במאגר המידע שיצר יד ושם כתוצאה ממילוי טפסים אלו נכללים כשני מיליון דפי עד, ובהם שמות הנספים ופרטיהם האישיים, ובחלקם אף תצלומים. הנתונים עובדו ועברו דיגיטציה, ובחודש נובמבר 2004 הועלו השמות, יחד עם כמיליון שמות נוספים שאוחזרו ממקורות ארכיוניים אחרים ומפרויקטים של מחשוב בכל רחבי העולם, למאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באינטרנט, בתוספת מנוע חיפוש המאפשר למצוא דפים רצויים. כותרת-המשנה למאגר היא ציטטה ממכתבו האחרון של דויד ברגר, בן פשמישל, לפני הירצחו בווילנה ביולי 1941 בגיל 19: .
כתוצאה מכך שכל אדם יכול למלא טופס עבור כל אדם אחר, נוצרו כפילויות, ובחלק מהמקרים מופיעים בטפסים שונים נתונים שונים במעט עבור אותו קורבן.
דפי עד הם מקור גנאלוגי יקר ערך, ואף אפשרו מספר מקרי איחוד משפחות.
דף העד בתור אזרחות זיכרון.
מטרתו הראשונה של דף העד, כפי שנוסחה בשנת 1950, הייתה הענקת "אזרחות זיכרון" של מדינת ישראל לנספים. שמו המקורי של דף העד הוא "דף עד להענקת אזרחות זיכרון לחללי השואה". "דף עד זה הוא התעודה, שבהסתמך עליה תוענק אזרחות זיכרון של מדינת ישראל לקרבן הנרשם", צוין בגיליונו הראשון של כתב העת "ידיעות יד ושם". החותם על דף העד חתם, למעשה, על בקשה להעניק אזרחות זיכרון לנספה שהנציח.
"הסמכות של יד ושם [היא] להעניק 'אזרחות זיכרון' לבני העם היהודי שהושמדו בימי השואה", אמר בן-ציון דינור, שר החינוך ולימים יו"ר יד ושם, בדברי הפתיחה לדיונים על החוק בכנסת. הוסיף דינור:
זרח ורהפטיג, מראשי הציונות הדתית, אמר: "לאמיתו של דבר, כל היהודים האלה היו אזרחי הארץ. הם לא הספיקו להגיע אל הארץ. נאסוף אותם עכשיו לעמנו, ונעניק להם אזרחות זיכרון." והוסיף שופט בית המשפט העליון משה זילברג: "אזרחות זיכרון זוהי חובה אינדיבידואלית, ואי אפשר להשתחרר מחובת החוק."
באחד מנוסחיו הראשונים של דף העד נכתב לאחר מסירת פרטי הנספה: "אני מבקש/ת להעניק לנ"ל אזרחות זיכרון מטעם מדינת ישראל." דפי העד הראשונים הגיעו ליד ושם מדרום אמריקה בשנת 1954. דפים אלו נועדו לשמש "יסוד להענקת אזרחות הזכרון לקרבנות השואה... על יסוד הדף הזה ובקשת נותן העדות תוענק, כידוע, אזרחות הזכרון על ידי מדינת ישראל לקרבן שלו מוקדש דף העד."
מטרתו הראשונה של דף העד הייתה סמלית: מענה לצורך הנפשי של יצירת קשר רעיוני בין מדינת ישראל והנספים, קשר שיגשר בכוח הרצון על פני זמן ומקום. כדבריה של חברת הכנסת בבה אידלסון (מפא"י) באותו מושב של הכנסת, "אל יכניסו את החוק הזה למסגרת המקובלת ולנוסח שאנחנו רגילים בו, אלא תפעם במחוקקים הרוח המיוחדת של אותה גבורה, של אותה ההקרבה המיוחדת של האם שהחזיקה בידיה את הילד והלכה על קידוש השם". חברי כנסת ממפלגות המזרחי, חרות והציונים הכלליים התבטאו ברוח דומה.
