לאחר מספר שבועות של שיקום, ברח קניוק מבית החולים "דונלו" על שפת הים של יפו כדי לחזור לקרבות שעמדו להתחדש לאחר ההפוגה ונסע לרמלה. העיר הייתה "ריקה ומוקפת גדרות תיל". תושביה הותירו "ריחות, בגדים, רהיטים. היעדרותם הייתה בגדר נוכחות מסיבית". העיר "נראתה כמו עברה בה סופה... חיילים, שרובם היו עולים חדשים שלא דיברו עברית, שמרו עליה. חמורים תועים נעו ברחובות השוממים... בבתים נראו שולחנות שהיו ערוכים לסעודה. נראה מזון שיבש בצלחות. כלבים רעבים ורזים חיטטו בעצבנות במה שנשאר מגלי האשפה... מטאטא גדול עבר על העיר וטיאטא את כולם". קניוק מכנה את מה שראה "אינות", שגרמה לו צער והטרידה אותו אך לא גרמה לו לטראומה, כי נהיה "אטום" לאחר שכבר ראה זוועות במלחמה. כעבור יומיים-שלושה הלך בצליעה לבקר בלוד הסמוכה, שגם היא הייתה ריקה. בדרכו חזרה לרמלה ראה בצד הדרך הרבה מאד אנשים מתגודדים ליד קונצרטינה ארוכה: "הנשים בכו, ייללו והתחננו. ילדים צעקו בכעס ובכאב. הגברים צעקו וגם הם בכו וצווחו". קניוק ניסה להתקרב אליהם, אבל חייל, עולה חדש שזה עתה גויס, ש"רעד מפחד ונראה שאינו יודע איך מחזיקים את הסטן", פקד עליו לעזוב את המקום ולחזור לרמלה, תוך שהוא מכוון עליו את הנשק. קניוק טוען שהיו בו הרהורי חרטה: "חשתי שותף לדבר עבירה, הרגשתי שהמצפוניות שליוותה אותי בנעורי, ושעליה סמכתי תמיד, נרדמה בי ברגע הקריטי". כשחזר לרמלה, ראה אותו המפקד שלו מקיא ואמר לו שהם "נפקדים נוכחים". כעבור יומיים, הגיע בלילה "צי של משאיות", מהן קפצו עולים חדשים מאירופה ש"נראו כמו ארבה העט על עיר". הם עטו על הבתים הריקים ולדברי קניוק "היו מרי נפש... משוללי רומנטיקה או מחשבות על צדק" ולהבדיל ממנו, "לא הקיאו בשל מצפון מזויף". לשאלותיו על הפליטים הערבים, ענו: "אם לפליטים האלה יש לאן ללכת, הרי שמצבם טוב!... מה אתה, צבר אחד שכמוך מבין!" וגם: "שלא כמו לערבים, לנו לא היו ארצות שכנות ללכת אליהן!". לטענת קניוק, "איש לא נתן להם את הבתים, הם פרצו בכוח". הוא מתאר את שני הימים הראשונים של הפליטים היהודים בבתיהם החדשים: "הם לקחו מזון מהמקררים ואכלו, הם נטלו בגדים מן הארונות והשידות, קיפלו וארזו אותם, כאילו עוד מעט קט יאלצו שוב לנדוד. הם הבעירו אש בחצרות וצלו את בשר הכבשים שצדו בשדות...כאלף חמש מאות בני אדם...משתקעים בעיר זרה להם...ובו ברגע שהגיעו...נהיו בעלי הבית שלה. הם לא חדלו לנוע, מכרו וקנו. הלכו עם שעונים ענודים מתחת לשרוולי מעיליהם ומכרו שיני זהב וטבעות...הם היו מלאי משטמה עמוקה כלפי העולם... הפעם האחרונה שהיה למישהו מהם בית או דירה משלו לגור בה, הייתה בשנות השלושים". קניוק משווה בינם לבין הצברים: "לעומתם היינו אנחנו בדיחות מהלכות על שתיים, מנופחים מחשיבות עצמית כי ניצחנו באיזו מלחמת מיקי מאוס...הם עברו מלחמה שבה לא היינו יכולים לנצח...הם חשו שהם עלובי נפש והם ניצחו כי הם חיים".
ניצולי השואה.
המלחמה נמשכה בנגב וקניוק הסתובב בתל אביב ב"חבורה של חיילים אבודים" ו"מבולבלים", שישבה בבקרים ב"קפה נוסבאום" על הטיילת. קניוק מספר על ניצול שואה שעבר "עם שעונים על שתי הידיים ושיני זהב" וצעק ביידיש. מישהו קרא לו "סבון" וקניוק הכה אותו בשל כך "מכות רצח".
