בחלק ניכר מהמקרים, אנשים עם הפרעת הקשב מראים גם פגיעה בתפקודים ניהוליים, הכוללים בין היתר יכולות כגון תכנון וארגון, ויסות התנהגות, עיכוב תגובה, גמישות חשיבתית, וזיכרון עבודה. אצל מבוגרים עם הפרעת קשב, רוב הקשיים שעולים קשורים בהתארגנות עצמית. לדוגמה, הם עשויים להיתקל בקשיים בארגון וסדר של מקום העבודה, ניהול זמן, השלמת משימות שהם התחילו לבצע וחלוקה לשלבים של משימות מורכבות. בעקבות זאת, אצל מבוגרים, הפרעת קשב יכולה לבוא לידי ביטוי בחוסר יכולת לבסס הרגלי חיים ולשמור עליהם. לכן, יש המנסים להתמודד עם קשיי ההתארגנות באמצעות פיתוח סגנון עבודה מותאם אישית. בצורה זו, הכלים שנלמדים עוזרים לאדם לרכוש מיומנויות החסרות לו לצורך התנהלות יעילה יותר בחיי היומיום.
בחיים הבוגרים קשיי הארגון יכולים להפריע לתפקוד ההורי של האדם במסגרת המשפחה. הורים עם הפרעת קשב עלולים להתקשות במעקב אחרי לוח הזמנים של ילדיהם (למשל לזכור מתי הם צריכים להיות בחוג, בפגישה עם חברים או בהכנת שיעורי בית).
היבטים רגשיים והצטברות של השלכות משניות.
הפרעת קשב מורכבת מגרעין אורגני, אשר סביבו מתפתחות עם השנים שכבות של תגובות פסיכולוגיות וחברתיות. תגובות אלה יוצרות בסופו של דבר את המבנה השלם של ההפרעה.
הקשיים הראשוניים שמציבה הפרעת הקשב עלולים לגרור אחריהם השלכות משניות בתחום הרגשי, הבין אישי, החברתי, האקדמי והתעסוקתי. במקרים רבים, אנשים עם הפרעת קשב מגיעים לגיל הבגרות עם מטען כבד של כישלונות, תחושה של חוסר התאמה ומבט לא אמפתי של הסביבה, אשר הופנמו ונעשו לחלק בלתי נפרד מהזהות העצמית.
הביטויים החיצוניים של היפראקטיביות ואימפולסיביות עלולים להפריע לסביבה ולגרום לעימותים עם עמיתים ודמויות סמכות, כגון הורים ומורים. במקרים מסוימים עימותים אלו ופגיעה ביחסים עם ההורים עשויים להוביל לקשיים בין-אישיים בבגרות.
בנוסף, לעיתים קרובות מתלווים להפרעת קשב גם קשיים בוויסות הרגשי. בהתאם, מבוגרים עם הפרעת קשב מדווחים לעיתים קרובות על אי-יציבות רגשית (emotional lability). חוסר היציבות הרגשית מובילה לפגיעה משמעותית בחיי היום-יום. היא מנובאת בצורה החזקה ביותר באמצעות התסמינים של היפראקטיביות-אימפולסיביות, כך שנראה שהיא קשורה יותר להפרעת קשב עצמה ולא לתחלואה הנלווית להפרעת קשב. הקשיים בוויסות הרגשי באים לידי ביטוי במיוחד בסיטואציות הכרוכות באינטראקציה חברתית כמו התפקוד המשפחתי-ביתי, התפקוד החברתי והתמודדות עם מוסדות הלימוד.
השפעות של היעדר טיפול.
להפרעת קשב ישנו אופי התפתחותי וכרוני. משום שהביטויים הראשונים של התסמינים מופיעים לרוב בגיל צעיר, ההשפעה שלהם על הפן הרגשי יכולה להופיע כבר בילדות; למשל, כאשר ילד מודע לכך שהוא לא כמו כולם או שהוא מפריע לסביבתו. לא מדובר רק בחוויות בעלות פוטנציאל טראומטי, אלא בחוויות בעלות השפעות עתידיות משמעותיות שלא ניתן להבטיח את הפיכותן. בהיעדר טיפול מתאים, היבטים אלו עלולים להתעצם עם הזמן ולפגוע בחייו של אותו אדם כבוגר. טיפול הולם יכול למנוע ליקויים מתמשכים בתפקוד במסגרת בית הספר, עולם העבודה, קשרים עם עמיתים ויחסים בין אישיים. לכן איתור מוקדם של הפרעת קשב מאפשר את מתן התמיכה וההנחיה הנחוצים.
