בשנות השישים ריץ' קבלה הכרה שבאה לידי ביטוי במלגות שהות ופרסים בארצות הברית ואירופה. ב-1963 היא פרסמה את ספר שירה שלישי "Snapshots of a Daughter-in-Law" שהיה אישי יותר מקודמיו ובחן את הזהות הנשית שלה. השירים משקפים את המתחים שחוותה כאם ובת זוג ומסמנים את תחילת שינוי תפיסתה בנושא.
בשנת 1966 עברה המשפחה לניו יורק. ריץ' החלה את פעילותה הפוליטית בשמאל החדש, בתנועת התנגדות למלחמה, זכויות אזרח ובתנועה פמיניסטית. באותה השנה אלפרד קונרד, בעלה, קיבל משרה הוראה בסיטי קולג' של ניו יורק. היא הצטרפה למחאת המס של הסופרים והעורכים כמחאה על המלחמה בווייטנאם. באותה התקופה היא פרסמה שלושה ספרי שירה "Necessities of Life" (1966), "Leaflets" (1969), and "The Will to Change" (1971). ספרי השירה שיקפו תוכן פוליטי רדיקלי ועניין מבנה השירה.
החל משנת 1967 ריץ' הרצתה במכללת סווארת'מור ולימדה כתיבה כמורה מן החוץ בבית הספר לאומנויות של אוניברסיטת קולומביה. כמו כן היא לימדה בתוכנית לסטודנטים מוחלשים באוניברסיטת ניו יורק. הוראה הפכה לחלק בלתי נפרד מחייה. ריץ' וקונרד ארחו בביתם אירועי גיוס משאבים לתנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם ולפנתרים השחורים, אולם מתחים בין בני הזוג הובילו לפרידה וריץ' עזבה את הבית באמצע שנת 1970. כמה חודשים לאחר מכן, אלפרד קונרד שם קץ לחיו.
בשנת 1974, כתבה ריץ' פרסמה את הספר "Diving Into the Wreck" וזכתה עמו בפרס הכתיבה הלאומי לספרות. את הפרס הייתה אמורה לקבל עם אלן גינסברג. ריץ' סירבה לקבל את הפרס כאישה יחידה, ודרשה לקבלו עם עוד שתי סופרות שהיו מועמדות לקבל את הפרס - אליס ווקר ואודרי לורד - ולהקדישו לכל הנשים שקולותיהן אבדו ולאילו שקולן טרם נשמע בעולם הפטריארכלי. ריץ' לימדה מתחילת שנות השבעים, תקופות שונות באוניברסיטת ברנדייס ובקולג' לנשים, קולג' ברין מור.
אדריאן ריץ' חייה בזוגיות עם הסופרת מישל קליף משנת 1976 ועד יום מותה. הן הכירו כשקליף עבדה כעורכת בהוצאת הספרים שהוציאה את אחד מספריה של ריץ.
השפעתה של ריץ' על התנועה הפמיניסטית.
ב-1976, היא פרסמה את ספר בנושא אמהות - "ילוד אישה". ילוד אישה הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהגות הפמיניסטית ונחשב לאבן יסוד בעיצוב השקפת עולמן של נשים רבות. בספר זה תיארה ריץ' במחקר נרחב כיצד התרבות הפטריארכאלית משפיעה על מוסד האמהות כגורם לקביעת גורלה של האישה. ספרה של ריץ' כולל גם תיאורים וחוויות אישיות (כאם ובת), אוטוביוגרפיות מעולמה הפרטי הממחיש את מה שעובר על האישה. הטענה המרכזית בספר היא שאמהוּת היא גם המציאות הפרטית שנשים חוות כאמהות וגם מוסד חברתי שמגביל נשים לתפקידי טיפול וטיפוח. ריץ' מתארת את תחושותיה אחרי לידת בנה הראשון: "איש אינו מזכיר את המשבר הנפשי הנלווה ללידת ילד ראשון, את פרץ הרגשות הקבורים עמוק עמוק כלפי האם, את המבוכה שבין כוח לחוסר אונים, של סבך התחושות בין הכניעה מזה ובין צמיחת כוח חדש... דקות אבחנה בשיאה העשויה להיות מבלבלת ומתישה".כמו כן, בספר זה התייחסה ריץ' ללסביות כעניין ציבורי ואישי כאחד: "נשאתי בתוכי את הלסבית המודחקת מאז גיל ההתבגרות ועתה היא מותחת את אבריה".
