קורו מציגה נוף טבעי ייחודי, בצד אדריכלות קולוניאלית. בעיר ישנו מיזוג של סגנונות אדריכליים שונים, החל מסגנון מודחאר הספרדי שראשיתו באנדלוסיה שבספרד ובאיים הקנריים, וכלה בהשפעה הולנדית מאוחרת מהמאה ה-17. הסגנון הייחודי שהתפתח בעיר השפיע רבות על יישובים אחרים באזור. שימור המבנים הוא ייחודי לקורו, בניגוד לערים אחרות שבהם לא נשמרו מבנים אלו. המבנים עשויים מחֵמָר, שחוזק בטכניקה הידוע בשם "בַּהֲרֵק" (Bahareque). מבנים אלו חשופים לנזקים כתוצאה מגשמים, ובשנים האחרונות, לאחר גשמים כבדים (שייתכן שנגרמו עקב ההתחממות העולמית) נגרמו מבנים בעיר נזקים כבדים. דבר זה הביא להצבתה ברשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון. סיבה נוספת להכללת העיר ברשימה זו היא תוכניות עירוניות העלולות לסכן את המבנים ההיסטוריים.
בצפון מזרחה של קורו, בדרך לנמל לה ולה, נמצאות דיונות נרחבות הקרויות "לוס מדאנוס דה קורו" (Los medanos de Coro), ואלה יוצרות את המדבר היחיד בוונצואלה. בעיר עצמה השתמר נוף עירוני טיפוסי למאה ה-18 ולמאה ה-19, הכולל רחובות מרוצפים ומאות בניינים היסטוריים ומסורתיים, המשקפים את הסגנונות ההיסטוריים השונים. בעיר נמצאות גם כנסיות מעניינות וכן בית קברות יהודי ראוי לציון. בקורו שוכן גם בית כנסת עתיק.
ששון סומך
ששון סומך (21 בספטמבר 1933 – 18 באוגוסט 2019) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם שבאוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בחקר המזרחנות לשנת תשס"ה 2005 ופרס א.מ.ת למזרחנות לשנת 2008.
חייו ופועלו.
ששון סומך נולד בבגדאד למשפחה יהודית חילונית, לאב שהיה פקיד בבנק בריטי ואם עקרת בית, שלמדה אנגלית וצרפתית בבית ספר אליאנס. בשנת 1950 סיים את בית ספר התיכון שמאש בבגדאד. ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל ללא ידיעת עברית כלל.
אביו קיבל משרת פקיד בבנק והמשפחה השתקעה ברמת גן.
סומך למד את השפה העברית במרץ רב כדי להגשים את שאיפתו להיעשות למתרגם שירה ערבית לעברית. תרגומו הראשון התפרסם בכתב העת "נר", שיצא לאור על ידי רבי בנימין ודוקטור מאגנס אנשי ברית שלום, ב-1954.
בשנות החמישים היה חבר במק"י, באמצע שנות החמישים התאכזב ופרש מפעילות פוליטית.
שירת בצה"ל בחיל האוויר ולאחר שחרורו החל בלימודים אקדמיים ב-1958 בחוגים ללשון העברית ולתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב (פעלה באותם הימים במבנים ארעיים באבו כביר). בשנת 1961 סיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנים 1962–1965 עבד כמזכיר מדעי של האקדמיה ללשון העברית.
למד לתואר שני בלשון עברית ובבלשנות שמית באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתם של הפרופסורים זאב בן-חיים ויחזקאל קוטשר. מורהו הגדול שהשפיע עליו יותר מכל היה פרופסור חיים בלנק, בשל נאמנותו חסרת הפשרות למחקר ולמדע.
בשנת 1965 נשא לאישה את טרי לבית וייצנר.
