בשני בתי הקונגרס היה רוב רפובליקני, אך החלטותיהם היו שונות. ביוני 1890 העביר בית הנבחרים חוק שחייב את הממשלה לרכוש 4.5 מיליון אונקיות כסף בכל חודש (בנוסף ל-2 עד 4 מיליון דולר שהוטבעו על פי דרישת חוק בלנד-אליסון). הסנאט העביר חוק שהציע פרסטון פלמב הרפובליקני מקנזס להטבעה חופשית של מטבעות כסף על פי היחס החוקי של 1 ל-16. שרמן הצביע נגד הצעת החוק של פלמב, אך היה מעוניין שתכונס וועדה שתכין הצעת חוק של פשרה, שכיום קרויה חוק רכישת הכסף של שרמן שעבר ביולי. האוצר היה יכול לרכוש 4.5 מיליון אונקיות של כסף ולהנפיק תמורתם "שטרות אוצר", שניתן היה לפדותם בזהב או בכסף. החוק גם קבע שהאוצר יכול היה להטביע יותר מטבעות דולר של כסף אם מזכיר האוצר יהיה סבור שצעד זה נחוץ כדי לפדות שטרות חדשים. שרמן היה סבור שהצעת חוק זו הייתה האפשרות הפחות מזיקה. הריסון האמין שצעד זה ישים קץ למחלוקת, וחתם על החוק. בכל אופן, השפעת החוק הייתה הדלדול ההולך וגובר של מלאי הזהב הלאומי.
ב-1893 הכה גל של פאניקה את שוק המניות, ועד מהרה ניצבה האומה האמריקנית בפני שפל כלכלי חריף. הפאניקה הוחמרה על ידי מחסור חמור בכסף שנבע מההטבעה המוגברת של מטבעות הכסף, והנשיא קליבלנד, שהחליף את הריסון במרץ אותה שנה, קרא לקונגרס להתכנס ודרש תיקון של החלק של החוק שחייב את הממשלה לרכוש כסף. השפעות המשבר הובילו את המתונים יותר לתמוך בביטול. אף על פי כן, תומכי הטבעת מטבעות הכסף האיצו בתומכיהם בוועידה בשיקגו ובית הנבחרים התדיין במשך חמישה עשר שבועות לפני שהעביר את התיקון לחוק ברוב גדול. בסנאט עורר ביטול סעיף רכישת הכסף דיון ער לא פחות, אך הנשיא קליבלנד הצליח לשכנע מספיק דמוקרטים לעמוד לצידו, כך שיחד עם רפובליקנים מהמזרח הם הצליחו ליצור רוב של 48 תומכים מול 37 מתנגדים. שרמן הצביע בעד ביטול החוק "שלו". לאחר הביטול נמשך תהליך דלדול הזהב ממאגרי האוצר, אך בשער נמוך יותר, ואיגרות החוב שהונפקו לאחר מכן הצליחו לחדש את מלאי הזהב. הדיון האקדמי על יעילותה של הנפקת איגרות החוב ממשיך, אך קיימת הסכמה כללית שביטול חוק רכישת הכסף היה, במקרה הגרוע ביותר בלתי מזיק, ובמקרה הטוב ביותר, יעיל בשיקום הבריאות הפיננסית של האומה.
שנותיו האחרונות בסנאט.
ב-1892 נבחר שרמן לכהונה שישית בסנאט, כשהוא הביס בקלות את המועמד הדמוקרטי בבית הנבחרים של מדינתו. המאבק הקשה ביותר היה דווקא על הצבעת הרפובליקנים בבחירות המוקדמות, שהעדיפו את ג'וזף פורקר על פני שרמן. בסיועו של איש העסקים מקליבלנד מארק האנה, לאחר ארבעה ימים של סבבי הצבעות, הסכימה ה סיעה לתמוך בשרמן ולא בפורקר, וב-12 בינואר הוא נבחר על ידי בית הנבחרים של אוהיו. ב-1894 שבר שרמן את שיאו של תומאס הארט בנטון בתקופת הכהונה הארוכה ביותר בסנאט. ב-1895 פורסם ספר זכרונותיו "זכרונות מארבעים שנה בבית הנבחרים, בסנאט ובקבינט" (Recollections of Forty Years in the House, Senate and Cabinet). ב-1896 נאם שרמן לטובת עמיתו מאוהיו, ויליאם מקינלי במסע הבחירות של זה האחרון לנשיאות, אך לקח חלק מצומצם יותר בהשוואה למערכות הבחירות הקודמות בשל גילו המתקדם. מקינלי נבחר לנשיאות לאחר שהתמודד מול הדמוקרט ויליאם ג'נינגס ברייאן. מתוך רצון לראות את מארק האנה, ידידו ואיש מטהו, נבחר לסנאט, מינה מקינלי את שרמן כמזכיר המדינה בקבינט שלו, כדי שמושבו של שרמן יתפנה עבור האנה.
