בערב חג המולד, דודם של האחים, בילי (תומאס מיטשל), בדרך להפקיד המחאה של 8,000$ בבנק, אך בהיסח הדעת הוא מאבד אותו אצל פוטר. פוטר מגלה את האבדה ושומר אותה לעצמו, בידיעה שאי-הפקדתה תגרום לפשיטת רגל של החברה. כשמשפחת ביילי מגלה את דבר האובדן הם מחפשים בכל העיר אחר ההמחאה.
ג'ורג' חוזר לביתו בערב חג המולד ומשתולל בפראות, באופן שפוגע באשתו, בילדיו, ובכל מי שנקרה בדרכו. לבסוף הוא יוצא מביתו והולך לפאב, וכשהוא מדוכא ומיואש כליל הוא מחליט להתאבד. הוא מתנגש עם מכוניתו בעץ, נוטש אותה, והולך לאחד הגשרים במטרה לקפוץ למים. קלרנס המלאך שם לב לכוונותיו של ג'ורג', קופץ למים ועושה את עצמו טובע. ג'ורג' מחליט לקפוץ במטרה להצילו ומוציא אותו מהמים. אחרי שהוא עושה זאת מגלה לו קלרנס כי הוא המלאך השומר עליו.
במהלך שיחתם של ג'ורג' וקלרנס זועק ג'ורג' בייאושו כי מוטב היה אילו לא נולד מעולם, וקלרנס מתלהב מהרעיון, ומעביר את ג'ורג' לעולם מקביל בו הפרט היחיד ששונה הוא העובדה שג'ורג' מעולם לא נולד. בעולם זה, העיר נקראת "פוטרסוויל" על שמו של פוטר אשר משתלט על כל העיר, הארי ביילי מת כי לא היה מי שיציל אותו, ואנשי הצבא שהציל הארי בעולם האקטואלי מתים גם הם. אמו של ג'ורג' היא אלמנה זקנה, דודו נמצא בבית משוגעים לאחר שאיבד את העסק שלו, מרי היא רווקה בודדה, וכן הלאה.
ג'ורג' רץ ברחבי העיר ומתחנן לחזור לחייו הקודמים. תפילתו נענית, והוא שב לאותה נקודה בגשר, בה עמד לקפוץ. הוא חוזר לביתו, שם נמצאת המשטרה במטרה לעצרו, אך לא נראה שאכפת לו, שכן הוא מטורף מאושר. בשלב זה תושבים רבים מכל רחבי העיר מתפרצים לביתו כששטרות ומטבעות בידיהם, ובכך מצילים את העסק שלו.
פרשנות.
הסרט, נוסף לעלילה עצמה, מרכז כמה אמירות חשובות בתחומים שונים:
ברמה הפילוסופית.
יש כאן אמירה ש"אתה לא יודע מה שיש לך עד שאתה לא מאבד אותו". כלומר יש לבני אדם נטייה לקחת דברים כמובן מאליו ונטייה זו לא מטיבה איתנו, היא בעצם מונעת מאיתנו לראות את הטוב בחיינו ולהיות בהכרת הטוב. לפעמים יש התערבות של גורמים חיצוניים. אדם כמו ג'ורג' שהציל שתי נשמות ממוות בטוח, ייתכן שיקרה לו נס על אנושי, אשר יכול להצילו מהתאבדות. שכן אזרחי העיר יבואו עם כסף רב כדי להציל את העסק שלו. שזוהי למעשה המשמעות של התערבות "המלאך".
בתחום הכלכלי-חברתי.
יש כאן אמירה אנטי קפיטליסטית מובהקת: משפחת ביילי פועלת כדי לאפשר לאנשים מהמעמד הנמוך לחיות בבתים סבירים ולא במשכנות העוני של פוטר. זה היה החזון והמניע של האב, וג'ורג' מרגיש חובה מוסרית להמשיך זאת. הוא מוותר על חלומותיו מהילדות להיות חוקר, לגלות את העולם, ללמוד, להיות אדריכל, כי הוא מרגיש מחויב להמשיך את המפעל של אביו. זוהי דילמה מוכרת בין הרגשת מחויבות למשפחה וערכים לבין השאיפה להגשמה עצמית ומימוש אינדיבידואלי.