סומך שקד על הדוקטורט בשנים 1966–1968 באוניברסיטת אוקספורד בנושא "הרומנים של נגיב מחפוז: הערכה", תוך התמקדות רבה בטרילוגיה הקהירית שלו, המכונה בעברית "בית בקהיר". מחפוז הסופר הערבי הבולט והפתוח להשפעות זרות, שהכניס ביצירותיו את זרם התודעה והסיפר האימפרסיוניסטי. במהלך השנים התיידדו סומך ומחפוז. הדוקטורט נערך תחת הדרכתו של המלומד המצרי מוסטפא בדאווי. כששב ארצה התמנה סומך למרצה לספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1972–1984 היה ראש החוג לשפה ולספרות ערבית, שהיום קרוי החוג ללימודי הערבית והאסלאם והכשיר תריסר דוקטורים בתחום, בין תלמידיו פרופסור סלימאן ג'ובראן, פרופסור מחמוד גנאים ודוקטור מחמוד כיאל. בשנת 1980 התמנה לפרופסור מן המניין, בשנים 1982–2003 היה מופקד הקתדרה לספרות ערבית על שם הלמוס באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1996–1998 כיהן כראש המרכז האקדמי הישראלי בקהיר. שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון, בקולג' סנט אנטוני באוקספורד, במכון המחקר אננברג באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת אופסלה שבשוודיה. בשנת 2004 זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא נמנה עם מייסדי האקדמיה ללשון הערבית שקמה בדצמבר 2007 בישראל, כשבין 15 חברי האקדמיה המייסדים נמנים גם חמישה מתלמידיו.
כתב כעשרה ספרי מחקר, תרגומים רבים מערבית לעברית ובכללם ארבע אנתולוגיות של שירה ערבית מודרנית וכתשעים מאמרים בכתבי עת מדעיים. בחמישים השנים האחרונות פרסם סומך מאות מאמרים במוספים ספרותיים בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, בהם הליקון, מאזנים, מקרוב ועתון 77 (בשניים האחרונים אף ישב במערכת). מאמריו נסובים בעיקר על הספרות הערבית בת ימינו וסופריה, על מגעים בין הספרות הערבית לעברית, על גניזת קהיר. הוא פרסם בידיעות אחרונות וכתב דרך קבע בעיתון הארץ.
בשנת 1972 מונה למליאת רשות השידור.
סומך היה חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם. ב-1992 הוצב במקום ה-114 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
נפטר בתל אביב ב-18 באוגוסט 2019.
מחקריו.
המקצב המשתנה: מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז.
הספר (The Changing Rhythm: A Study of Najib Mahfuz’s Novels) המבוסס על עבודת הדוקטור של סומך, ראה אור בהוצאת בריל ההולנדית ב-1973. כשם שמו "המקצב המשתנה: מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז", כך הספר עוסק בהתפתחות יצירתו של נג'יב מחפוז לאורך השנים. סומך מראה כי חל מהפך פנימי בתוך היצירה, מסגנון שמשקף קצב חיים איטי, ליצירה מודרנית בעלת קצב מהיר כמו ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף. תהליך זה התרחש גם בהשפעת הספרות העולמית, אך בעיקר כתוצאה מהתפתחות פנימית אצל מחפוז עצמו. סומך חקר בעיקר את לשון יצירותיו של מחפוז, הוא בדק כיצד הסופר משתמש בלשון והופך את הטקסט הפרוזאי לטקסט אומנותי. סומך השתמש בביטוי שוועדת פרס נובל השתמשה בו כנימוק להענקת פרס נובל לספרות למחפוז: "דו-משמעות יוצרת". זוהי לא סתם דו-משמעות, אלא דו-משמעות שמרחיבה את המשמעות הכללית של הטקסט.
דיגלוסיה.
