עפרונות תקניים בשם A.W.Faber נמכרו לראשונה בניו יורק ב-1843, ובכך פתחו את הדרך לייצוא עפרונות המפעל לשווקים בחו"ל. ב-1849 נפתח בניו יורק המפעל הראשון של Faber-Castell לייצור עפרונות מחוץ לגרמניה, ואחריו מגיעים ענפים ונקודות מכירה בלונדון, פריז, סנקט פטרבורג ווינה.
ב-1851 קובע לותר פון פאבר את התקן הרשמי הראשון לעפרונות כתיבה. בהמשך הדרך התעשייה מטמיעה את מרבית עקרונות תקן זה בתקנים המצויים עד היום בשימוש.
קו היורשים הזכרים מסתיים עם בנו של לותר, וילהלם פון פאבר. וילהלם שוכל שני בנים בצעירותם, ונפטר ב-1893 בגיל 42, כשהוא מותיר בנות בלבד. אביו נפטר מספר שנים אחריו, ומוריש לאלמנתו את השם הרשום של A.W.Faber. בשנת 1900, חתנו של וילהלם פון פאבר, הרוזן אלכסנדר גראף פון פאבר-קסטל מצטרף לצוות הניהול. שילוב שמות המשפחה (שם נעוריו של החתן היה קסטל בלבד) הפך במהרה לשמו החדש של המפעל. ב-1905 יוצא המוצר המזוהה ביותר עם החברה עד אז, העפרון הירוק Castell, ואיתו נוסף ללוגו זוג האבירים הנלחמים.
בנו של הרוזן, רולנד פון פאבר-קסטל, ממשיך את המפעל ופותח בתחילת שנות השלושים מפעל ייצור בסאו קרלוס, ברזיל, ובשנת 1967 משלים את הרכישה ובונה במקום את המפעל הגדול בעולם (נכון ל-2008) של עפרונות ועפרונות צבעוניים. הדור השמיני, החל משנת 1978, הוא הרוזן אנטון וולפגנג פון פאבר-קסטל.
המפעל בסאו קרלוס דורש עוד ועוד חומר גלם, והחברה מקימה במקום חוות אורניים בעיר פראטה על מנת לספק את הצרכים. במקביל, החברה פותחת מפעל נוסף באינדונזיה, שצרכי העץ שלו מסופקים מקומית, ומפעל במלזיה שמייצר מחקים. מכשירי המדידה עוברים לקולומביה, שם מפתח מפעל נוסף בשנת 1997. ב-2001, מתרחבת החברה למפעל (ה-15 במספר) בסין, המתמחה בעטים כדוריים ונובעים.
השפעה על הסביבה.
חברת Faber-Castell מייצרת כ-1.8 מיליארד עפרונות עץ, עם ליבות שונות, במפעלים בברזיל (סאו קרלוס ופראטה) בכך היא חברת ייצור העפרונות הגדולה בעולם. על מנת לחדש את רישיונה לעסוק בתחום בברזיל, תארה החברה במסמך כיצד צורכי העץ (ולטענתה כלל צורכי חומר הגלם) מושגים בחוות האורניים הגדולה בפראטה, ללא פגיעה יתרה בסביבה. לטענת ארגונים סביבתיים מסוימים, מדובר בהוכחה כי חברות יכולות למצוא פתרונות סביבתיים שבטווח הארוך יסייעו ליציבותן ולרווחיותן.
על הלוגו.
הלוגו של Faber-Castell כולל שני אבירים רכובים, הנלחמים בקרב רומח. איור זה נראה על אריזת העפרונות הירוקים שיצאו לראשונה ב-1905, והפך עם הזמן לסמל חוזר במוצרי החברה, עד שהשתרש כלוגו. משמעות האיור לטענת החברה הוא התגברות אגרסיבית על תחרות בעזרת איכות, ואין קשר לאירוע משפחתי כלשהו. כיום איור האבירים מופיע על כלל מוצרי החברה, כולל גרסה אמנותית שלו בערכות העפרונות הצבעוניים.
שיחות הר&quot;ן
שיחות הר"ן הוא שמו של קובץ השיחות המרכזי המיוחס לרבי נחמן מברסלב. הודפס לראשונה כנספח לספר סיפורי מעשיות כחמש שנים לאחר מותו, ומאז הודפס פעמים רבות גם כספר עצמאי. הקובץ מכיל בגרסתו השלמה 308 שיחות אנקדוטליות בענייני חסידות ועבודת האל, תיאורי רקע לדרשותיו של רבי נחמן וכן התבטאויותיו על גדולתו הרוחנית.
