נראה כי חתשפסות לא רצתה לוותר על העוצמה והכבוד שהקנה לה מעמדה הרם. בהתקרב מועד החלפתה על ידי תחותמס השלישי היא ניצלה את הזכות שניתנה בידה, להשתתף בטקסי האל אמון-רע, מהקדושים והחשובים באלים, בתוקף היותה פרעה. אלו טקסים שספק אם אישה אחרת נכחה בהם. היא התקרבה לכוהני הדת על מנת לבצר את מעמדה. סמוך למועד ההחלפה החלו להופיע על קירות המקדשים ציורים, המראים את האל אמון-רע בא אל אמה של חתשפסות על מנת לבעול אותה. האל בא בדמות אביה, תחותמס הראשון. על ידי כך, קרוב לוודאי שבהסכמת כוהני האל אמון-רע, היא רמזה שסמכותה לשלוט היא סמכות אלוהית ולא סמכות זמנית.
אין עדויות על רצון או ניסיונות מצד חתשפסות לחסל את תחותמס השלישי או להיפטר ממנו באופן אחר, אך גם ייתכן שמעשה כזה היה בלתי אפשרי עבור חתשפסות, גם לו רצתה. בכל אופן נראה כי חתשפסות נהגה בו באופן הוגן.
אחריתה של חתשפסות.
אחריתה של חתשפסות הייתה לוטה בערפל עד אמצע 2007. נראה שבעלה השני היה תחותמס השלישי, בנה החורג, אשר היה חשד שהדיח אותה מכס השלטון בשנת 1468 לפנה"ס. הוא החל במסע למחיקת כל זכר ממנה, כולל הרס והשחתה של דמויותיה ופסליה. לאחר 22 שנים לשלטונה קם למצרים מלך חדש.
רוב פסליה וציוריה הושחתו באופן יסודי במסע למחיקת זכרה. עד לאחרונה נהוג היה לחשוב שתחותמס השלישי נטר לה טינה או שנאה של ממש, הדיח או רצח אותה, ואז פעל למחיקת שמה מדפי ההיסטוריה. היום מראות העדויות, כי מעשה מחיקת שמה החל רק 20 שנה לאחר מותה. פעולה שכזו אינה מראה על חמת זעם של המלך. נראה שמסיבה כלשהי חשוב היה לו לשכתב את ההיסטוריה, ולהפחית מעוצמתה האמיתית של חתשפסות. גם מרשימות המלכים המסודרות של המצרים ודברי ימי השושלות נמחקה חתשפסות באופן מקיף.
בשנת 1922 נמצא בקרבת מקדש כרנך מצבור קבור של פסלים ועדויות רבים לימי שלטונה של חתשפסות. ממצאים אלו מאכלסים כיום אגף שלם במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
בשנת 2007 המומיה של חתשפסות זוהתה באמצעות בדיקות דנ"א. הקבר עצמו התגלה בשנת 1903 ונמצאו בו שתי מומיות של נשים. המומיה הראשונה שהוצאה זוהתה כסיט רע, המינקת המלכותית של חתשפסות. המומיה השנייה הושארה בקבר עד 1990, כשההשערה היא שמדובר בחתשפסות. בעקבות ההוצאה מן הקבר, למומיה נערכו בדיקות שהראו כי במותה עברה את גיל ה-50 וסבלה מעודף משקל. מותה נגרם כתוצאה מסרטן העצמות וכבד שהשפעתם התחזקה בעקבות סוכרת ממנה סבלה גם כן. כמו כן סבלה מדלקת מפרקים ובעיות בשיניים. במכל שנמצא לצד המומיה התגלה משכך כאבים שהכיל חומר מסרטן ששימוש ממושך בו עלול לגרום לסרטן או להרעלה.
מקדש הקבורה של חתשפסות הוא אחד ממוקדי התיירות הפופולריים ביותר באזור הקברים הפרעוניים שבעמק המלכים. כיום המומיה שלה שוכן ב.
חוסיין (בן עלי)
חוסיין בן עלי (בערבית: الحسين بن علي; תעתיק מדויק: חֻסַין בן עלי) הוא בנם הצעיר של עלי בן אבי טאלב (הח'ליף הרביעי באסלאם) ופאטמה, בתו של מוחמד; הוא מייסד השיעה. חוסיין ואחיו, חסן בן עלי, היו מבני משפחתו האהובים ונכדיו של הנביא מוחמד. הוא נהרג יחד עם תומכיו על ידי שליחיו של הח'ליף יזיד הראשון, בנו של מֻעאויה אבן סופיאן, יריבו המר של עלי, בכרבלא שבעיראק.
