באוקטובר 2016 החלה רדיפת הרוהינגיה במיאנמר - דיכוי צבאי מתמשך של בני הרוהינגיה במחוז ראקין שבמערב מיאנמר, על ידי הצבא והמשטרה במיאנמר. בעוד רובם של בני הרוהינגיה הם מוסלמים. הדיכוי החל כתגובה למתקפות על חיילי גבול מיאנמריים בידי מורדים רוהינגיים באוקטובר 2016. הצבא המיאנמרי מואשם בהפרות בוטות של זכויות אדם, הכוללות גירוש, רצח, אונס המוני, הצתות ומניעת ילודה. המשטר משיב כי טענות אלו "מוגזמות". עד כה נהרגו למעלה מ-2,000 בני אדם כתוצאה מהאירועים, ומאות אלפים נעקרו מבתיהם.
בחודש נובמבר 2020, בתגובה לתוצאות הבחירות במדינה, הוביל צבא מיאנמר מחאת ענק נגד התוצאות בהן ניצחה מפלגתה של מנהיגת המדינה אונג סן סו צ'י ובהן זכתה המפלגה המזוהה עם הצבא רק ל-33 מושבים בפרלמנט. ב-1 בפברואר 2021 עצר צבא מיאנמר, הטטמדאו, את יועצת המדינה אונג סן סו צ'י, חברי ממשלה אחרים ופעילי זכויות אדם. הצבא העביר את השלטון למפקד הצבא מין אונג הלינג ומצב חירום הוכרז למשך שנה. המהלך זכה לגינוי מיידי של ארצות הברית, האו"ם וארגוני זכויות אדם. בהפגנות נגד ההפיכה הצבאית נורו למוות מפגינים רבים.
פארדייז לוסט
כדור הרעם
דראקוניאן
האגארד
המערכה ברצועת הביטחון
המערכה ברצועת הביטחון היא הלחימה שהתקיימה בדרום לבנון בין צה"ל וצד"ל לבין הארגונים השיעים אמל וחזבאללה, שנהנו מתמיכת סוריה ואיראן, בתקופה שהחלה ב-30 בספטמבר 1982, עם סיום מבצע שלום הגליל, והסתיימה ב-24 במאי 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון.
לאחר סיום מבצע שלום הגליל, עם סילוק ארגוני הטרור הפלסטיניים, שגלו בעקבות המלחמה לתוניס, נסוג צה"ל מרוב השטח שכבש במלחמה והתייצב על גבול רצועת הביטחון, שבה שלט ארגון צד"ל בראשות אנטואן לאחד. הלחימה המשיכה עד לנסיגה החד-צדדית של ישראל לגבול הבין-לאומי במאי 2000, שמיד אחריה קרס ארגון צד"ל ורוב מפקדיו ברחו לישראל.
היסטוריה.
במהלך מבצע שלום הגליל, שהתנהל מ-6 ביוני 1982 עד 29 בספטמבר 1982, נלחמה ישראל נגד סוריה וארגוני טרור פלסטיניים שפעלו נגד ישראל בשטח לבנון. הלחימה החלה כאשר ישראל פלשה ללבנון ב-6 ביוני, על מנת לשים קץ להתקפות פלסטיניות משטח לבנון על תושבי צפון ישראל. החל מאוקטובר 1982 צה"ל ביסס ופרס את כוחותיו, במוצבים שנבנו לאורך הקו שנוצר לאחר סיום המלחמה. בד בבד, נוסד ארגון חזבאללה על בסיס פורשי אמל וחברי קבוצות אסלאמיות נוספות, אשר זכו לברכת האייתוללה חומייני ולאימונים מצד כ-1,500 אנשי משמרות המהפכה האיראניים שהקימו מחנות אימונים בבקעת הלבנון בהסכמה סורית. חזבאללה ניסה לתפוס את מקומה של תנועת אמל (התקווה) הוותיקה, בין היתר על ידי הלהט הדתי שאפיין אותו והשכר הגבוה שהציע ללוחמיו.
1985–1990.
ב-10 במרץ 1985 התפוצצה מכונית תופת בסמוך לשיירת כלי רכב של צה"ל ליד העיירה הלבנונית מרג' עיון. באירוע המכונה אסון הספארי נהרגו 12 חיילי צה"ל ו-14 נוספים נפצעו.