עם זאת, ישנם אנשים שלא אובחנו בילדותם, אשר מגיעים לקבל טיפול ראשוני רק כשהם כבר בוגרים. העול הרגשי הנלווה להפרעת קשב בולט במיוחד בקרב אנשים שאובחנו לראשונה רק בגילאי הבגרות. בנוסף, הרבה מבוגרים עם הפרעת קשב לא מאובחנים כלל ולכן הם לא מקבלים אישור או הסבר על האופן שבו התסמינים של הפרעת קשב פוגעים באיכות החיים שלהם ומעולם לא הוצע להם טיפול. בהתאם, אחת התלונות הנפוצות של מבוגרים עם הפרעת קשב היא על דיכאון וערך עצמי נמוך.
אבחנה ראשונית בגיל מבוגר והפניה עצמית.
אנשים שאובחנו בילדות מראים יכולת הסתגלות גבוהה יותר להפרעת הקשב ומדווחים על פחות בעיות רגשיות-חברתיות בהשוואה לאנשים שאובחנו בגיל מבוגר.
עם זאת, אנשים רבים מאותרים ומאובחנים רק לאחר שגילו קשיים משמעותיים בהתמודדות עם החיים הבוגרים.
בשונה מתהליך התפתחות האבחנה אצל ילדים, אבחנת מבוגרים מאופיינת בכמות גבוהה של הפניות עצמיות. עבור מבוגרים הפניה עצמית היא הנורמה, ורבים פונים מיוזמתם לאנשי מקצוע כדי לקבל אבחנה של הפרעת קשב. ישנן מספר סיבות מרכזיות להפניה העצמית של מבוגרים. במקרים רבים האדם קורא תיאור של הפרעת קשב וחש שתיאור זה משקף אותו. גורם נפוץ נוסף הוא שהורים המביאים את ילדיהם לאבחון מציינים שהם היו כמוהם בילדותם, ועקב כך הם רואים את עצמם ואת קשייהם דרך העדשה של הפרעת קשב. באופן זה הורים שלא אובחנו בעבר מזהים את תסמיני הפרעת הקשב שלהם רק בעקבות האבחון של ילדם. הדבר תואם את התורשתיות הגבוהה המאפיינת הפרעת קשב: אחד המנבאים החזקים לקיומה של הפרעת קשב אצל אדם מסוים הוא קיומה אצל קרוב משפחה מדרגה ראשונה כמו הורה, אח או ילד.
שינויים בעקבות קבלת האבחנה בגיל מבוגר.
רבים מהאנשים שאובחנו לראשונה בבגרות חוו כישלונות רבים בתחומים שונים במהלך חייהם. משום שאותם אנשים, הוריהם, מוריהם וחבריהם לא ידעו את המקור האמיתי לקשיים, חוסר היכולת מפורש פעמים רבות כביטוי להיעדר מוטיבציה או קיומה של פתולוגיה כלשהי. כתוצאה מכך, רבים מהם מפתחים רגשות אשמה, בלבול וחוסר אונים. הם עלולים לסבול מהערכה עצמית נמוכה ולהתקשות לנצל את הכישרונות שלהם. במקרים רבים אנשים שאובחנו עם הפרעת קשב רק בגילאי הבגרות מתלוננים על כך שלא קיבלו טיפול בשלב מוקדם יותר בחייהם ומרגישים שחייהם היו יכולים להיות שונים אם היו מקבלים טיפול מתאים בגיל צעיר יותר. בהתאם, העול של הבעיות הרגשיות-חברתיות הנלוות להפרעת קשב הוא חמור ופוגעני יותר אצל אנשים שאובחנו במהלך ההתבגרות או אחריה.
מבוגרים עם הפרעת קשב, אשר לא אובחנו בילדותם עוברים שינוי דרמטי לאחר קבלת האבחנה. אחרי עשורים של התמודדות עם קשיים לא מאובחנים, שלא זכו למענה מתאים, האבחנה יכולה לספק לבעיות שהתעוררו בעקבות הפרעת הקשב הסבר בעל חשיבות רבה עבור מאובחנים ובני משפחותיהם. קבלת אישור רשמי על קיומה של הפרעת קשב מסייע בעצירת התהליך של האשמה עצמית או האשמה על ידי הסביבה; זאת משום שקבלת הסבר רפואי מסיטה את תשומת הלב מכוחות חברתיים לכוחות ביולוגיים ובכך מעבירה את האשמה מהאדם אל גופו.