הועלה חשש שאזרחות הזיכרון תגרום "הסתבכויות משפטיות לא רצויות". הענקת אזרחות לנספה על ידי מדינה שטרם התקיימה בעת שנספה, היא בדיה משפטית. אם יהודי מקבל לאחר מותו בשואה אזרחות זיכרון של מדינה שטרם התקיימה בעת הירצחו, האם אין הדבר הופך מדינה זו – ישראל - לאחראית על שאריו? האם אין בכך ויתור על זכויותיהם של הנספה ושאריו לפיצויים או להחזר רכוש, מצד מדינות המגורים או המדינות הרודפות? כמו כן, יהודים בדרום אמריקה – שם בוצעה התוכנית הניסיונית הראשונה של מילוי דפי עד, בשנת 1954 – חששו שאם ימלאו דפי עד על קרוביהם שנספו, הרי שהם מסתכנים בכך שיחשדו בהם ב"נאמנות כפולה" – לישראל ולמדינת מגוריהם.
יד ושם ניסה להפריך חששות אלה: נטען שרוב הקהל היהודי בדרום אמריקה "מתייחס ברצון רב לאזרחות סמלית זו". ולגבי הסיבוך המשפטי של אזרחות כפולה, קבעו מומחים לחוק בינלאומי כי למרות ש"חוקה זו תהיה בעלת אופי היוצא מגדר הרגיל [...] גם המקרה [...] הנהו יוצא מגדר הרגיל. תהא זו משימה ללא תקדים בהחלט, של קביעת אות כבוד, זכרון וסולידריות לקרבנות אותו רצח, שגם הוא חסר תקדים".
במחצית השנייה של שנות ה-80 הובא שוב לידיעת הציבור דבר קיומו של טופס "אזרחות הזיכרון". עלון "חדשות יד ושם" דיווח בגיליונו מחודש מרץ 1988 כי "בהתאם להחלטת הכנסת והכרזת נשיא המדינה, מיום כ"ז בניסן תשמ"ז, הוענקה לכל בני העם היהודי שנספו בשואה אזרחות זיכרון של מדינת ישראל." נראה שההחלטה לא הייתה ידועה בציבור הרחב. ביד ושם המשיכו להתקבל בקשות להכרה בנספי השואה כזכאים לאזרחות זיכרון של מדינת ישראל. בשנות ה-90 הגיעו ליד ושם כמאה בקשות בשנה. בשנים האחרונות (שנות העשרה של המאה ה-21) דעך העניין בכך; מדי שנה מגיעות כ-2–3 בקשות בלבד ל"אזרחות זיכרון" עבור נספים בשואה.
אהבה זה כל הסיפור
אהבה זה כל הסיפור (באנגלית: Love Actually) הוא סרט בריטי מסוגת הקומדיה הרומנטית משנת 2003 שנכתב ובוים על ידי ריצ'רד קרטיס. התסריט מתעמק בהבטים השונים של האהבה דרך הסיפורים של קבוצה רחבה של אינדיבידואלים, שרבים מהם נקשרים ככל שהסיפור מתפתח. עלילת הסרט מתחילה חמישה שבועות לפני חג המולד ובסופו אפילוג שמתקיים חודש לאחר מכן. "אהבה זה כל הסיפור" הוא אחד מסרטי חג המולד הפופולריים ביותר בבריטניה.
עלילה ודמויות.
הסרט נפתח בקריינות של דייוויד, המספר כי תמיד כשהוא שוקע בעצבות עקב מצבו העגום של העולם, הוא חושב על קבלת פני הנוחתים בטרמינל של נמל התעופה לונדון הית'רו ועל האהבה הטהורה והפשוטה שחברים ומשפחה חשים כאשר הם מקבלים את פני אהוביהם. בהמשך מציג הסרט את סיפורי האהבה של מספר דמויות וסצנת הסיום מתרחשת בנמל התעופה לצלילי השיר "רק אלוהים יודע" של הביץ' בויז. הסצנה מסתיימת במונטג' של אנשים אנונימיים בנמל התעופה המקבלים את פני אהוביהם. תמונותיהם הולכות וקטנות וממלאות את המסך עד שמתקבל לב גדול.
בילי מאק וג'ו.
