פולק הצליח להעביר החלטה שהורידה את המכסים הגבוהים משנת 1842. הדרום והמערב, שהיו תלויים בייבוא, תמכו בחוק, אולם הפרוטקציוניסטים מהצפון התנגדו לכך. בנוסף פולק יצר מערכת אוצר עצמאית, בה הכסף הממשלתי הוחזק במשרד האוצר ולא בבנקים. הנשיא לשעבר ואן ביורן הקים מערכת אוצר עצמאית שכזאת אך היא בוטלה במהלך כהונתו של ג'ון טיילור. פולק חשש כי המדיניות של החזקת הכסף בבנקים עלולה לגרום להתרחבות של אינפלציה ולפגוע בממשלה הפדרלית בעתות של משבר כלכלי. בקו מדיני-כלכלי דומה, פולק התנגד להצעת המפלגה הוויגית להקים בנק לאומי חדש. בשנת 1846 חתם פולק על תעריף וולקר אשר נתמך בידי סגנו דאלאס. התעריף היה מהנמוכים ביותר בתולדות ארצות הברית אשר הוריד את תעריפי המס הכוללים למוצרים באשר הם ב-25 אחוזים לעומת התעריפים שקדמו לוולקר.
וטו על חוק הנהרות והמזחים.
הקונגרס העביר את חוק הנהרות והמזחים ב-1846 כדי לספק 500,000 דולר למטרות שיפור פנימי, אולם פולק הטיל עליו וטו. פולק טען שהחוק העדיף אזורים מסוימים, וטען שהבעיות הן מקומיות ולא לאומיות. הוא חשש מכך שחברי הקונגרס ידאגו בעיקר לאינטרסים המקומיים שלהם, חשש שעלה לראשונה עוד בתקופת נשיאותו של ג'קסון. על כן, פולק סירב לאשר חקיקות בקנה מידה של הממשל הפדרלי כל עוד חקיקות אלו פעלו על חלקים במדינה אשר בהן לא הייתה להן כל תרומה. פולק הותיר חקיקות לצרכים מקומיים בידיים של המדינות.
מעמדו ועמדותיו בנוגע לעבדות.
רצונו של פולק להתפשט מערבה גרם לוויכוח לגבי העבדות. מתנגדי העבדות טענו שפולק היה כלי של תומכי העבדות ושלכן תמך בסיפוח טקסס ובמלחמה עם מקסיקו. מתנגדי העבדות ניסו להעביר חוק למניעת העבדות בטריטוריה במקסיקו, אולם פולק חסם את החוק בסנאט, והעדיף את הרחבת פשרת מיזורי. פולק עצמו החזיק עבדים. הוא לא מכר את עבדיו אבל קנה כמה בתקופתו כנשיא. בצוואתו דרש שעבדיו ישוחררו אחרי שאשתו, שרה, תמות, אולם מלחמת האזרחים האמריקנית (1861 - 1865) שחררה אותם לפני מותה ב-1891.
בדומה לנשיאים רבים בעלי עבדים שקדמו לו, פולק שמר על עמדה ציבורית שונה בנושא העבדות בתקופת נשיאותו מאשר שהביע באופן פרטי. בנוסף לשימוש בעבדים משועבדים בבית הלבן, פולק רכש בחשאי אנשים משועבדים והפריד ילדים בגילאי עשר עד שבע עשרה ממשפחותיהם בזמן שהותו בתפקיד. הנשיא פולק הקרין את דמותו של בעל עבדים מיטיב ואבהותי ששמר על עבדים משום שהם עברו בירושה מבני המשפחה. מנגד, פולק לעיתים התנהג כבעל עבדים רעבתן, שקרע הורים מילדיהם לרווח האישי שלו. לאחר שהעביר את משפחתו לטנסי בשנת 1806, הקים סמואל פולק, אביו של ג'יימס, מטע חקלאי, שם המשיך לפתח את תעשיית העבדות המשפחתית למשך שארית חייו. עם מותו בשנת 1827, השאיר סמואל פולק אחריו 8,000 דונם אדמה וחמישים ושלושה אנשים משועבדים לאשתו ולעשרת ילדיו.
