היצירה מצוירת בטכניקת שמן על בד והיא מוצגת במוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
בציור נראית אמו של בוצ'וני על מרפסת ביתם, אירועי החוץ מתערבבים באירועי הפנים.
בוצ'וני צייר ברבים מציוריו את אימו, או את אחיותיו, אשר מייצגות את האישה האיטלקייה המסורתית.
בוראן (כלי הקשה)
בּוֹרַאן (Bodhrán; יש לבטא כמו Bow-run באנגלית), המכונה גם תוף אירי, הוא כלי הקשה. מוצאו של הבוראן מאירלנד וזהו אחד מכלי הנגינה המזוהים ביותר עם המוזיקה האירית.
קוטרו של הבוראן נע בין 25 ו-66 ס"מ, אך בדרך-כלל בין 35 ו-46 ס"מ. צידו האחד של הבוראן חלול, ובו מניח הנגן את ידו ומשנה בעזרתה את גובה הצליל המופק. הנגינה מתבצעת בדרך-כלל בישיבה ובעזרת כף היד עצמה או מקוש מעץ. למקוש בדרך-כלל שני ראשים, דבר המאפשר לנגן במהירות רבה.
הבוראן התפשט מאירלנד לאזורים קלטיים אחרים: סקוטלנד, בריטני, ויילס וניופאונדלנד (קנדה). בתרבויות אחרות (אצל הערבים, למשל) קיימים כלי נגינה דומים, הנקראים בהכללה 'תופי מסגרת' (Frame Drums). עור הבוראן מתוח פחות מבתופים אלה ולכן צלילו נמוך יותר.
מקורו של השם אינו ידוע; משערים כי זהו קיצור של טמבורין. למרות שככל הנראה מדובר בכלי נגינה עתיק, הרי שתולדותיו אינן ידועות; לא קיים תיעוד שלו מלפני תחילת המאה ה-20, והוא זכה להכרה עולמית רק בשנות ה-60.
בוראן
מודוס ויונדי
תוף אירי
ציקלואלקאן
שילינג
שילינג (באנגלית: Shilling) היה מטבע באנגליה, ולאחר מכן בממלכה המאוחדת, החל מהמאה ה-16 ועד שנת 1971. הוא הונפק לראשונה ב-1548 בעת שלטונו של הנרי השמיני, אולם יש הטוענים שהטסטון שהונפק ב-1487 בימיו של הנרי השביעי היה השילינג הראשון.
היסטוריה.
לפני המעבר לשיטה העשרונית ב-1971, היה שילינג אחד שקול ל-12 פני ולאחד חלקי עשרים מערכה של הלירה שטרלינג. ליש"ט הייתה מחולקת אז ל-240 פני. לאחר המעבר לשיטה העשרונית, שוערך ערכו של השילינג ל-5 פני עשרוניים, שהם אחד חלקי עשרים מערכה של הליש"ט העשרונית.
מקור המילה שילינג בסקנדינביה ("Skilling"), ומשמעותה הייתה חלוקה, או סימן על מקל. הגרסה המקוצרת של מילה זו היא "s", מהמילה הלטינית סולידוס, שמו של מטבע זהב רומי. צורת הרישום של מטבע זה נכתב לעיתים תכופות עם קו נטוי, לדוגמה: "1/6", 1 שילינג, 6 פני; או כאשר מדובר בסכום ללא פני, נכתב עם קו נטוי ולאחר מכן מקף, לדוגמה: "-/11".
לפני המעבר לשיטה העשרונית ב-1971, המערכת המוניטרית בבריטניה כללה מספר רב של מטבעות בעלי ערכים שונים ובכללם:
ביטול השילינג.
מטבעות השילינג האחרונים שהונפקו להפצה מתוארכים ב-1966, אולם ישנה סדרה אשר הונפקה כחלק מסדרה לאספנים ב-1970. משנת 1968 החלו להחליף את השילינג מטבעות עשרוניות, "5 פני חדשים" עם משקל ומפרט דומה לזה של השילינג. אלו הוצאו מהמחזור ב-1990 כאשר מטבעות 5 פני קטנות יותר הונפקו והמילה "חדשים" הוסרה מהכיתוב. כיום, המטבע של 5 פני הוא בעל הקוטר הקטן ביותר מכלל המטבעות בשימוש בבריטניה.
שילינג אירי.
