ב-2014 יצא ספרו "על החתרנות" (הוצאת אפיק). מדובר בשתי נובלות, הראשונה "חדר בלי דלת (קעקעתי את מוחי בשרשרת של אסקימוסים)", היא מסה ובעצם מסע של דמות בין תנועות חתרניות של המאה ה-20, כמו הדאדא, הסוריאליזם, דור הביט וכדומה, תוך כדי שיטוטים מבעיתים בתל אביב הדחוסה והפוסט מודרניסטית להבחיל. נקודת המוצא היא שבמציאות הנוכחית, החתרנות - אם היא קיימת - באה כשהיא כבר מבויתת וממורכזת וחסרת נשמה. המסה כתובה בצורה חדשנית מבחינה פואטית, כשגם הסיפור, גם ההגות וגם השפה הנועזת נשזרים יחד לכדי סוגה חדשה ובועטת (חתרנית) כשלעצמה.
הנובלה השנייה, "הסרטנים של סטלין" היא פרוזה אפלה וסוריאליסטית המציבה חייל עולה מברית המועצות בבסיס נטוש לגמרי, כשהוא אמור לשמור שם על "החבילה", מעין סוד צבאי, ולא ברור עד הרגע האחרון האם הבסיס מאויש בעוד חיילים, או שמא הוא לבד, וגם היה לבד מלכתחילה.
ב-2015 ערך יחד עם הסופר והעיתונאי הגרמני, נורברט קרון, את האנתולוגיה "לא נשכח, נצא לרקוד", סופרים בני הדור השלישי מישראל וגרמניה כותבים על הארץ האחרת. הספר יצא בישראל בהוצאת אפיק ובגרמניה בהוצאת פישר.
ב-2015 ראה אור הרומן שלו "בדידות מזהרת" (עם עובד), במרכזו ארקדי וחיים, עולים חדשים מברית-המועצות בתחילת שנות ה-90, העובדים במחלקת שרות חדרים במלון מפואר בתל אביב, שהוא בעצם מעין חדר מכונות גדול ומיוזע של החברה הישראלית. הספר כתוב בשני קולות, ובעיקר בפרקים המובאים מתוך קולו של ארקדי, ניכרת כתיבה אחרת מבחינה פואטית, יותר צפופה, קדחתנית, פיגורטיבית, מזכירה מאוד את הנובלה הראשונה ב"על החתרנות", אך גם שונה ממנה מאוד. גם בספרו זה מסתייע שלו ביצירות מוזיקליות על מנת להעצים את החוויה הסוריאליסטית בה נתונות הדמויות, בספר זה בחר המחבר להסתייע במלחין הקלאסי, סטרווינסקי.
ב-2016 ראה אור ספר שערך יחד עם ד"ר יוחאי עתריה "העידן הפוסט-אנושי" (הוצאת פרדס) - אסופת מאמרים אקדמיים וסמי אקדמיים על חייזרים, מכונות חושבות, אינטליגנציות מלאכותיות, פסיכדליה, טבעונות ועוד, שכל אחד מהם מנסה בדרכו להתעסק בשאלה הפוסט-אנושית.
ב-2018 פורסם הרומן השישי שלו "וולקשטיין" (מועמד לפרס ספיר 2020). הרומן מגולל את סיפורו של מרצה פזור דעת לנאציזם, שהמציאות הישראלית הולכת וסוגרת עליו, והוא נאלץ לנחות בברלין, שם הוא איכשהו נוחת אמנם עם רגליו על הקרקע, אך דרמות אישיות ורגע של הארה המתרחש תוך כדי שיעור, גורמים לו לבחון שוב את חייו מהיסוד. בחלק השני אחותו נמצאת בחזית במעין סיפור בלשי. גם היא נוחתת בברלין כדי להתחקות אחר עקבותיו האבודות של אחיה, לברוח מבן זוגה המשמים ולהמציא את עצמה מחדש אחרי שהיא כמעט נוגעת במקום הכי נמוך בקרקעית האנושית. שם הרומן הוא מחווה לד"ר עודד וולקשטיין, מרצה, עורך, מתרגם וסופר.
ב-2019 פרסם את ספר השירה הראשון שלו, "מרסיסייד", פואמה שהיא מסע שורשים של חמישה ימים לעיר ליברפול.
התקופה הטרום-קולומביאנית
התקופה הפרה קולומביאנית
התקופה הטרום קולומביאנית
זוהיר פרנסיס
זוהיר פרנסיס (בערבית: زهير فرنسيس, תעתיק מדויק: זהיר פרנסיס) (נולד ב- 7 במרץ 1965) הוא זמר ערבי ישראלי.
