מעמד זה נעשה עוד יותר מורכב, מן הנטייה של לפחות חלק מיהודי האימפריה להשיג אזרחות וונצית "או על ידי בואם משטחים בריבונותה של הרפובליקה [הוונצית], או על ידי רכישת אזרחות," ובכן עלו על אותן הזכויות של הוונצים באימפריה. באותה העת, הייתה האימפריה בדעיכה מהירה, ולא יכלה לאכוף באופן משמעותי חוקים, שמטרתם הייתה להגביל את הזכויות הללו, ולחדש את שלטונה הכלכלי בתחום גבולותיה. ובכן, צץ במהלך המאה הזו מקרה יוצא-דופן למגמת ההיסטוריה הביזנטית, לפיו היהודים נהנו מזכויות רחבות יותר מן הנוצרים. לעומת זאת, יש להדגיש, כי ניתנו זכויות אילו ליהודים על שם היותם וונצים, ולא על בסיס זהותם היהודית. יהודים בלתי-וונצים לא נהנו מן ההסכמים בין ביזנטיון וונציה, וונצים בלתי-יהודים נהנו מאותן הזכויות מהן נהנו בני ארצם היהודים.
הגז
"הַגֵּז" (1947) הוא ציור בצבעי שמן על גבי מצע פרספקס מאת האמן הישראלי שלום סֶבָּא. הציור זכה בשנת 1952 בפרס דיזנגוף ושייך לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. הציור נחשב לאחת מהיצירות הנודעות ביותר בהיסטוריה של האמנות הישראלית, היה שנים רבות "התמונה הפופולרית אולי ביותר במדינת ישראל" ו"הפך לחלק מהזיכרון הקולקטיבי של התרבות הישראלית".
הציור מציג פועל חקלאי העסוק בפעילות של גזיזת צמר מכבשה. המעמד מתרחש בתוך צריף עץ. מאחורי שולחן, הניצב במישור הקדמי של הציור, ניצב הפועל הגוזר את צמרה של הכבשה אותה הוא מצמיד אל השולחן. דמותו של הפועל אליפטית וחסרה תווי פנים. גוון עורו כהה-שזוף והוא חובש כובע רחב שוליים. ביד אחת הוא אוחז בכבשה, ואילו בשנייה הוא גוזז את הצמר באמצעות מספרי גז. סבא שובר את הצורות הגאומטריות המרכיבות את מרבית הציור בתיאור הצמר, המאופיין בשימוש במוטיב עיטורי (פטרן) מסתלסל. האמן משתמש בקוביזם כאמצעי לתיאור הדמות והכבשה, אלא, שלא כמו בקוביזם האנליטי או הסינתטי, כאן משמשות הצורות הגאומטריות כאמצעי אמנותי להעצמת המונומנטליות של התיאור. נקודת המבט, מלמטה למעלה, תורמת אף היא למונומנטליות של דמויות הפועל והכבשה הנראות כנאבקות זו בזו. לא בכדי כותב גדעון עפרת "הכבשה שרועה חסרת אונים בקדמת הציור עת מעליה רוכן הגוזז, מניף מספריים גדולות, כמו בא לשחוט וסכין שחיטה בידו. בל נשכח: באותה עת ממש (1945–1952) היה סבא עסוק במתווים התנ"כיים המונומנטליים שלו, ובהם עקידת יצחק (שתי גרסאות)". צבעוניות הציור מאופיינת במגוון של צבעים חמים היוצרים אסוציאציה של אדמה ושמש קופחת ו"מרבדת את ייצוגו של הארכיטיפ הארצישראלי בדימוי אסוציאטיבי של קשר שורשי אל האדמה".
מוטיב הכבשים והגז קיבל משנה חשיבות בתרבות הארץ-ישראלית החל משנות הארבעים של המאה ה-20. הדבר התבטא ב"חגיגות גז הצאן" שנערכו בשנות הארבעים ב"מערת גדעון" שליד מעין חרוד. בהיבטים מסוימים שלו הדבר קשור אל פולחן אדמה ואל תפיסות "כנעניות". ככל הידוע סבא יצר את הציור בעקבות מפגש שלו ושל הפסל יצחק דנציגר עם האמן מרדכי גומפל בשדה נחום. גומפל הכיר לשניים את הצייר ורועה הצאן מקיבוץ אפיקים, ליאו רוט, שדמותו השפיעה על הופעת מוטיב זה אצל סבא. גם דנציגר עצמו יצר בתקופה זו רישומים בעלי מוטיב דומה כגון הרישום של אוהל בעל כותרת ראש אייל עבור חג הגז (1939) או "עמוד פולחני עם ראש איל" (1949), שהתגלגלו לפסלים המאוחרים "כבשי הנגב" (1963) ו"מלך הרועים" (1964-1966).
