לאחר קבלת הוראה מלונדון סיפקה הארמייה קריובה לארגון היהודי הלוחם עשרה רובים, חמישים אקדחים וחמישים רימונים, שהיוו כעשרה אחוזים מן הנשק שהיה בידיו. לאחר שב-18 בינואר 1943, ערכו מורדים יהודים התקפה מפתיעה ומקצועית על חיילים גרמנים בתוך הגטו, התרשם רובצקי מביצועיהם של הלוחמים היהודים והורה לסייע להם במשלוח נוסף של רימונים, אקדחים, רובים וחומרי נפץ. כמו כן, מדריכים של ארמייה קראיובה לימדו נציגים של הארגון היהודי הלוחם להכין בקבוקי מולוטוב יעילים יותר. במהלך מרד גטו ורשה, שפרץ באפריל 1943, כוחות ארמייה קראיובה סייעו למורדים בגטו בסדרת פעולות רתק שנעשו לאורך החומות. המטרה העיקרית של הפעולות, תחת פיקודו של מפקד אזור וורשה של ארמייה קראיובה, הייתה לפרוץ את חומות הגטו כדי לאפשר ליהודים להימלט. התוכנית לפוצץ את החומה נכשלה, משום שהיחידות הפולניות נתקלו במארבים מתוכננים של אנשי ס"ס. האפקטיביות של פעולות אלו הייתה נמוכה, מפני שלארמייה קראיובה עצמה עדיין לא היה ניסיון צבאי ממשי בפעולות מסוג זה. למעשה, הסיוע לגטו היו המבצעים הצבאיים הפתוחים הראשונים שביצעה הארמייה, שיכולתה הקרבית עתידה להשתפר עד למרד הפולני ב-1944. למרד גטו ורשה סייעה גם ארמייה לודובה, המחתרת הקומוניסטית הקטנה יותר. סיוע דומה לא ניתן ליהודים הלוחמים בביאליסטוק, וילנה, גרודנו ומקומות אחרים. מידע רב בדבר הסיוע של ה־AK למרד גטו ורשה אבד כאשר נפל איש הקשר אריה וילנר לידי הגסטאפו, ועמו ארכיון התנועה היהודית הלוחמת, שנשמר מחוץ לגטו.
בשורות ה־AK עצמו נקלטו כאלף יהודים, אך רבים סורבו. היו יהודים בשורות ה-AK שדיווחו על יחס מעולה, אולם רבים אחרים התלוננו על איבה אנטישמית מצד חבריהם לנשק.
בשלב מאוחר יותר של המלחמה, כאשר מרבית היהודים נרצחו, החלה תנועת פרטיזנים יהודית ביערות המזרח, שכללה אנשים שנמלטו מהגטאות שחוסלו. ככלל, נמנעה ה־AK מלתת סיוע או לעודד אנשים אלו, אל מול יחס אוהד יותר של אנשי הארמייה לודובה, זאת מפני החשש שרבים מלוחמים אלו היו קומוניסטים ואוהדים לברית המועצות, כמו גם בגלל רגשות אנטישמים של חלק מהמפקדים המקומיים. רבים מן הנמלטים ליערות נרצחו על ידי הפרטיזנים הלא יהודים ששהו שם – חלקם לא מאורגנים, וחלקם שייכים לפלגים ימניים קיצוניים של ה־AK. ידועה תקרית בה נרצחו יהודים השייכים לפלוגת הארגון היהודי הלוחם, באזור העיירה וישקוב על ידי אנשי AK. תקרית דומה התרחשה בקבוצת ה-AK שפעלה בגזרת בוצ'אץ' בפקודו של Nedzwiecki ורצחה את אחד מחבריה היהודים.
בשנת 1945 נטבחו 14 יהודים בעיירה אושנצ'ין בידי חברי ה-AK.
החוקר ג'ושוע צימרמן כותב שבאזורים מסוימים במזרח פולין הותקפו פרטיזנים יהודים בהוראת המפקדים המקומיים של ארמייה קראיובה, שראו בהם שודדים ומשתפי פעולה עם הסובייטים, ואילו בגזרת ראדום-קלייצה הותקפו יהודים באופן בלתי מאורגן, בלי אישורם ובניגוד לרצונם של מפקדי האזור.
שלושה מתוך שבעת חברי המפקדה הכללית של ה-AK היו ממוצא יהודי וכי אירנה אדמוביץ' מחברות הארגון הוכרה כחסידת אומות העולם בשל פועלה למען יהודים בגטאות בפולין ובליטא. כמו כן הכיר יד ושם בארגון ז'גוטה, חלק בלתי נפרד מארמייה קראיובה, ובמנהיגיו כחסידי אומות העולם.
