עם שובו ארצה פעל בתחומים שונים ומגוונים לחיזוק היישוב היהודי בארץ, בהם ארגון ספינות מעפילים ארצה וגיוס טייסים ומטוסים לשורות "ההגנה".
שירותו בצה"ל וחייו האזרחיים.
לקראת סוף 1948 קיבל על עצמו פלגי את הקמת יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל. הוא הקים תשתית ארגונית ומבנית ליחידה החדשה במחנה אחוזה שבהר הכרמל. ואכן, כעבור מספר חודשים כבר היו במקום מגרש מיוחד לאימוני צניחה וכ-250 חיילים וקצינים, אשר הרכיבו את יחידת הצנחנים הראשונה.
זמן קצר לאחר מכן, באפריל 1949, השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. פלגי הצטרף למקימי קיבוץ מעגן, ועסק בפעילות ציבורית במסגרת מפא"י. פלגי אף היה מועמד המפלגה לכנסת הראשונה, אך פרש מהרשימה לפני הבחירות.
בשנים 1951־1959 כיהן כסמנכ"ל בחברת "אל על". במאי 1960 מונה למנהל אגף התעופה האזרחית במשרד התחבורה.
בספטמבר 1963 התמנה פלגי כשגריר ישראלי בטנגניקה. באפריל 1964 התמנה גם כשגריר ישראלי בזנזיבר הסמוכה, חמישה חודשים לאחר שקיבלה עצמאות, אולם חודש אחר כך התאחדו זנזיבר וטנגניקה ליצירת טנזניה והוא מונה לשגריר במדינה החדשה.
בתחילת 1966 חזר לישראל ומונה למנהל כוח האדם בקופת חולים כללית.
חיים אישיים.
פלגי היה נשוי לאנתרופולוגית פיליס פלגי ואב לשתי בנות (ד"ר אילנה קופמן, חוקרת בתחום מדעי המדינה, וד"ר ענת פלגי-הקר, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית).
נפטר מהתקף לב בשנת 1978, בגיל 60, ונקבר בהר הרצל בקרבת צנחני היישוב.
פרשת קסטנר.
ב-16 במרץ 1954 פלגי העיד במשך 4 שעות ב"משפט קסטנר". אחת הטענות כלפיו הייתה כי קסטנר הפקיר את פלגי וחבריו הצנחנים באירופה וכי לא עשה די כדי לפעול לשחרורם ולאפשר להם לבצע את הפעולות שלשמן נשלחו. פלגי הגן על קסטנר בעדותו, ואמר: "קסטנר סיכן את עצמו להציל יהודים. כינויו כבוגד-חילול השם". ואחר כך מתח ביקורת חריפה על פסק הדין שזיכה את גרינוולד.
לאחר הירצחו של ישראל קסטנר הוציא פלגי את ספרו "רוח גדולה באה" בהוצאה מחודשת. הסניגור במשפט קסטנר, שמואל תמיר, האשים את העד פלגי בבגידה, כיוון שהצדיע במועל יד לאנשי אס אס על מנת שלא יחשדו בו. על כך כתב פלגי בספרו:
קורט ולדהיים
קורט ולדהיים (בגרמנית: Kurt Waldheim; 21 בדצמבר 1918 – 14 ביוני 2007), היה דיפלומט ופוליטיקאי אוסטרי, מזכ"ל האו"ם (1972–1981) ונשיא אוסטריה (1986–1992). בעת התמודדותו על תפקיד נשיא אוסטריה נחשף כי במלחמת העולם השנייה שירת כקצין ביחידות ורמאכט שביצעו פשעי מלחמה, ועובדה זו גרמה להחרמתו על ידי מנהיגי המערב.
ביוגרפיה.
ולדהיים נולד בכפר ליד וינה, ולמד משפטים ודיפלומטיה באוניברסיטת וינה שם גם היה חלק מברית הסטודנטים הנציונאל סוציאליסטית של גרמניה. במלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט (שירות שלימים התגלה כבעייתי בנסיבותיו). לאחר המלחמה הצטרף לשירות החוץ, ושירת כמזכיר ראשון בשגרירות אוסטריה בצרפת (1948–1951) ומאוחר יותר כשגריר ארצו בקנדה (1956–1960). בשנת 1964 מונה כשגריר אוסטריה באו"ם, ובשנת 1968 מונה כשר החוץ של אוסטריה מטעם "מפלגת העם האוסטרית". בשנת 1970 חזר לתפקידו כשגריר באו"ם, ובשנת 1971 התמודד על תפקיד נשיא אוסטריה, אך הפסיד לפרנץ יונאס.
