בשנות ה-70 איבחנו את פיינברג במחלת ליים. בשנת 2008 החל/ה לסבול מנכות, ובין יתר המגבלות היו גם קשיים בכתיבה.
בשנת 1992 נוצרה הכרות בין פיינברג ובין המשוררת האמריקאית הלסבית והאקטיביסטית הבולטת מיני ברוס פראט , אלו חיו כזוג במשך 22 שנה, עד לפטירה של פיינברג.
ספרים.
בתרגום עברי:
מניעת הידבקות במלריה
טקסוס מעונב
טקסוס מעונב, טקסוס מצוי או טקסוס אירופי (שם מדעי: Taxus baccata) הוא עץ מחטני ממשפחת הטקסיים (Taxacea). עץ זה הוא עץ ירוק-עד המתנשא לגובה של 12–15 מטרים, חייו ארוכים מאוד וקצב צמיחתו איטי.
עצים אלו מוגנים על פי חוק במספר מדינות באירופה. במסורות היסטוריות של עמים אחדים הפכו ל"עצים קדושים" או ל"יערות קדושים", למשל באסטוריה ובבריטניה.
מקורם של עצי הטקסוס המעונב באירופה המערבית, המרכזית והדרומית, בצפון-מערב אפריקה, צפון איראן ודרום-מערב אסיה.
תיאור.
לעצים הצעירים צורת חרוט. עצי טקסוס מבוגרים יכולים להגיע אף לגובה של 20 מטר, אבל רוב העצים הם נמוכים יותר.
עלוותם קמורה, בלתי סדירה בהופעתה וגזעם מסיבי, עבה וקשרי. ענפיו יכולים להסתעף החל מגובה של כמה סנטימטרים מעל הקרקע. לפעמים יש לעצים צורת שיח.
לקליפת העץ צבע חום עד חום אדמדם (לפעמים כהה מאוד, נוטה לסגול). קליפת העץ עדינה למדי ונתלשת בדרך כלל בקשקשים עדינים. העלים הם מחטים גמישים, שטוחים, בעלי צבע ירוק כהה מעל וירוק בהיר מתחת. אורכם של העלים הוא בערך 2–4 ס"מ. המחטים מקיפים בצורת ספירלה את הנבטים.
הטקסוס המעונב הוא מין דו-ביתי: הפרחים הצהבהבים של העצים הזכרים מיצרים אבקה צהובה באביב. פרחי עצי הנקבה הם ירקרקים ומייצרים "פרות-דמה" בשרניים, בצבע אדום כהה, הידועים בשם "ארילים" (Arilus). בשרם אינו רעיל, אבל הוא מכסה את הזרע החום הקטן שהוא רעיל לאדם ולבעלי חיים. הארילים מתוקים ונאכלים על ידי ציפורים (למשל הקיכליים), המפיצים את הזרעים בהפרשתם.
מקור ותפוצה.
מקור המין טקסוס מעונב באירופה, צפון איראן, קווקז, אסיה הקטנה וצפון-מערב אפריקה (הרי האטלס).
בצרפת.
בצרפת, שבה העץ ידוע בשם If commun, גדל העץ בשכנות עם יערות של אשורים, עצי אלון ולעיתים בסמוך לעצי אשוח. הטקסוס גדל במישור בצפון צרפת, בברטאן, נורמנדיה, בהרי הווז' ונפוץ יותר בהרים הנמוכים והבינוניים בדרום המדינה, ובקורסיקה, שבה ניתן למצוא כמה חורשות של טקסוס (הנקראים ivaie). חורשות עצי טקסוס שרדו גם בהרים מאבן גיר בפרובאנס, במיוחד במדרון המוצל של הר סנט-בום (1,148 מטרים), מזרחה ממרסיי, יחד עם עצי אדר מצוי, בסמוך ליערות של עצי אשור. שם הוא יכול להגיע לגובה של 17 מטרים ולגיל של 800 שנה. במידה פחותה נמצאים עצי טקסוס גם על המדרון המוצל של הר סנט ויקטואר (1,011 מטרים) ובהרים האורליאנים (879 מטרים), ביער מורייר ולאורך נחלים.
בקניון ורדון עדיין נמצאים בשפע וכמה מהם הם כבר בני מעל אלף שנה.
עצי טקסוס באים בשנים ניתן למצוא בכמה כפרים, בתי קברות ופרקים של טירות. למשל הטקסוס של הכפר פולבק, במחוז אר הוא בן מעל אלף שנה. גם בגרמניה, בבריטניה ובאסטוריאס ישנם עצים עתיקים כאלה.
