כבר בשנות ה-30 התחילו להופיע בתי הבראה בקיבוצים, שמצבם הכלכלי היה קשה על פי רוב. כפי שאומר החבר אהרוני מן ההסתדרות לחברה לאה ברמן, בספרו של משה שמיר, "יונה מחצר זרה", עמ' 83–84:
וכך, לאחר שהתגברו על הסתייגויות החברים מעבודת שירות, שאיננה יאה לפועל אמיתי לפי עקרונות הסוציאליזם, החלו במימוש הרעיון, ולאה ברמן, הלא היא לאה ברלין, הקימה עם חברתה שלי שטיינר, הלא היא המשוררת ישע סמפטר, את "בית ישע" הצמחוני בגבעת ברנר. בתי הבראה הלכו ונבנו בקיבוצים רבים, בהם כפר גלעדי ואיילת השחר בגליל העליון, קריית ענבים ומעלה החמישה באזור ירושלים, בית אורן, ניר עציון ונוה ים באזור חיפה, שפיים בשרון, עין גדי ליד ים המלח ועוד. בשנות ה-50, בתקופת הצנע, בלט יתרונם של הקיבוצים, שיכלו להזין ללא קושי וללא פיקוח ממשי את אורחיהם במותרות של ביצים, חלב, שמנת וירקות, שלא עמדו לרשות בתי ההבראה בערים.
לומז'א
שטח כבוש
אליהו סורקין
אליהו (פטריק) סורקין (נולד בשנת תש"ח, 1948) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה וחסיד חב"ד. מנהל מחלקת טיפול נמרץ בבתי החולים איכילוב ומעיני הישועה.
קורות חיים.
נולד בפריז, כבן למשפחה יהודית ניצולת השואה. הוריו אשר היגרו לצרפת ממצרים ואוקראינה כ-20 שנה טרם מלחמת העולם השנייה, הכירו בעת שהתגוררו בבנין משותף בו גם לימים הסתתרו במשך רוב שנות המלחמה מאימת הנאצים ובתום המלחמה נישאו. משפחתו הייתה חסרת זהות יהודית כל שהיא ורק בגיל אחת עשרה התוודע לראשונה ליהדותו כשראה את חברו הנוצרי מתכונן לטקס דתי, וכשהודיע להוריו כי ברצונו לנהוג כמוהו סיפרו לו על מוצאו היהודי ועל כך שמנהג היהודים הוא עריכת טקס בר מצווה.
לימים ולאחר סיום בית הספר לקצינים של הצבא הצרפתי, למד רפואה באוניברסיטה בפריז והיה מהסטודנטים המובילים והבולטים בתחום. בשנה השנייה ללימודיו פרצה מלחמת ששת הימים והוא הרגיש צורך עז לבקר בישראל כצעד של הזדהות עם העם היהודי. הוא שהה בישראל למשך מספר שבועות כמתנדב בכפר מסריק ומשמר העמק, ואף נפצע ממוקש בדרכו מאל-עריש בעת שהוביל משאיות שנשבו מן הצבא המצרי. לאחר המלחמה הוא שב לצרפת להמשך לימודי הרפואה, כשבמהלך לימודיו אף עמד בקשרים עם "דני האדום" ממהפכת הסטודנטים הידועה בצרפת בשנת 1968, וכן היה ממקימי ארגון "רופאים ללא גבולות". לאחר שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטה בגיל עשרים וארבע התמחה בבית חולים פרטי כרופא במחלקת הרדמה וטיפול נמרץ, ואף עסק כרופא מוסק בשירותי אמבולנס מעופפים. לימים פגש את אשתו לעתיד, ז'קלין טנגיר, בת למשפחה יהודית מסורתית מצפון אפריקה, אשר חשפה אותו לראשונה לעולם היהדות המעשי ולחזרה בתשובה.
בשנת 1981 עלה לישראל עם אשתו ושני ילדיו. המשפחה התיישבה בחיפה, והוא החל לעבוד במחלקת טיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם בחיפה. תקופה קצרה לאחר מכן פרצה מלחמת שלום הגליל, והוא טיפל במאות חיילים ישראלים פצועים, רבים מהם במצב קשה, ואף בחיילים סורים.
