במסגרת תפקידו כתובע הכללי, תרם רוג'רס תרומה לנושא זכויות האדם כאשר היה מעורב במשבר ליטל רוק, שבו נדרשה התערבות של "המשמר הלאומי" על מנת לאכוף את החלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לחינוך המעורב בבתי הספר. כן היה מעורב בחקיקת "חוק זכויות האזרח" משנת 1957, ובייסוד מחלקת זכויות האזרח במשרד המשפטים האמריקני.
מזכיר המדינה.
רוג'רס שירת כמזכיר המדינה בממשל ניקסון בין 22 בינואר 1969 ו-3 בספטמבר 1973. עם סיום התפקיד זכה ב"מדליית החירות הנשיאותית", אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן לאזרח בארצות הברית.
תקופת שירותו כמזכיר המדינה עמדה בסימן מתחים בין רוג'רס ובין היועץ לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר. רוג'רס נבחר לתפקיד בשל היותו איש סודו של ניקסון, והיה בעל ניסיון מסוים, אם כי לא רב, בנושאים בינלאומיים. קיסינג'ר היה בעל ההשפעה הממשית על מדיניות החוץ, וחתר תחת מעמדו של רוג'רס עד כדי כך שהצליח להחליפו בתפקידו, לאחר תחילת כהונתו השנייה של ניקסון כנשיא.
אל מול תוכניותיהם של קיסינג'ר וניקסון לניצחון במלחמת וייטנאם, היה רוג'רס לרוב גורם ממתן. כך התנגד רוג'רס להפצצות על קמבודיה בשנת 1969, אך דעתו לא התקבלה. הכוח המניע מאחורי מדיניות החוץ האמריקנית בשנים אלו היה קיסינג'ר. לרוג'רס נודע על פעולות חשובות כהסכם לצמצום החימוש עם ברית המועצות, או הפעולות לנירמול היחסים עם סין לעיתים קרובות כאשר הייתה הפעולה בבחינת עובדה מוגמרת.
עם זאת, נותר רוג'רס במהלך כל כהונתו איש סודו ואמונו של ניקסון, אך הצליח לצלוח בשלום את פרשת ווטרגייט ולצאת ממנה כששמו נקי.
ניסיונות התיווך בין ישראל והערבים.
במהלך שירותו כמזכיר המדינה, ניסה רוג'רס מספר פעמים לתווך בין ישראל ובין מדינות ערב. בראשית 1969 נכנס ניקסון לתפקידו, והחל לגלות עניין רב בנעשה במזרח התיכון. 1969 הייתה שנת בחירות, אך מיד לאחריהן, ב-9 בדצמבר 1969 פרסם רוג'רס את תוכניתו, שהתבססה על הסכמה אליה הגיעו נציגים אמריקנים וסובייטים בשיחות ביניהם.
התוכנית, שהתייחסה במיוחד לסכסוך שבין ישראל ומצרים כללה את נסיגתה של ישראל מן השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, וזאת במסגרת משא ומתן על הסדרי שלום, שיושג בתיווכו של שליח האו"ם גונאר יארינג, ועל בסיס האמור בהחלטה 242 של מועצת הביטחון. על פי התוכנית יובטח חופש השיט בתעלת סואץ, על מעמדן של שארם א שייח ורצועת עזה יקיימו הצדדים משא ומתן, וירושלים תימסר לניהול נציגי שלוש הדתות הגדולות. במקביל, פרסם השגריר האמריקני באו"ם, יוסט, תוכנית מפורטת להסדר עם ירדן על בסיס תוכניתו של רוג'רס. על פי תוכנית יוסט, תיסוג ישראל נסיגה מלאה, ולירדן יינתן מעמד שווה לזה של ישראל בירושלים, ולפליטים תינתן בחירה בין פיצוי כספי ובין חזרה למדינת ישראל.
גולדה מאיר דחתה את שתי התוכניות מכל וכל. בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס קבעה כי "אם נקבל את תוכנית ארצות הברית תהיה זו התאבדות ובגידה בעמנו", והאשימה כי רוג'רס מנסה לשבות את לב הערבים על חשבון התמיכה בישראל. לטענת הגורמים הישראלים, לא ניתן לקבל תוכנית שלא כללה בסופה חתימה על הסכמי שלום פורמליים, וכן פגיעה במעמד ישראל בירושלים.
בראשית יוני 1970 נפגש רוג'רס עם השגריר הרוסי אנטולי דוברינין. השניים דנו במצב במזרח התיכון. מלחמת ההתשה בתעלה הביאה להתערבות גוברת והולכת של שתי המעצמות, כאשר "יועצים" סובייטים הפעילו טילים ומטוסי קרב באזור התעלה. החשש להסתבכות ולעימות ישיר בין המעצמות הצריך פעולה מיידית. ב-19 ביוני 1970 פרסם רוג'רס תוכנית נוספת. לפי התוכנית תכנס לתוקף בתעלה הפסקת אש למשך 90 יום, ובמהלכה ייערכו שיחות על בסיס החלטה 242 לקראת הסכם שלום. בתחילה דחתה ישראל את התוכנית, כשם שדחתה את קודמתה, אך לאחר שמצרים וירדן הודיעו על קבלת היוזמה, ולאחר קבלת הבטחות מניקסון כי לא תידרש נסיגה לגבולות יוני 1967, כי נסיגה תתבצע רק לאחר חתימת הסכמי שלום, וכן הבטחות התואמות את עמדת ישראל בעניין הפליטים הערבים ובעניין החימוש, הודיעה גולדה מאיר כי היא מקבלת את החלק ביוזמה העוסק בהפסקת האש, וכן תקבל את השליח יארינג, אך אינה מקבלת את החלקים שעמדו בבסיס היוזמה הקודמת, וזאת בראשית אוגוסט 1970. תשובה זו הביאה, למעשה, לסיומה של מלחמת ההתשה.
