העונה נפתחת בכך שהחברים חוגגים את סיום התיכון וראשית החופש הגדול שלפני הגיוס לצה"ל. בתחילת הפרק הראשון נודע לנו שרונה נאלצה לבצע הפלה. בעונה זו דמויות רבות מהעונות הקודמות לא הופיעו. הדמויות המרכזיות בעונה זו היו: יוסי (יוסי חנוכה), ג'קי, אחיו של יוסי (גבי דן), צדוק, בן דודם של ג'קי ויוסי (אלי חבקוק), גיא (גדי סבן), רונה (הילה פלדמן) ויריב (לירון לבו). יוסי זוכה באתגר בתוכנית הנקראת, "משימה בלתי אפשרית" והוא לשבת במכונית בתוך קניון במשך שבוע שלם, יוסי מחליט לגייס לעניין את בן דודו צדוק, את גיא ואת רונה. לאחר שבוע קשה שגיא הקיא וכמעט התעלף, הם שרדו את המשימה והרוויחו 100,000 שקלים. בכסף, ג'קי וצדוק הקימו חומוסייה, וגיא ורונה הקימו את סוכנות מג'יק, סוכנות לניצבים. בעוד כולם עובדים, יריב היה הפרפר שבחבורה. הוא טייל הרבה, פגש בנות (היה לו רומן עם מאיה, העיתונאית שסיקרה את "משימה בלתי אפשרית" ולאחר מכן עזרה לגיא ורונה עם הסוכנות- גולמה על ידי שרון הורוביץ), לבסוף נסע לחווה בצפון שם נפל מסוס ונכלא אצל אישה חולת נפש בסצנה המזכירה את סיפורו של סטיבן קינג, מיזרי. יוסי בעיקר עוזר לג'קי וצדוק לנהל את החומוסיה ולגיא ורונה לנהל את הסוכנות. העונה מסתיימת בכך שגיא מנהל רומן דרך האינטרנט עם בחורה העונה לשם שני, וכאשר הוא בא אליה, הם מקיימים יחסי מין והכל מול מצלמה אינטרנטית אשר פועלת בביתם של גיא ורונה, כשלפתע רונה מתעוררת ורואה את המתרחש במסך המחשב. זמן השידור המקורי של עונה זו היה שנת 2000.
האקדמיה ללשון
כמנתים
כְּמַנְתים (בשפתם קימנת ובאמהרית: ኩማንት "כְּמַנְת" וכן ቅማንት "קְמַנְת") היא קבוצה אתנית קטנה באתיופיה המשויכת לאגאו והחיה בעיקר בחבל ההיסטורי סקלת.
במפקד אוכלוסין משנת 1994 נמנו כמאה שבעים ושניים אלף כמנתים. שפתם, הכמנתית מצויה בסכנת הכחדה חמורה, היות שרוב ילדי הכמנתים דוברים כיום אמהרית.
תהליך דומה מוביל לירידת מעמדה של הדת הכמנתית ורוב האוכלוסייה הכמנתית כיום היא נוצרית. המתנצרים נוטים לאמץ זהות עדתית אמהרית.
הכמנתים חיים בשטחים שבין צ'ילגה לקירקיר, צפונית לאגם טאנה. רוב דוברי השפה חיים בסביבות אייקל, כשישים קילומטרים מערבית לגונדר.
הדת המסורתית בקרב הכמנתים נקראת לעיתים "פגנית-עברית". הדת שאבה אלמנטים מן היהדות ואלמנטים פגניים. לדברי החוקר פרדריק ק' גאמסט, השפה העברית שבה משתמשת הקהילה והאלמנטים העבריים שבדת מעידים על כך שהתרבות והדת העברית הגיעה אל הכמנתים לפני כאלפיים שנה, בטרם עברה רבים משינויי היהדות. סקר שפות באתיופיה מעיד על כך שהדת הכמנתית והשפה הכמנתית נמצאות שתיהן בסכנת הכחדה וכי רוב הכמנתים מומרים לנצרות על ידי הכנסייה האתיופית ומוותרים על מורשתם הכמנתית.
מצוותיהם הדתיות של הכמנתים כוללות את קיום הכשרות על פי , ככתבו. בדומה ליהדות המוכרת לנו, חברי הקהילה אוכלים חיות מותרות רק אם עברו שחיטה כשרה. מנהגיהם כוללים העלאת קורבנות וטיפול בחורשה הקדושה.
הפולחן הכמנתי נערך בחוץ, בדרך כלל באתר הקרוב לעץ קדוש שנקרא קולֶה. ככל הנראה מצב זה מדמה את נטיעת האשל בבאר שבע על ידי אברהם וקריאתו את שם השם.
