מרצדס-בנץ זטרוס
מרצדס-בנץ זטרוס (בגרמנית: Mercedes-Benz Zetros) היא משאית כבדה מתוצרת חטיבת המשאיות דיימלר , חברת בת של התאגיד הגרמני דיימלר AG אשר מיוצרת משנת 2008 ועד היום.
משאיות "מרצדס-בנץ זטרוס" מיוצרות עבור השוק האזרחי והשוק הצבאי. בשוק האזרחי משאיות "מרצדס-בנץ זטרוס" משמשות גם להובלה חקלאית.
צחיח מוסלם
צחיח מוסלם (בערבית: صحيح مسلم) הוא אחד מששת ספרי החדית' החשובים ביותר עבור המוסלמים הסונים, אשר מחשיבים אותו לאוסף החדית' המאומת ביותר לאחר צחיח אל-בוח'ארי.
צחיח מוסלם ביחד עם צחיח אל-בוח'ארי מכונים לעיתים "אל-צחיחיין", שמשמעותו "שני הצחיחים".
איסוף החדית'.
מוסלם אבן אל-חג'ג , אשר אסף ואיגד את התוכן של הספר, נולד למשפחה פרסית בשנת 817 (אם כי חוקרים מסוימים גורסים כי הוא נולד בשנת 818), בנישאפור (באיראן של ימנו), ונפטר בשנת 875, בעיר הולדתו. הוא יצא למסעות ארוכים במטרה לאסוף את החדית'ים, ואף הגיע למצרים, לחצי האי ערב, ולאזורים שבהם נמצאות עיראק וסוריה בנות זמננו.
מתוך 300,000 חדית'ים שהוא מצא, איגד מוסלם רק כ-4,000 באוסף שלו.
מוסלם מעולם לא טען שהצחיח שלו מכיל את כל החדית'ים המאומתים, אלא רק גרס כי הספר שלו מכיל רק חדית'ים מאומתים.
פקחיי התיקון הראשון (ארה&quot;ב)
פרס דמידוב
פרס דמידוב (ברוסית: Демидовская премия) הוא פרס מדעי ברוסיה המוענק מדי שנה לחברי האקדמיה הרוסית למדעים. במקור הוענק הפרס בשנים 1832–1866 באימפריה הרוסית. הענקת הפרס חודשה על ידי ממשלת מחוז סברדלובסק של רוסיה, החל משנת 1993.
בגלגולו המקורי, היה פרס דמידוב לאחד מהפרסים המדעיים השנתיים הראשונים והמסורת שהוא הנהיג השפיעה גם על פרסים אחרים מסוג זה, כגון פרס נובל.
היסטוריה.
בשנת 1831 הקים פבל דמידוב נציג משפחת דמידוב המפורסמת, פרס מדעי על שמו. האקדמיה למדעים של סנט פטרבורג (כיום זו האקדמיה הרוסית למדעים) נבחרה לשמש כמוסד המעניק פרס זה. בשנת 1832 זכה נשיא האקדמיה למדעים של פטרבורג, סרגיי אוברוב, בפרס הראשון.
החל משנת 1832 ועד לשנת 1866 הוענקו על ידי האקדמיה 55 פרסים מלאים (בסכום של 5,000 רובלים כל אחד) ו-220 פרסים חלקיים. בין הזוכים היו מדענים רוסים בולטים רבים: ממציא ניתוח השדה וממציא שיטת איחוי הגבס בטיפול בשברים, ניקולאי פירוגוב; הימאי והגאוגרף אדם יוהאן פון קרוזנשטרן; יוצר הטבלה המחזורית של היסודות, דמיטרי מנדלייב; ממציא המנוע החשמלי השימושי הראשון, מוריץ הרמן יעקובי; ורבים אחרים.
החל משנת 1866, חצי יובל לאחר מות דמידוב ובהתאם לתנאי העזבון שלו, לא הוענקו פרסים נוספים.
בשנת 1993, ביוזמת סגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעים גנאדי מסייאטס ומושל מחוז סברדלובסק, אדוארד רוסל , חודשה מסורת הענקת פרסי דמידוב. מאז, מוענק הפרס מדי שנה על הישגים יוצאי דופן במדעי הטבע ובמדעי הרוח. הזוכים נבחרים מקרב חברי האקדמיה הרוסית למדעים. בהתאם למסורת, בכל שנה בוחרת הקרן המדעית דמידוב שלושה או ארבעה אקדמאים שיזכו בפרס. הפרס כולל מדליה, דיפלומה ומענק של 10,000 דולר. טקס הענקת הפרסים מתקיים מדי שנה בארמון המושל של המחוז, ביקטרינבורג, רוסיה. זוכי הפרס גם מעבירים הרצאות באוניברסיטת אורל הממלכתית (הרצאות אלו מכונות: הרצאת דמידוב).
