‬גלריה אמריקנית: סיפורים וריפורטאג’ות ממסעות בארצות הברית, תל אביב: ניב, (תשכ"ד).
ילקוט סיפורים, ליקטה והוסיפה מבוא והסברים: חמוטל בר-יוסף,‫ תל אביב: "יחדיו", (תשמ"ב 1981)
פרופסור ליאונארדו, ירושלים: הוצאת כתר, 1990, בעריכת יגאל שוורץ, אחרית דבר: חמוטל בר-יוסף.
ג'ואן האקט
ג'ואן אן האקט (באנגלית: Joan Ann Hackett; 1 במרץ 1934 - 8 באוקטובר 1983) הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1981 על הופעתה בסרט "רק כשאני צוחקת".
ביוגרפיה.
האקט נולדה בניו יורק סיטי למשפחה קתולית ולמדה במוסדות לימוד קתוליים. אמה הייתה ממוצא איטלקי ואביה היה ממוצא אירי.
החלה לשחק ב-1959 באופרת הסבון "דוקטור מאלון הצעיר", כעבור שנתיים הוכיחה את כישוריה בתור שחקנית תיאטרון כשזכתה בפרס אובי, פרס דרמה דסק, ובפרס התיאטרון העולמי על תפקידה במחזה "תקרא לי בשמי הנכון".
תפקיד טלוויזיוני נוסף בו השתתפה בתחילת שנות ה-60 היה בדרמה "הסנגורים" בדמותה של ג'ואן מילר.
ב-1962 קיבלה מועמדות לפרס אמי על הופעותיה בשני פרקים בדרמת הרפואה "בן קייסי".
הופעת הבכורה הקולנועית שלה ב-1966 הייתה בסרטו של סידני לומט "הקבוצה" עליה קיבלה האקט מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
שיחקה לאחר מכן בתפקידים ראשיים במערבונים "וויל פאני" ו"כולנו איתך שריף" ובמותחן הפשע "מי רצח את שילה".
האקט זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1981 על תפקידה בתור טובי לנדאו בסרט "רק כשאני צוחקת", הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר .
האקט הייתה נשואה במשך שמונה שנים לשחקן הקולנוע ריצ'רד מאליגן. נפטרה בשנת 1983 בהיותה בת 49 ממחלת סרטן השחלה, נקברה ב"בית הקברות הוליווד לנצח" שבלוס אנג'לס.
לואיג'י גלאני
לואיג'י גָלֶאַני (איטלקית: Luigi Galleani; 1861 - 4 בנובמבר 1931) היה אנרכיסט איטלקי, פעיל פוליטי בארצות הברית משנת 1901 ועד לגירושו ממנה בשנת 1919. ידוע כמי שהטיף לפעול בדרכים אלימות כנגד מוסדות, כולל התנקשות ב"רודנים" ו"אויבי העם". חסידיו, המכונים "גלאניסטים" ("Galleanists"), ביצעו סדרת פיגועים מ-1914 ועד 1932, שכללו הנחת פצצות והתנקשויות. הקבוצה חשודה שהייתה אחראית לפיצוץ בוול סטריט ב-1920 שבו נהרגו 38 איש. גלאני מסווג כיום כאנרכו-קומוניסט וכאנרכו-מרדן.
נעוריו ותחילת פעילותו הפוליטית.
גלאני נולד בוורצ'לי שבמחוז פיימונטה באיטליה להורים מהמעמד הבינוני. הוא הפך אנרכיסט עוד בטרם מלאו לו 20, כשלמד משפטים באוניברסיטת טורינו שבצפון איטליה. הוא פרש מלימודים בטרם השלים את התואר, והחל לקדם את דעותיו על אנרכיזם והאידיאלים של האנרכיסטים. ב-1880 הוא נמלט לצרפת לאחר שהמשטרה בטורינו ביקשה לאוסרו.
גלאני שהה בצרפת במשך קרוב ל-20 שנים. הוא שהה זמן קצר בשווייץ כשחבר לאנרכיסט והגאוגרף הצרפתי אליזה רקלו (Élisée Reclus). הוא סייע לרקלו בהכנת עבודת חייו "הגאוגרפיה החדשה" (La Nouvelle Geographie) וגם בארגון הפגנת הסטודנטים באוניברסיטת ז'נבה ב-1887 לזכרם של ההרוגים במהומות היימרקט בשיקגו. מסיבה זאת הוא נאסר וגורש משווייץ. לאחר שחזר לצרפת הוא גורש גם מארץ זו כמה שנים אחר-כך.