כשנתיים לאחר שעלה לארץ כשהוא כבן 33, עמד לצידו של סורקין ניסיונו כרופא מוסק כשחי בצרפת בעת שהתגייס לצה"ל ליחידת החילוץ האווירי 669. סורקין עבר טירונות יחידה כתף אל כתף יחד עם מגויסים טריים בני 18, ולאחר קורס קציני מילואים החל לשרת עשרות ימי מילואים בשנה בעיקר בקו לבנון. במסגרת שירותו השתתף במספר רב של מבצעי חילוץ נועזים וכן חילוץ מטיילים ברחבי הארץ. לימים, במסגרת שירותו אף נקרא להשתתף ב"מבצע שלמה" והיה מהרופאים שהעלו את יהודי אתיופיה במבצע חשאי זה. משירותו הצבאי השתחרר בדרגת סגן-אלוף כשהוא בן 53.
בשנת 1983 עבר לעבוד בבית החולים איכילוב בתל אביב, וכ-5 שנים לאחר מכן בשנת 1988 מונה למנהל מחלקת טיפול נמרץ הצעיר ביותר בארץ עד היום. במסגרת תפקידו זה טיפל במספר גדול מאוד של פצועי הפיגועים בתל אביב ובאזור המרכז כגון פיגוע הדולפינריום, דיזנגוף סנטר, ועוד. כמו כן טיפל בתעשיין דב לאוטמן, בראשי הממשלה יצחק רבין, ואריאל שרון, בזמרת שושנה דמארי, ובשייטת יסמין פיינגולד. בנוסף לכך היה רופאם האישי של אישים ידועים, ובהם תד אריסון והאדמו"ר ממודז'יץ והרב אהרן יהודה לייב שטינמן וכמו כן טיפל במנחם בגין, רב שך וברב אלישיב הכהן ועוד.
במהלך השנים חזר סורקין בתשובה ונעשה חסיד חב"ד. כיום הוא מתגורר ברעננה, אב לחמישה בנים.
בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל נאלץ לקצץ את זקנו, למרות חשיבות גידול הזקן בציבור החרדי בכלל ובחב"ד בפרט, כדי לעטות ציוד מגן לטיפול בחולי קורונה.
חמי יואב
חמֵי יואב היה אתר מרחצאות תרמו-מינרליים, עשירים בגופרית ובמינרלים אחרים בעלי סגולות מרפא. המים נובעים מעומק של כ-1,500 מטרים בבטן האדמה אל בריכות בטמפרטורה של 37 עד 39 מעלות צלזיוס, בזרימה מתמדת.
אתר חמי יואב נמצא מול מצודת יואב באזור שפלת יהודה, סמוך לכביש 35, בין קריית גת לאשקלון. הוא נפתח למבקרים בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים ונמצא מאז בקו התפתחות והרחבה.
האתר נמצא בבעלות קיבוץ שדה יואב. הוא התגלה בחיפוש אחר נפט שנערך בשנות ה-50, אולם רק בשנות ה-80 התברר כי ניתן להשתמש במי האתר לצורכי חקלאות. בעקבות השימוש במים, התגלו תכונותיהם הייחודיות בתחום הבריאות.
האתר נרכש על ידי משקיעים ונהרס. במקומו הוקם אתר ספא מפואר ומלון בוטיק בשם Dream Island.
מלחמת 67'
הזמן הרע
הזמן הרע (באמהרית: ከፉ ዝመን, "כפו זמן") אשר מכונה גם כְּפוּ קֵן (ክፉ ቀን, הימים הרעים) הוא כינוי לאחת התקופות הקשות בתולדות אתיופיה שכללה צירוף קטלני של אסונות טבע, בצד מאבקי כוח פוליטיים פנימיים ופלישות מחוץ. אסונות הטבע של הזמן הרע התחוללו לקראת סוף המאה ה-19, בעיקר בין השנים 1888 ל-1892, ותקפו את מרבית מחוזות אתיופיה וחלק מן המדינות הסמוכות לה. אסונות אלו נתפסים כאסונות הגדולים ביותר שתקפו אזור זה באפריקה.
אופי האסונות.
האסונות שתקפו בזה אחר זה את מחוזות אתיופיה כללו:
לפי קביעת ההיסטוריונים התרחשו אסונות הטבע של "הזמן הרע" בין השנים 1888–1892, אך הערכה זו היא כוללנית. דיווחים מקומיים שונים חורגים מהערכה זו. בקרב קהילת ביתא ישראל למשל, מדברים על תקופה ארוכה יותר הכוללת כשבע שנים נוספות. בדמביה דיווחים על מגפות כלבת ובקר, ורעב שהופיעו כבר ב-1876; דיווחים מקומיים ממחוז בגמדר מתייחסים להופעת מגפות, הכחדת ייבולים על ידי חרקים ובצורת ורעב קשה כבר בתחילת 1879, ובמהלך 1880 ו-1882; בצפון אתיופיה, באופן כללי, הרעב התחיל כבר בשנת 1882.
