פסל ברתולומאו קולאוני (1481–1496) היא מצבת זיכרון עשויה ברונזה הניצבת בכיכר הקדושים ג'ובאני ופאולו (באיטלקית: Campo SS. Giovanni e Paolo) בוונציה. האנדרטה, בגובה של 395 ס"מ, פוסלה על ידי הפסל האיטלקי אנדריאה דל ורוקיו ועשייתה נשלמה בידי אלסנדרו ליאופרדי (Alessandro Leopardi).
הפסל הוקם לזכרו של הקונדיטורה (Condottieri) ברתולמאו קולאוני, אשר נפטר בשנת 1475 והותיר בצוואתו את הבקשה כי יבנה לכבודו פסל ברונזה בכיכר סן מרקו בעיר. אולם, בישיבה אשר התנהלה ב-30 ביולי 1479, החליטה הסניורה של ונציה כי האנדרטה תוקם במקום אחר בעיר. התחרות לעיצוב האנדרטה השתתפו אמנים כגון ברתולומיאו בלאנו (Bartolomeo Bellano) ואלכסנדרו ליאופרדי. באפריל 1480 הוכרז ורוקיו כמנצח בתחרות. עם מותו של ורוקיו, בשנת 1488, נותר דגם האנדרטה שיצר ובו פסל הסוס היה עדיין לא גמור. בנוסף נותר עוד ליצוק את הפסל בברונזה. מלאכת הפיסול והיציקה הושלמה בידי ליאופרדי וחתימתו מצויה על ריתמת הסוס.
האנדרטה פוסלה כ-40 שנה לאחר יצירת האנדרטה לארסמו דה נרני ("גאטאמלאטה") בידי דונטלו בעיר פדובה. באנדרטה של ורוקיו בולטת ההתקדמות בעיצוב התנועה של הסוס, שאינו זקוק עוד לתמיכה, ובחיבור הטבעי יותר בין הפרש לסוסו, חיבור המתבטא בפרופורציה נכונה יותר בין הרוכב לסוס ובתנוחת הרכיבה. פניו של קוליאוני מעוצבות בהבעה בעלת אפקט דרמאטי. פניו שקטות אך בעלות ריכוז ועוצמה המתבטאת גם בעיצוב שרירי הפנים. גם גופו של הסוס מעוצב באקספרסביות. הוא נמצא בצעידה זקופה, רגלו הקידמית מונפת באוויר. שריריו ועורו של הסוס מתארים בצורה ריאליסטית, באופן יחסי, את המאמץ של הסוס. רעמת השיער שלו מסוגננת מעט ורתמות הרכיבה מעוטרות בדגמים דקורטיביים מורכבים. גם שריונו של קוליאוני מאופיין גם הוא בפרטים דקורטיביים מורכבים המואמים את סגנון עיצוב השריון בתקופה זו.
הבסיס הגבוה עליו עומד הפסל הוצב במרכז החלל, כך שניתן להביט בו מכל עבריו. הוא מעוצב בשיש כקוביה מלבנית וגבוהה. הוא מעוטר בפילסטרים בעלי כותרות מפוסלות. בין העמודים הוצבו סמלי משפחה ואצולה המגולפים שיש. תחתית הבסיס מעוטרת בתבליטים ועליהם תיאורי קרבות.
חנה סניורה
רחל בן ארי
רחל בן ארי (בר רב האי) (נולדה ב-24 במרץ 1957) היא עורכת דין ישראלית, בין השנים 2008 ל-2014 כיהנה כנציגת לשכת עורכי הדין בוועדה לבחירת שופטים. בין השנים 2002 ל-2011 כיהנה כראש ועד מחוז חיפה של לשכת עורכי הדין בישראל. בן ארי היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ביוגרפיה.
בן ארי, ילידת חיפה, היא דור שלישי למשפחת משפטנים ופעילי ציבור חיפאית. סבה, עוה"ד דוד בר-רב-האי, היה חבר כנסת מטעם מפא"י מהכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית. סבא מצד אמה, צבי בוטקובסקי, היה ממייסדי חדרה ופעיל במוסדות היישוב. אביה עוה"ד מאיר בר רב האי היה שנים רבות חבר מועצת העיר חיפה. אחד השותפים במשרד בר רב האי היה תיאודור אור, שלימים התמנה לשופט בבית המשפט העליון.
