ליאונרדסן החל את הקריירה שלו במועדון הקטן קלאוסנגן, לפני שבגיל 19, הוא עבר לקבוצת ליגת העל הנורווגית מולדה בשנת 1989. שנתיים מאוחר יותר, הוא הוחתם על ידי האלופה, רוזנבורג. במדי רוזנבורג, ליאונרדסן זכה בתואר שחקן השנה של שחקני הליגה ב-1994. בעונה שלאחר מכן עבר ליאונרדסן למועדון האנגלי וימבלדון, מהפרמייר ליג וחולל שינוי חיובי מידי בקבוצתו החדשה. בקיץ 1997, הוא חתם במועדון שהעריץ בילדותו, ליברפול. לפני שחזר לשחק במולדתו ב-2004, שיחק ליאונרדסן שתי עונות בטוטנהאם הוטספר ובאסטון וילה. הוא הצטרף למועדון לין אוסלו, בו שימש כקפטן הקבוצה. בדצמבר 2005, ליאונרדסן חתם על חוזה לשנתיים במועדון מדראמן, סטרומסגודסט. בשנת 2006, הוא זכה עם המועדון באליפות הליגה.
ליאונרדסן צבר 86 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת נורווגיה, בהן כבש 19 שערים. הוא היה חלק מסגל הנבחרת במהלך טורנירי הגמר של מונדיאל 1994 ושל מונדיאל 1998.
יחזקאל גבאי
יחזקאל בן יוסף בן ניסים בן מנחם גבאי (מחצית השנייה של המאה ה-18 - 1823 או 1826), המכונה "בגדאדלי" ("איש בגדאד") היה בנקאי יהודי מבגדאד שהגיע לעמדה בכירה באימפריה העות'מאנית, בראשית המאה ה-19.
ביוגרפיה.
יחזקאל גבאי נולד בבגדאד במחצית השנייה של המאה ה-18, נצר לשושלת ראשי הגולה (ריש גלותא) ושימש בזמנו בתפקיד בכיר בקהילה היהודית של עיראק. בשיא הקריירה הפיננסית שלו היה גבאי "צראף (סראף) באשי" (Sarrafbaşi) של הסולטאן, כלומר שר האוצר, הבנקאי הראשי, "ראש השולחנים", האחראי על כספי השלטון העות'מאני. אמנם הוא חלק את מעמדו הרם עם עוד שני אנשי עסקים יהודים צ'לבי בכור קרמונה וישעיהו אג'מן.
גבאי עסק בעיר הולדתו, בגדאד, במסחר, חלפנות כספים, נתינת הלוואות, ערבונות ונדבנות. קשריו הכלכליים והחברתיים הרבים של גבאי, שהתבססו על הרשת הקלינטרית (אנתסאב) סייעו לו להצליח בעיסוקו למרות היותו בן מיעוטים יהודי בחברה מוסלמית. מעמדו האיתן בקרב הקהילה היהודית, קשריו בשווקים וכישוריו החברתיים המיוחדים קירבו אותו בשלב מסוים אל מושל בגדאד, סולימאן פאשא שנעזר בעצותיו של גבאי, סמך עליו והפך אותו לאיש סודו.
המקורות היהודיים מציינים כי היה נדיב לב, קיבל בסבר פנים יפות את כל הנזקקים וטיפל ברחמנות בעניים, בנוסף לכך היה יפה תואר, שלט בשפה הערבית והטורקית ובמנהגי המקום.
מושל בגדאד הממלוכי, סולימאן פאשא מרד בסולטאן הטורקי, סירב להעביר לשלטון העות'מאני את המיסים ולספק את מכסת החיילים שנדרשה. לכן, הסולטאן מהמוט (מחמוד) השני (ששלט מ-1808 עד 1839), שלח לבגדאד את עוזרו, חאלט אפנדי, כדי לדכא את המרידה. יחזקאל גבאי שהכיר היטב את דרכיו של המושל המורד סייע בידי חאלד אפנדי למצוא את סולימאן פאשה כדי להענישו. לאחר שהומת המושל הגיעו שניהם אל הסולטאן באיסטנבול, שהודה להם וכאות תודה מינה אותם למשרות רמות בשלטון המרכזי באיסטנבול. יחזקאל גבאי עלה במהרה במעלות השלטון, התחבב על הסולטאן, שראה בו איש חכם ונבון. השפעתו הלכה וגדלה עד שמונה לתפקיד 'הצראף באשי' של הסולטאן, תפקיד כלכלי בכיר ביותר השולט על כספי הסולטאן ומותיר לו להשתמש בכספי המדינה לפי ראות עיניו. במסגרת תפקידו היו לו סמכויות רבות – היה יכול למנות פקידים ולדון למיתה עושי רעה. יחד עם עוד שני עשירים יהודים ועם איש עסקים ארמני בשם קזאס ארטין חארוטיון, שהיה אחראי על המטבעה, חלק גבאי עוצמה רבה. הוא נהנה ממעמד כלכלי, רוחני ודתי אך הצניע את עושרו הרב על מנת לא לעורר קנאה ולהפר את הסדר הקיים.