כעבור מספר שנים פרסמה ריץ' חיבור מכונן נוסף. ב"הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי" (1980) טוענת אדריאן ריץ' שהטרוסקסואליות אינו מצב "טבעי" לנשים והוא נכפה עליהן באמצעות מוסדות חברתיים. לטענתה הטרוסקסואליות עבור נשים אינה נטייה מינית או מהות ביולוגית, אלא מוסד חברתי שנכפה על נשים באמצעות אמצעים שונים, הכוללים חיזוקים, איומים ואילוצים. היא העמידה למבחן סיטואציות ומבנים חברתיים אשר משמרים את השליטה הגברית וכך מובילים לכפייה של הטרוסקסואליות על נשים. כך למשל, ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה מאדירים יחסים רומנטיים בין גברים לנשים; שימוש באלימות כלכלית ומינית הם כלים לשליטה בנשים; הסתרה והכפשה של יחסים אינטימיים בין נשים, היסטוריה לסבית ועוד. במאמר היא הציעה להגדיר מחדש את מושג הלסביות, בכך יצאה בקריאה לנשים לבחון את מידת ההטרוסקסואליות שלהן ואת יחסן ללסביות. ריץ' הייתה אחת מהאינטלקטואליות הראשונות שקראה תיגר על הרעיון כי הטרוסקסואליות היא הביטוי הטבעי של המיניות האנושית, וכי צורות אחרות של מיניות הן יוצאות דופן סוטות. המושג לסביות, לפי ריץ', מובנה באמצעות שני מושגים: הקיום הלסבי והרצף הלסבי. הקיום הלסבי הוא כל סוגי האינטימיות הקיימים בין נשים - חברות, תמיכה, אהבה ומשיכה. הרצף הלסבי טוען שאין דיכוטומיה בין לסבית לסטרייטית אלא יש רצף של קשרים בין נשים, שמיניות לסבית היא רק אחת מהן. ריץ' טענה כי כל הנשים לסביות מטבען וההטרוסקסואליות נכפתה עליהן על ידי הגברים. זאת ועוד שהמבנה הכלכלי חברתי בחברה פטריארכלית הוא הסיבה לקבלת יחסים הטרוסקסואליים כמובן מאליו לנשים שחיות בחברה זו. לפי הגדרתה של ריץ', ההטרוסקסואליות הכפויה על המין הנשי הוא מוסד בסיסי של הדיכוי הגברי. ריץ' קראה תיגר על מחיקת הקיום הלסבי בהיסטוריה, במחקר ובספרות בכלל ובשדה הפמיניסטי בפרט.
פרסום המאמר עורר תגובות מעורבות. פעילות פמיניסטיות ראו במאמר המשגה חדשה ומרעננת ליחסים בין נשים ואפשרות לדיאלוג מחודש בתוך התנועה הפמיניסטית בין זרמים שונים. אחת הביקורות טענה שריץ' שמדגישה את הזהות הנשית כבסיס לפעילות לסבית ומתעלמת מן הפן המיני שבזהות לסבית. הטרוסקסואליות כפויה לא מתייחס לכך שמיניות היא חלק מזהות נשית וכך מנציח את הרעיון שנשים אינן יצורים מיניים. ביקורת נוספת שעלתה נגד המאמר, שהניסיון להגדיר לסביות במונחים פמיניסטיים אינה מערערת את תפיסת "התקינות המינית" ולמעשה עשויה לייצר בתוך התנועה הפמיניסטית נורמות חברתיות חדשות שמדכאות מיניות נשים במקום לשחרר ולאפשר מגוון זהויות מיניות לנשים.
ריץ' התייחסה לביקורות: "בשלוש השנים שעברו מאז כתבתי את "הטרוסקסואליות כפויה" - באנרגיה זו של תקווה ותשוקה, האווירה החברתית הפכה לשמרנית יותר והלחצים לקונפורמיות גברו. המסרים של הימין החדש לנשים הם שאנחנו רכושם הרגשי והמיני של גברים, ושאוטונומיה ושוויון של נשים הם איום על המשפחה, הדת והמדינה".
פעילויות נוספות.
החל מסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות התשעים ריץ' לימדה במספר אוניברסיטאות ומכללות ברחבי ארצות הברית. ב-1979 היא קבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סמיס. בשנים הללו היא פרסמה שלושה קובצי שירה: "Your Native Land, Your Life" (1986), "Blood, Bread, and Poetry" (1986), and"Time’s Power: Poems 1985–1988" (1989).
ב־1988 אדריאן ריץ' ייסדה עם רות אתקין את המגזין "גשרים: מגזין לפמיניסטיות יהודיות וחברותינו" ("Bridges: A Journal for Jewish Feminists and Our Friends"). ריץ הייתה העורכת של כתב העת שעסק בקשר בין הפרטי לציבורי בחיים של נשים יהודיות. ספר "An Atlas of the Difficult World" (1991) זכה בשני פרסים לאחר שהתפרסם.
אדריאן ריץ' הייתה מחלוצות החשיבה הלסבית פמיניסטית, ראתה עצמה כאקטיביסטית פוליטית, היא האמינה שיש להעלות על נס את מעמד האישה על תפקידיה, תכונותיה וסביבתה. היא ראתה בעצמה כלי לעדות ולמחאה על מצבן של הנשים, עניים, שחורים, לסביות ובני העולם השלישי. בתחילת שנות ה-2000 היא השתתפה בפעילות מחאה נגד המלחמה בעיראק שכללו גם הקראה של שיריה. ריץ' שאפה ליצור שפה חדשה אשר תוביל לשינוי חברתי. היא הדגישה בנאומיה ובכתביה את הרקע היהודי ממנו באה, יצאה כנגד גזענות, מיליטריזם, ניצול קפיטליסטי ואנטישמיות וחשה הזדהות עם נשים כהות עור ועניות.
אדריאן ריץ' נפטרה ב-27 במרץ 2012 בגיל 82. מותה היה תוצאה של דלקת מפרקים שיגרונית.
קייראג
הבזק הליום
הבזק הליום הוא תהליך אשר מתרחש בכוכבים במסה בינונית לאחר סיום חייהם ככוכבי הסדרה הראשית. תוך כדי הפיכת הכוכב לענק אדום, הליבה שלו עוברת קריסה כבידתית והגז שבה עובר למצב של חומר מנוון כלומר חומר המוחזק על ידי לחץ ניוון, שהוא לחץ הנובע מעקרון האיסור של פאולי. כתוצאה מתחילת היתוך הליום בליבה המנוונת, מתחילה תגובת שרשרת מהירה ועוצמתית, אשר גורמת תוך זמן קצר לגידול דרסטי בתפוקת האנרגיה בליבה.
התהליך כפי שהוא מתואר בהמשך הוא תוצאה של מודליים אסטרופיזקליים ממוחשבים. קיימים גרמי שמים אותם מסווגים כאובייקטי הבזק הליום, לדוגמה אובייקט סקוראי .
תיאור התהליך בכוכב.
מעבר שלב בחיי כוכב.
כאשר כוכב בעל מסה בינונית אינו מסוגל להמשיך להתיך מימן, השלב הבא בחייו הוא ענק אדום. המעבר הוא הדרגתי ונמשך לפרק זמן של מיליארדי שנים, כאשר לשמש שלנו, לדוגמה, המעבר ייקח כמיליארד שנים, ולכוכבים בעלי מסה קטנה יותר יידרש אף יותר זמן.
בסיומו של המעבר, ליבתו של הכוכב עשירה בהליום (תוצר היתוך המימן), מהווה כ-30% ממסת הכוכב ודחוסה לנפח קטן מאוד, בערך פי שניים עד שלושה מנפח כדור הארץ. בצפיפות גבוהה זו, החומר בליבה לא מתנהג כמו גז רגיל, אלא כחומר מנוון.
התנהגות חומר מנוון.
התנהגותו של חומר מנוון שונה מזו של גז רגיל. בגז רגיל, הקטנת הנפח (דחיסה) גורמת לעליה בטמפרטורה ואיתה גם עליה בלחץ כלפי חוץ, אשר גורם להתפשטות הגז והתקררותו, עד שמושג איזון בין כבידה ללחץ תרמי, הנקרא באסטרופיזיקה שיווי משקל הידרוסטטי. התנהגותו של חומר מנוון לעומת זאת, מזכירה יותר מצב מוצק: הוא אינו יכול להתרחב ולכן גם לא מתקרר. הסבר שקול הוא שבחומר מנוון, עלייה בטמפרטורה לא גורמת לשינוי לחץ ואין מה שיאזן את ההתחממות.
הבזק הליום בליבה.