דה לה באר יצר קשר מיידי עם שני נגני "החליל הגרמני", רנה פיניון דקוטו ופיליבר רבייה (Philibert Rebillé) הידוע כ "פילבר" (Philbert, 1650-1712), שנהנו מחסדם המיוחד של ז'אן-בטיסט לולי ולואי ה-14. דה לה באר עלה במהירות בטרקליני ורסאי, לצד פרנסואה קופרן, אנטואן פורקרה (Antoine Forqueray) ואוטטר, בקונצרטים הקאמריים המפורסמים שהיו אהובים על המלך.
דה לא באר פיתח חיבה מיוחדת להרכבי טריו (שני כלים גבוהים ובאסו קונטינואו), שתאמו את הסגנון האנין של המלך
ולולי הביא אותם לוורסאי עבור "משכבי המלך" המפורסמים. כמי שחיקה את מרן מארה, שצבר ניסיון רב בסוגה זו ב-1692, אין זה מפתיע, שהפרסום הראשון של דה לה באר, בידי כריסטוף בלר (Christophe Ballard) בשנת 1694, היה "ספר שלישיות", שהוכתר בדף השער שלו
(frontispiece) בשם "חליל לשכת המלך". האוסף הוקדש ל"גברת G. L. C." אלמונית, וכלל בעיקר פרקים עתירי עדנה ורגש, שבעטיים נאמר לעיתים קרובות על ל-דה לה באר, שיש לו כישרון מיוחד לרגש את נשות החצר:
בשנת 1703 צורף דה לה באר באופן רשמי אל נגני החצר (Écurie) ולשכת המלך, שם שירת עד לשנת 1730, אז סיפח אותו לולי כנגן חיזוק עבור ה"שעשועים" (divertissements) שלו. לולי איחד בשנת 1700 את תזמורת האופרה וצירף אליה אחד מטובי הסולנים של "המקהלה הקטנה" (petit choeur) כפי שתואר ב-1713.
בשנת 1700 פורסם הספר השני "טריו לכינורות, חלילים ואבובים של סניור דה לה באר", הפעם ללא הקדשה ועמוד שער. שבע
הסוויטות החדשות הללו דמו בסגנונן ל"סרנדה קונצרטנטית, מחולקת לשלוש סוויטות לכינורות, חלילים ואבובים", מאת מונטקלר (Montéclair) ב-1697. הן גם מחקות את מבנה ה"סונאטה דקייזה" האיטלקית, עם אלמנטים מלודיים ודקורטיביים, חלקם מובלטים וחלקם נסתרים, בטעם צרפתי טיפוסי.
האופרה ויצירות ראשונות לחליל.
בעקבות עלייתו של הדוכס מאנז'ו הצעיר לשלטון בספרד ב-1701, בתום מלחמת הירושה הספרדית, ליווה דה לה באר את השליט הצעיר לחזית הספרדית, עם 20 מוזיקאים אחרים. השתתפות המוזיקאים במסע הונצחה במאמר ב-מרקור דה פראנס, המציין באופן מפורש: "מר דה לה באר, נגן חליל גרמני, לאלנד, כינור, ז'אן-פרי רבל (Jean-Féry Rebel), כינור"
האוסף הזה, כנראה הראשון בצרפת עבור הכלי, היה חשוב מספיק כדי שיוצרו יוסיף בהקדמה הודעה מעניינת. הוא כתב שההשראה באה מהיצירות הנהדרות לכינור, שמרן מארה ערך ב-1686 ו-1701, והודה, שמטרתו הייתה להביא את המוזיקה לחליל צד לרמת שלמות כזו של הכינור.
בשנת 1700 תרם דה לה באר לראשונה לאופרה: ניצחון האומנויות, אופרה-בלט בחמש מערכות ללא פרולוג הוצגה ב-16 במאי, לליברית של אנטואן הודר דה לה מוט (Antoine Houdar de La Motte).
הספר השלישי "ספר הטריו" של דה לה באר הופיע ב-1707, והוקדש הפעם לאטיין לאנדה (Étienne Landais), האוצר הראשי של חיל הארטילריה.
שש הסונאטות שהאוסף מכיל הן בעלות 4 פרקים, ויש בהן תערובת של ריקודים (ז'יג, גבוט, רונדו) עם פרלודים בסגנון איטלקי, על פי רוב עם סיום של פוגה.
