יאן יאנדאורק (Jan Jandourek; נולד ב-12 במאי 1965 בנובה מנייסטו נאד מטויי - Nové Město nad Metují) הוא סוציולוג, סופר, עיתונאי ומסאי צ'כי.
ביוגרפיה.
יאנדאורק הוא בוגר הפקולטה לתאולוגיה קתולית והפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קארל בפראג. את תואר הדוקטור שלו בסוציולוגיה קיבל מהפקולטה למדעי החברה שם. הוא שימש ככומר בפרדוביצה ובפראג, וכן כעורך השבועון "צ'סקי טידניק". הוא חבר במערכת הרוויו לספרות ולתרבות "סוביסלוסטי" ("הֶקשרים"). בשנות התשעים כתב באופן קבוע לעיתונים וכתבי העת החשובים ביותר בצ'כיה, דוגמת "לידובה נוביני", "דנס", "ליטררני נוביני" ואחרים. מאוקטובר 2000 ועד ספטמבר 2005, לימד במרכז לספרות השוואתית (Centra komparatistiky) בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קארל בפראג, ששם עסק בעיקר בספרות כללית מודרנית ובסוגיות של "הכתיבה הרזה". בראשית שנת 2006 הקים את הוצאת הספרים "טרטרוס".
יאנדאורק הוא עיתונאי פעיל בצ'כיה, וביקר בישראל מספר פעמים - האחרונה שבהן בעת ביקורו כאן של שר החוץ הצ'כי יאן קוהוט במאי 2010.
ספריו.
בסך הכל פרסם יאנדאורק שישה רומנים, שלושה ספרי שיחות ושבעה ספרי עיון שעניינם נצרות וסוציולוגיה. ספר הביכורים שלו, "בגוב האריות" (V jámě lvové, 1997), זכה בפרס יז'י אורטן, שמוענק בצ'כיה לספרים שמחבריהם בני פחות משלושים. הוא תורגם לעברית על ידי רות בונדי, וראה אור בהוצאת גוונים, בשנת 1998. הרומן הוא סאטירה שמבקרת את החברה בימינו, אך מתרחשת בבבל.
וויטבסק
ישראל מפאלאצק
הרפובליקה המאוחדת של טנזניה
האימפריה הצרפתית הקולוניאלית
מלון אורכידאה אילת
מלון אורכידאה אילת הנמצא באילת, נוסד בשנת 1993 על ידי חברת ג'ורדש הנמצאת בבעלות האחים נקש כחלק מרשת מלונות אורכידאה.
המלון שוכן למרגלות הרי אילת ונמצא בסמוך למצפה התת-ימי ולחוף אלמוג.
במלון 144 חדרים בהיצע שונה, בין השאר חדרים העשויים מבקתות עץ בסגנון המזרח הרחוק ואגף הנקרא "שנגרילה".
המלון הוא חלוץ בתחומו בעקבות התקנת מערכת סולארית על גגות המלון לאספקת חלק מצריכת האנרגיה שלו. בעקבות כך יש שמכנים אותו "המלון הירוק הראשון".
ב-26 ביוני 2008 פרצה בווילה רויאל (הוילה היוקרתית והגדולה ביותר באורכידאה) שרפה גדולה, לא היו נפגעים. ביולי של אותה שנה צולמה במלון עונתה הראשונה של תוכנית המציאות "היפה והחנון".
בשנת 2018 שודרה סדרת הטלוויזיה "אילת", במרכזה עומד המלון שאף הוזכר בשמו בסדרה.
ההברידים החדשים
פאולו רופיני
פאולו רופיני (באיטלקית Paolo Ruffini)
היה מתמטיקאי, רופא ופילוסוף איטלקי. רופיני היה מאבות תורת החבורות והראשון ששיער והוכיח (אף כי הוכחתו לא הייתה מושלמת) שלא ניתן למצוא פתרון למשוואה פולינומית ממעלה השווה או גבוהה לחמש על ידי ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים.
ביוגרפיה.
אביו של פאולו רופיני, בזיליו רופיני, היה רופא. בימי נערותו עברה משפחתו של רופיני לעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה. בנו, פאולו, החליט ללמוד לימודי כמורה אך לבסוף שינה את דעתו והחליט ללמוד רפואה באוניברסיטת מודנה, העיר הסמוכה. נוסף על רפואה למד רופיני מתמטיקה, פילוסופיה וספרות. את לימודיו החל בשנת 1783. עוד בהיותו תלמיד, הרצה רופיני בקורס על יסודות האנליזה המתמטית, לאחר שהמרצה הקודם עזב את הקורס. בשנת 1788 סיים את לימודיו בפילוסופיה, רפואה וניתוח, מעט לאחר מכן גם במתמטיקה. עוד באותה השנה התמנה למשרת פרופסור למתמטיקה שעסק ביסודות האנליזה, ובשנת 1791 קיבל תפקיד כפרופסור למתמטיקה שעסק ביסודות המתמטיקה. במקביל קיבל בשנה זו רישיון לעסוק ברפואה.
