במשך כל התקופה נותרה ירושלים עיר פרוזה (ללא חומות). בתחילה נומק הדבר בפחד מפני השתלטות צלבנית חוזרת תוך לכידת העיר והתבצרות בה. בהמשך נבע הדבר מחדלון השליטים החילונים, מחוסר בתקציב (ששימש רובו ככולו לפעילות דתית), ומרצון למצב את מעמד העיר כעיר קודש בלא סממנים של צבא.
עד שנת 1376 הייתה ירושלים חלק ממחוז ("ולאיה") עזה (ולעיתים דמשק). בשנה זו זכתה העיר, כתוצאה מפוליטיקה ממלוכית פנימית, למעמד של "ניאבה" (נפה) עצמאית, הכפופה ישירות לסולטאן. אך מבחינה מעשית דבר לא השתנה, ומושל העיר לא הועלה לדרגת "מלכ אל-אמראא" (נסיך הקצינים), כדרגתם של מושלי הניאבות של דמשק, חלב, צפת או עזה.
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים עיר דלה ביותר. היא ריכזה את תעשיית הכותנה שגודלה בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפטים וסוחרים. ענף כלכלי נוסף היה ענף השירותים שניתנו לעולי הרגל. בתקופה הממלוכית התגבר זרם העולים לרגל (בערבית: זיארה, زِيارة) - נוצרים, מוסלמים ויהודים. הם התרכזו בירושלים, והשירותים שניתנו להם (הארחה, לינה, בתי מרחץ, מסחר זעיר, הדרכה בשטח וכתיבת מדריכים, וכדומה) היו מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
מאפיין חשוב נוסף של התקופה הוא שבכל 250 שנות השלטון הממלוכי ירושלים לא נכבשה ולא נהרסה, והייתה בה המשכיות של בנייה ושיקום.
ההרכב הדמוגרפי.
בירושלים התרכזו, כאמור, קצינים מודחים מכל קצוות האימפריה שהיוו את העילית החילונית בעיר. יחד עמם היגרו לעיר מוסלמים מבוכרה, פרס, הודו, אפגניסטן, כורדיסטן ואף מאפריקה. חלקם פליטי ההתקדמות המונגולית וצבאות טימור לנג, וחלקם עבדים שהשתחררו משירות. בדרום-מזרח העיר התבססה השכונה המוגרבית, כלומר של יוצאי צפון אפריקה, צאצאי לוחמים מצבאו של צלאח א-דין שנותרו בעיר והקימו בה משפחות. אנשי דת מוסלמים הגיעו מכל קצווי העולם המוסלמי, ובהם קבוצה חשובה של סופים, מעין נזירים-הוגים מוסלמים. בצפון-מזרח העיר החלה להתיישב קבוצה של צוענים.
כמו כן, שכנו בעיר מיעוט נוצרי ומיעוט יהודי קטן (ראו להלן ). ב-1267 העיד הרמב"ן על המצאות 2,000 מוסלמים, 300 נוצרים ושתי משפחות של אחים יהודים העוסקות באמנות צביעת הצמר. יותר ממאתיים שנים לאחר מכן, בשנת 1481, מסר הנוסע משולם מוולטרה:
בצד האוכלוסייה הקבועה, מלאה ירושלים עולי רגל נוצרים, יהודים ומוסלמים, במספרים שלעיתים הכפילו את אוכלוסיית העיר הקבועה. כן שהה בירושלים חיל מצב בן כמה עשרות חיילים, ששימשו במשימות שיטור ובסיסם היה במצודה ("מגדל דוד"). חיילים אלו היו אחראים על מצעד הערב, שבו חזרו מתפילתם בהר הבית אל המצודה וחצו את העיר בליווי תופים וחלילים.
הבנייה הממלוכית בירושלים.
אחד העקרונות החשובים ביותר של הסולטנות הממלוכית היה שממלוכ הוא רק דור ראשון, כלומר מי שנמכר בעודו נער לעבדות, חונך, אומן ואוסלם, חי בקסרקטין והיה חלק מהצבא המובחר. רק אלה שעמדו בהגדרה זו יכולים היו לתפוס עמדות בכירות בממשל. עמדות אלו, שכללו אחיזה ברכוש, לא היו ניתנות להורשה. בנו של ממלוכ לא יכול היה להיחשב ממלוכ בהיותו מוסלמי מלידה, ועל כן היה מנוע מלשאת במשרה רשמית. העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה שבה הממלוכ מקדיש את רכושו בחייו להקדש (וקף) תוך מינוי בן-משפחה למנהל נכסי ההקדש. לפי החוק הגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש, וכך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו. רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני-דת בירושלים.
הבנייה הממלוכית התרכזה בשלושה אזורים בעיר:
הבונה העיקרי של העיר היה סיף א-דין תנכיז א-נאסרי. תנכיז היה מושל דמשק בין השנים 1312–1340, בימי שלטונו של הסולטאן מוחמד אבן-קלאון, שבזמנו הגיעה האימפריה הממלוכית לשיאה. בשנים אלה שינה תנכיז את פניה של ירושלים באמצעות מיזמי בנייה גדולים וחשובים. אחד העיקריים שבהם היה הקמתו של שוק הכָּתָנִים. מכלול זה, שוק מקורה באורך מאה מטרים, הוביל אל שער שנפרץ בחומת הר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين) בדיוק מול כיפת הסלע, והיה שער הכניסה המרכזי והעיקרי להר. בשוק הוקמו גם שני בתי-מרחץ (חמאם אל-עין וחמאם א-שיפא) וחאן (בשטחו ממוקם כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס), כך שהדרך אל השער הראשי של המתחם המקודש עברה דרך מתחם מסחרי חילוני - עובדה שמעידה על כוחו הרב של תנכיז אל מול הממסד הדתי. חלק מהכנסות השוק ובתי המרחץ הוקדשו להקמתו ולמימונו של המבנה הממלוכי המפואר ביותר בירושלים - מדרסת תנכזיה, המוכרת כיום כ"מחכמה". התנכיזיה נבנתה בשנת 1329 והיא המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסה אשרפייה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר. מוג'יר א-דין כינה אותה "זו שאין מושלמת ממנה בין המדרסות". התנכיזיה שימשה מאז ועד היום כמוקד שלטוני. בימי הממלוכים היה במבנה בית דין להתדיינות בין מוסלמים לשאינם מוסלמים. בימי העות'מאנים שכן במבנה בית המשפט העליון. היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים, וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים. כיום נמצא במקום בסיס של משמר הגבול.
מימון לבנייה הרשמית והפרטית, וכן מימון לפעילות הדתית, הושגו בדרך של הקדשת נכסים ושטחים חקלאיים מניבים בכפרים שבסביבת ירושלים. כך, למשל, הוקדשו אדמות הכפר מלחה למימון מדרסת החסנייה.
מבני דת.
הממלוכים כמעט ולא בנו מסגדים בירושלים. מסגד אל-אקצא שימש לכל הצרכים של תפילת יום השישי, ולתפילות אחרות אין המוסלמי זקוק למסגד ייעודי. בנוסף לכך, בכל מדרסה היה חדר עם מחראב ששימש לעת הצורך לתפילה. עם זאת, הממלוכים בנו צריחים סביב להר הבית (צריח שער השבטים, צריח השלשלת ליד שער השלשלת, צריח בני ע'יינם בפינה הצפון-מערבית של ההר וצריח פח'ריה בפינתו הדרום-מערבית) וצריחים אחרים להשגת שליטה בנוף העיר. כך למשל צריח מסגד עומר וצריח הח'נקה צלחיה, שנבנו ב-1466 בצמוד לכנסיית הקבר כחלק ממאבק שליטה, והם גבוהים מכיפתה במספר סנטימטרים.
מבנים על הר הבית.
מרכז פעילות הבנייה הממלוכית היה בהר הבית. הבנייה בהר הייתה פריווילגיה שלטונית, וכמעט לא נבנו בו מבנים בהקדש אישי פרטי (יוצא דופן הוא השופט פח'ר א-דין, שהקדיש את הח'נקה פח'ריה בקרן הדרום-מערבית של הר הבית). הבנייה התרכזה בצפון ההר ובמערבו. הר הבית הוקף מצפון וממערב בסטווים מפוארים, שבהם נכללו גם הכניסות למדרסת האשרפייה והאסערדיה. השליטים הממלוכים הם שהקימו את המקשתים הידועים כ"מאזני יום הדין", אשר מקיפים את המשטח המוגבה שעליו ניצבת כיפת הסלע. תנכיז הקים את מבנה הטהרה הידוע כ"כוס" בין כיפת הסלע למסגד אל-אקצא. במאה ה-14, בשם הסולטאן קאיתבאי, נבנו דוכן הקיץ, שהוא מינבר (עמדת דרשן) חיצונית והסביל הקרוי על שמו.
