Nurmakhan, Zhanash: Kazaktyn 5000 akyn-zhyrauy. Almaty 2008.
sudo היא פקודה במערכות הפעלה דמויות יוניקס, המאפשרת להריץ תוכניות תחת משתמש אחר, בדרך כלל מנהל. השם הוא שילוב של המילים su (פקודת הרשאות ביוניקס, ר"ת SUPER USER) ו-do אשר פירושה באנגלית "ביצוע".
הפעלת הפקודה תדרוש אימות סיסמה מהמשתמש, ולאחר מכן תופעל התוכנית הרצויה בהרשאה המתאימה. כך לדוגמה הקלדת הפקודה "sudo nautilus" במסוף תוביל לפתיחת הנאוטילוס בהרשאות שונות מרמת המשתמש הרגיל.
Evolution
Evolution (מאנגלית: אבולוציה) היא תוכנת דואר אלקטרוני וניהול מידע אישי של GNOME. התוכנה כוללת דואר אלקטרוני, לוח שנה, פנקס כתובות וממשק לרשימת משימות. התוכנה פותחה במקור על ידי חברת Ximian שסימלה הוא קוף, ומכאן השם. בשנת 2003 נקנתה החברה על ידי חברת נובל וזו המשיכה להיות המפתחת העיקרית. היא הפכה להיות תוכנת הדואר הרשמית של סביבת העבודה גנום בגרסה 2.8 בספטמבר 2004. התוכנה עצמה פותחה עם רישיון חופשי (GPL), אולם התוסף Ximian Connector, שאיפשר חיבור לשרתי Microsoft Exchange היה תוכנה קניינית. רק בעקבות קנייתה של Ximian (ושל הפצת הלינוקס סוזה) על ידי נובל שוחרר גם התוסף ברישיון GPL
ממשק המשתמש של Evolution דומה לזה של מיקרוסופט אאוטלוק. תכונותיו כוללות אינדקסציה של הדואר הנכנס, מסנני דואר זבל חזקים הכתובים בשפת Scheme, ותמיכה ב-icalander (פורמט קובץ המאפשר שליחת בקשות פגישה ומשימות למשתמשים אחרים על גבי הרשת).
ישראל טייבר
ישראל טייבר (תרנ"ד, 1894 – תש"י, 29 ביוני 1950) היה תעשיין בולט ביישוב וממקימי העיר גבעתיים. טייבר כונה "מוכתר גבעת רמב"ם" בעקבות תרומתו לפיתוח הגבעה בגבעתיים.
ביוגרפיה.
טייבר נולד ללאה ואברהם באוקראינה, בעיירה דונייבצי, הבכור למשפחה חסידית בת עשרה ילדים. לאביו היו שלוש מזקקות לייצור כוהל ובנוסף עסק במסחר בעץ ובקרקעות. בגיל 14 הצטרף ישראל לפעילויות אגודת "פרחי ציון".
אביו מת ב-1912, בגיל 44, מסוכרת. ישראל היה אז בן 16 ונרתם לעול פרנסת המשפחה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, החליטה המשפחה לעלות לארץ ישראל.
ב-1920 עלו שלושה מאחיו לארץ ישראל ולאחר שעבדו בסלילת כבישים בגליל, הצטרפו לדגניה ולכנרת.
ביולי 1921 עלו אחריהם גם ישראל, שאר האחים ואמם.
ישראל השתקע בתל אביב והחל לעסוק בבניה, ובמסחר בחומרי בנייה. בתשלום שקיבל על סלילת המדרכה מרחוב אלנבי עד הים רכש חצי מגרש לבנייה ברחוב גאולה וכל המשפחה הקימה בו בית בן ארבעה חדרים.
תחילה ניסתה המשפחה לעסוק בגידול טבק אך הניסיון נכשל וטייבר החל לעבוד ב"משרד העבודה" שקדם לסולל בונה. במשרה זו עבד בשנים 1923-1927.
בקיץ 1924 רכשה המשפחה בתשלומים קרקע בשכונת נחלת יצחק, אז מחוץ לעיר ומעבר לנחל איילון. בזמנו, השכונה הייתה מבודדת, לא הייתה כל תחבורה למקום וגם לא אספקת מים וחשמל. בשנה שלאחר מכן נישא ישראל לעטרה, עולה מוויטבסק.
תחילה הקימה המשפחה רפת במקום. אולם, המשק נקלע לקשיים. במקביל, החלו לקום מפעלים בנחלת יצחק והמקום איבד את צביונו החקלאי. כאן החל טייבר בפיתוח עסקיו והיה מעורב בתעשייה וברכישת קרקעות.
