יוסף בראמי נולד בשנת 1888 בחארת אל-יהוד (השכונה היהודית) בתוניס. בנעוריו למד במקביל בבית ספר של כל ישראל חברים ובישיבת "חברת התלמוד" של הרב שלמה דאנה. מגיל צעיר החל לשאוב השראה מתנועת ההשכלה העברית, ושאף להנחיל לקהילתו חינוך מודרני בעל צביון עברי (בניגוד לחינוך הצרפתי המודרני שהנחילה חברת כל ישראל חברים והחינוך הדתי בלבד שהנחילו חדרי הלימוד המסורתיים). בראמי עבד לפרנסתו כמורה לעברית בבית ספר בתוניס ובמסגרת זאת נאבק כדי להגדיל את מכסת לימודי העברית בבתי הספר של כל ישראל חברים ובמוסדות חינוך נוספים של הקהילה היהודית בתוניסיה, וכן העביר חוגי עברית במספר מועדנים ציוניים.
במקביל לעבודתו כמורה, התמנה ל"סופר מיוחד" בתוניסיה של העיתון העברי "הצפירה", וכתב בקביעות מאמרים לעיתון על חיי הקהילה היהודית בתוניסיה והמאמצים להפצת ההשכלה העברית והציונות בקרב בני הקהילה. הוא כתב מאמרים גם לעיתונים עבריים אחרים, בהם "המבשר" שיצא לאור באיסטנבול, וכן לעיתונים בצרפתית וערבית יהודית בתוניסיה.
בשנת 1910, ביחד עם ד"ר אלפרד ואלנסי ור' יעקב בוקארה, ייסד את "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה. בשנת 1913 היה מהמייסדים של העיתון "קול ציון", עיתון ציוני בערבית יהודית, והתמנה לעורך הראשי של העיתון. הצורך בהקמת עיתון ציוני הוסבר על ידו במאמר להצפירה:
העיתון יצא לאור במשך שנתיים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וחזר לצאת לאור בשנת 1920. בנוסף "אגודת ציון" הוציאה לאור עיתון בצרפתית.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של "ההסתדרות הציונית של תוניסיה", ארגון גג שהוקם כדי לאחד את הפעילות של כל הארגונים הציונים שפעלו עד אותה עת. באותה שנה נסע בראמי ביחד עם ד"ר אלפרד ואלנסי לייצג את ציוני תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון. באחד מנאומיו בכינוס עסק במצב החינוך העברי בתוניסיה וביקר באופן נוקב את חברת כל ישראל חברים על המחסור בלימודים יהודיים בבתי הספר שבניהולה. בשנת 1921 הוא נבחר לכהן כחבר בוועד המנהל של הקהילה היהודית בתוניס. כמו כן מאותה שנה החל לשמש כמזכירו של הרב משה סיטרוק (1846-1928), הרב הראשי של הקהילה. הפעילות הציונית בתוניסיה, שבראמי שימש כאחד ממנהיגיה, נחלה הצלחות רבות בתקופה זאת. עזרה לכך העובדה שהפדרציה הציונית הצליחה לקבל הכרה רשמית מהממשל הצרפתי וזכתה ליחס אוהד יחסית מהרשויות. על קריאת המגבית הראשונה של שלוחת קרן היסוד בתוניסיה, שבראמי היה אחד מראשיה, חתמו כל מנהיגי הקהילה, כולל הרב הראשי ויושב ראש הוועד המנהל. בראמי נסע ביחד עם שליח קרן היסוד מארץ ישראל לקהילות יהודיות בפנים תוניסיה עבור גיוס תרומות, ותרגם את נאומיו לערבית יהודית. הוא עצמו נודע כנואם מוכשר בעברית וערבית יהודית.
בראמי נפטר באופן מפתיע בשנת 1924, בגיל 36 בלבד. מותו נחשב לאבדה קשה עבור המפעל להפצת ההשכלה העברית והרעיון הציוני בתוניסיה. בהספד שכתב עליו אברהם אלמליח בדואר היום וכותרתו "היחיד!" נכתב כי:
אל מקום שהרוח הולך
אל מקום שהרוח הולך הוא רומן מאת חיים באר, שיצא לאור במסגרת "ספריה לעם" בשנת 2010. הרומן מתאר את מסעו של האדמו"ר מאוסטילה מבני ברק לטיבט, כדי לפגוש שם יק שבו נתגלגלה נשמתו של אחד מאבות אבותיו, "היהודי הקדוש". המסע הוא מפגש בין החסידות לבין הבודהיזם.
