העץ גדל בדרך כלל ביער גשם ממוזג, כשחורשות של אשוחית סיטקה בלבד נדירות. הוא גדל בצפון אזור התפוצה בדרך כלל בחברת צוגה מערבית ("Tsuga heterophylla") ובדרום בחברת אשוח דאגלס, ברושית לאוסון ("Chamaecyparis lawsoniana"), אורן מפותל, אורן לבן מערבי ("Pinus monticola"), סקוויה נאה וארז אדום מערבי ("Thuja plicata"). צפונה משם הם מוחלפים על ידי ברוש נוטקה ("Xanthocyparis nootkatensis"), צוגה הררית ואשוח תת-אלפיני.
העץ נשתל בחלקים מאירלנד ובריטניה הגדולה, לאחר שהובאו לשם על ידי הבוטנאי דייוויד דאגלס ב-1831, ובניו זילנד, אף שלא בממדים המחייבים את הגדרתו כמין פולש. אשוחית סיטקה גם נשתלה בצורה נרחבת בדנמרק, נורווגיה ואיסלנד. בנורווגיה החלו לשתול אשוחית סיטקה בתחילת המאה ה-20. העץ נשתל על שטח של חצי מיליון דונם בעיקר לאורך החוף. העץ רגיש פחות לרוחות ואוויר מלוח מאשוחית נורווגית. מאמצים להיפטר ממין זה התחילו בנורווגיה כיוון שאשוחית סיטקה שולטת באקולוגיה המקומית שמינים מקומיים מעטים מצליחים להתחרות או לשגשג בצלו, ולכן הוא נחשב מין פולש.
שימושים.
העץ של אשוחית סיטקה קל ומוצק, נוח לעיבוד והוא סוג עץ מבוקש באמריקה הצפונית אף על פי שעמידותו נמוכה. עץ מאיכות טובה משמש לבניין כלי נגינה, בעיקר גיטרות אקוסטיות וקלאסיות, פסנתרים, כינורות ונבלים, ובעבר שימש גם לתרנים באניות מפרש. עץ באיכות נמוכה משמש לבנייה, או כמקור לנייר. ספיריט אוף סנט לואיס, המטוס שבו חצה צ'ארלס לינדברג את האוקיינוס האטלנטי, היה בנוי ברובו מעץ של אשוחית סיטקה.
האינדיאנים ששכנו לחוף האוקיינוס השקט דוגמת שבטי הסאליש (Coast Salish), הנו-צ'ה-נולת (Nuu-chah-nulth) והקוואקוואקאואקו (Kwakwaka'wakw) נהגו להשתמש בשורשונים של העץ על מנת לקלוע סלים וכובעים. בנוסף, הם השתמשו בסיבים מהעץ לארוג בדים, בייחוד גלימות חסינות לגשם. השרף של העץ שימש לאטום סירות קאנו. הענפים המכוסים בשרף שימשו כחומר דלק, אבל היו גם אביזר חשוב בטקסים ובריקודים. הקליפה הפנימית אכילה, הן טרייה או מבושלת כמו עוגייה, או כתוספת מסמיכה למרקים. בנוסף העץ שימש לריפוי פצעים, ונהגו ללעוס אותו כאמצעי לטפל בשיעול ובמחלות ריאה.
בשל הנוף הרחב וחסר הצורה כמעט שלא נוהגים לשתול אשוחית סיטקה כעץ נוי בגנים ובפארקים.
טיפוח מוצלח של אשוחית סיטקה קורה באזורי חוף לחים ובאזורים הררים גשומים. את העץ החלו לגדל בכמות קטנה במרכז אירופה בשנות ה-80 של המאה ה-19. מתוך ההנחה שהצרכים של העץ מבית הגידול מינימליים נהגו לגדל את העץ בקרקע רוויית מים. היבול מעצים אלו לא היה כלכליים ומנקודת המבט העכשווית הם היו פגיעה במערכת האקולוגית המקומית. עם זאת, באתרים טובים יותר העץ מייצר נפח מרשים.
סכנות, מחלות ומזיקים.
