נולד ב-15 בפברואר 1861 בגיינסבורו, לינקולנשייר שבאנגליה. למד בבית הספר היסודי היוקרתי שבמקום, ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד שם למד את מדעי הטבע והתמחה בזואולוגיה. לאחר לימודיו אלו פנה ללמוד היסטוריה. מקינדר הטיף ללימוד גאוגרפיה אנושית וגאוגרפיה פיזית כתחום אחד. בשנת 1883, מקינדר כיהן כראש אגודת הסטודנטים של אוקספורד.
בשנת 1887 כתב מאמר מקיף על הגאוגרפיה בשם "On the Scope and Methods of Geography". בעקבות כך מונה לראש מחלקת לימוד הגאוגרפיה באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1892 מונה למנהל הראשון של אוניברסיטת רדינג. בשנת 1893, נמנה עם המייסדים של החברה הגאוגרפית המלכותית, שקידמה את לימוד הגאוגרפיה בבתי הספר. בשנת 1916 מונה לנשיאה של האגודה.
בשנת 1895 היה ממייסדי בית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1899 היה מהראשונים להוביל משלחת לחקירת הר קניה. בשנת 1902 פרסם מאמר מקיף בשם "Britain and The British Seas", על הגאומורפולוגיה של בריטניה.
בשנת 1904 הרצה בפני החברה הגאוגרפית המלכותית ובה הציג תאוריה בשם "הציר המרכזי של ההיסטוריה" (The Geographical Pivot of History) - עולם המחולק לאזורים על פי מאפיינים גאוגרפים. מקינדר טען שהחלוקה הזו מעצבת במידה רבה אידאולוגיות פוליטיות ואסטרטגיות פעולה של האוכלוסייה באותם האזורים - דטרמיניזם גאוגרפי. וכך סיכם מקינדר את התאוריה שמיצבה אותו כ"ציר מרכזי בין הוגי הגישה הגאוגרפית דאז":
בתרגום לעברית: "האדם, לא הטבע, הוא אשר בדרך כלל יוזם, אבל הטבע ולא האדם, הוא אשר במידה רבה קובע".
בתאוריה זאת הוא השפיע במידה רבה על מקבלי החלטות ברחבי העולם.
בשנת 1903 עזב את אוניברסיטת אוקספורד, ועבר לנהל עד 1908 את בית הספר לכלכלה של לונדון שייסד מספר שנים קודם לכן.
בשנת 1910 נבחר לפרלמנט של גלאזגו וכיהן בתפקיד זה עד 1922. שנתיים קודם לכן בשנת 1920 קיבל תואר אבירות על תרומתו הפוליטית כחבר פרלמנט.
מקינדר השתתף בוועידת השלום בפריז ב-1919, ובה טבע את אחד מציטוטיו המפורסמים: "השולט במזרח אירופה, ישלוט בארץ הליבה, השולט בארץ הליבה ישלוט ב"אי העולמי" (world island), והשולט באי העולמי ישלוט בעולם". במשפט זה, הדגיש מקינדר את חשיבותה של מזרח אירופה מבחינה אסטרטגית, כאזור חיץ בין רוסיה לגרמניה.
מקינדר היה אנטי-קומוניסט וראה ברוסיה אויב, מקינדר היה תומך נלהב של האימפריה הבריטית.
השפעותיו של מקינדר.
מקינדר תרם רבות להפיכת הגאוגרפיה לדיסציפלינה מן המניין, ולהגברת לימודה כמקצוע בבתי הספר ובאוניברסיטאות. מקינדר היה הראשון שטבע את המושגים: "כוח אדם" ו"ארץ הליבה".
רעיונותיו והתאוריות שחיבר מקינדר השפיעו על מקבלי החלטות ברחבי העולם. מדיניותה של ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה, הושפעה רבות על ידי הרעיונותיו והתאוריות שחיבר מקינדר.
מרי מאנז'ו
מרכז שז&quot;ר
יבגני גמבורג
יבגני גַמְבּוּרְג (ברוסית: Евгений Гамбург; 1947 – 23 ביולי 2006) היה שחקן תיאטרון בברית המועצות ובישראל ושחקן בולט בתיאטרון גשר מעת הקמתו.
ביוגרפיה.
גמבורג נולד בברית המועצות ב-1947. בשנת 1961 החל בלימודי משחק במכללה לתיאטרון בעיר קאזאן וסיימם בהצלחה בשנת 1964. לאחר סיום לימודיו החל להופיע בתיאטרונים שונים ברחבי ברית המועצות. בשנים 1976–1981 הופיע בתיאטרון אורלובסקי לנוער.
בשנת 1981 החל להופיע בתיאטרון לנוער בריגה, שם עבד עד עלייתו ארצה עם משפחתו ב-1990.
עם הגעתו ארצה הצטרף לצוות השחקנים שהקים את "תיאטרון גשר". בהצגה הראשונה שהעלה התיאטרון בעברית, "מולייר" של מיכאיל בולגקוב, שיחק בתפקיד הראשי, למרות שידיעותיו בעברית באותה עת היו מעטות. בהמשך שיחק גמבורג ברוב הפקות גשר, בהן:
"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "האידיוט", "כפר", "אדם בן כלב", "העבד","טרטיף", "השטן במוסקבה", "ים", "בשפל", "עיר - סיפורי אודסה", "וריאציות לתיאטרון ולתזמורת", "אוכלים" ו"אופרה בגרוש". תפקידו האחרון לפני פטירתו היה מוריס בהצגה "מומיק".
יבגני גמבורג נפטר בגיל 59 ממחלת הסרטן. ארונו הוצב על בימת תיאטרון גשר והוא נטמן לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ גבעת ברנר.
גמבורג השאיר אחריו את רעייתו, זויה, ושלושה ילדים: בת ושני בנים.
פרידריך אלברט לנגה
פרידריך אלברט לנגה (בגרמנית: Friedrich Albert Lange; 28 בספטמבר 1828 – 23 בנובמבר 1875) היה פילוסוף וסוציולוג גרמני.
קורות חייו.
לנגה נולד בוואלד שבגרמניה בשנת 1828. בשנת 1832 עברה משפחתו ללנגנברג, וב-1841 לציריך, שם נחשף לנגה לראשונה לתאוריות חינוכיות, וחשוב מכך, לכתביו של הפילוסוף עמנואל קאנט. בשנת 1848 הלך ללמוד פילולוגיה אצל פרידריך ריטשל באוניברסיטת בון.
בשנת 1857 החל ללמד באוניברסיטת בון על ההיסטוריה של המטריאליזם, קורס שבסופו של דבר יצא ממנו ספרו החשוב 'תולדות המטריאליזם ובקורת משמעותו בעת הנוכחית' שראה אור ב- 1866. בשנה זו עבר לנגה ללמד בשווייץ, וכעבור ארבע שנים לפרופסור באוניברסיטת ציריך. בשנת 1872 עבר לנגה ללמד במרבורג שם שקד על הוצאה השנייה של תולדות המטריאליזם. בתקופה קצרה זו כתב לנגה ערכים רבים ל'אנציקלופדיה של הפדגוגיה' בעריכתו של קרל שמיט, ובא במגע עם הרמן כהן. בין השניים הושפעו זה מזה, וברוחו של לנגה, אם כי על ידי חידוד וביסוס משמעותי של הרמן כהן הקימו השניים יחדיו את הניאוקאנטיאניזם של מארבורג. לנגה נפטר בשנת 1875 מסרטן.
תחומי עניין.
לנגה היה אדם רחב אופקים, והתעניינתו האינטלקטואלית הייתה מגוונת. בצעירותו עסק לנגה בעיקר במתודות החינוך ובמטרותיו, והתעניינתו בתחום זה לא פסקה כל ימיו. בשנים אלו החלה התעניינותו גם בפוליטיקה. התעניינות שהלכה וגדלה עם השנים ובאה בסופו של דבר לידי ביטוי במאמריו העיתונאיים ובכמה מספריו. התעסקותו האינטנסיבית של לנגה במטאפיזיקה החלה דווקא בגיל מאוחר יחסית (אם כי התעניינותו בפוליטיקה נקשרה אצלו מידית עם פילוסופיה פוליטית). עיקר תרומתו לפילוסופיה הייתה, כפי שצוין, בשלוש שנותיו האחרונות, כאשר פיתח עם הרמן כהן את תורת האסכולה הניאוקאנטיאנית.
פועלו.
פדגוגיה.
לנגה טען שמטרת החינוך היא לייצר אנשים 'חופשיים, רציונליים ותרבותיים'. על מנת ליצור אנשים כאלו, עלינו ללמוד מתודות חינוכיות מההיסטוריה של החינוך. בנוסף, לנגה שם דגש גדול על הדוגמה האישית בחינוך. משום כך, הוא התאים, מורים צריכים להיות מעורבים פוליטית על מנת ליצור תלמידים מוערבים ואכפתיים שידאגו לחופש ולמולדתם.
פוליטיקה ופילוסופיה פוליטית.
