הקורטיזנות נחלקו לשני סוגים עיקריים: הסוג האחד, שכונה באיטליה cortigiana onesta, קורטיזנה הגונה, היו בנות לוויה רמות דרג ואינטלקטואליות. לסוג השני השתייכו קורטיזנות בנות המעמד הנמוך יותר ואלו כונו cortigiana di lume. ההבדלים בין הקורטיזנה ההגונה לקורטיזנה מן הסוג הנחות יותר נסבו בעיקר סביב הפריווילגיות והיחס להם זכו מהגבר עמו התרועעו. בעוד שקורטיזנה 'פשוטה' זכתה ליחס ולתמורה כספית נכבדים יותר מפרוצות הרחוב, הייתה מנת חלקה של קורטיזנה 'הגונה' יחס מלכותי של ממש והיא נהנתה מאורח החיים של בני המעמד הגבוה ביותר. קורטיזנות רבות של אצילים ובני מלוכה אירופיים שימשו הלכה למעשה כידועות בציבור שלהם וזכו לכבוד רב ולאזכורים תכופים באומנות.
הקורטיזנה ההגונה הייתה לרוב אישה מחונכת וחברותית ולעיתים קרובות ניהלה במקביל קריירה כבדרנית או אמנית. היא נבחרה בקפידה, בין השאר בשל נתוניה הפיזיים, ולעיתים בדומה לגיישה היפנית, הוכשרה לתפקיד, למדה את גינוני המעמדות הגבוהים ורכשה לעצמה יכולות חברתיות ואינטלקטואליות. קורטיזנות רבות נבדלו מנשים 'רגילות' ופשוטות-עם בשל גינוניהן, שנינותן ואישיותן המעניינת. הן היו זונות במובן שסיפוק צרכיו המיניים של הגבר היה מחובתן אך נבדלו מהיצאניות הרגילות מאחר שחיי המין היוו רק חלק ממגוון השירותים אותו נדרשו לספק. בניגוד לזונות פשוטות-עם, התגמול החומרי שניתן לקורטיזנות על ידי הגברים לא היה מיידי ובעבור אקט מיני חד פעמי אלא פעל בדמות הסכם של כבוד בין הצדדים שכלל ליווי וחיי חברה משותפים בתמורה למותרות חומריות ורמת חיים שרק בני המעמדות הגבוהים יכלו להרשות לעצמם. במקרים מסוימים הייתה הקורטיזנה נשואה, אך בעלה היה בן מעמד נמוך יותר מזה שאליו השתייך הלקוח שלה. במרבית מן המקרים האלו ידע הבעל על קיומו של ההסדר ונתן לכך את הסכמתו בשתיקה, בתקווה לנכס לעצמו סטטוס חברתי וחיי מותרות שהיו מחוץ להישג ידו אלמלא עיסוקה של אשתו. בני מלוכה רבים רחשו כבוד, הערצה ואהבה של ממש לפלגשם ואף הביאו עמן לעולם צאצאים בלתי חוקיים.
המניעים לעיסוק.
כמשרה עיקרית.
מקורטיזנות בנות המעמדות הנמוכים ציפו לספק באדיקות שירותי ליווי למשך תקופות ארוכות והיה עליהן להיות זמינות בכל רגע ורגע עבור בן לוויתן. מעמדתן החברתי של נשים אלו נותר נמוך לאור תחום עיסוקן והן נתפסו בעיני הבריות כנחותות בשל מקצוען הבלתי-מוסרי לכאורה ותלותן המוחלטת בגבר שהזמין את שירותיהן. במקרים אלו הייתה הקורטיזנה תלויה כלכלית באופן מוחלט בגבר עמו התרועעה ובשל כך היה מעמדה מול הגבר חלש ונמוך יותר.
במקרים רבים התגלגלו נשים אלו לעיסוקן מזנות של ממש או הועברו כרכוש בין גבר אחד לרעהו והן נתפסו כנחותות מהגברים ומאנשי החוגים החברתיים בהם התרועעו. גברים שמאסו בקורטיזנות שלהן אך רצו בטובתן, נהגו להעביר אותן למכר או אף לשדך אותן לגבר ממעמד חברתי בינוני על-מנת שלא תאלצנה לחזור לרחוב. במקרים רבים, אם הכעיסה קורטיזנה את אדונה, היה האחרון משליך אותה מעליו ולא הייתה לה ברירה אלא לשוב לעיסוקה הקודם.
למטרות חברתיות או פוליטיות.
קורטיזנות שמעמדן הכלכלי היה מלכתחילה יציב בחרו לרוב בעיסוק זה על-מנת לקדם אינטרסים חברתיים עבור עצמן או בעליהן החוקיים וזכו לרוב ליחס של שוות מצד הלקוח. בהסדר מעין זה שררו בדרך-כלל יחסים של אמון וכבוד בין הקורטיזנה לאדונה וכל אחד מהם ידע לתת מקום לחיי הנישואין הרשמיים של זולתו כדי לא ליצור חיכוכים מיותרים.
יחסים מעין אלה היו לרוב קצרי טווח ובאו אל קיצם כאשר השיגה הקורטיזנה או בעלה החוקי את המטרה הנכספת או משבחר הלקוח להסתייע בשירותיה של קורטיזנה אחרת. במקרים אלו, הייתה הקורטיזנה מקבלת מעין 'מענק פיטורין' וזאת ברוח ההסדר בין הצדדים שאופיו היה עסקי כמעט לחלוטין. כמו כן, ידע הלקוח ברוב המקרים מה מטרותיה המפורשות של הקורטיזנה וניסה לקדם אותן על-מנת ששני הצדדים יצאו מהעסקה נשכרים.
רומן מעין זה היה לרוב בטוח עבור כל הנוגעים בדבר, מאחר שדבר ההסדר היה גלוי וידוע לבני הזוג החוקיים של הקורטיזנה ואדונה ומאחר שהקורטיזנה לא הייתה תלויה לחלוטין בלקוח ועצמאותה נשמרה. מבחינה חברתית, קשרים מהסוג הנ"ל היו נפוצים במהלך המאות ה-17, ה-18 וה-19, ואפילו בתחילתה של המאה ה-20 והיו נהוגים בקרב בני המעמדות הגבוהים.
קורטיזנות בספרות.
אחת מהקורטיזנות המפורסמות הייתה מארי דופלסי, עליה כתב אלכסנדר דיומא הבן את הרומן המפורסם הגברת עם הקמליות, שעובד גם למחזה, בשניהם הקורטיזנה היא מרגריט גוטייה, ההופכת במהלך הסיפור לדמות טרגית, עד למותה משחפת. עלילת הסיפור הפכה גם לאופרה לה טרוויאטה שהלחין ורדי ולסרט הקולנוע "קאמיל" בכיכובה של גרטה גרבו (1936). בספר "המיילדת מוונציה" המספר על מיילדת בתקופה של המאה ה-16, מוצג עיסוקה של ג'סיקה, אחותה של הדמות הראשית חנה המיילדת, כקורטיזנה. יצוג נוסף בספרות הוא של הקורטיזנה, סאטין בסרט מולן רוז'. כמו כן, בסיפורו של א.ת.א הופמן, "סיפור המראה האבודה", העלילה מגוללת את קורותיו של ארסמוס המתאהב בקורטיזנה ג'ולייטה אשר באורח קסם גונבת את השתקפותו במראה. על סיפור זה ועוד ביסס המלחין ז'אק אופנבך את האופרה "סיפורי הופמן".
ארידור
קורטיזאנה
קורטזנה
מחלת הנשיקה
כריסטוף (זמר)
דניאל בווילאקה (בצרפתית: Daniel Bevilacqua; 13 באוקטובר 1945 – 16 באפריל 2020), שנודע בשם הבמה כריסטוף (Christophe), היה זמר צרפתי ממוצא איטלקי. התפרסם ב-1965 בעקבות להיטו "Aline".
ביוגרפיה.
