גוגנהיים נפטר ב-1905 ואת מקומו כראש המשפחה לא ירש הבן הבכור אייזק, אלא בנו השני דניאל גוגנהיים (1856–1930). הבן החמישי של גוגנהיים, בנג'מין , טבע עם הטיטניק ב-1912. בתו של בנג'מין, מרגריט "פגי" גוגנהיים (1898–1979), הייתה נדבנית ידועה בזכות עצמה ותורמת חשובה לאמנות המודרנית. הבן השישי, סולומון רוברט גוגנהיים (1861–1949), ירש את עסקי הפילנתרופיה של המשפחה ואף הקים ב-1937 קרן מיוחדת לשם כך, על שמו.
תל מחוז
תֵּל מָחוֹז או תל אל-סולטאן (באנגלית: Tel Mahoz או Tell es sultan) הוא אתר ארכאולוגי שהיה מאוכלס בתקופות קדומות ומאוחרות יותר כחלק ממערכת יישובים שבין יבנה ליבנה ים. לדעת כמה חוקרים המקום מזוהה עם העיר מֻאחַזֻ המוזכרת במכתבי אל-עמארנה מכתב 298. במכתב זה כותב יַפַּעוּ מושל גזר לאמנחותפ הרביעי ומתלונן שאחיו הצעיר נכנס למאחז ונתן את ידיו לעפירו וכן כאחת הערים לאורך דרך הים שנכבשו על ידי רעמסס השני
התל נמצא בתחומי גן לאומי נחל שורק, מזרחית לכביש החוף וכ-350 מטר מערבית לנחל שורק, בסמוך לחיבורו של נחל גמליאל עם נחל שורק. באזור שרידים לגשר קדום מעל שורק שכנראה שימש כחלק מהדרך שבין יבנה ליבנה-ים, היום נותרו מהגשר רק כמה אבנים גדולות הפזורות במקום. ב-1952 נסקר התל לראשונה על ידי הארכאולוג משה דותן ונמצאו בו עדויות ליישובים בתקופת הברונזה הקדומה, התיכונה II, המאוחרת, תקופת הברזל I-II, הפרסית וההלניסטית.
לדברי הגאוגרף וחוקר המשנה, בן-ציון סגל, תל מחוז אשר מוזכר כ"מחוז יבנה" במקורות היהודיים מימי בית שני ואילך היה חלק מהעיר יבנה הקדומה - לדבריו "מחוז" מהווה מתקופת המקרא מילה נרדפת ל"נמל", כאשר ערי החוף יישבו בריחוק מסוים משפת הים והנמל של אותן ערים (שהכיל סביבו אזור מגורים ליושבי הנמל) היה בחוף עצמו מבודד מהעיר שאליה התייחס עד שהפך ליישוב נפרד בפני עצמו, כך שלטענתו "מחוז" הייתה הנמל של יבנה העתיקה שבהדרגתיות נהפכה לה לעיר קטנה נפרדת (עליה התייחסו התנאים רבי יוסי, רבי שמעון ורבי יוחנן כמקום מוצאם - "המחוזי").
היום התל מכוסה בחולות נודדים, צמחית חולות, ושרידים לבוסטנים מהעת האחרונה. במקום אחד מהריכוזים הבודדים בישראל של שיטה מלבינה ועץ שיזף שכנראה נשתלו בידי התושבים הקדומים כפי שנעשה לאורך מישור החוף הדרומי.
O3b היא חברת תקשורת המתכננת תשתית תמסורת לוויינית בפס רחב (backbone) עבור אזרחי העולם שאין להם כיום גישה לאינטרנט רחב-סרט. משמעות השם היא "שלושת הביליונים האחרים". החברה, שבסיסה באי ג'רזי, היא מיזם של גרג וויילר ונתמכת על ידי גוגל, HSBC, קרדיט סוויס ועוד חברות שגייסו 1.2 מיליארד דולר לצורך הפרויקט.
