החומצה הפתלית סונטזה לראשונה על ידי הכימאי הצרפתי אוגוסט לורה (Auguste Laurent) (שגילה בין היתר את הפנול) בשנת 1836 על ידי חמצון של נפתלן ארבע כלורי, בהתאם כונה החומר חומצה נפתלנית (naphthalenic acid), רק לאחר שהכימאי השווייצרי Jean Charles Galissard de Marignac גילה את הרכב החומר נתן לו לורה את השם הנוכחי. החומר מיוצר מחמצון של נפתלן באמצעות חומצה חנקתית או חומצה גופרתית בקטליזה של כספית או כספית גופרתית (HgSO4)
אשלגן פתלטי, שהוא מלח של חומצה זו נמצא בשימוש רחב בכימיה אנליטית.
איזומרים.
חומצה פתלית היא אחת משלושה איזומרים של בנזן די-קרבוקסיל שני האיזומרים האחרים הם חומצה איזופתלית (מטה-פתלית) בה תופסות החומצות הקרבוקסיליות את עמדות 1 ו 3 בטבעת הבנזן וחומצה טרפתלית בה מצויות החומצות בעמדת פרה כלומר על פחמנים 1 ו 4.
Smokey Bear
Smokey Bear (סמוקי הדוב; מקור הכינוי במילה "Smoke" - "עשן") הוא דמותג או קמיע של שירות היערות האמריקאי שנוצר כאמצעי מחנך לציבור האמריקאי על הסכנות שבשרפת יער.
מסע הפרסום של סמוקי נוצר בשנת 1944 עם הסיסמה: "סמוקי אומר - זהירות תמנע 9 מתוך 10 שריפות יער". בשנת 1947 מועצת המודעות שינתה את הסלוגן ל-"זכור ... רק אתה יכול למנוע שריפות יער". ובאפריל 2001, המסר עודכן ל"רק אתה יכול למנוע שריפות בטבע". על פי נתוני מועצת המודעות, סמוקי הדוב והמסר שלו מוכרים ל-95% מהמבוגרים ו-77% מהילדים בארצות הברית.
דמות הדוב.
בשנות ה-50 סמוקי הפך לחלק מרכזי בתרבות הפופולרית האמריקאית הוא הופיע בתוכניות רדיו, בקומיקס וגם בסרטים מצוירים. כמו כן, דמות הדוב סמוקי הופיע בסדרות אנימציה: משפחת סימפסון, המעבדה של דקסטר ווודי הנקר.
בשנת 1952, לאחר שסמוקי עורר עניין מסחרי רב, נחקק חוק בקונגרס במטרה להוציא את דמותו מרשות הציבור ולהעבירה לשליטת מזכיר החקלאות, הפעולה הובילה להעברת תמלוגים לחינוך והסברה בנושא מניעות שריפות יער.
בובת סמוקי הדוב הפכה לאחד הצעצועים האידיאלים בתחילת 1952, עם הבובה הגיע גלויה למשלוח בדואר דרכה ילדים יכלו להרשם ולהפוך לשומרי יערות צעירים. בתוך 3 שנים נרשמו כחצי מיליון ילדים.
בשנת 1955 יצא לאור ספר הילדים הראשון של סמוקי, ואחריו חוברות צביעה, צעצועים ופרטי אספנות נוספים.
הדוב סמוקי.
סמוקי הדוב הפך לבעל חיים אמיתי כאשר דוב שחור אמריקני נלכד במהלך שרפת יער בפארק לינקולן בניו מקסיקו ביוני 1950.
במהלך השריפה טיפס סמוקי על עץ כדי לברוח מהלהבות, אולם כפות רגליו האחוריות נשרפו. הדוב, שהיה אז גור, ניצל וקראו לו סמוקי, על שם המותג.
טחנת אבו רבאח
טחנת אבו רבאח הוא אתר עתיקות וטחנת קמח שהופעלה כטחנת מים בנחל הירקון ונמצאת על אדמות מושב עדנים שבדרום השרון ובבעלות אגודת מושב עדנים.
היסטוריה.
בסקר הבריטי מוזכר המקום כשרידי סכר ומתקני טחנה בשם "טאחונת אל וסטה" שפירושה הטחנה האמצעית (בין טחנת מיר לטחנת פרוחיה). בשנות ה-80 של המאה התשע עשרה שופצה הטחנה על ידי השייח' אברהים אבו רבאח שהיה מהשייחים התקיפים באזור. הוא אסר את השימוש בירקון להשקיה בטענה שזה יפגע בכוח המים בטחנה. הוא שלח שליחים לחבל בטחנות מיר ופרוחיה הסמוכות. אבו רבאח אף "דאג" להגנתם של תושבי פתח תקווה תמורת תשלום דמי חסות גבוהים ("פרוטקשן").