באירלנד, השילינג הונפק בשמו האירי, סקילינג, שם שמרו על ערכו של השילינג כ־12 פני (ישנים). המטבע הונפק עד 1969, ולאחר 1971, כמו בבריטניה, הציבור השתמש בשילינג בעיקר על מנת לשלם לחנויות וכדומה בערך השווה ל-5 פני. ב-1992, כאשר הבנק המרכזי של אירלנד הנפיק מטבעות 5 פני קטנים יותר, השילינג בוטל לגמרי.
שילינג אוסטרלי.
השילינג האוסטרלי הונפק לראשונה ב-1910, כאשר שלט האצולה האוסטרלי בצד אחד, והמלך אדוארד השביעי בצד האחר. השימוש בעיצוב שלט האצולה נמשך דרך תקופת שלטונו של מלך ג'ורג החמישי עד לשינוי העיצוב לראשו של אייל עבור ג'ורג השישי. עיצוב זה נשמר עד שנת 1963. בשנת 1966, מחזור הכסף של אוסטרליה הומר לשיטה העשרונית והשילינג הוחלף במטבע בשווי עשרה סנט, כאשר דולר אוסטרלי אחד היה מורכב מעשרה שילינגים.
שילינג במדינות אחרות.
השילינג הונפק גם בניו זילנד לפני ההמרה לשיטה העשרונית בשנות ה-60 של המאה ה-20. באוסטריה הונפק המטבע עד המעבר לאירו; בארצות הסקנדינביות עד האיחוד המוניטרי הסקנדינבי ב-1873; ובעיר המבורג. השילינג נותר מטבע בסיסי בארצות מזרח אפריקה הבאות, בהן השילינג המזרח אפריקאי היה בשימוש בתקופת המושבות: קניה, אוגנדה, טנזניה, סומליה וסומלילנד.
הסול (לאחר מכן הסו), שמקורו במטבע הזהב הרומי, סולידוס, היה מטבע שווה ערך לשילינג בצרפת. סול הוא מטבעה הרשמית של פרו, אולם מקורו מהמילה הספרדית שמש.
דניאל כהן-בנדיט
דניאל כהן-בנדיט (בגרמנית: Daniel Cohn-Bendit; נולד ב-4 באפריל 1945) המוכר גם כ"דני האדום" הוא פוליטיקאי יהודי-גרמני-צרפתי. היה ממנהיגי הסטודנטים בהפגנות מאי 1968 ונשיא-משותף של הקבוצה הירוקה בפרלמנט האירופי.
חייו.
כהן-בנדיט נולד וגדל בצרפת בעיר מונטובן להורים יהודים תושבי גרמניה שברחו מהנאצים בשנת 1933. הוריו שבו לגרמניה כשהיה בן 13, ודניאל התחנך שם. הוא שב לצרפת בשנת 1965 כדי ללמוד באוניברסיטה, כאזרח גרמני, במחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה של נאנטר (Nanterre).
בחודש מאי 1968 פרצו הפגנות הסטודנטים בפריז נגד כל מה שייצג השלטון הגוליסטי ושהתפתחו בהמשך לשביתה כללית ברחבי צרפת. כהן-בנדיט הכריזמטי, מנהיג משכבר הימים של קבוצות סטודנטים שמאלניות, צץ ועלה עד מהרה כמנהיג וכדמות הציבורית המייצגת את מחאת הסטודנטים וכונה "דני האדום" (גם בזכות שיערו הג'ינג'י). במהלך המאורעות, יצא לביקור בברלין וב-21 במאי הוצא נגדו צו שאסר עליו להיכנס לצרפת בשל היותו "זר חתרני". יהדותו וגרמניותו שימשו ככלים לתקוף אותו בידי מתנגדיו, בעיקר לאחר קריסת המחאה. שלטון הימין נשאר במקומו.
בגרמניה הוא היה אחד ממייסדי הקבוצה המרקסיסטית-אוטונומיסטית "Revolutionärer Kampf" (מאבק מהפכני) ברוסלסהיים, שם היה חבר, בין השאר, של יושקה פישר. כהן-בנדיט עבד במספר משרות נוספות במהלך השנים, בין היתר בגן ילדים בפרנקפורט, עד שהצטרף למפלגת הירוקים הגרמנית והפך לסגן ראש עיריית פרנקפורט בשנת 1989. הוא נבחר לפרלמנט האירופי בשנת 1994, ובשנת 1999 שב לפוליטיקה הצרפתית כמנהיג מפלגת הירוקים הצרפתית ("Les Verts") ברשימת מועמדיה לפרלמנט האירופי. בשנת 2004 נבחר לפרלמנט האירופי ברשימה של מפלגת הירוקים הגרמנית, ואילו בשנת 2009 בראש הירוקים הצרפתים. לפני הבחירות לפרלמנט האירופי של שנת 2014, הודיע כהן-בנדיט כי לא יתמודד לכהונה נוספת ופרש מהחיים הפוליטיים כנבחר ציבור.