קבלת האבחנה יכולה לשנות את התפיסה של האדם את עברו ולהוות נקודת מפנה בחייו. היא מאפשרת לו להפסיק להאשים את עצמו, לפתח תחושת מסוגלות מול האתגרים הנוכחיים הניצבים מולו ולהשתמש ביכולותיו כדי להגיע להצלחות.
שונות בין אישית רבה יותר.
התפתחות של הפרעת קשב אינה מבוססת על גורם יחיד, אלא על מכלול גורמים ביולוגים, פסיכולוגים וחברתיים המעצבים את הסינדרום המלא. בהתאם, מאפיין קליני בולט במחקרים על הפרעת קשב הוא השונות הרבה.
השונות בין אנשים עם הפרעת קשב בולטת יותר במבוגרים בהשוואה לילדים ולמתבגרים. מבוגרים עם הפרעת קשב מציגים התנהגויות קיצוניות, הנעות בין חוסר תפקוד מוחלט, תפקוד תקין ותפקוד גבוה מאוד. ייתכן שהבדל זה נובע מכך שלמבוגרים יש ניסיון מגוון וממושך יותר עם הסביבה, שכן סביבה אחת יכולה להגיב באופן שונה למצב מסוים בהשוואה לסביבה אחרת.
היבט נוסף שתורם לשונות הוא הגיל בו אותרה לראשונה הפרעת הקשב והמענה הטיפולי שניתן לה. כיוון שמדובר בהפרעה משמעותית, העדר טיפול עלול לגרום נזק לתפקודו או בריאותו של האדם. לכן, ככל שהאבחון נערך בשלב מוקדם יותר, קיימות פחות השפעות משניות והמערך הטיפולי נעשה יעיל יותר. טיעונים אלה מחזקים את ההשערה שעבור רמת חומרה מסוימת, אנשים שאותרו וטופלו בשלב מוקדם יתפקדו ברמה גבוהה מזו של אנשים שאובחנו בשלב מאוחר או לא אובחנו כלל.
אבחון מבוגרים.
האבחנה של הפרעת קשב התבססה בשנות ה-70 כאבחנה עבור ילדים והורחבה עבור מבוגרים בשנות ה-90. לצורך כך, קיימים כלים ייעודיים לאיתור ואבחון של הפרעת קשב בגילאים הבגרות.
50%–70% מבני ה-6–12 שההפרעה אובחנה אצלם יאובחנו כך גם בגיל ההתבגרות, ו-30% גם בתום תקופת ההתבגרות. הירידה בשיעור האבחון לא בהכרח מעידה על היעלמות ההפרעה. סביר יותר להניח שהאנשים אצלם אובחנה ההפרעה טופלו, או פיתחו דרכי התמודדות עם ההפרעה כך שהתסמינים שלה הפכו למורגשים פחות.
מבוגרים רבים עם הפרעת קשב אינם מודעים לבעיה, משום שהם חשים שהצליחו להתגבר עליה, במיוחד אם הצליחו לסיים לימודי בית ספר תיכון או להגיע ללימודים אקדמיים למרות ההפרעה. לעיתים ההרגלים שאדם עם הפרעת קשב מפתח לעצמו על מנת לפצות על ההפרעה ולהסתירה, מונעים ממנו להכיר בצורך בטיפול ובחשיבותו.
בנוסף, בעיות רבות המדווחות על ידי אנשים מבוגרים עם הפרעת קשב אשר משקפות ליקויים בתפקודים הניהוליים, כמו: קושי בארגון עצמי, קושי בוויסות קשבי, קושי בוויסות רגשי, פגיעה בערנות וביכולת להתמיד במאמץ, עלולות לבוא לידי ביטוי רק במהלך הפעילויות של חיי היום יום ולא בתנאי מבחן או בדיקה מקצועית.
זו אחת הסיבות לכך שהתרשמות קלינית כללית, או תיאור כללי של תחומי הקשב וההתנהגות, אינם מספיקים לצורך קביעת אבחנה של הפרעת קשב.