ב-30 באוקטובר 1972 הודיעה חברת ANA על החלטתה לרכוש 21 מטוסי לוקהיד L-1011 טריסטאר במחיר של כ-5 מיליון דולר למטוס, וזאת למרות שקודם לכן הודיעה על כוונתה לרכוש מטוסי DC-10.
במרץ 1976, כאות מחאה על השערורייה, ביצע השחקן מיצויאסו מאנו (Mitsuyasu Maeno) פיגוע התאבדות והתרסק עם מטוס קל אל תוך ביתו של קודאמה בטוקיו.
הולנד.
הנסיך ברנארד (Prince Bernhard) קיבל מלוקהיד 1,100,000 דולר במטרה לקדם את זכייתה במכרז ולהבטיח כי יבחר במטוס לוקהיד F-104 סטארפייטר על פני המיראז' 5 (Mirage 5). הנסיך, שכיהן ביותר מ-300 מועצות מנהלים וועדות של תאגידים ברחבי העולם, זכה בהולנד לשבחים על מאמציו לקדם את רווחתה הכלכלית של המדינה.
ראש הממשלה דאז, ג'ופ דן אוייל (Joop den Uyl), הורה לחקור את הפרשה, אך הנסיך הכחיש את הטענות וסירב לענות לשאלות העיתונאים, באומרו: "אני מעל לדברים כאלה."
תוצאות החקירה הובילו למשבר חוקתי במהלכו איימה המלכה יוליאנה להתפטר אם הנסיך ברנארד יועמד לדין. ברנארד אמנם ניצל אך נאלץ להתפטר ממספר תפקידים ציבוריים ונאסר עליו ללבוש שוב את מדיו הצבאיים. ב-1 בדצמבר 2004, לאחר מותו, פורסמו ראיונות בהם הודה הנסיך בהאשמות ואמר:
ערב הסעודית.
בין השנים 1970–1975, לוקהיד שילמה לסוחר הנשק הסעודי עדנאן חשוגי סכום של 106 מיליון דולר בעמלות ששיעורן החל ב-2.5% והסתיים בכ-15%. לדברי מקס הלזל (Max Helzel), ששימש אז סגן נשיא לשיווק בינלאומי בלוקהיד מטוסים:
ההשלכות.
ב-13 בפברואר 1976, בעקבות פרשיות השוחד התפטרו מתפקידיהם יושב ראש דירקטוריון לוקהיד דניאל יוטון וסמנכ"ל / נשיא התאגיד קארל קוצ'יאן (Carl Kotchian). כמו כן הפרשיות הובילו לחקיקת החוק שאסר על אנשי עסקים וישויות אמריקאיות לשחד פקידים ופוליטיקאים זרים (Foreign Corrupt Practices Act) עליו חתם הנשיא ג'ימי קרטר ב-19 בדצמבר 1977. לדברי בן ריץ' (Ben Rich), מנהל סדנת הבואשים: "בכירי לוקהיד הודו כי במשך למעלה מעשור הם שילמו מיליונים כדי לשחד את ההולנדים (ובעיקר את הנסיך ברנארד, בעלה של המלכה יוליאנה), פוליטיקאים בכירים ביפן ובמערב גרמניה, פקידים וגנרלים איטלקים, ופקידים ובכירים מהונג קונג ועד ערב הסעודית כדי לשכנעם לקנות את המטוסים שלנו." קלארנס ג'ונסון, מנהל הצוות הראשון של "סדנאות הבואשים" בלוקהיד כל כך הזדעזע מהגילויים עד שכמעט התפטר למרות שהבכירים שהשתתפו בפרשיות כבר התפטרו בבושת פנים.
גיא אדלר (שחקן)
גיא אדלר (נולד ב-8 בנובמבר 1981) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה.
אדלר הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. הוא התחיל את הקריירה שלו כדוגמן למספר חברות אופנה כמו "פקטורי 54" ו"פרופר". אדלר שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. ב-2005 לוהק לטלנובלה של הוט 3, "טלנובלה בע"מ", בה גילם את דמותו של רן. בשנת 2009 שיחק בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד", וכן שיחק גם בסדרה המבוססת על הסרט, "הכבוד של מרציאנו", ששודרה בשנת 2010 בערוץ 10.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע "התגנבות יחידים", בתפקיד אבנר. בשנת 2012 גילם את דמותו של יוסף (דוצ'ה) בסרט "ברקיע החמישי". בשנת 2012 שיחק בסרט הטלוויזיה "שליטה מלאה". ב-2013 שיחק בסרט הקולנוע "מי מפחד מהזאב הרע", לצדם של ליאור אשכנזי, צחי גראד, רותם קינן, דובלה גליקמן ועוד.
