בשנים 1992-1997 במהלך עבודתו בלונדון הביא להכרה של הבורסה בטוקיו בבורסה בתל אביב. עזר בגיוס הון לממשלת ישראל בלונדון וביפן, בתקופה בה ישראל הייתה במצוקה כספית בתחום ההון והמט"ח.
היה מהלוחצים לרגולציה בשוק המט"ח ולהפחתת מכסים על טקסטיל ומוצרים נוספים על מנת לפתוח את השוק לייצוא מקביל.
מאז דצמבר 2008 מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת הכשרת היישוב בע"מ. כיהן גם כיו"ר אקסלנס נשואה קרנות נאמנות בע"מ.
בפברואר 2012 מונה לכלכלן הראשי של בית ההשקעות "אלפא פלטינום". החברה קרסה ב-2013 על רקע טענות לגנבת כספי לקוחות, ומעוז היה בין הנתבעים אזרחית בפרשה, אך שמו הוסר מרשימת הנתבעים לאחר מספר חודשים.
בשנים 2013–2016 שימש יו"ר חמש ועדות גאוגרפיות של משרד הפנים לבדיקה של חלוקת הכנסות, שרטוט גבולות בין יישובים והמלצות לביצוע.
במשך שנים משמש בהתנדבות כחבר ועדת השקעות של ויצו ושל ארגון יוצאי מערכת המודיעין.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הודיע על התמודדות בפריימריס בליכוד על משבצת מחוז דן, בתמיכתו של ראש הממשלה נתניהו, אך לא נבחר. סמוך לבחירות תקף את שיטת הפריימריז בליכוד וטען כי היא אינה דמוקרטית, בשל פעילות הסחר-מכר של קבלני קולות.
ב-2013 אמר בהקשר של משבר הדיור בישראל כי הדבר נובע מעודף רגולציה, בפרט בתחום איכות הסביבה, הגורמת להכפלת עלויות הבנייה. לנוכח זאת קרא לפרק את המשרד להגנת הסביבה.
ב-2014 הוצג מעוז כ"כלכלן ראשי" בפרסומות מטעם קרן אור שקרסה תוך טענות להונאת פונזי. מעוז שלח מכתב לאנשי הקרן שבו מחה על השימוש בשמו ובתמונתו ללא אישורו. גם מפרק הקרן קבע שמעורבותו של מעוז בקרן הייתה משנית: מעוז לא שימש ככלכלן של הקרן ולא התווה את תוכניתה העסקית, אלא נשכר ככלכלן-מאקרו לכלל החברות ב"קבוצת טפירו".
בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "שנות ה-80", ששידורה החל ב-2018, הופיע מעוז בחלק מהפרקים בתפקיד ראש עיריית טירת כרמל. בדמות אותה הוא מגלם עשה שימוש גם בשפת אמו, ערבית יהודית עיראקית.
מעוז מכהן כיום כדירקטור בדיסקונט חיתום קפיטל ובחברת הכשרת היישוב. בעבר כיהן בין היתר כדירקטור בחברות צים, מפעלי ים המלח, תרכובות ברום, סנו מפעלי ברונוס, קבוצת גולד בונד, דפנה - קופות גמל ופיצויים לעובדי הוראה ואפקון אלקטרו-מכניקה.
כיום מפרסם מאמר שבועי במדור עסקים של עיתון מעריב.
מתגורר בשוהם.
עמדתו ביחס לאפליה עדתית בישראל.
ב-20 בדצמבר 2010 אמר מעוז, בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי": "נמאס לי לראות אשכנזים כל הזמן על הכסף שלי. אשכנזים על השטרות, אשכנזים בבית המשפט העליון - די כבר עם זה".
