אחרי מסע ההופעות של "Sandinista" החלו להתעורר בעיות בתוך הלהקה והיא התחילה להתפורר. תחילה, פוטר המתופף טופר הידון בשל שימוש בסמים. במקומו הוחזר לתפקיד המתופף הראשון של הלהקה (שניגן לעיתים עם הלהקה בהופעות גם לפני עזיבת הידון) טרי צ'יימס. שני חברי הלהקה המרכזיים, סטראמר וג'ונס החלו להסתכסך. לבעיות הללו לא היה בתחילה ביטוי חיצוני ובחודש מאי 1982 הלהקה הוציאה את האלבום המצליח ביותר שלה מבחינה מסחרית "Combat Rock". באלבום בלטו שני הלהיטים "Rock the Casbah" ו-"Should I Stay or Should I Go". שני השירים זכו לקליפים ששודרו בתדירות גבוהה בערוץ MTV דבר שהגביר את הפופולריות ואת המכירות של האלבום. כמו כן, הופיעו באלבום השירים "Ghetto Defendant" שבו הופיע המשורר אלן גינסברג ו- "Red Angel Dragnet" אשר מתייחס לסרט נהג מונית. האלבום הגיע למקום השביעי במצעד המכירות האמריקאי וקיבל אלבום פלטינה. באנגליה הגיע האלבום למקום השני במצעד המכירות. עם סיום מסע ההופעות שבא בעקבות האלבום, ושבחלקו היו הקלאש להקת החימום של להקת המי, עזב את הלהקה טרי צ'יימס שהיה משוכנע שהלהקה אינה יכולה להמשיך ולהתקיים עם העימותים הפנימיים הקיימים בה. הלהקה צרפה אליה כמתופף חדש את פיט הווארד שניגן איתה במסע הופעות קצר בארצות הברית שהסתיים ב-28 במאי 1983 בהופעה בפסטיבל סן ברנרדינו לפני קהל של 150,000 צופים. הייתה זו הופעתו האחרונה של מיק ג'ונס בלהקה.
בספטמבר 1983 סילקו סטראמר וסימונון את מיק ג'ונס מהלהקה. הסיבה לכך, לטענתם, הייתה התנהגותו הבעייתית והשאיפות המוזיקליות שלו שהיו מגוונות מדי לטעמם. במקומו הם צירפו שני גיטריסטים חדשים, וינס וויט וניק שפארד. הלהקה, שהייתה עכשיו בת חמישה חברים, החלה במסע הופעות שנקרא "Out of Control" ונמשך על פני כל שנת 1984 באנגליה, באירופה ובארצות הברית. בדצמבר 1984 הופיעו הקלאש פעמיים ברובע בריקסטון שבלונדון. ההכנסות מהמופעים הוקדשו לתמיכה בשביתת הכורים הגדולה שהתנהלה אז בבריטניה.
מבחינה מוזיקלית היה קיים בלהקה באותו זמן הפוטנציאל לחזור לימים הטובים שלה, בייחוד מהבחינה של האנרגיות החדשות שהביאו חברי הלהקה החדשים. אבל, הכימיה והאמון בין שני הדורות בלהקה לא עלו יפה. בתחילת 1985 נכנסו חברי הלהקה לאולפן כדי להקליט אלבום חדש. ההקלטות באולפן היו מלוות באי סדר ובבעיות בין חברי הלהקה ובין מנהלם – ברנרד רודז שהעדיף מכונות תופים וסינטסייזרים על הנגינה הרגילה של הלהקה, בישל מחדש שירים והשמיט חלק משיריהם החדשים שנוגנו במסע ההופעות שקדם לאלבום. סטראמר שהבין שכך לא יוכלו להמשיך לעבוד, לקח את הלהקה ויצא איתה למסע הופעות מאולתר בצפון אנגליה ובסקוטלנד כאשר חלק מההופעות היו חינם והתקיימו בפינות רחוב ובברים.
הלהקה הופיעה גם במספר פסטיבלים באירופה וב-27 ביולי 1985 התקיימה הופעתה האחרונה, כחלק מפסטיבל רוק שנערך באתונה, לעיני 40,000 צופים באצטדיון פאנאתינאיקו. בנובמבר 1985 יצא לאור אלבומה האחרון של הלהקה "Cut the Crap". האלבום היה כישלון מבחינה מסחרית וגם קיבל ביקורות גרועות וב-1986 פרק סטראמר את הלהקה באופן רשמי.
חברי הקלאש לאחר פירוק הלהקה.