בשנת 1797 סיפח נפולאון בונפרטה את דוכסות מודנה לרפובליקה הצ'יזאלפינית ורופיני נבחר כנציג למועצת הרפובליקה התחתונה, אך נטש תפקיד זה לטובת עבודתו המדעית בשנת 1798, אז חזר לתפקידו באוניברסיטת מודנה. לאחר שסירב להשבע אמונים לרפובליקה מטעמי דת, פוטר מעבודתו. רופיני הקדיש עתה את זמנו הן למטופליו הרפואיים והן לבעיה המתמטית שהעסיקה אותו בזמנו, בעיית קיום הפתרון למשוואה ממעלה חמישית על ידי רדיקלים. רופיני היה הראשון ששיער והוכיח הוכחה כמעט מושלמת שלא קיים פתרון למשוואה פולינומית ממעלה חמישית ומעלה. בשנת 1799 פרסם רופיני הוכחה לטענה זו, אך זכה בעיקר להתעלמות מהממסד המתמטי, עד לשנה לפני מותו, שאז זכה להכרה רחבה בזכות עבודתו של קושי. להרחבה, ראו את הפרק משפט אבל-רופיני וקבלתו בהמשך ערך זה.
במשך שבע שנים, מאז פיטוריו, לימד רופיני מתמטיקה בבית הספר הצבאי שבמודנה. בשנת 1814, כבר לאחר התפרקות הרפובליקה, מונה רופיני לרקטור באוניברסיטת מודנה, ובמקביל כיהן כיושב ראש של המחלקות למתמטיקה יישומית, רפואה יישומית ורפואה קלינית. בשנת 1817 פרצה מגפת טיפוס, בה טיפל כרופא ואף נדבק גם הוא, וממנה לא החלים לחלוטין עד מותו. בשנת 1819 ויתר על תפקידו כיושב ראש של המחלקה לרפואה קלינית ושנה לאחר מכן פרסם מאמר מדעי העוסק בהתמודדות עם מחלת הטיפוס.
נוסף על עבודותיו האלו, חיבר מספר מאמרים בנושאי פילוסופיה והסתברות, ובהם גם על יישומי ההסתברות בהקשר המשפטי, ככלי לבחינת ראיות.
משפט אבל-רופיני וקבלתו.
רקע.
הפתרונות למשוואה ממעלה שלישית ומשוואה ממעלה רביעית התפרסמו לראשונה בספר "האומנות הגדולה" בשנת 1545, לאחר שהתגלו מספר שנים קודם לכן. תגליות אלו פרצו דרך בכל הקשור לפתרון משוואות פולינומיות והובילו במשך השנים מתמטיקאים רבים, בהם גם לאונרד אוילר, ז'וזף לואי לגראנז' ומתמטיקאים גדולים אחרים, לחפש פתרון למשוואה ממעלה חמישית, שיהיה, כמו הפתרונות למשוואות עד לסדר רביעי, מבוסס רק על ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים (פתרון כזה נקרא "פתרון על ידי רדיקלים"), אך ללא הצלחה – פתרון כזה לא נמצא.
פתרונו של רופיני.
רופיני היה הראשון להעלות על הכתב את ההשערה שייתכן ולא קיים פתרון על ידי רדיקלים למשוואה ממעלה חמישית וככל הנראה המתמטיקאי הראשון שהעלה השערה זו. בשנת 1799 פרסם ספר בו הוכיח טענה זו, למעט פער יחיד אותו הוכיח ברבות הימים נילס הנריק אבל, ולכן הטיעון נקרא כיום "משפט אבל-רופיני". שם הספר בו מופיעה ההוכחה הוא "תורה כללית של משוואות והוכחה לאי קיומו של פתרון אלגברי למשוואות ממעלה גבוהה מארבע". בספרו השתמש רופיני בתורת החבורות, שחלקים גדולים ממנה פיתח בעצמו. אמנם, לגראנז' עסק בנושא בעצמו, אך רופיני הרחיב רבות את הידע בנושא, טבע מספר מונחים חשובים המשמשים בתורה והוכיח מספר משפטים חשובים, ולכן אחדים רואים בו את אבי תורת החבורות.
