כבר בעונת הבכורה שלו נמכר חוזהו של גרצקי, עקב קשיים כלכליים, לקבוצת אדמונטון אוילרס. גרצקי עבר לשחק בשורות האוילרס וזכה בתואר רוקי השנה. בסיום העונה עברו האוילרס לשחק ב-NHL ובהנהגתו של גרצקי זכו ב-4 גביעי סטנלי. ב-10 עונות בהן שיחק בקבוצה זכה 8 פעמים רצופות בגביע הארט (תואר ה-MVP של הליגה) ו-7 פעמים רצופות בגביע ארט רוס ("מלך הנקודות"). כמו כן הוענק לגרצקי תואר מסדר קנדה, תואר הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה קנדה לאזרחיה.
ב-1988 עבר גרצקי לקבוצת הלוס אנג'לס קינגס במהלך שכונה "העסקה". עזיבתו את אדמונטון וקנדה עוררה מחאות בקרב קנדים רבים, חלקם האשימו אותו בבגידה, אחרים תלו את האשמה באשתו, בטענה שרצתה לקדם את קריירת המשחק שלה. בין היתר אף הועלתה על ידי אחד ממנהיגי הסיעות בבית הנבחרים הקנדי, דרישה לממשלת קנדה לאסור על העסקה.
בשמונה העונות שבהן שיחק גרצקי בקינגס, הוא הוביל אותם לראשונה בתולדות המועדון לגמר גביע סטנלי, ותרם רבות להגברת הפופולריות של הוקי הקרח בקליפורניה, מה שעודד את ליגת ה-NHL לאפשר הקמת קבוצות חדשות בדרום ארצות הברית, אזור עם מזג אוויר חם יחסית, על אף שהספורט נחשב מסורתית לספורט המשוחק במדינות קרות.
במהלך עונת 96–1995 עבר לשחק בסנט לואיס בלוז אך לא התאקלם שם, וב-1996 עבר לקבוצת הניו יורק ריינג'רס, בה סיים את הקריירה המקצוענית שלו בתור שחקן ב-1999. מיד לאחר פרישתו נבחר גרצקי להיכל התהילה של ה-NHL, צעד נדיר משום שבדרך כלל נדרשות שלוש שנות המתנה. מספר החולצה אותה נהג ללבוש, 99, הוסר מכל מדי קבוצות ליגת ה-NHL ואף שחקן אינו יכול להשתמש במספר זה יותר, בצעד חסר תקדים בעולם הספורט הקבוצתי.
קריירה כמאמן ובעלים.
בשנת 2000 הפך גרצקי לאחד מבעלי קבוצת פיניקס קויוטיס ובשנים 2005 עד ספטמבר 2009 אף שימש כמאמנה.
גרצקי שימש כמנג'ר של נבחרת קנדה בהוקי קרח, במהלך אולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי (2002), ובהשראתו זכתה במדליית זהב, לעומת זאת באולימפיאדת החורף בטורינו (2006), נכשלה הנבחרת בהנהגתו והודחה ברבע הגמר.
גרצקי נבחר להדליק את הלפיד האולימפי בפתיחת אולימפיאדת ונקובר (2010).
כישוריו על הקרח.
אף על פי שלא היה מחונן במידות של אתלט יוצא דופן, ואף נחשב בעיני מבקריו מתחילת הקריירה שלו, כקטן ורזה מדי להתמודד ברמה המקצוענית, הפך גרצקי בזכות אימונים מפרכים ואינטליגנציית המשחק שלו לשחקן הטוב ביותר ששיחק מאז ומעולם על זירת הקרח. גרצקי שינה בסגנונו את משחק ההוקי קרח המקצועני, הוא הרבה להתמקם מאחורי השער של היריבה ולנהל משם את משחק ההתקפה של קבוצתו.
ציטוט מפורסם שלו הממחיש את יכולת קריאת המשחק הנדירה שלו: "אני מחליק למקום בו הדסקית הולכת להיות, לא למקום שהיא הייתה בו".
הישגים בולטים.
