על פי סיפורה של הצללפוני, אמו של שמשון, האיש אומר לה, שבנה יגדל כנזיר – לא ישתה יין ולא יגלח את שערו מיום היוולדו ועד יום מותו. שמשון בצעירותו היה ילד גדל גוף, שלא הסתדר בחברת ילדים בני גילו. כבוגר הוא מתואר בספר כאדם גבה קומה, יפה תואר, רחב כתפיים וחזק מאוד, בעל מחלפות שיער ארוכות בשל היותו נזיר. הוא מתואר כאדם חכם בעל ידיעות רבות, מספר סיפורים, משלים וחידות ותמים במידה מסוימת, בעל תאוות לאוכל ונשים. שמשון הוא בן לשבט דן, אך לא רואה עצמו כשייך לשבט מסוים.
שמשון מחליט לעזוב את ביתו ושבטו ולהסתובב ברחבי המדינה ממקום למקום. בהמשך הספר, הוא עובר להתגורר עם עמי פלשת, לומד את מנהגיהם, מתלבש ונראה כמותם, והם רואים בו אחד מהם. שמשון מעיד על עצמו, שהוא מעדיף לגור עם פלשתים. הוא מתיידד עם גיבור פלשתי בשם אכתור.
למרות שהוריו מעדיפים שיינשא לאישה מבני עמו, שמשון מתחתן עם אישה פלשתית בשם סמדר. טקס החתונה מתקיים בעיר פלשתית. אלינער, אחותה הצעירה של סמדר, מקנאת בה, ומנסה לקלקל את השידוך. היא מגלה בשיחה עימה את פתרון החידה ששאל שמשון את חבריו הפלשתים בסעודת החתונה, ומגלה להם את הפתרון. ביום השביעי לחתונה, כששמשון וסמדר מצטרפים שוב לסעודה חגיגית, חבריו מספרים את הפתרון לשמשון; הוא כועס על סמדר וטוען לפני הפלשתים, שבלי עזרתה לא היו מצליחים לגלות את פתרון החידה. בשל כעסו על אשתו, הוא מחליט לעזוב אותה והיא חוזרת לבית אביה.
לאחר מספר חודשים, כאשר כעסו של שמשון שכך, הוא חוזר לבית אביה של סמדר, כדי לקחתה לבית החדש שבנה בשבילם. אך אביה של סמדר, ברגם, מספר לו שנתן אותה לאכתור (כתיב אחר לשם הגיבור הטרויאני הקטור) חברו הטוב, לאחר שחשב שנטש אותה, ולכן הוא מציע לשמשון לקחת במקומה את אחותה הצעירה, אלינער. שמשון מסרב להצעה והולך לבית אכתור, כדי להחזיר את סמדר אליו; שם נוצרת מהומה ושמשון הורג את אכתור ואת הפלשתים שבאים לעזרתו של אכתור. לאחר מכן הוא נמלט מהעיר, והפלשתים בתור נקמה שורפים את ברגם יחד עם שתי בנותיו. מאז חלה הידרדרות ביחס הפלשתים לשמשון, והוא הופך לנרדף בכל גבול ארץ כנען.
בהמשך הספר, ממשיך ז'בוטינסקי בתיאור העימותים בין שמשון לפלשתים. כאשר הפלשתים מגלים ששמשון מתחבא בגבול שבט יהודה, הם שולחים שליחים לנציגי השבט ומודיעים שעליהם לאסור את שמשון ולהביאו אליהם, אחרת יפתחו במלחמה עם שבט יהודה. נציגים מהשבט הולכים לשמשון ומבקשים ממנו שיאפשר להם להסגירו לפלשתים, אך שמשון מציע להם לארגן את כל שבטי ישראל ולהילחם יחד בפלשתים. אנשי שבט יהודה מסרבים; שמשון בז להם, אבל מסכים להסגיר את עצמו. הוא מוסגר לפלשתים, אך חבריו הקרובים, שנקראים בספר 'שועלי שמשון', עוזרים לו להימלט מהם, תוך גרימת אבדות לצבא הפלשתים.
