בשנת 1970 אוחדו מפעל "חסין אש", שייצר לבני בניין, עם מפעל "חרסה" בבאר שבע תחת הנהלה אחת. המפעל המאוחד כלל כ-340 עובדים שייצרו מוצרים בכ-11 מיליון ל"י. היה זה חלק מתהליך ייעול שעשתה חברת כור בכלל מפעליה וכלל איחוד מפעליה השונים תחת חברות-בת על פי תחומי העיסוק. בסוף שנת 1970 הוקמה "כור קרמיקה וזכוכית בע"מ".
תחום קרמי נוסף שפותח בתקופה זו היה ייצור אריחי קיר לחיפוי. בית החרושת "ברבור" שהוקם בשנת 1953, ייצר אריחי קיר מקרמיקה והעסיק כ-100. תוצרתו הראשונה של המפעל הייתה באיכות גרועה והוא סבל מתחרות עם ייבוא מאירופה. אלו הביאו לסגירתו בשנת 1962 הוא נרכש ונפתח מחדש בשנת 1963 על ידי אברהם קריניצי, ש. בצרי ו-א. סבידסקי, שהיה בעל מפעל קרמיקה אחר, עד שנרכש אף הוא על ידי "כור".
מפעל קדר היה שרוי במשך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בקשיים כלכליים, שהביאו למחסור בהשקעות בתשתית מודרנית לייצור.
בשנת 1952 ייצר מפעל "נעמן" כמיליון צלחות לשנה. ראו:
חרסה התקין 2 תנורים באורך של 34 מ' (כ"א)
בשנת 1955 הקימה מחלקה לקרמיקה שימושית ומחלקה לייצור אריחים.
התוצרת המקומית עשתה שימוש בעיקר ב"אדמית" - חומר הנשרף בטמפרטורה נמוכה יחסית של עד 1050 מעלות צלזיוס. מגמות של תיעוש והשקעות בקווי יצור איפשר לעשות שימוש ב"אבנית", הנשרפת בטמפרטורה גבוהה יותר של עד 1300 מעלות צלזיוס.
"פלקרמיק" העסיק בשנת 1957 70 עובדים ומחזורו השנתי היה כ-500 אלף ל"י.
כבר מראשית הקמתה התמודדה תעשיית הקרמיקה עם הייבוא. "קדר", לדוגמה, פנתה בשנת 1938 לממשלת המנדט הבריטי בבקשה להטיל מכסים על תוצרת קרמית המיובאת, במטרה לשמור על המפעלים המקומיים.
בשנת 1942 הוצא צו תועלת ל"קדר" ולצבי ויצחק המר (ביח״ר א״י לתעשיית קרמיקה) ראו: צו הגנה (סחורות תועלת), תוספת מס׳ 2 לעיתון הרשמי, גיליון מס' 1329 מיום 13 במרץ 1944, עמ' 293
חוץ מן הירודה בייצור בשנת 1967 - שנת תקופת ה-"המתנה" ו-"מלחמת ששת הימים" - שמר המשק הישראלי על קצב ייצור יציב של מוצרי קרמיקה. בין היתר יוצרו בממוצע כ-30,800 אריחי קרמיקה מזוגגים וכ-37,400 כיורי מטבח ו-88,000 אסלות.
שנות ה-80 ואילך.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה חברת "כור קרמיקה" החברה הגדולה בישראל בתחום הקרמיקה והיא ייצרה כ-70 אחוז מן התוצרת הקרמית הישראלית. שאר הייצור היה בידי חברת "פקר קרמיקה", שייצרה בעיקר אריחי קיר תעשייתיים במפעל שבירוחם (לימים מפעל "נגב קרמיקה"). כור החזיקה בשיאה חמישה מפעלים קרמיקה שונים ובהם מפעל "רמי קרמיקה", שהוקם בשנת 1970 ועסק בייצור אביזרי קרמיקה לתעשייה. מכירותיו של מפעל זה היוו בראשית שנות ה-80 כמחצית מסך מכירות הקבוצה, מפעלי "חסין אש" ו-"חרסה" בבאר שבע; מפעל "ברבור" בעכו, שייצר אריחי קרמיקה וכן מפעלי "לפיד" ו"נעמן". בשנת 1988 עבר מפעל "חסין אש" בבאר שבע לבעלות העובדים, לאחר ש"כור" ביקשה לסגור אותו.
