גבלדון נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, אחד משבעת ילדיה של משפחה ממוצא מקסיקני. הוא גדל בלוס אנג'לס. אביו נפטר בעודו תינוק ואילו בריאות אמו הייתה לקויה. בגיל עשר כבר יצא לעבוד וצחצח נעליים. בגיל 12 עבר להתגורר בביתה של משפחה ממוצא יפני, שאליה התייחס כמשפחתו המורחבת. הוא למד בבית הספר עם ילדי המשפחה. כך למד לדבר יפנית ולהכיר את התרבות והמנהגים היפנים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט נשלחו בני משפחתו המאמצת של גבלדון למחנה מעצר באריזונה. הוא עצמו נסע לאלסקה ועבד שם במפעל שימורים. ב-22 במרץ 1943, ביום הולדתו ה-17, התגייס גבלדון לחיל הנחתים. הוא עבר אימונים במחנה פנדלטון בקליפורניה, ולאחר מכן הוצב לפלוגת המפקדה של חטיבת הנחתים ה-2, אשר השתייכה לדיוויזיית הנחתים ה-2 (לפי אחד המקורות הוצב גבלדון ליחידת מודיעין שפעלה במסגרת הדיוויזיה).
הקרב על סאיפאן.
ב-15 ביוני 1944 החל הקרב על סאיפאן. גבלדון הגיע לאי עם יחידתו ומיד החל את פעילותו באיסוף שבויים.
השיטה בה נקט גבלדון פעם אחר פעם הייתה זו: הוא היה יוצא לפעול לבדו – כפי שלדבריו נהג כל חייו, מתקרב למערה או מקום מסתור בו הסתתרו יפנים, פוגע בזקיפים שניצבו על פתחם, אם היו כאלה, ואז היה קורא אל שוכני המקום ביפנית ומשכנעם להיכנע. הוא היה מדגיש שהם מוקפים על ידי כוחות אמריקניים עדיפים, שאין בכניעה משום בושה, ושהיחס שיקבלו מן האמריקנים יהיה הוגן. הוא גם היה מזהה את עצמו כיפני ומודיע כי הוא ערב לשלום היפנים שייכנעו.
כבר בליל היום הראשון לשהותו בסאיפאן יצא גבלדון לפעולה לבדו והחזיר עמו שני שבויים. הוא ננזף על ידי מפקדיו, שאיימו עליו במשפט צבאי אם ייעדר שוב מתפקידו ללא רשות, אך בלילה הבא חזר על מעשיו, והפעם שב בבוקר לקווים האמריקניים עם 50 שבויים יפנים. בעקבות זאת הרשה לו מפקדו להמשיך לפעול לבדו.
ב-7 ביולי, בשלהי הקרב על סאיפאן, נמצא גבלדון בקרבת הצוקים בחוף הצפוני של האי. שם הוא שמע וראה אלפי חיילים ואזרחים יפנים מתכוננים למתקפת בנזאי על הקווים האמריקניים. ההסתערות נכשלה ושרידי הכוחות היפנים נסוגו אל קוויהם.
למחרת לכד גבלדון שני זקיפים יפנים, ושכנע אותם לחזור אל המערה בה הסתתרו חבריהם ובפיהם הצעתו להם להיכנע. לאחר זמן מה יצא מן המערה קצין יפני, שוחח עמו והסכים לתנאי הכניעה שהציע גבלדון. בסיועו של הקצין נכנעו באותה הזדמנות בפני גבלדון למעלה מ-800 חיילים ואזרחים יפנים (לפי אחת הגרסאות - 973). הם הובלו על ידו אל הקווים האמריקניים.
בעקבות מעלל זה זכה גבלדון לכינוי "החלילן מסאיפאן" (Pied Piper of Saipan, בהשראת אגדת החלילן מהמלין).
גבלדון המשיך ללקט שבויים בסאיפאן ובקרב על האי טיניאן עד אשר נפצע באש מן המארב. בסך הכל נזקפה לזכותו שבייתם של 1,500 יפנים. מפקדו המליץ להעניק לו על פעולתו את מדליית הכבוד של הקונגרס, אך הוחלט להעניק לו את עיטור כוכב הכסף.
לאחר המלחמה.
גלבדון השתחרר מן השירות הצבאי, שב לארצות הברית ומשם עבר למקסיקו ועסק בה בעסקים שונים. הוא התחתן פעמיים ונולדו לו תשעה ילדים.
