גם לאחר אוגוסט 1944, עת חדלה רומניה להיות בעלת בריתה של גרמניה הנאצית כשנכבשה על ידי ברית המועצות, המשיך רוזנקרנץ ליטול חלק פעיל בסיוע ליהודי רומניה. שימש חבר מטעם איחוד יהודי רומניה בוועד המרכזי של הוועד הדמוקרטי היהודי, שבו פעלו יחד נציגי מפלגות ציוניות, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים. בתפקיד זה תרם רבות לארגון העלייה היהודית לארץ ישראל ולשיפור מעמדם של בני עמו ברומניה.
לאחר פיזור איחוד יהודי רומניה פרש רוזנקרנץ מפעילותו הציבורית ועסק בעריכת-דין בלבד, אך גם במסגרת זו עבד ב"מישור היהדות" ושימש כסנגור במשפטי הציונים ברומניה והצליח להביא להקלה בעונשים אשר נקבע על ידי הרשויות בטרם המשפט.
בישראל, אליה עלה בשנת 1961, לחם רוזנקרנץ למען קליטתם של המשפטנים שהגיעו מרומניה והשיג עבורם פתיחה של אולפן משפטי מיוחד שבתום הלימודים בו, בעברית קלה וברומנית, יכלו הללו לזכות בהכרה בתארים האקדמיים שלהם מחוץ לארץ ולעבוד במקצועם. הוא עצמו למד עברית ופתח משרד שעסק בהשגת פצויים מגרמניה עבור אלה שנפגעו בזמן מלחמת העולם השנייה. נפטר בגיל 60, חודשיים לאחר פתיחת האולפן המשפטי שהקים.
היפרסומניה אידיופתית
היפרסומניה אידיופָּתית (באנגלית: Idiopathic hypersomnia) היא הפרעה נוירולוגית, המאופיינת בעיקר ב. הלוקים במחלה מאובחנים בדרך כלל בשלב מאוחר של חייהם, מה שמוביל לחוסר הכרה ולזלזול מהסובבים ולמודעות ציבורית נמוכה. המחלה היא כרונית, וחסרת תרופה, אך ישנם מספר טיפולים שנעשה בהם שימוש, בעיקר תרופות לנרקולפסיה שמאושרות על ידי ה-FDA.
בספרות המקצועית ניתן למצוא מגוון כינויים למחלה, כגון "primary hypersomnia", "central hypersomnia", "hypersomnia of brain origin", "IHS" ועוד.
התפתחות המחלה.
בדרך כלל, הסימפטומים של היפרומרניה אידיופתית מתחילים בגיל ההתבגרות, אך הם יכולים להתחיל בגיל מאוחר יותר. לאחר הופעתה, ההיפומרניה מחמירה לעיתים קרובות לאורך מספר שנים, אך היא לעיתים נותרת יציבה. הפוגה ספונטנית נצפתה רק אצל 10–15% מהמטופלים.
תסמינים.
לאנשים הסובלים מהיפרומרניה אידיופתית יש פרקים חוזרים ונשנים של ישנוניות יתר ביום. השינה שלהם היא בדרך כלל עמוקה, עם קושי משמעותי להתעורר. אף על פי שהם קיבלו שעות שינה רבות יותר מכפי שגוף אנושי, גם כשהם מצליחים להתעורר הם עלולים לסבול מאינרציה של שינה (חוסר התמצאות משמעותי לאחר ההתעוררות). בדרך כלל התנומות הן בשעות היום, ארוכות מאוד (עד מספר שעות) והן גם אינן מרעננות, בניגוד לתנומות הקצרות והמרעננות המועילות ללוקים בנרקולפסיה.
מחקרים מצאו מספר תופעות לוואי נוספות למחלה, כמו דפיקות לב, בעיות עיכול, קושי לוויסות טמפרטורת הגוף, ומספר בעיות קוגניטיביות, במיוחד בעיות זיכרון וריכוז, חרדה ודיכאון. כמו כן נצפו לעיתים תסמינים של מחלת רנו, עלפונות, סחרחורות, כאבי ראש ואין-אונות. עם זאת, כל התופעות האלו יכולות להיות תופעות לוואי של גורמים נוספים, ולא הוכח בצורה חד משמעית כי הן תופעת לוואי של היפרומרניה אידיופתית.
