כיבוש שוודיה המתוכנן על ידי כריסטיאן השני, עם השתלטותו המיועדת של פוגר על הענף בברגסלאגן, מומן בנדוניה גדולה מאוד, עבור אשתו של כריסטיאן השני, במימון פוגר. מאוחר יותר פרש פוגר מהקרב בשנת 1521 לאחר שהפסיד לגוסטב ואסה בקרב ווסטראס (והשליטה על הספנות מברגסלאגן). לפיכך, כריסטיאן השני איבד את המשאבים לנצח במלחמה נגד גוסטב ואסה, אך גם איבד את המשאבים כדי לשמור על מעמדו בדנמרק (נגד פרדריק הראשון, מלך דנמרק 1523).
הגידול החד במימון והתלות הכספית גרמו לכך שלעיתים הצדדים יוכלו לעמוד בקצב גדול יותר של שכירי חרב יקרים, מה שמסביר את התנודדות הכוח ושינויים מהירים במצב במהלך המלחמה. העלויות היו משמעותיות ואחרי ניצחון כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק עם גוסטב ואסה בנקמת הדם של הרוזן בסקאניה ודנמרק בשנת 1536, הכסף נעלם, והשפעת הכנסייה הקתולית וליגת ערי הנזה במדינות הנורדיות נגמרה.
במהלך המלחמה שוודיה הצטרפה ל, ועל ידי הלאמת הכנסיות ורכושן יכלה לממן את הוצאות המלחמה.
המלחמה גם שחררה את שוודיה מתלות כלכלית ופוליטית בינלאומית ומהשפעת אויבים גלויים. עצמאות שנמשכה עד כה במשך 500 השנים האחרונות (ביטחון / שלום מקומי מאז 1523, ללא צבאות זרים על אדמתה למעט באזורי גבול ושלום כללי במשך 200 שנה מאז 1814). מלחמת שחרור זו נתפסת על ידי השוודים בהערכה רבה כשורש העצמאות הפוליטית והכלכלית, המבנה והארגון של החברה שלה כיום. נתפס על ידי השוודים כ"שינוי פרדיגמה" לאומי שבו יסודות השקפות החברה השתנו באופן קיצוני למה שהן כיום.
אירועי המלחמה.
המרד.
בשנת 1520, גוסטב ואסה נסע למחוז השוודי דלרנה, במסווה של איכר כדי להימנע מגילוי על ידי הסיירים של המלך כריסטיאן. בדצמבר הגיע גוסטב ואסה לעיר מורה, שם ביקש מהאיכרים את עזרתם במרד נגד כריסטיאן השני. האיכרים סירבו לבקשתו, ולכן גוסטב ואסה החליט לנסוע צפונה כדי למצוא אנשים שיתמכו במרד שלו. זמן קצר לאחר מכן הגיעו כמה פליטים למורה, שם סיפרו לאיכרים על האכזריות של כריסטיאן השני ואנשיו. אז החליטו אנשי מורה למצוא את גוסטב ואסה ולהצטרף למרד שלו. הם שלחו שני גולשים מיומנים למצוא אותו, ואכן הם מצאו אותו בסלן. השליחים וגוסטב חזרו למורה, שם בערב ראש השנה, 1521, מונה גוסטב ואסה ל"הוביצמן" (מפקד) על ידי שליחים מכל הקהילות בצפון דלרנה.
בפברואר יצא גוסטב ואסה ממורה עם כמאה איש וכבש את קופרברג. זמן קצר לאחר מכן הצטרפו האיכרים של ברגסלאגן למרד. צבאו של גוסטב ואסה גדל כעת ליותר מ-1,000 איש.
כשהידיעה על המרד השוודי הגיעה לכריסטיאן השני, הוא שלח כוח של לנדקנכטן לרסק את המרד. באפריל 1521 התעמתו כוחות האיחוד עם אנשיו של גוסטב ואסה במעבורת ברוננבק, וצבא המלך נמחץ. ניצחון זה שיפר מאוד את המורל של המורדים השוודים. בדלרנה הוקם מנטה חירום במטרה לייצר את מטבעות הנחושת הדרושות למימון המלחמה.
צבא המורדים המשיך דרומה לווסטראס, אותה כבשו. כאשר דברי ההצלחה של גוסטב ואסה התפשטו ברחבי שוודיה, תומכי משפחת סטור החליטו להצטרף למרד. עד סוף אפריל 1521, גוסטב ואסה שלט ב-דלרנה, Gästrikland, Närke, ו-Västmanland. כתוצאה מהצלחותיו הצטרפו תומכים רבים לצבאו. מרידות נוספות התרחשו בחלקים נוספים של שוודיה, כמו במחוזות סמולנד ווסטרגוטלנד שביטאלנד. מנהיגי האצולה של יטאלנד הצטרפו לכוחותיו של גוסטב ובאוגוסט, בודסטנה, הם הכריזו עליו כעל עוצר שוודיה.
