שמו העברי ניתן בהשראת שמו הערבי של התל והכפר אשר שכן בסמוך לו - תל אל-שוכ ("תל הקוצים"). הכפר תל אל-שוכ הוקם בשנת 1920 בערך, אך הוחרב והתרוקן מתושביו במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר ששלושה שומרים יהודים - יהודה פפו מקיבוץ מסילות ומאקס הלר ובנימין מלצקי מקיבוץ ניר דוד (תל-עמל) - נרצחו בדרכם למשימת שמירה במקום בידי חברי כנופיית אבו דורה ב-3 בדצמבר 1938, הוקם על התל מגדל שמירה מבטון בן 3 קומות כדי להגן על ניר דוד. לזכרם של שלושת ההרוגים בתקרית נקרא התל - מצפה השלושה.
התל והמגדל נמצאים בתחום פארק המעיינות.
שאול בן אדרת
איל לביא
איל לביא (נולד ב-1965) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה.
איל לביא נולד בירושלים בשנת 1965. בגיל 4 עבר עם משפחתו לעיר הרצליה, שם גדל, למד והתחנך.
לפני שירותו הצבאי, לביא התנדב לשנת שירות בעיירת הפיתוח ירוחם במסגרת גרעין "רעים" של תנועת הצופים. במשך שנה זו הדריך ולימד ילדים, בני נוער ומבוגרים בעיירה במסגרות החינוך השונות.
לאחר שחרורו, מהשירות הצבאי, כקצין ביחידת שדה, נכנס לביא כשותף בחברת הטיולים "סימור" שהתמחתה בטיולי מדבר אקסקלוסיביים לתיירות חוץ. החברה נסגרה בשנת 1988 בעקבות האינתיפאדה הראשונה .
בשנת 1990 התקבל לביא ללימודי מנהל בתי מלון בבית הספר תדמור. התלמדותו הראשונה הייתה במסעדת "בלה ונציה" שפעלה בכפר שמריהו, שם רכש את יסודות וסודות המטבח האיטלקי האותנטי, לאח ר מכן המשיך ועבד במספר מסעדות, תחת שפים מובילים עד שבשנת 1994 החליט להתמחות בתחום הדגים ופירות הים והתקבל למסעדת "ביקס" ששכנה במרינה בתל אביב ולאחר כשנה המשיך את התמחותו במסעדת "שד הים הכחול" בנמל יפו.
ב-1996 הקים לביא את מסעדת "בר פירות ים" בהרצליה פיתוח, מבין המסעדות הראשונות בארץ שהתמחתו בדגים ופירות ים והפכה בין לילה למוקד משיכה ומקדש לחובבי מאכלי ים.
לביא התמחה במספר מסעדות בחו"ל. מסעדת "לה קאייה דו פאליי רויאל בבריסל, בלגיה, לה היו אז שני כוכבי מישלן. במסעדת "Sea Grill" בבריסל, לה היו אז שני כוכבי מישלן. התמחה במסעדת "בקנאל" של השף כריסטוף דופו, בעיירה טורט סור לופ בפרובאנס (כיום המסעדה שוכנת בעיר ואנס הסמוכה ומעוטרת בכוכב משלן אחד).התמחה בביסטרו הפריזאי "שה ברנרד", ביסטרו קלאסי השוכן ברובע סנט ז'רמן שבפריס.
בשנת 2000 הקים את מסעדת "פסטיס" בשדרות רוטשילד בתל אביב, שם הרחיב את תפריט הים למטבח ים-תיכוני פרובנסאלי כשהוא שוזר בתפריט מנות צרפתיות קלאסיות לצד מנות מקוריות שלו. בסוף 2006 עזב את "פסטיס" וב-2008 פתח את מסעדת "רוקח 73" מול פארק הירקון, היכן ששכנה מסעדת "ארנולד מלך החצילים" המפורסמת. לביא פתח יחד עם שותפו שתי מסעדות נוספות, רוקח - ים בנמל יפו. טאפאס בר ספרדי עם השפעות מקומיות מהמטבח הערבי, ורוקח שוק בנמל תל אביב. מסעדת שוק תוססת בסגנון איטלקי ים-תיכוני.
ב-2015 איל יצא מהשותפות במסעדות והמשיך לכיוון חדש עם חברת "FOOD CONCEPT" שבבעלותו ושמתמחה ביזמות, מתן ייעוץ קולינרי וליווי חברות ועסקים בתחום המזון.