לאחר מכן, עלה לאנייה "פאן יורק" להביא פליטים. הוא מתוודה שכשראה אותם לראשונה עולים לאנייה, שנא אותם ואת העם היהודי, אך אחר כך שינה את דעתו: "התאהבתי בהם. הבנתי שהם הגיבורים הגדולים, לא אנחנו". על האנייה פגש נער שבגיל 12 באושוויץ "חיפש יהלומים ברקטומים של הוריו המתים כדי למכור אותם לאנשי אס-אס" ותוהה "איך מסבירים לו מה קרה בקסטל? הרי הקסטל היה סיפור ילדים נחמד לעומת מה שהבחור הזה מיעט לספר לי". כעבור שנים רבות זיהה אותו נער את קניוק ברחוב. הנער היתום מאושוויץ הפך לאדם מבוגר ובעל משפחה.
ביקורת על מפקדי הפלמ"ח.
קניוק דן במושג "מדינה": "טעות לומר שלחמנו על הקמת המדינה הזאת. שכן מנין ידענו איך מקימים מדינות?". הוא מזכיר מספר פעמים בספר את בני מרשק, "הפוליטרוק", "המטורף המתוק", שהיה צועק "שנקים לו כבר את המדינה".
בפרק האחרון של הספר, מביע קניוק ביקורת על משמרי מורשת הפלמ"ח. על המיליונים שעלו "בית הפלמ"ח ובית מורשת רבין, שעוד לא נולד האיש שיסביר מהי אותה מורשת". על המפקדים והמקורבים אליהם ש"עזרו אלה לאלה ובראו פלמ"ח וירטואלי". על כך ש"שיר הרעות" מדבר עליהם: "הרעות של מה שעשיתי למען עצמי ולמען החבר'ה כל השנים האלה אחרי המלחמה". הוא טוען שלאחר המלחמה היו "אלפי דונמים לנתינה...ואלה שהיו ליד הצלחת קיבלו או קנו בפרוטות את הרכוש הנטוש...וידעו לייעץ לחבריהם ולספק להם ידע שיעזור להם בעסקיהם".
ביקורות ופרסים.
הספר התקבל בביקורות חמות ונחשב כספר שמנציח את כישרונו של קניוק כסופר.
הספר זיכה את קניוק בפרס ספיר לשנת 2010 ובעיטור "קצין מסדר האמנויות והספרות של צרפת" בשנת 2012.
הספר עובד למחזה בתיאטרון חיפה בשנת 2011, בבימוי ובעיבוד של נויה לנצט.
מור קרבסי
מור קרבסי (נולדה ב-23 באפריל 1986) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה.
קרבסי נולדה בירושלים. אמה שושנה, משוררת וסופרת ילדים, נולדה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) למשפחה ממוצא מרוקאי, ואביה הירושלמי הוא ממוצא איראני. לשרשיה המגוונים ביטוי גם במוזיקה שלה. אחד הפרויקטים העיקריים של קרבסי הוא המוזיקה הספרדית ומוזיקה בלדינו, אך היא שרה גם פולק אמריקאי-לטיני ואירופי, מוזיקה אנדלוסית ופיוטים.
לצד ביצוע של שירים מסורתיים, עוסקת קרבסי גם בהלחנה. את סגנונה המוזיקלי ניתן להשוות לזו של מריצה ויסמין לוי, אך יש לה קול חזק וייחודי. כמו כן ניתן לזהות במוזיקה שלה השפעות מובהקות של פלמנקו ופאדו. הושפעה מאמנים כגון אום כולתום, עמליה רודריגז, מרסדס סוסה ומדרדאוש.
קרבסי מרבה להופיע בפסטיבלי מוזיקת עולם ובסיורי קונצרטים ברחבי אירופה וארצות הברית. בין היתר הופיעה באוויר הפתוח בכיכר טרפלגר בלונדון (2006 ו-2007), בפסטיבל Womad
ובשידורי טלוויזיה ורדיו בצרפת וב-BBC. בסקירה לרגל צאת אלבום הבכורה שלה, "היפה והים" שהוקלט בלונדון שם התגוררה, הגדיר אותה מבקר הגרדיאן כ"אחת הדיוות הצעירות הגדולות בזירת המוזיקה העולמית".
מתגוררת בספרד (2012), נשואה לגיטריסט ג'ו טיילור.
