ב-25 ביולי 2007 אושרה בכנסת בקריאה ראשונה הצעת . ההצעה קבעה שהוראותיה יחולו, בין היתר, על חיילי צה"ל, בהגדרתם כאנשים הנתונים לְמָרוּת. עד להשלמת החקיקה, ובהתאם להמלצות ועדת הבדיקה, הושג בין חיל הרפואה למשרד הבריאות הסדר ביניים שהחיל על צה"ל את הכללים המשפטיים הנהוגים בבתי החולים. במסגרת ההסדר, בינואר 2009 פרסם הקרפ"ר נחמן אש הוראה המסדירה את אופן עריכת הניסויים הרפואיים בצה"ל, ואת חובות וזכויות המעורבים בהם. בהוראה, שיישומה הוכפף לפיקוח משרד הבריאות, נקבע שכל תקנות משרד הבריאות הנוגעות למחקרים וניסויים בבני אדם, יחולו על צה"ל, וחיל הרפואה יחויב לדווח למשרד הבריאות על פעילות בתחום הזה. כמו כן, נקבע שחייל לא יגוייס ולא ינודב למחקר רפואי שלא בהסכמתו. חייל שיסכים להתנדב למחקר, יורשה לצאת לחופשה כדי להתייעץ עם הוריו או עם מומחים, ולמחקר סודי יצורף רופא אזרח שאיננו ממערכת הביטחון, איתו יוכלו החיילים להתייעץ.
בשנת 2011 פרסם צה"ל הוראת קבע של הפיקוד העליון, המסדירה את תחום עריכת המחקרים הרפואיים בצה"ל, כתנאי הכרחי להגנה על בריאות החיילים ולשם מתן מענה לבעיות רפואיות שעלולות להתעורר במסגרת השירות הצבאי.
הליכים משפטיים.
עתירות לבג"ץ.
ב-1 בנובמבר 2007 הוגשו לבית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, שתי עתירות נגד שר הביטחון, ראש המטה הכללי, קצין רפואה ראשי ושר הבריאות: עתירת רל"א (בג"ץ 9273/07), ועתירה מטעם קבוצת משתתפים בניסוי (בג"ץ 9274/07). בשתי העתירות התבקש בית המשפט לצוות על שר הביטחון להקים ועדת חקירה ממשלתית לחקור את הניסוי. בנוסף, עמותת רל"א ביקשה לאסור על חיל הרפואה לערוך ניסויים רפואיים בבני אדם, כל עוד הנושא אינו מוסדר בחקיקה ראשית, ואילו משתתפי הניסוי ביקשו לקבל מסמכים שונים הנוגעים לניסוי.
אחרי השהיית החלטתו לאור תחילת עבודת ועדת הבדיקה, ב-26 באוקטובר 2011 דחה בג"ץ את עתירת רל"א, מכיוון שבזמן שחלף התחיל הליך החקיקה בכנסת, ועדת הבדיקה גיבשה את מסקנותיה, והושג ההסדר בין חיל הרפואה למשרד הבריאות. כמו כן, בית המשפט לא ראה לנכון להתערב בעבודת הממשלה ובהחלטת שר הביטחון שלא להקים ועדת בדיקה ממשלתית. משתתפי הניסוי משכו את עתירתם אחרי שדו"ח ועדת הבדיקה גיבה חלק ניכר מטענותיהם ופרסומו הותר, והמסמכים שביקשו נמסרו לידיהם.
הסכם פיצויים.
ב-28 במרץ 2010 הגישה קבוצה של עשרות ממתנדבי הניסוי תביעה נגד המדינה לבית המשפט המחוזי במחוז המרכז, בדרישה לפצותם בסכום של 300 אלף שקלים חדשים לכל אחד, וסך התביעה עמד על 18 מיליון ש"ח. בהתבסס על עקרון ההסכמה מדעת, התובעים טענו שהם הסכימו להשתתף בניסוי לאחר שהובטח להם כי הוא בטוח, אך בדיעבד הם גילו שהניסוי עלול לגרום לבעיות בריאותיות. כמו כן, הם דרשו לחשוף בפניהם את מרכיבי החיסון שהוזרק להם.
ב-12 בינואר 2014 הושג בין התובעים למדינה הסכם פשרה שקיבל תוקף של פסק דין. בהסכם נקבע שהמדינה תשלם לכל אחד מהתובעים 36 אלף ש"ח, כולל הוצאות ושכר טרחת עורכי הדין. בנוסף על כך, משרד הביטחון הודיע כי יקים קרן שלרשותה יועמדו 21 מיליון שקלים לטובת משתתפי הניסוי שלא היו בין התובעים. כנגד התשלום, הוסכם שלתובעים לא יהיו כל דרישות נוספות, אך מבלי שייגרעו זכויותיהם מול אגף השיקום במשרד הביטחון, וההכרה בהם כנכי צה"ל. בסיכום פסק הדין הביעה נשיאת בית המשפט הילה גרסטל, את שמחתה האישית על החלטת המדינה והתנהלותה בהליך הפשרה שהושג.
