עוצמת אי החום העירוני משתנה במשך שעות היממה. לרוב הפער בטמפרטורות בין העיר לסביבה מגיע לשיא בשעות הלילה. בשעות החשכה התכסית מסביב לעיר מתקררת מהר יחסית, בעוד שהתקררות השטח העירוני איטית יחסית. בעיר נפלט חום רב שנאגר בשעות היום (מכבישים וממבנים), נמשכת השפעת אפקט הקניון, ונמשכת פליטת החום מכלי רכב וממערכות הסקה וקירור.
לעיתים גם משתנים מוקדי הפצת החום בשעות היממה. כך למשל אזורי תעשייה ומוקדי תחבורה (כמו תחנות מרכזיות) מאופיינים בפעילות רבה בשעות היום, ולכן משמשים כמוקדים לפליטת חום ומזהמים. לעומת זאת, בשעות הלילה רמת הפעילות פוחתת מאוד, ולכן לעיתים הם דווקא קרים ביחס לאזורים אחרים בעיר, הפעילים ומוארים בשעות הלילה (כמו אזורי בילוי ושכונות המגורים).
לודוויג גוטמן
פרופסור סר לודוויג "פופא" גוטמן (3 ביולי 1899 - 18 במרץ 1980) היה נוירולוג יהודי בריטי יליד גרמניה, אשר ייסד את אולימפיאדת הנכים. נחשב לאחד מאבות ספורט הנכים.
קורות חיים.
גוטמן נולד בטושק, בשלזיה עילית שבאימפריה הגרמנית (מאז תום מלחמת העולם השנייה משתייכת לפולין), בהיותו כבן 3 עברה משפחתו לקניגסהיטה. ב-1917, כאשר התנדב בבית חולים, פגש כורה פחם עם פגיעה בחוט השדרה שנפטר מאלח דם ולדבריו זה היה מה שגרם לו להתעניין בפגיעות נוירולוגיות.
גוטמן התחיל את לימודי הרפואה שלו ב-1918 באוניברסיטת ברסלאו . אחרי שנה עבר לאוניברסיטת פרייבורג וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1924. גוטמן התמחה בנוירולוגיה ובנוירוכירורגיה וב-1933 נחשב אחד מהנוירוכירורגים הטובים בגרמניה והיה בעל שם מקצועי מוכר ברחבי אירופה. עם עליית הנאצים לשלטון וההגבלות שהוטלו על רופאים יהודים, הותר לגוטמן לעבוד רק בבית החולים היהודי בברסלאו, שם התמנה להיות מנהל בית החולים.
הגירה לבריטניה.
בתחילת 1939 נשלח גוטמן לפורטוגל לטפל בחבר של הדיקטטור הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה סלזר, והצליח לקבל גם אשרה מיוחדת עבור משפחתו (אשתו אלזה, וילדיו דניס ואווה). מפורטוגל הגיע לבריטניה, שם, בזכות תמיכה של המועצה לאקדמאים בסיכון זכה למעמד של פליט וקיבל עבודה בבית חולים רדקליף שבאוקספורד, שם גוטמן המשיך את המחקר על פגיעה בעמוד השדרה.
סטוק מנדוויל.
ב-1943 התבקש גוטמן על ידי ממשלת בריטניה להקים את מרכז פציעות הלאומי בבית חולים "סטוק מנדוויל" בבקינגהאמשייר שבדרום אנגליה, כשהמרכז נפתח ב-1 בפברואר 1944, גוטמן מונה למנהלו (תפקיד שמילא עד 1966). כמומחה הראשון במעלה בבריטניה לטיפול בפציעות בעמוד שדרה, היה מופקד על הטיפול בנפגעי עמוד השדרה. בשנות ה-40 חלה עלייה בכמות נפגעי עמוד השדרה בבריטניה, הן מבין נכי מלחמת העולם השנייה והן מבין נפגעי מתקפות הבליץ על האוכלוסייה האזרחית.
גוטמן האמין כי ספורט היא השיטה העיקרית לטיפול ושיקום אנשי צבא פצועים, ספורט יכול לעזור להם לבנות מחדש כוח פיזי ואת הכבוד עצמי שלהם.
מייד עם תום המלחמה הוענקה לגוטמן אזרחות בריטית.
ב-1948 ייסד את משחקי סטוק מנדוויל, תחרות ספורט בין פגועים פיזית, המתקיימת מאז מדי שנה. ב-1960 אוחדו המשחקים עם אולימפיאדת הקיץ ואחת לארבע שנים הם נערכים כ"משחקים הפאראלימפיים".
