לפי רבי עקיבא, המילים "וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע עַל פְּנֵי הַשָּׂדֶה" מיותרות לכאורה, שהרי התורה פירטה בפסוק את כל מיני הטומאות הקשורות לטומאת מת: קבר, טומאת הנגרמת על ידי נגיעה במת או באחד מאבריו, וטומאת כלי מתכת הנלמדת מ"חרב". המילים "על פני השדה" מלמדים כי קיימת טומאה נוספת הקשורה לטומאת מת, והיא טומאת גולל ודופק. רבי ישמעאל, חלוק על רבי עקיבא, ולפיו הפסוק בא ללמד הלכה אחרת שקשורה לטומאת מת, למעט עובר מת, שאינו מטמא כל עוד שהוא במעי אמו, מכיוון שכתוב "על פני השדה" שמשמע שמדובר בטומאה גלויה ולא בטומאה כזו שאיננה גלויה. טומאת גולל ודופק, לדבריו, אינה פסוק מפורש, אלא הלכה למשה מסיני.
הטומאה.
הראשונים נחלקו מהו גולל ומהו ודופק. לפי רש"י גולל הוא כיסוי הארון של המת, ודופק הוא דף של עץ שמניחים בצד הארון. כך סוברים גם בעלי התוספות במסכת ברכות שמוסיפים שרק הצד החיצון של הדופק - במקרה זה הארון - מטמא.
לעומת זאת, בעלי התוספות במסכת שבת אינם מסכימים עם פירוש רש"י, והם מפרשים שהגולל היא מצבה - . התוספות מביאים מספר ראיות לדבריהם, האחת - כי הלשון גולל נופל באבן כאמור: "וגללו את האבן". ראיה נוספת, מהלשון "על פני השדה" שמשמע שמדובר בדבר גלוי כמו מצבה, ולא בדבר שמונח בתוך הקבר - ארון המת. דופק, לשיטת התוספות, הן שתי אבנים שנותנים אחת לראשו ואחת לרגליו לסימן.
בנוסף נחלקו הראשונים, מה דינם של גולל ודופק לאחר שסיימו את תפקידם, ואינם משמשים למת. לפי רש"י גם במקרה זה הם טמאים וכן דעת הרשב"א, שמסביר זאת בכך שהפסוק כולל טומאה זו וטומאת חרב שנגעה במת בבת אחת, וכמו שחרב מטמאת אדם גם לאחר שנגעה במת, כך גם גולל ודופק. רבי מאיר שפירא מעיר כי טעם זה הוא דווקא לפי רבי עקיבא, אבל לפי רבי ישמעאל שנלמד מהלכה למשה מסיני, ייתכן שהגולל ודופק אינו מטמא לאחר שהפסיק לשמש בתפקידו.
אבל דעת הרמב"ם היא שלאחר שפירש הגולל והדופק מתפקידו, אין הוא מטמא עוד.
ג'נוסייד (סרט)
ג'נוסייד (באנגלית: Genocide) הוא סרט תיעודי משנת 1982 של הבמאי ארנולד שוורצמן אודות שואת יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
באמצעות יומני חדשות, מונטאז' תמונות סטילס וקטעי אנימציה, הסרט מגולל את מהלך האירועים מגילויי האנטישמיות, דרך עליית הנאצים לשלטון ועד הפתרון הסופי. הקריינות בסרט מוגשת על ידי השחקנית אליזבת' טיילור והבמאי אורסון וולס (האזרח קיין).
הסרט הופק בשיתוף מרכז ויזנטל, ותורגם ל-15 שפות. בביקורת של הניו יורק טיימס נכתב על הסרט כי הוא "אינו יכול לשפוך אור חדש על השואה, אבל הוא מאשש את הזוועה בפירוט חד, המקדם את מטרתו המושבעת של מר ויזנטל שלא לאפשר לשכוח זאת".
חמד בן עיסא אל ח'ליפה
זאיד בן סולטאן אל נהיאן
ח'ליפה בן זאיד אל נהיאן
ח'ליפה בן סלמאן אל ח'ליפה
אל ח'ליפה
קבוס בין סעיד אל סעיד
פרטי כל
עץ לימון (סרט)
הסרט עץ לימון, בבימויו של ערן ריקליס, עוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני, תוך התמקדות במאבקה של אלמנה פלסטינית נגד שר הביטחון, שגר בשכנות עמה, הרוצה להרוס את מטע עץ הלימון של משפחתה, הנמצא בסמוך לגדר הביטחון.
