בגישתו של הו לא ניתנה הערכה חיובית לקונפוציאניזם כפרדיגמה תוך התייחסות כמחשבות כפירה לאסכולות האחרות. במקום זאת, הוא הבחין בערכים פילוסופיים בתוך אסכולות אלה גם אם הן נחשבו כאנטי קונפוציאניות, כמו גישת המוהיזם. ב־1919 חשיבה כזאת הייתה פעולה מהפכנית בקרב אינטלקטואלים. יו ינגשי, היסטוריון טייוואני בולט של ההיסטוריה האינטלקטואלית, משבח את הו בכך שיצר פרדיגמה חדשה על פי תורתו של תומאס קון.
למרות ההכרה באופיה המהפכני של יצירתו של הו, פנג יולאן, מחבר תולדות הפילוסופיה הסינית, מבקר את הו על אימוץ מסגרת פרגמטית תמציתית. במקום לפרוש את ההיסטוריה של הפילוסופיה הסינית, הו ביקר את בתי הספר הללו מנקודת מבט פרגמטיסטית שגורמת לקורא להרגיש כאילו "הציוויליזציה הסינית כולה נמצאת לחלוטין במסלול הלא נכון". פנג גם חולק על המאמץ הנרחב של הו לחקור את תוקפו של הטקסט כמשאב. פנג סבור כי כל עוד העבודה עצמה היא בעלת ערך פילוסופי, תוקפה אינו משמעותי.
ציפיות פוליטיות.
אינדיבידואליזם, ליברליזם ודמוקרטיה.
שלא כמו רבים מבני זמנו, שהצטרפו מאוחר יותר למחנה הסוציאליסטי, הליברליזם והדמוקרטיה היו האמונות הפוליטיות של הו לאורך כל חייו. הוא האמין בנחישות שהדמוקרטיה היא הכיוון שאליו הולכת ההיסטוריה העולמית, למרות הנוף הפוליטי המשתנה. הו הגדיר את הדמוקרטיה כאורח חיים שבו הערך של כולם מוכר לכולם, ולכולם יש את החופש להתפתח, אורח חיים של אינדיבידואליזם. עבור הו, הישג אישי אינו סותר את החברה. למעשה, הישג אינדיבידואלי תורם לקידמה החברתית הכללית, השונה כביכול מהאינדיבידואליות האנושית. האינדיבידואליזם של הו הוא אורח חיים שבו אנשים הם עצמאיים ועם זאת חברתיים.
הוא ראה תרומה אישית חיוני ומועילה למערכת הדמוקרטיה. ב"הדיון השני על בניין האומה והאוטוקרטיה", הוא מעיר כי מערכת אוטוקרטית זקוקה לאנשי מקצוע, בעוד הדמוקרטיה נשענת על חוכמת האנשים. כאשר חוויית החיים של אנשים שונים נפגשת, אין צורך בפוליטיקאי עילית לתיאום, ולכן הדמוקרטיה קלה לתמרון עם אנשים חסרי ניסיון פוליטי. הוא כינה את הדמוקרטיה "פוליטיקה נאיבית" מערכת פוליטית שיכולה לעזור לטפח את המשתתפים בה.
הוא גם השווה את הדמוקרטיה לחופש, שמתאפשר על ידי סובלנות. במערכת דמוקרטית, אנשים צריכים להיות חופשיים מכל רדיפה פוליטית, כמו גם מכל לחץ ציבורי. ב-1959, במאמר "סובלנות וחופש", הדגיש הו את חשיבות הסובלנות וטען ש"סובלנות היא הבסיס לחופש". בחברה דמוקרטית יש לסבול את קיומה של האופוזיציה. זכות המיעוט מכובדת ומוגנת. אסור לאנשים להרוס או להשתיק את האופוזיציה.
השורשים הסיניים של הדמוקרטיה.
חלק גדול ממחקרו של הו בשנותיו המאוחרות הוקדש למציאת שורשים סיניים לדמוקרטיה וליברליזם. הו טען כי הרוח הדמוקרטית תמיד נוכחת בתוך המסורת הסינית. בין טענותיו נמנים: מבנה חברתי דמוקרטי בחוקי הירושה שוויון בין בנים. הזכות למרוד בעול משטרים מדכאים. ביקורת פנים-ממשלתית והמסורת הקונפוציאנית של ביקורת פוליטית.
