לאחר הקמת ממשל מקומי בטורקסטן הרוסי, היו באחריות המושל היחסים עם ח'אנות חיווה, אמירות בוכרה וח'אנות קוקנד. לאחר סיפוח ח'אנות קוקנד והפיכת ח'אנות חיווה למדינת חסות, החל המושל להתקשר עם אמיר בוכרה רק באמצעות נציגו הדיפלומטי. המושל קונסטנטין פון קאופמן ציין לא פעם בפני משרד החוץ הרוסי כי יש הכרך במינוי נציג דיפלומטי קבוע בבוכרה. עם זאת, הרוסים ידעו שבאופן רשמי אין הסכם המגדיר את בוכרה כמדינת חסות – להלכה הייתה זו מדינה עצמאית, ורק כוח הנשק והשפעת רוסיה באזור הפכו אותה למדינת חסות למעשה. לאור הוויכוחים בין השלטון הרוסי המקומי (המושל) לבין משרד החוץ בסנקט פטרבורג, התעכב מינוי נציג דיפלומטי קבוע למשך מספר שנים; הנציג מונה רק בשנת 1886: הנציגות הייתה בדרגה נמוכה משגרירות (שהייתה מוקמת במדינה עצמאית). בראש הנציגות עמד פקיד משרד החוץ בדרגה גבוהה מקונסול, והוא היה כפוף הן למושל בטשקנט והן למשרד החוץ.
הנציג היה אחראי על העברת דרישותיהם של הרוסים לאמיר וניהל איתו משא ומתן בכל הנושאים. הוא גם היה אחראי על הנושאים המשפטיים שהיו קשורים לאזרחים רוסים בשטחי האמירות. באמצעותו הרוסים קידמו הקמת מסילת ברזל שעברה בשטחי המדינה. הנציג היה אחראי על חלוקת משאבי המים של נהר זרבשן בין חקלאי האמירות לבין חקלאי הסביבה שהיו בשטחים שבשליטה רוסית.
ב-10 בינואר 1910 התחוללו מהומות אלימות בין אוזבקים-סונים לבין פרסים-שיעים. המאבק, שהחל על רקע דתי, ניהפך עד מהרה למאבק בין האצילים על השליטה. כתוצאה מאירועים אלו, היועץ הראשי של אמיר, אלי סרביה, שהיה בתפקיד 25 שנים והיה ממוצא פרסי, הועבר מתפקידו ובמקומו מונה אציל אוזבקי-סוני.
באמצעות הנציג, לחצו הרוסים על האמיר לבצע רפורמות נרחבות. הלחץ גבר עם החלפת האמיר בשנת 1911. האמיר החדש הודיע על הקטנת המסים, הסדרת נושא התשלומים השונים, הגדלת תשלומים לחיילים ועוד.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שודרגה פעילות הנציגות. לאחר מהפכת פברואר 1917 רצתה חלק מאוכלוסיית בוכרה להאיץ את הרפורמות, ובאמצעות הנציג העבירו תוכנית מפורטת לסנקט פטרבורג. במרץ 1917 העביר אלכסנדר קרנסקי מסר שהוא תומך בתוכנית, והתוכנית התקבלה גם על ידי האמיר. ב-9 באפריל 1917 אורגנה הפגנה גדולה לתמיכה ברפורמות, אך היא פוזרה באלימות וכשלושת אלפים מפגינים נאסרו. הנציג הרוסי הרגיש שלתומכי הרפורמות אין מספיק כוח בחצר השלטון, והפסיק את תמיכתו. כתוצאה מכך, הרפורמות לא קודמו.
יחסים עם רוסיה הסובייטית.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 הכירה הממשלה בראשות ולדימיר לנין באמירות כמדינה עצמאית וביטלה את ההסכמים הקודמים.
חלקים בחברה הבוכרית היו מעוניינים בהגבלת שלטון האמיר. במרץ 1918 קיבל האמיר אולטימטום בדרישה להגבלות השלטון; כאשר הוא לא הסכים לדרישות, החל מאבק אלים בתמיכת הכוחות הרוסים. האמיר הצליח לייצב את השליטה תוך הריגת חלק גדול מתומכי הרפורמה והגליה של כמה אלפי בני אדם לתחומי רוסיה.
בשנת 1920, לקראת סיום מלחמת האזרחים ברוסיה, הגיעה לבוכרה משלחת רוסית בראשות מיכאיל פרונזה. המשלחת דרשה מהאמיר להכניס לשימוש כהילך חוקי את הכסף הרוסי, לאפשר הכנסת צבא רוסי למדינה ולתת לרוסים שימוש חופשי במסילת הברזל החשובה שעברה בשטחי האמירות. האמיר סירב בתוקף.
הרוסים החלו בהכנת פלישה צבאית, וב-2 בספטמבר 1920 נכבש שטח האמירות. ב-14 בספטמבר הוקמה הרפובליקה הסובייטית העממית של בוכרה. ב-4 במרץ 1921 נחתם חוזה ידידות עם רוסיה הסובייטית. למרות זאת, במשך מספר שנים, עד לשנת 1923, נמשכו פעולות צבאיות של תומכי האמיר נגד השלטון הסובייטי.
בסוף 1921 הגיע לשטחי האמירות אנוור פאשה, מדינאי ואישיות צבאית טורקית. הוא הצליח לארגן מחדש את כוחות ההתנגדות, ואף חלק משמעותי של הממשל עבר לתמוך בו. לקראת אביב 1922 רוב שטחי האמירות היו בשליטתו, והוא התחיל במצור על בוכרה. ואולם בהמשך הצליח הצבא האדום, לאחר התארגנות מתאימה, להדוף את מתקפותיו, והוא נהרג.
בשנת 1924 בוטלה הרפובליקה הסובייטית העממית של בוכרה, והשטח חולק בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית.
הרכב אוכלוסייה.
הרכב אוכלוסיית המדינה היה רב-לאומי; שתי הקבוצות הגדולות בה היו עמים ממוצא טורקי ועמים ממוצא פרסי. בין העמים הטורקים הרוב היו אוזבקים, שהיוו את האומה השלטת במדינה. חלק לא מבוטל של האוכלוסייה היו טורקמנים. בנוסף לכך, התגוררו באזור לא מעט יהודים – יהודי בוכרה.
הדת השלטת במדינה הייתה אסלאם סוני.
מרבית אוכלוסיית המדינה התגוררה בחלק המערבי. כ-65% מאוכלוסיית המדינה התגוררו ביישובים, כ-35% חיו באורח חיים חצי-נוודי וכ-20% היו נוודים.
שלטון.
לאמיר בוכרה הייתה כוח שלטוני בלתי מוגבל, והוא ביסס את שליטתו על חוקי האסלאם. מבחינה מנהלית, המדינה הייתה מחולקת למספר אזורים. ראש כל אזור היה שולח לחצר האמיר תשלומים שנתיים. על פי רוב, בראש אזורים חשובים עמדו חברי משפחת האמיר או אנשים מקורבים במיוחד.
האליטה השלטת הייתה מחולקת לבעלי תארים דתיים ופקידים. בסך הכול היו 15 דרגות פקידותיות בממשל. בהתאם לעדויות, אפילו בתקופת האמיר האחרון מרבית פקידי הממשל לא ידעו קרוא וכתוב.
אהוד פראוור
אהוד (אודי) פראוור (נולד ב-1951) הוא קצין צה"ל בדימוס שכיהן כסגן קצין חינוך ראשי, ניהל את גמנסיה רחביה בירושלים, וכיהן כראש האגף לתכנון מדיניות במשרד ראש הממשלה, מאז העברת האגף מהמטה לביטחון לאומי למשרד בשנת 2006 ועד למרץ 2018.
ביוני 2017 התמנה לממלא מקום נציב שרות המדינה ושימש בתפקיד זה עד לפרישתו ב-2018.
ביוגרפיה.
פראוור הוא בנם היחיד של הדסה לבית אייגס וההיסטוריון יהושע פראוור. הוא גדל בשכונת טלביה בירושלים ולמד בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1969). בנעוריו, היה פעיל בשבט מצדה של תנועת הצופים. התגייס לצבא ושירת שירות סדיר ושירות קבע בחיל החינוך. את שירותו הצבאי סיים בדרגת אלוף-משנה, ובמהלכו כיהן כסגן קצין חינוך ראשי, כראש ענף תורת חינוך והסברה, כעורך העיתון הצבאי "במחנה" וכמפקד מרכז החינוך של צה"ל בירושלים (המדרשה הצבאית לחינוך). לאחר פרישתו לגמלאות משירות קבע, כיהן כמנהל השמיני של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים בין השנים 1992–2003. בין השנים 2004–2006 שימש כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי לנושא חברה ותשתיות, במסגרתה פעל האגף טרם המעבר למשרד ראש הממשלה ירושלים.
לפראוור תואר ראשון בחינוך ובהיסטוריה של עם ישראל, ותואר שני בחינוך, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת המ.א. שלו בחינוך כתב בהנחייתו של עמנואל אטקס, והיא עסקה בהיסטוריה של הטיולים לידיעת הארץ בארץ ישראל.
בעבר כיהן כיו"ר מועצה של מרכז זלמן שזר - בית הוצאה לאור.
מתווה פראוור.
פראוור עמד בראש צוות שמונה ליישם את מסקנות ועדה בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג, שבדקה את מצב ההתיישבות הבדואית בנגב. מדובר בעשרות יישובים שלא זכו עד היום למעמד מוכר ובהם מתגוררים כשבעים אלף בני אדם. הצוות הגיש דו"ח שאושר בישיבת ממשלה ב-11 בספטמבר 2011. בדצמבר 2013 אימץ ראש הממשלה בנימין נתניהו את המלצת בני בגין לעצור את קידום חוק פראוור.
פליימייקר
ולדימיר דל
פראנץ לאכנר
פרנץ לאכנר
אהרון קמפינסקי
סוויפינג
סוויפינג (sweeping או sweep-picking) היא טכניקה לפריטה על כלי מיתר באמצעות מפרט. הפריטה נעשית על מספר מיתרים סמוכים ברצף, בתנועה אחידה של פרק כף היד כלפי מעלה או מטה. במהלך הפריטה היד השנייה לוחצת על שריג בכל מיתר בתורו ולא על כולם ביחד, כדי ליצור רצף תווים שאינם מנוגנים סימולטנית.
פראזה המורכבת משימוש יחיד בטכניקה הזו מכונה לעיתים סוויפ (sweep).
שימושים.
השימוש בטכניקה זו הפך לנפוץ בקרב נגני הסווינג, הבופ והרוקבילי בשנות השישים, אך מאז פריצת המטאל בשנות השמונים, הפך הסוויפינג למזוהה בעיקר עם מוזיקת המטאל לסוגיה.
השימוש הנפוץ ביותר בסוויפינג הוא בנגינת ארפג'ים, שכן בניגוד לפריטה חסכונית ופריטה מתחלפת, טכניקת הסוויפינג מיועדת לפראזות בהן מנגנים רק תו אחד בכל מיתר, ועל כן היא מקלה על קפיצות טונאליות תכופות של תרצה ויותר.
בנגינה של רצף של ארפג'ים או של אותו ארפג' בעלייה ובירידה, בדרך כלל משתמשים בלגטו כדי לחבר בין הסוויפים השונים, אם כי לעיתים עדיף להשתמש בפריטה מתחלפת. חיבור רצף של סוויפים באמצעות טאפ ידוע כסוויפ-טאפינג (sweep tapping) ולעיתים מונסטר-סוויפינג (monster sweeping).
שימוש בסוויפינג מופיע כמעט תמיד בשילוב עם טכניקות פריטה נוספות, והוא נחשב בעיני רבים כאחת הטכניקות המתקדמות ביותר בפריטה עם מפרט.
משה קפטן
משה קפטן (נולד ב-27 ביוני 1971) הוא במאי תיאטרון ותוכניות מציאות. מכהן כמנהל האמנותי בפועל של תיאטרון הבימה ובמאי תוכניות טלוויזיה, כגון: הזמר במסכה, הישרדות ו-The Voice.
ביוגרפיה.
קפטן גדל בבת-ים כבן בכור והתחנך בישיבת בני עקיבא "אדרת". במסגרת שירותו הצבאי פיקד על מקהלת הרבנות הצבאית ואף השתתף כזמר בלהקה. בגיל 26 יצא בשאלה. בהמשך, סיים לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.