המלצות אלה התקבלו בחלקן - מספר הרבעים הופחת ל-32 במקום 52, והאזור החדש איחד לתוכו את מחוז לונדון, מרבית מחוז מידלסקס וחלקים מהמחוזות אסקס, קנט, סארי וחלק קטן מהרטפורדשייר, מהמחוז הכפרי של קרוידון, המחוז הכפרי של איסט האם והמחוז הכפרי של ווסט האם.
ערי הסביבה התנגדו לאיחוד עם לונדון, חלקן בהצלחה (המחוז העירוני סאנבורי שעל התמזה, המחוז העירוני סטיינז, והמחוז העירוני פוטרז באר ממחוז מידלסקס שחששו מגידול במיסוי העירוני), וחלק בלא הצלחה (אפסון ואיוול, קייטרהאם, וורלינגהאם, אשר ווייברידג' שהפכו לחלק מלונדון רבתי).
סמכויות המועצה.
המועצה הייתה אחראית על שירותים ציבוריים הנוגעים לכלל אזור לונדון רבתי ובהם: שירותי כיבוי האש, שירותים לשעת חירום, שירותי פינוי אשפה ומניעת הצפות. סמכויות שונות התחלקו בין המועצה לבין רובעי לונדון השונים ובהם: בניית דרכים, תכנון עירוני ושירותי פנאי ונופש.
המועצה קיבלה בשנת 1970 את הסמכויות בנושא תחבורה מהנהלת התחבורה של לונדון (London Transport Board). סמכויות אלה הועברו בשנת 1984 לרשות התחבורה האזורית של לונדון.
על פי החוק משנת 1963 הייתה המועצה אחראית ליצירת תוכנית פיתוח לאזור לונדון רבתי. תוכנית זו הביאה לחקירה רשמית של פעילות המועצה בשנים 1970–1972.
שליטה פוליטית במועצה.
הבחירות הראשונות למועצת לונדון רבתי נערכו ב-9 באפריל 1964. הנציגים נבחרו בכל אחד ואחד מרובעי לונדון. הרכב המועצה הנבחרת כלל 64 חברים ממפלגת הלייבור ו-36 מהמפלגה השמרנית. הנציג מטעם הלייבור ביל פיסק הפך למנהיג הרוב במועצה.
בבחירות 1967 בשל אי שביעות הרצון בציבור ממשלת בריטניה, זכו השמרנים ב-82 מושבים ואילו הלייבור ירד ל-18 מושבים. בבחירות 1970 שבו השמרנים להיות מפלגת הרוב במועצה.
בבחירות 1972 שונתה שיטת הבחירה, והוארכה כהונת חברי המועצה ל-4 שנות כהונה. בבחירות 1973 זכתה מפלגת הלייבור ב-57 מושבים במועצה, והשמרנים ב-33 מושבים. המפלגה הליברלית זכתה בשני מושבים במועצה.
משבר הנפט של 1974, האינפלציה הגדולה שלאחריו, וחובות המועצה בשווי של 1,600 מיליארד ליש"ט הביאו להעלאת מיסים עירוניים לפני בחירות 1977 ולקיצוצים בתקציב. צעדים אלה הביאו לפילוג במפלגת הלייבור ולהקמת מפלגת שמאל חדשה על ידי קו ליווינגסטון בעל ההשקפות הסוציאליות.
בבחירות מאי 1977 זכו השמרנים ב-64 מושבים במועצה, ומפלגת הלייבור זכתה ב-28 מושבים. הוראס קאטלר, נציג הרוב, קיצץ בתקציב המועצה ומכר נכסים רבים על מנת לצמצם את חובות המועצה. צעדים אלו הביאו לחיזוקו של ליווינגסטון. בבחירות 1981 עמד בראש מפלגת הלייבור הלורד אנדרו מקינטוש אולם יומיים לאחר הבחירות בהן זכתה מפלגת הלייבור, הדיח ליווינגסטון את מקינטוש מרשות המפלגה במועצה, והפך למנהיג הרוב במועצה.
ביטול המועצה.