נציגים יהודים הוסיפו לשתף פעולה עם ארמייה קראיובה בורשה גם לאחר חיסול הגטו. במהלך המרד הפולני ב-1944 לחמו לצד הארמייה גם לוחמים יהודים, שניצלו מהמרד בגטו שנה קודם לכן, שהסתתרו "בצד הארי". יצחק (אנטק) צוקרמן, מפקד אי"ל, הוציא ב-3 באוגוסט 1944, יומיים לאחר פרוץ המרד, כרוז ובו קרא לכל לוחמי הארגון שנותרו בחיים, כמה מאות אנשים, להצטרף אל שורות המתקוממים. אנשי הארגון היהודי הלוחם פעלו במרד הפולני כפלוגה במסגרת ארמייה לודובה.
ביומו הראשון של המרד, פרצה יחידה מיוחדת של ארמייה קראיובה למחנה הריכוז הקטן גנשובקה, שחררה את אסיריו היהודים, ואלו התנדבו להשתתף במרד לצד חבריהם הפולנים-קתולים.
סופו של ה־AK.
עם התקדמות אנשי הצבא האדום לשטחה של פולין, ולאחר כישלון מרד ורשה, נראה תפקודה של ה־AK כשנוי במחלוקת. מטרתה העיקרית בזמן המלחמה, הכנת התקוממות כוללת, אשר תתפוס את השלטון במדינה ותביא להשתלטות הממשלה הפולנית הגולה על השטחים שישוחררו, לא נראתה ריאלית. ההתקוממות ההירואית בורשה באוגוסט 1944 הביאה לאובדנו של רוב כוחה של המחתרת, ולשביו של מפקדה. הגנרל ליאופולד אוקוליצקי, מחליפו של בור קומורובסקי, עמד למעשה במצב בלתי אפשרי.
בינואר 1945 הודיעו אנשי ה־AK על פירוקו של צבאם, כביכול מרצונם. אוקוליצקי הקים ארגון חשאי שנקרא NIE, תחילת המילה הפולנית ל"עצמאות". התנועה החלה פועלת בשטחי הכיבוש הרוסיים כמעט בגלוי. באפריל 1945 נקראו אוקוליצקי ומפקדי תנועתו ל"התייעצויות" עם קצינים סובייטים. המדובר היה במלכודת, ואוקוליצקי ואנשיו נעצרו והובלו למוסקבה. ב־18 ביוני נפתח משפטם. אוקוליצקי הודה כי הקים תנועת מחתרת, והתעלם מצווי הצבא האדום להעביר לידי הרוסים את כל הנשק והציוד האלחוטי. כן הואשם ברצח חיילים וקצינים סובייטיים, דבר אותו הכחיש. אוקוליצקי נדון לעשר שנות מאסר, ואנשיו נדונו לתקופות שבין חמש לשמונה שנים. שלושה מהם זוכו. אלו מהם שזכו לשוב לפולין נדונו לאחר מכן לתקופות מאסר ארוכות על ידי הממשלה הפולנית הקומוניסטית. גורלו של אוקוליצקי עצמו אינו ברור, ונראה כי מת בכלא הסובייטי בשנת 1946.
קרליה (חבל היסטורי)
קָרֶלְיָה (קרלית, פינית ואסטונית: Karjala; רוסית: Карелия) היא חבל ארץ היסטורי בצפון אירופה, המחולק כיום בין פינלנד לבין רוסיה, רובו בריבונות רוסיה. החלק הרוסי של קרליה שוכן ברפובליקת קרליה, במחוז לנינגרד (המצר הקרלי) ובסנקט פטרבורג (רובו ברובע הנופש).
אזור קרליה היה נתון במשך שנים רבות לחילוקי דעות מדיניים בין מדינות האזור. במהלך המאה ה-14 נערכו באזור מלחמות בין שוודיה לבין רפובליקת נובגורוד שהסתיימו בהסכם שלום בשנת 1329. בהתאם להסכם זה החלק המערבי עם מרכזו בעיר ויבורג עבר לשליטת שוודיה. לאחר סיום מלחמת הצפון הגדולה הועברו חלקים נוספים של האזור לשליטת האימפריה הרוסית. במאה ה-19, כאשר פינלנד היוותה חלק מהאימפריה הרוסית נכללו חלקים של קרליה בשטח הדוכסות הגדולה של פינלנד. עם קבלת עצמאותה של פינלנד נקבע הגבול בהתאם להסכם משנת 1920.
