ה-M48A2C, הייתה הגרסה האחרונה של ה-M48 שיוצרה לפני סגירת קו הייצור. אבל היא לא הייתה הגרסה האחרונה של הטנק. גרסאות רבות באו אחריה, כולן היו תוצאה של חבילות שיפורים ושדרוג, הן על ידי האמריקאים עצמם, והן על ידי מדינות לקוח שקנו את הטנק.
M48A3.
מנועו של ה-M48 נותר בעייתו הגדולה ביותר גם בגרסת ה-A2. המנוע אומנם שיפר את הביצועים, אך עדיין היה בעייתי, במיוחד מבחינת הטווח (260 קילומטר). בעיה זו תוקנה ב-M48A3, על ידי החלפת המנוע במנוע דיזל בן 750 כ"ס, שסיפק טווח פעולה של 465 קילומטר, ללא ירידה בביצועים. צריחון המפקד שונה והוכנסו בו חרכי תצפית של זכוכית חסינת כדורים, בנוסף לכמה שיפורים אחרים. כל השיפורים נעשו בטנקים קיימים, ולא יוצרו חדשים.
M48A5.
ה-M48A5 היה השדרוג האחרון של ה-M48 שנעשה על ידי האמריקאים. השדרוג בוצע בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונועד למעשה להביא את ה-M48 לרמתו של ה-M60 פטון. להלן השיפורים העיקריים שנערכו:
ה-M67 היה טנק להביור, ששימש את האמריקאים במלחמת וייטנאם. התותח הוחלף בלהביור שירה נאפלם בוער למרחק של כמה מאות מטרים.
M48 בצבאות העולם.
טנקי M48 שירתו לא רק בצבא האמריקאי אלא גם בצבאות אחרים בכל העולם. גרמניה, יוון, טורקיה, איראן, ירדן, לבנון, תאילנד ומדינות נוספות אימצו את ה-M48 והמשיכו בשיפור הטנק באמצעים שונים, כגון מערכות בקרת אש ממוחשבות, מיגון ריאקטיבי, מערכות מיסוך, מערכות פינוי מוקשים ועוד.
מגח.
בישראל שירת הטנק מסוף שנות השישים תחת השם מגח, עבר שיפורים רבים, ויצא משרות סדיר באמצע העשור הראשון של שנות ה-2000 ומשירות מילואים ב-2014.
איטריום
איטריום (Yttrium) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Y ומספרו האטומי 39. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות.
לאיטריום מראה לבן כסוף, והוא יציב באוויר עד 400°C. דרגת חמצונו הנפוצה ביותר היא 3+.
שימושים.
איטריום חמצני הוא תרכובת האיטריום החשובה ביותר המהווה חומר גלם בייצור YVO4
ו־Y2O3 המשמשים כמקור לצבע אדום בטלוויזיות CRT. שימושים נוספים:
היסטוריה.
היסוד נמצא על ידי יוהאן גדולין (Johan Gadolin) ב־1794 בצורת תחמוצת Y2O3 במינרל גדוליניט. איטריום מוצה על ידי פרידריך ולר (Friedrich Wohler) ב־1828 מתרכיז של איטריה (Y2O3), איטריום כלורי (YCl3) וזרחן.
איטריום התגלה במחצבה ליד הכפר איטרבי בשוודיה, שם מצאו גם הרבה מינרלים יוצאי דופן המכילים מתכות נדירות. היסודות ארביום, טרביום ואיטרביום נקראו על שם הכפר.
צורה בטבע.
איטריום נמצא כמעט בכל המינרלים של המתכות הנדירות ובמכרות אורניום, אך לעולם לא נמצא בטבע בצורתו החופשית. מקורו המסחרי הוא חול מונזיט (3% מהמסה).
איטריום מופק בצורה הבאה:
formula_1
אין זו השיטה היחידה להפקת איטריום ויש מספר טכניקות נוספות.
קשה להפריד איטריום ממתכות אחרות במיצוי. סלעים שהובאו במשימות אפולו בירח ונבדקו הכילו אחוז איטריום גבוה.
השפעה ביולוגית.
מלחי איטריום הם חומרים מסרטנים. במצב נורמלי לא נמצא איטריום ברקמות אדם ואין לו כל תפקיד ביולוגי.
הצבא הסורי
הצבא הערבי הסורי (בערבית: الجيش العربي السوري, תעתיק מדויק: אֶלגִ'יש אֶלעֲרָבִּי אֶלסוּרִי) הוא זרוע היבשה והמרכיב העיקרי של הכוחות המזוינים של סוריה.
ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים הסורים משמש גם כמפקד צבא היבשה. מאז 1 באפריל 2019 מכהן בתפקיד זה סלים חרבא. המפקד העליון של הכוחות הוא נשיא סוריה.
הצבא הסורי כולל כ-80% מכוח האדם של הכוחות המזוינים הסורים, מה שהופך אותו למרכיב הגדול ביותר. מאז שנת 1985 מסודר הצבא בשלושה קורפוסים, כל אחד מהם אחראי על מרחב מוגדר וכל אחד מורכב ממספר דיוויזיות בנוסף למספר יחידות עצמאיות. לצד הקורפוסים ישנן מספר יחידות עצמאיות תחת פיקוד הצבא עצמו, בהם רגימנטים של כוחות מיוחדים, חטיבות חיל רגלים, שריון ויחידות ארטילריה.
היסטוריה.
שורשי הצבא הסורי המודרני מגיעים מצבא הלבאנט שהוקם בשנת 1920 על ידי שלטון המנדט הצרפתי בשטחי סוריה ולבנון. כוח זה מנה כ-8,000 חיילים, לרוב לא סדירים, אשר שימשו בעיקר בתפקידי סיוע לכוחות הצרפתיים באזור, קצינים מדרגת קפטן ומעלה היו לרוב צרפתים. בשנת 1946, כאשר סוריה קיבלה עצמאות, כוחות אלו הפכו הבסיס לצבא הסורי עם הקמת 'החטיבה הראשונה' אשר הורכבה משני גדודי חיל רגלים וגדוד משוריין אחד. בהמשך הקמו גם חטיבה 2 וחטיבה 3, החטיבות אורגנו לפי שלשת המחוזות שנקבעו בסוריה עם הקמתה; מחוז דרום שמרכזו דמשק, מחוז צפון שמרכזו חלב ומחוז המזרח שמרכזו דיר א-זור.
במאי 1948 הצטרפה סוריה ללחימה כנגד ישראל לצד מדינות ערב נוספות במלחמת העצמאות. מצב הצבא הסורי שנתיים לאחר הקמתו היה קשה, הצבא סבל מבעיות אספקה, אימון, חימוש ומשמעת. עם זאת, במהלך המלחמה הלך הצבא והתרחב לכדי כוח של כ-12,000 חיילים המאורגנים בשלוש חטיבות חיל רגלים וכוח שריון בסדר גודל של גדוד.
כוחות הצבא הסורי פלשו לישראל ב-15 במאי 1948, בעיקר באזור שמדרום לכנרת בעמק הירדן. ב-18 במאי הם כבשו את תחנת המשטרה בצמח ולאחר מספר ימי קרבות כנגד המגינים הישראלים, נפלו גם קיבוץ מסדה וקיבוץ שער הגולן. ב-20 במאי המשיכו הכוחות הסורים מערבה ותקפו את דגניה א' ודגניה ב'. מגיני דגניה א' הצליחו לעצור את אחד הטנקים בסמוך לשער הקיבוץ. הכוחות הסורים התקדמו בסיוע טנקים והפגזה ארטילרית כנגד המגינים הישראלים. הכוחות הישראלים הצליחו לבלום את ההתקפה ובסיוע אש ארטילרית מאזור פוריה, הביאו לאחר יממה של לחימה את הכוחות הסורים לידי נסיגה מרוב השטחים שנכבשו.
לאחר הכישלון בקרב עמק הירדן, עברו הסורים להתקפות נקודתיות, כאשר הותקפו עין גב בצד המזרחי של הכנרת והמושבה משמר הירדן. הכוחות המגינים בעין גב הצליחו לבלום את ההתקפה, אך משמר הירדן נפלה ב-10 ביוני, תושביה נשבו והיא הוחרבה. המשך הלחימה בין ישראל לסוריה התרכז באזור משמר הירדן שבצד המערבי של נהר הירדן.