ג'יימס פולק הושפע מאוד מגידולו בגבול המערבי של ההתיישבויות הצפופות ומהאינטראקציה המתמדת שלו עם העבדים. חוויות אלו עיצבו את עמדותיו כלפי העבדות וההתרחבות מערבה, כמו גם את התפתחותו כבעל עבדים לפני נשיאותו ובמהלכה. בזמן שפולק עבר קריירה מצליחה בפוליטיקה, הוא המשיך להרחיב את אחזקות הנדל"ן שלו. כדי לחזק את ביטחונו הכספי, הקים פולק מטע כותנה בשם סומרוויל בדרום טנסי בשנת 1831, ושם המשיך לפתח את תעשיית העבדים. המטע אמנם זכה להצלחה מתונה, אך פולק חיפש רווח נוסף. לאחר שהקונגרס העביר את חוק הגירוש האינדיאני וכפה על אומת צ'וקטאו להעביר את אדמתם בצפון מיסיסיפי בשנת 1830, אחד בסדרת העברות מאולצות שנודעו כ"שביל הדמעות", הצטרף פולק לרכישת האדמה הפנויה. הוא מכר את מטעו בטנסי וכתב לאשתו בשנת 1834: "אני נחוש בדעתי לשלוח את ידי לדרום, שלמי כסף לג'יימס בראון (בעל קרקעות) כדי לקנות את המקום."
במהלך השנים הבאות, דעותיו של פולק לגבי העבדות המשיכו להתפתח. בסופו של דבר, הוא האמין כי לממשלה הפדרלית אין סמכות להגביל את התרחבות העבדות לשטחים מערביים. כצעיר, פולק היה עד להטבות הכלכליות שעבד משועבד מביא לבעלי אדמות בשטחים המערביים. הוא המשיך לראות תועלת זאת באמצעות הפעלת מטעים חקלאיים משלו. אף על פי שלעיתים הביע דאגה לאנשים משועבדים - באחת הפעמים הוא פיטר משגיח לאחר שהכה אדם משועבד וירה באחר בירי מרובה ציפורים - הוא בדרך כלל המשיך להעסיק משגיחים אכזריים ואנשים משועבדים המשיכו לברוח ממטעו, בסתירה לאישיותו הציבורית כבעל עבדים מטיב.
כשפולק עלה פוליטית, הוא המשיך לנהל את המטע הכלכלי שלו מרחוק. עם זאת הוא עקב מקרוב אחר הרווחים שנצברו על חשבון האנשים המשועבדים שנאלצו לעבוד במטעי כותנה. במקרה של פולק, בחירתו לנשיאות שיפרה מאוד את מצבו הכלכלי. כמושל טנסי, פולק הרוויח 2,000 דולר עבור שנתיים בממשל. כנשיא, פולק הרוויח 25,000 דולר בשנה. אף על פי שלא רכש ישירות משועבדים בכסף שהרוויח כנשיא, שכרו המוגדל העניק לו חופש כלכלי גדול יותר. הוא השתמש במשכורתו בנשיאות כדי לשלם חובות שטרם שולמו מהקמפיין הנשיאותי שלו, לרכוש בית בנאשוויל, לקנות עתודות כלכליות ולהתכונן לפרישה נוחה. בינתיים הוא השתמש ברווחים מהמטע במיסיסיפי כדי לרכוש עוד תשעה עשר עבדים במהלך שהותו בבית הלבן. אנשים משועבדים אלה נרכשו באמצעות מספר סוכני מכירות בטנסי ונשלחו למטע הכותנה של פולק במיסיסיפי.
בתקופת נשיאותו, פולק התאמצה מאוד לשמור על רכישותיו של אנשים משועבדים בסוד. אם הציבור היה יודע מה היקף פעילותו כנשיא, סביר להניח שהייתה זעקה אלימה. במהלך שנות ה -40 של המאה ה -20, המתיחות על התפשטות העבדות לשטחים מערביים שזה עתה נרכשו החריפה את חלוקת החתכים בין הצפון לדרום, ואילו תנועת הביטול דלקה ביקורת על בעלי העבדים. כמה אירועים לאומיים שהתרחשו בתקופת זמן זו ככל הנראה עודדו את פולק לשמור על עסקאותיו פרטיות.
