במהלך השנים הבאות המשיך לואיס ליצור כמות מרשימה של סרטים בתקציב נמוך וגילה כושר המצאה לא מבוטל. ב- (Two Thousand Maniacs (1964, שנחשב על ידי רבים כיצירת המופת שלו, הוא מתמקד בעיירה דרומית שנעשה בה טבח במלחמת האזרחים האמריקאית, ושמתיה שבים לחיים מדי 100 שנה על מנת לנקום נקמה ביאנקים הארורים. את עקבות תת-הז'אנר שהמציא בסרט זה, ז'אנר העוסק בעירוב מדמם בין תיירים תמימים מהצפון והיליבילי דרומיים, אפשר למצוא בסרטי אימה כמו המנסרים מטקסס, יום שישי השלושה עשרה ולגבעות יש עיניים (Hills have eyes). ב- (Color Me Blood Red (1965 עוסק לואיס בצייר אובססיבי שבקנאותו לאמנות קיצונית משתמש בדמו שלו ובדמם של אחרים על מנת להעניק לציוריו גוונים חיים במיוחד.(Wizard of Gore (1970 הוא סרט מהפנט על קוסם כריזמטי גם אם פתטי המשתמש בעיוותי חלל וזמן של מציאויות מקבילות על מנת לבצע רציחות מזוויעות במסגרת מופע הקסמים שלו. ואילו בסרטו האחרון ה-(Gore Gore Girls (1972 חיבר לואיס בין אהבתו לעירום לבין אהבתו לדם, בעלילה שעסקה בסדרת רציחות המתרחשת במועדון חשפניות ביזארי במיוחד. לואיס גם משלב בסרט זה הערות חריפות על הפמיניזם של תחילת שנות ה-70.
הקריירה הקצרה והפוריה של לואיס ידעה שיאים וכשלונות גדולים. הוא ביים שורה ארוכה של סרטים אזוטריים בתקציב נמוך ביניהם: סרטי ילדים, סרטי הילבילי ואף סרט בלקספלויטיישן ועירום שיצר כטובה אישית לחבר. הוא ידוע כיוצר ורסטילי וחסכני במיוחד שלא רק ביים, הפיק, תסרט, הכין את האפקטים המיוחדים והלחין את המוזיקה לסרטיו, אלא אף ביצע את הקריינות בפרומואים על מנת לחסוך בעלויות. בשנת 1972, לאחר שבעקבות ביטול חוקי צנזורה, החלה הוליווד להפיק סרטי גור משל עצמה ולהתחרות ביצירה העצמאית, עזב לואיס את עולם הקולנוע חזרה לטובת עולם הפרסום. לואיס נחשב לאחד הגורואים הגדולים בנושא השיווק הישיר ופרסם עשרות ספרים בנושא.
עדנה מחודשת.
מאז שנות ה-80, כאשר נבחר כבמאי הגרוע בהיסטוריה, חווה הקולנוע של לואיס עדנה והוא הפך למרואיין מבוקש. לואיס התייחס בביטול ובזלזול לניתוחים רציניים של עבודתו וטען כי מעולם לא ראה את עצמו כאוטר, שתעשיית הקולנוע היא עסק ושאין לו אלא רחמים למי שמאמין שקולנוע הוא אמנות ומבזבז עליה כסף. עם זאת, אין ספק שלואיס גם נהנה ממעמדו כסנדק סרטי הגור. ב-2002, לאחר 30 שנה של התנזרות מעולם הקולנוע, ביים לואיס את Bloodfeast 2: All you can eat. סרט ההמשך ליצירת הגור הראשונה שביים בשנת 1963.
להרשל גורדון לואיס נודעה השפעה עצומה על תולדות הקולנוע, לא רק בתחום קולנוע האימה, אלא גם על במאי טראש עכשוויים כחבורת טרומה (גולשים נאצים חייבים למות), או במאי הקאמפ ג'ון ווטרס (פינק פלמינגוס, אמא סדרתית, ססיל בי. דמנטד).
אוגוסטו פינושה
אָאוּגוּסטוֹ חוֹסֶה רָמוֹן פִּינוֹשֶׁה אוּגַרְטֶה (בספרדית: Augusto José Ramón Pinochet Ugarte; 25 בנובמבר 1915 - 10 בדצמבר 2006) היה גנרל צ'יליאני אשר עמד בראש הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה ("החונטה"), אשר שלטה בצ'ילה מ-1973 עד 1990.
ההפיכה.
