אונייה מחופת שריון (אנגלית: Ironclad) הוא שם כללי לאוניית מערכה משוריינת מונעת קיטור. האוניות מחופות השריון נבנו במחצית השנייה של המאה ה-19, והיו בבסיסן אוניות עץ בעלות לוחות שריון חיצוניים מברזל או מפלדה.
המניע המרכזי לפיתוחן של האוניות מחופות השריון היה פגיעותן הרבה של אוניות המערכה הקודמות עשויות העץ לפגזים דליקים או נפיצים, חיסרון שהלך והתברר עם התפתחות החימוש והתותחנות הימית במחצית הראשונה של המאה ה-19.
האונייה מחופת שריון הראשונה שנבנתה הייתה לה גלואר (La Gloire) הצרפתית בהדחק 5,360 טון, שהושקה על ידי הצי הצרפתי בנובמבר 1859. השקתה עוררה את הצי האנגלי המלכותי לפתח אוניות מחופות שריון משלו, והווריור (Warrior) הגדולה והמהירה בהדחק 9,360 טון הושקה בדצמבר 1860, והוכנסה לשירות ב-1861.
מלחמת האזרחים האמריקנית, במהלכה אירעו מספר קרבות ימיים בין אוניות מחופות שריון משני הצדדים הלוחמים, הביאה להכרה כי האוניות מחופות השריון החליפו למעשה את אוניות המערכה שקדמו להן, ככלי השיט הצבאיים בעלי העוצמה הרבה ביותר בקרב.
חוצות היוצר
חוצות היוצר הוא מתחם סדנאות אמנים הממוקם בחלקו הצפוני של גיא בן הינום בין בריכת הסולטאן לפארק טדי בירושלים, למרגלות שער יפו ומגדל דוד, באזור בו שכנה בעבר שכונת ג'ורת אל-ענב. בחוצות היוצר מתקיים מדי קיץ יריד אמנים הנושא את שמו. המתחם שוכן בתוך שני מבני רכבת מ-שני צדדיו של רחוב "מעבר ג'יימס פלט" המחבר את רחוב חטיבת ירושלים אל רחוב דרור אליאל.
היסטוריה.
המבנים באזור נבנו בשנת 1930 בעידודו של שלטון המנדט הבריטי והיו חלק מן השכונה המעורבת (ליהודים וערבים) ג'ורת אל-ענב, שנוסדה ב-1892. בין השנים 1948–1967 היה האזור שטח הפקר ובו חורבות ומוקשים בין שטח מדינת ישראל לשטח שהיה בשליטת ממלכת ירדן. הרעיון להקים במבנים הנטושים של ג'ורת אל-ענב שכונת אמנים, הועלה לראשונה בשנת 1965 על ידי הפסל והצייר דוד פלומבו. בשנת 1966 החליט ראש עיריית ירושלים טדי קולק לממש את הרעיון באמצעות החברה העירונית החברה לפיתוח מזרח ירושלים שייעדה אותו למרכז אומנות, במטרה ליישב את האזור הנטוש הסמוך לחומת העיר העתיקה. הפרויקט קיבל תנופה לאחר מלחמת ששת הימים כחלק מתוכנית לפינוי ושיקום אזור הקו העירוני ולהקמת גן לאומי סובב חומות ירושלים.
במבנים המשופצים נפתחו 26 גלריות וסדנאות לאמנים ואומנים כגון ציירים, פסלים, אורגים, צלמים, צורפים, קליגרפים וכדומה. בספטמבר 1969, החלו האמנים הראשונים להיכנס למתחם, ביניהם: האמן הרב-תחומי מוטקה בלום, בית מלאכה לעיצוב תכשיטים ותשמישי קדושה של מנחם ברמן, מפעל לאריגת שטיחי קיר של ג'ורג' גולדשטיין, סדנא לקרמיקה אמנותית של יעקב דר, סדנא לניפוח זכוכית של שלמה נקר, סדנא לצורפות של חיים פז, מפעל לאריגי אופנה של לויטה תדמור ואולפן קולנוע קטן של אריה ממבוש ונינה מאיו שהועבר לירושלים מפאריס.
בשנת 2009 החלה החברה לפיתוח מזרח ירושלים ביוזמה לשינוי אופי המתחם ולמסחר אותו, בדומה לרחוב ממילא הסמוך. האמנים שמפעילים את הסדנאות נדרשו לפנות את המתחם. בשנת 2011 גובש הסכם שלפיו בשלוש השנים הקרובות לא יפונו האמנים מהסדנאות בהן הם פועלים.
