נולד בעיר ואקוס שבאי מאוריציוס למשפחה צרפתית ותיקה. בהיותו בן שש עשרה נשלח לארצות הברית כדי ללמוד הנדסה ולמד שש שנים באוניברסיטה של לואיזיאנה. ב-1925, עם סיום לימודיו, ביקר באי קובה ובילה את זמנו בצרפת. ב-1926 שב לאי מולדתו, שבו בילה את כל חייו. שם עבד כאגרונום במטעי סוכר ומאוחר יותר עבד במשרד התקשורת.
ב-1935 פרסם מאמרים בכלכלה מדינית. ב-1940 החל לפרסם במאוריציוס סדרה של שישה ספרים בשם "הרהורים". ב-1945 יצא לאור הספר השביעי בסדרה זו בשם "רגשות פלסטיים" שבו נכללו אמרות ומימרות רבות, וב-1947 הופיע הכרך השני של ספר זה. כרך זה, שיצא לאור בהוצאת גלימאר בפריז, הביא לפרסומו של דה שאזאל בצרפת. ב-1949 פרסם את ספרו "חיים מסוננים" ובו סדרת מאמרים על הרעיונות שהגה בספרו "רגשות פלסטיים".
ב-1950, על פי הצעתו של הצייר ז'ורז' בראק, דה שאזאל החל לצייר. הוא התרכז בציור נופו של האי מאוריציוס, שאותו צייר בסגנון של אמנות פרימיטיבית בהשפעת סגנונו של ז'ורז' בראק. ב-1951 פרסם את הספר "פטרוסמוק" שבו תיאר את השפעתם הרוחנית של מראות הטבע של האי. ב-1957 פרש מעבודתו במשרד התקשורת ופרסם את ספרו "רגשות קסומים". אם כי סגנונו היה דומה לזה של אנדרה ברטון, דה שאזאל סירב להזדהות עם תנועת הסוריאליזם שברטון היה אחד ממייסדיה.
כל ספריו של דה שאזאל נכתבו בלשון הצרפתית. הספר "רגשות פלסטיים" תורגם לאנגלית על ידי אירווינג וייס ב-2005.
ה'שנ&quot;ב
ה'שנ&quot;א
ה'ש&quot;ן
ה'ש&quot;נ
פיידי אל-עלמי
פיידי אל-עלמי (בערבית: فيضي العلمي, בתעתיק מדויק: פָיְצ'י אלעלמי; 1865 – מרץ 1924) היה ראש עיריית ירושלים בין השנים 1906–1909. בשנים 1914–1918 היה חבר מועצת הנציגים של הסנג'ק של ירושלים בפרלמנט העות'מאני.
אל-עלמי נולד למשפחה מיוחסת בירושלים.
מוצאה של המשפחה בצפון אפריקה. היא הגיעה לארץ ישראל במאה ה-17 והתבססה בהדרגה בירושלים.
אביו של פיידי, מוסא אל-עלמי, היה חבר מועצת העיר ולאחר שנפטר ב-1881, עמד פיידי בראש המשפחה (למרות שהיה רק בן 16). הוא התקדם בשירות הציבורי העות'מאני עד שמונה למשרת מושל בית לחם ב-1902. במקביל, פרסם גם חיבורים בנושאי החוק האסלאמי, בין היתר כספר - "فتح الرحمن لطالب آيات القرآن".
אל-עלמי נפטר מטרשת עורקים במרץ 1924.
בנו היה המנהיג הפלסטיני מוסא אל-עלמי ונכדתו היא שירין חסני-שהיד, פעילה חברתית-פוליטית. על שמו של פיידי אל-עלמי רחוב בשכונה הערבית בית חנינא בצפון ירושלים.
ה'שמ&quot;ט
ה'שמ&quot;ח
ה'שמ&quot;ז
ה'שמ&quot;ו
ה'שמ&quot;ה
ה'שמ&quot;ד
אירועים.
בח' בתשרי, בשבת שובה, החרים המהר"ל מפראג, יחד עם כמה מחכמי העיר, "חרם גדול ונורא", על מי שיוציא שם רע על נפטרים, וכן מי שיוציא שם רע של ממזרות על יהודי.
