"שפתון" הוא חלק מטרילוגיה בה סוקר פוטר את החיים בבריטניה, דרך נקודות מבט אישית: "מטבעות מן השמיים" עסק בשנות ה-30, "הבלש המזמר" בשנות ה-40 ו"שפתון" בשנות ה-50.
כמו גם, הסדרות המאוחרות: "קריוקי" ו"לזארוס הקר", שהופקו לפי תסריטיו לאחר מותו.
"שפתון" היא הסדרה העליזה והקלילה מבין סדרות אלו.
בכל אחת מסדרות אלו מציג פוטר את המוזיקה כמפלט ממציאות אפרורית, עגמומית ומסויטת.
המוזיקה בסדרה מופיעה בקטעי הדמיון באמצעות דיבוב שפתיים של השירים הפופולריים של התקופה על ידי הגיבורים. בטכניקה זו נעשה שימוש נרחב ביצירותיו של פוטר.
בין השירים מופיעים להיטיהם של הפלאטרס, אלביס פרסלי, באדי הולי, ג'רי לי לואיס, פאטס דומינו ועוד.
בסצנת המפגש בין מייק הופר לסילביה ברי, מבצע ורוקד הזוג בדמיונם את להיטם של הצמד הזמרים האמריקאי מיקי וסילביה "האהבה היא מוזרה".
רמז לסיבת הבחירה של שמות הדמויות.
נעימת סיום כל פרק והכותרות הייתה "The Man With the Golden Arm" (1956) של בילי מאי
יש לציין כי חלקם של השירים יצא מספר שנים אחרי המאורעות המתוארים.
הסגנון.
כיאה לסדרות בריטיות, מופיע בה ייצוג נאמן של אופי התקופה, הכלים והתלבושות.
בתחילת כל פרק מוצג קטע מקורי של "יומן קולנוע" המביא את החדשות וקטעי סגנון-חיים מהתקופה, כמו למשל את חתונתה של השחקנית גרייס קלי.
היומן מוצג בבית הקולנוע בו עובדת סילביה כסדרנית.
מסגרת העלילה, בה משולבים השרות והסגנון הצבאי בשרות במסגרת אזרחית, נלקחה מחוויותיו של פוטר עצמו בעת שירותו בשנות החמישים. בסדרה מוצגת הלהיטות של הפקידות הבכירה ליציאה למלחמה על "כבוד בריטניה" ללא עילה מספקת.
הסדרה מסתיימת ערב היציאה למלחמה ובשיר "הנח את הנשקך" (1956) של אני שאלטון, כמסר רומנטי ואנטי-מלחמתי כאחד.
הסדרה הייתה מועמדת בשנת 1994 לשני פרסי באפט"א, בקטגוריות "איפור הטוב ביותר" ו"המוזיקה הטובה ביותר".
הסדרה שודרה בישראל במסגרת ערוץ 2 בשנות התשעים.
אייפון 3GS
אייפון 3GS (באנגלית: iPhone 3GS) הוא טלפון חכם בעל מסך מגע שנוצר על ידי חברת אפל והדור השלישי בסדרת האייפונים שלה. ההכרזה על המכשיר נעשתה ב-8 ביוני 2009 במהלך כנס ה-WWDC של שנת 2009 של החברה בסן פרנסיסקו. המכשיר תומך במערכת ההפעלה IOS מגרסה 3.0 ומעלה. הדור הקודם של מכשירי האייפון היה האייפון 1, כאשר בדור הזה נוספה האות S, שמסמלת את המהירות המשופרת של המכשיר. בין השינויים במכשיר שופרה המהירות, המצלמה ועוצמת הסוללה, נוספו מצפן, רמקול פנימי ושליטה קולית.
אייפון 4 ירש את מקומו כמכשיר דגל ב-2010.
ייצורו של ה-3GS נמשך עד להכרזת אייפון 5 בספטמבר 2012.
כינורו של רוטשילד
כינורו של רוטשילד (ברוסית: Скрипка Ротшильда, תעתיק: Skripka Rotshilda) הוא סיפור קצר מאת הסופר הרוסי אנטון צ'כוב. הסיפור התפרסם לראשונה בגיליון 37 של העיתון "רוסקייה וידומוסטי" ("Русские ведомости") ב-6 בפברואר 1894 , ובאותה שנה נכלל בקובץ יצירותיו "נובלות וסיפורים" ("Повести и рассказы"). הסיפור תורגם לעברית מספר פעמים (ראו להלן) והוא נלמד כיום בבתי ספר בישראל כחלק מבחינת הבגרות בספרות.
עלילה.