קבלה על ידי הממסד המתמטי.
למעט מספר קטן של מתמטיקאים, ניכרה בעולם המתמטי התעלמות מעבודתו של רופיני. שלוש פעמים שלח רופיני את ספרו אל לגראנז' בבקשה שיעיין בהוכחתו ויבדוק האם נפלה בה טעות או האם היא טעונה שיפור, אך לגראנז' התעלם מרופיני ולא החזיר לו כל תשובה. מקרה חריג של הכרה בעבודתו של רופיני, מקרה שאולי מעיד על הכלל, הוא הביקורת של פיאטרו פאולי, פרופסור למתמטיקה מפיזה. פאולי הכיר בעבודתו של רופיני ואף שיבח אותה, אך הכרה זו נבעה ככל הנראה גם ממניעים פטריוטיים.
בתגובה ליחס הצונן שהפגין העולם המתמטי, פרסם רופיני הוכחה נוספת בשנת 1803, הוכחה שלדעתו הייתה פשוטה יותר וקלה יותר להבנה. המתמטיקאי האיטלקי ג'אן פרנצ'סקו מלפאטי פרסם מספר התנגדויות להוכחה בשנים 1808 ו-1813, אך בדיעבד הסתבר שאלו נבעו, ככל הנראה, מחוסר הצלחתו להבין את ההוכחה של רופיני.
שני צוותי בדיקה של גופים גדולים לא עזרו לרופיני לקדם את ההכרה בעבודתו: המכון הצרפתי למדעים בפריז שצוות הבדיקה שלו כלל את לגראנז', לז'נדר ולאקרואה גיבש מסמך בו נכתב שאין חשיבות בעבודתו של רופיני וצוות בדיקה נוסף של החברה המלכותית קבע שספרו של רופיני אכן הוכיח את המתבקש, אך לא בדק את ההוכחה לפרטיה.
המתמטיקאי הגדול הראשון שהתייחס ברצינות לעבודתו של רופיני היה אוגוסטן לואי קושי, שלרוב נודע דווקא כמי שקימץ בהכרה בעבודותיהם של אחריהם. כשנה לפני מותו, בשנת 1821, כתב קושי לרופיני מכתב בו שיבח את הוכחתו והכיר בחשיבותה. כך, עבודתו של רופיני השפיעה על הממסד המתמטי בעתיד בעיקר דרך ההתייחסויות והעבודות של קושי, ששיכלל חלק מעבודותיו של רופיני.
ככל הנראה, נבעה ההתעלמות מעבודותיו של רופיני מתוך החדשנות שבהן, המורכבות שאפיינה אותן (לפחות בגרסה הראשונית של ההוכחה) ואולי אף מתוך חוסר רצון של מתמטיקאים "לקבל" את העובדה שהפתרון האלגברי שחיפשו רבים במשך זמן רב למשוואה ממעלה חמישית ואילך איננו קיים.
משה בסוק
משה בָּסוֹק (בכתיב יידי: משה באסאָק; 26 ביולי 1907, ט"ו באב תרס"ז – 19 בפברואר 1966, כ"ט בשבט תשכ"ו) היה משורר, מתרגם ועורך ישראלי.
ביוגרפיה.
בסוק נולד בקובנה, ליטא ולמד בחדר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לעיר הולדת אביו, הולובצ'ין (ליד שקלוב), שם החל ללמוד גם לימודי חול. ב-1916 נדדה המשפחה למינסק, שבה החל בסוק ללמוד בישיבה ובמקביל העמיק את ידיעותיו בלימודים כלליים ובעברית אצל מורה פרטי. הוא הצטרף לתנועת החלוץ בווילנה ובביאליסטוק והיה מראשיה. בהמשך הגיע לוורשה, ושם ערך את ההוצאה הספרותית של החלוץ ביידיש ועברית. בשנת 1926 החל לפרסם את שיריו בעיתון "העולם". ב-1936 עלה לארץ ישראל והצטרף למשק "גשר" בדלהמיה (אשדות יעקב).
בארץ ישראל היה חבר מערכת הוצאת הקיבוץ המאוחד, וערך את ביטאון הקיבוץ המאוחד, "מבפנים". בסוק עסק בכתיבת שירה, בתרגום מיידיש ומפולנית ובעריכה.
היה נשוי למורה שולמית בסוק, בתו של קדיש יהודה סילמן. בנם הוא המשורר והמתרגם עידו בסוק. נפטר בשנת 1966 לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב.
ארכיון.