הסיכון הגדול ביותר שאינו ממקור ביולוגי הוא נזק מסופות. עצים שנעקרו או נשברו בסערות נפוצים במיוחד בשולי החורשות בדרום-מערב. לעומת זאת, העץ עמיד לרוחות ים מלוחות, שיכולות לגרום עיוות לכיוון צמיחת העצים, אבל כמעט שאינן גורמות נזק. בשל קליפת הגזע הדקה, ומערכת השורשים הרדודה אשוחית סיטקה פגיעה מאוד לשרפות יער, הנדירות בתחום תפוצתה. הפטריות: "Heterobasidion annosum", "Armillaria mellea" השייכת לסוג "Armillaria", "Phaeolus schweinitzii" ו-"Phellinus weirii" גורמות לריקבון שורשים. ריקבון גזע ונוף יכולים להתרחש בעצים בני למעלה מ-200 שנים. מחלות מחוללות גם הפטריות "Fomitopsis pinicola" (באנגלית Red belt conk), "Phellinus pini" (המחלה Red ring rot), "Neolentinus kauffmanii" ו-"Phaeolus schweinitzii" (באנגלית Velvet-top fungus). מחטי העץ מותקפים לעיתים קרובות על ידי הפטריות מהסוג "Chrysomyxa". החיפושית "Pissodes sitchensis" גורמת נזק רציני. היא מכרסמת את הקליפה של עצים צעירים.
עצים באזור החוף בוושינגטון ובאלסקה מפתחים לעיתים גידולים דמויי סרטן הקרויים באנגלים burl. הגורם לכך אינו ידוע, אבל נראה שגידולים אלו אינם מפריעים לעץ.
היסטוריה של הטקסונומיה.
החוקר הראשון שאסף דגימות של העץ היה הבוטנאי הסקוטי ארצ'יבלד מנזיס (Archibald Menzies 1842–1754) ב-1791, אבל הוא לא נתן שם למין. העץ היה אחד משישה מחטניים שתוארו על ידי מריווד'ר לואיס ב-1806, אבל גם הוא לא נתן שם למין. הראשון שנתן שם למין היה הבוטנאי הגרמני גוסטב היינריך פון בונגרד (Gustav Heinrich von Bongard; 1786–1839) שפעל בסנקט פטרבורג. בונגרד זיהה בטעות את העץ כשייך לסוג אורן. ב-1832 הוא העניק לאשוחית את השם המדעי הראשון "Pinus sitchensis", ככל הנראה מדגימות שאסף הבוטנאי הגרמני קרל היינריך מרטנס (Karl Heinrich Mertens; 1796–1830) בסיטקה באלסקה במסגרת משלחת מחקר רוסית בשנים 1826–1829. הבוטנאי והגנן הצרפתי אלי-אבל קרייר (Élie-Abel Carrière; 1818–1896) תיקן את הטעות בזיהוי הסוג מאורן לאשוחית ב-1855 כשקבע את השם הנוכחי "Picea sitchensis".
כלאיים.
בחלק הצפוני של תחום התפוצה שלה יוצרת אשוחית אנגלמן כלאיים עם אשוחית לבנה ("Picea glauca"), מין הקרוי "Picea × lutzii". בנוסף, יש כלאיים באופן טבעי עם אשוחית אנגלמן. ניסויים מוצלחים בהצלבות נערכו עם אשוחית נורווגית, אשוחית ג'זו ("Picea jezoensis"), אשוחית ליקיאנג ("Picea likiangensis") ואשוחית סרבית ("Picea omorika").
יחסי מאלי–סין
יחסי מאלי–סין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מאלי לבין הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה.
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקת מאלי כוננו ב-25 באוקטובר 1960, מוקדם יותר מרוב מדינות העולם שאז עוד תמכו והכירו ברפובליקה הסינית כממשלה הלגיטימית השולטת על כל שטחה של סין.
לפי דיווחי התקשורת, בשנים 2000 עד 2013 התקיימו יותר מ-20 שיתופי פעולה וקבלת עזרות כלכליות של מאלי מהרפובליקה העממית של סין. שוויים של שיתופי הפעולה בין שתי המדינות בשנים אלו עומד על 154 מיליון דולר אמריקאי. ב-2010 עזרה הרפובליקה העממית של סין בהקמת כביש מהיר בבירה במקו. ב-2007 תרמה הרפובליקה העממית של סין 51.5 מיליון דולר אמריקאי למאלי ובכך עזרה לה לבנות את "הגשר השלישי" בבירה במקו.
בשנת 2013 נפגש נשיא סין שי ג'ינפינג עם נשיא מאלי איברהים בובאכר קייטה.
