בשנת 1682 נישא גאורג לבת דודתו סופיה דורותיאה, וכך הצליח לאחד את כל חלקי הדוכסות. אמו של גאורג התנגדה בהתחלה לשידוך משום שאמה של הכלה הייתה פילגש מהאצולה הנמוכה, אולם היא התרככה לבסוף כאשר הבינה את התועלת שהנישואים יביאו למשפחה. לזוג נולדו שני ילדים:
לאחר היוולדה של בתם היחידה לא נכנסה שוב סופיה דורותיאה להריון. בני הזוג התרחקו זה מזה וגאורג העדיף את חברתה של פילגשו, שהייתה בת לווייתה של סופיה דורותיאה, שילדה לו שלוש בנות. גם סופיה דורותיאה לקחה לעצמה מאהב, הרוזן השוודי פיליפ כריסטוף קניגסמארק, והשניים תכננו להימלט יחדיו, אולם בשנת 1694 נרצח הרוזן והחשד נפל על גאורג ותומכיו. באותה השנה התגרש גאורג מרעייתו ואסר אותה בטירת אהלדן. היא לא הורשתה לבקר את ילדיה ואת אביה או להנשא מחדש ויכלה לצאת מהטירה רק עם ליווי צמוד.
נסיך בוחר.
בשנת 1692 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאביו של גאורג את התואר נסיך בוחר של האימפריה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים. אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לגאורג. חצרו של הדוכס בהנובר הייתה מוקד תרבותי חשוב ואמנים ומלומדים רבים, כמו המתמטיקאי גוטפריד לייבניץ והמלחין גאורג פרידריך הנדל עברו בה.
מעט לאחר עלייתו של גאורג לשלטון בהנובר נפטר ויליאם, דוכס גלוסטר, בנה ויורשה היחיד של אן, מלכת בריטניה והפרלמנט הבריטי העביר חוק לפיו יעבור הכתר הבריטי לאחר מותה של המלכה לקרוב משפחה הפרוטסטנטי בלבד. קרובת המשפחה הפרוטסטנטית הקרובה ביותר לאן הייתה בת דודתה סופיה, נסיכת הפלטין, אמו של הדוכס גאורג, שהפכה בן לילה ליורשת העצר לממלכה הבריטית.
בשנת 1701 פרצה מלחמת הירושה הספרדית ונסיכות הנובר לחמה נגד ספרד לצד האימפריה הרומית הקדושה, בריטניה והרפובליקה ההולנדית. במהלך המלחמה כבש גאורג את שטחי הדוכסויות השכנות, בראונשווייג-וולפנביטל וסקסוניה-לאוונבורג, ואף מונה על ידי הקיסר כפילדמרשל קיסרי. בשנת 1710 הוא מונה לתפקיד הגזבר הקיסרי.
מלך בריטניה.
אמו של גאורג, סופיה, מתה ב-28 במאי 1714 בגיל 83 והדוכס הפך ליורש העצר לכתר הבריטי. המלכה אן מתה חודשיים לאחר מכן והפרלמנט הבריטי הכריז על גאורג כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הגדולה ואירלנד. בשל רוחות חזקות שהשאירו אותו מספר שבועות בעיר האג הוא הגיע לראשונה לבריטניה רק ב-19 בספטמבר והוכתר במנזר ווסטמינסטר חודש לאחר מכן.
המלך ג'ורג' העביר את מגוריו לבריטניה אך הוא המשיך לבקר פעמים רבות במולדתו, הנובר, ובילה שם כחמישית מכלל תקופת שלטונו. במהלך שהייתו בהנובר השלטון בבריטניה היה בידי מועצת עוצרים. שנה לאחר עלייתו של ג'ורג' לשלטון זכתה המפלגה הוויגית ברוב בפרלמנט וחלק מחברי המפלגה הטורית המובסת החלו לתמוך ביעקוביטים, ששאפו להחליף את ג'ורג' בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אחיה הקתולי של המלכה אן. המרד, שהחל בהצלחה בסקוטלנד, לא צלח באנגליה וג'יימס סטיוארט נשלח יחד עם תומכיו לגלות בצרפת. המלך ג'ורג', ששאף להרגיע את הרוחות בממלכה, הראה יד רכה ולא שלח את רוב המורדים להוצאה להורג. הוא אף השתמש בכספים הרבים שנבעו מהחרמת אדמותיהם של המורדים לבניית בתי ספר בסקוטלנד ולתשלום החוב הלאומי.