סומך כתב מחקרים רבים בנושא זה ותיאר כיצד הספרות הערבית נתונה לבעיה לשונית שקיימת במידה פחותה בספרויות אחרות והיא דיגלוסיה. המחקר הבלשני התעניין בכך החל ממחקריו של פרגוסון בשנות החמישים. בדיגלוסיה הכוונה לשימוש בשני טיפוסי לשון שונים מאוד זה מזה: האחד הוא הבעה עצמית לא פורמלית בעל פה והשני הוא שימוש פורמלי. בכל שפה ישנם הבדלים בין השפה הפורמלית לשפה הלא פורמלית, אבל זה הבדל סגנוני ביסודו. המצב בערבית הוא שונה, ההבדל אינו סגנוני בלבד אלא מערכת שונה לחלוטין של כללי שימוש בלשון בכל אחת מן הלשונות שקיימת בהן דיגלוסיה חריפה. ברגע שכותבים נרציה: א' הלך ברחוב וראה את הצעירה ב', היא נכתבת בדרך כלל בשפה "הגבוהה" שיש לה כתיב מסודר. אבל כשא' מדבר ואומר לה: "מה שלומך היום?", יש פה בעיה מבחינת כתיבת השפה. הבעיה חמורה פי כמה מונים כשמדובר בדרמה, שבה מלבד הוראות הבמאי, כל הטקסט הוא דיבור. סומך התעניין במחקר רב שנים בבעיית הדיגלוסיה ברומן, בו יש גם נראציה וגם דיאלוג, כתב שלושה ספרים בנושא וחקר לרוחב כיצד הסופר המצרי יוסף אידריס התגבר על הדיגלוסיה.
סוגה ושפה בספרות הערבית המודרנית.
ספרו זה (Genre and Language in Modern Arabic Literature) של ששון סומך שהופיע בויסבאדן שבגרמניה בשנת 1991 עוסק בכל הז'אנרים הקיימים בספרות הערבית החדשה והוא מקדיש לכל אחד מהם פרק, בין הז'אנרים: שירה, דרמה, אוטוביוגרפיה. סומך מתאר כיצד חל בשירה מהפך לשוני וכללי מוחלט אחרי מלחמת העולם השנייה. הדבר התחולל ראשית בהשפעת ז'אנרים החדשים בספרות העולמית. הספרות הערבית עברה משירים שנכתבים בצורה דיקלמטורית, מעין מאמרים מחורזים, לשירה אינדיבידואלית מופנמת, אפילו כשהיא עוסקת בנושאים ציבוריים. זוהי שירה אישית אשר מדברת בלשון הייחודית לכל משורר, מספר הקוראים בעולם הערבי גדל עשרות מונים משהיה במאה ה-19, אז רק מיעוט למד קרוא וכתוב ואילו כיום מיליונים לומדים.
סומך ניסה להראות בספרו כיצד במהלך המאה העשרים חל תהליך שהבשיל במחציתה והוא התרחקות מלשון קישוטית כפי שהיה בעבר, ומעבר לכתיבת הדברים בדרך ישירה ועניינית מבחינה לשונית, אולם בדרך שונה שמתייחסת לספרות לא כאל העברת מידע ודעות כמו שהיה בעבר, אלא כאומנות שמורכבות היא מסממניה. חל שינוי בלשון הערבית: עד מחצית המאה העשרים לא ניתן היה לתרגם לערבית סופרים כמו ג'יימס ג'ויס ומרסל פרוסט וטי. אס. אליוט. לא הייתה אפשרות לעשות זאת באמצעות לשון הספרות הקלאסית הישנה, אלא היה צורך לפרק ולהרכיב לשון חדשה מאותן מילים. תלמידו של סומך פרופסור מחמוד גנאים כתב דוקטורט על כניסת זרם התודעה לספרות הערבית החל משנות השישים ועד לשבעים והראה כיצד הטקסט המשקף את זרם התודעה בערבית הצריך הרכבים תחביריים שונים ויחס שונה ללשון כולה. למשל, בזרם התודעה קורה לעיתים קרובות שלא גומרים משפטים, כי כאילו נכנסים למוחו של הגיבור ולכן ניתן למצוא בזרם התודעה משפטים מעורבבים זה בזה. בערבית ישנו תחביר קשוח שיש צורך לחתור תחתיו על מנת ליצור את זרם התודעה.
בספר זה על ז'אנר ולשון עוסק סומך בבעיית הדיגלוסיה בהקשר הספרותי ולא הבלשני של הטקסט.
השירה העיראקית החדשה.
סומך כתב מאמרים רבים על השירה העיראקית החדשה. שירה זו גילתה החל מ-1945 העזה בלתי רגילה לפתח את האספקטים הפרוזודיים (תורת המשקלים) והפליגה הרחק מהמודלים של הספרות הערבית הקלאסית המפוארת של ימי הביניים.
מפעל אוטוביוגרפי.
בגדאד, אתמול.