הוצאה לאור.
הספר נכתב בידי ר' נתן שטרנהרץ מנמירוב, התלמיד הבולט ביותר של רבי נחמן. לאחר הדפסת ספריו החשובים ביותר בשנת ה'תקע"א - ספר הדרשות ליקוטי מוהר"ן וספר המידות - הוציא ר' נתן לאור גם את סיפורי המעשיות של רבו. בהדפסה זו שנעשתה בשנת ה'תקע"ה באוסטרוה צירף את חלקו הראשון של קובץ השיחות המורכב מזכרונותיו, יחד עם הקובץ שהפך לאחר מכן ל"שבחי הר"ן".
בהוצאה הראשונה נדפסו רק 116 השיחות הראשונות, וטרם נקבע שמו של הקובץ. מאוחר יותר, שנים ספורות אחרי מותו של ר' נתן, הודפס הספר באופן עצמאי בנפרד מהמעשיות, בידי ר' נחמן מטולטשין תחת השם "מגיד שיחות". במהדורה זו נוספו שאר השיחות והיא צורתו הסופית של הספר, אך רק במהדורה השלישית הוא קיבל את שמו "שיחות הר"ן".
החלק שנוסף לספר מקורו בכתבי ר' נתן שמהם עתידים היו להרכיב את הספר חיי מוהר"ן, כשלושים שנה אחרי מותו (ו-64 שנה אחרי פטירת רבי נחמן). ספר זה התעכב בפרסומו עקב ההתנגדות לחסידי ברסלב, ועל כן שיחות הר"ן מכיל בעיקרו נושאים 'ענייניים', הקרובים לקונצנזוס הדתי בענייני עבודת האל, ומעט מאוד מאמרותיו השנויות במחלוקת של רבי נחמן. זו גם הסיבה שחלקים מהספר מקבילים במידה מסוימת לחלק מהתוכן ב'חיי-מוהר"ן'.
תוכן ומבנה הספר.
השיחות מסודרות באופן אסוציאטיבי, כאשר לאורך הספר הן מופיעות ב'שרשראות' נושאיות בגודל משתנה, ולעיתים השיחות חוזרות על עצמן בנוסח אחר או מזווית אחרת. חלק מהן בנות שורה וחלקן מתפרסות על פני מספר עמודים. ברבות מהן קשה להבחין מה בדיוק נאמר על ידי רבי נחמן עצמו, ומהי פרשנותו של הכותב, התלמיד ר' נתן. לדוגמה השיחה האחרונה בספר לכאורה מסכמת את חווייתו האישית של ר' נתן בנושא ההתמודדות עם הסבל בחיים, כפי שהבין את דברי רבו לאורך היכרותם הממושכת.
הספר מחולק באופן גס לכמה חטיבות:
ציטוטים מהספר.
להלן חלקים נבחרים מתוך השיחות, המדגימים את אופי הדברים.
ז'אן ויקטור מארי מורו
ז'אן ויקטור מארי מורו (בצרפתית: Jean Victor Marie Moreau; 14 בפברואר 1763 - 2 בספטמבר 1813), גנרל צרפתי בולט בימי מלחמות צרפת המהפכנית. פיקד על הצבאות הצרפתיים במלחמתה נגד הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה והשנייה. בהמשך הדרך הסתכסך עם הדירקטורט ועזר לנפוליאון ולקבוצת קושרים לתפוס את השלטון בהפיכת 18 בברימר. עם הזמן הסתכסך גם עם נפוליאון וגורש לארצות הברית ממנה חזר כדי לקחת חלק במלחמתה של הקואליציה האנטי צרפתית השישית, הפעם בצד בעלות הברית. נפצע אנושות בקרב דרזדן ומת כמה ימים לאחר מכן.
ביוגרפיה.
מורו נולד במורלה (Morlaix) שבחבל ברטאן. אביו היה עורך דין מצליח והתעקש שבנו ילך בעקבותיו. מורו הצעיר התקבל לאוניברסיטת רן. הוא לא חש כל חיבה למשפטים אך נהנה מהחיים הסטודנטיאלים החופשיים רחוק מעינו הפקוחה של אביו. במקום ללמוד, התבלט בין חבריו וקיבץ אותם לצבא מאולתר שעליו פיקד.