מזכיר המדינה.
בינואר 1897 הציע הנשיא ויליאם מקינלי לשרמן את תפקיד מזכיר המדינה. שרמן, שניצב בפני קשיים בבחירתו מחדש לסנאט, הסכים מיד. המינוי אושר במהירות על ידי הקונגרס כאשר הוא התכנס במרץ. המינוי נראה כראוי, אך עד מהרה החלו רבים בוושינגטון לתהות האם לשרמן, שהיה אז בן 73, היו עדיין הכוחות והמרץ המחשבתי לכהן בתפקיד זה. השמועות על כך נפוצו, אך מקינלי לא התייחס אליהן. כשהתבקש לייעץ בנוגע לנאום ההשבעה, הציע שרמן להכניס לנאום פסקה על איום בהתערבות בקובה, שניהלה אז מרד נגד ספרד, אך הצעתו נדחתה.
הן מקינלי והן שרמן שאפו למצוא פתרון של שלום למלחמה בקובה, שיהיה ככל האפשר פתרון של עצמאות לקובה ללא מעורבות אמריקאית. ארצות הברית וספרד החלו לנהל משא ומתן על כך ב-1897, אך היה ברור שספרד לעולם לא תכיר בעצמאות האי, ושהמורדים (יחד עם תומכיהם האמריקאים) לא יתפשרו על פחות מעצמאות. בינואר 1898 הבטיחה ספרד למורדים לבצע כמה ויתורים, אך כאשר דיווח קונסול ארצות הברית בהוואנה פיציו לי, על מהומות בעיר, הסכים מקינלי לשלוח את אוניית המערכה "מיין" (USS Maine) כדי להגן על חיי האמריקאים שם ועל רכושם. ב-15 בפברואר התפוצצה ה"מיין" וירדה למצולות. 266 איש נהרגו בתקרית.
תופי המלחמה החלו לרעום ובאפריל דיווח מקינלי לקונגרס שהמאמצים לפתרון דיפלומטי כשלו. שבוע לאחר מכן אישר הקונגרס הכרזת מלחמה. באותה עת החל מקינלי כבר להסתמך על עוזר מזכיר המדינה, ויליאם דיי, בניהול היומיומי של מחלקת המדינה, ואף הזמין אותו להשתתף בישיבות הקבינט, שכן שרמן כבר חדל להגיע אליהן. דיי, שהיה ידידו משכבר של מקינלי, החליף את הממונה עליו ככוח האמיתי במחלקת המדינה. שרמן, שחש שהוא כבר לא היה המוביל האמיתי של המערכת, והכיר סוף סוף בכך שבריאותו התדרדרה וזכרונו לא היה כבעבר, הגיש את התפטרותו ב-25 באפריל 1898.
לאחר פרישתו.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר המדינה פרש שרמן מן החיים הפוליטיים. בכך הסתיימה קריירה של יותר מ-42 שנים בהן הוא היה בשירות הציבורי. הוא העניק כמה ראיונות בהן הוא הביע את חוסר הסכמתו עם מדיניות הממשל כאשר זה סיפח את פוארטו ריקו ואת הפיליפינים. מאוחר יותר באותה שנה לקתה רעייתו מרגרט בשבץ מוחי. היא נפטרה שנתיים מאוחר יותר, ב-5 ביוני 1900. שרמן המשיך להתגורר לסירוגין בשני הבתים שלו במנספילד ובוושינגטון. לרוב הוא נותר מחוץ לשיח הפוליטי, למעט מכתב המלצה לבחירתו של ג'ורג' נאש כמושל אוהיו ב-1899.
מותו ומורשתו.
ג'ון שרמן נפטר בביתו שבוושינגטון ב-22 באוקטובר 1900, פחות מחמישה חודשים לאחר פטירתה של מרגרט רעייתו, כשהוא מוקף בבתו, קרובים וידידים. לאחר טקס אשכבה שנערך בכנסייה האפיסקופלית סנט ג'ון שבוושינגטון, הוא נטמן בבית הקברות של מנספילד לצד רעייתו.