בטחנה פעלו 12 זוגות אבני ריחיים. אבו רבאח גבה עמלה 10%-20% מכמות החיטים שטחן. סמוך למלחמת העולם הראשונה ייבא אבו רבאח מגרמניה שתי טורבינות. אחת שמשה להנעת אבני הריחיים והשנייה לשאיבת מים לפרדסו של אבו רבאח.
עם ריבוי הטחנות המכניות ירד ערכה של טחנת אבו רבאח. לאחר קום המדינה שונה ייעוד הטחנה וכוח המים הופנה להפעלת משאבה להשקיית פרדסי יכין-חק"ל. בשנת 1959 פסקה פעילות הטחנה עם השאיבה מהירקון במפעל ירקון-נגב וירידת ספיקת מי הירקון.
הטחנה כיום.
בשנת 2004 המבנה שוקם ושוחזר.
במתחם הטחנה מתוכננים לעתיד מיזמים תיירותיים המשלבים שימור המקום, בנוסף הטחנה משמשת כאתר צילומים מועדף לחברות הפקה שונות ופעולות לטובת הסביבה והקהילה של מושב עדנים.
מיקום.
הטחנה נמצאת בתחום שטח השיפוט של מועצה אזורית דרום השרון על אדמות אגודת מושב עדנים. למקום ניתן להגיע בדרך כורכר הפונה מערבה מכביש 40 מעט דרומה למחלף ירקון.
נאו-פגניות
נאו-פגניות או נאו-פגניזם הוא שם כולל לתנועות דתיות חדשות שמבוססות על דתות פגניות. על כל אלה קיימת השפעה מהאמונות שאפיינו את אירופה לפני הנצרות, התחברות למקורות פגאניים שאפיינו את המזרח התיכון ואפריקה לפני האסלאם, מקורות פגניים שאפיינו את מרכז אסיה לפני הבודהיזם ודתות אמריקאיות ילידיות, כמו של אומת נאוואחו. נושאי האמונה מועברים בפירוש אישי ומקומי בהתאם לדרך הנאו פגנית המקומית, וכך גם צורת הארגון של דתות אלו נוטה להיות מבוזרת, ולא ריכוזית כשל מרבית הדתות המונותאיסטיות.
אנימיזם, סגידה לטבע, שמאניזם ופוליתאיזם (או דואליזם במקרה של דת הוויקה) הם לרוב מאפיינים משותפים של דתות נאו-פגאניות, כמו גם קרבה וביקורת על העידן החדש.
הגדרה.
ישנם חילוקי דעות רבים בכל הנוגע להגדרה של המונח "נאו-פגאניזם". גם המחקר האקמי בתחום חקר הפגניזם שרוי במחלוקת על השאלה כיצד ניתן להגדיר באופן המוצלח ביותר את הפגניזם הנוכחי. מרבית החוקרים מתארים את הפגניזם המודרני כאוסף נרחב של דתות נפרדות, ולא דת אחת. כך, את מבנה הקטגוריה של דתות פגניות מודרניות ניתן להשוות לדתות אברהמיות ודתות הודיות. אפיון אחר של הנאו-פגאניזם הוא אפיוני כדת אחת שלה מספר רב של זרמים. גישה זו זכתה לביקורת נרחבת על כך שהיא מתעלמת מחוסר הדמיון בין הדתות הנאו-פגניות בתחומים של תאולוגיה, קוסמולוגיה, אתיקה, חיים-שלאחר-המוות, חגים וטקסים.
הגדרה אחת של הנאו-פגניזם מגדירה אותו כ"אוסף של מסורות דתיות, רוחניות וקסומות ששואבות באופן מודע השראה ממערכות האמונה שקדמו ליהדות, לנצרות ולאסלאם באירופה, צפון אפריקה והמזרח הקרוב". כך, למרות שמדובר בתופעה נרחבת ורבת ממדים, נטען כי ניתן למצוא מאפיין משותף בתנועה הפגנים. כך, התנועה הפגנית תוארה כתנועה ש"מוקדשת להחיות את הדתות הפגניות הפוליטאיסטיות והסוגדות לטבע של אירופה הקדם-נוצרית ולהתאמה שלהן לחברות המודרניות". חוקר הדתות ווטר הנגרף תיאר את הפגניזם כ"כל התנועות המודרניות שמבוססות ראשית כל על האמונה כי אותן פרקטיקות שהנצרות באופן מסורתי דחתה כ"עבודת אלילים" ו"אמונות תפלות" למעשה מייצגות/ייצגו תפישת עולם דתית עמוקה ומלאת משמעות, וכי ניתן ויש להקים לתחייה פרקטיקה דתית שמבוססת על תפישת עולם שכזו".