עם פרוץ המהפכה בשנת 1789, פיקד על הסטודנטים במהומות שהתרחשו בעיר. כעבור שנתיים נבחר לדרגת סגן-אלוף, קיבל פיקוד על גדוד מתנדבים מאיל-א-וילאן ושירת עם יחידתו תחת פיקודו של הגנרל שארל פרנסואה דומוריה. בשנת 1793 בעקבות הצלחותיו בפיקוד על הגדוד קודם לדרגת בריגדיר וקיבל חטיבה שלמה תחת פיקודו. לזאר קרנו קלט את הקצין הצעיר וקידם אותו לדרגת גנרל דיוויזיה בתחילת 1794. עם קבלת הדרגה הועבר מורו לשרת תחת גנרל שארל פישגרו בפלנדריה.
מורו ביסס את שמו בקרב טורקון (1794) ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצבא הצרפתי בחבל הריין. עם צבא זה פלש לגרמניה וזכה לניצחונות אחדים, אך ניגף לפני ארכידוכס קארל מאוסטריה. אף על פי שהמערכה בגרמניה לא הסתיימה בניצחון מוחלט, ניצחונותיו בזירה זו הביאו לו תהילה בצרפת.
מורו חזר ופלש לגרמניה בשנת 1797, אחרי עיכובים רבים שנגרמו מהיעדר מימון וציוד, אך נאלץ לקטוע את מסע המלחמה בעקבות חתימה על הסכם לובן שהשכין שלום בין אוסטריה לצרפת. בתקופה זו גילה התכתבות בוגדנית בין חברו הוותיק, שארל פישגרו, לחבר במשפחת המלוכה הצרפתית הגולה, הנסיך דה קונדה. מורו הגן בעבר על פישגרו וכעת הסתיר את תגליותיו, מה שהטיל צל של חשד על מורו עצמו. בסופו של דבר, שלח את המכתבים לפריז והוקיע את פישגרו כבוגד.
מורו שוחרר מהצבא, אך גויס שוב בשנת 1799 עם חידוש מעשי האיבה נגד האוסטרים שכרתו ברית עם הרוסים ועם מספר מדינות נוספות. נפוליאון שהה במצרים ומורו היה אחד הגנרלים המוערכים ביותר שהיו זמינים לממשלה. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הצרפתי באיטליה, אך לא הצליח לבלום את אלכסנדר סובורוב. אחרי שספג הפסד בקרב נובי נסוג עם צבאו לג'נובה והעביר את הפיקוד לז'אן אטיין שמפיונה. בשובו ממצרים מצא נפוליאון את מורו בפריז, מדוכדך ומאוכזב מהתנהלותו של הדירקטורט והבטיח את תמיכתו בהפיכת 18 בברימר. בתמורה החזיר לו נפוליאון את הפיקוד על הצבא באזור הריין, שם זכה מורו בניצחונו הגדול ביותר בקרב נוהנלינדן.
בשובו לפריז, התחתן מורו עם העלמה הילו ד'אוזרי הקריאולית, מחוג ידידיה של ז'וזפין, אשתו של נפוליאון. אשתו הפעלתנית של מורו אספה סביבה מאוכזבים רבים משלטונו של נפוליאון, אך מורו, שהאמין בערכים רפובליקניים, לא רצה לשתף פעולה עם קשר שתכליתו חזרתם של הבורבונים לשלטון. נפוליאון שידע על המתרחש, הורה לעצור את הקושרים.
מורו הואשם יחד עם היתר ואף שלא לקח חלק בקשר - הורשע והוגלה לארצות הברית. בעת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה שקלו השלטונות האמריקנים להעניק לו את הפיקוד על הצבא, אך באותו הזמן הגיעו חדשות אודות השמדתו של הגרנד ארמה ברוסיה ומורו יצא לאירופה. בהגיעו לאירופה חבר לקואליציה האנטי צרפתית ושימש שם בתפקיד של יועץ.
מורו נהרג בקרב דרזדן בעת שעמד על הגבעה יחד עם הפיקוד העליון של בעלות הברית והשקיף על הקרב. נפוליאון שעבר ליד אחת הסוללות ראה קבוצת קצינים על הגבעה והורה לתותחנים להפגיז את המקום. מורו ספג פגיעה ישירה ומת כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
ברהמס פרדריק סקינר
הסלע הטארפיאני
הסלע הטארפיאני או סלע טארפיאן (בלטינית: Rupes Tarpeia) היה צוק סלע תלול בסמוך לפסגה הדרומית של גבעת הקפיטולין שברומא העתיקה. הצוק צפה לעבר הפורום הרומאי ושימש בתקופת הרפובליקה הרומית כאתר הוצאה להורג. כל המורשעים בפשעים חמורים, כגון רצח ובגידה הוצאו להורג בהטלה מהצוק.
היסטוריה.