לאחר עלייתו לכס המלוכה הבריטי הידרדרו יחסיו של המלך ג'ורג' עם בנו, גאורג אוגוסט, כעת נסיך ויילס. הנסיך התנגד לחלקים רבים ממדיניותו של אביו ואף הקיף את עצמו ביריביו של המלך. השפל ביחסיהם של האב והבן היה עם היוולדו של ילדו החמישי של גאורג אוגוסט, הנסיך ג'ורג' ויליאם. המלך ונסיך ויילס שלא הסכימו ביניהם על זהות הסנדק של התינוק ולאחר ריב גדול גורש הנסיך מארמון סנט ג'יימס.
מותו.
המלך ג'ורג' היה פעיל בעיקר ביחסי החוץ של בריטניה והשאיר את רוב ענייני הפנים לשר רוברט וולפול, שנחשב בעיני רבים לראש הממשלה הראשון של בריטניה. בשנת 1727 ביקר המלך בפעם השישית מאז הכתרתו בהנובר, שם קיבל שבץ ומת לאחר יומיים, ב-11 ביוני, בארמון באוסנבריק בו נולד. הוא נקבר בטירת ליינה אך לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עצמותיו לארמון הרנהאוזן.
היראגאנה
היראגאנה (ביפנית: 平仮名, מילולית: "קאנה חלקה") היא מערכת כתב הברות, אחת מארבע מערכות הנמצאות בשימוש ביפן (האחרות הן קאנג'י, קאטאקאנה ורומאג'י).
שימושיה של צורת ההיראגאנה.
כל סימן היראגאנה מציין הברה אחת, והוא יכול להיות תנועה ללא עיצור (למשל אָ あ), עיצור מלווה בתנועה (למשל קָא か), או, במקרה בודד, עיצור ללא תנועה (נְ ん).
כאשר רואים טקסט הכתוב בסימני קאנג'י אשר ביניהם שזורות אותיות היראגאנה, הדבר מעיד בהכרח כי מדובר בטקסט שכתוב ביפנית.
האותיות.
כתב ההיראגאנה כולל 48 אותיות, אך ביפנית מודרנית משתמשים ב-46 בלבד (ゐ ווי ו - ゑ ווֶ יצאו מכלל שימוש). לכל אות בהיראגאנה יש אות מקבילה בקאטאקאנה.
אם במחשבכם מותקן גופן הכולל את הסימנים היפניים, תוכלו לראות בטבלה שלהלן את סימני ההיראגאנה ואת הקריאה שלהם בעברית. סימנים שכבר אינם בשימוש מופיעים באדום.
האות טסוּ קטנה, っ, מסמנת הכפלת עיצור בעיצור שאחריה, למשל צליל הקו"ף בשם האי היפני הצפוני הוֹקַּאידוֹ (ほっかいどう).
כאשר האות אוּ, う, מופיעה לאחר תנועת שורוק או חולם היא מסמנת הארכה של התנועה בהברה הקודמת, למשל ההברה דוֹ שהיא האחרונה במלה: 'הוקאידו'.
היסטוריה.
מערכת ההיראגאנה התפתחה לראשונה במאה ה-5 מהמניוגאנה, אותיות סיניות שיובאו ליפן ואשר נעשה שימוש רק בצורת ההגייה שלהן (ולא במשמעותן המילולית). צורת המניוגאנה שימשה כצורה העיקרית לכתיבה ספרותית ביפן, וככל שגבר השימוש בה, החלו האותיות הסיניות לשנות צורה ולהפוך למפושטות יותר ונוחות יותר לכתיבה מהירה, מביאות לעולם לבסוף את צורת ההיראגאנה.
הלוח הבא מראה את גלגוליהן של מספר אותיות מצורתן הסינית המקורית (מניוגאנה) לצורתן בהיראגאנה של ימינו (עם תחנת ביניים אחת):
גם כאשר ההיראגאנה כבר הייתה צורת כתיבה מבוססת, היא לא התקבלה על ידי כלל הציבור הכותב ביפן, מאחר שרוב המלומדים באותה התקופה (סוף האלף הראשון) עדיין העדיפו להשתמש בסינית כבשפתם. אולם, בקרב הנשים, אשר מהן נמנעה כל אפשרות להשכלה גבוהה, תפסה ההיראגאנה מעמד של צורת כתב כמעט בלעדית לאור פשטותה (מכאן בא שמה השני של צורת הכתב: אוֹנאדֶה 女手. אוֹנה = אישה, דֶה = כתב). יצירות ספרותיות רבות אשר נכתבו באותה התקופה על ידי נשים, נכתבו רובן ככולן בהיראגאנה.