בן ארי סיימה את בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1975 והיא בוגרת הפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב. עם סיום לימודיה התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופט מרדכי בן דרור, ועם תום התמחותה חזרה לעיר חיפה והצטרפה למשרד עורכי הדין המשפחתי. בשנת 1998 הקימה משרד משלה, ביחד עם עורך הדין אדם פיש. בשנת 2002 נבחרה לראשונה לראשות ועד מחוז חיפה של לשכת עורכי-הדין, ובשנת 2007 שבה ונבחרה לתפקיד זה ברוב גדול.
משרד רחל בן ארי, אדם פיש ושות', שהיא עומדת בראשו, אותו הקימה לצד עו"ד אדם פיש, הוא אחד הגדולים בעיר חיפה. המשרד מתמחה בתחומי משפט שונים, משפט מנהלי, דיני תכנון ובנייה, דיני עבודה, משפט מסחרי, ליטיגציה ועוד. המשרד משמש כיועץ משפטי למרבית מוסדות החינוך הגדולים בארץ, ובין היתר מייצג במשך עשרות רבות של שנים, ועד עצם היום הזה, את הטכניון, האוניברסיטה הפתוחה, המכללה האקדמית תל-חי ועוד.
בן ארי היא פעילת ציבור מזה שנים רבות, אף עוד קודם לתפקידה הנוכחי בלשכת עורכי-הדין. היא נמנית עם מייסדי מרכז השופט חיים כהן, בעבר עמדה בראש סניף חיפה של האגודה לזכויות האזרח ומשרדה מספק באופן שוטף שירותי פרו בונו (ללא תשלום) בתיקים עקרוניים.
בדצמבר 2008 נבחרה על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי-הדין לכהן בועדה למינוי שופטים. בשנת 2011, מונתה בן ארי פעם נוספת לנציגת לשכת עורכי הדין לוועדה, וזאת תוך כדי סערה ציבורית רחבה בקשר לוועדה זו, ובצד ניסיון של ח"כים להשפיע ולקבוע מי יהיו נציגי לשכת עורכי הדין בוועדה.
לונדון מיניסטור
רוואנשיזם
רוואנשיזם (מצרפתית: Revanchisme) הוא מושג הקיים בפוליטיקה האירופאית מאז 1871 ומבטא שאיפות של עמים או מדינות להשיב לאחור תוצאות של מלחמות שהביאו לאבדן טריטוריות.
צרפת הובסה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 ובהתאם לחוזה פרנקפורט איבדה את המחוזות אלזס ולורן. העם הצרפתי ראה בכך השפלה לאומית והתפתחה בו תנועה חזקה של "רבנשיסטים", צרפתים שרצו בסיבוב מלחמה נוסף, שבמהלכו, כך קיוו, יחזירו לעצמם את המחוזות האבודים. חלקים גדולים מהעם הצרפתי נשאבו אל התנועה הרבנשיסטית שהיו לה נציגים בפוליטיקה ובשלטון. לרבנשיסטים מיוחסת השפעה על כניסתה של צרפת לברית עם רוסיה, שהובילה לברית המשולשת עם אנגליה ורוסיה, למלחמת העולם הראשונה ולרצח ז'אן ז'ורס, שהתנגד למלחמה.
השבת מחוזות המחלוקת לידי צרפת, בהתאם לסעיף 51 שבחוזה ורסאי משנת 1919, היה אקורד הסיום של הרבנשיזם הצרפתי, אך פתח את הדלת לרבנשיזם חדש, הרבנשיזם הגרמני, שהיה בין הגורמים למלחמת העולם השנייה.
גם פירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת מדינות לאום, שכללו מיעוטים הונגריים, הביאו להופעת הרבנשיזם ההונגרי, ששאף להשיב טריטוריות אלה לניהול הונגרי. פירוק חבלים מרומניה הגדולה, בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, הביא להופעת הרבנשיזם הרומני, בעיקר כלפי צפון טרנסילבניה, שעברה לידי ההונגרים בהתאם לתכתיב וינה, אך גם כלפי ברית המועצות, שהשתלטה על בסרביה וצפון בוקובינה.
אירידנטיזם
ערים תאומות בישראל
חרוז
פולק ד'אנז'ו
קיפודן נמליים
הקבלה
דוד בר-רב-האי
דוד בר-רב-האי (בורובוי) (10 ביולי 1894 - 14 ביולי 1977) היה מפעילי מפא"י והפועל הצעיר וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
קורות חיים.
