הרב בלייכר שייך לזרם הממלכתי בציונות הדתית וישיבתו נחשבת לאחת מישיבות הקו. גישתו ביחס לציונות החילונית, בהמשך לרבותיו, היא: "אנחנו הפסקול של הציונות של הדור הקודם. הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה. כמו שילד נולד, בראשית דרכו הוא אינו שואל שאלות אלא עושה מה שאומרים לו, ורק כשהוא מתבגר הוא מתחיל לשאול שאלות. את התשובות לשאלות האלה אנחנו צריכים לתת, אנחנו המרפא לדור הזה". לשיטתו, "רוח אבותינו היא העומדת ביסוד מדינת ישראל". "הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה. מה גרם לאנשים שבעטו בכל דבר קדוש להמיר חיי נוחות ושפע חומריים בעליה לארץ ישראל מוכת רעב והמלריה? הרי הם לא היו אנשים דתיים שהמצווה לעלות לארץ דיברה אליהם? אין זאת אלא מעשה שמים שנועד לקבץ את עם ישראל בארצו ל'אתחלתא דגאולה' לקראת הגאולה השלמה".
הרב בלייכר היה מהמתנגדים החריפים לשיטת הרבדים ללימוד גמרא וללימוד "תנ"ך בגובה העיניים".
דברי הימים
דִּבְרֵי הַיָּמִים הוא ספר מספרי המקרא שנכתב בתקופה הפרסית. בתנ"ך היהודי כלול הספר בחלק הכתובים, ובביבליה הנוצרית מכונה הספר Παραλειπομένων (פאראליפומנון) בתרגום השבעים היווני או Chronicorum בתרגום הוולגטה הלטיני, והוא כלול בהיסטוריוגרפיה שבברית הישנה. הספר מציג בראשיתו סקירה גנאלוגית מהאדם הראשון עד למשפחות שנים עשר השבטים וצאצאיהם, לאחר מכן הוא סוקר כרונולוגית את קורות עם ישראל מסוף תקופת מלכות שאול ועד לחורבן ממלכת יהודה והכרזת כורש.
ספר זה לא נקרא באף מועד בלוח השנה היהודי.
תוכנו.
ספר דברי הימים משתייך מבחינת תוכנו להיסטוריוגרפיה המקראית המאוחרת, אשר נוהגים לכנותה גם ההיסטוריוגרפיה שלאחר הגלות (Post-exilic historiography).
חלקו הראשון של הספר (הקרוי "דברי הימים א'") מתחיל בסיכום כרונולוגי לדורות, החל מבריאת העולם ועד למותו של שאול בגלבוע וממשיך בתיאור ימי מלכות דוד.
חלקו השני ("דברי הימים ב'") עוסק בתולדות ממלכת יהודה ובשושלת מלכי בית דוד מימיו של שלמה ועד לחורבן בית המקדש הראשון, ונספח בסופו המזכיר את הכרזת כורש. ממלכת ישראל מקבלת בתיאור ההיסטורי של הספר מקום שולי יחסית.
הספר חוזר פעמים רבות על אירועים שכבר סופרו בספרים אחרים, אבל לעיתים הוא מוסיף להם מידע או משנה את המסופר במעט.
חיבור הספר.
חוקרי המקרא מתארכים את חיבור ספר זה לתקופה הפרסית, סביב המאה הרביעית לפני הספירה, ואילו המסורת היהודית מייחסת את חיבורו לעזרא הסופר, ממנהיגי היהודים בתקופת שיבת ציון, ראשית התקופה הפרסית (בין דעת החוקרים לדעת המסורת היהודית פער של כ-100 שנים).
מקובל לחלק את כתיבת הספר לפי המסורת היהודית, כאשר עזרא הסופר כתב את תחילתו, וחלקו השני נכתב בידי נחמיה שהיה באותה עת הפחה על פחוות יהודה מטעם פרס. על פי דברי הגמרא "עזרא כתב ספרו ויחס דברי הימים עד לו... ? נחמיה בן חכליה" ( ו). כך פירשו רבינו גרשום, רש"י ורבינו חננאל. עם זאת, ניתן להבין את הגמרא באופן אחר: שעזרא כתב את כל ספרו וכן את ספר דברי הימים, עד לשלב שבו הוא כבר לא היה בתמונה - השלב שבו נכנס נחמיה להנהגה, ומשם המשיך הוא (כפי שאכן ספר עזרא מתחלף באופן מובהק לספר שנכתב בידי נחמיה, על אף שבמקור שני הספרים היו כרוכים יחדיו תחת השם 'עזרא'). לפי הסבר זה, ספר דברי הימים כולו נכתב בידי עזרא הסופר.
