החלק הראשון של הפרשה עוסק בפרשת המבול שהביא אלוהים על העולם בגלל חטאי בני האלוהים. נח, שהיה "איש צדיק תמים בדורותיו את האלקים התהלך נח", נבחר להיות מי שישרוד את המבול עם משפחתו וייסד את האנושות החדשה אחרי המבול. הוא מצוּוה לבנות תיבה שבה ישהו הוא, משפחתו ובעלי החיים במשך המבול.
המבול נמשך ימים רבים ומוחה את כל החיים מעל פני האדמה. הגשמים פוסקים לאחר ארבעים יום וארבעים לילה רצופים בהם ירד המבול, והמים מתייבשים במשך מאה וחמישים יום עד שנחה תיבת נח על הרי אררט.
ברית הקשת.
לאחר שנח לומד שיבשה הארץ, באמצעות היונה ששולחה ולא שבה, הוא יוצא מן התיבה ומקריב קורבנות. לאחר יציאת בעלי החיים מן התיבה, אלוהים מבהיר שמותר לבני אדם לשחוט בעלי חיים למאכל, ושלעומת זאת רצח של בני אדם הוא אסור. אלוהים מבטיח לנח שלא יביא מבול נוסף על העולם, וכאות להבטחתו זו הוא נותן את הקשת בענן.
שכרותו של נח.
נח נוטע כרם ומשתכר מן היין. בנו חם רואה אותו שוכב עירום באוהלו ומספר על כך לשם ויפת, שמכסים אותו כדי למנוע את המשך השפלתו. בעקבות זאת מקלל נח את כנען בן חם, ולעומת זאת מברך את שם ויפת.
תולדות בני נח.
בעקבות המבול שגרם להכרתת האנושות הקודמת והישארותם של בני נח מסופר על התהוות האנושות והתפלגותה לעמים ולשונות מבני נח היחידים שנותרו. ומסופר בו על נמרוד הגיבור ציד ותחומי ממלכתו.
מגדל בבל.
בהמשך הפרשה מפורטים קורותיהם של צאצאי נח. בתוך הדברים מסופר על הניסיון לבנות את מגדל בבל ועל הדרך בה אלוהים מנע זאת באמצעות בלילת שפתם של הבונים והפצתם על פני כל הארץ.
עשרה דורות מנח עד אברהם.
בהמשך באה רשימת עשרת הדורות מנח עד אברהם, שבסיומה באה היכרות ראשונה עם משפחתו של אברהם, שבשלב זה עוד נקרא "אברם". מסופר כיצד החל אביו תרח ללכת מאור כשדים לארץ כנען, אך החליט להישאר בחרן ובסופו של דבר מת שם.
תאריכי הקריאה.
השבת בה קוראים את פרשת נח יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
הפטרה.
מפטירים בספר ישעיהו , החל מ. הספרדים מסיימים ב, התימנים ב, והאשכנזים ואיטלקים שם ב. בהפטרה מזכיר הנביא את השבועה שנשבע אלוהים "מעבור מי-נח עוד על הארץ". בנוסח רומניא, התחילו , וסיימו .
בשנים המתחילות ביום חמישי (כ-31.9% מהשנים) פרשת נח נקראת בשבת ראש חודש וקוראים בה את הפטרת "השמים כסאי", ובנוסח רומניא, הפטירו כבכל שבת ראש חודש ב עד פסוק יח.
ברדא (נהר)
בַּרַדַא (בערבית: بردى) הוא הנהר המרכזי שחוצה את דמשק, בירת סוריה.
הנהר מוזכר בתנ"ך בשם אמנה או אבנה כמקום בו חשב נעמן להתרפא מצרעתו. פליניוס הזקן מזכיר את הנהר בחיבורו תולדות הטבע. שם הנהר נקרא חיזרו-ראה שפירושו ביוונית הוא זרם הזהב.
שארל בודלר
שארל פייר בודלר (בצרפתית: Charles Pierre Baudelaire; 9 באפריל 1821 - 31 באוגוסט 1867) היה משורר, מתרגם ומבקר אמנות צרפתי. נחשב לאחד המשוררים הצרפתים החשובים במאה ה-19.
חייו.
בודלר נולד בפריז והיה לאחד מהמפורסמים במשוררים המודרניים. הוא שילב תובנות פילוסופיות בשיריו בחלקם בעלי אופי דקדנטי. מאהבתו במשך תשע-עשרה שנה הייתה נערת הליווי ז'אן דובאל (Jeanne Duval), הידועה בתור "אולימפיה" מציורו המפורסם של אדואר מאנה הנושא את אותו שם.
