מעל העיירה מתנשאים שלושה הרים: בָּאז'וֹ (שגובהו 1,792 מ', ושבו יש גם אתר סקי פופולרי), אינְקָזָ'ל (1,849 מ') ובֶּלְוֶודֶרֶה (1,992 מ').
היסטוריה.
באזור בו מצויה ויז'ה לה אנגוסטורה חיו בעבר אנשי האואיליצ'ה, המשתייכים לתרבות המפוצ'ה. ארגנטינה השתלטה על האזור רק בשנות ה-80 של המאה ה-19. ראשוני המתיישבים היו מהגרים גרמנים, שנופי המקום הזכירו להם את מולדתם, וההשפעה הגרמנית על האדריכלות בעיר ניכרת גם כיום. עד סוף המאה הגיעו מתיישבים נוספים מרחבי ארגנטינה, לצד מהגרים מסוריה ולבנון.
ב-15 בספטמבר 1932 הוכרזה ויז'ה לה אנגוסטורה כעיר. עוד קודם לכן הוקמה בה תחנת טלגרף, ובהמשך הוקמו בה גם כנסייה (1938) ותחנת משטרה (1943).
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 התרחבה ויז'ה לה אנגוסטורה באופן ניכר. בשנת 1991 עמד מספר תושביה על כ-3,000 ועשור מאוחר יותר כבר הגיע לכ-7,300.
כלכלה ותיירות.
בעבר התבססה ויז'ה לה אנגוסטורה על תעשיית העץ, אך לאחר הקמת הפארקים הלאומיים בסביבתה דעכה תעשייה זו. בד בבד, התחזקו ענפי הנדל"ן והתיירות כענפי הכלכלה העיקריים של העיירה.
התיירות בוויז'ה לה אנגוסטורה עונתית. בחורף פוקדים אותה תיירים העוסקים בספורט חורף באתרי הסקי הסמוכים אליה. בקיץ פוקדים אותה מטיילים המסיירים באתרים הסמוכים לה - שבעת האגמים, הפארק הלאומי נאוול ואפי והפארק הלאומי בוסקה דה לוס אראז'נס, שהוא המקום היחיד בעולם שבו יש יער של עצי מירטל צ'יליאני. באגם נאוול ואפי פועלות חברות המציעות פעילויות של ספורט ימי כגון שיט קיאקים, סקי מים וגלישת רוח. נחל קורנטוסו, שאורכו 200 מטרים בלבד, מחבר בין אגם נאוול ואפי לאגם קורנטוסו, והוא אתר פופולרי לדייג של דגי סלמון וטרוטה.
פינגווין אדלי
פינגווין אדלי (שם מדעי: "Pygoscelis adeliae") הוא מין של פינגווין, שמצוי לאורך רצועת החוף באנטארקטיקה. הוא משלושת מיני הפינגווינים היחידים שגרים ביבשת זו לצד פינגווין קיסרי ופינגווין מלכותי זהו אחד ממיני העופות הדרומיים ביותר. הפינגווין התגלה בשנת 1840 על ידי ז'ול דומון ד'אורוויל, שנתן להם את השם "אדלי" על שמה של אשתו. נכון ל-2014, יש כיום כ-251 מושבות של פינגווין אדלי, וכ-3.79 מיליון זוגות מקננים. פינגוויני האדלי ניזונים מקריל (בין השאר מקריל אנטארקטי), דגים ודיונונים במהלך תקופת הגדילה שלהם.
פינגווין אדלי הוא אחד משלושת מיני הפינגווינים שבסוג Pygoscelis. בדיקות DNA של המיטוכונדריון וגרעין התא הוכיחו שסוג זה של פינגווינים קיים כבר כ-38 מיליון שנה (בערך 2 מיליון שנה לאחר התפתחותם של האבות הקדמונים מהסוג פינגווין גדול), ושהמין קיים כ-19 מיליון שנה.
עונת הרבייה של פינגוויני האדלי נמשכת בין אוקטובר לפברואר על חופי אנטארקטיקה. הקן מוקם בין סלעים. הנקבה מטילה שתי ביצים, והיא והזכר דוגרים עליהן במשך 32–34 ימים, במשמרות של כ-12 ימים. הגוזלים נשארים בקן כ-22 ימים, ולאחר מכן מצטרפים ל"פעוטון" - קבוצה של גוזלים. הגוזלים יוצאים לים לאחר 50 עד 60 ימים, ובמהלך זמן זה גדלות אצלם נוצות של פינגווינים צעירים.