עלילה.
שר הביטחון הישראלי, ישראל נבון (דורון תבורי), עובר לגור על גבול ישראל והגדה המערבית. כאשר מבנה הנמצא בצד הישראלי בסמוך לקו הביטחון. השירות החשאי הישראלי רואה במטע עצי הלימון של סלמה זידאן (היאם עבאס), אלמנה פלסטינית שמשפחתה טיפלה בשטח במשך דורות, איום לשר ואשתו. רשויות הביטחון מציבות עמדת שמירה וגדר תיל מסביב למטע וכן הוראה לעקור את עצי הלימון.
סלמה מרגישה מבודדת מכיוון שבנה עבר להתגורר בוושינגטון ובנותיה נשואות. זקן הכפר, אבו קמאל (מכרם ח'ורי), מייעץ לה להיכנע, אבל היא מחליטה לשכור עורך דין צעיר בשם זיאד דאוד (עלי סלימאן). הם לוקחים את טיעוניהם עד לבית המשפט העליון, בפני השופטת לבנת (ריקי חיות). מירה נבון (רונה ליפז-מיכאל), אשת השר, מזדהה עם סלמה. המקרה מקבל תשומת לב תקשורתית ומירה מעניקה ראיון בחדשות שבעלה מתחרט עליו. מירה מאמינה כי הצבא הישראלי הגיב בחומרה והיא גם שותפה לתחושת הבדידות של סלמה. יחסים סבוכים ולא לגמרי ברורים מתפתחים בין הנשים. כאשר בית המשפט מבטל את הפניה הפלסטינית, מירה עוברת דירה וחומת בטון נבנית בקרקע שבין סלמה ובית שר הביטחון. בסוף הסרט השוט האחרון מראה כי עצי הלימון נכרתו. הסרט צולם בפרדסי קיבוץ ניר אליהו.
קבלת הסרט.
הסרט יצא בישראל ב-27 במרץ 2008. וב-17 באפריל 2009 הוא יצא לקהל הבינלאומי בהפצת IFC Films. הסרט התקבל באופן חיובי בעולם. באתר "Rotten Tomatoes" הוענק לו ציון 91, והוא תואר כך:
זכיות בפרסים.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, זכה ריקליס ב"פרס בחירת הקהל". בפרסי הקולנוע של אסיה פסיפיק, עבאס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, וריקליס ועראף זכו בפרס "התסריט הטוב ביותר". עראף וריקליס היו מועמדים לפרס "התסריט הטוב ביותר" בטקס פרסי הקולנוע האירופי, שבו עבאס הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הטובה ביותר".
עבאס זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" מבין פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע על שם שייקה אופיר, וכן מטעם הסרט הועמדו: מיגל מרקין עבור העיצוב האמנותי הטוב ביותר, רונה דורון עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר, טובה אשר עבור העריכה הטובה ביותר, חביב שאדה עבור המוזיקה הטובה ביותר, גיל תורן ואשי מילוא עבור הפסקול הטוב ביותר, וערן ריקליס עבור הבימוי הטוב ביותר.
הצגה.
הצגה המבוססת על הסרט, בבימויה של דדי ברון, הועלתה במרץ 2011 בתיאטרון של דיסלדורף. את המוזיקה להצגה כתב עומר קליין.
הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה
בהלכה, גר שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה הוא אדם שהריונו ברחם אמו החל כאשר אמו הייתה גויה - וממילא גם העובר, ובתקופת ההריון התגיירה אמו, כך שלידתו הייתה לאמה יהודייה. דינו של גר כזה, שווה בדינים רבים ליהודי ובדינים רבים אחרים לגר.
רקע.
בהלכה קיימים שלושה מיני מעמדות:
שני מאפיינים אלו קיימים בגר שהורתו שלא בקדושה והורתו שלא בקדושה. חלק מהדינים, הקשורים לאי הייחס של גר כזה לאביו, קיימים גם בגר שהורתו ולידתו היו בקדושה ואפילו ביהודי רגיל, אם האב היה גוי. הלכות אלו נחשבות כאקטואליות ביותר בקהילות אורטודקוסיות המתירות הזרעה מלאכותית מזרע של גוי. בן כזה נחשב לאדם שאין לו אב, אלא אם, מכיוון שיהודי אינו מתייחס אחר אב גוי. זו גם אחת מהסיבות שבשלהם נאסרה ההזרעה מלאכותית ברוב הקהילות החרדיות ובחלק גדול מהקהילות הדתיות, שכן תינוק שנולד מהזרעה מלאכותית באופן סודי כנהוג, אין ידוע שהוא אינו נחשב כבנו של אביו, הוא עלול לפטור את אשת אחיו מהאם מהחליצה שלא כדין, לעלות לברכת כוהנים שלא כדין, ובעיות רבות אחרות. הפוסק הבולט ביותר שמתיר זאת הוא הרב משה פיינשטיין, שגורמים חרדים ניסו להפיץ שמועה לפיה הוא חזר בו באחרית ימיו, אך פוסקים אחרים ובראשם הרב שמואל וואזנר אוסרים לבצע הזרעה כזו, מסיבות רבות שהוזכרו וגם רבות אחרות.
מעמד.
גר שהורתו שלא בקדושה נחשב כיהודי, ולכן למרות שגר פסול לדון יהודי מכיוון שכתוב , שכל שררה בעם היהודי תנתן רק למי שהוא יהודי ביולוגית, הרי שגר שהורתו שלא בקדושה אבל לידתו בקדושה כשר לדון יהודי בדין תורה. אך הוא פסול להצטרף לשמש כדיין בבית דין שעורכים את החליצה, שבו נאמר פסוק נוסף הבא ללמד שלדין זה כשר רק מי שנחשב כישראל גמור מצד אביו ומצד אמו.
בפרשת נערה המאורסה קובעת התורה, שלמרות שעונש הסקילה מוטל על נערה שהייתה מאורסת וזינתה בזמן האירוסין (קידושין) לאחר שכבר נחשבה לאשת איש, רק אם היא יהודיה גמורה ולא גיורת, הרי שגם נערה כזו שהורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה, נסקלת. במסכת כתובות מלמד ריש לקיש דין זה מהמילה הנוספת , בפסוק.
לעומת זאת, החלקים האחרים הכתובים בפרשה - פרשת מוציא שם רע הקובעת כי הבעל הוציא עליה שם רע שזינתה והתברר שהדבר שקר עליו לשלם מאה סלעים ומלקות, אינקם קיימים בנערה כזו, מכיוון שהריבוי שנלמד מהמילה בא לרבות את העונש רק לעניין מיתה, כמשמעות המילה.
יחס.
ככלל, קובעת התורה שגר שנתגייר כתינוק שנולד דמי, ואינו מתייחס אחר אביו ואמו כלל. מכיוון שכך, מעיקר הדין גר שהורתו הייתה שלא בקדושה, כך שבזמן שבו באופן רגיל חלה האבהות - הוא היה נחשב לגוי (כחלק מגוף אמו), ולכן הוא לא מתייחס אחר אביו. לעומת זאת, הוא נחשב כבנה של אמו, מכיוון שהייחס בין אדם לאמו הוא במשך כל זמן ההריון עד הלידה, ומכיוון שבמשך חלק מזמן זה, לאחר הגירות שהתגיירה אמו (וחל גם על העובר) הוא ואמו השתייכו לעם היהודי, הוא מתייחס אחר אמו.
ירושה.
מכיוון שכך, אם מת האב הגוי, הגר לא אמור לרשת אותו מדין תורה, שכן דין ירושה מהתורה הוא דווקא כאשר גוי יורש גוי או יהודי יורש אב יהודי, אך לא יהודי שנתגייר, שאינו מתייחס לאביו שלפני הגירות. למרות זאת, יש גר מסוים שהמחזיר לו כסף שהיה בידו מאביו המת, רוח חכמים נוחה הימנו - כלומר הדבר נחשב כהגון. לפי רש"י ותוספות הכוונה היא לגר רגיל, שהורתו ולידתו היו שלא בקדושה, שאז כדאי להחזיר לו, שמא אם לא יקבל את ירושת אביו יתגבר עליו יצרו הרע ויחזור לסורו כי הוא יחשוב שהוא יכול לחזור ולהיות גוי ולירש את אביו. לעומת זאת, גר שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה, אין להחזיר לו, מכיוון שגזרו חז"ל שמא גר כזה,שנולד לאמה יהודייה, אם ינהגו עמו כיהודי גמור, יחשבו שהוא יהודי גמור, דבר שאינו נכון, ודבר זה עלול להביא לידי מכשולות גמורים, כמו למשל שייבם את אשת אחיו, למרות שעל פי ההלכה אסור לו לייבם אותה.