גשר נוטרדאם (בצרפתית: Pont Notre-Dame) הוא גשר שניצב מעל נהר הסן בפריז, צרפת, ומקשר בין רציף ז'סבר (quai de Gesvres) שבגדה השמאלית לבין רציף דה לה קורס (quai de la Corse) שבאיל דה לה סיטה. הגשר ידוע במיוחד בשל היותו הגשר "העתיק ביותר" בפריז. גשר היה קיים במקום הזה מאז העת העתיקה, אף על פי שהוא נהרס ונבנה מחדש פעמים רבות; הגשר העתיק ביותר בפריז שנותר ללא פגע הוא כיום הפון נף. על גבי הגשר נבנו בעבר מבנים רבים, בהם לפחות 60 בתים, ומשקלם הרב גרם לגשר נוטרדאם להתמוטט במאה ה-15.
היסטוריה.
במקום זה חצה את נהר הסן הגשר הראשון של פריז, שנקרא הגשר הגדול (Grand-Pont), עוד בעת העתיקה. בשנת 886, בעת המצור על פריז ותקיפת הנורמנים, גשר זה נהרס והוחלף בגשר קורות, שנקרא "גשר הקורות של מילברה" (Pont des Planches de Milbray). הגשר נהרס בזמן הצפה בשנת 1406. ב-31 במאי 1412 שארל השישי הורה על הקמת "גשר נוטרדאם" הראשון. גשר זה הורכב מעץ מוצק וחיבר את האיל דה לה סיטה עם רחוב סן-מרטן. שבע שנים נדרשו לשם הקמת הגשר, ושישים בתים נפרסו לאורכו, שלושים בכל צד. רובר גוגן (Robert Gauguin) ציין שבתים אלו "מצטיינים בגובהם ובאחידות בנייתם", והם כונו "הנאים ביותר בצרפת". גשר העץ של שארל השישי התמוטט ב-25 באוקטובר 1499 בסביבות השעה תשע בבוקר, ככל הנראה בשל חוסר יציבות מבנית שנגרמה בשל הזנחת תיקונים נדרשים.
יסודות אבן הונחו עבור גשר חדש באותה השנה, בזמן שמעבורת ממלאת את החלל התעבורתי. הפעם נבנה הגשר מאבנים, כגשר קשתות תחת פיקוחו של האדריכל האיטלקי והנזיר הפרנציסקני פרה ג'יובני ג'יוקונדו (Fra Giovanni Giocondo). הבנייה הושלמה בשנת 1507, עדיין עם שישים בתים ומבני אבן ולבנים מעל הגשר, שהפך לנקודת מסחר ערה. הבתים על גשר נוטרדאם היו הראשונים להיות ממוספרים בפריז. ב-1660 צוחצח הגשר לכבוד הגעתה לפריז של מריה תרסה, ביתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהפכה למלכת צרפת עם נישואיה ללואי ה-14. בין השנים 1646 ל-1788 נהרסו הבתים לאורך הגשר בשל סיבות סניטריות ובשל הסיכון שגרמו מבנים אלו ליציבות הגשר.
בשנת 1853 מבנה אבן חדש נבנה על גבי יסודות האבן הקיימים, על אף שהבנייה החדשה הסתפקה רק בחמש קשתות. הגשר החדש גרם ללא פחות משלושים וחמש תאונות ימיות בין השנים 1891 ל-1910 וכונה לפיכך בשם "גשר השטן" (pont du Diable). אי לכך, במטרה להקל על תנועת כלי השיט בנהר הסן, התקבלה החלטה לבנות מחדש את הגשר, אך הפעם ממתכת. את עבודות הבנייה ניהל ז'אן רזל, שעבד גם על בניית גשר מירבו וגשר אלכסנדר השלישי; גשר נוטרדאם החדש נחנך בשנת 1919 על ידי נשיא הרפובליקה ריימון פואנקרה.
אדמו&quot;רי חב&quot;ד
הרולד מארי
הרולד מארי (באנגלית: Harold James Ruthven Murray; 24 ביוני 1868, לונדון – 16 במאי 1955) היה היסטוריון שחמט ידוע והראשון שפרסם את התאוריה שמקור השחמט מהודו.
ביוגרפיה.
מארי היה הבכור לאחד עשר ילדים במשפחתו. אביו ג'יימס מארי היה העורך הראשון של המילון האנגלי של אוקספורד. מארי למד בבית ספר ובזמנו הפנוי עזר לאביו בעריכת המהדורה הראשונה של המילון OED. עד סיום לימודיו היה מארי אחראי ל-27,000 ציטוטים שהופיעו במילון.
