הפסל מתאר שתי דמויות. ספינקס ופלאחית (איכרה) צעירה, הסומכת ידה האחת על גבו. הספינקס מסמל את הקשר בין המצריות המודרנית לעברה המפואר, הקדם-אסלאמי. בניגוד לספינקס בגיזה, המתואר כרובץ, הספינקס בפסל מותח את שתי רגליו הקדמיות בתנועת התעוררות ונראה כעומד לקום על רגליו, כמו הלאומיות המצרית באותה תקופה (כפי שבאה לידי ביטוי במהומות 1919 במצרים למשל). הפלאחית מייצגת את אם האומה, אשת העם, הגורם העממי המחובר לקרקע ומהווה את עמוד השדרה של העם (השעביה - העממיות). היא נראית כמסירה את הרעלה מעל פניה וצופה על העתיד. גם בכך יש התרסה נגד האסלאם, כגורם מדכא ואנטי-לאומי.
יצירת הפסל.
מוח'תאר יצר את הפסל בשנים 1928-1922, כתוצאה מרעיון שצמח משיחותיו עם המדינאי והמהפכן סעד זע'לול בפריז כעשור קודם לכן. כבר ב-1920 הציג מוח'תאר בתערוכה בפריז דגם מוקטן של הפסל, באותו שם, וזכה במדליית זהב. ב-1921 הזמינה ממשלת מצרים ממוח'תאר את הפסל באופן רשמי. אולם, כוחות אסלאמיים שמרניים ובראשם המלך פואד, התנגדו לפסל המודרני-פרעוני, שעמד בסתירה לעקרונות ולמסורות האסלאם ואף הציג דמות אשה משוחררת. כך היה אתר הקמת הפסל לאתר התנגחות בין מפלגת הופד הלאומית-ליברלית לבין השמרנים. ביקורת נוספת שנמתחה על הפסל היא שמדובר בפרויקט מגלומני ועתיר תקציב (בפרט בשל התעקשותו של האמן על הובלת אבני גרניט ורודות מהמכרה הפרעוני באסואן), שאין בכוחה של הממשלה הענייה לממן והדבר אינו מוסרי ביחס לצורכי העם. כך, בעת שליטת ממשלת אחמד זיוור פאשה (1924-1926) נעצרה העבודה על הפסל כליל. ב-1926 שבה מפלגת הוופד לשלטון וקידמה במהירות ובנחישות את השלמת הפסל.
הפסל הוצב בכיכר תחנת הרכבת רעמסס בקהיר ב-20 במאי 1928 ונחנך בטקס רב רושם, שהיה גם הפגנת כוח של מפלגת הוופד. בטקס נכחו אלף איש, בהם כל חברי בית הנבחרים והסנאט; הרב הראשי ליהודי מצרים, חיים נחום אפנדי; הפטריאך הקופטי; ראשי העולמא (בכירי הדת) של אוניברסיטת אל-אזהר; אינטלקטואלים ואנשי תקשורת מקומית וזרה. "נסיך המשוררים", אחמד שאוקי, פרסם מקאמה לכבוד האירוע ובו תיאר את מוח'תאר כיוצרה של הזהות הלאומית המצרית בתקופה המודרנית. אולם מאוחר יותר, עם התחזקות הכוחות האסלמיים, תואר הפסל כיצירה פאגאנית המבקשת להתרפס מול האסתטיקה האירופאית ונטע זר שיש להסירו. באביב 1955 הורה גמאל עבד אל נאצר להסיר את הפסל ממקומו המרכזי ולהעתיקו לשולי העיר, לשכונת גיזה, תוך הנמכת כן הבסיס שלו משבעה מטרים לשניים בלבד. כיום ניצב הפסל בכיכר גשר האוניברסיטה, מול הכניסה לאוניברסיטת קהיר בגיזה, בדרך גן החיות. בשנים 1997-1998 עבר הפסל שיפוץ וניקוי יסודי.
תומר שחורי
תומר שחורי (22 בפברואר 1985 – 16 ביולי 2018) היה שחקן וקומיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
שחורי נולד בירושלים בשנת 1985. סיים תואר BS ברפואה באוניברסיטת UCLA, ובמקביל לקח שם קורסים במשחק ותסריטאות בבי"ס למשחק. סיום תואר שני בחינוך באוניברסיטת LMU, ועסק שם בקולנוע, הקים תוכנית קומית ברשת הטלוויזיה של האוניברסיטה בשם Mane Squeeze, בעקבותיה החליט למנף קריירה כשחקן בלוס אנג'לס, שיחק בסרטי הקולנוע בתפקיד מרכזי, ודיבב סדרה מצוירת בשם Zombie Explosion Murder Die. תומר חזר לישראל ב-2012, קריירת המשחק שלו נסקה במהירות, ותומר השאיר את חותמו על הבמה, ברשת, בטלוויזיה, בקולנוע, וזכה להכרה מקצועית.