פינושה תפס את השלטון ב-11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית אלימה שבה הודח ונהרג סלוודור איינדה, הנשיא הסוציאליסטי הראשון שנבחר לכהונה בצ'ילה. ההפיכה באה אחרי תקופה ממושכת של חוסר יציבות כלכלית וחברתית, מהומות ושביתות אלימות, ושמה קץ לתקופה ממושכת של מתיחות ביחסי המדינה עם ארצות הברית, אשר חששה מהשתלטות קומוניסטית על צ'ילה. מפרטים שנודעו בשלב מאוחר יותר התברר כי ממשל ניקסון, שהיה באותה עת נשיא ארצות הברית, היה מעורב באופן פעיל בהדחתו של איינדה ובמימון השביתות.
ב-11 בספטמבר 1973 הסתער צבא צ'ילה בהנהגת פינושה על הארמון הנשיאותי ותפס את השלטון מידיו של הנשיא איינדה, אשר נמצא מת זמן קצר לאחר מכן. פינושה לקח לעצמו את תפקיד שר הפנים והבהיר במסיבת עיתונאים שבכוונת החונטה לשלוט במשך זמן בלתי מוגבל וישתמש בכל האמצעים להבטיח את שלטונו.
משטר החונטה שבראשו עמד פינושה השעה מיד את החוקה, את חירויות האזרח ואת זכויות האדם בצ'ילה, פיזר את הקונגרס, השליט צנזורה חריפה, הוציא אל מחוץ לחוק את מפלגות השמאל שהיוו את בסיס הקואליציה של איינדה, ועצר כל פעילות פוליטית. בנוסף, נפתח מסע של טרור כנגד יריבים מן השמאל. על פי דו"ח של ועדת חקירה מיוחדת בראשות הבישוף סרג'ו וואלך אשר התפרסם ב-2004, הוצאו להורג או "נעלמו" במהלך הרדיפה הפוליטית כ-3,000 אזרחים צ'יליאנים וכ-27,000 נאסרו ובמקרים רבים אף עונו. רבים גלו מצ'ילה לארצות חוץ, במיוחד לארגנטינה, אולם נרדפו גם שם על ידי סוכנים של המשטרה החשאית - ה-DINA.
ביוני 1974 מונה פינושה לנשיא צ'ילה.
נשיאות צ'ילה.
מדיניות כלכלית.
מדיניותו הכלכלית של פינושה עמדה בניגוד חריף למדיניותו של איינדה. בעוד שאיינדה נקט מדיניות סוציאליסטית מובהקת ובכלל זה הלאמת חלק ניכר מאמצעי הייצור (למשל, מכרות הנחושת), נקט פינושה צעדי ליברליזציה במדינה, החל משנת 1975. לשם השגת מטרותיו, ביטל פינושה את שכר המינימום ואת הזכות לאיגוד מקצועי, הפריט את קרנות הפנסיה, תעשיות בבעלות ממשלתית ובנקים, והפחית מיסים על רווחים ועל הון. תוצאות המדיניות הנאו-ליברלית שבה נקט פינושה היו צמיחה שנתית של התמ"ג בקצב של 2.9% בשנה ב-15 שנות שלטון החונטה הצבאית, זינוק של העוני מ-17% ב-1969 ל-45% ב-1987 ואי שוויון שזינק לשיא של כל הזמנים בצ'ילה.
הפרת זכויות אדם.
משטרו של פינושה היה אחראי להפרות רבות של זכויות אדם בתקופת שלטונו, כולל מעצרים, עינויים, העלמה ורצח ועינויים של פעילים פוליטיים וחברתיים. לפי דו"ח של הוועדה הממשלתית שכלל עדויות של יותר מ-30,000 בני אדם, ממשלתו של פינושה הרגה לפחות 3,197 בני אדם ועינתה כ-29,000. שני שלישים מהמקרים המפורטים בדו"ח אירעו ב-1973.
פרופסור קלייב פוס (Clive Foss) מעריך בספרו "הרודנים: 2500 שנים של כוח ושחיתות מוחלטת" (הוצאת Quercus 2006) כי 1,500–2,000 צ'יליאנים נהרגו או "נעלמו" במהלך תקופת משטר פינושה. באוקטובר 1979 דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי אמנסטי אינטרנשיונל תיעד את היעלמותם של כ-1,500 צ'יליאנים מאז 1973.
המשטר השתמש בתקנות לשעת חירום כדי לעצור ולענות אזרחים. לדוגמה ניבס אירס נחטפה והועברה למרכז עינויים. היא עברה אונס קבוצתי, וכן אונס באמצעות כלבים שאומנו לכך במיוחד וכן הוחדרו חולדות לתוך איבר מינה.
