המפקד הרשמי הראשון של צפון קפריסין נערך בשנת 1996. האוכלוסייה הרשומה הייתה 200,587 נפש. במפקד השני, שנערך בשנת 2006, התגלה כי אוכלוסיית צפון קפריסין מונה 265,100 נפש - רובם קפריסאים טורקים ילידים (כולל פליטים מדרום קפריסין), ומתיישבים מטורקיה. מבין 178,000 אזרחי קפריסין, 82% הם קפריסאים ילידים (145,000). מבין 45,000 האנשים שנולדו להורות לא-קפריסאית, כמעט 40% (17,000) נולדו בקפריסין. הנתון של הלא-אזרחים, כולל סטודנטים, עובדים אורחים ותושבים ארעיים, עמד על 78,000 איש. המפקד הרשמי השלישי של צפון קפריסין נערך בשנת 2011 בחסות משקיפי האו"ם. תוצאות מפקד זה - אוכלוסייה כוללת של 294,906. תוצאות אלה חולקו על ידי כמה מפלגות פוליטיות, איגודי עובדים ועיתונים מקומיים. הממשלה הואשמה כי ספגה את האוכלוסייה במכוון, לאחר שככל הנראה נתנה אומדן של 700,000 לפני המפקד, כדי לדרוש עזרה כלכלית מטורקיה. גורם אחד טוען כי האוכלוסייה בצפון הגיעה ל-500,000 שהתפלגו בין 50%-קפריסאים טורקים לבין 50% מתיישבים טורקים או ילדים ילידי קפריסין. החוקרת מט חטאיי כתבה כי דיווחים מסוג זה הם "ספקולטיביים בפראות" ונאספים על ידי מפלגות האופוזיציה לטובת תועלת פוליטית, שהביאו לדיווחים בדרום. דיווחים כאלה מעולם לא נבדקו באופן מדעי או סטטיסטי, למרות ההזדמנויות של מפלגות האופוזיציה לעשות זאת באמצעות רשימות הבחירות שברשותם, ובכך המשיכו ב"מלחמת מספרים". ממשלת צפון קפריסין מעריכה כי אוכלוסיית צפון קפריסין בשנת 1983 מנתה 155,521. הערכות ממשלת הרפובליקה של קפריסין משנת 2001 מציבות את האוכלוסייה על 200,000 מתוכם 80-89,000 הם קפריסאים טורקים ו-109,000–117,000 מיועדים למתיישבים טורקים על ידי הרפובליקה של קפריסין. במפקד הרחב באי בשנת 1960 צוין כי מספר הקפריסאים הטורקיים היה 102,000 וקפריסאים יוונים כ-450,000.
החל משנת 2005, המתנחלים היוו לא יותר מ 25% מהנבחרים בצפון קפריסין. מידת ההשתלבות של טורקי היבשת בקהילה הקפריסאית בטורקיה משתנה; חלקם מזדהים כקפריסאים טורקיים ומשתלבים תרבותית, ואילו אחרים מאמצים זהות טורקית. צפון קפריסין היא כמעט כולה דוברת טורקית. אנגלית, לעומת זאת, מדוברת באופן נרחב כשפה שנייה.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מונה כ־313,626 תושבים (2014). כמעט כל התושבים דוברי טורקית. אוכלוסיית הרפובליקה כוללת כ-50,000 מהגרים מטורקיה. יש מיעוט של דוברי יוונית וכן קהילה קטנה של מארונים. הרוב המכריע של הקפריסאים-היוונים שהתגוררו בקפריסין הצפונית (כ-200 אלף נפש) נמלטו או גורשו דרומה בשנת 1974, בשיא הסכסוך בין הקהילות היוונית והטורקית. במקביל גורשו קפריסאים-טורקים מדרום האי לצפונו (כ-60 אלף נפש). שאלת חזרתם של התושבים העקורים לבתיהם הקודמים היא סלע מחלוקת המעכב את יישוב הסכסוך בין הקפריסאים-היוונים לקפריסאים-הטורקים. הקפריסאים-היוונים תובעים להרשות לעקורים לשוב לבתיהם הקודמים, בעוד הקפריסאים-הטורקים תובעים לעגן את הסטטוס-קוו הנוכחי.