עלילותיו של גבלדון בעת המלחמה התפרסמו בציבור ב-1957, כאשר הוזמן להשתתף בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "אלו הם חייך" (This Is Your Life) של רשת NBC. מספר קצינים וחיילים אחרים שהשתתפו בתוכנית והכירו את האירועים בסאיפאן וטיניאן אישרו במהלך התוכנית כי הוא שבה 1,500 יפנים.
הפרסום עורר את התעניינותם של מפיקי קולנוע, וב-1960 יצא למסכים סרט הקולנוע Hell to Eternity, שהיה מבוסס על פעולתו בסאיפאן, ובו גולמה דמותו על ידי השחקן ג'פרי האנטר. גבלדון שימש כיועץ ליוצרי הסרט.
ב-23 בנובמבר 1960, בעקבות הפרסום לו זכו עלילותיו בעקבות תוכנית הטלוויזיה והסרט, החליט הממשל האמריקני להעלות את דרגת העיטור שהוענק לגבלדון. אז הוענק לו עיטור צלב הצי – העיטור הגבוה ביותר של הצי האמריקני לאחר מדליית הכבוד של הקונגרס.
ב-1964 התמודד גבלדון ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה. ב-1970 עבר לגור בסאיפאן עם אשתו השנייה (ממוצא יפני). הוא חי שם כעשרים שנה, והחזיק בעסק לפירות ים. הוא גם כתב ופרסם שם ב-1990 ספר זיכרונות בשם Saipan: Suicide Island. ב-1995 חזר גבלדון לקליפורניה וב-2003 עקר לפלורידה.
בספטמבר 2004 השתתף גבלדון בטקס הוקרה שערך משרד ההגנה האמריקני לחיילים אמריקנים ממוצא היספני שלחמו במלחמת העולם השנייה.
גבלדון זכה גם לביטויי הוקרה אזרחיים מממשלת איי מריאנה הצפוניים (שסאיפאן וטיניאן כלולים בהם) וממועצות הערים של לוס אנג'לס ושיקגו.
גבלדון נפטר בפלורידה עקב מחלת לב ב-31 באוגוסט 2006. הוא נקבר בטקס צבאי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-2008 הושלמה הפקתו של סרט תיעודי על סיפורו של גבלדון בשם East L.A. Marine: The Untold True Story of Guy Gabaldon. גבלדון הספיק לתת ראיון, שנכלל במסגרת הסרט.
ארגונים שונים בארצות הברית, ובהם מועצת העיר לוס אנג'לס, עסקו בשתדלנות למען המרת עיטור צלב הצי של גבלדון למדליית הכבוד של הקונגרס. דרישותיהם נדחו, אך לאחר שהקהילה ההיספנית בארצות הברית הצטרפה לשתדלנות הובאה הסוגיה בפני משרד ההגנה האמריקני והיא עדיין נמצאת שם בעיון.
עיטור צלב הצי.
זה היה נוסח כתב העיטור שנלווה לצלב הצי, אשר הוענק לגבלדון:
שו-שא
קרב אל-מנצורה (1973)
קרב אל-מנצורה (בערבית: معركة المنصورة الجوية) הוא כינויו המצרי של אחד הקרבות הגדולים בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר המצרי במלחמת יום הכיפורים. הקרב התרחש ב-14 באוקטובר 1973, שהוא היום התשיעי למלחמה. מטרת חיל האוויר הישראלי הייתה תקיפת שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך לנוכח שיגור מטוסי ירוט מצריים נאלצו המטוסים הישראלים לנהל קרבות אוויר וחלקם לא ביצעו את משימת התקיפה.
רקע.
כנף 104 של חיל האוויר המצרי בפיקוד גנרל אחמד עבד אל רחמן כללה שלוש טייסות.
טיסות אלה הוצבו בשדות התעופה אל-מנצורה וטנטא שבצפון דלתת הנילוס.
הטייסות נחשבו לאיכותיות ביותר וצוידו במטוסי קרב מתקדמים, בין היתר מדגם מיג 21MF וטייסת עצמאית של מטוסי מיראז' 5 שהועברה לרשות מצרים כסיוע מלוב.
מבנים מטייסות מיג 21 הללו נשלחו החל מהיום הראשון למלחמה לביצוע משימות ירוט ותקיפה של כוחות קרקע ישראליים.
בחיל האוויר הישראלי הוחלט לתקוף שדות תעופה אלה כדי להחזיר לחיל את השליטה המלאה בשמים.
