בהיות אולימפוס מונס הר געש כבוי, יש לו לוע באורך 85 ק"מ, ברוחב 60 ק"מ ובעומק של כ-3 ק"מ. בתוך הלוע ישנם שישה בורות מכתשים חופפים. הצד החיצוני של הלוע מתוחם במדרון בגובה של עד 6 קילומטרים, תופעה ייחודית בקרב חיפויי הרי הגעש במאדים.
גודלו של אולימפוס מונס כה עצום (בערך כגודלה של מדינת מיזורי) עד שאדם שעומד על פני השטח של מאדים לא יוכל לראות את הפרופיל של ההר גם ממרחק רב, מכיוון שעקמומיות כוכב הלכת תסכל צפייה בפרטים אלה. הדרך היחידה לצפות בהר היטב היא בצפייה מחוץ למאדים. באופן דומה, אם מישהו יעמוד על הנקודה הגבוהה ביותר בפסגת ההר, שיפוע הר הגעש יימשך עד האופק.
תפיסה מוטעית נפוצה היא שפסגת ההר נמצאת מעל האטמוספירה של מאדים. הלחץ האטמוספירי בפסגת ההר הוא כ-2% מהלחץ הממוצע על פני השטח של מאדים. לשם השוואה, לחץ האוויר בפסגת האוורסט הוא כ-25% מלחץ האוויר בגובה פני הים. גם כך, סופות אבק מתרחשות גם בחלקים הגבוהים של ההר וישנה נוכחות של עננים העשויים מקרח פחמן דו-חמצני גם בפסגת אולימפוס מונס, אך לא התגלתה נוכחות ענני קרח מים שהם כבדים יותר. אף כי הלחץ האטמוספירי הממוצע על מאדים הוא פחות מאחוז אחד מזה של כדור הארץ, כוח המשיכה הנמוך בהרבה מאפשר לאטמוספירה להימשך לגובה רב בהרבה.
טי-72
הספר הלבן של מקדונלד
תומאס ריד
תומאס ריד (באנגלית: Thomas Reid; 26 באפריל 1710 – 7 באוקטובר 1796) היה פילוסוף סקוטי, מייסד האסכולה הסקוטית של "השכל הישר", ובעל תפקיד חשוב בהשכלה הסקוטית.
חייו.
ריד חי תחילה באברדין, שם ייסד את "מועדון החכמים" (אגודה ספרותית-פילוסופית), וסיים את לימודיו באוניברסיטת אברדין. ניתנה לו משרת מרצה בקינגס קולג' באברדין ב-1752, שם כתב את המאמר "מחקר במוח האנושי על עקרונות השכל הישר" (1764). זמן קצר אחר כך, ניתנה לו משרת פרופסור באוניברסיטת גלאזגו, בה היה אמור להחליף את אדם סמית. הוא פרש ממשרה זו ב-1781.
עמדתו הפילוסופית של ריד הייתה כי שכל ישר צריך להיות בבסיסה של כל חקירה פילוסופית. הוא מצטט רבות את קיקרו, ממנו לקח את המושג "sensus communis" ("שכל ישר"). הוא תמך בריאליזם ישיר, או ריאליזם של השכל הישר, וטען כנגד הרעיונות בהם תמכו ג'ון לוק, רנה דקארט, ובאופנים שונים כל שאר הפילוסופים המודרניים המוקדמים. ריד העריץ את בן דורו דייוויד יום, ובין השאר ביקש ממנו לבדוק את כתב היד של ספרו. בימיו, ולתקופה מסוימת במאה ה-19, זוהה כחשוב יותר מדייוויד יום.
לתאוריית הידע שלו הייתה השפעה על תאוריית המוסר. הוא ראה את האפיסטמולוגיה כהקדמה לאתיקה מעשית: כאשר אדם בטוח באמונותיו על ידי הפילוסופיה, כל שהוא צריך לעשות הוא לנהוג על פיהן, מכיוון שהוא בטוח שהן נכונות.
המוניטין שלו ירד לאחר שעמנואל קאנט וג'ון סטוארט מיל תקפו את האסכולה הסקוטית לשכל ישר. עם זאת, עדיין לימדו את הפילוסופיה שלו באוניברסיטאות בצפון אמריקה במאה ה-19, וכן תמך בה ויקטור קוזין, פילוסוף צרפתי. תמיכת ג'. א. מור בשכל הישר כמתודה פילוסופית בתחילת המאה ה-20 עזרה להחיות את הגותו, כמו גם תשומת הלב שהוסבה אליו על ידי פילוסופים כגון ויליאם אלסטון ואלווין פלנטינגה.