התשתית התבססה בשלב ראשון על שמונה לווייני תקשורת שיקיפו את כדור הארץ במסלול בגובה 8,063 ק"מ (הנקרא Medium Earth Orbit). גובה זה נבחר כיוון שהוא מספק פריסה טובה ועלויות שיגור נמוכות בהשוואה למסלול גאוסטציונרי (36,000 ק"מ). בהמשך הוגדל ל-12 לוויינים, וקיימו תוכניות להגדיל את המספר ל-16 לוויינים. התשתית צפויה לספק תמסורת אינטרנט ל-150 ספקיות אינטרנט במדינות אפריקה, אסיה, אמריקה הלטינית והמזרח התיכון. זמן ההשהיה צפוי להיות 120 מילי-שניות (בהשוואה ל-500 מילי-שניות בלווייני תקשורת סטנדרטיים כיום), התמסורת תתבסס על 12 אלומות בתחום תדרי Ka (26.5-40 GHz) כאשר כל אלומה תכסה שטח בקוטר של כ-600 ק"מ. המערכת הלוויינית תיתמך בתשתית קרקעית שתכלול עשרות נקודות תקשורת קרקעיות ייעודיות (Points of Presence) מקושרות ביניהן בקצבים שבין 10 Mbps ל-1 Gbps.
התקשורת הקרקעית נפרסת על ידי חברת VaiSat, השירות והתפעול ייעשה על ידי חברת SES WorldSkies שמושבה בלוקסמבורג. הלוויינים מתוכננים ומיוצרים על ידי חברת Thales Alenia Space.
ארבעת הלוויינים הראשונים שוגרו ביוני 2013 על ידי משגרי סויוז. ארבעה נוספים שוגרי ב-2014, וארבעה נוספים ב-2015 - כך שבסה"כ לחברה 12 לוויני תקשורת.
פאלומר (מצפה כוכבים)
תרצה יובל אלחנתי
תרצה יובל אלחנתי (3 במרץ 1943 – 27 בדצמבר 2000) הייתה עורכת האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל, שלאחר מותה נקראה על שמה. על מפעל זה הייתה מועמדת לקבלת פרס ישראל.
חייה.
נולדה ליוליוס ולפאני וגשל בתל אביב, במשפחה בת שלושה ילדים. למדה בבית הספר העממי "מוריה" ובתיכון צייטלין. הייתה חברה בתנועת בני עקיבא, במסגרתה הצטרפה לגרעין מרחבים והייתה בהכשרה בעין צורים, בנח"ל ובהיאחזות בבארותיים.
היא עברתה את שמה ליובל ולאחר שנישאה למשה אלחנתי הוסיפה את שמו לשמה.
עבדה בחברת ההפקות "במות" של יעקב אגמון וכך הגיעה לגלי צה"ל. עד מהרה נקלטה בתחנה וערכה שורה ארוכה של תוכניות אומר נחשבות. בין השאר ערכה את סדרת התוכניות "עולמם של...", ועל אחת מתוכניות אלה, "עולמה של יולדת" קיבלה את פרס רשות השידור. בשנת 1977 שכנע אותה מרדכי נאור לקחת על עצמה את הפקת ועריכת תוכניות האוניברסיטה המשודרת, אותן הובילה מאז באופן עצמאי ולפי החלטותיה.
יחד עם תמר לוטן מהטלוויזיה החינוכית הישראלית גיבשה את תוכניות "אסכולה" למדע פופולרי.
תרצה יובל נפטרה ממחלת הסרטן ונטמנה בבית עלמין ירקון. הותירה את בעלה ושני בנים.
קסטריס
תקופת יאיויי
צבי לניר
צבי לניר (נולד ב-10 באוקטובר 1936) הוא מייסד ונשיא חברת "פרקסיס" ומפתח תיאורית "ההפתעה הבסיסית" והשלכותיה על אסטרטגיות של חשיבה וניהול שילוביים ומחבר הספר 'עת התבונה' על תקופת הבגרות המאוחרת בחיי האדם.
ביוגרפיה.
צבי לניר נולד וגדל בחיפה והוא בוגר תיכון חוגים. את השירות הצבאי התחיל כחבר בגרעין נח"ל ונשלח כנציג הגרעין לקורס מ"כים ולאחר מכן לקורס קצינים. הוא מילא תפקידי פיקוד שונים ביחידות קרביות ולאחר סיום תפקידו כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, נשלח מטעם צה"ל ללימודים אקדמאים. לאחר סיום התואר הראשון במדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב עבר לחיל המודיעין ושירת בו במספר תפקידים בהם הרבה לעסוק בתאוריה של המודיעין ובהדרכת קציני מודיעין. במהלכם השלים גם את התואר השני בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
ההפתעה הבסיסית: מחקרו על מלחמת היום הכיפורים.