ישראל טייבר רכש בשנת 1933 גבעת טרשים בלתי מעובדת מחוץ לתל אביב, שכונתה על ידי ערביי האזור "תל אל-הווה" - תל הרוחות, בשל היותה חשופה לרוחות הים. בשטח נבנתה בהמשך שכונת גבעת רמב"ם, מפעל חייו של ישראל טייבר.
לאחר הרכישה מכרה המשפחה את המשק בנחלת יצחק.
יחיאל, צעיר האחים, היה מראשוני המתיישבים בגבעת רמב"ם בשנת 1934 והראשון מבני המשפחה.
בשנת 1941 הקים עם רעייתו את ביתו (כיום "בית טייבר") ברחוב ביאליק בגבעתיים. בני הזוג בנו גם מגדל מים בסמוך לו.
לבית החדש עברו אמו של ישראל, הוריה של עטרה, וגם בת דודתה של עטרה. הבית היווה מרכז חברתי ותרבותי לתושבי השכונה. במגדל המים עצמו שכנה תחנת נוטרים, שפעלה גם כמרכז אימונים של חברי ההגנה.
כחלק מעיסוקיו ברכישת קרקעות ובדאגה לפיתוחם היה מעורב בסלילת כביש תל אביב-הרצליה, שנסלל ככביש פרטי באותם ימים.
בשנות ה-40 רקם טייבר חלום ליישב מחדש את פוריה ולהקים בה עיר קיט שתתבסס על חמי טבריה ועל האקלים הנוח יותר של פורייה. התוכנית החלה לקרום עור וגידים ו-40 משפחות התיישבו בבניינים חדשים שנבנו. אולם, מותו הפתאומי של טייבר הפסיק את פיתוח היישוב וזה נקלע למשבר דמוגרפי שנמשך שנים רבות.. אכסנית הנוער במקום, נקראת על שמו.
שימש עד מותו כמנהלן של חברות הביטוח "יהודה" ו"ציון".
חברת הביטוח "יהודה" נמכרה בשנת 1943 על ידי בעלי המניות האמריקאיים למשפחת טייבר, הבעלים של חברת הביטוח "ציון". "ציון חברה לביטוח" הוקמה בשנת 1935 ומ-1940 הייתה בבעלות ישראל טייבר ואחיו חיים טייבר.
אחותו, רינה, נישאה למדען אהרן קציר.
ישראל טייבר נפטר בירושלים בי"ד בתמוז תש"י מאוטם שריר הלב, בגיל 56. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר אחריו את רעייתו, עטרה (1900-1975).
על שמו קרויים מושב ניר ישראל וכן רחוב י. טייבר בגבעת רמב״ם בגבעתיים, שקיים עד היום.
בשנת 1999 מכרו בני הדור השני של משפחת טייבר את מלוא הבעלות ב"ציון" להראל השקעות.
"בית טייבר" משמש כיום את החברה להגנת הטבע.
אנדינגן
אנדינגן (בגרמנית: Endingen) היא עיירה בת כ-2,000 תושבים כיום (ינואר 2012), בקנטון ארגאו בצפון שווייץ.
אנדינגן ולנגנאו היו שתי העיירות היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנציפציה של 1866.
היסטוריה.
התיישבות אנושית ראשונה התקיימה באזור אנדינגן, לפחות החל מהתקופה הנאוליתית - תקופת האבן המאוחרת, בערך משנת 10,000 לפני הספירה ואילך. חפצים מלאכותיים בודדים שהתגלו כאן, מיוחסים לאותה תקופה, כמו גם חפצים מאוחרים יותר ובתי כלונסאות, מהתקופה הכלקוליתית - ראשית תקופת הברונזה, בערך משנת 3800 לפני הספירה ואילך. משנת 1500 לפני הספירה בערך ישבו באזור שבטים קלטים שונים, בעיקר ההלווטים.
במאה הראשונה לפני הספירה הובסו ההלווטים על ידי יוליוס קיסר והוכנסו תחת השפעה רומית. שפת הרומאנש, ניב מדובר של לטינית, היא אחת השפות המדוברות עד היום באזור ובשווייץ בכלל, גם אם על ידי מעטים מאוד כיום (פחות מאחוז אחד בכל שווייץ). בימי הביניים המוקדמים, המאות הראשונות לספירה, נכבש המקום על ידי שבטים גרמאניים, שהתערבבו עם ההלווטים. כ-93% מתושבי אנדינגן כיום מדברים גרמנית.
