במקרים רבים לאורך הסרט אוסטין נוהג להתפשט, וחושף חזה שעיר יתר על המידה. ניתן להגדיר גם את מערכות היחסים של אוסטין עם נשים כפרודיה על חוסר האשמה אותה חש ג'יימס בונד לגבי אובדן הנשים שאיתו. לדוגמה, לאחר שהוא מגלה כי בת זוגו ונסה קנזינגטון היא למעשה רובוטית אשר מתפוצצת במהלך ירח הדבש שלהם, אוסטין בוכה בתחילה, לאחר מכן צועק בעליזות - "רק רגע... זה אומר שאני רווק שוב!" כאשר לאחר מכן הוא רוקד בחדר המלון בעירום. חלק מכישוריו כוללים סוג של היפנוזה אותה הוא למד מגורו בשם שאסטרי בזמן מסעותיו להודו.
בסרט הראשון בסדרה מציין אוסטין שרק שני דברים מפחידים אותו - מלחמה גרעינית ואנשי קרקס.
עלילות אוסטין פאוורס לאורך סדרת הסרטים.
פאוורס נולד ב-12 בנובמבר 1939. אוסטין הוא בנו של נייג'ל פאוורס (מגולם על ידי מייקל קיין), ואחיו של דגלאס "דאגי" פאוורס, הידוע גם בשם ד"ר רשע. אמם של אוסטין ודאגי נהרגה בעקבות ניסיון התנקשות בעודם תינוקות – מאורע אשר בעקבותיו נפרדו דרכם. אוסטין גדל לבד עם אביו, ובהמשך למד בפנימיה של בית ספר לביון יחד עם דאגי, שותפו לחדר, מבלי שידע שהוא למעשה אחיו. בזמן שאוסטין למד בפנימיה, הוענק לו התואר "איש מסתורין בינלאומי", למרות שדאגי היה אמור לזכות בתואר. אירוע זה הרס את היחסים בין השניים וגרם להם להיות אויבים.
לאחר לימודיו, פאוורס החל לעבוד במשרד הביטחון הבריטי והפך למרגל נודע. לאחר ששיגר את ד"ר רשע לחלל החיצון, אוסטין הוקפא בהקפאה קריוגנית בשנת 1967 למקרה שד"ר רשע יחזור מהחלל בעתיד. בסופו של דבר, ד"ר רשע חוזר ואוסטין מופשר ומצוות לשותפה מיס קנזינגטון, בתו של שותפתו בשנות השישים הגברת קנזינגטון. לאחר שהוא מופשר, אוסטין חווה הלם תרבות ומנסה להסתגל לתרבות העכשווית.
לאחר שונסה מתה (לאחר שמתגלה שהיא הייתה בעצם רובוטית), אוסטין חוזר להיות רודף נשים, עד אשר הוא מתאהב בסוכנת ביון אמריקנית בשם פליסיטי שגוול (מגולמת על ידי הת'ר גראהם). בין השניים מתפתחת מערכת יחסים במהלך אירועי הסרט השני בסדרה. אף על פי כן, פליסטי נעדרת מהסרט השלישי בסדרה כאשר נרמז כי השניים נפרדו בתקופת הזמן שבין הסרט השני לשלישי. בסרט השלישי אוסטין מנהל מערכת יחסים עם שותפה מינית מעברו, פוקסי קלאופטרה (ביונסה נואלס).
שלמה מימון
שלמה בן יהושע, שנודע כשלמה מימון (בגרמנית: Salomon Maimon; 1753 – 22 בנובמבר 1800) היה פילוסוף יהודי בן תנועת ההשכלה, שהשפעתו הייתה גדולה גם בחוגי הפילוסופיה הכללית. התפרסם בעיקר בשל השגותיו על תורת ההכרה הקאנטיאנית.
ביוגרפיה.
שלמה בן יהושע (את שם משפחתו שינה ל"מימון" בגלל הערצה לרמב"ם) נולד בכפר סוכוביבוג, סמוך למיר שהייתה אז באיחוד הפולני-ליטאי, כנראה בשנת 1753 (אף שישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי פרט זה, והדעות נעות בין 1751 ל-1754.) קיבל חינוך מסורתי, והתגלה כעילוי בלימוד תורה. בגיל 11 השיאו לו הוריו אישה, שאותה ראה לראשונה רק בחופה, ובגיל 14 כבר היה אב לבן, ונעשה למלמד. יחסיו עם אשתו ואמה היו רעועים, ואלה לא עמדו בהתחייבויותיהן הכלכליות כלפי הזוג.
