ב־1997 קיבל את הפיקוד על יחידת אגוז סא"ל משה (צ'יקו) תמיר, איש חטיבת גולני. תקופתו באגוז התאפיינה בלחימה נחושה נגד חזבאללה. בין המבצעים הבולטים בתקופת פיקודו על היחידה היה מבצע נוף פראי, בספטמבר 1997, בו הרגו לוחמי היחידה בקרב את האדי, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה. גופתו, ביחד עם גופות לוחמי חזבאללה אחרות, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר אליה, שנהרג באסון השייטת. מבצע בולט אחר היה מבצע מהלך מבריק בו הוביל תמיר כוח לוחמים מהיחידה במבצע בלבנון כנגד חולית אבטחה של חזבאללה בכפר ע'נדוריה. במבצע נהרגו כשמונה מחבלים. מבצע בולט נוסף באותה עת היה מבצע "תיק פלילי" כנגד עמדות חזבאללה בהר דב. על תקופת שירותו ביחידת אגוז עוטר תמיר בצל"ש אלוף פיקוד הצפון.
לאחר הנסיגה מלבנון בשנת 2000 המשיכה היחידה את פעילותה בגבול הצפון, והתמחתה גם בלוחמה בגזרת הר חרמון, אך בד בבד החל שילובה בפעילויות של סיכול טרור בשטחי יהודה והשומרון ורצועת עזה. תחת פיקודו של תמיר ידעי לחמה היחידה במבצע חומת מגן, ובכלל זה בכיבוש המוקטעה ברמאללה. ב־20 ביולי 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה נהרגו חמישה מלוחמי יחידת אגוז ועוד 6 נפצעו, בקרב בגבול הצפון ליד היישוב אביבים. הכוחות עסקו בטיהור בונקרים של חזבאללה בכפר מארון א־ראס שבדרום לבנון. בקרב מארון א־ראס נהרגו, על פי דיווחי צה"ל, כ־20 מחבלים מארגון החזבאללה.
לאחר המלחמה ביצעה היחידה שורה של מבצעים התקפיים בתוך רצועת עזה, ביחד עם חטיבות גולני וגבעתי. באחד המבצעים, בינואר 2008, הרגו כוחות מהיחידה בסיוע שריון וחיל האוויר 18 מחבלים, בהם בנו של בכיר חמאס מחמוד א־זהאר. בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הרגו לוחמי היחידה כ־50 מחבלים בלחימה בשכונת שג'אעיה. ביום ה־14 למבצע נפצע קשה מפקד היחידה, סא"ל יונתן רום, כתוצאה מפגיעת טיל נ"ט. את מקומו תפס מפקדה הקודם של היחידה, פיני יוסף, שהוביל אותה בלחימה ברצועת עזה.
ב־24 בדצמבר 2015 נערך טקס הפרידה מחטיבת גולני, וב־27 בדצמבר עברה היחידה לחטיבת עוז.
ב-12 בינואר 2022 נהרגו רס"ן איתמר אלחרר ורס"ן אופק אהרון שניהם מפקדי פלגות מהיחידה בבסיס נבי מוסא מירי דו-צדדי עם חברם ליחידה.
גיוס ליחידה והכשרת הלוחם.
מועמדים שהיו במסלול מיונים ליחידות מובחרות (כמו סיירת מטכ"ל, שייטת 13), יכולים להיבחר על ידי היחידה ולהתמיין אליה. מעטים מהלוחמים המצטיינים בגיבוש ליחידות הממיינות של חטיבת גולני מגיעים אף הם ליחידה.
משך מסלול לוחם ביחידת אגוז נמשך בין 14–16 חודשים והוא כולל: טירונות חי"ר ואימון מתקדם (5 וחצי חודשים); שלב מכין (חודש וחצי); שלב לחימה בסיסי; ניווטים, קורס צניחה, קורס לוחמה זעירה, קורס לוט"ר, שלב לחימה מתקדם הכולל: לוחמת שטח בתנאים שונים (אזורים מיוערים, לחימת סלעים, לוחמה בשטח בנוי הסוואה ועוד, אימונים בתנאים קיצוניים בחרמון וכדומה); קורס מ"כים סיירות והתמחויות ייעודיות ועוד.