ככל שחלף הזמן, הפכה ההיראגאנה להיות צורת הכתב בה נכתבים מכתבים אישיים, בעוד קאטאקאנה וקאנג'י, שימשו לכל מטרה שדרשה צורת כתיבה רשמית ומסוגננת.
בעת המודרנית, עלתה קרנה של ההיראגאנה ביפן וכיום היא משמשת בשילוב עם קאנג'י כמעט לכל מטרות הכתיבה, בעוד הקאטאקאנה משמשת בעיקר למטרות "זולות" כגון מונחים מושאלים משפות אחרות שאין להם צורת כתיבה אחרת (למשל המילה אמריקה, アメリカ) או לתרגום פשוט של שפות אחרות.
בעבר, היו לכל הברה או צליל, צורות שונות ומגוונות של היראגאנה. בתחילת המאה ה-20, הוחלו חוקי פישוט על המערכת, חוקים שקבעו צורת כתיבה בודדת לכל צליל וצליל. צורותה הישנה של ההיראגאנה נקראת היום הֶנטאיגאנה (変体仮名, ללא כל קשר למשמעותה של המילה הנטאי בארצות המערב כיום).
אמיר גלבוע
הרבנות הצבאית
חיל הרבנות הצבאית הוא חיל בצה"ל העוסק במתן שירותי דת לחיילי צה"ל (כולל לאלה שאינם יהודים) וטיפול בחללים. הרבנות הצבאית היא חיל הכפוף לרמטכ"ל. בעבר נעשו ניסיונות להכפיף את החיל לאגף כוח אדם, אך הוא נשמר עצמאי.
בראש הרבנות הצבאית עומד הרב הצבאי הראשי (הרבצ"ר), קצין בדרגת תת-אלוף. הרב הראשי לצה"ל הנוכחי הוא תא"ל הרב אייל קרים.
מלבד הרב גד נבון, אשר הוענקה לו דרגת האלוף עם מינויו – הרבנים הראשיים לצה"ל החלו מדרגה נמוכה מזו. תקן הרבצ"ר השתנה לתקן תת-אלוף, החל מכניסת תא"ל הרב רפי פרץ לתפקיד.
בעבר היה, לצד הרבצ"ר, גם סגן רבצ"ר בתקן תת-אלוף – אך הרב נבון ביטל אותו כאשר נכנס לתפקיד הרב הראשי לצה"ל.
היסטוריה.
ראשיתה של הרבנות הצבאית טרם הקמתו של צה"ל. בהגנה הוקמה "המחלקה לענייני דת". מספר חודשים לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל החליט מפקד ההגנה ישראל גלילי, על הקמת השירות הדתי, מחלקה מיוחדת שתטפל בהסדרת העניינים הדתיים. עם הקמת צה"ל הוקמה יחידת הרבנות הצבאית, בעקבות בקשת הרב הראשי הרב הרצוג. זמן קצר לאחר מכן, מוזגו "השירות הדתי" והרבנות הצבאית ובסוף שנת 1948 פרסם הרמטכ"ל, רא"ל יעקב דורי את פקודות המטכ"ל הראשונות על הקמת הרבנות הצבאית.
עם הקמת הרבנות הצבאית, מונה הרב שלמה גורן לרב ראשי לצה"ל והוענקה לו דרגת סגן-אלוף. לאורך שירותו טיפס בסולם הדרגות עד שהגיע לדרגת אלוף. כרבצ"ר הראשון בנה הרב גורן את יסודותיה של הרבנות הצבאית. פעל להוצאת הסידור האחיד, היתרי עגונות קביעת נוהלי כשרות בצה"ל ובמטבחיו, וקביעת יום השבת כיום מנוחה רשמי בצה"ל.
הרב מרדכי פירון היה הרב הצבאי הראשי השני ושירת בתפקיד זה בין השנים 1971–1977. בתקופה זו, שבה התרחשה מלחמת יום הכיפורים, עסקה הרבנות הצבאית בצורה מקיפה בטיפול בחללים.
הרב גד נבון מונה לרב הצבאי הראשי השלישי ושירת בתפקיד זה בין השנים 1977–2000. בתקופה זו חל מעבר הדרגתי מתפקיד קצין הדת לתפקיד הרב הצבאי ומוסד קורס הרבנים הצבאיים. הרב נבון חיבר מאמרים הלכתיים בנושא זיהויים של חללי צה"ל ובתקופתו ניתן יתר תוקף לאמצעי הזיהוי. הרב נבון הוא הרבצ"ר היחיד שהוענקה לו דרגת האלוף עם מינויו – שאר הרבנים הראשיים לצה"ל החלו מדרגה נמוכה מזו.