כהן-כגן פעלה גם במישורים אחרים ודאגה למגזרים ומיעוטים שונים. בעקבות הקמת תנועת הפנתרים השחורים יזמה את הקמת ועדת הפער החברתי אשר הפכה לימים למחלקת רווחת המשפחה בארגון ויצו. בנוסף, סייעה בהקמת ספריית ויצו ניידת אשר הגיעה למקומות מרוחקים בארץ ובהקמת הלשכה לייעוץ משפטי לענייני משפחה של ויצו. כנשיאת כבוד של ויצו הייתה מעורבת בנושאים הנוגעים לקשישים, והקימה בין היתר את הקרן לידידות למען נזקקים יוצאי ויצו. כהן-כגן טענה בהזדמנויות שונות כי המדינה אינה דואגת די הצורך לקירוב לבבות בין העדות, לקידום השכבות העניות, לצמצום הפער החברתי והכלכלי ולהדרכת הדור הצעיר אל יעדי הבנה ושיתוף עם המבוגרים.
רחל כהן-כגן המשיכה בפועלה בויצו ובחוגים סוציאליים עד לפטירתה.
בשנת 1961 הוענקה לה אזרחות כבוד של העיר חיפה.
רחל כהן-כגן הייתה נשואה לנח כגן עד למותו ב-1963. נולדו להם שני בנים: אליהו כגן, פיזיקאי, ומיכה כגן, מפיק קולנוע. על שמה קרויים רחובות בערים רעננה, ראשון לציון וחיפה.
דיאקון
דיאקון או דיאקונוס (מיוונית: διακονος) הוא שמה של אחת משלוש המשרות של הכמורה הנוצרית בכנסייה הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית. שתי המשרות האחרות הן הכומר והבישוף (או הארכיבישוף).
מקורה של המילה דיאקון הוא מהמילה היוונית דיאקונוס, אותה אפשר לתרגם בתרגום חופשי למילה "משרת". מקור המשרה, לפי המסורת הנוצרית, הוא בבחירתם של שבעה אנשים שיעזרו במשימות של הכנסייה הנוצרית הקדומה כמו דאגה וחלוקת נדבות לעניים (מעשי השליחים ו' 1–6). בכנסייה הקתולית הקדומה הדיאקונים עזרו לכומר או לבישוף בביצוע המיסה ובקבלת תרומות המתפללים בסופה. עם אישור מיוחד הם יכלו לעסוק גם במתן חלק מהסקרמנטים, כמו טבילת תינוקות. בכל כנסייה שרתו מספר דיאקונים ובכנסיות הגדולות נמצא גם ממונה על הדיאקונים הוא הארכידיאקון הכפוף ישירות לבישוף. גם בחצר האפיפיור שרתו דיאקונים (בתקופות רבות מספרם היה שבעה) שנקראו קרדינלים-דיאקונים. במשך הדורות פחתה חשיבותה של מישרה זו עד למצבה הנוכחי של שלב ביניים לפני קבלת המינוי לכמורה.
כיום, בכנסיות הקתוליות, אנגליקניות ואורתודוקסיות, תפקידם של הדיאקונים הוא לשמש כעוזרי הכמרים במטלותיהם הרוחניות והמנהליות. יש להם תפקיד מוגדר בקריאת ספרי הקודש הנוצריים, ביצוע חלק מטקסי הדת הנוצריים (הסקרמנטים). בכנסייה האורתודוקסית הם אחראים גם על פיזור הקטורת, קריאה לקהל המאמינים לבוא לתפילה, וניהול תפילות מסוימות. הדיאקונים מזוהים על ידי תשמישים ולבוש טקסי המיוחד להם.
בכנסייה האנגליקנית יכול דיאקון להינשא, ואילו בכנסיות האורתודוקסיות והקתוליות, אדם נשוי יכול להתמנות לדיאקון, אך לדיאקון אסור להינשא.
בכנסיות הקתוליות והאנגליקניות המודרניות הסמכה לדיאקון מהווה בדרך כלל שלב מעבר לפני ההסמכה לכמורה. עם זאת בשנים האחרות ישנו תהליך של יצירת מעמד דיאקונים קבועים, שתפקידם מוכר על ידי הכנסייה.
תפקיד הדיאקון מופיע גם במספר זרמים בכנסייה הפרוטסטנטית, אולם שם התפקיד לא מהווה שלב רשמי בדרך לכמורה, ולרוב מסתכם בחובות מנהליות ותקציביות.