הגיבור הראשי הוא יעקב איבאנוב המכונה "ברונזה", איש קר, ממורמר ומנוכר לסביבתו. הוא בן שבעים וחי עם אשתו, מַארפָה, בדלות ועוני בעיירה קטנה, ומתפרנס משני עיסוקים: בניית ארונות מתים ונגינה בכינור. יעקב מחשב כל הזמן את רווחיו והפסדיו מעבודתו, כשהחיסכון הופך מטרה בפני עצמה. אהבתו היחידה היא נגינה בכינור. למרות היותו אנטישמי, הוא מנגן לפרנסתו באירועים יהודיים, בלית ברירה.
יום אחד חולה מארפה, וגוססת. גסיסתה גורמת לו למחשבות של חרטה וצער על התנהגותו המזלזלת, הקרה והאדישה כלפיה. ערב מותה, היא מזכירה לו את עברם המשותף ואת התינוקת המשותפת שהייתה להם, אך יעקב אינו זוכר, ואומר למארפה שהיא הוזה. לעת בוקר, מתה מארפה, ויעקב ממשיך בחשבון הנפש שלו כאשר הוא נזכר כמה הייתה מסורה כלפיו.
בלווייתה של מארפה חוזר יעקב שוב לדפוס הקבוע של מחשבה על ההפסד, כשדואג לכל הוצאות הלוויה בעצמו כדי שלא יצטרך לשלם, ואף שמח על ארון הקבורה האיכותי שבנה בעודה בחיים. כשהוא מגיע הביתה הוא חווה לראשונה את הבדידות ומתחיל לחשוב ולהרהר על מארפה ולהצטער על מותה. תוך כדי הרהורים אלו, נקלע בדרכו יהודי בשם רוטשילד, שבא להזמינו לנגן בתזמורת ולהחליף נגן אחר אשר חלה. יעקב כל כך שקוע בחשבון הנפש שלו, שהוא תופס את רוטשילד כקורבן ומתנפל עליו בקללות ובמכות, עד אשר היהודי נאלץ לברוח. יעקב הולך לנהר, שם הוא מתרכך ונזכר באשתו ובתינוקת. הוא מתחיל לחשוב על הנהר ועל השימושים הרבים שהיה יכול לעשות בו, במקום לעבוד בבניית ארונות מתים. ההרהורים על ההפסדים האלה גורמים לו לחשוב גם על האופן שבו הוא התייחס לאשתו ולרוטשילד, והוא מגיע למסקנה שהשנאה והרשעות בעולם גורמים להפסדים נוראיים.
מאוחר יותר בסיפור, מגיע לביתו רוטשילד, אשר נשלח לקרוא ליעקב שינגן בחתונה. רוטשילד, שעדיין מבולבל ממפגשו הקודם עם יעקב, חושש להתקרב אליו ומתחנן שלא יכה אותו, אך יעקב מפתיע אותו בחביבותו ומתנצל בפניו על כך שלא יוכל לנגן באירוע המתוכנן מכיוון שהוא חולה.
מחלתו של יעקב מחמירה, וכשהוא שוכב על ערש דווי, בקשתו האחרונה היא לתת את הכינור לרוטשילד, לאות פיוס. בקשה זו מביעה למעשה את כל התהליך שעבר יעקב במהלך הסיפור: את חשבון הנפש שלו, את כאב ההחמצה שלו, ואת התחברותו מחדש לטבע ולאנושות. מאז, הכינור הופך לכלי הנגינה של רוטשילד.
תרגומים לעברית.
הסיפור הופיע במספר תרגומים לעברית:
עיבודים.
עיבוד מוזיקלי.
המלחין היהודי-רוסי הצעיר וֶניאמין (בנימין) פליישמן , שלמד בשנים 1939–1941 אצל דמיטרי שוסטקוביץ' בקונסרבטוריון של לנינגרד, חיבר בהשפעת מורו אופרה במערכה אחת בשם "כינורו של רוטשילד" , המבוססת על סיפורו של צ'כוב, ובה עשה שימוש מסוים במוטיבים מוזיקליים יהודיים.
פליישמן נהרג בקרב בספטמבר 1941, וכששמע שוסטקוביץ על מותו, במאי 1941, הזמין מהוריו של פליישמן עותק של יצירתו, ובפברואר 1944 סיים אותה ותזמר אותה.
עיבודים תיאטרוניים.
בשנת 1964 הועלה הסיפור בתיאטרון העונות במסגרת התוכנית "עסקי נישואים", שכללה ארבעה מערכונים המבוססים על סיפורי צ'כוב בעיבודו של נסים אלוני.
מחזהו המאוחר של חנוך לוין "אשכבה" מבוסס על שלושה מסיפוריו של צ'כוב: "כינורו של רוטשילד", "יגון" (מועקה) ו"בבקעה". הזקן והזקנה שמופיעים במחזה הם פרפרזה על יעקב ברונזה ומארפה.