אורך חיים.
עץ הטקסוס גדל בקצב איטי ויכול להגיע לאורך חיים מופלג. בגדילתו יכול קוטר הגזע להגיע ל-4 מטרים. לעיתים רחוקות קורה שגיל היער הוא כגילו של עץ שלם. הענפים שתוכם מתרוקן עם השנים מונעים אפשרות של הערכה דנדרוכרונולוגית, לפי מספר טבעות. היו טענות על עצים בני 5,000–9,500 שנה, אך הערכות המבוססות על הוכחות כמו קצב גדילה ועבודות ארכאולוגיות במבנים הסמוכים מאששות את ההשערה כי העצים העתיקים ביותר הם כבני 2,500 שנה. בני גיל מופלג כאלה הם למשל העץ פורטינגל בפרטשייר בסקוטלנד והעץ בברמייגו (מחוז קירוס) בחבל אסטוריאס בספרד. אפילו על סמך הערכה פחותה זאת, עדיין עץ הטקסוס נחשב העץ עתיק-היומין ביותר באירופה. אחת התכונות התורמות לאורך חייו היא שהוא מסוגל להתפצל תחת עומס הגדילה המתקדמת, מבלי להיפגע במחלות בנקודות השבר של הפיצול, כפי שקורה אצל עצים אחרים.
עצים מפורסמים.
בבריטניה ובנורמנדיה קיימים כמה עצי טקסוס שגילם מוערך בסביבות 1,000 שנה וכמה עצים בני כ-500 שנה.
העץ מפורטינגל בסקוטלנד נחשב העתיק ביותר, כשגילו מוערך ב-2,000–4,000 שנה. הוא נמצא בחצר של כנסייה.
עצים מפורסמים אחרים הם "העץ מלנגרניו" (סנגרניו) (Llangernyw Yew) בחבל ויילס, "סיזרסבום" (Caesarsboom) ("העץ של קיסר") בעיירה לו שבמערב-פלנדריה (בלגיה) ו"העץ מפלורנסקורט" (Florencecourt yew) בצפון אירלנד, הידוע גם כ"טקסוס האירי".
בספרד עץ הטקסוס העתיק ביותר נחשב לפי כמה מחברים, "טשו ל'איגלסיה" (Teixu l'Iglesia בניב האסטוריאני) הנמצא בברמייגו בחבל אסטוריאס. גובהו - 15 מטרים והיקף גזעו הוא 7 מטרים וקוטר עלוותו הוא 10 מטרים. הוא נשתל בסביבות שנת 1160. באפריל 1995 הוא הוכרז כ"מורשת לאומית" על ידי הממשלה האוטונומית באסטוריאס והוא נהנה מהגנת התוכנית לשמירת משאבי הטבע.
הרעילות.
רעילותו של הטקסוס נגרמת על ידי תערובת של אלקלואידים: טקסואידים, דיטרפנים מעגליים שעברו אסטריפיקציה על ידי חומצות בנליות ועל ידי חומצות אמיניות או מרכיבים מקורבים שעברו אימידיפיקיצה: טקסין A, טקסין B, טקסין C, (פקליטאקסל), 10-דזאצטיל-באקאטינה III, טקסיפילין, צפאלואמאנין וכו'. בודד במעבדה גלוקוזיד אחד בשם טקסיקאטין.
הלשד של הטקסוס מכיל שמן המגרה את מערכת העיכול.
בסך הכול, בודדו בעץ הטקסוס כמאה חומרים. הטקסין היה הראשון שבהם ובדרך כלל נחשב לאחראי לרעילות. אולם ייתכן שגם חומרים נוספים פחות או יותר מעורבים ברעילות.
הרעלים גורמים למוות על ידי אנוקסיה קטלנית בלתי הפיכה - מניעת חימצון הדם.
רוב החלקים של העץ הם רעילים, כשיוצאים מן הכלל פרות-הדמה "אריל" האדומים, מה שמאפשר בליעתם והפצתם על ידי ציפורים. העלים נשארים רעילים אפילו אם נבלו או התייבשו. בין בעלי החיים הסוס הוא הפגיע ביותר לרעלי הטקסוס, הבקר והחזירים הם קצת פחות.
10 גרם "פירות" (למעשה זרעים) או 100 גרם עלים גורמים למוות של סוס ואין נגד השפעתם טיפול יעיל.
סימני ההרעלה אצל סוס הם הליכה בלתי יציבה, רעידות, פרכוסים, עלפון, קשיי נשימה, התקררות ולבסוף אי ספיקת לב. לעיתים קרובות המוות הוא מהיר מאוד.