כשפולק עלה לראשונה לנשיאות בשנת 1845, בית הנבחרים הפסיק לאכוף את "שלטון הקשקושים" רק שנה קודם לכן. האכיפה אושרה לראשונה בשנת 1836, בעוד פולק כיהן כיו"ר בית הנבחרים, ואסרה את הדיון הציבורי בנוגע לעבדות. הנשיא ג'ון קווינסי אדמס לשעבר וחבר בית הנבחרים מטעם מסצ'וסטס התנגד בתוקף לשלטון זה מהטמעתו ועד לביטולו בשנת 1844. ביטול האכיפה וההתנגדות אליה החריפו את המתח בתוך הקונגרס עצמו. פולק ורבים אחרים העדיפו לרכוש ילדים מכיוון שהם יכלו לעבוד בהיקף עבודה קשה יותר לפרקי זמן ארוכים יותר, ובעיני בעל עבדים, נוערם פירושו תשואה כספית טובה יותר על ההשקעה. בנוסף, צעירים משועבדים אלה ילדו בסופו של דבר ילדים משלהם, ולכן הם הגדילו את אוכלוסיית המטע של פולק וסיפקו מקור מתמשך לעבודה חופשית. נראה כי כל האנשים הללו הופרדו ממשפחותיהם בעת הרכישה. איום ההפרדה המשפחתית עמד תמיד בפני אנשים משועבדים, והוא יכול היה לבוא בכל רגע.
ב-1 במאי 1845, כשלושה חודשים לתוך כהונתו של פולק כנשיא, מתנגד העבדות פרדריק דאגלס הוסיף לדיון אודות העבדות. דגלאס פרסם את האוטוביוגרפיה המפורסמת שלו, "סיפור חייו של פרדריק דאגלס", אשר גוללה בתוכה את סיפור היותו עבד במרילנד. החל מילדותו, הספר עובר על היחס האלים לעבדים של המשעבדים. הספר הבעיר מחדש את השיח אודות מעמדה החוקתי של העבדות בארצות הברית. בשנת 1860 נמכרו כמעט 30,000 עותקים של האוטוביוגפריה. מעת פרסומו של הספר, דאגלס הפך לאחד הקולות המשפיעים ביותר על תנועת ביטול העבדות.
מינויים משפטיים.
לאחר מותו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, הנרי בולדווין, בשנת 1844, פעל הנשיא פולק למנות שופט חדש לאחר שקודמוף הנשיא טיילור, כשל בניסיונו למלא את הכיסא הריק בבית המשפט העליון. תחילה ניסה פולק למנות לשופט את ג'ורג' וושינגטון וודוורד אשר בינואר 1846 נדחה בידי הסנאט. מתנגדיו העיקריים של וושינגטון היו ג'יימס ביוקנן וסיימון קמרון מפנסילבניה. פולק בהמשך הציע את מושב השפוט לביוקנן, אשר סירב לקבל על עצמו את התפקיד. לבסוף מינה פולק את רוברט קופר גריר, שהצבעת מינויו עברה בסנאט. גריר נותר שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית עד לפטירתו בשנת 1870. כמו כן מינה פולק גם את לוי וודברי לשופט בבית המשפט העליון לאחר פטירתו של ג'וזף סטורי. וודברי גם כן נותר שופט עד לפטירתו בשנת 1851. פולק מינה שופט נוסף לבית המשפט הפדרלי של מחוז קולומביה ועוד שבעה שופטים לבתי משפט מחוזיים ברחבי ארצות הברית.
יצירת מחלקת הפנים של ארצות הברית.
אחת מפעולותיו האחרונות של פולק כנשיא הייתה יצירת מחלקת הפנים של ארצות הברית ב-3 במרץ 1849. היה זה המשרד הראשון שנוצר מאז הקמת המדינה. פולק לא תמך בכך שהממשלה תשתמש בכוחה על אדמות ציבוריות, אולם החוק עבר ביומו האחרון בתפקיד והוא לא מצא סיבה חוקתית להתנגדות, אז הוא חתם על החוק. קודם להקמת המחלקה היו הסמכויות שניתנו לה בידי מחלקת המדינה של ארצות הברית. הסיבה העיקרית להקמת המחלקה הייתה שלנוכח ההתפשטות הטריטוריאלית שטחה של ארצות הברית גדל בהרבה והיה צורך להוריד מהאחריות של מחלקת המדינה.
מדיניות חוץ.
פולק תמך בהתרחבות ארצות הברית, וכמו רוב הדרום תמך בסיפוח טקסס. כדי לאזן את רצונות הדרום והצפון, הוא דרש גם את טריטוריית אורגון (שכללה גם את וושינגטון, איידהו וקולומביה הבריטית בנוסף לשטחים של מדינת אורגון עצמה). הוא גם רצה לרכוש ממקסיקו את קליפורניה עקב החשיבות האסטרטגית שלה וחופיה אל האוקיינוס השקט. מדיניות שאפתנית זאת הביאה לכך שתקופת נשיאותו של פולק לעיתים נחשבת כשיא ההתרחבות האמריקאית מערבה (תהליך שנודע בכינוי "הייעוד הגלוי").
אורגון.