ג'ו סטראמר.
ג'ו סטראמר הופיע במספר סרטים, הקליט פסקולים לסרטים (בין היתר את "Love Kills" לסרט "סיד וננסי" העוסק בסיד וישס – כוכב להקת הסקס פיסטולס) והופיע עם להקות ליווי שונות בהצלחה מוגבלת. ב-1991/2 סטראמר הצטרף ללהקת הפוגס, לסדרת הופעות ברחבי אירופה, לאחר שסולן הלהקה – שיין מקגואן עזב את הלהקה.
לבסוף, באמצע-סוף שנות התשעים, סטראמר אסף מספר מוזיקאי צמרת ללהקת ליווי שנקראה המסקלרוס. סטראמר חתם עם חברת התקליטים הקליפורנית הלקאט רקורדס והוציא אלבום מרתק שנכתב יחד עם אנתוני גן ונקרא "Rock Art and the X-Ray Style". בעקבות האלבום הם יצאו למסע הופעות באנגליה ובצפון אמריקה ונגנו בהופעות גם קטעים של הקלאש. גן עזב את המסקלרוס באמצע הקלטת אלבומם השני "Global A Go-Go", אך עזיבה זו לא עצרה את הלהקה והם יצאו למסע הופעות נוסף בצפון אמריקה, בבריטניה ובאירלנד. גם כאן, ההופעות כללו חלק מלהיטי הקלאש ("London Calling", "Rudie Can't Fail"), כמו גם גרסאות כיסוי קלאסיות ללהיטי רגאיי ("The Harder They Come" ,"A Message To You, Rudie") ובדרך כלל סיימו את ההופעות בהצדעה לג'ואי ראמון כשניגנו את להיטם של הראמונס "Blitzkrieg Bop". בדצמבר 2002, כשהוא בן 50, נפטר סטראמר במפתיע כתוצאה ממום לב מולד. האלבום השלישי של המסקלרוס, שעליו עבד לפני מותו, יצא לשוק ב-2003 וזכה לשבחי המבקרים.
מיק ג'ונס.
מיק ג'ונס הקים ב-1984 יחד עם במאי הקולנוע דון לטס את להקת ביג אודיו דינמיט (BAD). הלהקה הוציאה את תקליטה הראשון שנה מאוחר יותר ונכלל בו להיט רחבות הריקודים "E=MC2". ב-1987 התלוו BAD למסע ההופעות של להקת U2 כלהקת החימום. הלהקה החליפה הרכבים מספר פעמים והוציאה עוד מספר אלבומים, אך אלו לא זכו להצלחה שזכה לה אלבומם הראשון.
פול סימונון.
פול סימונון הצטרף, מיד עם פירוק הקלאש, להרכב בשם Havana 3AM שהקליט אלבום בודד ביפן ומיד התפרק. לאחר מכן הוא עבר לעסוק בציור והצליח בכך מאוד. הוא הציג במספר תערוכות ויצר את עטיפת אלבומה השלישי של להקת BAD – להקתו של מיק ג'ונס (שהופק על ידי ג'ו סטראמר). התנגדותו המתמשכת של סימונון לחזור להופיע ולנגן נחשבת כסיבה העיקרית לכך שהקלאש היו אחת מלהקות הפאנק (Punk) הוותיקות הבודדות שלא התאחדו מחדש כדי להרוויח כסף בזמן שיגעון הנוסטלגיה לפאנק שהתרחש בסוף שנות התשעים.
טופר הידון.
לאחר שפוטר מהלהקה, זמן קצר לאחר הוצאת "Combat Rock", נדד טופר הידון חסר מטרה כשהוא מכור להרואין. הוא הקים להקת ג'אז שלא האריכה ימים ונעלם שנית מהזירה המוזיקלית. הוא חזר להראות בציבור בזמן העבודה על סרטו הדוקומנטרי של המפיק דון לטס - "Westway to The World" שיצר רטרוספקטיבה של להקת הקלאש וכן, מאוחר יותר בעת הענקת פרס על "מפעל חיים במוזיקה הבריטית" שניתן לחברי הלהקה. תרומתו של הידון ללהקה נחשבת כמוגבלת לעומת תרומתם של חבריה האחרים של הלהקה. הידון הוא זה שחיבר את קטע הפסנתר המופיע בלהיט "Rock The Casbah".
השפעות.
ניתן לייחס חלק גדול מהצלחת הקלאש לכך שהם הצליחו להעביר את המסרים החברתיים שלהם בצורה אמינה. הם נחשבו ללהקת הופעות מצוינת והצליחו לשמר בהופעותיהם את הלהט הראשוני ואת רוח הקרב שחלק מלהקות הרוק והפאנק איבדו לאחר שהצליחו מסחרית ולאחר שצברו קצת ותק. גם השינויים בסגנונות המוזיקליים של הלהקה לאורך הקריירה, אפשרו ללהקה לשמור על רעננות ולא להישחק גם כאשר המלל נשאר דומה לתחילת הדרך.
כשנשאלו מיק ג'ונס וג'ו סטראמר בראיון בשנת 1982 "האם רוק פוליטי יכול להשיג שינוי כלשהו?" ענה ג'ונס: "הקלאש מנסים להיות ריאליים, גם אם איננו אופטימיים. אולי זה לא ישנה כלום, אבל, אני בכל זאת מאמין במה שאנו עושים כדבר שראוי לעשותו. אולי אנו להקה שאפתנית מדי. הייתי אומר שרוק'נ'רול יכול לתרום לשינוי כלשהו. אבל זה לא יגיד לפוליטיקאים מה לעשות. זה לא יציל אנשים ממלחמות", וג'ו סטראמר הוסיף: "אבל בכל זאת ננסה".
אולי על החברה והפוליטיקה הקלאש לא השפיעו כפי שרצו, אך אין חולק לגבי השפעתם המוזיקלית על זמרים ולהקות בתחום מוזיקת הרוק. גם בישראל ישנם לא מעט מוזיקאים שניכרת ביצירתם השפעת הקלאש, ובהם רמי פורטיס ויהודה פוליקר בתקופה המוקדמת של הקריירה שלו.
היינץ קוהוט
הַיינְץ קוהוּט (Heinz Kohut; 3 במאי 1913 - 8 באוקטובר 1981) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי פוסט-פרוידיאני יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי. ממייסדי זרם פסיכולוגיית העצמי בפסיכולוגיה, הקרוב ברוחו לתאוריית יחסי אובייקט, אך בעל דגשים ייחודיים.
קורות חיים.
קוהוט נולד ב-3 במאי 1913 בווינה, אוסטריה, למשפחה יהודית חילונית. הוא למד נוירולוגיה וקיבל תואר דוקטור ברפואה מאוניברסיטת וינה.
ב-1939, לאחר הכיבוש הנאצי בווינה, ברח קוהוט לארצות הברית והתיישב בשיקגו.
שם עבד בהתחלה בבית החולים סאות' שור ובשנת 1941 התחיל התמחות בנוירולוגיה בבית החולים בילינגס המסונף לאוניברסיטת שיקגו. הוא גר ועבד בבית החולים זה עד שנת 1948. ב-1947 זכה לתואר מומחה לנוירולוגיה. בערך באותה תקופה החליט לאמץ זהות נוצרית והצטרף לקהילה אוניטריאנית אוניברסליסטית והתחיל לפקוד את הכנסייה האוניטריאנית. הוא התאכזב מהעיסוק בנוירולוגיה שלא היה מבחינתו מספיק מחובר לרגשות.
בסופו של דבר הוא למד במכון לפסיכואנליזה בשיקגו ומאוחר יותר התמנה למרצה בכיר לפסיכיאטריה באוניברסיטת שיקגו, משרה בה החזיק עד יום מותו. הוא לימד גם כפרופסור אורח באוניברסיטת סינסינטי.
הוא הפך בשיקגו לחבר בכיר במכון הפסיכואנליטי בעיר, ובתחילת דרכו היה לתומך נלהב בפסיכואנליזה המסורתית. הוא כיהן בשנים 1964–1965 כנשיא האיגוד הפסיכואנליטי האמריקאי, ובשנים 1965–1973 כסגן נשיא האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי. רק בעשר השנים האחרונות לחייו שינה את דעותיו ופיתח את גישת פסיכולוגיית העצמי.
כאמור קוהוט התכחש ליהדותו ואף ניסה ליצור רושם כי הוא ממוצא נוצרי. גם זהותו המינית הייתה מעורפלת.
הוא נפטר בגיל 68 בשנת 1981 עקב איספיקת לב בבית החולים בלינגס בשיקגו.
הלווייה התקיימה ב-31 באוקטובר 1981 בכנסייה האוניטריאנית הראשית של שיקגו. הוא השאיר אישה, אליזבת לבית מאייר ובן, תומאס קוהוט, תושב סינסינטי.