הוא שיחק במספר מחזות. בתיאטרון הבימה שיחק במחזה "אם יש גן עדן". בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזות "הנחשול" ו"הקסם של אורנה".
בשנת 2016 השתתף בסדרת הנעורים "סוסי פרא" בערוץ זום ללקוחות הוט.
משפחתו.
החל משנת 2012 הוא בזוגיות עם הדוגמנית האיטלקייה ולנטינה מיצ'טי, בשנת 2013 נולדה בתם הבכורה ובשנת 2016 נולדה בתם השנייה. אחותו היא הדוגמנית איזבל אדלר.
חיים טייטלבאום
חיים טייטלבאום (נולד ב-23 ביוני 1959) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כרקטור אוניברסיטת בר-אילן (2014-2010), כיו"ר מחב"א (מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי) (2020-2016), וכחבר המועצה להשכלה גבוהה
(2022-2016).
ביוגרפיה.
חיים טייטלבאום, יליד 1959, הוא בוגר המכון הגבוה לתורה, תואר ראשון (1982–1985), תואר שני (1985–1988) ותואר שלישי במחלקה לפיזיקה (1988–1991), תואר ראשון במחלקה למדעי המחשב, ותואר שני במנהל עסקים למנהלים, כולם באוניברסיטת בר-אילן. סיים את הדוקטורט בפיזיקה בהנחייתו של שלמה הבלין בציון "מעולה" בשנת 1991, זכה במלגת רוטשילד ויצא להשתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מרילנד ובמכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בארצות הברית. בשנת 1993 הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה, ובשנת 2006 התמנה לפרופסור מן המניין. טייטלבאום כיהן כמדען אורח באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לדורית ואב לארבעה.
שירות צבאי.
טייטלבאום התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בשירות סדיר וקבע בחיל התותחנים במשך כחמש שנים, בגדוד 404 (שפיפון) ובביסל"ת. השתתף במבצע שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה) כקנ"א (קצין ניהול אש) בגדוד 404.
משנת 1982 שירת במערך המילואים בשלל תפקידי פיקוד בחיל התותחנים- מפקד סוללה, מג"ד (מפקד גדוד), ולבסוף סגן מפקד אגד ארטילרי בפיקוד המרכז (במשך כשמונה שנים). בדרגת אל"ם (מ-2004).
באמצע שנות התשעים היה בין מייסדי פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים, ובשנת 2010 הוזמן על ידי קצין מילואים ראשי להיות חבר במועצה הציבורית למען מערך המילואים.
מחקריו.
עבודתו המחקרית של טייטלבאום היא עבודה תאורטית, אשר מטרתה להבין מגוון תהליכים פיזיקליים סטטיסטיים במערכות מורכבות – פיזיקליות, כימיות וביולוגיות. כל פרויקט הוא בשיתוף פעולה עם קבוצות ניסוייות. תחומי המחקר הספציפיים הם מערכות ריאקציה-דיפוזיה (ריאקציות לכידה וחזיתות ריאקציה), פיזיקה של ממשקי הרטבה-ריאקציה, ותאוריה של תנועת אור ברקמות ביולוגיות למטרות אבחון על ידי הדמיה אופטית.
טייטלבאום פרסם למעלה מ-75 מאמרים מדעיים בכתבי-עת בינלאומיים, נשא למעלה מ-50 הרצאות (רובן מוזמנות) בכינוסים בינלאומיים, הדריך 15 תלמידי מחקר (לתואר שני, שלישי, ופוסט-דוקטורט), זכה במענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע וממשרד המדע, והיה שותף בארגון כינוסים מדעיים בינלאומיים.
תפקידים באקדמיה.
