דיבל מיועד לחיבור אלמנטים למשטח במקרים שבהם העומס רב מכדי להשתמש בהידוק באמצעות מסמר, שעלול להיתלש תחת העומס. בעזרת דיבל ניתן לתלות תמונות כבדות, מדפים, גופי תאורה, ארונות, מתלים וכדומה. במקרה של אלמנטים כבדים במיוחד, כגון ארונות קיר במטבח, יוצר משקל הגוף התלוי מומנט כח הפועל על הקיר וגורם למתיחה בחיבורו העליון אל הקיר. במקרים כאלו נהוג להשתמש בדיבלים חזקים וגדולים יותר לתלייה העליונה של האביזר על מנת שזה לא ייתלש מן הקיר.
עבור קיר גבס קיימים דיבלים מיוחדים הנקראים "דיבל גבס" (מיועדים לתשתית חלולה/חלשה) בעזרתם ניתן לתלות פריטים קלים. במקרים של קירות חלשים, דיבל גדול וחזק יותר אינו בהכרח הפתרון לתליית אלמנטים כבדים משום שחומר הקיר עצמו אינו מסוגל לשאת את העומס.
דיבל כוח (ממתכת) המכונה "דיבל ג'מבו" או "בורג ג'מבו" הוא דיבל המיועד לתלות פריטים כבדים ביותר או לתמוך בכבלים הנמשכים מן המבנה ונושאים משקל. בורג ג'מבו הוא מוצר הכולל בורג ומעטפת משולבים אשר סיבוב הבורג גורם בעזרת דחיפת שיניו להתקמטות המעטפת הלוחצת על דפנות הקידוח.
מסילת הרכבת המחתרתית
מסילת הרכבת המחתרתית (באנגלית: The Underground Railroad) הייתה רשת מחתרתית של נתיבים סודיים ובתים בטוחים שהוקמו בארצות הברית בראשית אמצע המאה ה-19, שסייעה בעיקר לאפרו-אמריקאים משועבדים לברוח למדינות חופשיות בארצות הברית ולקנדה. הרשת כללה את אנשי התנועה לביטול העבדות ואחרים שתמכו בנמלטים. באמצע המאה ה-19 פעילות מסילת הרכבת המחתרתית הגיעה לשיאה.
מבנה.
"מסילת הרכבת המחתרתית" לא הייתה מתחת לפני הקרקע או התנהלה באמצעות רכבות. המסילה כללה בתוכה רשת של בתי מקלט, קודים סודיים, מקומות מסתור ומעברים סודיים. ג'ון רנקין , כומר פרביטריאני האמריקני, היה פעיל מרכזי במסילת הרכבת באזור אוהיו, הסביר את השם: "זה נקרא כך בגלל שמי שנכנס אליה נעלם מעיני הציבור כאילו באמת ירד מתחת לפני האדמה. לאחר שהעבדים הנמלטים נכנסו למקום המסתור [הראשון] במסילה, לא ניתן היה למצוא זכר מהם. הם הועברו בחשאי ממקום מסתור אחד למשנהו עד שהגיעו ליעד בו הם הצליחו להיות חופשיים."
למסילת הרכבת המחתרתית לא היה מטה או חומרים כתובים. המידע עבר מפה לאוזן. המבריחים ידעו רק על מספר תחנות מצומצם לאורך המסילה ועל הדרכים בין התחנות הקרובות אליהם. המסייעים לעבדים הנמלטים היו שחורים חופשיים, ילידים אמריקאים, פעילים לבנים בתנועה לסיום העבדות ועבדים משוחררים. בקרב לבנים שפעלו לאורך המסילה היו לא מעט אנשי דת שראו בעבדות כמנוגדת לאתיקה של ישו.
במקרים בהם נתפסו העבדים הנמלטים, הם נאלצו לחזור לעבדות, אלו שנתפסו מסייעים בהברחת עבדים נעצרו ונשלחו לכלא.
מרבית הידע נאסף מזיכרונות של אנשים שניהלו את הארגון בפועל. ההשערות אומרות כי בין 15,000-20,000 עבדים עברו את המסע אל החופש. לדוגמה - העבדים במחוז קולומביה הצטמצמו מ 4694 עד 640 על ידי "רכבת תחתית וחטיפות פלוניות".
פעילות.