ביוני 1985 השלימה ישראל נסיגה מרוב שטח לבנון, למעט רצועת ביטחון צרה לאורך הגבול ובה מספר מוצבים, חלקם של צה"ל וחלקם של צד"ל, כאזור חיץ עם גבול ישראל. רוחב הרצועה היה קילומטרים ספורים במערב, ומעט יותר במזרח. צה"ל נעזר במיליציה מקומית - צבא דרום לבנון (צד"ל), בהנהגתו של סעד חדאד ולאחר מכן אנטואן לאחד. צד"ל ניהל במידה רבה את חיי היום יום ברצועת הביטחון, והחזיק את כלא אל-ח'יאם ומובלעת ג'זין מצפון לרצועת הביטחון.
עד אמצע שנות השמונים, נעלמו מהזירה הארגונים הפלסטיניים שנגדם נועד מבצע שלום הגליל, ולפיכך בשנים שלאחר נסיגת צה"ל ב-1985 הייתה הרצועה שקטה יחסית, והפעילות של צה"ל הוגדרה על ידי המטכ"ל כתעסוקה מבצעית, אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית לשהות הישראלית ברצועה, וישראל מצאה את עצמה מתמודדת מול ארגונים מקומיים, שיעים לרוב, בהנהגת חזבאללה.
ב-17 בפברואר 1986 נשבו שני לוחמי גבעתי על ידי חזבאללה באזור הכפר בית יאהון שמצפון לבינת ג'בייל. בסריקות ובחיפושים אחריהם נהרג לוחם פלס"ר הנח"ל, סמ"ר .
באפריל 1987 התקיימה ההתקפה השאפתנית ביותר של חזבאללה כנגד צה"ל ברצועת הביטחון עד אז, במתווה של התקפה לילית על מוצב שומריה הצה"לי (בניגוד למוצב הצד"לי בעל אותו שם). כמה עשרות לוחמים חצו את הליטני בחסות החשיכה ותקפו את המוצב בסיוע אש מרגמות משלושה מוקדים. הייתה זו הפעם הראשונה בה תקף החזבאללה מוצב צה"לי בתקיפה קרקעית נרחבת משולבת נשק תלול מסלול. בתקיפה הופעלה לראשונה על ידי הארטילריה של אוגדה 91 טקטיקה של ניתוק צירי הנסיגה של התוקפים באש ויצירת שטח הריגה אפקטיבי בין המוצב לסלוקי. בקרב נהרגו כ-40 לוחמי חזבאללה מאש טנקים וארטילריה. החזבאללה לא שב לתקוף את המוצב אפקטיבית עד דצמבר 1993, שאז נהרג הראל שרם מפגיעת סאגר בטנק עליו פיקד.
ב-25 בנובמבר 1987 הצליח מחבל מ"החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית" לחדור לשטח ישראל באמצעות גלשן אוויר ולהרוג בירי שישה חיילים ישראלים ולפצוע עשרה נוספים בפיגוע שנקרא ליל הגלשונים.
במאי 1988 פרצה מלחמה בין אמל לחזבאללה על השליטה בדרום לבנון, התחרות סביב אותו מאגר מגויסים פוטנציאלי וחילוקי דעות שונים בין הארגונים. אמל שקיבל סיוע מסוריה, הצדיק את מאבקו בחזבאללה בטיעון שחזבאללה מנסה להשתלט על דרום לבנון ולהפוך אותה למדינת הלכה איסלאמית שיעית נוסח איראן. החזבאללה מצא את עצמו לכוד בין אמל לצה"ל, לוחמיו גורשו מדרום לבנון ולכן ביצע רק התקפות אקראיות כנגד צה"ל בעוד שבקרב שני הארגונים השיעים נמנו כאלף הרוגים. בסיוע איראן, הצליח חזבאללה להדוף את אמל מהפרברים השיעים בדרום לבנון ובסוף 1988 אף יזם מתקפת נגד והשתלט בחזרה על איקלים-אל-תופאח בדרום לבנון. הפסקת האש הראשונה שהושגה בין הארגונים בתיווך סוריה ואיראן ב-1989 במסגרת הסכם דמשק הופרה במהרה. אך לבסוף הושג ב-9 בנובמבר 1990 הסכם דמשק השני, בו הובטחה חזרתו של חזבאללה לדרום לבנון. הסכם זה איפשר לחזבאללה להתקרב לסוריה ולהדק עמה את קשריו.
לאורך כל שנות העימות מטרתו המוצהרת של חזבאללה הייתה שחרור כל האדמות הלבנוניות וסילוק צה"ל. חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף את מוצבי צה"ל בהתקפות שצולמו ושודרו בתחנת הטלוויזיה של הארגון - אל-מנאר, לגרום לנפגעים בקרב חיילי המוצבים, ולהניף את דגלו בהם. התנועה בדרכים הפכה מסוכנת, וכוחות צה"ל הסתגרו יותר ויותר במוצביהם כאשר ארגון החזבאללה ניהל מלחמת גרילה נגד כוחות צה"ל ונגד צבא דרום לבנון.
