בשיא של בועת הדוט-קום, במרץ 2000, נסחרה החברה בשווי של כ-540 מיליון דולר. החברה תכננה לבצע הנפקה שנייה בנאסד"ק, ולגייס 100 מיליון דולר שיכסו את החובות שנוצרו בעקבות שורת הרכישות שמימנה באשראי בנקאי (בעיקר מבנק הפועלים ובנק לאומי). אלא שההנפקה תוכננה להתבצע בחודש אפריל 2000, אך אז החלה הצניחה במניות הטכנולוגיה וההנפקה בוטלה. במהלך שנת 2000 הציגה החברה הספדים ושווי החברה בבורסה צנח תוך חצי שנה ב-90% מהשיא לכ-40 מיליון דולר. בדצמבר 2000, מכרה את החזקותיה בחברת חלל תקשורת לחברת יורוקום תמורת כ-5 מיליון דולר. בתחילת 2001 הוחלט בחברה להחליף את צוות ההנהלה הקודם, ולמנות את ערן לסר וזיו מנדל, שהגיעו מחברת ג'ון ברייס הדרכה, כמנכ"לים משותפים. במאי 2001, הודיעה על שינוי שמה למנטרג'י, כשמה של חברת הבת שלה בצפון אמריקה.
ביולי 2001, הגיש בנק הפועלים בקשת פירוק לחברה, אבל חזר בו. זאת עקב חוב של 30 מיליון דולר של החברה כלפי הבנק. באוקטובר 2001, לאחר דיונים של כמעט שנה, הגיעה החברה להסדר פריסת חובות, שכלל המרה של חלק מהחוב למניות.
במהלך שנת 2002, המשיכו הקשיים העסקיים של החברה, היא המשיכה להפסיד ולא יכלה להחזיר את חובותיה. בספטמבר 2002 פנתה לבית המשפט בבקשה להגנה מפני נושיה, לצורך גיבוש תוכנית הבראה שבמרכזה מכירת רוב הפעילות, ארגון מחדש וצמצום מספר העובדים. בינואר 2003 הגישו הבנקים הנושים בקשה למינוי כונס נכסים לחברה.
גילת די.בי.אס.
גילת די.בי.אס (DBS) הייתה חברה בת של גילת תקשורת, שהוקמה לצורך החזקת חלקה של החברה באחת מהקבוצות שהתמודדה וזכתה במכרז שידורי טלוויזיה בלוויין בישראל (תחת המותג YES). הקבוצה - חברת די.בי.אס שירותי לווין (1998) בע"מ - הוקמה בשנת 1998 על ידי איש העסקים עזרא הראל והחברות ישפאר, בזק וגילת תקשורת שהחזיקה 15%. אך בינואר 1999, אסר משרד התקשורת על גילת תקשורת להמשיך ולהחזיק במניות, בגלל חשש לניגוד אינטרסים. החשש נובע מכך שדיסקונט השקעות, שהחזיקה 19% ממניות גילת תקשורת, שלטה גם בחברת הכבלים תבל. בעקבות הוראה זו, הקימה גילת את "גילת די.בי.אס", לה הועברו מניותיה ב-YES בעלי המניות בגילת למעט דיסקונט השקעות קיבלו מניות בחברה החדשה. בספטמבר 2000 חתמה "גילת די.בי.אס", על הסכם עם שאול אלוביץ' לרכישת מניותיה ב-YES, במטרה שיהפוך לבעל השליטה. הקבוצה ביקשה תמורתן לא יותר מסכום ההשקעה בהן, כ-70 מיליון ש"ח. על פי ההסכם הייתה העסקה אמורה להיות מושלמת בתוך 180 יום ממועד החתימה, אך אלוביץ' לא עמד בהתחייבות לבצע את העסקה ולפעול להשלמתה, והחל סכסוך משפטי. במרץ 2010 רכש לבסוף אלוביץ' את השליטה ב-yes מכל בעלי המניות האחרים, למעט בזק שהמשיכה להחזיק 49%.
מרכז שיקום ואחזקה 7200
אורי גולדשטיין
אורי גולדשטיין הוא עיתונאי, במאי סרטי תעודה ויוצר ישראלי בתחום הטלוויזיה.
ביוגרפיה.
