ואולם ניתוחיהם של חוקרי שואה ישראלים, המשוחררים מדרך הטבע מסטיגמות אנטישמיות, מראה תמונה היסטורית אחרת. ההיסטוריון חוקר השואה אברהם מרגליות מעריך באופן מאוזן את פעילותו של קארסקי בגרמניה. לדבריו שאף קארסקי ללכד את הציבור היהודי כולו תחת הנהגה מרכזית אחת, אך הנציגות הארצית של היהודים בגרמניה וההתאחדות הציונית של גרמניה נקטו בעמדה מתבדלת ושאפו לשמור על עצמאותן. יתרה מזו, קארסקי ראה את חזות הכל בהגירת היהודים מגרמניה וניסה לנצל את שאיפתם של אנשי הממשל הנאצים (שבטרם השואה) לפנות את כל היהודים מגרמניה. קארסקי היה בין הראשונים שהבחינו באסון העומד להתחולל על היהודים ותמך בהפרדתם החברתית והתרבותית מן הגרמנים, כפי שבאה לידי ביטוי בחוקי הגזע.
בהתייחסותו לראין של קארסקי לעיתונו של גבלס כתב מרגליות:
החוקר גדעון גרייף מעמיד זו כנגד זו את עמדותיהם של המקטרגים על קארסקי כנגד עמדות המסנגרים עליו:
הביוגרפים של זאב ז'בוטינסקי מדגישים כי קארסקי פעל כאיש התנועה הרוויזיוניסטית ודיווח על פעולותיו לז'בוטינסקי, שהעלה באותה עת את תוכנית האווקואציה לפינויים ההמוני של יהודי אירופה לארץ ישראל.
2000 בישראל
2000 בישראל (ה'תש"ס - ה'תשס"א) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 52 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט בה היה פרוץ האינתיפאדה השנייה.
פוליטיקה ויחסי חוץ.
בחירות 2000 לנשיאות ישראל.
הנשיא המכהן עזר ויצמן, התפטר כשנתיים לאחר שנבחר לתקופת כהונה שנייה, זאת בעקבות ידיעות לפיהן קיבל ויצמן סכומי כסף גדולים מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר. לאחר סיבוב ראשון שלא הוכרע בין שני המתמודדים: משה קצב, מהליכוד ושמעון פרס מישראל אחת, נקבע לקיים סיבוב שני ב-31 ביולי בו זכה משה קצב ברוב קולות של 63 לעומת 57. יום לאחר בחירתו, ב-1 באוגוסט 2000, כ"ט בתמוז ה'תש"ס הצהיר קצב אמונים במליאת הכנסת.
צבא, ביטחון, פלילים ומשפט.
הנסיגה מרצועת הביטחון.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת לבנון הייתה הרצועה שקטה יחסית אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית, בהנהגת ארגון חזבאללה, לשהות הישראלית ברצועה. חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף מוצבים. מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל על השהות ברצועה הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה. לפני היבחרו לראשות ממשלת ישראל ב-1999 הבטיח אהוד ברק שתוך שנה יוציא את כוחות צה"ל מלבנון, וזכה לכך לתמיכה מרוב האוכלוסייה בישראל. מאמצי המשא ומתן בין ישראל לסוריה הובילו את ברק למהלך של נסיגה חד-צדדית אל הגבול. מכיוון שממשלת לבנון סירבה לדון בקביעת הגבול, תואם המהלך עם האו"ם. עם התקרבות הנסיגה הצפויה החל תהליך התפוררות של צד"ל והוחלט על זירוז הנסיגה.
בבוקר 24 במאי 2000, כ-18 שנה לאחר כיבוש השטח במלחמת לבנון הראשונה ואלפי הרוגים בצד הישראלי והלבנוני, יצא אחרון חיילי צה"ל מרצועת הביטחון, תוך כדי הפצצה של חיל האוויר על מוצבים שננטשו על ידי צה"ל. רבים מחיילי צד"ל נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם, והחלו תהליך קליטה בישראל. לעומתם חזרו רבבות תושבים שנמלטו מהאזור צפונה בתקופת קיום הרצועה. בניגוד לרצונה של ישראל, צבא לבנון לא התפרס באזור, וכוחות חזבאללה הם אלו שהשתלטו עליו.
