בשל גילם המופלג שלו ושל אשתו פקפק זכריה בדברי המלאך, וביקש אות מהמלאך להראות שאמת בנבואה. בתגובה, הזדהה המלאך כגבריאל והעניש את זכריה על ספקנותו בכך שהפך אותו לאילם עד היום שבו תתגלה לכל נכונות הנבואה. זכריה יצא מן המקדש ולא יכול היה לברך ולכן הבינו הנוכחים במקדש כי הפך אילם לאחר התגלות של מלאך (לוקס א' 18 - 22).
בשובו לביתו הרתה אלישבע. במהלך ההיריון ביקרה אותה מריה שהייתה באותה עת בהיריון עם ישו. "הביקור" נחשב לאחד האירועים בחיי ישו, ומצוין בכנסיית הביקור בעין כרם (הממוקמת במקום בו, על פי האמונה הנוצרית, ניצב בית הקיץ של אלישבע וזכריה), ובכנסיות רבות ברחבי העולם הנקראות על שם הביקור.
שמונה ימים לאחר הולדת בנם, במהלך טקס ברית המילה חברי המשפחה אמרו שיקראו לילד על שם האב - זכריה, אולם אלישבע התנגדה ודרשה שלבן יקרא בשם "יוחנן". זכריה, שהיה אילם, כתב על לוח "שמו יהיה יוחנן" ובאותו הרגע חזרה לו יכולת הדיבור, והוא נשא את תפילת הבנדיקטוס (לוקס א' 57 - 79).
מסורות אחרות.
בבשורה על פי יעקב מסופר שכאשר הורה המלך הורדוס על טבח התמימים (טבח הילדים שנולדו באזור בית לחם), זכריה סירב לגלות היכן מסתירה אלישבע את בנו ולכן נרצח על ידי חיילי הורדוס בחצר בית המקדש (אירוע המוזכר גם בבשורה על-פי מתי, כ"ג, 35). המסורת הנוצרית מקשרת בין זכריה אבי יוחנן לבין זכריה בן יהוידע, שהיה אף הוא כהן שנרצח בחצר בית המקדש.
קדוש נוצרי.
זכריה ואלישבע מוגדרים על ידי הכנסייה הנוצרית הקתולית כקדושים, ויום חגם הוא ה-23 בספטמבר. בכנסייה הלותרנית יום חגם מצוין ב-5 בספטמבר וכך גם בנצרות האורתודוקסית.
שמותיהם של זכריה ואלישבע מוזכרים בחלק מהמיסטריות של הכנסייה האורתודוקסית כחלק מתפילות טקס הנישואים וטקס ההכתרה.
בכנסייה היוונית אורתודוקסית מצוין יום חגם של זכריה ואלישבע ב-24 ביוני.
הארמנים מאמינים כי שרידי גופתו של זכריה נמצאים במנזר גאנדזסאר בנגורנו קרבאך.
באסלאם.
זכריה (בערבית: زكريا - נהגה "זכריא") נחשב לקדוש גם באסלאם מאחר שיוחנן המטביל (יחיא אבן זכריא), הנזכר בסורת מרים, ה-19 בקוראן, נחשב אף הוא לאחד מנביאי האסלאם. זכריה הוא זה שטיפל במרים אמו של ישו, יוחנן בישר בביאת המשיח דבר שלא מצא חן בעיני אנשי דת "חכמי דת" אשר בתגובה גרמו להריגתם של שניהם.
זכריה הקדוש
זכריה הכהן (פירושונים)
זכריה בן ישראל
ללוב
ללוב (בפולנית: Lelów, ביידיש: לעלאָוו) הוא כפר בדרום פולין. נודע בתרבות היהודית כערש חסידות לעלוב. בשנת 2008 התגוררו בכפר כ-2,127 תושבים. מוזכר לראשונה במסמך מ-1193.
יהדות הכפר.
בכפר התגורר הרב דוד בידרמן, מייסד חסידות לעלוב, שנודע כ"רבי דוד מלעלוב". בכפר גם מצוי אוהל קברו של הצדיק, אליו מגיעים אנשים להתפלל - בייחוד ביום פטירתו ז' בשבט.
בכפר התקיימה קהילה יהודית ותיקה עד לכיבוש הנאצי ב-4 בספטמבר 1939. באותו היום, הוורמאכט כבש את הכפר, הוציא להורג 16 מתושביו, שרף את כנסיית סן-מרטין ואת בית הכנסת של היישוב, אז החלה השמדת יהודי המקום.
נגורנו קאראבך
ישיבת תורת אמת (חב&quot;ד)
ישיבת תורת אמת היא ישיבה ותיקה בארץ ישראל המשתייכת לחסידות חב"ד.
