באפריל 1915 טובעה אוניית סוחר נוספת ללא אזהרה. האונייה הייתה בדרכה לארצות הברית כדי לאסוף מטען של מזון עבור בלגיה, ועל דפנותיה הייתה צבועה בלבן הכתובת "הוועדה לסיוע לבלגיה"; מעבר לכך, הניפה האונייה דגל לבן. דעת הקהל הבינלאומית התקוממה, אך זמן קצר לאחר מכן אירע אירוע חמור בהרבה.
"לוסיטניה" הייתה אוניית נוסעים בשירות חברת קונארד ליין (Cunard). היא הייתה אוניית הנוסעים המהירה והמפוארת ביותר בין אוניות הנוסעים שלפני המלחמה. תפוסתה הייתה יותר מ-31,500 טון ומהירותה המרבית הייתה מעל 26 קשר (כ-48 קמ"ש). תאי הנוסעים היו מפוארים, ולאונייה הייתה תחתית כפולה עם תאים אטומים למים כדי להגביר את בטיחותה.
לאחר פרוץ המלחמה המשיכה האונייה בהפלגותיה הסדירות. האדמירליות הבריטית שקלה לגייס את האונייה לשימוש צבאי, אך הגיעה למסקנה שעלות הסבתה תהיה גבוהה מדי. במקום זאת, נדרשו בעלי האונייה לשריין חלק מנפח המטען (הצנוע למדי) של האונייה לנשק ולציוד מלחמתי מארצות הברית.
ב-7 במאי 1915 הייתה "לוסיטניה" בדרכה לקווינסטאון (עיר בחוף הדרומי של אירלנד, כ-10 ק"מ מדרום מזרח לקורק. העיר נקראת כיום Cobh). כאשר הייתה במרחק של כ-40 קילומטר מהנמל, בשעה 14:10, חצתה האונייה את נתיבה של הצוללת הגרמנית U-20. מפקד הצוללת, וולטר שווייגר, אחד ממפקדי הצוללות הטובים ביותר, נתן פקודת אש, ונורה טורפדו יחיד. הטורפדו פגע מתחת לגשר האונייה, ופער חור בדופנה. הפיצוץ גרם לפיצוץ משני גדול, שמקורו אינו ברור. יש הסוברים שנגרם בשל פיצוץ תחמושת שהאונייה נשאה עמה. על פי סברה אחרת היה זה פיצוץ של גז שנפלט מהפחם שבו הונעה האונייה. סברה שלישית אומרת שהיה זה טורפדו שני שירתה הצוללת, אך יומני הצוללת מעידים שנורה טורפדו אחד בלבד. כך או אחרת, האונייה טבעה בתוך 18 דקות, במרחק של כ-13 קילומטרים מהחוף. 1,198 איש טבעו עמה, בהם 128 אזרחי ארצות הברית וכמעט 100 ילדים.
הסערה הציבורית בארצות הברית ובבריטניה הייתה גדולה. הבריטים חשו שעל ארצות הברית להכריז מלחמה על גרמניה, אך נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, חש שדעת הקהל לא הייתה מוכנה לכך. שר החוץ האמריקני אף התפטר במחאה מחשש שארצות הברית עומדת להכריז מלחמה. וילסון הסתפק במחאה רשמית, וספג ביקורת חריפה בבריטניה, שם הואשם בפחדנות.
למרות המחאה האמריקנית המשיכו הגרמנים במדיניותם. כשבועיים לאחר הטבעת "לוסיטניה" נפגעה המעבורת הבריטית סאסקס (sussex) מטורפדו גרמני, ואף שלא טבעה והצליחה להגיע לחוף, היו בה בין 50 ל-80 הרוגים ופצועים. בתגובה לכך, הכריז וילסון, ב-19 באפריל, על אולטימטום לממשלה הגרמנית: הפסקת ההטבעות או ניתוק היחסים בין ארצות הברית לגרמניה. הגרמנים נכנעו, לכאורה, לאיום האמריקני, וקצב ההטבעות ירד. ואולם, הסיבה האמיתית הייתה טכנית: לצי הגרמני לא היו די צוללות בים. מעבר לכך, היקף ההטבעות לא היה בו כדי למוטט את בריטניה. באותה שנה הוטבעו בים אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 1,307,996 טון, מתוכם 855,721 טון של ספינות בריטיות. מספרים אלה נראים גדולים, אך הנפח הכולל של אוניות מסחר בריטיות היה למעלה מ-20 מיליון טון, ולפיכך הנזק היה בהיקף של כ-4% בלבד; אובדן חיי האדם היה גדול, אך בהיבט הכללי הנזק לא היה משמעותי.