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר הציור רסטורציה. הוא הוצג לאחריה בשנת 1980 בתערוכה מאוסף המוזיאון. מאז שנת 2011 מוצג הציור בתצוגת הקבע של אוסף האמנות הישראלית באגף החדש של מוזיאון תל אביב לאמנות.
גדעון עפרת טוען כי ככל הנראה היו שלוש גרסאות של "הגז". האחת נמצאת, כאמור, באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות; השנייה במדריד באוסף פרטי; השלישית נעלמו עקבותיה.
הוכחה בנסיגה אינסופית
הנסיך הנרי מוויילס
מיצר סן ברנרדינו
זיגפריד שלום סבא
אנטוני ואן לבנהוק
אלאנגאר
אלאלנגאר מארידו היה מלך מיתולוגי של שומר. לפי רשימת המלכים השומרית שלט בתקופה הטרום-שושלתית במשך 36,000 שנים. היה המלך השני ברשימה ושלט אחרי אלולים. אחרי תקופת מלכותו, השלטון עבר מארידו לבאד-טיבירה.
אנטוני ון לוונהוק
טקאו קוריטה
טָקֶאוֹ קוּריטָה (יפנית: 栗田 健男; 28 באפריל 1889 - 19 בדצמבר 1977) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
נעוריו וקריירה צבאית.
קוריטה נולד בעיר מיטו שבמחוז איבראקי, יפן, בשנת 1889. משמעות שמו, טקאו, היא "לוחם". בשנת 1905, הוא נשלח לאקדמיה הימית הקיסרית, ובשנת 1910 סיים את לימודיו במקום ה-28 מתוך 149 צוערים. את התלמדותו העביר קוריטה על סיפון הסיירות קסאגי וניאיטאקה. בתור קצין זוטר, הוא שירת על הסיירת טטסוטה.
לאחר עלייה בדרגה בשנת 1913, שירת קוריטה על אוניית המערכה סָטסוּמה, על המשחתת סָקַאי ועל הסיירת איוואטֶה. קוריטה הפך ללוטננט (מקביל לסרן) ב-1 בדצמבר 1916, ושירת על מספר אוניות: הסיירת טוֹנֶה ועל המשחתות קאבּה ומינקאזה. בשנת 1920, קיבל קוריטה את התפקיד הפיקודי הראשון שלו על המשחתת שיגורֶה, ובשנת 1921, על המשחתת אוֹיטֶה.
בשנת 1922 קודם קוריטה לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן), וקיבל פיקוד על המשחתות ואטאקה, האגי והאמאקאזה. כקומנדר (סא"ל), משנת 1927, הוא פיקד על המשחתת אורָקאזה, ועל קבוצות המשחתות ה-25 והעשירית. בשנת 1932 קודם לדרגת קפטן (אל"ם - רב חובל) ופיקד על קבוצת המשחתות ה-12, על הסיירת אבוקומה, ומשנת 1937, על אוניית המערכה קונגו.
קוריטה קודם לדרגת אדמירל משנה ב-15 בנובמבר 1938, ופיקד על שייטת הסיירות 7 בזמן ההתקפה על פרל הארבור.
מלחמת העולם השנייה.
מערכות מוקדמות.
שייטת הסיירות 7 של קוריטה השתתפה בפלישה לג'אווה שבאיי הודו המזרחית בדצמבר 1941, ובפשיטה באוקיינוס ההודי. במהלך קרב מידוויי, הוא איבד את הסיירת מיקוּמה. ב-1 במאי 1942, קודם קוריטה לדרגת תת-אדמירל, ונטל פיקוד על שייטת אוניות המערכה ב-3 ביולי.
