את ההשראה ליצירותיו המוקדמות שאב מספרו של לואיס קרול, אליס בארץ הפלאות. הוא כתב במגוון סגנונות וצורות מוזיקליים. בשנת 1980 זכה בפרס פוליצר על "לזכר יום קיץ", החלק הראשון של "אליס הילדה" נושאי יצירותיו המאוחרות כוללים ספרות - יצירות ויקטוריאניות, משוררים בני ימינו ויצירות של ג'יימס ג'ויס, אלן גינסברג, רומי, פדריקו גארסיה לורקה, תום גאן, פול מונה, קולט אינז ובראם סטוקר - סיפורים אישיים משלו וחייו כהומוסקסואל.
אף כי הכשרתו כללה את טכניקה סריאלית, יצירותיו של דל טרדיצ'י מבוססות על טונאליות; הוא אחד התומכים הנלהבים ביותר בנאו-רומנטיות, בשאיפה להשיב לחיות את הטונאליות במוזיקה בת זמננו.
דל טרידיצ'י קיבל, נוסף לפרס פוליצר, גם את מלגות גוגנהיים ווודרו וילסון, פרס ברנדייס לאמנויות יוצרות, פרס פרידהיים ומענקים מקרן לאומית לאמנויות. כמו כן, נבחר לאקדמיה האמריקאית ולמכון לאמנויות ולספרות. תזמורות חשובות בארצות הברית ובארצות אחרות מזמינות אצלו יצירות כדבר של קבע. יצירתו "על כנפי השיר" נוגנה בביצוע בכורה בניו יורק בשנת 2004 במסגרת קונצרט חגיגות העשרים של אנסמבל האופרה של ריברסייד.
1947 במדע
סקלה
סקלה לוגריתמית
ז'אן מונה
ז'אן אומר מארי גבריאל מונה (בצרפתית: Jean Omer Marie Gabriel Monnet; 9 בנובמבר 1888 – 16 במרץ 1979) נחשב במידה רבה לאבי האיחוד האירופי ולמי שטווה את עבודת "מאחורי הקלעים" הרבה במטרה ליצור את ההבנות בין הממשלות הרבות למען יצירתו של האיחוד.
השנים הראשונות.
מונה נולד בעיר קוניאק שבצרפת למשפחה של סוחרי קוניאק. בהיותו בן 16 זנח את חוק לימודיו ועבר ללונדון. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיח מונה כישרון בתחום ניהול האספקה. לשיטתו, הדרך היחידה של מדינות ההסכמה לפתור את המצב שאליו נקלעו הייתה לשתף פעולה בתחום האספקה בצורה נרחבת. בזכות הצלחתו בעניין, עם תום המלחמה נתמנה לסגן מזכ"ל ארגון "חבר הלאומים" שקדם לאו"ם והוקם על ידי ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו ושר החוץ הבריטי ארתור ג'יימס בלפור. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1923, אז נקרא לסייע להציל את העסק המשפחתי אשר נקלע לקשיים כלכליים.
מאוחר יותר, במהלכן של שנות ה-20 של המאה ה-20, מיצב את מעמדו ככלכלן בינלאומי. ככזה, פעל והצליח לקדם את כלכלתן של מדינות רבות במרכזה ובמזרחה של אירופה (פולין, רומניה וכו'). בתוך כך, בזכות ניסיונו בתחום היחסים הכלכליים הבינלאומיים נתמנה ב-1929 למנהל בנק בסן פרנסיסקו. בשנות השלושים עבר לסין בעקבות הזמנתו של צ'יאנג קאי שק לסין, על-מנת לשדרג את ארגון הרכבות במדינה המתפתחת.
שנות מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל מונה למען איחודן של צרפת ובריטניה כדי לעמוד נוכח האיום הנאצי. לאחר נפילת צרפת בידי גרמניה הנאצית, נקרא מונה לסייע לבריטים בניהול האספקה לצורכי המלחמה. תפקיד זה ביצע מארצות הברית, שם נתמנה ליועץ לנשיא רוזוולט בעניין הסיוע האמריקאי לבריטניה. טרם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, ייסד מונה רכבת משומנת של אספקה שוטפת לבריטניה כדי לעמוד מול הורמאכט. כמו כן מיוחסת לו האימרה שרוזוולט השתמש בה כדי לתרץ את עזרתה של ארצות הברית לבריטניה ולמעורבותה במלחמה באירופה: "ארצות הברית היא ארסנל של דמוקרטיה". בכך העמיד אינטרס טרנס-אטלנטי סולידרי למען דמוקרטיה באירופה, כנגד משטר הדיכוי של היטלר.