חזבאללה התבסס בכפרים השיעיים והשתמש באוכלוסייה כמקור תמיכה פוליטי-אידאולוגי וכמחסה אנושי וכבסיס יציאה לפעולות גרילה. חזבאללה החזיק רקטות קטיושה וגראד בכפרים על מנת ליצור משוואת הרתעה וכדי למנוע פעילות מסיבית כנגדו. עד שנות ה-90 נמנע הארגון מירי רקטות לעבר היישובים בצפון ישראל, והתמקד ביצירת לחץ על צה"ל לאורך הקו האדום במטרה להסיגו מרצועת הביטחון. לפי פרסומי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים, בין השנים 1991–1997 מנה החזבאללה בין 3000 ל-3500 פעילים חמושים בעיקר בנשק קל, טילים נגד טנקים, וארטילריה קנית ורקטית.
ב-2–4 במאי 1988 במסגרת "מבצע חוק וסדר" פשטו כוחות צה"ל ובהם נח"ל, צנחנים ושריון, תחת פיקודו של אל"ם שאול מופז על בסיס מחבלי החזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון. 3 חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ונפצעו שבעה עשר חיילים נוספים. הפעולה הייתה הגדולה בהיקפה במבצעי צה"ל בלבנון מאז "מבצע שלום הגליל". כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב, והמבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו. כן נתפס שבוי אחד והושמדו כלי רכב ורכבי נ"מ. גם מצבא לבנון דיווחו על נפגעים באדם וברכוש כולל טנק, שריונית ומשאית תחמושת.
שנות ה-90.
ב-25 באוקטובר 1992 חמישה חיילי צה"ל נהרגו וחמישה נפצעו בהתפוצצות מטען חומר נפץ בגזרה המזרחית של אזור הביטחון בלבנון ליד הכפר כאוכאבה. החיילים נסעו בשיירה למוצב חודר בצפון רצועת הביטחון. שמות ההרוגים הם: סגן ערן שוהם מהשריון, סמל אסף גולן מהשריון, רב"ט ניב אמויאל מהשריון, רב"ט וסאם סרחאן נהג משאית ספארי,סמ"ר אברהם אסולין מגבעתי (גדוד שקד).
ב-13 בדצמבר 1992 חטפו פעילי חמאס את שוטר משמר הגבול נסים טולדנו ורצחו אותו, הרצח הוביל לגירושם של 415 אנשי חמאס וג'יהאד ללבנון כעבור ארבעה ימים.
במאהל המגורשים במארג' א-זוהור, בתיווך איראני, נוצר הקשר בינם ובין חזבאללה. המגורשים קיבלו מהם הדרכה בהרכבת מטעני נפץ ומכוניות תופת. כשישראל החזירה את המגורשים, שימש הידע הזה בסיס שעליו השתיתו המגורשים את גלי הפיגועים בישראל באותה תקופה.
בשנת 1993 החלה הסלמה חמורה בלחימה ברצועת הביטחון. בין 13 באפריל ל-24 במאי נהרגו תשעה חיילים ישראלים, בין ה-8 ל-22 ביולי נהרגו שישה חיילים ישראלים בדרום לבנון וחזבאללה שיגר רקטות לעבר יישובי הצפון מספר פעמים. בעקבות רצף האירועים הורתה הממשלה בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין לרמטכ"ל אהוד ברק לצאת למבצע דין וחשבון. מטרת המבצע הייתה להוציא את אוכלוסיית יישובי הצפון ממעגל הלחימה, האמצעי היה ליצור פאניקה ותנועה של פליטים על ידי הפגזה ארטילרית מסביב כפרים ובתוכם, מתוך תקווה שתושביהם ילחצו על ממשלת לבנון לפעול נגד חזבאללה. במהלך המבצע, אשר נמשך שבעה ימים (מ-25 ביולי 1993 ועד 31 ביולי 1993) הותקפו כפרי חזבאללה רבים בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר שזרעו בהם הרס רב. המבצע הופסק לאחר שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה. המבצע זכה לכינוי מלחמת שבעת הימים בלבנון.
ב-7 בפברואר 1994 נהרגו 4 חיילי צה"ל במארב מחבלים באזור המעלב, בין מוצבי ריחן וסוג'וד.