הארגון רואה עדיין בעיה בדיאלוג עם הערבים. אזולאי טוען שחש כי הוא צריך לעזור ליהודים מצד אחד, ולערבים ופלסטינים מצד שני, וכל זאת כדי שיכירו זה את זה בצורה טובה יותר. לפיכך, מאז הקמתו, קידם ארגון "זהות ודיאלוג" באופן שיטתי את מה שהוא מכנה "תקשורת חוצת תרבויות" (Cross-Cultural Communication).
כאיש מקצוע ידוע בתחום התקשורת ויחסי הציבור, אזולאי נראה מתאים לארגון. לפני שעזב את מרוקו, הוא עבד כעורך בעיתון היומי "מרוק-אינפורמיישן". בשלב מאוחר יותר, בפריז, הוא עמד בראש מחלקת יחסי ציבור של בנק "פריבאס", תפקיד שעבורו קיבל פרס יוקרתי צרפתי למקצוענות.
"הזיכרונות היהודים המרוקנים הם בני מאות בשנים", הוא אומר, "אנו יודעים שלא הכל היה ורוד. ישנם דפים שחורים. אבל לעבר היהודי המרוקני אין שום דבר עם ההיסטוריה של היהודים במהלך התקופה במערב. במרוקו לא ראינו שום גירוש, שום נאציזם, שום מחנות ריכוז ושום אינקוויזיציה כלל וכלל, אלא ראינו יהודים ומוסלמים החיים יחדיו ומכבדים זה את זה".
"ראינו יחסים שהתפתחו והיו חיוביים מבחינה גלובלית", הוא מסביר, "אנו רוצים לומר לעולם כי יש משהו מלבד רק מלחמה ושפיכות דמים שהוא אפשרי ביחסי ערבים-יהודים. דוגמאות כשלנו ניתן למצוא מבין עמיתנו המרוקנים. מבין המרוקנים, רבים חולקים את המטרות של 'זהות ודיאלוג'. הם סבורים כי מה שחוו עם עמיתיהם היהודים המרוקאים הוא חלק מהמורשת הלאומית, ולכן הוא חייב להיות מוגן".
בעבר ארגנה גם "זהות ודיאלוג" מפגשים רבים בין מנהיגי דעת קהל מרוקנים לישראלים, במיוחד בין פוליטיקאים ישראלים ממוצא מרוקני ובכירי ממשל מרוקנים ברבאט. הודות למאמצים של "זהות ודיאלוג", עיתונאים ישראלים כגון מתי גולן ואהוד יערי יכלו לבקר במרוקו ולדווח על ביקוריהם לישראלים ולדעת הקהל הבינלאומית.
אזולאי מאמין כי מפגשים וביקורים אלו, אשר היו להם השפעה תקשורתית גדולה בישראל, תרמו לשינוי הדימוי העולם הערבי בקרב הישראלים.
"המפגשים הללו", אומר אזולאי, "הרסו את הקלישאות והסטריאוטיפים השליליים בשני הצדדים. הישראלים הבינו כי לעולם הערבי יש תרבות, חיים ארטיסטיים ותרבותיים; הערבים הבינו כי לישראלים יש פרצוף אנושי".
אזולאי רואה את עצמו כערבי יהודי, כיהודי פשוט או כפי שהוא מנסח זאת, "יהודי המודאג לגבי ביטחונה של ישראל". אבל, הוא מוסיף, "אני יהודי שלא רק לוקח בחשבון את השורשים הביולוגיים שלי. אני יהודי גם במובן הפילוסופי והמוסרי של המושג. אני לא אהיה מסופק עד אשר הפלסטינים ישקמו את כל זכויותיהם. לא אהיה נאמן לערכיי שלי עד אז".
אזולאי נזכר בניסיון המשמעותי ביותר שלו במפגש עם פלסטינים, כאשר הוא צעד "בדרך משותפת" עם מנהיג מאש"ף, עיסאם סרטאווי.
במשך כשמונה שנים, אזולאי נפגש על בסיס קבוע עם פלסטינים מתונים, וארגן לסרטאווי להפגש עם אישים יהודים וישראלים שונים.
