לפני עונת 1962/1963 צירפה בוסטון לשורותיה את הקלעי המצטיין ג'ון האבליצ'ק, אשר עתיד למלא את מקומו של בוב קוזי הוותיק שיפרוש בסיום העונה. לאחר השינוי במבנה הקבוצתי המשיך ראסל להיות הכוח המוביל של הקבוצה מתחת לסלים, כאשר קלע 16.8 נקודות וקלט 23.6 ריבאונדים למשחק, וזכה בפעם הרביעית בקריירה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה. בנוסף, הוא זכה לראשונה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר, לאחר שקלע 19 נקודות וקלט 24 ריבאונדים לזכות נבחרת המזרח. בוסטון העפילה לסדרת הגמר שם ניצחה פעם נוספת את לוס אנג'לס לייקרס, הפעם כבר בתום שישה משחקים.
בעונת 1963/1964 זכתה בוסטון פעם נוספת במאזן הטוב בעונה הסדירה עם 58 ניצחונות ו-22 הפסדים. ראסל השיג ממוצעים של 15 נקודות ו-24.3 ריבאונדים, שהקנו לו את תואר מלך הריבאונדים של ה-NBA לראשונה מאז הגעתו של צ'מברלין. בוסטון גברה על סינסינטי רויאלס בפלייאוף המזרחי והעפילה פעם נוספת לסדרת הגמר, שם ניצחה 1–4 את קבוצתו של צ'מברלין שעברה למיקום חדש, סן פרנסיסקו ווריורס. עבור ראסל הייתה זו אליפות שישית ברציפות ושביעית בתוך שמונה שנים - שיא שלא נשבר בכל ליגות הספורט המקצועניות בארצות הברית. מאוחר יותר תיאר ראסל את ההגנה של בוסטון כטובה בכל הזמנים.
ראסל המשיך להצטיין בעונת 1964/1965, כאשר הוביל את בוסטון לשיא חדש של 62 ניצחונות בעונה. הוא השיג ממוצעים של 14.1 נקודות ו-24.1 ריבאונדים למשחק, זכה בפעם החמישית בקריירה בתואר ה-MVP של העונה וכן השיג בפעם השנייה ברציפות את תואר מלך הריבאונדים. בסדרת גמר המזרח בפלייאוף פגשה בוסטון את פילדלפיה 76', אליה הצטרף צ'מברלין קודם לכן. במשחק השלישי בסדרה גרם ראסל לצ'מברלין לזרוק פעמיים בלבד מ במהלך שלושת הרבעים הראשונים; ואילו במשחק החמישי, תרם לקבוצתו 28 ריבאונדים, עשר חסימות, שבעה אסיסטים ושש חטיפות. המשחק השביעי, שהכריע את הסדרה, היה דרמטי במיוחד. חמש שניות לסיום, כשקבוצתו ביתרון 109–110, איבד ראסל את הכדור, אך ג'ון האבליצ'ק חטף אותו מהאל גריר והוביל לניצחונה של בוסטון. בסדרת הגמר ניצחה הקבוצה בחמישה משחקים את הלייקרס.
בעונה שלאחר מכן, 1965/1966, זכתה בוסטון בתואר אליפות שמיני ברציפות. בסדרת גמר האזור המזרחי גבר ראסל עם קבוצתו פעם נוספת על קבוצתו של צ'מברלין, פילדלפיה, בתוצאה 1–4. בסדרת הגמר הכללית, שוב מול הלייקרס, ניצחה בוסטון בתום סדרה מרתקת במיוחד שארכה שבעה משחקים. ראסל תרם לקבוצתו ממוצעים של 12.9 נקודות ו-22.8 ריבאונדים במהלך העונה, אך בפעם הראשונה בשבע שנים ירד מ-23 ריבאונדים בממוצע עונתי.
כמאמן-שחקן בקבוצה.
