חבר הלשכה המדינית של תע"ל, נבחר כמועמד מטעמה לכנסת ושובץ במקום ה-18 ברשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת העשרים. ב-9 בפברואר 2018, עם כניסתה לתוקף של התפטרות יוסף עטאונה, החל יונס לכהן כחבר הכנסת העשרים וכיהן בה כחצי שנה.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדה אחת: "הוועדה המיוחדת לעניין הצעות חוק מסוימות שהועברו לדיון בה".
ב-10 באוגוסט 2018 התפטר מחברותו בכנסת במסגרת מימוש הסכם רוטציה בסיעתו, הרשימה המשותפת.
יונס הוא תושב ערערה שעל יד נחל עירון. נשוי, ואב לשניים.
Clostridioides difficile
Clostridioides difficile (בעבר: Clostridium difficile) הוא מין חיידק מתג גראם-חיובי אל-אווירני ויוצר נבגים, השייך לסוג "Clostridioides". הוא בעל פוטנציאל פתוגני הבא לידי ביטוי, בפרט לאחר טיפול אנטיביוטי, בצורה של דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה.
החיידק נחשב כאחד מהחיידקים מעוררי החשש ביותר ברפואה. לא רק שהוא עלול לגרום למצבים מסכני חיים ואף למוות, הוא מתפשט כיום יותר ויותר בקלות. לדברי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), כחצי מיליון בני אדם נדבקים בחיידק בכל שנה, מתוכם כ-15,000 מתים. באופן היסטורי החיידק גרם לתחלואה יותר באוכלוסיות הקשישות, אולם לאחרונה מידת ההדבקה גברה גם באוכלוסיות צעירות ומבוגרות, לרבות ילדים.
טקסונומיה.
החיידק התגלה לראשונה בשנת 1935 על ידי החוקרים הול (Hall) ואוטול (O'Toole), עת בודד מתוך צואה של ילודים בריאים במסגרת מחקר שבחן את השינויים המתחוללים במיקרוביוטה של המעי בשבועות הראשונים לחיים. בשל הקושי לבודדו קראו לו החוקרים "Bacillus difficilis". בשנת 1938 הוא סווג תחת הסוג "Clostridium", אז ניתן לו השם "Clostridium difficile". בשנת 2013 הודגם בעזרת שיטות ריצוף DNA כי החיידק קרוב למשפחת Peptostreptococcaceae (פפטוסטרפטוקוקאים), ולכן הוצע סיווג מחדש עבור החיידק תחת השם "Peptoclostridium difficile", כמין יחיד בסוג חדש אף הוא בשם Peptoclostridium.. בשנת 2016 סווג מחדש תחת הסוג "Clostridioides" בשל ההבדלים בינו לבין חיידקים אחרים מהסוג "Clostridium".
זנים של "C. difficile" מסווגים לפי מספר שיטות של ביולוגיה מולקולרית: אלקטרופורזה, אנזימי הגבלה וקביעת ריבוטיפ (שונות לפי רנ"א ריבוזומי. אחד מהזנים הללו הוא זן אלים במיוחד המפריש רעלנים בצורה מוגברת, והוא מסווג בשם NAP1/BI/027 (בהתאמה לשיטות הסיווג).
מאפיינים.
"Clostridioides difficile" הוא מתג גראם-חיובי באורך 1.9–3 מיקרון ורוחב של 0.5–1.9 מיקרון. זנים מסוימים מייצרים שרשראות של 2–6 תאים הערוכים קצה לקצה. מלבד זאת, יש לו שוטונים המאפשרים לו לנוע בתרבית.
זהו חיידק אל-אווירני אובליגטורי הפועל בטמפרטורה של 25–45 מעלות צלזיוס, אך הטמפרטורה המיטבית עבורו היא בטווח 30–37 מעלות. רמת החומציות המזערית שהוא פועל בה היא pH=5.
נבגי החיידק סגלגלים בצורתם, והם נוצרים מאזור סמוך לקצה החיידק בתנאי עקה. הנבגים נובטים בנוכחות מלחי מרה וחומצות האמינו גליצין והיסטידין.