בשנותיו האחרונות נהג ליטול סמים, כאופיום וחשיש, וכן הירבה לשתות אלכוהול. בודלר נפטר בגיל צעיר, משבץ לב. הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
יצירתו.
שירתו אופיינה בשילוב ביו מסורת השירה למסורת הפרוזה ובחינת מצבו של האדם. רבות מעבודותיו הושפעו מנטייתו לסינסתזיה (Synaesthesia) - עירוב של החושים, כלומר האפשרות להריח מראות או לראות קולות. הוא כתב מספר שירים על נושא זה עצמו, כשיר "Correspondances", המשתמש בדימויים ובסמליות המבוססים על ניסיונו של בודלר בסינסתזיה. בודלר היה משורר חושני, הוא התנסה בחוויות חושניות והביע אותן בשיריו. המשורר אנדרה ברטון כינה אותו סוריאליסט.
בודלר תרגם לצרפתית את המשורר האמריקני אדגר אלן פו. כאשר יצא לאור ספרו "פרחי הרע" בשנת 1857, הסופר, המדפיס והמוציא לאור נתבעו לדין ונמצאו אשמים בפרסום דברי תועבה וכפירה. "אתה - הקורא הצבוע - כפילי - אחי!" התייחס בודלר לקוראיו, בין דפי הספר. שישה שירים הושמטו מן היצירה על מנת לאפשר פרסומה. במחצית השנייה של המאה העשרים זכתה יצירתו של בולדר להערכה מחודשת.
רבות מיצירותיו פורסמו לאחר מותו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:משוררים צרפתים]]
[[קטגוריה:משוררים סימבוליסטים]]
[[קטגוריה:מתמודדים עם מגבלה נפשית: צרפתים]]
[[קטגוריה:משוררים ששיריהם הולחנו]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות מונפרנאס]]
[[קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1821]]
[[קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1867]]
קנה (פירושונים)
קנה הוא שם שמציין צילינדר (גליל) חלול, שקוטרו קטן יחסית לאורכו.
פנגולין עצים קטן
פנגולין עצים קטן (שם מדעי: "Phataginus tricuspis") הוא מין בסוג פנגולין עצים הנפוץ ביערות הטרופיים של דרום-מזרח אפריקה.
מאפיינים.
אורך גופו של הפנגולין כ-45 ס"מ כשאורך זנבו הוא 30 ס"מ. משקלו 3–4 ק"ג ומספר הוולדות 1–2. הוא ניזון מנמלים וטרמיטים.
צבע גופו בצידו העליון הוא חום וגחונו לבן. ממצחו עד קצה הזנב והרגליים במחציתם מכוסים קשקשים קשים. בכל קשקש שלושה חודים והם סדורים כרעפים ומשמשים להגנה. הזנב חזק דיו כדי לשמש גם להנסת אויבים. שערות מכסות את החרטום המוארך, השפתיים, תחתית העיניים והגחון. לשונו של הפנגולין גמישה, ארוכה מאוד, ודביקה בקצותיה, והיא מקופלת בתוך פיו. כשהוא מאתר מזון, לשונו נשלפת במהירות והוא מכה בה בחרקים ובכך מצמיד אותם אל לשונו ובולע אותם. הפנגולין חסר שיניים וריסוק החרקים ולעיסתם מתבצע על ידי שיניים קרניות קטנות המצויות בשוער הקיבה.
חוש ראייתו חלש ושמיעתו בינונית משום שהוא חסר כל אפרכסות אוזניים. לעומת זאת, חוש הריח שלו מפותח למדי. רגליו קצרות ובקצות אצבעותיהן טפרים מאונקלים, חזקים וחדים מאוד. בעזרת הטפרים חודר הפנגולין לקני הנמלים ולתלי טרמיטים. לאחר מכן הוא מחדיר לקנים את חרטומו, שולף את לשונו וצד את מזונו.
שחייתו מהירה למדי אך תנועתו על הקרקע איטית, הן בהליכה והן בטיפוס אל צמרות העצים. הוא פעיל בלילה ובשעות היום שוכן בצמרות העצים כשהוא מקופל בין הענפים. הוא מסתייע בלפיתת זנב לשם אחיזה נוספת, בעיקר בשעה שהוא משתמש בגפיו הקדמיות כדי לחדור לקני נמלים וטרמיטים.