הראשון לשבח את דה לה באר היה ככל הנראה סבסטיאן דה ברוסר בקטלוג משנת 1724, המעיד כי לה באר הוא "אחד מנגני חליל הצד הטובים ביותר בפריז, והוא זה שגרם לפופולריות שלו".
אמנת אנטארקטיקה
הברית האנטארקטית (באנגלית: Antarctic Treaty) היא מערכת של בריתות המכונה מערכת הברית האנטארקטית (באנגלית: Antarctic Treaty System או ATS) המסדירה יחסים בינלאומיים ביחס לאנטארקטיקה, שהיא היבשת היחידה בעולם ללא אוכלוסייה ילידת המקום. לצורכי הברית, אנטארקטיקה מוגדרת כשטח הכולל את כל שטח היבשה וכן את מדף הקרח דרומה מקו הרוחב 60 מעלות. עד היום חתמו על הברית 46 מדינות, כולל ברית המועצות (בטרם פירוקה) וארצות הברית והסכימו כי אנטארקטיקה תישאר שמורה מדעית שבה יהיה חופש מדעי לחקור ותאסר כל פעילות צבאית על היבשת. היה זה הסכם בקרת הנשק הראשון שנחתם בתקופת המלחמה הקרה.
מערכת הברית האנטארקטית.
הברית האנטארקטית (העיקרית).
הברית האנטארקטית נפתחה להצטרפותן של מדינות ב-1 בדצמבר 1959 ונכנסה לתוקף באופן רשמי ב-23 ביוני 1961. המדינות הראשונות להצטרף לברית היו 12 המדינות אשר היו פעילות באנטארקטיקה במשך השנה הגאופיזית הבינלאומית (1957-1958) ואשר נענו להזמנתה של ארצות הברית לוועידה שבה נוסחה האמנה. המדינות הראשונות להצטרף היו: ארגנטינה, אוסטרליה, בלגיה, צ'ילה, צרפת, יפן, ניו זילנד, נורווגיה, דרום אפריקה, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית. מדינות אלה הקימו בתקופת השנה הגאופיזית למעלה מ-50 תחנות מחקר באנטארקטיקה. האמנה נתנה ביטוי דיפלומטי לשיתוף הפעולה המדעי והתפעולי אשר נוסד בין המדינות הפעילות ביבשת.
הסכמים נוספים.
בעת הפגישות התקופתיות של המדינות החברות לאמנה הפעילות באנטארקטיקה אומצו כ-200 המלצות נוספות באשר ליבשת, אשר אושררו על ידי המדינות החותמות. בין ההסכמים הנוספים מצויים:
פגישות.
המדינות החברות בברית האנטארקטית נפגשות פעם בשנה לפגישות ייעוץ אשר נועדו להסכים על אופן הניהול של היבשת האנטארקטית. רק 28 מתוך 46 המדינות החברות בברית הן בעלות זכות הצבעה בפגישות אלה, אולם 18 המדינות הנוספות רשאיות להשתתף בפגישות. המדינות בעלות זכות ההצבעה הן 12 המדינות החותמות המקוריות וכן 16 מדינות נוספות אשר הפגינו פעילות מחקר משמעותית באנטארקטיקה, אשר הוכרה על ידי החותמות המקוריות ולכן ניתן להן מעמד של חברות מייעצות.
חברות.
זוהי רשימת החברות שהצטרפו לברית האנטארקטית עד לשנת 2007. חברות מייעצות בלבד הן בעלות זכות הצבעה בדיוני הברית האנטארקטית.
המערכת המשפטית באנטארקטיקה.
באנטארקטיקה אין "אוכלוסייה קבועה", ולכן אין אזרחות של יבשת אנטארקטיקה או ממשלה. בני האדם הנמצאים באנטארקטיקה בכל זמן נתון הם אזרחים או נתינים של מדינות כלשהן מחוץ ליבשת, כיוון שלא קיימת ישות מדינית עצמאית על יבשת אנטארקטיקה. קיימות תביעות של מדינות שונות לרוב שטחה של יבשת אנטארקטיקה, חלקן תביעות חופפות לאותו שטח קרקע, אולם רוב המדינות לא הכירו בתביעות הטריטוריאליות של מדינות אחרות ביבשת זו. שטח היבשת שבין קווי האורך 90 מערב ו-150 מערב הוא אחד משני שטחי היבשה היחידים על פני כדור הארץ אשר אין מדינה בעולם הטוענת לריבונות טריטוריאלית עליהם (השני הוא ביר טויל שסמוך למשולש חלאיב).
