תמזה
נהר התמזה (באנגלית: River Thames - מבוטא: "טמז", ) הוא נהר הזורם בדרום מזרח אנגליה בממלכה המאוחדת ונשפך אל הים הצפוני באזור התעלה האנגלית. הנהר זורם דרך העיר לונדון. אורכו של הנהר 346 ק"מ ועומקו מתחת לגשר לונדון הוא 1.8 מטר..
תוואי.
מקורו של הנהר בכפר קמבל שנמצא באזור הקוטסוולדס. הנהר זורם דרך העיר אוקספורד שם הוא מכונה "איסיס" - שריד לשמו הלטיני של הנהר "תמזיס" - "Tamesis". בהמשך זורם הנהר דרך ולינגפורד, רדינג, הנלי על התמזה, מידנהד, איטון, וינדזור והעיר לונדון.
בלונדון, נהר התמזה עובר דרך המפטון קורט, גני קיו, הבריכה של לונדון וּגריניץ'.
בחלקו הגדול, נהר התמזה הוא נהר גאותי, כלומר, ברובו הוא מלא במי ים הנכנסים לתוכו בזמן הגאות, ומגיעים עד לעומק של 90 ק"מ לתוך היבשה.
היסטוריה.
במאות ה-16 וה-17 מרבית התנועה בין העיר לונדון, הסיטי, לבין וסטמינסטר עברה דרך התמזה.
במאות ה-17 וה-18, תקופה המכונה עידן הקרח הקטן, קפא הנהר בחורפים, דבר שאיפשר הקמת ירידים על הנהר הקפוא. החל משנת 1814 הפסיק הנהר לקפוא בחורף עקב עליית הטמפרטורות ועקב הקמת גשר לונדון החדש, גשר שהיו לו קשתות רחבות יותר, שאפשרו מעבר של יותר מי ים במעלה הנהר.
במאה ה-18 הפך נהר התמזה לנהר העמוס ביותר בעולם בתנועת ספינות ואוניות. גודלה של האימפריה הבריטית והמסחר הרב שעבר בנהר לעיר לונדון, הביאו לעומס רב ואף לתאונות. ב-3 בספטמבר 1878 התנגשה אוניית התענוגות הנסיכה אליס באוניה בייוול קסל, תאונה שגרמה למותם של 640 נוסעים.
בשנת 1858 הזיהום של הנהר הגיע לדרגה כה גבוהה, שבשל הסירחון לא יכלו אנשים להתקרב אל הנהר, דבר שהביא לפינויו של הפרלמנט הבריטי בוסטמינסטר. בעקבות זיהום זה שכונה "הסירחון הגדול" נמצאו הכספים לבניית מערכת ביוב עירונית שנבנתה תחת גדות הנהר החדשות, האמבנקמנט. מאז לא נשפכים השפכים של העיר לונדון ישירות אל תוך הנהר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה מחסום התמזה במטרה למנוע הצפות של העיר לונדון על ידי הנהר הגואה.
ספורט.
אירוע תחרותי המתקיים על הנהר הוא מרוץ הסירות האוניברסיטאי המתקיים כל שנה בקיץ, בין אוניברסיטת אוקספורד לבין אוניברסיטת קיימברידג'.
מעברים על הנהר.
הידועים שבמעברים הם:
קמבל
קמבל (באנגלית: Kemble) הוא כפר במחוז גלוסטרשייר, אנגליה. כפר זה נמצא במרחק כששה קילומטרים ממוצאו של נהר התמזה, הוא הכפר הראשון על נהר התמזה. חלקים מהכנסייה היפה שלו מתוארכים לשנת 1250.
הכפר קמבל היה בעבר צומת מסילות ברזל מרכזי, אשר חיבר את קו גולדן ואלי העובר מסווינדון לצ'לטנהאם, עם הקווים שהסתעפו ממנו. קווים נוספים אלה אינם פעילים מאז שנות ה-60, אולם בכפר נותרה תחנת רכבת גדולה ובעלת חשיבות, בה עוברים מספר רב של נוסעים מדי יום. תחנה מקומית זו לא נפתחה לנוסעים עד שנת 1882, אז החליפה את דרך טטברי הסמוכה.
בכפר נמצא שדה התעופה קמבל אשר שימש בעבר כשדה אימונים של הצוות האירובטי "החיצים האדומים" של חיל האוויר המלכותי. כיום משמש שדה התעופה כמוזיאון של אווירונאוטיקה.
עקבה
עַקַבָּה (בערבית: العقبة; תעתיק: "אל-עקבה") היא עיר בדרום-מערב ירדן, השוכנת לחופו של מפרץ אילת, ממזרח לעיר אילת שבישראל. העיר היא בירת מחוז עקבה ומשמשת כמרכז תיירותי, בעיקר לצלילה. בשנת 2015 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-148,398 תושבים. נמלה הוא היחיד במדינה, ודרכו עובר רובו המכריע של הסחר הבינלאומי של ירדן.
היסטוריה.
העת העתיקה.
האזור שבו שוכנת עקבה נודע בשם אילת בעברית (וככל הנראה, גם באדומית) בימי קדם. באזור שכן יישוב כבר בשנת 4000 לפני הספירה לערך, ובתל חליפה, כ-4 ק"מ מערבית למרכז העיר, סמוך לגבול הבינלאומי עם ישראל, נחשפו שרידיו של מרכז עיבוד נחושת אשר פעל בין המאה ה-10 למאה ה-5 לפנה"ס. מטבעות אקסומיים וקרמיקה מסין מעידים על כך שהעיר שמשה כמרכז מסחרי בינלאומי, אשר היה מקושר באמצעות דרך המלך אל פטרה ודמשק בצפון, ואל מצרים במערב. העיר הייתה מרכז אדומי ולאחר מכן שימשה את הנבטים. בתקופת בית תלמי כונה המקום בשם "ברניס", ובפי הרומאים "איילה" ו"אאלאנה". בתקופה הרומית העיר ונמלה פרחו, והקיסר טראיאנוס חידש את דרך המלך, אשר זכתה לשם "ויה טראיאנה נובה". בתקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס הועבר הלגיון העשירי פרטנסיס מירושלים אל איילה, ובעיר נחשפה כנסייה ביזנטית המתוארכת לסוף המאה ה-3.
ימי הביניים.
בשנת 650 נכבש האזור על ידי עות'מאן בן עפאן, אשר הקים בעקבה את העיר המוסלמית איילה מדרום ליישוב הרומי-ביזנטי. העיר שאורכה הגיע ל-175 מטרים ורוחבה עמד על 145 מטרים, הוקפה בחומה בעובי של 2.6 מטרים ובגובה של 4.5 מטרים, ונקבעו בה 24 מגדלים. איילה שגשגה תחת שלטונם של בית אומיה, בית עבאס והפאטימים; אך בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13 החלה לשקוע בעקבות התקפות הבדואים והצלבנים ובשל רעידת אדמה שפקדה אותה ב-1068. ב-1116 כבש בלדווין הראשון מלך ירושלים את העיר ללא התנגדות, והקים עיר חדשה כחצי קילומטר מדרום לעיר המוסלמית. בעיר החדשה הוקמה מצודה, ובמקביל בוצר אי האלמוגים השוכן מולה, לחופי סיני. ב-1170 לכל המאוחר, כבש צלאח א-דין את העיר מידי הצלבנים, וב-1250 היא נכבשה בידי הממלוכים. לקראת סוף השלטון הממלוכי הקים הסולטאן אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי (1501-1516) מצודה במקום בו שכנה המצודה הצלבנית, אך הדבר לא מנע את כיבוש העיר בידי האימפריה העות'מאנית. חשיבותה של עקבה ירדה והיא הייתה לכפר דייגים קטן.
בין השנים 1841–1892 הוצב חיל מצב מצרי בעקבה וסביבתה כדי להגן על עולי הרגל ממצרים. בשנת 1892 הוחלף הכח המצרי בידי הסולטאן הטורקי.
המאה ה-20.
עם סלילת מסילת הרכבת החיג'זית בתחילת המאה ה-20 עלתה חשיבותו של נמל עקבה. במלחמת העולם הראשונה נסוגו העות'מאנים מעקבה, והיא נכבשה בהנהגתם של השריף חוסיין והאמיר פייסל במסגרת קרב עקבה בשנת 1917. לאחר המלחמה העיר הייתה למושא מחלוקת בין ערב, עבר הירדן ומצרים. העיר הייתה למעשה לחלק מממלכת חיג'ז, על אף שבריטניה לא הסכימה לכך ולעמדתה הגבולות לא נקבעו באופן רשמי. בשנת 1924 הוחל בסלילת כביש בין רבת עמון ועקבה כדי לבסס את הקשר בין עקבה ועבר הירדן. לאחר שחוסיין בן עלי ויתר על כתרו כמלך חיג'ז הוא עבר לעקבה. אך בלחץ משפחת סעוד דרשו הבריטים מחוסיין לעזוב את עקבה והעיר עברה לידי המנדט הבריטי של עבר הירדן בשנת 1925. על פי הגרסה הבריטית, בהסכם אבן סעוד-קלייטון – הסכם חדא (اتفاقية حداء) – בנובמבר 1925 נקבע כי עקבה תהיה חלק מעבר הירדן. לעומת זאת, העמדה של משפחת סעוד הייתה שההסכם קבע את הגבולות במזרח ולא באזור עקבה, שצריך להיות בידי ערב הסעודית. בהסכם הותוו גבולות בין נג'ד לעבר הירדן ואזור מעאן הועבר לידי עבר הירדן.
בקיץ 1932 בעת המרד של אבן רפאדה נגד אבן סעוד בערב הסעודית עגנה אוניית מלחמה בריטית ליד עקבה ופורסם שבריטניה מספחת את עקבה לשטחה כמושבת כתר, שמועה שהוכחשה על ידי בריטניה. אולם השמועות הביאו לזעזועים בממשלת עבר הירדן ותסיסה בעולם הערבי.
בשנת 1965, כדי לסייע לעקבה ולממלכה הירדנית, נחתם חוזה החלפת שטחים בין ירדן לערב הסעודית (). ירדן הגדילה את המוצא שלה לים על ידי תוספת של 19 קילומטרים של חוף במפרץ עקבה וקיבלה שטח של 6,000 קמ"ר בפנים הארץ. בתמורה העניקה לממלכה הסעודית שטח מדברי של 7,000 קמ"ר. הממלכות מקיימות משא ומתן לגבי עסקה נוספת שתגדיל עוד יותר את המוצא הימי היחיד של ירדן.
עקבה הייתה השער העיקרי ליבוא מוצרים לעיראק בשנות השמונים של המאה ה-20, כאשר המוצא הימי של עיראק אל המפרץ הפרסי היה מוגבל בשל מלחמת איראן–עיראק, ועד פרוץ מלחמת המפרץ בשנת 1991.
כלכלה ותיירות.
מאז שנת 2001 מוכרזת עקבה כאזור כלכלי מיוחד המנוהל על ידי "רשות האזור הכלכלי המיוחד של עקבה" (Aqaba Special Economic Zone Authority או ASEZA). כלכלת העיר מתבססת על התיירות ועל פעילות נמלה, ושיעור הצמיחה הכלכלית שלה גדול מהממוצע הלאומי. בעיר הנהנית מהקלות מיסוי מסוימות, הולכים ומוקמים מספר פרויקטים נדלניים רחבי היקף, בעיקר בתי מלון, דוגמת "מפרץ טטלה", "סריאת אל-עקבה" ו"איילה אואזיס". פרויקט רחב היקף נוסף הוא "מארסה זאייד" שיכלול מרינה ובה מקום עגינה לכ-300 סירות, מסוף לאוניות תענוגות ומספר בתי מלון.
מאחר שנמל עקבה הוא הנמל היחיד בירדן, כמעט כל הסחר הבינלאומי של המדינה עובר דרכו, ובכלל זה ייצוא הפוספטים של המדינה. לצד הנמל התפתחה תעשייה כבדה והוא משמש גם כמרכז לוגיסטי של מספר חברות בינלאומיות. מסוף הפוספטים והתפזורת שוכן מייד מדרום לעיר, בעוד שנמל המכולות ורציף המעבורת לסיני שוכנים כשבעה ק"מ דרומית למרכז העיר. נמל צבאי ומסוף דלק פועלים בדרומה של רצועת החוף הירדנית. קיימות תוכניות להקים נמל חדש סמוך לגבול הסעודי, ולחסל את הנמל הקיים. ביוני 2022 אירע בו אסון דליפת כלוריד שהוביל למותם של 13 אנשים.
סמוך לגבול הסעודי פועלת תחנת הכוח הגדולה בירדן. תחנת הכוח מורכבת מחמש יחידות ייצור תרמיות בהספק של 130 מגה ואט כל אחת, ומשתי יחידות הידראוליות בהספק של 3 מגה ואט כל אחת. בסך הכל מייצרת התחנה חשמל בהספק כולל של 656 מגה ואט, השקולים ל-43 אחוזים מיכולת ייצור החשמל של הממלכה. התחנה נחנכה בשנת 1985 והורחבה בשנת 1996. תחילה הונעה תחנת הכוח בנפט, אך לאחר הנחת צינור הגז הערבי היא הותאמה לפעילות בגז טבעי.
התיירות היא אחד מענפי הכלכלה החשובים בעיר, ולצד חופי העיר והספורט הימי המשגשג בה, היא משמשת כנקודת מוצא לתיירים המבקרים בפטרה ובוואדי ראם. עקבה נבחרה כעיר התיירות הערבית לשנת 2011.
חג'אז