כשפרש מהמשחק ב-18 באפריל 1999 החזיק גרצקי ב-61 שיאים רשמיים של ליגת ה-NHL, מתוכם 40 שיאים של העונה הסדירה, 15 שיאים של הפלייאוף ו-6 שיאים של משחק האולסטאר. נכון לשנת 2009 הוא עדיין מחזיק ב-59 שיאים (39 בעונה הסדירה, 15 בפלייאוף ו-5 במשחק האולסטאר) וספק אם רובם ישברו אי פעם.
בין השיאים הבולטים ניתן למנות:
סטטיסטיקה לפי עונות.
שיאי NHL בטקסט מודגש, "ובטקסט נטוי בשורת הסיכום"
מקרא:
+/– = הפרש גולים כששיחק; PP = שערים ביתרון שחקן; SH = שערים בחיסרון שחקן; GW = שער ניצחון
חגורת קלארק
היסט קיסר
ווין גרצקי
וויין גרצקי
אוסנת
יצירה תוכניתית
אנדרטת האור
טאליסקר
טאליסקר (באנגלית: Talisker) הוא סינגל מאלט סקוטי המיוצר על ידי מזקקת טאליסקר, קארבוס סקוטלנד; שהיא המזקקה היחידה באי סקאי. המזקקה מופעלת על ידי התאחדות המזקקים וסוחרי היין של דיאג'יו, ומשווקת כחלק מסדרת המאלטים הקלאסיים שלהם.
אופיו של הטאליסקר.
הטאליסקר נודע בארומת הכבול הדומיננטית שבו ובאופיו ה"מלוח" (או ה"פיקנטי"). בזמן שהמותג מקובל מאוד ונמכר בהתאם, תכולת הפנול וטעמו הייחודי יכולים להיתפס כ"מאתגרים" במיוחד עבור חובב הויסקי המצוי. המזקקה החלה בשיווק בקבוקים מיוחדים בתחילת המאה ה-21 עבור חובבי הז'אנר, עם בקבוקים בני 20 ו-25 שנים (קודם לכן היו קיימים רק 10 ו-18 ומעט מהדורות מיוחדות). בקבוקי ה-25 שנים, על אף היותם יקרים יותר, זכו לשיווק נרחב יותר מאלו בני ה-20.
הטאליסקר מעושן עד לרמת פנול גבוהה במיוחד של 25 חלקיקים למליון, ובנוסף לכך מי המעין המשמשים ליצירתו באים במגע עם כבול במהלך הנביעה, וכך מתקבל טעמו הכבולי.
רקע היסטורי.
המזקקה נוסדה בשנת 1843 על ידי יו וקנט מקאסיל מאיג. יו היה אריס ששכר אדמות וכך הצליח לרכוש את בית טאליסקר ואחוזת מקלאוד.
אחרי מות האחים המזקקה נרכשה בסופו של דבר במסגרת שותפות גריגור אלן (סוכן כלכלי ממוריישיר) ורודריק קמפ (סוחר יינות ושיכר) ומשאבים רבים הושקעו בחידוש ועיצוב מחדש של המזקקה. באותה תקופה הוויסקי זכה למוניטין הולך וגדל.
בשנת 1892, קמפ רכש גם את מזקקת מקאלאן בספייסייד ואלן עצמו לקח את הבעלות המלאה על טאליסקר שמוזגה עם דאילויין, וכך נוצר איחוד המזקקות דאילויין–טאליסקר. איחוד המזקקות בנה רכבת חשמלית המקשרת בין המזקקה לבתי העובדים, על מנת לשפר את תנאי תעסוקתם.
בשנת 1925 בעקבות מיזוגים עם כמה ממייסדי "חמש הגדולות", המזקקה עברה באופן רשמי לבעלות התאחדות המזקקים ובמקביל שונתה שיטת הזיקוק לזיקוק כפול. בשנת 1960, לאחר שרפה גדולה, המזקקה שופצה.
בשנת 1989 נבחר המותג על ידי איחוד המזקקים לסדרת המאלטים הקלאסיים שלהם.
הטורף
יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים
"יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים" או "יהודים מתפללים" הוא ציור מאת הצייר היהודי-פולני מאוריצי גוטליב. הציור התפרסם בעיתונות בפולין ובגרמניה, ובמאה ה-20 הפך לאחד מן הייצוגים הבולטים של האמנות היהודית. גוטליב, שנפטר בדמי ימיו בגיל 23, צייר יצירה זו בשנת חייו האחרונה.
נושא הציור.
