קוֹבה נמצאת 100° מזרחה לארץ ישראל (135° מזרח לגריניץ'). נתגלעה מחלוקת בין הסוברים שקו התאריך היהודי נמצא 90° מירושלים, שאז השבת בקובה חלה כאשר בארץ ישראל כבר יום ראשון (מאחר שקובה נמצאת אחרי קו התאריך היהודי, וממילא עוברת ליום הבא), לבין הסוברים שקו התאריך היהודי הוא 180° מארץ ישראל, ולשיטתם יוצא שביפן חל יום השבת שש שעות מוקדם יותר באותו יום כמו בארץ ישראל (בדומה לשיטת קו התאריך הבינלאומי, שהוא 180° מזרחה לגריניץ').
בתקופת שהותם בקובה נתעוררה השאלה על ידי תלמידי הישיבות, שידעו שיש מחלוקת בין הראשונים על זמן שמירת השבת במקומות שונים ביפן. הקהילה היהודית המקומית שמרה את השבת בשבת, אך היו שהתנגדו לנהוג כמנהג המקום השנוי במחלוקת הלכתית. השאלה נשלחה אל גדולי הרבנים באותה התקופה.
עוד לפני יציאת התלמידים מווילנה, שאלו את הגרי"ז מבריסק ששהה בעיר מה לעשות עם שמירת השבת. הגרי"ז ענה שמאחר שרבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה לא הכריע בסוגיה בנימוק שאינו יכול להכריע בין שני ראשונים, לא יוכל גם הוא לתת תשובה החלטית, והפנה אותם אל הרב שמחה זליג ריגר. הרב ריגר, שהיה אב"ד בריסק, כתב שתי תשובות בעניין ונטה לדעת בעל המאור כי השבת שם הוא ביום שמקובל כיום ראשון, אך מכיוון שהתקבל במקום לנהוג שבת ביום שמקובל כשבת, קבע כי יש לסמוך על זה לדינים דרבנן, אך להימנע מעשיית איסורים דאורייתא גם ביום ראשון. כמו כן יש לברך ביום ראשון "גוט שבת" (שבת שלום), ובכך לצאת ידי חובת קידוש השבת, לפי דעת רבי עקיבא איגר.
האדמו"ר מאמשינוב, שהיה ממנהיגי הציבור הדתי אז ביפן, פעל רבות על מנת להשפיע על ציבור שומרי המצוות ביפן לנהוג בדעה אחת מחמת איסור לא תתגודדו (איסור יצירת סיעות ומחלוקות בתוך עם ישראל).
בתחילה נהגו רוב היהודים ביפן על פי פסקו של הרב ריגר. האדמו"ר מאמשינוב אמר שאינו מרגיש את קדושת השבת ביום ראשון, והרב יחזקאל לוינשטיין, משגיח ישיבת מיר, אמר על המצב הקיים את מאמר הגמרא "אלמלא משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלים".
הרב מנחם מנדל זקס, חתנו של החפץ חיים, פסק אף הוא לשמור את השבת כרגיל ולהימנע ממלאכה ביום ראשון.
יום כיפור.
השאלה התעוררה ביתר שאת בקיץ ה'תש"א, כאשר נתעורר הספק באיזה יום צריך לצום את צום יום כיפור. מכתבים נשלחו לרבנים שונים ברחבי העולם, ובהם האמרי אמת מגור, ששלח את בנו, רבי ישראל אלתר הבית ישראל מחסידות גור, אל הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי שיפסוק בנושא. הוא פסק שיש לשמור את השבת בשבת כמנהג המקום. מעורבות מפתיעה הייתה של רבי שלמה גולדמן אדמו"ר חסידות זוועהיל, שבהיותו בירושלים פסק שיש לשמור את השבת בשבת, שכן בהלכות אלו אנו סוברים כדעת הרמב"ם, ופעל רבות שכך יתקבל. האדמו"ר אף שלח בשליחות מיוחדת את הרב מאיר צבי ברגמן - מקורבו ובן ביתו של החזון איש - כדי לשכנעו בנושא. גם הרב דוד שפירא, מרבני ירושלים, מחבר הספר בני ציון, שהיה בקיא בנושאים אלו, פסק שיש לשמור את השבת בשבת ואת יום כיפור כמנהג המקום.
דעת החזון איש.