ריד כתב מספר חיבורים פילוסופיים חשובים נוספים בהם: "מאמרים על הכוחות האינטלקטואליים של האדם" (1785), ו"מאמרים על הכוחות הפעילים של רוח האדם" (1788).
ג'ון סטוארט מיל
משפט חוקתי
משפט חוקתי הוא הענף המשפטי העוסק בחוקים יסודיים, השולטים בתחום הכוחות והסמכות של גופים שונים, ביחס לחקיקה וליישום של חוקים אחרים בידי הממשלה. חוקה מחייבת את הממשלה, ומגבילה את המצבים שבהם ניתן לחוקק ולפרש חוקים ולהחיל או להפעיל כוח. חוקות עשויות להתייחס לגופים שונים, כולל ארגונים, אגודות, אנשים ללא מדינה או מדינות לאום.
בדרך כלל, משפט חוקתי הוא המשפט של חוקים ומנהגים יסודיים אלו במדינות לאום. לא לכל מדינות הלאום יש חוקה, אך לכל מדינה יש חוקי מדינה, שעשויים להיות מורכבים מסוגים שונים של חובות מוסכמות, כגון חוקים מנהגיים, חוקים שבעל פה וחוקים כתובים, ויש אופנים מסוימים שבהם מפרשים אותם. גם במדינות שיש להן חוקה, לא ניתן להחשיב את כל המקרים כחוקה של ממש, שכן לפעמים לא כל החוקים העוסקים בנושאים האלה גובשו במסמך חוקתי אחד. המשפט החוקתי יכול להיות גם שיטת פירוש, המונחית על ידי היסטוריה, מנהג ומוסכמות חוקתיות לא כתובות. ניתן להשוות, לדוגמה, בין החוקה הכתובה של ארצות הברית לבין המשפט החוקתי הבריטי, שמגיע ממקורות שונים הכוללים את המגנה כרטה, את המשפט המקובל (common law), ומקורות מנהגיים אחרים. בארצות מסוימות ידועה החוקה כחוק (או חוקי) יסוד.
ניתן לחשוב על משפט חוקתי כחוקים מסדר שני, או כ"חוקים על איך לחוקק". באופן כללי, חוקות עשויות להיות מסוג פדרטיבי, שבו כמה רמות של הממשלה קיימות יחד עם תחומים שונים של סמכות שיפוטית על חקיקה, יישום ואכיפה. דוגמה לחוקה שכזו היא זו של ארצות הברית. משפט חוקתי עשוי להיות גם מסוג יוניטרי (אחיד), כאשר כוחות הממשל נמצאים כולם בגוף אחד של ממשל וחקיקה. גם במדינות יוניטריות יש בדרך כלל העברה של סמכויות לרשויות מקומיות או עירוניות, אך הממשל המרכזי יכול להחזיק שוב בסמכותו בכל זמן שירצה.
יש גם סוגים אחרים של משפט חוקתי, כגון קונפדרציות, שבהן קבוצות של מדינות לאום, שלכל אחת מהן שלטון עצמאי, יוצרות גוף אחד על מנת להתמודד עם נושאים משותפים שבהם סמכויות מוגבלות נמסרות לסמכות הפדרציה. העברה כזו נהוגה בפדרציות מכס. שתי דוגמאות של מערכות חוקתיות שכאלה הן האיחוד האירופי ושווייץ.
בישראל.
עם הקמת המדינה נעשה ניסיון לחוקק חוקה על ידי האספה המכוננת (שקדמה לכנסת הראשונה) אבל ניסיון זה לא צלח, ולכן התקבלה "החלטת הררי" שקבעה כי המדינה תאשר חוקי יסוד, אשר לבסוף יקובצו כולם לחוקה אחת.
עם זאת, לאורך העשורים הראשונים לקיומה של המדינה לא ניתן לחוקי היסוד מעמד גבוה יותר מאשר לחוקים רגילים והם נחשבו לשווי ערך להם (למעט לעניין "שריונם" בפני שינוי).
המצב השתנה בשנת 1992, עם חקיקת שני חוקי יסוד חדשים: ו.
על בסיס חוקים אלו החליט בית המשפט העליון בשנת 1995 (בפסק דין בנק המזרחי), שחוקי היסוד כולם הם במדרגה עליונה מעל לחוקים רגילים, ולמעשה ההתייחסות לכלל חוקי היסוד תהיה התייחסות כאל חוקה.
משפט רומי
רודולף קרנפ
רודולף קרנפ (בגרמנית: Rudolf Carnap; 18 במאי 1891 – 14 בספטמבר 1970) היה פילוסוף גרמני חבר החוג הווינאי.