בר-רב-האי, בן לאה ויעקב, נולד בניז'ין שבמחוז צ'רניהיב, שהשתייכה ל (כיום באוקראינה). הוא אחיו של שאול בורובוי, היסטוריון וכלכלן סובייטי, ושל לב בורובוי, בלשן ומתורגמן. ב-1919 נשא לאישה את שולמית, בתם של מאיר ודינה ואחותו של נחום חת, אשר למדה רפואת ילדים ויותר מאוחר כיהנה כיו"ר ויצו. במסגרת הפועל הצעיר היה מזכיר קהילת אודסה בין 1919 ל-1921, פעילות זו הביאה אותו לריצוי עונש מאסר בסיביר. עלה לארץ ישראל בשנת 1924. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין. החל משנת 1944 שימש כחבר הוועד הלאומי והשתתף בקונגרסים הציוניים ה-14, ה-19, ה-20 וה-21. בר-רב-האי היה חבר הכנסת בכנסות הראשונה עד החמישית. במקביל ולאחר סיום כהונתו בכנסת, היה בעל משרד עורכי דין פעיל בחיפה, שייצג בין היתר במשך שנים רבות את הטכניון.
נפטר ב-14 ביולי 1977, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
על שמו רחוב בחיפה.
פחד ראשוני
פחד ראשוני (באנגלית: Primal Fear) הוא סרט מתח אמריקני משנת 1996 בבימויו של גרגורי הובליט, ובכיכובם של ריצ'רד גיר, לורה ליני ואדוארד נורטון שאף זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן משנה. זהו סרטו הראשון של נורטון.
סיפור הסרט מנסה לבחון מזווית ביקורתית את חזקת החפות, לפיה יש לראות אדם כחף מפשע עד שהוכחה אשמתו מעבר לספק סביר.
עלילה.
הסרט נפתח בסצנת רצח של ארכיבישוף בכיר בשיקגו. המשטרה עוצרת את אחד מנערי המזבח בכנסיית הארכיבישוף (בגילומו של אדוארד נורטון) שנתפס כשהוא נמלט מהמשטרה בעודו מכוסה בדם. מרטין וייל עורך דין בכיר (בגילומו של ריצ'רד גיר) מתגייס להגנת הצעיר ומולו מתייצבת עורכת דין מטעם התביעה, ז'אנט ואנאבייל שהיא גם חברתו לשעבר של וייל.
נער המזבח מתגלה כצעיר ביישן, הסובל מגמגום קשה וסממנים של פיגור שכלי קל. הנער טוען שלא ביצע את הרצח ועורך הדין מאמין לו. המשפט יוצא לדרך כאשר ההגנה נוקטת באסטרטגית "האיש השלישי" מתוך מטרה להוכיח שאדם אחר ביצע את הרצח. במקביל מתחילה פסיכולוגית משפטית לעבוד עם נער המזבח ולצלם את פגישותיהם. במסגרת הטיפול מתגלה סיפור חייו הקשה של הצעיר הכולל מגורים ברחוב. הנער מספר כי הוא אסיר תודה לארכיבישוף שהציל אותו מחיי הרחוב.
במקביל מתגלות אצל הנער תנודות אישיותיות והתפרצויות זעם הגורמות לפסיכולוגית להבין שהצעיר סובל מפיצול אישיות וקיימת בו אישיות נוספת המתפרצת תחת לחץ. עורך הדין מגלה קלטת וידאו המתעדת התעללות מינית של הארכיבישוף בצעיר ובצעירים נוספים. עורך הדין והפסיכולוגית מגיעים למסקנה שהאישיות השנייה של הצעיר היא שרצחה את הארכיבישוף. הם משנים את קו ההגנה של המשפט לאי שפיות ומעלים את הצעיר להעיד מתוך מטרה ללחוץ את הצעיר עד להתפרצות האישיות האחרת. הצעיר אכן מתפרץ והמושבעים מזכים אותו עקב אי שפיות.
בסצנת הסיום של הסרט מגלה עורך הדין שנער המזבח התמים והמגמגם היה אישיות לא קיימת והצעיר אינו סובל מפיצול אישיות אלא העמיד פנים כדי שיוכל לרצוח את הארכיבישוף.
ביקורות ותגובות.