לאחר שהזדמן לידו הספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם החל לעסוק בלילות במחקר ובפילוסופיה, למורת רוחה של משפחתו. לאחר שלמד את השפה הגרמנית בכוחות עצמו, החל להתעמק בהגותם של שפינוזה ועמנואל קאנט. זמן מסוים שהה בביתו של המגיד ממזריטש, מגדולי עולם החסידות, אך עזב בשל אכזבתו. מפני אהבתו הגדולה לתורת הרמב"ם החל לכנות עצמו בשמו, "מימון".
לאחר שנת נדודים מאז עזב את כפר מגוריו, הגיע מימון לעיר פוזן בסתיו תקל"ז, לקראת הימים הנוראים ולמד אצל הרב צבי הירש יאנוב , רב הקהילה. הרב הירש סידר למימון משרת הוראה לאחד מילדי הקהילה. אך למרות החסות שקיבל מימון בפוזן, דעותיו של מימון היו למורת רוח לאנשי קהילתו, בפרט החסידים שבהם, והוא הורחק מן הקהילה היהודית בתור "כופר".
בשנת 1779, בהיותו בן 25 גלה מימון לברלין, שם תמך בו "אבי ההשכלה" משה מנדלסון, שהמליץ עליו בפני עשירי הקהילה על מנת שידאגו למחסורו. שלוש שנים למד מימון בברלין רוקחות, אך לא הגיע לידי פרקטיקה מקצועית. אורח חייו, שהוגדר כ"מופקר", היה לזרא בעיניו של מנדלסון, שהעדיף לשולחו לידידו באמסטרדם. גם משם גורש מימון בשל דעות כפרניות שהביע ברבים, שאף גרמו לרגימתו באבנים בידי ההמון. במהלך שהותו באמסטרדם נפל למרה שחורה שגרמה לו לנסות לשלוח יד בנפשו, אך חזר בו.
לפי דבריו בחיבורו האוטוביוגרפי "חיי שלמה", לאחר שעבר להמבורג פנה מימון לכומר פרוטסטנטי כדי להמיר את דתו. כאשר שאל אותו הכומר אם באמת ובלב תמים הוא רוצה להתנצר, הודה כי לדעתו היהדות הגיונית יותר מן הנצרות, אך הנצרות מועילה יותר לפרקטיקה המוסרית. הכומר סירב להטבילו לנצרות והוא נשאר יהודי. באלטונה למד בגימנסיה "כריסטיאנאום" (Christianeum) בשנים 1783–1785.
כבר בתקופה מוקדמת החל מימון להתעסק במחקר ובפילוסופיה, ואף כתב מאמרים וספרים על ברוך שפינוזה. במיוחד התפרסם לאחר שכתב חיבור בשם "מסה בדבר הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית" אודות הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, שהשפיע עליו עמוקות. את החיבור הזה מסר מימון לקאנט, שבתחילה דחה אותו, אך לאחר שהסכים לעיין בדבריו גילה את העמקות שבהם. קאנט אומנם דחה את השגותיו על תורתו, אך שיבח את חריפותו של הכותב, ואף אמר עליו "בין כל המשיגים עלי, אין מבין אותי כמותו".
מימון כתב גם שירים, מחזות וסיפורים.
בשנת 1790 אסף אותו הרוזן הגרמני קאלקרויט לבית אחוזתו בעיר נידרזיגרסדורף שבחבל שלזיה בגרמניה, שם ישב עד מותו ב-22 בנובמבר 1800, בגיל 46. גופתו הובאה לעיר גלוגאו, ומספרים שילדי הקהילה היהודית רצו אחרי ארונו וזרקו בו אבנים, ושמימון נקבר מחוץ לגדר, כפי שנהגו בתקופה זו בקהילה היהודית באנשים שהוכרזו ככופרים. עם זאת, רישומי הקהילה מעידים שהוא נקבר בתוך הגדר, בסמוך לבית השימוש. ראשי חברא קדישא אסרו להקים מצבה על קברו.
שיטתו הפילוסופית.
תורתו של מימון ידועה בשם "הספקנות הביקורתית" והיא שילוב של תורת קאנט עם זו של הפילוסוף הגרמני פיכטה. היא מזכירה במעט את שיטתו של דייוויד יום, ומשתייכת לאסכולת האידיאליזם המתון.
מימון חלק על קאנט בייחוד בבעיית "הדבר כשהוא לעצמו" - בעיית ההכרה האנושית. הוא טוען שאין להעלות על הדעת קיומו של עצם כזה, משום שהוא מושג שאין לו מקום בתודעה, כפי שהוכח לו בבית מדרשם של החסידים ובלשון הרמב"ם שהיא שייכת אך ורק לבורא עצמו שרק הוא בבחינת "מציאות בבלתי מציאות נמצא".