חלוקת האי ועיר הבירה.
עיר הבירה ניקוסיה (בטורקית: Lefkoşa, ביוונית: Λευκωσία) מחולקת בין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין לבין רפובליקת קפריסין (היוונית), ומשמשת בפועל בירה לשתיהן. הגבול בין שני חלקי האי, שנוצר ב-1975, מכונה "הקו הירוק", והוא למעשה שטח הפרדה מפורז הנשלט בידי כוחות האו"ם וכוחות בריטיים (כוחות האו"ם ברוב שטח ההפרדה, וכוחות בריטיים בחלקו הדרומי). קו זה שקט בדרך-כלל, אולם עד 2003 הוא היה סגור לחלוטין. זמן-מה לפני הצטרפות רפובליקת קפריסין לאיחוד האירופי, באפריל 2003, נפתח הגבול למעבר מוגבל של תושבים ותיירים. זאת, אף על פי שאין הכרה הדדית בין הממשלות של שני חלקי האי. הפשרת היחסים בין טורקיה ליוון מקלה על הקשר בין הממשלות הקפריסאיות למרות היעדר הכרה הדדית.
צפון קפריסין מחולקת לשישה מחוזות: לפקושיה, גזימאגוסה, גירן, גוזליורט, איסקלה ולפקה. מחוז לפקה הוקם על ידי הפרדתו ממחוז גוזליורט בשנת 2016. בנוסף יש עוד שנים עשר מחוזות המחולקים בין חמשת המחוזות הגדולים ועשרים ושמונה עיריות.
היסטוריה.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין נוצרה למעשה בשנת 1975, עם חלוקת האי קפריסין לשתי ישויות פוליטיות. קפריסין קיבלה עצמאות מידי בריטניה ב-1960 לפי הסכם לחלוקת השלטון בין הקהילה היוונית לקהילה הטורקית באי. בנוסף הובטח בהסכם כי בריטניה תוסיף להחזיק בסיסים צבאיים באי (אחד הבסיסים, דקליה, נמצא כיום בחלקו הדרומי של אזור החיץ, ובסיס אחר, אקרוטירי, נמצא בתוך החלק היווני). המתח בין הקהילות, שהקשה על קיום ההסכם, עלה והתפרץ בעקבות הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים-יוונים בעידודו של השלטון הצבאי ששלט אז ביוון. מטרתה של ההפיכה הייתה לאחד את קפריסין עם יוון. בתגובה, פלש צבא טורקיה ב-1974 לקפריסין הצפונית ויצר חיץ בין האזור שבו הייתה מרוכזת האוכלוסייה הטורקית ליתר חלקי האי. 200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, לאזור שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-היוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים אל צפון האי. כיום ההפרדה בין הקהילות היא כמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
בשנת 1983 הכריזו מנהיגי הקהילה הקפריסאית-הטורקית על עצמאות מלאה ועל ריבונות בשטח שנכבש בידי הצבא הטורקי ב-1974. הכרזת העצמאות קבעה את שם המדינה ל"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין". ההכרזה זכתה להכרה של טורקיה בלבד, ויתר מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים הוסיפו לראות בקפריסין הצפונית שטח כבוש, שהריבונות עליו אמורה לחזור לרפובליקת קפריסין השולטת בדרום האי. בתגובה לכך ביטלה טורקיה את הכרתה ברפובליקת קפריסין (היוונית). סוגיית קפריסין הפכה לסלע מחלוקת בין טורקיה ליוון, אולם מאז 1975 היו רק אירועים אלימים מעטים על הגבול בין שני חלקי האי.
