מן הבחינה הכלכלית היה קאדאר מוכן לנסות שינויים. בתחילת שלטונו פעל לביזור תהליך קבלת ההחלטות הכלכלי, בניגוד לנטייה הקומוניסטית הרווחת לצנטרליזם ביורוקרטי. במגזר החקלאי פעל לקולקטיביזציה באמצעות תמריצים ולא בכפייה. הקרקע החקלאית הייתה כולה בבעלות המדינה, אך הוחכרה למשקים פרטיים קטנים שפעלו כקואופרטיב. המגזר החקלאי היווה את הצלחתו הגדולה של קאדאר. הצלחה זו הביאה באמצע שנות השישים להכרזה על "מדיניות כלכלית חדשה", ובה ניסיונות לכלכלת שוק מוגבלת ודרגולציה של השוק במסגרת קבועה מראש. ניסיונות אלו הוכתרו בכותרת "קומוניזם של גולאש" על שם התבשיל ההונגרי הלאומי. בשנות השבעים החל קאדאר בפיזורם של המונופולים התעשייתיים הגדולים וניסה להביא את רמת המחירים לרמת מחירי שוק חופשי באמצעות ביטול סובסידיות. משבר האנרגיה שפרץ ב-1973 בעקבות מלחמת יום הכיפורים פגע באופן קשה במשק ההונגרי, ומוצרי הייצוא המצומצמים לא הספיקו כדי לשלם עבור צריכת הנפט. נוצר חוב חיצוני שהעיק מאוד על הכלכלה ההונגרית. החוב החיצוני הגדול הביא למעשה לשעבוד עתידה הכלכלי של הונגריה על מנת לרצות את האזרחים ולשמור על רמת החיים שהורגלו לה בשנות השישים. עקבותיה של מדיניות זו ניכרים בהונגריה עד היום.
ב-1982 ננקטו צעדים נוספים. על מנת לייצב את הכלכלה הצטרפה הונגריה לקרן המטבע הבינלאומית, צעד שהקנה לה ביטחון כלכלי מסוים, אך דרש את יישום מדיניות הקרן. הצעדים בהם נקטה הונגריה היו עידוד יזמות פרטית בקנה מידה קטן, בהחכרת רכוש המדינה לידיים פרטיות. בשלב זה טרם נשקלה באופן רציני העברת רכוש המדינה לידיים פרטיות.
סוף שנות השמונים, לאחר שלושים שנות שלטונו של קאדאר, ראה את המשק ההונגרי במיתון עמוק, ובירידה ממשית של רמת החיים. המשק ההונגרי והחברה ההונגרית היו בשלים לשינוי, ועם נפילת המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, השינוי לא איחר לבוא.
ראגמאפין
ראגמאפין (Raggamuffin, או בקיצור: ראגה) הוא סגנון של מוזיקת רגאיי שכולל ליווי כלים דיגיטליים ובדומה למוזיקת ראפ שם דגש על הקצב ושירת דאב בחרוזים.
חלוץ הראגמאפין בישראל הוא "נייג'ל האדמו"ר", שעלה מג'מייקה בשנת 1989 והוציא את האלבום "חומוס מטמטם" בשנת 1993 בהפקתם של יוסי פיין ויאיר ניצני.
דוגמה לעוד זמר ראגמאפין מצליח הוא רביד פלוטניק.
ברכות הנהנין
בהלכה, בִּרְכוֹת הַנֶּהֱנִין הן ברכות שחובה לאמרן לפני או אחרי הנאות חושיות שונות (ובמקרים מסוימים, הן לפניהן והן לאחריהן).
רבות מברכות הנהנין קשורות באכילה או בשתייה, והן נאמרות לפני ואחרי אכילה של כל מאכל (למעט מאכלים ומשקאות שאינם ראויים למאכל אדם). ברכות הנהנין נאמרות גם בהזדמנויות שונות הקשורות לחושים אחרים: לפני הרחת מקור ריח נעים, למראה עצי פרי מלבלבים בתקופת ניסן ועוד.
ככלל, ההלכה דורשת מהאדם לדייק בברכתו ולומר את הברכה הנכונה לכל הנאה.
מקור ברכות הנהנין.
הגמרא במסכת ברכות קובעת:
ברכות על מזון.