ב-19 באוגוסט הטביעה צוללת גרמנית את אוניית הנוסעים הבריטית SS Arabic. 44 נוסעים טבעו וכ-400 ניצלו, אך חלק מן ההרוגים היו אזרחי ארצות הברית. הפעם עשו איומי ארצות הברית את שלהם: ב-27 באוגוסט הכריז הקיסר על הגבלות חמורות בלוחמת הצוללות נגד אוניות נוסעים גדולות. ב-18 בספטמבר בוטלה כליל הלוחמה הבלתי מוגבלת של הצוללות.
לוחמה נגד צוללות: אוניות Q.
אבדות אוניות הסוחר הבריטיות עלו מאוד בסוף 1914 ובתחילת 1915. הצי הבריטי חיפש נואשות צעדי נגד יעילים, ואחד הרעיונות שהועלו היה אוניות פתיון, אוניות סוחר שנראו תמימות אך למעשה נשאו חימוש; המטרה הייתה לאפשר לצוללת להתקרב אל האונייה ואז לפתוח עליה באש ולהטביע אותה. כדי לפתות את הצוללת להתקרב, היה על אוניית הפתיון להיות קטנה ובלויה, כזו שהצוללת לא תרצה להשקיע בה טורפדו יקר אלא תעדיף לצוף לידה ולנסות להטביע אותה באש תותחים.
בנובמבר 1914 הופעלה אוניית סוחר חמושה ראשונה. האונייה סיירה במשך שלושה חודשים בנתיבי השיט, אך לא נתקלה באף צוללת. בינואר 1915 הופסק שירותה. באביב אותה שנה הותאמו כמה ספינות דיג באורח דומה, אך גם הן לא הביאו כל תוצאות. רק בקיץ השיגו אוניות הפיתיון את מטרתן, כאשר בערבו של ה-24 ביולי 1915, פתחה הצוללת U-36 באש על אוניית Q מוסווית; צוות האונייה השיב באש אל הצוללת והטביע אותה.
ההצלחה הניעה את הצי להסב אוניות נוספות למטרה זו. ההסבה נעשתה בסודיות רבה, וכדי לשמור עליה נקראו האוניות "אוניות בשירות מיוחד"; מסיבה לא ברורה הפך שמן ל"אוניות Q". האוניות נחשפו לראשונה כחודשיים לאחר מכן, כאשר אוניית Q טיבעה צוללת לעיני מלחים של אוניית סוחר אמריקנית שהותקפה קודם לכן על ידי אותה צוללת. מלחי האונייה האמריקנית שהותקפה נתבקשו לשמור על סודיות, אך משהגיעו חזרה לארצות הברית סיפרו לעיתונות את שעבר עליהם.
למרות ההילה שנקשרה לשמן, שנבעה גם מהסודיות שאפפה אותן, לא היו אוניות Q אמצעי יעיל נגד צוללות. בסך הכל נזקפו לזכות אוניות אלו הטבעת 11 צוללות מתוך 178 צוללות שהוטבעו בכלל במלחמה, כלומר מעט יותר מ-6%. הבעיה הייתה (ראו בהמשך) שחוץ מאוניות אלו היו לצי הבריטי מעט מאוד אמצעים ללוחמה זו.
מערכת הצוללות בים התיכון.
אף על פי שהיה ברור לשני הצדדים ששדה המערכה העיקרי הוא סביב האיים הבריטיים, התפתח ענף חשוב של המערכה בים התיכון. המוקד החל לעבור לים התיכון עם השעיית לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, שחייבה את צמצום פעילות הצוללות סביב האיים הבריטיים להנחת מוקשים ימיים בלבד, בפתחי נמלים ובנתיבי הים. בים התיכון יכולה הייתה גרמניה לסייע לבעלת בריתה, האימפריה העות'מאנית, שהייתה בעיצומם של הקרבות מול הבריטים בגליפולי. מטרה נוספת שהצוללות היו יכולות להשיג הייתה הפרעה לתנועה הימית הבריטית בים התיכון ודרך תעלת סואץ.
ב-25 במאי 1915 זיהתה הצוללת U-21 את אוניית המערכה הבריטית המיושנת אה"מ טריומף ליד גליפולי, ירתה לעברה טורפדו אחד והטביעה אותה. ב-27 במאי הצליחה אותה צוללת להטביע אוניית מערכה בריטית נוספת, אה"מ מג'סטיק, ולהטביע גם אותה באמצעות טורפדו בודד. הבריטים נאלצו להסיג את אוניות המערכה ממשימת הפגזת החוף.