לנגה היה סוציאליסט בדעותיו והשתייך למפלגת הליבור הגרמנית, שהייתה סוציאלית-ליברלית בדעותיה. עם זאת, ואף על פי שקיבל את תורתו של דרווין, היה לנגה ממתנגדיו החריפים של המטריאליזם של קרל מרקס. לנגה טען למעשה, כי למרות שיש לקבל את תורתו של דרווין כהסבר ההיסטורי הנכון לקיום האנושי, אין להסיק מכך שום מסקנות נורמטיביות לגבי כיצד צריך האדם להתנהג. משום כך שלל לנגה את הסברו הספקולטיווי של המטריאליזם של מרקס, אך מאידך, צידד בסוציאליזם, שאותו ראה כמוסרי יותר מהקפיטליזם. בהתאם לכך עודד לנגה חינוך לאידיאליזם, ואף לרליגיוזיות ודתיות, אם כי לא ברור עד כמה האמין באמיתותה האונטולוגית של הדת. לנגה היה מודאג מתוצאות המחקר של תומאס מלתוס שהראו שהעולם מתקדם לקראת פיצוץ אוכלוסין. משום כך, דגל לנגה בשימוש באמצעי מניעה לצמצום התרבות האוכלוסייה, וגם בשימוש מאוזן ומחושב יותר במקורות המזון העולמי.
פילוסופיה וניאו-קאנטיאניזם.
בתחילת המאה ה-19 עלו שתי מגמות מנוגדות על בימת הפילוסופיה - האידיאליזם ההיגליאני מחד, והמטריאליזם הנטרוליסטי הקיצוני (שנתמך לכאורה על ידי הצלחותיו הכבירות של המדע באותה התקופה) מאידך. לנגה חשב שלמטריאליזם ישנן בעיות פילוסופיות חמורות, אבל גם הפילוסופיה ההיגליאנית פושטת רגל. לנגה נדרש אפוא, ליישב את הצלחותיו המטריאליסטיות כיביכול של המדע יחד עם ההיגיון המטאפיזי. את שילוב זה ניתן למצוא, כך הוא טען, בפילוסופיה של עמנואל קאנט. לנגה אכן היה ראשון הניאוקאנטיניים, ומייסד האסכולה הניאוקאנטינית של מרבורג, אולם כאן יש להדגיש שני סיוגים: האחד הוא שלנגה עצמו היה חסר חשיבות לולא הפיתוח שעשו ממשיכי דרכו בניאוקאנטיאניזם. שנית, לנגה עצמו היה הרבה פחות קאנטיאני ממה שנעשתה לאחר מכן האסכולה הניאוקאנטינית של מרבורג. לנגה למעשה היה אידיאליסט קיצוני יותר מקאנט משום שטען שאין קיום אובייקטיבי לדבר כשלעצמו, אלא כל התופעות הם רק אידיאות של הרוח. בעמדתו זו, מזכיר לנגה יותר את ג'ורג' ברקלי מאשר את קאנט. לנגה הראה מדוע הצלחות המדע והתאוריות החדשניות שלו, כגון זו הדרוויניסטית, אינם סותרות את תורתו של קאנט, אך עם זאת הוא לא התייחס לעדכונים שהייתה צריכה תורתו של קאנט לעבור בעקבות המצאת הגאומטריה הלא אאוקלידית, כפי שעשו ניאוקאטיניים אחרים מאוחר יותר. לנגה היה קאנטיני מובהק בכך שהרבה להזכיר את מגבלותיה של התבונה ואת חוסר יכולתה לדבר על דברים שמעבר לה כגון מושג האל, או הסיבתיות המוחלטת (דטרמיניזם). הפילוסופיה הניאוקאנטינית הלכה ופרחה בשנים שלאחר מותו של לנגה. אנשים כמו אוטו ליבמן והרמן כהן המשיכו להפיץ את תורתו של לנגה עם חידודים ושיפורים. הרמן כהן, המפורסם שבניאוקאנטיניים, אף הוציא את 'תולדות המטריאליזם ובקורת משמעותו בעת הנוכחית' בהוצאה חדשה, ביחד עם מאמר בקורת שכתב עליו.
הטבח בישוב איתמר
אודיו
איסבל איינדה
פירדריך אלברט לנגה
בן-ציון לוריא
בן-ציון לוּריא (4 באפריל 1905 – 2002) היה איש חינוך, סייר וסופר, ממייסדי החוג לחקר המקרא, חוקר ארץ ישראל והמקרא וממשרטטי המפות הראשונים בישראל.
קורות חיים.