לעומת זאת, גישה אחרת אותה מייצגים הרשב"א הרא"ש בשם ר"י, היא שלפי רב, המבוי נחשב בעצם למבוי אחד גדול לפי כל הדעות, ועל כך נחלקו הדעות: לפי רב דינו כמפולש וכמבוי ישר ששני ראשיו פתוחים לרשות הרבים, ולפי שמואל דינו כאילו הוא סתום. לפי גישה זו, נמצא שדי בכך שמניחים צורת הפתח באחד מצדדי המבוי ולחי בצד השני, ואז ניתרים שני חלקיה של המבוי העקום. שמואל סובר, שדי להניח לחי או קורה באחד מראשיה.
הרא"ש, מוכיח מלשון התלמוד ירושלמי שהוא סובר כמו הר"י: . ממבט ראשון נראה לכאורה, כי הירושלמי פוסק, שדי בכך שהוא מניח את צורת הפתח בצד אחד של המבוי העקום ולחי בצידו השני, ודי בכך, כשיטת הרא"ש. אם כי הרא"ש עצמו סובר שהתלמוד בבלי חלוק על הירושלמי והוא מפרש את המחלוקת בין רב ושמואל כפירוש רש"י. בהמשך הוא מיישב את פירוש הירושלמי גם לפי פירוש רש"י, והוא מסביר שהירושלמי שפסק שדי בצורת הפתח ולחי להתיר מבוי עקום, נסוב על כל אחד מחלקי המבוי בנפרד, אך ברור שאין די בלחי אחד למבוי, שנחשב לפי שיטה זו לשני רחובות נפרדים.
מבוי בצורת חי"ת.
בנוסף נחלקו הראשונים מה דינו של מבוי שהוא בתורת חי"ת, ושני ראשיו החיצוניים פתוחים לרשות הרבים. כלומר הוא מתעקם פעמיים. לפי הגישה המובאת בשם חכמי התוספות, דינו של מבוי זה הוא כמו כל מבוי עקום, כך שלפי רב צריך שני צורת הפתח ולפי גישה אחרת רק צורת הפתח אחת. אך הריטב"א כותב בשם הריב"א שבמבוי כזה יודו גם רב וגם שמואל שדינו כמבוי סתום. לפי הסברו, במבוי שעשוי בצורת רי"ש, הרבים מקצרים את דרכם דרך המבוי ועוברים דרך מבוי אחד למבוי אחר, ולכן ייתכן שיש להחשיב את המבוי למבוי המפולש לרשות הרבים, אך מבוי שעשוי בצורת חי"ת, ואינו מקצר את דרכו לשום מקום, לא יכנסו בו הרבים דרך הילוכם, אלא יחידים הרוצים להגיע לבית מסוים, ולכן דין מבוי כזה הוא כסתום לכל הדעות.
להלכה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך כשיטה המחמירה, הן במחלוקת במבוי עקום והן במחלוקת בדין מבוי שבצורת חי"ת:
נחלקו האחרונים, מהו גדר של מבוי עקום. יש שכתבו שאם עומד בראש של מבוי ואינו רואה את קצהו השני נחשב המבוי למבוי עקום. לפי גישה מקילה זו, כל רחוב שאינו ישר באופן שניתן לראות מקצה אחד את קצהו השני, נחשב למבוי עקום, ואין דינו כרשות הרבים. אך יש שכתבו שדווקא מבוי שמתעקם בצורה חדה, כך שיש לו שלוש מחיצות נחשב למבוי עקום, אך מבוי שמתעקם אט אט ולעולם אין לו שלוש מחיצות, אינו נחשב כמבוי עקום אלא כמבוי המפולש לרשות הרבים.
חסידות מונקאטש
חסידות מונקאטש היא חצר חסידית שנוסדה בעיר מונקאץ' (בעבר בהונגריה, כיום באוקראינה) בסוף המאה ה-19, על ידי הרב שלמה שפירא, נכדו של הרב צבי אלימלך שפירא מדינוב (ה"בני יששכר"). כיום נמצא מרכז החסידות בבורו פארק בברוקלין ובראשו עומד האדמו"ר רבי משה יהודה לייב רבינוביץ.
תחילת החסידות.
