האנדרטאות שהוקמו בישראל עד ראשית שנות החמישים של המאה ה-20, שרבות מהן הוקמו כאנדרטאות לחללי מלחמת העצמאות, אופיינו בנושאים פיגורטיביים ובנימה "אֶלֶגית" שנועדה לפנות אל הרגש של הציבור הישראלי הציוני. מבני האנדרטאות עוצבו כחלל תיאטרלי. דגם המצבה המקובל כלל קיר מחופה אבן או שיש, שצִדו האחורי חסר שימוש. על הקיר נחקקו שמות הנופלים, ולצִדו תבליט של חייל פצוע או של תיאור אלגורי, כגון תיאורי אריות. מספר אנדרטאות עוצבו כמבנה מרכזי הניצב על גבי משטח טקסי, הניתן לצפייה מכל צדדיו.
בעיצוב האנדרטאות ניכרים הבדלים בין דפוסי זיכרון מקבילים בזמן. בעוד בקיבוצי "השומר הצעיר", לדוגמה, הוצבו אנדרטאות הרואיות, כגון האנדרטאות שיצר נתן רפופורט ביד מרדכי (פסל מרדכי אנילביץ', 1951) או בנגבה ("אנדרטת המגינים", 1953), שבהן ניכר הניסיון האקספרסיבי להדגיש את קשריה האידאולוגיים והחברתיים של האמנות ואת היותה ביטוי של קהילה, הרי במסגרת "הקיבוץ הארצי" הוצבו אנדרטאות בעלות אופי אינטימי, כגון האנדרטה "אם וילד" שהציבה חנה אורלוף בעין גב (1952) או "עלם כורע" של יחיאל שמי בקיבוץ הסוללים (1954). יצירות אלה הדגישו את עולמו הפרטי של היחיד, ונטו להפשטה.
אחד מן הידועים שבפַסלי האנדרטאות בעשורים הראשונים שלאחר הקמת המדינה היה נתן רפופורט, שעלה לישראל בשנת 1950, לאחר שכבר הציב בוורשה אנדרטה לזכר לוחמי הגטו (1946–1948). אנדרטאותיו הרבות של רפופורט, שהוצבו בארץ כאנדרטאות באתרים ממלכתיים ובאתרים הקשורים למלחמת העצמאות, היו בעלי אופי אקספרסיבי של הפיסול, אשר שאב השראה גם מסגנון הפיסול הנאו-קלאסי. ב"כיכר גטו ורשה" שביד ושם (1971) הציב רפופורט תבליט המתאר קבוצה של יהודים נושאים ספר תורה ונושאו "הליכה אל המוות". לידו הציב רפופורט העתק של האנדרטה שיצר עבור גטו ורשה. בכך נוצר נראטיב "ציוני" של השואה, המדגיש לצד האבל גם את גבורתם של הנספים.
בשונה מהאמנות הפיגורטיבית, הופיעה בפיסול האנדרטאות החל משנות החמישים מגמה הולכת וגוברת של הפשטה. במרכזה של "אנדרטת הטייסים", שיצרו בנימין תמוז ואבא אלחנני בגן העצמאות בתל אביב (1956), הועמד דימוי של ציפור המרחפת מעל מצוק חוף הים של תל אביב. את מגמת ההפשטה ניתן למצוא גם ביצירותיו של דוד פלומבו, שיצר תבליטים, יצירות ואנדרטאות עבור מוסדות ממלכתיים כגון משכן הכנסת או יד ושם וביצירות רבות אחרות, כגון האנדרטה לזכר שלמה בן יוסף (1957) שיצר יצחק דנציגר בראש פינה. אולם שיאה של הנטייה לדחיקה של הדימוי הפיגורטיבי בוטא ב"אנדרטת חטיבת הנגב" (1963–1968) שיצר דני קרוון בפאתי העיר באר שבע. האנדרטה תוכננה כמבנה בטון חשוף המשובץ באלמנטים בעלי משמעות מטפורית. המבנה ניסה ליצור קשר פיזי בינו לבין הנוף המדברי שבו הוצב, קשר המושג על ידי אופן השיטוט והראייה בתוך המבנה.