שמשון נכנס לעיר הפלשתית עזה, על-מנת להציק ולפגוע בפלשתים. הפלשתים מקיפים את העיר ומחפשים את שמשון באמצעות אלפי חיילים. אישה בשם דלילה מסתירה אותו בביתה. באמצע הלילה הוא יוצא מהעיר, כאשר שתי הדלתות העצומות של העיר על כתפיו. כהערכה לדלילה, הוא ממשיך להיפגש איתה בסתר בנחל שורק וחושב לקחתה לאישה. לקראת סוף הספר דלילה מחליטה להסגיר את שמשון לפלשתים ומגלה להם את סוד כוחו, הטמון במחלפות שערו. כך הפלשתים תופשים את שמשון. למרות שנאתם כלפיו, הם מחליטים לא להורגו, אלא רק לעוור אותו, כדי להגביל את התנועה שלו ברחבי הערים הפלשתיות. בתקופה האחרונה לחייו, למרות מגבלתו, הוא מסתובב ברחבי הערים הפלשתיות, מתחבב על ידי ילדים צעירים, ומספר פעמים אף מציל את תושבי הערים הפלשתיות מאסונות.
הפרק האחרון בספר, מסופר בצורת עדות של אדם מצרי, שהיה עד למותו של שמשון. הסיפור מתרחש בחג האסיף, כאשר חמשת מנהיגי הפלשתים ועם פלשתי רב נאספים בבית האל דגון. כדי לשעשע את המסובים, הם מחליטים להביא את שמשון כדי לבוז לו. בשלב מסוים דלילה, שהייתה נוכחת באולם, מתחילה לחוד חידות לועגות על שמשון, ואז מתגלית גם העובדה שדלילה אינה אלא אלינער, אחותה הצעירה של סמדר. אחת החידות שחדה לו דלילה/אלינער היא:
שמשון בוחר להגיב: "ופתאום נחה דעתו, בפניו נראה שוב חיוך, ובקולו הקודם אמר בקול רם ובנחת: 'ועתה הגידו נא כולכם את חידת שמשון האחרונה: רבים אשר המית במותו מאשר המית בחייו!'". ובבת אחת, שמשון מפיל את עמודי האולם והורג תחתיו רבים מיושביו.
דמויות ואירועים משמעותיים בספר.
בספר מתוארים דמויות ואירועים בעלי השפעה רבה על שמשון. אלו עשויים להוות דוגמאות לדמויות או אירועים מקבילים בחיי היום-יום, שז'בוטינסקי מתייחס אליהם באופן דומה לזה המתואר בספר.
פרשנות הספר.
דרך דמותו של שמשון ושאר הדמויות והאירועים המופיעים בספר, ניתן ללמוד על חזון הציונות כפי שהצטייר בעיני ז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי מדגיש במהלך הספר מוטיבים דרכם הוא מנסה להעביר את מסריו לקוראי הספר, בהם תפיסתו את דמות המנהיג האידיאלי, חינוך הנוער, תרבות ארצישראלית, צבא עברי ועוד. התפיסה האוניברסלית של זאב ז'בוטינסקי ביחס ליחסים בין עמי העולם מובאת במקרה בו היה ריב בין שני גברים והוא קבע שיתנו להם להילחם עד שיתשו כוחותיהם. כמו כן שמשון מסביר שעדיף שכל שבט או אדם יחיו בנחלתם לחוד וכך ישמר השלום ביניהם, בדומה לתפיסתו הליברלית של ז'בוטינסקי.
עיבודים.
תיאטרון מיקרו הירושלמי העלה בשנת 2017 עיבוד תיאטרלי לספר. את העיבוד יצר הבמאי יפים ריננברג לפי תרגום שהוא עצמו ביצע.
פרדס (אגודה)
"פרדס" הייתה אגודה קואופרטיבית של הפרדסנים בארץ ישראל שהוקמה בתחילת המאה ה-20 במטרה לדאוג לצרכיו של ענף הפרדסנות ולתנאי עבודתם ומחייתם של הפרדסנים.
היסטוריה.
אגודת "פרדס" הוקמה בחנוכה תרס"א, דצמבר (1900). הייתה זו האגודה הקואופרטיבית החקלאית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל. מייסדיה היו שמעון רוקח, ועמו שמואל מויאל (גיסו של רוקח), פרץ פסקל (חתנו של האח של רוקח, אלעזר רוקח), יהושע שטמפפר, מאיר אפלבוים, יחזקאל בלום, לייב לוי, וד"ר אהרון מאיר מזי"א. את תקנות האגודה ניסח יחיאל מיכל פינס. אחת התקנות הייתה שכל המכתבים, ספרי החשבונות והפרוטוקולים יתנהלו בלשון הקודש.
בתחילה מנתה האגודה תשעה חברים, ובתוך שנה עלה מספר החברים לארבעה עשר. בשנים הראשונות ניהל את "פרדס" יהושע רוקח. בתחילה עבדו חברי ההנהלה ללא שכר, ועם הזמן נטלו לעצמם משכורת בסך אלף פרנק לשנה.