במעבדה החיידק יוצר על פני צלחת אגר דם מושבות עגולות בקוטר 2–5 מ"מ שצבען אפרפר-צהבהב אטום עם שטח פנים מעט מבריק. הוא אינו המוליטי ומייצר ריח אופייני המתואר כריח של צואת בקר, אסם או אורוות.
מחולל מחלה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצא "C. difficile" כגורם העיקרי לדלקת מעי עם קרום מדומה, שם נרדף כיום לדלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה. החיידק עלול לגרום לדלקת מעי בדרגות חומרה שונות, לרוב לאחר טיפול אנטיביוטי אשר מפר את האיזון במיקרוביוטה של המעי הגס. החיידק הוא הגורם לכ-20% מהשלשולים הנובעים מטיפול אנטיביוטי, והזיהום בו הוא השלשול הנרכש בבית חולים הנפוץ ביותר. הוא נאמד כגורם לכמעט חצי מיליון זיהומים בארצות הברית בשנת 2011, מתוכם 29,000 נפטרו תוך 30 ימים מרגע האבחון הראשוני. המטופלים בסיכון הגבוה ביותר הם במיוחד מבוגרים, אשר מטופלים באנטיביוטיקה וגם מקבלי טיפול רפואי.
נבג החיידק מועבר באופן צואתי-פומי בין בני אדם, ומתיישב במעי הגס, שם התחרות עם חיידקי המעי אינה מאפשרת את שגשוגו. לאחר טיפול אנטיביוטי, ההורג חלק ניכר מאוכלוסיית החיידקים המתחרה עמו על חומרי המזון, החיידק מתרבה, והרעלנים שהוא מפריש משרים דלקת ברירית המעי הגס.
טיפולים.
מטרונידזול (metronidazole) וונקומיצין פומי (vancomycin) הם האופציה הטיפולית המועדפת. קיימים טיפולים ביולוגיים חדישים, מדובר בעיקר בהשתלת צואה (faecal microbiota transplantation - fmt) בעיקר כטיפול לחולים עם מספר הישנויות. כמו כן קיימים טיפולים אימונולוגיים.
ה-CDC מספק הנחיות וכלים לקהילה הבריאותית כדי למניעת זיהומים מחיידק זה.
יונס ואיל
החלטה 2209 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 2209 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שקיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-6 במרץ 2015, לפיה היא מגנה כל שימוש בכימיקלים כנשק במלחמת האזרחים בסוריה, ומאיימת להשתמש בכוח אם אכן יהיה שימוש בנשק שכזה.
14 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו וונצואלה נמנעה.
הישראלי של לונדון
צ'ארלס יוסט
צ'ארלס וודרוף יוסט (באנגלית: Charles Woodruff Yost; 6 בנובמבר 1907 – 21 במאי 1981) היה דיפלומט, סופר ועיתונאי אמריקאי, שהתפקיד הרם שמילא בקריירה הדיפלומטית היה שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מ-1969 עד 1971.
ביוגרפיה.
יוסט נולד בעיירה ווטרטאון (Watertown) שבמדינת ניו יורק ב-6 בנובמבר 1907. הוא למד בבית הספר הוצ'קיס (Hotchkiss), וב-1924 היה חברם לכיתה של רוזול גילפטריק (לימים סגן מזכיר ההגנה ותת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית) ופול ניטשה (לימים מזכיר הצי של ארצות הברית). לפני שסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת פרינסטון ב-1928, הוא למד לתואר שני באקול פראטיק דה אוטז אטיד שבפריז. בשנה שלאחר מכן ערך מסעות רבים בז'נבה, ברלין, ברית המועצות (בחברת הסופר קרוסוול באוון ), פולין, רומניה, הונגריה, יוגוסלביה, ספרד ווינה.
