העמותה, שמשרדיה ממוקמים בירושלים, פועלת בעיקר באמצעות פרסום מידע ודוחות, אך גם תוך שימוש בכלים משפטיים, ציבוריים (כגון ארגון סיורים) ותקשורתיים שנועדו לקדם את מטרותיה, בהן פעילות משפטית נגד צעדים ישראליים חד-צדדיים, הפוגעים לדעתה במרקם החיים ובאפשרות להגיע להסדר מוסכם לגבי עתיד ירושלים, תדרוך כתבים והשפעה על גורמים בינלאומיים במטרה להשפיע על המדיניות שם ודרכם על המדיניות בישראל. בדו"ח של שירות המחקר של הקונגרס האמריקאי צוינו מפות העמותה כמכילות מידע מקיף ואמין על הבנייה במזרח ירושלים.
בין היתר, נאבקת העמותה נגד תוואי גדר ההפרדה ובפרט נגד הכללת גוש מעלה אדומים בתוך הגדר והבנייה באזור מבשרת אדומים הסמוך לה. העמותה מספקת הגנה משפטית לפלסטינים שנפגעו מהקמת הגדר. כמו כן היא נאבקת בפרויקטים של עמותות אלע"ד ועטרת כהנים ליישוב יהודי בשכונות שבעיר העתיקה ובמזרח העיר, כגון סילוואן, ראס אל עמוד ושייח' ג'ראח. העמותה גם נאבקת נגד כמה פרויקטים של עיריית ירושלים באזור זה, בהם הקמת גנים לאומיים בגן המלך ובגן לאומי מורדות הר הצופים. היא מתנגדת גם לחפירות ארכאולוגיות במזרח ירושלים המתבצעות מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטאות ישראליות.
כלפי העמותה הופנתה ביקורת בטענה שהיא נוהגת להציג שכונות דוגמת גילה כלגיטימיות כלפי הציבור היהודי וכהתנחלות בפנייתה לקהל בינלאומי. עמותת "עיר עמים" הגיבה לטענה זו באמרה כי "עמדתה היא שעתידה (של גילה) צריך להיקבע סביב שולחן המשא ומתן, ולא על ידי מהלכים חד-צדדיים והכתבת עובדות בשטח. את זאת אומרת 'עיר עמים' בכל השפות ובכל הפלטפורמות שהיא מתבטאת בהן".
צוות העמותה.
בראש הנהלת העמותה עומדת ד"ר יהודית אלקנה. קדמה לה בתפקיד פרופ' אלינער ברזקי, לשעבר מהנדסת העיר ירושלים. מנכ"לית העמותה היא יהודית אופנהיימר, לשעבר מנכ"לית הארגון הפמיניסטי "קול האישה". קדם לה בתפקיד עמוס גיל, לשעבר מנכ"ל האגודה לזכויות האזרח. העובדים בעמותה הם בדרך כלל עובדים בשכר. עם חבריה נמנים פרופ' אלחנן ריינר וד"ר אלון ליאל.
תקציב.
מחזור הפעילות של עמותת "עיר עמים" עמד בשנת 2007 על כ-4 מיליון שקלים ובשנת 2009 על כ-4.5 מיליון שקלים. העמותה פועלת במימון של מספר קרנות לא ישראליות, ממשלות זרות ותורמים פרטיים. בין השנים 2006–2010 התקבלו תרומות לעמותה מהאיחוד האירופי (כ-3,147,000 שקלים), מבריטניה (כ-2,966,000 שקלים), מנורווגיה (899,000 שקלים), משוודיה (511,000 שקלים). עם הקרנות התומכות בפעילות העמותה נמנות קרן פורד, הקרן החדשה לישראל ואחרות.
ב-2017 עמד מחזור הפעילות על כ-3.4 מיליון ש"ח והיקף התרומות מיישות מדינית זרה על כ-2 מיליון ש"ח.
בלוק
ג'ון די
ג'ון די (אנגלית: John Dee; 13 ביולי 1527–1608) היה מתמטיקאי, אסטרונום, אסטרולוג, גאוגרף ואוקוטוליסט אנגלי וולשי ידוע, וכמו כן היה היועץ של המלכה אליזבת הראשונה, וקיים קשרים עם שני השרים החזקים שלה, סר פרנסיס וולסינגהם והברון ברלי. די הקדיש את רוב חייו ללימודי אלכימיה, גילוי עתידות, ו-פילוסופיה הרמטית. מעט מאוד ידוע על משפחתו של די. ג'ון די היה גם המרגל של המלכה, והראשון בשירות החשאי הבריטי שנטל את הקוד "007", שהמספר 7 ייצג את עצמו ושני האפסים את עיני המלכה, וכשלוש מאות שנה לאחר מכן בחר הסופר הבריטי איאן פלמינג לכנות כך את ג'יימס בונד.
