על שטח של כ-20 דונם השוכן על המדרון כ-280 מטרים מערבית למתחם הראשי של המנזר בנויות בצפיפות 241 פגודות עתיקות שקיבלו את השם יער הפגודות (塔林). הפגודות נבנו על קבריהם של נזירים בולטים והן מתוארכות לשנים בין 689 ל-1803, תקופה המשתרעת על שבע שושלות ששלטו בסין: טאנג (שש פגודות), חמש השושלות (פגודה אחת), סונג (שתי פגודות), ג'ין (שמונה פגודות), יואן (44 פגודות), מינג (143 פגודות) וצ'ינג (14 פגודות). תאריך ההקמה של 23 פגודות נוספות אינו ידוע.
מרבית הפגודות הן מבני אבן ולבנים הבנויים בין קומה אחת לשבע קומות, וגובהם פחות מ-15 מטרים. על מרביתן חקוקים שנת בנייתן וכתובות והקדשות נוספות, ובנוסף יש כתובות נוספות על 14 אסטלות. לפגודות סגנונות רבים, אבל הן בעיקר מרובות מזחילות ובצורת היכל סיני. צורתן מגוונת, כולל מרובי צלעות, גליליים, בצורת אגרטל, חרוטיים או בנויים כגוש מונוליתי. מספר השלבים או הקומות בפגודות חייב להיות אי-זוגי (מאחד עד שבעה) ומייצג את הישגיו של המורה הבודהיסטי שהפגודה נבנתה לכבודו. התקופה שבה נבנתה הפגודה משפיעה על צורתה (עגולה או ריבועית) ועל מספר צלעותיה (ארבע או שש).
לפגודות יש תרומה חשובה למחקר ההיסטוריה והתרבות של סין משום שהן משקפות את השינויים שחלו בצורה ובסגנון האמנותי של מצבות הקבורה בצורת הפגודות מתקופת טאנג ואילך. באופיין המשתנה הן משקפות את פעולות הגומלין שבין תרבות הזן בודהיזם לתרבויות אחרות. אין אף מקום אחר בסין שבו יש שפע כזה של פגודות, מה שמצדיק את כינויו של יער הפגודות - "מוזיאון של אומנות הפגודות העתיקות".
מקדש חְווֵיְשָׁאן.
האתר משתרע על 680 דונם ומוקף באזור חיץ של 3.73 קמ"ר.
מקדש חְווֵיְשָׁאן (會善寺, בפין-יין Huishan) () שוכן מתחת לפסגת גִ'יצְווֵי (积翠) של הר טאישה כ-6 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז העיר דנגפנג. בתקופת שלטונו של הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 499-471) משושלת וי הצפונית נבנה במקום זה ארמון זמני שהפך למקדש בודהיסטי לאחר ששושלת וי הצפונית התמוטטה. את השם מקדש חווישאן הוא קיבל בתקופת שושלת סווי. שיא פריחתו היה בתקופת שושלת טאנג, והקיסרית וו דזה טיין (שלטה 705-690) ביקרה בו ונפגשה עם דָאואָן, מלומד בודהיסטי נודע. המקדש חרב חלקית בתקופת שושלת ליאנג ונבנה מחדש בשנת 972, בתקופת שושלת סונג. שיפוצים נוספים בוצעו בתקופת שושלת ג'ין, והאולם הראשי נבנה בתקופת שושלת יואן, אבל המקדש איבד מחשיבותו בשלהי תקופת שושלת מינג והלך והדרדר, ורק בשלהי שושלת צ'ינג נבנה השער הראשי והאולמות הצדדים. בין השנים 2003 ל-2005 עבר המקדש שיפוץ יסודי.
חזית המקדש פונה דרומה, ואורך מתחם המקדש 65 מטרים מצפון לדרום ורוחבו 57.5 מטרים ממזרח למערב, סה"כ שטח של 3,743 מ"ר. לאורך הציר המרכזי שרדו שמונה מבנים היסטוריים, בהם השער הראשי, והאולמות הצדדיים (המערבי והמזרחי) של האולם המרכזי. האולם המרכזי בנוי על בימה גדולה ובוניו השתדלו לצמצם את כמות העמודים הפנימיים על מנת לאפשר מרווח פנים נרחב. זהו מבנה העץ היחיד מתקופת שושלת יואן באזור הר סונג. בנוסף יש בשטח המתחם 23 אסטלות ו-82 עצים עתיקים.
מקדש חְווֵיְשָׁאן, מקדש סונְגְיְוֵּה, מקדש פָאוָאנְג ומנזר שאולין הם ארבעת המקדשים החשובים של הר סונג.
אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים.
האתר משתרע על 278 דונם ומוקף באזור חיץ של 1.15 קמ"ר.
אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים (嵩陽書院, בפין-יין Songyang) () שוכנת למרגלות פסגת ג'וּ'נְגִ'י (峻极) של הר טאישה, כשהיא מוקפת בהרים משלושה צדדים ופונה לדרום.
האקדמיה החלה את דרכה כמקדש סונְגְיָאנְג הטאואיסטי. מקור שם המקדש בהיותו בצד הדרומי שטוף השמש (יָאנְג) של הר סונג. המקדש נבנה בשנת 484 בתקופת שלטונו של הקיסר שְׂיָאווֶן (שלט בשנים 499-471) משושלת וי הצפונית. הקיסר גָאודְזונְג (שלט 689-643) והקיסרית וו דזה טיין (שלטה 705-690) משושלת טאנג לנו במקום והפכו אותו לארמון זמני. המקום הפך לשׁוּיְוֵּ'אן (אקדמיה ללימודים קלאסיים) בשנת 718 בתקופת שלטונו של הקיסר שׂוֵאנְדְזונְג, הקיסר השביעי משושלת טאנג (שלט 756-712). בתקופה זו היה זה מקום שבו נאספו ספרים, נבדקו ונחקרו. האקדמיה התרחבה בתקופת יורשיו ושמה שונה כמה פעמים עד שב-1035 היא נבנתה מחדש בשם אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים. בספרו יוּ הָאי שיצא לאור ב-1267 מנה המלומד וָאנְג יִינְגְלִין מתקופת שושלת סונג הדרומי את האקדמיה בין ארבע האקדמיות הטובות ביותר (שלוש האחרות שכנו בג'יאנגשי, בחונאן ובחנאן).
האקדמיה נסגרה בתקופת שושלת ג'ין וחזרה להיות מקדש טאואיסטי. מוסדות לימודים פרטיים נאסרו בתקופת שושלת יואן והמקום היה מכונה מקדש סונגיאנג. בשנת 1528, בתקופת שושלת מינג שיפץ חוֹאוּ טָאי, המושל המקומי את המקום והחזיר את שמו לאקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים.
האקדמיה נהרסה בשלהי תקופת שושלת מינג, ונבנתה מחדש ב-1674 בתקופת שלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג. החל משנת 1677 בוצעו במקום עבודות שיפוץ ובנייה נרחבות, והמבנים של האקדמיה כיום הם מתקופה זו. כמו אתרים אחרים עברו המבנים שיפוץ בידי הממשל המקומי בסוף המאה ה-20.
מתחם האקדמיה משתרע על שטח של 9,984 מ"ר. אורכו 128 מטרים מצפון לדרום ו-78 מטרים ממזרח למערב. במתחם כלולים 28 מבנים מתקופת שושלת צ'ינג. לאורך הציר המרכזי יש חמש שורות של חצרות. בין המבנים הבולטים, השער, היכל הקדושים, היכל ההרצאות, מקדש דָאוטונְג וספריית הכתבים הבודהיסטיים. מרבית המבנים בנויים בסגנון מקומי מלבנים אפורות ורעפים. בנוסף יש 15 אסטלות ו-14 עצים עתיקים.
האקדמיה היא העתיקה מסוגה בסין ושמשה ללמוד וחקר הקונפוציוניזם, להעלאת מנחות לקדושים קונפוציאניים ולעריכת בחינות קיסריות. לאקדמיה היה תפקיד חשוב בהפצת הקונפוציוניזם, והיא מקור חשוב לחקר האדריכלות של אקדמיות עתיקות ולמחקר על החינוך בסין הקדומה.
מצפה הכוכבים.
האתר משתרע על 163 דונם ומוקף באזור חיץ של 1.34 קמ"ר.
מצפה הכוכבים של דנגפנג (登封观星台) () שוכן בכפר גָאוצֶ'נְג (Gaocheng), בבקעה מתחת למרגלות פסגת גָאוצֶ'נְג, כ-15 קילומטרים דרומית מזרחית לדנגפנג.
מצפה הכוכבים נבנה בין השנים 1276 ל-1279 בתקופת שלטונו של קובלאי חאן (שלט 1294-1260), מייסד שושלת יואן, בסמוך לשעון השמש ג'וֹאוּגונְג מתקופת שושלת טאנג. המתחם עבר כמה פעמים שיפוצים ובנייה מחדש בתקופת שושלות מינג (בשנים 1501, 1520, 1528, 1612) וצ'ינג (בשנים 1676, 1767, 1809 ו-1893). היפנים הפגיזו את האתר ב-1944, וחלקים בו נפגעו עקב כך. המקום עבר שיפוצים בשנים 1975, 1984-1985 ו-2004.
