הקרקע נמכרה עוד לפני שהחלה בניית בית או מבנה כלשהו עליה, ובמקרים מסוימים לפני שהושלמו תוכניות הבנייה. בעלי האדמות החדשים, ששאפו לממש את השקעתם במהירות, בנו במהירות בתים ועיירות על הקרקע שיובשה. עצי המנגרובים בחופים בוראו על מנת לשפר את הנוף, והוחלפו בעצי דקל ששורשיהם קצרים. חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית החל לחפור תעלות גדולות יותר על מנת לשלוט על גובה המים העולים באוורגליידס. למרות זאת, אגם אוקיצ'ובי המשיך במחזור הגאות והשפל, הגשם באזור היה עז, ומתכנני העיר נאלצו להתמודד עם הבעיות הרבות שנגרמו מהמים. הסוללות שנבנו סביב האגם נפרצו בעקבות סופת הוריקן שהתרחשה ב-1926; עשרות אנשים שהתגוררו דרומית לאגם טבעו. שנתיים לאחר מכן טבעו 2,500 תושבים כתוצאה מנחשולים של מי אגם אוקיצ'ובי שעברו מעל לסוללות כתוצאה מסופת הוריקן נוספת. פוליטיקאים שרצו להכריז על אוורגליידס כעל אזור אסור להתיישבות נאלצו לסגת מתוכניתם לאחר בניית סוללת הרברט הובר (Herbert Hoover Dike). סוללה זו הייתה חומת עפר בגובה ארבע קומות סביב אגם אוקיצ'ובי, שהייתה יוזמה של הנשיא הרברט הובר, מומנה על ידי הממשל הפדרלי ועלתה 20 מיליון דולרים. חומה זו ניתקה את האוורגליידס מאספקת המים שלהם.
בתקופה שלאחר בניית סוללת הובר סבלה דרום פלורידה מבצורת חמורה שהכינה את התשתית לשרפות ענק ב-1939. הנהירה הגדולה של המהגרים לדרום פלורידה גרמה לנזק לצמחייה ולבעלי החיים המקומיים כאשר היא נשתלו באזור עצי מללויקה קווינקווינרוויה ("Melaleuca quinquenervia", בקיצור מללויקה), עץ ממשפחת ההדסיים שיובא מאוסטרליה על מנת לסייע בניקוז הקרקע, זאת בנוסף לעצי קזוארינה שהביאו איתם המפתחים על מנת שאלה ישמשו כשוברי רוח. עצים מקומיים נכרתו לשמש כחומר גלם. אליגטורים, עופות, צפרדעים, ודגים ניצודו בקנה מידה גדול. כל הפרטים במושבות רבייה שלמות של עופות מתבוססים נורו על מנת להשיג את נוצותיהם, ששימשו כקישוט לכובעים של נשים. אולם, ההשפעה החזקה ביותר של האדם על האזור הייתה הסטת המים מהאוורגליידס. התעלות הועמקו והורחבו, וגובה המים ירד בצורה משמעותית, מה שחולל כאוס במארג המזון. מים מלוחים החליפו את המים המתוקים בתעלות, וב-1997 הבחינו המדענים שמים מלוחים מחלחלים לתוך אקוויפר ביסקיין, מקור המים של דרום פלורידה.
בשנות ה-40 החלה מרג'ורי סטונמן דאגלס (Marjory Stoneman Douglas), כתבת פרילנסרית וכתבת לשעבר בעיתון מיאמי הראלד, לחקור את האוורגליידס עבור משימה הקשורה לנהר מיאמי. היא חקרה את הקרקע והמים במשך חמש שנים, ופרסמה ב-1947 את הספר ("The Everglades: River of Grass"), שבו תיארה את האזור בצורה מפורטת, כולל פרק שהוקדש לתהליך ההיעלמות שלו. היא כתבה . הספר נמכר ב-500,000 עותקים מאז יציאתו לאור, ומחויבותה המתמשכת של דאגלס לשימור אקולוגי זיכתה אותה בכינוי "הגברת הגדולה של האוורגליידס", "הסבתא של האוורגליידס", ו"אנטיכריסט" בגלל דבקותה העקשנית בנושא על חשבונם של אינטרסים פוליטיים. היא הקימה ארגון הקרוי "ידידי האוורגליידס" (Friends of the Everglades) ושימשה כנשיאתו. במקור הייתה מטרת הארגון למחות נגד הבנייה של נמל תעופה גדול באזור ב-1968. הארגון הצליח למנוע את הבנייה, בשיאו היו בארגון כ-4,000 חברים ששילמו דמי מנוי, שהתחייבו לפעול למען השימור של האוורגליידס, אם כי מאז חלה ירידה משמעותית, וב-2009 היו בו רק 500 חברים. דאגלס כתבה ודיברה בזכות חשיבותו של האוורגליידס עד למותה בגיל 108 ב-1998.