ב-1943 הצטרף למועצת השחרור הלאומית שפעלה לשחרור צרפת מאדמת אלג'יר. שם התייחס לצורך האדיר של מדינות אירופה להתאחד על-מנת להבטיח שגשוג ורווחה כלכלית:
יצירת השוק האירופי המשותף.
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הציע מונה את "תוכנית מונה", שהתקבלה על ידי שארל דה גול, לפיה תקבל צרפת את השליטה הכלכלית על חבלי כרית הפחם בגרמניה, חבל הרוהר וחבל הסאר. בשנת 1947 קיבלה צרפת, בסיוע ארצות הברית את השליטה על חבל הסאר, תוך יצירת הפרוטקטורט של חבל הסאר, שהתקיים עד 1956. צרפת הייתה זכאית לתוצרת כריית הפחם מן החבל עד 1981.
בד בבד עם המשאים ומתנים על הסכם הרוהר שהגדיר את מחויבויותיה הכלכליות העתידיות של מערב גרמניה, הגיעו מונה ושר החוץ הצרפתי, רובר שומאן, לרעיון של הקמת קהילה אירופית כלכלית משותפת לניצול יעיל והדדי של משאבי הפחם והברזל לתעשיית פלדה אירופית משותפת, שיהיה בכוחה ללכד את מערב אירופה כנגד הסכנה הקומוניסטית ולמנוע התלקחות מלחמה נוספת באירופה. ב-9 במאי 1950 ובהסכמתו של קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, פרסם שומאן את הצהרת ממשלת צרפת (שנוסחה על ידי מונה) לפיה יאוחדו תעשיות הפחם והפלדה של גרמניה וצרפת, ומדינות מערב-אירופיות אחרות החפצות להצטרף, תחת מועצה מנהלת אחת. כך נוסדה ב-1951 קהילת הפחם והפלדה האירופית, שאיגדה את תעשיות הפחם והפלדה של צרפת, גרמניה, איטליה, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג. מונה נבחר לנשיא הקהילה הראשון, תפקיד בו נשא עד 1955.
מונה לא הסתפק בקהילה וביקש לייצר תשתית כלכלית ליצירת "ארצות הברית של אירופה המערבית", בהתאם לדו"ח ספאק. הרעיון קרם עור גידים והגיע לבשלות בהסכם רומא, שיצר את הקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1957.
ב-1963 הוענקה למונה מדליית החירות הנשיאותית.
חיים פרטיים.
מונה היה נשוי לגרושה איטלקייה, קתולית כמותו, אשר היה לה בן מנישואים קודמים. לזוג היה ילד משותף אחד.
מורשת.
בשנת 1988 הועברה גופתו לקבורה בפנתאון של פריז.
שמעון פרס התייחס מספר פעמים לתרומתו של מונה לצרפת ולאירופה וטוען כי הוא הצרפתי החשוב בעת המודרנית, אף יותר מדה גול ומנפוליאון.
תקנ&quot;ו
תקנ&quot;ז
תקנ&quot;ח
תקנ&quot;ט
תק&quot;ס
תקס&quot;א
תקס&quot;ב
תקס&quot;ג
תקס&quot;ד
תקס&quot;ה
תקס&quot;ו
תקס&quot;ז
תקס&quot;ח
תקס&quot;ט
תק&quot;ע
תקע&quot;א
תקע&quot;ב
תקע&quot;ג
תקע&quot;ד
תקע&quot;ה
תקע&quot;ו
תקע&quot;ח
תקע&quot;ט
תק&quot;ף
תקפ&quot;א
תקפ&quot;ב
תקפ&quot;ג
תקפ&quot;ד
תקפ&quot;ה
תקפ&quot;ו
תקפ&quot;ז
תקפ&quot;ח
תקפ&quot;ט
תק&quot;ץ
תקצ&quot;ב
תקצ&quot;ג
תקצ&quot;ה
תקצ&quot;ו
תקצ&quot;ז
תקצ&quot;ח
תקצ&quot;ט
ת&quot;ר
תר&quot;ב
תר&quot;ג
תר&quot;ד
תר&quot;ו
תר&quot;ז
תר&quot;ח
תרט&quot;ו
תרט&quot;ז
תר&quot;ט
תרי&quot;א
תרי&quot;ד
תרי&quot;ז
תרי&quot;ט
תר&quot;י
תר&quot;ך
תרכ&quot;א
תרכ&quot;ב
תרכ&quot;ג
תרכ&quot;ד
תרכ&quot;ה
תרכ&quot;ו
תרכ&quot;ז
תרכ&quot;ח
תרכ&quot;ט
קלפי המיקוח הלבנונים
קלפי המיקוח הלבנונים הוא כינוי לקבוצה של 21 אזרחים לבנונים שנחטפו מביתם ונכלאו בישראל לתקופות של בין 10 ל-14 שנים.כבני ערובה האמורים לשמש "קלפי מיקוח" במשא ומתן עתידי לשחרורו של רון ארד. המוכרים מבין "קלפי המיקוח" הם עבד אל-כרים עובייד, בכיר בחזבאללה שנחטף ב-1989, ומוסטפא דיראני, שהיה פעיל באמל, החזיק ברון ארד לתקופה מסוימת, ונחטף ב-1994. שניהם הוחזקו במתקן הכליאה 1391.