על פי התוכנית יתקפו בו זמנית 48 מטוסי פנטום שלושה יעדים סמוכים: מבנה מטייסת האחת בהובלת מפקד הטייסת איתן בן אליהו עם הנווט עמירם טלמון יתקוף את בסיס אל-מנצורה כתקיפה מקדימה, מבנה מטייסת העטלף בהובלת מפקד הטייסת אליעזר פריגת עם אהרון כץ (נווט) יתקוף את בסיס טנטא, ומבנה מטייסת אבירי הזנב הכתום בהובלת מפקד הטייסת יפתח ספקטור עם הנווט רועי מנוף יתקוף אף הוא את בסיס טנטא.
הטייסים הונחו להשתדל שלא לנהל קרבות אוויר ולהתמקד ככל הניתן בהפצצת הבסיסים.
המצרים צפו כי חיל האוויר יתקוף את שדה התעופה באל-מנצורה ולכן העמידו מבנים של מטוסי מיג 21 בכוננות להזנקה לירוט לשם הגנה עליו.
מהלך הקרב.
בצהרי 14 באוקטובר המריאו 48 מטוסי הפנטום משלוש טייסות וטסו בגובה נמוך מעל לים התיכון בדממת אלחוט, במבנים של שישיות.
בשעה 15:15 נתגלו המטוסים על ידי המצרים ונשלחה התרעה בדבר 20 מטוסים שטסים לכיוון הדלתא.
מפקד חיל האוויר המצרי, חוסני מוברק, הורה למפקד הכנף אל רחמן להזניק 16 מטוסי ירוט מדגם מיג 21.
מובארק האמין כי המטוסים מהווים פתיון לירוט (בדומה לתרגילי הסחה במלחמת ההתשה) והורה שלא ליצור מגע עם המטוסים הישראליים אלא אם יגיעו אל מעל לבסיס אל-מנצורה ורק אז לנסות לירט אותם.
בשעה 15:30 עודכן פיקוד חיל האוויר המצרי כי למעשה נעים לכוון הדלתא המצרית כ-60 מטוסים בשלושה נתיבי התקדמות שונים.
מטוסי המיג 21 שהיו כבר באוויר קיבלו פקודה לתקוף את המטוסים הישראלים בשלושת כווני הטיסה. במקביל הוזנקו 16 מטוסי מיג 21 נוספים משדה התעופה מנצורה ושמונה מיג 21 נוספים מבסיס טנטא.
8 המטוסים הראשונים של טייסת האחת הספיקו לשחרר את הפצצות על המטרות בשדה תעופה אל-מנצורה ולאחר מכן להפיל 3 מטוסי מיג 21..
המטוסים שהגיעו לתקיפת מטרות בשדה התעופה טנטא, לאחר כ-38 דקות טיסה, גילו כי מולם מטוסי מיג 21 במוד ירוט אשר נועלים עליהם. חלק מהמטוסים הישראליים שהיו חמושים בתצורת תקיפה נאלצו לשחרר את מטען הפצצות והדלק, לנהל קרב אוויר בלתי מתוכנן ולשוב על עקבותיהם מבלי לבצע את משימת התקיפה..
בשעה 15:38 התריעה יחידת המכ"ם האווירי המצרית על 16 מטוסים ישראלים נוספים שמתקרבים בגובה נמוך מאוד כגל תקיפה שני. בתגובה הזניקו המצרים מטוסי ירוט נוספים משדה התעופה אבו חמד.
בשלב זה התפתחו קרבות אוויר סוערים והמוניים בהשתתפות עשרות מטוסים מכל צד. חלק ממטוסי המיג הספיקו לנחות לתדלק ולחזור לקרב. חלק קטן ממטוסי חיל האוויר הישראלי הצליח להטיל פצצות על היעדים אולם מרבית המטוסים נאלצו לנהל קרבות אוויר ותמרונים מבלי לבצע את המשימה. הנזק לשדות התעופה לא היה משמעותי אך בהפצצות הושמדו שני מטוסי מיג 21 על הקרקע.
בסך הכל הופלו בכל גלי התקיפה חמישה מיגים מצריים, אחד מהם התרסק במהלך הקרב. הופל מטוס F-4 פנטום ישראלי אחד מטייסת אבירי הזנב הכתום בטעות על ידי מטוס נשר ישראלי מטייסת עוף החול. שני אנשי הצוות צנחו לים וחולצו בשלום על ידי מסוק יסעור שניהל קרב עם כלי שיט מצרי שניסה לשבות את הטייסים.
הקרב כולו נמשך כ-53 דקות, השתתפו בו כ-160 מטוסי קרב משני הצדדים.