במאי 2021 דחה בית המשפט המחוזי בחיפה על הסף תביעה לפיצוי כספי בגין נזקי גוף שהגיש חייל לשעבר בחיל השריון, שהשתתף בניסוי בעת שהיה בקורס חובשים. לטענת החייל, ההשתתפות בניסוי הוצגה כחלק מדרישות הקורס, ונקבעו לו אחוזי נכות בגין פגיעה במערכת יצירת מרכיבי הדם ותסמונת אלרגית. בית המשפט נימק את החלטת הדחייה בכך שהתובע נכלל בהסדר הפיצויים משנת 2014, שתקנות סדר הדין האזרחי פוטרות את המדינה מאחריות לנזיקים על חבלה שנחבל חייל עקב שירותו, וכן לאור חוק ההתיישנות. עם זאת, בית המשפט סבר שראוי שהמדינה וצה"ל יבררו את תביעת החייל שתוגש לקצין התגמולים באגף השיקום במשרד הביטחון, במהירות האפשרית ומבלי להערים קשיים על התובע.
בתרבות הפופולרית.
בשנת 2018 יצא לבתי הקולנוע בישראל מותחן הקונספירציה הישראלי "אנתרקס", שביים שי שרף והפיקו חגי ארד ואלעד פלד. התסריט מבוסס על סיפורו האמיתי של הבמאי שי שרף, אשר כחייל ביחידת מגלן היה עד לביצוע הניסוי ולמאמצי גיוס מתנדבים. הוא עצמו לא התנדב להיות נסיין אחרי שלמרות סודיות הניסוי, הוא התייעץ עם אימו, מיקרוביולוגית במקצועה, שאסרה עליו להיות כ"שפן ניסיונות". שרף החליט ליצור את הסרט, מאחר שלדעתו, תחקיר "עובדה" לא זיעזע את החברה הישראלית כפי שהיה ראוי.
קו עלילה מרכזי בעונתה הראשונה של הסדרה "תאג"ד", שיקף את פרשת "עומר 2", ועסק בניסוי שנעשה בחיילי פלוגת סיור, ביוזמת גורמים ברוסיה, בחיסון נגד גז עצבים מסוג "סארין". בסדרה, חברת תרופות שעבדה עבור הרוסים, שיחדה רופא צבאי כדי שישתף פעולה ויעשה את הניסוי תוך ניצול חיילים קרביים שלא שואלים שאלות, משום שהם "מורעלים". לאחר שהחיילים נטלו תרופות שהוצגו להם כחומר ממריץ, הם סבלו מפריחות בעור, הזיות, הקאות והתנהגות פסיכוטית.
הבולים של קיונגה
קְיוֹנְגָה הוא שמו של חבל ארץ במזרח אפריקה, אשר בראשית המאה ה-20 הבעלות עליו הייתה נתונה במחלוקת בין האימפריה הגרמנית שהחזיקה בו והאימפריה הפורטוגזית שתבעה עליו בעלות. הוא נכבש על ידי צבא פורטוגל בשנת 1916, וכחלק מן הפעילות לבסס את ריבונותה במקום הנפיקה פורטוגל ארבעה בולי דואר ועליהם שם המושבה.
הרקע להנפקת הבולים.
בשלהי המאה ה-19 נוצרה מחלוקת בין האימפריה הפורטוגזית ובין האימפריה הגרמנית סביב הבעלות על חבל ארץ מדרום לשפך הנהר רוֹבוּמָה (הנקרא היום בשם נהר ). בשנת 1892 השתלטו הגרמנים בכוח על האזור שבמחלוקת, אשר זכה לכינוי "משולש קיונגה", והקימו מאחז צבאי בכפר קיונגה. מחאות הפורטוגלים לא עזרו, והאזור נשאר בבעלות גרמנית עד מלחמת העולם הראשונה.
ב-9 במרץ 1916 הכריזה גרמניה מלחמה על פורטוגל. כחודש לאחר מכן, ב-10 באפריל 1916, שלחו הפורטוגלים כוח צבאי מן המושבה מוזמביק, כבשו את קיונגה מידי הגרמנים, והכריזו עליה כמושבה פורטוגלית.