חייו.
קרנפ נולד ברונסדורף ולמד בגימנסיה בברמן ובאוניברסיטת פרייבורג. לימודיו באוניברסיטה כללו פיזיקה, מתמטיקה ופילוסופיה תחת ברונו באוך. בתחילת לימודיו היוותה הפיזיקה את מוקד התעניינותו, בפרט תפיסת המרחב הקאנטיאנית. כמו כן למד מספר קורסים אצל גוטלוב פרגה שעסקו במערכות לוגיות וביישומן במתמטיקה. לימודיו הופסקו במהלך מלחמת העולם הראשונה בה שירת בחזית עד ל-1917, אז הועבר לברלין. בברלין למד את תורת היחסות. באותה תקופה היה אלברט איינשטיין מרצה באוניברסיטת ברלין. בפרק זמן זה אף החל להתעניין בסוציאליזם. לאחר המלחמה חזר קרנפ ללימודיו וכתב את עבודת המחקר שלו, "Der Raum" (המרחב), שעסקה בתאוריית מרחב-זמן. בעקבות קבלת התזה שלו ב-1922 המשיך קרנפ לעסוק בפיזיקה מנקודת מבט פילוסופית, שלימים תיקרא פוזיטיביזם לוגי. בין 1924 ל-1925 השתתף בסמינר אותו הנחה אדמונד הוסרל.
ב-1926 עבר לווינה לצורך לימוד באוניברסיטת וינה. שם השתתף, ובהמשך הפך לחבר בולט, בחוג הווינאי, קבוצת אינטלקטואלים שהושפעה רבות מהפילוסופיה של ויטגנשטיין, הונהגה על ידי מוריץ שליק וכללה את הנס האן, פרידריך וייסמן, אוטו נוירת, קורט גדל. בדיוניה נכחו לעיתים גם אלפרד ג'ולס אייר, קרל המפל ואחרים. ב-1929 חיבר יחד עם נוירת והאן את "תפיסת העולם המדעית" - מניפסט החוג הווינאי. ב-1928 פרסם קרנפ את: Der logische Aufbau der Welt (המבנה הלוגי של העולם) בו הציג גרסה פורמלית לאמפיריציזם, והגדיר מחדש מושגים בשפה פנומנליסטית, תוך התבססות על הניסיון. ב-1929 פרסם מדריך לוגי מתמטי, "Abriss der Logistik". ב-1930 ייסדו קרנפ ורייכנבאך את כתב העת הפילוסופי "Erkenntnis". ב-1931 מונה לפרופסור לפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת קארל בפראג שם פעל עד ל-1935. בשנה זו, בעקבות השפעות עליית אדולף היטלר ב-1933, היגר לארצות הברית, בסיוע עמיתו וידידו, וילארד ואן אורמאן קוויין.
מונה לפרופסור באוניברסיטת שיקגו ב-1936 שם נשאר עד ל-1952. בשיקגו החל לעסוק בסמנטיקה וחיבר במהלך שנות הארבעים שלושה ספרים בנושא. הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת הרווארד לפני שהתמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1954. הוא חזר לעבודתו בנושא ידע מדעי, והתרכז באבחנה בין טענות אנליטיות וסינתטיות ובעקרון האימות.
בגיל ארבע עשרה למד קרנפ אספרנטו, בהמשך ביקר בקונגרס האספרנטו העולמי והשתמש בשפה זו בנסיעותיו. באוטוביוגרפיה שלו מ-1963 הביע חיבתו לשפה זו.
רבי לוי בן גרשון
הר גריזים
הר גריזים (בערבית: جَبَل جَرِزِيم, גַ'בַּל גַ'רִזִים, או جبل الطور, ג'בל א-טור; בעברית שומרונית: ࠄࠟࠓࠂࠟࠓࠩࠆࠝࠉࠌ - הָרגָרִזֵים, ללא רווח), המכונה גם "הר הברכה", הוא שמו של רכס הררי גדול מדרום לעיר שכם. ההר הגבוה ברכס הוא 'הר גריזים' המקראי, שהיווה חלק ממעמד הר גריזים והר עיבל ועליו נשא יותם בן גדעון את משלו. פסגתו בגובה 881 מ' מעל פני הים והוא מתנשא לגובה של כ-350 מ' מעל סביבתו. ההר הוא חלק מהרי שומרון. ההר הוא ההר השני בחשיבותו לעם היהודי לאחר הר הבית. זה מכיוון שהר זה שימש את 10 השבטים לזבחה.