סן-מלו
סן-מלו (בצרפתית: Saint-Malo; בברטונית: Sant-Maloù) היא עיר נמל מבוצרת בחומה הנמצאת בברטאן על חופה האטלנטי הצפון מערבי של צרפת, באזור תעלת למאנש, במחוז איל ווילן. העיר המודרנית כוללת את העיר העתיקה והמבוצרת סן-מלו, שאליה אוחדו, בשנת 1967, הערים הסמוכות סן-סרוון (St Servan) ופאראמה (Paramé). ההיסטוריה הימית שלה וביצוריה המרשימים הפכו אותה ליעד תיירות מועדף באזור ברטאן, כמו גם למרכז כלכלי אזורי.
גאוגרפיה.
העיר סן-מלו שוכנת על חוף תעלת למאנש, ועל הגדה הימנית של שפך הנהר ראנס. העיר העתיקה, המוקפת חומה, הייתה במקורה אי המחובר כיום אל היבשה במספר דרכי גישה שהוגבהו על פני המים.
העיר נמצאת 18 קילומטרים צפונית לדינאן ו-75 קילומטרים צפונית לרן. העיר שוכנת על חוף מישורי, ובו שוניות אלמוגים רבות, הבולטות ויוצרות איים זעירים בסמוך לחוף. באזור החוף מתקיימת תופעת גאות ושפל דרמטית, המביאה לשינויים משמעותיים בקו החוף בתוך שעות. תופעה זו הביאה לבניית תחנת הכוח לה ראנס הסמוכה לחוף, התחנה הראשונה שהשתמשה בכוחות הגאות והשפל ליצירת אנרגיה. תופעת הגאות והשפל מושכת תיירים רבים. בדומה לאתר התיירות מון סן-מישל הסמוך, נחשפת בעת השפל רצועת חוף בת כמה עשרות קילומטרים רבועים, המהווה אטרקציה, ומושכת למקום תיירים רבים.
דמוגרפיה, זהות ותרבות.
סן-מלו שייכת לחבל ברטאן שבו נהוגה השפה הברטונית. התרבות הברטונית והזהות הברטונית מובחנות מן התרבות הצרפתית. עם כל זאת, שמרה סן-מלו על זהות עצמאית חזקה, והמוטו של תושביה, החל ממלחמות הדת במהלך המאה ה-16, הוא "Ni français, ni breton, malouin suis" - איני צרפתי או ברטוני כי אם בן סן-מלו. זהות זו נשמרה גם לאחר איחודה של העיר עם סן-סרוון ופאראמה, בשנת 1967, שהכפיל את אוכלוסייתה, ו"דילל" את כמות בני סן-מלו המקוריים בתושבי היישובים הסמוכים שלהם יריבות היסטורית עם בני העיר. בני העיר מכונים "Malouines" (מלואינס), כינוי שהשתמר בשמם הספרדי של איי פוקלנד, "מלווינס", הנובע מכך שהראשונים שהתיישבו באיים, בשנת 1764, היו בני סן-מלו, שהגיעו למקום בעקבות הימאי לואי אנטואן דה בוגנוויל.
היסטוריה.
האזור שבו מצויה העיר סן-מלו היה מיושב עוד בתקופת הקלטים. במקום שבו שוכנת כיום שכונת סן-סרוון נמצא מבצר רומי בשם אלת (Aleth), ששלט בשפך הנהר ראנס, ובאזור הימי שמאחוריו. במהלך המאה ה-5, כאשר עזב הצבא הרומי את האזור, עמדה אלת בפני מתקפות כבדות, והיה צורך בחיזוקה. במהלך המאה ה-6 פעלו במקום הקדושים הנוצרים ארון מאלת וברנדן מקלונפרט. תלמידם של אלו היה נזיר וולשי בשם מכוטוס המכונה אף מאלו. הקמת היישוב הראשון על האי סן-מלו, בשנת 541, מיוחסת למכוטוס, והעיר קרויה על שמו.
אלת המשיכה להיות היישוב החשוב באזור עד לתחילת המאה ה-11, כאשר מתקפות כבדות של הנורמנים הביאו לדעיכה במעמדה. באמצע המאה ה-12 עבר מושבו של הבישוף של אלת לסן-מלו. העיר, שהייתה ממוקמת במקום אסטרטגי, הייתה נושא למאבקים בין בריטניה וצרפת. בשנת 1490 ניצלו תושבי העיר מצב זה והכריזו על עצמם כעיר-מדינה עצמאית, למשך ארבע שנים. לאחר מכן עברה העיר לידי דוכסות ברטאן, ויחד עמה אוחדה עם צרפת במהלך המאה ה-16.