וושינגטון הצליח לנטרל את המחאה הזאת מבלי שפרץ מרד. בעוד שבמכתבים שנכתבו מאוחר יותר על ידי ארמסטרונג הוא הודה בחלקו בפרשה, מעולם לא התבצעה כל פעולה רשמית שקישרה אותו עם המכתבים האנונימיים.
לאחר המלחמה.
מאוחר יותר באותה שנה שב ארמסטרונג לקרלייל. הוא שירת במיליציה של פנסילבניה וכן כמזכיר המדינה של פנסילבניה תחת מושלי פנסילבניה ג'ון דיקינסון ובנג'מין פרנקלין. ב-1784 הוא הוביל את כוח המיליציה שמנה ארבע מאות איש לעימות עם מתיישבי קונטיקט בעמק ויומינג שבפנסילבניה. צעדיו הטקטיים הובילו לזעמן של מדינות ורמונט וקונטיקט השכנות ששיגרו את המיליציות שלהם לאזור. טימות'י פיקרינג נשלח כדי למצוא פתרון למשבר ולמתיישבים התאפשר לשמור על קרקעותיהם. ב-1787 וב-1788 נשלח ארמסטרונג כנציג פנסילבניה לקונגרס הפדרציה . הקונגרס הציע לו להתמנות לשופט העליון של הטריטוריה הצפון-מערבית. הוא דחה את ההצעה וכן את כל המשרות הציבוריות שהוצעו לו במהלך 12 שנים הבאות.
סנאטור ושגריר.
ארמסטרונג שב לחיים הפוליטיים לאחר התפטרותו של ג'ון לורנס כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק. בנובמבר 1800 הוא נבחר לתקופת כהונה שהייתה אמורה להסתיים במרץ 1801. ב-27 בינואר הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה שהייתה אמורה להימשך עד 1807, אך ב-5 בפברואר 1802 הוא התפטר. למשרתו נבחר דוויט קלינטון שהתפטר ב-1803 ובעקבות כך שב ארמסטרונג למושבו הקודם באופן זמני.
בפברואר 1804 נבחר ארמסטרונג שוב לסנאט כדי למלא את מקומו של תאודורוס ביילי שהתפטר, אך הוא כיהן רק ארבעה חודשים עד שהנשיא תומאס ג'פרסון מינה אותו שגריר ארצות הברית בצרפת. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1810 וגם ייצג את ארצות הברית בחצר המלכות של ספרד ב-1806.
מזכיר המלחמה.
עם פרוץ מלחמת 1812, נקרא ארמסטרונג לשירות צבאי. הוא הוצב כבריגדיר גנרל שהיה אחראי על הגנת נמל ניו יורק. ב-1813 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון למזכיר המלחמה של ארצות הברית. ההיסטוריון הנרי אדמס כתב עליו:
ארמסטרונג ביצע כמה שינויים בעלי ערך בכוחות המזוינים, אך הוא היה משוכנע שהבריטים לא יתקפו את וושינגטון די. סי., עד שהוא לא עשה שום צעד להגנת העיר גם כשנעשה ברור שהיא תהיה מטרתו של כוח פלישה. בספטמבר 1814, לאחר החרבתה של וושינגטון, אילץ אותו מדיסון, שבדרך כלל היה אדם סלחן, להתפטר.
שנותיו האחרונות.
ארמסטרונג שב לחוותו והמשיך בחייו השקטים. הוא פרסם כמה ספרי היסטוריה, ביוגרפיות וספרים על חקלאות. ג'ון ארמסטרונג מת ב-1 באפריל 1843 באחוזתו, "לה ברג'רי" (לימים נקראה "רוקבי"), שאותה הוא בנה ברד הוק שמצפון לניו יורק והוא נקבר בבית הקברות שבריינבק הסמוכה. לאחר מותו ב-1838 של פיין וינגייט, הוא היה הנציג האחרון של הקונגרס הקונטיננטלי שנותר בחיים והיחידי שדמותו הונצחה בצילום.
חיים אישיים.
ב-1789 נשא ארמסטרונג לאישה את אלידה ליווינגסטון, ילדתם הצעירה של השופט רוברט ליווינגסטון ומרגרט לבית ביקמן. אלידה הייתה אחותם של רוברט ר. ליווינגסטון, שכיהן גם הוא בתפקידי ממשל ודיפלומטיה, ושל אדוארד ליווינגסטון שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. ג'ון ואלידה ליווינגסטון הביאו לעולם שבעה ילדים.