אסור לאדם לאכול ללא ברכה, מלבד דברים שאינו אוכל כדי לקיים את גופו, ליהנות מטעמם או לשבוע (למשל, על תרופות לא מברכים). על אכילה צריך לברך פעמיים: ברכה לפני האכילה שנקראת ברכה ראשונה, וברכה לאחר האכילה שנקראת ברכה אחרונה.
ברכה שלאחר האכילה ('ברכה אחרונה') יש אחת ויחידה שהיא מן התורה – ברכת המזון. שלוש הברכות הראשונות בה ("הזן", "הארץ" ו"בונה ירושלים") חובתם מן התורה לאדם שאכל לחם ושבע (וראה פרטי דין זה בערכים האילו). חובת הברכה לפני האכילה ('ברכה ראשונה') היא תקנת חכמים (מסברא, שכשם שצריך לברך לאחר האכילה כשהוא שבע בוודאי שיברך לפני, כשבא לאכול).
ברכות ראשונות.
את הברכה הראשונה מברכים מיד לפני שאוכלים ואסור להפסיק בין הברכה לאכילה.
החובה לברך ברכה ראשונה היא ב'כלשהו'. כלומר, על כל כמות של מזון שהאדם רוצה לאכול, גם הקטנה ביותר, חובה לברך ברכה ראשונה.
נוסח הברכות.
קיימות שש ברכות ראשונות וכל ברכה שייכת לסוג אחר של מזון, שש הברכות מתחילות במילים "ברוך אתה אדני אלהינו מלך העולם ..." ולכל סוג של מזון יש סיומת אחרת. כללים הלכתיים מגדירים איזו ברכה מברכים על כל מאכל.
אם אדם רוצה לאכול שני מאכלים עליהם מברכים את אותה ברכה, לדוגמה, תפוח ואגס (שעל שניהם מברכים "בורא פרי העץ") כאשר מברך על הראשון מביניהם הוא פוטר גם את השני, ואם אכל קודם את התפוח אינו צריך לברך על האגס. כלל זה מתקיים רק כאשר ידע בזמן הברכה שהוא עתיד לאכול את שניהם, אבל אם בירך על תפוח כשהוא מתכוון לאכול אותו בלבד, ולאחר שכבר בירך על התפוח החליט שבכוונתו לאכול גם את האגס - הברכה שבירך על התפוח לא פטרה את האגס והוא צריך לחזור ולברך גם על האגס.
אם אדם אוכל מאכל המורכב מסוגי מזונות שונים שעל כל אחד מהם מברכים ברכה שונה, מברך את הברכה של המאכל העיקרי מביניהם שכן "העיקר פוטר את הטפילה".
בדומה לכך, אם אדם אוכל לחם - הברכה שהוא מברך על הלחם פוטרת את כל הדברים שרגילים לאכול בתוך סעודה ואינו מברך עליהם. לכן אם אכל לחם ולאחר מכן בשר או דגים אינו מברך על הבשר והדגים כי הם נחשבים חלק ממהלך הסעודה. אך אם אכל מאכלים שלא נחשבים חלק ממאכל הסעודה, לדוגמה ענבים שבאים רק כקינוח, ברכת המוציא לא פוטרת את אותם מאכלים וצריך לברך עליהם. כמו כן אם אדם שותה יין ולאחריו משקאות נוספים, הברכה שמברך על היין פוטרת את יתר המשקאות ואינו צריך לברך עליהם.
קדימות בברכות.
במקרה שאדם אוכל כמה מאכלים שצריך לברך עליהם - הוא מצווה לברך קודם על המאכל החשוב. בתלמוד ובספרות ההלכה דנו בסדר המאכלים. במקרים מסוימים מסדרים את הברכות על פי הברכה עצמה, כגון: ברכת המוציא קודמת לברכת מזונות, שקודמת לברכת הגפן, שקודמת לברכת העץ, שקודמת לחלק מהשיטות לברכת האדמה, שקודמת לברכת שהכל. בראשי תיבות "המגע אש".
גם בין מאכלים בעלי ברכה זהה יש עדיפות שהברכה תתבצע על מאכלים מסוימים. כך, אם מונח לפניו מאכל משבעת המינים וכאלו שאינם משבעת המינים יש להעדיף לברך על זה שמשבעת המינים, ואם יש כמה מאכלים משבעת המינים עדיף לברך על זה מביניהם הקרוב ביותר למילה "ארץ" בפסוק בו מוזכרים שבעת המינים. כך, אם יש לפניו כמה לחמים מדגנים שונים - עדיף לברך על לחם העשוי מחיטה (שהוא ראשון למילה "ארץ") ואם אין - יברך על לחם העשוי משעורה (שהוא משבעת המינים) ורק אם אין גם לחם משעורה - יברך על לחם מקמח אחר, וכן בדברי מזונות. כמו כן, אם יש לפניו לחם עם מעלה שאין ללחם אחר, לדוגמה לחם שלם מול לחם פרוס, יש להעדיף את הלחם השלם. כמו כן יש עדיפות ללחם מקמח נקי על פני לחם שאינו נקי, פת ישראל על פני פת נכרי ולחם גדול על פני לחם קטן.