עד שנת ה'תקפ"ד (1824) הקהילה החסידית במונקאץ' הייתה קטנה. בשנת תקפ"ד נפטר רב המקום, הרב צבי אביגדור אשכנזי. במקומו מונה רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, על אף שהיה חסיד, בשל גדלותו בתורה. לאחר ארבע שנים עזב רבי צבי אלימלך את מונקאץ' וחזר לכהן כרב וכאדמו"ר בדינוב, עקב מחלוקת בינו לבין ראשי הקהילה.
ענף סאסוב-סטריזוב.
בנו השני של רבי שלמה שפירא, רבי משה לייב, כיהן ברבנות ואדמו"רות בבייטש, סאסוב וסטריזוב. נולד בשנת תרי"ג. היה חתנו של רבי ברוך מגורליץ ולאחר חתונתו אכל קעסט אצל רבי חיים מצאנז במשך שש שנים. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה. היה סגפן. נפטר בב' בחשוון תרע"ז. בנו רבי נחמיה הצליח להעביר את גופתו למונקאץ'.
בנו של רבי משה לייב, רבי נחמיה, כיהן בסאסוב לאחר מעברו של אביו לסטריז'וב, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הגיע לסטריזוב למלא את מקום אביו. נולד בשנת תרל"ד. היה חתנו של קרובו רבי ישעיהו נפתלי הירץ מדינוב. נרצח בשואה בדרכו מסטריז'וב לריישא.
מון קאפ
היא-סטוריה
היא-סטוריה (באנגלית: Herstory) הוא מונח שנטבע בשנות ה-60 המאוחרות כביקורת פמיניסטית על ההיסטוריוגרפיה המקובלת. המונח נבנה בניגוד-כביכול למילה האנגלית history (היסטוריה), אם מפרשים את זו כמייצגת את הצירוף "his story" (הסיפור שלו) – כך שהיא-סטוריה זה "Her story" (הסיפור שלה). לאמיתו של דבר, מקור המילה history במילה היוונית ἱστορία, והיא אינה קשורה לכינוי השייכות. בעברית מקובל לתרגם את המונח כ"היא-סטוריה".
בשיח הפמיניסטי משמש המושג לתיאור היסטורי מנקודת מבט פמיניסטית, המדגיש את הפרספקטיבה הנשית או מתואר מנקודת מבטה של אישה. השימוש במושג נעשה מתוך תפיסה שההיסטוריה המקובלת, שנכתבה בתוך תרבות פטריאכלית - נכתבה על ידי גברים ולמען גברים.
תנועת ה"היא-סטוריה" התבטאה בעיקר בפרסום והוצאה לאור של ספרות היסטורית אמיתית ובדיונית שנכתבה על ידי נשים, ומציגה את זווית ראייתן על ההיסטוריה.
שימוש.
מילון אוקספורד מייחס את טביעת המושג לרובין מורגן, שבספרה משנת 1970, "אחוות נשים היא כוח", כתבה על ארגון הנשים W.I.T.C.H ("מכשפה"):
"הנזילות והשנינות של 'המכשפות' ניכרת בתחלופה הגבוהה של המילים שעומדות מאחורי ראשי התיבות (שבשם הארגון): הפירוש הראשוני והבסיסי היה 'המזימה הנשית הטרוריסטית מהגיהנום' [...] אולם הפירוש האחרון שהגיע לאוזניי בזמן הכתיבה היה 'נשים בעלות השראה לביצוע היא-סטוריה'"
בשנת 1976 כתבו קייסי מילר וקייט סוויפט במאמר "מילים ונשים":
בשנות ה-70 וה-80 ראו נשות הגל השני של הפמיניזם את לימודי ההיסטוריה כנשלטים מבחינה אינטלקטואלית בידי גברים. הן הפיצו את הביטוי כאקט מחאתי, והפיצו אותו על חולצות וסיכות-עמדה.
בספרות הפמיניסטית משמש המושג גם כהכללה למאמצים הפמיניסטיים לפרוץ את הקאנון ההיסטורי הגברי.
ביקורת.
כריסטינה הוף סומרס ביקרה את השימוש ב"היא-סטוריה" בספרה משנת 1994 "מי גנב את הפמיניזם?", בו המושג מוגדר כניסיון להחדיר אידאולוגיה לחינוך על חשבון הידע. "פמיניסטיות מגדר" כפי שכינתה את הדוגלות ברעיון ה"היא-סטוריה", הן מובילות התנועה שמסתכמת בגישה שוללנית. היא ראתה בניסיון לעצב למידה היסטורית המוכוונת יותר לזווית הנשית ניסיון מכני המכשיל את התקדמות המחקר ההיסטורי.