עם עזרתו של האמרגן שלו ג'ו (גרגור פישר), אגדת הרוקנרול בילי מאק המזדקן (ביל ניי) מקליט וריאציית חג מולד לשיר הקלאסי "אהבה תמיד מסביב" (Love Is All Around) למרות ההודאה הכנה שלו שזה "תקליט רקוב", הזמר מקדם את השיר בתקווה שהוא יהפוך לשיר במקום הראשון במצעדי חג המולד.
בזמן מסע הפרסום שלו, בילי מבטיח להופיע עירום אם השיר שלו יגיע למקום הראשון, והוא מקיים את ההבטחה כאשר זה קורה.
לאחר שהוא חוגג את ניצחונו אצל אלטון ג'ון, בילי באופן מפתיע מגיע לדירתו של ג'ו ומסביר שחג המולד הוא זמן להיות עם האנשים שאתה אוהב, ושהוא כרגע שם לב שג'ו הוא האדם שהוא אוהב. הוא מזכיר לג'ו שהיו להם חיים נפלאים בזמן הטיולים סביב העולם יחד במשך השנים והוא מציע ששניהם יחגגו יחד את חג המולד, ישתכרו ויצפו בפורנו. הסיפור של בילי וג'ו הוא היחיד שמציג אהבה אפלטונית ושתי הדמויות האלה לא קשורות לשאר הדמויות בסרט אף שמראים כמה משאר הדמויות צופות בטלוויזיה בזמן שבילי מאק מופיע. בסוף הסרט בילי מאק מגיע לשדה התעופה עם אישה גבוהה ויפהפייה. הוא מתייחס אליה כאחת משתי (ויכול להיות שיותר) החברות שלו. ג'ו פוגש אותו בשדה התעופה.
ג'ולייט פיטר ומארק.
ג'ולייט (קירה נייטלי) ופיטר (צ'ואיטל אג'יופור) מתחתנים בטקס יפהפה שמצולם על ידי מארק (אנדרו לינקולן), החבר הטוב ביותר של פיטר והשושבין שלו. כשהצילומים המקצועיים של החתונה מתבררים כנוראיים, ג'ולייט מופיעה בדירה של מארק בתקווה לקבל את צילומיו, למרות העובדה שתמיד הוא היה קר ולא חברותי כלפיה. מתברר שהווידאו מכיל רק קלואז-אפים שלה, והיא מבינה שהוא מאוהב בה. מארק נבהל ומסביר לה שהקור שלו כלפיה הוא שימור עצמי. בערב חג המולד מארק מופיע בדלת ביתם של ג'ולייט ופיטר, מעמיד פנים שהוא זמר ועם תקליט ושלטים הוא מסביר לה שבשבילו היא מושלמת. כאשר הוא עוזב ג'ולייט רצה אחריו לתת לו נשיקה וחיבוק מבין לפני שהיא חוזרת לפיטר. מארק אומר לעצמו "די, די עכשיו", אולי כדי להסביר לעצמו שהוא צריך להמשיך בחייו עכשיו.
ג'יימי ואורליה.
הסופר ג'יימי (קולין פירת') מופיע בהתחלה בהכנות להשתתף בחתונתם של פיטר וג'ולייט. חברתו (סיינה גילורי) מפספסת את הטקס לכאורה בעקבות מחלה, אך כאשר ג'יימי חוזר לביתו באופן לא צפוי לפני קבלת הפנים, הוא מגלה אותה מעורבת ביחסים מיניים עם אחיו (דן פרדנבורג). שבור לב, ג'יימי פורש לבדידות הקוטג' שלו בצרפת על מנת לשקוע בכתיבתו.
שם הוא פוגש את עובדת משק הבית הפורטוגזית אורליה (לוסיה מוניז), אשר לא מדברת אנגלית. למרות מחסום השפה הם מצליחים לתקשר אחד עם השנייה. ג'יימי חוזר לאנגליה, שם הוא משתתף בקורס ללימוד פורטוגזית. בערב חג המולד הוא מחליט לנטוש את משפחתו על מנת לטוס למרסיי. במסעדה הפורטוגזית בה עובדת אורליה בתור מלצרית, הוא מציע לה נישואין בפורטוגזית והיא מסכימה באנגלית שגם היא למדה לאחרונה. הסרט מסתיים עם ג'יימי ואורליה, כעת מאורסים, שבים ממרסיי לאנגליה.
הארי, קארן ומיה.