אנקונה שוכנת 210 ק"מ צפונית-מזרחית מרומא ו-200 ק"מ דרומית-מזרחית לבולוניה. העיר בנויה במדרונות של שלוחות הרי האפנינים : מצדה האחד היא משתרעת על מדרונות מונטה קונרו (Monte Conero) ומונטה אסטניו (Monte Astagno), שם שוכנת מצודת העיר; ואילו מעברה האחר מתנשא מונטה גואסקו ( Guasco; 150 מ' מעל פני הים), עליו ניצבת הקתדרלה העירונית, הדואומו. הקתדרלה מקודשת ליהודה קיריאקוס, הקדוש המגן של העיר. נטען כי הקתדרלה הוקמה על חורבות מקדש עתיק לאלה ונוס.
תולדות העיר.
אנקונה נוסדה בידי מתיישבים יווניים מהעיר סירקוזה בשנת 390 לפנה"ס. שמה של העיר (ביוונית "מרפק") ניתן לה בשל הכף המגן על הנמל, שצורתו כצורת מרפק. סוחרים מיוון הקימו בה תעשיית ארגמן, אשר כונה "ארגמן צורי", על שם העיר צור הלבנונית לחופי הים התיכון. בתקופה רומא העתיקה היה לנציגות תושבי העיר רשות להטביע מטבעות ויכלה לשמור על ייחודה היווני.
מועד היותה אנקונה למושבה רומית אינו ברור. מניחים כי היא עברה לשלטון רומא לאחר כיבוש ארץ איליריה, בחוף המזרחי של הים האדריאטי (אנקונה בחוף המערבי). מלחמה שבאה לאחר שהאילירים תקפו את קווי המסחר הרומים בים. בשתי המלחמות האיליריות שפרצו האחת ב-229 לפנה"ס והשנייה ב-219 לפנה"ס, הצליחו הרומאים להסיר את האיום האילירי מעל הים האדריאטי והתיישבו גם באנקונה. יוליוס קיסר השתלט על האי בשנת 49 לפנה"ס כאשר חצה עם צבאו את נהר הרוביקון בדרכו לרומא אשר בסיומו השתלט על הרפובליקה של רומא. קרבת העיר לארץ דלמטיה, בחוף המזרחי של הים האדריאטי בקרואטיה הפכה את העיר לנמל חשוב. בימי האימפריה הרומית, הקיסר טראיאנוס 53–117) הרחיב את הנמל. שער שהוקם לכבודו בשנת 115 מצוי בקרבת הנמל.
בימי הביניים נשארה אנקונה תחת שלטון האימפריה הביזנטית ולא נפלה בידי שבטי הגותים אשר באו מצפון וכבשו את צפון איטליה ומרכזה. בשנת 848 היא נחרבה בעקבות כיבושה על ידי הסרצנים. לאחר שהוקמה מחדש, בשנת 1096, היא עמדה לרשות מסע הצלב הראשון. במשך ימי הביניים היו סוחריה בתחרות עם סוחרי ונציה על הסחר ללבנט ואל המזרח הרחוק שהתבצע באמצעות דרך המשי. בשנת 1532 היא סופחה למדינת האפיפיור. בשנת 1797 היא נכבשה על ידי הצרפתיים ובשנת 1860 באיחוד איטליה הייתה לחלק מאיטליה. במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה נמל העיר ניזוק.
יהדות אנקונה.
יהדות אנקונה מפורסמת באישים שיצאו ממנה: יהודה מסר לאון, רב, מורה, רופא ופילוסוף,
הרופא אמטוס לוזיטנוס, הרב משה בסולה, יעקב ד'אנקונה, Alessandro d'Ancona חוקר ספרות איטלקית ומדינאי איטלקי ידוע.
במאה ה-15 באו לגור בעיר הנמל אנקונה יהודים מספרד ומהלבנט עקב היותה מרכז הסחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק. בשנת 1555, לאחר שאנקונה כבר הייתה במדינת האפיפיור, הוקם בה גטו. באותה שנה הועלו 24 אנוסים על המוקד בכיכר העיר. אירוע זה הטביע את חותמו בעולם היהודי באותה עת, והוביל לחרם על העיר, הוא חרם אנקונה. החל משנת 1569 היה הגטו אחד משלושת המקומות היחידים במדינה שהיהודים הורשו לגור בהם.