ב-1972 נבחר כמזכ"ל האו"ם, וב-1976 נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד למרות התנגדות מצד מדינות העולם השלישי. ניסיון לקדנציה שלישית ב-1981 נבלם בגלל וטו של סין.
בשנת 1976, כמזכ"ל האו"ם כינה בהתבטאות אנטי-ישראלית את מבצע אנטבה לחילוץ בני הערובה כ"תוקפנות משוועת".
ב-1986 הציג שוב את מועמדותו לנשיאות אוסטריה. בשלב הזה החלו לעלות האשמות על עברו הנאצי ומעורבותו בפשעי מלחמה בתקופת שירותו כקצין במלחמת העולם השנייה. חרף ההאשמות הוא נבחר לתפקיד, אותו מילא עד 1992. בתקופת נשיאותו נחשב "אישיות בלתי רצויה" ברוב מדינות המערב, ולכן מיעט בביקורים ממלכתיים.
ולדהיים מת בשנת 2007 באוסטריה.
גילויים על פעילותו במלחמת העולם השנייה.
בתקופת מערכת הבחירות לנשיאות אוסטריה ב-1986, החל כתב עת אוסטרי בשם "פרופיל" לפרסם סדרת כתבות תחקיר, שלפיהן השמיט ולדהיים מהביוגרפיה שלו פרטים שנגעו לפעילותו בתקופת המלחמה. באוטוביוגרפיה שהוציא לאור חודשים מספר לפני כן, סיפר ולדהיים כי במשך מרבית תקופת המלחמה עסק בלימודי משפטים בווינה, כשהוא מחלים מפציעה. העיתון, ובהמשך עיתונים נוספים בעולם והקונגרס היהודי העולמי, חשפו ממצאים לפיהם ולדהיים היה בשרות פעיל כקצין ביחידות הצבא הגרמני במדינות הבלקן. יחידות אלה היו מעורבות בפשעי מלחמה נגד אוכלוסייה אזרחית, פרטיזנים ויהודים ביוגוסלביה וביוון. ולדהיים אמנם לא הואשם בביצוע ישיר של פשעי מלחמה, אך התקשו לקבל את טענותיו כי הועסק כמתרגם בלבד, לא ידע על המתרחש, היה בחופשה בעת ביצוע הפשעים ו"רק מילא את חובתו כחייל".
החשיפה לא מנעה את בחירתו לנשיאות, אך בחירתו ותקופת נשיאותו נחשבות פרק מביך בתולדות אוסטריה. באפריל 1987, בעקבות בחינת המידע על ידי משרד המשפטים של ארצות הברית, הוצב ולדהיים ב"רשימת מעקב" של זרים לא-רצויים בארצות הברית. מדינות רבות הלכו בעקבות ארצות הברית. באוסטריה נשמעו קולות להתפטרותו, בצד קולות אחרים שהתנגדו לכך בטענה שנבחר בבחירות דמוקרטיות. לבסוף הוחלט על הקמת ועדה בינלאומית של היסטוריונים ומומחי זכויות אדם לבחינת הנושא. בפברואר 1988 פרסמה הוועדה את מסקנותיה, לפיהן אין ראיה חד-משמעית למעורבותו של ולדהיים בפשעי מלחמה, אך מן הסתם ידע על פשעים שבוצעו. ולדהיים פירש את מסקנות הוועדה כטיהור שמו והמשיך בתפקידו עד סוף הקדנציה, אך לא הציב את מועמדותו לבחירה מחדש ב-1992.
ישראל צמצמה את יחסיה עם אוסטריה בתקופת נשיאותו, וכאשר סיים שגריר ישראל בווינה את תפקידו, לא נשלח לו מחליף אלא לאחר תום כהונתו של ולדהיים. מצד אוסטריה, לא נשלח שגריר חדש עד תום כהונתו של ולדהיים אלא מונה ממונה על היחסים.
רב יוסף
רב יוסף בר חייא היה אמורא בבלי בן הדור השלישי. היה תלמידו של רב יהודה בר יחזקאל, רבם של אביי ורבא, ובר פלוגתא של רבה בר נחמני – ראש ישיבת פומבדיתא.
רב יוסף היה סומא. לפי הגרסה המובאת בספר מקור חיים הוא גרם בעצמו את עוורונו, כשישב במקום אפל ארבעים יום ואז הביט באופן פתאומי באבני שיש מאירות. הסיבה לכך מובאת ברמב"ן ורבינו גרשום, שרצה לנהוג במנהגו של רב שלא להביט מחוץ לארבע אמותיו, ומכיוון שלא יכול היה לעשות זאת הוא סימא את עצמו.