צוללות גרמניות נוספות נשלחו לים התיכון. צוללות קטנות הוסעו דרך האימפריה האוסטרו-הונגרית בחלקים באמצעות רכבות, והורכבו על החוף לפעילות בים השחור ובים האדריאטי; צוללות הים הפתוח חמקו לתוך הים התיכון דרך מצר גיברלטר. עד סתיו 1915 כבר פעלו בים התיכון חמש צוללות כאלה.
מפקדי צוללות מפורסמים.
כמה צוללות השיגו מספר ניכר של הטבעות בים התיכון. המפורסם מכולם היה מקס ולנטיינר, שפיקד על הצוללת U-38; הוא תקף ללא אזהרה אוניות סוחר ונושאות גייסות. שמו עלה לראש רשימת פושעי המלחמה של הבריטים, כאשר הטביע ב-30 בדצמבר 1915 את אוניית הנוסעים "פרס" (Persia); מבין 519 הנוסעים טבעו 343. גם כאן הירי נעשה ללא אזהרה מוקדמת וללא מתן אפשרות לנוסעים להינצל. הטבעת האונייה הייתה ידיעה מרכזית בבריטניה, והמחאה הציבורית הגיעה לשיאים חדשים. המחאה הובילה להיסוסים מחודשים בפיקוד הגרמני העליון לגבי לוחמת הצוללות.
ולנטיינר הגיע למקום השלישי בין רבי החובל של שייטת הצוללות בים התיכון. במקום השני היה וֵלתֳר פרוסטמן, מפקד הצוללת U-39; רב החובל בעל מספר ההטבעות הרב ביותר, הן מבחינת מספר כלי השיט שהטביע והן מבחינת התפוסה הכוללת שלהם, היה לותאר פון ארנו דה לה פרייר (Lothar von Arnauld de la Perière), שפיקד על הצוללת U-35. שיא ההטבעות שהשיג היה הגדול ביותר בין כל מפקדי הצוללות בשתי מלחמות העולם. פון ארנאולד פעל "לפי הספר": הוא היה עוצר את אוניית הסוחר, עולה על סיפונה ובודק את מסמכיה, ואם הייתה זו מטרה לגיטימית היה מורה לצוותה לנטוש את האונייה ומנחה אותם לכיוון היבשה הקרובה. רק לאחר מכן היה מטביע את האונייה, בדרך כלל באש תותחים (הוא עשה שימוש בארבעה טורפדות בלבד בכל הקריירה שלו, והחטיא אחד מהם). בין 26 ביולי 1916 ל-20 באוגוסט באותה שנה הטביע פון ארנאולד 54 כלי שיט, בנפח כולל של 82,850 טון; כאשר סיים את פיקודו על הצוללת U-35 נרשמו לזכותו (או לחובתו, תלוי בנקודת המבט) 195 הטבעות, ובהן שתי אוניות מלחמה, אוניית סוחר חמושה אחת, חמש אוניות נושאות גייסות, ומספר רב של אוניות אחרות.
לוחמה נגד צוללות בים התיכון.
גם בים התיכון הייתה הלוחמה נגד הצוללות מבולבלת ולא מאורגנת. אורגנו סיורים שנועדו לגלות את הצוללות, אך הצוללות חמקו מהם ללא מאמץ. הצוללות הגרמניות פעלו במשך זמן רב ללא צורך בתדלוק או אספקה לכאורה, מה שהביא למחשבה שיש להן בסיסים סודיים אי שם בים התיכון; בעלות הברית השקיעו מאמץ גדול בניסיון לגלות את הבסיסים הללו; מאמץ סרק, משום שלא היו כאלה. יכולת העמידה של הצוללות הגרמניות הייתה גדולה בהרבה מזו של בעלות הברית, והן לא היו זקוקות לבסיסים אלה.
האבדות בים התיכון היו כה כבדות, עד שמדינות ההסכמה החלו להסיט את מסלולי ההפלגות אל הודו כך שיעברו סביב כף התקווה הטובה ולא דרך תעלת סואץ. זאת, למרות העובדה שמספר הצוללות הגרמניות בים התיכון היה קטן מאוד בכל התקופה. מצבן של מדינות ההסכמה היה כה נואש, עד שהבריטים ביקשו מיפן, בת בריתם במלחמת העולם הראשונה, לשלוח להם סיוע; היפנים נענו, וב-1917 נשלחו שתי שייטות משחתות של הצי היפני לים התיכון.
צוללות מטען.