אחרים.
20 בנובמבר- הפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום
גרגורי ואן דר ויל
גרגורי קורטלי ואן דר ויל (בהולנדית: Gregory Kurtley van der Wiel; נולד ב-3 בפברואר 1988 באמסטרדם) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן בקבוצת טורונטו ובנבחרת הולנד.
קריירה.
ואן דר ויל החל לשחק בקבוצות הילדים של איאקס בגיל 8. כשהיה בן 14 עבר לקבוצת הנוער של הארלם ובגיל 17 שב לאיאקס. הוא הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 2006, ואת משחק הבכורה שלו במדיה ערך ב-11 במרץ 2007, במשחק מול טוונטה אנסחדה. בהמשך העונה שותף בעוד שלושה משחקים.
לאחר מינויו של מרקו ואן באסטן למאמן איאקס בעונת , הפך ואן דר ויל לשחקן קבוע בהרכב הפותח של הקבוצה. את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה הבקיע ב-1 במרץ 2009, במשחק מול אוטרכט. מעמדו נשמר גם לאחר מינויו של מרטין יול למאמנה של איאקס בעונת . בסיום העונה הוענק לו פרס השחקן הצעיר של העונה. בעונת 2010/2011 הוא היה צריך להתמודד על המקום בהרכב עם ריקרדו ואן ראיין ובהמשך העונה הוא נפצע.
ב-3 בספטמבר 2012 עבר ואן דר ויל לקבוצת פריז סן-ז'רמן הצרפתית. בקבוצה זכה באליפויות רצופות ואחד עשר תארים בסך הכל. ב-4 ביולי 2016 חתם לארבע שנים בפנרבחצ'ה הטורקית. ב-25 באוגוסט 2017 חתם לעונה אחת בקליארי האיטלקית. ב-1 בפברואר 2018 חתם בטורונטו מה-MLS.
בנבחרת הולנד.
ואן דר ויל היה חבר בסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בשנת 2007. הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-2009, והמשחק הראשון בו השתתף היה משחק ידידות מול נבחרת תוניסיה ב-11 בפברואר אותה שנה, לאחר שנכנס כמחליפו של ג'וני הייטינחה. המשחק הרשמי הראשון היה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, מול נבחרת סקוטלנד, ב-28 במרץ. מאז היה המגן הימני הראשון של הנבחרת במרבית משחקיה, לרבות אלו שנערכו במונדיאל עצמו.
רוני הולן
רוני הולן הוא מתופף ומלחין, מבכירי נגני הג'אז בישראל. מרצה בבית ספר רימון ובפקולטה הרב תחומית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה.
הולן נולד בירושלים. החל את דרכו בלהקת הרוק הירושלמית 'דובדבן'. למד כחמש שנים בפריז, שם שיתף פעולה עם ז'אן לול לוניון, ז'אן פייר דוברבה, מישל בניטה, לואי ואן גינצברג מארסיאל סולל, ג'ורג' ארבניטס ועוד. היה תלמידו של ז'אן פול ש'יכרלי. בשנת 1984 היה חבר בתזמורת הביג בנד של מונטה קרלו.
בישראל מנגן הולן שנים רבות בתיאטרון הקאמרי והבימה. ניגן בהצגות: "גורודיש", "דבר מצחיק קרה", "אותלו", "ההולכים בחושך", "רצח", "הבכיינים", "השחקן", "אהבה וג‘אז", "שביט 2000", "עוץ לי גוץ לי", "נמר חברבורות" ועוד.
השתתף במחזות הזמר "קברט", "גברתי הנאווה", "החלילן מהמלין", "אויטה", "קול נדרי", "צלילי המוסיקה", "עלובי החיים", "סיפור הפרברים", "ברנשים וחתיכות", "פיאף", "בוסתן ספרדי", "חברון" ו"שלמה המלך."
השתתף גם בסדרות ג'אז שונות במוזיאון, במשכן, בפסטיבל ג'אז בים האדום וכן ב"ג'אז סרטים ווידאו טייפ" (פסטיבל תל אביב). בנוסף ניגן בקמפוס בית הספר רימון ובסדרות עם נגנים רבים, בהם דייב ליבמן, בני גולסון, ג'יימס מודי, אפריין טורו, פרנק גמבלה, לו סולוף, סם ריברס, פדרו איטורלדה, פרנק אמסלם, לי קוניץ וג'ף טין וואטס.
השתתף כנגן במספר תוכניות בידור בטלוויזיה: סמי וסוסו, ריצ'רץ', עלי כותרת, זהו זה!, על השולחן, במקום הראשון ועוד.
הולן היה חבר בהרכב הג'אז "משיכת יתר" ומוזמן לנגן בסדרות בתזמורת קלאסיות. הוא מנגן כסולן ביצירותיו של ירון גוטפריד "Capriole Jazz Suite". ניגן עם התזמורת הפילהרמונית בערב שהוקדש ליצירותיו של ליאונרד ברנשטיין. יצר את פרויקט ה'נביא' (משיריו של ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן) שבו כתב מוזיקה מקורית. כיום חבר בהרכב טריו עם אלי מגן ואבי אדריאן.
הולן כתב שמונה ספרי לימוד, בהם "קצב לכולם אחד ושתיים", "חוברת להכתבות", "רוני הולן מלמד תופים", "פוליריתמיקה לתופים", ומילון המקצבים "Fifty ways to love your drumming". שניים מספריו תורגמו לסינית ומופצים בחנויות בסין. הולן הופיע בסין בעיר האסורה (בייג'ינג), שם ניגן מוזיקה שהלחין והעביר כיתות אומן.
בירה טייבה
בירה טייבה היא בירה המיוצרת במבשלה בכפר הפלסטיני-נוצרי טייבה, הנמצא סמוך לרמאללה. הבירה משווקת בשטחי הרשות הפלסטינית ובישראל, וזוכה גם להצלחה בינלאומית.
היסטוריה.
מבשלת בירה טייבה הוקמה בשנת 1994 על ידי האחים דאוד (דייוויד, כיהן בעבר גם כראש עיריית טייבה) ונדים ח'ורי, פלסטינים נוצרים ילידי הכפר טייבה שחיו שנים רבות בארצות הברית. נדים ח'ורי סיים לימודי הסמכה בייצור בירה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ולאחר חתימת הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית החליט לשוב לכפר הולדתו ולהקים בו מבשלת בירה ייחודית יחד עם אחיו ואביו, כנעאן ח'ורי. ליוזמתם קיבלו את ברכת הדרך של יאסר ערפאת. את המבשלה, על שטח בפאתי הכפר, הקימו בעזרת ציוד שרכשו בארצות הברית וחומרים שייבאו מאירופה.
הבירה הראשונה מתוצרת מבשלת טייבה הושקה ב-1995, בירת אייל בהירה בשם "גולדן", ותוך שבועות אחדים הגיעו מכירותיה לאלפי בקבוקים בשבוע. הבירה החלה מיוצאת לירדן ולישראל, ועם התבססות הצלחתה הושק מותג בירה שני בשנת 2000 – בירת אייל כהה בשם "דארק". לקראת סוף אותה שנה פרצה האינתיפאדה השנייה, והמציאות החדשה של מתיחות ביטחונית, סגרים ומחסומים פגעה קשות בשיווק ובהפצה. מכולות שלמות של בירה נתקעו בצד הפלסטיני של המחסום, וסחורתן התקלקלה. הייצור פחת ב-80%, המבשלה נקלע לקשיים, 15 מתוך 20 עובדיה פוטרו, והמפעל כמעט שנסגר. רק בשנת 2005 חלה התאוששות, היקפי הייצור עלו בחזרה, והשיווק התייצב על כ-300 אלף בקבוקים בשנה, כולל יצוא לאירופה, ארצות הברית ויפן.
שיווק והפצה.
בירה טייבה נמכרת בשטחי הרשות הפלסטינית, אך נתקלת בקשיי הפצה בשוק שרובו המכריע מוסלמי. בערים בית לחם ורמאללה, הנחשבות ליברליות יחסית ובשתיהן יש מיעוט נוצרי משמעותי, הבירה נמכרת בחופשיות, אך באל-בירה הסמוכה, למשל, מכירת משקאות אלכוהוליים אסורה. האחים ח'ורי יזמו השקת מותג בירה ללא אלכוהול, למכירה בארצות ערב ובשוק המוסלמי.