מימון ביסס את כתביו על האידיאליזם הקיצוני. הוא ביקר את קאנט שלדבריו לא הצליח להשתחרר מן הדוגמטיזם המטאפיסי, כלומר מן הדעה כי הדברים קיימים ללא תלות בתודעת האדם, ולכן לא הצליח לדחות את ספקנותו של דייוויד יום.
האמת איננה תוצאה של התאמה בין השכל לדבר החיצוני להכרה- אלא היא תוצאה של מבחן פנימי של ההכרה עצמה. הניגוד בין הצורה השכלית ובין החומר (ניגוד שהאידיאליזם הקיצוני כלל אינו מודה בו) - הוא לפי מימון מהותה של תודעתנו המוגבלת. כל מחשבה מורכבת מצורה ומחומר, והחיבור ביניהם הוא מחויב המציאות. מימון מתנגד לתפיסה האומרת שחומר זה "מוגש" להכרה על ידי הדבר כשהוא לעצמו. הוא מסביר את העניין בחיבורו בהסתמך על משל המראה המפורסמת שבמשלי המגיד ממעזריטש להסבר היחס בין האור למאור: כשם שנראה למביט במראה כאילו יש דבר-מה העומד מאחוריה, אך הוא יודע כי למעשה מדובר בהשתקפות קרני האור שלפני המראה, כך נראה לנו שהחומר שאנו רואים ניתן על ידי הדבר כשהוא לעצמו, אך למעשה הכול נובע מתוך האני עצמו. המושא אינו אלא הקביעה של ה'אני' בכל רגע ורגע, ואינו מתקיים כלל מחוץ ל'אני', בדומה לכך שהקביעה על דבר מסוים שהוא "שחור" אינה מתקיימת מחוץ להכרה.
האידיאליזם של מימון אינו רואה, בדומה לריאליזם, בסובייקט ובעולם כשהוא לעצמו שני גורמים שאינם תלויים זה בזה. כל הסבר של תופעה צריך, על פי מימון, להסתמך על העובדה שאין אנו יכולים לקשור בין העולם האימננטי- הפנימי שלנו, המתבסס על התודעה, לבין העולם הטרנסצנדנטי - עולם שמעבר לתודעה - שאין אנו יודעים עליו דבר, ואף אין לנו צורך להניח את קיומו.
עוד סבר מימון כי האידיאל המוסרי הוא שלטון השכל, המתגשם באדם החכם (מדבריו: "החכם ואיש המידות נהנים כבר בחיי העולם הזה מן האלמוות ומן ההתאחדות עם האלוהים"). בעניין האחרון אפשר לראות הקבלות בין דעותיו לדברי הרמב"ם בספרו הפילוסופי מורה נבוכים ואף לתפיסת החסידות שרק בעולם הזה דווקא ניתן, כלשון הזוהר, "לאשתאבא בגופא דמלכא" מה שאין כן בעולמות העליונים ששם נהנים רק מן האור והזיו של אלוהים ולא ממנו בעצמו ומהותו (רק שבחסידות הדרך לכך היא רק על ידי קיום התורה והמצוות דווקא, בעוד שאצל פילוסופי יוון הוא רק בהתאחדות "השכל הפועל" ב"שכל הנבדל"). מימון טען גם שעל ידי השלמת הידיעה מתקרב והולך האדם לתודעת האלוהות, וזוהי דרכו אל ה"אלמוות". לא האדם הוא בן האלמוות, אלא תודעתו - שהיא נצחית. לגבי צדק כולל מימון טען שמשפט צדק יעשה רק כאשר יוחלט פה אחד על כלל האנושות. אם שופט אחד רוצה לחנון קרוב משפחה שלו, ושאר בני האדם לא, החנינה לא תהיה צודקת. כלומר שכלל בני האדם ישמשו כשופטים במכל מקרה, ולפי כולם גזר הדין ייקבע. רעיון זה הוא תאורטי בלבד. אבל רעיון חבר המושבעים למשל משקף בצורה מסוימת את דעתו של מימון בנושא.
רעיונותיו של מימון השפיעו בין היתר על ההוגים הגרמנים פיכטה, שלינג והגל, ועל התפתחותה של הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית בכלל.
יחסו של מימון לדתות.
מימון חקר את התופעה הדתית בכללותה, תוך התמקדות טבעית בדת היהודית.
הוא חילק את התופעה הדתית לשלוש: