שוחר תרבות ומדעים, סטפאן באטורי הפך בשנת 1579 את המכללה של הישועים בווילנה לאוניברסיטה, מוסד שלישי מסוג זה במדינה.
מלחמה נגד רוסיה.
במישור יחסי החוץ השתדל באטורי לחפש שלום באמצעות בריתות חזקות. על אף שנשאר חשדן כלפי בית הבסבורג, כרת ברית הגנה עם יורשו של מקסימיליאן, הקיסר רודולף השני, בתיווך שליח הותיקן.
יישר את ההדורים גם ביחסים עם האימפריה העות'מאנית על ידי הסכם הפסקת האש ב-5 בנובמבר 1577.
לעומת זאת לבקשתו, אישר הסיים שהתכנס בוורשה את מימון המלחמה הבלתי נמנעת עם רוסיה של איוואן האיום.
יחד עם יד ימינו, הקנצלר זמויסקי, הוביל את צבא הרפובליקה הפולנית למסע מכריע נגד רוסיה כחלק ממלחמה רבת-משתתפים (פולין ושוודיה מחד, רוסיה, "ממלכת ליבוניה", ודנמרק מאידך) שנקראה מלחמת ליבוניה.
איוואן האיום פלש לליבוניה וכבש את דורפט ואת הדוכסות קורלנד שהייתה כמה שנים קודם בחסותה של פולין. הצבא הפולני הביס את הכוחות הרוסיים בווליקייה לוקי. בשנת 1581 סטפאן באטורי פלש לאימפריה הרוסית וב 22 באוגוסט הטיל מצור על העיר פסקוב. מראה העיר הגדולה הזאת וביצוריה המרשימים הרתיעו לא מעט את הלוחמים הפולנים. אך באטורי התעלם מטענות כמה מקציניו ומבקורתו של שליח האפיפיור, פוסבינו, שניסה לתווך בין הצדדים, והחליט
להמשיך במצור. לבסוף ב-13 בדצמבר 1581 איוואן, אחוז פחד לביטחונה של העיר השלישית בממלכתו, הסכים לחתום על חוזה שלום - הידוע כ"שלום של יאן זמויסקי". לפי חוזה זה רוסיה ויתרה על פולאצק (פולוצק) ועל דוכסות ליבוניה לטובת הרפובליקה הפולנית-ליטאית.
בחזרתו למולדת, באטורי ביטל את הפריבילגיות שהוקנו לאצילים בהסכם וילנה משנת 1561 והתחיל לייסם מדיניות של קונטרה-רפורמה.
משוחרר מדאגות לגבי הגבול המזרחי, יש עדויות כי סטפאן תכנן לאחר מכן ברית נוצרית עם רוסיה נגד האימפריה העות'מאנית.
זאת הייתה למעשה שאיפת האפיפיורים שבאמצעות שגריריהם לפולין (כמו קליגרי) ניסו לגייסו בראש מסע צלב נגד הטורקים.
אולם שקיעת רוסיה ב"תקופת הצרות" הותירה אותו ללא פרטנר רוסי. תוכניותיו להנהגת מלוכה תורשתית בפולין ולאוניה פרסונלית עם רוסיה וליטא נשארו ללא המשך בגלל מחלתו ומותו ב"טירה הישנה" שבנה בגרודנו (הורדנה), ב-12 בדצמבר 1586.
התערבויות במולדובה.
על אף שגייס קוזאקים לצבאו, במדיניותו כלפי מולודובה נזהר המלך באטורי שלא להכעיס את הסולטאן העות'מאני והתנגד לניסיונות של קוזאקים להתערב במולדובה. על מנת להראות נאמנות כלפי הסולטאן הוא עצר את השליט לשעבר של מולדובה איוואן ניקוארה פוטקובה, האנטי-טורקי, שחיפש באופן טבעי מקלט בפולין, והוציא אותו להורג בלבוב ב-16 ביוני 1578. כמו כן שיגר חיל משלוח למולדובה בפיקודו של גאשפאר בקשי על מנת לדכא ניסיון בהשתתפות של הקוזאקים להדיח את השליט פטרה הפיסח.
מחלתו ומותו - במרכז מחלוקת רפואית.
בשנותיו האחרונות סבל המלך ממרה שחורה וכתב צוואה.
ב-3 בדצמבר 1586, בשובו מציד הרגיש כאב עז בחזה ועייפות רבה. תסמינים אלו חזרו כעבור יומיים, בליווי קשיי נשימה, רעד, חיוורון והתעלפויות. שני רופאיו האיטלקים היו חלוקים בדעותיהם. הם איבחנו אבחנות שונות והמליצו על טיפולים סותרים. סימון סימוניוס, איש לוקאנה ובוגר האוניברסיטאות של ז'נבה והיידלברג, שיער כי מדובר ב"דיסקראסיה פריגאטה" (dyscrasia frigata) - הפרת איזון הליחות עקב קור והמליץ על חימום הגוף, בעוד עמיתו בוגר האוניברסיטה של פדובה, ניקולאוס בוּצ'לה, חשד כי מדובר במורסה בקרום המוח והמליץ על אמצעי קירור הגוף; המלך נפטר תוך זמן קצר, ב-12 בדצמבר 1586, ב"טירה הישנה" בגרודנו (הורדנה). היה בן 54 במותו. הנתיחה שלאחר המוות של גופתו שבוצעה על ידי הכירורג יאן זיגוליץ ולצידו, ניקולאוס בוצ'לה, הייתה הראשונה מסוג זה במזרח אירופה. המנתחים שמו לב להגדלה ניכרת של הכליות ("כמו של פר") ומהמורות מוזרות על פניהן, אך לא ייחסו את מוות לכך. את הגולגולת לא פתחו. גופת המלך הועברה מגרודנו לקרקוב, שם נקברה בקתדרלה המלכותית על הגבעה ואוול.
היו שהאשימו את הרופאים בגרימת מותו (turba medicorum perdidit cesarem), והריב ביניהם נמשך גם לאחר מכן במשך שנים, תוך הטחת עלבונות זה בזה. בשנת 1933 לרגל מלאת 400 שנה להולדתו של סטפאן באטורי התקיימה התייעצות רופאים בראשותו של פרופ' פרנצישק וולטר מבית הספר לרפואה בקרקוב, והועלתה ההשערה שהמלך נפטר עקב כליות פוליציסטיות עם אורמיה.
סטפאן באטורי לא השאיר יורשים ולא הצליח להוריש את כס המלכות מפולין לאחד מבני משפחתו.
חיי נישואיו עם אנה יגיילונקה, שהייתה עשר שנים מבוגרת ממנו, (בשנת הנישואים בת 52) לא היו מוצלחים.
לא יכלו להביא ילדים לעולם ולמלך שחי תקופות ארוכות רחוק מהבית, היו מספר מאהבות. המלכה אנה אף שקלה משום כך להתגרש ממנו.
תאריו אחרי 1576.
תאריו בלטינית, אחרי הכתרתו כמלך פולין, היו כדלקמן:
בתרגום לעברית:
יחסו ליהודים.
שנות מלכותו נחשבות לתקופה טובה בחיי הקהילה היהודית בפולין. בהגיעו לשלטון אישר באטורי מחדש את הזכויות שהוענקו להם בצ'ארטרים של קודמיו. בזמנו התחזקה ההנהגה המרכזית של יהודי פולין וליטא -ועד ארבע ארצות, שהתכנסה במליאתה בלובלין בשנת 1579 ובחרה במועצה ובראשה פרנס - marszalek generalnosci, רב כולל, ונאמן (wiernik).
הוועד נהנה מאוטונומיה בניהול חיי היהודים. הוא נדרש על ידי המלך לגבות גם את מסי הגולגולת שהוטלו על היהודים החל משנת 1549. היהודים השתתפו במאמץ המלחמתי של הממלכה לא רק על ידי מיסים, אלא גם על ידי השתתפות בהגנת הערים. ידוע המקרה של מנדל איזקוביץ' מקזימיר שתרם את הידע שלו בבניית גשרים ובביצוע עבודות אחרות בעלות חשיבות צבאית.
דמות אחרת מקרב מנהיגי היהודים שייצג אותם בפני המלך ולפי מקורות יהודים זכה להערכתו היה הרב שאול בן יהודה קצנלבוגן, איש פדובה שהקים ישיבה חשובה בבריסק.
המלך הוציא בשנת 1576 שני צווים להגנת היהודים מפני עלילות דם שנפוצו בקרב האוכלוסייה הפולנית והליטאית על ידי גורמים עוינים שפעלו בשם האמונה הנוצרית. המלך דרש להטיל על המסיתים עונש מוות. בזמנו של סטפאן באטורי קהילות יהודיות רבות קיבלו זכויות למסחר ולחכירה וההתיישבות היהודית התרחבה במזרח המדינה.
