יאומן וורדרס של הארמון והמצודה המלכותיים מצודת לונדון של הוד מלכותה, וחברי שומרי הראש של משמר יאומן המצוין של הריבון (אנגלית: The Yeomen Warders of Her Majesty’s Royal Palace and Fortress the Tower of London, and Members of the Sovereign's Body Guard of the Yeoman Guard Extraordinary), הידועים בקיצור כזקיפי מצודת לונדון וכ"אוכלי בקר" (אנגלית: Beefeaters), הם שומרים טקסיים במצודת לונדון. תפקידם העיקרי הוא טיפול והשגחה על האסירים במצודה ואבטחת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת, ובפועל הם משמשים כמדריכי תיירים ובנוסף הם אטרקציה תיירותית בזכות עצמם.
היסטוריה ותיאור התפקיד.
מקורו של הכינוי Beefeater (אוכל בשר) אינו ברור, ויש מספר דעות בנושא. אחת הדעות הנפוצות היא מנות בשר בקר שניתנו לשומרים כתשלום, וזאת בנוסף למנות של בשר כבש ובשר עגל, ומספר אישים ציינו בעבר את העדפתם של השומרים לבשר. ייתכן כי השומרים נהנו גם ממרקי בשר. קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ביקר במצודה ב-1669 והעיר כי "מנות גדולות מאוד של בשר ניתנות להם בחצר על בסיס יומי... ייתכן ויש לקרוא להם אוכלי-בשר". נטען גם כי השומרים היו זכאים למנת בשר משולחנו של המלך. אטימולוגים אחרים הצביעו על דמיון בין הכינוי לבין hláf-æta, מונח באנגלית עתיקה שמשמעותו משרת נחות. השערות הקושרות את הכינוי למילה הצרפתית buffetier (מלצר) הן, על פי המילון האנגלי של אוקספורד, חסרות ביסוס כלשהו.
היאומן וורדרס הוקם ב-1485 על ידי המלך הטרי הנרי השביעי, המונרך הראשון משושלת טיודור, ועד היום שושנת טיודור (סמל הרלדי של השושלת) היא חלק מתג היחידה של הוורדרס. הם החלו בשמירה על המצודה עוד ב-1485, וכיום הם מונים 35 שומרים ומפקד אחד. כל השומרים הם חיילים בדימוס של ממלכות חבר העמים הבריטי, ועליהם להיות מש"קים עם 22 שנות שירות לכל הפחות, וכן להיות מעוטרי מדליית השירות הארוך וההתנהגות הטובה. בדרך כלל רק מש"קים מהצבא, חיל הנחתים וחיל האוויר המלכותיים זכאים להגיש מועמדות לתפקיד. מצב זה התרחש כיוון שחיילי הצי המלכותי נשבעים לאדמירליות ולא לכתר הבריטי, וראש האדמירליות הוא הלורד היי אדמירל. תפקיד זה הוחזק על ידי המלכה אליזבת השנייה בעצמה בין 1964 ל-2011, אז הועבר לבעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. בשנה זו מונה גם השומר הראשון ששירת קודם לכן בצי. ב-1 ביולי 2007 מונתה מוירה קמרון לחברה ביאומן וורדרס, והפכה לאשה הראשונה בתפקיד זה.
השומרים לובשים בדרך כלל מדים בלתי רשמיים עם קישוטים בצבע כחול כהה ואדום. כאשר הריבון הבריטי מבקר במצודה, או כאשר השומרים נמצאים בתפקיד באירועים לאומיים, הם לובשים מדים בצבעים אדום וזהב הדומים לאלה של היאומן אוף דה גארד. מדים אלו כמעט ולא השתנו מאז תקופת בית טיודור. השומרים משתתפים בכל לילה בטקס המפתחות.
בזמן שירותם במצודה מתגוררים השומרים ומשפחותיהם בבניין מגורים הנמצא בתוכה, ומשלמים מסי מועצה וחלק ממשכורתם כשכר דירה. עליהם להחזיק בבעלותם בית מחוץ למצודה על מנת שיהיה להם לאן לפרוש. חלק ממבני המגורים מתוארכים למאה ה-13. לפיכך, תושבי המצודה הקבועים הם השומרים ומשפחותיהם, המושל התושב וקציניו, כומר ורופא.
