במסגרת המלחמה הפולנית-טבטונית אשר נמשכה בין השנים 1326 ל-1332 סביב השליטה בפומרליה (אזור העיר גדנסק של ימינו), ניסו הטבטונים לכבוש את אזור בז'שץ' קויאבסקי. מול כוחות המסדר הטבטוני, אשר מנו כ-7,000 לוחמים, ניצב הצבא הפולני, אשר מנה כ-5,000 לוחמים. לרשותו של ולדיסלב הראשון עמדו כמה אלפי נושאי נשק בלתי סדירים נוספים, אך מכיוון שהיו נחותים בחימושם לעומת האבירים הטבטונים, סירב המלך לפתוח בקרב, אך המשיך לעקוב אחר תנועתם. רק לאחר שב-27 בספטמבר 1331 פיצל המפקד הטבטוני דיטריך פון אלטנברג את כוחו לשלוש יחידות, תקף ולדיסלב הראשון את החלק החלש ביותר סמוך לעיירה פלובצה. הפולנים, בפיקודם הישיר של המלך ובנו קז'ימייז', תקפו חזיתית, ואליהם הצטרפו יחידות פולניות נוספות שהסתתרו ביער הסמוך לעיירה. על פי אחד הדיווחים על הקרב, התבקש קז'ימייז' לנתק מגע ולסגת, על מנת שממלכת פולין לא תיוותר ללא יורש במקרה של תבוסה. אף על פי כן, הובסו האבירים הטבטונים לאחר קרב שנמשך כשלוש שעות, ומנהיגם נשבה. הפולנים ניצחו בשלב זה של הקרב, ובמהלכו לקחו בשבי 56 אבירים ושחררו אסירים פולנים רבים.
קולות הקרב בפלובצה הגיעו לאוזני היחידות הטבטוניות האחרות, אשר חשו לעזרת חבריהם האבירים ותוך זמן קצר הגיע לשדה הקרב שליש נוסף של הכוח הטבטוני. הקרב הארוך והעקוב מדם נמשך שעות, עד רדת החשיכה, ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות. הפולנים ניצחו בקרב באופן ברור, לאחר שמפקד הצבא הטבטוני, רויס פון פלאואן (Reuss von Plauen), נפל בשבי ואיתו 40 אבירים נוספים. לאחר שנמלטו מפלובצה, נסוגו הטבטונים לטורון.
אף על פי שהפולנים ניצחו בשדה הקרב, מקובל כי לא היה זה ניצחון מכריע מכיוון שהצבא הטבטוני לא הושמד. עם זאת, נחשב הקרב לאבן דרך חשובה בתולדות ממלכת פולין, אשר החלה באותו הזמן לרכוש לעצמה מעמד בזירה הבינלאומית ועמדה בהצלחה כנגד אויב רב עוצמה.
תוצאות הקרב.
על פי הערכות, איבדו הצדדים היריבים ביחד כ-4,000 לוחמים, כולל 73 מהאבירים האחים של המסדר הטבטוני (דרגת האבירים הגבוהה ביותר של המסדר). יותר ממחצית מההרוגים השתייכו לטבטונים, כאשר שליש מכלל אבירי המסדר אבד בקרבות עד לאותו הזמן. הצבא הפולני, אשר סבל גם הוא מאבדות כבדות, לא רדף אחר הטבטונים הנסוגים.
הנצחה.
ב-1927 החלו הפולנים בהכנות להקמתה של מצבת זיכרון בגובה 20 מטרים בשדה בו נערך הקרב, לציון יום השנה ה-600 לקיומו. בניית המצבה הושלמה ב-1933, אך הושמדה על ידי הנאצים עם כיבוש פולין ב-1939, יחד עם פסל קטן יותר שהוקם לציון הקרב במאה ה-19. ב-1961 נבנתה במקום מצבת זיכרון חדשה.
בימינו מצוין קרב פלובצקה במצבה במתחם קבר החייל האלמוני בוורשה ועליה הכיתוב "פלובצה 27 IX 1331" (PLOWCE 27 IX 1331).
סקאניה-ואביס L75
סקאניה-ואביס L75 (באנגלית Scania-Vabis L75) היא סדרת משאיות כבדות (13-22.5 טון), אשר יוצרה על ידי חברת סקאניה השוודית בין השנים 1958–1963.
יוצרו מדגמי L75 ומדגמי L76 סך של 43,334 יחידות.