די עסק גם בעולם המדע וגם בעולם הקסם בדיוק בתקופה שבה הובחנו כשונים.
השכלתו.
די למד בבית הספר של קתדרלת צ'למספורד, ומשם הצטרף לסגל האקדמי בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'. הוא נכנס לעולם המדע והקסם בימיהם הראשונים. כאחד האנשים הידועים בזמנו, הוא הרצה באולמות התצוגה באוניברסיטת פריז כשעוד היה בשנות העשרים לחייו. ג'ון היה מקדם נלהב של המתמטיקה, ואסטרונום מכובד, מומחה בניווט, ומדריך לקפטנים לעתיד של מסעות התגלית של אנגליה (די יצר את האמרה "האימפריה הבריטית"). בביתו הייתה לו ספרייה בת 2000 ספרים, שהייתה בזמנו הספרייה הגדולה ביותר באנגליה. בנוסף, די התעניין מאוד ברוג'ר בייקון, שהיה פילוסוף אנגלי.
כשמת לאונרד דיגס (ממציא הטלסקופ) נהפך ג'ון לאפוטרופוס של בנו תומאס דיגס, שערך והפיץ את ספריו של אביו
מאגיה.
בזמן לימודיו, הוא החל להתעמק בתורות הקסם ובפילוסופיה ההרמטית, והקדיש את השליש האחרון של חייו למטרות אלו בלבד. אדוארד קלי, אנגלי ממעמד נמוך שכנע אותו שהוא מסוגל לדבר עם מלאכים בשפה שנקראה "השפה החנוכית" לפי ג'ון די, ובשנת 1584 הם הגיעו לפראג, שנחשבה בזמנם לבירת הכישוף של אירופה, ושם שוכנע, על ידי אדוארד קלי ו"המלאכים שלו", שעליו לשרוף את אוסף ספריו, וכך עשה. לפי דעה, הוא קיבל את כתב יד וויניץ' ממנזר בפראג, ומשם להנרי השמיני. הוא המציא את גביש הפחם שלאחר מכן כונה גם המראה המאגית, כפי שנכתב עליו בספר "המלאך בחלון המערבי" מאת גוסטב מירינק.
בתרבות הפופולרית.
די מככב בסדרה הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות בתור אנטגוניסט לצד ניקולו מקיאוולי ורבים אחרים.
שירה של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן "האלכימאי" מתוך אלבומה הגבול הסופי עוסק בדמותו של די.
תחנת הרכבת התחתית קינגס קרוס סיינט פנקראס
קינגס קרוס סיינט פנקראס היא תחנת רכבת תחתית ברובע קאמדן של לונדון, באנגליה. תחנה זו היא העמוסה ביותר מבין תחנות הרכבת התחתית של לונדון ומשרתת הן את נוסעי תחנת הרכבת קינגס קרוס והן את נוסעי סיינט פנקראס.
התחנה נמצאת באזור מספר 1 בחלוקת האזורים של הרכבת התחתית של לונדון.
תחנת מעבר.
קינגס קרוס סיינט פנקראס היא תחנת המעבר הגדולה ביותר ברשת הרכבת התחתית של לונדון ומשרתת 6 קווים שונים על-גבי 4 רציפי מסילות רכבת נפרדים:
היסטוריה.
התחנה התחתית הראשונה אשר נפתחה בקינגס קרוס שירתה את קו מטרופוליטן ונפתחה לשימוש הציבור בשנת 1863. בשנים 1868, 1926 ו-1941 שונתה התחנה כדי ליצור גישה מתאימה יותר עבור הנוסעים וכן כדי להתאים את התחנה, אשר נהפכת גדולה יותר ויותר, לשירות קווים נוספים. הפלטפורמות הנוספות בתחנה הוקמו בתחילת המאה ה-20 ונפתחו בשנים 1906 ו-1907.
ב-18 בנובמבר 1987 הכתה בתחנה שרפה קטלנית אשר ידועה בשם "השרפה בקינגס קרוס". סיבת השרפה נמצאה כגפרור אשר נפל לתוך המנגנון המניע את אחד מגרמי המדרגות הנעות וגרם להצתת שרפה פתאומית ואלימה לתוך התחנה והריגת 31 בני-אדם. כלקחים מהשרפה שונו חוקי הבטיחות ברחבי רשת הרכבת התחתית. כתוצאה מנזקי השרפה התחנה נשארה סגורה במשך כשנה וחצי ונפתחה מחדש בצורה שלמה לחלוטין רק ב-5 במרץ 1989.