נהוג כי אחד מהשומרים ממונה לאחראי על העורבים של מצודת לונדון, והוא מכונה Yeoman Warder Ravenmaster (ובקיצור Ravenmaster - אחראי העורבים). העורבים מואכלים בבשר שנרכש על ידי האחראי בשוק סמית'פילד. במצודה יש אוכלוסיית עורבים ככל הנראה עוד מתקופתו של צ'ארלס השני, ולפי האגדה אם לא יוותרו עורבים במצודה היא תיכבש ותתמוטט ביחד עם המלוכה הבריטית. כאשר קיבל צ'ארלס השני תלונות על כך שהעורבים מפריעים לעבודת מצפה הכוכבים, הוא הורה להעביר את מצפה הכוכבים המלכותי לגריניץ' ולא לגרש את העורבים. על מנת למנוע מהעורבים להימלט גוזמים את הנוצות שלהם, כך שהם אינם יכולים לעוף בקו ישר למרחק רב. עם זאת, העורבים חופשיים לשוטט בכל שטחי המצודה.
שומרי מצודת לונדון
מונבז השני
מונבז השני או מונבז המלך, היה בנם של הלני המלכה ומונבז הראשון, מלך חדייב. הוא התגייר כמו אמו ואחיו הצעיר, איזטס השני.
לאחר מותו של אחיו איזטס, בערך בשנת 55 לספירה, מונבז הפך למלך חדייב. תאריך מותו אינו ידוע, אך ידוע שהוא שלט כמלך בזמן המרד הגדול ברומאים (70-66 לספירה), ואף שלח סיוע למורדים היהודים נגד האימפריה הרומית.
ההיסטוריון דיו קסיוס מזכיר בספרו את מונבז, אולם בדומה לטקיטוס, אינו מזכיר את התייהדותה של שושלת המלוכה של חדייב.
במשנה מסופר שמונבז עשה ידיות מזהב לכל כלי יום הכיפורים בבית המקדש.
בתוספתא ובתלמודים מסופר על צדקותו הגדולה במצוות צדקה, הון עתק שירש מאבותיו בזבז עבור כך, ונימק: .
המערך החברתי הצ'רקסי
המערך החברתי בשבטי הצ'רקסים היה מבנה היררכי שהתבסס על מעמדות וגובש במהלך ימי הביניים בעיקר בקרב השבט הקברדיני. בעיקרון, החברה הצ'רקסית התבססה על שוויון זכויות לכל בני החברה ובכלל זה שוויון מוחלט בין גברים לנשים. בימי הביניים, נחשב השבט הקברדיני לדומיננטי מבין השבטים הצ'רקסים והנהגתו התאימה את חוקי החברה לרוח התקופה וזאת כדי למסד ניהול שבטי היררכי שהותאם לנסיבות הצבאיות והפוליטיות של התקופה.
רקע.
רקע כללי.
הצ'רקסים נחשבים למתיישבים הקדומים ביותר בצפון הקווקז ובמהלך המאה ה-5 לפנה"ס כבר התקיימה באזור ממלכה אדיגית עצמאית. כפי הנראה במהלך המאה ה-5 אימצו הצ'רקסים את הנצרות האורתודוקסית ובהמשך הפך האזור לזירת קרבות מול האימפריה המוסלמית וצ'רקסים שנשבו בקרבות אילו נלקחו לעבדות והשתלבו באוכלוסייה שנודעה בהמשך כממלוכים. בעת הזו החלו הצ'רקסים לגבש מבנה חברתי היררכי שיהלום את הצורך הצבאי והפוליטי עמו התמודדו. לאחר הכרעת האימפריה הביזנטית והשתלטות האימפריה העות'מאנית על האזור אימצו בני העם הצ'רקסי את האסלאם הסוני. בהמשך התירו העות'מאנים לצ'רקסים להתיישב גם ברחבי הבלקן ולוחמים מקרבם שולבו בצבא העות'מאני ובמיליציות חצי צבאיות שנודעו בשם "בָּאשִי בּוּזוּק". האימפריה הרוסית המתחזקת ניסתה להעמיק את שליטתה בחבל על חשבון העות'מאנים שהיו בתהליך נסיגה. ניסיונות אלו הובילו להתנגשות בלתי נמנעת בין השבטים הצ'רקסים לרוסים ובמהלך מלחמה הרוסית-צ'רקסית ניצחו הרוסים והצ'רקסים גלו ממולדתם.
רקע חברתי.
העם הצ'רקסי נחלק ל-12 שבטים. ההיררכיה השבטית הבסיסית, נחלקה לשני מעמדות, מעמד הנסיכים ומעמד האצילים.
כדי לא לפגוע בזכויות האדם ולא להפר את כללי החברה, הוחלט כי החלוקה תהייה על בסיס המקצוע או לחלופין על פי התפקיד השבטי אותו מאייש בן השבט. הנחת היסוד הייתה שבחלוקת מעמדות זו, תוכל החברה להתקדם לרמה ארגונית וחברתית טובה יותר.
רקע פוליטי מדיני.
בכל כפר צ'רקסי נבחר נציג על ידי תושבי הכפר בבחירה חופשית, נציג זה היה נשלח אל המועצה השבטית (חאסה - Хасэ) מטעם התושבים. לכל שבט יש חאסה ובו נציגים מכל הכפרים ששייכים לשבט זה. סה"כ היו לצ'רקסים 12 חאסות כמספר השבטים. לצורך קבלת החלטות נערכו מדי פעם כנסים לאומים בהן התאספו נציגי 12 החאסות. תפקיד הנציגים היה לדבר בשם העם וכך להגיע להחלטה אשר מייצגת את רצון העם. עיקרי הכנסים היו לצורך החלטות על הכרזת מלחמה או חתימת הסכמי שלום. בין הסמכויות אשר ניתנו לחאסה הייתה לפסוק דין בגין סכסוכי משפחות.
לאחר גלות הצ'רקסים הוקמו בהדרגה חאסות בכל מדינה בה התיישבו צ'רקסים במטרה לייצג את הפזורות השונות. החאסה הראשית ממוקמת ברפובליקת אדיגיה. אחת לשנה נערך כנס בינלאומי לצורך דיון בנושאים הפוליטיים של הצ'רקסים במולדת ובפזורה. החאסות הצ'רקסיות הפעילות ביותר הן ממדינות: ארצות הברית, גרמניה, טורקיה, ירדן וישראל.
החאסה בישראל נחשבת כגוף סמלי בלבד לאור העובדה כי היישובים הצ'רקסים בישראל נמצאים תחת שלטון מקומי המאפשר רשות מוניציפלית לאזרחים. יו"ר המועצה המקומית כפר כמא יחד עם ראש הוועד המקומי של ריחאניה הם הנציגים הרשמיים של הצ'רקסים בישראל.
מעמד הנסיכים.
ראשון הנסיכים בחברה הצ'רקסית היה ינאל אשר מינה את עצמו לנסיך השבט הקברדיני. הוא העניק לעצמו את כל הסמכויות האפשרויות לרבות את הזכות לחוקק ואת הזכות לשפוט את מפירי החוק. ינאל היה המוסמך להכריז מלחמות או לחתום על הסכמים ולכרות בריתות עם עמים שכנים. כל אירוע אשר בו נכחו הוא או אחד משלושת בניו וקרובי משפחתו נחשב לחגיגי ביותר בקרב השבט. תאריכים אישיים כגון: ימי הולדת, ימי נישואין הפכו ליום חג שבטי. בניו של הנסיך ינאל עברו ההכשרה הצבאית שלהם בקרב בני אצולה נוספים מהשבט הקברדיני. בני מעמד הל'אק'ווה ל'ש ינקו עם ילדי הנסיך וזאת כדי לקרב אותם ליצור ביניהם ערבות של אחים בדם.
הדמות הכי מפורסמת בקרב הנסיכויות הצ'רקסיות היא מריה טמריקובנה אשר נישאה לאיוון האיום כדי להשכין שלום בין השבט הקברדיני לבין שלטונו של הצאר הרוסי.
מעמד האצולה.
מעמד האצולה חולק ל-5 קבוצות:
ל'אק'ווה ל'ש.
הלָ'אקְ'וַוה לָ'ש (באדיגית: ЛIэкъуэ лIэш) הייתה שושלת אבירים צ'רקסים בעלת המעמד הכלכלי הגבוה ביותר, וחבריה נחשבו ללוחמים חזקים, אמיצים ואצילים. תחילתה של השושלת בשלושה אחים: תאמבי, ק'ודינת ואנזור. האחים נחשבו לאצילים הראשונים בשבט הקברדיני עד אשר הנסיך ינאל מינה את עצמו לנסיך הקברדיני. ינאל לא ביטל את זכויותיהם של האחים והותיר בבעלותם את כל נכסיהם. הם הורשו רשאים לנוע בחופשיות בכל אדמות האזור הקברדני וכן לחופש עיסוקים. בני הל'אק'ווה ל'ש, נהגו להתחתן רק עם בנות המעמד או בנות מעמד זהה מהשבטים הצ'רקסים האחרים. בהגיעם לגיל שבע, נשלחו בניהם לאטאליק' וחונכו להיות אצילים.
דיג'אנק'וואה.