ברק הוא תכונה אופטית של משטח המחזיר אור בהחזרת ראי, זוהי אחת התכונות המרכזיות באפיון המראה הוויזואלי של עצם.
הגורמים המשפיעים על מראה מבריק הם מקדם השבירה של החומר, זווית הפגיעה והטופוגרפיה.
ניתן לחלק את הברק לשני מרכיבים עיקריים:
בשני המקרים התופעה מקושרת לפיזור אלקטרומגנטי.
קו סוגסטיבי
קו סוגסטיבי (suggestive line) הוא מושג בהגדרת השימוש של קו ביצירת האמנות, קו מתאר סוגסטיבי נוצר כאשר שני אזורי צבע נפגשים ויוצרים קו דמיוני, שלמעשה לא קיים אלא בעיני רוחו של המתבונן.
אפשר לראות דוגמאות לקו סוגסטיבי במבחנים הבודקים עיוורון צבעים, קו האופק של הים ועוד.
המילה סוגסטיבי מקורה מהמונח סוגסטיה או השאה בעברית, הליך פסיכולוגי שיכול להשפיע על אדם לשנות את דעותיו על ידי השפעה על התת-מודע.
מונסטר (אלזס)
מונסטר (בצרפתית: Munster) היא קומונה במחוז או-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי. בעיר נמצא המשרד הראשי של הגן הלאומי בלון דה ווז'.
גאוגרפיה.
מונסטר ממוקמת במרכז עמק בו זורם נהר פשט, אחד מיובלי נהר איל, שנכנס ממישור אלזס אל הרי הווז' הגבוהים ומסתיים בפסגת אונק, השלישית בגובהה ברכס הרי הווז'. במונסטר מתאחדים שני יובלי הפשט, הפשט הקטן והפשט הגדול.
העיר נמצאת כ-10 קילומטר ממערב לקולמר.
למרות שיוכה של העיר לאלזס, התרבות בעיר נפרדת מזו של ערי אלזס בעקבות האופי ההררי של העיר שהיקנה לה את הכינוי "שווייץ הקטנה", בנוסף לעיר מסורת העולה למאה ה-9 של עשיית גבינות ובמיוחד את הגבינה שנקראה על שם העיר גבינת מונסטר.
היסטוריה.
מקור השם של העיר הוא מהפרובינציה האירית מנסטר, ולא קשורה כלל לעיר מינסטר (Münster) הגרמניה. נזירים אירים שהגיעו לאזור יחד עם סמסון מדול, החליטו להקים במקום מנזר.
כעיר מוקפת חומה משנת 1308 היא הייתה ממייסדות הדקאפול בתקופת האימפריה הרומית הקדושה ב-1354.
במאה השש עשרה העיר עברה רפורמה פרוטסטנטית ובעיר התחוללו קרבות במסגרת מלחמת שלושים השנים בין הקתולים לפרוטסטנטים.
המנזר של מונסטר נסגר ב-1791.
קרבות מלחמת העולם הראשונה הביאו להרס של 85% מהעיר ואוכלוסיית העיר צנחה ב-2,000 תושבים מהמפקד של שנת 1910 למפקד של 1921. גם מלחמת העולם השנייה הביאה למונסטר הרס רב. עד 2011, אוכלוסיית העיר לא חזרה לכמות שהייתה לפני שתי מלחמות העולם.
אסון השריפה בכרמל
יד ענוגה
גוסטב מי
גוסטב מי (בגרמנית: Gustav Adolf Feodor Wilhelm Ludwig Mie; 29 בספטמבר 1869 - 13 בפברואר 1957) היה פיזיקאי גרמני, ידוע בזכות עבודתו על חישוב הפיזור של גלים אלקטרומגנטיים על ידי מבנים ספיריים, במאמר שפורסם ב-1908 תחת השם "תרומות לאופטיקה של סביבה טורבידית, בפרט עבור תמיסת קולואידים של מתכות" ( “Contributions to the optics of turbid media, particularly of colloidal metal solutions”).
על ידי פתרון של משוואות מקסוול סיפק מי הסבר תאורטי לספקטרום הבליעה של חלקיקי זהב הכולל את תדירות הפלזמון. בתאוריה זו הוא קובע את תלות תדירות הפלזמון בגודל הספירה על ידי פיתוח טור לשינוי השדה האלקטרומגנטי במרחב. המושג "פיזור מי" תקף גם היום ומתייחס לתיאור פיזורן של קרניים אלקטרומגנטיות מחלקיקים בעלי ממדים דומים לאורך הגל.