דוגמה נוספת לזוועות המשטר היה מרכז העינויים "ונדה סקסי" — "ונדה", מילה שפירושה כיסוי עיניים בספרדית, מפני שהעצורים היו עם מטפחות על העיניים כל הזמן שהותם במתקן, ו"סקסי" בגלל ההתעללויות המיניות, ומעשי האונס של האסירות במקום, כולל אונס על ידי כלבים. המענים הכריחו את בני הזוג ובני משפחה לצפות באונס של נשים במתקן.
ההפסד והפרישה.
ב-1980 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, שקבעה שבשנת 1988 יתקיים משאל עם על כהונת הנשיא, שבו יתמודד מועמד אחד בלבד, ולאחריו יועבר השלטון בצ'ילה מידי החונטה הצבאית בראשות פינושה לידיים אזרחיות. לקראת משאל העם ביטל פינושה את מצב החירום בארצו והגולים הפוליטיים הורשו לשוב לצ'ילה, אך הדבר לא סייע לו ופינושה הפסיד במשאל העם. שנה לאחר מכן התקיימו בחירות חופשיות לנשיאות, בהן זכה מועמד של איחוד מפלגות המרכז שגבר על מועמדו של פינושה. במרץ 1990, בהתאם לחוקה, העביר פינושה את כהונת הנשיא ליורשו, אולם שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא. ב-1998 פרש פינושה מהצבא, ומונה לסנאט הצ'ילאני במינוי מיוחד לכל החיים, על פי החוקה שהוא עצמו חוקק.
יחסיו ליהודים.
פינושה העריץ את הצבא הנאצי, בניגוד לצבא הגרמני בשנות השבעים שאותו כינה "צבא של הומואים חסרי תועלת". הוא גם טיפח קשרים תושבי היישוב קולוניה דיגנידד שיושב על ידי נאצים שנמלטו לצ'ילה אחרי נפילת גרמניה הנאצית. ב-1983 נחשף כי הפושע הנאצי ולטר ראוף גר בסנטיאגו, אך צ'ילה דחתה את הבקשה להסגירו לידי ישראל.
למרות הקשרים עם ישראל רצח משטרו של פינושה כמה עשרות יהודים על פי אומדן שמרני. בסך הכול בתקופת שלטונו נרצחו 4,000 מתנגדים פוליטיים על ידי גופי הביטחון, הצבא והמשטרה, רבים מהם לאחר שנחטפו, ועשרות אלפים נעצרו, עונו או אולצו לצאת גלות. יהודים רבים היגרו לישראל בתקופה זו.
יחסי ישראל עם פינושה.
בתקופת שלטונו של פינושה סיפקה ישראל נשק, אימונים והכשירה ארגוני ביטחון צ'יליאנים. בין הציוד שרכשה הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה מישראל היו ספינות טילים מחיל הים הישראלי שהוצאו משימוש בישראל, כמו כן ספינות דבור שהיו בשימוש חיל הים וכאלה חדשים שיוצרו בישראל. חברת תעשיות רכב נצרת עילית מכרה לצ'ילה רכבי שטח. בשנת 1997 ביקר פינושה בישראל, אז בתפקיד המפקד העליון של הצבא, כדי לדון בעסקאות נשק.
בשנת 2012 פורסם בצ'ילה ספרו של הוגו הרווי, על היחסים בין ישראל וצ'ילה בשנים 1973–1990. הספר מתאר ראיות מהצד הצ'יליאני על הסחר בנשק בין שתי המדינות. לפי הערכות, בצד הישראלי קיימים עשרות אלפי מסמכים הנוגעים לנושא, אולם ממשלת ישראל מסרבת לחשוף אותם.
ב-2015 פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, לילי טראובמן ותמרה סנטוס טראובמן, אזרחיות ישראליות בהווה שהגיעו לארץ מצ'ילה, לאחר שנרדפו בשנות ה-70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה עינתה רצחה את אביה של ליל ארנסטו טראובמן והעלימה את גופתו. השתיים דרשו כי היועץ יורה על פתיחת חקירה פלילית נגד הגורמים המעורבים במשרדי החוץ והביטחון, בצה"ל ובקרב סוחרי נשק ישראלים בגין סיוע בפשעים נגד האנושות, שביצע הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשותו אוגסטו פינושה. היועץ המשפטי סירב לפתוח בחקירה.