האזכור הראשון להימצאם של יהודים הוא משנת 1567, בקשר לגירושם מהעיר על ידי דוכס פרוסיה. בשנת 1664 התגורר בעיר יהודי אחד בשם משה יעקובסון די יונגה. עד שנת 1812 היהודים הורשו רק להשתתף ביריד פרוות. בשנה זו הם קיבלו היתר רשמי להתיישב בעיר, והאוכלוסייה היהודית גדלה במהירות, היא הייתה מורכבת בעיקר מיהודי רוסיה וליטא. רוב המתיישבים התעסקו בסחר ביער. ב-1860 התיישב בעיר הרב ישראל מסלנט והקים בה בית מדרש ללימוד תורה ולהפצת תנועת המוסר. לאחר מספר שנים גם הוציא ירחון בשם "תבונה", שהפיץ את עיקרי שיטתו. בשנים 1898-1865 שימש כרב העיר ד"ר יצחק רילף, שהיה מתומכי חובבי ציון. הוא הקים בעיר בית ספר קהילתי ובית חולים. רבה האחרון של העיר היה הרב אברהם משה וויטקינד. בשנת 1923, עם צירוף העיר לליטא, האוכלוסייה היהודית הוכפלה. ב-1939, עם השתלטות גרמניה, רוב היהודים ברחו. בזמן המלחמה נרצחו למעלה ממחצית מיהודי העיר. 30 אחוז מחיילי הדיוויזיה הליטאית ה-16 של הצבא האדום ששחררה את העיר היו יהודים (ולכן כונתה הדיוויזיה בשם "הדיוויזיה היהודית"). בשנת 1970 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-1000 איש. בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 החלו רוב היהודים להגר לישראל ולארצות הברית, וב-2004 עמד מספר היהודים על 150–200 נפש בלבד. בראש הקהילה עומד נ' שוסטרמנס.
ערים תאומות.
לקלייפדה הערים תאומות הבאות:
ממל
רחיים
אבני רחיים הן זוג אבנים המשמשות לטחינת גרעינים, בעיקר גרעיני דגנים, לקמח. האבן העליונה, הנקראת "רכב", נעה על פני האבן התחתונה - ה"שכב", והגרעינים נטחנים ביניהן.
בימי קדם, ההנעה בוצעה בידי אדם או בהמה, או על ידי טורבינה שנעה בכוח הרוח או המים. בייצור תעשייתי בטחנות קמח, הסיבוב מבוצע באמצעות מנוע.
סוגי הרחיים בעולם העתיק.
רחיים פשוטות.
רחיים פשוטות, הנקראות גם רחיים דמויות אוכף, עשויות מאבן שכב שטוחה ואבן רכב צרה ומוארכת שחלקה התחתון שטוח וחלקה העליון מעוגל. הטוחן היה מחזיק את הרכב בשני קצותיו ומזיז אותו קדימה ואחורה על השכב. אלו הרחיים היחידות שנמצא עדות לשימוש בהם בארץ ישראל עד לתקופה הפרסית. החוקרים מניחים היום שאלו הרחיים המוזכרות בתנ"ך ובכתבי הומרוס.
רחיים אולינטיות.
רחיים אולינטיות, הנקראות גם רחיים מסגרת או רחיים של דחף, מורכבות מאבן שכב מלבנית ואבן רכב מלבני בעל חריץ להכנסת הגרעינים לטחינה, ושתי מגרעות תואמות במסגרתו לחיבור ידית הנעה. בצד אחד הידית עוגנה לקיר או לשולחן ובצד השני היה מוארך ופעל כמנוף. הטוחן הזיז את המנוף הלוך ושוב בקשת. הרחיים העתיקות ביותר מסוג זה שנמצאו, הן מהמאה החמישית לפני הספירה, ביוון. הן הגיעו לארץ ישראל בסוף התקופה הפרסית והיה סוג הרחיים העיקרי בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית. לעומת זאת הן לא עברו מערבה לצפון צרפת, ספרד, אנגליה וגרמניה, ככל הנראה בגלל שהיה בארצות אלו רחיים סיבוביות.
רוב החוקרים סוברים שה"רחיים של יד" המוזכרים במקורות חז"ל, למשל תוספתא, זבים, ד, ב, הם רחיים אולינטיות.
רחיים סיבוביות.
רחיים סיבוביות של יד היו עשויות משתי אבנים עגולות. אבן הרכב סובב על אבן השכב. במרכז אבן הרכב יש חור שדרכו הוכנסו הגרעינים והקמח המיוצר נשפך בהיקף.