יוסט הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית ב-1930 על פי עצתו של מזכיר המדינה לשעבר רוברט לנסינג. הוא שירת כדיפלומט באלכסנדריה שבמצרים כפקיד קונסולרי ואחר כך עבר לנציגות הדיפלומטית של ארצו בפולין. ב-1933 עזב את שירות החוץ ופצח בקריירה ככתב זר עצמאי באירופה וסופר בניו יורק. לאחר נישואיו לאירנה רוביץ'-אולדקובסקה, שב יוסט למחלקת המדינה של ארצות הברית ב-1935 ונתמנה לעוזר ראש אגף בקרת נשק ותחמושת ב-1936. הוא השתתף בוועידת דמברטון אוקס בוושינגטון די. סי. מאוגוסט עד אוקטובר 1944, כשעבד על ניסוח הפרק השישי והשביעי של מגילת האומות המאוחדות. לאחר מכן הוא לקח חלק בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי שנערכה בסן פרנסיסקו באפריל 1945 כעוזרו של מזכיר המדינה אדוארד סטטיניוס. ביולי אותה שנה הוא היה מזכירה הכללי של ועידת פוטסדאם.
ב-1945 הוחזר יוסט לשירות החוץ. שנה לאחר מכן היה לממונה על היחסים בתאילנד במהלך שלטונו הקצר של ראמה השמיני, מלך תאילנד. במהלך שנות הארבעים המאוחרות ובראשית שנות החמישים, הובילו אותו שליחויותיו לצ'כוסלובקיה, אוסטריה ויוון. ב-1954 מונה לציר בלאוס, ונהפך לשגריר הראשון ארצות הברית שם כעבור שנה. בשלהי 1957 מונה לשגריר בסוריה. זמן קצר לאחר מינויו התמזגו סוריה ומצרים לרפובליקה הערבית המאוחדת, וארצות הברית התבקשה לסגור את שגרירותה בסוריה. יוסט הועבר לשגריר במרוקו ב-1958.
ב-1961 החל את עבודתו הראשונה באו"ם כסגנו של השגריר עדלי סטיבנסון. אחרי מותו של סטיבנסון ב-1965 נשאר יוסט כסגן השגריר תחת ארתור גולדברג. ב-1964 הועלה יוסט לדרגת קריירת שגריר, דרגת שירות החוץ המקצועית והגבוהה ביותר, בהוקרה על שירות מכובד במיוחד למשך תקופה ממושכת. ב-1966 התפטר סופית משירות החוץ במטרה להתחיל את הקריירה שמעולם לא התחיל כסופר, במועצה ליחסי חוץ וכמורה באוניברסיטת קולומביה. ב-1969, הנשיא ריצ'רד ניקסון קרא ליוסט לחזור בו זמנית מפרישתו על מנת למנותו לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות. הוא התפטר מתפקיד זה ב-1971 והוחלף בג'ורג' הרברט ווקר בוש, לימים נשיא ארצות הברית. מיד לאחר מכן חזר לכתוב וללמוד בבית הספר לשירות החץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1974, הוענק ליוסט גביע שירות החוץ על ידי עמיתיו שם. ב-1979, יוסט היה יושב ראש משותף של "האמריקאים עבור סאל"ט-2", ​​קבוצה שדחפה את הסנאט של ארצות הברית ליישום המעבר לאסטרטגיית הגבלת נשק. הוא היה נאמן של האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ומנהל מכון אספן לחילופי תרבות עם איראן.
יוסט נפטר ממחלת הסרטן ב-21 במאי 1981 בבית החולים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
אלכסנדר דה בוארנה
גנרל אלכסנדר דה בוארנה (בצרפתית: Alexandre de Beauharnais; 28 במאי 1760 - 23 ביולי 1794), היה גנרל צרפתי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, אשר הוצא להורג בגיליוטינה בימי שלטון הטרור.
ביוגרפיה.
אלכסנדר נולד ב-28 במאי 1760 בעיר פור-רואיאל, מרטיניק, שהשתייכה אז לממלכת צרפת. סבו וסבתו מצד האב היו קלוד דה בוארנה (1680–1738) ורנה ארדנו (1696–1744) נישאו בלה רושל בשנת 1713, ואביו פרנסואה דה בוארנה, מרקיז דה לה פרטה-בוהארנה (1714–1800) כיהן כמושל מרטיניק. אלכסנדר היה השלישי מבין שלושת הבנים שנולדו לאביו מאשתו הראשונה מארי אן הנרייט פרנסואז דה פיואר דה שאסטול (1722–1767) - הראשון מת בינקות, והשני היה פרנסואה השישי דה בוארנה. אביו נישא מחדש בשנת 1796 עם אז'ני דה טאשר דה לה פאז'רי (1739–1803).