שאר בני הערובה נחטפו בין השנים 1994-1986, רובם בגיל 22-17. שניים מהחטופים היו בני 15, וחטוף נוסף היה מפגר בשכלו. כולם נכלאו באגף מיוחד בכלא רמלה. במשך השנים, עשרה מהם הועמדו למשפט בגין "חברות בארגון עוין", וקיבלו עונשי מאסר קצרים של בין שנה וחצי לארבע שנים. לאחר תום תקופת העונש לא שוחררו העשרה מהכלא, אלא נותרו בו במעצר מנהלי. שאר "קלפי המיקוח" לא הועמדו מעולם למשפט.
הביקורת כלפי המאסר.
במהלך השנים ארגוני זכויות אדם שבו והעלו את הטענה כי החטיפה והמאסר אינם חוקיים ואינם מוסריים. ארגונים אלו עשו את ההבחנה בין עובייד ודיראני לבין שאר בני הערובה, אשר רובם - לטענתם - שמעו על רון ארד לראשונה בכלא הישראלי. לטענתם, העובדה כי במהלך השנים חזבאללה מעולם לא הביע בהם התעניינות ולא דרש את שחרורם - גם במסגרת עסקות חילופי שבויים - מעידה על חוסר התועלת שבהחזקתם. לפי גישה זו, פרשת "קלפי המיקוח" לא רק שלא הצליחה לפתור את תעלומת רון ארד, אלא גם יצרה 19 אנשים נוספים במצבו.
מתוך גישה זו הגיש צבי ריש, עורך דינם של הלבנונים, מספר עתירות לבתי המשפט בישראל, הנוגעות לחוקיותם ומוסריותם של המאסרים. ב-1999 אמר עמי אילון, ראש השב"כ דאז, כי "המשך החזקתם במעצר מנהלי של 19 לבנונים כקלף מיקוח כדי לשחרר שבויים ונעדרים לא תרם או יתרום לכך. מדובר בהחזקה בלתי מוסרית שאין בה תועלת". איילון לא התייחס בהודעתו זו אל עובייד ודיראני. גם אליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, תמך בשחרורם של בני הערובה.
השחרור.
בדצמבר 1999 שוחררו שישה מהחטופים, ובאפריל 2000 פסק בג"ץ כי גם המשך מאסרם של השאר אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה. בעקבות פסיקה זו שוחררו רוב העצורים, אך המדינה, שהייתה מעוניינת להמשיך ולהחזיק בדיראני ועובייד, העבירה בכנסת בדיעבד חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שאפשר לה להמשיך ולהחזיק בהם. בסופו של דבר שוחררו גם הם במסגרת עסקת חילופי שבויים ב-2004, בתמורה לאלחנן טננבוים ולגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב.
תרל&quot;א
תרל&quot;ב
תרל&quot;ג
תרל&quot;ד
תרל&quot;ה
תרל&quot;ו
תרל&quot;ז
תרל&quot;ט
תרמ&quot;ג
בית ש&quot;י עגנון
תרמ&quot;ד
תרמ&quot;ה
תרמ&quot;ו
תרמ&quot;ז
תרמ&quot;ח
תרמ&quot;ט
תר&quot;ן
תרנ&quot;ב
תרנ&quot;ה
תרנ&quot;ז
תרנ&quot;ט
תרס&quot;א
תרס&quot;ב
תרס&quot;ג
תרס&quot;ו
תרס&quot;ז
תרס&quot;ט
תרע&quot;ב
תרע&quot;ה
תרע&quot;ו
תרע&quot;ז
תרפ&quot;ג
תרפ&quot;ו
תרפ&quot;ז
תרצ&quot;א
תרצ&quot;ג
תרצ&quot;ה
ת&quot;ש
תש&quot;א
תש&quot;ו
תשי&quot;ג
תשי&quot;ח
תשכ&quot;ב
תשס&quot;ט
תש&quot;ע
תשע&quot;א
תשע&quot;ב
תשע&quot;ג
תשע&quot;ד
תשע&quot;ה
לגרנז'יאן
ת&quot;ת