בשנת 2019 נפתח בית הספר לקומנדו אליו מגיעים להמשך ההכשרה לאחר סיום שלב הטירונות בבא"ח גולני.
לוחמי היחידה נעלו בעבר נעלי חי"ר שחורות כאשר היו שייכים לחטיבת גולני. משעברו בשנת 2015 לחטיבת עוז הוחלפו הנעליים לצבע האדום. בנוסף עברו לענוד את תג חטיבת עוז. עם זאת, המשיכו הלוחמים לחבוש את הכומתות החומות. אולם החל מ-30 באפריל 2018 עברו לכומתות האדומות. לוחמי היחידה מצוידים ברובי M4A1 וחלקם נושאים גם אקדחים.
הדוויג והשארית העצבנית (מחזמר)
הדוויג והשארית העצבנית (או: הדוויג והאינץ׳ העצבני; באנגלית: Hedwig and the Angry Inch) הוא מחזמר מסוג מחזמר רוק אודות זמרת רוק ג׳נדרקווירית בדיונית ממוצא מזרח-גרמני בשם הדוויג, ולהקת הרוק שלה הנקראת ״האינץ׳ העצבני״. הליברית נכתבה על ידי ג'ון קמרון מיטשל והמוזיקה ומילות השירים נכתבו על ידי סטפן טראסק. הופעת הבכורה של המחזמר הייתה בשנת 1998 באוף ברודוויי, ומאז הוא הועלה במאות במות בהפקות מסביב לעולם.
סרט קולנוע המבוסס על המחזמר יצא בשנת 2001.
בשנת 2014 המחזמר עלה לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ניל פטריק האריס אשר זכה על הופעתו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
תקציר עלילה.
הקונספט של ההפקה הבמתית הוא שהקהל צופה במופע של כוכבת הרוק הג׳נדרקווירית הדוויג רובינסון, בזמן שהיא עוקבת אחרי סיור ההופעות (המצליח ממנה בהרבה) של כוכב הרוק טומי גנוסיס בכל המדינה. מדי פעם הדוויג פותחת דלת על הבמה כדי להקשיב למופע של גנוסיס, שמתקיים במקום צמוד. גנוסיס מתאושש מתאונה שכמעט הרסה את הקריירה שלו, שבה התנגש עם מכוניתו באוטובוס בית ספר בזמן שהיה תחת השפעת סמים וקיבל מין אוראלי מהדוויג. הדוויג נחושה לספר לקהל את הסיפור שלה.
הסיפר נע סביב דמותה של הדוויג - טרנסג'נדרית אמריקנית אשר נולדה כהנזל, נער נשי מברלין המזרחית אשר חובב פילוסופיה ומוזיקת רוק. הנזל נואש מחיפושיו אחרי אהבה במזרח ברלין של שנות ה-80 והוא מרגיש תקוע בעיר, עד שהוא פוגש בלותר, חייל בצבא האמריקאי. לותר מעודד את הטרנסקסואליות של הנזל המתבטאת בחבישת פאה ולבישת בגדי נשים. לבסוף מציע לותר להנזל להינשא לו ולבוא איתו לארצות הברית. אולם נישואים חד מיניים אינם אפשריים בארצות הברית ועל לותר והנזל להיות גבר ואשה אנטומיים. אמו של הנזל נותנת לבנה את השם שלה, הדוויג, ואת הדרכון שלה, ומאתרת רופא שיבצע עבורו ניתוח לשינוי מין.
הדוויג עוברת את הניתוח אך הוא נכשל, והיא נשארת עם שארית קטנה ולא מתפקדת של בשר בתור איבר מין, או כפי שהיא מתארת: "עם צלקת היורדת מטה כמו עיוות צדדי של פנים בלי עיניים". הדוויג עוברת לקנזס שבארצות הברית עם בעלה לותר שעד מהרה עוזב אותה לטובת גבר אחר ומשאיר אותה לבדה, באופן אירוני, בדיוק ביום שבו נפלה חומת ברלין והוכרז על איחוד גרמניה.
הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים קוריאניות אותה היא מכנה "השארית העצבנית". היא מגלה מחדש את אהבתה למוזיקה, ומתיידדת עם נער ביישן, נוצרי ולא מובן בשם טומי ספאק ובין השניים נרקם שיתוף פעולה מוזיקלי, כמו גם קשר רומנטי. הדוויג מעניקה לו את שם הבמה "טומי גנוסיס" אך כאשר הקשר מתפרק, טומי גונב את כל השירים שהדוויג כתבה איתו ובלעדיו והופך לכוכב רוק בקנה מידה עולמי כאשר הוא מתעלם מהדוויג ולהקתה החדשה ומותיר אותם להופיע בברים ומוטלים זולים ברחבי אמריקה כדי להתקיים.
השיר "מקור האהבה" (The Origin of Love) מבוסס על נאומו של אריסטופאנס בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, ובו הסבר על כך שבעבר היו שלושה מינים לבני האדם: "ילדי השמש" (שני גברים מחוברים), "ילדי האדמה" (שתי נשים מחוברות) ו"ילדי הירח" (גבר ואישה מחוברים). לכל מין היה גוף כפול ולו שני ראשים, ארבע ידיים וארבע רגליים. האל זאוס החליט בזעמו לפצל את בני האדם לשניים כאשר הוא מותיר כל מין בכמיהה לחצי שהופרד ממנו. הדוויג מאמינה שטומי הוא החצי השני שלה ובלעדיו לא תהיה שלמה לעולם. הדוויג מצהירה שיש בה דחף או להתאחד עמו מחדש, או להרוס אותו.
רקע.
המחזמר שאב השראה מחייו של מיטשל כבן לגנרל בצבא ארצות הברית אשר מופקד על המחלקה האחראית על מזרח ברלין הכבושה. המוזיקה במחזמר מבוססת על עידן הגלאם רוק של דייוויד בואי (אשר אף סייע בהפקת המחזה בלוס אנג'לס), כמו כן על השפעות של ג'ון לנון, מייסדי הפאנק-רוק איגי פופ ולו ריד ואמנים אמריקאים ובריטים אחרים משנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות אשר היו חלק מתופעת הג'נדר בלנדר של אותה תקופה.
בכורת המחזמר הייתה באוף ברודוויי בתיאטרון סנט ג'יימס ב-14 בפברואר 1998. במקור בוים והופק המחזה על ידי פיטר אסקין והוא זכה בפרס אובי של וילג' ווייס ובפרס "Outer Critics Circle" המוענק להפקות אוף ברודוויי מאז שנות ה-50. המחזמר הוצג עד שנת 2000, ועלה שוב מספר חודשים ב-2007.
היסטוריה.
דמותה של הדוויג במקור תוכננה להיות דמות משנה במחזמר. ההשראה לדמות הייתה גרושתו הגרמניה של קצין בצבא ארצות הברית אשר עבדה כבייביסיטר אצל משפחתו של קמרון, ובנוסף עבדה כזונה במדינת גארי שבקנזס. הדמות של טומי, עוצבה בתחילה כדמות הראשית והיא הייתה מבוססת על דמותו של מיטשל עצמו: שניהם הומואים, אביהם הוא איש צבא, היו קתולים אדוקים וחובבי מיתולוגיה.
הדוויג הפכה להיות הפרוטגוניסטית כאשר סטפן טראסק שכנע את מיטשל בשנת 1994 להופיע עם חומרים מוקדמים שלהם במועדון פאנק ניו יורקי בשם "Squeezebox". טרקס הוביל את להקת הבית ובן זוגו של מיטשל, ג'ק סטיב, ניגן בגיטרה בס. הצוות החליט שיש לפתח את הדמות דרך הופעות חיות ולא על במות התיאטרון, וזאת על מנת לשמר את אנרגיית הרוק. מיטשל הושפע רבות מרשימת מופעי הדראג של המועדון אשר הציגו גרסאות כיסוי ללהיטי רוק.
ההופעה הראשונה של הדוויג כללה גרסאות כיסוי רבות עם מילים אשר נכתבו מחדש כדי לספר את סיפורו של הדוויג: השיר "Oh Well" של פליטווד מק, "See No Evil" של טלוויז'ן, "Whole Wide World" של רקלס אריק, "The Death of Samantha" של יוקו אונו, "Non-Alignment Pact" של פרה אובו, "Half Breed" של שר, "Boys Keep Swinging" של דייוויד בואי ו-"Femme Fatale" של ולווט אנדרגראונד.