המדינות שהן צד לברית האנטארקטית ולפרוטוקול על שמירת הסביבה, הן שמיישמות את תנאי הברית וההסכמים שמכוחה, דרך המערכת החוקית של המדינות השונות. בדרך כלל כפופים לחוקים אלה רק אזרחי אותה מדינה חברה, יהא מקומם על היבשת אשר יהא, כך קיימת אחידות בכללי ההתנהגות של אזרחי כל מדינה הפועלים ביבשת.
ארגנטינה וצ'ילה.
בהתאם לחקיקה הארגנטינאיות, סמכות השיפוט במקרה של עבירה פלילית שהתבצעה במרחק 50 ק"מ, או פחות, מכל תחנה ארגנטינאית על יבשת אנטארקטיקה, היא בעיירה אושואיה שבארץ האש. באותו שטח של היבשת האנטארקטית שאותו תובעת אף צ'ילה, יכול החשוד בעבירה לבקש להישפט באושואיה. הדבר רלוונטי לתחנות מחקר בחצי האי האנטארקטי.
אוסטרליה.
כיוון שתביעתה הטריטוריאלית באנטארקטיקה קודמת לחתימה על הברית האנטארקטית, חלק מן החקיקה האוסטרלית הנוגעת ליבשת אנטארקטיקה נחקקה כעשרים שנה טרם נחתמה הברית. כך החוק הפלילי המיושם בטריטורית מפרץ ג'רביס (שהיא חלק בלתי רציף בטריטוריית הבירה האוסטרלית) ישימים אף לטריטוריה האוסטרלית האנטארקטית. בנוסף קיימת מערכת חקיקה אוסטרלית המיישמת את הוראות הברית האנטארקטית, המכילה בין השאר את "חוק הברית האנטארקטית משנת 1960", "חוק הברית האנטארקטית (שימור הסביבה) משנת 1980" ו"חוק שמירת משאבי החיים בסביבה הימית משנת 1981".
ארצות הברית.
החוק האמריקאי, כולל חקיקה פלילית על עבירות אשר נעשו על ידי, או נגד, אזרחי ארצות הברית, עשוי להיות מיושם באזורים טריטוריאליים של אנטארקטיקה שאין מדינות אחרות טוענות לריבונות עליהם. למטרה זו מוצבים באנטארקטיקה מרשלים של ארצות הברית המהווים כוח שיטור. חלק מן החקיקה האמריקאית ייחודית לאנטארקטיקה. לדוגמה, חוק שמירת הסביבה האנטארקטית, הקובע עונשים פליליים והליכים אזרחיים כנגד שורה של פעולות אסורות:
אברהם אופק
אברהם אופק (14 באוגוסט 1935 – 13 בינואר 1990) היה צייר ופסל ישראלי.
עד לשנות השמונים נתפשה יצירתו של אופק כאלטרנטיבה לזרם המרכזי של האמנות החזותית בישראל בעיסוקה בנושאים חברתיים, בשפה פיגורטיבית ובשימוש שעשתה בנושאים ובדימויים הלקוחים מן המסורת היהודית. אופק נשאר נאמן לדרכו האמנותית האופיינית לו במשך כל שנות פעילותו האמנותית. שפתו האמנותית מכילה דימויים פיגורטיביים של אב-טיפוסים אייקונים, שפשטו ולבשו צורה במשך השנים: נופים עירוניים וכפריים, דמויות אנושיות, בית, משפחה, עקידה. אך היסוד הרישומי נשאר מרכזי ביצירתו לאורך שנות יצירתו. על יצירתו זכה אופק בפרס ירושלים לציור בשנת 1969.
ביוגרפיה.
אברהם אופק נולד בשנת 1935 בעיר בורגס שבבולגריה, בן שלישי לדינה ויעקוב רובנוב. אביו, שעבד כפועל נמל, נפטר סמוך ללידתו של אברהם. אמו, שהייתה בת למשפחת מהגרים מאיסטנבול, חלתה לאחר הלידה ולא יכלה לטפל באברהם ולכן נמסר, בהיותו בן שבעה חודשים, לבני הזוג ליאון ומרים אלג'ם. בני הזוג אימצו את אברהם כשהיה בן שנתיים, לאחר מות האם. הוא גדל בסופיה ולמד בבית הספר היהודי בעיר. בילדותו השתתף אופק בפעילות במסגרת תנועת השומר הצעיר בבולגריה. בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה שלוש שנים עם משפחתו בעיר פרדיננד.