טייטלבאום כיהן במספר תפקידי מפתח באקדמיה. בשנת 1999 מונה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, וכיהן בתפקיד זה במשך ארבע שנים, עד שנת 2003. בתקופה זו פעל לגידול משמעותי של מספר הסטודנטים לכל התארים במחלקה, עדכון תוכניות הלימודים, שדרוג מעבדות ההוראה, הגדלת סכומי המלגות והפרסים, ומיסוד עבודתן של ועדות מחלקתיות. כמו כן גויסו מספר חברי סגל חדשים, למרות תחילתו של עידן הקיצוצים ב"עשור האבוד" של ההשכלה הגבוהה.
בשנים 2003 עד 2006 כיהן כיו"ר ועדת המשמעת האוניברסיטאית לסטודנטים. בתפקידו זה קידם את המודעות למשמעת ולטוהר הבחינות באוניברסיטה.
בשנת 2007 מונה לסגן הרקטור, כסגנו של הרקטור יוסף מניס, וכיהן בתפקיד זה כשלוש וחצי שנים, עד שנת 2010. פעל לעיצוב תחומי הפעילות של לשכת סגן הרקטור, הקים את המרכז לקידום ההוראה, את היחידה להערכת איכות תוכניות הלימודים, מיסד את מפעל "המרצה המצטיין" ויסד את תוכנית הדגל לתלמידים מצטיינים - "הנבחרים". כיו"ר הוועדה לקבלת תלמידים פעל לייעול ועידוד הרישום והקבלה לאוניברסיטה, וכממונה על ועדת ההוראה הוביל את פרויקט הסילבוסים הכלל-אוניברסיטאי.
בשנת 2010 נבחר לרקטור ה-16 של אוניברסיטת בר-אילן. בתפקידו כרקטור הוביל תנופת צמיחה בדגש על קליטה וקידום של חברי סגל אקדמי בכיר, המהווים את מנוע הצמיחה הראשי של האוניברסיטה. בארבע שנות כהונתו נקלטו למעלה מ-200 חברי סגל חדשים, שהם תוספת נטו של למעלה מ-100 חברי סגל, הצמיחה הגדולה ביותר באוניברסיטאות בישראל. ביצע רפורמות רבות במינהל האקדמי. בשנת 2014 נבחרה מרים פאוסט לתפקיד הרקטור הבא.
מחוץ לאוניברסיטה כיהן פרופ' טייטלבאום כחבר המועצה להשכלה גבוהה (2022-2016), ובמסגרת זו עמד בראש ועדת המשנה להערכת איכות והבטחתה ובראש פורום יושבי ראש הוועדות העליונות למינוי פרופסורים. כיהן גם כחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון), בוועדות מקצועיות וגופים ציבוריים, בוועדות שיפוט ופרסים, ובמספר ועדים מנהלים ודירקטוריונים. כיהן כחבר בוועד המנהל של המרכז ארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו), וכן כחבר ובהמשך יו"ר הוועד המנהל של מחב"א (מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי) (2020-2016). כמו כן היה פעיל במספר גופים למען מערך המילואים.
ועדת השלושה
"ועדת השלושה" היא מנגנון הערעורים של הסדר ועדת העורכים. בוועדה חברים שלושה אישים, נציג צה"ל, נציג ועדת העורכים ונציג הציבור אשר ממונה ליו"ר הוועדה. הוועדה מכריעה בדבר פרסומם או צנזורם של חומרים בעלי אופי ביטחוני.
כיום יושבים בוועדה השופטת בדימוס אילה פרוקצ'יה, אלוף במיל' יוסי בידץ, ואיש התקשורת שלום קיטל.
הסיבות להקמתה.
בעת הקמת המדינה ירשה מדינת ישראל תקנות ההגנה (שעת חירום) המנדטוריות, שנחקקה בשנת 1945 ואת סמכויות הצנזורה הנרחבות שהקנו לה, אשר עיקרה הוא מניעת פרסום אשר עלול לפגוע בביטחון המדינה. תפיסת התקשורת ככלי עוצמתי מחד, אך מגויס לטובת עתיד האומה והערך הלאומיים מאידך, גרמו לכך שבידי הממשלה היה את הכוח לפסול פרסומים אשר לא נראו בעיניה כאחראיים. הקמתה של ועדת העורכים סימנה את תחילת המפנה. ממשלת ישראל הבינה כי היא לא יכולה לצנזר ככל העולה על רוחה. לשם כך הוקמה ועדת העורכים, אשר מהווה כלי חשוב לוויסות העוצמה שבין חשיפה תקשורתית ובין ביטחון מידע ושמירה על האינטרס הלאומי.