אאוטלו הוא אלטר-אגו בו השתמשו שתי דמויות - נייג'ל היגינס ואינז טמפל. נייג'ל היגינס הוא אזרח בריטי, שלאחר שמשפחתו נהרגה הושפע ממעשיו של המעניש בארצות הברית והפך למעין גרסה בריטית של המעניש. הוא שימש כאחד מאנשי-הקשר של מיקרוצ'יפ באירופה, וסייע למעניש כשהוא נסע לאנגליה כדי למנוע מהקינגפין להקים סינדיקט פשע באירופה. לאחר שחקר את מותו לכאורה של המעניש, היגינס פרש מלחימה בפשע והשתקע בצפון יורקשייר, אך אולץ לחזור לדרכיו הקודמות כאשר נחטף בידי האספן ואולץ להשתתף ב"תחרות האלופים" נגד הגראנדמאסטר. בסוף המעשה, היגינס הצטרף לקבוצת "אלופי אירופה", במטרה לעזור לאנשים ולא להענישם.
אינז טמפל היא מוטאנטית וצאצאיתו של לאנס טמפל, פורע החוק הידוע כאאוטלו קיד. היא נולדה וגדלה בטקסס, שם חבריה לכיתה הציקו לה בכינויים. למרות שיכלה להרביץ להם עם כוחותיה, היא שלטה בהם בהדרכת אביה. כשגדלה, היא החליטה להפוך שכירת חרב, עברה ניתוח הגדלת חזה והחלה ללבוש פאה בלונדינית. היא נתקלה בדדפול כמה פעמים, ונקראה לשמש כמדריכת הירי של סוכן אקס, עמו התחילה קשר רומנטי. אינז שמרה על כוחותיה לאחר אירועי "בית אם", ונלחמה במנהיגת קבוצת "ליגת האנושות" האנטי-מוטאנטית, מלכת המצורעים.
נסים לוי (קולנוען)
נסים לוי (נולד ב-12 בינואר 1943) הוא מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
קורות חיים.
נסים לוי נולד בבולגריה, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה לראובן וויקי-ויקטוריה (שם נעוריה כהן) לוי. הוא עלה עם הוריו לישראל בהיותו בן חמש, ב-1948, בזמן מלחמת העצמאות. גדל בשכונת תל ברוך, תל אביב. לוי למד בתיכון חדש, תל אביב ואחר-כך ספרות והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. עסק בהוראת היסטוריה וספרות עברית בכפר הירוק (1968-1965).
לוי למד בסמינר למקצועות הסרטים של דוד גרינברג. ב-1969 עבר לעבוד בטלוויזיה הישראלית כמפיק בפועל של תוכנית הבידור "אולפן עגול" בכיכובו של רלף ענבר. ב-1971 עבר לעבוד כמנהל מחלקת הפקות באולפני הרצליה עד לשנת 1973, אז נהפך לפרילאנסר בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
במהלך שנות השבעים עבד בעיקר עם הפקות זרות ומעט בסרטים ישראלים.
היה מנהל הפקה בסרט הישראלי "הבית ברחוב שלוש" (1973), בבימויו של משה מזרחי, שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
שימש כעוזר במאי ראשון בסדרת הטלוויזיה האיטלקית/אנגלית "Moses the Lawgiver" שצולמה בישראל ובמרוקו בשנים 73–1974, בבימויו של ג'יאנפרנקו דה-בוזיו (Gianfranco De Bosio) ובכיכובו של ברט לנקסטר.
שימש כעוזר במאי בשני סרטים אמריקאיים שצולמו בישראל: האחד הוא "רוזבד" (1975), אחד מסרטיו האחרונים של אוטו פרמינגר, בכיכובם של פיטר או'טול וריצ'רד אטנבורו וגם שיחק בסרט בתפקיד קטן. השני הוא "Circle of Iron" (1978), סרט עלילתי על הפילוסופיה של הקונג פו, המבוסס על סיפור של ברוס לי וג'יימס קובורן, שדייוויד קאראדין רכש את הזכויות שלו וכיכב בו.
ב-1976 שימש לוי כמפיק שותף בסרטו של יצחק (צפל) ישורון "הג'וקר", בכיכובו של יהורם גאון. ב-1977 שימש כמפיק בפועל בהפקה הזרה הראשונה של יורם גלובוס ומנחם גולן, "Kid Vengeance" (1977), בכיכובו של לי ואן-קליף. ב-1979 שימש כמנהל הפקה בקופרודוקציה הקנדית-ישראלית "ירד גשם כל הלילה כשעזבתי".