כשהתעוררה השאלה בתחילתה, כתב החזון איש אל הרב איסר זלמן מלצר שאינו רוצה להתערב בנושא זה. תלמידי ישיבת מיר פנו אל רבם, ראש הישיבה אליעזר יהודה פינקל, שלא גלה עימם ליפן אלא התיישב בארץ ישראל לפני המלחמה, והלה פנה אל הגרי"ז, ששהה כבר בירושלים אך לא רצה שוב לפסוק בנושא. הרב פינקל פנה אל החזון איש, שפסק שיש לשמור שבת ביום ראשון המקומי. החזון איש היה תקיף מאוד בדעתו זו ולא רצה לזוז ממנה גם לאחר שרוב רבני ירושלים לא פסקו כמוהו, אף על פי שגם ידידו הרב מלצר ניסה להניאו מדעתו. הוא אף חיבר את קונטרס י"ח שעות כתשובה לחיבורו של הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי היומם בכדור הארץ.
כשקיבלו ביפן את תשובתו של החזון איש, מיד שבתו תלמידי ישיבת מיר ביום ראשון, ומסופר שלאחר קבלת התשובה, נכנס בליל שבת המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין לישיבה, דפק על הבימה ופתח בתפילת "והוא רחום" (תפילת יום חול).
בדעה זו החזיק גם רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר.
בעקבות פסיקה זו התעוררה מחלוקת בין הפליטים השוהים ביפן, וכן בקרב היהודים המקומיים ששמרו שבת בשבת.
דעת רבני ירושלים.
במברק מיום כ' באלול ה'תש"א, שהתקבל בביתו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי (רבה של העיירה קריניק שבפולין, אז בירושלים), נכתב :
בעקבות המכתב כינס הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הרב הראשי לישראל, אספה, וקרא לכל רבני ירושלים להשתתף בה, האספה נקראה ליום ד' בתשרי ה'תש"ב. באספה נכחו הרבנים: הרב הרצוג, הרב עוזיאל הרב הראשי הספרדי, הרב איסר זלמן מלצר ראש ישיבת עץ חיים, הרב צבי פסח פרנק הרב הראשי של ירושלים, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, הרב שלמה יוסף זוין, הרב דוד שפירא, הרב יונה מרצבך ראש ישיבת קול תורה, הרב הילמן, הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, הרב יעקב קלמס, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שלמה גורן, וכן נציג החזון איש הרב חיים זאב פינקל. כל הרבנים פסקו בתום האספה, כדעת הרב טוקוצינסקי, שעליהם לצום יום כיפור כמנהג המקום שם, רק על מנת לצאת מספק דאורייתא, עליהם לאכול למחרת פחות משיעור אכילה. במברק ששלח הרב הרצוג ליפן ביום ז' בתשרי כתב:
החזון אי"ש לא הסכים לפשרה זו, באומרו שיש מצווה לאכול בערב יום כיפור, והם לא יצאו ידי חובת שני הימים. במברק ששלח לתלמידי הישיבה ביפן כתב:
רבי יצחק זאב סולובייצ'יק צידד בפסיקתו של החזון אי"ש, על פי קבלה מאביו רבי חיים סולובייצ'יק, עם זאת הוא לא הסכים לחתום על פסיקה זו שכן חשש שיהיו מי שיחמירו עם עצמם ויצומו יומיים, וכך יגיעו לחשש של איסור פיקוח נפש, דבר שהחמירו בו מאוד בבית בריסק.
אחרית המחלוקת.
בפועל נהגו רוב התלמידים כהחלטת הרבנים על פי דברי הרב הרצוג. אך היו יחידים שצמו יומיים, והיו אף שצמו חמישים שעות רצוף.
חלק גדול מן התלמידים יצאו מן הספק בעקבות העברתם, על ידי הממשלה היפנית, לגטו שאנגחאי, שם לא היו חילוקי הדעות בעניין שמירת השבת. כמו כן הייתה קבוצת תלמידים שהפליגו לפני ראש השנה ליבשת אמריקה והתיישבו בעיר מונטריאול, שבקנדה, מהם תלמידי ישיבת תומכי תמימים, ותלמידי ישיבת חכמי לובלין, מהם היה הרב פינחס הירשפרונג שהיה לרב העיר.
נתן החכם (פירושונים)
בלי הגבלת כלליות
שמואל מאיר
שמואל מאיר (ג' בתמוז תשי"ד, 4 ביולי 1954 - כ"ב בכסלו תשנ"ז, 3 בדצמבר 1996) היה סגן ראש עיריית ירושלים מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה.
