בשנת 1981 יזם האמן דוד טרטקובר תערוכה רטרוספקטיבית של קראוס במוזיאון תל אביב. תערוכה זו שימשה כבסיס לאוסף הכרזות בתצוגת הקבע במוזיאון.
גנייזנאו (סיירת)
גנייזֵנאו (בגרמנית: Gneisenau) הייתה סיירת מערכה של הקריגסמרינה, הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה. הייתה זו האונייה השלישית בצי הגרמני שנשאה את השם גנייזנאו, על שם גראף אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, גנרל-פלדמרשל פרוסי בזמן המלחמות הנפוליאוניות ואחד המפקדים המפורסמים והנערצים ביותר בפרוסיה. האונייה הראשונה בשם זה הייתה פריגטה בעלת שלושה תרנים ועשויה מפלדה, שהושקה ב-4 בספטמבר 1879 וטבעה בסערה ב-16 בדצמבר 1900, ליד מאלגה, בספרד; האונייה השנייה בשם זה הייתה סיירת, שהוטבעה במלחמת העולם הראשונה בקרב איי פוקלנד (יחד עם סיירת נוספת בשם שרנהורסט).
לגנייזנאו הייתה אונייה אחות, שרנהורסט, ושתיהן התפרסמו בכמה מבצעים מוצלחים של הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה, ובאיום שהיוו על בעלות הברית. שתי האוניות נקראו, בחיבה או באיבה, "האחיות המכוערות".
בנייה והשקה.
בנייתה של גנייזנאו החלה ב-14 בפברואר 1934 בקיל, אך ב-5 ביולי הופסקה העבודה בשל תכנון מחדש של האונייה. העבודה החלה שוב ב-6 במאי 1935, והאונייה הושקה ב-8 בדצמבר 1936.
אוניית האחות של גנייזנאו, שרנהורסט, הושקה כשבעה חודשים אחריה, בינואר 1939. הן פעלו יחד ברוב מבצעיהן, ולפיכך נודעו (בחיבה או בשנאה) בשם "האחיות המכוערות".
לאחר כניסתה לשירות עברה האונייה, יחד עם אחותה, שרנהורסט, מבחנים בים עד יולי 1939. לאחר מבחנים אלה הוחזרו שתי האוניות למבדוק, ועברו התאמות שונות, שהבולטת בהן הייתה החלפת החרטום בחרטום המותאם יותר להפלגה באוקיינוס האטלנטי הסוער. שתי האוניות נחשבו לטובות וליפות שבאוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה. החיסרון העיקרי בהן היה ה שהיה נמוך יחסית, והביא לכך שהאונייה הייתה "רטובה" כאשר הגלים היו גבוהים.
שריון האונייה היה כבד בהרבה מאלה של סיירות קרב בריטיות ואף מהשריון של אוניות המערכה הצרפתיות בנות התקופה, אך חימושה היה קל יותר מזה של אוניות מערכה רגילות - תותחיה היו בני 11 אינץ' (283 מ"מ), לעומת תותחי 14 ו-15 אינץ' (355 מ"מ ו-381 מ"מ, בהתאמה) שאפיינו את אוניות המערכה של התקופה. על אף שתותחיה של גנייזנאו היו בעלי טווח ארוך ויכולת חדירה גבוהה (בשל מהירות הלוע הגבוהה שלהם), לא הייתה האונייה יכולה לעמוד מול התותחים הכבדים יותר של אוניות המערכה. הצי הבריטי סיווג את גנייזנאו ושרנהורסט כסיירות מערכה (Battlecruiser), ואילו הצי הגרמני ראה בהן Schlachtschiffe, אוניית מערכה. בעת הכנסתן לשירות לא היו לגרמנים תותחים כבדים מתאימים, ולכן צוידה גניזנאו בתותחי 11 אינץ'. הגרמנים תכננו במשך המלחמה להחליף את תותחי האונייה, ולו היה הדבר יוצא אל הפועל הייתה גנייזנאו הופכת לאחת מאוניות המערכה הטובות בעולם. ואולם, בשל מגבלות שנבעו מסדרי עדיפויות שונים והלחץ המלחמתי לא הוחלפו התותחים.