ב-30 בנובמבר 1939, 3 חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התקיפה ברית המועצות את פינלנד וכבשה את חבל קרליה ב"מלחמת החורף" שהסתיימה ב-13 במרץ 1940 בהסכם השלום של מוסקבה. כיבוש זה גונה על ידי חבר הלאומים ולאחר כשנה, במלחמת ההמשך, נכבש החבל בחזרה על ידי פינלנד. בסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה קרליה שוב על ידי ברית המועצות ובחוזה פריז (1947) אושרו תנאי הסכם הכניעה של פינלנד ושביתת הנשק בינה לברית המועצות, שהוסכמו ב-19 בספטמבר 1944. לפי הסכם זה ויתרה פינלנד על חלקים ניכרים משטחה, כולל רובו של חבל קרליה.
לאורך ההיסטוריה הפינית, ניכרה השאיפה לשוב ולשלוט בו. המשוררת הפינית אווה קילפי, ילידת המחוז, עסקה בכתיבתה בין היתר בגעגועיה לנוף ילדותה. גם המלחין הפיני, ז'אן סיבליוס, הלחין מספר יצירות אותן הקדיש למחוז, המוכרת שבהן היא "הסוויטה לקרליה" שנכתבה בשנת 1893, עת הייתה פינלנד תחת כיבוש רוסיה חלקי.
אוסיפים
האוּסיפּים (Usipii), היו שבט גרמאני קטן שעל קיומו ידוע לנו רק ממניין השבטים של תלמי ב"גאוגרפיה" שלו. תלמי כותב כי "מבין אלו המאכלסים את גרמניה בצד השני של נהר הריין, אם אנו הולכים צפונה, נמצאים הברוקטרי הקטנים והסיגאמברי, ותחתיהם הסואבי לונגוברדי; ואז הטנקטרי והאינקריונס, בין הריין והרי אבנובאי; ואז האינטוארגי והורגיונים והקריטנים, ותחתיהם הויספי והדסרטים של ההלווטים עד אותם הרים אותם אנו מכנים האלפים". ניתן להניח כי שבט קטן זה נטמע בשבטים אחרים סביבו במועד כלשהו אחרי כתיבת "גאוגרפיה" במאה השנייה לספירה.
קריטנים
הקריטנים (Caritni או Karitnoi) היו שבט גרמאני קטן שעל קיומו ידוע רק ממניין השבטים של תלמי ב"גאוגרפיה" שלו.
כך כותב תלמי על שבט זה:
ניתן להניח כי שבט קטן זה נטמע בשבטים אחרים סביבו במועד כלשהו אחרי כתיבת "גאוגרפיה" במאה השנייה לספירה.
שמחת בית השואבה
שמחת בית השוֹאֵבָה (נוסח אחר- בית השאובה) היא מנהג יהודי עתיק שהתקיים בימי חג הסוכות לקראת שאיבת המים למצוות ניסוך המים בבית המקדש. במשך כל השנה היו מנסכים יין על המזבח עם הקרבת הקורבנות, ובשבעת ימי חג הסוכות בלבד היו מנסכים מים בנוסף. בימי חול המועד נלוו לניסוך המים שורה של טקסים שמחים במיוחד שנקראו "שמחת בית השואבה". הם נמשכו כל הלילה והסתיימו בשאיבת המים ממעיין הגיחון וניסוכם על המזבח עם בוקר.
מקור מצוות ניסוך המים בהלכה למשה מסיני, אם כי יש לה רמז במקרא. הטעם שנתנו חז"ל לניסוך המים בסוכות הוא קיומו של החג בתחילת עונת הגשמים, בזמן שבו נידונים כל הגשמים של השנה החדשה.
מקור המנהג.
במסכת סוכה מתוארים ניסיונות של הצדוקים לשלול את מצוות ניסוך המים, אליה התנגדו כיוון שאינה נזכרת כפשוטה בתורה שבכתב אלא אך ורק במסורת הפרושית לתורה שבעל פה. בשל מחלוקת זו, קבעו חז"ל כי המצווה תעשה בפומביות ובחגיגיות רבה, כדי לשלול את דעתם של הצדוקים.
תיאור השמחה.
שמחת בית השואבה הייתה נחגגת בלילות ברוב עם ונאמר עליה כי
השמחה מתוארת לכל שלביה ב, עם המרכיבים הבאים.
מנורות זהב.
לפידים מקובעים על עמודים גבוהים הודלקו על ידי פרחי כהונה ואורם האיר כל חצר בירושלים:
ריקודים ופעלולים.
חכמים היו רוקדים ושרים בפני ההמון עם אבוקות אש: במעשי הפעלולים והאקרובטיקה התפרסם במיוחד רבן שמעון בן גמליאל הזקן.