אסונות.
בטיסה_592_של_וליוג'ט מטוס נוסעים התרסק לתוך ביצות אוורגליידס (11 במאי 1996). הסביבה הביצתית הקשתה מאוד על מאמצי החילוץ.
היסטוריה של הפארק.
תושבי פלורידה ששאפו לשמר לפחות חלק מהאוורגליידס החלו להביע דאגה לנוכח המשאבים המתדלדלים בתחילת המאה ה-20. "הפארק המדינתי הדקל המלכותי" (Royal Palm State Park) הוקם ב-1916. הוא כלל כמה שבילי הליכה ומרכז מבקרים כמה קילומטרים מהעיר הומסטד (Homestead, כיום פרוור של מיאמי). חובבי טבע שמושבם במיאמי הציעו לראשונה ב-1923 שהאזור יוכרז כפארק לאומי. חמש שנים לאחר מכן הקים בית הנבחרים של פלורידה את ועדת הפארק הטרופי הלאומי אוורגליידס (Tropical Everglades National Park) על מנת לבחון את האפשרות להכריז על האוורגליידס כאזור מוגן. בראש הוועדה עמד ארנסט פ. קו (Ernest F. Coe), אדריכל נוף שהפך לתומך בשימור הפארק, שזכה לכינוי "אבי הפארק הלאומי אוורגליידס". אך תוכניתו המקורית של קו עבור הפארק, שכללה שטח של למעלה מ-8,100 קילומטרים רבועים, כולל קי לארגו והשמורה הלאומית ביג סייפרס (Big Cypress National Preserve), וחוסר הנכונות שלו להתפשר כמעט ומנעו את הקמת הפארק. מספר בעלי אינטרסים אחרים, כגון קבלנים וציידים למטרות ספורט, דרשו להקטין את שטח הפארק.
מטלה נוספת של הוועדה הייתה להציע שיטה לגיוס סכום הכסף שהיה דרוש על מנת לרכוש את השטח מבעליו. אולם, בתקופה זו התחולל השפל הגדול, ולא נותר מספיק כסף לרכישת האדמות. בית הנבחרים אישר את הקמתו של פארק לאומי חדש ב-25 במאי 1934, והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הפך את האישור לחוק בחתימתו מ-30 במאי 1934. אך החוק כלל סעיף מיוחד שלפיו במשך חמש השנים לאחר קבלת החוק לא יוענק תקציב פדרלי לנושא. נדרשו עוד 13 שנים עד לרכישת האדמות והגדרת גבולות הפארק. מאמציו של קו ועזרתו של הסנאטור מטעם מדינת פלורידה ספסארד הולנד (Spessard Holland) סייעו בקידום השלבים האחרונים של הקמת הפארק, זאת לאחר שהולנד הצליח להשיג במסגרת משא ומתן שטח של 5,300 קמ"ר ללא ביצת ביג סייפרס, האי קי לארגו, אזור הנהר טרנר (Turner River Site), ושטח של 89 קמ"ר המכונה "החור בדונאט" (The Hole in the Donut) שהיה חשוב ביותר עבור החקלאות המקומית. ג'ון פנקאמפ (John Pennekamp), עורך העיתון מיאמי הראלד, מילא תפקיד מפתח בשכנוע נציגי בית המחוקקים של פלורידה להקציב 2 מיליון דולרים לרכישת האדמות הפרטיות שבתוך גבולות הפארק. הפארק נחנך על ידי הנשיא הארי טרומן ב-6 בדצמבר 1947, חודש אחד לאחר פרסום ספרה של דאגלס. מספר סופות טרופיות פגעו בדרום פלורידה באותה תקופה, ובגללן הואצה חפירה של 2,300 קילומטרים של תעלות שניתבו לאוקיינוס את כמויות המים המיותרות שלא נצרכו על ידי החוואים והתושבים.
