ארציבשף שהיה בנו של העיתונאי, הסופר והמחזאי הרוסי מיכאיל ארציבשב בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה היגר לארצות הברית בצעירותו, חי ופעל בה עד מותו. עזבונו ובו איוריו הרבים נמצא ברשות אוניברסיטת סירקיוז. בשנת 1934 קיבל ארציבישף משרת צוות במגזין טיים. בתחילה תפקידו היה לבצע סדרת איורים לפרסומת פרסומית. ארציבישף עבד גם עם סניף הלוחמה הפסיכולוגית של משרד החוץ בשנות המלחמה, כמו גם עם משרד המידע למלחמה (OWI), ובשבילם הפיק כרזות מלחמה במטרה לגייס כספים כדי לעזור לממשלה.
בוריס ארצ'יבשף
בוריס ארצ'יבאשף
בוריס ארציבשב
טרוכואיד
הטרוכואיד (מהמילה היוונית לגלגל "trochos") הוא העקומה המתוארת על ידי נקודה קבועה על מעגל כאשר הוא מתגלגל על קו ישר. הציקלואידה משתייכת למשפחת העקומים הטרוכואידים. המונח טרוכואיד נטבע על ידי ז'יל פרסון דה רוברוואל.
תיאור בסיסי.
כאשר מעגל ברדיוס "a" מתגלגל ללא החלקה לאורך ישר "L", המרכז "C" נע במקביל ל-"L", וכל נקודה אחרת "P" במישור הקשיח המסתובב עליו נח המעגל מתווה עקום הנקרא טרוכואיד. נניח ש-"CP = b". המשוואות הפרמטריות המתארות את הטרוכואיד כאשר "L" הוא ציר ה-"x" הן:
formula_1
formula_2
כאשר "θ" הוא פרמטר השווה לזווית הסיבוב הכוללת אשר המעגל הסתובב.
טרוכואיד מכווץ, נפוץ, ומורחב.
אם "P" נחה בתוך המעגל ("b &lt; a"), על ההיקף שלו ("b = a"), או מחוצה לו ("b &gt; a"), אז הטרוכואיד מתואר כמכווץ (curtate), נפוץ, או מורחב (prolate) בהתאמה. כיוון שהמעגל מתגלגל ללא החלקה, מהירות הסיבוב על היקפו שווה למהירות התקדמות המרכז שלו. על פי כלל המקבילית לחיבור ווקטורי של מהירויות, נקבל שכאשר הטרוכואיד מכווץ הנקודה הקבועה נעה תמיד באותו כיוון אופקי (שכן המהירות האופקית של המרכז עולה על מהירות סיבוב הנקודה הקבועה), ולכן אין לו לולאות. כאשר הטרוכואיד מורחב הנקודה משנה את כיוון תנועתה האופקי בחלקים מסוימים של התנועה כך שיש לו לולאות. במקרה הביניים, כאשר הנקודה נחה על היקף הגלגל, מתקבלת הציקלואידה, שלה יש חודים (cusps) בנקודות בהן "P" נוגעת ב-"L".
מבחינה מעשית טרוכואיד מכווץ מותווה על ידי פדל כאשר מפדלים באופניים לאורך קו ישר.
אני פרו
עדנה אן פרו (באנגלית: Edna Ann Proulx; נולדה ב-22 באוגוסט 1935) היא סופרת ועיתונאית אמריקאית.
היא זכתה בפרס פן/פוקנר לסיפורת עבור הרומן הראשון שלה, "Postcards". הספר השני שלה, "חדשות הספנות" (1993), זכה גם בפרס פוליצר וגם בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית. הספר עובד ב-2001 לסרט באותו שם. הסיפור הקצר פרי עטה "הר ברוקבק", גם עובד, ב-2005, לסרט עטור פרסים, כולל פרס האוסקר, BAFTA וגלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
פרו נולדה בשם עדנה אן פרו בנורוויץ', קונטיקט, לאם לויס נלי (לבית גיל) וג'ורג' נפוליאון פרו. היא ממוצא אנגלי וקנדי-צרפתי. מצד אמא, המשפחה הגיעה לחופי אמריקה מספר שנים אחרי המייפלאואר, בשנת 1635. היא סיימה את לימודי התיכון בפורטלנד, מיין, ולאחר מכן למדה בקולבי קולג' למשך תקופה קצרה בשנות החמישים, שם פגשה את בעלה הראשון, ה. רידג'לי בולוק, ג'וניור. לאחר הפסקה בלימודים, היא חזרה ללימודי התואר באוניברסיטת ורמונט משנת 1966 עד 1969, וסיימה בהצטיינות, ואף התקבלה לארגון המצטיינים, פי בטא קפא, תואר ראשון בהיסטוריה. את התואר השני השלימה באוניברסיטת סר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה) ב מונטריאול, קוויבק בשנת 1973. היא התחילה, אך לא השלימה, לימודי דוקטורט. בשנת 1999, קונקורדיה העניקה לה תואר דוקטור לשם כבוד.