יום השבת נשמר, ובו חל איסור להדליק אש. מידת החלת איסורים נוספים של היהדות לגבי השבת על קבוצה זו אינם ברורים.
שם האל הכמנתי הוא אדארה והוא קיים בכל מקום, על פי אמונתם. תחת האל קיימים המלאכים. המוערך מכולם הוא ג'אקאראטני. הבאים בחשיבותם הם מזגני ואנזטאטרה. בין המלאכים האחרים ניתן למצוא את קיברוואה, אדראיקי ושמני.
המנהיג הדתי האנושי הגבוה ביותר בקרב הכמנתים הוא "הכוהן הגדול" אשר מכונה וומבר שמשמעותו באמהרית "מושב". הוומבר נחשב מנהיגם של הכמנתים.
קבוצה זו חייתה בשכנות לצד ביתא ישראל, אך שתיהן היו עוינות זו לזו; ביתא ישראל ראו בכמנתים עובדי אלילים שאימצו חלק ממנהגיהם, וגם הנוצרים והמוסלמים מתייחסים כך לקבוצה. הכמנתים אינם רואים בעצמם יהודים.
היסטוריה.
מוצאם של הכמנתים לא מתועד, היות שאין בידיהם היסטוריה כתובה. לפי מסורות שבעל פה, מייסד שבט הכמנתים הוא אדם בשם אנאייר, אשר נאמר כי היה נכדו של כנען בן חם בן נח. לאחר שבע שנות רעב בארצו, נדד אנאייר לאזור אגם טאנה באתיופיה. כאשר נדד עם אשתו וילדיו פגש את מייסד ביתא ישראל אשר נדד באותו כיוון. ככל הנראה היו שני המייסדים מכנען. תוכננה חתונה בין שתי המשפחות אך היא לא התממשה. המסורות שבעל פה לא מסבירות האם דובר בחתונה בין ראשי הבתים או על חתונה של נציגי הדורות הצעירים בין המשפחות (בדומה לרציונל שהוצג על ידי בני יעקב לשכם בן חמור החיווי לנישואיו עם דינה בת יעקב).
לדברי המיסיונר מהמאה ה-19, סמואל גובאט, נתפסו הכמנתים על ידי שכניהם האמהרים כמכשפים בדומה ליהודים (ביתא ישראל), לרוב המוסלמים ולכמה נוצרים. מעבר לכך, לא ידע גובאט רבות על הכמנתים.
הולשוביצה
הולשוביצה (צ'כית: Holašovice) הוא כפר היסטורי קטן השוכן בדרום צ'כיה, במרחק 15 קילומטרים מערבית לצ'סקה בודייוביצה ובמרחק 18 קילומטרים צפונית לצ'סקי קרומלוב (הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1992). הכפר נמצא בשטחה של הרשות המוניציפלית יאנקוב. דרומית לכפר נמצא האזור המוגן יער בלאנסקי. הכפר ננטש לאחר מלחמת העולם השנייה, כך שהשתמרו בו מתאר ימי הביניים ובניינים מקומיים בסגנון בוהמייני או בארוק כפרי. הכפר שוחזר ואוכלס מחדש החל מ-1990, והוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1998.
היסטוריה.
האזור שבו שוכן הולשוביצה היה מיושב על ידי האדם מאז תקופת האבן החדשה (האלף השני לפנה"ס). הכפר עצמו הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-13, כאשר אנשים רבים החלו להתיישב באזורי הגבול של בוהמיה. התיעוד הקדום ביותר הנוגע לכפר הוא מסמך של המלך ונצ'סלאוס השני, שהעניק מספר כפרים (כולל הולשוביצה) למנזר ציסטרסיאני בווישי ברוד. הכפרים היו בבעלות המנזר עד 1848.
בין 1520 ל-1525 התחוללה בהולשוביצה מגפה קשה של דבר בובוני, ורק שני תושבים שרדו. מעל קבר האחים שבקצהו הצפוני של הכפר הוקמה אנדרטה לזכר האירוע. המנזר אכלס את הכפר בהדרגה באמצעות מתיישבים מבוואריה ואוסטריה. האוכלוסייה מנתה כ-17 תושבים ב-1530. הכפר נפגע קלות במהלך מלחמת שלושים השנים, אך התאושש תוך זמן קצר.
ברישום קרקעות מ-1827 נכתב כי כל המבנים במשקי הכפר (מלבד האסמים) נבנו מאבן ללא מסגרת עץ, וזאת בניגוד לכפרים רבים אחרים בבוהמיה באותה תקופה.
