מפאלדה נולדה ב-2 בנובמבר 1902 ברומא, לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו. בשנת 1925 היא נישאה לנסיך פיליפ, רוזן הסן, שהיה אחיינו של קיסר גרמניה האחרון - וילהלם השני, ונינה של מלכת בריטניה ויקטוריה. לזוג נולדו 4 ילדים. הנסיך פיליפ היה חבר נאמן במפלגה הנאצית בגרמניה ואחיו היה חבר ההנהגה הבכירה של המפלגה. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ובמיוחד לאחר שמשטר זה כרת ברית לשיתוף פעולה עם איטליה הפשיסטית בראשות מוסוליני, המחשבה הייתה שבני הזוג יוכלו לתרום רבות לחיזוק ברית זו. מחשבה זו לא יצאה אל הפועל עקב הסתייגותה של הנסיכה מפאלדה מהמשטר הנאצי, למורת רוחו של בעלה. במהלך מלחמת העולם השנייה ראה היטלר בנסיכה מפאלדה כמי שפועלת במתכוון נגד האינטרסים של גרמניה באיטליה, וכינה אותה "הנסיכה הנתעבת ביותר בבית המלוכה האיטלקי".
בספטמבר 1943 נסעה הנסיכה מפאלדה לבולגריה כדי להשתתף בהלווית גיסה המלך בוריס השלישי. בהיותה שם נודע לה כי איטליה נכנעה לכוחות בעלות הברית, וכי בעלה הושם במעצר בית בבוואריה וכי ילדיה נמצאים בחסות הוותיקן ברומא. בטענות שווא הובלה מפאלדה לשגרירות הגרמנית בסופיה, שם היא נעצרה על ידי הגסטאפו והובלה לברלין. הגרמנים ביקשו באמצעות מעצר זה לגרום למלך איטליה ויטוריו אמנואלה לא לשתף פעולה עם כוחות בנות הברית נגד גרמניה הנאצית. לאחר חקירות ועינויים בברלין נשלחה מפאלדה למחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-25 באוגוסט הפציצו כוחות בנות הברית את המחנה. מפאלדה נפצעה קשה בהפצצות ונכוותה בחלקים רבים בגופה. לאחר יומיים היא מתה מחוסר טיפול רפואי הולם. לחברותיה האיטלקיות במחנה, להם היא סייעה רבות בתנאים המחפירים ששררו שם, היא אמרה בשעת מותה "אני מבקשת שתזכרו אותי לא כנסיכה איטלקייה, אלא כאחותכם האיטלקייה".
למשפחתה של מפאלדה נודע על מותה במחנה הריכוז רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. בסיום המלחמה הובאה מפאלדה לקבורה באחוזת משפחתה בהסן.
לאחר מותה.
למרות הדחת משפחת המלוכה האיטלקית מהשלטון לאחר מלחמת העולם השנייה זוכה הנסיכה מפאלדה באיטליה לכבוד עקב התנהגותה האמיצה והסיוע שהיא נתנה לאחיה האיטלקיים במחנה הריכוז בוכנוולד.
ממשלת איטליה החליטה בשנת 1997 להנפיק בול מיוחד לזכרה של הנסיכה מפאלדה. בשנת 2002 הפיקה הטלוויזיה הממלכתית באיטליה סרט אודות חייה. כמו כן נחנך פסל לזכרה ברומא.
משפחתה.
בשנת 1925 התחתנה מפאלדה עם פיליפ, רוזן הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
נוד
אסון לוז'ניקי
אסון לוז'ניקי התרחש ב-20 באוקטובר 1982 באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה, ובמהלכו נמחצו למוות 67 אוהדי כדורגל לפי הנתונים הרשמיים. מקורות אחרים טוענים כי מספר ההרוגים באסון היה כ-340 איש.
האסון.
ב-20 באוקטובר 1982 נערך באצטדיון לוז'ניקי משחק בין קבוצת ספרטק מוסקבה לבין הקבוצה ההולנדית פ.צ. הארלם במסגרת גביע אופ"א. באותו יום שרר במוסקבה מזג אוויר קר מהרגיל לאוקטובר (הטמפרטורה הייתה 12 מעלות מתחת לאפס) ונשבו רוחות חזקות. בשל תנאי מזג האוויר מספר קטן יחסית של צופים הגיע לראות את המשחק – כ-10,000 איש, בעוד קיבולת האצטדיון עמדה על 80,000 מקומות. הנהלת האצטדיון (בתיאום עם המשטרה) החליטה לפתוח לצופים המקומיים רק יציע אחד – היציע המזרחי. משטרת מוסקבה סגרה את כל שערי היציאה מהיציע הזה, בחשבה כי כך יתאפשר לשוטרים לשלוט טוב יותר בקהל הצופים ולתפוס מפירי סדר (אם יהיו כאלה). לאוהדים ההולנדים המעטים (מספרם לא עלה על 100 איש) נפתח יציע נפרד, כדי למנוע מגע בינם לבין אוהדי ספרטק. הסיבה העיקרית להפרדה לא הייתה החשש מעימותים אלימים בין האוהדים, אלא כדי למנוע מהמוסקבאים מפגש חופשי עם אזרחים מערביים.