פרו חייתה במשך יותר מ-30 שנה בורמונט, נישאה והתגרשה שלוש פעמים, ויש לה שלושה בנים ובת (ג'ונתן, גיליס, מורגן, וסילביה). ב-1994, היא עברה לגור בסרטוגה, ויומינג, ובילתה חלק מזמנה בצפון ניו-פאונדלנד על שפת מפרץ קטן הסמוך לל'אנס או מדוז. נכון ל-2017, פרו מתגוררת בסיאטל, וושינגטון.
קריירה.
פרו החלה את הקריירה שלה כעיתונאית. בשנת 1963 פרסמה את הסיפור הקצר הראשון שלה, "The Customs Lounge" במגזין למדע בדיוני "If". כעבור שנה התפרסם הסיפור "All the Pretty Little Horses", גם הוא מדע בדיוני, במגזין "Seventeen", ובמשך שנות ה-70 הופיעו סיפורים נוספים, כולל אחד במגזין אסקווייר. אוסף הסיפורים הראשון שלה יצא בשנת 1988, והרומן הראשון, "Postcards", בשנת 1992. באותה שנה היא קבלה מענק מהקרן הלאומית לאמנויות ובשנת 1993 זכתה במלגת גוגנהיים.
לאחר שפרסמה את ספרה "חדשות הספנות" (1993), עבורו זכתה בפרס פוליצר, היא זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, וכתבה את הדברים הבאים על המעמד החדש שלה כסופרת ידועה:
ב-1997, פרו זכתה בפרס דוס פאסוס לספרות. היא זכתה פעמיים בפרס או. הנרי לסיפור הקצר. ב-1998 היא זכתה עבור "הר ברוקבק", אשר הופיע במקור ב"הניו יורקר" ב-13 באוקטובר 1997, ופעם שנייה עבור "The Mud Below" (הבוץ מתחת), אשר הופיע גם הוא ב"הניו יורקר", ב-22 וב-29 ביוני 1999. שניהם כלולים באוסף הסיפורים של פרו משנת 1999, "Close Range: Wyoming Stories". הסיפור הפותח באוסף זה, "The Half-Skinned Steer" (פר בחצי עורו), נבחר על ידי הסופר גאריסון קיילור להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר 1998", ומאוחר יותר על ידי הסופר ג'ון אפדייק להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר של המאה", שיצא ב-1999.
ב-2007, המלחין צ'ארלס וואורינן הציע לפרו להפוך את "הר ברוקבק" לאופרה. האופרה, שכללה לברית מאת פרו עצמה, עלתה להופעת בבכורה ב-28 בינואר 2014 בתיאטרון המלכותי במדריד.
החורף הערבי
החורף הערבי (בערבית: الشتاء العربي, תעתיק: א-שתאא' אל-ערבי), המכונה לעיתים גם החורף האסלאמי, הוא המונח המתאר את עלייתם של גורמים סמכותניים ואסלאמיים קיצוניים בארצות ערב בשל חוסר היציבות, שנוצר בעקבות האביב הערבי. לפי מלומדים מאוניברסיטת ורשה, האביב הערבי נהפך לחלוטין לחורף ערבי ארבע שנים לאחר שהחל - דהיינו, בשנת 2014. החורף הערבי מאופיין במקרים רבים בהופעתן של מלחמות אזרחים רבות, אי-יציבות, הידרדרות כלכלית ודמוגרפית ומאבקים על רקע דתי ועדתי. הכינוי, "החורף הערבי", הוא מעין משל להתפכחות משאיפות של המוחים באביב הערבי לדמוקרטיזציה, שהתקיימה בפועל בקנה מידה קטן בהרבה מזה שקיוו לו בתחילת המחאות.
רקע.