מתחם מצפה הכוכבים משתרע על שטח כ-6 דונם, אורכו 160 מטרים מצפון לדרום ו-37 מטרים ממזרח למערב וכולל שטח בנוי של כ-660 מ"ר. המבנה המרכזי הוא מצפה הכוכבים שנבנה במקור בין השנים 1276 ל-1279 מלבנים אפורות והוא בעצם סוג משוכלל של שעון שמש. שטחו 108.4 מ"ר, גובהו 9.46 מטרים ואורכו 16.55 מטר. מבנים נוספים בשטח המתחם כוללים את השער, את בימת שעון השמש מתקופת שושלת טאנג בגובה כ-4 מטרים, את מקדש ג'וֹאוּגונְג (נבנה 1501) המכיל את פסל ג'וֹאוּגונְג, אל החלומות, ואת היכל הקיסר יאו (נבנה בתקופת שושלת צ'ינג), וכן 12 אסטלות.
מצפה הכוכבים בדנגפנג הוא המצפה האסטרונומי המרכזי מבין 27 שנבנו בהוראת המלומדים גְווֹ שׁוֹאוּגִ'ינְג (郭守敬, בפין-יין: Guō Shǒujìng) ווָאנְג שׂוּן. על סמך מדידות חוזרות ונשנות שבוצעו במצפים אלו הוכן לוח השנה הקרוי "שׁוֹאוּ שְׁה לִי" (יצא לאור ב-1281), שהיה לוח השנה המתקדם ביותר בזמנו בעולם, והיה מדויק כמעט כמו הלוח הגרגוריאני שהונהג באירופה שלוש מאות שנים אחר-כך.
המצפה הוא מצפה הכוכבים העתיק ביותר ששרד בסין, ואחד המבנים האסטרונומיים העתיקים ביותר בעולם.
מדעי הזקנה
דנגפנג
דנגפנג (בסינית: 登封; בפין-יין: Dēngfēng) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ג'נגג'ואו, בירת מחוז חנאן שבמזרח-מרכז הרפובליקה העממית של סין. בהיסטוריה הייתה העיר קרויה פעם יָאנְגְצֶ'נְג (陽城, פין-יין Yángchéng) ושימשה כמה פעמים בהיסטוריה העתיקה של סין אחת מערי הבירה של שושלות דוגמת שושלת שיה ושושלת ג'ואו. השם דנגפנג הוענק לה בשנת 696 על ידי הקיסרית היחידה בתולדות סין וו דזה טיין (שלטה 690–705) משושלת ג'ואו השנייה (למעשה חלק משושלת טאנג).
אורכה של הנפה (ממזרח למערב) 56 קילומטרים ורוחבה (מצפון לדרום) 35.5 קילומטרים ושטחה 1,217 קמ"ר. רוב שטח הנפה הררי והאקלים הוא יבשתי ממוזג. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה מנתה 729,332 תושבים.
העיר דנגפנג שוכנת למרגלות הר סונג, אחד מההרים הקדושים בסין. העיר היא אחד מהמרכזים הרוחניים הנודעים ביותר בסין, והיא משמשת משכן למוסדות דתיים שונים ולמקדשים דוגמת מקדש ג'ונְגְיְוֵּה הדאואיסטי, מנזר שאולין הנודע הבודהיסטי ואקדמיית סונְגְיָאנְג הקונפוציאנית, מכאן הכינוי הפיוטי שמקורו בספרות הסינית "מרכז השמים והארץ".
אתר המורשת העולמית: מונומנטים היסטוריים של דנגפנג.
בשנת 2010 צרף ארגון אונסק"ו כמה מהאתרים ההיסטוריים הידועים ביותר בנפת דנגפנג לרשימת אתרי המורשת העולמית בשם: 'אתרים היסטוריים של דנגפנג ב"מרכז השמים והארץ"'. אתר המורשת כולל שמונה אתרים המשתרעים על שטח של 8.25 קמ"ר ומוקפים באזור חיץ ששטחו 35 קמ"ר, וכוללים: שערים, מקדשים, אקדמיה קונפוציאנית ומצפה כוכבים.
סלימאן חיים
חולה סופני
יצחק בריק (פרופסור)
מריאן רבינוביץ
גרונטולוג
AVG (תוכנה)