החאנות הוקמה כאשר שבטים קיפצ'קיים מאורדת הזהב בחרו לחדול מאורח חייהם הנוודי בערבות קומניה ולאמץ את חצי האי קרים, שהיה מחוז של האורדה כבר מ-1239, בתור מולדת. הבדלנים בחרו את חאג'י גיראי, מצאצאי ג'ינגיס חאן ואחד המועמדים לכתר האורדה, למנהיג. חאג'י ניהל "מלחמת עצמאות", שהוכתרה בהצלחה בשנת 1441, והומלך לח'אן ב-1449.
מותו של חאג'י הצית מאבק ירושה בן עשור, עד להתערבותם של כוחות העות'מאנים, שתחת פיקודו של גדיק מהמט פאשה פלשו אל חצי האי בשנת 1475, הכניעו את נסיכות תאודורו ומושבות ג'נובה (קמבאלו, סולאיה וקאפה), ומינו את מנגלי גיראי, בנו של חאג'י, לח'אן. בעקבות כך הפכו הח'אנים של קרים לבני חסות של האימפריה העות'מאנית, אולם הותר להם חופש מסוים בניהול ענייניהם, כשהעות'מאנים מתייחסים אליהם יותר כבני ברית מאשר נתינים.
בשנת 1502 הביס מנגלי את הח'אן האחרון של אורדת הזהב, ובכך חיסל את שאיפותיה של האחרונה לשלטון בקרים. במהלך המאה ה-16 הפכה ח'אנות קרים ליורשתה של אורדת הזהב, השתלטה על הממלכות הטטאריות שבין הים הכספי לוולגה (חאנות קאזאן וחאנות אסטרחן), והופכת לישות הטטארית החזקה ביותר, תוך שהיא מנהלת מסעות מלחמה מוצלחים נגד הממלכה הרוסית במוסקבה. הח'אנות המשיכה להוות כוח אזורי משמעותי עד תחילת המאה ה-18.
שקיעתה.
שקיעתה של חאנות קרים הייתה תוצאה של החלשות האימפריה העות'מאנית ושינוי במאזן הכוחות במזרח אירופה לטובת יריבותיה. הצבאות הקרימאים לא הצליחו להשיג שלל במערכות שניהלו בשיתוף עם העות'מאנים, והרוסים הפכו לכוח חזק מדי מכדי שיאפשר לקרימאים מסעות ביזה בתחומו, בנוסף הסכם קרלוביץ בשנת 1699, אסר פשיטות שכאלו. השחיקה הפוליטית-כלכלית הובילה לקונפליקטים ומאבקי שליטה בין השבטים השונים שהרכיבו את החאנות.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 הופיעו מהמזרח שבטים קלמיקיים וניהלו מלחמה עם הקרימאים המוחלשים, תוך שהם כורתים ברית עם הרוסים. לקראת סוף המאה ה-17 כוחות אוקראינים ורוסים ניהלו קמפיינים ממושכים בדרום אוקראינה ובקרים, שפגעו עוד בח'אנות. היה זה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), תחת פיקודו של הרוזן כריסטופור מיניך, שהכוחות הרוסים הצליחו לבסוף לפרוץ לחצי האי ולזרוע הרס רב בדרכם.
מצב הלוחמה נמשך גם במהלך מלוכתה של יקטרינה הגדולה. המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הסתיימה בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה שהפך את קרים לעצמאית מהעות'מאנים ולמעשה תחת השפעה הולכת וגוברת של האימפריה הרוסית. החאן האחרון של קרים, סאהין גיראי, הודח על ידי יקטרינה ב-1783, תוך שהיא מספחת, דה פקטו, את חצי האי קרים, ומחסלת את הח'אנות.
עמק האלבה בדרזדן
עמק האלבה בדרזדן (גרמנית Dresdner Elbtal) היה אתר מורשת עולמית השוכן בעמק הנהר אלבה בעיר דרזדן, דרומית-מזרחית וצפונית-מערבית לה. אורכו של השטח עומד על 18 ק"מ ורוחבו נע בין חצי ק"מ לשלושה ק"מ. המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, ובשנת 2006 הוא נכלל ברשימת האתרים בסיכון בשל הקמת גשר ואלדשלוסשן (Waldschlößchenbrücke) ממזרח למרכזה של דרזדן. בשנת 2009 בוטלה הכרזתו של עמק האלבה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
אזור העיר דרזדן היה מיושב כבר באמצע האלף ה-2 לפנה"ס, ויישובים הוקמו מעל מפלס ההצפה של נהר האלבה. התושבים עסקו בדיג, בגידול גפנים ובחוואות. מקורה של דרזדן עצמה ביישוב סלאבי על הגדה הצפונית של הנהר, שכונה "דרזדזאני" (Drezdzany), היינו, "תושבי החורש שבמישור". העיר העתיקה שעל הגדה הדרומית נוסדה כיישוב גרמאני, ונזכרה לראשונה במאה ה-13. העיר נבנתה מחדש ובוצרה לאחר שרפה ב-1491, והייתה למקום הראשון בגרמניה שקיבל את הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1539. החל ב-1547 הייתה העיר לבירתם של הנסיכים הבוחרים של סקסוניה, וידעה תקופת פריחה במאה ה-16.
לאחר שרפה נוספת בסוף המאה ה-17 נבנתה העיר העתיקה ("Altstadt") בסגנון הבארוק והרוקוקו, "העיר החדשה" (Neustadt) נבנתה מחדש ו"פרידריכשטאט" (Friedrichstadt) נוסדה צפונית-מערבית לעיר העתיקה. השם "העיר החדשה" יוחד לבסוף לכל הגדה הצפונית של האלבה, בעוד שהכינוי "העיר הישנה" תיאר את חלקה שמדרום לנהר. במחצית השנייה של המאה ה-18, לאחר מלחמת שבע השנים, נהרסו ביצורי העיר, והחל מסוף המאה עלתה חשיבותו של הנהר כעורק ספנות. על שתי גדותיו נסללו "נתיבי גרירה" לאוניות (Leinpfad), ואלה קיימים עד היום. חיבור העיר במסילת רכבת לברלין וללייפציג במאה ה-19, הביא לפריחה כלכלית בדרזדן ובסביבותיה, והדבר הביא לשיפור נתיב השיט בנהר. למעט האי פילינץ, פונו האיים הקטנים בנהר וגדות החול הרדודות הועמקו. לאורך הנהר נבנו סכרים, ויובליו הישנים נותקו ממנו על מנת לשפר עוד את איכות השייט. עם זאת, יובלים ישנים אלה ממשיכים ומהווים חלק מהמערכת האקולוגית של הנהר גם כיום. השדות החקלאיים הפכו עם הזמן לשדות מרעה ולגנים, והשטח הבנוי התפתח אל הפרוורים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ערכו של הנוף הוכר באופן רשמי בשנות ה-30 של המאה ה-20 וזכה להגנה בחוק בשנת 1941. מרכזה של דרזדן חרב בהפצצה קשה מן האוויר באמצע חודש פברואר 1945, אך שוקם על ידי הרשויות של גרמניה המזרחית ושל גרמניה המאוחדת לאחריה. לגדות הנהר ולעיר נגרמו נזקים כבדים בשיטפון שפקד את האזור באוגוסט 2002, ושבמהלכו עלה מפלס מי הנהר ב-8.9 מטר. שיטפון נוסף בשנת 2006 הסב נזקים פחות כבדים בשל היערכות הרשויות מבעוד מועד. נזקיהם של שני השיטפונות תוקנו מאז.
האתר.
רוחבו של השטח הירוק על שתי גדותיו של הנהר נע בין 50 ל-100 מטר, שטחים אלה נותרו ברובם פנויים ממבנים והוגדרו כשטחי הצפה. שטחים אלה מתרוממים בהדרגה בצורת טרסות והופכים לגבעות, והם נוצלו בעבר לשם נטיעת גפנים. חלק מהם קיים עד היום, אך רובם הפכו במהלך המאה ה-19 לווילות לאוכלוסייה האמידה של הסביבה, לגנים ולפארקים. האי הקטן פילינץ (Pillnitz) במרכזו של הנהר מוגדר כאזור שימור טבעי והוא סגור למבקרים. חלק מהכפרים העתיקים שימרו את אופיים המסורתי כפי שהיה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. המבנים החשובים ביותר מחוץ למרכז העיר הם שלוש הווילות על גבעת לושווייץ (Loschwitz). טירת אלברכטסבורג (Schloss Albrechtsburg) ווילה שטוקהאוזן (Villa Stockhausen) נבנו בסגנון אנגלי אגב אימוץ רעיונות מהרנסאנס האיטלקי, וארמון אקברג (Eckberg) הוקם בסגנון הרומנטי המאוחר.
העמק קיבל את מראהו הנוכחי לאחר המהפכה התעשייתית ושיפור עורק הספנות בנהר. בתקופה זו הוקמו מעל הנהר גשר הפלדה שנודע בשם "הנס הכחול" (Blaues Wunder), גשר לרכבת מונורייל והפוניקולר התלוי "שוובבאן דרזדן" (Schwebebahn Dresden). ספינת קיטור שהוכנסו לשירות החל ב-1879 ורציפי הנוסעים, שנבנו על גדות האלבה בשנת 1900 לערך, נמצאים עדיין בשימוש. באזור אוסטראגהגה (Ostragehege) ממערב לדרזדן, מתעקל הנהר בעיקול חד ומצידו הדרומי נחפרה תעלת הצפה. במקום שכן גן איילים במאה ה-16 ובמאה ה-17, שחלקו הפך למקום אחסון לבעלי חיים ולבית מטבחיים בתחילת המאה ה-20, והיתר היה לפארק. בית המטבחיים מותאם בהווה לשמש כיריד תערוכות.
אולם האתר החשוב ביותר באזור הוא העיר העתיקה של דרזדן, המצטיינת במספר מונומנטים ובהם הצווינגר (Zwinger), הרזידנצשלוס (Residenzschloss), הפראואנקירכה (Frauenkirche), הזמפר-אופרה (Semperoper) והכנסייה הקתולית. ממול העיר העתיקה, על הגדה הצפונית של הנהר, שוכנת "העיר החדשה", ובה הארמון היפני (Japanisches Palais) וגניו. אתרים חשובים נוספים הם ארמון פילינץ ממזרח לעיר, וארמון איביגאו (Übigau) שממזרח לו.
ביטול ההכרזה.
ב-11 ביולי 2006 הכלילה ועדת המורשת העולמית את האתר ברשימת האתרים הנמצאים בסיכון, וזאת בשל תוכניות להקמת גשר ואלדשלוסשן ממזרח למרכזה של דרזדן:
אף שהקמת הגשר אושרה במשאל עם בשנת 2005, החליטה מועצת העיר דרזדן ב-20 ביולי 2006 לעצור את המכרז להקמת הגשר. לאחר התדיינות משפטית, אולצה מועצת העיר לאפשר את תחילת העבודות בסוף שנת 2007. בחודש יולי 2008 החליטה ועדת המורשת העולמית כי אם הקמת הגשר לא תופסק והנזק שנגרם לאתר עד כה לא יתוקן, הוא יוסר מרשימת המורשת העולמית בשנת 2009. לאחר שלא תוקנו הליקויים לפי דרישת אונסק"ו הוחלט ב-25 ביוני 2009, בישיבה השנתית של ועדת המורשת העולמית, לבטל את ההכרזה. הייתה זו הפעם השנייה שבה בוטלה הכרזה על אתר כלשהו כאתר מורשת עולמית, לאחר שב-2007 בוטלה ההכרזה על מקלט הראם הלבן שבעומאן.
הגיוגרפי
ראומה ויצמן
ראומה ויצמן (לבית שוורץ; נולדה ב-18 באוגוסט 1925) היא אשת ציבור ישראלית ורעיית נשיא מדינת ישראל השביעי, עזר ויצמן, שכיהן בתפקיד מ-13 במאי 1993 עד 13 ביולי 2000.
ביוגרפיה.
ראומה שוורץ נולדה בלונדון שבממלכה המאוחדת ב-18 באוגוסט 1925. הוריה, צבי יליד נובוסליצה ורחל ילידת קישינב (בתו של דב קלימקר), היו אנשי העלייה השנייה ממייסדי מפלגת פועלי ארץ ישראל והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
אחותה הבכורה של ראומה הייתה רות, שלימים נישאה למשה דיין.
צבי ורחל נסעו עם רות בת השנתיים לאנגליה לצורך לימודי המשפטים של האב. שנה לאחר הולדת ראומה שבה המשפחה לארץ ישראל שנשלטה בידי המנדט הבריטי והשתקעה בירושלים בשכונת רחביה. בגיל תשע עברה ראומה להתחנך בקיבוץ משמר העמק. הוריה, שהיו טרודים בפרנסת המשפחה ובפעילות ציבורית, החליטו שהחינוך הקיבוצי יועיל לבתם.