תערובת של סמליות והפשטה ניתן למצוא ב"אנדרטה לשואה ולתקומה", שנחנכה ב-1975 בכיכר מלכי ישראל (לימים כיכר רבין) בתל אביב. יגאל תומרקין, יוצר האנדרטה, השתמש באלמנטים שיצרו צורה סימבולית של פירמידה הפוכה העשויה מתכת, בטון וזכוכית. אף שהזכוכית באנדרטה נועדה לשקף את המתרחש בחלל העירוני, האנדרטה לא ביטאה את הרצון ליצירתו של מרחב חדש, המנהל יחס דיאלוגי עם הנוף ה"ארצישראלי". הפירמידה ניצבת על גבי בסיס בעל צורת משולש הצבוע בצבע צהוב המזכיר טלאי צהוב (שני המבנים הללו יוצרים ביחד צורת מגן דוד). תומרקין ראה בצורת האנדרטה "כלוב כלא הנפתח ונפרץ. פירמידה הפוכה, אשר הבא בתוכה כלוא בבסיסה הצר והמעיק". השימוש בצורת הפירמידה חוזר בעבודות נוספות של האמן. בראיון מאוחר העיד תומרקין כי הפירמידה נתפסת גם כעדות על הפער שבין אידאולוגיה לבין תוצאותיה המשעבדות: "מה למדנו מאז בנייה הפירמידות הגדולות לפני 4200 שנה? [...] האם עבודת כפייה ומוות משחררים?".
בשנות התשעים החלו להיבנות בארץ אנדרטאות בעלות אופי תיאטרלי, הנוטשות את הסגנון האמנות המופשטת. ב"יד לילד" (1987) או "אנדרטת הקרון" (1990) שהקים משה ספדיה או באנדרטה לזכר חללי אסון המסוקים שהוקמה בשנת 2008, בולטת הנטייה לשימוש בטכניקות שונות, לצד השימוש בצורות סמליות, כדי להעצים את החוויה הרגשית של המתבונן.
מאפייני הפיסול הישראלי.
מבחינת תוכנית, בולט בפיסול הישראלי היחס המורכב כלפי תיאור ריאליסטי של הגוף האנושי. לידתו של הפיסול הישראלי התרחשה במקביל לפריחת האמנות האוונגרדית והמודרניסטית באירופה, שהשפעתה ניכרת בפיסול שנוצר החל משנות השלושים של המאה ה-20 ועד ימינו. במהלך שנות הארבעים התגברה בקרב האמנים המקומיים הנטייה לפרימיטיביזם. הופעת הפיסול ה"כנעני" התבטאה בהפיכתו של הגוף האנושי המתואר לחלק מהדימוי של הנוף הארצישראלי. אותו נוף מדברי ושומם הפך למוטיב מרכזי ביצירות אמנות רבות עד שנות השמונים.
מבחינה חומרית בולט מיעוט השימוש באבן ובשיש ובטכניקות מסורתיות של חציבה וגילוף, והעדפה של טכניקות כגון יציקה וריתוך. הדבר הודגש בעיקר במהלך שנות החמישים, בעקבות הפופולריות של הפיסול המופשט של תנועת "אופקים חדשים". בנוסף, פיסול זה אִפשר לאמנים ליצור אמנות בקנה מידה מונומנטלי, שלא היה נפוץ באמנות הישראלית עד אז.
הגיחון
ג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד
ג'יימס השלישי (באנגלית: James III of Scotland; נולד 10 ביולי 1451 - 11 ביוני 1488) היה מלך סקוטלנד בין השנים 1460–1488.
ג'יימס, בנו של ג'יימס השני ושל מרי מחלדר היה שליט לא פופולרי, בעיקר בשל בריתו עם מלך אנגליה, ויחסיו הרעועים עם בני משפחתו ועם משפחות האצולה של סקוטלנד.
קורות חיים.
הכתרתו כמלך.
תאריך לידתו המדויק ומקום לידתו של ג'יימס השלישי אינם ידועים בוודאות. לפי חלק מהמקורות ג'יימס נולד במאי 1452, ולפי מקורות אחרים נולד ב-10 או ב-20 ביולי 1451. ג'יימס נולד ככל הנראה בטירת סטירלינג או בטירת סנט אנדרוז (כתלות במקום אימו בשנת הולדתו).
ג'יימס הפך למלך סקוטלנד לאחר מותו של אביו, ב-3 באוגוסט 1460 והוכתר במנזר קלסו שברוקסבורגשייר כשבוע לאחר מכן.
בשל היותו בן תשע בעת הכתרתו, נוהלה המדינה בפועל על ידי אימו, מרי מחלדר ששימשה כעוצרת בין השנים 1460–1463 ולאחריה שימשו כעוצרים ג'יימס קנדי, הגמון סנט אנדרוז בשנים 1463–1466, ורוברט, לורד בויד בשנים 1466–1469.
המלך ומשפחת בויד.