ביקורת על המפלגה הקומוניסטית הסינית לאחר 1949.
בתחילת שנות החמישים, המפלגה הקומוניסטית הסינית פתחה במסע ביקורת על מחשבותיו של הו. בתגובה, פרסם הו מאמרים רבים, שנכתבו באנגלית, בהם תקף את הלגיטימיות הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ההתנגדות של הו למפלגה הקומוניסטית הסינית היא בעיקרה קונפליקט אידאולוגי. כתומך בפרגמטיזם, הוא האמין ששינויים חברתיים יכולים לקרות רק בהדרגה. מהפכה או כל אידאולוגיה שמתיימרת לפתור את הבעיות אחת ולתמיד אינה אפשרית. פרספקטיבה כזו הייתה קיימת בכתיבה המוקדמת שלו כמו בהבדל בין מושג ה"דיון" למושג "ויכוח". לעיתים קרובות הוא צטט את דבריו של ג'ון דיואי: "ההתקדמות היא לא עניין סיטונאי, אלא עבודה קמעונאית, שיש לקשור אותה ולהוציא לפועל". סכסוך אידאולוגי נוסף הוא האינדיבידואליזם שלו. הו מדגיש את זכותו של הפרט לחיות כעצמאי מהקולקטיב. לאדם יש זכות להתפתח בחופשיות ובאופן שונה, ללא הדיכוי הפוליטי בשם האחידות.
"הרצון לאחידות מוביל לדיכוי היוזמה האישית, לגמד את האישיות ואת המאמץ היצירתי, לחוסר סובלנות, לדיכוי ולעבדות, וגרוע מכל, לאי-יושר אינטלקטואלי ולצביעות מוסרית".
להבדיל מהתפיסה ההיסטורית המרקסיסטית, תפיסת ההיסטוריה של הו היא פלורליסטית וייחודית. בכתב יד מאוחר יותר שכותרתו "קומוניזם, דמוקרטיה ודפוס תרבותי", הוא העלה שלושה טיעונים מההיסטוריה האינטלקטואלית הסינית, במיוחד ממסורת הקונפוציאנים והדאואיסטים, כדי להילחם בשלטון הסמכותי של המפלגה הקומוניסטית הסינית:
לכן הוא טוען שהדיקטטורה של המפלגה הקומוניסטית הסינית לא רק "שאיננה היסטורית", אלא גם "לא סינית".
ולדמר לגיין
ולדמר לגיין (בפולנית: Waldemar Legień; נולד ב-28 באוגוסט 1963) הוא ג'ודוקא עבר פולני אשר התחרה בקטגוריית המשקל הבינונית.
לגיין השתתף פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 1988 ו-1992. בסיאול 1988, הוא זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח את מוחמד וולידאבדל חלים המצרי, בשמינית הגמר הוא ניצח את דריו גרסיה הארגנטינאי וברבע הגמר הוא ניצח את קווין דוהרטי הקנדי. בחצי הגמר לגיין גבר על באשיר ורייב הרוסי ובגמר גבר באיפון על פרנק וינקה הגרמני.
באולימפיאדת ברצלונה 1992, לגיין היה נושא הדגל של המשלחת הפולנית בטקס הפתיחה. הוא התחרה בקטגוריית המשקל עד 86 ק"ג וזכה שוב במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את מייקל אודור הקנייתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את ניקולה פיליפוב הבולגרי וברבע הגמר הוא ניצח את יאנג ג'ונג-אוק הדרום-קוריאני. בחצי הגמר לגיין ניצח את ניקולה ז'יל הקנדי ובגמר גבר על פסקל טאיו הצרפתי.
לגיין מחזיק בשלוש מדליות ארד מאליפות העולם (1987, 1989 ו-1991). באליפויות אירופה הוא זכה בשלוש מדליות; מדליית זהב (1990), מדליית כסף (1985) ומדליית ארד (1986).
במהלך הקריירה לגיין זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו וסיאול היוקרתיים. כמו כן, הוא זכה שמונה פעמים באליפות פולין.
בית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי
בית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי היה בית עלמין יהודי, ששימש את הקהילה היהודית הגדולה בעיר במשך כארבע מאות וחמישים שנה, עד אשר הוחרב על ידי עיריית סלוניקי בשנת 1942 בתקופת שואת יהודי יוון בחסות שלטון הכיבוש הנאצי.
