לאחר שהורטי הוכרז כעוצר הונגריה בשנת 1920 הפך גמבש למנהיג האגף הרדיקלי הימני בפוליטיקה ההונגרית, אגף אשר קיבל לגיטימציה בשל ההתנגדות העממית לקומוניזם, מורשת משטרו הכושל של קון, ובשל אובדן שני שלישים משטחה של הונגריה במסגרת הוויתורים אותם נאלצה לעשות בחוזה טריאנון. כאשר ניסה הקיסר קארל הרביעי מאוסטריה לתפוס את השלטון בשנת 1921 היה גמבש ממטרפדי המהלך, וסייע להורטי לשמור על שליטתו בהונגריה. אך משהביאו המאורעות לעליית ראש הממשלה השמרני אישטוון בתלן, היה גמבש באופוזיציה למשטרו. משטרו של בתלן נמשך כעשר שנים, עד לשנת 1931. במהלך שנים אלו הטיף גמבש מן האופוזיציה להפיכתה של הונגריה למדינה חד מפלגתית וטוטליטרית, לפרישה מחבר הלאומים ולחקיקת חוקים אנטישמים. ב-1929 קיבל גמבש דרגת מיור-גנרל ומונה לשר ההגנה בממשלת בתלן, במאמץ שעשה הורטי לפייס את הימין הקיצוני. אך לא היה בכך די על מנת לספק את האמביציה של גמבש.
בשנת 1932 הפך הימין הקיצוני לכוח כה משמעותי במדינה, עד שהורטי נאלץ למנות את גמבש לראש הממשלה. הורטי אילץ את גמבש שלא לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות, ובכך הצר את צעדיו ומנע ממנו לממש את הרפורמות הרדיקליות עליהן חלם, מכיוון שאף כראש ממשלה עדיין היה תלוי בפרלמנט בעל הרוב השמרני שנותר עוד מימי בתלן. עם זאת ממשלת גמבש התקרבה ככל האפשר למודל הגרמני ממנו שאב השראה. הוא נעזר במשטרה חשאית על מנת לפגוע במתנגדיו, והרחיק לכת בצעדים לקראת מדינה טוטליטרית הרבה יותר מקודמיו.
בכהונתו כראש ממשלה נקט גמבש בפעילות רבה במישור הבינלאומי. לדעת גמבש חייב האינטרס ההונגרי יצירת ציר מדיני עם איטליה הפשיסטית, ואוסטריה. בסמוך לאחר מינויו טס לאוסטריה וביקר את בניטו מוסוליני. השניים הגיעו מיד להבנה, ומוסוליני הצהיר כי הוא תומך ברביזיה של חוזה טריאנון ובמשתמע בהחזרת שטחים שנמסרו לצ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה לידי הונגריה. מוסוליני אף הבטיח לגמבש סיוע צבאי במלחמה עם יוגוסלביה או רומניה אם זו תפרוץ.
בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. גמבש הפך למנהיג הראשון מחוץ לגרמניה שביקר את מנהיג גרמניה החדש. מיד לאחר מכן חתם גמבש על הסכם סחר עם גרמניה שסייע מאוד לכלכלתה של הונגריה בשנות השפל הגדול. צעדים אלו הרתיעו מנהיגים הונגרים רבים שסברו שיחסיו של גמבש עם גרמניה עלולים לפגוע בתמיכתה של איטליה (מכיוון שטרם נוצר הציר האיטלקי גרמני, ובאותה העת היו המדינות חלוקות בדבר האיחוד לו הטיפו הגרמנים בין גרמניה לאוסטריה, שנראה לאיטלקים כאיום ישיר). לבסוף החליט גמבש לדבוק בבריתו עם איטליה ואוסטריה, כאשר הבהיר היטלר כי יתמוך בצעדים הונגריים כנגד צ'כוסלובקיה אך לא כנגד יוגוסלביה או רומניה. היטלר אף התנגד לדרישתו של גמבש להגדיל את צבאה של הונגריה אשר חוזה טריאנון הגביל ל-35,000 חיילים, בעוד שמוסוליני תמך בדרישה זו.