רחיים פומפיות.
בתקופה הרומית היו נהוגות רחיים בהן השכב מעוצבת כקונוס, אצטרוביל בלשון חז"ל, והאבן העליונה כעין קונוס חלול כפול, קלת בלשון חז"ל. הגרעינים נטחנו בין הקונוס התחתון של הקלת לבין האצטרובל ואילו הקונוס העליון של הקלת שימש כמשפך להכנסת הגרעינים. רחיים אלה הונעו בידי אדם או בכוח בהמה.
פויי, קיסר סין
פּוּיִי (בסינית: 溥儀, פין-יין: Pǔyí; 7 בפברואר 1906 – 17 באוקטובר 1967) היה הקיסר האחרון של סין. שימש גם כשליט מנצ'וקוו שהייתה מדינת בובות סינית בתקופת הכיבוש של האימפריה היפנית.
תחילת דרכו.
פויי נולד בשנת 1906 כצאצא לאייסין גיורו, המשפחה המנצ'ורית שהוציאה מתוכה את שושלת צ'ינג. בגיל שלוש הוכתר לקיסר סין, ה-12 מקיסרי שושלת צ'ינג. עם הכרזת הרפובליקה הסינית ב-10 באוקטובר 1911 הודח מכסאו ובכך בא הקץ לשושלות הקיסרים בסין. המורדים שהכריזו על הרפובליקה בסין הבטיחו לשמור על ביטחונו ורווחתו של הקיסר לשעבר. ניתנה לפויי, בני משפחתו ויועציו הזכות להתגורר ב"עיר האסורה" בבייג'ינג ולנהוג בתחום צר זה בגינוני מלכות. פויי הצעיר זכה לחינוך טוב, למד אנגלית ממורה פרטי ואף בחר להוסיף לשמו הסיני את השם "הנרי" כשמו של המלך האנגלי הנרי השמיני.
סין הייתה באותה תקופה בלתי יציבה מבחינה שלטונית וגנרלים שונים תפסו את השלטון בהפיכות מעת לעת. בשנת 1917 ביצע אחד הגנרלים ניסיון הפיכה בפקינג ופויי הוכרז על ידו בשנית כקיסר למשך 12 יום עד לכישלון ההפיכה.
ב-25 בנובמבר 1925 הוקפה העיר האסורה על ידי כוחותיו של גנרל אחר שדרש מפויי לוותר על תוארו המלכותי ולעזוב את העיר האסורה. פויי נמלט לשגרירות יפן ומצא בה מקלט. היפנים הובילו את פויי לאחת מערי החוף בה היה ליפנים מעמד של השפעה וכח.
שיתוף הפעולה עם יפן.
ב-18 בנובמבר 1931 פלשו כוחות יפן לחבל מנצ'וריה בצפון סין. הפלישה החלה בעקבות פרובוקציה יפנית: חיילים יפניים ששמרו על מסילת הברזל בדרום מנצ'וריה, פוצצו חלק מן המסילה, ובכך יצרו מראית עין מעשה טרור, ששמש כתרוץ לפלישה. הכח הפולש היה צבא יפני אוטונומי שנקרא צבא קוואנטונג.
פויי נדרש על ידי היפנים לעזור בהקמת מדינה נפרדת מסין, במנצ'וריה.
פויי נענה לדרישה אך ביקש כי מדינה זו תהיה ממלכה בשלטונו. ב-13 בפברואר 1932 הבריחו היפנים את פויי מסין למנצ'וריה, אשר בחסות יפן הוכרזה ב-18 בפברואר 1932 כממלכה עצמאית לכאורה, ששמה מנצ'וקוו. פויי הוכרז כעוצר הממלכה וב-1 במרץ 1932 הוכרז כקיסר.
ממלכת מנצ'וקאו הייתה מדינת בובות תחת שליטה יפנית, ופויי היה למעשה קיסר בובה. בממשלת הממלכה שימשו יפנים כסגני שרים, אך הם אלו שנתנו את ההוראות וניהלו את הממלכה בחסות צבא קוואנגטונג.
במשך תקופת מלחמת העולם השנייה לא היה פויי יותר מאשר חותמת גומי בידי השליטים היפנים והם השתמשו בשמו ובתוארו לצורכי תעמולה. היפנים אף התערבו בחייו הפרטיים של פויי, אילצו אותו לשאת אישה יפנית ולהמיר את דתו מבודהיזם לדת השינטו.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-16 באוגוסט 1945, עם כניעת יפן פרש פויי מקיסרותו. בניסיונו להימלט ליפן, הוא נתפס על ידי כוחות סובייטיים שהצטרפו בשלב זה למלחמה נגד יפן.
