רוב עבודת הוועדות מבוצעת בעשרים ועדות קבועות, שלכל אחת שיפוט בעניין מסוים, כ"יחסי חוץ" או "חקלאות". כל ועדה קבועה דנה בהצעות חוק המתייחסות לתחום שיפוטה ומתקנת אותן. לוועדות ישנם כוחות נרחבים ביחס להצעות חוק. הן יכולות למנוע מהצעת חוק להגיע לדיון במליאה. הוועדות הקבועות עוסקות גם בביקורת על מחלקות וסוכנויות של הרשות המבצעת. במסגרת זו יכולות הוועדות לערוך שימועים, ובמסגרתם לגבות ראיות, להזמין עדים בצו, ולשמעם.
כמה מן הוועדות משותפות לשני בתי הקונגרס, לרוב ועדות העוסקות בתפקודן של סוכנויות עצמאיות כגון הוועדה העוסקת בענייני ספריית הקונגרס או ועדות שתפקידן לייעץ בנושאים מסוימים כגון הוועדה העוסקת במיסוי. הצעות חוק ומינויים אינם מופנים אל הוועדות המשותפות, וכוחן נחשב לחלש מאלו של הוועדות הקבועות.
כל ועדה ותת ועדה מונהגת על ידי יושב ראש, הממונה מקרב מפלגת הרוב. בשנת 1995 במסגרת הרפורמה של גינגריץ' הוגבלה כהונת היושב ראש לשלוש תקופות בנות שנתיים. כוחותיו של היושב ראש הם נרחבים. הוא קובע את סדר היום של הוועדה, ובכוחו למנוע ממנה אישורה של הצעת חוק.
חקיקה.
לבית הנבחרים, כמו לסנאט, הכוח ליזום הצעות חוק. עם זאת, החוקה קובעת כי הצעות להעלאת מיסים תהיינה נדונות לראשונה בבית הנבחרים. כתוצאה מכך הסנאט אינו יכול ליזום הצעות חוק הנוגעות למיסוי. יתרה מכך, בית הנבחרים סבור כי הסנאט אינו יכול לדון כלל בהקצבות או בחלוקת כספים פדרליים. בעבר היה קיים ויכוח בין חברי הסנאט ובין חברי בית הנבחרים בנקודה זו. בפועל, בכל פעם שבו עלתה הצעה כזו מן הסנאט, סירב בית הנבחרים לדון בה, ובכך הביא לקבלת הפרשנות המצמצמת את סמכות הסנאט.
על אף שאינו יכול ליזום הצעות חוק הנוגעות למיסוי, הסנאט שומר את הכוח לתקנן או לדחות אותן.
כל הצעת חוק דורשת את הסכמתם של הסנאט ושל בית הנבחרים, לרבות הצעות חוק הנוגעות למיסוי, על מנת להשלים את הליך החקיקה. שני הבתים חייבים לקבל בדיוק את אותו הנוסח של החוק. אם ישנם שינויים בנוסח, הם מוסדרים בוועדה בה מכהנים חברים משני הבתים.
בלמים ואיזונים.
החוקה קובעת כי "הסכמתו ועצתו" של הסנאט דרושים לנשיא לצורך מינויים מסוימים ואישורן של אמנות בינלאומיות. לבית הנבחרים אין סמכות בעניינים אלו. מכאן שכוחותיו של הסנאט בהקשר זה הם נרחבים יותר מכוחותיו של בית הנבחרים.
החוקה מסמיכה את בית הנבחרים להדיח פקידי ממשלה בשל "בגידה, שוחד ופשעים חמורים אחרים", ומסמיכה את הסנאט לשפוט את הפקידים המודחים. בית הנבחרים יכול לאשר "סעיפי הדחה" בהצבעת רוב פשוטה. עם זאת הצבעה של שני שלישים נדרשת במשפטו של המודח בפני הסנאט. פקיד שנשפט בפני הסנאט והורשע, יסולק ממשרתו לצמיתות. בנוסף לכך יכול הסנאט לקבוע כי לא יחזיק בעתיד בכל משרה ציבורית. הליכי ההדחה אינם כוללים עונש נוסף, אך המודח צפוי לעמוד למשפט בפני בית משפט רגיל.
במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית הדיח בית הנבחרים שבעה עשר עובדי ציבור, ושבעה מהם הורשעו על ידי הסנאט. אחד מהם התפטר ממשרתו בטרם נשפט על ידי הסנאט. רק שלושה נשיאים של ארצות הברית עמדו בפני הליכים מסוג זה, אנדרו ג'ונסון ב-1868, ביל קלינטון ב-1999 ודונלד טראמפ ב-2020. שלושת המשפטים אל מול הסנאט הסתיימו בזיכוי. במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון חסר קול אחד על מנת לסיים את ההליך בהרשעה ברוב הנדרש של שני שלישים מן הקולות.
על פי הפרק השני של חוקת ארצות הברית, ולאחר מכן על פי התיקון השנים עשר לחוקה, לבית הנבחרים הסמכות לבחור את הנשיא אם חבר האלקטורים לא הצליח להגיע להכרעה. התיקון השנים עשר לחוקה מחייב את בית הנבחרים לבחור את הנשיא מבין שלושת המועמדים שקיבלו את קולות האלקטורים הרבים ביותר, אם אף אחד מהם לא זכה ברוב הקולות. בית הנבחרים השתמש בסמכות זו פעמיים. בבחירות של שנת 1800 קיבלו המועמדים תומאס ג'פרסון וארון בר מספר זהה של קולות, בית הנבחרים בחר את ג'פרסון לנשיא ואת בר לסגנו על פי הפרק השני של החוקה. בבחירות של שנת 1824 אף אחד מארבעת המועמדים לא זכה ברוב הקולות, בית הנבחרים בחר בג'ון קווינסי אדמס לנשיאות, על פני אנדרו ג'קסון וויליאם קראופורד. במקרה בו נבחר הנשיא על ידי בית הנבחרים, בוחר הסנאט את סגנו.
מחוז קולומביה
חלוקת הפרקים בתנ&quot;ך
חלוקת הפרקים בתנ"ך ומספור הפסוקים הם פיתוחים מאוחרים מימי הביניים, והם מיוחסים לראשונה לתאולוג הנוצרי סטיבן לנגטון. קודם לכן היו ספרי המקרא מחולקים לסדרים, פסוקים ולפרשיות, אולם אלו לא היו ממסופרים. חלוקה זו שנעשתה במקורה בביבליה במהדורת הוולגטה הלטינית, סייעה רבות בהתמצאות הטכנית בספרי המקרא. עם זאת, חוקרים רבים מצביעים על אלמנטים תאולוגיים נוצריים שחלוקה זו מבטאת. למרות היותה נוצרית ביסודה, הוכנסה החלוקה למהדורות הדפוס הראשונות של התנ"ך במהדורות "יהודיות", ומאז היא קיימת בכל המהדורות למיניהן.
חלוקת התנ"ך במסורת היהודית.
במסורת היהודית קיימות שלוש חלוקות עיקריות שונות של המקרא:
פרשה פתוחה וסתומה.
חלוקה אחת היא החלוקה לפרשיות, המתחלקות לפרשה פתוחה ופרשה סתומה, ואשר סימונה בטקסט הוא ריווח בין שתי הפרשות, כאשר פרשה סתומה מתחילה באותה שורה, ומסמלת ככל הנראה הפסקה מועטת, ופרשה פתוחה מתחילה בשורה חדשה, ומסמלת ככל הנראה הפסקה גדולה יותר. במספר חומשים מודרניים פרשה סתומה מסומנת באות ס' ופרשה פתוחה מסומנת באות פ'. חלוקה זו היא עניינית, וכל קטע מכיל מספר לא קבוע של פסוקים (מחלק של פסוק (כמו בעשרת הדיברות) ועד עשרות רבות של פסוקים). חלוקה זו מקודשת ברמת הקדושה של הכתוב עצמו, שכן על פי המסורת היא ניתנה למשה רבנו ביחד עם המקרא.
מחזור הקריאה הארץ-ישראלי.
חלוקה אחרת היא החלוקה לסדרים, חלוקה שהשתמרה בספרות המדרשית ונקראה לעיתים 'סימן', 'רמז', או בארמית 'פרשתא'. בחלק מכתבי היד העתיקים של התנ"ך ביניהם כתר ארם צובא סומנה החלוקה באות ס'. חלוקה זו נקראת נוסח ארץ ישראל, והיא שימשה את תושבי ארץ ישראל לעליה בתורה בשבתות, כאשר בכל שבת קראו סדר אחד. בצורה זו סיימו את התורה בשלוש וחצי שנים. חלוקה זו הייתה בשימוש עד המאה השתים עשרה.