קישורים חיצוניים.
הסיפור בתרגום לעברית:
מזלג (שחמט)
בשחמט, מזלג (או לגיזה) היא טקטיקה שבה כלי מסוים מאיים על מספר כלים בו זמנית. כיוון שהצד השני אינו יכול לסגת עם כל הכלים באותו תור, הצד שביצע את המזלג זוכה באחד מהם. בדרך כלל יבחר הצד המותקף לנוע עם הכלי הטוב יותר. במקרה שאחד מהכלים המותקפים הוא המלך, חייב המותקף לנוע איתו ולהפסיד את הכלי השני.
כל כלי יכול לבצע מזלג. הכלי הטוב ביותר לביצוע מזלג הוא הפרש, כיוון שהוא מסוגל לקפוץ מעל כלים אחרים, וכמו כן הוא נע בצורה אחרת משאר הכלים והוא יכול לאיים על מלכה לגמרי בלי שהמלכה תאיים עליו. גם מלכה היא כלי טוב במיוחד לביצוע איומי מזלג, שכן היא יכולה לאיים על רוב הכלים מרחוק בלי שיאיימו עליה, וגם כי אפשר להזיז אותה לשמונה כיוונים.
הגנות ממזלג.
מהמזלג אפשר להתגונן במספר דרכים:
ריתוק (שחמט)
בשחמט, ריתוק היא טקטיקה שבה כלי מאיים על כלי, כך שאם הכלי המאוים יזוז, הוא יחשוף את הכלי שמאחוריו להכאה, ומאחר שהכלי שמאחוריו חשוב יותר, הוא לרוב יעדיף לא לזוז. במקרה שהכלי שמאחוריו הוא מלך, הכלי איננו יכול לזוז כלל, או שהוא יכול לזוז רק לאורך ציר ההתקפה של הכלי המרתק אותו.
רק הכלים "ארוכי הטווח": מלכה, רץ וצריח מסוגלים לבצע ריתוק.
מערך הנפגעים וקציני הערים
שווייץ בתקופה הרומית
חיילים רומאים נלחמו לראשונה על אדמת שווייץ במאה ה-1 לפנה"ס. בשנים שלפני כן חדרה התרבות הרומית לאזור, אך לאחר השלמת כיבושה של שווייץ בשנת 15 לפנה"ס, עת הכניע טיבריוס את הרטים, שווייץ הפכה לפרובינקיה רומית ותהליך זה הואץ. שלטונה של רומא באזור נמשך יותר-420 שנים נוספות, תחילה כאימפריה מאוחדת, והחל במאה ה-4 כאימפריה המערבית בלבד, אשר שבה והתאחדה עם המזרח ושוב נפרדה עד הפיצול הסופי לשתי ישויות נפרדות בשנת 395.
הכיבוש הרומי.
בשנת 107 לפנה"ס פלשו לאזור שבטי הקימברים והטווטונים. שבטים אלו הנחילו לרומים מספר תבוסות צבאיות, ואף פלשו לאיטליה כשהם מתוגברים בלוחמים הלווטים שנספחו אליהם. לאחר שהוכו על ידי גאיוס מריוס בשנת 101 לפנה"ס, שבו הקימברים והטווטונים למקומות מוצאם.
בשנת 58 לפנה"ס ניסו ההלווטים, בלחץ השבטים הגרמאנים, לפלוש לגאליה, בהנהגת מנהיגיהם אורגטוריקס ודיוויקו אך הובסו על ידי יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה, ושבו למקומות מוצאם, כשהם מובסים וכנועים. בשנת 15 לפנה"ס הכניע טיבריוס את הרטים, וארצם הפכה לפרובינקיה בשם רייטיה (בלטינית: Raetia).
אזור האלפים הפך לחלק מהאימפריה הרומית ותושביו קיבלו על עצמם את התרבות הרומית במהלך המאות הבאות.
שווייץ הרומית.
פוליטיקה ומשטר.
מרכז השלטון הרומי באזור ישב בעיר אוונש שבקנטון וו. שווייץ באותה התקופה הייתה כפופה לחוקה רפובליקאית כמו זו אשר הייתה תקפה ברומא של אותם הימים. סמכויות השלטון בפרובינקיה בוצעו ברובם על ידי צמד שופטים המכונים "Duumviri". מדי שנה נערכו בחירות לתפקיד, ובהם השתתפו כל האזרחים (גברים לבד, למעט עבדים) מעל גיל 25, ובתקופות מאוחרות יותר על ידי מועצה בעלת 100 חברים.