שלזוויג (מחוז)
שלזוויג הוא שמו של מחוז היסטורי וגאוגרפי המתפרש על שטחי צפון גרמניה ודרום דנמרק, כאשר חציו הצפוני נמצא בחלק הדני, וחלקו הדרומי שייך למדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית.
באופן מסורתי, האזור היה בעל חשיבות מסחרית וכלכלית. כיוון ששימש כנתיב המסחר בין הים הצפוני והים הבלטי, וכאזור שדרכו התחברו נתיבי הסחר מרוסיה עם נתיבי הסחר של נהר הריין והחוף האטלנטי. הדוכסות של שלזוויג הייתה תחת שליטה דנית משנת 1460 ועד לשנת 1864. במהלך המאה ה-19 הייתה דוכסות שלזוויג, יחד עם שכנתה, דוכסות הולשטיין, מקור לחיכוכים וסכסוכי גבול בין גרמניה ודנמרק. בשנת 1864, בעקבות מלחמת פרוסיה-דנמרק, עברו שלזוויג והולשטיין לפרוסיה, שאיחדה אותן ליחידה מדינית אחת. בשנת 1920 חולקה שלזוויג לשני חלקים, כאשר חלקה הצפוני, צפון שלזוויג, עבר לשליטת דנמרק, וחלקה הדרומי נשאר תחת שליטת גרמניה.
שלזוויג
אלטונה
אלטונה (בגרמנית: Altona) הוא שמו של הרובע המערבי ביותר של המבורג, גרמניה. עד האיחוד עם המבורג בשנת 1937, הייתה אלטונה עיר עצמאית.
היסטוריה.
העיר הוקמה בשנת 1535 ככפר דייגים. בשנת 1664 היא קיבלה מעמד של עיר ממלך דנמרק. בשנת 1867 הפכה העיר לחלק מפרוסיה. בשנת 1937 התמזגה יחד עם מספר ערים נוספות לתוך עיר המדינה המבורג.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית הייתה קיימת באלטונה כבר מאמצע המאה ה-17. ב-1671 התאחדו יהודי אלטונה עם הקהילה האשכנזית של המבורג למסגרת קהילתית אחת, וב-1674 הצטרפה אליהן קהילת ואנדסבק. הקהילה המשותפת כונתה קהילת אה"ו. הקהילות הצליחו לשמור על המסגרת הקהילתית המשותפת לאורך כל המאה ה-18, הן שמרו על עצמאותן הארגונית אך היו להן רב ובית דין משותפים שישבו באלטונה. בשנת 1811, לאחר שכבש נפוליאון את האזור, אילצו השלטונות הצרפתיים לפרק את האיחוד ומאז התקיימה קהילת אלטונה בפני עצמה. רבה הראשון של אלטונה לאחר התפרקות האיחוד היה הרב עקיבא ישראל ורטהיימר, ולאחריו כיהנו בעיר רבי יעקב אטלינגר (ה"ערוך לנר"), והרב אליעזר לאב . בניגוד למרבית הקהילות העירוניות בגרמניה, הנהגת הקהילה היהודית באלטונה נותרה בשליטה אורתודוקסית.
תושבת יהודייה ידועה של אלטונה (והמבורג) היא גליקל מהמלין (1646–1724), המתארת בזכרונותיה את הווי החיים בקהילות באזור ואירועים היסטוריים שהתרחשו בתקופתה באזור.
מנהיג
קהילה
קהילה היא קבוצה של בני אדם שיצרו ביניהם קשרים ויחסים חברתיים, הפועלים בגבולות מסוימים, מקושרים למקום/מרחב (פיזי או וירטואלי), ויש להם מאפיין, רצון או עניין משותפים.
קהילה יכולה לחלוק מיקום גאוגרפי, תרבות או היסטוריה משותפת, אך במקרים אחרים להיות בלתי תלויה במקום או מוצא, אלא באינטרסים ורעיונות משותפים, מקצוע, אמונות או זהות שיוצרות תחושת שותפות.
קהילה תלויה במרחב לקיומה - כלומר כזו שחבריה נפגשים פנים אל פנים או אפילו כזה שמאפשר חיים משותפים או קהילה וירטואלית - כלומר כזו שחבריה נפגשים במקום ברשת האינטרנט, או קהילה משולבת.
