משרת רב הכותל נוצרה בתקופת המנדט הבריטי לשם ניהול ענייני היהודים באזור הכותל המערבי. המשרה חודשה לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, ועוגנה בחוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967. בשנת 1992 הורחבה סמכותו לכל המקומות הקדושים ליהודים בישראל, והמשרה נקראה הממונה על הכותל המערבי והמקומות הקדושים. נושא המשרה ממונה על ידי שר הדתות והוא פועל במסגרת הרבנות הראשית לישראל, כאחראי למתן שירותי דת ליהודים בכותל המערבי ובמקומות קדושים נוספים בישראל, המפורטים בתקנות שמירה על מקומות קדושים ליהודים, תשמ"א-1981.
במסגרת תפקידו ממונה רב הכותל על אכיפת חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967 במקומות הנתונים לפיקוחו, ובכלל זה מניעת חילול שבת, מניעת תלבושת שאינה הולמת, מניעת קיבוץ נדבות והפרעה לתפילה ברחבת הכותל המערבי, הגבלות על העיסוק בצילום ברחבת הכותל המערבי ועוד. רב הכותל משתתף בטקסים המתקיימים ברחבת הכותל, ולעיתים רבות מלווה אנשי ציבור מאומות העולם הפוקדים לראשונה את הכותל המערבי.
משנת 1967 כיהנו בתפקיד ארבעה רבנים, כאשר המינוי תקף לאורך כל חייהם. משנת 2000 מכהן בתפקיד הרב שמואל רבינוביץ.
התפתחות התפקיד.
ראשית המאה ה-20.
לאחר הצהרת בלפור וכיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, הלכה והתגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי מתוך תחושת ביטחון.
ב-1920, זמן קצר לאחר מאורעות תר"פ בירושלים, נתן המושל הצבאי הבריטי את הסכמתו לבקשת המופתי לבצע בכותל עבודות ללא צורך בקבלת אישור מהעם והיישוב היהודי. כבר אז, חודשים ספורים לאחר הקמתה של הרבנות הראשית, פנה רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק אל המושל הצבאי במחאה חריפה והזהיר "כי חלילה לשום יד לנגוע בכותל הקדוש מבלי הרשאתינו". מתקופה זו החלו חילופי מכתבים בין גורמים שונים אודות מעמדו של הכותל. אף על פי כן, זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה, במיוחד בימי חג ומועד.
בשל העומס הרב במקום בימים נוראים הציבו היהודים ליום הכיפורים מספר ספסלים עבור הזקנים ומחיצה להפרדה. בעיצומו של יום הכיפורים ה'תרפ"ט (24 בספטמבר 1928) התפרצו שוטרים בריטים והסירו באלימות את המחיצה והספסלים. בעקבות מחאות היישוב היהודי בארץ ישראל ובעולם על תקרית בין שוטרים למתפללים שאירעה בסמוך לכותל ושבה נפגעו מתפללים יהודים, מינתה ממשלת בריטניה בהסכמת חבר הלאומים ועדה ל"קביעת הזכויות והתביעות השנויות במחלוקת של היהודים והמוסלמים בכותל המערבי". ועדה זו כונתה בשם "ועדת הכותל הבינלאומית". במקביל, באותה שנה חלה הסלמה והידרדרות ביטחונית קשה שהחלה בט' באב במאורעות תרפ"ט והתפשטה לכל רחבי הארץ.
מטעם היישוב היהודי הוקמו שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל. הוועדות היו מורכבות מנציגים של המוסדות הלאומיים, הרבנות הראשית, ואגודת ישראל. ועדה אחת טיפלה בשאלות הכרוכות בהופעת היישוב היהודי בפני הוועדה הבינלאומית. הוועדה כללה את האישים: פרופ' דוד ילין, פרופ' שמואל קליין, יצחק בן-צבי, פרופ' בן-ציון דינור, עו"ד מרדכי אליעש והרב שמואל שזורי. הוועדה השנייה טיפלה בעניין ההשגחה והפיקוח על הסדרים של הכותל המערבי. הוועדה כללה את האישים: יוסף מיוחס, הרב משה בלוי, הרב משה המאירי, הרב משה פרוש הרב רפאל קצנלנבוגן ועוד.