עיסאם סרטאווי נרצח בפורטוגל על רקע פוליטי, באפריל 1983, כנראה בידי קיצוניים הקשורים לאבו נידאל, אך זה לא מנע מ"זהות ודיאלוג" מלהמשיך במפגשים עם בכירים פלסטינים. בסוף שנות השמונים, אנדרה אזולאי וארגונו "זהות ודיאלוג" הקים צוות עבודה שהורכב מ-60 צרפתים ואישים יהודים אירופים במטרה להפגש אחת לחודש בפריז עם נציגי אש"ף מתוניס.
ב-1989, ביובל ה-200 למהפכה הצרפתית, אזולאי קיבל את אות לגיון הכבוד, אות הכבוד החשוב ביותר המוענק בצרפת, הן לצרפתים או זרים, מטעם ממשלת צרפת. הוא גם מכהן במקביל כסגן נשיא במרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון בתל אביב, קבוצה שהונהגה בעבר על ידי אבא אבן.
בעוד "זהות ודיאלוג" חגגה את היובל ה-15 להקמתה, אזולאי הצהיר כי הוא גאה במיוחד בפעיליות האחרונות שלה. מלחמת המפרץ הביאה את יהודי פריז וארגונים ערבים יחדיו, במטרה לעבוד על מניעת קונפליקטים ערבים-יהודים בזירה הצרפתית, כפי שאזולאי מציין, היכן ש"רוב הערבים ורוב היהודים הם ממוצא צפון אפריקאי".
אזולאי מדווח כי המאמץ של הארגון צלח, וזה הביא בשורות טובות לעתיד של שיתוף הפעולה בזירה הרחבה יותר, "הודות למאמצים היוצאים מן הכלל והרצון הטוב משני הצדדים", אזולאי אמר בזמנו, "יכולנו, יחדיו, להביט מעבר למלחמה במפרץ ולשמור בפרספקטיבה שמה שהכי חשוב היא האיכות של יחסי ערבים-יהודים".
אזולאי מוסיף כי "כמובן שזה אינו מספיק, אבל סוף סוף דיברנו על שלום". אזולאי צוטט כאומר, "הפלסטינים והישראלים דנים בתנאים שיש למלא אותם, אז זה, בסופו של דבר, כאשר כולם יושבים סביב אותו שולחן, יהיה באופן פסיכולוגי ותרבותי שונה."
משפחתו.
בתו, אודרה אזולאי, היא פוליטיקאית צרפתייה. בפברואר 2016 נבחרה לכהן כשרת התרבות בממשלתו השנייה של מנואל ואלס, ובאוקטובר 2017 נבחרה לתפקיד מזכ"ל אונסק"ו.
גימלה
פייר וז'יל
פייר וז'יל (בצרפתית: Pierre et Gilles) הוא כינויים של צמד צלמים צרפתיים. פייר קומואה (Pierre Commoy) נולד בשנת 1950 בעיר לה רוש-סור-יון, ז'יל בלאנשאר (Gilles Blanchard) נולד בשנת 1953 בעיר לה האבר (Le Havre). יצירתם של השניים מזוהה עם תצלומי סטודיו בסגנון קיטש או קאמפ, ובהם התייחסות לתרבות הפופולרית ולתרבות הומוסקסואלית ולהומוארוטיקה.
בשנת 1974 החל ז'יל בהתכתבות רבת שנים עם האמנית הצרפתייה אנט מסאז'ה (Anntte Messager). הוא עבר לפריז והתחיל בקריירה של צייר ומאייר. באותה עת עבר לפריז גם פייר, שם הוא התחיל בקריירה של צלם במגזינים כגון "Rock &amp; Folk", "Dépêche-mode" ו"Interview". השניים נפגשו בשנת 1976 באירוע בבוטיק של חברת האופנה קנזו (Kenzo Takada) ועד מהרה חלקו השניים דירה וסטודיו. החל משנת 1977 החלו השניים ליצור את עבודותיהם במשותף, כשהם משלבים בין טכניקת הצילום לבין טכניקות ציוריות וקולאז'. בשנת 1983 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של השניים בגלריה פריזאית.
ברבים מתצלומיהם של פייר וז'יל מוצגים דוגמנים ודוגמניות בתבניות חשיבה והצגה מוכרות. הדוגמנים מצלמים דמויות כגון קדושים נוצריים ודמויות מן מיתולוגיה היוונית. סגנון הצילום מדגיש את האופי המלאכותי של הייצוג על ידי שימוש בתפאורה, באביזרים ובתלבושות תיאטרליות, וכן על ידי שימוש בתאורה דרמטית ובאיפור כבד ההופך את גוף הדוגמנים לדמויות אידיאליות. רבים מן הדוגמנים הם דמויות מפורסמות כגון הזמרות מדונה, קיילי מינוג, השחקנים ז'ולייט גרקו קתרין דנב וז'אן מאריס (Jean Marais) וסלבריטאים (אמנדה לפור).
פן בולט נוסף בעבודתם הוא הפרשנות ההומואירוטית לדמויות השונות, אשר מבליט את מיניותם של הדוגמנים. חלק מן העבודות אף מושפע מתצלומי פורנו ומציג עירום גברי.
בית החולים מאיר רוטשילד
בית החולים מאיר רוטשילד הוא בית חולים יהודי מהראשונים שנוסד בירושלים, במחצית השנייה של המאה ה-19, ביוזמת הברון ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד. בתחילה שכן בית החולים בעיר העתיקה, ובשנת 1888 עבר לרחוב הנביאים, למבנה מיוחד שנבנה עבורו. בשנת 1918 החל לפעול במבנה בית החולים הדסה, עד 1939, אז עבר בית החולים להדסה הר הצופים. החל משנות ה-40 של המאה ה-20 החלו לפעול במקום מוסדות חינוך לבנים ולבנות, ובשנת 1970 נוסדה במקום מכללת הדסה, בתהליך גדילה מתמשך המכללה משמשת במבנה ההיסטורי כחלק ממכללת הדסה, לצד מבנה מודרני שנבנה עבור המכללה.
רקע היסטורי.
בירושלים העות'מאנית של המחצית הראשונה של המאה ה-19 לא היו בתי חולים, ולחולים לא היה מוסד רפואי מסודר אליו ניתן לפנות בעת הצורך. משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, הזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ותנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים. מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, מאחר שראה בה איום חילוני על דרכי החיים המסורתיות. בכוחו ומעמדו הכלכלי כפה הארגון את עמדותיו על יהודי ארץ ישראל.
במכתב אל הראשון לציון, הביע מנהל הארגון את דעתו נגד הקמת בית חולים יהודי, ונגד העסקת רופא יהודי "העלול להחדיר מינות וכפירה לירושלים".
המאה ה-19 לא היטיבה עם ארץ ישראל, ומצבם של היהודים בה החמיר בעקבות מלחמת מוחמד עלי (שליט מצרים) עם האימפריה העות'מאנית. יחד עם המלחמה בא רעב ועימו מגיפות חולירע, טיפוס ומלריה. בסופו של העימות, בשנת 1840, החזירו הטורקים לידם את השלטון על ארץ ישראל. באותה תקופה התגברה השפעתן של המעצמות הזרות בארץ, וקונסולים מטעמן פעלו באופן נמרץ בירושלים.
בשנת 1838 פתח הקונסול הבריטי מרפאה בירושלים, ובשנת 1844 הפכה מרפאה זו לבית החולים של המיסיון האנגלי, שמשך יהודים נזקקים על ידי אספקת מזון כשר, קביעת מזוזות בדלתות, ובעיקר בהצעת שירות רפואי, תרופות, מזון וביגוד חינם.
על רקע התחרות מצד המסיון האנגלי, גברה לבסוף עמדתו של משה מונטיפיורי, וד"ר שמעון פרנקל הגיע מגרמניה ארצה ב-1843, ופתח את בית החולים היהודי הראשון בירושלים ובארץ ישראל.
הקמת בית החולים בעיר העתיקה.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הביאה עימה משבר נוסף ליישוב היהודי בארץ ישראל. מלחמת קרים גרמה לגל חדש של רעב וחולי, והצורך בבית חולים מודרני בירושלים לא היה ניתן יותר לדחייה. הברון יעקב דה רוטשילד אביו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הוא שסיפק את המימון, ודחף לקבלת חסות של ממשלת אוסטריה לפתיחת בית החולים.
בשנת 1854 נפתח בית חולים יהודי בשם בית החולים מאיר רוטשילד בעיר העתיקה בירושלים. כהרגלו, מינה הברון אדם מטעמו לנהל את המוסד. הוא הפקיד את אלברט כהן, מנאמני משפחת רוטשילד על מלאכת הקמת בית החולים, ולאחר מכן על ניהולו.
מספר אברהם משה לונץ בספרו "מורה דרך בארץ ישראל וסוריה":
פעולת בית החולים בעיר העתיקה.