החלוקה לסדרים בתורה היא עניינית ברוב המקרים, ובספר דברים אף זהה לחלוקה לפרשות השבוע. בניגוד לחלוקה בתורה, בנ"ך לא ניתן לומר כי החלוקה לסדרים עניינית, אך היא בגודל אחיד למדי, ויש המשערים שהחלוקה נקבעה על פי דפי מהדורת מקרא מסוימת, ללא הקפדה תוכנית מהותית. בהקדמה לתנ"ך קורן מובאת השערה נוספת בשם רבי שאול קוסובסקי, הוא בדק וגילה שבנ"ך ישנם סדרים כמניין ימות החול בשנה (293), ומכך הוא הסיק שייתכן שנהגו בתקופות שונות לסיים כך את קריאת התנ"ך במחזור שנתי. על בסיס תובנה זו נוסד בימינו מחזור לימוד "נ"ך יומי". הסבר נוסף שמובא שם לעצם החלוקה שנראית לעיתים אקראית הוא שהמחלק ניסה לסיים ולהתחיל את הסדר בפסוק בעל תוכן חיובי.
מחזור הקריאה הבבלי.
חלוקה נוספת, של התורה בלבד, הייתה על פי סדר קריאת התורה בבבל, שם נהגו לקרוא את כל חמשת חומשי תורה מדי שנה. חלוקה זו נפוצה בכל תפוצות ישראל וידועה כיום בשם "פרשות השבוע" (כגון: בראשית, נח, לך לך ועוד). כל פרשה מחולקת לשבעה חלקים המכונים "עליות", באורך משתנה, כנראה בעיקר מצורך פרקטי של עלייה לתורה בשבת. ברוב המקרים עלייה תפתח ותסתיים בפסוק שתוכנו "טוב" לישראל. לעולם לא תחל עלייה כזו בקללה כנגד ישראל.
החלוקה לפרקים.
המסורת הנוצרית מייחסת את חלוקת הטקסט לפרקים לבישוף האנגלי סטיבן לנגטון (1150-1228), אולם אין ודאות בכך.
בין הראשונים שהכניס את מספור הפרקים הנוצרי לתוך ספרי המקרא היהודיים היה שלמה בן ישמעאל (בערך בשנת 1330). הוא מיקם את המיספור בשולי התנ"ך העברי (שהיה עדיין רק בכתבי-יד), כדי להקל לעקוב אחרי הפסקאות המפורטות בפולמוסים בין יהודים לנוצרים, וכך הוא אומר:
על אף שברוב המקרים הפרקים הנוצריים תואמים לחלקים אחדים או אחרים של המסורה, הם סותרים במקרים רבים את חלוקת נוסח המסורה. סתירה זו אינה כה בולטת באופן מעשי בסידור של בן ישמעאל, משום שהוא מיקם בפשטות את מספר הפרק באותיות בשוליים, בין אם יש התחלת סדר חדש (חלוקת נוסח המסורה) ובין אם לאו, ללא הצגת כל שבירה חדשה בתוך הטקסט לצורת ציון הפרק הנידון.
העורך המוקדם של הטקסט המודפס עד שנת 1517, דבק בצמידות לנוסח המסורה, וחילק את הטקסט לחלקים ללא ציונים של פרקי הנוצרים בשוליים. פליקס פרנסיס היה כנראה הראשון שהציג בשוליים את פרקי הנוצרים באותיות עבריות לאורך כל העריכה שלו של התנ"ך הרבני שיצא לאור על ידי דניאל בומברג בעיר ונציה בשנת 1517 (ואחר כך ב-1521 וב-1525). אולם הוא שמר על חלוקת הטקסט של המסורה. דבר זה המשיך בכל התנ"כים העבריים, כולל מהדורת יעקב בן חיים, עד 1570.
העורכים הנוצריים של הטקסטים הרב-לשוניים (בין השנים 1514-1517), היו הראשונים שהזניחו את החלוקה היהודית המסורתית בתנ"ך המודפס ואימצו את פרקי הנוצרים בלבד, כדי להתאים את הטקסט העברי לפסוקים של הטקסט היווני והטקסט הלטיני בטורים מקבילים. למרות ההצגה של שבירות טקסט חדשות, הם הציגו מספרי פרקים במספור לטיני, אולם עדיין שמו אותו בשוליים.