בשלהי שנות השבעים שימש כעוזר במאי ומנהל הפקה ב-"Genesis project", סדרה אנגלית בהפצה אמריקאית אודות הברית החדשה והישנה שצולמה בישראל וכעוזר במאי ראשון בסרט הקולנוע הקומי "הגנה עצמית" (1984) בכיכובם של אדי מרפי ודאדלי מור שצולם בישראל.
בשנת 1980 פתח לוי ביחד עם איתן אבן את חברת ההפקה "סרטי לאן". הסרט הראשון אותו הפיקו היה "סיפור אינטימי" (1981) בבימויו של נדב לויתן, ובכיכובה של חוה אלברשטיין. אחר-כך הפיקו את סרט הבורקס "אדון ליאון" (1982), בבימויו ובכיכובו של זאב רווח.
ב-1983 הפיק לבדו את סרט המתיחות "עובדים על העולם", בבימויו של אלן יעקובוביץ', בכיכובם של מאיר סויסה, דורי בן זאב וגילת אנקורי. הסרט צולם בישראל, רומא, פריז וניו יורק.
ב-1985 הפיק ביחד עם הרווי אדינוביץ' את סרט הקולנוע "בנות (סרט)", בבימויו של נדב לויתן, על פי תסריט של אסי דיין. בסרט, שנהפך לקאלט, כיכבו חנה אזולאי-הספרי, חלי גולדנברג, ענת טופול, קרוליין לנגפורד, עירית פרנק, אורנה רוטברג ועמוס לביא.
ב-1985 הצטרף לסרטי רול כבמאי וכמפיק, איתם עבד במשך כשמונה שנים. ברול יזם והשתתף בהפקת שני סרטי קולנוע: "לא שם זין" (1987) בבימויו של שמואל אימברמן, על פי ספרו של דן בן אמוץ ו"המחצבה" (1990), בבימויו של רוני ניניו.
במסגרת רול הפיק את כל התשדירים של מפעל הפיס בכיכובו של ספי ריבלין וביים את הפרסומות הראשונות של מפעל הפיס למגזר הערבי בכיכובו של מוחמד בכרי.
לוי לקח חלק בהפקתו של "The Lion of Africa", הסרט הראשון שחברת HBO צילמה מחוץ לארצות הברית וצולם בקניה.
בשנים 1987–2001 עבד כבמאי פרסומות וסרטי תדמית תיעודיים בקניה עבור משרדי ממשלה שונים, מוצרי צריכה וסרט התדמית של חברת החשמל והאנרגיה של קניה.
נסים לוי ביים תשדירים רבים של הליכוד למערכות בחירות: 1988, 1992, 1996 ו-2013, את תשדירי האיחוד הלאומי ב-1999 ואת תשדירי "הרוב החדש" של מערכת הבחירות ב-2015.
בשנים 4–1995 הפיק את תוכנית הבידור השבועית בערוץ 2 "בננה ספליט" (מצלמה נסתרת).
לוי יזם והפיק ביחד עם לוי זיני את סרט התעודה "A Journey of Faith", שתיעד נשים העולות לקברי קדושים. בשנים 1997–1998 ביים והפיק שני סרטים תיעודיים: האחד, "ימין-שמאל-ימין", בהשראת הספר "ארץ אחרת" של דניאל בן-סימון, שבדק את הסיבות לניצחון הימין בבחירות ושודר בערוץ 2 (רשת). השני, "החלום שלך, הסיוט שלי", סרט העוסק בחברי "בסוד שיח" - חבורת אנשים, חלקם מן הימין וחלקם מן השמאל, דתיים וחילונים, שאחרי רצח רבין החליטו להידבר ביניהם, כדי לאחות את הקרעים בחברה והוקרן בערוץ 8.
לוי הפיק את סדרת הדוקודרמה "Feasts of Faith". הסדרה הוגשה על ידי שף שהלך בעקבות ישו וניסה לשחזר את תבשילי התקופה לפי הברית החדשה.
בשנים 2000–2001 היה המפיק הראשי בחברת "עדן" שזכתה במכרז על הערוץ השלישי לטלוויזיה, שלימים נהפך לערוץ עשר.
