האסירים נלקחים לכפר של שבט יורון, כאשר האווקיי, אונקס וצ'ינגצ'גוק מאחוריהם במרדף. מגוואה נמצא במשא ומתן עם הצ'יף כאשר האווקיי מפריע להם. האווקיי משכנע את הצ'יף שמגוואה עושה מה שכדאי לו ולא את מה שנכון ועדיף לשבט יורון. הצ'יף מסכים ואומר את פסק דינו: קורה צריכה להישרף בחיים למען ילדיו המתים של מגוואה. אליס ניתנת למגוואה לאישה על מנת ששניהם יוכלו להמשיך את השושלות למרות שמוקדם יותר מגוואה ציין שהוא מעוניין להכרית את כל שושלת מונרו. הייווארד צריך לחזור לבריטים כדי למנוע פעולת תגמול מצידם. להאוקיי ניתנת דרך בטוחה כאות הכרה על אומץ ליבו. בפעולת יאוש אחרונה הוא מנסה לשכנע אותם שייקחו אותו ולא את קורה. הייווארד, גם מתוך אהבה לקורה וגם בגלל הכבוד המחודש שהוא רוכש להאווקיי, מתרגם לא נכון בכוונה ומציע את עצמו במקום את קורה. כאשר הצ'יף מסכים, מגוואה מקלל אותו ועוזב עם אליס ועם אנשיו. אונקס רודף אחריהם, בזמן שצ'ינגצ'גוק מחכה להאווקיי. ממרחק בטוח האווקיי יורה בהייווארד ובכך מסיים את ייסוריו. והם פונים לרדוף אחרי מגוואה.
אונקס מטפס על ההר ומתחבא למגוואה ואנשיו, הוא הורג מספר אנשים ולפני שהוא מנסה להגיע לאליס, מגוואה חוסם אותו והם מתחילים להאבק. מגוואה תוקע סכין באונקס והוא בשארית כוחותיו מגיע יחד עם מגוואה לשפת צוק. מגוואה הורג את אונקס וזורק את גופו מהצוק. אליס קופצת אחריו (בגלל אהבתה אליו וגם בגלל שלא רצתה לחיות עם מגוואה). האווקיי, צ'ינגצ'גוק וקורה המזועזעים צופים ממרחק.
צ'ינגצ'גוק והאווקיי רודפים אחרי מגוואה. האווקי הורג את אנשיו של מגוואה, וצ'ינגצ'גוק תופס את מגוואה ונוקם את מות בנו.
בסצנה האחרונה צ'ינגצ'גוק והאווקיי משתתפים בטקס רוחני על מנת לשלוח את רוחו של אונקס לאבות הקדמונים שלו. עם מותו של אונקס, קרוב הדם האחרון שלו, צ'ינגצ'גוק קורא לעצמו "אחרון המוהיקנים" (האווקי הוא בנו המאומץ של צ'ינגצ'גוק ולכן הוא לא יכול להיקרא "אחרון המוהיקנים").
זית (פירושונים)
המוהיקני האחרון
המוהיקני האחרון (או "אחרון המוהיקנים", באנגלית: The Last of the Mohicans) הוא ספר שני בסדרת "פוזמק העור" המונה חמישה ספרים מאת ג'יימס פנימור קופר. הספר פורסם לראשונה בפברואר 1826. במרכז העלילה עומדים סייר היערות האמיץ נתנאל במפו וחבריו במאבקם נגד הצרפתים והאינדיאנים העוינים.
הסיפור מתרחש בשנת 1757 בעת שבצפון אמריקה מתרחשת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. מונטקלם (מפקד הצבא הצרפתי) מנסה ללכוד את בנותיו של מונרו (שבאותם זמנים פיקד על מבצר "ויליאם הנרי" אותו מבצר שמונטקלם ניסה לכבוש), וכך יצא שקורה ואליס (בנותיו של מונרו) בליווי קצין צעיר בשם דנקן, נמלטים מהצבא הצרפתי בתוך יערות צפופים של צפון אמריקה ופוגשים בסייר עין הנץ וחבריו אחרוני המוהיקנים המסייעים להם ומצילים את חייהם. איתם הם יוצאים להרפתקאה נפלאה מלאת סכנות וקשיים לא צפויים.