הקהילה היהודית באיסטנבול קיבלה אותו בברכה ומינתה אותו לנשיאה. גבאי ייסד ישיבות ובתי מדרש, וניצל את כוחו כדי להשפיע ולעזור ליהודי בגדאד.
מצד שני שררה אז תחרות קשה ועוינות בין אנשי העסקים מקרב היהודים ומקרב הארמנים. הארמנים הנוצרים התחרו עם היהודים על התפקידים הבכירים בממשל ועל ניהול כספי האוצר והשנאה לבשה לא פעם צבע דתי.
באותם ימים התחזק מעמד הארמנים עקב תהליך חדירת המעצמות האירופאיות הנוצריות לאימפריה העות'מאנית.
קשרי המסחר החזקים של הארמנים עם הארצות הנוצריות ערערו משהו את הסדרים הכלכליים הישנים שהיו נהוגים באימפריה ושהטיבו עם הגבירים היהודים. הארמנים ובראשם קזאס ארטין חארוטיון, ניסו למוטט את מעמדו החדש של יחזקאל גבאי על ידי הפצת שקרים ודברי שטנה באוזניו של הסולטאן. בשנת 1822 הסולטאן הוציא להורג את חאלט אפנדי, שגבאי היה תחת חסותו. בנוסף לכך, מעמדו של גבאי נפגע מאוד מהחלטת הסולטאן להחליש את כוח היניצ'רים באימפריה. הבנקאי היהודי היה מעורב מתוך כורח הנסיבות במימון חיל זה ומחמוד השני שטבח בשנת 1826 ביניצ'רים עלול היה להעניש גם את כל הגורמים שהיו קשורים אליהם, כמו בכור קרמונה וישעיהו אג'ימן שהוצאו להורג בחניקה בשנת 1826.
לפי מקורות מסוימים, לאחר סכסוך אלים שהוביל לשפיכות דמים ושנאה רבה בין הצדדים החליט הסולטאן מחמוד השני להגלות את יחזקאל גבאי לעיר אנטליה שם מצא את מותו. לפי מקורות אחדים גבאי הוצא להורג בשנת 1823.
השמועה על מותו של "הצראף באשי" היהודי גרמה להתנפלות על בתיהם ורכושם של היהודים באיסטנבול ובבגדאד. כל רכושו של גבאי הופקע לטובת השלטון. נפילתם של יחזקאל גבאי, בכור קרמונה וישעיהו אג'ימן פגעה מאוד בקשר היהודים עם השלטון.
החוקרים חלוקים בדעתם לגבי שנת מותו בין השנים 1820–1826, אך על פי רוב המקורות העות'מאנים היה זה ב־1823.
הקרב על גואם (1944)
הקרב על גואם (באנגלית: Battle of Guam) היה השלישי בסדרת קרבות שיזמו האמריקאים ונקראו המערכה על איי מריאנה ופלאו שהייתה בעצמה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב כבשו האמריקאים את האי גואם שהוחזק על ידי היפנים מ-1941.
רקע.
גואם הוא האי הגדול באיי המריאנה, אורכו 48 קילומטרים ורוחבו 14 קילומטרים. הוא היה בשליטת ארצות הברית מאז כיבושו מידי הספרדים ב-1898 ועד שנכבש על ידי היפנים ב-11 בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור. הוא לא היה מבוצר בכבדות בניגוד לשאר איי המריאנה כמו סאיפאן שהיה בשליטת היפנים מסוף מלחמת העולם הראשונה אך עד 1944 היה עליו חיל מצב גדול.
תוכנית הפלישה לאיי המריאנה של בעלות הברית הייתה מורכבת מהפגזות כבדות מקדימות, בתחילה ממטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ומאיי מרשל ממזרח, ואז לאחר שהושגה עליונות אווירית, מספינות קרב שיפגיזו מטווח קרוב. גואם נבחרה כמטרה מכיוון שהייתה גדולה מספיק כדי להוות בסיס לתמיכה בשלב הבא של המבצעים לכיוון הפיליפינים, טאיואן ואיי ריוקיו, הנמל שלה באפרה היה עמוק והתאים לספינות הגדולות ושני שדות התעופה התאימו למפציצים מסוג בואינג B-29 סופרפורטרס.