ב-2005 ערך והפיק את סרט התעודה "עסקה אפלה בדרום", בהשראת הספר של דניאל בן-סימון בשם זה. הסרט בודק את הסיבות לכך שדרום ישראל נשאר בנחשלותו, מתוך טענה שהממסד הישראלי של שנות החמישים שיכן את המזרחים בעיירות פיתוח בדרום ישראל, שעד היום לא התפתחו.
בשנים 2003–2009 יצר ביחד עם אודי לאון והפיק את סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי". הסדרה כללה שלוש עונות ו-38 פרקים. העונה הראשונה זכתה בשני פרסים לסדרה הדרמטית הטובה ביותר – מטעם האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
החל משנת 2010 עבד לוי על הפקתו של סרט הקולנוע "רפסודיה בולגרית", שהיה מבוסס על סיפור משפחתו בשואה. הסרט, שהוא קופרודוקציה בולגרית-ישראלית, יצא לאקרנים בשנת 2014 וייצג את בולגריה בפרס האוסקר.
משמש כחבר הנהלה בקרן מקור וישב בהנהלת איגוד המפיקים.
נסים לוי נשוי ליפה לוי לבית פולק, העובדת מזה שנים רבות כמורה בכפר הירוק. להם שני ילדים: רובי (ראובן), איש נדל"ן ורוית רוזנשטיין, גננת.
הגר&quot;א מווילנא
מקוק לבן-לחיים
מקוק לבן לחיים (שם מדעי: "Macaca leucogenys") הוא מין של מקוק מקבוצת M. sinica. ותפוצתו בצפון-מזרח טיבט.
המקוק חי ביערות טרופיים ראשוניים ושניוניים ותואר לראשונה ב-2015 בעיתון "American Journal of Primatology" (העיתון האמריקאי לפרימטולוגיה).
מין זה שרוי בסכנת הכחדה בעקבות כריתת היערות שבהם הוא חי לטובת תיעוש האזור.
פמפיל שיקארו
פמפיל שיקארו (ברומנית: Pamfil Șeicaru), אפריל 1894 - 21 באוקטובר 1980, היה עיתונאי רומני, פוליטיקאי ועורך, שגלה מרומניה לאחר כניסת הצבא האדום ונידון למוות בהיעדרו ומאוחר יותר זכה לחנינה.
שיקארו הוסמך כמשפטן ושירת במלחמת העולם הראשונה כקצין בצבא רומניה. ב-1918, לאחר שחרורו מהצבא, התחיל לעבוד כעיתונאי. הוא נבחר לפרלמנט הרומני, כציר עצמאי, שלוש פעמים, בשנים 1928, 1931 ו-1933.
שיקארו היה מנהל העיתון Bucovina, שהופיע בצ'רנאוצי והשתתף בכתיבת כתב העת Gândirea (המחשבה). ב-1923 קיבל את תפקיד העורך הראשי בעיתון Cuvântul (המילה). ב-1928 ייסד את כתב העת Curentul (הזרם) בעל המגמות הימניות ולעיתים אפילו ימניות קיצוניות והנהיג אותו עד עזיבת רומניה ב-1944.
שיקארו לקח חלק במסע ההכחשה שלאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט הוא פרסם לאחר המרד, ב-17 בפברואר 1941, בעיתונו מאמר בשם "הוצאת הדיבה העגומה של האומה" ובו טען "שאינו יכול להאמין שאלה שהובילו בני אדם לבית המטבחיים לשחוט אותם כמו בהמות היו רומנים ולא זרים. איזה שם הוציאו לנו בקהילת העמים? איזה מוניטין ישאירו לנו?" ומכאן הגיע למסקנה: "מעשיהם הוכיחו כי מוצאם אינו רומני".
ב-1944 עזב את רומניה והתיישב בספרד, שם התכונן לפרסם כתב עת שיתמוך באינטרסים הרומנים. הוא נשאר בספרד 30 שנה. ב-1945, ברומניה, נידון למוות בהיעדרו, אך ב-1966 קיבל חנינה וב-1977 ערך ביקור חשאי ברומניה. לאחר עזיבת ספרד קבע את מושבו בדכאו, גרמניה, שם חי עד מותו.
ר&quot;ש סיריליאו
אמיקלס
אמיקלס (ביוונית: Ἀμύκλας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית. מלך ספרטה ובנם של לאקדמון וספרטה.