המחלף נבנה בשני שלבים. בשלב הראשון הוקם חלקו המזרחי של המחלף בו עובר כביש 50 מעל כביש כביש 1. העבדות להקמת שלב זה החלו בשנת 1998. שלב זה נפתח לתנועה במאי 2002 והא בוצעה על ידי חברת שפיר הנדסה. במקביל החל תכנונו של כביש 9, שתוכניתו אושרה באוגוסט 1999.
העבודות להקמת השלב השני של המחלף החלו בסוף 2001, כחלק מפרויקט סלילת כביש 9. אך התוכנית לסלילת הכביש נתקלה בהתנגדות של תושבי שכונת רמות והארגונים הסביבתיים, שהתנגדו למעבר הכביש בעמק הארזים, הנחשב לאחד האזורים הרגישים ביותר מבחינה נופית בירושלים, והדבר הביא לעיכוב בסלילת הכביש. הכביש היה אמור להיפתח בתחילת 2005 אך אילוצי תקציב הביאו להאטת הסלילה. יממה לפני טקס הפתיחה של הכביש, במאי 2007, במעמד ראש הממשלה אהוד אולמרט, נאלצה חברת מוריה להודיע על ביטולו, זאת לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים הוציא צו ארעי האוסר על פתיחת הכביש, בעקבות עתירת החברה להגנת הטבע, אשר טענה כי טרם הושלם השיקום הנופי וכי נתגלו חריגות שונות בביצוע הפרויקט. השלב האחרון נפתח לבסוף בסוף 2007 עם פתיחת הקטע בכביש 1 ממחלף שער מוריה למחלף יגאל ידין.
בספטמבר 2017 החלו עבודות הקמה של מסוף אוטובוסים מרכזי לצד המחלף, שנועד לשרת בין השאר את באי הר חוצבים, השכונות החרדיות הסמוכות ותושבי צפון ירושלים. המסוף שעלות בנייתו המשוערת כ-350 מיליון שקלים וצפוי להיחנך ב-2021, אמור לכלול 11 רציפים לאוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, חניון תת-קרקעי גדול בשטח של כ-20 דונמים לכ-250 אוטובוסים (שיחליף את מגרשי החנייה הוותיקים בכניסה לירושלים המיועדים לפיתוח במסגרת פרויקט הכניסה לעיר) ומעליו גג ירוק. כמו כן מסלול הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים שצפוי להיחנך ב-2026 יחלוף לצד מרכז התחבורה ויחבר בינו לשכונות רבות בירושלים, ועד שתושלם הרכבת הקלה יעבור במסלול קו האוטובוסים הכחול המהיר.
מבנה המחלף.
המחלף נבנה משתי מערכות הפרדה מפלסית עצמאיות החולקות ביניהן את כיווני הפנייה האפשריים. כך למשל, נכון לשנת 2017 לא מתאפשרת הפנייה ישירות מכביש 1 בכיוון מזרח לכביש 50 בכיוון דרום אלא דרך שדרות גולדה מאיר ומחלף גולדה מאיר. המערכת המזרחית בנויה כמחלף עלה תלתן חלקי עם שתי לולאות. הגשר בנוי בתוואי כביש 50 וחולף מעל כביש 1, ובשני הצירים מתאפשרת תנועה רציפה ללא רמזורים. גם המערכת המערבית בנויה במבנה עלה תלתן חלקי עם שתי לולאות וגשר בתוואי שדרות גולדה מאיר. הגשר חולף מעל כביש 1 שהתנועה בו רציפה, בעוד שבתוואי הגשר קיימים צמתים מרומזרים.
מתחת למחלף עוברים נחל שורק ויובלו, נחל צופים.
אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הקריסטל
גלקסיה ספיראלית
אולביה
אולביה (באיטלקית: Olbia; בסרדו: Terranoa) היא עיר בת 51,000 נפש לערך בנפת אולביה טמפיו בצפון מזרחה של סרדיניה באיטליה. היא נקראה בתקופה הרומית בשם "Olbia", בימי הביניים – Civita, ועד מלחמת העולם השנייה – Terranova Pausania. לאחר הפלת המשטר הפשיסטי הושב לה שמה הקודם – אולביה. העיר היא המרכז הכלכלי של חלק זה של האי (מרכזים מסחריים ותעשיית מזון) והיא קרובה ביותר לאתר התיירות קוסטה זמראלדה (Costa Smeralda). יחד עם טמפיו פאוסאניה (Tempio Pausania) היא הבירה המינהלית של נפת אולביה-טמפיו, הקיימת מאז 2005.