על פי הספר נעשו מספר סרטי קולנוע, האחרון שבהם הוא "המוהיקני האחרון" של מייקל מאן משנת 1992.
השם "מוהיקני" מקורו כנראה בשבט המאהיקן אם כי אונקס המקורי, שעל שמו נקראת אחת הדמויות, הוא בכלל משבט המוהיגן
האויב.
בספר, האויב של הדמויות הראשיות הם מונטקלם וחייליו הצרפתים. אולם, במהלך כל הספר מוצגים הצרפתים באור חיובי, ואף על פי שהם האויב בסיפור, היחס אליהם הוא של יריב חזק ומעורר יראה אך מנומס להפליא ובשום פנים ואופן לא ברברי שיהרוג אנשים סתם (בניגוד לבעלי בריתם, האינדיאנים הקנדיים). דבר זה התבטא פעמים רבות: לדוגמה, כאשר שבו הצרפתים את בנותיו של קולונל מונרו, היחס אליהם היה עדין ומתחשב כאל בנותיו של מונטקלם. עוד דוגמה היא שיחות הכניעה בין מבצר ויליאם הנרי לבין הצבא הצרפתי, שבו התייחס מונטקלם למונרו כשווה ערך והתייחס אליו בכבוד רב.
עם זאת, דבר אחד פגע בתדמיתם של הצרפתים בספר, והוא טבח ויליאם הנרי. טבח ויליאם הנרי היה מאורע אמיתי, שבו טבחו האינדיאנים הקנדיים בתושבי מבצר ויליאם הנרי לאחר כניעתו בעוד החיילים הצרפתים ובראשם מונטקלם עמדו מהצד ולא נקפו אצבע. בספר מתואר שביצוע הטבח התאפשר על ידי הצרפתים כקיום הבטחתו של מונטקלם לאינדיאנים הקנדיים, בתמורה לנאמנותם לכס החבצלות (בית המלוכה הצרפתי).
טרק (טיול)
טְרֵק הוא מסלול טיול רגלי האורך בין מספר שעות למספר ימים. אורכו של הטרק נקבע לפי המסלול, האזור וקצב ההליכה של המטייל.
מקור השם ומשמעותו.
מקור המילה טרק (Trek) או טרקינג (Trekking) בשפות סקסונית תחתית והולנדית, שבהן הפועל "trekken" פירושו למשוך או לסחוב (באנגלית drag או draw). השפה האנגלית שאלה את המונח מן האפריקאנס. או שמא מהמילה Tariq בערבית, שמשמעותה היא דרך.
סוגי טרקים.
אחד הטרקים הפופולריים הוא רכס אנאפורנה (Annapurna) שבהרי ההימלאיה בנפאל, אשר ניתן לצאת אליו בדרך כלל בין ספטמבר לנובמבר, או במרץ-אפריל. יש אנשים שמחליטים לעשות אותו גם מחוץ לעונה, כך שבממוצע פורטר יכול להקיף את האנפורנה משהו כמו חמישה חודשים מלאים.
מאפייני הטרק.
הטרק הוא מרכיב חשוב בטיול התרמילאים - בטרקים פוגשים תרמילאים ממדינות זרות ונחשפים לנופי הארץ המטויילת - שהם חלק הארי של הטיול. פעמים רבות יש לטרק שיא שהולכים לקראתו: צפייה בקרחון וטיול עליו, הגעה למעבר הרים גבוה, או מקום מעניין מבחינה גאוגרפית כגון האוורסט, או מבחינה תרבותית כגון מאצ'ו פיצ'ו.
לרוב יאופיין טרק בכך שהתרמילאי נושא את כל ציודו על גבו, אך אין זה מחייב. שכירת שירותיו של סבל מקומי אינה תופעה יוצאת דופן באזורים המיועדים לטרקים היות שהיא גם תורמת פרנסה לאוכלוסייה המקומית הענייה. מעבר לנשיאת הציוד הוא מאיר את עיני המטיילים בכל הקשור לנוף מסביב. ניתן לקחת סבל דרך סוכנות נסיעות ואז התשלום הוא כולו מראש או לחלופין, עצמאית ואז התשלום מתחלק פר יום מסלול. קיימת הסכמה בין הפורטרים לבין בעלי הגסט האוסים במהלך הטרק, לספק להם לינה ואוכל ללא צורך בתשלום. הפורטר ערוך לטרקים מבחינה פיזית והוא מסוגל לשאת על גופו עד 20 קילו.