פינגוויני האדלי קטנים, נוצותיהם ארוכות וזנבם ארוך ביחס למינים אחרים של פינגוונים; גובהם כ-46–75 ס"מ ומשקלם כ-3.9-5.8 ק"ג. ניתן לזהותם על ידי טבעת לבנה שמקיפה את עיניהם.
תחנת בסיס
תחנת בסיס היא מתקן לקליטה ו/או שידור של גלי רדיו. תחנת בסיס יכולה לשמש לכל סוג של תקשורת אלחוטית, אך השימוש הנפוץ במונח "תחנת בסיס" מתייחס לתקשורת סלולרית.
תחנת בסיס היא לרוב תחנת אחת מתוך מערכת תקשורת עם תחנות בסיס הפרוסות בשטח גאוגרפי נרחב ומספקת שירותי תקשורת.
שימושים נוספים.
תקשורת מחשבים.
תחנות בסיס יכולות לשמש כנקודה המאפשרת גישה אל רשתות של תקשורת מחשבים (כגון האינטרנט ורשתות אלחוטיות), עבור אמצעים אלקטרוניים שונים, כגון מחשבים ניידים, מחשבי כף יד ועוד.
מיפוי וניווט.
תחנות בסיס יכולות לשמש גם כחלק ממערכת ניווט לוויינית. מיקומן הגאוגרפי של תחנות אלו ידוע ברמת דיוק גבוהה מאוד והן מנטרות באופן קבוע את ההפרש בין מיקומן המדויק, לבין קריאת המיקום המתקבלת מהמערכת. התחנות שולחות את ההפרש אל מערכת הניווט, ותיקונים אלו נקלטים במכשירי הניווט ומאפשרים לתוכנות הניווט להציג את מיקום בצורה מדויקת יותר.
מכשירי קשר.
בדומה לאופן הפעולה ברשתות טלפון סלולריות, תחנות בסיס יכולות לשמש גם כחלק ממערכות קשר אלחוטיות. במערכות אלו, מכשירי הקשר הניידים יכולים לנוע ולהתרחק זה מזה. ברגע שהמכשירים יוצאים מטווח הקליטה שביניהם, הם יכולים לקבל שירות מתחנת בסיס אחת או יותר, שמקשרת ביניהם.
קרינה ובטיחות.
הקרינה הנפלטת מטלפונים סלולריים ומתחנות בסיס היא קרינה אלקטרומגנטית בתחום תדרי המיקרוגל. קרינה זו היא קרינה בלתי מייננת וההשפעה הוודאית היחידה שלה על רקמות היא חימום.
ככל שהטלפון הסלולרי רחוק יותר מתחנת הבסיס, הוא נדרש לשדר בעוצמה גבוהה יותר - ופולט קרינה חזקה יותר. ככל שיש פריסה צפופה יותר של תחנות בסיס, יורד הסיכוי שהטלפון הסלולרי יהיה רחוק מתחנת בסיס. לעומת זאת, ככל שהפריסה צפופה יותר, ישנה צפיפות יותר של תחנות בסיס שפולטות קרינה באופן קבוע.
בשל היבטי הבטיחות והקרינה, וגם אסתטיקה ונוף - תחנות הבסיס הפכו להיות NIMBY.
קרב בית קשת
קרב בית קשת נערך ב-16 במרץ 1948 ובו נהרגו שבעה לוחמים יהודים, חברי קיבוץ בית קשת, בקרב עם לוחמים ערבים בני שבט ערב א זביח. היה זה אחד בסדרה של קרבות, במהלך מלחמת העצמאות, על השליטה באזור בית קשת.
רקע.
קיבוץ בית קשת היה ראשון הקיבוצים שהקימו יוצאי הפלמ"ח. הוא עלה על הקרקע ב-15 באוגוסט 1944.
עם תחילת מלחמת העצמאות הוחמר מצב הביטחון בגליל התחתון. במקום התבסס אבו איברהים שקבע את מפקדתו בכפר כנא. בכפר עין מאהל שכנה מפקדה נוספת בפיקודו של גרמני שנודע בכינויו "מקס". ב-19 בינואר 1948 נרצח , חבר קיבוץ עין דור בעת עבודתו בשדה. לאחר מכן החלו התנכלויות לתחבורה היהודית ופיצוץ גשרים, בהם הגשר על ואדי שרר (נחל תבור) ליד צומת דבוריה. מכוניות היהודים נאלצו לצאת בשיירות בליווי משמרות נעים של נוטרים. בתגובה הוחלט לתקוף את מפקדות הכנופיות.
אנשי שבט ערב א זביח.