הרעלה קטלנית בבני אדם היא נדירה מאוד, ומתרחשת רק אחרי אכילת כמות גדולה מאוד של עלי טקסוס.
גם העץ הוא רעיל. היו יוצרי חצים שנפטרו תוך כדי עבודה אחרי שעיבדו את העץ של טקסוס.
טקסונומיה, שמות ואטימולוגיה.
השם האנגלי של עץ הטקסוס - Yew, בא מ-īwa או eijaz או eiwaz הפרוטו-גרמאני, שהוא גם שמה המשוחזר של אחת מהרונות. ייתכן שמילה זו הושאלה משפות קלטיות: בזמנו - בשפת הגאלים "ivos" באירית - "iodhadh|ēo", בוולשית - "ywen". מכאן שם העץ בגרמנית "Eibe", בצרפתית - If, ומכאן ככל הנראה, גם השם הפרטי הזכר הנפוץ בצרפת - "Yves". ייתכן כי משמעות המילה הקלטית המקורית הייתה "צבע חום".
ברוב השפות הרומאניות השמות של העץ קשורים למילה הלטינית "טקסוס" ("taxus") המופיעה בכתבי ורגיליוס ופליניוס הזקן, ולמילה יוונית τἀξoς (טקסוס) - אולי מ"טאקסיס" τἀξις, שמובנה "סדר, סידור" (לפי השערה אחת - ייתכן רמז לסידור הסימטרי של המחטים).
באיטלקית "tasso", בניב הקורסיקני "tassu", באוקסיטנית teis, בקטלאנית teix, בגסקונית tech, בספרדית "tejo", בפורטוגזית "teixo", בגליסיאנית "teixu" וברומנית - "tisă".
השפה הרוסית שאלה מילה דומה тис (טיס).
ביוונית העתיקה השתמשו גם בשם "מילאקס" (μίλαξ) או "סמילאקס" (σμίλαξ). לתאופרסטוס הטקסוס היה ידוע בשם "מילוס" (μίλος). הוא תיאר את העדפתו של העץ את קרירות ההרים והצל, כמו כן את היותו ירוק-עד וגדל בקצב איטי.
הטקסוס המצוי היה אחד מן המינים שתוארו על ידי קרל לינה. יחד עם כ-30 מינים נכלל למשפחת "טקסאצאה" - Taxaceae, סוג של עצים מסדרת המחטיים Pinales או Coniferes (בעבר הוגדרה סדרה נפרדת Taxales).
השם הלטיני Baccata מובנו - נושא ענבות אדומות.
מסורות ודתות.
במיתולוגיה הקלטית, עץ הטקסוס ("eburos") מילא תפקיד חשוב; יוליוס קיסר מספר בספרו על המלחמות בגאליה, איך קאטובולקוס, ראש ה"אבורונים" הרעיל את עצמו על ידי שתיית חליטה מקליפת עץ הטקסוס, כדי לא ליפול לידי הרומאים ולהיכנע להם. גם לוקיוס אנאוס פלורוס מציין כי כאשר הקנטברים נמצאו במצור שהוטל עליהם על ידי הלגאטוס גאיוס פורניוס בשנת 22 אחה"ס, רובם איבדו עצמם לדעת מי בחרב, מי באש ומי "ברעל מעץ הטקסוס" ("ex arboribus taxeis").
תמונה דומה מתאר פאולוס אורוסיוס בימי המצור על "מונס מדוליוס" (22 לפנה"ס), שבו האסטורים העדיפו למות מחרב עצמם או על ידי בליעת רעל מן עץ הטקסוס מאשר להיכנע לרומאים.
העם באסטוריה מרגיש קשר הדוק לעץ הזה המאחד אותו עם אבותיו, אדמתו ודתו העתיקה. לפי המסורת, בליל כל הקדושים נהגו להביא ענף של טקסוס לקברות של אלו שנפטרו לא מזמן על מנת לעזור להם למצוא את הדרך אל ארץ הצללים.
עץ הטקסוס נמצא תדיר בסמוך לכנסיות, קפלות ובבתי קברות (בעיקר בגרמניה ובריטניה)
הוא מהווה סמל מצד אחד למוות, מצד שני לתחייה מחדש, להתגברות על המוות ולחיי נצח.
מוצאים אותו גם בכיכרות הערים, שבהם נהגו להתכנס מועצות הערים על מנת לנהל את ענייני היישובים.
גם באנגליה, אירלנד וצרפת עץ הטקסוס נמצא לעיתים קרובות בחצרות הכנסיות.