המוטו של האוניברסיטה הוא "Scientia Vinces" (מלטינית: "באמצעות המדע תנצח").
האוניברסיטה שותפה מייסדת בקונסורציום הבינלאומי של מיזם טלסקופ מגלן הענק.
גוסטב באוארנפיינד
יוהאן גוסטב באוארנפיינד (בגרמנית: Johann Gustav Bauernfeind; 4 בספטמבר 1848 – 24 בדצמבר 1904) היה אדריכל, צייר ואוריינטליסט (חובב המזרח התיכון), גיסו של האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל.
תולדות חייו.
שנים ראשונות.
באוארנפיינד נולד בעיירה זולץ על נהר נקר, מדרום-מערב לשטוטגרט, השישי מתוך תשעה ילדים. אמו הייתה פרוטסטנטית, ואביו יהודי שהמיר דתו לקתולי. הוא העיד על עצמו שלא היה דתי ביותר.
באוארנפיינד למד אדריכלות בשטוטגרט ועסק במקצוע זה החל משנות ה-70 של המאה ה-19. הוא הגיע להישגים כאדריכל, כבר בשנת 1872, והוא בן 24 בסך הכל, זכה בפרס ראשון בתכנון בית מרגוע גדול בבזל. אך בשל מסע ממושך באיטליה בשנים 1873–1874 פנה מהעיסוק באדריכלות אל הציור. הוא עבר למינכן וחבר למספר ציירים מהם למד. באוגוסט 1879 הוזמן על ידי לודביג השני, מלך בוואריה לצייר ציור גדול המתאר את פנים בית האופרה הישן של ביירות, הכסף בו זכה שימש אותו למסעו הראשון אל המזרח.
הביקורים במזרח.
בין 1880 ל-1881 שהה באוארנפיינד מספר חודשים בביירות, אצל אחותו שנשלחה לשם במסגרת המיסיון. כמו כן ביקר בקהיר, דמשק ובארץ ישראל, בעיקר ביפו ובירושלים. אור השמש, הצבעים העזים ואירועי הרחוב השוקק משכו את לבו. אך החום, היתושים, ההתמודדות מול הסקרנים והבדלי המנטליות בינו לבין האוכלוסייה המקומית התישו אותו. הוא יצר מספר מתווים (סקיצות) אותם הפך לציורים מוגמרים מאוחר יותר, במינכן. מספר ציורים מכר לסוחרים בלונדון, אך לא זכה להצלחה של ממש.
בין השנים 1884–1887 נסע שוב למזרח והתגורר ביפו. הוא נסע שוב לביירות ודמשק, אך את רוב זמנו בילה בארץ ישראל. על אף שלא היה דתי (ואף כינה עצמו בציניות "כופר" ו"אתאיסט"), היה מקורב אל התנועה הדתית-משיחית של הטמפלרים. בשנת 1887 התארס לאליזה ברטש (הם התחתנו רק ב-1889, לאחר שחזרה משליחות המיסיון להודו), בת למשפחת המייסדים של התנועה הטמפלרית ואחותה של לוצי זנדל, אשתו השנייה של האדריכל תיאודור זנדל, מראשי הטמפלרים.
תיאוריו במכתביו מן העת הזו צבעוניים ומלאי חיים:
שמות של תמונות לדוגמה שצייר ומכר בביקור זה הן, למשל:
המימון לשהותו במזרח הגיע במיעוטו ממכירת תמונות (בעיקר לאנגלים) וברובו ממשפחת אמו. הם גם שלחו לו חמרי גלם, בדים ותשלילים (נגטיבים) לצילום. בארץ תמכו בו (בעצות והמלצות ובמקצת גם באספקת חמרי גלם, אך לא בתמיכה כלכלית של ממש) אישים כאדריכלים תיאודור זנדל וקונרד שיק) והבנקאי הנודע יוהנס פרוטיגר.
בסוף שנת 1887 חזר באוארנפיינד למינכן ובנובמבר 1888 שב ליפו ויצא למסע ארוך (כשנה) ויצירתי מאוד לדמשק. בתקופה זו היה מחוסן יותר מפני פגעי החום שכה העיקו עליו בעבר, למד את דרכי ההתנהלות עם האוכלוסייה המקומית ואף צבר לו מוניטין מסוים שאיפשר לו לעבוד בחופשיות רבה יותר.