המהרש"ל הציע דרך אחרת לקריאת הגמרא, שמסקנתה גם היא שעזרא הסופר כתב את כל דברי הימים. לפיו, אין לקרוא את דברי הגמרא "עַד לו", אלא "עֵד לו"; ספר דברי הימים הוא עדות לספר עזרא ולנכונות המסורת שבידי עזרא מחבר הספרים. לפי זה, שאלת הגמרא "ומאן אסקיה?" היא על ספר עזרא, וללא קשר להגדרת הברייתא במילים "עד לו".
חיבורים מקבילים.
הספר מקביל בתוכנו (מדה"א י' ואילך) לספרים שמואל ומלכים. יש בין החיבורים השונים נקודות זהות רבות אך גם נקודות רבות השונות זו מזה או אף סותרות. את ההבדלים בין החיבורים ניתן לחלק לשלושה סוגים:
לדעת רוב חוקרי המקרא, רוב המקומות בהם יש הבדל בין הספרים המקבילים נערכו בכוונה על ידי מחבר ספר דברי הימים, אך הדעות חלוקות לגבי המניעים שהובילו את המחבר לשנות ולערוך את הכתוב. יש פרשנים שהציעו שהנוסח בדברי הימים מסתמך על מקורות היסטוריים חיצוניים, שבדברי הימים נערכו בצורה אחרת מבספרי שמואל ומלכים.
המניעים העיקריים האפשריים המוזכרים בספרות המחקרית הם:
תיארוכו.
על פי החוקרים הספר נכתב בתקופה הפרסית, ככל הנראה במאה ה-4 לפנה"ס. אחת הסיבות העיקריות לכך, היא שברשימת היחוס של צאצאי דוד המלך, נזכרים דור שישי של צאצאי זרובבל (), כלומר צאצאים שחיו כנראה לכל הפחות 150 שנה לאחר העלייה מבבל. ומפני שאין בספר השפעה הלניסטית, מקדימים רוב החוקרים את חיבור הספר לתקופה ההלניסטית.
לעומת זאת המסורת היהודית מייחסת את תחילת חיבורו של הספר לעזרא הסופר, ממנהיגי היהודים בתקופת שיבת ציון, ראשית התקופה הפרסית. ואת סיום חיבורו לנחמיה. בדור זה, שבו מהגלות יהודים בני השבטים יהודה, בנימין, ולוי שלא ידעו את ייחוסם. לכן עזרא כתב את הספר בשבילם וניתן לראות כיצד זה בא לידי ביטוי בשני מאפיינים של הספר: א. הספר כולו מלא בייחוסים מימי האבות עד לימי החורבן. ב. היהודים שעלו, כאמור, הם מבני שלושת השבטים שהיו בממלכת יהודה (שאר השבטים בממלכת ישראל גלו ונעלמו). לכן, הספר מתייחס רק לממלכת יהודה, וממלכת ישראל כמעט ולא מוזכרת בו כלל.
שם הספר.
בפשטות, ניתן לתרגם את "דברי הימים" כ"היסטוריה".
בתרגום היווני (תרגום השבעים), מכונה הספר "ההשמטות" או "הספר של הדברים שנשארו" (יוונית: Παραλειπομένων פַּרַלִיפּוֹמֵנוֹן), שם ששמר הירונימוס, בתרגומו ללטינית, הווּלְגַטָה, (בתיעתוק מיוונית: Paralipomenon) אך מציין כי ראוי יותר לכנותו "דברי הימים של ההיסטוריה הקדושה" (Chronicon la divina historia), ובמרבית השפות האירופאיות מתבסס שם הספר על "כרוניקון" (מילולית: תיעוד אירועים מאורגן מהמוקדם למאוחר).
פרשן התנ"ך הרד"ק טען בהקדמה לפירושו על ספר דברי הימים כי זהו "ספר דברי הימים למלכי יהודה", המוזכר רבות בספר מלכים (לדוגמה ב: מל"א י"ד, כ"ט. מל"א ט"ו, י"ג). טענתו זו לא התקבלה בקרב הפרשנים הקלאסיים או חוקרי-המקרא.
חלוקת הספר לשניים.
במקור הספר הוא ספר אחד, אך במסורת הנוצרית חולק לשני חלקים- דברי הימים א' ודברי הימים ב', הנחשבים לשני ספרים שלמים. המקור למסורת זו הוא בתרגום השבעים, שבו הספר כבר מחולק לשנים (כנראה בגלל אורכו, וכן לגבי ספר שמואל וספר מלכים). חלוקה זו לשניים הופיעה גם במהדורות הדפוס העבריות הראשונות לתנ"ך במאה ה-15, ומאז התקבלה.
מקומו של הספר בכתובים.
בכתבי יד אשכנזיים של המקרא, ועל פיהם בדפוסים המקובלים היום, דברי הימים הוא הספר האחרון שבחלק "כתובים", ולכן גם הספר האחרון במקרא כולו.
ואולם אין סדר מחייב במסורת היהודית לספרים שבחלק כתובים, ויש גם מסורות אחרות לגבי סדרם. בכתבי היד של בעלי המסורה בטבריה והקרובים להם, דברי הימים הוא הספר הראשון בכתובים.
בסדרם של ספרי הכתובים בתלמוד (מסכת בבא בתרא יד ע"ב - טו ע"א) מופיע סדר שונה מהמקובל היום, אבל גם בו "דברי הימים" הוא הספר האחרון.
פרקי היוחסין.
תשעת הפרקים הראשונים של ספר דברי הימים הם רשימות יוחסין אשר מתחילות בתולדות האנושות (אדם הראשון), ממשיכות לאברהם, מתארות בקיצור נמרץ את תולדות ישמעאל ועשו ומפרטות את תולדות שבטי ישראל.
מחבר דברי הימים עשה שימוש באמצעי הספרותי של רשימות יחס ככלי להמשגת הזהות. לדידו, התשובה זהותו של אדם נובעת מאבותיו ומקו היוחסין העובר ברצף מן האב הקדמון אל צאצאיו. בהצעת הבסיס הגנאלוגי של הזהות הישראלית נקט מחבר הספר תפיסה מקיפה ומכלילה וחיבר אל מבנה היסוד של בני יעקב את כל מרכיבי היישוב בארץ ישראל. לצידם של בני ישראל ישבו בארץ כנען גם תושבים אחרים - נכרים, אך בעל דברי הימים הגדיר אותם כגרים וכלל אותם בתוך עם ישראל כאחד ממרכיביו (דברי הימים ב' פרק ל' פסוק ט"ו, למשל). נקודת מוצא מרחיבה וכוללנית זו מעניקה לרשימות היוחסין תפקיד יוצא דופן בחיבור זה. בעוד שבתפקודן המקובל רשימות יוחסין הן אמצעי להגבלה, להפרדה ולייחוד, בספר דברי הימים משמשת התבנית הספרותית והגנאלוגית הזו כאמצעי לסיפוח והכללה וכמכשיר למתיחת המושג ישראל לגבולותיו הרחבים ביותר.
מחבר דברי הימים התחיל את רשימת היוחסין של עם ישראל באדם הראשון (דברי הימים א' פרק א' פסוק א') ובכך הציגו כאב הקדמון של עם ישראל, ונתן ביטוי להשקפתו המיוחדת על בחירת ישראל. על פי שיטתו, היחס המיוחד בין אלוהי ישראל ובין עם ישראל לא נוצר ברגע היסטורי מסוים ובמעמד היסטורי מוגדר, אלא זהו יחס מוחלט שנקבע כבר בבריאת העולם ואשר ותוקפו דומה לתוקף היחס שבין אלוהים לעולם שברא.
גם השקפתו של בעל דברי הימים בשאלת הזהות הגאוגרפית של עם ישראל היא כוללנית ומקבילה באופייה למושג הכוללני של הזהות האתנית. בספר, תיאור הגבולות הגאוגרפיים הראליים של ארץ ישראל הוא בהיקפם הרחב ביותר. ההתיישבות בארץ ישראל התחילה על פי השקפתו עם בני יעקב, כלומר, בנקודת ההתחלה המוקדמת ביותר של עם ישראל .
בספרות חז"ל ניתנה משמעות רבה לפרקי רשימות היוחסין וישנם מדרשים רבים על פסוקים מפרקים אלו. ב מוזכר מר זוטרא שמתאר קובץ מדרשים עצום על פרקים אלו שאבד.
פרשנות קלאסית.