תמצית העלילה.
עקב סכסוך ירושה נאלץ האדמו"ר מאוסטילה, יעקב יצחק הורוביץ, לעזוב את חצר החסידות בבורו פארק שבניו יורק, שעליה השתלט אחיו, ולהקים חסידות משלו בבני ברק. האדמו"ר הוא מצאצאי "החוזה מלובלין" ו"היהודי הקדוש", שהיו מראשי תנועת החסידות בשלהי המאה ה-18. הוא בן 48, נשוי לא באושר לגולדי ("אני והיא רק דרים תחת קורת גג אחת, לא יותר מכך", תיאר את יחסיו אִתה), ולהם שלושה ילדים שאינם מביאים לו נחת. המשב"ק הנמרץ שלו יצר לאדמו"ר מוניטין של עושה נסים הקרוי "הצנתר האלוקי" (על משקל "הרנטגן") או "הצנתרא דדהבא" (בארמית: "צנתר הזהב").
לאחר ששלוש פעמים הופיעה בחלומו בהמה (לאחר מכן התברר לו ששמה יק) כשעל מצחה כתובה באותיות סת"ם המילה "יק", החליט האדמו"ר לצאת למסע בטיבט, כדי לפגוש בהמה זו, שבה נתגלגלה נשמתו של "היהודי הקדוש". למסע הוא יוצא עם חסידו הנאמן, שמחה דנציגר, יהלומן עשיר מאנטוורפן המממן את המסע. השניים יוצאים לדרך בלי לספר זאת לאיש, בספטמבר 2008, ימים אחדים לפני ראש השנה. הם מסתירים את זהותם החסידית, ולובשים בגדי חולין.
בהגיעם לסין מצטרפים אליהם מדריך תיירים הולנדי, אוסקר פלורין, והזואולוגית ד"ר סלנה ברנרד. הארבעה יוצאים ברכבי שטח, שאליהם נלווית משאית קירור שבה אוכל כשר, למסע בהרי טיבט. במסעם הם פוגשים נזירים מקומיים, שומעים סיפורי נסים ואף חווים מופתים שעושה האדמו"ר הצדיק. תוך כדי המסע מתפתח סיפור אהבה בין האדמו"ר לסלנה.
פרשנות.
עטיפת הספר.
על עטיפת הספר מופיע תצלום, שמקורו במאגר גטי אימג'ס, של דגלי תפילה טיבטיים - דגלי בד מרובעים וצבעוניים, הנתלים על מנת לברך את הארץ. דגלים אלו ייחודיים לבודהיזם הטיבטי, ואינם בשימוש בענפיו האחרים.
שם הספר.
שם הספר, "אל מקום שהרוח הולך", מרמז לפסוקי תנ"ך אחדים העוסקים ברוח:
דוד אסף העיר על שם הספר:
על כפל המשמעות של המילה "רוח" העיר אסף: "באר בחר לפרש את הרוח של ספרו כרוחו של האדם, זה שמתלבט עם השגרה, שיודע מהו התלם שמצפים ממנו כי ילך בו, ואף על פי כן רוחו עזה מספיק כדי לחרוג ממנו, אף כי לא להתריס לעומתו או למרוד בו".
מרכיבי הרומן.
יוסף אורן מזהה ברומן שלושה מרכיבים שלובים:
לשון הספר.
לשונו העשירה של ספר זה, בדומה ללשונם העשירה של ספריו הקודמים של באר, משכה את תשומת לבם של אחדים מסוקרי הספר:
חסידים וסיפורי חסידים.
גיבור הספר, האדמו"ר מאוסטילה, יעקב יצחק הורוביץ, הוא דמות בדיונית. מלבדו הספר מלא וגדוש בשמותיהם של ראשי החסידות ובסיפורי חסידים, המובאים בעיקר בפיו של האדמו"ר מאוסטילה, כחיזוק למסר שברצונו להעביר. ראשונים לכך הם יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין" ויעקב יצחק מפשיסחה "היהודי הקדוש", שהיו מראשי תנועת החסידות בשלהי המאה ה-18, ומוצגים כאבות אבותיו של האדמו"ר מאוסטילה, מצד אביו ומצד אמו, בהתאמה. עוד מוזכרים רבי ירחמיאל מפשיסחה, בנו בכורו של "היהודי הקדוש", שעל שמו קרוי בנו בכורו של האדמו"ר מאוסטילה, רבי שמחה בונים מפשיסחה, תלמידו וממלא מקומו של "היהודי הקדוש", שעל שמו קרוי שמחה דנציגר, הרבי מקוצק, רבי יעקב יוסף מפולנאה, המגיד ממזריץ', רבי יהושע אשר רבינוביץ (האדמו"ר מפוריסוב ובנו השני של "היהודי הקדוש"), שעל שמו נקרא יהושע אשר'ל, בנו השני של האדמו"ר מאוסטילה, הסבא משפולי, המגיד מקוז'ניץ, המגיד מדובנא, הרבי מגור (בעל "חידושי הרי"ם"), רבי דוד'ל מללוב, רבי אלימלך מליז'נסק, האדמו"ר מהוסיאטין, רבי שלמה'קה מזווהיל, הרב חיים דוד ברנהרד ("האדמו"ר הרופא") ועוד.
