בראשית דרכו עבדו החברים בעיקר בעבודות חוץ במשקי הסביבה. הקיבוץ סבל מקשיים כלכליים ורוב החברים עזבו אותו. בסוף 1950 שוב הייתה עזיבה גדולה כאשר חברי מפ"ם עזבו את הקיבוץ במסגרת היריבות בין מפ"ם למפא"י והשאירו את האון כקיבוץ חד מפלגתי. הפרישה החמירה את המחסור בכח אדם בקיבוץ, אשר קרא להצטרפות חברים חדשים. בשנת 1954 הצטרף לקיבוץ גרעין נוסף של חברת נוער מטורקיה ובשנים 1954 ו-1957 הצטרפו גרעינים של התנועה המאוחדת. בשנים 1960, 1963, 1964, 1965, 1968 ו-1971 הצטרפו להאון גרעינים של הנוער העובד. אולם הקיבוץ סבל מעזיבה רבה, כמעט כל חברי הגרעינים עזבו, והוא נותר קטן.
בשנת 1954 חגג היישוב חמש שנים תוך ציון עיבוד של 1,000 דונם שלחין, מטע בננות של 150 דונם, 200 דונם גן ירק, רפת וגידול מספוא לרפת. כן עבדו מספר חברים בדיג בשותפות עם קיבוצים אחרים באזור והתקיימו לול, מוסך נגריה ומסגריה. בשנת 1971 היו לקיבוץ 670 דונם גידולי שדה, 785 דונם מטעים (בעיקר בננות) ו-388 דונם בריכות דגים. בקיבוץ גידלו גם תמרים. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם במקום כפר נופש, אולם הכפר לא הצליח להחזיר את עלות ההשקעה בו והקיבוץ צבר חובות של כ-70 מיליון שקלים במשבר הקיבוצים. במסגרת הסדר חובות נמחקו 50 מיליון שקלים, אולם הקיבוץ לא הצליח להחזיר את שאר החובות בהתאם להסדר והשקעות נוספות שלו בחוות יענים ותחנת דלק כשלו.
עם השנים שירותי הקיבוץ לחבריו כמו חדר אוכל, מכבסה ומכולת בוטלו. בשנת 2002 התגוררו בקיבוץ 62 חברים, רובם בגילאי 50 עד 70. עקב חובות גדולים לבנקים, לסוכנות היהודית ולגופים אחרים, החליטו רוב החברים בשנת 2007 על פירוק הקיבוץ, הפיכתו ליישוב קהילתי, ומכירת נכסי הקיבוץ במסגרת הסדר חובות כולל אשר כיסה את חובות הקיבוץ, איפשר רישום בתי החברים על שמם והסדיר להם פנסיה בגובה של כ-2,400 ש"ח לחודש. ביולי 2007 אישרה ממשלת ישראל את ההסדר. ביוני 2009 אושר ההסדר סופית ולאחר מכן נמכרה תחנת הדלק לחברת דור אלון, נמכר כפר הנופש, האדמות החקלאיות של הקיבוץ הושבו למנהל לצורך החכרה לכיסוי החובות והשטח הבנוי של הקיבוץ הושב למינהל מקרקעי ישראל לצורך בניית הרחבה של 300 יחידות דיור, תמורת 14 מיליון ש"ח לקופת הסדר החוב של הקיבוץ.
תיירות.
בקיבוץ האון הייתה קיימת חוות היענים הגדולה בישראל שמנתה למעלה מ-5,000 יענים, למטרות מסחריות ותיירותיות. החווה התיירותית עדיין קיימת ואילו זו המסחרית כבר לא. בשר היען נשלח לצרפת בעיקר, עור היען עובד גם הוא בצרפת ונחשב לעור היקר בתבל, לאחר עור התנין. מנוצות היען נעשו קישוטים שונים והן נצבעות בשלל צבעים (דוגמה בולטת לכך היא בקרנבל בברזיל). על הביצים ציירו והביצים הגדולות שמשו כחפצי אומנות יקרי ערך. בקיבוץ האון הוטלה גם ביצת היען הגדולה ביותר בעולם.
בשנים 1995, 1998 ו-1999 התקיים בקיבוץ פסטיבל סולם יעקב.
משמרות
מִשְׁמָרוֹת הוא קיבוץ במחוז חיפה בסמוך למושבה פרדס חנה-כרכור השייך למועצה אזורית מנשה. היישוב הוקם בשנת 1933 ושמו כשם הגרעין שהקים אותו שהורכב מעולים מרוסיה, מליטא ומלטביה.
היסטוריה.
ייסוד.
קבוצת משמרות נוסדה ב-16 ביוני 1933, מאיחוד של 'קבוצת הרוסים' מפרדס חנה עם קבוצת 'גורדוניה ליטא-לטביה', ששהתה אז במושבה חדרה. האיחוד נערך בתיווך אנשי 'חבר הקבוצות', דוד סברדלוב ופנחס לבון, אשר אליו השתייכו הגרעינים.
ראשיתה של קבוצת הרוסים בפרדס חנה החל בהתארגנות קבוצת רוסים במגדיאל ב-1929, מהעלייה הבלתי-לגאלית מרוסיה. קבוצה זו לא השתייכה לשום תנועה קיבוצית מיישבת, ולמעשה לא הושתתה על יסודות קולקטיביים כלשהן, אלא המשיכה את היכרות חבריה מתקופת הכשרתם ברוסיה בחוות הכשרה "משמר" שבחצי האי קרים, שם קיבלו רוב החברים את הכשרתם החקלאית בפיקוחה, הדרכתה ועזרתה של חברת ה"ג'וינט" ומנהלה הד"ר רוזן. הדבר היחידי אותו קיבלו על עצמם החברים הייתה שמירת קשר עם חברי "החלוץ" ברוסיה, ובייחוד עם אלה מחבריהם שנשארו והוגלו לסיביר וטורקיסטן.
באותו זמן נוסדה קבוצת חברים רוסיים אחרת בבנימינה, שעברה מאוחר יותר לפרדס-חנה. ב-1930 נשלחה משלחת מטעמם לזו שבמגדיאל על מנת לדון על איחוד שתי הקבוצות. לאחר ויכוחים רבים הוחלט ברוב של קול אחד על האיחוד, ושתי הקבוצות התיישבו יחד בפרדס-חנה.
פרדס-חנה, בת שנה, כללה אז שני רחובות מרכזיים: רחוב האיכרים מבני המעמד הבינוני, שתמורת 800 לא"י קיבלו בית עם חצר של 5 דונם; ורחוב שני בו ישבו העובדים הקבועים של פיק"א, חברה להתיישבות. קבוצת הרוסים ישבה על ראש הגבעה, בשלושה לולים אשר שימשו מרכז של ציבור הפועלים באזור. הם עבדו בפרדסי פיק"א ובפרדסי המתיישבים, בגבייה למען הקרן הקיימת לישראל (קק"ל), בתנועת 'הנוער העובד', במפלגת מפא"י ובמשקי הבית של האיכרים.
קבוצת 'גורדוניה ליטא-לטביה' החלה להאסף בשנת 1931, בהדרכת השליח חיים בבלי, בנקודת הריכוז של קבוצת 'גורדוניה ג' בנס ציונה. כאשר נאסף מספר מספיק מקרב חברי התנועה משתי ארצות אלו, עברה הקבוצה לגבעת בוסל בחדרה, בסמוך למחנה של קבוצת מסדה. בסוף 1932 התרכזה קבוצה גדולה של 35 איש. עיקר עבודתם במקום הייתה בקטיף הדרים בפרדסי הסביבה ובעבודות שונות במושבה. בעקבות המחסור במקומות עבודה, נשלחו החברות לעבודה בפרדס-חנה, באמצעות 'מרכז הרוסים' שם. כך נוצר הקשר הראשון בין שני הגרעינים.
גם כאן החלו דיונים ארוכים וויכוחים על רעיון האיחוד בין שני הגרעינים, הרוסים והגורדוניסטים, אשר מנו יחד 60 איש. הנימוק שהכריע את הכף בהחלטת 'גורדוניה ליטא-לטביה' בעד האיחוד הייתה בעיית 'הרזרבות' הקטנות (עליית חברים נוספים), שבגללה קשה היה לקוות שאכן ייעלה בידם לרכז קבוצה ראויה להתיישבות, היות שהתור להתיישבות באותן שנים היה ארוך. קבוצת מסדה ישבה אז כבר שלוש שנים בחדרה ולא חלמה אפילו שתוכל להגיע להתיישבות. לעומת זאת, הובטח ל'קבוצת הרוסים' שיתחשבו בשנות מאסרם ברוסיה, למרות הוותק המועט שלהם בארץ, ויקדימו את התיישבותם מחוץ לתור; התנאי לכך היה מספר חברים מספיק שיבטיח הקמת משק עצמאי. שתי הקבוצות החליטו להתאחד.
מסיבת האיחוד נערכה בליל ה-15 ביוני, ויום למחרת, כאשר אנשי הקבוצה עדיין המומים מרצח ארלוזורוב, נחתם מצע האיחוד. המצע התנה שני תנאים להשתייכות לקבוצה: הראשון, התחייבות מוחלטת לתנועת "החלוץ" ברוסיה, על ידי קשר מתמיד וקליטת עולי רוסיה מתאימים; והשני, שצורתה הסופית תהא 'קבוצה' – קבוצת משמרות. משמעות הדבר הייתה שנקודת ההתיישבות אשר יקימו תהא קבוצה קטנה ואינטימית, כעין משפחה, ולא קיבוץ גדול ומנוכר. שם הקבוצה נבחר על שם קבוצת ההכשרה בחצי האי קרים אשר ברוסיה, 'משמר'.
עד לעלייה על הקרקע, באוקטובר 1933, ישבה הקבוצה המאוחדת בפרדס-חנה והצפיפות במקום הייתה גדולה. קבוצת משמרות קיבלה שטח של 260 דונם, מהם 200 פנויים והיתר בידי אריסים ערביים שסירבו לפנות את השטח, למרות שקיבלו כסף תמורת הקרקע. השבט הבדואי (ערב אל-תורקמן) עבר לימים לירדן ובודדים עברו לכפר קרע השכנה. חלק מהחברים עברו ל'נקודה', כפי שנקראה אז, והיתר נשאר בפרדס-חנה לעת עתה.
עלייה על הקרקע.
עם המעבר לנקודה הוחל בבנייה מואצת של בריכת המים (מגדל המים, 1933) על יד חברי הקבוצה, ושלושה מבני קומתיים (באוהאוס, 1934-1937), הקיימים במקום עד היום.
בשנת 1934 ננטע הפרדס הראשון של הקבוצה, ופיק"א התחייבה להעסיק את חברי הקבוצה עד שפרדסם יניב פרי. ההזדמנות לקבל עבודה בפרדס-חנה הצטמצמה עם תחילת העלייה מגרמניה ב-1936, אך יחד עם זאת, באותה עת החלה תנופת בנייה גדולה וכמה מחברי הקבוצה הצטרפו לעבודות בניין אצל הקבלנים בסביבה. בין משימותיה השונות בנתה 'קבוצת הבניין' של משמרות בית אחד בזכרון-יעקב, אחד בגבעת-עדה וגשר על יד בת-שלמה עבור מע"צ המנדטורית. קבוצת הבניין עסקה גם בבניית היסודות לצריפי המחנה הבריטי הסמוך, הנקרא כיום מחנה 80, ובחולדה.
עם פרוץ המאורעות בארץ, בשנים 1936–1939, הצטרפה לקבוצת משמרות פלוגת חי"ש של 'ההגנה' על מנת לשמור על המקום ופיתוחו. הוקמו שתי עמדות שמירה בקצות 'הנקודה' הקיימות גם כיום. בית הספר של הקבוצה הוקם ב-1938, ועם סיום בנייתו נפנו חברי הקבוצה לבניית חדר האוכל החדש של הקבוצה (האדריכל: יעקב מטריקין, אשר בנה העתק של חדר האוכל שתכנן בקיבוץ אפיקים, המיועד ל-220 איש במקום 400 באפיקים). עוד בטרם סיום בנייתו נערכה בו ועידת האיחוד של תנועות הנוער 'גורדוניה-המכבי הצעיר' בהשתתפו של ברל כצנלסון, אך רק בשנת 1941 נחנך חדר האוכל עצמו.
הקבוצה הקימה בית ספר מקומי לילדי הקיבוץ, אך כבר מראשיתו הצטרפו אליו ילדי חוץ וחברות נוער. לקבוצת משמרות החלו להגיע חברות נוער והכשרות כבר בשנת 1938. הראשונה הייתה חברת הנוער הלומד 'המחנות העולים', ששהתה במקום שנתיים. קבוצת נוער עולה הראשונה הגיעה במרץ 1939, קבוצה אשר נמלטה בעור שיניה מהגירושים ההמוניים של היהודים בגרמניה (אחד מחבריה היה ניסן נתיב). ב-1942 הגיעה לקיבוץ קבוצת הכשרה של הפלמ"ח, ובשנים 1943–1946 שהתה והתחנכה בקיבוץ חברת הנוער העובד 'אופקים'. חברת נוער עולה הגיעה שוב רק בשנת 1949 ושהתה במשמרות עד לשנת 1951, קבוצת נערים עולים מרומניה בשם 'הפורצים'. הפעם הבאה בה תקבל קבוצת משמרות חברת נוער עולה תהיה רק בשנת 1964, קבוצות מארגנטינה.