תורבות.
תורבה היא מבנה קבר של נכבד. זהו מבנה בצורת קובייה, שצלעו באורך 2-3 מטר ועליה כיפה הבנויה על גבי תוף.
בירושלים לפחות שלוש תורבות שמורות היטב:
מבנים אחרים.
אכסניות - בין המבנים הראשונים שנבנו בירושלים על ידי הממלוכים היו אכסניות לטובת עולי הרגל (רִבָּאט). כבר ב-1266 יזם הסולטאן ביברס הקמת אכסניה לעולי רגל מוסלמים, כדי לשפר את מעמדם בעיר לעומת עולי הרגל הנוצרים. מבנה אכסניית ביברס ניצב במקום שבו נמצא כיום שער האריות. מבנה האכסניה לא שרד, אך ה"אריות" (למעשה ברדלסים, סמלו של ביברס) שמצידי השער הם כנראה שריד ממבנה האכסניה. כמו כן הוקמו בסוף המאה ה-13 רבאט אל-מנצורי (ביזמת הסולטאן קלאון), רבאט כורד ורבאט עלאא' א-דין. מאוחר יותר, במאה ה-14, בנה תנכיז את רבאט א-נִסָאא (אכסניית הנשים), ושתי שפחות משוחררות מטורקיה הקימו את רבאט אל-מרדיני ברחוב באב חוטא. האכסניות ביוזמה פרטית נבנו לצורכי אירוח של עולי רגל בני מוצא קרוב למוצאם של המקדישים.
חאנים - תנכיז הקים את החאן הראשון בתוך העיר, בשוק הכתנים, עבור סוחרים מוסלמים. בשנת 1386 הקים הסולטאן ברקוק חאן מיוחד לסוחרים זרים, הוא חאן אל-סולטאן הניצב בדיוק במרכז העיר העתיקה, סמוך לשווקים. החאן נבנה כחצר מוקפת חדרי מגורים בשתי קומות. הסוחרים הורשו לבצע מסחר בחצר החאן, ורק בה. מוג'יר א-דין מוסר כי הכנסות החאן השנתיות, בסך ארבע מאות דינר (סכום ניכר) מהספקת לינה ושירותים, היו קודש לאחזקת מסגד אל-אקצא.
ארמון הגבירה טוּנשוּק - מבנה יוצא דופן במרכז הרובע המוסלמי של היום (בין מעלות המדרשה לרחוב הסראיה). הגברת טונשוק הייתה פילגשו של אמיר ממלוכי בשם מוטפר א-דין. היא שהתה בירושלים בין השנים 1391-1398 ובנתה את הארמון המפואר. עם מותה ב-1398 נקברה בתורבה מול הארמון מעבר לסימטה. הארמון שימש לימים כבניין המשרדים הראשי של השלטון העות'מאני (הסָרָאיָה).
אספקת מים.
אספקת המים לירושלים הייתה מאז ומתמיד נושא בעייתי. הראשון בתקופה הממלוכית שהסדיר אספקה סדירה של מים להר הבית היה עלאא' א-דין, הממונה על ההקדשים וחברו לגדוד של ביברס. כבר ב-1266 הקים מערכת הובלת מים להר לצורכי טהרה.
ב-1327 שיקם תנכיז את אמת המים התחתונה ששימשה עוד מימי הרומאים להובלת מים ממעיינות אל-ערוב ובריכות שלמה. הוא העמיד את תעלות הסביל של בריכת הסולטאן, והעביר אמה לאורך רחוב השלשלת להובלת מים אל ה"כוס" (אל-כאס), מבנה הטהרה שבנה על הר הבית. מפעל מים זה סיפק גם את המים הדרושים לבתי המרחץ בשוק הכתנים.