ב-1948 עבר בקונגרס חוק "מיזם בקרת השיטפונות של מרכז פלורידה ודרומה" (Central and Southern Florida Project for Flood Control and Other Purposes, בקיצור C&amp;SF). במסגרת המיזם נכללו חפירת תעלות באורך של יותר מ-1,500 קילומטרים והקמת סוללות ומבני בקרת שיטפונות בדרום פלורידה. מיזם C&amp;SF נוהל על ידי חיל ההנדסה של ארצות הברית וקבע אזור חקלאי דרומית לאגם אוקיצ'ובי, ושלושה שטחים לשימור מים, שנתחמו על ידי תעלות שתפקידן היה להוביל את המים העודפים לאזורים עירוניים או לאוקיינוס האטלנטי, למפרץ מקסיקו או למפרץ פלורידה. דרומית לאזורים אלו שכן הפארק הלאומי אוורגליידס. בהגיע שנות ה-60 היה ברור שהפארק סובל במחסור במים עקב מיזם זה. מנהלי מיזם C&amp;SF הונחו לספק מים על מנת לקיים את הפארק. בפועל ההנחיה לא בוצעה. הצעה להקים שדה תעופה שעלול היה לפגוע קשה באקולוגיה של הפארק הלאומי אוורגליידס הפכה ללב מאבק שסייע ליזום את התנועה למען הסביבה בפוליטיקה המקומית והארצית. ההצעה להקים את שדה התעופה נזנחה בסופו של דבר, וב-1972 עבר חוק שנועד לרסן את הפיתוח העירוני בדרום פלורידה ולהבטיח שהפארק הלאומי יקבל את כמות המים הנדרשת עבורו. המאמצים הופנו לתיקון הנזק הנרחב שנגרם בשל עשרות שנים של ניהול כושל: החל מ-1990 שינה חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית את פעילותו מתיקון סכרים ותעלות ל"פרויקטים שהם אך ורק סביבתיים".
במהלך השנים הוגדל שטחו של הפארק, ואזורים שנכללו בחזון המקורי של ארנסט קו לפארק לאומי צורפו אליו בהדרגה, כדוגמת "החור בדונאט" או שולבו באזורים מוגנים אחרים כדוגמת: הפארק הלאומי ביסקיין, השמורה הלאומית ביג סייפרס, הפארק המדינתי שונית האלמוגים על שם ג'ון פנקאמפ בקי לארגו, מחסה חיות הבר הלאומי "עשרת אלפי האיים", והמקלט הימי הלאומי פלורידה קיז זכו למעמד מוגן לאחר פתיחת הפארק ב-1947. הפארק הלאומי אוורגליידס הוכרז כשמורה ביוספרית בינלאומית ב-26 באוקטובר 1976. מרבית שטחו של הפארק הוכרזה כאזור טבע בראשיתי ב-10 בנובמבר 1978. שטח זה כיסה 5,247 ק"מ (86%) משטחו הכולל של הפארק ב-2003. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-24 באוקטובר 1979, וכ"אזור מקווה מים בעל חשיבות בינלאומית", כלומר "אתר ראמסאר", ב-4 ביוני 1987. הפארק הוכנס לרשימת אתרי מורשת עולמית בסיכון מ-1993 עד 2007 ושוב ב-2010.
מאמצי שיקום.
הנשיא ג'ורג' בוש האב חתם על חוק הרחבת והגנת הפארק הלאומי אוורגליידס (Everglades National Park Protection and Expansion Act) ב-13 בדצמבר 1989. החוק הוסיף שטח בגודל 443.16 קמ"ר לחלקו המזרחי של הפארק, אסר על כניסת רחפות ביצות לפארק, הנחה את מחלקת הצבא להשיב את זרימת המים על מנת לשפר את המערכות האקולוגיות בתחומי הפארק הלאומי אוורגליידס, והורה למזכיר הפנים לנהל את הפארק מתוך מטרה לשמר את השפע הטבעי, המגוון, והשלמות האקולוגית של הצמחים ובעלי החיים המקומיים, כמו גם את האתולוגיה של בעלי החיים המקומיים, כחלק מהמערכת האקולוגית שלהם. בוש ציין בנאומו כאשר חתם על החוק: .