שרמן היה בהחלט מודע לצורך בהנצחת מורשתו, ובצוואתו הוא השאיר סכום של 10,000 דולר לביוגרפיה שתכתב "על ידי כמה אנשים מוכשרים". שתי ביוגרפיות יצאו לאור זמן קצר לאחר מכן, אך באף אחת מהן לא הוזכרה הוראת הצוואה. ב-1906 פרסם חבר הקונגרס תאודור ברטון מאוהיו ביוגרפיה של שרמן. שנתיים לאחר מכן פרסם גם חבר הקונגרס לשעבר וינפילד קר ממנספילד ביוגרפיה פרי עטו. שני הספרים הציגו את שרמן באור חיובי. ביוגרפיה מחקרית הייתה אמורה להיות בהכנה במסגרת סדרת הספרים "מנהיגים פוליטיים אמריקאים" בעריכתו של אלן ניבינס שיצאה לאור בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, שאותה היו אמורים לכתוב רוי פרנקלין ניקולס ורעייתו ג'נט פדוק ניקולס, אך עבודתם לא הושלמה מעולם. בהמשך פרסמה ג'נט ניקולס מספר מאמרים על שרמן, אך ביוגרפיה מחקרית שלמה טרם פורסמה אודותיו. שרמן זכור בעיקר בשל חוק ההגבלים העסקיים שקרוי על שמו. ברטון, בסכמו את נשוא כתיבתו, כתב:
שרמן היה חבר בשלוחת מחוז קולומביה של "בני המהפכה האמריקאית", ובשנים 1891–1893 הוא שימש כאחד מסגני הנשיא של השלוחה.
הגנים הבוטניים של סוחומי
הגנים הבוטניים של סוחומי הם אחד מהגנים בוטניים העתיקים בקווקז. הוא נוסד בשנת 1840 בשם הגנים הבוטניים-הצבאיים של סוחום קלה, על ידי מפקד ביצורי הים השחור של האימפריה הרוסית, נ. נ. רייבסקי. הגנים הוקמו מתוך כוונה לקבל מושג על הצמחים החדשים במחוז (במיוחד תה ופרי הדר).
במהלך המלחמות הרוסיות-עות'מאניות, בין השנים 1853–1855 וכן 1877–1878, בזזו כוחות עות'מאנים את הגנים. בשנת 1889 עברו הגנים לידי הרשויות המוניציפליות, ובשנת 1894 הוחל בתוכנית שיחזור הצמחים.
פרנק קלוג
פרנק בילינגס קלוג (באנגלית: Frank Billings Kellogg; 22 בדצמבר 1856 - 21 בדצמבר 1937) היה מזכיר המדינה של ארצות הברית וזוכה פרס נובל לשלום.
ביוגרפיה.
קלוג נולד בפוטסדאם שבניו יורק ובשנת 1865 עבר עם משפחתו למינסוטה. בשנת 1877 החל לעסוק בעריכת דין בעיר רוצ'סטר ובשנים 1878–1881 שימש היועץ המשפטי של העיר. בשנים 1882–1887 שימש קלוג כפרקליט מחוזי של מחוז אולמסטד. בסיום תפקידו הוא עבר להתגורר בסיינט פול.
בראשית המאה העשרים מונה קלוג על ידי תאודור רוזוולט לפרקליט במשרד המשפטים. הוא שימש תובע במשפט של המדינה כנגד חברת "Standard Oil" מניו ג'רזי בגין היותה מונופול. התביעה הסתיימה בהצלחה בשנת 1911. בשנים 1912–1913 נבחר קלוג לנשיא לשכת עורכי הדין האמריקנית.
קלוג הרפובליקני כיהן בין השנים 1917–1923 כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה. הוא נודע כתומך עיקרי, כנגד הדעה הרווחת במפלגתו, באשרור חוזה ורסאי. לאחר שכשל בהתמודדותו להמשך כהונתו בסנאט הוא מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1923–1925).
בקבינט של נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' שימש קלוג מזכיר המדינה (1925–1929). בתקופתו שופרו יחסי ארצות הברית–מקסיקו והגיעה על פתרונה מחלוקת הגבולות בין פרו לצ'ילה. בתחילת שנת 1928 הוא עסק בגיבוש ברית שלום עם צרפת.
תרומתו העיקרית היא בחתימת הסכם קלוג בריאן (1928), שבו הוכרז על אי חוקיותה של מלחמה במסגרת המשפט הבינלאומי. בשנת 1929 הוענק לו פרס נובל לשלום בגין תרומתו להסכם. כמו כן הוענק לו אות לגיון הכבוד.
בשנים 1930–1935 היה קלוג שופט בבית המשפט הבינלאומי לצדק. בשנת 1937 הושקה על ידו קרן מלגות לחינוך בתחום יחסים בינלאומיים בקולג' קרלטון.