רובן גונזלס גלייגו
רובן גונזלס גלייגו (שם מלא: רובן דויד גונזלס גלייגו, Rubén David González Gallego; נולד ב-20 בספטמבר 1968) הוא סופר רוסי ממוצא ספרדי, חתן פרס "בוקר" הרוסי לשנת 2003, מתגורר בישראל.
ביוגרפיה.
גלייגו נולד בבית החולים של הקרמלין במוסקבה לאורורה גלייגו, כשהוא סובל משיתוק מוחין. אחיו התאום נפטר עשרה ימים אחרי הלידה.
גלייגו נחטף מאמו אורורה, נדד בין בתי ילדים (משולבים עם בתי זקנים) לנכים ברחבי ברית המועצות, הגיע לבית זקנים בעיר נובוצ'רקסק
גלייגו נחלץ מבית הזקנים בחסות הפרסטרויקה. בשנת 2001 פגש לראשונה את אמו, והתגורר איתה ועם בתה הצעירה אניה במשך כ-8 שנים, במדריד שבספרד ובפרייבורג שבגרמניה.
גלייגו נישא לאשתו הראשונה, נולדה בתו הראשונה.
גלייגו הפך למתכנת מחשבים (באצבע אחת), התגרש והתחתן בשנית, נולדה בתו השנייה, ובהמשך התגרש בשנית.
עם אשתו השלישית רינה ובתם סופיה, עלה למדינת ישראל. משפחת גלייגו מתגוררת באשקלון.
סיפרו "לבן על גבי שחור" הוא סיפורו האוטוביוגרפי הוא סיפור אמיתי מזעזע על רובן, ילד רוסי נכה, שננטש בידי משפחתו כתינוק וגדל בבתי יתומים אכזריים.
משפחה.
סבו, אב אמו איגנסיו גלייגו היה בכיר במפלגה הקומוניסטית של ספרד שהיה בגלות בפריז לאחר נפילת משטר פרנקו ולימים שימש כסגן יו"ר הבית התחתון של הפרלמנט, ומזכיר המפלגה הקומוניסטית של עמי ספרד.
אמו, אורורה (Aurora Gallego Rodríguez) עיתונאית ומתרגמת נפטרה בשנת 2009.
אביו, היה סטודנט מוונצואלה, בן למשפחה מעורבת של אינדיאנים וצ'ינוס - סינים ממוצא לטינו-אמריקנו.
אשתו רינה, לשעבר עורכת דין במשרד המשפטים ובמשרד לביטחון המולדת של ארצות הברית, כולל שירות ביטחוני בעיראק. עוסקת בישראל ברתכות.
רינה, פרסמה בשנת 2017 את הספר "My Shabbat Candle in Iraq"
= חיים אישיים.
ביתו, סופיה אוטיסטית בתפקוד נמוך, תלמידת בית ספר.
פרסים.
לגלייגו הוענק פרס "בוקר" הרוסי (שנת 2003) שעוצב במתכונתו של פרס הבוקר האנגלי, והוא פרס ספרותי נחשב ברוסיה, שפירושו 15 אלף דולר וקידום הספר
890-899
880-889
870-879
860-869
850-859
840-849
830-839
820-829
810-819
800-809
790-799
780-789
770-779
760-769
750-759
740-749
730-739
720-729
710-719
700-709
690-699
680-689
670-679
660-669
650-659
640-649
630-639
620-629
610-619
600-609
590-599
580-589
570-579
560-569
550-559
540-549
530-539
520-529
510-519
500-509
490-499
480-489
470-479
460-469
450-459
440-449
430-439
420-429
410-419
400-409
390-399
380-389
370-379
360-369
350-359
340-349
330-339
320-329
310-319
300-309
290-299
280-289
270-279
260-269
250-259
240-249
230-239
220-229
210-219
200-209
190-199
180-189
Solo (מיני-אלבום)
Solo (בעברית: לבד) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה. המיני-אלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2018 על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
המיני-אלבום מכיל שירים בסגנון הפופ הלטיני.
רקע והפקה.
המיני-אלבום הופק על ידי דיינל, מרסליניו פראז, פארל ויליאמס, סיקרט וטייני. חלקם אף לקחו חלק בכתיבת שירי המיני-אלבום. לכל אחד משלושת השירים אשר נכללו במיני-אלבום יצאו וידאו קליפים שזכו להצלחה חסרת תקדים ביוטיוב.
את שלושת הקליפים ביים ז'ואאו פאפה.
170-179
160-169