מאמצי התיווך של גונאר יארינג חודשו, אך על אף שהפעם הצליחו להביא להסכמתו של הנשיא המצרי החדש, אנואר סאדאת להכיר בישראל ולחתום עמה על שלום, תמורת החזרת השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, לא הצליח המתווך השוודי להחתים את הצדדים על חוזה שלום, והצעה מפורטת שהגיש, ב-8 בפברואר 1971 נדחתה על ידי ישראל.
במאי 1971 ביקר רוג'רס בקהיר וניסה להשפיע על השליט המצרי החדש, אנואר סאדאת כי יחדש את המשא ומתן. בסמוך לביקור ביצע סאדאת שינויים פרסונליים בממשלו, והרחיק ממנו את סגנו, עלי צברי שהיה איש אמונה של ברית המועצות. נראה היה כי פעולות אלו מדאיגות את ברית המועצות אשר יזמה מיד לאחר מכן ברית לידידות ושיתוף פעולה עם מצרים שתוקפה לחמש-עשרה שנים. ברית זו הקשתה מאוד את המשך מאמצי התיווך של רוג'רס.
תוכנית שלישית שהגיש רוג'רס באוקטובר 1971 שבה ונדחתה על ידי ישראל.
גולדה מאיר לא הסתירה את דעתה על רוג'רס וקבעה כי הוא התייחס בתמימות רבה מדי להצהרות הערבים על רצונם בשלום. "כמו ג'נטלמנים רבים אחרים, הוא הניח בטעות שכל העולם כולו מורכב מג'נטלמנים כמוהו".
לאחר פרישתו מתפקיד מזכיר המדינה.
לאחר התפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר, בשנת 1986 עמד רוג'רס בראשה של ועדת החקירה, שכונתה "ועדת רוג'רס". הוא היה בין הראשונים שמתחו ביקורת על הדרך שבה נאס"א מנהלת את אמצעי הבטיחות בתוכנית מעבורת החלל. בין יתר החברים בוועדה היו האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג וסאלי רייד, הגנרל דונלד קוטינה, והפיזיקאי ריצ'רד פיינמן.
רוג'רס מת כתוצאה ממחלת לב בינואר 2001, בבתסדה, מרילנד.
ויליאם רוג'רס
ספר חנוך א'
ספר חנוך א' הנקרא גם חנוך החבשי, או ספר העירים, הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, אשר נכתב ככל הנראה בארץ ישראל במאה ה-3 לפני הספירה על ידי מחבר יהודי יחיד או קבוצת מחברים בשפה הארמית. הוא לא נכנס לקאנון התנכ"י ועל כן נחשב לספר חיצוני.
הספר נקרא על שם חנוך, הדמות המקראית מספר בראשית.
תולדות הספר.
ספר חנוך א' נכתב בארמית, כנראה סביב המאה השלישית לפני הספירה. הוא היה חיבור נפוץ ופופולרי מאוד בימי בית שני, ומוטיבים נרחבים מתוכו אומצו או עובדו-מחדש בספרים כמו ספר היובלים, "ספר הענקים", צוואות בני יעקב ועוד. יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני וסופרים אחרים מתייחסים במובהק אל הסיפור החנוכי.
במאה השנייה לספירה, בתקופת התגבשותה של התנועה הרבנית בארץ ישראל, קיימות עדויות למאמץ רחב-היקף לדכא את המסורות החנוכיות בכלל ואת הפרשנות המלאכית לבראשית ו' בתוכן. הספרים העוסקים בו לא נכללו בקאנון התנ"ך ולא הועתקו עוד, כך נזכר בבראשית רבה כ"ו ה' שרבי שמעון בר יוחאי התעקש שבני האלוהים הם בני דיינים (בהתבסס על המילה "ידון") והיה "מקלל לכל מאן דקרא להון בני אלהיא". עדות נוספת להתנגדות היא ב"דיאלוג עם טריפון היהודי" של יוסטינוס מרטיר, בו אב הכנסייה שם בפי בן-שיחו היהודי את הטענה שהנוצרים כופרים בגלל אמונתם בכך שהמלאכים חטאו בכך שהזדווגו עם בנות-האדם. אמירה זו איננה משרתת שום הקשר או מטרה בתוך החיבור, ולכן אמינותה גבוהה יחסית. חוקרים העלו מספר השערות לגבי המניע לדיכוי זה, שנבע לרוב הדעות מיריבות עם חוגים יהודיים מחוץ לטווח ההשפעה הרבני, שהוגדרו כמינים (בין אם נוצרים קדומים, נוטים למיסטיקה ואסטרולוגיה או כולם ביחד) ושאצלם הספרות החנוכית הוסיפה למלא תפקיד חשוב. מוטיבים חנוכיים עלו שוב במדרשים מאוחרים כפרקי דרבי אליעזר מן המאה השמינית, אך הספר עצמו נותר עלום.
בספרות הקבלית, סיפור חנוך שעלה לשמיים מקובל לחלוטין. בזוהר, אצל רבי אברהם אבולעפיה, רבי יהונתן בן עוזיאל, ועוד רבים אחרים. במקומות רבים בקבלה נקרא המלאך; חנוך-מטטרון.