גולדשטיין נולד בירושלים לבית דתי. הוא נחשב אוטודידקט. החל לעבוד ברשות השידור, ברדיו ובטלוויזיה ככתב חדשות בשנת 1970. המשיך כבמאי סרטים ארוכים וכתבות ל"מבט שני" ול"יומן".
ב-1969 השתתף בסרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה".
זכה בפרסים רבים בישראל כולל פרס כינור דוד של העיתון ידיעות אחרונות. הפרס ניתן על סדרת סרטים בחמישה פרקים המתארת את עסקת חילופי השבויים עם ג'יבריל ב-1985. אחדים מסרטיו נקנו ושודרו בחו"ל, בהם הסרט "מחיר מבצע" על סיירת צנחנים.
גולדשטיין זכה במלגת קרן שרת לאמנים ונשלח לארצות הברית. הוא ייצג את ישראל בפרס אמי בארצות הברית בסרטו "פרטים קטנים", על ילדים עם שיתוק מוחין. כמו כן זכה בפסטיבל סרטי נשים באיטליה על סרט על חיל נשים בישראל. צ'ארלס ברונפמן וקרן קרב בחרו בגולדשטיין לביים את הסרט במלאת 40 שנה למדינה.
סרטו על סברה ושתילה זכה בפרס על שם עליזה שגריר. סרטו על יגאל אלון מוקרן עד היום במוזיאון גינוסר. גולדשטיין חזה, בכתבה רחבת ממדים בת חמישים דקות ששודרה בערוץ הראשון בערב שבת, את פרוץ האינתיפאדה הראשונה עם הפלסטינים בשנת 1987.
בסרט בן תשעים דקות, "הקץ המגולה", הסביר את תופעת גוש אמונים וזכה על כך בפרס רשות השידור. ההיסטוריון משה צוקרמן אמר כי זה הסרט הראשון העושה עבודה היסטורית של מדענים ומכניס את המדיה לעידן השכלת החובה. הכתבה "וילה בלבנון" על מלחמת לבנון הראשונה שודרה בתוכנית "מבט שני" וזכתה להדים רבים. בעקבות שידור הכתבה החל ויכוח ציבורי על איך והאם יש לסקר הלוויות חיילים.
יש הגורסים כי כתבה של גולדשטיין על תפקוד ממשלת מנחם בגין ששודרה ב"יומן", הייתה בין הגורמים להתפרקותה. השר אהרן אוזן אמר אז - "זו לא ממשלה. זו שקשוקה".
כתבה של גולדשטיין שצולמה בחברון הביאה לסכסוך בין מנכ"ל רשות השידור דאז, אורי פורת והשר הממונה רענן כהן. פורת התפטר בתום פרשה זו. בעקבות שידור הכתבה קיבל איום על חייו ומכתבי שטנה בעילום שם.
ב-2010 העניק פורום היוצרים הדוקומנטריים בישראל לאורי גולדשטיין פרס מפעל חיים. הפרס ניתן לו במסגרת טקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי שנערך ב-2 בדצמבר 2010 במרכז אומנויות הבמה במעלות תרשיחא.
ביקורת.
דליה רביקוביץ' בעקבות כתבה על האחד במאי: "אורי גולדשטיין מצטייר כאחד הכתבים המקוריים ביותר, וכמי שמתקרב בכתבותיו לאמנות הקולנוע. הצילומים והעריכה בסרטו היו מלבבים ורוויי הומור, וכן גם קטעי ראיון עם עוברים ושבים, שלוקטו בקפידה כאילו היו חלק מתסריט מוכן".
אדם ברוך: "מה טוב באורי גולדשטיין (ערוץ 1, "יומן")? הוא גם אמן וגם כתב טלוויזיה. גם מתעד (כפשוטו) וגם לירי (במידה). הוא אחת הסיבות לצפייה ביומן של ערוץ 1. ניסיון החיים שלו הינו תובנה מעודנת ומרירה".
אורי פורת, מארס 1986:"קבל נא מחמאותיי על הסדרה "חיילים יקרים" שהייתה לאחד מציוני הדרך ברשימת ההישגים הבלתי נשכחים של הטלוויזיה הישראלית. כושר היצירה העיתונאי-אמנותי שלך טבוע כחותם על כל אחד מחמשת פרקי הסיפור האנושי המרתק הזה".
