ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ. בנו אלכסנדר הומלך תחתיו אך תיפקד כשליט בובה ועושה דברו של וניזלוס. באוקטובר 1920, נפטר המלך אלכסנדר הראשון לאחר שלקה באלח דם. בבחירות הכלליות הפסיד אלפתריוס וניזלוס והודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. תומכי המלוכה ביוון העלו הצעה להשבתו של קונסטנטינוס הראשון והחזרת סמכויותיו. ביוון נערך משאל עם ו-99 אחוזים מהמצביעים תמכו בחזרתו לשלטון. ב-19 בדצמבר 1920 שב קונסטנטינוס הראשון למלוך על יוון. ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס השני החליפו.
בשנים אלו הייתה יוון מדינה המצויה במלחמה ובמצב של אי יציבות. המלחמה עם טורקיה הסתיימה בתבוסה יוונית, ובאובדן של שטחים רבים באסיה הקטנה. כמיליון וחצי יוונים הפכו לפליטים, ועזבו את השטחים שנכבשו על ידי טורקיה, על מנת להתיישב ביוון. מצב זה הביא לאי שקט חברתי, ולחוסר יציבות פוליטית.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס המלך על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון. ב-19 בדצמבר 1923 יצא גאורגיוס לרומניה, וב-25 במרץ 1924 הוכרז על הקמת הרפובליקה ההלנית השנייה. גאורגיוס הודח באופן רשמי, נשללה ממנו אזרחותו היוונית, ורכושו הוחרם.
סדרת מלחמות בין השנים 1912 ו-1922 סיפקה זרז לתעשייה היוונית, בענפים כמו טקסטיל; תחמושת וייצור מגפיים שנועדו לשימוש הצבא. לאחר המלחמות רוב התעשיות הללו הוסבו לשימושים אזרחיים. לפליטים היוונים מאסיה הקטנה, והמפורסם שבהם היה אריסטוטלס אונאסיס, הייתה גם השפעה אדירה על התפתחות התעשייה והבנקאות היוונית. היוונים החזיקו 45% מההון באימפריה העות'מאנית לפני 1914, ולרבים מהפליטים מטורקיה היו כספים ומיומנויות ששומשו במהרה ביוון. פליטים אלה הובילו גם הם לצמיחה מהירה של אזורים עירוניים ביוון, כאשר הרוב המכריע שלהם התיישבו במרכזים עירוניים כמו אתונה וסלוניקי. לפי מפקד האוכלוסין של 1920, 36.3% מהיוונים התגוררו באזורים עירוניים או עירוניים למחצה, בעוד שמפקד האוכלוסין בשנת 1928 דיווח כי 45.6% מהיוונים התגוררו באזורים עירוניים או עירוניים למחצה.
בשנת 1927 הוקם בנק יוון , הבנק המרכזי של יוון. באותה שנה חודשה החוקה וקבעה כי הפרלמנט ייבחר פעם ב-5 שנים, חיזוק זכויות האדם (כגון חופש העיתונות) ויצירת מעמד למפלגות בתוך הפרלמנט. למרות זאת, הרפובליקה סבלה מחוסר יציבות כאשר בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון, דיקטטורה צבאית, ו-13 הפיכות.
שנות ה-30 של המאה ה-20 הביאו עמן משבר כלכלי וחברתי חמור ביוון, בין השאר בשל עצירת הזרמת הכסף מהמהגרים היווניים בארצות הברית למשפחותיהם שנשארו ביוון, עקב השפל הגדול של 1929 בארצות הברית.
שיקום המלוכה ומשטר מטאקסס.
המלוכה הושבה לאחר משאל עם שנערך ב-3 בנובמבר 1935. כנגד המשאל עלו טענות קשות לכפייה וזיופים. תוצאת המשאל הייתה כי 98% מן היוונים הצביעו בעד חידוש המלוכה. גאורגיוס השני שב לכהן כמלך.
מתוך חששו של גאורגיוס השני ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת לייצב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס, שר ההגנה בעל הנטיות המלוכניות, לראש ממשלה. לדעת המלך המצב הפוליטי ביוון היה בלתי פתיר, לפיכך הציע להקפיא את הפרלמנט ואת הבחירות ל-5 חודשים, חודשים בהם מטאקסס יוכל לייצב את המדינה ובצורה כזו תחזור למדינה דמוקרטית בעל יכולת לשלוט. הפרלמנט השתכנע, ובהצבעה - חברי הפרלמנט הצביעו על פיזורו של הפרלמנט. פיזור שהיה אמור להמשך 5 חודשים ונמשך בפועל קרוב ל-10 שנים.
מטקסס פתח במהלכים לניטרול הפרלמנט ושלילת זכויות האדם. ב-4 באוגוסט 1936 הכריז על שלטון דיקטטורי, שנודע בשם משטר ה-4 באוגוסט, שלטון שהיה מושפע מהמשטרים הפאשיסטים של התקופה. גאורגיוס השני הודיע כי הוא מקבל את השינוי החוקתי.
שלטון זר ומלחמת אזרחים.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה במזרח אירופה, ולאחר מכן במערב, מטקסס ניסה לשמור את יוון מחוץ לסכסוך. אך ככל שהתקדמו האירועים, ועל אף נטייתו האידאולוגית של מטקסס לצדן של מדינות הציר, ועל אף הקשרים הכלכליים והדיפלומטיים הטובים שקשר עם גרמניה, התקרבה יוון לבריטניה, לא מעט בזכות גאורגיוס האנגלופיל, שהיווה עמוד תווך בתמיכה במשטרו של מטקסס.
ממשלת מטאקסס ניסתה לשמור על נייטרליות קפדנית, אבל לבסוף החלה מלחמת איטליה–יוון. בערב 28 באוקטובר 1940 הוגש אולטימטום למטאקסס עם דרישת מעבר חופשי לחיילי איטליה על מנת לכבוש "נקודות אסטרטגיות" שלא הוגדרו, בעומק השטח היווני. מטקסס דחה את האולטימטום, באמרו "Alors, c'est la guerre" - "אם כן, זוהי מלחמה", אמירה שהפכה לסיסמה פופולרית ביוון, וצומצמה למילה אחת "לא" - ביוונית "Οχι" (אוחי). בתוך שלוש שעות תקף צבא איטליה את יוון. למרות הצלחה איטלקית ראשונית הצליחו הכוחות היווניים לעצור את הפלישה האיטלקית ולהדוף את החיילים האיטלקים חזרה לאלבניה, בהמשך אף התקדמו הכוחות היווניים עוד יותר וכבשו חלק ניכר משטחה של אלבניה.
במצב עניינים זה מטקסס נפטר באופן פתאומי בינואר 1941, גרמניה שלחה צבא לתמוך באיטליה בת בריתה, צבא גרמניה תקף את יוון דרך יוגוסלביה ובולגריה ב-6 באפריל 1941. לאחר מכן, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית, שלא זכתה לתמיכה של העם היווני. בחסות בריטניה הוקמה ממשלה יוונית גולה, אך היא נעדרה השפעה על המצב ביוון עצמה. המלך גלה ונותר ראש המדינה היווני המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית. ביוון שררו אינפלציה דוהרת, מחסור חריף במזון ורעב בקרב האוכלוסייה.
עם הימשכות הכיבוש הגרמני קמו קבוצות התנגדות פוליטיות שונות, שנעו בין פרו-מלוכני לאידאולוגיות קומוניסטיות, שנהלו מלחמת גרילה בגרמנים ובבולגרים במזרח מקדוניה ותראקיה, שם כוחות בולגריים כבשו שטח יווני. לעיתים התקיימו התנגשויות אלימות בין הקבוצות. כאשר שיחרורה של יוון נראה באופק, רעיון שיבת המלך לאדמת יוון גרם לוויכוחים פנימיים הן ביוון עצמה, והן בקהילה היוונית הגולה. על אף שהמלך גינה בפומבי את משטרו של מטקסס בשידורי רדיו ששודרו ליוון, עדיין זכרו לו רבים את תמיכתו במשטר הרודני.
ב-24 בספטמבר 1944 נחת צבא בריטי ביוון ושיחרר אותה בתוך שישה שבועות. על אף דרישת ראש הממשלה הליברלי, גאורגיוס פפנדראו כי המחתרות הקומוניסטיות תפסקנה את הלחימה, הן סירבו להתפרק מנשקן, והאלימות בין הפלגים נמשכה. בבחירות שנערכו ב-31 במרץ 1946 זכו המפלגות המלוכניות ברוב המושבים בפרלמנט, שכן בחירות אלו הוחרמו על ידי השמאל. ב-1 בספטמבר 1946 נערך משאל עם, שאף הוא הוחרם על ידי השמאל. תוצאות המשאל היו בעד חידוש המלוכה ברוב של 69%, ואילו 90% תמכו בשובו של המלך. בשנת 1947, בעקבות תוצאות משאל העם, החלה מלחמת האזרחים ביוון שהסתיימה בתבוסת הקומוניסטים.
המלכים האחרונים.
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת גאורגיוס השני, ופבלוס עלה לשלטון במקומו. ב-6 במרץ 1964 מת פבלוס, וקוסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו.
התפתחותה של יוון לאחר מלחמת העולם השנייה זכתה לכינוי "הנס הכלכלי היווני" . בין השנים 1950 עד 1973 ידעה יוון שנים של צמיחה כלכלית מהירה, והייתה שנייה בעולם בקצב הגידול אחרי כלכלת יפן. בשנת 1970 האטה הכלכלה כשסוף התקופה היה בשנת 1974.
באותם ימים התחזקו גם יחסי ארצות הברית–יוון. ב-9 ביולי 1961 נחתם חוזה השותפות של יוון עם הקהילה הכלכלית האירופית, צעד שקידם ראש הממשלה קונסטנדינוס קרמנליס. יוון הפכה למדינה האירופית הראשונה שזכתה במעמד של מדינה שותפה לשוק האירופי, מחוץ לשש המדינות המייסדות. בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים התיירות ביוון החלה לפרוח והפכה למרכיב בולט בכלכלת יוון. בתחילה התנגדו לכך רבים בממשלת יוון, מכיוון שהיא נתפסה כמקור הכנסה תנודתי במקרה של זעזועים פוליטיים. התנגדות אחרת הייתה של שמרנים רבים ושל הכנסייה בטענה למפגע מוסרי במדינה. למרות החששות, התיירות צמחה משמעותית ביוון והיא עודדה על ידי הממשלות מכיוון שהיא היוותה מקור להכנסות מטבע חוץ.
ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. חודש לפני הבחירות הכלליות, הוביל גאורגיוס פאפאדופולוס ביחד עם עוד מספר קצינים הפיכה מוצלחת, תוך ניצול המצב הפוליטי המסובך במדינה שנוצר בעקבות הקונפליקט בין המלך קונסטנטינוס השני לבין ראש הממשלה המזדקן גאורגיוס פאפאנדראו. המשטר הצבאי ביוון היה בעל צביון ימני קיצוני. עקב מדיניותו האנטי-קומוניסטית הנוקשה זכה לתמיכת ארצות הברית על רקע המלחמה הקרה.
קונסטנטינוס השני, מלך יוון, אישר את ההפיכה בחוסר רצון, אך התחיל בהכנות-הפיכה נגדית על ידי נאמניו. הפיכה נגדית זו החלה ב-13 בדצמבר 1967 ונכשלה, ואילצה את המלך ואת רוב משפחת המלוכה לברוח לאיטליה. המשטר הצבאי הפעיל צנזורה, מעצרים, עינויים ורציחות. יוון הורחקה אז מהשוק האירופי ועזבה גם את מועצת אירופה, כדי להתחמק מהחקירות של פורום זה בנוגע להאשמות בשימוש בעינויים.