ב-1949 ביקר גוטמן לראשונה בישראל ותרם לבניית מערכת לשיקום פצועי מלחמת העצמאות ומאוחר יותר, לשיקום נכי צה"ל. מאוחר יותר ביקר עוד מספר פעמים בישראל ותמך בענף השיקום במדינה.
ב-1961 ייסד את התאחדות הספורט האנגלית לנכים .
תוארי כבוד והנצחה.
ב-1950 זכה בתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), ב-1957 התקבל למסדר ג'ון הקדוש, ב-1966 זכה בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) ובתואר אבירות.
ב-1981 הונצח גוטמן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
מכון גוטמן בבדלונה שבספרד קרוי על שמו.
באוגוסט 2020 יצא סרט דוקומנטרי ב-Netflix בשם Rising Phoenix המספר על המשחקים הפאראלימפיים והחשיבות שלהם לספורטאים המשתתפים במשחקים, ובו קטעי ארכיון של גוטמן.
החשמלית של טביליסי
החשמלית של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ტრამვაი) היא חשמלית בטביליסי, גאורגיה, שנחנכה בשנת 1883 כקרון רתום לסוסים ופסקה לפעול בשנת 2006. במחצית השנייה של המאה ה-20 היו מעל ל-10 מסלולים, אולם לאחר מכן מספרם פחת.
היסטוריה.
הקרון הרתום לסוסים נוסד בטביליסי בשנת 1883. במקור עמד המרחק בין שני פסי הרכבת על 914 מ"מ, שהיה קטן יותר מהמקובל ברחבי האימפריה הרוסית (1,000 מ"מ או 1,524 מ"מ). קו הקרון הרתום לסוסים הראשון חיבר בין שדרות מיכאילסקי לרובע וורורנצוב ותחנת הרכבת. זמן קצר לאחר מכן נמתח קו נוסף לכיכר ירוואנסקי (כיום כיכר החירות ומספר הכרכרות גדל ל-556, מתוכן 439 כרכרות רתומות לשני סוסים ו-117 רתומות לסוס אחד. בשנת 1904 נסלל רחוב מכיכר מרג'ינשווילי לכיוון מעלה ונקרא רלוה מרג'ינשווילי והקרון עבר בה.
למרות התפתחות הקרון, בתחילת המאה ה-20 היה ברור כי הוא עתיד לחלוף מן העולם, ולכן הוחלט לבנות חשמלית מונעת בחשמל. החברה שבנתה את החשמלית הייתה חברה בלגית בשם "חברת החשמל הליוס" מהעיר קלן, שמוקדם יותר, בשנת 1902, הייתה שותפה בהקמת החשמלית של וולדיקווקז (וולדיקווקז). ב-25 בדצמבר 1904 נחנך קו החשמלית הראשון של טביליסי על קו קרון קודם כאשר הרוחב בין פסי המסילה היה 1,000 מ"מ. בשנת 1910 הופסק השימוש בקרון רתום לסוסים לגמרי. טביליסי הפכה לעיר השלוש-עשרה ברחבי האימפריה הרוסית שבה הופעלה חשמלית.
בשנת 1933 החלו לעבוד על העברת החשמליות למסילות רחבות יותר (1524 מ"מ), עבודות אלה הסתיימו רק בשנת 1942. בין השנים 1965-1970 הגיע אורך המסילות לכדי 105 ק"מ ו-299 קרונות. מאוחר יותר החל השימוש בחשמלית לקטון בהדרגה עד שבשנת 2000 היו רק 8 קרונות פעילים ובשנת 2003 רק ארבעה. בשנת 2005 נותר רק קרון אחד פעיל וגם הוא הפסיק לפעול בשנת 2006.
ההיסטוריה של החשמלית בטביליסי הסתיימה בסוף 2006. ב-30 בנובמבר של אותה שנה עדיין הפריך סגן ראש עיריית טביליסי, גיאורגי מלדזה, שמועות כי פעילות החשמלית עומדת להיסגר, אולם ביום למחרת יצאה עיריית טביליסי בהצהרה על החלטתה לסגור את החשמלית. ב-4 בדצמבר 2006 הפסיקו החשמלית של טביליסי והטרוליבוס של טביליסי לפעול.
אם המגבת ואם התיל
אֵם המגבת ואֵם התיל הוא כינוי לניסוי בפסיכולוגיה שנעשה בקופי רזוס ודווח על ידי הפסיכולוג החוקר הארי הארלו ואשתו מרגרט קואן הארלו בשנת 1965. הניסוי הפך לציון דרך בפילוסופיה של החינוך, בענפי פסיכולוגיה שונים כגון תורת האישיות ופסיכולוגיה התפתחותית ובתפיסת זכויות בעלי חיים באתיקה של המדע.
מהלך הניסוי.
החוקרים רצו לבדוק האם תינוקות נקשרים רגשית לאמהותיהם בזכות סיפוק צורכיהם החומריים או בזכות גילויי חיבה כמו ליטופים. לכן הם עיצבו ניסוי שבו הם הפרידו קוף רזוס תינוק מאמו ושמו אותו בכלוב שבו שתי בובות דמויות קופת רזוס בוגרת. בובה אחת הייתה עשויה מחוטי תיל והכילה בקבוק חלב (אֵם התיל). הבובה השנייה הייתה עשויה מספוג רך וצופתה במגבת (אֵם המגבת). שאלת המחקר הייתה: האם תינוק הרזוס יבלה את רוב הזמן עם אם התיל, המספקת רק צורך גופני, או עם אם המגבת, המספקת רק מגע רך?
תוצאת הניסויים הייתה ברורה: תינוק הרזוס בילה את מרבית זמנו עם אם המגבת וניגש אל אם התיל רק כדי לאכול. תוצאות אלה חזרו על עצמן עם תינוקות רזוס רבים ובווריאציות רבות של הניסוי. באחת הווריאציות שמו את שתי הבובות בסמיכות זו לזו ותינוק הרזוס נהג לשבת בזרועות אם המגבת ולמתוח את הצוואר כדי לשתות מאם התיל. בווריאציה אחרת היו שתי בובות מגבת שרק לאחת מהן היה בקבוק חלב ורק לשנייה הייתה מערכת חימום שמדמה חום גוף של קופה בוגרת. תינוק הרזוס העדיף לבלות את זמנו עם הבובה המחוממת.
החוקרים קיבלו השראה לעריכת ניסוי זה כאשר הם ערכו ניסויים על למידה עם תינוקות קופים שהופרדו מאמהותיהם. בניסוי על הלמידה הייתה שמיכת פיקה בכלובו של כל תינוק קופים והתינוקות הראו תגובות דיכאוניות כאשר השמיכות נלקחו אל הכביסה.
ביקורת.
הביקורת האתית נגד ניסויים אלה טענה שהם אכזריים כלפי תינוקות הרזוס וכלפי האמהות שתינוקות הרזוס נלקחו מהן אחרי הלידה. קופי רזוס הם יצורים דומים מאוד לבני אדם והם חשים סבל דומה בנסיבות דומות. מעבר לזאת, צירופן של אם המגבת ואם התיל גם יחד, לא סיפק את צרכיו הרגשיים של התינוק והקופים שהשתתפו בו פיתחו הפרעות תקשורת, נטיות אלימות וסטיות מין.
כיום, ניסויים בחולייתנים ובמיוחד בקופים, נזקקים לאישורים מיוחדים מועדת האתיקה. סביר שניסוי כזה היה מאושר היום בתנאי שייעשה במעט חזרות ובמעט וריאציות - כלומר היו מציעים לו חלופת צמצום.
הר חריף
הר חריף הוא הר בגובה של 1,012 מטר במערב הר הנגב, והוא השני בגובהו באזור לאחר הר רמון. ההר שוכן בגבולן של ישראל ומצרים ומאחר ונודעת לו חשיבות אסטרטגית, שוכן במקום מחנה של צה"ל.
במקום אתרים פרהיסטוריים מהתרבות החריפאית, תרבות של ציידים-לקטים משלהי התקופה האפיפלאוליתית, שהתקיימה לפני כ-12,000 שנה. כ-5 ק"מ מזרחית להר חריף שוכנים בורות לוץ.
מעסיק
מעסיק או מעביד הוא כל אדם וכל ארגון שנותנים לעובדים שכר בתמורה לעבודתם. לעיתים ניתן השכר לפי מספר שעות העבודה, ולעיתים לפי סכום שנקבע מראש לתקופת העבודה. כמו כן לעיתים מחולק שכרם של עובדים, ובכלל זה עובדים על בסיס משכורת, לשכר בסיס ולשכר עבור פעולות נוספות, כגון שעות נוספות.