עדות ראשונה בכתובים לקיום יישוב כאן, שנקרא אנטינגס (Entingas) קיימת משנת 798 לספירה. החל מהמאה ה-13 ובמשך כמאתיים שנה שלט באזור בית הבסבורג האוסטרי, שמוצאו משווייץ דווקא. ב-1415 נכבשה אנדינגן על ידי הקונפדרציה השווייצרית הישנה, שהוקמה כמאה ועשרים שנה קודם לכן ומאז אנדינגן היא חלק בלתי נפרד משווייץ על כל גלגוליה השונים, כקונפדרציה או פדרציה, למעט תקופה קצרה ביותר של 17 שנים בראשית המאה התשע עשרה (1798 - 1815), כששלטה כאן צרפת של נפוליאון.
יהודי אנדינגן.
ידוע על התיישבות יהודים בשווייץ לפחות מאז המאה ה-13, עוד לפני הקמת הקונפדרציה הישנה, אולם בעקבות מגפת "המוות השחור", שהגיעה לשיאה בשווייץ ב-1348, הופצה עלילת דם נגד היהודים, שהם שגרמו למגפה - "מרעילי הבארות", ובעקבות זאת נשרפו חיים וגורשו משווייץ כמעט כל היהודים.
כעבור כשלוש מאות שנה, ב-1678 החליט בית המחוקקים השווייצרי לרכז את מעט היהודים ששרדו בשווייץ, באזור מצומצם אחד - עמק הנהר סורב, החופף פחות או יותר לאזור קנטון ארגאו שבשווייץ של היום ואשר בתוכו כלולה גם העיר אנדינגן. אחת המשפחות היהודיות שהגיעו לעיר בעקבות זאת הייתה משפחת דרייפוס, אשר אחת מבנותיה כעבור כ-350 שנה, רות דרייפוס, הייתה האשה הראשונה והיהודיה הראשונה שכיהנה בתפקיד נשיאת (וראש ממשלת) שווייץ.
כמאה שנים לאחר מכן, ב-1776 הוחלט לצמצם עוד יותר את האזור המותר להתיישבות יהודים ונקבעו שתי עיירות בלבד בתוך עמק הנהר סורב, שבהן הותר ליהודים להתיישב - אנדינגן ולנגנאו. ואכן, אנדינגן הפכה לעיירה שכמחצית מאוכלוסייתה יהודית והיא אחת העיירות הבודדות בכל שווייץ, שאין בהן כנסייה. מאידך, יש בה בית כנסת, בית התפילה היחיד הקיים בה, שהוקם עוד ב-1764.
היהודים באנדינגן, ואף בשווייץ כולה, לא זכו לשוויון זכויות, אלא רק בתקופה הקצרה של השלטון הצרפתי. נאסר עליהם למשל לעסוק בחקלאות, שהייתה העיסוק של מרבית התושבים, ואף כמעט בכל שאר המקצועות, למעט רוכלות זעירה. נאסר עליהם להיות בעלי אדמות. אם הצליחו להרוויח קצת כסף, מיד הוטל על זה מס, כך שנשארו תמיד בעוניים. הם חויבו בתשלומי מעבר גבוהים בעוברם בין גבולות הקנטונים והמחוזות השונים. הם חויבו במס נישואין מיוחד, שאף היה גבוה בצורה יוצאת דופן. אסור היה להקים משפחות מעבר למספר מוגבל מסוים. אסור היה להיקבר בתוך גבולות העיירה עצמה (ולכן בית הקברות היהודי היה אכן מחוץ לעיירה). ועוד הגבלות מסוגים שונים ומשונים, ככל שרצו השלטונות הנוצריים. היה זה רק כעבור כחמישים שנים נוספות לאחר גמר שלטון צרפת באזור, באמנסיפציה של 1866, שהותר ליהודים להתיישב גם בשאר חלקי שווייץ והם זכו לשוויון זכויות.
בעקבות האמנציפציה השתנתה אנדינגן כליל ובראשית המאה העשרים היא פחות או יותר התרוקנה מכל יהודיה. בין המשפחות היהודיות שעזבו את העיירה אותה עת הייתה גם משפחת ויילר, שבנה ויליאם ויילר יליד אנדינגן (1902) היה לימים לבמאי קולנוע אמריקאי ידוע ("בן חור" ועוד). כיום ניתן למצוא בה את בית הכנסת העתיק שחודש ב-1852 ואת בית הקברות היהודי העתיק (שניהם הוכרו כנכסי תרבות לאומיים של שווייץ).