ליגת האומות לגברים בכדורעף
ליגת האומות לגברים בכדורעף (באנגלית: FIVB Volleyball men's Nations League) היא תחרות כדורעף לנבחרות בין-לאומיות המאורגנת על ידי FIVB, הקונפדרציה הבינלאומית לכדורעף. העונה הראשונה החלה בין חודש מאי ליולי 2018, עם הגמר שהתקיים בעיר ליל, צרפת. רוסיה זכתה בטורניר הראשון, והביסה את צרפת.
ביולי 2018, הכריזה FIVB שארצות הברית תארח את שלוש העונות הבאות של ליגת האומות לגברים בשנים 2019–2021. למרות זאת זה בוטל בגלל התנגשות עם יום העצמאות האמריקני לשנת 2020. לכן התחרות עברה לטורינו, איטליה. אך ב-13 במרץ 2020, FIVB החליטה לדחות את ליגת האומות בכדורעף 2020 לשנת 2021 בעקבות מגפת הקורונה והתקיימה בסוף בעיר רימיני, איטליה.
ליגת האומות התקיימה כמחליפה לליגה העולמית שהתקיימה קודם לכן בשנים 1990 עד לשנת 2017.
במקביל לליגת האומות לגברים בכדורעף יש ליגה זהה לנבחרות הנשים, הליגה נקראת ליגת האומות לנשים בכדורעף.
פרס כספי.
על פי FIVB כספי הפרס הן שווים לגברים ולנשים בהתאם למדיניות השווים של FIVB בין שני המינים. בשלב הבתים הקבוצה המנצחת זוכה ב-$9,000 לכל זכייה, ולעומת זאת הקבוצה המפסידה זוכה ב-$4,000 לכל הפסד. הזוכה הגדולה "מקום ראשון" זוכה ב-$1,000,000, סגנית האלופה "מקום שני" זוכה ב-$500,000, והקבוצה במקום השלישי זוכה ב-$300,000. השחקנים שנבחרו לקבוצת החלומות זוכה ב-$10,000 כל אחד, והשחקנים המצטיינים יקבלו $30,000 כל אחד.
מדינות מארחות.
להלן רשימת המדינות שאירחו ויארחו את גמר ליגת האומות.
ליגת האומות (כדורעף)
בז'ז'ינקה
בז'ז'ינקה (בפולנית: Brzezinka, בגרמנית: Birkenau, בירקנאו) הוא כפר הנמצא בדרום פולין ושייך לפרובינציה פולין קטן. על שמו של הכפר נודע מחנה ההשמדה בירקנאו שפעל לצידו במלחמת העולם השנייה ונרצחו בו מעל למיליון יהודים. הכפר נמצא ליד המפגש של הנהרות ויסלה וסולה, ממש במרכז עמק הוויסלה, 240 מטר מעל פני הים.
היסטוריה.
שמו של הכפר נובע מעצי ליבנה (פולנית: "בז'וז'ה"). הכפר הוזכר לראשונה בשנת 1385. מ-1440 עד 1483 הייתה בז'זינקה בבעלות יאן בז'ז'ינסקי.
מבחינה פוליטית השתייך הכפר לדוכסות אושווינצ'ים, שנוסדה בשנת 1315 בתהליך הפיצול הפיאודלי של פולין ונשלט על ידי ענף מקומי של שושלת פיאסט. בשנת 1327 הפכה הדוכסות פייף של ממלכת בוהמיה. ב־1457 הסכים יאן הרביעי מאושוויינצ'ים למכור את הדוכסות למלך פולין, ובמסמך הנלווה שהוצא ב־21 בפברואר הוזכר הכפר כ"ברזינקה".
השטח של דוכסות אושוויינצ'ים שולב בסופו של דבר לתוך פולין בשנת 1564 כחלק ממחוז שלזיה. עם חלוקת פולין בשנת 1772 הפך הכפר לחלק מהממלכה האוסטרית של גליציה. בעת הקמת תחנת הרכבת הראשונה בשנת 1856 התחנה הייתה על שטחה של בז'זינקה, אך מאוחר יותר הועברה לאושוויינצ'ים (אושוויץ) הסמוכה. לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של אוסטריה-הונגריה היא הפכה חזרה לחלק מפולין.