נולד בחיפה לפיירוז ולבישארה הלבנוני, וגדל בוואדי ניסנאס. למד בתיכון הכרמליתי בעיר. הוא למד מוזיקה אצל חכמת שהין (אביו של המוזיקאי סימון שאהין) ואצל וליד גאנם, ובקונסרבטוריון למוזיקה בחיפה.
פרנסיס הוציא תשעה אלבומים. בשנת 2010 זכה בתואר זמר השנה של תחנת הרדיו קול ישראל בערבית.
אבן-שושן
בית ח'ליפה
בית ח'ליפה (בערבית: آل خليفة, "אאל ח'ליפה") היא המשפחה השלטת בבחריין.
היסטוריה.
אבי המשפחה, אחמד אבן מוחמד אבן ח'ליפה אאל ח'ליפה, היה שליט קטר ובחריין במהלך המאה ה-18. בשנת 1865 פרצה מלחמת קטר-בחריין בין בית ח'ליפה לבין בית ת'אני על השליטה בחצי האי קטר. בית ת'אני הקטרי הנחיל תבוסה לבחריינים. אך הסכסוך לא נגמר, היו איונים בין בחריין, קטר, וערב הסעודית שכל אחת מהמדינות תבעה עליהם ריבונות ואיי חוואר שהיו כ-100 שנה בשליטה קטרית עברו עם הכרזות העצמאות לידי בחריין.
שליטים.
רשימת שליטים, אמירים ומלכים:
פאול אשרסון
פאול פרידריך אוגוסט אשרסון (לעיתים אשרזון; בגרמנית: Paul Friedrich August Ascherson; 4 ביוני 1834 - 6 במרץ 1913) היה בוטנאי גרמני, שתרם רבות לחקר צמחיית המזרח התיכון.
חייו.
אשרסון נולד בברלין, בירת גרמניה בשנת 1834 כבן של יועץ רפואה. בשנת 1850 החל גם הוא בלימודי רפואה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אך במהרה החל לגלות עניין גובר בבוטניקה. בשנת 1855 הוענק לו דוקטורט על חיבורו שעסק בצמחיית מרקיזות ברנדנבורג, חבל ארץ בגרמניה של ימינו.
לאחר מכן עסק בחקר צמחיית אזור סקסוניה. ב-1860 התמנה לעוזר בגן הבוטני של ברלין, וחמש שנים לאחר מכן החל לעבוד גם בעשבייה המלכותית. במקביל קוּדם לדרגת פרופסור בתחום גאוגרפיה של צמחים. החל משנת 1873 היה אשרסון שותף למספר משלחות מחקר לאפריקה ולמזרח התיכון, וחקר את הצמחים בקברות הפרעונים. בצוותא עם הבוטנאי גאורג שווינפורט כתב את "איור הצומח של מצרים" (1887).
אשרסון היה שותף לחיפוש אם החיטה, ששבה והתגלתה על ידי אהרון אהרונסון.
הנצחה.
הקיצור Asch. או Aschers. המובאים לאחר שם של מין ביולוגי, מציינים שמין זה התגלה על ידי אשרסון.
שמו של אשרסון הונצח במספר שמות צמחים בארץ-ישראל, ביניהם:
אשרסון
הסמוראי
הסמוראי (צרפתית: Le Samouraï) הוא סרט מתח צרפתי מינימליסטי שביים ז'אן-פייר מלוויל בשנת 1967. את הדמות הראשית, ג'ף קוסטלו, רוצח שכיר‎, מגלם אלן דלון.
עלילה.
הסרט מספר על אחד הרוצחים הבודדים ביותר והמקצועיים ביותר, ג'ף קוסטלו, מרגע הכנתו למשימתו הבאה – להרוג בחור בשם מרטי, בעל מועדון לילה.
הסרט מתחיל בדירתו של קוסטלו, דירה פשוטה וקרירה. ג'ף שוכב על מיטתו, מעשן סיגריה, על-יד ציפור הכלואה בכלוב אפור באמצע הדירה.
רשימת השחקנים בסרט מופיעה בסוף ונגמרת על ידי ציטוט, המוקדש לסמוראי העתיק בושידו (ספר הסמוראי), שלמעשה הומצא על ידי מלוויל עצמו: "אין בדידות יותר גדולה מזו של הסמוראי, אל אם כן זו הבדידות של הנמר בג'ונגל...אולי...".
קוסטלו יוצא מדירתו והולך למועדון לילה, להרוג את קורבנו בדם קר, אך ברגע שהוא עוזב את הזירה, הוא פוגש בדרכו את נגנית הפסנתר היפהפייה של המקום, ואלרי (אותה מגלמת השחקנית קטי רוזייה).