התוכניות החברתיות השונות שקידם ליווינגסטון, היו לצנינים בעיני ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, חברת המפלגה השמרנית והביאו למחלוקות גלויות בין המועצה לבין ממשלת בריטניה. ליווינגסטון תקף באופן רציף את הממשלה בפעולותיו: כגון פרסום נתוני האבטלה בעיר על לוחות המודעות של בניין המחוז הסמוך לפרלמנט הבריטי, הורדת מחירי כרטיסי הרכבת התחתית של לונדון והאוטובסים בלונדון בטענה שהממשלה לא דואגת לשכבות הנמוכות, וכן פתיחה בדיאלוג עם מנהיג השין פיין גרי אדמס, והקמת פסל לכבוד נלסון מנדלה - שניהם שהוגדרו על ידי ממשלת בריטניה באותה עת כטרוריסטים.
בשנת 1983 החליטה ממשלת בריטניה על ביטול המועצה בטענה כי היא אינה יעילה ומיותרת, וכי ניתן להעביר את מלוא תפקידיה לידי הרבעים השונים. נייר לבן בשם "Streamlining the cities" פירט את הצעת הממשלה. נייר לבן זה ספג ביקורת רבה בטענה שהצעד הוא פוליטי ולא מקצועי.
חוק השלטון המקומי 1985 ביטל את המועצה ועבר על חודו של קול בשל התנגדות האופוזיציה. החוק קבע כי מועצת לונדון רבתי תפוזר ב-21 במרץ 1986. חודשי החסד שניתנו למועצה נועדו על מנת לאפשר ל-22,000 עובדי המועצה למצוא עבודה ברבעים השונים. נכסי המועצה נמכרו, ובניין המחוז נמכר לחברת בידור יפנית אשר הקימה במקום מוזיאונים ואת האקווריום של לונדון.
החלפת המועצה.
עם ביטול המועצה הועברו מרבית סמכויותיה למועצות המקומיות של הרבעים השונים של לונדון. חלק מהסמכויות (כגון הטיפול בכיבוי השריפות בעיר) הועבר לרשויות ממשלתיות. ביקורת ציבורית רבה הופנתה כנגד צעד זה, שכן במקום רשות מרכזית אחת פעלו למעלה מ-100 רשויות שונות ברחבי העיר - עובדה שיצרה תוהו ובוהו תכנוני בשל היעדר התיאום בין הגופים ועודף הבירוקרטיה.
בשנת 1997 עלתה לשלטון מפלגת הלייבור בראשות טוני בלייר. במסגרת מצע הבחירות של המפלגה, זו התחייבה להקים מחדש שלטון מרכזי באזור לונדון רבתי. בעקבות משאל עם שנערך בלונדון רבתי בשנת 1999 הוחלט על הקמת רשות לונדון רבתי בראשה יעמוד ראש עיר.
הרשות הוקמה בשנת 2000 במבנה שונה מזה של מועצת לונדון רבתי. בראש הרשות עומד ראש העיר, והרשות כוללת את אספת לונדון - גוף המבקר את פעולות ראש העיר.
לאחר בחירתו של קן ליווינגסטון לראשות העיר, החל ליווינגסטון את נאום הניצחון שלו במילים: "כפי שאמרתי לפני שהפריעו לי בבוטות לפני 14 שנים...".
הרובע השנים עשר של פריז
הית' אנדרו לדג'ר
הרובע השלושה-עשר של פריז
הרובע השלושה-עשר של פריז (בצרפתית: XIIIe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע נמצאת שכונת הצ'יינהטאון העיקרית של פריז, אזור בו מרוכזים בניניי מגורים גבוהים, בדרום-מזרח הרובע השלושה-עשר.
כמו כן, הרובע הוא מקום מושבה של הספרייה הלאומית של צרפת – אתר פרנסואה מיטראן, ואזור העסקים החדש שבגדה השמאלית.
גאוגרפיה.
לב הרובע הוא כיכר ד'איטלי (כיכר איטליה), המהווה את נקודת ההתכנסות של כל השדרות המרכזיות של הרובע, וכן של קווי הרכבת התחתית שעוברים בו. הכיכר נפגשים חלקי הרובע, בּוּט-אוֹ-קָאי, גובלן והרובע האסיאתי (צ'יינהטאון).
שטח הקרקע של הרובע הוא 7.146 קמ"ר.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית הרובע השלושה-עשר נמצאת עדיין בהליך של צמיחה, בעיקר בשל שטף המהגרים מאסיה שמתנקז אליו. במפקד האוכלוסין האחרון משנת 1999, מנתה האוכלוסייה 171,533 איש. הרובע השלושה-עשר גדל במהירות גם בהיקף הפעילות העסקית שבו, הודות למחוז העסקים החדש שהוקם בו (פארי ריב גוש). ב-1999 אכלס הרובע 89,316 משרות, וסביר להניח שמספר זה גדול יותר בימנו.