המחתרת הבריחה את העבדים ממדינות הדרום בהן העבדות הייתה מותרת, אל המדינות הצפוניות או קנדה בהן העבדות נאסרה ובכך סייעה לשחרורם של אלפי עבדים. על פי הערכה שנעשתה, 100,000 עבדים ברחו באמצעות מסילת הרכבת המחתרתית. שיא פעילותה של המחתרת הייתה בין השנים 1810 ל-1850, והיא נחשבת לאחד הגורמים אשר הובילו למלחמת האזרחים בארצות הברית ולביטול מוסד העבדות. בראש הארגון עמדו חברים אמריקניים בתנועה לביטול העבדות. בין מנהיגי המחתרת היו הארייט טאבמן, שפחה שחורה אשר נמלטה בעצמה אל החופש, והנרי דייוויד תורו, מהפילוסופים החשובים של המאה ה-19, אשר הניח את היסודות התאורטיים לאי-ציות אזרחי מטעמי מצפון. השם של הארגון נושא כפל לשון, משום שמשמעות המילה underground באנגלית הוא גם מחתרת וגם "תת-קרקעי". עם זאת, הארגון לא השתמש דווקא ברכבות על מנת להבריח את העבדים ולא היו לו מסילות משלו.
בשיא הפעילות, מעל 1,000 עבדים הוברחו כל שנה ממדינות הדרום בסיוע של הארגון, על פי חוק העבד הנמלט משנת 1793, נדרשו פקידים ממדינות חופשיות לסייע לבעלי עבדים או לסוכניהם שחזרו לעבדים הנמלטים, אך אזרחים וממשלות של מדינות חופשיות רבות התעלמו מהחוק, ומסילת הרכבת המחתרתית שגשגה. ההשערות אומרות כי 3,000 איש בקירוב לקחו חלק בפעילות הארגון, חלק פעלו כסוכנים שמטרתם לגייס כספים וחלק כמבריחים או כאלו המספקים מקום מסתור. המדינות אליהן הוברחו העבדים המשוחררים היו בטוחות משום שלא הסגירו חזרה את הנמלטים ואף הגישו סיוע רחב. במדינות אליהם נקלטו העבדים הם עבדו כחקלאים וסייעו בהקמת חוות שונות.
עם הזמן גם בצפון וגם בדרום הבינו כי קיים קושי גדול לאכוף את חוק העבד הנמלט של 1850. למעשה, היה זה חוסר היכולת של הממשלה הפדרלית לאכוף את החוקים המהווים את הגורם העיקרי בהפרדה. בשנת 1861, החלה מלחמת האזרחים האמריקאית. ככל שהמלחמה התפשטה דרומה, רבים מהאדונים נמלטו כשהם לוקחים איתם את עבדיהם ומשאירים את הזקנים והחולים מאחור. צבאות האיחוד שנכנסו לשטחים שפונו מצאו ייאוש ורעב. הניצולים הועברו במעלות הנהר אל החזית הצפונית שם טופלו על ידי גורמי סיוע שונים. באותה התקופה, מפקד מערב ארצות הברית, הגנרל גרנט, אישר לארגון הרכבת התחתית המחתרתית להעביר עבדים ממקום למקום. כך, נחשפה הרשת הרחבה והופסקה הפעילות המחתרתית, מרבית פעילי הארגון התפנו לטובת שיקום וסיוע לנפגעי המלחמה.
רוברט ה. ג'קסון
רוברט האווט ג'קסון (באנגלית: Robert Houghwout Jackson; ) היה פוליטיקאי, עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. קודם לכן הוא כיהן כפרקליט המדינה וכתובע הכללי של ארצות הברית, והוא האדם היחיד שכיהן בכל שלושת התפקידים הללו. ג'קסון היה גם תובע ראשי במשפטי נירנברג נגד פושעי המלחמה הנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ג'קסון התקבל ללשכת עורכי הדין באמצעות שילוב של למידה עצמית בהדרכת עורך דין עם לימודים מסודרים בבית ספר למשפטים. הוא אחרון השופטים שמונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית ללא תואר במשפטים. הוא נודע בשל עצתו ש"כל עורך דין הראוי לשמו יאמר לחשוד, בלשון שאינה משתמעת לשני פנים, לא למסור הודאה למשטרה בשום נסיבות", ועל אמרתו על בית המשפט העליון, "אנו לא הערכאה הסופית מפני שאנו לא חסינים מטעויות, אך אנו חסינים מטעויות מפני שאנו הערכאה הסופית". גק'סון זכה למוניטין כאחד מכותבי פסקי הדין הטובים ביותר של בית המשפט העליון וכאחד מאלו שהיו מחויבים לתהליך הוגן כהגנה מפני סוכנויות הממשל שמרחיקות לכת יתר על המידה בפעולותיהן.
