אשר לשיעור המס - בישראל יש שני מסלולים: מס מופחת של 25% או שיעור המס השולי של העובד. המעסיק רשאי לבחור (מראש, לתוכנית אופציות) את מסלול המס, ואולם אם בחר המעסיק במסלול המס המופחת (של 25%), אזי לא יוכל להכיר בהכנסת העובד מאופציות כהוצאה לצורכי מס (מה שעלול לגרום למעסיק לשלם יותר מס חברות).
ביקורת.
בשנים האחרונות נמתחה ביקורת רבה על השימוש באופציות ככלי לתגמול עובדים, ואכן ניתן לראות מעבר הדרגתי של מעסיקים לכלי תגמול אחרים, כגון RSUs, SARs, מניות חסומות וכדומה.
תגמול עובדים
דיאנה סקרוויד
דיאנה סקרוויד (באנגלית: Diana Scarwid; נולדה ב-27 באוגוסט 1955) היא שחקנית קולנוע אמריקאית מועמדת פרס אמי ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1980 על תפקידה בסרט "מהלכים פנימיים".
ביוגרפיה.
סקרוויד נולדה בעיר סוואנה שבג'ורג'יה.
עזבה את ביתה ועברה בגיל 17 לניו יורק במטרה להפוך לשחקנית, בניו יורק למדה באוניברסיטת פייס, ב"אקדמיה הדרמטית אמריקאית" שבמנהטן ובבית ספר למשחק "שייקספיר הארצי".
את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה ב-1978 בדרמת ההתבגרות "ילדה יפה".
ב-1980 הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור לואיס בדרמה של ריצ'רד דונר "מהלכים פנימיים".
בשנים שלאחר מכן הציגה סקרוויד יכולת משחק מאכזבת שהתבטאה בזכייה בפרס פטל הזהב על משחקה בסרטים "אמא יקרה" בתור השחקנית כריסטינה קרופורד בתה של שחקנית הקולנוע ג'ואן קרופורד (פיי דאנאוויי) ובמועמדות לפרס על תפקידה בסרט "פולשים מוזרים".
ב-1983 הופיעה בסרטים "ראסטי ג'יימס" של פרנסיס פורד קופולה ו"סליקווד" של מייק ניקולס.
ב-1986 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט ההמשך השלישי למותחן של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" בתור האחות מאורין קוייל הבורחת ממחויבויותיה במנזר עם הרוצח נורמן בייטס (אנתוני פרקינס), בנוסף גילמה את טרי שותפתה לדירה של מרג'ורי (פארה פוסט) בדרמת המתח "יצרים".
בשנת 1989 הועמדה ל"השחקנית הגרועה של שנות ה-80".
ב-1995 הופיעה בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "טרומן" אודות חייו של נשיא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה הארי טרומן (גארי סיניז), בסרט גילמה את אשת הנשיא בס טרומן וקיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בשנת 2000 הופיעה במותחן שובר הקופות רוברט זמקיס "האמת שמתחת לפני השטח" בתור ג'ודי חברתה של קלייר (מישל פייפר) ובמלודרמה "תמונות מלוכלכות".
ב-2003 שיחקה בקומדיות "קטע של בנים" בתור סנדרה אמה של קארן קופר (סלמה בלייר) ו"חיית מסיבות".
ב-2004 שיחקה ב-14 פרקים בסדרה "הנפלאה" בתפקיד קארן טיילר אם המשפחה.
נישאה בשנת 1977 לרופא אריק שיינברט, לזוג שני ילדים ביחד.
מסילת ואדי ערה
קרב מנזיקרת
מבעיר
קומיקס בישראל
קומיקס הוא סוגה אמנותית שהחלה להתפתח בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל, החל משנות ה-30 של המאה ה-20. אף על פי שבמשך שנים היה קהל היעד מורכב בעיקר מילדים ומבני נוער, החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח בישראל תרבות קומיקס המתבטאת בפרסומים בכתבי עת המיועדים לילדים ונוער, לצד בעיתונים ובכתבי עת הפונים למבוגרים. כמו כן מתפרסמים, במידה מצומצמת, ספרי קומיקס ורומנים גרפיים, מקוריים ומתורגמים.
ההיסטוריה של הקומיקס בישראל.
ראשית הקומיקס העברי, 1970-1935.
הקומיקס כסוגה אמנותית החל להופיע בארץ ישראל במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. היצירות הראשונות היו רצועות קומיקס שהתפרסמו בתקופת המנדט הבריטי בעיתוני ילדים כגון "דבר לילדים", "משמר לילדים" ואחר כך ב"הארץ שלנו".
במשך שנים רבות היוו ילדים קהל יעד בלעדי של סוגת הקומיקס בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל. האמנים הארצישראלים הראשונים שעסקו במדיום זה החלו לפתח אותו במקביל לעיסוק בצורות אחרות של אמנויות, ולא ראו בו את מרכז פעילותם. רצועת הקומיקס הראשונה הודפסה בעיתון "עיתוננו לקטנים" תחת השם "הרפתקאות דובון". היו אלו תרגומים של סדרת קומיקס בריטית. סדרת קומיקס חלוצה נוספת נקראה "מיקי-מהו ואליהו", ונוצרה על ידי עמנואל יפה.
בשונה ממדיה אחרות כגון ציור או ספרות, הקומיקס העברי היה חסר מסורת אמנותית שממנה יכול היה לשאוב. על אף שקומיקס הופיע כבר בעיתונות היהודית באירופה ובארצות הברית, לא עסקו בו האמנים העבריים, שמרביתם היו מהגרים מאירופה, טרם הגיעם לארץ ישראל והשפה האמנותית שהתפתחה בשנים אלו, בעיקר בארצות הברית, הייתה זרה להם.
הקומיקס העברי אופיין בבחירה של דמויות ונרטיבים שנועדו ליצור הזדהות עם קהל הילדים הקורא. הדבר נעשה הן על ידי בחירת גיבורים ילדים והן על ידי שימוש בסיטואציות המתקשרות לחי היום יום. בנוסף, הכיל הקומיקס "ערכים לאומיים" שצוינו גם על ידי שימוש בדימויים חזותיים מקומיים, כגון תיאורי נוף מקומי או שימוש בדגלי לאום. דימויים אלו אופייניים גם לאמנות הארצישראלית בשנות ה-20 וה-30.
אחד האמנים הבולטים ביותר בעשייתם במדיום זה היה אריה נבון שיצר, החל משנת 1936, שורה של רצועות קומיקס שליוו סיפורים מחורזים שנוצרו בשיתוף פעולה עם לאה גולדברג. העבודות התמקדו לרוב בדמויות של ילדים, כגון "אורי מורי" (1936) או דמויות אחרות. על אף שהציור קיבל בעבודות אלו משקל שווה לטקסט, הרי שנבון איננו משתמש בקונבנציות קומיקס אמריקאיות, כגון חלוקה של הסיפור לרצף של מסגרות.
בפרסומים מאוחרים יותר, כגון ארבע חוברות "הדחליל", שהופיע בשנת 1940, החלו להופיע סיפורי קומיקס ובהם שימשו במסגרות ושימוש בבועות דיבור לשם קידום העלילה. בתחילת שנות ה-50 התפרסמה בשבועון "העולם הזה" רצועת קומיקס שבועית בשם "רותי", מאת דוש.
ביצירות שנוצרו לאחר מכן ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 הולכת ומתגברת השפעת הקומיקס האמריקאי על היוצרים הישראלים. ביטוי למגמה זו ניתן למצוא בעיתון הקומיקס "בוקי", שנערך על ידי אשר דיקשטיין והתפרסם בין השנים 1967–1971. דוגמה ליצירות כאלו ניתן למצוא בעבודות כגון "דרך בורמה" (1967) מאת מרדכי אלון, בו כבר ניכר השימוש בשפת הקומיקס האמריקאית בכל הקשור לעיצוב החזותי ולאמצעים הרטורים, לצד המשך עיסוק בנרטיב מגויס לחינוך ולהנחלת הערכים הציוניים.
מקומיקס עברי לקומיקס ישראלי, 1985-1970.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו אמנים ישראלים ליצור יצירות קומיקס שחרגו מן המסורת הארצישראלית הצעירה. יוצרים אלו התנערו מביטוי הערכים הציוניים החלוציים והמירו אותם בביקורת חברתית וביצירה אישית, המעניקה משקל מרכזי לחוויותיו האישיות של היוצר. מעבר זה נעשה על רקע המשברים שעברו על החברה הישראלית במהלך שנות ה-70, והם מקבילים לביטויים במדיה אמנותיות אחרות בתקופה זו.
אף על פי שהיו אלו יוצרים אינדוידואליסטים, שלא פעלו כקבוצה, הציג ברוך בליך את יוצרי הקומיקס הישראלים שפעלו בשנים אלו בישראל ועד לשנות ה-90 של המאה ה-20 כבעלי מאפיינים משותפים. יצירותיהם, טען, נעות על היותן ביטוי חתרני למציאות הישראלית לבין תיאור אסקפיסטי שלה. שתי גישות אלו, טען בליך, מציגות דחייה של הנראטיב המגויס שאפיין את המדיום עד אז.
אחד מן האמנים המייצגים את המעבר מן הקומיקס ה"עברי" לקומיקס מודרני יותר היה האמן גיורא רוטמן. הנראטיב שבעבודותיו נשען על אירועים היסטוריים שביטאו את הרוח הציונית המסורתית. סיפור הקומיקס שביטא זאת יותר מכל היה הקומיקס "יוסקה מאיור" (1972-4), שהיה סיפור הקומיקס בהמשכים הארוך ביותר שפורסם בעיתון ישראלי. האסתטיקה של הקומיקס, לעומת זאת, נשענה דווקא על אסתטיקה הלקוחה מקומיקס אמריקאי. סגנון הציור של יצירותיו אופיינו בריאליזם חריף, שנשען על תחקיר ויזואלי והקפדה על דיוק היסטורי בפרטים ויזואליים ששיוו לסיפור ממדים אפיים-קולנועיים.
את הדחייה של הנרטיב הציוני ניתן למצוא ביצירותיהם של דודו גבע ועידו אמין, שהחלו לפעול במחצית הראשונה של שנות ה-70. אמין אייר בשנת 1973 את חוברת הקומיקס "פריקי", שהיוותה ביטוי אנרכיסטי כנגד המיליטריזם הישראלי. לעומתו, יצירתו של גבע כללה רצועות קומיקס קצרות שהופיעו כמדורים שבועיים בעיתונות הישראלית עד שנות ה-2000. יצירה זו אופיינה בקו רישומי חופשי ובשפה ויזואלית "רזה", שתאמה את עלילות הקומיקס שיצר. גיבורי אותם רצועות, ובהם "יוסף הפקיד" או "הברווז", הוצגו כ"אנטי גיבורים" בתוך גרסה אירונית והומוריסטית למציאות הישראלית. בעקבות גבע, צמחה קבוצה של אמנים ישראלים, שיצרו בשנות ה-80 וה-90 קומיקס ביקורתי, שאופיין גם בשימוש בטכניקות אמנותיות ביקורתיות כקולאז' או גרפיטי. על אמנים אלו ניתן למנות יוצרים כתמיר שפר זאב אנגלמאיר ואחרים.
2010-1985.
במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 כבר היה הקומיקס סוגה אמנותית מקובלת. היא נתפשה בעיקר כמוצר תרבות המיועד לילדים ובני נוער ופורסמה בעיתונים המיועדים לקהל זה. יוצר אחד, שעבודתו צברה פופולריות בקרב בני הנוער היה אורי פינק, שיצירתו המזוהה ביותר היא סדרת הקומיקס השבועית "זבנג!", שהחלה להתפרסם בשנת 1987 בעיתון "מעריב לנוער". גיבורי הסדרה היו חבורת תלמידי תיכון ישראלים בעלי תכונות אופי מוקצנות (החנון, הבריון, מלכת הכיתה, המורה המרושעת ועוד) ועלילתה עסקה באופן הומוריסטי באירועים מחיי בית הספר וגיל ההתבגרות. בשונה ממרבית רצועות הקומיקס עד אז, דף הקומיקס "זבנג!" הודפס בצבע מלא. למרות חלוקת הסיפור למסגרות, סגנון הציור היה חופשי ואופיין בקו קונטור רך הממולא בצבע. במקום לעסוק בנושאים לאומיים, שיקפה העלילה את הבוז לסמכות ואת מרד הנעורים. ביטוי לרוח חדשה זו ניתן למצוא דווקא באי-הצלחתה של סדרת קומיקס אחרת - "אורי-און", שלא זכתה לפופולריות רבה בשל עודף פטריוטיות והירואיות, שלא תאמה את רוח הנוער באותה עת.