בזמן שהלורד בויד כיהן כעוצר, יחסיו עם המלך עצמו התערערו, בעיקר בשל ניסיונותיו של הלורד בויד להאדיר את משפחתו - בנו של הלורד בויד, תומאס קיבל את התואר רוזן אראן, והעוצר ארגן את נישואיו של תומאס למרי, אחותו של המלך.
עם זאת, ארגן הלורד בויד את נישואי המלך למרגרט מדנמרק, בתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק בשנת 1469, אשר הביאה עימה כנדוניה את איי אורקני ושטלנד.
נישואיו.
ג'יימס נשא לאישה את מרגרט מדנמרק ביולי 1469 במנזר הולירוד שבאדינבורו ונולדו להם שלושה בנים:
בעקבות נישואיו של ג'יימס הורעו יחסיו עם משפחת בויד, ובעת שהלורד בויד, בנו תומאס ורעייתו של תומאס מרי שהו מחוץ לסקוטלנד בתפקיד דיפלומטי, הודח הלורד בויד מתפקיד העוצר. משפחתו של סר אלכסנדר בויד הוצאה להורג בשנת 1469, ונישואיה של מרי לתומאס בויד הוכרזו על ידי המלך כבטלים בשנת 1473.
הברית עם אנגליה.
מרבית מהלכיו הפוליטיים של ג'יימס נגעו להרחבת גבולותיה של סקוטלנד מחד, ועל שמירת הברית עם אנגליה מאידך. בין השנים 1471–1473 שקל ג'יימס פלישות לברטאן, סיינטון (Saintonge), וחלרה - רעיונות שזכו לביקורת שלילית רבה ולבסוף נדחו על ידי הפרלמנט הסקוטי בשל היותם חסרי סיכוי. ביקורת נוספת הוטחה במלך, בטענה שהמלך חשב על כיבושים שונים, בפועל, הזניח את תפקידיו היומיים, ולא פעל כנדרש ממנו לדאוג למצב הממלכה, ולפקח על מערכת המשפט של הממלכה.
בשנת 1474 כרת ג'יימס השלישי ברית עם אדוארד הרביעי מלך אנגליה לפיה יינשא בנו של ג'יימס השלישי (לימים המלך ג'יימס הרביעי) לנסיכה ססילי מיורק, בתם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל.
ברית זו הייתה צעד נכון מבחינה מדינית וכלכלית, שכן מרבית סכסוכי הגבול של סקוטלנד היו עם אנגליה, וברית זו מיסדה את היחסים בין המדינות, אולם הציבור הסקוטי ואצלי סקוטלנד התנגדו לברית, בשל משקעי העבר שנבעו ממלחמות העצמאות של סקוטלנד.
גורם נוסף שהגביר את חוסר הפופולריות של המלך היו מחלוקות בינו לבין שני אחיו - אלכסנדר סטיוארט, דוכס אולבני וג'ון סטיוארט, רוזן מאר. מאר נפטר בנסיבות חשודות באדינבורו בשנת 1480 וכל נכסיו הפכו לרכוש הכתר, והוענקו על ידי המלך לידידו רוברט קוכריין. דוכס אולבני נמלט לצרפת בשנת 1479 מחשש לחייו, ובעקבות בריחתו הואשם בבגידה ובניסיון להפר את הברית עם אנגליה.
המלחמה עם אנגליה.
בשנת 1479 קרסה הברית עם אנגליה, ופרצה מלחמה שנמשכה לסירוגין בין 1480 לבין 1482. בשנת 1482 פלש אדוארד הרביעי, מלך אנגליה לסקוטלנד. בראש הצבא הפולש עמד דוכס גלוסטר, לימים המלך ריצ'רד השלישי, ואף אחיו של המלך, דוכס אולבני.
ג'יימס יצא בראש כוחות סקוטיים על מנת לעצור את הפלישה, אולם אצילים סקוטיים עצרו אותו בגשר לאודר ביולי 1482. ככל הנראה אצילים אלה עצרו את המלך בהוראת דוכס אולבני. המלך נאסר ונכלא בטירת אדינבורו על ידי האצילים, ומלך אנגליה הציב את דוכס אולבני בראש המשטר החדש (כשליט בובה). הצבא האנגלי לא הצליח לכבוש את טירת אדינבורו (בו היה כלוא המלך), וזמן קצר לאחר סתיו 1482, אזל המימון לצבא הפלישה והוא נסוג לאנגליה (לאחר שבדרך בזז את בריק שעל הנהר טוויד).
שובו לשלטון.