תחילת המלחמה.
ב-9 בספטמבר 1939, 6 ימים לאחר הכרזת המלחמה, הותקפה האונייה על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי, אך ללא תוצאות. כחודש לאחר מכן, ב-8 באוקטובר יצאה גנייזנאו לגיחתה המבצעית הראשונה: יחד עם סיירת ותשע משחתות כדי ליצור פעולת הסחה, שתפריע לצי הבריטי בחיפושיו אחרי הסיירת הכבדה ליצו (Lützow), שפעלה באוקיינוס האטלנטי נגד אוניות סוחר של בעלות הברית.
ב-21 בנובמבר 1939 יצאו ה"אחיות" למשימתן המבצעית הראשונה: גיחה לים בין איסלנד ואיי פארו. המטרה הייתה לפגוע באוניות בריטיות המשייטות באזור זה, להמשיך מערבה כדי לסייע לאוניית המערכה הגרמנית דויטשלנד, שנתקלה בבעיות טכניות והייתה בדרכה חזרה לגרמניה, ולהגן על אוניות סוחר גרמניות.
ב-23 בנובמבר נתקלו האוניות הגרמניות באוניית הסוחר החמושה רוואלפינדי (Rawalapindi) של הצי הבריטי. האוניות הגרמניות דרשו מהספינה הבריטית להיכנע, אך רב החובל של רוואלפינדי סירב. לאונייה הבריטית לא היה כל סיכוי מול האוניות הגרמניות, והיא הוטבעה תוך 15 דקות. האוניות הגרמניות אספו 38 ניצולים; 238 טבעו עם אונייתם. סיירות הקרב הבריטיות ריפאלס והוּד יחד עם אוניית המערכה Warspite הפליגו במהירות לאזור הקרב, אך סופה שהתחוללה באזור הסתירה את האוניות הגרמניות מהכוח הבריטי, והן הצליחו לחזור לווילהלמסהאפן ב-27 בנובמבר. שתי האוניות סבלו מתקלות שונות, ושהו בנמל לתיקונים עד פברואר 1940.
ב-18 בפברואר יצאה גנייזנאו, יחד עם שרנהורסט, בליווי הסיירת הכבדה אדמירל היפר ושלוש משחתות, למבצע "נורדמרק". המטרה הייתה לפגוע בתעבורה הימית הבריטית, שנעה בין נורווגיה לבריטניה. השייטת הגרמנית הגיעה עד איי שטלנד, אך לא גילתה אוניות סוחר, ושבה לבסיסה ב-20 בפברואר.
הפלישה לנורווגיה.
ב-7 באפריל 1940 החלו אוניות הצי הגרמני שנועדו למבצע Weserübung, הפלישה לנורווגיה, להיערך על החוף הגרמני של הים הצפוני. שתי ה"אחיות" נועדו להשתתף בכוח החיפוי העיקרי לכוחות הנחיתה, שעמדו לתקוף בנארוויק ובטרונדהיים.
השייטת הגרמנית יצאה לדרכה במזג אוויר קשה. ב-9 באפריל לפנות בוקר גילה מכ"ם השרנהורסט מטרה, שהתבררה כסיירת הקרב הבריטית Renown, שהייתה מלווה בתשע משחתות. האוניות הגרמניות והבריטיות פתחו באש זו על זו; Renown וגניזנאו ספגו מספר פגיעות. גנייזנאו נפגעה בצריח התותחים הקדמי ובמערכת הכוונת האש שלה. המכ"ם של שרנהורסט לא פעל עקב תקלה, והאוניות הגרמניות נצטוו, ככלל, להימנע מקרבות עם אוניות שטח בריטיות. לפיכך, ניתקו האוניות הגרמניות מגע לאחר כשעתיים, גם בשל תקלות רבות שהתגלו אצלן, ובהן הצפת צריח התותחים הקדמי של שרנהורסט עקב הים הסוער. השייטת הגרמנית נעה מערבה ללב ים, כדי לחמוק ממרדף אפשרי, ושבה לנמל ב-12 באפריל. בדרך חזרה נפגעה גנייזנאו ממוקש ימי, שגרם נזק למערכת ההיגוי.
