בית הספר היהודי הוקם בתוך מבנה בית הכנסת, והוא התנהל בשפת היידיש. בוורחובקה היו בין שניים - לארבעה בתי מדרש. חלקם התנהלו בידי הרב יוסף מושקוביץ', שחי בעיירה במאה ה-20. חוץ ממוסדות החינוך היהודים, היה במקום בית ספר נוצרי אחד ובית יתומים, אשר נהרס על ידי הנאצים, ולכן הילדים היתומים נשלחו אל מחוץ לעיירה, אל טרוסטיאנץ .
בית עלמין.
ידוע שהיה בוורחובקה בית עלמין יהודי. משום שלא היה בו די מקום לקבורתם, הם נקברו בקברי אחים ובעומק קטן מאוד מפני שהקרקע הייתה קשה לחפירה בשל הקור.
במהלך השואה נהרס חלק נרחב מבית העלמין, ושטחו שימש את המקומיים לחקלאות. לאחר דיונים משפטיים הוחזר בית העלמין לידיים יהודיות, והוא עבר שיקום ושיפוץ שכלל הקמתה המחודשת של מצבה על קברו של רבי שמריה מוורחובקה ועל קבר האחים של יהודי העיר שהושמדו בשואה.
פשע אלים
פשע אלים הוא פשע בו מבצע העבירה משתמש או מאיים להשתמש בכוח על הקורבן. פשע אלים כולל הן פשעים בהם הפעולה האלימה היא המטרה, כמו רצח או אונס, והן פשעים בהם האלימות היא האמצעי להשגת המטרה. פשעים אלימים עשויים, או לא, להיעשות באמצעות כלי נשק. בדרך כלל, אנשים שביצוע פשעים אלימים כוללים, בין היתר, חוטפי מטוסים, שודדים ובהם שודדי בנק, פורצים, טרוריסטים, גנבי מכוניות, אנסים, חוטפים, רוצחים, אנשי , ועוד.
הגדרה לפי מדינה/אזור.
אירופה.
באוסטריה, צ'כיה, סלובקיה, פינלנד, גרמניה, אנגליה, לטביה, הולנד, פורטוגל, יוון ושוודיה מעשים שאינם אלימים במיוחד, כמו סטירת אדם אחר, נחשבים ל"פשע אלים". לדוגמה, איליאס קסידיריס, אשר היה דובר מפלגת הימין הקיצוני ביוון, סטר לדוברת מפלגת שמאל במהלך דיון פוליטי שהתקיים בשידור חי. בעקבות המקרה הוצא נגד צו מעצר.
בבריטניה כל מקרי אלימות נגד אנשים נחשבים ל"פשע אלים". בעוד שכיום הפשעים האלימים נחשבים לפשעים החמורים ביותר, מבחינה היסטורית פשעים נגד רכוש היו נחשבו חמורים באותה מידה. הנתונים הסטטיסטיים בדו"ח שיעורי הפשעים האלימים בבריטניה לשנים 2010/2011 הראו כי מקרי הפשע האלים ירדו בכ--47% בהשוואה לרמת הפשע האלים ב-1995. בשנים 2010/11 31 אנשים מכל 1000 אנשים בבריטניה דיווחו שהיו קורבנות לפשע אלים ב-12 החודשים האחרונים. באשר למקרי רצח, משנות השישים ועד סוף המאה העשרים חלה עלייה בשיעור מקרי הרצח (בסביבות 2% ל -3% בשנה). מאז 2001/02 חלה דעיכה במקרי הרצח בבריטניה ב-19 אחוזים.
ארצות הברית.
באוקטובר 2013 דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ששיעור הפשעים האלימים (מקרי אונס או תקיפה מינית, מקרי שוד, מקרים של תקיפות אלימות, תקיפות שאינן חמורות, וכו') בקרב אמריקאים בגילאים 12 ומעלה היו במגמת עליה בשנה השנייה ברציפות. השיעור הכולל עלה מ-22.6 קורבנות ל-1,000 נפשות ב-2011 ל-26.1 ל-1,000 נפשות ב־2012. עיקר העלייה הייתה במקרים של תקיפות שאינן חמורות.
בשנת 2011 שיעור הפשעים האלימים ירד ל-386.3 מקרים ל-100 אלף נפשות, בהשוואה ל-729.6 ל-100,000 נפשות בשנת 1990.
היידוהדהאז
היידוהדהאז (בהונגרית: Hajdúhadház) היא עיירה במחוז היידו-ביהר הנמצאת כ–10 ק"מ מהעיר דברצן, שבהונגריה. בשנת 1867 התגוררו בעיירה 207 יהודים. נכון לשנת 1962 חיו בהיידוהדהאז בין 12–15 משפחות יהודיות.
היסטוריה.
בסביבת העיר העתיקה נתגלו שרידים של חפצי נחושת מתקופה זו. בימי הביניים, במאה ה-14, הייתה בעיר כנסייה בבעלות המלך זיגיסמונד, שמלך באזור. בתקופה זו הוקם על ההר היחידי בעיר בית הכנסת הראשון. עם השנים בית הכנסת נחרב, ועליו נבנתה כנסייה גותית שנחשבה ליפה באזור.
במאה ה-16 השלטון הטורקי שלט בהונגריה, והקשה על חייהם של תושבי העיירה. ב-12 בדצמבר 1605 אחד ממנהיגי העיירה, אישטוואן בוצ'קאי, יישב את העיירה והפך אותה לעיר.
בין השנים 1621–1629 ו-1645–1648 השלטון באזור היה הונגרי ולא שלטון זר, ולכן העיר גדלה והתווספו אליה תושבי יישובים מהאזור. ב־15 השנים שלאחר מכן פקד את האזור גל של מחלות ורעב. בגין המחלות החקלאים הפסיקו לגדל את תוצריהם, וזאת הסיבה למותם של תושבי העיר.
במהלך המאה ה-19 רבים מהתושבים סבלו בשל הכיבוש הטורקי של הונגריה ופירוקה של הארץ למספר מחוזות.
בין השנים 1914–1917 חיו התושבים חיים רגילים ובשקט יחסי. בעיר נבנו מבנים חדשים, ומבנים ישנים חודשו. בזמן זה היידוהדהאז הייתה לאחת משש הערים האוטונומיות במחוז היידו.
בזמן מלחמת העולם השנייה הכנסייה שבראש ההר נהרסה בגין הפצצות של בעלות הברית ועד היום לא נבנתה מחדש.
קהילה יהודית.
היידוהדהאז הייתה אחת משש הערים האוטונומיות במחוז היידו, אשר מורשות להתיר או לאסור התיישבות בהן. ההתיישבות היהודית בעיירה הייתה אסורה עד 1840, מלבד מספר משפחות יהודיות שלהן ניתנו פריבילגיות מיוחדות. במחצית המאה ה-19 הגיעו מתיישבים יהודים לעיירה מעיירות אחרות באזור, כגון: היידושאמשון והיידוסובט וכן מגליציה. באמצע המאה ה-19, בתחילת ההתיישבות היהודית בעיירה, עסקו רוב היהודים בגידול ירקות ועם הזמן גם במסחר. בשנת 1869, לאחר פילוג הקהילות הקהילה היהודית הגדירה את עצמה כאורתודוקסית.
במלחמת העולם הראשונה השתתפו בקרבות 75 מיהודי העיר. 11 מתוכם נפלו בחזית. בין השנים 1938–1941 פורסמו חוקי הפליה כנגד היהודים, אשר נועדו להגביל אותם בתחומי הכלכלה והחברה. הרשות המקומית לא הקפידה על ביצוע חוקים אלה, ולכן נפגעה כלכלתם של יהודים רבים. ב־1944 נכבשה העיירה, והיהודים נכלאו בגטו. מאוחר יותר הם הועברו לגטאות בערים אחרות. בסתיו של אותה השנה לאחר הכיבוש הרוסי על העיר החלו ניצולי השואה לחזור אל העיר. אך לאחר מרד 1956 גם החוזרים החלו לעזוב אותה ועברו לבודפשט או עלו לארץ ישראל.
נכון לשנת 1962 חיו בהיידוהדהאז בין 12–15 משפחות יהודיות, אך מספרן הלך ופחת .
בתקופת השואה.
בשנת 1942 גויסו כ־60 צעירים יהודים לשרות העבודה עבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי. הם הוצבו בחזית האוקראינית, ורובם נספו שם. במרץ 1944 לאחר הכיבוש הגרמני הוקם גטו היידוהדהאז, ועד 21 במאי באותה שנה הועברו אליו כ-415 יהודים מהעיר ומהאזור. בגטו זה הורשו היהודים להביא עמם חפצים אישיים, מזון ואף ריהוט, הצפיפות במקום הייתה רבה. ב-10 ביוני 1944 הועברו היהודים למרכז שילוח בבית החרושת ללבנית שרלי בדברצן ובין ה 25–28 לחודש זה גורשו רובם לגטו שטרסהוף שבאוסטריה, וחלקם לאושוויץ. בשואה נספה גם רבה האחרון של העיר, ר' מנחם יצחק רוזנברג.
חינוך יהודי.
בשנת 1898 נבנה בעיירה בית כנסת. עד אז התפללו היהודים בבתים פרטיים. במקום היה בית ספר עממי, "תלמוד תורה", אשר נוסד באותה שנה. בבית ספר זה למדו 40–50 תלמידים. בשירות הקהילה היה שוחט, וכמה מורים ומלמדים.
ה"ישיבה", הוקמה על ידי רבה של העיר, ר' מנחם יצחק רוזנברג. בישיבה למדו תורה בממוצע כ־70-60 בחורים, ואף היו זמנים שלמדו בה כ-90 לומדים. התלמידים למדו בהדרכת "חזור בחור" כלומר, במשך היום למדו באכסניותיהם, ורק לקראת שיעור הרב באו לישיבה. הבחורים שלמדו בעצמם, "שיעור גייערס"- ללא הדרכת "חזור בחור", למדו במשך היום בבניין בית המדרש. בשיעורים אלה למדו מספר סוגיות בנושאים שונים. התלמידים ב"שיעור גייערס" נדרשו להימצא בישיבה בארבע בבוקר ולהתחיל בלימודיהם. כמו גם הצעירים שלמדו בשיטת "חזור בחור".
בית הכנסת.
בשנת 1898 נבנה במקום בית הכנסת שבו פעלו חברה קדישא, אגודת נשים, חברת "לינת לילה", בית ספר עממי ו"תלמוד תורה" שכלל 40–50 תלמידים. בשירות הקהילה היו שוחט וכמה מורים ומלמדים.
רבה האחרון של היידוהדהאז היה ר' מנחם יצחק רוזנברג, מחבר הספר "יד יוסף". הוא נספה בשואה.
בית העלמין.
בית העלמין שבהיידוהדהאז ממוקם במרכז העיר, ברחוב טמטה (בהונגרית: 4242 Hajdúhadház, Temető utca). שטחו של בית הקברות 1,646 מטרים מרובעים, ובו קבורים אנשים מהיידוהדהאז.
דומבובאר
דומבובאר (בהונגרית: Dombóvár) היא עיר בבדרום מערב הונגריה (דרום טרנסדנוביה) שבמחוז טולנה. העיר גובלת בשלוש מחוזות: טולנה, שומוג' ובאראניה. היא הוכרזה כעיר בשנת 1970.
בשנת 1944 חיו בעיירה 6,688 איש. רוב היהודים שהתגוררו בעיירה בתקופה זו היו בעלי מלאכה וסוחרים שעסקו בשיווק תוצרתה החקלאית של העיירה. בתשעה עשר במרץ 1944, נכבשה העיירה על ידי הגרמנים ביחד עם שאר הערים בהונגריה (מבצע מרגרטה), ועקב כך 602 היהודים שהתגוררו בה עברו לגור בגטו העיירה.
היסטוריה.
המקום היה מיושב עוד בתקופה הנאוליטית ובתקופה הברונזה. מאוחר יותר בתקופה העתיקה הגיעו הרומאים שבנו גשר Pons.
Sociorum Manuectina מעל הנהר קאפוש, ששימש את הביצורים הצבאיים מן היישוב הסמוך (בכיום אלשוהטן Alsóhetény).
במאה ה-12 נבנה במקום מבצר. ב-1313 תועד במסמכים קיומו של מבצר נוסף שנבנה על ידי משפחת האצילים דומבאי שנתנה את השם ליישוב הנוכחי. הנציג האחרון של המשפחה, אישטוואן דומבאי, נפטר ללא צאצאים ומכיוון שאשתו הייתה בתו של האציל אישטוואן ורבצי, האחוזה עברה בירושה למשפחת ורבצי. במאה ה-16, בימי הכיבוש העות'מאני חי במקום המשורר-המוזיקאי ההונגרי שבשטיין טינודי לאנטוש שכתב את יצירתו "יאסון ומדיאה" בעיירה. בתחילת המאה ה-18 נהרסה הטירה על ידי הכוחות של הקיסר ההבסבורגי. האחוזה עברה בהמשך לידי משפחת האצילים אסטרהאזי. בשנת 1725 נבנתה ביישוב כנסייה רומית-קתולית בארוקית.
בשנת 1872 נבנתה מסילת ברזל שהפכה את העיירה לצומת תחבורה חשוב, דבר שעודד את התפתחותה. בימי מלחמת העולם השנייה חי בעיירה המלחין זולטן קודאי שאשתו הייתה בת המקום.
בשנת 1944 מנתה האוכלוסייה המקומית 6,688 איש מתוכם 602 יהודים. התושבים התפרנסו ממסחר וממלאכה ומחקלאות.