גיא מרוז:"...ואפרופו מילה טובה לערוץ הראשון. בעצם לא. מילה ענקית לאורי גולדשטיין, כתב מופלא שלהם שמביא כמעט מדי שבוע סיפורים גדולים ורגישים ל"יומן". איך ערוץ 10 עוד לא חטף אותו?" (מעריב, יולי 2005)
בשנת 2008 יצא תא תדמי"ת - חלק מפורום משפטי למען ארץ ישראל, במכתב למנכל רשות השידור דאז, מוטי שקלאר נגד כתבה על חברון בבימויו של גולדשטיין, אשר לטענתם הציגה באופן מוטה ומעוות את היישוב היהודי בחברון..
בשנת 2011, הוציא נפתלי מוזס, לשעבר עוזרו האישי של הרב מנחם פרומן ואביו של אחד מהנערים הרוגי הפיגוע בישיבת מרכז הרב, את הספר "אבל תחת זכוכית". בספרו, מוזס מנתח את סרטו התעודי של גולדשטיין על הפיגוע. אחרי תיאור מדוקדק של המראות והפסקול, מוזס מגיע למסקנה שגולדשטיין מוליך את הצופים שולל, תוך שימוש בהונאה, בהסתרת עובדות ובישול הסרט. מטרתו של גולדשטיין, לפי מוזס, להציג ש"הסבל הוא אוניברסלי,"... אבל, לפי מוזס, עיקר מטרתו של גולדשטיין להציג את האשמה כולה על כתפי הישראלים, ובייחוד המתנחלים והדתיים הלאומיים. מוזס מאשים את גולדשטיין שסרטו אינו יכול להסתתר תחת הכותרת 'אמנות', ושלמעשה זהו "זיכוי זדוני ומרושע של האשמים, והאשמה גסה דוחה ומגונה של החפים מפשע".
בסינמטק ירושלים נכתב על הסרט "הקץ המגולה": ב-1982 יצא אורי גולדשטיין לתעד את הימים האחרונים של היישוב 'עצמונה' בחבל ימית. בישירות קולנועית, עם סקרנות בריאה ועם האמפתיה שתמיד הניעה את הכתבות והסרטים שלו, מציג גולדשטיין את התודעה שמפעילה את אנשי היישוב על רקע הוראתו של שר הביטחון שרון לפנות את היישובים. גולדשטיין מניח לתמונות ולקולות לחשוף לא מעט מהמנגנון הסוגסטיבי שפעל בצורה דומה שני עשורים מאוחר יותר בפינוי רצועת עזה, והוא עושה זאת אגב התבוננות נדהמת במקום וביושביו - ביופי, במחויבות, באמונה, ובניתוק שהם יוצרים בין תושבי המקום לבין "המציאות" הישראלית שבתוכה הם מתקיימים
משה קופל
משה קוֹפֶּל (נולד ב-1956) הוא פרופסור אמריטוס למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תלמוד ויושב ראש ומייסד פורום קהלת.
ביוגרפיה.
קופל נולד ב-1956 בניו יורק למשפחה הקשורה לחסידות גור. למד לתואר ראשון בישיבה יוניברסיטי, ובמהלכו למד שנה בישיבת הר עציון. לאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק. ב-1979, בגיל 23, קיבל תואר דוקטור למתמטיקה, בהנחייתו של פרופ' מרטין דייוויס. את שנת הפוסט-דוקטורט עשה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. עלה לישראל ב-1980 והצטרף כחבר במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2021 פרש והפך לפרופסור אמריטוס.
מדעי המחשב.
בתחום מדעי המחשב ידוע קופל בעיקר בזכות מחקריו בנושא ייחוס מחברים, תחום שאליו התוודע במהלך עבודתו כיועץ בחברה לענייני אחזור מידע. באמצעות אלגוריתם שפיתח יחד עם שלמה אנגלסון ארגמון וג'ונתן שלר, הוא הראה כי ניתן להשתמש בניתוח סטטיסטי של השימוש במילים במסמך לקביעת מין, גיל, שפת האם וסוג אישיותו של המחבר. האלגוריתם שיצר קופל זיהה כי נשים נוטות להשתמש יותר מגברים בכינויי גוף והבחנות רבות נוספות. הממצאים בנוגע למגדר עוררו גם ביקורת מצד חוגים פמיניסטיים שהתלוננו בין השאר על בינאריות הזיהוי של גברים ונשים.