כבר בשנת 1953 החלו להתפרק המעברות, חלקן בדרך ספונטנית ובלתי מאורגנת, בשל עזיבת תושביהן למקומות אחרים וחלקן פורקו באופן מכוון על ידי המדינה במטרה להפוך את המעברה לצורת התיישבות שונה.
להפתעתם של אנשי הסוכנות, היו קבוצות עולים שסירבו לעזוב את המחנות ובחרו להישאר תחת חסות הסוכנות ובמימונה. בתגובה הפעילה הסוכנות סנקציות, הפסיקה את חלוקת המזון וסגרה את המטבחים במחנות כדי לאלץ את המתיישבים להתפנות. מינואר 1952 עד מאי 1955, ירד מספר דרי המעברות מ-157,140 נפש ל-88,116 נפש. רוב היוצאים מן המעברות עברו לשיכוני קבע בין השנים 1960-1957. בסוף 1963 נשארו במעברות 15,300 נפש.
מעברות רבות הפכו לערים ולעיירות חדשות. כך למשל: קריית מלאכי, שדרות, בית שאן, בית שמש, קריית שמונה, ירוחם ועוד. היו מעברות שהפכו לשכונות בתוך ערים קיימות דוגמת פרדס כץ בבני ברק, כפר נחמן ברעננה, עמישב בפתח תקווה ועוד.
"מעברות מודרניות".
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הוקמו אתרי קרוונים כדי לשמש שיכון זמני לעולים שהגיעו ממדינות ברית המועצות ומאתיופיה. אתרים אלה שימשו למעשה כמעברות, והיה להם גם תפקיד בפתרון מצוקת הדיור של תושבים מקומיים. עידן מעברות אלו תם ב-20 בינואר 2004, עם פירוקה של המעברה האחרונה: חצרות יסף.. יש לציין, כי בקרוונים אילו היו מים זורמים וחשמל בכל יחידת דיור, מאחר והמדינה הייתה עשירה יותר, ויכלה להעמיד את הממון הנדרש לשם כך.
בשנת 2005 הוקמו שכונות קרווילות, סמוך ליישוב ניצן ליד אשקלון, בחבל שלום ליד המושבים יתד ויבול, וסביב היישוב יד בנימין – כדי לשמש דיור זמני למפוני גוש קטיף עד שייבנו בתי הקבע שלהם. רבים הגדירו שכונות אלו כ'מעברות', כהסתייגות מתנאי המחיה הירודים בהן.
אזבסטון 94 א' שבקריית מוצקין הוא מבנה המעברה היחיד שעדיין מתגוררים בו.
המהפכה החוקתית
המהפכה החוקתית בישראל היא תהליך של הרחבת הביקורת השיפוטית על חוקי הכנסת, בעקבות חקיקתם, בשנת 1992, של שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: ו. רוב הרכב בית המשפט העליון בראשות השופט אהרן ברק, בעת שכיהן כשופט בית המשפט העליון ואחר כך כנשיא בית המשפט העליון, התייחסו אל חוקים אלה כאל בעלי מעמד על-חוקי הדומה לחוקה, שעל-פיו ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה אליהם. עם חקיקת חוקי יסוד אלה ופרשנותם באופן זה על ידי בית המשפט, חל שינוי מהותי בצורת השלטון במדינה ובמעמדן של זכויות האדם בישראל, יחד עם עליית כוחו של בית המשפט העליון (בפרט בשבתו כבג"ץ) לעומת הכנסת והממשלה.
ביסוס המהפכה החוקתית מיוחס לאסכולה שהוביל נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, הדוגלת באקטיביזם שיפוטי. אסכולה זאת, לגווניה, נתמכה על ידי רוב השופטים בהרכב, משפטנים ונבחרי ציבור רבים. נבחרי ציבור וכן משפטנים (ביניהם נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי והפרופ' רות גביזון) חולקים על גישה זו, ולשיטתם לא היה מוסמך בית המשפט העליון לעשות שימוש בחוקי יסוד אלו על מנת להנהיג "מהפכה חוקתית".
בעקבות המהפכה החוקתית, הפך נושא האקטיביזם השיפוטי ומעמדו של בג"ץ לנקודת מחלוקת מרכזית בשיח הפוליטי בישראל.
הדרך אל המהפכה החוקתית.
ניסיונות מוקדמים.