כבר מראשית העשור התמודדה תעשיית כלי הבית עם תחרות מייבוא ממזרח אירופה ובעיקר מן המזרח הרחוק. ייבוא זה של מוצרים זולים פגע קשות במכירות המפעלים המקומיים. בשנת 1983 אף בוטל "היטל-הגנה" על מוצרי קרמיקה מיובאים, שתרם להצפה של השוק המקומי. עם זאת, המדיניות הכלכלית שהחלה בשנות ה-90, וממשיכה עד לעשור השני של שנות ה-2000, שעיקרה היה חשיפת השוק הישראלי לייבוא מסין וממקומות נוספים, פגעה קשות בתעשיית הקרמיקה, כמו גם בתעשיות נוספות שנשענו על ייצור מסורתי.
אם בשנת 1988 יובאו לישראל מוצרי קרמיקה בשווי של 50.1 מיליון דולר, הרי שבשנת 1998 עמד סך היבוא על כ-161 מיליון דולר. בשנת 2008 - 289.8 מיליון דולר ובשנת 2018 - 444 מיליון דולר.
מרבית מפעלי "כור", שנמכרו למשקיעים שונים סגרו את פעילותם לטובת ייבוא. מפעל "נעמן" הפסיק לייצר והפך לייבואן קרמיקה. לעומתם, מפעלים שונים ניסו להתאים את תוצרתם לייבוא הגובר על ידי פיתוח מוצרים חדשים. בשנת 1988, לדוגמה, חנך מפעל "ברבור" קו ייצור לפסיפס קרמי.
איגוד למחקר קרמי 1960
קרמיקה אמנותית תעשייתית.
ב-1953 הקים ישראל טאוב את בית המלאכה לכלי בית "קרמוס"
בראשית 1965 הוקם מפעל הקרמיקה של קיבוץ כפר מנחם. המפעל, שייצר בעיקר מוצרי קרמיקה דקורטיביים בטכניקות של יציקה לתבניות, עסק גם בייצור אריחי קיר דקורטיביים לאדריכלות. המפעל נשען על חברי הקיבוץ, ביניהם הפסלים אביגדור כהן ומשה סעידי, שעצבו את הדגמים, ואדריכל ישראל טאוב, שעסק בטכנולוגיה הקרמית ובהכשרת העובדים.
NGC 4350
NGC 4350 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-54 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.84 והיא התגלתה ב-21 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.86, כאשר היא מתוארת כעמומה וקטנה ושהיא המזרחית מבין שתי ערפיליות קרובות זו לזו (המערבית שצוינה על ידיו כ-II.85, היא NGC 4340). בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1221, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, מאורכת מאוד ושמרכזה מתבהר בחדות. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2903 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4350, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, קטנה מאוד, מאורכת מאוד ובעלת מרכז שמתבהר מאוד בחדות.
תצפית.
הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפוני של צביר הבתולה שגולש לקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-8.7 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב הבולט דנבולה, כ-10.9 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-11 מעלות ממערב לכוכב α בשערות ברניקי. מעט פחות מ-6 דקות קשת ממערב-צפון-מערב לה, באותו שדה הראייה של טלסקופ חובבים, נמצאת NGC 4340, כ-1.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4293, כ-1.6 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאות M85 ו-NGC 4394 וכ-1.15 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4450. כ-3.5 מעלות וכ-3 מעלות מדרום-מזרח ל-NGC 4350 נמצאות בהתאמה M91 ו-M88, כ-0.9 מעלה מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת M100, כאשר כ-1.7 מעלות מעבר לה באותו הכיוון נמצאת M99, וכ-3 מעלות מדרום-מזרח ל-NGC 4350 נמצאת M98, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות.
אורכה הזוויתי של NGC 4350 הוא כ-3 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-47,000 שנות אור, מעט פחות מחצי מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כשמינית ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט מימן חופשי שמסתו מוערכת בפחות מ- מסות שמש, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-2.5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-40 שנים. בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בכ-14 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-64% מזו של השמש. נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שממסתו מוערכת בכ- מסות שמש.
ננו דיימנשן
ננו דיימנשן בע"מ (באנגלית: "Nano Dimension"), היא חברה ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור מדפסות תלת ממד לתעשיית האלקטרוניקה. ננו דיימנשן היא חברה ציבורית. מניותיה נסחרות בנאסד"ק ועד מאי 2020 נסחרו גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה.
ננו דיימנשן הוקמה בשנת 2012 בשם "היירקס טכנולוגיות" (Hyrax Technologies) על ידי דגי בן-נון ושרון פימה, יוצאי חברת HP Indigo. בשנת 2013 הצטרפו לחברה עמית דרור (המכהן כמנכ"ל), וסיימון אנטוני פריד. הארבעה פיתחו מדפסת למעגלים מודפסים ומוצרי דיו ננו-מוליך, מוצר משלים ונלווה למדפסת התלת מימד. המדפסת של החברה משלבת שלוש טכנולוגיות שונות: הזרקת דיו, הדפסת תלת מימד, וננוטכנולוגיה מתקדמת המאפשרת שימוש בדיו המוליך חשמל לטובת הדפסת המעגלים האלקטרוניים.
בשנת 2014 חתמה החברה על הסכם מיזוג עם השלד הבורסאי זד.בי.איי. כמו כן, השלימה גיוס בהיקף 1.5 מיליון דולר ושינתה את שמה לננו-דיימנשן. חברת זד.בי.איי. הייתה אחת מחברות האחזקה בפירמידת השליטה של האוליגרך האוקראיני אלכסנדר גרנובסקי אשר מכר אותה לאיש העסקים כפיר זילברמן וקבוצת משקיעים הכוללת בין היתר את יצחק שרם. במסגרת ההסכם החזיקו בעלי המניות של היירקס ב-44.5% מהחברה הבורסאית, בעוד שהמשקיעים הקיימים דוללו.
באפריל 2015, חשפה החברה אב טיפוס של המדפסת התלת-ממד שלה (גרסת האלפא). ביוני 2015 גייסה, בהקצאה פרטית של מניות, 53 מיליון שקל. במאי 2016 הודיעה על הוכחת היתכנות של הדפסת תלת-ממד של תאי גזע. הניסוי בוצע בשיתוף עם Accellta, חברה ישראלית אשר פיתחה טכנולוגיות לייצור ייחודי של תאי גזע, ובאוגוסט של אותה שנה מסרה מדפסת ראשונה ללקוח, חברה ביטחונית בישראל.
בפברואר 2016, הפכה למניה דואלית לאחר שקיבלה אישור לרישום למסחר של ניירות הערך שלה בבורסת הנאסד"ק בניו יורק ובספטמבר 2016 גייסה 12 מיליון דולר בנאסד"ק.
באפריל 2017, דגי בן-נון החליט לעזוב את החברה ובספטמבר אותה שנה חדל להיות בעל עניין בחברה. באוקטובר 2017, שרון פימה עזב את החברה וחדל להיות בעל עניין בה. בנובמבר 2017 החליף אבי ריכנטל את יצחק שרם בתפקיד יושב ראש דירקטוריון החברה.
את שנת 2018 סיימה לראשונה עם הכנסות משמעותיות בסך 19 מיליון ש"ח.