היסטוריה.
בגלגולה הראשון נוסדה הישיבה בחשוון תרע"ב בחברון בשליחות האדמו"ר שלום דובער שניאורסון מחב"ד, כסניף של ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'. הישיבה שכנה בבית רומנו. בראשות הישיבה עמד הרב שלמה זלמן הבלין, שבא ארצה עם שבעה מתלמידי ישיבת תומכי תמימים שבעיירה לובביץ' שברוסיה הלבנה, בהם יחזקאל פייגין, וגם מארץ ישראל בהם יצחק אביגדור אורנשטיין. הישיבה נהייתה חלק מרשת ישיבות תומכי תמימים.
בשנת תרע"ד, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלצו רוב אנשי הישיבה, שהיו נתינים רוסים, לעזוב את הארץ, שנשלטה על ידי הטורקים שעמדו במלחמה עם רוסיה.
בשנת תרפ"ב הוקמה הישיבה בירושלים על ידי הרב אברהם חיים נאה, כהמשך לישיבה הישנה. במשך עשרות שנים שכנה הישיבה בקצה רחוב מאה שערים ובתשכ"ד נחנכה הבניין שלה ברחוב ירמיהו.
במשך השנים הישיבה הייתה בניהול משפחת הבלין והאדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון דרש להעבירה לבעלותה של חסידות חב"ד. בשנת תשי"ב (1952) החליט רבי מנחם מנדל שניאורסון להחליף את הנהלת הישיבה. בעקבות כך התנהל דין תורה בין הרב חנוך הענדל הבלין לחסידות חב"ד בשאלת הבעלות, ובסופו של דבר נפסק בתשט"ז (1956) שהיא תעבור לידי החסידות.
ראשי ומנהלי הישיבה.
מנהל הישיבה ומוסדותיה הוא הרב יהושע יוזביץ'. ראש הישיבה הגדולה החל מאביב תשע"ג הוא הרב אברהם לפידות. הרב יוסף יצחק אופן הוא המשפיע, וכן הרב חיים שלום דייטש
בעבר היו ראשי הישיבה ומנהיגיה הבולטים: הרב שלמה זלמן הבלין עמד בראשות הישיבה מאז היווסדה ועד לפטירתו בשנת תרצ"ו. הרב אלטר שמחוביץ היה המשפיע בישיבה וראש הישיבה מתרצ"ו עד לפטירתו בשנת תרצ"ט. הרב משה אריה לייב שפירא, מחבר ספר "טבעות זהב", היה ראש הישיבה בשנים תרצ"ט-תשכ"ד. לאחר פטירתו, מילא את מקומו תלמידו המובהק, הרב שמואל אלעזר היילפרין שכיהן בראשות הישיבה בשנים תשכ"ד - תשל"ו. הרב אשר לעמל כהן היה ראש הישיבה בשנים תשל"ט - תשמ"ו. הרב בנימין זאב סגל שימש בתפקיד בשנים תשנ"ג-תשע"ג. מאז מכהן הרב אברהם יואל לפידות כראש הישיבה.
מוסדות.
במהלך השנים הוקמו על ידי הישיבה מוסדות נלווים:
אלישבע, אם יוחנן המטביל
אלישבע (ביוונית: Ἐλισάβετ, אֶלִיסַבֵּט) היא קדושה נוצרייה. על פי המסופר בברית החדשה הייתה רעייתו של זכריה הכהן ואימו של יוחנן המטביל.
קורות חיים.
על פי המסופר בבשורה על פי לוקאס (פרק א' 36) בברית החדשה אלישבע הייתה קרובת משפחה של מרים, אם ישו. היפוליטוס הקדוש קבע כי הן היו בנות דודות (אימה של אליזבת, סובה, ואימה של מרים, חנה היו אחיות).
על פי הבשורה על פי לוקאס אלישבע הייתה בת למשפחת כוהנים (לוקאס א' 5), ונישאה לבעלה זכריה שהיה אחד ממשמרות הכהונה בבית המקדש השני. לוקאס מספר כי אלישבע ובעלה היו צדיקים, אולם אלישבע הייתה עקרה ולא נולדו להם ילדים.
בעת שהקטיר קטורת על מזבח הזהב בבית המקדש התגלה לזכריה מלאך שניבא את הולדת בנו.
במהלך הריונה של אלישבע ביקרה אותה מרים - אירוע המכונה "הביקור". ביקור זה התרחש בבית הקיץ של אלישבע וזכריה -מקום המזוהה כיום בכנסיית הביקור בעין כרם (אף שבברית החדשה מצוין כי המקום הוא "עיר ביהודה", אשר יש המזהים אותה עם חברון).