הקושי לכונן חוקה לאחר קום המדינה, הוביל בשנת 1950 להחלטת הררי, לפיה החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שאמורים יהיו להתאגד לבסוף לכלל חוקת המדינה. עם זאת, עמדתם של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושל הממשלה בראשותו הייתה שאין לתת לחוקי היסוד מעמד משפטי שונה מזה של כל חוק אחר. מנגד, מנחם בגין כתב באותן שנים שיש לתת לחוקי היסוד מעמד משפטי גבוה יותר.
עם השלמתו של בשנת 1958, הודיעה ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת כי חוק היסוד הבא יעסוק בזכויות האדם, אך לא התקדמה במימוש הבטחה זו. בעקבות זאת הגיש ח"כ הנס קלינגהופר לכנסת החמישית (ב-15 בינואר 1964) את הצעת חוק-יסוד: מגילת זכויות היסוד של האדם, תשכ"ד-1963, אך הצעתו נדחתה עקב התנגדות הממשלה. שר המשפטים, דב יוסף, נימק את עמדת הממשלה, ובין השאר אמר:
ניסיונות של חברי כנסת נוספים להעלות הצעות דומות נדחו אף הן.
בכנסת העשירית חידש ח"כ אמנון רובינשטיין את הצעתו של ח"כ קלינגהופר, והגישה כהצעת חוק פרטית. בהציגו את הצעתו בפני הכנסת אמר ח"כ רובינשטיין:
גם הצעה זו לא אושרה.
פיצול ופשרה.
על אף הכישלון בכנסת העשירית לא אמר רובינשטיין נואש. בכנסת השתים-עשרה הוא הגיש, על פי הצעה של השר דן מרידור שנדונה בוועדת חוקה, חוק ומשפט, שתי הצעות חוק יסוד שעסקו רק בחלק מהזכויות שנכללו בהצעות הקודמות, מתוך מחשבה שקל יהיה יותר לקדם את המהלך על ידי פיצול מגילת הזכויות למספר חלקים. חוקי היסוד שהוצעו הם ו. בנוסף, ניהל רובינשטיין משא ומתן עם נציגי המפלגות הדתיות והגיע עימם לפשרה בשורת נושאים, מה שריכך את התנגדותם. בין השאר הושמטו מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הזכות לשוויון, חופש הדת וחופש הביטוי. כן נוסף לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו סעיף "שמירת הדינים" שקבע כי החוק לא יפגע בהוראות שחלו טרם חקיקתו, ורובינשטיין אף השמיט מסעיף זה הוראה לפיה הוראות קודמות יפורשו ברוח חוק היסוד החדש. לפי גדעון ספיר, בהמשך, צמצמו פסיקות בית המשפט את תחולתה של הפשרה, בהתעלם מהליך החקיקה, למשל כשקבעו כי הזכות לשוויון כלולה בזכות לכבוד וכי חוקים מוקדמים כן יפורשו ברוח חוקי היסוד החדשים. לפי יובל שני, ההגנה החוקתית בפסיקה על הזכות לשוויון היא חלקית ועוסקת בדרך כלל בפגיעות הקשורות בקשר הדוק לזכות לכבוד האדם.
את אישור חוקי היסוד של זכויות האדם ניווט יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אוריאל לין. החוק התקבל בקריאה שנייה ושלישית ביום 17 במרץ 1992, שלושה חודשים לפני הבחירות לכנסת, ברוב של 32 מול 21 חברי כנסת. התקבלה רק הסתייגות אחת, שפסלה את שריון החוק והצורך לשנותו ברוב מוחלט (שריון). הסתייגות זו התקבלה על חודו של קול לאחר שח"כ צ'רלי ביטון הפך את הצבעתו.
האקטיביזם השיפוטי.
בשנות השמונים החל בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ להרחיב את סמכויותיו, גם בהרחבת זכות העמידה, שקיומה הוא תנאי מקדמי לדיון בעתירות המוגשות לפניו, וגם בהפעלת מבחן הסבירות בהכרעה לגבי חוקיותן של החלטות מנהליות; לפי מבחן זה, אף החלטה שהתקבלה מתוקף סמכות חוקית, בטלה אם בית המשפט פסק שהיא אינה סבירה. בשנת 1993 פסק בג"צ שאף הימנעות מפעולה (באותו מקרה: פיטורי שר שהוגש נגדו כתב אישום חמור, במחיר פרישת סיעתו מהממשלה) בטלה אם היא אינה סבירה. כלומר, יש לראות את בעל הסמכות כמי שביצע את הפעולה.
בשנת 1990, כתב שופט בית משפט העליון אהרן ברק, בפסק דינו בבג"ץ לאו"ר (דעת מיעוט), שאין מניעה עקרונית להפעיל ביקורת שיפוטית גם על חוקי הכנסת, וזאת אף ללא הוראה מפורשת בחוק: בפועל, החוק שעמד על הפרק נפסל רק מאחר שנפסק שהוא סותר את הסעיף המשוריין ב.
בפסקי דין מאוחרים יותר, אחדים משופטי בית המשפט העליון ציינו גם אפשרות עתידית להפעלת ביקורת שיפוטית אף על חוקי היסוד עצמם. ביקורת כזו אכן הופעלה במאי 2018 בדיון בעתירה להכריז על בטלותו של תיקון 44 ל, המאפשר לכנסת להחליט על הפסקת חברותו של חבר הכנסת שיש במעשיו משום הסתה לגזענות או תמיכה במאבק מזוין נגד מדינת ישראל, בפסק דינה של הנשיאה אסתר חיות, אלא שבג"ץ הכריע שאין צורך לפסול את התיקון, וממילא אינו נדרש להכריע לגבי סמכותו בעניין.
פס"ד בנק המזרחי.
מהותה של המהפכה החוקתית, כפי שבאה לידי ביטוי בשני חוקי היסוד משנת 1992, התבררה בפסק דין מקיף ומעמיק של בית המשפט העליון, המכונה בקיצור פסק דין בנק המזרחי. בדיון שבו ניתן פסק דין זה ישבו בהרכב תשעה משופטי בית המשפט העליון, ובהם שניים מנשיאיו, הנשיא לשעבר מאיר שמגר ומי שמונה תחתיו לתפקיד הנשיא, כחודשיים לפני מתן פסק הדין, השופט אהרן ברק.
עיקרי פסק הדין.
כל שופטי ההרכב היו תמימי דעים כי "חוק ההסדרים במגזר החקלאי המשפחתי" שכנגדו טען "בנק המזרחי", אינו סותר את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וכי לפיכך יש לדחות את הערעור.
עם זאת, בהערת אגב עסקו השופטים בשאלת משמעותם של חוקי היסוד באופן כללי. שבעה שופטים, בראשם הנשיאים שמגר וברק, סברו כי כאשר הכנסת מחוקקת חוקי יסוד היא פועלת בסמכותה כאספה מכוננת המכוננת חוקה. השופט מישאל חשין חלק עליהם, ואילו השופט צבי טל נמנע מלעסוק בשאלות החוקתיות הכלליות, בשל ההנחה המוסכמת כי אין לשאלות אלה השלכות לנושא הנידון. בראיון שהעניק שנים לאחר פרישתו הביע טל חרטה על שלא הצטרף לעמדת המיעוט העקרונית של השופט חשין.
שתי הנקודות המרכזיות בדיון החוקתי מהוות את היסוד למהפכה החוקתית כולה:
נקודה נוספת בפסק הדין עסקה במבחן המידתיות שבפסקת ההגבלה בחוקי היסוד. הכרעת השופטים בשאלה זו הרחיבה את שיקול הדעת של בית המשפט בבואו לדון בחוקתיותו של חוק: בפסקת ההגבלה שבחוקי היסוד, מתוארת פגיעה אפשרית בזכויות המנויות בחוקי היסוד: . בפסק הדין נקבע כי למידתיות שלושה מבחנים:
המבחן השלישי היה שנוי במחלוקת בקרב השופטים. הנשיא לשעבר שמגר סבר כי יש להשתמש רק בשני המבחנים הראשונים, וכי אין זה מתפקידו של בית המשפט לדון בשאלת האיזון הראוי בין התכלית לפגיעה. הנשיא ברק סבר כי יש להוסיף גם את המבחן השלישי. מבחן זה העניק לבית המשפט שיקול דעת רחב בשאלה הערכית של האיזון בין התועלת לבין הפגיעה.
הנשיא שמגר סיכם בסוף דבריו את עיקרי הדברים שנקבעו בפסק דינו:
על מהותה של המהפכה החוקתית.
הנשיא הפורש שמגר כתב בסוף פסק דינו:
הנשיא ברק תיאר את המהפכה בתפיסתו: