למחרת אדם מתלבש בבגדיו של אנתוני ופותח את המכתב הסודי שקיבל מוקדם יותר מהסוכנות, ומוצא מפתח למועדון הסודי שניתן רק לאנשים מסוימים. הלן יוצאת מהמקלחת, אומרת לו להתקשר לאמו ונכנסת לחדר השינה. אדם שואל את הלן אם היא עושה משהו באותו לילה ואומר לה שהוא יוצא, אך היא לא מגיבה. אדם נכנס לחדר השינה ובמקום לראות את הלן הוא רואה טרנטולה בגודל של כל החדר נרתעת אל הקיר שמאחוריה. אדם נאנח כשעל פניו מבט של השלמה.
ניתוח.
סקירה באתר "Indiewire" השוותה את "אויב" לסרט "ממנטו" של כריסטופר נולאן, וקראה לו "מותחן פסיכולוגי מרתק, קפקאי ופרובוקטיבי" ש"אינו חושף את עצמו בקלות". במאי הסרט וילנב וכן השחקן הראשי ג'ילנהול סיפרו על רצונם להפוך את הסרט לחקר מאתגר של התת-מודע. עבור וילנב הסרט "אויב" עוסק בסופו של דבר בחזרה: השאלה של איך אפשר לחיות וללמוד מבלי לחזור על אותן טעויות.
לגבי שתי הדמויות הזהות מהבחינה הפיזית אמר וילנב: "אתם לא יודעים אם הן שתיים במציאות, או שאולי מנקודת מבט תת-מודעת יש רק אחת." "אלה יכולים להיות שני צדדים של אותו אדם... או אירוע פנטסטי שבו אתה רואה עוד [עצמי]." ג'ילנהול אומר כי "אויב" הוא "על גבר נשוי, אשתו בהריון, ויש לו רומן. הוא צריך להבין את עצמו לפני שהוא יכול להתחייב לחיים כמבוגר."
פורסט וויקמן מסלייט מציין כי שורת הפתיחה של הסרט, "כאוס הוא סדר שעדיין לא פוענח", לקוחה מהרומן של ז'וזה סאראמאגו שעליו מבוסס הסרט - "האדם המשוכפל". וויקמן מפרש את "אויב" כ"משל על איך זה לחיות תחת משטר טוטאליטרי מבלי לדעת זאת," ומוסיף כי האירוניה המרכזית היא שאף על פי שהדמות הראשית היא מומחית בנושא הממשלים הטוטאליטריים, היא אינה רואה את הרשת שהשתלטה על העיר עד שכבר מאוחר מידי, והיא עצמה כבר תקועה בה. עבור וויקמן "אויב" מרמז שהנטייה ליצור משטרים טוטאליטריים היא חלק מהטבע האנושי, ושהיא נובעת מתוכנו; הוא מצטט את דבריו של וילנב: "לפעמים יש לך התנהגויות כפייתיות שאי אפשר לשלוט בהן, הן מגיעות מתת המודע... הן הדיקטטור שבתוכנו".
תגובות.
"אויב" קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים לרוב, כאשר רבים מהם השוו באופן חיובי את אווירת הסרט ואת סגנונו לעבודותיו של דייוויד לינץ' . דירוג הסרט ב-Rotten Tomatoes הוא 71% בהתבסס על 115 ביקורות, והממוצע שלו עומד על 6.54 מתוך 10. ישנה הסכמה באתר הקובעת: "הודות לביצועים חזקים של ג'ייק ג'ילנהול והבימוי החכם של דניס וילנב "אויב" מסתמן כסרט מותח והרפתקני באופן יוצא מהכלל." הסרט קיבל ציון 61 מתוך 100 על בסיס 26 ביקורות באתר Metacritic, בנוסף הציון מעיד על "ביקורות אוהדות בדרך כלל." מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס איי. או. סקוט, כתב: "בכל מקרה, חלק גדול מהכיף ב-"אויב", שנבנה היטב וצולם במומחיות, טמון בהופעותיו המשעשעות והמעודנות של מר ג'ילנהול... סגנונו מפתה ומוחשי, מחקר בצבעים דהויים וגוונים צהבהבים, עם מנות קטנות וחזקות של חרדה שסופקו על ידי מוזיקה רועשת ומפחידה". גם דוד ארליך מאתר Film.com שיבח את "אויב" על כך שיש לו את "הסוף המפחיד ביותר שקיים בהיסטוריית הקולנוע."
"אויב" הוקרן בבית קולנוע יחיד בצפון אמריקה וגרף $16,161 אלף דולר, לאחר מכן התרחבה ההפצה והסרט הוקרן ב-120 בתי קולנוע. בסופו של דבר הרוויח הסרט $1,008,726 בארצות הברית ו-$2,388,721 ברחבי העולם, בסכום כולל של $3,397,447.
קרחון סאמודיווה
קרחון סאמודיווה או קרחון סאמודיבה (באנגלית: Samodiva Glacier ;בבולגרית: ледник Самодива) הוא קרחון הממוקם בחלק המזרחי של חצי האי צ'אוודאר, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם ממזרח לכיפת הקרח טומבה, וממערב לקרחון פירין.
הקרחון מנקז את האזור שממזרח להר פנו לכיוון צפון-צפון מזרח, ונשפך אל מפרץ קרטיס, מערבית לנקודת סיפליין.
אורכו של הקרחון 3.7 קילומטרים ורוחבו 1.8 קילומטרים.
היסטוריה.
גילוי הקרחון.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
מקור השם.
הקרחון נקרא על שמו של הכפר סאמודיווה (Самодива) שבדרום בולגריה. השם אושר ב-3 ביוני 2010.
קלייב ווירינג
בלע (פירושונים)
בלע בן בעור
יובב בן זרח
אבן, נייר ומספריים
חושם מארץ התימני
גריגול חאנדזתלי
גרִיגוֹל חַאנדזתֶלִי ( או גרגורי מחַאנדזתָה (759 – 5 באוקטובר 861) היה דמות כנסייתית גאורגית בולטת, ומייסד ומנהיג קהילות נזירים רבות בטאו קלארג'תי , אזור היסטורי בדרום-מערב גאורגיה.
גריגול, שנולד למשפחה אריסטוקרטית בכארתלי, עזב את ביתו כשהיה צעיר והפך לנזיר באזור קלארג'תי (כיום בצפון-מזרח טורקיה), האזור היחיד בגאורגיה שהיה ללא נוכחות ערבית. לאחר שהות קצרה במנזר אוֹפִּיזָה , הוא ייסד מנזר משלו בחַאנדזתָה אשר תוך זמן קצר משך אליו מספר הולך וגדל של נזירים. הוא ייסד מספר מנזרים נוספים בקלארג'תי ונבחר כארכימנדריט שלהם. המנזרים והסקריפטוריום שלהם פעלו כמרכזי חוכמה נוצרית במשך מאות שנים ושיחקו תפקיד חשוב בהתפתחותה של תרבות לאומית גאורגית.
עם זאת בחר אשוט השני קורופלאטס , הנסיך שעמד בראש איבריה הבגרטידית, באַרטַאנוּגִ'י שבקלארג'תי, כמקום מושבו ומעוזו במאמציו לשמור על עצמאות ממלכתו מול המעצמות האזוריות, כמו הח'ליפות העבאסית או האימפריה הביזנטית. גריגול מילא תפקיד חשוב בגיוס הרגשות העממיים נגד הנוכחות המוסלמית בקווקז. השפעתו גברה כל כך עד שהצליח להשפיע הן על החיים הפוליטיים והן על החיים הפרטיים של הנסיכים הגאורגים.
הקדוש גריגול מחאנדזתה האריך ימים נפטר בשנת 861, בגיל של מעל 100 שנה , מוקף חסידיו ותלמידיו. הכנסייה הגאורגית מציינת את זכרו ביום מותו ב-18 באוקטובר. סיפורי חייו לוקטו ביצירה הגיוגרפית שכתב גיאורגי מֶרצ'וּלֶה בשנת 951.
הדד בן בדד
קלמנס הרביעי
קלמנס הרביעי (בלטינית: Clemens IV; 23 בנובמבר 1190 – 29 בנובמבר 1268) היה האפיפיור מ-5 בפברואר 1265 עד מותו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
גי פוקואה נולד בעיר סן-ז'יל בצרפת לעורך דין מצליח, פייר פוקואה ולמרגריט ריפי. בגיל 19 הוא התגייס כחייל להילחם במורים בספרד. לאחר מכן הוא המשיך את לימודי המשפטים בטולוז, בורז' ואורליאן, והפך לפרקליט ידוע בפריז. בתפקידו האחרון הוא שימש כמזכיר של המלך לואי התשיעי, שהשפעתו הייתה חייבת בעיקר על מינויו לקרדינל. הוא התחתן עם בתו של סיימון דה מלבויואה והיו לו שתי בנות. עם מותו של אשתו, הוא הלך בעקבות הדוגמה של אביו וויתר על החיים החילוניים עבור הכנסייה.
עלייתו הייתה מהירה. לאחר שכיהן כראש מנזר סן מגלוך, פריז, ולאחר מכן הוא הפך לכומר של סן ז'יל בשנת 1255. בשנת 1257 הוא מונה לבישוף של לה פוי, ובשנת 1259 הוא מונה לארכיבישוף של נרבון; ובדצמבר 1261 הוא הפך לקרדינל הראשון שמונה על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי, ראש הדיוקסיה של סבינה. הוא היה נציג האפיפיור באנגליה בין השנים 1262 ו-1264, ולאחר מכן מונה בשנת 1263 לראש בית הדין של הוותיקן.
שלטונו.
לאחר מותו של אורבנוס הרביעי, הוא נבחר לאפיפיור ב-5 בפברואר 1265, ונטל את השם קלמנס הרביעי. בשנת 1264 חידש קלמנס הרביעי את האיסור על התלמוד שנחקק על ידי גרגוריוס התשיעי, ששרף אותו בפומבי בצרפת ובאיטליה. אף כי קלמנס לא גזר על שריפת התלמוד, הוא ציווה שיהודי אראגון ימסרו את ספריהם לצנזורה הדומיניקנית. בשל סכסוך הגואלפים והגיבלנים לא היה יכול קלמנס להיכנס לרומא בגלוי, והוא נכנס אליה רק פעם אחת כשהוא מחופש. קלמנס שהה ברוב הזמן בצרפת, וכרת ברית עם שארל מאנז'ו. ב-26 בפברואר 1266 ניצח שארל בקרב בנוונטו (במחוז קמפניה באיטליה) את מנפרד, מלך סיציליה (בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שנהרג בקרב זה, ובמהרה נפלה סיציליה בידיו. באפריל 1268 יצא קונראדין, בנו של קונראד הרביעי, מלך גרמניה, למערכה על מנת להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, אך נוצח והוצא להורג בנאפולי ב-12 באוקטובר של אותה שנה. זמן קצר לאחר מכן, ב-29 בנובמבר 1268, מת קלמנס בוויטרבו, ובמקומו נבחר לאפיפיור גרגוריוס העשירי.
גשר המילניום בגייטסהד
שמלה (פירושונים)
שמלה ממשרקה
שאול מרחובות הנהר
בעל חנן בן עכבור
ניקולאוס הרביעי
ניקולאוס הרביעי (בלטינית: Nicolaus IV; 30 בספטמבר 1227 – 4 באפריל 1292) היה האפיפיור מ-22 בפברואר 1288 עד מותו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ג'ירולמו מאשי ד'אסקולי (Girolamo Masci d’Ascoli) נולד ב-30 בספטמבר 1227 בעיר לישיאנו באיטליה, והוא הצטרף למסדר הפרנציסקנים בשלב מוקדם. בשנת 1272 הוא מונה לשופט מחוזי בדלמטיה, ובשנת 1274 מונה למנהל הכללי של המסדר. ב-12 במרץ 1278 הוא מונה לקרדינל של סנטה פודנציאנה, וב-12 באפריל 1281 מונה לבישוף-קרדינל של פלסטרינה.
שלטונו.
לאחר מותו של קודמו הונוריוס הרביעי, נמשכו הבחירות כמעט שנה תמימה. זה קרה לא רק בגלל חילוקי דעות במועצת הקרדינלים, אלא גם בגלל מחלת המלריה, שבאותו זמן השתוללה ברומא, ואף עלתה לכמה מן הקרדינלים בחייהם, אולם בסוף ד'אסקולי נבחר לאפיפיור ב-22 בפברואר 1288 ושמו כאפיפיור היה ניקולאוס הרביעי. הוא היה הפרנציסקני הראשון שנבחר לאפיפיור; עם זאת, ניקולאוס השלישי היה גם הוא תומך נלהב של המסדר.