ב-7 ביולי 2005, כחלק משרשרת פיגועים מתואמת, פיצוץ ברכבת בקו פיקדילי אשר נסעה מכיוון קינגס קרוס סיינט פנקראס לתחנת ראסל סקוור גרם להרג של 26 בני-אדם. ההתקפה המתואמת ידועה באנגליה בשם "7/7" (Seven-Seven).
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבר המתחם מתיחת פנים אשר נועדה להקל על זרימת הנוסעים לתחנה ושדרוג זריזות השירות.
פפ&quot;ד
פפ"ד (מבטאים - פֶּפֶּדֶ) (ברוסית: ППД) הוא תת מקלע תוצרת ברית המועצות, אשר היה בשימוש של הצבא האדום במלחמת החורף ובשלבים הראשוניים של מלחמת העולם השנייה. השם הוא ראשי תיבות של "פיסטולט פולמיוט דגטריובה" ("Пистолет-пулемёт Дегтярёва") - בתרגום מרוסית "תת מקלע של דגטריוב". הנשק קרוי על שם מתכננו ואסילי דגטריוב.
פיתוח ושימוש.
תת מקלע פפ"ד פותח בשנת 1934 על ידי ואסילי דגטיאריוב. הדגם הראשון נקרא פפ"ד-34 (המספר מציין את שנת פיתוח של הדגם). בשנת 1935 הוא הוכנס לשירות בצבא האדום. בשנת 1938 פותח דגם חדש של תת-מקלע זה (פפ"ד-38), אשר ההבדל בינו לבין הדגם הקודם הסתכם בכמה שיפורים קטנים (כמו למשל צורת חיבור בית המחסנית לגוף הנשק).
בדומה לעמיתיהם במערב, גם מפקדים בכירים של הצבא האדום התייחסו בזלזול לתת מקלע. היחס הזה הביא לכך, שבתחילת 1939 הוחלט להוציאו משימוש. תת-מקלעים שכבר היו ביחידות סדירות הועברו לאחסון במחסני חירום. חלק מתת המקלעים הועברו לשימוש ביחידות משמר הגבול של הנ.ק.ו.ד..
התפנית בנושא שימוש בתת-מקלע בצבא האדום באה במהלך המלחמה עם פינלנד בשנים 1940-1939. במלחמה זו יחידות ניידות של הצבא הפיני, חמושות בתת-מקלע "Suomi", הצליחו להסב נזק רב לצבא האדום. בעקבות כך הורה הפיקוד העליון הסובייטי להחזיר מיד את תת-מקלע פפ"ד לשימוש בצבא האדום. בעקבות ההוראה הזו נאספו כל תתי המקלעים מיחידות משמר הגבול וממחסני החירום והועברו במטוסי תובלה אל החזית.
בסיום המלחמה בהוראתו האישית של סטלין הסב המתכנן דגטריוב את הפפ"ד לשימוש במחסנית תופית בת 70 כדורים בדומה למחסנית של תת-מקלע "Suomi". דגם זה נקרא פפ"ד-40.
בתחילת 1941 הופסק הייצור של פפ"ד לטובת ייצור תת-מקלע פפ"ש. תת-מקלע פפ"ש היה אמין ופשוט יותר מהפפ"ד ובנוסף לכך גם עלות הייצור שלו הייתה נמוכה יותר. יחד עם זאת תת-מקלע פפ"ד לא הוצא מהשימוש בצבא האדום.
בסך הכל במהלך שנים 1941-1935 יוצרו כ-90 אלף פפ"ד מכל הדגמים.
בנאזיר בוטו
בנאזיר בהוטו
כיצד לשרוד מתקפה גרעינית
יעקב אלבז
יעקב אלבז, יליד ירושלים. היה בין מנהיגי תנועת "הפנתרים השחורים" ויו"ר הארגון שלה.
בילדותו לחם בשרות האצ"ל בירושלים. אלבז נתפס על ידי המשטרה הבריטית ונשלח למאסר בשל פעילותו במחתרת. בשהותו בכלא הבריטי, קשר את קשריו הראשונים עם מי שלימים היוו את הגרעין המוביל בהנהגת הליכוד והפך לחברם הקרוב. חיים קורפו, מנחם בגין, יצחק שמיר ואחרים.
סוכן משטרתי.