השואה.
בז'ז'ינקה סופחה על ידי גרמניה הנאצית בתחילת מלחמת העולם השנייה. לאחר סיפוח זה נבחר הכפר על ידי הגרמנים כשטח מיוחד למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו (אושוויץ II). שרידי מחנה בירקנאו קיימים יחד עם אושוויץ I כמוזיאונים ממשלתיים להנצחת קורבנות הנאציזם בשואה. לאחר המלחמה הוחזר הכפר לשטח פולין.
בית הוורד
בית הוורד (נקרא גם "מגדל הוורד" ו-"בית הפניקס"), הוא מתחם הממוקם בשכונת גבעת רמב"ם בגבעתיים, בצומת הרחובות יצחק רבין ודרך השלום, וכולל מגדל משרדים בו 25 קומות, בניין משרדים בו 7 קומות ומרכז מסחרי. במגדל שוכן מטה חברת "הפניקס אחזקות", בעבר שכנו בו גם אולפנים ומשרדים של ערוץ עשר.
היסטוריה.
בית הוורד ממוקם במגרש בו הוקם, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, מפעל ליצור ציוד לעבודות עפר בשם "גיברה", שהיה בבעלות חברת "סולל בונה". בשנת 1976 נסגר המפעל עקב חוסר כדאיות כלכלית, אך במקום המשיך לפעול מוסך של "סולל בונה" עוד מספר שנים.
בשנת 1986 הציעה חברת "סולל בונה" לחברת "שיכון עובדים" לרכש את המגרש, עם תוכנית להקמת 400 יחידות דיור במקום. שנה אחר כך אוחדו שני החברות ליצירת חברת "שיכון ובינוי". החברה המאוחדת המשיכה לקדם את תוכנית הבנייה במקום, ששונתה שהוחלט להקים בחלק מהשטח בנייני משרדים ומסחר. בתחילת שנות ה-90 נכנסה חברת "ישראלום" לשותפות בפרויקט יחד עם חברת "שיכון עובדים". בשלב א' של הפרויקט הוקמו חמישה בנייני מגורים בצידו המזרחי של המתחם (ברחוב דוד רמז), שבמקביל החלו הקמתו של בניין המשרדים הראשון, בשטח כולל כ-18,000 מ"ר, בשבע קומות עם 450 מקומות חניה. הבניין הושלם בשנת 1996, הושכר במלואו לחברת "פלאפון תקשורת" ושימש כמטה החברה. בשליש מהבעלות בבניין המשרדים הייתה שותפה חברת "אמות השקעות".
כחלק מהליך אישור התוכנית, עיריית גבעתיים דרשה להקצות חלק מהמגרש לצורכי ציבור, והוחלט שהשטח הציבורי יוקצה לטובת הקמת מרכז תרבות קהילתי. מבנה זו נקרא בתחילה "מרכז תרבות קהילתי – בית אסלינגן", על שם העיר אסלינגן אם נקר בגרמניה, עיר תאומה של גבעתיים אשר תרמה כסף להקמתו של המבנה. כאשר החדרים בקומה העליונה במבנה, משמשים כאכסניית נוער למשלחות של מחוז "אסלינגן", המבקרות בעיר מדי שנה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. מבנה התיאטרון הוקם בשנים 1995–1998 ונחנך רשמית כ"תיאטרון גבעתיים" ב-23 ביולי 1998.
בשנת 1997 החלה הקמתו של השלב האחרון בפרויקט, מגדל משרדים בן 25 קומות, הכולל חניון תת-קרקעי עם 600 מקומות חנייה שלצידו מרכז מסחרי בהיקף של כ-2,000 מ"ר. בסוף 1999 רכשה חברת הביטוח "הדר", מקבוצת "הפניקס אחזקות", 6 קומות משרדים בבניין תמורת כ-16 מיליון דולר, ובינואר 2000 רכשה החברה האחות "הפניקס חברה לביטוח" 7 קומות בבניין בכ-19.25 מיליון. אכלוס הבניין החל בשנת 2001, והוא הפך למטה קבוצת "הפניקס אחזקות", במקום מספר בנייני משרדים שהחזיקה בתל אביב. את 7 הקומות הנותרות בבניין, בשטח כולל של כ-9,000 מ"ר, רכשה חברת "כלל ביטוח" למטרות השקעה.