לביא הוא גם המייסד והמנהל של פרויקט "מבשלים הזדמנויות", פרויקט העצמה והכשרה של נוער בסיכון הלומד בתיכון קריירה בלב תל אביב. לביא יחד עם שפים מוכשרים וידועים נוספים, מלווים את הנערים הלומדים את מקצועות הטבחות והקונדיטוריה על מנת לרכוש ידע ומקצוע ולהשתלב באופן חיובי ועצמאי בחברה. השפים מהווים מודל לחיקוי, מקור השראה וידע.
לביא מלמד ומרצה בבתי ספר פרטיים לבישול, בבית הספר למצוינות קולינרית "דנון" ובקורס ליזמות עסקית לענף המסעדנות של מכללת שנקר.
במהלך שנות פעילותו במסעדות יצר לביא מספר מנות שהפכו לסמל מטבחו והיו למנות דגל בקולינריה במקומית. המנה המפורסמת ביותר שלו היא הגרסה שלו לבויאבז, מנת ביסק הסרטנים שלו זכתה פעמים רבות בתואר המרק הטוב ביותר, הדניס אפוי ביוגורט, זעתר, סומק וצנוברים הפכה גם היא למנה מיתולוגית לצד מנות מקוריות אחרות ורבות.
האני מאמין של לביא:"אוכל נועד לשמח ולחבר בין אנשים". לביא מבשל ויוצר מתוך אהבה ותשוקה עמוקה. רואה במקצועו שליחות וציונות, ללא מירכאות, בבניית מטבח ישראלי חדש.
אייל לביא
1938 בברית המועצות
1938 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-21 למהפכת אוקטובר.
הנהגה.
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
אירועים בולטים.
תקופה בתולדות ברית המועצות.
תקופת 1937-1938 ידועה כתקופת הטיהורים הגדולים.
נורמן פודהורץ
נורמן ב' פּוֹדְהוֹרֶץ (באנגלית: Norman B. Podhoretz; נולד ב-16 בינואר 1930) הוא סופר, פובליציסט, עיתונאי ועורך עיתונות יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד מאבות הזרם הנאו-קונסרבטיבי. כיהן במשך 35 שנים (1960 –1995) כעורך הראשי של הירחון הנאו-קונסרבטיבי קומנטרי ("Commentary"), הנחשב לאחד המשפיעים ביותר בארצות הברית וכתב יותר מעשרים ספרים ומאות מאמרים מעוררי מחלוקת.
קורות חיים.
פודהורץ נולד וגדל ברובע בראונסוויל בברוקלין שבניו יורק להורים יהודים יוצאי גליציה. משפחתו הייתה שמאלנית, ואחותו הגדולה הייתה פעילה בתנועת נוער סוציאליסטית.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה וגם מבית המדרש לרבנים באמריקה. לאחר מכן קיבל תואר ראשון ושני בהצטיינות מאוניברסיטת קיימברידג'. כמו כן שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1955, בשירותי הביטחון.
נשוי מ-1956 לפעילה הנאו-קונסרבטיבית האנטי-פמיניסטית היהודייה מידג' דקטר (עבורה היו אלה נישואין שניים). שני ילדים (ועוד שניים חורגים מנישואיה הראשונים של אשתו). בנו הצעיר ג'ון פודהורץ כיהן ככותב הנאומים של רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) ומחזיק מאז ינואר 2009 במִשרה שבה החזיק בעבר אביו כעורך ה"קומנטרי"; בתו רותי בלום היא עיתונאית ישראלית ב"ג'רוזלם פוסט". קרוב משפחה ידוע נוסף הוא אליוט אברמס, יהודי אמריקאי הנשוי לבתו החורגת של פודהורץ, רחל דקטר. אברמס היה בשעתו עוזר שר החוץ בממשל רייגן (והסתבך אז בפרשת איראן-קונטראס) ומשנה ליועץ לביטחון לאומי האחראי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני במִמשל ג'ורג' בוש (הבן).
קריירה.
