הרומן מחולק לשני חלקים נפרדים. החלק הראשון נקרא "זיכרונותיו של דוקטור ג'ון ווטסון, לשעבר חייל בחיל הרפואה". חלק זה מסופר מנקודת מבטו של דוקטור ג'ון ה. ווטסון, קצין ורופא בצבא הבריטי בדימוס. ווטסון עבר הכשרה כלוחם וקצין ושירת בחיל הרגלים ברגימנט קלעי נורת'אמברלנד המלכותי . הוא לחם באפגניסטן במלחמה האנגלו- אפגנית השנייה. ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שסופח לרגימנט חיל רגלים אחר, , נפצע ווטסון ב, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא. ווטסון הוא חברו של הולמס, ובחלק הראשון מתאר ווטסון את היכרותו ב-1881 עם שרלוק הולמס באמצעות חבר משותף, וכן את התעלומה הראשונה שהוא והולמס חוקרים ביחד. עיקר התעלומה הוא מציאתה של גופה בבית בריקסטון הבדיוני, כאשר המילה "RACHE" כתובה בדם על הקיר.
הולמס נחוש לפתור את המקרה למרות העובדה שלא יקבל על כך קרדיט. הולמס הוגה תוכנית המתבססת על טבעת נישואים שנותרה בזירת הפשע. לאחר שפרסם מודעה בעיתון, בה ביקש מבעלי הטבעת ליצור איתו קשר, מבקרת את הולמס אישה זקנה הטוענת שהטבעת שייכת לה. הולמס עוקב "אחריה" אולם היא מצליחה להתחמק ממנו (בסופו של דבר מתברר כי מדובר בגבר בתחפושת).
לאחר מכן מבקר את הולמס אחד מבלשי המשטרה שהופקדו על התיק, וטוען כי התעלומה נפתרה וכי הרוצח נעצר ונכלא. לאחר שהבלש מסיים להסביר כיצד הוא פתר את המקרה, מגיע בלש שני (לסטרייד) ומודיע שהתרחש מקרה רצח נוסף – וכעת ברור שהעצור שבידי המשטרה הוא חף מפשע. בנקודה זו של הסיפור המשטרה מבולבלת מאוד ושני הבלשים הגיעו למבוי סתום.
באמצעות התגובה שקיבל על המודעה, הולמס מודיע כי הוא עצמו פתר את תעלומת הרצח וכי הוא מתכוון לעצור את הרוצח בתוך זמן קצר. הולמס מעמיד פנים שהוא אורז חפצים שונים עבור טיול, ומבקש מנהג הכרכרה לבוא ולעזור לו להעמיס את המטען. אולם, כאשר הנהג נכנס לדירתם של הולמס וווטסון, הולמס שולף את האזיקים שלו ועוצר את הנהג. הולמס אומר בגאווה: "רבותי... הרשו לי להציג בפניכם את מר ג'פרסון הופ, הרוצח של אנוך דרבר וג'וזף סטראנגרסון".
החלק השני של הסיפור, הנקרא "ארץ הקדושים", מתרחש בארצות הברית בקרב הקהילה המורמונית. בשלב זה מתוארת הופעתם של הדניטים כולל בריגהאם יאנג המתואר כאדם רשע. חלק זה מסופר על ידי מספר חיצוני שאינו נוטל חלק בהתרחשויות, כאשר שני הפרקים האחרונים מסופרים שוב מנקודת מבטו של ווטסון ומתארים את סיום החקירה של הולמס ואת ההסבר שלו לפתרונה. בשני הפרקים הללו מתברר הקשר בין שני חלקי הרומן. המניעים לפשע הם אהבה אבודה ונקמה.
לפי מאמר מ-1994 של עיתון בסולט לייק סיטי, צאצאיו של דויל הביעו צער על הצורה הקשה שבה הוא כתב על הקהילה, שתיארה את ארגון קדושי היום האחרון כארגון ששקוע בחטיפה, רצח ושעבוד.
אי התאמות עם סיפורי הולמס מאוחרים יותר.
בעלילת הספר קיימות מספר אי התאמות ביחס לסיפורים מאוחרים יותר על הולמס. דוקטור ווטסון מספר על עצמו מעט בתחילת הספר. אחד הפרטים שהוא מספר היה כי הוא פרש מהצבא לאחר שנפצע בכתף ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שלחם באפגניסטן ב, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא. בסיפורים המאוחרים יותר נטען שהפצע הוא ברגל.
בספר הזה הולמס מוצג כאדם בעל מחשבה חד-ממדית שכל התעניינותו נתונה לדברים שיועילו לו בצורה ישירה בעבודתו כבלש, וכן שהוא מנסה בפועל לשכוח כל פיסת מידע לא רלוונטית שבטעות הובאה לתשומת לבו. בעוד שדבר זה מצליח בספר הראשון, מאפיין זה נזנח בספרים הבאים, ככל הנראה כיוון שדויל חשב שהדבר יהפוך את הולמס לדמות משעממת מדי.
בסיפורים מאוחרים יותר הולמס מתואר, באופן מנוגד לחלוטין, כאינטלקטואל רב אשכולות בעל תחומי עניין שכלל לא קשורים לעבודתו הבלשית כגון: מוזיקה, אומנות, פילוסופיה וגידול דבורים. הולמס ממשיך לכתוב מאמרים בתחומי התמחותו.
רמזים/הפניות מספרים אחרים.
דויל התייחס בצורה דו-משמעית להשפעתם של ס. אוגוסט דופין (דמות שנוצרה על ידי אדגר אלן פו) ושל מסייה לקו (אמיל גבוריו) כאשר הולמס "התייחס" אליהם כאל "עמית נחות מאוד" ו"אחד שעושה עבודה גרועה", בהתאמה.
סמואל רוזנברג, בספרו "", מסביר על הדמיון בין אופן האיתור של חנוך דרבר על ידי ג'פרסון הופ לבין רצף עלילתי בספר יוליסס מאת ג'יימס ג'ויס. בספרו של רוזנברג ניתן למצוא טענות נוספות על קשר בין דויל לג'ויס.
הסופר הבריטי ניל גיימן אימץ את הספר הזה כחלק מהיקום של סופר האימה הווארד פיליפס לאבקרפט. ספרו נקרא חקירה באזמרגד והמבנה של שני הספרים דומה.
הספר בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון.
ב-1914 אישר קונאן דויל למפיק ג'ורג' ברטהולד סמואלסון להפיק סרט המבוסס על הסיפור. את הולמס גילם השחקן ג'יימס בראגינטון, והיה זה האדם הראשון שהתמודד על התפקיד שמעולם לא היה לו ניסיון כשחקן (למעשה, סרט זה היה היחיד שבו השחקן הופיע). הסיבה להעסקתו כהולמס הייתה דמיונו לאיורים שהופיעו במהדורה המקורית של הספר. לרוע המזל, כיוון שהסרטים האילמים בתקופה זו הוכנו על חומרים לא טובים שלא מחזיקים מעמד, לא נותרו עותקים של הסרט המקורי. הצלחתו של הסרט אפשרה את הפקתו של סרט נוסף המבוסס על הספר באותה שנה, אך הפעם היה זה השחקן פרנסיס פורד שגילם את הולמס. גם מהסרט הזה לא נותרו עותקים.
הספר עובד פעמים רבות, אם כי בהרבה מקרים נעשה שימוש רק בחלק הראשון שבו ניתן הבסיס לתחילת הידידות של הולמס וווטסון. רון הווארד וה. מאריון קרופורד השתמשו בחלק הראשון של הספר כבסיס לפרק "המקרה של ירושת קאנינגהאם". ג'ון גילגוד ורלף ריצ'רדסון שילבו חלקים מהחלק הראשון הספר עם הסיפור "המקרה של צ'ארלס אוגוסטוס מילברטון" והשתמשו בתוצאה כחלק מאחד מפרקי תוכנית הרדיו שלהם.
ישנם מעט עיבודים מלאים לספר, והידועים שבהם הם סדרת הטלוויזיה שיצרו פיטר קושינג ונייג'ל סטוק והפרק בתוכנית רדיו של ה-CBS על ספרי תעלומות. מקרה נוסף הוא הפרויקט של ברט קואלס שבו קלייב מריסון גילם את הולמס ומייקל ויליאמס את ווטסון. ב-1984 הסיפור עובד לסרט מצויר על ידי חברת סרטי בארבאנק, שבו פיטר או'טול מדבב את הולמס.
בשנת 2010 נוצרה על סמך פרק זה המיני-סדרה הבריטית "שרלוק", הממקמת את שרלוק הולמס וד"ר ווטסון במאה ה-21, תוך רמיזות לעלילה המקורית של דויל.
מלחמת העצמאות של תורכיה
מלחמת יוון-תורכיה
האסיפה הלאומית הגדולה של תורכיה
מלחמת תורכיה-ארמניה
מלחמת תורכיה-צרפת
פלישת תורכיה לקפריסין
היסטוריה של תורכיה
היסטוריה של הרפובליקה התורכית
נשיא תורכיה
ראש ממשלת תורכיה
בית המשפט לחוקה (תורכיה)
המועצה לביטחון לאומי (תורכיה)
חוקת תורכיה
חלוקה מנהלית של תורכיה
דגל תורכיה
סמל תורכיה
ראש המטות המשולבים של תורכיה
כבישים מהירים בתורכיה
נבחרת תורכיה בכדורגל
התזמורת הסקוטית הלאומית
התזמורת הסקוטית הלאומית (באנגלית: The Royal Scottish National Orchestra) היא התזמורת הסימפונית הלאומית של סקוטלנד. מושב התזמורת בגלאזגו אך היא מופיעה בקביעות גם באדינבורו, באברדין ובדנדי, ויוצאת לסיורי קונצרטים מחוץ לגבולות סקוטלנד.
התזמורת, בת 89 הנגנים, נוסדה בשנת 1891 בשם "התזמורת הסקוטית". היא מופיעה באופן מלא מאז 1950 וקיבלה חסות מלכותית בשנת 1991. מיד אחרי הענקת החסות השתמשה התזמורת לזמן קצר בשם "התזמורת המלכותית הסקוטית", ואחר החליפה אותו לשמה הנוכחי.
בהנהגת סר אלכסנדר גיבסון, מנצחה הראשון יליד סקוטלנד, שתקופת כהונתו עמה הייתה הארוכה ביותר, החלה התזמורת לפתח פרופיל בינלאומי. בהתאם להתמחויות של גיבסון עצמו, עשתה לה התזמורת שם בפרשנויותיה למלחינים סקנדינביים, בעיקר ז'אן סיבליוס וקרל נילסן. את החותם למוניטין זה העניקה כהונתו של נמה ירווי, שאף ניצח על התזמורת במחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מאהלר. הסקוטי השני שהנהיג את התזמורת, בריידן תומסון, חיזק את הקישור הנורדי במחזור של הסימפוניות של נילסן. הקלטות הסימפוניות הרביעית והשישית נחשבות בין הטובות ביותר שבנמצא.
בית התזמורת הוא "אולם הנרי ווד" בגלאזגו ושם גם נערכות הקלטותיה. הופעות התזמורת, לעומת זאת, מתקיימות ב"אולם הקונצרטים המלכותי" בגלאזגו.
לתזמורת היה חוזה הקלטות לטווח ארוך עם חברת ההקלטות צ'אנדוס, שעמד בעינו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. כיום היא מקליטה בעיקר לחברת נאקסוס, והידועות ביותר בהקלטותיה לחברה זו כוללות את מחזור הסימפוניות של אנטון ברוקנר עם המנצח גאורג טינטנר וכמה הקלטות של מוזיקה אמריקאית בניצוחה של מרין אלסופ.
מקהלת התזמורת הסקוטית הלאומית אמנם איננה מקצועית, אך היא מופיעה עמה בהזדמנויות שונות כל השנה, בעונת הקונצרטים של התזמורת ובסדרת הפרומס בגלאזגו, באדינבורו, באברדין ובדנדי.
מנצח התזמורת הנוכחי הוא תומאס סנדגרד.
בראש הצוות האמנותי של התזמורת הסקוטית עומדים מנהל מוזיקלי (תומאס סנדגרד), מנצח אורח ראשי (גארי ווקר) ומנצח עמית (ג'יימס לאו). המנהל הכללי של התזמורת הוא סיימון וודס.
הרשות לרדיו וטלוויזיה בתורכיה
יהדות תורכיה
המנון תורכיה
גאוגרפיה של תורכיה
כלכלת תורכיה
דמוגרפיה של תורכיה
באלרוג
המפלגה הדמוקרטית (תורכיה, 1946)
המפלגה הדמוקרטית (תורכיה, 2007)
מלחמת רוסיה-תורכיה, 1878-1877
מלחמת רוסיה-תורכיה, 1828-1829
מלחמת רוסיה-תורכיה, 1792-1787
הרפובליקה התורכית של צפון קפריסין
מלחמת רוסיה-תורכיה, 1774-1768
קרל רנקל
קרל רנקל (בגרמנית: Karl Rankl; 1898–1968) היה מנצח ומלחין אוסטרי.
רנקל למד אצל ארנולד שנברג במשך ארבע שנים החל משנת 1918. הוא התמנה למנצח מקהלה בפולקסאופר של וינה, ולאחר מכן לעוזר מנצח. בהמשך היה לעוזר מנצח לאוטו קלמפרר בקרולאופר בברלין והחזיק במשרות ניצוח בויסבאדן ובגראץ.