ויטל (מחנה ריכוז)
מחנה ויטל (Vittel) היה מחנה ריכוז ומעבר לאסירים מיוחסים, שהקימו הנאצים בעיר המרפא ויטל שבמחוז ווז', ליד נאנסי בצפון-מזרח צרפת.
היסטוריה.
המחנה הוקם בשנת 1940 בבית מלון בעיר הנופש, ובו הוחזקו אזרחים בעלי דרכונים של מדינות שבהן נלחמו הגרמנים.
הגרמנים חשבו שאפשר יהיה להחליף אזרחים אלו בשבויים בעלי חשיבות או באזרחים גרמנים שיכלאו במדינות הזרות.
במהלך החודשים שחלפו מאז תחילת הכיבוש הנאצי בצרפת לא ביקשו המדינות את אזרחיהן היהודים, נשלחו רובם של האסירים למחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו רובם במשלוחים למחנה ההשמדה בירקנאו.
בשנת 1943 הובאו למחנה עשרות יהודים פולנים בעלי דרכונים של מדינות דרום-אמריקה, אולם גם אלו נשלחו ברובם במהלך שנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר המלחמה נמצאו בחדרו של מפקד המחנה אישורים של מדינות דרום אמריקה שהיו נייטרליות, שאישרו כי יהודים אחדים אכן אזרחי המדינות הללו, אולם היהודים לא ניצלו מהשמדה.
בין האסירים במחנה היה המשורר יצחק קצנלסון שכתב בו את "השיר על העם היהודי שנהרג" (ביידיש: "דאָס ליד פונעם אויסגעהרגעטן יידישן פאָלק").
ב-12 בספטמבר 1944 שוחרר המחנה.
אלזי מוד טילני שבעצמה הייתה אסירת המחנה עבדה במשרד והצליחה להציל מספר יהודים. על כך היא קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
וויטל
מחנה ויטל
דרום-אמריקה
מואריקוס
מואריקוס (בלטינית: Moericus) היה שכיר חרב היספני, שלחם בשירות הסירקוסאים במלחמה הפונית השנייה. הוא הופקד על הגנת אחת מחומות העיר בעת המצור שהטילו עליה הרומאים (213-211 לפנה"ס). מרקוס קלאודיוס מרקלוס, המצביא הרומי הצר על העיר, שכנע את מואריקוס ואנשיו לבגוד בסירקוסאים ובקרתגים בעלי בריתם, והוא הסגיר את העיר לידיו (אביב 211 לפנה"ס). בתמורה לשירותיו קיבל מואריקוס אזרחות רומית ונחלות אדמה – לו ולאנשיו – בשטחי הערים בסיקיליה שמרדו ברומאים והוכנעו.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (באנגלית: United States Agency for International Development, ובקיצור: USAID) היא ארגון של ממשלת ארצות הברית, הממונה על סיוע החוץ האזרחי שמושיטה ארצות הברית למדינות שונות בעולם. הסוכנות היא גוף עצמאי, אך פועלת בהתאם להנחיות מדיניות החוץ של מחלקת המדינה.
ראשיתה של הסוכנות בתוכנית מרשל לשיקום אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. במתכונתה הנוכחית פועלת הסוכנות מאז נחקק חוק סיוע החוץ (Foreign Assistance Act) ב-1961.
בשנת 1994, המדינות בהן השקיעה הסוכנות את הסכומים הגבוהים ביותר היו ישראל (3 מיליארד דולר), מצרים (2.13 מיליארד דולר) ורוסיה (1.41 מיליארד דולר). ב-2004 השקיעה הסוכנות סכומי עתק בעיראק (18.44 מיליארד דולר), ומדינות בולטות נוספות היו ישראל (2.62 מיליארד דולר), מצרים (1.87 מיליארד דולר) ואפגניסטן (1.77 מיליארד דולר)
מאז שלהי אפריל 2021 מנהלת את הסוכנות סמנתה פאוור.