אנגרה דו אירואיז'מו
אנגרה דו אירואיז'מו (בפורטוגזית: Angra do Heroísmo או בקיצור: Angra) היא עיר על האי טרסיירה (Terceira) שבחבל האוטונומי של האיים האזוריים בפורטוגל. אנגרה היא אחת משלוש הבירות של האיים האזוריים, יחד עם פונטה דלגדה והורטה. בכל אחת משלוש הערים שוכנת אחת משלוש רשויות השלטון. באנגרה נמצא בית המשפט העליון של האיים האזוריים. העיר היא גם מקום מושבה של הדיוקסיה של האיים האזוריים.
אנגרה הוקמה בשנת 1450 והיא הבירה ההיסטורית של האיים האזוריים. היא גם העיר העתיקה ביותר בקבוצת האיים. בשנת 1983 הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. הדעות על זהותו של מייסד העיר חלוקות. יש הטוענים שהעיר הוקמה על ידי אלוורו מרטינש (Álvaro Martins) שהפליג יחד עם דידריק פינינג (Didrik Pining) בשנות השבעים של המאה ה-15 לאיסלנד (יש הסוברים שהם הגיעו לצפון אמריקה) ועם בארתולומיאו דיאש לכף התקווה הטובה. גרסה אחרת טוענת שהעיר הוקמה ב-1450 או ב-1451 על ידי ז'קומה דה ברוז'ש (Jácome de Bruges) שפעל בשירות הנסיך אנריקה הספן, אשר גייס חקלאים, דייגים וסוחרים מארצות השפלה כדי ליישב את האיים האזוריים.
אנגרה הייתה מקום גלותו של איש הרוח והפוליטיקאי הפורטוגזי אלמיידה גרט (Almeida Garrett) בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. כמו כן הייתה העיר מקום מקלטה של מריה השנייה מלכת פורטוגל בין השנים 1830-1833. השם "אנגרה" פירושו "מפרץ", והתוספת "אירואיז'מו" ניתנה לעיר על ידי מריה השנייה, ופירושה "גבורה". השם ניתן כאות הערכה לתושבי העיר על ההקרבה שלהם במהלך המאבק שהסתיים בכינונה של המונרכיה החוקתית בפורטוגל.
היסטוריה.
האזכור הראשון להתיישבות באיים האזוריים היה בערך בין השנים 1439-1449 בהקשר לתרומתו של אנריקה הספן ליישובם של שבעה איים בקבוצה המרכזית ובקבוצה המזרחית של האיים האזוריים. האי טרסיירה, שהיה אחד מהאיים הללו, נוהל על ידי ז'קומה דה ברוז'ש כפי שנקבע בתעודת המינוי המתוארכת למרץ 1450. אך האי לא היווה אבן שואבת למתיישבים. נכון ל-22 באוגוסט 1460 היה האי עדיין ריק מתושבים.
האתר שנבחר ליישוב הראשון היה קו רכס בצורת אמפיתיאטרון שהיה על גבי שני מפרצים קטנים המופרדים על ידי חצי אי על פסגת מה שהיה הר געש רדום, הר ברזיל (Monte Brasil). עומקו הממוצע של אחד מהמפרצים הללו היה 40 מטרים, עומק מתאים לעגינתן של ספינות גדולות ויתרון נוסף שהיה לו הוא היותו מוגן מפני הרוחות החזקות ביותר, להוציא את אלה שנשבו מדרום ומדרום מערב.
ב-1474 הורה אלוורו מרטינש שהנהר הזורם אל המפרץ יוטה לתעלה שתיחפר במורד הגבעה, כך שמימיו יוכלו להפעיל טחנת קמח. פעולה זו הייתה היסוד לפיתוחו הכלכלי של הכפר אנגרה. בה בעת הדבר איפשר לאזורים שעל שתי גדות הנהר להתפתח בתבנית רחובות ריבועית, הוקמו רבעים על פי ייעודים שונים (רובע מסחרי, רובע מגורים וכו') והותאמו הצרכים לנמל המתפתח. הבתים הראשונים באנגרה נבנו במורדות הגבעה מעל המפרץ, ברחובות התלולים המתפתלים לכוון החוף. במקום גבוה, הרחק מהחוף, נבנה מבצר. בהמשך יקרא המבצר בשם "מבצר הטחנות" (Castelo dos Moinhos). ב-1534 הייתה אנגרה העיירה הראשונה בקבוצת האיים שקיבלה מעמד של עיר. באותה שנה היא נבחרה על ידי האפיפיור פאולוס השלישי להיות מקום מושבה של הדיוקסיה של אנגרה שהייתה הסמכות הכנסייתית הראשית בכל האיים.