את התפקיד המשמעותי הראשון שלו בטלוויזיה עשה שחורי בשנת 2013, כאשר שיחק את דמותו של ניר שכנר בסדרת הטלוויזיה "פרופיל 64". ב-2014 השתתף בשני סרטונים ויראליים שזכו למאות אלפי צפיות: "תכל'ס הוט" ו"החלום של גלעד" של שרוטונים שתרמו להגברת רמת החשיפה של תומר בציבור. ב־2016 היה שחקן אורח בסדרות "מפלצות קטנות" ו"עקרון ההחלפה". ב־2017 גילם את הדמות הראשית בסרט הישראלי "מסע הטבעת" לצד עמית פרקש וישראל אטיאס. ב־2018 שיחק את פרדי ב"משיח" והיה שחקן אורח בסדרה "ככה זה".
ב-16 ביולי 2018 נפטר שחורי בגיל 33 ממחלת סרטן המוח, אשר חזרה כתוצאה מהקרנות שבוצעו בילדותו.
ב־2019 עלתה העונה השלישית של הסדרה "האחיות המוצלחות שלי", אליה הצטלם שחורי טרם מותו, לתפקיד אריק, העובד במזנון הקולנוע לצד מור. בנוסף, באותה שנה עלו הסדרות "פאנץ'" ו"לה פמיליה" שבהן שחורי השתתף כשחקן אורח.
ב-4 בספטמבר 2019 נערך בבית יד לבנים בתל אביב מול אולם מלא, ערב לזכרו של תומר בשם "לצחוק עם תומר", בהפקת יוני פליישמן ובהנחיית אורן ריחני. הופיעו חבריו האמנים ביניהם אנסמבל "ציפורלה". נשאו דברים קולגות למקצוע, ביניהם גורי אלפי, ואריק לובצקי, והוצגו קטעים מתוך סדרות, סרטים וקטעי תיאטרון של תומר.
קרייזלר E קלאס
קרייזלר E קלאס (באנגלית: Chrysler E-Class) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קרייזלר, אשר יוצרה בין השנים 1982–1984 (משנת המודל 1983).
סך הכול יוצרו 71,495 יחידות.
ניקולאי סרקוזי
דייהו
דייהו (באנגלית: Daewoo, בהנגול: 대우, בהנג'ה: 大宇) היה תאגיד דרום קוריאני ויצרן רכב. הוא נוסד ב-22 במרץ 1967 והוכרז כפושט רגל ב-1 בנובמבר 1999, עם חובות של כ-50 מיליארד דולר.
לפני המשבר הפיננסי באסיה, היה הקונצרן השני בגודלו בקוריאה הדרומית אחרי קבוצת יונדאי. לדייהו היו כ-20 חטיבות, חלקן שורדות כחברות עצמאיות.
היסטוריה.
קבוצת "דייהו" הוקמה על ידי קים וו-ג'ונג במרץ 1967. "דייהו" נהנתה מהלוואות זולות הממומנות על ידי הממשלה על בסיס רווחי ייצוא פוטנציאליים. החברה התרכזה בתחילה בענפי ביגוד וטקסטיל עתירי עבודה שסיפקו מרווחי רווח גבוהים בגלל כוח העבודה הגדול והזול יחסי של דרום קוריאה.
התוכנית השלישית והרביעית מתוכניות חמש השנים התרחשו משנת 1973 עד 1981. בתקופה זו היה כוח העבודה הגדול במדינה מבוקש. התחרות ממדינות אחרות החלה לשחוק את היתרון התחרותי של דרום קוריאה. הממשלה הגיבה לשינוי זה בכך שהיא ריכזה את מאמציה בהנדסת מכונות וחשמל, בניית ספינות, פטרוכימיה, בנייה ויוזמות צבאיות. בסוף תקופה זו אילצה הממשלה את דייהו לבניית ספינות. קים וו-ג'ונג לא שש להיכנס לענף זה, אך עד מהרה זכתה "דייהו" למוניטין בייצור אניות ובאסדות נפט במחיר תחרותי.