בשנת 1935 הצליח גמבש לשכנע את הורטי לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות. תוצאת הבחירות הגדילה את כוחו של הימין הרדיקלי, אשר קיבל את השלטון בפרלמנט, והגדיל מאוד את כוחו של גמבש. גמבש הרחיב וחימש את הצבא, מילא את שורות הצבא בקצינים השייכים לימין הרדיקלי, והרחיב את שליטתו במנגנון שירות המדינה, שאף את שורותיו מילא בתומכיו. מטרתו של גמבש, כפי שהצהיר בפני הרמן גרינג בשנת 1936 הייתה כי בתוך שנתיים תהיה הונגריה מדינה פשיסטית, והוא יהיה הדיקטטור שלה. מטרות אלו לא הוגשמו. לאחר מחלת כליות ארוכה, נפטר גמבש מכשל כלייתי בעיר מינכן ב-6 באוקטובר 1936.
דיולה גומבוש
פרנמבוקו
פרנמבוקו (Pernambuco) היא מדינה באזור הצפון מזרחי של הפדרציה של ברזיל. היא גובלת מצפון במדינות פאראיבה וסיארה, במערב בפיאואי, מדרום באלגואס ובבאהיה. ממזרח נושק לה האוקיינוס האטלנטי. בירתה היא העיר רסיפה.
גאוגרפיה.
מרבית שטחה של פרנמבוקו מכוסה בסבך קוצני יבש המכונה קצ'ינגה. הנהר סאו פרנסיסקו הוא מקור המים העיקרי באזור זה. קו החוף פורה, ובעבר היה מכוסה ביער אטלנטי. כיום ניתן למצוא שם מטעי קנה סוכר.
מזג האוויר נוח יותר בפנים הארץ בזכות רמת בורבורמה. כמה עיירות ממוקמות בגובה של 2000 מטרים מעל לפני הים, והטמפרטורות בהן יכולות לצנוח ל-5 מעלות צלזיוס בחורף.
האי פרננדו די נורוניה שבאוקיינוס האטלנטי, 535 ק"מ מצפון מזרח לרסיפה, שייך לפרנמבוקו מאז 1988.
היסטוריה.
פרנמבוקו יושבה לראשונה על ידי מתיישבים פורטוגזים. מלך פורטוגל ז'ואו השלישי הפך את האזור, שכונה עד אז "לוסיטניה החדשה", לקפיטניה של פרנמבוקו, והעניק אותה לאציל דוארטה קואליו, כאות תודה על מאמציו למען הכתר הפורטוגזי בהודו. קואליו הגיע לאזור בשנת 1535 ולאחר שגבר על האינדיאנים משבט קאאטה, אשר כרתו ברית עם הצרפתים, ביסס את אחיזת השלטון הפורטוגזי וייסד, בשנת 1537, את הערים אולינדה - שהייתה לבירת הקפיטניה, ואת איגראסו.
מאותו זמן שגשגה פרנמבוקו בזכות גידול קנה הסוכר והכותנה. בתמיכת חברת הודו המערבית ההולנדית נבנו טחנות סוכר ותעשיית הסוכר התפתחה מאוד. בשנת 1612 ייצרה פרנמבוקו 14,000 טון של סוכר. בשנות הארבעים של אותה מאה - יותר מ-24,000 טון סוכר יוצאו ממנה לאמסטרדם מדי שנה.
פרנמבוקו נכבשה על ידי ההולנדים בשנת 1630 ויחד עם חלקים אחרים של ברזיל כונתה "הולנד החדשה" ונשלטה בידי הרוזן מנסאו, יוהאן מוריץ ואן נסאו זיגן. ההולנדים בנו את העיר מריטניה, או מאוריסטאד, שהפכה ברבות הימים לרסיפה, על איי דלתה הדומים לטופוגרפיה ההולנדית. צעד זה העתיק את המוקד הפוליטי מאולינדה לרסיפה. השלטון ההולנדי היה אחראי להתקדמות הרבה בעיורו של האזור, כמו גם לפיתוחו התרבותי והמדעי. המורשת ההולנדית ניכרת עדיין באנשי פרנמבוקו, במבטאם ובארכיטקטורה של המקום.
פורטוגל כבשה את רסיפה שוב בשנת 1654 והשיבה לאולינדה את מעמדה הרשמי; אף על פי כן, נותרה רסיפה המרכז הכלכלי ועיר הנמל העיקרית.
אחרי עליית השלטון הפורטוגזית יהודים רבים, אשר תמכו בהולנד, ברחו צפונה לארצות הברית והשתקמו בעיר ששמה היה ניו אמסטרדם, שבעתיד תקרא ניו יורק.
על פי אחת הסברות, שמה נגזר מן המלה העברית "רציף", והוא ניתן לה על ידי סוחרים יהודים שהגיעו אליה בדרך הים.