על פי המסופר בספר לוקאס, כאשר ברכה מרים את אלישבע קפץ התינוק בביטנה. אלישבע התמלאה ברוח קודש וקראה למרים "ברוכה את מנשים, וברוך פרי בטנך" (לוקס א' 41 - 42).
בתשובה השיבה מרים את ברכת המגניפיקט.
לאחר הולדת בנה נאלצה אלישבע להסתתר מחיילי הורדוס אשר הורה על טבח התמימים. כאשר הגיעו החיילים לביתה קראה אלישבע אל ההר שיסתיר אותה והסלע פתח את פיהו ואלישבע הסתתרה מאחוריו. בכנסית הביקור מצוי סלע שהנוצרים מאמינים שהסתיר את אלישבע.
אלישבע קבורה במנזר יוחנן במדבר, בסמוך לירושלים.
קדושה נוצרית.
אליזבת, ובעלה זכריה נחשבים לקדושים על ידי הכנסייה הנוצרית קתולית והכנסייה היוונית אורתודוקסית. על פי הקתולים יום חגה מצוין ב-5 בנובמבר ועל פי היוונים אורתודוקסים והכנסייה האנגליקנית, יום חגה מצוין ב-5 בספטמבר (יחד עם יום חגו של בעלה).
אקה טקשלשווילי
חנה הקדושה
בנדיקטוס (תפילה)
בנדיקטוס (בלטינית: Benedictus) הנקרא גם "שירו של זכריה" או "תפילת זכריה" היא תפילה נוצרית המופיעה בספר הבשורה על-פי לוקאס של הברית החדשה (לוקס א' 68 - 79). תפילה זו היא אחת משלוש התפילות המופיעות בבשורה זו (יחד עם המגניפיקט והנונק דימיטיס).
התפילה היא שיר הודיה הנאמרת על ידי זכריה לאחר הולדת בנו - יוחנן המטביל ולאחר הרפאותו מאילמותו (אילמות שנגרמה לו, לאחר שלא האמין למלאך גבריאל שבישר לו על הולדת בנו, בעת שהקטיר קטורת לפני מזבח הזהב בבית המקדש השני).
חלקי התפילה.
לתפילה שני חלקים. החלק הראשון (פסוקים 68 - 75) הם שירת הודיה על התגשמות התקווה לבא המשיח (שהכוונה לישו הנוצרי).
החלק השני של התפילה היא פנייה של זכריה לבנו וקריאה לבן להיות חלק מהגאולה, להפוך לנביא ולהטיף לחזרה בתשובה לפני בא המשיח.
נוסח התפילה.
התפילה בלטינית:
התפילה בעברית:
נונק דימיטיס
נונק דימיטיס (בלטינית: Nunc dimittis) המכונה גם שירו של שמעון או תפילת שמעון היא תפילה מתוך הבשורה על-פי לוקאס בברית החדשה () ואחת משלוש התפילות בבשורה זו (יחד עם המגניפיקט והבנדיקטוס). התפילה נקראת על שם מילותיה הראשונות בלטינית, שמשמעותן "עתה הרשה".
על פי המסופר בברית החדשה, בבשורה על פי לוקס, שמעון היה יהודי אדוק, אשר ביקש מרוח הקודש לא למות עד אשר יראה את בא המשיח. כאשר מרים ויוסף, הורי ישו הביאו אותו לבית המקדש השני לטקס פדיון הבן, שמעון ראה את הילד, לקח אותו בזרועותיו ואמר את התפילה.
נוסח התפילה.
המקור ביוונית:
לטינית (הוולגטה):
אנגלית (תנ"ך המלך ג'יימס):
עברית (תרגום פרנץ דליטש, בשינויים קלים):
הלחנה.
מלחינים רבים הלחינו את התפילה (לרוב יחד עם תפילת המגניפיקט) מאחר שהתפילה (כמו גם המגניפיקט) נאמרים כחלק מנוסח התפילה האנגליקני של תפילת ערבית ותפילת הלילה.
התפילה נאמרת גם בתפילת הקומפליטוריום של הכנסייה הקתולית ובתפילת הערבית של הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
חיפושית גוליית
חיפושית גוליית (שם מדעי "Goliathus") היא סוג של חרק ממשפחת הזבליתיים בסדרת החיפושיות והיא בין החרקים הגדולים בעולם ומכאן נובע שמה. ניתן למצוא אותה במרבית יערותיה הטרופיים של אפריקה, שם היא ניזונה בעיקר מצוף
ומפירות.