במהלך שנות ה-60, לאחר תום ממשלת לי סינג-מן, התערבה הממשלה החדשה של פאק צ'ונג-הי לקידום צמיחה והתפתחות במדינה. פעולה זו הגדילה את הגישה למשאבים, קידם את היצוא, מימן את התיעוש וסיפק הגנה מפני תחרות בתמורה לתמיכה הפוליטית של החברה. בהתחלה, ממשלת קוריאה הקימה סדרה של תוכניות לחמש שנים, במסגרתן נדרשה להשגת מספר יעדים בסיסיים.
במהלך העשור שלאחר מכן "דייהו" נכנסה למספר מיזמים משותפים עם חברות אמריקאיות ואירופיות. החברה הרחיבה את הייצוא של מכונות, מוצרי הגנה (תחת חברת S&amp;T Daewoo), תחומי העניין בחלל ועיצוב וייצור מוליכים למחצה. בסופו של דבר החברה החלה לבנות מסוקים ומטוסים אזרחיים, במחירם זולים משמעותית מאלו שיוצרו על ידי עמיתיה האמריקנים. החברה גם הרחיבה את המאמצים בענף הרכב ודורגה כיצואנית הרכב השביעית בגודלה ויצרנית הרכב השישית בגודלה בעולם.
במהלך העשור שלאחר מכן הפכה ממשלת קוריאה ליברלית יותר במדיניותה הכלכלית. עודדו חברות פרטיות קטנות, והממשלה צמצמה את האפליה החיובית (חיובית מתקנת), לעודד סחר בשוק חופשי ולהיות אגרסיבי יותר בחו"ל. "דייהו" הגיבה בכך שהקימה מספר מיזמים משותפים עם חברות אמריקאיות ואירופיות. הקונצרן הרחיב את הייצוא של מכונות, מוצרי הגנה (תחת חברת S&amp;T Daewoo), תחומי העניין בחלל ועיצוב וייצור מוליכים למחצה. בסופו של דבר החברה החלה לבנות מסוקים ומטוסים אזרחיים, במחירם זולים משמעותית מאלו שיוצרו על ידי עמיתיה האמריקנים. החברה גם הרחיבה את המאמצים בענף הרכב ודורגה כיצואנית הרכב השביעית בגודלה ויצרנית הרכב השישית בגודלה בעולם. במשך כל תקופה זו, דייהו חווה הצלחה רבה בהפיכת חברות מקרטעות בדרום קוריאה.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 ייצרה קבוצת "דייהו" גם מוצרי צריכה אלקטרוניים, מחשבים, מוצרי טלקומוניקציה ציוד בנייה, מבנים וכלי נגינה.
פשיטת רגל.
קבוצת "דייהו" נקלעה לבעיות כלכליות עמוקות בשנת 1998 בגלל המשבר הכלכלי באסיה בשנת 1997. בשנת 1998, הוסיפה "דייהו" 14 חברות חדשות ל-275 חברות הבת הקיימות שלה, בשנה בה הפסידה הקבוצה סכום כולל של 550 מיליארד דולר עד 1999 הכריזה "דייהו" על פשיטת רגל, הקונגלומרט השני בגודלו בדרום קוריאה עם אינטרסים בכ-100 מדינות, עם חובות של כ-50 מיליארד דולר.
זמן קצר לאחר קריסת החברה נמלט היו"ר קים וו-יונג לווייטנאם. עובדי מפעל של דייהו לשעבר העמידו כרזות של: "מבוקש" עם תמונתו. קים וו-יונג שב לקוריאה ביוני 2005 ונעצר מיד. הוא הואשם בהונאה, והברחת 3.2 מיליארד דולר מחוץ למדינה, כך לפי סוכנות הידיעות של דרום קוריאה, ב-30 במאי 2006, נידון קים וו-יונג ל-10 שנות מאסר לאחר שהורשע בהונאה ובמעילות.
נותוסוכוס
מחמוד מוח'תאר
מחמוד מוח'תאר (בערבית מצרית: محمود مختار; 10 במאי 1891 - 28 במרץ 1934) היה פסל מצרי, חלוץ הפיסול המצרי המודרני. מוח'תאר ביטא ביצירתו את רעיונות התנועה הלאומית המצרית, בהם החיבור בין ההווה והעתיד לבין העבר הקדם-אסלאמי של מצרים העתיקה והחיבור בין ההוד ההיסטורי לגורם העממי המחובר לקרקע המהווה את עמוד השדרה של העם (השעביה - העממיות). יוצר הפסל "תחיית מצרים".
תולדות חייו.