בתקופתו היה מאבק על ההנהגה בין צאצאי החליף הרביעי לבין בית אומיה על הנהגת האסלאם. הח'ליף יזיד הראשון רצה הכרה מחוסיין שהוא (יזיד) המנהיג הלגיטימי של העולם המוסלמי ואילו חוסיין רצה לתבוע את השלטון מידי יזיד. חוסיין נקרא על ידי אנשי כופה, אשר תמכו בהנהגה של משפחת הנביא את הקהילה שם. כאשר נודע הדבר לאבן סעד, מנהיג העיר כופה, הוא יידע את יזיד על כך. יזיד שלח את ראש צבאו שמר (شمر) כדי לעצור את שיירתו של חוסיין, שכללה נשים, ילדים וטף, מלהגיע לכופה.
זכרו של חוסיין נשמר עד היום בקרב השיעים. הללו מציינים את יום מותו על ידי צום וטקסי זיכרון ומעלים הצגות (תעזיה, בערבית: "נחומים") שבהן מזכירים את כל ההיסטוריה הדתית של האנושות עד לאירוע בכרבלא. ישנם חלקים בעולם השיעי שבמהלך טקסים אלה אף מכים עצמם עד זוב דם. יום זה נקרא עשוראא', לפי המסורת השיעית מלשון "עשר", משום שמותו חל ביום 10 בחודש המוסלמי מוחרם, שנת 61 להג'רה.
קרב כרבלא.
צבאו של יזיד הגיע אל חוסיין, הסיט אותו מדרכו והביא אותו אל מישורי כרבלא, שם החל המצור על שיירתו של חוסיין במטרה למנוע ממנו להגיע לכופה. חוסיין לא נכנע וביום העשירי יצא לקרב נגד צבאו האדיר של יזיד. על פי המסורת השיעית, לאחר שחוסיין נתפס בידי אנשי צבא יזיד, רבים סירבו ונמנעו מלהוציא אותו להורג, אז שמר ירד מסוסו, בכוונה לשסף את גרונו של חוסיין בחרבו תוך כדי שחוסיין משתטח בפניו בתפילה לאלוהים. אולם רגע לפני שגרונו שוסף חוסיין שאל את שמר "האם התפללת היום?", מה שזעזע את שמר שכן לא ציפה שמישהו במצב שכזה ישאל שאלה כזו. אז נעשתה עצירה לתפילה השלישית ביום. לאחר מכן, שמר חזר לסיים את שהתחיל, ורגע לפני ההוצאה להורג אמר: "אני נשבע באלוהים שאני חותך את הראש שלך בזמן שאני יודע שאתה נכדו של שליחו של אללה וכי אתה הטוב שבאדם גם מהאב וגם מהאם" הוא ערף את ראשו של חוסיין בן עלי עם החרב שלו והרים את הראש. אנשיו של בן סעד בזזו את כל חפצי הערך מגופו של חוסיין. כל אנשי שיירתו של חוסיין נהרגו ביום זה, מלבד בנו החולה של חוסיין, עלי (המכונה "זין אל-עאבדין"), שהפך לאימאם הרביעי של השיעים. הגופות נשארו ללא קבורה במשך ארבעים יום, וניצולים ממשפחתו של חוסיין נלקחו כאסירים לאל-שאם (סוריה ולבנון היום).
כריתת ראשו ומשמעותה.
ראשו של חוסיין נשלח ליזיד ושם הוצג לראווה בתור הסמל לניצחונו של יזיד על ההנהגה, ובכך גם היווה את ניצחונם של הסונים על השיעים שמאז הפכו למיעוט נרדף. גופתו של חוסיין נקברה בכרבלא, בסמוך למקום מותו. לפי המסורת ראשו הושב מדמשק ונטמן לצד גופו. השיעים (לפי השושלת הפאטמית) מאמינים שראשו של חוסיין נקבר תחילה בחצר מאהל יזיד (המסגד האומיי), ולאחר מכן הועבר מדמשק, לאשקלון ואז לקהיר. ישנה מסורת שלפיה נקבר ראשו של חוסיין במקאם א-נבי חוסיין, מבנה באשקלון שפוצץ ביולי 1950 בהוראת אלוף פיקוד הדרום דאז משה דיין. בסמוך להריסות המבנה הוקם מרכז רפואי ברזילי. מדי שנה מגיעים למקום עשרות מאמינים שיעים, בעיקר בני הבוהרה דאודייה מהודו ומפקיסטן.