מבצע "יונו" (Juno).
לקראת סוף חודש מאי היה ברור שבעלות הברית הפסידו את המערכה. הבריטים החלו לפנות את כוחותיהם בדרך הים במבצע alphabet (אלפבית) בין 5 ביוני ל-8 ביוני, והצי הגרמני נערך למבצע "יונו" כדי לפגוע בשיירות הפינוי. גנייזנאו הייתה אוניית הדגל של השייטת הגרמנית שנערכה למטרה זו, ויחד עמה היו בשייטת שרנהורסט, הסיירת הכבדה אדמירל היפר, ארבע משחתות וחמש אוניות סיוע. השייטת יצאה מקיל ב-4 ביוני, והגיעה סמוך לחופי צפון נורווגיה ב-8 ביוני. בדרכן הטביעו האוניות הגרמניות שלוש אוניות סוחר בריטיות, והניחו לאוניית בית חולים אחת להפליג.
ב-8 ביוני אחר הצהריים זיהתה שרנהורסט עשן במזרח. הייתה זו נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס (Glorious), שהייתה מלווה בשתי משחתות. הכוח הבריטי הפליג בנפרד מהכוח הבריטי המרכזי שהיה מצפון לו; לא ברור מדוע התיר הפיקוד הבריטי לאונייה להפליג לבדה. מפקד השייטת הבריטית הורה לאחת המשחתות לבדוק את זהות האוניות הזרות, ומשהתקרבה פתחו האוניות הגרמניות באש. הכוח הבריטי לא היה מוכן כלל לקרב; נושאת המטוסים הפליגה במהירות נמוכה יחסית, כשרק חלק מדוודיה פועלים, ומטוסיה מאוחסנים מתחת לסיפון ולא מוכנים להמראה. בתוך שעה הטביעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים ואת שתי המשחתות; 1,519 קצינים ומלחים, בהם אנשי צוות אוויר, טבעו בים, ורק 39 ניצלו על ידי אונייה נורווגית שאספה אותם מאוחר יותר.
אחת המשחתות הבריטיות הצליחה לירות טורפדו שפגע פגיעה קשה בשרנהורסט. בדופנה נפער חור בגודל 6 על 14 מטרים, ולמעלה מ-2500 טון מים חדרו לאונייה. 48 מלחים נהרגו, והאונייה נטתה על צידה ושקעה 3 מטרים במים.
מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל מרשל (Marschall) חשש מתגובה בריטית, והורה לחזור לטרונדהיים. שרנהורסט הפגועה הצליחה להגיע לשם למחרת אחר הצהריים, ולהתחיל בתיקונים; מפציצים בריטיים תקפו אותה שם כמה פעמים, ללא תוצאות. גם בדרכן חזרה לגרמניה, לשם יצאו ב-20 ביוני, הותקפו האוניות על ידי מטוסים בריטיים ואוניות שטח ניסו לפגוע בה, אך המודיעין הגרמני הצליח להתריע על כך בזמן וההתקפות נכשלו. למרות זאת נפגעה גנייזנאו קשות מטורפדו שנורה על ידי צוללת בריטית, ונזקקה לתיקונים ארוכים, שנמשכו עד סוף שנת 1940.
שני הצדדים ראו בקרב כישלון. הבריטים איבדו נושאת מטוסים חיונית ושתי משחתות, ומספר רב של אנשי צוות אוויר שהיו נחוצים מאוד. מאידך, הגרמנים לא הצליחו למנוע את פינוי הכוחות הבריטיים ולא הצליחו לפגוע בכוחות הרבים שהתפנו משם. מפקד השייטת הגרמנית הודח מתפקידו; מטרתו הייתה לפגוע בשיירות ולא להסתבך בקרב עם אוניות מלחמה בריטיות, והוא חרג מתפקידו.
מבצע "ברלין".