טענות אחרות מציגות את הנאו-פגניזם כאוסף של דתות שקשורות זו לזו, ומצויות בקשרים הדדים של חילופי רעיונות, פרקטיקות ואמונות. לכן, חוקרות כגון קארינה איטאמורטו טוענות כי לא ניתן לבצע חלוקות מוחלטות וברורות בין הדתות הנאו-פגניות השונות, מאחר שאלו מצויות במרחב המשותף של התנועה הפגנית שמאפשר את אותם חילופי רעיונות. חוקרים צפון אמריקאים נוהגים לקטלג את הפגניזם המודרני כדת טבע.
לעומת תפישות אלו שרואות בנאו-פגניזם קבוצת דתות מסוימת, חלק מהמאמינים בדתות אלו מעדיפים להימנע מהמילה "פגניזם", מאחר שזו מקורה בתיאורי הדת הנוצרית, ומעדיפים להשתמש בשמות של הדתות הספציפיות במקום בשם הקטגוריה. שם אחר לדתות פגניות הוא "דתות אתניות", כפי שמופיע בשם "הקונגרס האירופאי לדתות אתניות". שם זה מבוסס על אפיונן של דתות אלו כדתות מקומיות, שנפוצות בקרב קבוצה אתנית מסוימת. כך, באזורים דוברי שפות סלאביות, דתות אלו נקראות "דתות ילידיות".
חוקרי דתות שונים כגון מייקל יורק מקטלגים את הדתות הנאו-פגניות ביחד עם דתות מקומיות ילידיות אחרות, כמו דתות אפריקאיות, דתות אפרו-אמריקאיות, שינטו והינדואיזם בקטגוריה של "פגאניזם". לעומתו, חוקרים אחרים טוענים כי קטלוג שכזה מתעלם מההבדלים המשמעותיים בהיסטוריה של ההתפתחות של הדתות. כך, הנאו-פגאניזם הנוכחי מדגיש את הדתות הקדם-נוצריות של אירופה, ולכן מאופיין באירוצנטריות. הוא התפתח במאה ה-20 או ה-19 לכל המוקדם שורשיו בתרבות האירופאיות ובשפותיה. לעומתו, דתות ילידיות באפריקה מאופיינות בהתפתחות לאורך מאות שנים תחת שלטון קולוניאליסטי זר. מעבר-לכך, קטלוג של כל הדתות הפוליטאיסטיות בקבוצה אחת ללא הפרדה בין תנועות דתיות חדשות לדתות מקומיות מסורתיות יכול להוביל לשיוך של מספר מאמינים רב יותר לתנועה הפגאנית המודרנית משראוי לשייך אליה. למרות שדתות נאו-פגאניות לעיתים קרובות מאופיינות בדמיון לדתות פגאניות אחרות, ההקשר החברתי וההיסטורי שלהן שונה.
שימוש עצמי.
לפי חוקר הדתות סטרמיסקה, השימוש של הלוקחים חלק בדתות נאו-פגניות במילה "פגאניזם" לתיאור דתם הוא מקרה של שימוש מחודש במילה שבעבר שימשה כמילת גנאי של קבוצה חברתית בידי החברים באותה קבוצה. כך, השימוש של מאמינים במאה ה-20 וה-21 במילה "פגאניזם" לתיאור מערכת האמונות של עצמם מושווה בידיו לשימוש של חברי קהילת הלהט"ב במילה "קוויר", שעד לשימוש העצמי בה שומשה בידי אחרים כמילת גנאי הומופובית. מאחר שהמילה "פגאני" משמשת בידי הנצרות כדרך להדיר ולסמן פרקטיקות ונוהגים לא מקובלים, השימוש במילה "פגאני" כדי לתאר את מערך האמונות העצמי מהווה אם כך דרך לסמל דחייה מוחלטת של הנצרות, וקבלה של הדתות הקדם-נוצריות.