האאוטריצרטופס התגלה בשלד בודד לא שלם שנתגלה מפורק בפארק דריי איילנד באפלו ג'אמפ (Dry Island Buffalo Jump Provincial Park) בדרום אלברטה שבקנדה. השלד מורכב מגולגולת לא שלמה הכוללת חלקים מהעטרה (frill, מניפה גרמית בירכתי הגולגולת שנמתחה על הצוואר וקיימת בכל סוגי הצרטופסיים), קרניים גדולות מעל העיניים וקרן קטנה מעל האף, בדומה לטריצרטופס הקרוב לאאוטריצרטופס. נמצאו גם מספר חוליות צוואר וגב ומספר צלעות. מכיוון שהשלד נתגלה בסלע משקע רך מסוג Shale, עצמות רבות נמחצו בצורה קשה. האאוטריצרטופס שונה משאר חבריו לתת-משפחת הכסמוזאוריאניים (תת-משפחה של הצרטופסיים המאופיינת בעטרה ארוכה, קרני גבה גדולות ואילו קרן אף קטנה) במאפיינים ייחודיים בעצמות הגולגולת, כגון: קרני לחי בולטות במיוחד, אֶפּוֹקְסִיפִּיטָלִים (מעין קשקשים או בליטות עצם מחודדות המקיפות את העטרה) ארוכים ושטוחים במיוחד, בדומה לטורוזאורוס מהמין "Torosaurus utahensis". המאפיין השונה הבולט מכולם של אאוטריצרטופס הוא זיז אנכי על עצם הפרמקסילה, היכן שהיא נוגעת בעצמות האף. מאפיין זה לא נראה בצרטופסיים אחרים, אך כן נצפה במספר מאובנים של טריצרטופס, אך לא באותו גובה ועוצמה. קרני הגבה שמעל העיניים מתעקלות קדימה והן באורך של כ-80 ס"מ. בגולגולת שנמצאה נראה שיש סימני נשיכה מעל העין, ליד הבסיס של הקרן השמאלית. האאוטריצרטופס היה מבין הצרטופסיים הבודדים עם עטרה ללא "חלונות", יחד עם האווצרטופס והטריצרטופס.
קמיניץ-פודולסק
בלה שטיינבוק
בלה שטיינבוּק (ברוסית: Белла Штейнбук; נולדה ב-31 במרץ 1960) היא פסנתרנית ישראלית.
ביוגרפיה.
בלה נולדה בבוברויסק שבבלארוס. אמה הייתה מורה ואביה גנדי שטיינבוק היה מאמן כדורגל והוקי קרח בקבוצת בלשינה בברויסק FC Belshina Bobruisk שהייתה מפורסמת בבלארוס. בגיל 5 החלה ללמוד נגינה על פסנתר, ובהמשך עזבה את עיר הולדתה ועברה למינסק כדי להמשיך בלימודי המוזיקה בבית הספר והקונסרבטוריון של מינסק. בעלת תואר מתקדם מהאקדמיה למוזיקה במינסק, בלארוס.
בשנת 1994 עלתה שטיינבוק לישראל עם בעלה ובנה. לאחר שנה בהרצליה, שם לימדה פסנתר בקונסרבטוריון, עברה המשפחה לראשון לציון, שם מתגוררת שטיינבוק עד היום, לאחר שנפרדה מבעלה הראשון. באוגוסט 2010 התחתנה שנית עם הקלרינטן ולדימיר צ'רנומורדיק.
בשנותיה הראשונות בארץ עסקה בעיקר בהוראת פסנתר ומיעטה להופיע בקונצרטים גדולים.
קריירה מוזיקלית.
בשנות השמונים הצטרפה שטיינבוק לאנסמבל הסולנים האוונגרדי (Classic Avantgarde) במינסק וניגנה עמו עד שנת 1994. במהלך הזמן הזה הופיעה בכמה פסטיבלי מוזיקה חשובים בעולם: בשנת 1988 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי בוויטבסק ע"ש סולרטינסקי (Sollertinsky). בשנת 1991 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית (Festival of Modern Music) בהלסינקי, פינלנד. במהלך שנת 1992 יצאה לסיבוב הופעות באירופה, שכלל את פסטיבל המוזיקה החדשה (III Gaida Forum - Festival of New Music) בגלזנקירכן שבגרמניה, פסטיבל מוזיקה של וירטואוזים (III International Music Art Festival Virtuosos) בלבוב שבאוקראינה ופסטיבל ביאנלה באיטליה. בשנת 1993 יצאה שוב לסיבוב הופעות באירופה, שכלל פסטיבלים בינלאומיים למוזיקה קלאסית (גרמניה, רוסיה, מולדובה ופולין). בשנת 1995 ניגנה בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בסנדאי, יפן.
בשנות האלפיים הוציאה מספר אלבומים כולל שניים בינלאומיים שהוקלטו בקנדה.
במהלך שנות האלפיים הופיעה שטיינבוק בפסטיבלים בינלאומיים, בין היתר במקסיקו, קנדה, ארצות הברית וספרד.
במהלך 2004-2005 לוקחת חלק בפרויקט "שלושת הטנורים הישראלים" בהופעות בארצות הברית, כמו כן בגמר פסטיבל הסרטים בטורונטו, קנדה (European Union Film Festival).
26.5.2008 הופיעה בפסטיבל ה10 סן מיגל דה איינדה, מקסיקו.
2010 בלה שטיינבוק מופיעה בשלושה קונצרטים בניו יורק, ארצות הברית.
מרץ 2011 מופיעה בפסטיבל מוזיקה קאמרית באילת, ישראל ביחד עם הכנרת המפורסמת קלואי הנסליפ ( Chloe Hanslip ) מבריטניה.