אגודת "פרדס" שינתה את פני ההתיישבות החקלאית ממצב של תלות פיננסית בפקידי הברון רוטשילד למצב של עצמאות כלכלית. התארגנות האגודה הביאה לכך שבנק אפ"ק ניאות להעניק לה אשראי, ובאמצעותו התאפשר משלוח פרי הדר לאירופה.
האגודה סיפקה כסף מזומן לפרדסנים שהיו זקוקים להלוואה זמנית. בעונת החורף היו הפרדסנים מקבלים מן האגודה את האבזרים הנחוצים לאריזת הפרי וכן כסף מזומן להוצאות. האגודה גם דאגה לכל סידורי המשלוח על שלביו השונים עד שלב הטעינה.
עד הקמת האגודה כל פרי ההדר של הפרדסנות העברית שוּוק על ידי סוחרים ערבים. האגודה התנהלה כחברת כוח אדם שסיפקה עבודה לצעירים יהודים בפרדסי הברון ובפרדסים פרטיים. עם הזמן נקלטו בענף הפרדסנות מאות עובדים יהודים, אשר עסקו במלאכות שונות, מקטיף ואריזה ועד טעינת פרי ההדר.
על אף התנגדותו הראשונית של מושל יפו העות'מאני, הצליחה האגודה לקבל את הסכמתו למקם את מחסניה בנמל יפו, שהיה נמל ערבי. שמעון רוקח שכנע את הנהלתה של חברת אוניות אנגלית לפתוח קו ישיר מיפו לליברפול ולגלאזגו לשיווק פרי ההדר. ל"פרדס" היו סניפי מכירה בשש ערי חוף באנגליה, וכן בקהיר, אלכסנדריה ואיסטנבול.
בשנת 1922 נפטר שמעון רוקח, ובמקומו מונו לנהל את האגודה בנו יצחק רוקח וד"ר אהרון מאיר מזי"א. במקביל, באותה תקופה הוקמה התאחדות האיכרים, שאף היא שמה לה למטרה לדאוג לצורכי איכרי ארץ ישראל ובכללם בעלי הפרדסים. עם הזמן נוצר שיתוף פעולה בין שני הארגונים. בין הפעילים המרכזיים של שתי האגודות היו יצחק רוקח וצבי איזקסון, חתנו של ד"ר מזי"א, ולאחריו בנו אליהו איזקסון.
שטיח מעופף
שטיח מעופף או מרבד קסמים הוא חפץ המוזכר באגדות ובפולקלור ערבי, פרסי ורוסי. זהו שטיח או מרבד המשמש בדרך קסם כאמצעי תחבורה לעומדים או ליושבים עליו. השטיח מסוגל להביא את הרוכבים עליו למחוז חפצם באמצעות טיסה, או כהרף עין.
מקור האגדה על שטיחים אלה בפולקלור הערבי או הפרסי, והם מוזכרים ביצירה "אלף לילה ולילה". פופולריות יצירה זו באירופה הביאה את המושג לפולקלור האירופי.
תיאור השטיח המעופף מופיע גם בפולקלור היהודי באגדה בדבר שטיחו של שלמה המלך, שעף באמצעות השליטה של שלמה ברוח, ואפשר לו לאכול ארוחת בוקר בדמשק, וארוחת ערב במדי.
בפולקלור הרוסי מסופר כי המכשפה באבה יאגה נתנה לאיוון הטיפש שטיח מעופף. שטיח זה מתואר במספר ציורים מעשה ידי הצייר הרוסי ויקטור וסנצוב.
את ההתפשטות של המונח אל הפולקלור המערבי ניתן לראות ביצירתו של הסופר האמריקאי מארק טוויין "ביקורו של קפטן סטורמפילד בשמיים" בו מתואר שימוש בשטיחים מעופפים.
סרטי קולנוע רבים עשו שימוש בשטיחים אלה ובהם סרטי "הגנב מבגדד" (מ-1924 ומ-1940), ובסרט ההנפשה" אלאדין" של חברת וולט דיסני.
גם במסורת היהודית מסופר על מספר מקובלים שעשו שימוש בשטיח מעופף. משפחת המקובלים אבוחצירא קרויה על שם אבי המשפחה המקובל יעקב אבוחצירא, שנקרא כך מפני שבדרכו לעלות לארץ ישראל, ולאחר שרב החובל לא הסכים להעלות אותו לאונייה ללא תשלום, פרש את מחצלתו על הים וחצה אותו. בערבית המחצלת נקראת "חצירא" וכך מכונה המשפחה לדורותיה.
המושג היווה השראה לשמו של מבצע מרבד הקסמים להעלאת יהודי תימן למדינת ישראל בשנים 1949–1950; ולשמו של מבצע של צבא ארצות הברית בשנת 1945.