לפני עונת 1966/1967 פרש מאמנה של בוסטון, רד אאורבך, תחתיו זכתה הקבוצה בתשע האליפויות הקודמות. מספר שחקנים של בוסטון לשעבר שפרשו מספר שנים קודם לכן, היו מועמדים להחליפו. פרנק רמזי, האופציה המועדפת על אאורבך, היה עסוק בהפעלת בתי הבראה שהקים; בוב קוזי לא רצה לאמן את חבריו לקבוצה לשעבר; ואילו טום היינסון, האופציה השלישית, סבר שאינו מסוגל להחזיק בראסל, שנחשב לבעל מזג זועף. בעקבות כך פנה אאורבך לראסל בבקשה שישמש בתפקיד משולב של מאמן-שחקן, ונענה בחיוב. בכך הפך ראסל למאמן האמריקאי אפריקאי הראשון בתולדות ה-NBA. בעונתו הראשונה של ראסל בתפקיד הסתיים רצף שמונה האליפויות של בוסטון, כאשר הקבוצה הפסידה בתוצאה 1–4 לפילדלפיה 76', אותה הוביל צ'מברלין, בסדרת גמר המזרח. במשחק החמישי שהכריע את הסדרה לזכות פילדלפיה, ספגה ההגנה החזקה של בוסטון כמות גבוהה של 140 נקודות מיריבתה. אף שנחל את ההפסד הראשון באופן פעיל (הוא היה פצוע כאשר בוסטון לא זכתה באליפות ב-1958) מול יריבו הגדול, הוא ניגש לצ'מברלין בסיום המשחק ולחץ את ידו.
בעונת 1967/1968, כאשר הוא בן 34, ירד ראסל ביכולתו, אך עדיין השיג ממוצעים של 12.5 נקודות ו-18.6 ריבאונדים - הנתון השלישי בגובהו בליגה. בוסטון החזיקה במאזן נחות מזה של יריבתה בגמר המזרח, פילדלפיה 76', אשר נחשבה במידת מה כמועמדת עדיפה לניצחון. עם זאת, טרגדיה לאומית ארעה כאשר מרטין לותר קינג נרצח ב-4 באפריל 1968. כאשר שמונה מעשרת השחקנים הפותחים של בוסטון ופילדלפיה היו ממוצא אמריקאי אפריקאי, שתי הקבוצות הוכו בתדהמה ונשמעו קולות מכל עבר לביטול הסדרה.
הסדרה התקיימה למרות המאורעות, ופילדלפיה ניצחה בשלושה מתוך ארבעת המשחקים הראשונים כאשר צ'מברלין נשמר על ידי הסנטר המחליף של בוסטון, ויין אמברי. עד לאותו זמן, אף קבוצה ב-NBA לא חזרה מפיגור 1–3 בסדרת פלייאוף, אך בוסטון חזרה מהפיגור וניצחה בשלושת המשחקים הבאים - בכך הפכה לקבוצה הראשונה שחוזרת מפיגור כזה. במשחק השביעי והמכריע גרם ראסל לצ'מברלין לזרוק פעמיים בלבד במהלך המחצית השנייה, ובדקות הסיום אף ביצע מהלכים חשובים רבים שהובילו לניצחון. ראסל זכה בתואר האליפות העשירי שלו לאחר שבוסטון ניצחה 2–4 את הלייקרס בסדרת הגמר. שחקן היריבה, ג'רי וסט, אמר עליו: "אם הייתה לי אפשרות לבחור כדורסלן כלשהו בליגה, הבחירה הראשונה שלי הייתה ביל ראסל. ביל ראסל מעולם לא הפסיק להדהים אותי." כהוקרה על פועלו זכה ראסל בפרס ספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 1968.
במהלך עונת 1968/1969 איבד ראסל מוטיבציה למשחק בעקבות שרשרת אירועים אישיים ולאומיים, וסבל מעלייה במשקלו. הוא הצליח להתעלות והשיג ממוצעים של 9.9 נקודות ו-19.3 ריבאונדים למשחק, אך בוסטון כולה, שמרבית שחקניה הגיעו לגיל מבוגר, ירדה ביכולתה לאורך העונה הסדירה. הקבוצה סיימה עם מאזן של 48 ניצחונות ו-34 הפסדים - הגרוע ביותר בתקופתו של ראסל בקבוצה - והעפילה לפלייאוף כמדורגת רביעית בלבד במזרח. עם זאת, היא השיגה ניצחונות מפתיעים על פילדלפיה 76' ועל ניו יורק ניקס והעפילה פעם נוספת לסדרת הגמר מול הלייקרס. כעת הציגה הלייקרס בשורותיה גם את צ'מברלין, אשר הצטרף לווסט ולביילור בקבוצה שנחשבה כעת למועמדת עדיפה לניצחון במידה משמעותית. השמירה הכפולה שהנהיג ראסל על וסט סייעה לבוסטון להתמודד מול הלייקרס בצורה שווה, ואחרי שישה משחקים עמדה הסדרה בשוויון 3-3. במשחק השביעי והמכריע סייע ראסל לבוסטון לנצח 106–108 וזכה בתואר האליפות ה-11 שלו, על אף הצטיינותו הרבה של וסט (שזכה בתואר ה-MVP של הסדרה). לאחר הזכייה הודיע ראסל על פרישתו ממשחק, בגיל 35 שנים.