הוא חזר לאיטליה, וכמה שנים אחר כך נאסר והורשע בקשירת קשר, ונידון ל-5 שנות מאסר בכלא. החל מ-1894, בהיותו בן 31, הוא בילה יותר מחמש שנים בכלא ובגלות פנימית ("domicilio coatto"), בעיקר באי פנטלריה דרומית לסיציליה. בפנטלריה הוא פגש ונשא לאשה את מריה, שכבר הייתה אם לבן, סלווטורה. במשך השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים. אמה גולדמן טוענת בזיכרונותיה כי פגשה את גלאני בבארה (Barre) שבוורמונט ב-1899, אך טענה זו אינה נכונה משום שבשנה זו שהה עדיין גלאני בפנטלריה, ממנה נמלט למצרים ב-1900.
במצרים הייתה קהילה גדולה של איטלקים גולים, וגליאני שהה במחיצת עמיתים אנרכיסטים במשך כמה חודשים. לאחר שהשלטונות במצרים דיווחו לו כי החלו דיונים בטיפול בצו ההסגרה שלו בחזרה לאיטליה, עזב גלאני את מצרים בחטף. הוא נסע לארצות הברית דרך לונדון והגיע ליעדו ב-1901 כשהוא בן 40.
פעילותו בארצות הברית.
זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית התבלט גלאני בחוגים אנרכיסטים רדיקליים כנואם כריזמטי שהאמין שאלימות הכרחית על מנת לסלק מהשלטון את הקפיטליסטים, המדכאים את האדם העובד. גלאני התיישב בפטרסון שבניו ג'רזי ופעל כעורך "השאלה החברתית" ("La Questione Sociale"), כתב עת איטלקי אנרכיסטי מוביל בארצות הברית באותה תקופה. הוא התגאה בגלוי כי הוא חתרן, תועמלן מהפכני שחייו מוקדשים לחתירה תחת אושיות המוסדות והממשלה הקיימים באמצעות הפצת פילוסופיה פוליטית המבוססת על פעולה ישירה אלימה. על פי כל התיאורים בני זמנו היה גלאני נואם מוכשר וסנגור אפקטיבי מאוד של מדיניות האלימות המהפכנית. קרלו בודה (Carlo Buda), אחיו של מריו בודה, גלאניסט שייצר פצצות, אמר על גלאני. "היית שומע את גלאני נואם והיית נכון לרצוח את השוטר הראשון שנקרה בדרכך".
ב-1902 פתחו עובדי מפעל המשי בפטרסון בשביתה, גלאני השתמש ביכולות הנאום שלו וניסה לשכנע את העובדים להכריז על שביתה כללית וליזום מהפכה שתפיל את החברה הקפיטליסטית האמריקנית. כשהמשטרה פתחה באש על השובתים נפצע גלאני בפניו ומאוחר יותר הורשע בהסתה למרד. הוא נמלט לקנדה, אך זמן קצר אחר כך נאסר על ידי השלטונות שם והם גירשו אותו מיד בחזרה מעבר לגבול.
גלאני מצא את מקומו בקרב הקהילה האיטלקית בעיירה בארה (Barre) שבורמונט, שם המהגרים מאיטליה מצאו עבודה כסתתים במחצבות המקומיות. עובדים אלו היוו את עיקר קהיליית הסוציאליסטים והאנרכיסטים בבארה. גלאני השתתף במפגשי אנרכיסטים מקומיים, תקף סוציאליסטים "רכים", נשא נאומי חוצבי להבות, והמשיך לכתוב מאמרים ומסות פולמוסיות. הוא התפרסם כדוגל ב"תעמולה באמצעות מעשים" (לשון נקייה לפעולות טרור), והיה המייסד והעורך של עלון החדשות "כרוניקה חתרנית" (Cronaca Sovversiva), שהוא הדפיס ושלח בדואר ממשרדים בבארה. גלאני הדפיס את העלון האנרכיסטי במשך 15 שנים עד שהממשל הפדרלי של ארצות הברית סגר את העלון מתוקף "החוק נגד הסתה" של 1918.