סוריה סיימה את המלחמה ללא הישגים משמעותיים והצבא היה זקוק לארגון מחודש, אימונים ושרשרת פיקוד ומטה איכותיים כדי להביא אותו לרמה האזורית. עם זאת, לאחר המלחמה ובמהלך שנות ה-50 וה-60, עברה סוריה סדרה של הפיכות וניסיונות הפיכה שברובם שיחק הצבא תפקיד חשוב; כך היה בהפיכה הצבאית של 1949 ו-1951 כאשר עלה משטר צבאי בהנהגתו של הקולונל אדיב א-שישכלי, עד שנפל בהפיכה נוספת בשנת 1954. משום חוסר היציבות הפוליטית במדינה, בין 1958 ל-1961 למעשה אוחדה סוריה עם מצרים, איחוד שפסק עם הפיכה צבאית נוספת. במרץ 1963 לאחר מספר הפיכות נוספות, עלתה לשלטון מפלגת הבעת' הסורית בהנהגה של מספר קצינים ופקידים אזרחיים, לאחר תקופה של חוסר שקט פנים-מפלגתי, ב-1970 תפס את השלטון שר הביטחון דאז חאפז אל-אסד.
במהלך שנות ה-50 התקרבו סוריה וברית המועצות ונחתמו מספר הסכמי סיוע. בדומה למדינות רבות באזור, בהם מצרים, וכחלק ממדיניות של בניית מדינות "חסות" למען אינטרסים סובייטים באזור, ברית המועצות התקרבה מאוד לסוריה כשהיא מעניקה לה תמיכה דיפלומטית, סיוע צבאי נרחב ותמיכה בתחומים נוספים.
מלחמת ששת הימים.
ב-19 השנים שבין מלחמת העצמאות ופרוץ מלחמת ששת הימים ביוני 1967, הצבא הסורי לא השכיל לבצע את השינויים ההכרחיים על מנת להיערך למלחמה הבאה. ערב המלחמה, אורגן הצבא לשלוש 'מג'מועות' (יחידה בעלת מספר חטיבות), יחידות אלו לא היו קבועות ולא תיפקדו עדיין כדיוויזיות. כלל כוחות הצבא מנו חמש חטיבות חיל רגלים, שתי חטיבות שריון, חטיבה ממוכנת, חטיבה להגנת החוף ושש חטיבות חיל רגלים מילואים. בנוסף היו 2–3 רגימנטים של כוחות מיוחדים ו-2 רגימנטים סיור. כלומר סך הכל תשע חטיבות סדירות, שש חטיבות מילואים ו-4–5 רגימנטים קלים.
למרות הגודל הקטן יחסית של הצבא הסורי ערב המלחמה, הושקע רבות בפיתוח של מערכי ביצורים במספר שכבות לאורך הגבול עם ישראל, מהחרמון ועד הירמוך. מבין ביצורים אלו ניתן למנות את המוצבים באזור צפון רמת הגולן והבניאס, בהם תל פאחר ותל עזזיאת; אזור הביצורים במרכז הרמה בית המכס ומצפה גדות; ומוצבי דרום הרמה לאורך מצוקי און והגדה המזרחית של הכנרת.
מלחמת יום הכיפורים.
ב-6 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 14:00, החל הצבא הסורי במבצע באדר בתיאום עם צבא מצרים, זאת לאחר מבצע הטעיה נרחב ומוצלח (מבצע ניצוץ). בשנים שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, התפתח הצבא הסורי לכדי גוף מקצועי ומאומן הרבה יותר, בעיקר הודות לסיוע, הכוונה והדרכה של ברית המועצות. כחלק מתהליך זה, הוכנסו מערכות נשק חדשות לצבא והוא אורגן מחדש לכדי שבע דיוויזיות לוחמות, זאת לצד מערך סיוע ויחידות שונות (בהם ראוי לציין את כוחות הקומנדו שהתפתחו גם הם עד מאד).
פתיחת האש של סוריה לאורך הגבול עם ישראל ברמת הגולן תפסה את צה"ל בהפתעה כמעט מוחלטת ובמצב מוכנות חלקי בלבד. לאחר הרעשה ארטילרית כבדה, התקדמו שלוש דיוויזיות הקו (הדיוויזיה החמישית, התשיעית והשביעית) אל עבר כוחות צה"ל שנערכו לאורך הגבול, אלה כללו שתי חטיבות שריון שניצבו במחלקות ופלוגות לאורך עמדות הטנקים השולטות באזור הגבול ומספר יחידות חיל רגלים שהוצבו במוצבי הקו. שלוש דיוויזיות הקו תקפו את קו הגבול בשישה מאמצים עיקריים (שניים לכל דיוויזיה), כאשר הדיוויזיה הראשונה נותרה בעתודה במטרה לתגבר כל הצלחה בהבקעת ההגנה של צה"ל.