יש כאן גם אמירה על סולידריות חברתית, כפי שהראה ירון זליכה (400 המלקות וסרטים אחרים, ע' 79-81.)
ההגיון הקפיטליסטי אומר שככל שאנשים עניים יותר הם יתרמו פחות כסף לנזקקים. כלומר על פניו היינו מצפים שמרי לא תצליח לגייס כסף מאנשי העיירה כדי לכסות את החוב שנוצר. פוטר אף אומר לו זאת באופן יותר בוטה ואכזרי: "ההמון יגרש אותך מהעיירה"
אבל הסולידריות החברתית מפתיעה לטובה וכאן בא הבמאי להדגיש את הטוב שבטבע האדם. אנשי העיירה למרות השתייכותם למעמד סוציו -אקונומי נמוך, תורמים כל אחד כפי יכולתו.
היחס האנושי וההגון שבו ג'ורג' ביילי התייחס לאנשי העיירה חוזר אליו. בזכות פועלם של בני משפחת ביילי, ובייחוד של ג'ורג', נוצרה רשת ביטחון חברתית, והיא מגינה עליו בשעת הצורך.
פרסים ומעמד כיום.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר ׁׁ(ביניהם: הסרט הטוב, הבמאי, והשחקן הראשי), אך לא זכה אף באחד. את רוב הפרסים באותה שנה גרף הסרט "שנות חיינו היפות ביותר".
כיום, הוא נחשב לאחד הסרטים החשובים בתקופתו ואף לאחד הסרטים האמריקאים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם. הוא נמצא הן ברשימת הסרטים האמריקאים הטובים ביותר ובראש רשימת 100 סרטים מעוררי השראה של מכון הסרטים האמריקאי.
פחה
פחה (מקור ארמי שמגיע מאכדית) הוא תואר של מושל. במקור, שימש התואר באימפריה הפרסית, אשר הייתה מחולקת לאזורים אדמיניסטרטיביים הנקראים פחוות, שנכללו בתוך אזורים גדולים יותר, הנתונים למרותם של האחשדרפנים. נחמיה מתואר בתנ"ך כמי שנשא בתואר זה, ושלט בפחוות יהודה.
בעברית היהודים השתמשו במונח "פחה" כמילה נרדפת לפאשה שהיה תואר בכיר באימפריה העות'מאנית, אשר ניתן בדרך כלל למושל מחוז. כיום הקבלה זו אינה מקובלת.
קתדרלת ברזיליה
הקתדרלה המטרופוליטנית נוסה סניורה אפארסידה (פורטוגזית: Catedral Metropolitana Nossa Senhora Aparecida), המוכרת יותר בשם קתדרלת ברזיליה היא הקתדרלה המרכזית של העיר ברזיליה, בירת הרפובליקה הפדרלית של ברזיל.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה ב-12 בספטמבר 1958 והמבנה הוא ביטוי אמנותי של האדריכל הברזילאי המפורסם אוסקר נימאייר. כבר ב-1960 עמדה על תילה הסטרוקטורה הבסיסית - המבנה במתחם המעגלי, בקוטר 70 מטרים. משולי המעגל מתרוממים 16 עמודי בטון בעלי פרופיל משולש בגודל משתנה המשוכים לכדי צורת היפרבולה ושוקלים 90 טונות כל אחד. עמודים אלה יחדיו יוצרים מבנה גוף סיבוב של היפרבולואיד ונועדו לייצג זוג ידיים הנישאות לשמיים.
בדומה לעיר כולה שנבנתה מן היסוד בגישה מודרניסטית ובה מבנים מודרניים בלבד, קתדרלה זו היא ביטוי ייחודי ופורץ דרך של אדריכלות מודרנית.
אלמנטים במבנה, וסביב לו.
ב-31 במאי 1970 נחנכה רשמית הקתדרלה, שכבר כללה את מעטפת הזכוכית החיצונית השקופה. ברחבה שממנה ניגשים לבית התפילה מצוים ארבעה פסלי ברונזה בגובה 3 מטרים, המייצגים את השליחים; אלה פוסלו בסיועו של הפסל דנטה קרוסה ב-1968. מהתקרה, בפנים אולם התפילה, תלוים בכבלי פלדה שלושה פסלי מלאכים. מידות ומשקל עבור כל פסל: הקטן - אורכו 2.22 מטרים ומשקלו 100 קילוגרמים; הבינוני - 3.40 מטרים אורכו ו-200 קילוגרמים משקלו; הגדול 4.25 מטרים אורכו והוא שוקל 300 ק"ג. אלה פוסלו על ידי אלפרדו ססצ'יאטי ב-1970, יחד עם דנטה קרוסה.