שמואל אליעזר (שמוליק) מאיר נולד ב-1954 בעיר בני ברק למשפחה שהייתה מצאצאי מייסדי העיר. בן משפחתו היה ראש עיריית בני ברק יצחק מאיר. בצעירותו למד בישיבת ירושלים לצעירים והיה פעיל בתנועת הנוער עזרא. את שירותו הצבאי עשה במסגרת סיירת גולני. לאחר שחרורו למד בישיבת מרכז הרב ועבד בהדרכה. נישא לרות פיק בתו של ד"ר פנחס פיק, מעורכי האנציקלופדיה העברית, וחנה פיק-גוסלר, חברתה של אנה פרנק. במשך השנים נולדו לבני הזוג שמונה ילדים. לאחר לימודיו האקדמיים החל לכהן כמנהל אולפנת צביה בירושלים. תחת ניהולו התרחבה האולפנה ופתחה סניפים נוספים בעפולה, הרצליה ובית שמש.
בבחירות למועצת עיריית ירושלים בשנת 1989 עמד מאיר בראש רשימת המפד"ל. תחילה כיהן כחבר מועצה ומאוחר יותר כסגן ראש העיר ומחזיק תיק הכספים. במסגרת תפקידו יצר קשרי חברות עם רבים מאנשי המועצה, בהם גם כאלו הרחוקים מהשקפת עולמו הפוליטית כטדי קולק, ארנן יקותיאלי ואהוד אולמרט. אולמרט המשיך לשמור על הקשרים המיוחדים עם משפחת מאיר גם לאחר מותו.
היה פעיל בפיתוח ההתיישבות היהודית במזרח העיר. כדי לקדם פעילות זאת הקים גוף בשם "הפורום למען ירושלים" שכלל גופים שונים שעסקו בנושא זה. ב-1992 הקים אוהל מחאה מול בניין האוריינט האוס במסגרת מאבקו בפעילות אש"ף בירושלים. היה שותף ליוזמות שונות שנועדו ליצור רצף התיישבות יהודית מצפון העיר ועד לדרומה, בהם: הרחבת שכונת פסגת זאב, בניית טיילת בדרך העופל שלמרגלות הר הזיתים, עבודות לפיתוח עמק יהושפט, בנייה באזור שער הפרחים, פיתוח מנהרות הכותל, שיקום בית כנסת החורבה, בניית שכונת הר חומה ושכונת מעלה הזיתים.
לשמואל מאיר ולארנן יקותיאלי היה חלק בחשיפת מעשיו הפליליים של אריה דרעי שכיהן כשר הפנים.
בכ"ב בכסלו תשנ"ז (1996) נהרג בתאונת דרכים סמוך לאדם והובא למנוחות בהר הזיתים. לאחר מותו הוא הונצח בכמה אתרים בעיר. על שמו נקראה שכונת חומת שמואל ("הר חומה"). כן נקראים על שמו בית הכנסת של עיריית ירושלים בכיכר ספרא, הטיילת בשכונת פסגת זאב, ומבנה פנימייה בישיבת נתיב מאיר.
עד כדי
חסידות טאלנא
תסמונת העייפות הכרונית
נתן אפרתי
אי-רציונלי
מספרים שלמים
על דרך השלילה
בדרך השלילה
נסיך הגאות והשפל
נסיך הגאות והשפל (באנגלית: The Prince of Tides) הוא סרט אמריקני משנת 1991 המבוסס על רומן משנת 1986 בעל אותו שם פרי עטו של פאט קונרוי. הוא מספר את סיפור מאבקו של המספר להתגבר על הנזק הפסיכולוגי שנגרם לו בשל תלאות ילדותו בדרום קרוליינה. הסרט נוצר בידי המפיקה/במאית ברברה סטרייסנד לפי תסריט שכתבו קונרוי ובקי ג'ונסטון. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, אך לא זכה לבסוף באף קטגוריה.
עלילה.
תום ווינגו (ניק נולטה) הוא מורה ומאמן פוטבול מובטל שאמו ליילה מבקשת ממנו לנסוע לניו יורק על מנת לסייע לד"ר סוזן לוונסטין (ברברה סטרייסנד), הפסיכיאטרית של אחותו התאומה, לאחר ניסיון ההתאבדות האחרון שלה. תום נענה לכך באי-רצון, אולם הוא עושה זאת במידה רבה כדי לנצל את ההזדמנות להיות לבד ולהתרחק מחייו הבלתי מספקים.