ניסיון השתקעות במינכן.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 שהה במינכן והתקשה להתפרנס. אמו, בה היה תלוי כלכלית מתה ומשפחתה התרוששה. הוא לא הצליח למכור כמעט ציורים וגם מיזם של כתב העת המאויר "Die Gartenlaube", לתיעוד מסילת הברזל מיפו לירושלים לא יצא אל הפועל עקב מחלת אלצהיימר בה לקה הבנקאי יוהנס פרוטיגר שהיה אמור לממן את המיזם.
ב-1894 נולד בנו היחיד, אוטו קונסטנטין וקשיי הפרנסה הקשים דחפו את באוארנפיינד להתחנן למשרה קיסרית של אוצר אמנות באחת מטירות בוואריה. משלא נענה, גמר אומר להגר לארץ ישראל.
הגירה לארץ ישראל.
ב-1896 היגרה משפחת באוארנפיינד לארץ ישראל. מנותקים מכל קהילה, הן הגרמנית-פרוטסטנטית והן זו של הטמפלרים הם חיו בבדידות במושבה הגרמנית, אצל גיסו של גוסטב, תיאודור זנדל. מפעלו הגדול באותן שנים היה הכנת האלבום הקיסרי. אלבום זה מכיל את ציורי "המושבות השוואביות בארץ ישראל" (מושבות הטמפלרים) והוא הוגש כשי לקיסר וילהלם השני, קיסר גרמניה בביקורו בארץ ב-28 באוקטובר 1898, מטעם האגודה הטמפלרית ובהיעדרו של הצייר.
בשנים אלה הרבה באוארנפיינד בסיורים על גבול הסכנה במדבר יהודה בעוד אשתו מסייעת בפרנסת המשפחה בטחנת הקמח של המושבה הגרמנית. בשנים אלה חזר באוארנפיינד לעסוק באדריכלות במשרדו של זנדל, בין היתר סייע בהרחבת מבנה בית היתומות טליתא קומי.
הוא מת ערב חג המולד של שנת 1904 והוא קבור בבית הקברות של האגודה הטמפלרית ברחוב עמק רפאים 39 בירושלים, עם מותו לא פורסם כל הספד אלא רק ידיעה קצרה בביטאון הקהילה. בנו אוטו סיכם את חיי אביו במילים:
לאחר מותו.
במהלך חייו הוכר באוארנפיינד כאחד מגדולי הציירים האוריינטליסטים בגרמניה, אך יצירתו נשכחה בהדרגה לאחר מותו. עם זאת, החל משנות השמונים של המאה ה-20 התעורר עניין מחודש ביצרתו, ועבודותיו הועמדו למכירה במכירות פומביות עבור שווי רב. בשנת 1997, ציור נוסף של באוארנפיינד, "נמל יפו", נמכר בבית המכירות הפומביות Van Ham Kunstauktionen בעיר קלן תמורת מיליון וחצי מארקים גרמניים, והפך בשעתו לציור המאה ה-19 היקר ביותר שנמכר אי פעם על אדמת גרמניה. עבודתו "הכותל המערבי" הועמדה למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בלונדון תמורת 326 אלף אירו. בשנת 2007 אותו ציור נמכר תמורת 4.5 מיליון אירו בבית המכירות סותבי'ס, גם הוא בלונדון.
אומנותו.
באוארנפיינד השתייך לאסכולה האקדמיסטית הגרמנית. ציוריו היו ריאליסטים והוא שאף אל התיאור המדויק של המציאות. הוא מיעט לצייר בסטודיו ויצא אל חוצות העיר על מנת לצייר. בדרך כלל לא חיפש מונומנטים או אתרים קדושים כנושאים לציוריו אלא העדיף לצייר דמויות וסצנות יומיומיות ברחוב ובשוק. אף על פי ששאף ליצירה ריאליסטית, לא העתיק את מראה הרחוב במדויק. הוא השתמש בדוגמנים עבור הדמויות בציוריו ו"ניקה" את האתרים שצייר מלכלוך ו"הפרעות אסתטיות" ונטה להציגם בניקיון בוהק.
אור השמש במזרח הקסים את באוארנפיינד והוא הנושא המרכזי של ציוריו. לפי דיווחיו יכול ללכת אל אותה נקודה במשך ימים רצופים באותה שעה כדי לקלוט את כל השתקפויות האור על האובייקטים באותה שעה.