כיום, גורלה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, וחוסר נכונותה של טורקיה להכיר ברפובליקת קפריסין, מכבידים על ניהול המשא ומתן לצירופה של טורקיה לאיחוד האירופי. רפובליקת קפריסין עצמה התקבלה כחברה באיחוד האירופי בשנת 2004. לפני הצטרפות רפובליקת קפריסין לאיחוד, נעשו מאמצים לאחד את שני חלקי האי לפדרציה יוונית-טורקית. המשא ומתן נעשה בתיווכו של מזכ"ל האו"ם קופי אנאן. טורקיה, יוון ושאר מדינות האיחוד האירופי הפעילו לחץ על הקהילות היוונית והטורקית בקפריסין להגיע לפתרון, אולם המאמצים עלו בתוהו. בשני משאלי עם שנערכו בנפרד בשני חלקי האי הסכימו רוב הקפריסאים-הטורקים לתוכנית הפדרציה, אולם רוב הקפריסאים-היוונים דחו אותה. הדחייה לא מנעה את קבלתה של רפובליקת קפריסין לאיחוד האירופי, אולם במקביל התרחב שיתוף הפעולה האירופי עם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. עם זאת, עדיין אין הכרה בינלאומית ברפובליקה. הישג חשוב היה בכל זאת למשא ומתן האינטנסיבי - הגבול בין חלקי האי שהיה סגור לחלוטין במשך 30 שנה, נפתח למעבר מוגבל של אנשים בארבע נקודות - שתיים באזור שבשליטת בריטניה, אחת בניקוסיה, ואחת נוספת. כיום, יכולים קפריסאים-יוונים לבקר כתיירים בצפון האי, וקפריסאים-טורקים יכולים לבקר כתיירים בדרומו.
בבחירות שנערכו ב-18 באפריל 2010 נבחר ברוב קולות המועמד הלאומן דרוויס ארולו על פני המנהיג הקודם, מחמט עלי טלאט.
ב-2017 פורסמו אזהרות מסע מהרשויות הקפריסאיות (היווניות) כי תיירים שיגיעו לקפריסין הטורקית עלולים להיאסר עד שנה או לקבל קנס כבד. בהתאם, משרד החוץ הקפריסאי והשגרירות חידדו את אזהרת המסע לקפריסין הצפונית, וצוין שבין השאר, תיירים ישראלים שישהו במלונות בצפון האי עלולים להיענש משפטית.
פוליטיקה.
הפוליטיקה של צפון קפריסין מתרחשת במסגרת של רפובליקה דמוקרטית מייצגת חצי נשיאותית, לפיה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה וראש המערכת הרב מפלגתית. הרשות המבצעת מופעלת על ידי הממשלה. סמכות חוקתית מוקנית הן לממשלה והן לאספת הרפובליקה. הרשות השופטת אינה תלויה בהנהלה ובמחוקקים.
הנשיא נבחר לכהונה של חמש שנים, וכיום הוא מוסטפא אקינצ'י. ראש הממשלה הנוכחי הוא ארסין טטר. המחוקק הוא אספה של הרפובליקה, המונה 50 חברים שנבחרו על ידי ייצוג יחסי משש מחוזות בחירות. בבחירות בינואר 2018 זכתה מפלגת האחדות הלאומית של הימין בכמה מושבים באספה, והממשלה הנוכחית היא קואליציה של מפלגת האחדות הלאומית ומפלגת העם המרכזית.
בשל בידוד צפון קפריסין והסתמכותה הכבדה על התמיכה הטורקית, לטורקיה השפעה גבוהה על הפוליטיקה במדינה. דבר זה הוביל כמה מומחים, לאפיין אותה כמדינת מריונטות יעילה של טורקיה. עם זאת, מומחים אחרים הצביעו על אופיין הבלתי תלוי של הבחירות והמינויים בצפון קפריסין, ועל מחלוקות בין ממשלות קפריסין לטורקיה, והסיקו כי "מדינת בובות" אינה תיאור מדויק עבור צפון קפריסין.
חוקה וזכויות אדם.
בינואר 2011 צוין בדו"ח של האו"ם בשאלת זכויות האדם בקפריסין כי החלוקה המתמשכת של קפריסין ממשיכה להשפיע על זכויות האדם ברחבי האי "... כולל חופש התנועה, זכויות אדם הנוגעות לשאלת נעדרים, אפליה, זכות לחיים, חופש דת וזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות."
דירוג 2016 היה "חופשי" עם התוצאות (1: הכי חופשיות, 7: פחות חופשיות) זכויות פוליטיות: 2/7, חירויות אזרחיות: 2/7 וציון מצטבר: 79/100. מדד חופש העיתונות של עיתונאים ללא גבולות דירג את צפון קפריסין במקום ה-76 מבין 180 מדינות בשנת 2015.