מספר המשקים החקלאיים היה 17 החל מהמאה ה-16, ורק לקראת המאה ה-20 (1895) אוכלוסיית הכפר החלה לגדול והתגוררו בו 157 תושבים ממוצא גרמני ו-19 אנשים ממוצא צ'כי. רוב החוות בכפר ננטשו והחלו להתדרדר לאחר גירוש התושבים הגרמנים בשלהי מלחמת העולם השנייה. הולשוביצה הפך למקום נטוש תחת השלטון הקומוניסטי שהוקם בצ'כיה לאחר המלחמה.
ב-1990 החל מבצע מקיף לשיפוץ ושיקום הכפר, והוא אוכלס מחדש. אוכלוסייתו מונה כ-140 תושבים, נכון ל-2006.
תיאור.
הכפר מורכב מ-120 מבנים המסודרים מסביב לכיכר גדולה שבה נמצאת קפלה קטנה שבראשה צלב, וכן ממספר בניינים נוספים המרוחקים מקבוצת הבניינים המרכזית. האזור שהוכרז על ידי אונסק"ו כולל 23 חוות המוגנות כמונומנטים אדריכליים, ביחד עם מבני המשנה (אסם, אורוות וכדומה) וגנים. החוות נבנו כך שהגמלונים שלהן פונים לעבר הכיכר. חלק מהבניינים של החוות הפכו בשנים שלפני ולאחר מלחמת העולם השנייה לבתי מגורים לגמלאים. בחלק מהחוות היו בתים קטנים ופשוטים שהיו מיועדים למגורי משפחות הפועלים.
בכיכר הכפר עצמה שוכנת קפלת יאן מנפומוק המתוארכת לאמצע המאה ה-18, שהיא מבנה צר שחזיתו הגבוהה בנויה בצורת פעמון. פנים הקפלה המלבני מחופה על ידי שני קמרונות הנסגרים על ידי שתי לונטות. גג הקפלה בנוי גם כן בצורת אוכף, ובראשו נמצא צריח מחודד המכיל פעמון.
נפחיית הכפר ובית הנפחיה שכנו במרכז הכיכר החל מתחילת המאה ה-18. הנפחיה שכנה בצד המערבי של הכיכר עד להעברתה ב-1885 למיקומה הנוכחי. שני המבנים הם חד-קומתיים עם גגות בצורת אוכף, ופתח הכניסה שפנה אל הכיכר היה בצורת קשת. הנפחיה משמשת כבית מגורים, והפתח הקשתי הוא מפני שינוי זה.
חזיתה של חווה מספר 3 היא דו-גמלונית בסגנון דרום בוהמייני קלאסי, ובנוסף לשער הגדול יש שער קטן נוסף בקיר המקיף אותה. לשני הגמלונים יש גימור בסגנון בארוק ביחד עם רצועות של פילסטר סטוקו. מיד לאחר הכניסה דרך השער הראשי נמצא אסם דו-קומתי משמאל, שקומתו העליונה משמשת כמזווה. אחרי האסם נמצא גוש מבנים עם אורוות ומרתף מקומרן. בית החווה הדו-חדרי נמצא מצד ימין. באמצע אולם הכניסה נמצא גרם מדרגות המוביל אל עליית הגג של הבית.
החווה הגדולה ביותר בכפר היא חווה מספר 8. משמאל לשער הכניסה נמצא בית החווה הראשי המורכב משני אחרים, ואליו מחוברים שתי רפתות ארוכות המחולקות לשני חללים מקומרנים. בצד הימני של הכניסה נמצא אסם תלת-קומתי. הצד האחורי של החצר מתוחם על ידי אסם אבן גדול, שנבנה בשלהי המאה ה-19 כתחליף לאסם העץ הקודם.
חווה מספר 15 נמצאת בצד המזרחי של הכיכר, והיא מקיפה שלושה צדדים של חצר מרכזית. חזית החווה היא מבנה דו-גמלוני קלאסי עם שער כניסה קשתי. מבנה החווה השתנה לאורך מאות השנים האחרונות, ובמהלך השינויים הוחלפו גמלוני הבארוק בגמלונים משולשים. המבנה החשוב ביותר בחווה הוא האסם ששמר על צורתו המקורית בצורה הטובה ביותר ביחס למבנים אחרים בכפר.
גורגנידזה
אליאנסה לימה
אליאנסה לימה (בספרדית: Alianza Lima; נוסדה ב-15 בפברואר 1901) היא קבוצת כדורגל פרואנית.