הפלישה לסאיפאן נקבעה ל-15 ביוני 1944, והפלישה לגואם נקבעה באופן זמני ל-18 ביוני. אך לוח הזמנים המקורי היה אופטימי מדי, התנגדות עיקשת של חיל המצב על סאיפאן שהיה גדול מהצפוי, וקרב ים הפיליפינים הביאו לדחיית הפלישה לגואם בחודש.
מהלך הקרב.
גואם המוקפת בשרטונים, צוקים וגלים חזקים מהווה אתגר גדול לתוקף. ב-21 ביולי נחתו האמריקאים משני צידיו של חצי האי אורוטה בצד המערבי של גואם כדי לנתק את שדה התעופה משאר האי. דיוויזיית הנחתים השלישית נחתה בחלק הצפוני של אורוטה ליד הכפר אגאנה בשעה 08:28, וחטיבת חיל הנחתים הארעית ה-1 נחתה ליד הכפר אגאט בחלקו הדרומי של אורוטה. הארטילריה היפנית הצליחה להטביע 20 כלים אמפיביים, אך עד השעה 09:00 הצליחו האמריקאים להנחית טנקים על שני החופים. דיוויזיית הרגלים ה-77 נתקלה בקשיים בנחיתה, מכיוון שחסרו להם כלים אמפיביים הם נאלצו להגיע לחוף בצורה עצמאית מהשרטונים שבהם פרקו אותם הנחתות.
עד רדת החשכה הצליחו האמריקאים ליצור ראש חוף בעומק של כ-2 קילומטרים. בימים הראשונים של הקרב היו מספר התקפות נגד יפניות, בעיקר בלילה ובהן נעשה שימוש בטקטיקה של הסתננות. מספר פעמים הם חדרו את קווי ההגנה האמריקאים אך נהדפו לאחור וסבלו מאבדות כבדות של חיילים וציוד. ב-28 ביולי נהרג המפקד היפני לוטננט גנרל טאקשי טאקאשינה ואת מקומו תפס לוטננט גנרל הידיושי אובאטה.
בימים הראשונים של הקרב נתקלו האמריקאים בקשיים בהעברת אספקה לכוחות בגואם. הנחתות לא יכלו להגיע מעבר לשרטונים שהיו מרוחקים כמה מאות מטרים מהחוף, וכלי הרכב האמפיביים היו מצרך נדיר ומבוקש. למרות זאת שני ראשי החוף נפגשו ב-28 ביולי, ושדה התעופה באורוטה והנמל באפרה נכבשו ביומיים הבאים.
מתקפות הנגד היזומות התישו את היפנים. בתחילת אוגוסט אזלו להם המזון והתחמושת ונותר להם רק מספר זעום של טנקים מיחידת דיוויזיית הטנקים הראשונה שהועברה לאי מבעוד מועד. אובאטה הסיג את כוחותיו מהחלק הדרומי של גואם והכין תוכנית להיאבק בשטח ההררי של מרכז האי. אבל ללא אפשרות לקבל אספקה או תגבור עקב השליטה האמריקאית במרחב הימי והאווירי של גואם הוא יכל לקוות רק לדחיית התבוסה הבלתי נמנעת בכמה ימים.
הגשם והג'ונגל העבות הקשו את התנאים על האמריקאים, אבל לאחר קרב בהר באריגאדה מ-2 עד 4 באוגוסט, קו ההגנה היפני התמוטט. שאר הקרב היה מרדף של האמריקאים עד לקצה האי הצפוני. בדומה לקרבות אחרים במערכה הזו, סירבו היפנים להיכנע וכמעט כולם נהרגו.
לאחר הקרב.
ב-8 בדצמבר 1945, נהרגו 3 נחתים אמריקאים במארב שהציבו להם מספר חיילים יפנים שהסתתרו בג'ונגל. ב-24 בינואר 1972, מצאו חבורה של ציידים את סמל שואיצ'י יוקוי, הוא חי לבדו במערה במשך 27 שנים.
לאחר הקרב גואם הפך להיות בסיס לפעולות של בנות הברית. 5 שדות תעופה גדולים נבנו על ידי חיל הבינוי של צבא ארצות הברית, ומפציצי B-29 יצאו מהאי להתקפות במערב האוקיינוס השקט וביפן.