למעשה עוד קודם לכן היה מינוי של שמשים מטעם העדה הספרדית והאשכנזית לטובת שמירת הסדרים וצורכי המתפללים בכותל. ידוע על הנושאים בתפקידים אלו כבר בשלהי המאה ה-19. ובעת דיוני ועדת הכותל נתבקשו הללו להעיד על פועלם בשנים שקדמו.
מינוי הרב יצחק אביגדור אורנשטיין.
הוועדה השנייה של היישוב היהודי קבעה למנות את הרב יצחק אביגדור אורנשטיין והגדירה את תפקידיו הבאים:
כעוזרו וכשמש הכותל מונו הנכבדים רפאל מיוחס ולאחריו בנו יעקב מיוחס. תפקידו של הרב אורנשטיין כאחראי על הכותל מטעם הרבנות הראשית והוועד הלאומי החל בשנת 1930, לאחר פרסום כל מסקנותיה של ועדת החקירה המנדטורית לחקירת מאורעות תרפ"ט הידועה גם בשם משפט הכותל.
הרב אורנשטיין ניהל בין השנים תר"צ (1930) לתש"ח (1948) תיעוד ורישום של כל מה שקרה בכותל מדי יום בפרוטרוט והעביר דיווחים אלה לגורמים השונים שהיה מופקד מטעמם כרב הכותל. תיעודים אלה כוללים בין היתר תיאור בעיות שאיתן היה עליו להתמודד, בעיקר מול גורמים ערבים שניסו לפגוע בתפילת היהודים במקום. עם זאת, בתפקידו הקפיד לשמור על יחסים טובים ומכובדים כלפי כל הגורמים ובכללם הנכבדים של הערבים. כמו כן, כבא כוחם של המוסדות הלאומיים הקפיד שלא להיות מעורב בפעולות נגד חוקי המנדט ולכן לא יכול היה להשתתף בתקיעת השופר החתרנית שהייתה נערכת במוצאי יום כיפור. הרב אורנשטיין היה מגיע מדי יום אל הכותל ברגל ושוהה במחיצת המתפללים רוב שעות היום. מפני שנאסר לשים בכותל כיסאות, היה עומד כל היום ולעיתים יושב על הרצפה ובידו כרך של גמרא. מפני שלא הייתה מחיצה בכותל, היה מקפיד על מקום קבוע בו עמד ושימש בעצמו כסמן של קו ההפרדה בין עזרת גברים לעזרת נשים.
גם הרבנות הראשית עצמה המשיכה להשגיח על המקום ולפנות אל הציבור בדבר ההתנהגות בו, כגון בב' בחשוון, תש"א, (1940), פרסמו הרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ו בן-ציון מאיר חי עוזיאל, כרוז לכלל הציבור בדבר שמירת קדושתו של המקום:
בין היתר מתאר הרב אורנשטיין ביומנו כיצד בחודש אלול, תש"ב, (1942), עשתה הממשלה הבריטית תיקונים בקיר הכותל רק . הרב אורנשטיין כיהן בתפקיד זה ותיעד את עבודתו ביומן עד נפילתו של הרובע היהודי במלחמת העצמאות אשר בו גם מצא את מותו כחלל בקרבות. מאז לאורך שנות שלטון ירדן בירושלים המזרחית ועד לשחרור העיר העתיקה לא אפשרו ליהודים לבקר בכותל המערבי.
לאחר מלחמת ששת הימים.
בשבועות תשכ"ז, בעקבות מלחמת ששת הימים, שערי העיר העתיקה נפתחו לתנועה חופשית של אזרחי ישראל. יותר ממאתיים אלף איש הגיעו בהתרגשות רבה אל הכותל. עקב כך נדרשו כללים וסדרים להתנהלות המקום כראוי לו מצד קדושתו וחשיבותו התרבותית. בח' בתמוז תשכ"ז, (16 ביולי 1967), חוקקה הכנסת את חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967. האחריות לכותל המערבי, סדריו, תחזוקתו וניהולו עברו מהרבנות הצבאית אל משרד הדתות בראשותו של ד"ר זרח ורהפטיג. תקנות שהותקנו מכוח חוק זה קובעות את המותר והאסור בכותל המערבי ובאזור הסמוך אליו.