ה'שמ&quot;ג
גיורא שוסטר
גיורא שוסטר (20 באוקטובר 1915 - 1 באפריל 2006) היה מלחין ומורה ישראלי.
שוסטר נולד בהמבורג, גרמניה ולמד מוזיקה בהמבורג ובקלן. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והיה מורה לאקוסטיקה, תאוריה של המוזיקה ותזמור במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ומאז 1958 גם בסמינר "אורנים" בקריית טבעון.
בשנים 1957–1958 יצא להשתלמות אצל וולפגנג פורטנר בפרייבורג, גרמניה. רוב היצירות שכתב אחרי 1957 זכו לביצוע ורבות מהן יצאו לאור בדפוס. יצירות שנכתבו לפני שנה זו נפסלו על ידו.
גיורא שוסטר נפטר ברחובות בשנת 2006.
נווט קרב
נווט קרב הוא איש צוות במטוס שאינו הטייס המטיס את המטוס. בעבר תפקידו כלל בעיקר ניווט אך עם השנים השתנה למוביל משימה ומפעיל מערכות חימוש ואוויוניקה (כגון לוחמה אלקטרונית).
היסטוריה.
תפקידו המקורי של הנווט החל במלחמת העולם השנייה, כאיש צוות במפציצים כבדים (כמו B-17 מבצר מעופף). עזרי ניווט לא היו קיימים בכלל, והניווט נעשה בשיטת שעון-מפה-שטח. תפקידו של הנווט היה להכווין את המטוס למטרה ותו לא. ההטסה נעשתה על ידי שני טייסים לרוב, והטלת החימוש נעשתה על ידי מטילן.
בשנות ה-50 החלו להופיע בזירה מטוסי קרב בעלי יכולת נשיאת חימוש גבוהה יחסית לגודלם, וכך הפך הנווט למפעיל מערכות החימוש, בנוסף על תפקידו בניווט המטוס. במקביל, עומס העבודה בניווט ירד, מאחר שהחלו להופיע בזירה מערכות ניווט אלקטרוניות, דוגמת מערכת הניווט האינרציאלי. כך הפך הנווט מאיש צוות הקרוי Navigator למפעיל מערכות החימוש (בעיקר חימוש מונחה) של המטוס: Weapons Systems Officer בחיל האוויר האמריקאי ו-Radar Intercept Officer באוויריית הצי האמריקאי. מטוסים לדוגמה בהם פעלו נווטים כאלו היו F-105 ת'נדרצ'יף ו-F-4 פנטום.
בחיל האוויר הישראלי.
חשיבות תפקידם של הנווטים הלכה ועלתה עם השנים, כמו גם מספרם (בהתאם לדגמי המטוסים ולמספר הטייסים) והימצאם בטייסות הקרב.
נווטי קרב שרתו במטוסי הבוכנה של ראשית חיל האוויר: במפציץ הB-17, ובמטוס קרב-הפצצה המוסקיטו, בין השנים 1948–1957.
נווטים החלו לשרת כבר במטוסי הקרב הסילוניים הראשונים של חיל האוויר הישראלי, הגלוסטר מטאור (דגם אלראות NF-13) ומאוחר יותר הווטור (דגמי B ו-N), אולם הגידול המשמעותי בשירותם של נווטי הקרב חל עם שילובם בצוותי טייסות הפנטום. בתחילת שנות ה-80 החלו להיקלט נווטים גם בטייסת ה-F-15 ("בז") דגם D, במטוסי F-16 ("ברק" דו מושבי, דגם D ), ולימים גם בטייסות ה-F-16A/B. כיום משרתים נווטי הקרב כחלק אינטגרלי בכל טייסות הקרב הדו-מושביות של החיל.
בעבר, בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20, נחשבו הנווטים ל"מותרות" בחלק מהמקרים (לדוגמה: מבנה שהמריא לאימון ללא נווט מאחר שהנווט אחר לטיסה) או "מקצועיים" במידה פחותה. עם השתכללות מערכות החימוש במטוסי הקרב ועליית מגוון האיומים והעומס על הטייס בשדה הקרב המודרני, עלתה חשיבותם היחסית של הנווטים להצלחת המשימה, כך שכיום נהוג לראות את הטייס כמפקד המטוס אבל את הנווט כמוביל המשימה.
במלחמת ששת הימים מילאו נווטי הווטור תפקיד חשוב ביותר בתקיפות ארוכות הטווח, ומתוכם גובש גרעין הנווטים עבור מטוסי הפנטום.
הגעתם של מטוסי הקרב החדישים ה-F-16I (סופה) וה-F-15I (רעם) לחיל האוויר הישראלי, הביאה את מקומו של הנווט לשיאים חדשים. כמות המידע והמערכות במטוסים החדישים מחייבים עבודה של שני אנשי צוות אוויר וכיום טייסות הדגל המבצעיות של החיל מחייבות עבודה של נווטי קרב.
עם העלייה בדרישות מנווטי הקרב עלה גם הצורך בהכשרה מקצועית, כיום הכשרתם של נווטי הקרב היא ההכשרה השנייה באורכה מבין מקצועות צוות האוויר.
קידום נווטי קרב בצה"ל.
הדוגמה הטובה ביותר לעליית קרנם של הנווטים היא קידומם בתפקיד: בעבר לא היו נווטים מתקדמים בטייסות מעבר לתפקידי מפקדי גפים (למשל גף צילום). עם חלוף השנים החלו הנווטים להתקדם לתפקידי סגני מפקד הטייסת (סמ"ט א' וסמ"ט ב') ואפילו לפקד על טייסות: אלוף יוחנן לוקר, שהיה ראש מטה חיל האוויר והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה, הוא הנווט שהגיע רחוק ביותר מבחינת קידום והיה הנווט הראשון שפיקד על טייסת קרב. אורי טלמור כיהן כמפקד בסיס פלמחים במלחמת יום הכיפורים וראש להק כוח אדם. דני גנות, נווט תובלה, כיהן כמפקד בסיס חיל האוויר לוד וכראש להק כוח אדם בחיל האוויר. אברהם עשהאל, נווט פנטום בהכשרתו, שימש בהמשך שירותו כמפקד טייסת, מפקד מגמת ניווט קרב בבית הספר לטיסה, מפקד בסיס עובדה ולבסוף שימש כקצין חינוך ראשי בדרגת תא"ל. תא"ל ניר ברקן הוא נווט הקרב הראשון שפיקד על בסיס רמת דוד והשני בתפקיד ראש להק אוויר. אביעד דגן פיקד על טייסת 201 ועל בסיס חצרים.
הנווט הראשון שהיה מפקד בפועל של טייסת קרב, עוד ב-1957 היה עודד ארז, שפיקד על טייסת 119 שהפעילה את מטוסי הגלוסטר מטאור לילה.
הנווט הראשון שהיה מועמד להיות מפקד טייסת קרב היה רס"ן אהרון כץ, נווט מוביל בטייסת 119 ("העטלף"). כץ נהרג במלחמת לבנון הראשונה בעת טיסת צילום.
גם במערך התובלה פיקד נווט על טייסת - סא"ל אילן, מפקדה של טייסת 120 ("הבינלאומית") בשנים 2006–2008, הוא נווט תובלה.
טייס תובלה
נווט תובלה
סלק סוכר
סלק סוכר (שם מדעי: "beta vulgaris var succhrina") הוא זן של סלק, ששורשו עשיר בסוכרוז. מגדלים אותו כגידול חקלאי לצורך הפקת סוכר לבן.
בוטניקה.
סלק סוכר הוא צמח דו שנתי. בשנה הראשונה לגידולו הוא מגדל שושנת עלים ובמקביל אוגר מזון רב בשורש בשרני מעובה במשקל גבוה (קילו עד שניים) שכולל סוכרוז כאחוז יחסית גבוה (עד כ-20%) ממשקלו. בשנתו השנייה הסלק מגדל גבעול גבוה בעל פרחים ירוקים קטנים, תוך ניצול המזון שנאגר בשורש בשנה הקודמת. השורש של סלק הסוכר הוא לבן וצורתו כצורת גזר הגם שהוא לרוב גדול יותר. השורש מכיל כ-75% מים, 20-15% סוכר, 5-4% פולפת סלק ופחות מאחוז אפר ופסולת אורגנית. הפולפה מכילה בעיקר תאית, הֶמיצלולוזים, ליגנין ופקטין.
היסטוריה.