בכנס שנערך במכללה האקדמית ספיר ב-11 בינואר 2012 התבטא בחריפות ביחס לפערים העדתיים בישראל, כשבין היתר אמר כי יחסה של משטרת ישראל כלפי המפגינים בשדרות רוטשילד בתל אביב במסגרת מחאת האוהלים היה סלחני בהרבה מהיחס לו זכו הפנתרים השחורים בשנות ה-70 של המאה ה-20 והמפגינים מחוסרי הדיור בשכונת ג'סי כהן בחולון ובשכונת התקווה בתל אביב. בעניין זה אמר: "אני רוצה לראות שמישהו ישבור את הראש של האשכנזים בשדרות רוטשילד - המזרחי מכה את המזרחים בהוראת השלטון הלבן". מעוז ביקר את דפני ליף וראשי המחאה כשאמר: "יוזמי המחאה החברתית הם ילדים מפונקים של האליטות הישנות, שלא רוצים להתמודד בחברה תחרותית" ... "בגלל ההפגנה שלכם הורידו את מחירי הטונה ועכשיו יש עוד 1,000 מובטלים בפריפריה". עוד אמר כי "קרקעות המדינה נשדדו על ידי הקיבוצים והמושבים. עד היום בנים ממשיכים מקבלים קרקע - והם בראש המחנה. קיבלו מים במחיר נמוך. אפילו בסביון משק חקלאי נהנה מזה. ממש חקלאי - יש שם לולים עדיין?". מעוז התייחס גם לאפשרויות התעסוקה של בני עדות המזרח כשאמר: "בשנות החמישים, כדי להתקדם באוניברסיטאות, היה צריך להיות קרוב של מישהו מהאוכלוסייה השולטת. היה צריך ללכת דרך פרוטקציה כדי לקבל תפקיד. לנסוע לחו"ל לשליחות? רק אם היית שייך לקליקה האוסטרו-הונגרית"... "אותה החברה הלבנה עדיין שולטת. בנק לאומי הוא בנק של הלבנים. רק הלבנים יכולים להתמנות שם לתפקידים". מעוז אף טען לקיומו של נפוטיזם בבית המשפט העליון. בעקבות דבריו הודיעה "אקסלנס נשואה" על פיטוריו המיידים.
שער ברקלי
שער ברקלי (Barclay) הוא מעבר חסום בכותל הר הבית. פתחו בכותל המערבי, אלמלא היה חסום, נמצא במקום שבו מצויה כיום עזרת הנשים של הכותל המערבי, מתחת לשער המוגרבים. משקוף השער נמצא בגובה של כ-3 נדבכים מעל לרצפת רחבת הכותל ומוסתר על ידי המבנה שנמצא בפינה הדרום מערבית של עזרת הנשים. מתוך שטח הר הבית נמצאת כיום הגישה למעבר בתוך מסגד תת-קרקעי הנקרא "מקאם אל-בוראק" ("אל-בוראק" הוא שמו של הכותל המערבי בפי המוסלמים).
גילוי השער וחקירתו.
השער התגלה ב-1852 על ידי ג'יימס טרנר ברקלי, במסגרת סקר ארכאולוגי שערך על הר הבית ושבו חקר חללים תת-קרקעיים שנחשפו בעבודות שיפוץ. הוא גילה מעבר תת-קרקעי הנמשך מבור מים, וצעד במעבר כ-32 מטרים (105 רגל) עד שהגיע לקיר חסום. ב-1870 חפר צ'ארלס וורן פירים לאורך הכותל ובמסגרת זו גילה את פתח היציאה ואת משקוף השער. המשקוף עשוי אבן יחידה שמשקלה בין 30 ל-40 טון.
ב-1968 הציע בנימין מזר לסלק את תלולית העפר שמתחת לשער המוגרבים, לחקור את שער ברקלי ואולי אף לאפשר גישת יהודים אל הר הבית דרכו; ההצעה נתקלה בהתנגדות כל הגורמים, מן הרבנות הראשית ועד לשלטונות הווקף ולהתנגדות הדרג המדיני, ולפיכך השער לא נחקר מאז.
זיהוי השער.
כיוון שהשער לא נחקר באופן מדעי בתקופה המודרנית, זיהויו אינו ודאי, למרות שמקובל שהוא חלק מחומת בית המקדש שהוקם על ידי הורדוס. הארכאולוג מאיר בן דב זיהה את השער עם שער קיפונוס המוזכר במשנה, מסכת מידות א, ג: .
רוחב השער 5.60 מטר וגובהו מן המשקוף לסף 7.80 מטרים, אולם בן-דב משער שהסף אינו מקורי ושגובה השער ביחס למפלס הרחוב כ-11 מטרים, דבר המתאים למסכת מידות ב, ג: .
הפגזת דמשק על ידי תותחי צה&quot;ל במלחמת יום הכיפורים
הפגזת דמשק על ידי תותחי צה"ל במלחמת יום הכיפורים היא מבצע צבאי שנערך בלילה שבין 13–14 באוקטובר 1973 ובמהלכו הופגז שדה התעופה מאזה (קישור למפה) השוכן בפאתי דמשק על ידי חיל התותחנים הישראלי.
רקע.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה הגדוד שביצע את הפעולה, גדוד מילואים 412, במצב של שגרה: אנשי הגדוד היו בבתיהם ותותחיו וציודו היו במחסני החירום. הגדוד, שהוקם ב-1972, היה מצויד בתותחי M-107 בקוטר 175 מ"מ.