קמחית הסולניים
קמחית הסולניים (שם מדעי: "Phenacoccus solani") היא חרק ממשפחת הקמחיתיים, השייכת לעל-משפחה כנימות מגן.
קמחית הסולניים רב פונדקאית (Polyphagous) ונכון ל-2005 ידועים בעולם כ- 52 מינים של צמחים פונדקאים השייכים ל-25 משפחות צמחים שונות. הקמחית התגלתה לראשונה בארץ ב-1998 כמין פולש אשר הגיע כנראה על חומר צמחי מיובא מאמריקה או אירופה. כיום נפוצה הכנימה בישראל באזור הערבה, בעיקר בגידולי פלפלים מתוקים, ובאזור השרון והשפלה על צמחי נוי, כגון צסטרום לילי, אמריליס, נץ-החלב, סיגל ריחני.
באזור ים התיכון ידוע עד כה על מציאותה בישראל, טורקיה וסיציליה.
בישראל לא נמצאו עדויות לנזקים חקלאיים משמעותיים אך קיימים דיווחים על נזקים לצמחי טבק בזימבבואה ולצמחי גן בפלורידה שם היא נחשבת כמזיק חקלאי.
בישראל לא נמצאו זכרים של מין זה, וכנראה שקמחית הסולניים מתרבה בארץ ברביית בתולים.
מרסל אליקים
מרסל אליקים (1921 - מרץ 2013) היה רופא ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה.
ביוגרפיה.
אליקים נולד בפלובדיב שבבולגריה. אמו נפטרה כשהיה בן שבע, ואביו גורש בשנת 1939 אל צרפת ונפטר בה כעבור שנתיים. אליקים נתמך על ידי משפחת אביו וסיים את לימודיו בבית הספר הצרפתי בעיר הולדתו ובקולג' האמריקני בסופיה. הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטת סופיה (1944–1949), עלה בשנת 1949 למדינת ישראל ובשנת 1952 השלים את לימודיו במחזור הראשון של בוגרי בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך שנות לימודיו בישראל, הוא עסק ברפואה כמתנדב במעברת ראש העין. בשנים 1952–1954 שירת בצה"ל במסגרת חיל המדע ובמכון הביולוגי בנס ציונה. במקביל החל לעבוד כרופא במחלקה הפנימית של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תחת משה רחמילביץ'.
בשנים 1960–1962 קיים אליקים עבודת פוסט-דוקטורט במחלקה לפרמקולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1960 הוא הצטרף גם לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה כמרצה בכיר, משנת 1963 כפרופסור חבר ומשנת 1969 כפרופסור מן המניין. בשנים 1960–1969 הוא הועסק גם כרופא הראשי של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תוך שהוא מסיים את פוסט הדוקטורט ומתמנה ב-1963 למומחה ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה. בשנת 1964 נוסד על ידו בית הספר הראשון בישראל ללימודי המשך ברפואה, שפעל בשיתוף האוניברסיטה העברית, בית החולים "הדסה", וקופת חולים כללית. בשנים 1970–1976 ניהל אליקים את המכון ללימודי המשך. במהלך השנים, שימש כחבר מועצת המנהלים של בית החולים "הדסה", חבר בוועדות ובסנאט האוניברסיטה ובשנים 1976–1979 חבר המועצה להשכלה גבוהה.
אליקים עמד במשך עשרים שנים (1969–1989) בראש מחלקה פנימית א' של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה". הוא נודע בכושר האבחון שלו ובמהלך שנות עבודתו הוכשרו על ידו מאות תלמידים מישראל ומארצות מתפתחות. משנת 1985 הוא כיהן במקביל כדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. לאחר פרישתו לגמלאות מהאוניברסיטה, היה אליקים למנהל המחלקה הפנימית של בית החולים "ביקור חולים" (1989–1997). במהלך תקופה זו, היה שותף להקמת יחידת הדיאליזה בבית החולים. לאחר מכן הוא מונה לנציב קבילות הציבור במשרד הבריאות.