טיפול.
נכון ל-2019, אין תרופה להיפרומרניה אידיופתית. כמו כן, מכיוון שמנגנון המחלה הבסיסי עדיין לא מובן לחלוטין, בדרך כלל מאמצי הטיפול מתמקדים בעיקר בהקלת הסימפטומים. אף על פי שישנן מספר תרופות שאושרו על ידי ה-FDA לשימוש בנרקולפסיה, אין תרופות שאושרו על ידי ה-FDA להיפרומרניה אידיופתית. לפיכך, התרופות המקדמות התעוררות המשמשות לחולי נרקולפסיה משמשות בדרך כלל מחוץ לסל התרופות כדי לסייע ללוקים בהיפרומרניה אידיופתית. חלק מהתרופות הממריצות הן מתילפנידאט, סלג'ילין, דסוקסין ועוד. עם זאת, ממריצים אקטיביים יותר, כמו מזינדול, אינם מאושרים לשימוש בארצות הברית. הממריצים עלולים לגרום למפרע לבעיה נוספת, נדודי שינה.
כמו כן יש שימוש בתרופות וטיפולים רגילים במעבדות שינה. קפאין, עם זאת, אינו ממריץ מספיק ללוקים בהיפרומרניה ובנרקולפסיה.
יחסי סנגל–שווייץ
יחסי סנגל–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סנגל לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין רפובליקת סנגל לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין סנגל לשווייץ הם יחסים דיפלומטיים עשירים והם מעוצבים על ידי אינטרסים משותפים בתחומי עניין שונים.
שווייץ פתחה קונסוליה בדקר כבר בשנת 1928. באותה התקופה התגוררו בסנגל כמאה אזרחים שווייצרים. שווייץ הכירה בעצמאותה של סנגל מצרפת באופן מידי לאחר שהוכרזה בשנת 1960. לאחר שנה, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים. מ-1962 עד 2010 סיפקה שווייץ סיוע בהתפתחות לסנגל.
ב-2015 נחתם בין שתי המדינות הסכם בנושא זכויות אדם.
שווייצרים בסנגל וסנגלים בשווייץ.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, ב-2017 התגוררו בסנגל שלוש מאות שישים ותשעה אזרחים שווייצרים. באותה השנה נספרו אלף שלוש מאות שמונים ואחת אזרחים סנגלים בשווייץ.
סופי ווילמס
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–שווייץ
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (שהייתה ידועה בשם זאיר בין 1971 ל-1997) הייתה תחת שליטה קולוניאלית בלגית ("קונגו הבלגית") עד שנת 1960. אף על פי שהקולוניזציה שנעשתה בידי לאופולד השני, מלך הבלגים, נעשתה בתמיכה שווייצרית, חוגים דתיים ואינטלקטואליים בעיקר באזור דובר הצרפתית של שווייץ מחו נגד העבדות שהייתה נהוגה בה תוך שהם מקימים את “Société suisse de secours aux esclaves africains” בשנת 1908.
שתי מלחמות העולם גררו יחסים כלכליים ופיננסיים בין שתי המדינות. שווייץ פתחה קונסוליה בלאופולדוויל (קינשאסה) בשנת 1928. הקונסוליה שודרגה למעמד קונסוליה כללית ב-1958 והפכה לשגרירות בשנת 1962. שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1960.
סיוע שווייצרי לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו החל בשנת 1972 עם שני הסכמים בנושאים: מסחר והגנה על השקעות. מיזמים של שיתוף פעולה בזאיר לא היו אפשריים בעקבות המצב הפוליטי הרגיש מאוד במדינה.
לאם קווק-וואי
לאם קווק-וואי (בסינית מסורתית: 屯門色魔, או 林國偉; נולד ב-27 בינואר 1971) הוא רוצח סדרתי, אנס ונקרופיל, אחד משני רוצחים סדרתיים שנלכדו בהונג קונג (יחד עם לאם קור-וואן). ידוע בכינויו "מכשף הטואן מון" ("The Tuen Mun Rapist"). הוא הורשע בשלושה מקרי רצח, כשהוא רוצח בידיים חשופות, ובשמונה מקרי אונס נוספים. גזר דינו היה 11 מאסרי עולם.
ביוגרפיה.