עם פרוץ המלחמה גויס הגדוד וביום א', 7 באוקטובר 1973, הועבר לפיקוד הצפון. בין התאריכים 8–11 באוקטובר הוצב הגדוד ברמת הגולן. סוללות א' ו-ב' של הגדוד סייעו לחטיבה 7 ולאוגדה 36, וסוללה נוספת פעלה בדרום הרמה.
הירי על דמשק.
הניסיון הראשון.
ב-12 באוקטובר נכנסו שתי הסוללות הצפוניות של הגדוד (א' ו-ב') לשטח המובלעת הסורית. סוללה א' הגיעה לאזור מזרעת בית ג'ן וזיהתה את הקרב שניהלה חטיבה 7 באותן שעות לכיבוש האזור. אז קיבלה הסוללה את המשימה לירות על שדה התעופה אל מאזה וניסתה להמשיך בתנועה כדי להגיע לטווח ירי, אך החלה לספוג ירי מתותחי נ"ט ונסוגה.
אחר הצהריים נפרסה הסוללה באזור וירתה 10 פגזים מכל קנה, סך הכל 40 פגזים, לטווח מרבי, אך שדה התעופה היה מעבר לטווח התותחים.
הניסיון השני.
בשל העובדה כי שדה התעופה נמצא מעבר לטווח התותחים, הוחלט כי ניסיון הירי השני יתבצע בלילה, בשטח שנמצא בשליטה סורית. לירי נבחרו שני צוותים מסוללה א', בפיקוד הסמג"ד רס"ן ישראל בר לב וסגן אהרן אברמוביץ', קצין עמדת התותחים של הסוללה. כוח חי"ר נלווה לכוח לצורף אבטחה.
בעיה מהותית שניצבה בפני הכוח הייתה כי בעוד שהטווח התקני של התותח הוא 32.8 קילומטרים, הטווח למטרה משטח הירי שנבחר היה 35 קילומטרים. מפקדי הסוללה ביצע חישובים מדויקים כדי להתגבר על בעיה זו. זמן הירי נבחר לשעות הלילה המוקדמות, אז מנשבת רוח מערבית ערה כמו כן נלקחו בחשבון תוואי הקרקע וגובה העמדה, נתונים המשפיעים על הלחץ הברומטרי הפועל על הפגז.
לאחר החשיכה התחילה התנועה. הכוח התקרב למזרעת בית ג'ן, אז סבל אחד משני התומ"תים מתקלה במנוע. השיירה נעצרה עד להגעת תומ"ת אחר במקומו. באזור העמדה נתקלו הכוחות בטנק סורי אשר היה נטוש.
שני התותחים הוצבו בזריזות בעמדה, כשכוח החי"ר נפרס מסביבם להגנה. כל קנה ירה 10 פגזים לכיוון שדה התעופה אל מאזה, מבלי שידעו את תוצאות הירי. במקביל לירי אל שדה התעופה וכדי שלא לחשוף את הכוח לאש נגד סוללות, פתחו כל התותחים בגזרה באש לשטח סוריה. לאחר הירי חזרה השיירה לשטח הישראלי ללא אירועים מיוחדים. רק שבועיים מאוחר יותר קיבלה הסוללה את הידיעה כי הירי פגע במטרה.
חשיבות המבצע ותוצאותיו.
חשיבות המבצע טמונה בעיקר בהצלחתו האסטרטגית, ולא רק בתוצאותיו הטקטיות. מבחינה טקטית, שתי המטרות שנבחרו, מגדל הפיקוח ומפגש מסלולים, ניזוקו. פעולה זו הייתה חלק מרצף לחצים אסטרטגיים שהופעלו על סוריה, וכללה גם את הפצצת שדה התעופה אל מאזה בבוקר ה-13 באוקטובר על ידי רביעיית מטוסי F-4 פנטום מטייסת 201 ושוב למחרת על ידי פנטומים מטייסת 107. קשה לקבוע מה הנזק שגרמו התותחים ופגזיהם לשדה, ביחס לפצצות הכבדות יותר.
מבחינה אסטרטגית, צה"ל הוכיח כי דמשק נמצאת בטווח התותחים שלו. הוכחה זו גרמה להרמת המורל בישראל, לחיזוק תחושת ההכרעה והכישלון במלחמה בצד הסורי. בנוסף, לנתון זה היו משמעויות רבות בעת סיכום הישגי המלחמה ותרגומם להישגים מדיניים.
המבצע נחשב לאחד השיאים המקצועיים של חיל התותחנים.
האצטדיון במשליצה
גביע האלופות (צרפת)