באשר למלחמות, מעורבותה של אתיופיה בדיכוי מרד המהדיסטים החלה כבר ב-1884, עם חתימת הסכם היוויט, מהלך שהפנה את זעם המהדיסטים כלפי אתיופיה והוביל לרצף מלחמות שהסתיים רק ב-1894 עם הדיפת האיטלקים את תומכי מאריתריאה. במהלך תקופה זו התנהלו גם מלחמות פנימיות שבמוקדן עמד המאבק על הקיסרות בין מנליק השני למנגשה יוהנס. במאבקים אלו התערבו גם הבריטים והאיטלקים. המאבק בין מנליק השני למנגשה יוהנס לא הסתיים גם לאחר עליית מנליק השני לקיסרות, ואילו הקשר עם האיטלקים הוביל בסופו של דבר למלחמה בין אתיופיה ואיטליה. מלחמות אלו כולן, ובייחוד קרבות המהדיסטים והדארווישים, דיללו קשות את האוכלוסייה ומשאביה, הרסו לא מעט יישובים וערערו את כלכלת אתיופיה.
היקף הפגיעה.
כשליש עד שני שלישים מאוכלוסיית אתיופיה נכחדו בתקופה זו. באזורי הקרבות כמו בגמדר ואגם טאנה, המספרים היו גבוהים אף יותר ויש המעריכים כי מדובר בכ-75% מהאוכלוסייה. מסמכים של החברה הלונדונית תומכים בהערכת התמותה הגבוהה יותר. בבגמדר, למשל, התמותה הייתה כה גבוהה שכמה עשורים לאחר מכן עוד היה צורך לייבא לאזור כוח עבודה.
עם הידלדלות והיחלשות האוכלוסייה האנושית חיות פרא החלו לשוטט בחופשיות ברחבי הארץ ואף השתלטו על מספר אזורים. כנופיות שודדים ניצלו את קריסת החוק והסדר באזורי הרעב ושדדו ורצחו תושבים תוך שהם הופכים את התנועה בין המחוזות ליקרה ומסוכנת.
השורדים חיו בחיפוש מתמיד אחר מזון ובפחד מפורענות. תושבים רבים הפכו פליטים ומחירי המזון נסקו באינפלציה קשה. חלק מן האנשים ניזונו מבשר אדם, צבועים וחמורים מתים.
סיפורים שהועברו בקהילת ביתא ישראל מדור לדור מציינים כי אנשים ניזונו בתקופה זו משורשים ועשבים, וכי בייאושם אף קלו רצועות עור יבש כדי להשקיט את הרעב, כמו גם על מות קרובים בהיתקלויות אלימות. בתקופה זו גם נפוצה קהילת ביתא ישראל - מקווארה לדרום-מערב ומדמביה למזרח ולצפון - והרחיקה להגיע עד גאינט, וגרה וצלמת.
השפעת האסונות על דמביה הייתה מן הקשות ביותר:
ב-1893 החלה ההתאוששות ומחירי המזון החלו לרדת. חלק מן הפליטים החלו לשוב לבתיהם, וחלק נפוצו מחשש העוני הרב. אזורים רבים לא שבו לשגשג כבעבר. עדויות שונות מ-1894 מלמדות כי אזורים מסוימים בבגמדר לא התאוששו מן המכה, גם לאחר עשור:
המחוזות הצפון מערביים שבעבר היוו מרכז פוליטי רב כוח, שקעו ואיבדו את כוחם עקב השנים הרצופות מאבקי כוח, רעב, מחלות ופלישות מהדיסטים.
ביתא ישראל.
תקופת הזמן הרע הותירה חותמה על קהילת ביתא ישראל ולא בכדי נחרטה בתודעתה ומהווה חלק ממורשתה החיה. משנת 1905 מציינת:
בשל מעמדה הייחודי, של תת-קבוצה נבדלת ונרדפת, קהילת ביתא ישראל הייתה פגיעה במיוחד לאסונות "הזמן הרע". יישובי היהודים נפגעו כולם בצורה חמורה מידי המהדיסטים וגורלם נגזר עוד קודם לפגיעת אסונות הטבע. ביתא ישראל מעידים כי בתקופת יוהנס מרבית הכהנים נרצחו או נסו למקומות נידחים, מעשה ידי המהדיסטים. "'משך שנתיים נמשכו הפלישות, אף אחד לא עסק בחקלאות. ומשך 4 שנים היה רעב."
כמו כן, מאחר שמרבית בני הקהילה היו עובדי אדמה ואמנים, הם היו מן הראשונים לאבד את תפקידם החברתי ואת מקור פרנסתם.