הציור מתאר קבוצת מתפללים יהודים בעת תפילה בבית הכנסת. לכאורה, המתואר בציור מתאים למתרחש בבית כנסת בכל שבת וחג. הזיהוי שלו עם יום הכיפורים טמון בראש ובראשונה בציור עצמו באמצעות כתובת זעירה - "מחזור של יום כפור" - הרשומה בספר שהיהודי סמוך למרכז התמונה רכון עליו (הכתובת מופיעה בתחתית הדף הפתוח ולא בכריכה המוסתרת).
עד מותו של גוטליב בשנת 1879, נודע הציור בעיתונות הפולנית בשמות שונים כגון "Żydzi modłący się" ("יהודים בבית הכנסת") או "W dzień Sabbatu" ("ביום השבת"). בעיתונות היהודית בפולין נקשר הציור עם יום הכיפורים בתקופה שלאחר מותו של גוטליב. באחד ההספדים שנכתבו לזכרו מצוין כי הציור מתאר את תפילת יום הכיפורים, "קודם במקצת לתפילת נעילה" (בסוף תפילת נעילה תוקעים בשופר, ואכן בציור מופיע שופר - על השולחן הנמוך, בצד שמאל למטה). בכתב העת "כנסת ישראל" כונה הציור "גוי קדוש ביום קדוש". מרטין בובר, בהרצאה שנשא בנושא האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי בשנת 1901, התייחס אל היצירה בשם "Betende Juden" ("יהודים מתפללים"), שם אשר היה ידוע בעיתונות הגרמנית של אותה עת.
רקע היסטורי.
בראיון שנתן לסופר נתן סאמועלי (Nathan Samuely) בשנת 1878, תיאר גוטליב את המניע לציורו "יהודים מתפללים" כהתעוררות דתית-לאומית:
על אף הצהרתו המאוחרת של גוטליב, לא היה זה ציורו הראשון והוא אף הוסיף ליצור גם ציורים בנושאים לא יהודיים ואף ציורים בעלי קונטקסט נוצרי. יחד עם זאת היווה הציור בעיניו עדות על לאומיותו היהודית. עדות לכך ניתן למצוא בביקורו בפגישה של תנועת "שומר ישראל" בגליציה, תנועה אשר דגלה בשילוב היהדות בחברה, אליה הביא רפרודוקציה מצולמת של יצירתו. החל משנות השישים של המאה ה-20, הפך הציור לסממן ללאומיות היהודית. דמותו המצוירת של גוטליב, הנמצא ביחס דיאלקטי עם התיאור הליטורגי היהודי שבציור, נתפשה כשלב בתהליך של שלילת הגלות היהודית.
תיאור.
הציור מתאר תפילה בתוך חלל של בית כנסת. במישור הקדמי של הציור מתואר דוכן לקריאת התורה. לפניו עומדים שלושה אנשים. מצד ימין מתוארות דמויותיהם של נער צעיר ואדם מבוגר הקוראים באותו הסידור. על קיר מאחוריהם מופיעים פסוקים מתוך התורה. זהו דיוקן עצמי של גוטליב כנער. משמאלם נצבת דמות שגם היא מהווה פורטרט עצמי של גוטליב, הפעם כמבוגר בשנות העשרים לחייו. הוא מתואר כנשען על הדוכן, לבוש בבגד פסים ולמותניו אבנט רחב. על צווארו שרשרת עם תליון עליו חקוק מגן דוד, וכן ראשי התיבות של שמו בעברית - "מ. ג.". לצידו יושב יהודי מבוגר, עטוף טלית ואוחז בספר תורה שעל כיסויו מצוינת הקדשה - "כ"ת / נדבה / לזיכרון נשמת / המנוח משה גאטיליעב זצ"ל / תרל"ח/ לפ"ק". משמאלו עומד נער צעיר, הלובש מעיל חגיגי וארוך ואוחז בשולחן נמוך ועליו סידורי תפילה ושופר. הילד עונד את אותו תליון המופיע גם על צווארו של גוטליב הבוגר. מסיבה זו רבים פירשו דמות זו כדיוקן עצמי נוסף שלו, הפעם כילד. בנוסף, מאחורי דוכן התפילה נמצאות עוד ארבע דמויות של מתפללים עטופים בטליתות.