עב-ידיים
תקיפת בני אדם על ידי בעלי חיים
בעלי חיים תוקפים בני אדם מסיבות שונות. חלקם תוקפים כדי להגן על עצמם או על משפחתם, אחרים טורפים לשם מזון או מוצצי דם ואחרים תוקפים בני אדם כנקמה על התגרות או התעללות. מספר חיות תוקפות עקב מחלות כמו הכלבת ללא סיבה מוגדרת או כתאונה כמו אצל מדוזות.
תקיפות בעלי חיים היא סכנה גדולה על בריאות הציבור כשתקיפות רבות בכל שנה מסתיימות במוות, לעיתים גם במגורי האדם. מרבית התקיפות קורות בידי מינים ארסיים או תוקפניים ביותר ובידי חיות בית כמו כלבים חולים. עם זאת ישנם אנשים לא זהירים שמותקפים או אנשים במדינות עניות החיים קרוב לטבע מותקפים. למעשה רק חיות מעטות (ביניהם אריות וטיגריסים חלשים) תוקפים במכוון אנשים. למרות זאת, תקיפות עדיין מערערות את הביטחון האנושי וגורמות לדימוי שלילי למינים רבים.
בעבר תקיפות של טורפים כמו טיגריסים, אריות או תנינים ובעלי חיים ארסיים או תוקפניים מאוד היוו סכנה גדולה לבני האדם. במשך הזמן, אנשים רבים החלו לגור בערים ובמטרופולין מבודדים הרחוקים מהטבע ומחיות קטלניות. בנוסף, פיתוח הרפואה והטכנולוגיה איפשר לאדם להקטין את הסיכוי להיפגע קשה ופיתוח נסיוב נגד ארס מציל מוכשים רבים המגיעים לבתי חולים. למרות זאת ישנם חיות ארסיות שהמדע לא הצליח לפתח נוגדן לארסם ולעיתים הקורבנות מגיעים מאוחר מדי.
בארצות הברית נסיבות המוות מתקיפות נרשמות במרכזים לבקרת מחלות ומניעתן שבמשרד הבריאות האמריקאי. ארגון הבריאות העולמי גם הוא משתדל לאסוף נתונים, אך איסוף המידע שמגיע ממדינות עולם שלישי לקוי ברובו כשתקיפות רבות לא מדווחות.
הערה: הערך עוסק בתקיפה של בעלי חיים עם גופם ולא באמצעות העברת מחלות או פגיעה מתאונות דרכים. הערך גם לא עוסק בתקיפות חיות במלחמה או בהוראת בעליהם.
רשימה של החיות הקטלניות ביותר.
רשימה זו מודדת את החיות הקטלניות ביותר לפי הרוגים (כשחלקן רק מעבירות מחלות קטלניות ולא רוצחות בפועל), נכון לשנת 2016. מאחר שההגדרות למוות משתנות לפי מדדים שונים ישנה מחלוקת על השיוך אליהם. הרשימה מתבססת על 3 מקורי חדשות מהימנים:
תקיפת חיות בתרבות.
לרוב תקיפות מעוררות פחד טבעי מהחיות התוקפניות, לעיתים מסיבות מוצדקות ולפעמים עקב טעויות בזיהוי וכדומה. מספר בעלי חיים כמו זאבים, צבועים או כרישים זכו בתרבות ליחס מרושע, אף שהתקיפות שלהם נדירות ולרוב נובעות מצרכים טבעיים או אף מתאונות. מספר סרטי אימה הושפעו מתקיפות, כמו הסרט מלתעות שהתבסס על תקיפות הכרישים בניו ג'רזי.
במספר דתות ראו בתקיפת חיות עונש משמיים, למשל ביהדות:
עם זאת בידי הסנהדרין יכלו להוציא להורג את החיה הפוגעת:
בעת העתיקה השתמשו בחיות מאיימות בתור עונש מוות (למשל מחיצה על ידי פיל או הפלה לגוב אריות) או בתור שעשועי גלדיאטורים שניסו להילחם בחיות מסוכנות, לרוב טורפות. ציידי חיות נחשבו ללוחמים אמיצים לאחר שהרגו חיה מסוכנת ולעיתים הם חזרו עם גביע ציידים מפואר על הקיר.
היחס של האדם למספר חיות גרם להם להיפגע קשה ולהגיע לסף הכחדה, מה שלעיתים פוגע בסביבה האקולוגית. בנוסף גדילת האוכלוסייה מגדילה היתקלות ופגיעה של חיות בר בידי האדם הפולש לשטחם. לעיתים שומרי סביבה מנסים להעביר אנשים הרחק מכפריהם לסביבות מיושבות כדי למנוע מהם שיותקפו.