פרופ' דבוני לוזר טענה שתנועת ה"היא-סטוריה" מנסה באופן מאולץ לאתר נשים שהשפיעו על ההיסטוריה שלפני המאה ה-20.
ארגון Global Language Monitor, קבוצה ללא מטרות רווח המנתחת תנועות ואופנות בהרגלי השפה, מיקמה את המושג (בגרסתו האנגלית - herstory) במקום השלישי ברשימת המילים ה"לא פוליטקלי קורקטיות" לשנת 2006.
חסידות מונקאץ'
קרב דוברו פולה
קרב דוברו פולה היה קרב מכריע בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, ונערך במהלכה של מתקפה כוללת, בה פתחו ב-15 בספטמבר 1918 כוחות מדינות ההסכמה על קווי מעצמות המרכז. למחרת היום תקפו כוחות סרביים וצרפתיים את העמדות המבוצרות ברכס דוברו פולה, שאוישו ברובן על ידי יחידות צבא ממלכת בולגריה, והצליחו להבקיע את קווי ההגנה. מקץ יומיים קרסו הבולגרים ויחידות מצבאם נטשו את החזית, הכריזו מרד נגד המלך פרדיננד הראשון ונעו לעבר סופיה. עד מהרה ביקשה ממשלת בולגריה הפסקת אש. תוצאתו המכרעת של קרב דוברו פולה הובילה ליציאת ממלכת בולגריה ממלחמת העולם הראשונה ולאפקט דומינו אשר הכריע את כל המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
רקע.
החזית המקדונית.
בולגריה נכנסה למלחמה במצב כלכלי וחומרי קשה, לאחר שהותשה במלחמות הבלקן, וציפתה למלחמה קצרת ימים. הבולגרים נסמכו לחלוטין על הגרמנים באספקת ציוד צבאי, ואלה לא יכלו לעמוד בביקוש. לא זו אף זו, הגרמנים התבססו על עתודות המזון שיוצרו בבולגריה והן הועברו לצבאם על חשבון החיילים הבולגרים, וכך, מאמצע 1917, החלה דה-מורליזיציה בשורות הכוחות הבולגריים בחזית בשל חוסר בציוד ובמזון ובשל הימשכות המלחמה.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התקדמו הכוחות הבולגריים והגרמניים במהירות לכיוון סלוניקי, שבה התרכזו כוחות מדינות ההסכמה שעיקרם צרפתיים ובריטיים. באמצע 1916 התייצב קו החזית המקדונית והחלה מלחמת התשה. ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון ללחימה לצד מדינות ההסכמה, ויחסי הכוחות החלו לנטות לרעת מעצמות המרכז.
בעיות המשמעת בצבא הבולגרי.
ביוני 1918, לאחר התבוסה הבולגרית בקרב סקרה, הדיח מפקד החזית ניקולה ז'קוב את מפקד הארמייה הראשונה דימיטר גשוב, ומינה תחתיו את סטפן נרזוב, שהועמד בפני משימה כמעט בלתי אפשרית, להעלות את מורל צבאו ולשפר את רמת חיילותם ללא שיפור תנאים ותוספת ציוד ואספקה. בנוסף, בין פברואר לאוגוסט 1918 ערקו כ-2,200 מחיילי הארמייה השנייה, והם סיפקו מידע מודיעיני יקר ערך למפקדי החזית של מדינות ההסכמה. בראשית ספטמבר חלה הגנרל ז'קוב ונאלץ לסיים את תפקידו, ובמקומו מונה הגנרל גאורגי טודורוב, וכך לקראת אמצע החודש נתון היה הצבא הבולגרי תחת בעיות פיקודיות ומורליות קשות ובתנאי אספקה וציוד ירודים.
בעיות המשמעת הקשות והעריקות מהחזית הובילו להעמדתם לדין צבאי של כ-40,000 חיילים וקצינים בולגרים, ומתוכם הוצאו להורג בין 450 ל-2,500 חיילים.
ההיערכות למתקפת מדינות ההסכמה.