הקרב בכרבלא ומותו של חוסיין הטביעו את חותמם העמוק על האמונה השיעית, והפכו אותה ממפלגה המבקשת להחליף את השלטון, לתנועה דתית. על פי האמונה השיעית, חוסיין בחר למות בקרב שהיה בעצם אבוד מראש, כביטוי לאהבת האסלאם והגנה על אללה. אמרה נפוצה אצל השיעים: "כל יום הוא עשוראא, כל מקום כרבלא".
ערב ערב באילת
ערב ערב באילת הוא מקומון שיוצא לאור בעיר אילת מאז 1962, ומחזיק בתואר המקומון הוותיק בישראל.
תולדות העיתון.
ב-18 בפברואר 1962 הוקם באילת המקומון בידי מייסדיו יצחק ופועה נועם. תנאי הריחוק והניתוק הם שהולידו את הצורך בעיתון מקומי, שכן על אילת כמעט שלא נכתב בעיתונות הארצית.
באותם ימים, הוציא בית התרבות של אילת דף סטנסיל שבועי, עליו הודפסו במכונת כתיבה אירועי התרבות של אותו שבוע. את הדף הזה שכפלו ידנית והפיצו בנקודות מפגש ברחבי העיר. יצחק נועם ושותפו הציעו לאנשי בית התרבות לחסוך לעצמם את עלויות השכפול של הדף, ולהפיק אותו למענם תמורת הזכות למכור מסביבו ריבועי מודעות לבתי העסק בעיר. כך נולד המקומון "ערב ערב באילת".
שנה לאחר צאתו לאור כדף נייר מקופל לשלושה חלקים, התפרסם במקומון הצעיר טורו של עורך, פרי עטו של העורך הראשון - יצחק נועם, אשר שימש מאז ולאורך שנים ארוכות ככתב קול ישראל באילת (1971-1990), כתב בעיתון הארץ (1961-1971), ומקביל כתב גם בעיתון דבר. מאז, הפך העיתון לגיליון בן עשרות עמודים היוצא לאור מדי שבוע. בשנת 2004, העבירו בני הזוג נועם את ניהול העיתון לילדיהם - עו"ד רותם נועם, המשמש כמנכ"ל העיתון, ובתם זיוית אמיתי המשמשת כמשנה למנכ"ל.
בשנים הראשונות הודפס 'ערב ערב' בבית דפוס מקומי בשם "סירונית", וכעבור מספר שנים, בעקבות גדילת התפוצה, והדפוס המקומי שלא יכול היה לעמוד בכמות העיתונים ובפורמט המוגדל, הוחלף בבתי דפוס גדולים יותר במרכז ישראל.
העיתון בשנות ה-2000.
'ערב ערב באילת' הוא עיתון מקומי הפונה אל תושבי העיר אילת ולא עיתון תיירותי הפונה למבקרים בעיר.
עורכו הראשון של העיתון היה כאמור יצחק נועם, שערך את העיתון עד 1995.
1995-2000 עורך רותם נועם
2000-2012 עורך ראובן זלץ
2012-2017 עורך עומר כרמון
2017 - עורך עו"ד רותם נועם
בשנת 2001 הוציא משרד הפנים הודעה, לפיה מתנהל "ערב ערב באילת" ללא רישיון כנדרש בפקודת העיתונות המנדטורית משנת 1933. הדרישה להצגת הרישיון נולדה בעקבות שאלות עיתונאיות שהפנה המקומון למשרד הפנים, בגין ליקויים שנמצאו בתחומי אחריותו באילת. ההודעה על סגירת העיתון נשלחה לכל אמצעי התקשורת בישראל ופורסמה ב"קול ישראל" וב"רדיו קול הים האדום" באילת. בעלי העיתון והתנועה להגינות שלטונית הפעילו לחצים, והוברר למשרד כי למקומון רישיון בתוקף מאז שנת 1964, אשר עותק שלו כולה בשריפה שפרצה במשרדי המערכת בשנות ה-90. טעותו של משרד הפנים על פי הודאתו הנה כי בדק את קיומו של הרישיון במאגריו הממוחשבים בלבד, המגובים רק החל משנות השמונים. בעקבות כך הגישו בעלי העיתון תביעת רשלנות נגד משרד הפנים, אשר הסתיימה בשנת 2009, בפשרה שקיבלה תוקף של פסק דין, ובה הודתה המדינה בטעותה ופיצתה את המקומון ב-90,000 ש"ח.