בחירתו של גוסטב כעוצר גרמו לאצילים שוודים רבים, שעד אז נותרו נאמנים למלך כריסטיאן, לחצות את הקווים. חלק מהאצילים, שעדיין נותרו נאמנים למלך הדני, בחרו לעזוב את שוודיה, בעוד שאחרים איבדו את חייהם. כתוצאה מכך, איבדה המועצה המלכותית של שוודיה רבים מחבריה הוותיקים שהוחלפו בתומכיו של גוסטב. רוב הערים הבצורות והטירות נכבשו על ידי אנשיו של גוסטב, אך המעוזים המוגנים ביותר, כולל סטוקהולם, נותרו עדיין בשליטה דנית. ב-1522, לאחר משא ומתן בין אנשיו של גוסטב לבין נציגי העיר ליבק, הצטרפה העיר ההנזאית למלחמה כנגד דנמרק. חורף 1523 עמד בסימן של תקיפת הכוחות המשותפים באזורים שבשליטת הדנים והנורווגים בסקונה, בהאלנד, בבלקיניה ובבוהוסלן. במהלך החורף, הודח כריסטיאן השני והוחלף בפרדריק הראשון. המלך החדש תבע בגלוי את הכתר השוודי לעצמו וקיווה שליבק תנתק את קשריה עם המורדים השוודים. העיר הגרמנית, שהעדיפה שוודיה עצמאית על פני איחוד קאלמאר חזק בשליטת דנמרק, ניצלה את ההזדמנות והפעיל לחץ על המורדים. העיר רצתה להבטיח לעצמה זכויות סחר עתידיות וכן ביטחונות להלוואות שהיא העניקה למורדים. המועצה המלכותית וגוסטב הבינו שתמיכתה של ליבק היא חיונית. כתוצאה מכך החליטה המועצה לבחור בגוסטב כמלך.
בחירה כמלך.
בחירתו הטקסית של גוסטב אריקסון כמלך שוודיה התקיימה כאשר מנהיגיה של שוודיה התכנסו בסטרנגנס ביוני 1523. עם בחירתו של גוסטב על ידי חברי המועצה, הוא נועד עם שני הנציגים של ליבק. הנציגים הגרמנים תמכו במינוי ללא היסוס וקבעו שזהו רצון האל. גוסטב הצהיר שהוא חייב להיכנע לרצון ההשגחה העליונה. בפגישה עם המועצה המלכותית, הוא הכריז על הסכמתו לקבל על עצמו את המינוי. בטקס שהתקיים לאחר מכן, בהנהגתו של הדיאקון של סטרנגנס, נשבע גוסטב את השבועה המלכותית. ביום המחרת הוכרז גוסטב כמלך, אם כי הוא עדיין לא הוכתר. ב-1983, לזכרו של יום זה, ה-6 ביוני, הוכרז יום זה כחג הלאומי של שוודיה.
כיבוש סטוקהולם.
זמן קצר לאחר האירועים ב-1523 בסטרנגנס, הוצא מכתב הרשאה לליבק ולבעלות בריתה בברית ערי הנזה, שכעת שוחררו מתשלום מכסים בסחר שלהן עם שוודיה. הסכם, שנוסח על ידי נציגיה של ליבק, נחתם עם המגינים הדנים בסטוקהולם. ב-17 ביוני נכנסו המורדים לעיר הבירה. בחג אמצע הקיץ, נכנס המלך גוסטב בהדרת כבוד לשער הדרומי של העיר. החגיגות שנערכו לאחר מכן, כולל מיסת הודיה בקתדרלת סטוקהולם, נוהלו על ידי פדר יקובסון. גוסטב היה יכול כעת להיכנס לתפקידו בטירת שלושת הכתרים.
סוף המלחמה.
אחרוני הנאמנים לכריסטיאן החזיקו עדיין במצודות בפינלנד, אז עדיין חלק משוודיה. במהלך קיץ וסתיו 1523 נכנעו כולם. ב-24 באוגוסט 1524 הגיע גוסטב למאלמה כדי להשיג הסכם עם פרדריק מלך דנמרק. ב-1 בספטמבר 1524 נחתמה אמנת מאלמה, שבה שוודיה התנתקה מאיחוד קאלמאר. בהסכם מאלמה היו הן צדדים שליליים והן צדדים חיוביים מבחינתו של גוסטב. משמעותו של ההסכם היה שממלכת דנמרק-נורווגיה הכירה בשוודיה העצמאית. תקוותיו של גוסטב להשיג לעצמו מחוזות נוספים (יטאלנד ובלקיניה), עלו בתוהו. ההסכם סימן את קיצה של מלחמת העצמאות השוודית.