מארי החל ללמוד בקולג' בליול באוקספורד, ואת לימודיו במתמטיקה סיים בשנת 1890. הוא התקבל לעבודה בקולג' המלכה בטאונטון שם גם למד לשחק שחמט. לאחר מכן מונה למנהל בית ספר בלנקשייר. בשנת 1897 נישא, בשנת 1901 התמנה למשרת מפקח ובשנת 1928 התמנה כחבר במנהלת החינוך.
בשנת 1897 עודד אותו הברון טאסילו פון דר לאסה (שהשלים בשנה זו את סיפרו על ההיסטוריה של השחמט באירופה) לחקור את העבר הרחוק של השחמט. מארי השיג גישה לספריה העשירה ביותר בנושא השחמט, ספריתו של ג.ג. וויט מאוהיו וכמו כן השתמש באוסף של רימינגטון וילסון מאנגליה. אוסף וויט כלל כתבי יד בערבית, ולצורך קריאתם למד מארי ערבית וכך בחן מסמכי שחמט היסטוריים רבים. המחקר נמשך 13 שנים ומארי כתב מאמרים בנושאי ההיסטוריה של השחמט שפורסמו בעיתון הבריטי British Chess Magazine ובעיתון הגרמני Deutsches Wochenschach. בשנת 1913 מארי פרסם את עבודתו המשמעותית ביותר, ההיסטוריה של השחמט, והציע את התאוריה שהשחמט נוצר בהודו. עד היום זו התאוריה המקובלת ביותר.
בשנת 1952 פרסם מארי את ספרו "A History of Board Games other than Chess". הגם שההיסטוריה של השחמט נחשב לספר התקני בתחום, הגישה המדעית ואורכו הגדול (900 עמודים) הפכו אותו ללא נגיש למרבית השחמטאים. מארי החל לכתוב גרסה קצרה יותר של עבודתו בנושא ההיסטוריה של השחמט בסגנון פופולרי יותר. הגם שהחל את עבודתו שנים רבות קודם לכן העבודה לא הושלמה עד מותו, אלא בראון והארי גולומבק השלימו את העבודה ופרסמו אותה בשנת 1963 כ-A Short History of Chess.
ספריו.
חיבורים נוספים:
גולדבנד
בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק
בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק (באנגלית: The International Military Tribunal for the Far East, ראשי תיבות IMTFE), ידוע גם בשם "בית הדין לפשעי מלחמה בטוקיו" (באנגלית: Tokyo War Crimes Tribunal) התכנס בטוקיו עם תום מלחמת העולם השנייה לצורך העמדתם לדין של מנהיגי האימפריה היפנית על שלושה סוגי פשעים שבוצעו בעת המלחמה: פשעים מדרגה A (פשעים כנגד השלום), פשעים מדרגה B (פשעי מלחמה) ופשעים מדרגה C (פשעים כנגד האנושות). הפשעים מדרגה A מתייחסים לקשר שקשרו ראשי המשטר היפני לפתיחת המלחמה ולניהולה. שני סוגי הפשעים האחרים מתייחסים לפשעים שבוצעו תוך כדי הלחימה, כולל טבח ננקינג. אישומים בפשעי מלחמה כנגד אנשי צבא זוטרים יותר התבררו בהליכים נפרדים, בערים אחרות במזרח אסיה.
בית הדין החל דיוניו ב-3 במאי 1946 וסיים מלאכתו ב-12 בנובמבר 1948.
25 מנהיגים משורות הצבא והשלטון היפני עמדו לדין על פשעים מדרגה A. יותר מ-5,700 יפנים עמדו לדין על ביצוע פשעים מדרגה B ו-C, רובם באשמת התעללות בשבויים. הפשעים אשר בוצעו על ידי כוחות יפן ושליחיה בעת כיבוש קוריאה וסין, במיוחד בחבל מנצ'וריה, לא היו חלק מן האישומים שנידונו בטוקיו. סין הקימה 13 בתי דין משלה לדיון בפשעים אלה, בהם הורשעו 504 אנשים, 149 מהם הוצאו להורג.
הירוהיטו, קיסר יפן, וכל בני המשפחה הקיסרית, לא הועמדו לדין על מעורבותם בפשעים שנידונו בבית הדין בטוקיו. כנגד כ-50 חשודים, בהם נובוסוקה קישי, לימים ראש ממשלת יפן, הוגשו כתבי אישום, אולם הם לא הועמדו לדין.
