בנוסף נחלקו בדעתם של חכמים אחרים, אחת ממחלוקתם היא בדין בעל חיים שנרבע (קוימו בו יחסים אסורים), ונחלקו רבא ורב הונא מה היא שיטת רב נחמן.
בר הדיא וחלומותיהם של אביי ורבא.
בזמנם של אביי ורבא היה אדם בשם בר הדיא שעסק במקצועו כפותר חלומות והיה נהוג שמי ששילם לו עבור עבודתו - פתר לו לטבה, ומי שלא שילם לו - פתר לו לרעה. אביי היה נוהג לשלם לו, ורבא לא היה משלם לו, ולכן היה פותר תמיד את חלומותיו של אביי לטובה, ואת אלה של רבא לרעה. התלמוד במסכת ברכות מספר על סדרה של חלומות כאלה.
דוגמה: אביי ורבא אמרו לו: ראינו בחלומנו את הפסוק . לרבא פתר בר הדיא שהוא יפסיד בעסקיו עד שלא יוכל לאכול מרוב עצבות, ולאביי פתר שהוא ירוויח בעסקיו ומרוב שמחה לא יוכל להכניס אוכל לפיו.
לבסוף הלך אליו רבא לבד, ללא אביי, ואמר לו כי הוא ראה כי דלת ביתו נופלת. פתר לו בר הדיא כי אשתו שהיא שומרת את הבית, תמות. לאחר מכן החל רבא לשלם לבר הדיא על פתירת החלומות, וזה החל לפתור אותם לטובה. כאשר סיפר רבא לבר הדיא שנקרה לו בחלום הלל, פתר לו בר הדיא כי יתרחשו לו ניסים. בעקבות חלום זה, כאשר בהזדמנות אחרת מצא בר הדיא את רבא באותה ספינה בה הפליג, הוא פנה לנוס מהספינה, מכיוון שפתר לרבא כי עתידים להתרחש לו ניסים, ושמא הנס הוא שהספינה תטבע ורק רבא ינצל. במהלך מנוסתו נפל מידיו הספר ממנו היה פותר את חלומותיו. מצא רבא את הספר וראה כי בספר כתוב כי הכלל הוא אחד: "כל החלומות הולכין אחר הפה". כעס רבא על בר הדיא ואמר לו: רשע שכמותך, בידך תלוי היה פתרון החלומות וצערתני כל כך? על הכול מוחל אני לך חוץ מאשתי - בתו של רב חסדא, שנפטרה בעקבות החלום שפתרת לי לרעה, יהי רצון שתמסר ביד המלכות ולא ירחמו עליך. ואכן, בר הדיא הוצא להורג ברומא.
פטירתו.
בשעת פטירתו, עמד סמוך לו אחיו רב שעורים, שראה כי הוא גוסס וקרבה שעתו למות. אמר רבא לאחיו: בקש רחמים עלי שמלאך המוות לא יצער אותי בשעת הפטירה. שאל אותו רב שעורים: וכי מר אינו ידידו של מלאך המוות? השיב לו רבא: מכיוון שבאה שעתי להפטר והורע מזלי, אינו מחשיב אותי. רב שעורים ביקש מרבא, שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה. ואכן, לאחר פטירתו נגלה רבא לאחיו. שאל אותו רב שעורים: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם. השיב לו רבא: חשבתי כאב מזערי כמחט של מזרק הננעצת בבשרי.
מקום קבורתו.
על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים: . בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל ברוח הקודש, הייתה ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא".
ב-2008 נתגלתה מערה בכפר אבנית אשר מתאימה לתיאורו המדויק של רבי חיים ויטאל, למערת אביי ורבא. וכן במערה אשר יוחסה למערתם, התגלה שאינה אף מערת כוכים.
ההבחנה בין "רבה" ל"רבא".
בדפוסי התלמוד הבבלי, ויותר מכך בכתבי היד שלו, רבים החילופים בין רבא לרבה. על ההבדל ביניהם, בכתיב ובהגייה, כתב רב האי גאון:
במסורת ההגייה הרווחת היום, ההבדל בין השמות הוא בכך שרבה נהגה ב-ב' דגושה, ואילו רבא ב-ב' רפה. במסורת יהדות תימן ההבדל הוא בין דגש קל לדגש חזק, ושתי הקריאות מכוונות עקרונית להבחנה של רב האי, שלדעתו גם הדברים נובעים מהבדל במשמעות בין השמות, בין "[ה]אב" ל"אבי".
באשר לכתיב, עמדו חוקרים על כך שגם בכתבי יד משובחים אין הבחנה חותכת ביניהם, ורבים החילופים. לדעת שמא יהודה פרידמן, הממצא בכתבי היד מעלה כי ככל הנראה במקור לא היה הבדל בכתיב בין שני החכמים, גם אם נשמר הבדל בהגייה, וככל הנראה במשך השנים הוסיפו צורות הבחנה שונות כדי להבדיל ביניהם גם בכתיב, אך לכלל אחידות לא הגיעו, וזה מה שיצר את החילופים הרבים בין החכמים.
תומס אדיסון
ביזנטים
קיקלופ
הקיקלופ הוא גזע יצורים מן המיתולוגיה היוונית.
מראה.
הקיקלופים, הדומים בצורתם לאדם, מוכרים כעצומים בגודלם ובראש כל אחד מהם עין אחת בלבד. האמונה כי גודלם כביר היא מאוחרת יותר ופרט זה אינו נזכר בכתביהם של המשוררים הומרוס או הסיודוס.
מוצא הקיקלופים.
קיקלופים, טיטאנים ובעלי מאה הידיים, היו שלושת סוגי הצאצאים שנולדו לאורנוס ולגאיה. למרות זאת, היו גם קיקלופים אחרים שמוצאם מפוסידון, שהיה אחיינם של הקודמים. אלה נולדו מזוגיותו עם נימפות.
המפגש בין אודיסיאוס לקיקלופ.
הקיקלופ המפורסם ביותר הוא פוליפמוס, המוזכר באודיסיאה מאת הומרוס.
באודיסיאה (שיר תשיעי) מסופר על מפגשם של הגיבור אודיסיאוס ואנשיו עם הקיקלופ פוליפמוס בארץ הקיקלופים. בסיפור זה מתוארים הקיקלופים כיצורים חסרי חוק ותרבות, ניגודם של בני האדם - הם אינם חיים בקהילה ואינם מקיימים מוסדות חברתיים שהיו בסיסיים בתרבות היוונית, כמו אספה או בתי דין, וכן אינם עוסקים באמנות או בחקלאות ואינם מפליגים בימים - אחד המאפיינים המרכזיים של התרבות היוונית. הקיקלופים גם לא כיבדו את חוקי הכנסת האורחים היווניים - כפי שמלמד מפגשו של אודיסיאוס עם הקיקלופ. במקום זאת, מספרת השירה, חיו הקיקלופים איש במערתו, וקבעו חוקים לנשותיהם ולילדיהם כפי ראות עיניהם.
ארצם של הקיקלופים מתוארת כארץ פורה ביותר: אף שהקיקלופים לא עסקו בחקלאות ולא צדו, הם נהנו מהתבואה והפירות שהיו בשפע בארצם, ושתו את חלבם של עזי הבר ששוטטו באי.
הקיקלופ פוליפמוס, שאל מערתו נכנסו אודיסיאוס ואנשיו, הוא בנו של אל הים פוסידון. הוא עצום בגודלו, מתבודד ואכזרי. השירה מתארת בפירוט כיצד תפס ללא מאמץ את רעיו של אודיסיאוס ואכלם בצמדים. רמז לצד אנושי אפשר למצוא אולי ביחסו החם לצאנו.
לאחר שהקיקלופ סירב לקבל את אודיסיאוס כאורח ואיים לאכול את כל רעיו ואותו אחרון, החליט אודיסיאוס לנקר את עינו ולהימלט ממערתו. כשנמלטו בחזרה אל הספינה, קרא אודיסיאוס מן הים אל הקיקלופ: "אם פעם תישאל מי האיש שהטיל בעינך את המום הנתעב, הגד שניקר את עינך אודיסאוס בן לארטס מאיתקה, מחריב הערים!" (כך בתרגומו של אהרן שבתאי לאודיסיאה). הקיקלופ הטיל על ספינתו של אודיסאוס סלע ענק, שכמעט ניפץ את הספינה, וביקש מאביו פוסידון להקשות על אודיסיאוס לשוב לביתו שבאיתקה, ואכן דרכו הייתה קשה וממושכת מאוד. כמו כן במספר מקורות מידע הם הופיעו כנוודים ענקיים ומטילי מורא.
עונשם של הקיקלופים.
הטיטאנים, אחיהם של הקיקלופים, פחדו מהם. כאשר הטיטאנים עלו לשלטון הם כלאו את הקיקלופים במעמקי הטרטרוס - שכבת השחור משחור שבמעמקי האדמה. כדי למנוע מהם להימלט הם העמידו למשמר את המפלצת הנוראה קאמפה. רק לאחר שהאלים האולימפיים גברו על הטיטאנים ועלו לשלטון, הובסה קאמפה והקיקלופים שוחררו על ידי זאוס.
עקידת יצחק
מבחני התכנסות של טורים
ג'ורג' אליוט
מרי אן אוונס (באנגלית: Mary Ann Evans; 22 בנובמבר 1819 – 22 בדצמבר 1880), ידועה בשם העט שלה ג'ורג' אליוט (באנגלית: George Eliot), הייתה סופרת משוררת, עיתונאית, מתרגמת בריטית ואחת מהסופרות המובילות של התקופה הוויקטוריאנית. היא כתבה שבעה רומנים, כולל "אדם ביד" (1859), "הטחנה על הנהר פלוס" (1860), "סילס מרנר" (1861), "רומולה" (1862–1863), "מידלמארץ'" (1871–1872), ו"דניאל דרונדה" (1876), רובם ממוקמים במחוזות אנגליה ומאופיינים בריאליזם ובתובנותיהם הפסיכולוגיות.
על-אף שסופרות פרסמו בתקופתה את יצירותיהן תחת שמן האמיתי, אליוט ביקשה לברוח מהסטראוטיפ הטוען כי כתיבה נשית מוגבלת אך ורק ליצירת רומנים קלילים. בנוסף, אליוט רצתה שיצירותיה יישפטו בנפרד מעבודותיה המוכרות כעורכת וכמבקרת. גורם נוסף שייתכן והשפיע על שימושה בשם עט הוא רצונה להגן על חייה הפרטיים מפני הציבור, ובכך למנוע את השערורייה שייתכן והייתה נוצרת בגלל מערכת היחסים שניהלה עם ג'ורג' הנרי לואס הנשוי.
קורות חיים.
מרי אן אוונס-קרוס הייתה בתם השלישית של כריסטיאנה אוונס ורוברט אוונס, סוכן מקרקעין ומנהל האחוזה הגדולה אדברי-היל בווריקשייר. בילדותה הייתה קרובה לאחיה הבכור אייזיק, קשר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר בספרה "הטחנה על הנהר פלוס", בתיאור הקשר בין מגי טליבר ואחיה האהוב טום. מגיל צעיר הושפעה ממטיף אוונגליסטי בשם ג'ון אדמונד ג'ונס. מאוחר יותר אימצה דעות ליברליות יותר, בין השאר בעקבות היכרותה עם צ'ארלס וקרוליין בריי.
ב-1836 מתה אמה, ומרי-אן התחילה לנהל את משק ביתו של אביה. היא המשיכה להרחיב את השכלתה על ידי קריאה מרובה ולימודי גרמנית ואיטלקית.
ב-1841 עברה לקובנטרי, שם קבלה עבודת תרגום של חיי ישו מאת שטראוס. ב-1850 החלה לכתוב ולערוך את כתב העת "וסטמינסטר רוויו", שייסדו ג'ון סטיוארט מיל וג'רמי בנת'ם.
ב-1854 עברה לחיות עם ג'ורג' הנרי לואס ללא נישואים, ולו כי אשתו סירבה להתגרש ממנו. למרות השערורייה שנלוותה לחייה עם לואיס, הם חיו יחד עד מותו ב-1878. לואיס עודד אותה לכתוב סיפורת, וב-1858 פרסמה בכתב עת את הסיפור עמוס ברטון, הראשון מתוך קובץ הסיפורים סצנות מחיי כמרים. כאן השתמשה לראשונה בשם-העט ג'ורג' אליוט, השם עורר השערות רבות בקשר לזהות הכותב. היא המשיכה לכתוב ברצף את הרומנים שלה, וגם מאמרים, ביקורות ומסות. היא הוערכה ככותבת חשובה כבר מתחילת דרכה.
ב-1880, שנתיים לאחר מותו של לואיס, נישאה ג'ורג אליוט לג'ון קרוס, בנקאי אמריקאי שהיה צעיר ממנה בעשרים שנה. היא מתה שבעה חודשים אחרי נישואיהם, ונקברה בלונדון.
יצירתה.