15.11.2012 הופיעה כחלק מחגיגת 20 שנות ידידות בין בלארוס וישראל בקונצרט חגיגי שהתקיים במינסק, בירת בלארוס.
הקונצרט סוקר בהרחבה בכלי התקשורת של הקהילה היהודית בבלארוס.
בשנת 2011 שטיינבוק הייתה מועמדת לתואר "איש השנה" של ראשון לציון בתחום המוזיקה והאמנות של עולים מחבר העמים.
עד שנת 2014 הספיקה להופיע בפסטיבלים ובאולמות קונצרטים בישראל, בין השאר בהיכל התרבות בתל אביב, צוותא ת"א, בפסטיבל אבו גוש, בתוכנית "מרתון אופראי", פסטיבל המוזיקה הבינלאומי באילת ועוד.
נכון לתחילת 2014 שטיינבוק מלמדת מוזיקה בקונסרבטוריון של כפר סבא ומחזיקה בקריירה עשירה של קונצרטים ומופעים שונים ( ביניהם גם בינלאומיים).
ב-2016 בלה שטיינבוק קיבלה מועמדות לאשת השנה בתחום המוזיקה של הערוץ הממלכתי 9. בלה אחת מחמשת המועמדים הסופיים בקטגוריית מוזיקה.
זלצברגר
דה סילבה
נורווגיה במשחקים האולימפיים
נורווגיה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900). היא נעדרה מאז מהמשחקים פעמיים: מאולימפיאדת סנט לואיס (1904) בשל קשיים במימון המשלחת, ומאולימפיאדת מוסקבה (1980) בשל הצטרפותה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לאורך השנים צברו הספורטאים הנורווגים 160 מדליות, מהן 60 מדליות זהב. הענפים בהם הושג המספר הרב ביותר של מדליות הן שיט (32 מדליות, מהן 17 מדליות זהב, הישג המקנה לנורווגיה את המקום השלישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי בריטניה וארצות הברית), קליעה (32 מדליות, מהן 13 מדליות זהב; נורווגיה מדורגת במקום השביעי) ואתלטיקה (23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב).
נורווגיה השתתפה גם בכל משחקי החורף מאז אולימפיאדת שאמוני (1924). במשחקים אלה הישגיה גבוהים בהרבה: הספורטאים הנורווגים צברו במשחקים אלה 368 מדליות, מהן 132 מדליות זהב, ונורווגיה מדורגת במקום הראשון בטבלת המדליות של כל הזמנים. מספר ענפים בהם בלטו הנורווגים במיוחד הם: סקי למרחקים (121 מדליות, בהן 47 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הראשון בענף זה), החלקה מהירה (84 מדליות, מהן 27 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום השלישי אחרי ארצות הברית והולנד), ביאתלון (41 מדליות, מהן 16 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום השני אחרי גרמניה), סקי נורדי משולב (30 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הראשון בענף זה), סקי אלפיני (36 מדליות, מהן 11 מדליות זהב) וקפיצות סקי (35 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הראשון). נורווגיה היא אחת משלוש מדינות שזכו ביותר מדליות במשחקי החורף מאשר במשחקי הקיץ. שתי המדינות האחרות הן אוסטריה וליכטנשטיין.
אירוח המשחקים.
נורווגיה אירחה פעמיים את משחקי החורף: אולימפיאדת אוסלו (1952) ואולימפיאדת לילהאמר (1994).
אוסלו נבחרה לאירוח המשחקים של 1952 לאחר שהועדפה על פניהן של קורטינה ד'אמפצו ולייק פלאסיד. היא הגישה את מועמדותה גם לאירוח אולימפיאדת החורף 1944, אז הפסידה לקורטינה ד'אמפצו, אך המשחקים בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה. בהמשך הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים גם ב-1968, אך דורגה במקום החמישי אחרי גרנובל, קלגרי, להטי וסאפורו. אוסלו הייתה גם אחת מחמש המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים ב-2022, אך היא הסירה את תמיכתה בשל היעדר תמיכה ציבורית.
לילהאמר התמודדה לראשונה על אירוח המשחקים של 1992, אך דורגה במקום הרביעי אחרי אלברוויל, סופיה ופאלון. היא נבחרה לארח את המשחקים ב-1994, לאחר שגברה על אסטרסונד, אנקורג' וסופיה.
היסטוריה.
עד מלחמת העולם הראשונה.
הפעם הראשונה בה השתתפו ספורטאים נורווגים במשחקים הייתה באולימפיאדת פריז (1900). שבעה ספורטאים נורווגים השתתפו במשחקים, והם זכו בחמש מדליות. הספורטאי הבולט במשלחת היה הקלע אולה אסטמו, שזכה במדליית כסף ובשתי מדליות ארד בתחרויות האישיות, ובמדליית כסף יחד עם הנבחרת הנורווגית בתחרות הקבוצתית. האתלט קארל אלברט אנדרסן זכה במדליית ארד בקפיצה במוט.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס, שבה נורווגיה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908). למשחקים אלה שלחה 69 ספורטאים, שזכו ב-8 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. הקלע אלברט הלגרוד זכה בשתי מדליות זהב, אחת בירי מ-300 מטר, ואחת עם הנבחרת הנורווגית בתחרות הקבוצתית. חברו לנבחרת, אולה סאתר, זכה גם במדליית ארד במקצה הירי מ-300 מטר. האתלט ארנה האלסה זכה בשתי מדליות, מדליית כסף בהטלת כידון ומדליית ארד בהטלת כידון בסגנון חופשי. אתלט נוסף, אדוורד לארסן, זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת. המתאבק יאקוב גונדרסן זכה במדליית כסף, וכך גם נבחרת ההתעמלות.