טייסי מפציצי הטורפדו האמריקאים קיבלו הוראה לתקוף את יאמטו מדופן אחד בלבד, וזאת במטרה למנוע את ייצוב האונייה על ידי הצפת מדורים בדופן הנגדית. בתום התקפה שנמשכה שעתיים בה השתתפו מעל לשלוש מאות מטוסים שקעה יאמטו ב-7 באפריל, בטרם הספיקה להגיע ליעדה. מלבד יאמטו, טובעו במהלך הקרב גם הסיירת הקלה "יהאגי" וארבע משמונה המשחתות. בסך הכול איבדו היפנים כ-3,700 מלחים, ביניהם מפקד הכוח, אדמירל סייאיצ'י איטו, זאת לעומת אובדן עשרה מטוסים ושנים עשר אנשי צוות בצד האמריקאי.
המערכה היבשתית.
המערכה היבשתית על אוקינאווה ואיי ריוקיו ארכה 81 יום, החל ב-1 באפריל 1945.
האמריקאים הראשונים שנחתו באיי ריוקיו היו חיילי דיוויזיית הרגלים ה-77, שנחתו באיי קרמה, 24 קילומטרים מערבית לאוקינאווה ב-26 במרץ. לאחר חמישה ימים, ובסיוע נחיתות נוספות, השתלטו האמריקאים על האיים. כיבוש האיים סיפק לבעלות הברית מעגן מוגן עבור הצי וחיסל את איום סירות ההתאבדות היפניות.
ב-31 במרץ נחת גדוד נחתים בקייסה שימה, קבוצת איים השוכנת שמונה קילומטרים מערבית לבירה נהה, ולאחר שהשתלטו עליה הציבו בה סוללת תותחי 155 מילימטר.
12 ימים אחרי תחילת הקרב, בעוד כוחות היבשה בשיא ההסתערות, קיבלו הכוחות את הידיעה על מותו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. אוניות המלחמה סביב האי השמיעו צפירות דומיה לזכרו.
צפון אוקינאווה.
את הנחיתות העיקריות ערכו הקורפוס ה-24 והקורפוס האמפיבי השלישי בחופי הגושי (Hagushi) שבמערב אוקינאווה, ב-1 באפריל. דיוויזיית הנחתים השנייה ביצעה פעולת הסחה מול חופי מינטוגה שבדרום מזרח האי על מנת להסוות את נקודת הנחיתה האמיתית ובכך למנוע את העברת הכוחות היפנים משם.
הארמייה העשירית נחתה וכבשה את דרום האזור המרכזי של האי בקלות יחסית, תוך שחייליה משתלטים על בסיסי האוויר בקדנה (Kadena) וביומיטן. לאור ההתנגדות הקלה החליט גנרל באקנר להמשיך מיד לשלב השני בתוכנית המלחמה - כיבוש כל צפון אוקינאווה - ודיוויזיית הנחתים השישית נשלחה לביצוע משימה זו. התנאים הטופוגרפיים בצפון האי היו קשים, ועיקר ההתנגדות היפנית התרכזה בחצי האי מוטובו שבמערב האי, ששטחו מכוסה הרים מיוערים וגאיות מסולעים שהציעו ליפנים ביצורים טבעיים. אולם בתום לחימה עיקשת כבשו הנחתים את חצי האי ב-18 באפריל.
באותה עת תקפה הדיוויזיה ה-77 את איה שימה (Ie Shima) - אי השוכן בקצה המערבי של חצי האי. מלבד התקפות קונבנציונליות, ספגו האמריקאים התקפות קמיקזה ואף נתקלו בנשים יפניות חמושות בחניתות. בסופו של דבר כבשו האמריקאים את האי כולו עד ה-21 באפריל והבסיס האווירי שבו הופנה כנגד היפנים.
דרום אוקינאווה.
בעוד שהדיוויזיה השישית פעלה בצפון אוקינאווה, פנו דיוויזיית הרגלים ה-96 ודיוויזיית הנחתים השביעית לכיוון דרום, לאורך ה"מותניים הצרים" של האי. הדיוויזיה ה-96 פגשה לראשונה בהתנגדות יפנית במערב האזור המרכזי של האי, מעמדות יפניות מבוצרות למזרחית לכביש המהיר ומעמדות כשמונה קילומטרים צפון מערבית לשורי, אזור שמאוחר יותר קיבל את הכינוי "רכס קקטוס". הדיוויזיה השביעית נתקלה גם היא בהתנגדות קשוחה מגבעה מסולעת כ-910 מטרים דרומית מערבית לארקאצ'י.
עד שעות הלילה ב-8 באפריל כבשו החיילים האמריקאים את העמדות האלה ומספר עמדות נוספות, אך במחיר כבד של 1,510 פצועים והרוגים לעומת 4,489 הרוגים ושלושה עשר שבויים בצד היפני. אולם במהרה התברר שעמדות אלה היו רק מוצבים שהגנו על קו שורי, שלאורכו התארגנה ההגנה היפנית העיקרית.
היעד האמריקאי הבא היה רכס קקאזו (Kakazu) - שתי גבעות מחוברות באוכף שהיו חלק ממערך ההגנה החיצוני של שורי, ובהן הקימו היפנים ביצורים. הלחימה הייתה קשה, והיפנים, שהתבצרו במערות, הסבו אבדות רבות לאמריקאים טרם כבשו האחרונים את עמדות האויב. היפנים נהגו לשלוח אזרחים באיומי רובים להביא להם מים ואספקה, דבר שהוביל למותם של אזרחים רבים.
כשהגיעה המתקפה האמריקאית על רכס קקאזו לקפאון החליט אושיג'ימה לעבור למתקפה. בערב ה-12 באפריל תקפה הארמייה ה-32 את העמדות האמריקאיות לאורך קו ההגנה. ההתקפה היפנית הייתה כבדה ומדויקת, ורק לאחר שהגיעו למצב של קרבות פנים אל פנים נסוגו התוקפים, וחידשו את מתקפתם בלילה שאחרי. ההתקפה הסופית נערכה ב-14 באפריל ונהדפה גם היא. כישלון המתקפה הבהיר למטה הארמייה שהיפנים נמצאים בעמדת נחיתות, והישגי המתקפה היו נטישת הכוחות את העמדות המבוצרות שלהם וחשיפתם לאש האמריקאית העדיפה. לפיכך החליט המטה לשוב וליישם את אסטרטגיית המגננה.
הדיוויזיה ה-27, שנחתה באפריל, התקדמה באגף הימני של קו ההגנה, לאורך החוף המערבי של אוקינאווה. הודג' הציב שלוש דיוויזיות לאורך הקו: הדיוויזיה ה-96 במרכז, השביעית במזרח, וכאמור, ה-27 במערב, כשלכל דיוויזיה מוקצים כשניים וחצי קילומטרים של קו הגנה.
הודג' פתח במתקפה משלו ב-19 באפריל עם התקפה הארטילרית הרחבה ביותר במלחמה באוקיינוס השקט. במתקפה לקחו חלק 324 תותחים, 650 מטוסים, אוניות מערכה, משחתות וסיירות ששיגרו פצצות נפלם, פגזים ואש מקלעים על המגינים. היפנים, מצדם, נסוגו לתוך המערות שסיפקו להם הגנה יחסית מההתקפות, ובסיומן יצאו וירו פצצות מרגמה על הכוחות האמריקאים המתקדמים.
קרב הבקעה באמצעות טנקים, שניסו לאגף את רכס קקאזו ולחבור לרגלים שחצו את הרכס, נחל כישלון והאמריקאים איבדו 22 טנקים. אף על פי שטנקי להביור הצליחו בטיהור מספר מערות מבוצרות, לא השיג הגיס ה-24 יתרון משמעותי, ואף איבד 720 חיילים. למעשה, פעולת הסחה נוספת בחוף מינטוגה שביצעה דיוויזיית הנחתים השנייה אילצה את היפנים להציב חלק מכוחותיהם בדרום האי ובכך נמנע הרג רב יותר בקרב המרכזי.
בסוף אפריל החליפו דיוויזיית הנחתים הראשונה והדיוויזיה ה-77 את הדיוויזיה ה-27 והשביעית, בהתאמה. כשהגיעה הדיוויזיה השישית נטל הקורפוס השלישי את הפיקוד על האגף הימני והארמייה העשירית נטלה את הפיקוד על הקרב כולו.
ב-4 במאי שיגרה הארמייה ה-32 התקפת-נגד. הפעם ניסה אושיג'ימה לתקוף דרך הים את עורף הקווים האמריקאים. על מנת לסייע להתקפה הזיזו היפנים את הארטילריה שלהם לשטחים פתוחים. הדבר איפשר להם להכות בקווים האמריקאים, אך גם חשף אותם לאש האויב, והאמריקאים הצליחו להשמיד מספר כלי ארטילריה יפניים. בנוסף, נחלה המתקפה כישלון.
באקנר שיגר מתקפה אמריקאית נוספת ב-11 במאי, שנמשכה עשרה ימים. ב-13 במאי כבשו חיילי הדיוויזיה ה-96 וגדוד הטנקים ה-763 גבעה בגובה 150 מטרים שחלשה על מישור החוף המזרחי והייתה עוגן ההגנה היפנית באזור, עליו הגנו כאלף חיילים יפנים. באותה עת, בצד השני של האי, כבשה הדיוויזיה השישית את "גבעת חרוט הסוכר". כיבוש שתי נקודות אלה חשפה את ההגנות היפניות משני צדי מתחם ההגנה של שורי, ובאקנר קיווה לכתר את המתחם כולו וללכוד בתוכו את הכוח היפני העיקרי.
בסוף מאי החלו לרדת גשמי מונסון שהפכו את הדרכים ואת אזורי הלחימה לביצות שהקשו על הלחימה. התקדמות כוחות הקרקע החלה להזכיר את שדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה, והחיילים התקשו לפנות את הפצועים לעורף. ב-29 במאי הורה מפקד הדיוויזיה הראשונה, מייג'ור גנרל פדרו דל ואייה, על פלוגה A מהרגימנט החמישי לכבוש את מצודת שורי. כיבוש המצודה היה מכה אסטרטגית ופסיכולוגית ליפנים, והיה לנקודת ציון חשובה במהלך הקרב. אוניית המערכה "מיסיסיפי" הפגיזה את המצודה במשך שלושה ימים לפני התקדמות הכוחות, ולפיכך נסוגה הארמייה ה-32 דרומה והותירה את המצודה לנחתים.
הנסיגה היפנית נערכה במיומנות בחסות החשיכה, וכ-30,000 חיילים נסוגו לקו ההגנה האחרון בחצי האי קיאן (Kiyan), שעתיד היה להפוך לשדה הקטל הגדול ביותר בקרב אוקינאווה, שכלל גם אזרחים רבים. בנוסף התבצרו 2,000 חיילי הצי הקיסרי היפני במפקדות תת-קרקעיות שהשקיפו על הבסיס הימי בחצי האי אורוקו (Oroku). ב-4 ביוני פתחו האמריקאים בהתקפה אמפיבית בחצי האי אורוקו, ואיגפו את המגנים היפנים. לאחר עשרה ימי לחימה עיקשת, ולאחר שמרבית החיילים היפנים העדיפו להתאבד, הבין מפקד הכוחות היפנים, אדמירל מינורו אוטה, שאבדה התקווה לניצחון, וב-13 ביוני התאבד במפקדתו ביחד עם קציני המטה שלו. היפנים הנותרים נסוגו לקצה הדרומי של האי, שם התכוננו לקרב האחרון.
ב-18 ביוני נהרג גנרל באקנר מאש ארטילרית בזמן שצפה בהתקדמות כוחותיו, ואת מקומו תפס גנרל רוי גייגר. בכך הפך גייגר לנחת היחיד בהיסטוריה האמריקאית שפיקד על יחידות צבא. חמישה ימים לאחר מכן החליפו גנרל ג'וזף סטילוול. האמריקאים הכריזו על תום הקרב ב-21 ביוני, אף על פי שמספר כיסי התנגדות נותרו חבויים. אושיג'ימה וצ'ו ביצעו ספוקו במפקדתם בגבעה 89 בשעות האחרונות של הקרב.
אבדות.
אבדות צבאיות.
קרב אוקינאווה גבה את חייהם של חיילים ואזרחים רבים. האמריקאים איבדו 49,151 חיילים, מהם 12,520 הרוגים או נעדרים ו-36,631 פצועים, ובכך היה לקרב היקר ביותר לכוחות האמריקאים במלחמה הפסיפית. אחד ההרוגים המפורסמים בקרב היה העיתונאי ארני פייל, שנהרג מאש מקלעים באיה שימה. במשך שלושת חודשי הקרב איבדו האמריקאים 763 מטוסים, 36 כלי שיט טובעו ו-368 מהם ניזוקו ברמות חומרה שונות.
החלטתו של באקנר לתקוף את ההגנות היפניות מהחזית התבררה כמוצלחת, על אף האבדות הקשות שהסבה. ארבעה ימים בלבד לפני סוף הקרב נהרג באקנר מאש ארטילריה יפנית, בעודו בוחן את כוחותיו. בכך היה לקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנהרג מאש אויב בזמן מלחמה בהיסטוריה האמריקאית. יום לאחר מכן נהרג גנרל נוסף - בריגדיר גנרל קלאודיוס איסלי - מאש מקלעים.