כל גיליון של "כרוניקה חתרנית" כלל לא יותר מ-8 דפים. בשלב מסוים נטען בעלון כי יש לו 5,000 מינויים. העלון הציג נקודות השקפה על מגוון נושאים רדיקלים, כולל טענות כנגד קיומו של אלוהים, תמיכה באהבה חופשית, והתנגדות לרודנות ההיסטורית ובת זמננו של המדינה, כמו גם לסוציאליסטים פסיביים מדי. לעיתים קרובות כלל העלון רשימת כתובת ופרטים אישיים של אנשי עסקים, "מרגלים קפיטליסטיים", שוברי שביתה, ומגוון של "אויבי העם". כמה ספרים מפרי עטו של גלאני, דוגמת "הסוף לאנרכיזם?" ("?La Fine dell'anarchismo"), הם הרחבה של מאמרים שהופיעו קודם לכן ב"כרוניקה חתרנית" או אפילו קטעים נבחרים מהם.
בדפי ה"כרוניקה חתרנית" הרחיב גלאני את תורתו בדבר פעולה ישירה ותעמולה באמצעות מעשים. הוא שיבח את פעולותיו של גאטנו ברשי (Gaetano Bresci), חסיד נוסף של פעולה ישירה שעזב את ארצות הברית לאיטליה במטרה להתנקש בחייו של אומברטו הראשון, מלך איטליה. ספרו של גלאני "אנחות והתייפחויות: דיוקנים" ("Aneliti e Singulti: Medaglioni"), שהודפס לאחר מותו, נאסף ממאמרים שפרסם ב"כרוניקה חתרנית" שבהם הוא פיאר כמה ממניחי הפצצות והמתנקשים כגיבורי האנרכיזם.
אחת התוספות המעניינות ל"כרוניקה חתרנית" בגיליונותיו האחרונים הייתה פרסומת שהציעה לרכוש ספרון בעל השם התמים "הבריאות היא בתוכך!" ("!La Salute è in voi") במחיר של 25 סנט. במודעה נכתב כי הספרון חייב להימצא בכל משפחה פרולטרית. ההקדמה לספרון, שהודפס לראשונה ב-1905, הסבירה בצורה ברורה את כוונתו. לתקן את "השגיאה" של המלצה על אלימות מבלי לתת לחתרנים את האמצעים הממשיים בהם ישתמשו להרוס מוסדות ופקידי ממשל. בפועל היה הספרון "הבריאות היא בתוכך!" מדריך מפורט להכנת פצצות, שבו, בין השאר, סיפק גלאני לקוראיו את הנוסחה הכימית לייצור ניטרוגליצרין כפי שהתקבל מחבר ומומחה לחומרי נפץ, פרופ' אטורה מולינרי (Attore Mlinari). הספרון נבחן על ידי יחידת ניטרול הפצצות במשטרת ניו יורק ונמצא מדויק ומעשי, אם כי טעות שביצע גלאני בעת שהעתיק את הנוסחה של מולינרי לייצור ניטרו גליצרין גרמה להתפוצצויות מוקדמות, כאשר יצרני הפצצות לא הבחינו בטעות (גלאני פרסם אזהרה ואת הנוסח הנכון בגיליון 1908 של ה"כרוניקה חתרנית").
פעולות אלימות.
גלאני הלך והקצין בדעותיו שמשכו אחריו קבוצה גדולה של חסידים ממוצא איטלקי שקיבלו את הכינוי "גלאניסטים" (Galleanists), שהידועים בהם היו ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי. גלאני וקבוצתו קידמו אנרכיזם רדיקלי באמצעות נאומים, עלונים, הסתה לשביתות, מחאות פוליטיות, פגישות חשאיות ומעל לכל, פעולה ישירה. בחלוף הזמן עברו חסידיו של גלאני לפצצות ואמצעים אלימים אחרים על מנת להעביר את המסר שלהם, דרך פעולה שגלאני תמך בה במופגן, אך כנראה שלא שהשתתף בה בעצמו מעולם, למעט כתיבת המדריך ליצירת פצצות "!La Salute è in voi".