תולדות בית העלמין.
שורשיה של הקהילה היהודית בסלוניקי (בפי היהודים שאלוניקי או שלוניקא) מצויים בתקופה ההלניסטית. קהילת יהודי סלוניקי התרחבה בסוף המאה ה-15, בעקבות גירוש ספרד, ויחד עמה הצורך בהתרחבות בית העלמין היהודי העתיק של העיר. במהלך קיומה של הקהילה הובאו לקבורה בבית העלמין יותר מארבע מאות אלף איש ואשה. בית העלמין היה קדוש לקהילה כבתי הכנסת שלה.
מיקומו של בית הקברות ושווי אדמתו קרצו לתושבים לא יהודים בסלוניקי, שחפצו להשתמש בשטחו למטרותיהם. בשלהי המאה ה-19 הוקמה לידו גימנסיה טורקית. לימים היא הייתה לאוניברסיטה של סלוניקי על שם אריסטו. בשנות השלושים הודיעה עיריית סלוניקי לקהילה היהודית על כוונתה להפקיע את בית הקברות על מנת להקים עליו מבנים עבור האוניברסיטה. ההפקעה לא התרחשה לבסוף. עם זאת הניע האיום את הקהילה היהודית למסור לידי האוניברסיטה חלק משטחו הפנוי של בית העלמין.
בית העלמין בימי השואה.
בשנת 1941 נכבשה יוון על ידי גרמניה הנאצית וחולקה לאזורי כיבוש בין גרמניה, איטליה ובולגריה. העיר סלוניקי על רבבות יהודיה נכללה באזור הכיבוש הגרמני. רדיפת היהודים החלה מיד, עד לשילוחם להשמדה.
עוד קודם לחיסולה של הקהילה הקיץ הקץ על בית העלמין העתיק. תחילה מסרה הקהילה חלק משטחו לעירייה במסגרת ניסיון לשלם כופר כספי עצום שתבע שלטון הכיבוש הגרמני מן הקהילה תמורת שחרור צעירי הקהילה מעבודת כפייה שאליה גויסו, כופר שלקהילה לא היו אמצעים לממנו. לאחר מכן, בדצמבר 1942, הבהירה העירייה לראשי הקהילה כי בית העלמין יופקע וכי המעוניינים בכך נדרשים לפנות מהאתר את שרידי קרוביהם הקבורים בו. הדבר נעשה בהסכמת ותמיכת שלטון הכיבוש הגרמני ובתורת טובת הנאה שהעניק לתושבים הלא-יהודים של סלוניקי.
ב-6 בדצמבר 1942 החלה הריסת בית העלמין. העירייה הביאה למקום במהירות 3,000 פועלים. אלו הפילו וניתצו את המצבות, פתחו את הקברים וערמו את עצמות המתים במספר ערימות גדולות, ללא הותרת אפשרות להפריד ביניהן. העצמות נקברו בהמשך בקברי אחים בשטח שהקצתה העירייה.
המצבות המחוללות הועברו מבית העלמין לשימוש כמרצפות וכחומר בנייה. בין השאר הן שימשו לתיקון כנסיות שנפגעו במלחמה ולשם הקמת בריכת שחייה לחיילי הצבא הגרמני בעיר.
חודשים מעטים לאחר החרבת בית העלמין העתיק שולחו 46 אלף מיהודי העיר להשמדה במחנה אושוויץ.
לאחר השואה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו לסלוניקי ניצולים מן הקהילה. הם ביקשו לנסות להציל את מה שנותר מבית העלמין ולתעד את המצבות שנותרו ממנו, שהעידו על ההיסטוריה של הקהילה שחרבה. הניצולים הפיקו אלבומים פשוטים אחדים ובהם כ-25 צילומים בשחור-לבן של שרידי בית העלמין. אלו נשלחו אל מנהיגים יהודים בעולם ואל הרבנים הראשיים בארץ ישראל בצירוף בקשה לעזרה. פניות שהופנו מחוץ ליוון אל ממשלתה לא הועילו, והחרבת בית העלמין העתיק הייתה לעובדה מוגמרת. שטחו שימש להרחבת קמפוס האוניברסיטה על שם אריסטו.
בית עלמין חדש הוקם בסלוניקי לשירות הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בו. כיום ניצבת בו אנדרטה לזכר הנספים בשואה מקהילת העיר.