אנריקה צימרמן
אגיפטולוגית
ארכאולוגית
יחסי בנגלדש–ספרד
יחסי בנגלדש–ספרד הם היחסים ושיתופי הפעולה הפוליטיים והמדיניים בין בנגלדש לספרד. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים חמים.
בשנת 2014 תוכנן אירוע בספרד המיועד לקידום ההשקעות בבנגלדש.
דוד נבו
דוד נבו (נולד ב-22 ביוני 1939) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר באוניברסיטת תל אביב, כיהן כראש בית הספר לחינוך וכמדען הראשי של משרד החינוך.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת אוהיו בהערכה פדגוגית. חוקר את משמעות השילוב של הערכה פנימית וחיצונית של בית הספר כעמית בתוכנית מדיניות החינוך של מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
בסוף שנת 2003 התפטר נבו מתפקיד המדען הראשי בין השאר בעקבות חילוקי דעות סביב מבחני המיצ"ב. למרות שתמך עקרונית במבחני הערכה ובחינוך הישגי, דרך היישום של המבחנים הייתה לדבריו בעייתית מכיוון שהמבחנים שימשו כשוט כלפי המנהלים, במקום להיות כלי עזר עבור המשרד.
יחסי בנגלדש–דנמרק
יחסי בנגלדש–דנמרק הם היחסים הפוליטיים, המדיניים ושיתופי הפעולה בין בנגלדש לדנמרק. שגרירות דנמרק ממוקמת בעיר דאקה. בנגלדש מיוצגת באמצעות השגרירות שבסטוקהולם, שוודיה.
סיוע בפיתוח.
בנגלדש לקחה חלק בסיוע בפיתוח לדנים מאז עצמאותה ב-1971. דנמרק מסייעת בפיתוח לבנגלדש בנושאים כמו תחבורה, הובלה ימית, חקלאות, דייג ופיתוח כפרי.
כמו כן, דנמרק תומכת בזכויות האדם ובחברה האזרחית בבנגלדש.
הסכמים.
בשנת 1975, נחתם הסכם על בניית סירות ומיכון. בנוסף, ב-1978 חתמו שתי המדינות על הסכם על מערך שיווק דגים.
אורפאר (מחוז)
אלפא רומיאו 50
אלפא רומיאו 50 (באיטלקית Alfa Romeo 50) היא משאית כבדה אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב ה-איטלקית אלפא רומיאו בין השנים 1931–1934.
חברת "אלפא רומיאו" ייצרה את דגם ה-"אלפא רומיאו 50" בשיתוף פעולה עם חברת ייצור המשאיות הגרמנית "Büssing". דגם ה-"אלפא רומיאו 50" היה כמעט זהה לדגם ה- "Bussing-NAG 50" הגרמני.
סך הכול יוצרו 115 יחידות.
יחסי בנגלדש–קניה
יחסי בנגלדש–קניה הם היחסים הדו-צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים בין בנגלדש לבין קניה.
מפגשים נשיאותיים.
שר הטקסטיל והיוטה לשעבר, עבדול לאטיף סידיקי הגיע לביקור רשמי בניירובי בשנת 2012.
שיתופי פעולה חקלאיים.
קניה היא אחד היעדים הרצויים עבור בנגלדש לחכור קרקעות שאינם בשימוש על מנת להבטיח עתיד של ביטחון תזונתי. גם קניה הביעה את האינטרס שלה לחכור את אדמות חקלאיות רבות לבנגלדש. הקרקעות ישמשו לגידול אורז וכותנה.
יחסים כלכליים.
בנגלדש וקניה הראו עניין משותף להרחיב את הסחר בין שתי המדינות. יוטה היא המוצר המרכזי שבנגלדש מייצאת לקניה, יחד עם תרופות בנגלדשיות. ב-2012, משלחת בנגלדשית בראשות שר הטקסטיל והיוטה הגיעו לניירובי וניהלו שיחות עם מספר משרדים וגופים מסחריים של קניה על מנת לחקור דרכים אפשריות להגדלת הפעילות הכלכלית בין שתי המדינות.
מעשה יהודה ותמר
מעשה יהודה ותמר הוא סיפור מקראי המורכב מכמה שלבים. תחילתו בנישואי יהודה בן יעקב עם בתו של שוּעַ (ועל כן כוּנתה בת שוע) הכנעני, שילדה לו את עֵר, אוֹנָן ושֵׁלָה. כאשר גדלו ילדיו, נשא ער אשה ושמה תמר. בעקבות חטאיו הוא הומת על ידי אלוהים, ואחיו אונן יבם את אשת אחיו. אולם בהשחיתו את זרעו כאשר קיים יחסי אישות עם תמר, מאחר שידע שהזרע שייוולד מכך יתייחס על שם אחיו ולא על שמו, המית אלוהים גם אותו. יהודה חשש להשיא את בנו השלישי לתמר פן ימות גם הוא, ובנימוק ששלה עוד צעיר, הורה לתמר שתשב בבית אביה עד שיגדל.