בעקבות לקחי ההתנסות האישית שלו במלחמת יום הכיפורים על בעיות יסוד בתקפותה של התאוריה המודיעינית ובתאוריות הידע, ביקש להשתחרר מצה"ל והחל את מחקרו על תופעת ההפתעה הבסיסית וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה באוניברסיטה העברית ב-1980. עבודה זו פורסמה בספר שהשפיע רבות על תפיסת העולם של המודיעין הישראלי - "ההפתעה הבסיסית, מודיעין במשבר". גישתו של לניר גורסת, בניגוד לוועדת אגרנט ולמסמכים נוספים שנכתבו אודות הפתעת מלחמת יום הכיפורים, כי ההפתעה לא נבעה ממידע חסר אצל המעריכים או בקרב מקבלי ההחלטות, אלא ממערכת מושגית לא רלוונטית. ההפתעה הבסיסית, בניגוד להפתעה מצבית, נובעת מפער תפיסתי, ועל כן מידע נוסף לא מסייע להתמודדות עימה. לניר מנתח את התוכניות האופרטיביות של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, ומוכיח כי התפיסה הבסיסית כולה הייתה בלתי רלוונטית, וכי ההפתעה המודיעינית היא נדבך חלקי בלבד בהפתעה העמוקה יותר שחוו צה"ל והחברה הישראלית.
מחקרו של לניר התבסס על היתוך של תפיסות מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית (עמד בקשר רציף עם דניאל כהנמן), מתחום הפילוסופיה של המדע (הושפע עמוקות מעבודתו של תומאס קון בנושא המבנה של מהפכות מדעיות) עם הבנות אופרטיביות ומודיעיניות שצבר במהלך שירותו הצבאי.
פעילות מחקרית וציבורית.
במקביל, ב-1975, בעקבות המלצות ועדת אגרנט נקרא לעמוד בראש צוות ההקמה של המרכז למחקר ותכנון מדיני במשרד החוץ ובשנים 1977–1978 היה חבר משלחת ישראל לאו"ם ונציגה בוועדה הראשונה - פיקוח נשק וחלל.
מ-1980 ועד 1985 היה ממקימי המכון למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במכון ובמקביל הרצה על אסטרטגיה ועיצוב מדיניות בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב. ב-1985–1986 היה חוקר בכיר אורח במכון לקבלת החלטות ('Decision Research') ביוג'ין אורגון ובשנים 1986–1987 – חוקר בכיר במכון ון-ליר בירושלים.
שנות ה-90' והלאה: הקמת פרקסיס והשפעה ביטחונית וציבורית.
ב-1994 ייסד את חברת 'פרקסיס' כחברה עסקית לתועלת הציבור ובמסגרת זו ממשיך את מחקריו במקביל לביצוע פרויקטים בתחומים מגוונים בסקטור הציבורי, העסקי והחברתי ובהדרכה של תהליכי חשיבה וניהול שילוביים. במסגרת זאת, עיצב את מתודולוגיית העבודה של מכון ראות.
בשנות ה-2000 היה לניר שותף במכון לחקר תורת המערכה (מלת"ם) שהובל על ידי שמעון נוה ודב תמרי. סביר להניח כי תרומתו של לניר מצויה בעלייתו של רעיון ההמשגה (conceptualization) בשיח הצבאי בצה"ל בשנים אלו, ככלי מרכזי בייצור של רלוונטיות אופרטיבית.
בעיית הרצוי-מצוי
תחתונית
תחתונית היא שמלה תחתונה, אשר נלבשה בעבר מתחת לשמלה של אישה כלבוש תחתון נסתר באירופה ובארצות הברית. בין המאה ה-16 למאה ה-19, המונח התייחס לשמלה שנלבשה מתחת לגלימה או שמלה קצרה יותר, כאשר השמלה נועדה להיות נראית, ולכן שמלה זו תאמה את יתר חלקי הלבוש של האישה.
היסטוריה.
בצרפתית התחתונית נקראת "פטיקוט" (petycote), שמקורה מהשם "petite cote" (מעיל קטן). היה זה מעין מעיל קטן ומרופד שנלבש על ידי גברים. במאה ה-15 נלבשה מתחת לחולצה לחימום הגוף או למניעת חיכוך מיותר בלבישת בגדים עליונים מחוספסים. בסוף ימי הביניים הבגד עבר לארון הנשי והפך לחצאית שנלבשת מתחת לחצאית העליונה.