בשנות ה-50 הצטמצמו הבחינות אמפיריות של ההיפותזה הוורפיאנית כשנועם חומסקי התחיל להגדיר מחדש את הבלשנות וחלק נכבד מהפסיכולוגיה במונחים פורמליים אוניברסליים. כמה מחקרים מתקופה זו הפריכו את ההיפותזה של וורף כשהם מוכיחים שגיוון לשוני הוא ציפוי חיצוני מבריק המכסה עקרונות קוגניטיביים אוניברסליים. מחקרים רבים היו מאוד ביקורתיים ונקטו לשון מזלזלת כשהם מגחיכים את ניתוחיו ואת הדוגמאות של וורף או את העובדה שאין לו תואר אקדמי. במשך שנות ה-80 המשיכו רוב האזכורים של וורף או של היפותזת ספיר-וורף להיות מזלזלים וגרמו לדעה כללית שרעיונותיו של וורף הוכחו כשגויים. בסוף שנות ה-80, עם הופכת הבלשנות הקוגניטיבית והפסיכובלשנות ביקשו כמה בלשנים לשקם את המוניטין של וורף כשהחוקרים החלו לערער על מבקרים קודמים של וורף ושאלו אם המבקרים הקודמים צדקו בביקורתם.
בשנות ה-60 התוודעו גם פילוסופים אנליטיים להשערת ספיר-וורף ופילוסופים, כמו מקס בלאק ודונלד דייווידסוןפרסמו ביקורות חריפות על דעותיו הרלטביסטיות של וורף. בלאק אפיין את רעיונותיו של וורף על מטפיזיקה ככאלה המוכיחות "גסות חובבנית". על פי בלאק ודייווידסון השקפתו של וורף והמושג יחסיות לשונית, משמעותם שתרגום בין שפות שונות בעלות סכמה מושגית שונה לא יהיה אפשרי. הערכות קודמות כמו שאלה של ליוויט ולי מחשיבות את פירושם של בלאק ודייוידסון כבלתי מבוסס על אפיון מדויק של השקפתו של וורף ואפילו אבסורדי בהתחשב בזמן שהוא השקיע בניסיון לתרגם בין סכימות מושגיות שונות. על פי דעתם הביקורות מבוססות על אי היכרות של כתבי וורף. על פי חוקרי וורף המאוחרים תיאור מדויק יותר של דעותיו הוא שהוא סבר שתרגום הוא אפשרי אבל רק תוך תשומת לב מרבית להבדלים הדקים בין סכימות מושגיות.
גם אריק לנברג, נועם חומסקי וסטיבן פינקר ביקרו את וורף על כך שלא היה מספיק ברור בניסוח שלו על שפה משפיעה על המחשבה, ועל כך שלא הצליח לספק ראיות מבוססות לתמיכה בהנחותיו. לנברג טען כי וורף הניח מראש שיש מנגנון המקשר בין שפה למחשבה וצריך להפריד ביניהן לפני שבודקים קשר ביניהן. טיעוניו של וורף באו, בדרך כלל, בצורת דוגמאות שהיו אנקדוטיות או ספקולטיביות, ותפקדו כניסיונות להראות כיצד תכונות דקדוקיות "אקזוטיות" היו קשורות למה שנחשב לעולמות מחשבה אקזוטיים באותה מידה. אפילו המגינים על וורף הודו כי סגנון הכתיבה שלו היה מפותל לעיתים קרובות ומלא בחידושי לשון - דבר המיוחס למודעותו לשימוש בשפה, ולחוסר רצונו להשתמש בטרמינולוגיה שיש לה כבר משמעויות קיימות. על פי לייקוף נטייתו של וורף לגרום לנתוני להיראות אקזוטיים את הנתונים חייבת להישפט בהקשר ההיסטורי: וורף ושאר תלמידי בועז כתבו בזמן שבהם הגזענות והג'ינגואיזם שלטו, וכאשר לא היה עולה על דעתם של רבים ש"לפראים" יש צדדים חיוביים, או כי השפות שלהם דומות במורכבות לאלו של שפות אירופיות. לייקוף טוען כי וורף יכול להיחשב "לא רק חלוץ בבלשנות, אלא חלוץ כבני אדם".
כיום ממשיכים חסידי אסכולות אוניברסליסטיות רבות להתנגד לרעיון היחסיות הלשוני, ורואים אותה כלא מבוססת או אפילו מגוחכת. לדוגמה, סטיבן פינקר טוען בספרו אינסטינקט השפה שמחשבה מתקיימת לפני השפה והיא לא תלויה בה. השקפה כזו מבוטאת גם על ידי פילוסופים של השפה כמו ג'רי פודור, ג'ון לוק ואפלטון. על פי פרשנות זו, אין לשפה חשיבות למחשבה האנושית, משום שבני אדם אינם חושבים בשפה "טבעית", כלומר כל שפה המשמשת לתקשורת. במקום זאת, אנו חושבים במטה-שפה הקודמת לשפה הטבעית, שפינקר בעקבות פודור מכנה "היפותזה של שפת החשיבה". פינקר תוקף את מה שהוא מכנה "עמדתו הרדיקלית של וורף", ומצהיר, "ככל שאתה בוחן יותר את טיעוניו של וורף, כך יש תחושה שהם הגיוניים פחות". חוקרי בעלי נטייה "רלטיבסטית" יותר, כגון ג'ון א' לוסי וסטיבן סי. לוינסון, מתחו ביקורת על פינקר על כך שלא ייצגו את דעותיו של וורף כראוי והם מתווכחים נגד אנשי קש.
תחיית הוורפיאניזם.
יש התעוררות מאז שנות ה-90 של מחקרים ביחסיות לשונית וסדרה של תוצאות ניסיוניות חיוביות החזירו את התמיכה בוורפיאניזם, במיוחד בפסיכולוגיה תרבותית ובלשנות אנתרופולוגית. המחקר הראשון שהראה תשומת לב חיובית לעמדתו הרלטיביסטית של וורף היה "נשים, אש ודברים מסוכנים" של ג'ורג' לייקוף, בו טען כי וורף היה על המסלול הנכון בהתמקדותו בהבדלים בין קטגוריות דקדוקיות ולקסיקליות כמקור להבדלים ביצירת מושגים. בשנת 1992 פרסם הפסיכולוג ג'ון א' לוסי שני ספרים בנושא, אחד מהם ניתח את הגנאלוגיה האינטלקטואלית של ההשערה, וטען כי מחקרים קודמים לא הצליחו להעריך את הדקויות של חשיבתו של וורף. הם לא הצליחו לגבש סדר יום מחקרי שיבחן את טענותיו של וורף. לוסי הציע תוכנית מחקר חדשה, כך שניתן יהיה לבחון את ההשערה של תורת היחסיות הלשונית בצורה אמפירית, וכדי להימנע ממלכודות של מחקרים קודמים, שלוסי טענה שהם נטו להניח מראש את האוניברסליות של הקטגוריות שהם חקרו. הספר השני שלו היה מחקר אמפירי של היחס בין קטגוריות דקדוקיות והכרה בשפת יוקאטק מאיה במקסיקו. פני לי העריכה מחדש את כתביו של וורף והחזירה אותו למעמד של הוגה חשוב. לי טענה כי מחקרים קודמים על השערת ספיר-וורף התעלמו במידה רבה מכתביו האמיתיים של וורף, ושאלו שאלות שלא דמו לאלה שוורף שאל. כמו כן, באותה שנה, התפרסם ספר "חשיבה מחדש על התורה הרלטיביסטית" בעריכת ג'ון ג '. גומפרץ וסטיבן סי. לוינסון. בספר נאספו שורה של חוקרים שעסקו בפסיכובלשנות, בלשנות חברתית ואנתרופולוגיה בלשנית, כדי להביא תשומת לב מחודשת לסוגיית התאוריות של וורף, וכן סקירה נוספת של כיוון חדש של פרדיגמת היחסיות הלשונית ביססה את הפיתוח. מאז בוצע מחקר אמפירי רב על תורת היחסיות הלשונית, במיוחד במכון מקס פלנק לפסיכולינגוויסטיקה עם מלגות המניע שני כרכים מעובדים של לימודי היחסיות הלשונית, ובמוסדות אמריקאיים על ידי חוקרים כמו לרה בורודיצקי ודדרה גנטנר.
חוקרים אוניברסליסטים דוחים, לעיתים קרובות, ממצאים חיוביים "עמומים" או "משעממים" של השפעת קטגוריות לשוניותעל חשיבה או התנהגות, שלעיתים קרובות הן מתוחכמות ולא מרהיבות, דבר המרמז על כך שהתלהבותו של וורף מתורת היחסיות הלשונית הבטיחה יותר ממצאים מרהיבים מאשר הייתה מסוגלת לספק.
השוו את השקפותיו של וורף לאלו של פילוסופים כמו פרידריך ניטשה ולודוויג ויטגנשטיין המאוחר. שניהם ראו את השפה בבעלת חשיבות רבה בהשפעה על המחשבה ובהסקה. ההשערות שלו הושוו גם לדעותיהם של פסיכולוגים כמו לב וייגוצקי, שהקונסטרוקטיביזם החברתי שלהם רואה בהתפתחות הקוגניטיבית של ילדים כמתווכת על ידי שימוש חברתי בשפה. ויגוצקי היה שותף לעניין של וורף בפסיכולוגיית הגשטאלט והוא גם קרא את חיבוריו של ספיר. אחרים ראו קווי דמיון בין עבודתו של וורף לבין רעיונותיו של תאורטיקן הספרות מיכאל בכטין, שקרא את וורף וגישתו למשמעות הטקסטואלית הייתה הוליסטית ורלטיביסטית במידה דומה. הרעיונות של וורף התפרשו גם כביקורת רדיקלית על המדע הפוזיטיביסטי.
יצירתו.
יחסיות לשונית.
וורף ידוע בעיקר כתומך הראשי במה שהוא כינה עקרון היחסיות הלשונית, אך ידוע כהיפותזת ספיר-וורף הקרויה על שמו ועל שם אדוארד ספיר. וורף מעולם לא קבע את העיקרון בצורת היפותזה והרעיון שקטגוריות לשוניות משפיעות על תפיסה ועל קוגניציה היה משותף לחוקרים רבים לפניו. אבל משום שוורף, במאמריו, נתן דוגמאות ספציפיות לאופן שבו ראה את הקטגוריות הדקדוקיות של שפות ספציפיות הקשורות לדפוסי מושגים והתנהגות, הוא הצביע על תוכנית מחקר אמפירי שאומצה על ידי חוקרים שבאו אחריו ונקראו, לעיתים קרובות, מחקרי ספיר-וורף.
מקורות השפעה על מחשבתו של וורף.
וורף וספיר התייחסו במפורש לעקרון היחסות הכללית של אלברט איינשטיין; מכאן שהיחסיות הלשונית מתייחסת למושג הקטגוריות הדקדוקיות והסמנטיות של שפה ספציפית המספקת מסגרת התייחסות ככלי שבאמצעותו מבוצעות תצפיות. בעקבות תצפית מקורית של בועז, הדגים ספיר כי דוברי שפה מסוימת מבינים צלילים שונים זה מזה מבחינה אקוסטית כזהים, אם הצליל בא מן הפונמה הבסיסית ואינו תורם לשינויים במשמעות הסמנטית. יתר על כן, דוברי שפות קשובים לקולות, במיוחד אם אותם שני צלילים באים מפונמות שונות. הבחנה כזו היא דוגמה לאופן שבו מסגרות התייחסות שונות מובילות לדפוסים שונים של תשומת לב ותפיסה.
וורף הושפע גם מפסיכולוגיית הגשאלט, מתוך אמונה ששפות מחייבות את הדוברים לתאר את אותם אירועים כמו מבני גשטלט שונים, שלהן קרא "מבוֹדד מניסיון". דוגמה לכך היא שפעולת ניקוי אקדח יש שם שונה באנגלית ובשפת שוני (Shawnee): אנגלית מתמקדת ביחס האינסטרומנטלי בין שני אובייקטים ובמטרת הפעולה (ניקוי אבק); ואילו שפת שוני מתמקדת בתנועה - שימוש ביד כדי ליצור שטח יבש בחור. האירוע המתואר הוא זהה, אבל תשומת הלב במונחים של צורה ורקע שונים.
מידת השפעת השפה על המחשבה.
אם קוראים באופן שטחי, הרי ניתן לפרש חלק מטענותיו של וורף שהוא תומך בדטרמיניזם לשוני. כך, למשל, בפסקה המצוטטת לעיתים קרובות כותב וורף: