כחלק מן ההתארגנות של המתיישבים האמריקאים לחזור לארצות הברית, הם מכרו את הרכוש, חלקות הקרקע, והבתים שהקימו לפטר מרטין מצלר, מיסיונר שפעל ביפו מטעם מיסיון עולי הרגל של בזל. מרבית שטחה של המושבה האמריקאית נמכרה על ידי מצלר לטמפלרים, אשר הגיעו לארץ ישראל מדרום גרמניה במטרה להקים בה מושבה חקלאית, ורק מיעוט הרכוש עבר לידי גורמים אחרים.
ביתו של אקלי נורטון וחלקת הקרקע הצמודה אליו נרכש על ידי מצלר בשנת 1867, ובחודש דצמבר אותה שנה הוא מכר אותו ברווח נאה לאנשי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים. ג'וזף ברקלי, ששימש כנציג החברה הלונדונית בירושלים, עקב אחר שקיעתה של המושבה האמריקאית ביפו והמליץ למנהלי החברה בלונדון לרכוש את אחד מבתי המושבה שנעזבה על מנת שישמש כבסיס לתחנת מסיון ביפו. מנהלי החברה הלונדונית קיבלו את ההמלצה, וב-10 בדצמבר 1867 נרכש הבית וחלקת הקרקע תמורת סכום של 150 לירות אנגליות. ב-9 במרץ 1869 רכשו אנשי החברה הלונדונית ממצלר, בעלות של 22 לירות אנגליות, שטח קרקע נוסף שהיה צמוד לבית.
פעילות המיסיון בשנים 1870-1869.
בעקבות רכישה זו נשלח ליפו על ידי החברה הלונדונית מיסיונר בשם קלמן פ' פדואה (Calmann P. Padua), שהיה יהודי מומר. הוא המליץ למנהלי החברה הלונדונית להגדיל את שטח תחנת המיסיון על ידי רכישת חלקת קרקע נוספת שהועמדה למכירה. גם המלצה זו התקבלה, וב-24 ביוני 1869 נרכשה הקרקע שהייתה בבעלות האחים גרגורי וג'ון לררד. בזכות רכישה זו שלטה החברה הלונדונית בפינה הדרום מערבית של המושבה האמריקאית לשעבר, האזור שגבל בדרך הראשית שהוליכה מיפו לשכם. הישיבה על הדרך הראשית הקלה על אנשי המיסיון ליצור קשר עם התושבים היהודים שהלכו בה.
המיסיונר קלמן פדואה ארגן את תחנת המיסיון שהקים על פי העקרונות הבאים, אותם פירט במכתב ששלח לנציג החברה בירושלים:
פעילות תחנת המיסיון של קולמן ביפו נמשכה שנה אחת בלבד, ובשנת 1870 הוא חזר לירושלים. מנהלי החברה הלונדונית החליטו להשכיר את מרבית חדרי הבית לטמפלרים רווקים אנשי המושבה הגרמנית, ולהשאיר ברשותם רק חלק קטן מן הבית לשימוש המיסיונרים של החברה הלונדונית שיעברו ביפו.
פעילות המיסיון אחרי שנת 1882.
עם תחילת העלייה הראשונה והגידול העצום במספר היהודים שעלו במסגרתה והתיישבו ביפו וסביבתה, שבה העיר יפו והפכה למרכז של פעילות מיסיונרית בקרב העולים החדשים. תחילה ניסה המיסיון הלונדוני לפעול בקרב היהודים בסיוע תושבים מקומיים שהתגוררו במושבה הגרמנית, אולם ב-3 באפריל 1883 הוחלט לחדש את פעילות תחנת המיסיון ולשלוח נציג קבוע שיישב ביפו לתקופת ניסיון. יהודי מומר בשם ל"פ ויינברג התמנה לנציג האגודה הלונדונית ביפו, ועיקר פעילותו התמקדה בשיחות שכנוע עם יהודים שהגיעו לנמל יפו וחלוקת חוברות הסברה וכתבי קודש. בחודש דצמבר 1893 נשלח ליפו מסיונר נוסף בשם ג'יימס אוולד הנאואר על מנת לסייע לוויינברג להתגבר על עומס העבודה בקרב שיהודים הרבים שעברו בנמל יפו מאז תחילת שנות ה-90. בחלקת הקרקע שלצד בית המיסיון הוקמה קפלה ששימשה הן את המיסיון הבריטי והן את אנשי הקהילה האוונגלית הגרמנית שנוצרה בקרב המושבה הטמפלרית.
סיום פעילות המיסיון הבריטי בבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו מן הארץ המיסיונרים הבריטים, שהיו נתיני מדינות אויב, והמבנה של בית נורטון שימש את אנשי המושבה הגרמנית (בעלי בריתה של האימפריה העות'מאנית). בתקופת המנדט הבריטי עבר מוקד הפעילות של המיסיון הבריטי למבנים אחרים ביפו, והבניין שימש למטרות שונות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך הבית, כמו גם יתר בתי המושבה הגרמנית, לשטח ששימש את הצבא הבריטי.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר האזור לבעלות המדינה. תקופה מסוימת שימש הבית למגורי עולים חדשים, אולם הידרדרות מצבו הפיזי של בית העץ הוביל להפסקת השימוש בו. במשך עשרות שנים הוא עמד נטוש ומט ליפול, והוא הוגדר כמבנה מסוכן ותוכנן להריסה.
חידוש המבנה בשנת 1990.
בשנת 1988 נרכש המבנה, שעמד על סף התמוטטות, על ידי חברת ד.י.א.נ, שהחלה לשפצו באופן מקיף ויסודי. לארץ הגיע משפץ בתים מומחה ממדינת מיין בשם מרק היינס, אשר קיבל על עצמו את המשימה. במשך שלוש שנים נמשכה עבודת השיקום והשיחזור של הבניין, במהלכן חוזק המבנה, ושוקמו חלקי העץ המקוריים שכללו דלתות, קירות, רצפות, לוחות מצופים וחלונות. מרק היינס סיים את עבודתו בשנת 1990, ומלאכת השיקום החריגה באיכותה זכתה בפרס הנשיא לשימור אתרים בטקס שנערך ב-1 במאי 1991.
במהלך עבודות השיקום של הבית התגלו על קורות העץ של המבנה כתובות עם שמו של בעל הבית - אוקלי נורטון, אשר נרשמו ככל הנראה עוד בארצות הברית בעת העמסת הקורות על הספינה, וזאת כדי לסמן את שייכות הקורות לביתו של נרטון. בנוסף התגלה בעליית הגג של המבנה ציור שהוכן על ידי אנדרו טאבוט, אחד ממתיישבי המושבה האמריקאית, ואשר העיד כי המבנה המקורי שהובא מארצות הברית היה ללא מרפסות ועם גג שטוח.
מסעדת קרן.
בשנת 1985 הקימה המסעדנית קרן קרמרמן את מסעדת "קרן" ברחוב אבן גבירול בתל אביב. המסעדה הוגדרה מאז הקמתה כמסעדת יוקרה ונחשבה לאחת המובילות בתחומה. בשנת 1990 מכרה קרן קרמרמן את המסעדה לאירית שנקר ולשף חיים כהן, אשר העבירו אותה אל המבנה המשופץ של בית נורטון. המסעדה היוקרתית הפכה לסימן ההיכר של אזור המושבה האמריקאית, ורבים הכירו את "בית נורטון" כ"מסעדת קרן". לאחר כ-13 שנים החליטו הבעלים להפסיק את פעילותה, והמסעדה נסגרה ב-28 בפברואר 2003.
המבנה כיום.
בשנת 2007 נרכש בית נורטון (יחד עם המבנה הנטוש של "מלון ירושלים" הסמוך) מיזם הנדל"ן זאב סוקולובסקי על ידי אבי זק, מבעלי חברת אורשל אחזקות, וזאת במטרה להפוך אותו לחלק ממלון יוקרתי חדש. שני המבנים עברו שיפוץ מקיף בעלות כוללת של כ-120 מיליון שקלים, וב-29 במאי 2018 נחנך "בית נורטון" כאחד האגפים של "מלון דריסקו". נכון לשנת 2019 נקרא "בית נורטון" בשם "וילה דריסקו" וממוקמים בו מספר חדרים יוקרתיים במיוחד של המלון החדש, דוגמת "סוויטת נורטון".
נג'בייץ'
נג'בייץ' (בהונגרית: Nagybajcs) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי נג'בייץ'.
בנג'בייץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות
ארי כהן
ארי כהן (באנגלית: Ari Cohen; נולד בוויניפג, מניטובה, קנדה) הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע קנדי ממוצא יהודי.
פילמוגרפיה.
קולנוע.
טלוויזיה
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 1990
עומאר אל-קטן
אוכל עשבים
קודו סילבטיכוס
קודו סילבטיכוס הקרוי גם קודו הכף או בושבאק (שם מדעי: Tragelaphus sylvaticus) הוא מין אפשרי של אנטילופה אפריקנית מהסוג קודו. בעבר נחשב לתת-מין של קודו מסורטט ("Tragelaphus scriptus"), אך חלק מהחוקרים החליטו לסווג אותו למין נפרד עקב מספר הבדלים. הקודו נפוץ ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה מסודאן עד דרום אפריקה ואנגולה ומקונגו עד אתיופיה וסומליה. תפוצתו היא בסוואנה, ערבות עשב, יערות גשם, בביצות ובאדמות שיחים.
הקודו יכול להגיע לגובה 90 סנטימטרים ולמשקל 45–80 קילוגרם. הוא בעל קרניים רחבות באורך של חצי מטר, הפונות מעלה עם כיפוף קל אחורה ובעל ראש כתום עם חוטם שחור, גוף בעל פרווה חומה כהה-שחורה ומעט מנומרת בלבן בחלק האחורי. הרגליים רחבות ומותאמות לריצה מהירה, אם כי הקודו יעדיף להתחבא בסבך בעת איום.
הקודו הוא אוכל עשבים ועלים הפעיל לאורך כל שעות היום והוא פועל גם במשך הלילה. לרוב הוא מצוי בזוגות או בבדידות, אך לעיתים נראה בחבורות קטנות.
בואי (שיר)
בואי הוא פזמון שנכתב והולחן על ידי עידן רייכל, עובד והופק על ידי רייכל ועברי לידר ובוצע על ידי יאיר זיו, מימי יוסף ואלמו אגא. השיר יצא לאור בנובמבר 2002 כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של הפרויקט של עידן רייכל, שנושא את שם הפרויקט. בתוך הסינגל נכללו גרסה מלאה וגרסת רדיו של השיר, וכן גם השיר "Ayal-Ayale".
השיר כולל דגימה מתוך שירו של אלמו אגא, "Tew Semagn Hagere", שנכלל באלבום "The Harp of King David" מסדרת "אתיופיק".
השיר כבש את מצעדי הפזמונים כאשר הגיע למקום השני במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום השלישי במצעד השנתי של גלגלצ לשנת 2003, כאשר בשני המצעדים שיר השנה היה אם תלך של הפרויקט.
במאי 2019 הופיעו הפרויקט של עידן רייכל עם השיר באירוויזיון 2019.
כימיה אורגנומתכתית
מיריכטיס קולוברינוס
הינד
הינד (בערבית: هند; נולדה ב-5 במאי 1979) היא זמרת בחריינית פופולרית במדינות המפרץ הפרסי.
ביוגרפיה.
הינד נולדה ב-5 במאי 1979 באיסה שבבחריין לפקיד במשרד העבודה והרווחה ולעקרת בית. היא סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון ב-1997. היא נרשמה לאוניברסיטת בחריין לתואר שני במנהל עסקים. ב-1999, היא עזבה את האוניברסיטה כדי להמשיך בקריירת המוזיקה שלה לאחר שהוכרה על ידי המוזיקאי הידוע אנואר עבדאללה. היא הוחתמה לחברה "Fanoon El Emarat" שהפיקה את אלבומה הראשון, "Hind 2000". האלבום ידוע גם בשם "Rabeie El Galb".
ב-2002 התחתנה, ועשרה חודשים לאחר מכן היא ילדה את בנה הראשון, עבדאללה. ב-2003, היא הוציאה את אלבומה השני, "Hind 2003". האלבום ידוע גם בשם "Sodfa". אלבום זה, לעומת אלבומה הראשון לא השאיר חותמת גדולה בעסקי המוזיקה. כמו כן, באותה שנה, הושק אתר המעריצים שלה והיא קיבלה את הכינוי "פרשת אל-חאליג'" (פרפר המפרץ). ב-2004, התגרשה.
נקודת המפנה בחייה של הינד הייתה ב-2005, שם היא חתמה עם חברת המוזיקה הידועה רוטנה רקורדס את אלבומה השלישי, "Hind 2005". האלבום ידוע גם בשם "Al Ghroob". מחוץ לאלבום ההוא, עשתה הינד פריצה אדירה לתעשיית המוזיקה, שם היה המפתח שלה להצלחה במהלך 2005–2007.