פויי הובל על ידי הסובייטים לסיביר והושם במאסר בית עד אוגוסט 1946, כאשר הוטס ליפן כדי להעיד במשפטי פושעי המלחמה היפנים.
לאחר מספר חודשים הוחזר פויי לסיביר בה חי עד לחודש יולי 1950, ואז החזירו אותו הסובייטים לסין, לידי ממשלו של מאו דזה-דונג.
ב-1959, משהושלם התהליך, שוחרר פויי מן המחנה והוכרז כ"מטוהר". בשנת 1960 הוענקו לו זכויות אזרח והותר לו לכתוב את הביוגרפיה שלו, שנתפרסמה ב-1964. בגלגולו האחרון היה פויי לתומך בקומוניזם וחבר בבית הנבחרים הסיני. פויי מת בביג'ינג בשנת 1967.
בתרבות.
עשרים שנה לאחר מותו של פויי, יצא לאור הסרט "הקיסר האחרון" (The Last Emperor) בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י, אשר סיפר את סיפור חייו של פויי. הסרט זכה להצלחה אמנותית וקופתית, והוענקו לו תשעה פרסי אוסקר, בקטגוריות השונות לשנת 1987. בשנת 2010 יצא הספר "צופן הקיסר", שהוא אחד מסדרת ספרי "39 רמזים". הספר נכתב על ידי גורדון קורמן, ומספר על חייו של פויי וקשריו עם בית הקהילים.
מצר מלאקה
מצר מלאקה הוא מצר ים בין חצי האי המלאי לבין האי סומטרה שבאינדונזיה, והוא מחבר את ים אנדמן שבאוקיינוס ההודי אל ים סין הדרומי שבאוקיינוס השקט.
גאוגרפיה.
מצר מלאקה הוא נתיב השיט העיקרי בין האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט. דרכו עוברת, בין השאר, התנועה הימית בין שלוש מהמדינות המאוכלסות ביותר בעולם: הודו, אינדונזיה וסין, ובשל כך גבוהה חשיבותו הכלכלית והאסטרטגית. המעבר במצר מקצר את הדרך בין האוקיינוסים בכ-1,600 קילומטר (כשלושה ימי הפלגה) לעומת ההפלגה דרומה אל מצר לומבוק ושיט לאורך חופם הדרומי של ג'אווה וסומטרה או הפלגה דרומה אל מצר סונדה, שאינו מתאים לחלק מכלי השיט, ושיט לאורך סומטרה. אורך המצר כ-800 קילומטרים, ורוחבו בנקודה הצרה ביותר (מערבית לסינגפור) כ-2.8 קילומטר. במצר עוברים מדי שנה כ-50,000 כלי שיט, בנפח מטען המהווה כרבע מהתעבורה הימית העולמית (יותר מכפול מהתעבורה הימית בתעלת סואץ). כמעט כל יבוא הנפט והגז הטבעי לסין וליפן עובר דרך מצר מלאקה.
גורמים אלה הפכו את מצר מלאקה ליעד מועדף לשוד ימי ולנתיב רגיש לפעילות טרור. בתחילת המאה ה-21 גברו מעשי השוד הימי במצר, מכ-25 פעולות ב-1994 לכ-220 פעולות בשנת 2000. תקיפות שודדי ים במצר מלאקה במהלך שנת 2003 היוו כשליש מכלל הפעולות הפיראטיות הימיות בעולם. חלקן מבוצעות נגד יאכטות, ומקורן בעיקר מכיוון חופי סומטרה.
עם התגברות תקיפות השוד הימי במחצית הראשונה של 2004 ועליית הטרור הבינלאומי לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, נחתם הסכם שיתוף פעולה בין סינגפור, מלזיה ואינדונזיה, ומאמצע 2004 מתקיימים סיורים ימיים משותפים במימי המצר. המאמצים נשאו פרי, ולקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 חלה ירידה משמעותית במספר ניסיונות השוד הימי.
מדי מספר שנים עולה יוזמה מצד שלטונות תאילנד לבדיקת היתכנות כריית תעלה בתחומה שתהווה נתיב שיט חליפי למצר מלאקה. המיזם שנוי במחלוקת, בעיקר בשל עלותו הכספית הגבוהה, וספק אם יצא אל הפועל.
הנרי פו יי
פסטיבל הזמר
א.א.ג.
קמברידג'
היסטוריה של מונגוליה
מקור המונגולים.