בשנת 1871 ניתנו זכויות אזרחיות מלאות ליהודי העיר. מספר היהודים בעיר הגיע לשיא של 2,336 תושבים. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה. בשנת 1932 העירייה, שהייתה בשליטה פשיסטית, הרסה את בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה. ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני, בו הוא נמצא עד היום. במבנה מצויים היום שני בתי הכנסת. שניהם לא פעילים.
בשנות השואה 157 מיהודי העיר נשלחו לגרמניה - 15 מהם חזרו. מספרם המשוער של יהודי העיר היום הוא 300.
תרבות.
בין האתרים הבולטים בעיר נמנה שער טראיאנוס שנבנה בסביבות שנת 115. כמו כן בעיר פועל מוזיאון ארכאולוגי. באוסף שלו כולל מיצגים מתקופה האטרוסקית ורומית. עד לשנת 1972 בוצואיון היו מוצגים פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה.
אינגיביורג פינסדוטר
אינגיביורג פינסדוטר (באנגלית: Ingibiorg Finnsdottir, בנורדית: Ingibjörg Finnsdóttir - "אינגיביורג בתו של פין") הייתה המלכה הרעיה של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד.
קורות חיים.
אינגיביורג הייתה בתם של הרוזן פין ארנסון ושל ברגליוט האלבאנדסוטיר, אחייניתם של אולף השני ושל הרולנד השלישי מלכי נורווגיה.
אינגיביורג נישאה לתורפין סיגורדסון, רוזן אורקני. מועד החתונה לא ידוע, וככל הנראה נערך בין 1035–1047, שנות מלכותו של מגנוס הראשון. לאחר מותו של תורפין (ככל הנראה בשלהי מלכותו של הרולנד השלישי) נישאה אינגיביורג למלקולם השלישי, ונולדו להם שני בנים, בהם דאנקן, לימים "דאנקן השני" מלך סקוטלנד.
אינגיביורג נפטרה בשנת 1069 לערך, ומלקולם השלישי נישא למרגרט הקדושה מסקוטלנד בשנת 1070 לערך, אולם ישנם היסטוריונים הסבורים כי אינגיביורג נפטרה לפני שנת 1058, ולמעשה מעולם לא הייתה מלכה רעיה של סקוטלנד, מאחר שנפטרה לפני הכתרתו של בעלה, וזאת בהסתמך על רישום ב-"Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis" רשימת אנשים שלזכרם נאמרו תפילות בדורהם משנת 1058 המזכירה אישה בשם "אינגבורג קומיטיסה" (Ingeborg comitissa).
סמיי קאקונגולו
סֶמֶיי לוּאַקִילנֵזִי קָאקוּנגוּלו, (באנגלית: Semei Lwakilnenzi Kakungulu; 1868–1927), היה מצביא והצ'יף הראשי של הפרובינציה המזרחית באוגנדה הקולוניאלית. קאקונגולו הקים את קהילת האבאיודאיה - "בני יהודה" - שקיבלה על עצמה רבות ממצוות היהדות.
ראשית חייו.
סֶמֶיי קָאקוּנגוּלו נולד ב-1868 בממלכת קוקי השוכנת בדרום מערב בוגנדה ושסופחה לבוגנדה בסוף המאה ה-19. אביו של סמיי היה בן שבט הבוגנדה ושימש כאיש הקשר לשבט הבוגנדה בחצרו של מלך קוקי. סמיי התפרסם כבר בצעירותו כצייד פילים וכסוחר שנהב מצליח.
בשנת 1884 עזב סמיי את קוקי והחל לשרת בחצרו של מלך בוגנדה. הוא קודם במהרה לתפקיד מושל (צ'יף) באחד ממחוזות הממלכה. בשל הצלחתו בהשלטת החוק והסדר במחוזו מונה לתפקיד בכיר בצבא ולקח חלק פעיל במלחמות שניהלה בוגנדה נגד שכנותיה. בסוף שנות השמונים קיבל על עצמו קאקונגלו את הדת הנוצרית הפרוטסטנטית.
מלחמות הדת באוגנדה.