כחלק מהחזרת החיים באזור לסדרם, וכאמירה פוליטית שנועדה לקבע את אחיזתם בחבל הארץ שכבשו, החליטו הפורטוגלים להנפיק בולי דואר לשימוש התושבים במושבה החדשה.
הנפקת הבולים.
ב-29 במאי 1916 הונפקה סדרה בת ארבעה בולים, וזאת באמצעות הוספת הדפס רכב על בולים ישנים של המושבה הפורטוגלית לוֹרִנְסוּ מֶרְקֵיש שנותרו במחסני הדואר.
הבולים המקוריים של לורנסו מרקיש.
בין השנים 1898 עד 1903 הנפיקה פורטוגל בהדרגה סדרת בולים חדשה לשימוש במושבה לורנסו מרקיש. בסיום תהליך ההנפקה כללה הסדרה 23 בולים שונים בערכים נקובים שבין חצי ראיס עד 700 ראיס. הבולים, עליהם הופיעה דמותו של המלך קרלוש הראשון, הודפסו בכמויות גדולות מאוד ושימשו במהלך השנים שלאחר מכן כתשתית להוספת הדפסי רכב מסוגים שונים. בין הבולים שהודפסו בתחילת תהליך ההנפקה, בשנת 1898, נכלל בול בצבע כחול שערכו הנקוב 100 ראיס.
המלך קרלוש הראשון נרצח יחד עם בנו בשנת 1908, ובשנת 1910 הפכה פורטוגל לרפובליקה. בעקבות זאת התווספו על בולי פורטוגל ומושבות האימפריה הפורטוגזית הדפסי רכב עם המילה "רפובליקה". בשנת 1911 הוטבע הדפס רכב דומה גם על הבולים של לורנסו מרקיש.
בשנת 1913 שונתה שיטת המטבע בפורטוגל ובמושבותיה. השיטה הישנה שהתבססה על מטבע בשם מילראיס שהתחלק ל-1000 ראיס הוחלפה במטבע בשם אסקודו שהתחלק ל-100 סנטבוס. בעקבות זאת הונפקו בולים חדשים שערכיהם נקובים באסקודו, ורבים מן הבולים הישנים נותרו במחסני הדואר ללא שימוש. בשנת 1916 הוחזרו חלק מן הבולים לשימוש תוך כדי הוספת הדפס רכב עם המילה "רפובליקה".
הבולים שהונפקו עבור קיונגה.
כשנדרשו אנשי הדואר להכין במהירות בולים עבור המושבה החדשה קיונגה, לא היה להם מספיק זמן להדפיס בולים חדשים, והם בחרו בפתרון הפשוט ביותר. במחסני הדואר של המושבה הפורטוגלית הקרובה ביותר, לורנסו מרקיש, היה מלאי גדול מאוד של בולים ישנים מן הטיפוס שהונפק בשנת 1898, בערך נקוב של 100 ראיס. על בולים אלו נוספו שלושה הדפסי רכב:
לא ברור מה היה סדר הטבעת ההדפסים השונים, אולם לדעת מרבית החוקרים הסדר היה: "רפובליקה", "ערך נקוב", "קיונגה".
ארבעת הערכים הנקובים שהונפקו נועדו לשמש למטרות הבאות:
השימוש בבולי קיונגה.
בולאים בכל רחבי העולם גילו בתקופת מלחמת העולם הראשונה עניין רב בהנפקות שבוצעו כחלק ממהלכי הקרבות, ובבולים שנועדו לשימוש באזורים שנכבשו על ידי הצבאות השונים. גם בולי קיונגה זכו להתעניינות רבה, ואלפי עותקים מן הבולים החדשים נמכרו לסוחרי בולים שהציעו אותם ללקוחותיהם.
רוב המעטפות שנשלחו מן המושבה הפורטוגלית לחו"ל הועברו אל המושבה לורנסו מרקיש, שם נבדקו על ידי הצנזורה הצבאית (כמתחייב מתנאי המלחמה). מלורנסו מרקיש הועברו המכתבים בספינות הדואר אל מרכזי המיון באירופה ובארצות הברית.
הפסקת השימוש בבולי קיונגה.
בתום מלחמת העולם הראשונה עלתה שאלת הבעלות על חבל קיונגה לדיון כחלק מועידת השלום שהתקיימה בפריז. במסגרת חוזה ורסאי נקבע כי נהר רובומה ישמש כגבול בין המושבות הפורטוגליות שמדרום לנהר ובין המושבות הבריטיות שמצפון לו. ביום 10 בינואר 1920 הוענק לפורטוגל על ידי חבר הלאומים מנדט על משולש קיונגה.
ביום 2 באפריל 1920 נחקק רשמית בפורטוגל חוק המטמיע את אזור משולש קיונגה כחלק ממוזמביק.