כאשר הוא נתפס על ידי מפקח המשטרה (אותו מגלם השחקן פרנסואה פרייה), קוסטלו, אשר האליבי שלו תוכנן בקפידה – בעיקר בזכות עזרת חברתו, ג'יין (אותה מגלמת השחקנית נטלי דלון)- הולך הביתה, וזאת לאחר שוואלרי (איתה ג'ף מפתח מערכת יחסים קלה לאורך הסרט) טוענת בפני המשטרה, מסיבות לא ידועות, שהוא לא מוכר לה.
כאשר נראה כי קוסטלו יצא מכל סכנה, הוא הולך להתעמת עם אחד ממעסיקיו, שבמקום לשלם לו על עבודתו, מנסה להרוג אותו ולנער מעליו את מפקח המשטרה, שעדיין מאמין כי קוסטלו הוא הרוצח. המשטרה עוקבת אחרי ג'ף, הפצוע בזרועו הימנית, וכתוצאה נוצרת סצנת מרדף ארוכה ומדהימה ברחבי הרכבת התחתית בפריז.
לאחר נפתולי העלילה, קוסטלו מוצא עצמו עם משימה חדשה: להרוג את ואלרי, נגנית הפסנתר מהמועדון לילה. ג'ף חוזר למועדון. לעומת הפעם הראשונה בה ג'ף ניסה לא להראות על ידי הקהל, הפעם הוא מגיע לעיני כולם, מניח את כובעו במלתחה, מניח את כפפותיו הלבנות בפני כולם והולך ישירות אל ואלרי, המנגנת על הפסנתר בבר ומפנה את אקדחו אליה. למרות נסיונותיה לשכנעו לעזוב, קוסטלו נשאר במקומו ולבסוף נורה על ידי שוטר, עוד לפני שהספיק להרוג את ואלרי. כשמפקח המשטרה מרים את אקדחו של ג'ף ופותח אותו, הוא מגלה שלא היו כדורים באקדח.
סגנון מלוויל.
"הסמוראי" הוא אחד מסרטיו הטובים של מלוויל. תוך כדי שימוש במוטיבים מ"הסרט האפל" (פילם נואר/פילם פוליסייר), הסרט מראה סגנון מעודן, מאוד מסוים ואווירה מדויקת שמראה בצורה מושלמת את הנושא העיקרי של הסרט, שכמעט יותר חשוב מהעלילה עצמה: הבדידות של הגיבור, שנבגד על ידי חבריו ושותפיו (למעט השחקנית ג'יין), וחוסר האפשרות שלו לחיות (אשר מופיע כמוטיב חוזר בסרטיו של מלוויל). סוף הסרט "הסמוראי" יכול להראות כדרכו של מלוויל להציג את רעיונו: קוסטלו, שהבין שהוא לא יכול לברוח יותר מהמשטרה ולבסוף גם לא מצליח להרוג את ואלרי, כלומר נכשל במשימתו, מעדיף למות. הסצנה הזו יכולה להראות כמעט כהתאבדות.
הדממה, מרכיב נוסף מאוד דומיננטי בסרט, אשר מתחילה כבר בסצנה הראשונה בסרט (שהיא למעשה חיזיון שהיה למלוויל ונתן לו השראה לכתוב את כל שאר התסריט: אדם, שוכב במיטתו, עם ציפור כלואה על-ידו). קוסטלו הוא לא אדם המרבה לדבר; הוא מעדיף לפעול. הוא נהיה דמות כריזמטית אך מסתורית. (המוזיקה המקורית הנהדרת של פרנסואה דה רובה, גם עוזרת לאווירת המסתורין סביב הגיבור). ביתו כמעט ריק, החברה הייחודית שלו, ציפור קטנה בכלוב והחברה שלו, שלמרות שאוהבת אותו, יש לה גבר אחר בחייה.
בגדיו של הגיבור, מעיל הגשם הבז' האלגנטי שלו וכובע, באים ישירות כהשראה מסרט האפל האמריקאי, שמלוויל אהב מאוד והכיר היטב.
אשרזון
הארלם רנס
פאול אשרזון
2Pac Live
2Pac Live הוא אלבום הופעה של הראפר האמריקאי טופאק שאקור. הוא ראה אור ב-6 באוגוסט 2004 על ידי חברת התקליטים Koch Records, והוא אלבום ההופעה הראשון של שאקור.
האלבום מכר 400,000 עותקים על פי Nielsen Soundscan.
המלחמה בצפון-מערב פקיסטן