קווק-וואי נולד בשנת 1971 באחד משכונות העוני של הונג קונג. אמו הביולוגית נטשה אותו בגיל 3, ואביו האלכוהוליסט ואמו החורגת נהגו להתעלל בו ובארבעת אחיו. הוא נזרק ממספר בתי ספר, ובגיל 15 אף נעצר לחודשיים. באותו שנה ברח אביו למקאו בשל הסתבכויות עם מלווים בריבית, וקווק-וואי ניצל את ההזדמנות ונשר מבית הספר, תוך שהוא מתמכר להימורים, סמים ולאלכוהול. כמו כן, הוא הרבה להשתתף במרוצי רחוב לא חוקיים.
מעשי האונס והרצח.
בשעת לילה מאוחרת ב-24 באפריל 1992, בעודו שיכור, עקב קווק-וואי אחרי בחורה צעירה בת 19, בתולה, פרץ אחריה לביתה, חנק אותה עד שאיבדה את הכרתה ואז אנס אותה.
כחודשיים לאחר מכן, הוא התנפל על מלצרית בת 32 בשעה 4:30 בבוקר, חנק אותה עד שלא יכלה להתנגד ואנס אותה. במשפטו סיפר קווק-וואי כי התכוון לשדוד אותה בלבד, אך כיוון שהתנגדה - אנס אותה.
כחודשיים לאחר מכן, הוא התגנב מאחור וחנק אישה בת 39 בשעה 4 לפנות בוקר. כעבור 50 דקות היא התעוררה עירומה למחצה.
חודשיים לאחר מכן ביצע קווק-וואי את האונס המאורגן הראשון שלו. הוא ארב לאישה בת 32, אם לשניים, במעלית הבניין שלה, וכשדלתות המעלית נסגרו, הוא חנק אותה עד שהתעלפה, הוציא אותה לחדר המדרגות ואנס אותה.
חודש לאחר מכן אנס אישה בת 32, ו-25 ימים לאחר מכן אישה בת 28, כשלשתיהן הוא ארב במעלית, חנק ואנס אותן. השנייה אושפזה למשך שלושה ימים בשל החבלות שנגרמו לה.
זמן מה לאחר מכן ביצע קווק-וואי את הרצח הראשון שלו. הוא עקב בשעה 4:00 בבוקר אחרי לי הינג, אישה בת 50. הוא נכנס איתה למעלית ביתה, חנק אותה ואנס אותה. למפרע התברר כי היא כבר הייתה מתה בעת מעשה האונס.
מוות זה עורר את זעמם של המקומיים על חוסר ההתייחסות מצד הפוליטיקאים וכוחות האכיפה. המקומיים ציינו את העובדה כי לפחות 20 אנשים חלפו על פני גופתה של הינג עד שמישהו הזעיק את כוחות ההצלה. בשלב זה הושתלו סוכנות סמויות ברחובות, שניסו להתחקות על עקבות האנס הרוצח, אך ללא הצלחה. פרופילו של קווק-וואי כלל לא נבדק, משום שהיה צעיר בן 21, ללא עבירות קודמות.
ב-14 באפריל 1993 ביצע קווק-וואי רצח נוסף. מאק סיו-האן, צעירה בת 22 שחזרה לביתה מדיסקוטק בשעה 5 לפנות בוקר, נאנסה ומתה בחדר המדרגות בבניין שלה. על פי מספר האנשים שהשתמשו בחדר המדרגות בין 6 בבוקר, שעת האונס, לשעה 7:45 בבוקר, בה דווחה מציאת הגופה, העריכו במשטרה כי ייתכן ש-40 איש התעלמו מהגופה לפני דיווח הרצח. לאחר מכן סיפר קווק-וואי כי הוא היה שיכור, וכי הוא לא התכוון לרצוח אותה, והמוות שלה היה בטעות.
בשל הסערה שהתעוררה, עבר קווק-וואי לפעול בשכונה אחרת, בה רצח אישה ואנס אחת נוספת.
ב-8 באוגוסט 1993 אנס קווק-וואי אשה נוספת ברחוב ראשי, ולאחר מכן הביא לה סיגריה וביקש ממנה להיות בת זוגו לסרט ביום למחרת. היא הסכימה מחשש לחייה, והוא נלכד על ידי המשטרה, כשהגיע לפגישה שקבעו השניים.
המשפט.