בסוף שנות השמונים החלו מאבקים קשים בין שבטים וקבוצות שהמירו את דתם לנצרות לבין אלו שהתאסלמו ונעזרו בסוחרי נשק ועבדים ערבים שהגיעו מזנזיבר. בשנים 1888–1890 הצליחו המוסלמים להשתלט על ממלכת בוגנדה, והמליכו את אחד מבניו של המלך מוטסה הראשון, קלמה ראשיד שהתאסלם וכפה את האסלאם על הממלכה. קאקונגולו לקח חלק משמעותי מאוד במאבק לגירושם של הגורמים המוסלמיים מהממלכה וניצח בקרבות רבים מולם. עם שובו לשלטון הורה המלך הנוצרי מוונגה לערוך לכבוד קאקונגולו חגיגת ניצחון מיוחדת, ומינה אותו לתפקיד צ'יף בכיר.
במהלך 1892 פרצה מלחמה בין הקבוצות הקתוליות לקבוצות הפרוטסנטיות. קאקונגולו הנהיג את הפלג הפרוטסטנטי במלחמה וניצח פעם נוספת. כאות הוקרה והערכה על ניצחונותיו ניתנה לו בת המלך, הנסיכה קלמה, לאישה.
הקשר עם הבריטים.
נוכחות בריטית באוגנדה החלה כבר ב-1890 עם הגעתם של נציגי חברת מזרח אפריקה הבריטית. תחת פיקודו של קפטן פרדריק לוגרד נכבשו כל השטחים השייכים כיום לאוגנדה. יורשו, קפטן ג'יי אר מקדונלד, פנה לקאקונגולו ב-1893 בבקשה לסייע לו מול המוסלמים. קאקונגולו גייס אלפי לוחמים בני הבוגנדה והביס את המוסלמים.
קאקונגולו מונה לתפקיד שר הטקסים בין השנים 1892–1895. ב־1894 הכירה האימפריה הבריטית באוגנדה כמדינת חסות. הבריטים נעזרו באליטות הקיימות כדי לשמור על הסדר ועל שליטתם באזור, כמנהגם במושבות ובמדינות חסות אחרות. גם קאקונגולו השתייך למעמד חברתי גבוה מסוג זה. תחת הבריטים כבש את השבטים במזרח ובצפון אפריקה עד לגבול סודאן.
בשנת 1902 נכבשו אחרוני השטחים של שבטי הבוקדי (Bukedi) והבוגישו (Bugishu) במזרח אוגנדה וקאקונגולו מונה כמושל המחוז המזרחי של אוגנדה. קאקונגולו ייסד באזור זה את העיר מבאלה, לימים העיר הרביעית בגודלה באוגנדה.
שאיפות מלכותיות.
קאקונגולו לא הסתפק בתפקיד מושל הפרובינציה וארגן את הפרובינציה המזרחית כממלכה שתחת מרותו. הוא מינה צ'יפים תחתיו והעניק להם קרקעות מבלי שהבריטים מנעו זאת. כאשר התבקש על ידי הבריטים ב-1901 לכבוש את שבט הלנגו (Lango) בצפון אוגנדה ולדכא את מרד החיילים הסודאנים באזור דרש קאקונגולו כי יוכר רשמית כמלך הממלכה המזרחית (קבקה) בתמורה לסיועו.
במכתבו של השליח הבריטי המיוחד, סר הארי ג'ונסטון, השיב הלה לקאקונגולו כי: "הבטחתי לעשותך מלך בוקדי והדבר יעשה..." למרות זאת, סירבה הממשלה הבריטית להכיר בקאקונגולו כמלך בוקדי. זאת בין היתר מאחר שלא היה בן שבט הבוקדי וכיוון שלא היה בן לשושלת מלכים. בעקבות סירובם של הבריטים גברה המתיחות בין קאקונגולו לבריטים, עד שבשנת 1913 הפנה קאקונגולו את מרצו ללימוד פילוסופיה ותאולוגיה, על חשבון עיסוקיו הצבאיים.
ההתקרבות ליהדות.
קאקונגולו החל להתעמק בחקר כתבי הקודש. הוא קרא את הברית החדשה והתנ"ך והתפלא על כך שהפרוטסטנטים לא מקיימים כמה מהמצוות הבסיסיות במקרא, ובהן שמירת שבת ואיסור אכילת חזיר. הוא הצטרף אל כת הבאמאלכי - כת נוצרית שפרשה מהכנסייה הפרוטסנטית לאור אי קיום המצוות המקראיות.
איסור השימוש בתרופות וחיסונים.