לנמל המסחרי בימיה הראשונים של העיר היה תפקיד חשוב בנתיבי המסחר של הפורטוגזים לכיוון הודו המזרחית שהחל בראשית המאה ה-15. מפרץ אנגרה היה בדרך כלל שוקק בספינות, מה שגרם להתפתחותה של העיר ולרווחת תושביה. בנייתם של האחוזות, המנזרים, הכנסיות, והביצורים הצבאיים באנגרה, וההשקעה בתשתיות, שלא התאימו לעיר ולאי בסדר גודל זה, מעידים על החשיבות של אנגרה בפעילות הימית של הפורטוגזים באוקיינוס האטלנטי. האציל הפורטוגזי פרו אנש דו קנטו (Pero Anes do Canto), היה המפקח הראשי על הביצורים בכל האי. כגמול על מומחיותו בתפקיד זה ועל שירותים אחרים שנתן לכתר הפורטוגזי, הוענק לו תואר אצולה שעבר בירושה במשפחתו במשך כ-300 שנים. החשיבות המיוחסת לכוחה של משפחת קנטו אינה מוגזמת. במהלך התקופה שבה פורטוגל הייתה מעצמה קולוניאלית שסחרה עם מושבותיה באסיה, אפריקה ודרום אמריקה, הם היו האחראים על ההגנה ועל הרווחה של ספינות צי הסוחר הפורטוגזי כשהם הגיעו לקטע הדרך בצפון האוקיינוס האטלנטי בסמוך לאיים האזוריים. כמו כן הם גם תפקדו כפקידי מכס ראשיים, כשופטים וכאחראים על מערך ההגנה הימי של האיים.
מלחמת הירושה הפורטוגזית.
עוד לפני שהיה סיפק בידו של פליפה השני, מלך ספרד לממש את תביעתו לכתר פורטוגל ב-1580 מתוקף היותה של אמו נסיכה פורטוגזית, הכתיר עצמו אנטוניו, ראש המנזר של קראטו, שהיה בן בלתי חוקי של בית המלוכה הפורטוגזי, כמלך. תקופת מלוכתו של אנטוניו לא ארכה יותר מעשרים יום. ב-25 באוגוסט הוא הובס בקרב אלקנטרה (Alcântara) על ידי צבאות ספרד. לאחר קרב אלקנטרה ניסה אנטוניו למלוך על פורטוגל מהאיים האזוריים והוא הקים ממשלה גולה באנגרה שפעלה עד לשנת 1583. למרות שבאותה תקופה הוא הוגדר כמלך (הוא הטביע מטבעות והעניק תארים), ממשלתו זכתה להכרה רק באיים האזוריים וממקום גלותו זה הוא ניהל את ההתנגדות העממית לשלטונו של המלך הזר על פורטוגל.
קרב מפרץ סלגה.
הפעולה הצבאית הראשונה באיים האזוריים התרחשה כשנה לאחר תבוסתו של אנטוניו בקרב אלקנטרה. צי ספרדי של עשר ספינות מלחמה הפגיז את אנגרה ב-5 ביולי 1581 ולאחר מכן החל לסרוק את חופי האי כדי לאתר את המקומות המתאימים ביותר לנחיתה. ב-25 ביולי עם שחר עגנה הספינה הראשונה שעל סיפונה חיילים ספרדים במפרץ סלגה, כ-12 ק"מ ממזרח לנמל אנגרה. כוח תצפית הזעיק תגבורת, אך עם הגעתם של הכוחות הפורטוגזים הראשונים, כבר היו במקום אלף חיילים ספרדים שהחלו לבזוז את הכפרים בסביבה. בשלב זה של הלחימה, קבוצת נשים תקפה את הכוחות הפולשים כאשר ראו את בתיהם נהרסים.