הקמת בית הדין.
הבסיס המשפטי להקמת בית הדין נמצא באמנת בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק (אנגלית: Charter of the International Military Tribunal for the Far East) אשר נכרתה ב-19 בינואר 1946. האמנה קבעה את המסגרת לכללי בית הדין וסדרי הדין לניהול דיוניו ואף את סוגי הפשעים שידונו בו. סדרי הדין לבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק נחקקו ביום 25 באפריל 1946, מכוח פיסקה 7 לאמנת בית הדין.
מושב של 11 שופטים ישב בדיוני בית הדין, נציג לכל אומה בבעלות הברית: ארצות הברית, הרפובליקה הסינית, ברית המועצות, בריטניה, הולנד, ממשלת הרפובליקה הצרפתית בגולה, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו הבריטית והפיליפינים.
גזרי הדין.
מבין המנהיגים שעמדו לדין ואשר הואשמו בפשעים משלוש הדרגות, שבעה נידונו למוות, הם הוצאו להורג בכלא סוגמו ב-23 בדצמבר 1948:
16 נאשמים אחרים נידונו למאסר עולם. שלושה מהם נפטרו בעודם בכלא ויתרתם קיבלו חנינה בשנת 1955.
נאשמים נוספים.
על פי נתונים שנאספו בידי חוקרים יפנים, כ-5,700 איש הועמדו לדין על פשעים מדרגה B ו-C. מתוכם, 984 איש נידונו למוות; 475 נידונו למאסר עולם; 2,944 נידונו לתקופות מאסר קצובות; 1,018 זוכו ו-279 איש לא הובאו לדין או שלא נגזר עונשם.
בנוסף לנאשמים בבית הדין הבינלאומי בטוקיו, הקימו סין וברית המועצות בתי דין צבאיים משלהן, אשר אף בהם הועמדו לדין פושעי מלחמה יפנים. בבית הדין לפושעי מלחמה בחברובסק עמדו לדין אנשי יחידה 731 של הצבא היפני הקיסרי, על פשעים שביצעו במהלך ניסויים בבני אדם לפיתוח נשק ביולוגי. אולם אנשים אלה היו בידי צבא ארצות הברית ולא הוסגרו לידי הסובייטים בהוראת דאגלס מקארתור, לאחר שהתחייבו למסור לידי האמריקאים את תוצאות מחקריהם.
ביקורת.
על בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק נמתחה ביקורת דומה לזו שלה זכו משפטי נירנברג. המבקרים נחלקו בדעותיהם לשניים: חלקם מתחו ביקורת על השיפוט הרטרואקטיבי הנמצא בבסיס המשפטים, דהיינו שהחוק אשר שימש להרשעת הנאשמים נחקק על ידי המנצחים במלחמה, לאחר שמעשי המנוצחים כבר בוצעו. חלק אחר של המבקרים טוענים כי כל מטרת ההליך הייתה להכשיר את המשפחה הקיסרית ולטהרה מאחריותה לפשעי המלחמה.
אחוזי צפייה
אולימפיאדת סקוו ואלי (1960)
אולימפיאדת החורף ה-8 נערכה מ-18 בפברואר עד 28 בפברואר 1960 בעיר סְקוּוֹ ואלי במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
באולימפיאדה השתתפו ספורטאים מ-30 מדינות.
בית הכנסת זהרי חמה
לואיס ון וליט
לואיס ון וליט (בהולנדית: Louis van Vliet; 1870 - 15 ביוני 1932, לונדון) היה שחמטאי הולנדי.
ון וליט הגיע למקום הרביעי בתחרות אמסטרדם בשנת 1889 (ניצח: עמוס ברן), חלק מקום 6-8 בתחרות לונדון 1889 (ניצח: הנרי בירד), הגיע למקום ה-19 בתחרות מנצ'סטר 1890 (ניצח: זיגברט טאראש), הגיע שני, אחרי רודולף לומן בתחרות לונדון 1891, הגיע עשירי בתחרות נוספת שהתקיימה בלונדון בשנת 1891 (ניצח: הנרי בירד), הגיע תשיעי בתחרות לונדון 1892 (ניצח: עמנואל לסקר), הגיע חמישי בתחרות לונדון 1893 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן), חלק מקום 2-3 בתחרות לונדון 1896 (ניצח: ריצ'רד טייכמן).