ראשית חייו.
רוברט ג'קסון נולד בחווה של משפחתו בעיירה ספרינג קריק, שבמחוז וורן, פנסילבניה, וגדל בכפר פרוסברג שבמדינת ניו יורק. הוא היה בנם של ויליאם אלדרד ג'קסון ואנג'לינה האווט. ב-1909 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של פרוסברג, ואת השנתיים הבאות הוא למד בבית הספר שבג'יימסטאון כדי לשפר את מיומנויות הכתיבה שלו.
ג'קסון החליט לפנות לקריירה משפטית. מאחר שלימודים בקולג' או בבית ספר למשפטים לא הייתה דרישה מחייבת למקצוע במקרה שהמועמד למד בהדרכתו של עורך דין מוכר, בגיל 18 הוא החל ללמוד משפטים במשרד עורכי דין בג'יימסטאון שבו דודו, פרנק מוט, היה שותף. עד מהרה הכיר אותו דודו לפרנקלין דלאנו רוזוולט, שהיה אז חבר הסנאט של מדינת ניו יורק. בשנים 1911–1912 למד ג'קסון בבית הספר למשפטים אולבני של אוניברסיטת יוניון. באותה תקופה עמדו בפני תלמידי המוסד שלוש אפשרויות: שמיעת קורסים בודדים ללא קבלת תואר, השלמת תוכנית דו-שנתית וקבלת תואר במשפטים, או בחינה בידע הנדרש מתלמיד השנה הראשונה ולאחר מכן השלמת התוכנית הד-שנתית וקבלת תעודת גמר. ג'קסון בחר באפשרות השלישית. הוא השלים בהצלחה את הקורסים של השנה השנייה וב-1912 קיבל את תעודת הגמר.
לאחר סיום לימודיו באולבני שב ג'קסון לג'יימסטאון כדי להשלים את הכשרתו. ב-1913 הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין של ניו יורק והצטרף למשרד עורכי דין בג'יימסטאון. ב-1916 הוא נשא לאישה את אליס גרהרדט. ב-1917 הצטרף ג'קסון למשרד עורכי הדין "פני, קילין וניי", משרד עורכי דין מוביל בבאפלו, שם הוא עסק בעיקר בייצוג חברת הרכבות הבינלאומית. בסוף 1918 הוא שב לג'יימסטאון כדי לשמש כיועץ המשפטי של העירייה.
ב-15 השנים הבאות הוא בנה משרד עורכי דין מצליח והיה לאחד מעורכי הדין המובילים במדינת ניו יורק. הוא גם זכה למוניטין ברמה הלאומית בזכות תפקידי הנהגה בלשכת עורכי הדין ובארגונים משפטיים אחרים. ב-1930 נבחר ג'קסון כחבר במכון האמריקאי למשפטים. ב-1933 הוא נבחר כיושב ראש ועידת לשכות עורכי הדין האמריקאיות.
במקביל היה ג'קסון פעיל בתחום הפוליטי במסגרת המפלגה הדמוקרטית. בבחירות לנשיאות של 1916 הוא הוביל את התנועה לבחירתו של וודרו וילסון לכהונה שנייה בג'יימסטאון. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוא היה חבר בוועדה של המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק. הוא גם המשיך את שיתוף הפעולה שלו עם רוזוולט. כאשר כיהן רוזוולט כמושל ניו יורק בשנים 1929–1933, הוא מינה את ג'קסון כחבר ועדה שבחנה את מערכת המשפט של המדינה והציעה צעדי רפורמה. ג'קסון דחה הצעה של רוזוולט להתמנות כחבר במועצה לשירות ציבורי של המדינה, שכן הוא התכוון להמשיך בעריכת דין במגזר הפרטי.
בממשל הפדרלי.
בבחירות לנשיאות של 1932 היה ג'קסון פעיל במסע הבחירות של רוזוולט כיושב ראש הארגון שנקרא "עורכי דין דמוקרטים למען רוזוולט".