מצד שתי הערים שביקשו להמשיך לשמור עצמן מנוכחות של יהודים על ידי הזכויות שנקראו privilegia de non tolerandis judeis, קיבלו אישור לכך, כולל ורשה בה אף הורחב התחום האסור להתיישבות יהודים.
בשנת 1580 בהתאם לצו המלך, אסר ועד ארבע הארצות חכירה של נכסים מלכותיים - כמו מכרות מלח, מיסים, בניינים, בכל שטחי פולין גדול, פולין קטן ומזוביה. לעומת זאת לא חלו איסורים כאלה ברוסיה (רוטניה) האדומה, פודוליה, ווהלין, מערב אוקראינה וליטא.
לקריאה נוספת.
Umiejętności - Étienne Báthory roi de Pologne, prince de Transylvanie, Université des Jagellons, 1935
קישורים חיצוניים.
מהדורה צרפתית
" Ottoman-Polish diplomatic relations in the sixteenth century, Bilkent University, Ankara june 2003"
חזקת הדין
בהלכה, חזקת הדין היא אחת ממיני החזקות, שבה משתמשים בהלכה (אך אינה שימושית במשפט העברי). חזקה זו היא חלק מחזקה דמעיקרא
ההלכה.
חזקה זו קיימת כאשר מעשה מסוים, שמחיל דין מסוים מוטל בספק, ואין בידינו לברר מה היא המציאות האמיתית, למשל כאשר יש מצב של תרי ותרי, שישנם שני עדים המכחישים שני עדים אחרים, ואיננו יודעים אילו עדים הם האמיתים.
דוגמה.
מקרה כזה נידון במשנה באשה שהתעורר ספק לגבי הקידושין או הגירושין מבעלה, כיוון שבעלה זרק לעברה את כסף הקידושין או לחלופין את הגט, וההלכה קובעת שהגט או כסף הקידושין נחשבים כאילו הגיעו לרשותה המשפטית אם הגיעו לארבע אמותיה, ואם שניהם (הגבר והאשה) נמצאים במרחק הקטן יותר מארבע אמות, יש לבדוק - אם החפץ נמצא קרוב יותר אליו אז יש להחשיבו כמונח ברשותו של הזורק, ואם הוא נמצא קרוב יותר לרשותה של האשה, שאז נחשב הכסף או הגט כמונח ברשותה.
במקרה כזה, יש להעמיד את האשה על חזקת הדין בו היא נידונה לפני המעשה שעורר את הספק, ולכן אם הייתה פנויה והתעורר ספק לגבי קידושיה, ההלכה קובעת שהיא נשארת בחזקתה כפנויה ומותרת לכל העולם. וכן במקרה הפוך, אם הייתה אשת איש והספק הוא אם התגרשה, יש להעמידה על חזקתה הראשונה כנשואה והיא אסורה לכל העולם עד שתקבל שוב גט מבעלה.
חזקת הדין שלא בשעתה.
דין מורכב יותר, הוא חזקת הדין כאשר בשעה שהחלה החזקה, היא לא הייתה תקפה, אלא לשעה מאוחרת יותר ולמצב אחר, ולמשל:
דוגמה
הבהרה: כאשר אשה נשואה עם גבר, היא בחזקת איסור, כלומר שאם ימות הבעל ללא בנים, תהיה כבולה להנשא לאחיו לפי דיני יבום. במקרה שהבעל המת היה נשוי לאשה האסורה על היבם מדין גילוי עריות למייבם, אך האשה הייתה מותרת לבעל המת, (לדוגמה אם הוא נשוי לבת אחיו מצד אמו שאיננה אמו של האח המייבם), קובעת ההלכה כי לא רק אותה אשה שאסורה עליו פטורה מיבום, אלא גם אם האח המת היה נשוי לעוד אישה שאינה אסורה על המייבם, עדיין האשה האחרת נפטרת גם מייבום.
המקרה: המבוכה מתעוררת, כשאינו ברור אם הבעל המת שהיה נשוי לאשה המותרת גם למייבם, קידש אשה נוספת שהיא קרובת היבם, ובכך לא תיזקק האישה לייבום, במצב כזה קובעת ההלכה שהאשה הראשונה, זו שאינה קרובת היבם, במצב של "חזקת היתר" לייבם בעוד בעלה קיים.