לאחר ששמע מהאדמו"ר סיפורי חסידים רבים אומר פלורין "שפע הסיפורים והציטוטים שלו כבר היו לי לזרא. מתחשק לי לצרוח 'די מספיק, רבּיי הורוביץ, תגיד כבר משהו פשוט, לא מהוקצע, אבל משהו שהוא שלך ולא משהו שאמר החכם הזה או הצדיק ההוא'".
על המקום המרכזי שתופסת החסידות בספר זה, לעומת מקומה המשני בספריו הקודמים, אמר באר (בריאיון לצור ארליך):
היפוך הלב.
בריאיון לעיתונאית מיה סלע אמר באר: "האם יכול להתחולל אצל אדם בגיל מבוגר 'היפוך הלב'. נניח אנשים כמוני או בני דורך, יש להם בן זוג אחד ואם זה לא מסתדר אז הם מחליפים בן זוג, זה לא ממש היפוך הלב. אבל לקחת אדם כל כך מרובע כמו האדמו"ר הזה. האנשים הכי מרובעים שיש להם הכי הרבה מה להפסיד זה האדמו"רים, הרבנים." חוקרת הספרות נורית גוברין הרחיבה בנושא זה של היפוך הלב וציינה: "לדעתי 'היפוך הלב' הוא הנושא המרכזי של הספר. ... כל גיבורי הספר עוברים תהליך של השתנות מתחילת הספר לסיומו. כל אחד נכנס למסע איש אחד ויוצא ממנו איש אחר. בהכללה אפשר לומר שזהו תהליך של היפתחות, התרככות, הבנה לשונה ולזר. גילוי כוחה של האהבה. תהליך השתנות כזה עובר גם על הקורא."
בהמשך מפרטת גוברין כיצד מתהפך לבו של הקורא: "ככל שהקורא מתקדם בקריאת הספר, מתהפך בו לבו. הקורא עובר תהליך של שינוי ביחס לגיבור הספר: מריחוק והסתייגות, לעג וביקורת, יחסו משתנה לקִרבה, להזדהות ולאמפתיה. יותר ויותר לומד הקורא להבין ואף לאהוב את האדם המתגלה מעבר לדמות הצדיק, את הבשר ודם שבו, את מי שכמהָּ לאהבה אמיתית של אישה, אהבה שלא זכה לה בחיי נישואיו."
ספרים שאתם מתכתב הרומן.
הרומן "אל מקום שהרוח הולך" מתכתב עם ספרים אחדים, מהם שמוזכרים בו במפורש, ומהם שנרמזים.
דוד אסף עמד על מקורות ההשראה של הרומן:
נוכחות המחבר בספר.
ספרו של באר "חבלים" הוא רומן אוטוביוגרפי, שבו המחבר, חיים באר, הוא גם המספר. ספרו "לפני המקום" הוא ספר ארס פואטי העוסק בתהליך יצירתו של ספר זה עצמו, ובו חיים באר הוא אחת הדמויות המרכזיות. בספר שלפנינו נוכחותו של באר פחות בולטת מאשר בשני קודמיו, אך בפרק האחרון של הספר, במעין אפילוג, מגיעה סלנה ברנרד לביקור בישראל, ובו היא פוגשת במקרה בסופר (שמו אינו מצוין) ומציעה לו לכתוב ספר על מסעו של האדמו"ר מאוסטילה לטיבט. זהו, אם כך, מרכיב ארס פואטי בספר. במהלך פגישתם מתברר שסופר זה כבר הוזכר בספר, כתייר דובר עברית שזיהה את האדמו"ר מאוסטילה בטיבט. עוד קודם לכן נרמז באר בתיאור "סופר ומרצה באחת האוניברסיטאות", המגיע לבית מדרשו של האדמו"ר מאוסטילה.
כתיבת הספר.