בשנת 1817 התרחשה בפרנמבוקו המהפכה הפרנמבוקנית, תנועה בדלנית שהביאה ליצירתה של הרפובליקה של פרנמבוקו. מורת הרוח מן השלטון הקולוניאלי הייתה הסיבה העיקרית לצעד הזה. המהפכה דוכאה כחודשיים לאחר שפרצה, אבל דגלה של אותה מהפכה הוא דגלה של פרנמבוקו כיום.
פרנמבוקו הייתה אחת מן המדינות שחברו בחודש יולי של שנת 1824 להקמת הקונפדרציה של קו המשווה, אשר התעמתה עם הקיסרות שנפרדה מפורטוגל שנתיים קודם לכן. בסוף נובמבר של שנת 1824 נכנעו כוחות הקונפדרציה הבדלנית לצבאו של הקיסר דום פדרו הראשון.
גם בשנת 1848 הייתה פרנמבוקו זירה של מאבק - באותה שנה פרץ בה המרד הרפובליקני של פריירה, שלא היה אלא תגובה ברזילאית לאביב העמים האירופי. הקצין אשר דיכא את המרד היה דאודורו דה פונסקה, שמאוחר יותר היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה הברזילאית.
מוזיקה.
בפרנמבוקו חיו במהלך המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה פורעי חוק ובוקרים הנקראים "וקיירו". תרבותם היא המקור למוזיקה העממית של אזור זה, שאיננה סמבה - שמקורה בעבדים השחורים, אלא ז'אנר הקרוי "נורדסטו" ,כלומר שירי צפון המזרח, בהם גם הפוחו (forró) המפורסם.
ברסיפה נולד וגדל הזמר והמלחין לניני (Lenine).
פיראט (פירושונים)
פירט
גניזת קהיר
גניזת קהיר (מכונה גם הגניזה הקהירית) היא אוסף גדול של כתבי יד וספרים יהודיים, שנכתבו בין המאה ה-9 והמאה ה-19, ונשמרו בגניזה בעליית הגג של בית הכנסת בן עזרא בקהיר. בין היתר נתגלו עותקים של הכתוב במגילות הגנוזות - הספרות הביתוסיית ממערות קומראן. משנתגלו הכתבים ופורסמו, בתחילה בעיקר על ידי שניאור זלמן שכטר ואחר כך על ידי חוקרים נוצרים ויהודים בכל ענפי מדעי היהדות, נמצא שיש להם חשיבות מרובה לחקר תולדות הכתב העברי, לחקר השירה הפיוט והספרות העברית הקדומה, לחקר יהודי מצרים, יהודי אגן הים התיכון, לחקר תולדות התפילה וארון הספרים היהודי. חלק נכבד מכתבי היד הובא לספריית אוניברסיטת קיימברידג', וקטעים אחרים פוזרו ברחבי העולם.
בנוסף לכתבי היד שנמצאו בגניזת בית כנסת בן עזרא, נמצאו כתבי יד וקטעים נוספים במקומות נוספים בקהיר: בגניזת בית הכנסת הקראי דאר שמחה ובבית הקברות העתיק בסאטין. בעוד שמקורו העיקרי של אוסף הגניזה שבקיימברידג' בבית כנסת בן עזרא, מקורו העיקרי של אוסף פירקוביץ' השני הוא בבית הכנסת הקראי דאר שמחה. חלק ניכר מאוסף מוצרי נלקח מבית הקברות בסאטין.
תולדות הגניזה.
בית הכנסת של הקהילה היהודית בפוסטאט, בעיר העתיקה של קהיר, נבנה בשנת 882 על חורבות כנסייה קופטית. באותה שנה רכשו יהודים מירושלים את הקרקע והחלו להשתמש בו כבית כנסת. בית הכנסת נחרב בפרעות בשנת 1012, ונבנה מחדש.
בקומה העליונה של בית הכנסת נקבע חדר מיוחד כגניזה, כלומר מקום לאיסוף ספרי קודש וגליונות שהתבלו ואי אפשר להשתמש בהם עוד. לאורך השנים גנזו יהודי הקהילה במקום לא רק את ספרי התפילה והלימוד שבלו ונשחתו, אלא גם מסמכים משפטיים - כתבי בית דין, כלכליים - אגרות ושטרות, רשימות שמיות, קטעי פנקסים ומכתבים, וכל זאת מתוך יחס של כבוד לכל שנכתב באות עברית. האקלים היבש של מצרים סייע להשתמרות הכתבים.