דוגמות.
יונקים.
חתוליים.
חתולים גדולים כמו אריה, טיגריס ונמר תוקפים וצדים אנשים במדינות העולם השלישי, בהן אין הגנות מוצלחות כשחלק מהטורפים חלשים מכדי לטרוף חיות בר. הקרבה של אנשים לחתולים תורמת לעלייה במספר התקיפות אך גם לירידת מספר החתולים בטבע. מספר חתולים כמו אריות צאבו או טיגריס צ'אמפאווט נודעו כאוכלי אדם, אשר הרגו מאות אנשים וגם היום ישנם אזורים בהם חתולים תוקפים אנשים, למשל בסונדרבאנס. תקיפות נוספות נגרמו בידי יגוארים ופומות ובשבי גם בידי חתולים קטנים יותר כמו ברדלס או שונר. גם חתולי בית חולי כלבת ינשכו אנשים לעיתים קרובות , מה שמצריך טיפול רפואי.
אין מידע מדויק על התקיפות אך אריות וטיגריסים הורגים כ-250 אנשים בשנה בערך כשמספר מקומות כמו הודו ידועים בשכיחות גבוהה של תקיפות.
כלביים.
כלבים רבים ובייחוד זנים של כלבי בעלי לסתות חזקות כמו האמסטף והרוטוויילר בעלי אופי אגרסיבי החיים לצד האדם ויכולים להרוג באמצעות נשיכה קטלנית. גם כלבים אחרים (בעיקר כלבי פרא) יכולים לגרום בנשיכתם לדימומים ומחלות כמו הכלבת. כ-17 אלף אנשים בשנה (נתוני 2015) נהרגים מכלבת כל שנה. כחלק מהמאבק בתקיפות נחקק בישראל חוק להסדרת הפיקוח על כלבים.
כלבי בר כמו זאבים, קויוטים, תנים וכלבי דינגו יימנעו לרוב מתקיפת אנשים, למעט חולי כלבת. עם זאת זאבים בהודו ובאמריקה וקויוטים מזרחים תקפו ילדים ואנשים חלשים. כ-10 מתקפות של זאבים בשנה נגמרות במוות, אך קורבנות מכלביים חולי כלבת אף גבוהים יותר.
צבועיים.
צבועים לרוב מתרחקים וחוששים מבני אדם במשך היום, אך להקות גדולות בלילות עלולים לתקוף. מאחר שהם אוכלי נבלות שיאכלו גוויות אנושיות שנהרגו במלחמות הם מתרגלים לטעם בשר אדם, מה שמרגיל אותם לתקוף. הם גם יתקפו אנשים בודדים בייחוד ילדים או אנשים חלשים.
תקיפות מצבועים מתרחשות בידי 2 מינים: צבוע מנומר וצבוע מפוספס, כשהראשון בשכיחות גבוהה יותר, ובמקרים רבים התרחשו על ידי צבועים גדולים מאוד - ששקלו מעל 70 ק"ג, כשתקיפות רבות התרחשו במלאווי. ב-2021 צבועים טרפו שני אנשים בכפר ליד ניירובי, בירת קניה (סוכנות הידיעות הצרפתית)
דוביים.
מיני הדובים תוקפים אנשים במצבים שונים, לרוב באמריקה הצפונית ובאסיה כשבכל שנה ישנם בערך 40 תקיפות, אשר לרוב קטלניות.
הדובים הקטלניים ביותר הם: דוב חום ובייחוד הגריזלי, דוב קוטב, דוב שפתני, דוב שחור אמריקאי ודוב שחור אסייתי. דובים יתקפו מרעב, לחץ ותחרותיות או כהתגוננות ולעיתים גם בתנאי שבי מלחץ. הסכנה במרבית המפגשים עם דובים היא היותם בלתי צפויים.
סמוריים.
גירית הדבש היא חיה אגרסיבית אשר לרוב נמנעת ממפגש עם האדם. בצפון הודו היו דיווחים שגיריות תקפו ילדים וכן חפרו בורות בהם הוטמנו גופות. לעיתים נדירות גיריות חולות כלבת בקניה ובהודו תקפו אנשים ופצעו אותם קשה וכן הדביקו אותם בכלבת.
גם לוטרות עשויות לתקוף אנשים, בייחוד בחבורות גדולות. לוטרה ענקית היא טורפת-על הידועה בתקיפת אנשים שנפלו לכלובם ונפצעו קשה מטפריהם ולסתותיהם.
טורפים ימיים.