מצאנו ששאל הלכה מרב הונא.
כשנפטר רבו, רב יהודה בר יחזקאל, היה רב יוסף המועמד המוביל להחליפו בתפקיד ראש ישיבת פומבדיתא, משום שהצטיין בבקיאות וידע הרבה שמועות (בניגוד לרבה, שהצטיין דווקא בפלפול). רב יוסף לא הסכים לקבל את התפקיד, ולכן מונה רבה, שהיה באותו זמן בן 18 שנה, ועמד בראשות הישיבה עד מותו, בגיל 40. לאחר מכן הסכים רב יוסף להתמנות לראש הישיבה, ובתפקיד זה הוא כיהן במשך שנתיים עד מותו. היה נוהג לומר את הדרשה בשבת, לפני תפילת מוסף.
כאמור, הצטיין רב יוסף בבקיאותו הרבה. למרות עיוורונו היה ידוע בתור בקיא גדול בתורה שבכתב, והיה יכול למנות פסוקים בעל-פה. גם בתורה שבעל פה הוא היה בקיא גדול, ובשל כך היה מכונה "סיני". באופן טרגי לקה רב יוסף במחלה שגרמה לו לשכח את תלמודו, ותלמידו המובהק, אביי, סייע בידו לשחזר את תורתו שלמד.
רב יוסף כובד מאוד על ידי תלמידיו, מסופר על רבא שכשהיה נפטר ממנו "הוה קא אזיל לאחוריה עד דמנגפן כרעיה ומתווספן אסקופתא דרב יוסף דמא", היה הולך לאחוריו מבלי להביט קדימה עד שהיו האסקופות של רב יוסף מתמלאות בדם. כמו כן מסופר על אביי שאמרו עליו שכאשר היה רואה את "אוזן חמורו של רב יוסף שֶׁבָּא - היה עומד מפניו".
רב יוסף היה עניו גדול. כאשר הוא הגיע לגיל שישים הוא ערך סעודה על כך שניצל ממיתת כרת, שהיא עד גיל שישים. אף הוא העיד על עצמו שהוא ענוותן: "שנינו: משמת רבי בטלה ענווה ויראת חטא. אמר ליה רב יוסף לתנא: לא תיתני ענווה דאיכא אנא".
הוא היה תמיד אוסף צדקה לעניים, ושימש כגבאי צדקה בעיר פומבדיתא. רבים מהתרגומים על התנ"ך, בין השאר על ספר איוב נשתכחו, והוא החזירן על פי זכרונו.
משפחתו.
רב יוסף התענה תעניות רבות שלא תסור התורה מזרעו. הוא התענה ארבעים תעניות עד שהקרוהו מהשמים את הפסוק , ארבעים נוספות עד שהקרוהו גם את המילים , ועוד ארבעים עד שהקרוהו את המילים (כלומר, שלא תסור התורה גם מנכדיו). כאשר שמע זאת הפסיק מלהתענות, בסומכו על הכלל הטוען כי כאשר שלושה דורות ברציפות הם תלמידי חכמים, קל מאוד לצאצאים הבאים להמשיך בכך, שכן התורה מחזרת את עצמה על האכסניה שלה. ואכן, בניו הם רב נחמיה ורב נחמן בר יוסף, ונכדו הוא רב דימי השני (בר נחמן).
שמואל (אמורא)
שמואל (165 לספירה לערך, נהרדעא - 257 לספירה לערך) היה אמורא מפורסם בן הדור הראשון של אמוראי בבל, כהן ומנהיג הקהילה היהודית בנהרדעא. שותפו להנהגת יהדות בבל ולעיון התלמודי, רב, הגיע מארץ ישראל לבבל בשנת 219 לספירה, ייסד את המתיבתא (ישיבה) היהודית בסורא אשר בבבל. שמואל היה לחברו של רב ובר-הפלוגתא שלו. מלבד תפקידיו בהנהגה ובתורה, היה שמואל גם רופא ואסטרונום, ושימש כרופאו של רבי יהודה הנשיא. על שמו נקרא בית החולים שמואל הרופא.
על אף היותו תלמיד חכם גדול ומאמציו של רבי, לא הוסמך לתואר 'רבי', בעקבות עיכובים אחרים (לא היה זמן למנותו או שלא התכנסו החכמים שהוצרכו להסמיכו). כונה גם שמואל בר אבא, ושמואל ירחיאנה (בגלל בקיאותו בסוד מהלך הלבנה).
אביו כונה "אבוה דשמואל" גם כאשר הוזכר ללא שמואל.
ביוגרפיה.