פודהורץ היה בראשית דרכו בשנות הארבעים של המאה הקודמת מראשי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הליברלית-שמאלנית, שכללה בין השאר את דניאל בל, פיליפ ראב, מארי מקארתי, נייתן גלייזר, אירווינג קריסטול, סימור מרטין ליפסט, ורבים אחרים, מרביתם יהודים, שלמדו ברובם אותה עת בסיטי קולג' של ניו יורק. כבר אז היו אלה שמאלנים לא אורתודוקסיים, אשר דיברו ופעלו בגלוי כנגד דרכו של סטלין ושלטון העריצות שלו בברית המועצות דאז, בניגוד למרבית אנשי השמאל של אותה תקופה, שהעריצו אותו. בתור ליברל שמאלני, הוא מונה ב-1957 להיות אחד מממלאי מקומו של אליוט כהן העורך והמייסד של הירחון "קומנטרי", שהוציא לאור הוועד היהודי-אמריקני החל מ-1945 ואשר נחשב אז מעמודי התווך של השמאל האמריקאי. הוא החליף בתפקיד את קלמנט גרינברג. אליוט כהן חזר לתפקיד לתקופה קצרה אך התאבד עקב דיכאון קליני ב-1959 וב-1960 מונה פודהורץ לעורך הראשי.
בעקבות מלחמת ששת הימים הרגיש פודהורץ כי השנאה הבוטה שהפגין "השמאל החדש" כלפי מדינת ישראל המנצחת, נובעת בראש וראשונה מאנטישמיות, והחל במסעו האידאולוגי ימינה. מסע זה נמשך כעשור שנים והסתיים באמצע שנות השבעים בערך, עת הפכו פודהורץ וירחונו "קומנטרי", יחד עם אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר ורבים מאותה קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, למנהיגי הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי. בספרו "לערוק מן המחנה" (Breaking Ranks, הוצאת הארפר ורו, 1979) מתאר פודהורץ בפרוטרוט את ייסוריו כשקרע את עצמו משורשיו השמאלנים וניתק את קשריו עם הגוף הדומיננטי של האינטליגנציה הניו-יורקית; לדבריו המהפך הרעיוני שעבר פודהורץ היה גם אישי, חברתי וטוטאלי.
פודהורץ קיבל ב-2004 את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ג'ורג' בוש (הבן) ושלוש שנים אחר כך את פרס "שומר ציון" מאוניברסיטת בר-אילן.
דעותיו.
בין השאר, התנגדו פודהורץ וחבריו הנאו-קונסרבטיבים ל"דטאנט" (Détente) שיזם הנרי קיסינג'ר למול ברית המועצות דאז. פודהורץ עצמו הגיע עד לכדי חשש גלוי, כפי שהביע ב-1980 בספרו "הסכנה הנוכחית" ("The Present Danger"), כי ברית המועצות תהיה המנצחת בסופו של דבר במלחמה הקרה מול ארצות הברית.
פודהורץ תמך בשעתו בהתלהבות בפלישה האמריקאית לעיראק, והחל ממאי 2007, במאמר שכתב ב"וול סטריט ג'ורנל" ועד היום הוא כותב, מפרסם מאמרים וספרים, בהם הוא תומך בתקיפה צבאית אמריקאית כנגד יכולותיה הגרעיניות הפוטנציאליות של איראן; לטענתו, משא ומתן דיפלומטי עם מדינה זו הוא שווה-ערך למדיניות ה"פיוס" המפורסמת של ראש ממשלת בריטניה צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית ערב מלחמת העולם השנייה. בספרו "מלחמת העולם הרביעית" ("World War IV: The Long Struggle Against Islamofascism", הוצאת דאבלדיי, 2007) הוא קושר את שלוש החזיתות שבהן נלחמת ארצות הברית – עיראק, אפגניסטן ואיראן, למלחמה עולמית אחת בטרור האסלאמי, שאותו הוא מכנה "אסלאמו-פאשיזם".
פודהורץ היה בשעתו תומך נלהב של הנשיא דאז ג'ורג' בוש הבן ואחר כך היה יועצו הראשי לענייני חוץ של רודי ג'וליאני ב-2008, במירוץ הכושל של האחרון למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית (המנצח ג'ון מקיין הפסיד בבחירות הכלליות אז, לברק אובמה). במרץ 2010 הוא כתב ב"וול סטריט ג'ורנל" מאמר תמיכה בשרה פיילין, אם תתמודד לנשיאות ב-2012 מול אובמה, ובאופן כללי יותר, תמיכה ב"תנועת מסיבת התה" - האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית - למול המפלגה הדמוקרטית.
יחסו לישראל.