ב-1977 כוסו קירותיו של בית הטבילה, שצורתו אובאלית, באריחים קרמיים צבועים (עבודתו של אטוס בולקאו). מגדל ובו ארבעה פעמונים, תרומה של ממשלת ספרד, משלים את המתחם האדריכלי.
תקרת אולם התפילה מעוטרת בויטראז' הכולל 16 חלקי פיברגלס בגוונים של כחול, ירוק, לבן וחום, המשובצים בין עמודי הבטון. כל חלק כזה מותאם למשולשים שבסיסם 10 מטרים ו-30 מטרים גובהם, ואלה נצבעו בידי מריאן פרטי ב-1990.
המזבח נתרם בידי האפיפיור פאולוס השישי, וצלם הקדושה המגנה של ברזיל, אפארסידה, הוא העתק מדויק של הצלם המקורי, השמור בעיירה אפארסידה שבמדינת סאו פאולו.
הויה-סקרה (Via Sacra) היא יצירה של אמיליאנו די-קוולקנטי. בכניסה לקתדרלה מצוי עמוד תווך, בו תיאור דרכה בחיים של מרים, אם ישו (אלה צוירו בידי אטוס בולקאו, שיצר, כאמור, את הפאנל הקראמי באגף ההטבלה).
כיום, אבי הקתדרלה הוא המונסיניור (מינוי כבוד של האפיפיור, בהתייעצות עם הבישוף המקומי) מרקוני ויניסיוס פריירה, הכומר הראשון שנולד בברזיליה ובה גם הוסמך לכמורה. כיוון שהקתדרלה ממוקמת בקרית משרדי הממשלה, הרכב קהילת המתפללים אינו קבוע; חלק גדול מהמבקרים בה הם תיירים או עובדי הממשלה. הקתדרלה פתוחה למבקרים בכל ימות השבוע, להוציא בשעות המיסה.
יחס יהודים לחג המולד
חג המולד הוא חג נוצרי המציין את הולדתו של ישו. ככזה, לכאורה לא אמורה התרבות והמסורת היהודית להתייחס לחג זה. עם זאת, התפתחו מספר מנהגים בתרבויות של חלק מתפוצות ישראל, בייחוד אלו אשר היוו מיעוט במדינה בעלת רוב נוצרי.
ביהדות החסידית התפתחה מסורת שבה לא נהוג ללמוד תורה בליל ערב חג המולד, אלא תחת זאת לעסוק בעיסוקי חול, מסורת הקרויה ניטל (שמו של חג המולד ביידיש).
סינקרטיזם של חג המולד וחנוכה.
היהדות במדינות מערב אירופה, שעברו אמנציפציה (קבלת זכויות), התייחסה לחג המולד במתינות רבה יותר וקיימה גם במהלכו קשר עם הנוצרים. בגרמניה, יהודים אשר תפסו את חג המולד כחג "תרבותי" ולא דתי (והיו משולבים די הצורך בתרבות הגרמנית) פיתחו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 מנהג שנקרא Weihnukka (וָיְנוּכָּה): צירוף של המילים חנוכה וחג המולד בגרמנית. לצד חגיגות החנוכה, קיימו אותם יהודים מנהגים "חיצוניים" של חג המולד, כגון קישוט הבית עם עץ, אפיית מאפים מסורתיים לחג, אירוח חברים לא-יהודים ומתן מתנות לילדים. בשנת 2005 קיים המוזיאון היהודי בברלין תערוכה בשם "ויינוקה", אשר עסקה במורשת זו בקרב יהדות גרמניה, אשר נמתחה עליה ביקורת בתוך יהדות גרמניה כסוג של התבוללות או למצער, ניסיון להידמות לגויים. גרשם שלום, למשל, תיאר את חגיגות חג המולד בקרב משפחתו (שתפסה את החג כחג לאומי גרמני ולא כחג נוצרי), מהן הוא החליט להתנער וללכת לנשף "מכבי" בברלין.