הרבעים הפנימיים.
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים ("quartiers"). הרבעים הפנימיים של הרובע השלושה-עשר הם:
היסטוריה.
הרובע השלושה-עשר נוצר לאחר הרחבת פריז בשנת 1860, והוא כולל חלקים מהרובע השנים-עשר על-פי חלוקת העיר הישנה. הרובע השלושה-עשר היה עד למספר פיתוחים טכנולוגיים גדולים; ב-21 בנובמבר 1783, באזור בוט או קאי נחתו ז'אן פרנסואה פילטרה דה רוזייה (Jean-François Pilâtre de Rozier) יחד עם פרנסואה לורן המרקיז מארלנדה לאחר הטיסה המאוישת הראשונה בכדור פורח שבנו האחים מונגולפייה. בשנת 1891 פנאר ולבסור הקימו את המפעל הראשון לייצור מכוניות בסמוך לפורט ד'איברי.
במהלך המאה ה-19 וחלק מהמאה ה-20, עברה ברובע השלושה-עשר פעילות תעשייתית ענפה, בה ניתן למנות את מפעל השוקולד של לומבר ("Lombart"), מפעל הסוכר של סֶה ("Say") ומפעל SUDAC.
חלקו של הרובע המצוי מדרום לכיכר ד'איטלי עבר טרנספורמציה רבתי במחצית השנייה של המאה ה-20. אזור המגורים שבסביבת שדרות וינסן אוריו נבנה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, כמו כן, בלוקים שסבלו מבעיות תברואה וסניטריה עברו שיפוצים: בלוק מספר 13 (בשדרות אוגוסט-בלנקי), בלוק מספר 4 (סביב כיכר נסיונל), ובלוק בייברה.
העבודות האורבניות הגדולות ביותר, בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, זכו לשם איטלי 13 ("Italie XIII"), משום שהתרכזו סביב שדרות ד'איטלי, והובילו לבנייתם של מגדלי מגורים גבוהים בחלקו הדרומי של הרובע. בהשארת תאוריות התכנון האורבני של לה קורבוזייה, שונו פניו של האזור שנמשך מבוט-או-קיי עד לרחוב נסיונל, ומשדרות וינסן אוריו ועד לפורט-ד'איטלי. למעלה משלושים מגדלים שגובהם חוצה את מאה המטרים נבנו באזור זה, בעיקר באזור אולימפיאד.
באמצע שנות השבעים הופסק מפעל השיפוצים, בעת שהגיעו לאזור הפליטים הראשונים מווייטנאם, ומילאו את מגדלי המגורים החדשים, שעדיין לא אוכלסו. גלי פליטים ומהגרים נוספים הגיעו מאוחר יותר מאסיה, בעיקר מקמבודיה, לאוס וסין, והפכו בסופו של דבר את חלקו הדרומי של הרובע השלושה-עשר לרובע אסייתי אמיתי.
תוכניות שיפוץ גדולות נוספות החלו בחלקו המזרחי של הרובע מראשית שנות התשעים, עם בניית האתר החדש של הספרייה הלאומית של צרפת, והקמת אזור העסקים פארי ריב גוש. גם כיום נחשב אזור זה לאחד מאזורי הבנייה הגדולים ביותר בצרפת.
אמנות.
הרובע השלושה-עשר כולל מספר גלריות אוונגרד ברחוב לואי-ויס, ונהנה מפעילות אומנות סביבן. כמו כן, מצוי בו מתחם של מגורי אמנים ואטליה במבנה ה"פְרִיגוֹ" ("מקרר" בצרפתית) העצום, ששימש בעבר כמחסני קירור. המחסנים הפכו לאזור מגורי אמנים בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20.
בתחום האדריכלות, מעטים הרבעים בפריז בהם הייתה לאדריכלים מודרניים אפשרות לבנות ולשנות כברובע זה. הרובע השלושה-עשר מתהדר בכמה מהשמות הגדולים באדריכלות המאה ה-20, שבניינים משלהם נבנו בשטחו, ובהם:
יהודים.
ברובע קיים בית הספר היהודי יבנה, שבו כ-1500 תלמידים.
הרובע השלושה עשר של פריז
חוסה קאררס