חוות הצופים
חוות הצופים, מייסודה של תנועת הצופים העבריים, נמצאת בצמוד לקיבוץ רמת יוחנן.
החווה משמשת כיום כאכסניית נוער ומרכז ההדרכה הארצי של תנועת הצופים.
הקמת החווה.
רעיון "חוות הצופים" נולד בשנת 1937, בעת שליחותה של מרים זימנבודה-אדלמן, נציגת הצופים העבריים בארצות הברית. תחילה דובר על הקמת "מרכז הדרכה בצופיות" על שם דוד נשרי (בנו של צבי נשרי, שנפל בהגנה על מוצא עילית). עד מהרה שולב מרכז ההדרכה ברעיון החווה הצופית, שתשמש גם מקום למחנות, כנסים וקורסים תנועתיים וגם חווה חקלאית שבה יעבדו הצופים בשנת-העבודה - על פי המגמה החלוצית שהחלה מתגבשת בתנועת הצופים. ראשי תנועת יהודה הצעיר ומנהלי קרן הנוער שלה גילו עניין ונכונות לתמוך במפעל כבר בשלב מוקדם זה.
הדחיפה להגשמת התוכנית ניתנה בביקורו של אריה כרוך בארצות הברית בשנת 1950. במסגרת המאמצים לחיזוק הקשר ושיתוף הפעולה המשמעותי בין התנועות האחיות: הצופים ויהודה הצעיר, הוחלט שלא רצוי שהיחסים ביניהן יישארו יחסים של תומך ונתמך. הוסכם כי "יהודה הצעיר" תפסיק את תמיכתה הכספית בהסתדרות הצופים ותחת זאת תרכז את תרומותיה במפעל קונקרטי בישראל - "חוות הצופים ע"ש יהודה הצעיר".
שנים מספר נמשך המשא ומתן עם הקרן הקיימת לישראל על מיקומה של החווה. חיפשו מקום סמוך למשק מתאים, שבו יוכלו הצופים לעבוד ולקבל הכשרה חקלאית, בעודם מתגוררים בחווה ומפתחים אותה. בין ההצעות היו מקומות בסביבת נהלל, ליד מעלה החמישה וקריית ענבים, ביער חולדה ועוד. בשנת 1954 נבחרה גבעת שמיר ליד רמת יוחנן.
בהסכמת הקרן הקיימת וקיבוץ רמת יוחנן הועמד השטח, על המבנים הישנים שבו, לרשות הסתדרות הצופים. הוכנו תוכניות והוחל בשיפוץ ראשוני. "יהודה הצעיר" שלחה סכום ראשון שאספו החברים לקרן החווה. לשכת הנוער של משרד החינוך הקציבה הקצבה משלה, כהשתתפות בהקמת אכסניית נוער בחווה. בשלב זה יועדו לחווה שלוש מטרות עיקריות: מקום קבע למחנות הדרכה וכנסים של הצופים, משכן לחברי "יהודה הצעיר" המבקרים בארץ וכאשר היא פנויה משני אלה - אכסניית נוער, במסגרת הכללית של אגודת אכסניות הנוער בישראל.
גם משקי הצופים - חצרים, תל קציר, גונן, מגל, ושדה בוקר - הרימו את תרומתם למפעל והצטרף אליהם משק הסוללים, שמנה בין חבריו בוגרים של "יהודה הצעיר". כן נערכה מגבית בין הורי הצופים, בוגרי התנועה ואוהדיה. הוסכם, שהכספים שיתקבלו מ"יהודה הצעיר" בארצות הברית יהיו קודש לבניין החווה ולפיתוחה, ואילו הסתדרות הצופים בארץ תשא בהוצאות הפעלתה. כדי שתוכל לעמוד בנטל הכספי הזה, התקשרה התנועה עם אגודת אכסניות הנוער.
בחודש אב תשט"ז (15.7.1956) הופעלה החווה לראשונה ובמרוצת הקיץ היו בה מחנות-הדרכה לצופי הערים והמושבות, סמינריון תנועתי, קורס לראשי-גדודים ומועצת המדריכים. מבין תנועות-הנוער האחרות שהוזמנו להשתמש בחווה, נענתה התנועה המאוחדת, שקיימה בה סמינריון. כעבור שנה הוכשרו התנאים הבסיסיים והוחל הפעלה החווה כאכסניית נוער.