בדצמבר 2009 פתח במתחם השף משה בסון את "מסעדת האקליפטוס" עטורת הפרסים (שפעלה בעבר במיקומים אחרים).
יריד חוצות היוצר.
יריד חוצות היוצר נערך לראשונה בספטמבר 1970, במלאת שנה לפתיחת המתחם. ביריד הראשון הציגו בסך הכל 21 אמנים (11 אמנים שעבדו במקום באופן קבוע ו-13 אמנים אורחים). מאז מתקיים היריד בקביעות מדי שנה במשך שבועיים. במשך השנים גדל היריד, בשנת 1976 כבר השתתפו בו 100 אומנים ואמנים וביקרו בו 300,000 מבקרים. בשנת 1978 השתתפו לראשונה ביריד אמנים ממזרח ירושלים והגדה המערבית. בסוף שנות ה-80 החל היריד לערוך גם הופעות מוזיקה במהלך היריד.
היריד מתקיים בשעות הערב והאזור, כולל חומות העיר העתיקה מואר בתאורה צבעונית מיוחדת. החל משנות התשעים הורחב היריד מתחומי חוצות היוצר אל בריכת הסולטאן הסמוכה, תוך שהוא כולל הופעות מוזיקה, סדנאות יצירה, פעילויות לילדים ותצוגות של אומנים מארצות חוץ (ביתנים בולטים הם של ארצות דרום אמריקה, סין, רוסיה ארצות אפריקה ועוד).
היריד מושך כמות מבקרים רבה (בשנת 2018 נערכו לקליטת 100,000 איש בעשרה ימים), תושבי העיר ותיירים ונחשב ל"מסורת בירושלים ולאטרקציה התיירותית והאמנותית הגדולה ביותר בתקופת הקיץ" (לפי אתר עיריית ירושלים). המנהלת האמנותית והמפיקה של היריד היא שרה מלכה, המשמשת בתפקיד למעלה מ-40 שנה.
בקיץ 2020, בשנת ה-50 שלו בוטל היריד, בעקבות מגפת הקורונה בישראל. הוא חזר שוב בקיץ 2021.
מתקפת האביב
מתקפת האביב של 1918 (ידועה גם בשמות קרב הקיסר ומתקפת אריך לודנדורף) הייתה סדרה של מתקפות גרמניות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, במסגרתם זכה הצבא הגרמני בהישגים קרקעיים ניכרים. היו אלה ההישגים הגדולים ביותר שהשיג אחד משני הצדדים בחזית המערבית מאז 1914.
הפיקוד הגרמני הבין, שההזדמנות האחרונה של גרמניה לנצח במלחמה, היא להביס את כוחות מדינות ההסכמה בחזית המערבית לפני שארצות הברית תספיק להתערב באופן מאסיבי בלחימה בצרפת, ולסייע להם באספקה ובחיילים. העברת קרוב ל-50 דיוויזיות גרמניות, ששוחררו מהלחימה בחזית המזרחית כתוצאה מפרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה (חוזה ברסט-ליטובסק), לחזית המערבית, איפשרה לפיקוד הגרמני לעבור ממגננה למתקפה בחזית זו.
במסגרת מתקפת האביב נערכו מספר התקפות גרמניות גדולות, שקיבלו את שמות הקוד "מיכאל", "ג'ורג'ט", "גנייזנאו", ו"בליכר-יורק". המתקפות לא התנהלו בצורה סימולטנית, אלא בזו אחר זו. המטרה העיקרית של המתקפות הגרמניות הייתה כיבוש הנמלים בתעלת למאנש, שהיו חיוניים לצורך העברת אספקה ותגבורות לכוחות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי בצרפת. במסגרת המתקפות עשה הצבא הגרמני שימוש בקנה מידה גדול בחיילי סער, שהתאמנו בטקטיקה חדשה של הסתננות בקבוצות קטנות, לצורך הבקעת קווי החפירות של מדינות ההסכמה. למרות ההצלחות הניכרות להן זכה הצבא הגרמני בשלבים הראשונים של חלק מהמתקפות, הוא לא הצליח לשבור את התנגדות צבאות מדינות ההסכמה בצרפת, ולהשיג הכרעה צבאית, וספג אבדות כבדות ביותר, שפגעו קשות במורל של הצבא הגרמני.
רקע.
המשא ומתן לשלום בין גרמניה לרוסיה שאחרי המהפכה הבולשביקית החל ב-22 בדצמבר 1917. בסופו של דבר נחתם חוזה ברסט-ליטובסק ב-3 במרץ 1918, כשרוסיה יוצאת מהמלחמה מובסת ומושפלת. לראשונה במלחמה לא נאלצה גרמניה להילחם בשתי חזיתות בו-זמנית. הדבר איפשר לגרמנים להזרים כוחות גדולים, קרוב ל-50 דיוויזיות, מהחזית המזרחית אל החזית המערבית, מה שנתן להם יתרון מספרי ברור על כוחות מדינות ההסכמה.
בעקבות חשיפת מברק צימרמן ומעבר גרמניה ללוחמת צוללות בלתי מוגבלת, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. הצרפתים והבריטים המותשים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר רב של כוחות לשם תגבור הקווים, אולם לצבא ארצות הברית נדרש זמן לצורך גיוס והכשרת הצבא בטרם ישלחו לאירופה. הפיקוד הגרמני הבין כי הכוחות האמריקאים הרעננים עלולים להטות את הכף לטובת מדינות ההסכמה ולכן יזם מתקפה מסיבית במטרה להכריע את המלחמה לפני הגעת הכוחות האמריקאים, תוך ניצול העדיפות המספרית שנוצרה בעקבות פרישת רוסיה מהמלחמה.
האסטרטגיה הגרמנית.
בעקבות הקיפאון בחזית המערבית וחוסר התוחלת של המתקפות הקודמות, הוחל בפיקוד הגרמני ביצירת תורת לחימה חדשה. תורת הלחימה פורסמה בינואר 1918 ונקראה "התקפה במלחמת חפירות". בניגוד לעבר, תורת לחימה זו לא התמקדה בכיבוש כלל השטח לאורך גזרה רחבה אלא בהבקעת קווי האויב במספר נקודות. אין עוד "מאמץ עיקרי" אלא פריצה בכל נקודת תורפה שמתגלית על ידי הכוחות בשטח. הפיקוד העליון נמנע מלהגדיר לכוחות בשטח יעדים טריטוריאליים ספציפיים, ולפיקוד הזוטר נותר חופש רב. תורת הלחימה החדשה שמה דגש רב על עקרון הרציפות, והכוחות הונחו לשמור על מגע רצוף עם האויב.
כחלק מתורת הלחימה החדשה הוקמו יחידות הסער. יחידות הסער היו מורכבות מחיילי החי"ר המצטיינים ומצוידות טוב יותר מיחידות החי"ר הרגילות. יחידות הסער היו חוד החנית בתורת הלחימה החדשה, והם הונחו לתקוף את האויב בהפתעה.
בהתאם לתורת הלחימה החדשה, מתקפה גרמנית נראתה כך: כיתת סיור נעה מאחורי מסך אש ארטילריה מתגלגל. כ-250 מטר מאחוריה נמצאות יחידות הסער, ומאחוריהן כוחות חי"ר רגילים. כיתת הסיור מזהה נקודת תורפה בחזית האויב ומכווינה אליה אש ארטילרית. מיד עם נפילת פגז הארטילריה האחרון היו יחידות הסער מסתערות בהפתעה על חפירות האויב, ולאחריהן שאר החי"ר. לאחר כיבוש הקו הראשון הייתה הפעולה ממשיכה על עבר קווי החפירות הבאים.
המתקפה.
מבצע מיכאל (21 במרץ - 5 באפריל 1918).
ראש המטה הגרמני, אריך לודנדורף, בחר לתקוף באזור התפר שבין הכוחות הבריטיים והצרפתיים. הייתה זו חזית באורך כ-60 ק"מ באזור נהר הסום. בהתאם לתורת הלחימה החדשה, לודנדורף קבע היכן תתבצע המתקפה, אך הוא לא הכתיב יעדים. ההוראות שקיבלו הכוחות הגרמניים היו ברוח תורת הלחימה: לפרוץ את קווי האויב ולהתקדם במהירות מבלי צורך בכיבוש מוחלט של השטח, תוך שמירה על מגע רצוף עם האויב.
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 במתקפה גרמנית בקנה מידה גדול כנגד הארמייה הבריטית ה-5 והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3, בהשתתפות הארמיות הגרמניות ה-17, ה-2 וה-18.
באותו בוקר עשו הגרמנים שימוש ראשון בתותח פריז. היה זה הירי הראשון בתותח שאפשר לגרמנים לירות פגזים לעיר ממרחק של 120 ק"מ.