שיטותיו היו מתקדמות והוא השתמש בחידושי הצילום. הוא צילם (בשחור-לבן) מראות-רחוב כדי שישמשו לו כסקיצות שלאחר מכן יוכל לעבד בסטודיו.
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (Jean de Luxembourg, 5 בינואר 1921 – 23 באפריל 2019) היה שליט לוקסמבורג בין 1964 ל-2000. ז'אן הוא אביו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג הנוכחי, ובנם של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ופליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה.
שמו המלא של ז'אן (כולל התארים השונים שהוא נשא מתוקף תפקידו) היה "בחסד האל, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, דוכס נסאו, רוזן פלטיני של הריין, רוזן זיין, קניגשטיין, קצנלנבוגן ודיץ, בורגראף של האמרשטיין, לורד של מאלברג, ויסבאדן, אידשטיין, מרנברג, לימבורג ואפשטיין".
ביוגרפיה.
ז'אן נולד ב-5 בינואר 1921, לפליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ואחד מהסנדקים שלו הוא האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר. בצעירותו למד ז'אן בבית ספר יסודי בלוקסמבורג, ומשם המשיך לחינוך התיכוני. הוא השלים את לימודי התיכון בקולג' אמפלפורת', שהוא בית ספר פנימייתי רומי-קתולי הנמצא בממלכה המאוחדת. כאשר הגיע לגיל הבגרות, ב-5 בינואר 1939, הוא הפך ליורש המוחלט של אימו הדוכסית.
לקראת הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940, נמלט ז'אן עם משפחתו מלוקסמבורג לילה אחד לפני פלישה הוורמאכט, לאחר שקיבלו התראה מוקדמת. בתחילת מסע ההימלטות הם מצאו מקלט בפריז, אך ברחו מצרפת כמה שבועות לאחר מכן. ז'אן נסע לקנדה, בה למד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת לאוול שבקוויבק סיטי העתיקה.
ז'אן הצטרף ב-1942 למשמר האירי של הצבא הבריטי. לאחר שעבר קורס קצינים במחנה אלדרשוט, הוא מונה ללוטננט במרץ 1943, וב-1944 קודם לדרגת קפטן. ז'אן נחת בנורמנדי ב-11 ביוני 1944, והשתתף בקרב על קן ובשחרורה של בריסל. ז'אן השתתף בשחרורה של לוקסמבורג מהכיבוש הנאצי ב-10 בספטמבר 1944, ולאחר מכן עבר עם יחידתו לאזור ארנהיים והשתתף בפלישה לגרמניה. החל מ-1984 ועד להתפטרותו הוא כיהן בתפקיד הקולונל של רגימנט המשמר האירי, ולעיתים קרובות רכב במדי צבא מאחורי המלכה אליזבת השנייה במהלך מצעד יום ההולדת שלה.
ז'אן התחתן עם הנסיכה הבלגית ז'וזפין שארלוט ב-9 באפריל 1953. לזוג נולדו חמישה ילדים, כולל הדוכס הגדול אנרי שהוא השליט הנוכחי של לוקסמבורג. הילדים הנוספים הם מארי אסטריד (נולדה ב-1954) שלה נולדו חמישה ילדים, התאומים מרגריט (נולדה ב-1957) שלה נולדו ארבעה ילדים וז'אן (נולד ב-1957) שלו נולדו ארבעה ילדים גם כן, וגיום (נולד ב-1963) שגם לו נולדו ארבעה ילדים.
ז'אן מונה על ידי אימו הדוכסית הגדולה לתפקיד מושל המדינה ב-28 באפריל 1961, ובהדרגה החל למלא את מקומה בתפקיד ראש המדינה. לאחר שאימו התפטרה מתפקידה ב-12 בנובמבר 1964, הוא ירש את הכתר באותו היום לפי תנאי החוקה, ונשבע אמונים בפני מועצת הסגנים.
ז'אן ויתר על התארים של בית בורבון-פארמה עבור עצמו ועבור משפחתו ב-1986, לאחר שבנו הבכור אנרי, היורש המוחלט, התחתן עם מריה-תרז מסטרה. הסיבה לכך הייתה שדוכס פארמה, קרלוס הוגו, התנגד לנישואין עוד ב-1981.