הסוציולוגיה רואה באדם יצור חברתי, שיש בו צורך להשתייך לקהילה. גם מבחינה אטימולוגית, המילה קהילה באה מלשון "קהל", משמע, קבוצת אנשים. למרות השוני בהגדרות הקהילה, המשותף לסוגי הקהילות הוא הרגשת הזהות של חברי הקהילה, היוצרת תחושה שהאדם אינו לבד, ומכאן ניסיון ליצור סמלי זהות ייחודיים (שפה ייחודית, לבוש, סמלים, ערכים, נורמות ודפוסי התנהגות וכו')
נחל דליה
נַחַל דָּלִיָּה הוא נחל איתן שזרימתו מתחילה בסמוך לקיבוץ דליה. זהו אחד הנחלים הראשיים המנקזים את מי אזור רמות מנשה לכיוון מערב אל הים התיכון.
הנחל נמצא דרומית לנחל מהר"ל וצפונית לנחל התנינים. יובליו העיקריים הם נחל שלף, נחל מנשה ונחל רון.
בשנת 2008 הוכרז אזור המשתרע על פני כ-800 דונם באזור נחל דליה ויובליו כשמורת טבע.
נתונים גאוגרפיים והידרולוגיים.
אורכו של הנחל כ-17 ק"מ, שטח אגן ההיקוות שלו הוא 95 קמ"ר, כמות המשקעים הממוצעת על פני האגן היא כ-600 מ"מ בשנה וזרימת הבסיס ההיסטורית שלו היא עד 1 מלמ"ק בשנה.
תוואי הנחל.
נחל דליה מתחיל בנביעה של מספר מעיינות בין קיבוץ עין השופט לקיבוץ דליה, וזורם מערבה במקביל לתוואי של כביש 67. הנחל עובר מתחת לכביש 6 החוצה אותו, ומעט מערבה ממנו הוא מתמזג עם יובליו, נחל שלף ונחל מנשה. בהמשך, מעט דרומית ליישוב בת-שלמה, מתמזגים עם נחל דליה גם נחל אלקנה ונחל טלימון. נחל דליה זורם בסמוך לכפר הנוער על-שם מאיר שפייה והכפר הערבי פוריידיס, חוצה את כביש מספר 4, כביש מספר 2 ומסילת הברזל ולבסוף נשפך לים התיכון בקטע שבין מושב דור לקיבוץ מעגן מיכאל.
החי והצומח בנחל.
לאורך ערוץ נחל דליה ניתן למצוא צמחייה מגוונת ובתוכה: ערבה מחודדת, הרדוף הנחלים, קנה מצוי, עבקנה שכיח, פטל קדוש, שומר פשוט, אלון התבור ואלה ארצישראלית. מבין הצמחים הנדירים ניתן למנות: בוקיצה שעירה, ורד צידוני, נורית המים וכף צפרדע איזמלנית. מימי הנחל מהווים בית גידול טבעי לדגי לבנון הירקון.
מוליזה
מוֹליזֶה (באיטלקית: Molise) הוא מחוז באיטליה. המחוז גובל במחוז אברוצו במצפון-מערב, לאציו במערב, קמפניה בדרום, פוליה בדרום מזרח ובים האדריאטי מצפון-מזרח. עד שנת 1963 היה המחוז חלק מהמחוז הגדול "אברוצי אה מוליזה" אשר חולק באותה שנה לשני המחוזות שהרכיבו אותו וקיבלו מעמד עצמאי. המחוז מורכב מהמחוזות קמפובאסו ואיסרניה. הגזרה המערבית של האזור היא חלק מהאפנינים ההרריים; הוא מנוקז על ידי נהר וולטורנו מערבה לים הטירני. שאר מוליזה מורכבת ברובה מהרים נמוכים וגבעות, עם רצועת שפלה צרה לאורך חוף הים האדריאטי.
שטחו של המחוז הוא 4,438 קמ"ר וחיים בו כ-330,000 תושבים. במחוז חיים שני מיעוטים: המוליזים הקרואטים (2,500 במספר, דוברים ניב ישן של שפה קרואטית-דלמטית) והמוליזים האלבנים אשר דוברים ניב ישן של השפה האלבנית, ניב אשר כיום שונה ביותר מהאלבנית המדוברת בצידו השני של הים האדריאטי. הדת האורתודוקסית היא הדת השלטת בקרב המיעוט המוליזי אלבני.
בירת המחוז היא העיר קמפובאסו.
שטחו של המחוז חופף פחות או יותר לשטח "קוֹנְטָּדוֹ דִּי מוֹליזֶה" ( Contado di Molise). השם המקורי " Comitatus Molisii / Castrum Molinis " מעיד על כך שהיה של "רוּדוֹלף ממוּלֶן-לָה-מַרשׁ" (Rudolphe de Moulins-la-Marche).
פיימונטה