דיברטיקוליטיס
דיברטיקוליטיס (סַעֶפֶת, diverticulitis) היא מחלה דלקתית של סעיפים הנוצרים במעי הגס, ולמעשה מהווה סיבוך של דיברטיקולוזיס. זוהי התוצאה של פרפורציה (התהוות של חור) בסעיף או כיס הבולטים מתוך המעי הגס.
תמונה קלינית.
לרוב, חולים מציגים תמונה קלינית המורכבת מטריאדה קלאסית: חום, לויקוציטוזיס וכאב ברביע השמאלי התחתון של הבטן (כתוצאה מהמעורבות של חלק המעי הגס הנקרא סיגמא, ואשר מעורב ברוב המקרים במחלה).
חולים יכולים להתלונן גם על בחילה או שלשול, ולעיתים גם על עצירות. תלונות פחות שכיחות יהיו כאבים ברביע הימני התחתון של הבטן- תלונות אלו יכולות לבוא רק במצב בו הסיגמא (השמאלית בדרך כלל) ארוכה מאוד- דוליקו-מגה-סיגמא, כך שהכאב מופיע למעשה בצד ימין של הבטן. תלונות על כאבים בבטן הימנית יכולות לבוא גם על רקע דיברטיקוליטיס של המעי הימני, אם כי מצב זה פחות שכיח.
תמונות קליניות נוספות קשורות לסיבוכים נוספים בדיברטיקוליטיס: כך למשל, התמונה הקלינית יכולה להתבטא בחסימת המעי הדק, כתוצאה מהידבקות המעי הדק לאזור הדלקתי של הדיברטיקולה ויצירת חסימה בגלל זווית ההידבקות. כמו כן, שלפוחית השתן עלולה להידבק לדיברטיקולה המודלקת, אשר מביאה לתמונה דמוית דלקת בשלפוחית השתן ותכיפות בהשתנה. לעיתים הדיברטיקולה נדבקת לשחלות והתמונה הקלינית תהיה גניקולוגית ותכלול כאבים באגן.
אבחנה.
כאשר יש קושי באבחנה על סמך תלונות החולה עצמן, ניתן לאבחן את המחלה על ידי CT, MRI או אולטרה סאונד. CT ו- MRI מספקים מידע דומה באשר להימצאות הדיברטיקוליטיס, גודלו ומיקומו. גם בדיקת אולטראסאונד יכולה להדגים את מיקום הדיברטיקוליטיס, וניתן לנקז את האבצס תחת הדרכת אולטראסאונד (או CT).
סיווג.
חומרת המחלה יכולה להיות קלה כשמעורב אזור מוגבל מסביב למעי, או חמורה וסוערת המערבת את הצפק כשמתרחשת זליגת צואה מתוך המעי לחלל הבטן העלולה להביא למות החולה (fecal peritonitis). לפיכך, סווגה המחלה על פי חומרתה (Hinchey and associates) בהתאם למדרג הבא:
טיפול בדיברטיקוליטיס ללא סיבוכים.
דיברטיקוליטיס שלא גורם למאקרו-פרפורציה, התהוות אבצסים, פיסטולות או חסימות מעיים, יטופל על ידי מתן אנטיביוטיקה; לעיתים אין צורך לאשפז את החולה בבית החולים, בעיקר כאשר הכאבים אינם עזים. מתן מורפין להקלה על הכאבים אינו מומלץ, היות שהוא מעלה את הלחץ בתוך חלל המעי הגס, ולכן יש להעדיף meperidine. מרבית החולים עם דיברטיקוליטיס קל יגיבו לטיפול אנטיביוטי, עם שיפור ניכר תוך 48 שעות. לאחר שלושה עד שישה שבועות יש להמשיך את הבירור על מנת לשלול גידולים (שיכולים לחקות דיברטיקוליטיס).