כריסטוף התפרסם לראשונה ב-1965 עם הוצאת להיטו הגדול "אלין". בנוסף הוציא את השיר גם באיטלקית, אך השיר לא הצליח ולא זכה לתפוצה בניגוד לגרסת המקור בצרפתית. ב-1965 הוציא את שירו השני: בלדה בשם Oh Mon Amour, אותו שר בצרפתית ובאיטלקית, השיר זכה להצלחה יחסית אך לא כמו קודמו. בשנת 1969 ביקר כריסטוף בישראל, והופיע בפני חיילים פצועים בבית החולים תל השומר, וכן בתל אביב ובפסטיבל עין גב לאחר הפסקה קצרה הצטרף ב-1971 לחברת התקליטים מוטרוס של המפיק פרנסיס דריפוס . ב-1973 הוציא את Les paradis perdus סינגל ואלבום באותו השם. ב-1974 הוציא את אלבומו המצליח ביותר Les mots bleus שזכה להצלחה גדולה, ובהמשך גם דורג במקום ה-45 ברשימת האלבומים הצרפתים הטובים בכל הזמנים על יד מגזין הרולינג סטון. ב-1977 הוציא את הסינגל Daisy. בשנות ה-80 הוציא את הסינגלים "Succès fou" ו-"Clichés d'amou", והחל לבצע גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-40 וה-50 בין היתר ל-Arrivederci Roma באיטלקית וגרסה צרפתית ללהיט המקסיקני בסמה מוצ'ו, ב-1985 כתב את השיר Ne Raccroche Pas, שנטען כי נכתב על סטפני, נסיכת מונקו, לאחר שהייתה מעורבת בתאונה בה נהרגה אמה השחקנית גרייס קלי. ב-1986 כתב את השיר להיט הפופ Boule de flipper עבור קורין צ'ארבי, השיר זכה להצלחה גדולה ביחס לשירים אותם ביצע.
ב-1971 נישא לחברתו ורוניק (Véronique), והשניים היו הורים לבת, לוסי (Lucie).
לאחר הפסקה נוספת הוציא ב-1996 את אלבומו ה-11 Bevilacqua, ב-2001 הוציא אלבום נוסף Comm' si la terre penchait וב-2002, אחרי למעלה משני עשורים בהם לא הופיע, קיים כריסטוף הופעה באולימפיה, ב-2003 הוציא גרסה מחודשת להיטו אלין.
ב־26 במרץ 2020 נדבק בנגיף הקורונה ואושפז במצב קשה בבית חולים בצרפת כשהוא מחובר למכונת הנשמה. כריסטוף שסבל מנפחת, נפטר ב-16 באפריל 2020 עקב סיבוכי הנגיף בבית החולים שבעיר ברסט.
באיאן
הבאיאן הוא כינוי כולל לכלל חיבוריו של סייד עלי מוחמד שיראזי, הבאב. בנוסף, באיאן (פרסית וערבית بیان, בערבית - "הארה") הוא גם שמם של שני חיבורים באביים חשובים מאת הבאב - "הבאיאן הפרסי" ו"הבאיאן הערבי" - שנכתבו באחרית חייו (1847–1850). הבאיאן הערבי קצר מהפרסי ובעיקרו הוא מסכם את דברי האחרון, אם כי הוא כולל גם מידע נוסף.
כל אחד משני הכתבים היה אמור לכלול 19 יחדות (واحد - "ואחיד") שבכל אחד מהם 19 פרקים (باب - "שער"), דהיינו 361 פסוקים סך הכל (בגימטריה ערבית - "קול-אי שאי" או "כל דבר"), אך הם לא הושלמו. בבאיאן הפרסי כתב הבאב תשעה פרקים, ובבאיאן הערבי אחד-עשר. הבאב הורה כי יורשו, אותו כינה "זה שהאל יגלה אותו", ישלים את חיבור הבאיאן "בבוא העת". נושא זה יצר את אחת מאבני המחלוקת בנוגע לזהות יורשו של הבאב. המחלוקת נגלעה בין שני האחים למחצה מירזא יחיא נורי, שכונה סובח-י אזל (صبح ازل), ומירזא חוסין עלי נורי, הידוע בכינוי "בהאא אללה". מירזא יחיא חיבר את הספר "משלים הבאיאן" ("Mutammim-i Bayān"), בתור ההשלמה החסרה לבאיאן, כך שגם הוא כולל 11 פרקים בדומה לבאיאן הערבי.
הבהאים טוענים כי השלמת כתיבתם של שני הספרים אמורה להיות מושלמת על ידי "זה שהאל יגלה אותו", שהוא לשיטתם מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה. העובדה כי בהאא אללה השלים את פיתוח לוח השנה הבאבי-בהאי מהווה, לטענת הבהאים, עוד הוכחה להיותו יורש הבאב.
פרסום ותרגום.
A. L. M. Nicolas, Le Beyan arabe, Paris, 1905; Le Beyan persan, 4 vols., Paris, 1911-14
"Persian Bayan, a summary," translated by E. G. Browne, edited by Moojan Momen, published in Selections from the Writings of E. G. Browne on the Babi and Bahá'í Religions, Oxford: George Ronald, 1987, pages 316-406
Denis MacEoin, The Persian Bayan: partial translation
נינטנדו 64