כמה דקות לפני תום המשחק, כאשר התוצאה הייתה 0:1 לטובת ספרטק ולא נראה כי היא עומדת להשתנות, החלו חלק מהאוהדים לנוע לכיוון שער היציאה היחיד, כדי לחסוך את ההמתנה הארוכה ליציאה בסיום המשחק. בינתיים במגרש השתנתה התוצאה – סרגיי שבצוב, חלוצה של ספרטק, הבקיע את השער השני. חלק מהאוהדים, שכבר היו קרובים לשער היציאה, שמעו את קריאות השמחה של צופים שנותרו באצטדיון והחלו לחזור אל היציע. בדרך הם נתקלו בצופים אחרים שהמשיכו לנוע לכיוון היציאה. כתוצאה מכך נוצרה במקום מהומה בה נלכדו מאות אנשים ללא יכולת לזוז קדימה או אחורה. מדרגות האבן של היציע היו מצופות בקרח (כתוצאה ממזג האוויר) מה שגרם לצופים רבים להחליק ולפול לרצפה, שם הם נרמסו למוות. למרות המהומה שנוצרה המשטרה לא פתחה שערי יציאה אחרים.
לפי האומדן הרשמי (שפורסם רק בשנת 1989) נהרגו באסון 67 אנשים. לטענת המקורות המערביים ומקורות רוסיים בלתי רשמיים נהרגו באסון 340 איש. המשטר הסובייטי שמר על איפול מוחלט בנושא. האירוע לא דווח בשום כלי תקשורת בברית המועצות. רק בעיתון מוסקבאי אחד פורסמה למחרת ידיעה קטנה, בה נאמר כי במהלך משחק הכדורגל אירעה התפרעות של חוליגנים וכתוצאה מכך נפצעו כמה אוהדים. הנספים הובאו לקבורה רק כעבור שבועיים מיום האסון. רק בשנת 1989, בתקופת ה"פרסטרויקה", פורסמה כתבה נרחבת על האסון בעיתון "סובייטסקי ספורט" – עיתון ספורט מרכזי בברית המועצות.
גם שחקני קבוצת פ.צ. הארלם והאוהדים ההולנדיים לא ידעו על מה שהתרחש – בסיום המשחק הם הוצאו במהירות מהאצטדיון דרך יציאה צדדית אל האוטובוסים שהמתינו להם בחוץ.
חקירת האסון.
החקירה הרשמית.
משרד התובע הכללי של מוסקבה ערך חקירה מזורזת של האסון, שהובילה לפתיחת משפט פלילי בפברואר 1983. הנאשמים היחידים במשפט היו אנשי הנהלת האצטדיון. פעולות המשטרה באירוע לא נחקרו כלל וגם לא נדונו במהלך המשפט. בסופו של דבר המורשע היחיד במשפט היה המנהל האדמיניסטרטיבי של האצטדיון, שנידון ל-18 חודשי עבודות שירות. שאר הנאשמים זוכו.
החקירה הבלתי רשמית.
בתחילת שנות ה-90 ניסו כמה עיתונאי ספורט להכין כתבת תחקיר על האסון. הכתבה פורסמה באוקטובר 1992, לקראת מלאת 10 שנים לאסון. התחקיר התבסס על עדויות של כמה עשרות אוהדים, שנכחו במשחק, ועל עדויות עובדי האצטדיון. נציגי הפרקליטות והמשטרה סירבו לתת מידע כלשהו לעיתונאים. מהתחקיר עולה תמונה הבאה של המתרחש: במהלך המשחק חלק מהאוהדים ביציע התעמתו מילולית עם השוטרים, שאבטחו את המשחק. במקרה אחד הם גם זרקו על השוטרים גושי קרח. המתפרעים "סומנו" על ידי השוטרים, אך הוחלט לעצור אותם רק בתום המשחק, כדי לא ליצור מהומה ביציע במהלך המשחק. על מנת לאפשר שליטה טובה על היוצאים מהאצטדיון וכדי למנוע מאותם מתפרעים "להתערב עם הקהל" ניתנה הוראה להשאיר את שער היציאה (היחיד) פתוח חלקית, כדי לאפשר יציאה בו זמנית של 2 - 3 אנשים. כך, קיוו השוטרים, הם יוכלו לזהות ולתפוס את המתפרעים. לטענת עורכי התחקיר החלטת המשטרה על פתיחה חלקית של שער היציאה היחידי הובילה לאסון.