מרכזו של מעשה יהודה ותמר הוא בשלב השני: כאשר ראתה תמר ששלה לא נושא אותה לאשה כפי שהובטח לה, החליטה לעשות מעשה שיגרום לכך שיהודה ייבם אותה בלא ידיעתו. היא התחפשה לקְדֵשָׁה היושבת על פרשת דרכים, וכאשר יהודה עבר לידה, המציאה עצמה אליו כדי שיחשוק לבוא עליה והיא תהרה ממנו. ואכן כאשר עבר שם יהודה הציע לה לשכב עִמה, אך מאחר שלא היה לו אתנן לתת לה הבטיח שלאחר מעשה ישלח לה גדי עזים מצאנו. תמר דרשה ממנו לתת לה את חותמו, פתילו ומטהו כעירבון עד שיביא את גדי העזים. יהודה מסר לה ושכב עִמה, והיא הרתה מכך. לאחר מכן הסירה את בגדי הקדשה ושבה ללבוש את בגדי אלמנותה. כעבור זמן מה שלח יהודה גדי עיזים לתת לקדשה בשכרה, וכדי שתשיב לו את ערבונו, אולם האישה לא נמצאה.
השלב השלישי בסיפור מתרחש כעבור שלושה חודשים, כאשר הוכר עוברה של תמר, וריננו הכל אחריה שזנתה. כשנודע הדבר ליהודה הורה להוציאה לשריפה, כפי שהיה מקובל לעשות אז לאשה שזינתה (על פי חז"ל היה זה משום שתמר הייתה מצאצאי שם, ששימש ככהן, ובת כהן שזינתה נידונה על פי התורה לשריפה). אז הוציאה תמר את שלושת פריטי העירבון שלקחה מיהודה כשבא אליה, וביקשה לשלוח אותם אל יהודה באומרה: . יהודה זיהה את הערבונות, ועל אף הבושה שמעשהו יתגלה, והקושי של אדם בעל עצמה ושלטון להודות בשגיאות, מיהר יהודה והודה שטעה בפסק הדין הואיל והוא זה שבעלהּ ולא אדם זר.
השלב הרביעי בסיפור התרחש כעבור מספר חודשים, כאשר תמר כרעה ללדת והמיילדת הבחינה שתאומים בבטנה. כאשר אחד העוברים הושיט ידו מן הרחם, קשרה המיילדת חוט צבוע בצבע תולעת שני כדי לסמן שהוא הבכור. אולם לאחר מכן הוא השיב ידו אל הרחם, ודווקא אחיו פרץ ויצא לפניו מן הרחם. על כן נקרא הראשון פרץ, והשני, שעל ידו חוט השני הזוהר - זרח.
תיאור המעשה.
ילדיו של יהודה ונישואיהם עם תמר.
על פי פרשת וישב שבספר בראשית, הסיפור התחיל כאשר יהודה נפרד מבית אביו ומאחיו הגרים בחברון, מערבה משם אל עדולם, והתיידד שם עם חירה. בעת שהותו שם הוא פגש איש כנעני בשם שוע, ונשא את בתו (בת שוע) לאשה. בת שוע ילדה ליהודה שלושה בנים: ער, אונן ושלה. כאשר גדל ער, השיא לו יהודה את תמר לאישה. זהותה של תמר ומוצאה לא מפורטים בכתוב. חז"ל מייחסים אותה אל מלכי-צדק שאותו הם מזהים עם שם בן נח.
אולם ער עשה הרע בעיני ה', והוא מת בחטאו:
הכתוב לא מבאר במה חטא, אולם חז"ל דרשו את המילים כמרמזות על כך שחטאו היה בדבר שרק אלוהים יודע ממנו ואינו גלוי לכל, ופירשו שהכוונה היא ליחסי אישות באופן שהזרע אינו יכול להפרות את תמר (פירוט הדיון אודות כך יובא בסמוך, ביחס לאונן), ובארו שמטרתו בכך הייתה כדי שתמר לא תהרה ולא ייפגע יופייה.