דעותיו השנויות במחלוקת של כהן-בנדיט משכו אליו אש מכל הכיוונים. מימין תקפו את תמיכתו בהגירה חופשית יותר ובלגליזציה של סמים קלים, כמו גם נטישת האנרגיה הגרעינית. משמאל הותקף כהן-בנדיט על תמיכתו במדיניות כלכלית של שוק חופשי ובשל תמיכתו בהתערבות הצבאית בבוסניה ובאפגניסטן.
הוא כתב, יחד עם אחיו, גבריאל, את הספר "Obsolete Communism: The Left-Wing Alternative" אשר יצא לאור ב-1968. ספר זה משלב את אירועי מאי 1968 עם ביקורת על הסטליניזם, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ומוסד האיגוד המקצועי. ספרו, שנותר זמין לרכישה גם עשרות שנים לאחר יציאתו, השפיע רבות על המחשבה האנרכיסטית והסוציאליסטית. כמו כן, ב-1975 פורסם ספרו "הבזאר הגדול". בספר כתב בין היתר אודות עבודתו בגן ילדים בפרנקפורט: "בכל הכנות מיניותו של הילד מדהימה. עבדתי עם ילדים בני ארבע עד שש. כשילדה בת חמש מתחילה להסיר ממך את הבגדים זה פנטסטי, זה משחק ארוטי". עם זאת, מאוחר יותר חזר בו מדבריו וטען ש"אז לא ידעו מה שידוע היום על פדופיליה".
ז'אן ז'אנה
גאנדאלף
מעשר
יוזביוס
נאירה
הנאירה הוא ההילך החוקי של ניגריה מאז 1973. הנאירה מחולק ל-10 שילינג ול־100 קובו. עד 1973 היה המטבע לירה ניגרית, שהייתה מחולקת ל-20 שילינג; כל שילינג היה מחולק ל-12 פני, כמו בבריטניה (שממנה קיבלה ניגריה את עצמאותה ב־1964).
בתמונה של שטר של 5 נאירה מ-1991 ניתן לראות את דיוקנו של חאג' סר אבובקר טפוואה בלוואה, 1912-1966, ראש הממשלה הראשון של ניגריה.
נכון ל-2014 שוויו של דולר אמריקאי אחד הוא 165 נאירה.
פרנק רואנדי
פרנק רואנדי (בצרפתית: franc rwandais) הוא ההילך החוקי של רואנדה מאז ה-24 באפריל 1964 לאחר שקיבלה את עצמאותה מבלגיה ב-1962. הפרנק מחולק ל-100 סנטימים (כמו שהיה נהוג בבלגיה). בתמונה: שטר בן 100 פרנק מ-1989, ועליו עדר זברות.
יריד
יריד הוא התכנסות של אנשים שנועדה להצגת סחורה, למסחר בה ולצורכי בידור. ניתן לראות ביריד סוג של פסטיבל. בניגוד לשווקים, ירידים מתכנסים באופן חד או דו שנתי. מסורת הירידים התפתחה באימפריה הרומית וזכתה להתחדשות באופן נרחב באירופה בימי הביניים. באופן מסורתי שירתו הירידים תפקיד חשוב בכלכלה המקומית באמצעות ריכוז פעילות כלכלית בענף מסוים במרחב גאוגרפי גדול יותר מאשר הסביבה המקומית בה ייוצר אותו ענף. הירידים שימשו אם כן לפתרון בעיית ההפצה של מוצרים בעלי פוטנציאל מסחרי רחב.
מקום עריכת היריד.
עריכת ירידים היא מסורת בת מאות שנים וקהילות רבות מחזיקות שטחים המיועדים במיוחד למטרה זאת. במקומות בהם אין שטח ייעודי לעריכת יריד נהוג לערכו במגוון מקומות ציבוריים כגון רחובות, כיכרות, וגנים ציבוריים. באופן מסורתי נערכו ירידים רבים בחצרות כנסייה או בכיכרות ציבוריים בסמוך. לרוב נערך יריד בסמיכות למאורע חשוב, כדוגמת מאורע היסטורי מקומי, מאורע עונתי (למשל, תחילת בציר הענבים), או בסמוך לחג (למשל פורים). הירידים האירופאיים התפתחו בעיקרם מסביב לימים קדושים נוצריים.
פעילויות ביריד.