אלקטרוסקופ
אלקטרוסקופ הוא מכשיר מדידה הבודק נוכחות מטען חשמלי של גוף ואת גודל המטען (אך לא את סימנו, כלומר אם הוא חיובי או שלילי). בפועל המכשיר מודד את הפוטנציאל החשמלי של הגוף הטעון. את המכשיר המציא הרופא הבריטי ויליאם גילברט בסביבות שנת 1600.
ישנם שני סוגים של אלקטרוסקופים קלאסיים: אלקטרוסקופ כדור ואלקטרוסקופ עלי זהב.
אלקטרוסקופ כדור.
את אלקטרוסקופ הכדור המציא ג'ון קנטון בשנת 1754. הוא הורכב מכדור קטן מחומר מבודד קל (במקור מעץ ספוגי, pith) שתלוי על חוט.
הבדיקה נעשית באמצעות קירוב הגוף אותו מודדים לכדור. דגם אופייני הוא מקל מבודד ששופשף במשי הגורם לו להיות טעון חיובית. כאשר הכדור זז עקב המשיכה למקל, מדידת הזווית בין החוט למוט אנכי מאפשרת לחשב את מטען המקל.
עקרון הפעולה, כפי שמבינים אותו כיום, הוא היווצרות של פולריזציה (הפרדה של מטענים שליליים וחיוביים) מיקרוסקופית באטומים שמרכיבים את הכדור המבודד. האלקטרונים הטעונים שלילית מתקרבים למקל הטעון חיובית, ונמשכים אליו בכוח חזק יותר מהכוח שבו נדחים גרעיני האטום החיוביים, כך שהכוח השקול מושך את הכדור אל המקל.
אלקטרוסקופ עלי זהב.
את אלקטרוסקופ עלי הזהב המציא הפיזיקאי הבריטי אברהם בנט בשנת 1787. המכשיר רגיש יותר במדידותיו מאלקטרוסקופ הכדור. המכשיר בנוי ממוט מתכת (לרוב נחושת) ושתי רצועות מקבילות של עלי זהב. לחלק העליון של מוט המתכת מחובר כדור או דיסקית מחומר מוליך. כמו כן, על מנת להגן על עלי הזהב מפני משבי רוח שעלולים להזיז אותם, המערכת מוכנסת לכלי זכוכית. הבדיקה נעשית על ידי קירוב דגם לקצה העליון. אם הדגם טעון עלי הזהב נדחים זה מזה, ועל פי הזווית הנוצרת ביניהם ניתן לחשב את מטען המקל (אך לא את סימנו).
עקרון הפעולה: כאשר מקרבים את המקל הטעון אל החומר המוליך בקצה העליון של הכלי, אלקטרונים נעים בין עלי הזהב והחומר המוליך בהתאמה כך שנוצר קיטוב מאקרוסקופי ביניהם. עלי הזהב זהים, כך שהמטען והמתח המושרה בהם זהה, ולכן הם דוחים זה את זה. ככל שהמטען עליהם בערכו המוחלט גדול יותר כך הכוח החשמלי גדול יותר והוא מרחיק ביניהם ויוצר זווית גדולה יותר.
דגמים אחרים.
לעיתים משתמשים במערכת הניסויית בשני כדורים כאשר תולים אותם מהמתקן העומד במצב של V הפוך, כאשר כדור אחד טוענים במטען כלשהו, מקרבים את הכדור הראשון לכדור השני עד למגע על מנת שיעביר מטען עד למצב של שוויון פוטנציאלים שכתוצאה מכך הופכים להיות בעלי מטענים שווים. במצב כזה שני הכדורים בעלי מטען שווה וקוטביות שווה ולכן ניתן למדוד באופן גס את כמות המטען של הכדורים על פי המרחק ביניהם שנוצר בעקבות כוח הדחייה החשמלי.
שערים
שערים היה עיתונה היומי של מפלגת פועלי אגודת ישראל שיצא בין השנים התרצ"ה–התשמ"א.
היסטוריה.