ב-17 בדצמבר 2010 החל האביב הערבי עם תחילתן של המחאות בתוניסיה. המפגינים מחו על השחיתות, על תנאי החיים הקשים ועל הפגיעה בזכויות היסוד וקראו להפיל את שלטונו הדיקטטורי של זין אל-עאבדין בן עלי. המפגינים השיגו את מבוקשם עם בריחתו של בן עלי מתוניסיה ב-14 בינואר 2011.
בעקבות הצלחת המחאות בתוניסיה, החל גל מחאות ברחבי העולם הערבי נגד השליטים הרודניים. במצרים, בתימן ובלוב הצליחו המורדים להפיל את השליטים, אולם הפלת השליטים הרודנים הובילה לרוב למאבקי כוח על השלטון, לחוסר יציבות ולאנרכיה.
בסוריה הפכה ההתקוממות למלחמת אזרחים ממושכת ועקובה מדם. בד בבד, בעיראק השכנה, שבה נערכו הפגנות במספר ערים, נערכו הכוחות האמריקאים לעזוב את המדינה, לאחר ששהו בה מפרוץ מלחמת עיראק בשנת 2003.
מדינות ערב בעקבות האביב הערבי.
עיראק.
לאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין הסוני על ידי הכוחות האמריקאים ב-2003, הוקמה ממשלת מעבר בעיראק. ב-2006 מונה נורי אל-מאלכי לראש ממשלת עיראק. אל-מאלכי השיעי היה מקורב לאיראן וחיזק את המאפיינים השיעים של משטרו. עקב כך, הרגישו הסונים בעיראק מופלים. בראשית שנת 2011, התקיימו הפגנות נגד השלטונות, אבל הן לא נמשכו זמן רב ולא הצליחו להשפיע בצורה משמעותית על סדר היום של השלטון.
נסיגת הכוחות האמריקאים מעיראק בדצמבר 2011 הובילה לאנרכיה במדינה. הסונים, שסבלו מקיפוח מצד השלטון השיעי, התקוממו ומצאו בארגון "המדינה האסלאמית בעיראק", המזוהה עם אל-קאעידה, בעל ברית למלחמה מול השיעים. ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק", שראה בכך הזדמנות להשיג כוח ושליטה, הגביר את כמות הפיגועים נגד כוחות הביטחון העיראקים ונגד מטרות שיעיות וכבש שטחים במערב עיראק.
סוריה.
הדיכוי האלים של ההפגנות נגד שלטונו של הנשיא בשאר אל-אסד העלווי הוביל לפרוץ מלחמת אזרחים חמושה במדינה בין השלטון לבין המורדים, שחלקם מזוהים עם הצבא הסורי החופשי החילוני, הפרו-מערבי והפרו-דמוקרטי. עם זאת, חלק מהמורדים לא חילונים, אלא אסלאמיסטים. הוויכוחים האידאולוגיים הובילו אף הם לסכסוכים עקובים מדם בין קבוצות המורדים השונות. מנהיגי אל-קאעידה ראו במלחמת האזרחים בסוריה הזדמנות להשיג שליטה במדינה. ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" שלח מוג'אהדין סונים למלחמה בסוריה במטרה להפיל את השלטון ולכונן אמירות אסלאמית בסוריה. בינואר 2012 הקימו המוג'אהדין בסוריה את ג'בהת א-נוסרה, סניף אל-קאעידה במדינה.
בשנת 2013 סיפח לעצמו ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" שטח בסוריה ושינה את שמו אל "המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט" (דאעש). מנהיג דאעש, אבו בכר אל-בגדאדי, קרא למנהיגי ג'בהת א-נוסרה לחבור אל הארגון תחת הנהגתו, והאחרונים סירבו. מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, שראה במעשיו של אל-בגדאדי התרסה בהנהגתו, הודיע ב-2014 על התנערותו מדאעש. ב-29 ביוני 2014, הכריז דאעש על הקמת ח'ליפות אסלאמית עצמאית בשטחים שבשליטתו ושינה את שמו אל "המדינה האסלאמית". אלפים רבים של מוסלמים מרחבי העולם הגיעו לסוריה כדי להצטרף למיליציות השונות.
איראן, חזבאללה ומיליציות שיעיות פרו-איראניות נוספות נלחמות לצד אסד מול המורדים והמוג'אהדין הסונים. עקב תמיכתו של ארגון חזבאללה הלבנוני באסד, הרחיבו המיליציות הסוניות בסוריה את תחום הלחימה מערבה לשטח לבנון.
מצרים.