בן דור (שכונה)
בן דור היא השכונה המערבית ביותר בעיר נשר.
השכונה נקראת על שם חיים בן-דור, לוחם פלמ"ח שנהרג במהלך פעולת ההגנה שהתבצעה כתגובה על טבח בתי הזיקוק.
ראשית השכונה ביישוב עולים חדשים בבתי הכפר הערבי חוואסה, לאחר שתושביו עזבוהו באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות. מאוחר יותר נבנו בתים חדשים, והיישוב, שהמשיך להיקרא זמן מה "חוואסה", התאחד עם תל חנן לתוך המועצה מקומית נשר, שהפכה ברבות הימים לעיר. מדרומה של בן דור קריית הטכניון, ממזרחה עובר נחל בן-דור אשר מפריד בינה לבין השכונה הוותיקה תל חנן והשכונה החדשה יותר, גבעת עמוס, מצפונה וממערבה תוחם אותה בחלקה העליון הרכס שמעל "מחצבת 4.5", מתקופת המנדט הבריטי, ומצפונה תוחם את השכונה כביש 752.
ההיסטוריה של השכונה.
שכונת אל-חוואצה [צ' המבוטאת ס עמוקה] נוסדה על ידי ממשלת המנדט הבריטי ועיריית חיפה, עבור מהגרים ערבים אשר פונו משכונת ארד אל רמל, היא 'חוף שמן'. מהגרים רבים שנמשכו לעבודה בחיפה בנו שם שכונה לא חוקית מחומרים ארעיים ולכן נודעה בשם - 'חרת אל-תנק', 'שכונת הפחים'. תנאי התברואה הקשים והצורך בפינוי השטח לבינוי על פי תוכנית המתאר העירוני דאז, הביאו לפינוי המהגרים לשטח שהוכשר ממערב לבלד א-שייח', היא תל חנן וכיום חלק מנשר. השכונה נקראה אל -חוואצה בעקבות שמו של ערוץ נחל צר ועמוק שראשיתו בשכונת 'זיו' בנוה שאנן וסופו בנחל קישון. ב־21 באפריל 1948 השתלטה ה"הגנה" על שכונותיה הערביות של חיפה, בעקבות כך עזבו חלק מתושבי בלד א-שייח' את הכפר. ב-24 באפריל, ערב ליל הסדר תש"ח, כיתרו כוחות ההגנה את בלד א-שייח' וקראו לתושביו למסור את נשקם. התושבים מסרו 22 "רובים ישנים", וההגנה השיבה כי תתקוף את הכפר אם לא יועברו לה אמצעי לחימה נוספים. בבוקר ליל הסדר פתחה ההגנה בירי מרגמות 3 אינץ' ומקלעים, תגבורת בריטית שהגיעה לכפר יעצה לתושבי הכפר לעזוב את המקום, והם עשו זאת מיידית בליווי בריטי. בני מוריס מציין . בעקבותיהם התפנו גם תושבי חוואסה ויאג'ור. משקיפים בריטיים שנכחו במקום סברו, לפי שיטת ההתקפה והמשא ומתן שהתנהל, כי מטרת ההתקפה הייתה לגרום ליציאת התושבים שנותרו ולכיבוש הכפר. תושבי הכפרים הערבים, כ־5,000 איש, עברו לחיפה וללבנון.
לאחר מלחמת העצמאות בעקבות חקיקת חוק נכסי נפקדים, עברו הבתים והאדמות של הכפרים הערביים לבעלות המדינה, ולניהולה של רשות הפיתוח. הבתים ביישובים בלד א-שייח' וחוואסה אוכלסו על ידי יהודים. יישובים אלה לא קיבלו כל מעמד רשמי ונוהלו על ידי מחלקת הקליטה של הסוכנות.
תושביה של השכונה ביקשו להצטרף כשכונה לעיר חיפה אבל משרד הפנים התנגד לכך. ב-22 ביולי 1952 התקיימו בחירות ביישובים תל חנן, נשר וחוואסה, בעקבותיהן איבדו תל חנן וחוואסה את עצמאותן ואוחדו תחת המועצה המקומית נשר, לימים העיר נשר. במשך השנים שונה שמה של חוואסה לבן דור.ראשוני העולים שהתיישבו בה היו יהודים בולגרים, שחלקם ישבו בארץ כבר מאמצע שנות הארבעים.