הרמב"ם פוסק בעניין שסדר הקדימות נוהג רק כאשר לאדם אין העדפה מיוחדת לגבי המזון המוגש לו.
דיוק בברכות.
ככלל, ההלכה דורשת מהאדם לדייק בברכתו ולומר את הברכה הנכונה לכל מאכל. מאכלים שונים עוררו דיון הלכתי בסוגיית הברכה הראויה להם, בהתחשב באופן הכנתם. דוגמאות:
טעם להבדל בין הברכות השונות.
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי מתמודד עם טיעון לפיו הצורך לברך על כל מאכל, מהווה טרחה משמעותית בחייו של אדם. הוא מסביר שהנאה קשורה במודעות, ככל שמודעות לדבר טוב עולה, כך ההנאה ממנו עולה בהתאם. ברכות הנהנין מהוות הזדמנות למודעות ביחס להנאה המצופה מהדבר הנאכל, ועל כן מעלה את רמת ההנאה.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829)
המלחמה העות'מאנית-רוסית בין השנים 1829-1828 הוצתה על ידי קרב נאווארינו ומאבק היוונים לעצמאות, ובמהלכה כוחות רוסיים התקדמו לעבר בולגריה, לאזור הקווקז, ולצפון-מזרח אסיה הקטנה, בטרם הטורקים תבעו הסכם שלום. בעקבותיו נחתם הסכם אדריאנופול ב-14 בספטמבר 1829, שנתן לרוסים את מרבית החוף המזרחי של הים השחור ואת פתח נהר הדנובה. האימפריה העות'מאנית גם הכירה בריבונות הרוסית על גאורגיה ועל שטחים בארמניה של היום. לסרביה ניתנה אוטונומיה ורוסיה הורשתה לכבוש את נסיכות מולדובה וולאכיה (בנוטלם על עצמם אחריות על שגשוגן של הנסיכויות והבטחה לחופש סחר מוחלט להן) עד אשר הטורקים ישלמו להם פיצויים נרחבים. זו הייתה המלחמה התשיעית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
רקע.
המלחמה התלקחה עקב סגירת מיצרי הדרדנלים לספינות האימפריה הרוסית, בעקבות כעסו של הסולטאן העות'מאני, מהמוט השני, על שיתוף הפעולה הרוסי עם היוונים בקרב נאווארינו. יש הסוברים שהמלחמה היא חלק ממלחמת העצמאות היוונית. המלחמה התנהלה בשתי חזיתות: חזית אסיה הקטנה והבלקן, וחזית הקווקז.
המלחמה.
עם פרוץ הלחימה, היה הצבא הרוסי מורכב מ-92 אלף חיילים, והוא עמד בפני כוח עות'מאני של כ-150,000 חיילים בפיקודו של חוסיין פאשה. ביוני 1828 חצו היחידות הרוסיות העיקריות בפיקודו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה את הדנובה ונכנסו לדוברוג'ה. מוקדם יותר, הפילדמרשל הרוסי פטר ויטגנשטיין חדר לוולאכיה, וכבש את בראילה ובוקרשט.
לאחר מכן, הרוסים שמו מצור על שלושת מעוזי המפתח של בולגריה: שומן, וארנה וסיליסטרה. בעזרת צי הים השחור בפיקודו של אלכסיי גריג נכבשה וארנה ב-10 באוקטובר 1828, אולם המצור על שומן היה קשה יותר, שכן חיל המצב העות'מאני בעיר, שמנה 40,000 חיילים, עלה בהרבה על הכוח הרוסי. נוסף על כך, כוחות עות'מאנים אחרים הפריעו באופן משמעותי לקווי האספקה הרוסיים, והרעב שנוצר בעקבות כך, והתפשטות המחלות במחנה הרוסי הפילו יותר חיילים רוסים מאשר נפלו בלחימה לאורך כל המלחמה.