ב־1 ביוני 2005 מונה חלוץ לרמטכ"ל ה־18 של צה"ל. חלוץ הוא הרמטכ"ל הראשון שעשה את מרבית שירותו בחיל האוויר (גם הרמטכ"ל החמישי, חיים לסקוב, שירת כמפקד חיל האוויר, אך לא צמח בחיל), והוא טייס הקרב הראשון שמונה לרמטכ"ל.
תפיסתו הצבאית.
עוד בהיותו מפקד חיל האוויר טען חלוץ בראיונות שונים, שעיקר בניין הכוח של צה"ל צריך להתבסס על חיל האוויר ועל ירי מונחה מדויק לרבות ירי ארטילרי. את טענתו ביסס על ההנחה שעיקר האיום האסטרטגי על מדינת ישראל מגיע מכיוון איראן, ועל ההנחה שהישגי ארצות הברית במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק הוכיחו שאמצעים אלה יעילים לטיפול באיומים מרוחקים, כמו גם בטורי שריון קרובים. משום כך הוא קרא לצמצם השקעות מיותרות, לדעתו, בחילות היבשה (כגון בפרויקט טנק המרכבה). לאחר שנתמנה לתפקיד רמטכ"ל דחף חלוץ ליישום רעיונות אלה בפועל.
בנוסף החל חלוץ בשינוי מבנה צה"ל ובהגדלת סמכויותיה של מז"י בדרך להפיכתה לזרוע יבשה אמיתית, בדומה לזרוע האוויר והחלל וזרוע הים.
תוכנית ההתנתקות.
אחת המשימות המרכזיות של צה"ל בתקופת כהונתו הייתה ביצוע תוכנית ההתנתקות (פינוי תושבים מרצועת עזה ומצפון השומרון). הפינוי האמור החל ב־15 באוגוסט 2005 במבצע יד לאחים וב-17 באוגוסט החל הפינוי הכפוי. חלוץ פרסם מספר פקודות יום בנוגע לביצוע ההתנתקות וטבע את הסיסמה "בנחישות וברגישות" כאפיון של גישת צה"ל למבצע ההתנתקות. בסופו של דבר, בוצע הפינוי ללא נפגעים וברובו המוחלט ללא אלימות. על כך זכו חלוץ, צה"ל והמשטרה לשבחים - הן על האיפוק של הכוחות המפנים והן על הארגון. חלוץ הקפיד לחלוק שבחים למתנחלים והנהגתם על פעולתם להובלת מחאה לא אלימה והרגעת הרוחות, אך הביע ביקורת קשה על ההתנגדות שהייתה בכפר דרום ובצפון השומרון מצד הנוער.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, התבטא חלוץ מספר פעמים בביקורת על המתנחלים מעל במות שונות. בין השאר אמר כמה פעמים שיש לסגור ישיבות הסדר התומכות בסרבנות, ולאחר אירועי עמונה טען - בניגוד למסקנות ועדת החקירה הממלכתית - כי כוחות הצבא והמשטרה התנהגו כראוי כלפי האלימות שהופגנה נגדם ושיבח את התנהגותם. התנהגותו של חלוץ והתבטאויותיו החלישה, לדעת גורמים בהתיישבות, את האמון של ציבור המתנחלים במערכת הביטחון, אמון שהיה רעוע כבר קודם לכן, מאז תוכנית ההתנתקות.
מבצע גשמי קיץ ומלחמת לבנון השנייה.
במהלך חודש יוני 2006, בתגובה להגברת ירי הרקטות מרצועה עזה, הרג צה"ל שני פעילי חמאס ברצועה, לאחר הפוגה בסיכולים הממוקדים בת יותר משנה. כמו כן ביצע צה"ל התקפות נרחבות ברצועה, שבהן נהרגו 7 אזרחים ונפצעו יותר מ-50 בני אדם, בהם נשים וילדים ששיחקו בחוף הים. חלוץ הורה להפסיק את הירי עד לסיום תחקיר האירוע. לאחר מכן, חטפו אנשי החמאס את חייל צה"ל גלעד שליט בסוף יוני 2006, בגבול רצועת עזה, לאחר שעברו את גדר הגבול במנהרה ותקפו עמדה של צה"ל. בעקבות זאת יצא צה"ל, בפיקודו של חלוץ, למבצע גשמי קיץ, שנועד לפגוע בתשתיות הטרור ולהפעיל לחץ שיביא לשחרורו של החייל החטוף.
ב־12 ביולי 2006 פתח חזבאללה בירי רקטות לאורך גבול הצפון, ובמהלכו תקף סיור של צה"ל, הרג שלושה מחיילי הסיור וחטף שניים אחרים. בעקבות זאת יצא צה"ל למבצע "שינוי כיוון" בלבנון, שהפך למלחמת לבנון השנייה. המערכה התבססה בתחילה על מתקפה אווירית, ובהמשך התרחבה לפעילות קרקעית של זרוע היבשה שכללה גיוס מילואים בצווי 8.
במהלך המלחמה נוצר קרע בין חלוץ לבין אלוף פיקוד הצפון, אודי אדם, ובהליך שנתפס כהבעת אי-אמון בתפקודו של האחרון מינה חלוץ את סגן הרמטכ"ל, אלוף משה קפלינסקי, כנציג הרמטכ"ל בפיקוד הצפון. ב-28 ביולי, לאחר שהתלונן על כאבי בטן ותשישות, חלוץ אושפז בבית החולים איכילוב לסדרת בדיקות, שלאחריהן שוחרר למנוחה. האירוע זכה לסיקור נרחב בכלי תקשורת ערביים.
הלחימה בלבנון נמשכה עד 14 באוגוסט ובמהלכה נורו על צפון ישראל קרוב ל־4,000 רקטות. על אופן קבלת ההחלטה לצאת למבצע זה ועל אופן ניהול המערכה נמתחה ביקורת רבה, שהופנתה בפרט אל מפקד המערכה חלוץ על ידי ועדת וינוגרד. הוועדה קבעה כי חלוץ כשל בתפקידו בקבלת ההחלטות ובניהול המלחמה.
בדו"ח (החלקי) של הוועדה נכתב כי "הרמטכ"ל לא שטח בפני הדרג המדיני את מלוא המידע שהיה נדרש לצורך החלטות מסוג אלו שהתקבלו באותו יום", ושגה ב"אמונת-יתר בכוחו של חיל האוויר ואי הערכה נכונה של כוחו והיערכותו של היריב", חלוץ נמצא "אחראי אישית ופיקודית לעובדה כי ביום הפקודה לא היו באמתחתו תוכניות ריאליות מוכנות למצב הסלמה בזירת הלבנון, שיכלו לסייע לדרג המדיני לבחון בצורה טובה את האפשרויות שעמדו בפניו". כל אלה לדעת הוועדה "מצטרפים לכשלים חמורים של הצבא ושל הרמטכ"ל לשעבר (חלוץ) בראשו" (עמ' 141–143).
כנגד חלוץ הופנתה גם ביקורת אישית, כאשר נחשף שביום חטיפת החיילים הורה חלוץ לברוקר שלו למכור את כל ניירות הערך שבחשבונו. לטענתו, לא שיער שתפרוץ מלחמה, זאת על אף שבהדלפות לתקשורת מישיבת המטכ"ל שנערכה בבוקר, לאחר החטיפה, נאמר ש"ישראל תחזיר את לבנון עשרים שנה אחורה".
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה התפתח דיון ציבורי לגבי המשך כהונתו של חלוץ בתפקיד, כאשר חלוץ, בתמיכתו של שר הביטחון עמיר פרץ, הצהיר שלא יעזוב את התפקיד ויתמקד בהכנת הצבא לעימות עתידי, כמו גם תיקון הליקויים שהתגלו במהלך המלחמה.
ב-17 בינואר 2007 חלוץ התפטר מתפקידו. במכתב ההתפטרות ציין כי המתין לסיום העבודה של ועדות הבדיקה למלחמת לבנון השנייה, ולאחר "שנקבע מתווה ליישום לקחי התחקור", הוא מקבל על עצמו את האחריות ומסיים את תפקידו. ב-13 בפברואר בוועדת החוץ והביטחון נשא חלוץ נאום פרידה מריר ובו אמר "הכי כואב לטייס כאשר מספר 2 שלו יורה לו בגב". חלוץ סירב לפרש למה התכוון בדבריו, ומקורביו העריכו כי מדובר בביקורת כלפי הדרג המדיני.. ב־14 בפברואר 2007 הוחלף על ידי גבי אשכנזי.
לאחר הפרישה מצה"ל.
ב־30 באפריל 2007 פורסם דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד, שחקרה את אירועי מלחמת לבנון השנייה. בדו"ח נקבע כי חלוץ, בנוסף לראש הממשלה אולמרט ושר הביטחון פרץ, כשלו בתפקידיהם בניהול המערכה. בדו"ח הסופי נאמר כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, ומי שאחראי לה הוא הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני.
לאחר שפרש מצה"ל, עבר חלוץ לעסקים. הוא מונה ליו"ר הסטארט אפ "סטרלינג" שבשליטת איש העסקים נוחי דנקנר, ואחר כך למנכ"ל חברת קמור מוטורס, שבשליטת דן ברנר, יבואנית מכוניות BMW. בתקופת כהונתו, שתי החברות נחלו כישלונות עסקיים וחלוץ עזב אותן ב-2010, לאחר כשלוש שנים בתפקידו.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "בגובה העיניים" (בהוצאת ידיעות ספרים), בו הוא משיב, בין השאר, על הטענות שעלו נגדו בנוגע לתפקודו במלחמת לבנון השנייה. חלוץ ממשיך לשרת במילואים כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
ב-2 בדצמבר 2010 התפקד חלוץ למפלגת קדימה, בעקבות סדרת פגישות עם יו"ר קדימה ציפי לבני, אך לפני הבחירות המקדימות לבחירת יושב ראש קדימה ב-27 במרץ 2012, הודיע על תמיכתו בשאול מופז. ב-7 ביולי 2012 הודיע חלוץ על פרישתו מקדימה על רקע המחלוקת בעניין גיוסם לצה"ל של חרדים וערבים.
באוגוסט 2013 נבחר לתפקיד יושב ראש איגוד הכדורסל בישראל. ב-30 במרץ 2014 התפטר מתפקידו.
מיוני 2013 עד יוני 2016 שימש חלוץ כיו"ר חברת ג'ובוקיט החזקות. בתקופת כהונתו כיו"ר איבדה מניית החברה למעלה מ-70 אחוז מערכה.
חיים אישיים.
נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בשכונת רמות צהלה בתל אביב. בנו משרת כטייס תובלה. בנו רן חלוץ הוא ממייסדי חברת הבאנה לאבס.
פוליסכריד
מניפה
מניפה היא כלי המשמש לקירור באמצעות הזרמה של אוויר.
היסטוריה קדומה.
ההיסטוריה של המניפה החלה בתקופת העת הקדומה. למניפה היו שני שימושים, כסמל סטטוס וכקישוט שימושי. במהלך התפתחותן, יוצרו מניפות ממגוון חומרים, ושילבו בהן עיצובים אומנותיים. הסוגים הפשוטים ביותר הם עלים או חפצים שטוחים, אשר מנופפים בהם כדי להשיב אוויר קר יותר. אביזרים ידניים אלו, קשיחים או מתקפלים, משמשים לקירור, להסעת אוויר, כחפץ טקסי או כפריט לבוש מן הזמנים העתיקים ועד ימינו אנו.
המניפות הקדומות ביותר שידוע עליהן קרויות "מניפות מסך" או "מניפות עלה קבוע". נעשה בהן שימוש ידני כדי להזרים אוויר קר על הגוף ולסלק חרקים. הן היו עשויות מעלי דקלים או נוצות בדרך כלל. כמה מן המניפות העתיקות ביותר מגיעות מקברים מצריים. מצרים ואשור הקדומות העסיקו משרתים ועבדים כדי לתפעלן. בתבליטים מצריים, המניפות היו מן הסוג הקשיח. בקברו של תות אנך אמון היו מניפות זהב עם נוצות יען, שתאמו את התמונות על הקירות. מניפות דמויות דיסקה, בעלות ידית ארוכה, קושרו עם טקסים מלכותיים ודתיים.
באמריקה הקדומה, האצטקים, המאיה והתרבויות הדרום האמריקאיות השתמשו בנוצות במניפותיהם, והיו לכך הקשרים דתיים. המילה ההינדית למניפה היא פנקהא, ששורשה במילה "נוצה" או במילה "כנף".
עדויות מאוירות מעידות כי היוונים, האטרוסקים והרומיים השתמשו במניפות לקירור ולטקסים. ביוון, נמתח בד על מסגרות דמויות עלה. ברומא השתמשו במניפות מוזהבות וצבועות מעץ. גבירות רומיות בכל רחבי האימפריה השתמשו במניפות עגולות. &lt;br&gt;
מקורות יפניים מקשרים את המניפה עם דמויות מיתיות והיסטוריות.
אסיה.