בעקבות פרישתו של ראסל, מפתיעה מאוד הייתה בחירתו של אאורבך, המנהל הכללי של בוסטון דאז, בגארד ג'ו ג'ו וייט בדראפט במקום בסנטר. על אף שוייט הפך ברבות השנים לאחד משחקני הקבוצה הבולטים, הקבוצה סבלה מהעדרו של סנטר דומיננטי וכשלה להעפיל לפלייאוף בעונה הראשונה לאחר פרישת ראסל.
לאחר הפרישה ממשחק.
ב-1972 נתלה מספר חולצתו של ראסל (6) באולמה של בוסטון - הובטח שאף שחקן בקבוצה לא ילבש את החולצה עם מספר זה. ב-1975 הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל בקטגוריית השחקנים. לאחר שפרש ממשחק שימש ראסל כמאמן סיאטל סופרסוניקס בין השנים 1973 ו-1977 וכמאמן סקרמנטו קינגס בעונת 1987/1988. הקריירה שלו כמאמן הייתה לא מוצלחת: הוא אמנם הוביל את סיאטל להעפלה הראשונה בתולדותיה למשחקי הפלייאוף, אך שיטת המשחק ההגנתית עליה הושתתה בוסטון בתקופתו לא עבדה היטב בסיאטל. הוא עזב את הקבוצה עם מאזן כללי של 162 ניצחונות ו-166 הפסדים. עם זאת, כעבור שנתיים הצליח לני וילקינס להוביל את סיאטל לאליפות, עם שיטת משחק דומה לזו שהנהיג ראסל. כמאמן סקרמנטו נחל ראסל כישלון נוסף, ושוחרר מתפקידו כמאמן באמצע העונה כאשר הקבוצה החזיקה במאזן 17 ניצחונות ו-41 הפסדים.
ראסל השקיע כ-250,000 דולר בעסק שפתח בליבריה, אך לבסוף העסק פשט רגל. גורל דומה אירע למסעדה שפתח בבוסטון בשם "Slade's", ולאחריו נאלץ ראסל לקחת 90,000 דולר כהלוואה מדינית על מנת לכסות על חובותיו. שירות הכנסות הפנים הטיל עיקול על ביתו של ראסל כאשר גילה שהוא חייב 34,430 דולר מיסים. הוא עבד כירקן, כשחקן גולף וכשדר כדורסל, אך חש שלא בנוח כשדר. בנוסף כתב ראסל מספר ספרים - בדרך כלל הצטוות לסופר מקצועי בכתיבתו. בין ספריו נכללים "Second Wind" מ-1979 וכן "Russell's Rules" מ-2001. לאחר שהתבודד מספר שנים באי מרסר שליד סיאטל, חזר ראסל לתודעה הציבורית בינואר 2006 כאשר הציע לכוכב הכדורסל של אותה תקופה, שאקיל אוניל, לחדש את מערכת היחסים עם קובי בראיינט, לאחר שבין השניים שרר סכסוך תקשורתי מתמשך.
בנובמבר 2006 הוכנס ראסל להיכל התהילה של כדורסל המכללות. הוא היה אחד מחמישה שנכללו במחזור הראשון של היכל התהילה, יחד עם ג'ון וודן, אוסקר רוברטסון, דין סמית' וד"ר ג'יימס נייסמית'. במאי 2007 קיבל ראסל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סופולק, וביוני אותה שנה קיבל תואר דומה מאוניברסיטת הרווארד. הוא אף הוכנס להיכל התהילה של פיב"א באותה שנה. במהלך סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA בפברואר 2009 הודיע נציב הליגה, דייוויד סטרן, כי פרס ה-MVP של סדרת הגמר ייקרא על שמו של ראסל. ראסל אף נבחר להעניק את הפרס לשחקנים הזוכים מנקודה זו והלאה.
בשנת 2011 הוענקה לראסל מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה, וב-2017 היה לזוכה הראשון בפרס מפעל החיים של ה-NBA .
בשנת 2021 נכנס ראסל כמאמן להיכל התהילה של הכדורסל על היותו המאמן האפרו-אמריקאי הראשון אי פעם ב-NBA.
ב-31 ביולי 2022 הלך ראסל לעולמו, בגיל 88.
ניסים בן יעקב
דאגסטן
רפובליקת דַּאגֶּסְטַן (רוסית: Респу́блика Дагеста́н) היא רפובליקה בדרום הפדרציה הרוסית. היא מהווה סובייקט פדרלי של הרפובליקה הרוסית, ונהנית מאוטונומיה נרחבת. הרוב המכריע של תושביה הם מוסלמים.
מקור השם.