אנשי שבט ערב א צביח (או א-זביח, 'הזביחים') היו בדווים שהתיישבו בגליל התחתון בסוף המאה ה-19 והיו עוינים ליישוב היהודי. בעקבות אירועי תקיפה והגנה במסחה (כפר תבור לעתיד) הושגה סולחה בין השייך ובין מנהיגי כפר תבור. בתאריך ז' בטבת תר"ע, ארגון השומר החליט שלא להמשיך בשמירה על מסחה במחאה על הסולחה ומתוך אי אמון בקיומו של ההסכם בידי אנשי השבט. ואכן הם המשיכו לתקוף את היישוב היהודי ולגנוב ממנו ציוד.
ממשלת המנדט בנתה להם בתים והם התיישבו על הגבעות מעל בית קשת (כיום אזור שמורת אלוני בית קשת). שבט שבלי היו אריסים שלהם וחיו באוהלים באזור.
במאורעות תר"פ (1920) נהרגו שני יהודים מכפר תבור בהפרש של שלושה חודשים. במאורעות תרצ"ו השתתפו אנשי שבט א זביח, ובתאריך ה' בתשרי תרצ"ט תקפו בין היתר אוטובוס מכפר תבור שבו נהרג יוסף (ולטר) קלמן.
אנשי בית קשת נהגו לשלוח סיורים לעבר גבעת שהב, מקומו הנוכחי של הקיבוץ. הזביחים החליטו לטמון להם מלכודת.
קרבות מקדימים.
ב-7 בפברואר 1948 יצא כוח של 70 לוחמים מגדוד "ברק" של חטיבת גולני וממחלקת לוחמים מקיבוץ בית קשת, לעבר עין מאהל. הלוחמים פרצו למקום בהפתעה ופוצצו את מפקדתו של מקס. בקרב נהרגו 10 ערבים. זו הייתה הפעולה הגדולה הראשונה באזור, והצלחתה ללא נפגעים עודדה לצאת לפעולות נוספות.
ב-11 במרץ 1948 ערך כוח של חטיבת גולני פשיטה על כפר כנא כדי לפגוע במפקדתו של אבו איברהים. הערבים היו מוכנים והכוח נתגלה כבר בהתחלת ההתקפה ונאלץ לסגת. הערבים ארגנו כוחות לסגור את דרכי הנסיגה, אבל כוח גולני הצליח לחמוק בנושאו הרוג ושמונה פצועים. כישלון ההתקפה על כפר כנא הגביר את ביטחונם של הערבים באזור ובעיקר של אנשי שבט ערב א זביח (ה"זביחים").
קרב בית קשת.
ב-16 במרץ 1948 יצאה מבית קשת כיתה של שמונה סיירים בפיקודו של (בנו של הנשיא לעתיד יצחק בן-צבי) לסייר בגבעת שהב. בהגיעם למקום נפתחה עליהם אש תופת מכל הצדדים על ידי מארב מתוכנן של הזביחים. הם הצליחו להשיב אש ולפגוע באחדים מהתוקפים אבל רק ניצול אחד הצליח להימלט ולהגיע לשער הקיבוץ ושם התמוטט.
מיד אורגן כוח גדול מגדוד "ברק" של חטיבת גולני, בניסיון להגיע לגבעת שהב ולחלץ את הגופות. הקרב סער כל אותו יום. הגשם השוטף הפריע ללוחמים ובסוף היום הם נאלצו לסגת כשהם סובלים משלושה הרוגים ופצועים רבים. הגופות נשארו אצל הזביחים. אחד ההרוגים, לאון יוסף, היה ניצול אסון טביעת הסלבדור, בו נספתה כל משפחתו להוציא אביו.
בהשתדלותו של מנהל בית הספר החקלאי כדורי, נתן פיאט, ובחסות הבריטים הוחזרו הגופות לאחר שהושחתו על ידי הזביחים. הם נקברו בקבר אחים בבית קשת. אבל כבד ירד על הקיבוץ שאיבד שליש מחבריו. ביטחון הערבים עלה והמצב הביטחוני הוחמר.
ב-24 במרץ 1948 ירו הערבים על מכונית יהודית ליד הגשר ההרוס על נחל תבור. באש נהרגו ו, בנות קיבוץ גבת שחזרו מקורס קשר ביבנאל. מיד נערכה פעולת תגמול - בתי הבדואים בסביבת הגשר נהרסו והם הונסו לדבוריה. כוחות "ההגנה" תפסו במקום משלטים להבטחת התנועה בכביש.
לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב עם יציאת אחרוני הכוחות הבריטים מארץ-ישראל הוחלט לפתוח במבצע להשתלטות על האזור ולהיפרע מהזביחים. המשימה הוטלה על גדוד ברק של חטיבת גולני ויחידה של בני מושבות הגליל התחתון.