הנקבה ממליטה פעם בשנה ונושאת את גוריה על זנבה עד שהם יכולים להלך באופן עצמאי. בעת סכנה היא מצטנפת ומכנסת את הגורים למרכז המעגל שיצרה, ובצורה זו היא מגוננת עליהם בעזרת הקשקשים הקשים והחדים, אותם היא זוקפת עד חלוף הסכנה. המין נמצא בסכנת הכחדה בשל ציד והרס יערות הגשם.
רמב&quot;ן
רבי משה בן נחמן (ידוע בראשי התיבות רמב"ן; ד'תתקנ"ד, 1194 – ה'ל', 1270) היה מגדולי חכמי ספרד, פוסק, פרשן, משורר, הוגה, מקובל ורופא. בלשונות אירופה מקובל לכנות את רמב"ן ביוונית Nachmanides (נחמנידֶס).
קורות חייו.
רמב"ן נולד בגירונה, קטלוניה, שבצפון מזרח ספרד המודרנית, בערך בין שנת 1195-1190. שמו הרשמי בקטלאנית בונאסטרוק סה פורטה Bonastruc ça Porta, ועם זאת בספרדית הוא קרוי כמו ברוב השפות הלטיניות "Nahmánides"- נחמנידס - "הנחמני" ביוונית.
בצעירותו למד מפי רבי יהודה בר יקר מתלמידי הריצב"א מדמפייר, וממנו קיבל הרמב"ן את תורתם של בעלי התוספות. בנוסף, נראה שהוא אף קיבל דרך רבו, את השיטה הקבלית של הריצב"א הקרויה תורת השמיטות. את רבו זה מזכיר הרמב"ן פעמים רבות בחיבוריו, לרוב בתואר "מורי נ"ר" (נטריה רחמנא = ישמרהו ה'), ומביא פירושים שקיבל ממנו. רבו השני היה רבי נתן בן רבי מאיר, אשר בצעירותו למד אצל הראב"ד בעל ההשגות ובהמשך למד אצל הריצב"א, וגם אותו הוא מכנה בתואר "מורי", ממנו קיבל את תורת פרובנס, עם תורת צרפת.
בצעירותו היה רמב"ן בקשר עם רבני צרפת דרך בן דודו רבי יונה גירונדי ואף שלח מדברי תורתו לרבי יחיאל מפריז ועוד.
הרמב"ן נמנה בין גדולי רבני ישראל בימי הביניים. גם בתקופת תור הזהב של גדולי הראשונים, אך מעטים השתוו להתפרסותו הרחבה על היבטיה השונים של תורת ישראל ולהשפעתו העמוקה על עולם התורה. ספריו וספרי תלמידיו ותלמידי תלמידיו, תופסים מקום חשוב ומרכזי הן בלימוד התורה והן בתחום ההלכה הפסוקה.
הרמב"ן עסק במספר רב של תחומים – פרשנות מקרא, פרשנות התלמוד, פסיקת הלכה, קבלה ושירה. הרמב"ן מוכר כאחד מהוגי הדעות של היהדות.
תלמידיו הרשב"א ורבי יצחק דמן עכו העידו שלפרנסתו עסק ברפואה. עקבות לכך נמצאות בפירושו לתורה לגבי איסור נדה, לגבי איסור מאכלות אסורות לגבי נגע הצרעת ועוד, במקומות רבים מסתמך על דעות הרופאים, על ספרי רפואות ואף מביע דעה אישית בענייני רפואה. תחום נוסף שהרמב"ן שלט בו, והעריך אותו היה תחום המאגיה. הוא ראה בתחום זה, נושא קרוב לתחום הרפואה.
חותמו האישי של רמב"ן התגלה בשנת 1972 על ידי אורי טהון בתל כיסון, בדרומה של עכו, והכיתוב עליו הוא: 'משה בר נחמן ננ (נוח נפש) גירונדי חזק'.
היו שערערו על יחוסו לרמב"ן אך מחקר שהתפרסם הפריך ערעורים אלו.
בפולמוס על כתבי הרמב"ם.
בסוף האלף החמישי, כשהיה רמב"ן קרוב לגיל ארבעים, התגלעה מחלוקת בין חכמי פרובנס לבין חכמי צפון צרפת על ספרי הרמב"ם, ספר המדע וספר מורה נבוכים. היה זה הגל השני בהתנגדות לספרי הרמב"ם, שהתפתח בעקבות התפשטותם של ספרי הרמב"ם והתגברות השפעתם על הציבור, בראש המתנגדים לספרי הרמב"ם עמדו רבי שלמה מן ההר ממונפלייה שבפרובנס, ותלמידיו רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן אשר.