בליל ה-13 באוקטובר, במהלך קרב גוודלקנל, הוביל קוריטה את אוניות המערכה שלו בהפגזה מסיבית על שדה התעופה הנדרסון. אוניותיו ירו 918 פגזים על השדה. היה זה הניסיון המוצלח ביותר של כוחות ימיים יפניים להוציא את שדה התעופה מכלל שימוש. זמן מה לאחר מכן, פיקד קוריטה על כוחות ימיים במהלך במערכה באיי שלמה ובמהלך קרב ים הפיליפינים. בשנת 1943, החליף קוריטה את האדמירל נובוטאקה קונדו כמפקד הצי היפני השני.
קרב מפרץ לייטה.
קוריטה ידוע במיוחד בתור מפקד הצי היפני השני במהלך קרב ים סיבויאן והקרב מול סאמאר (שניהם חלק מקרב מפרץ לייטה). הצי היפני השני, אשר כונה במבצע זה כוח המהלומה הראשון, כלל את אוניות המערכה הגדולות ביותר בעולם - הימאטו והמוסאשי. בנוסף, כלל הצי השני את אוניות המערכה נאגאטו, קונגו והרונה, 10 סיירות ו-13 משחתות. עם זאת, חסר כוח המהלומה הראשון נושאות מטוסים, שבאותה עת היוו מרכיב קריטי בצי.
קוריטה היה קצין מסור, ובהתאם למסורת הבושידו, היה מוכן להקריב את חייו. אולם, בניגוד למסורת, הוא ראה במנהג הקצינים "לטבוע עם הספינה" כבזבוז ניסיון וכושר הנהגה יקרים. כאשר התבקש להוביל את ציו דרך מיצר סן ברנרדינו שבמרכז הפיליפינים, ולתקוף את הכוחות האמריקאים הנוחתים בלייטה, חשב קוריטה כי זהו בזבוז של אוניות וחיי אדם, במיוחד לאור העובדה שעד שיגיע לשם, כל הכוחות יוחפו, ואוניותיו יוותרו לירות על אוניות תובלה ריקות.
למעשה, שישה ימים לפני הקרב הייתה אוניית הדגל של קוריטה הסיירת הכבדה אטאגו, אשר הוטבעה בדרכה ללייטה על ידי צוללות אמריקאיות, וכתוצאה מכך, נאלץ קוריטה להעביר את דגלו לימאטו. הוא התמרמר על מפקדיו אשר, ביושבם בבונקרים מוגנים בטוקיו, ציוו עליו להילחם עד המוות כנגד כל הסיכויים וללא חיפוי אווירי.
קרב ים סיבויאן.
בזמן שציו עשה את דרכו לברוניי, הותקפו אוניותיו של קוריטה על ידי שתי צוללות אמריקאיות - "USS Darter" ו-"USS Dace" - אשר הטביעו שתי סיירות כבדות מדגם טקאו, כולל אוניית הדגל של קוריטה, אטאגו, וגרמו נזק לשלישית. קוריטה נאלץ לעבור לאוניית המערכה יאמטו. בהתקרבם למיצר סן ברנרדינו, הותקף הצי פעם נוספת, הפעם על ידי מטוסים מנושאות מטוסים אמריקאיות, אשר הסבו נזק למספר אוניות, בכללם הימאטו. התקפות אוויריות חוזרות ונשנות מהצי השלישי של ויליאם הלסי, פגעו עם טורפדו ופצצות בימאטו ובמוסאשי, והוציאו את האחרונה מכלל פעולה.
התקפות אלה אילצו את קוריטה לסובב את ציו לכיוון מערב, הרחק ממפרץ לייטה. הלסי, בהאמינו כי הביס את כוח המהלומה הראשון והצליח להניסו, ובחושבו כי יש בסמכותו לעשות כן, נטש את הכוחות המוחפים במפרץ לייטה ובמיצר סן ברנרדינו, על מנת לרדוף אחר צי נושאות המטוסים של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, אשר נשלח לאזור על מנת לשמש פתיון, ובכך למשוך את כוחותיו של הלסי הרחק מלייטה. אולם לפני כן, למעשה אף לפני שאותר ציו של אוזאווה, שיגר הלסי לציו תוכנית קרב, אשר קראה להצבת אוניות מערכה בפיתחו של מיצר סן ברנרדינו. אולם, עם ההחלטה לדלוק אחר ציו של אוזאווה, ננטשה תוכנית זו, ואוניות המערכה נשלחו צפונה יחד עם נושאות המטוסים.
הקרב מול סמאר.