מריסול אסקובר נולדה בפריז להורים מוונצואלה ובגיל 16 עברה יחד עם אביה ללוס אנג'לס, קליפורניה. במהלך נעוריה מתה אמה ג'וזפינה שהייתה בעלת השפעה רבה בסצנת האמנויות בוונצואלה, ולאובדן זה הייתה השפעה חזקה על מצבה הנפשי. בתקופה זו אסקובר נשענה על חפצים וסמלים בעלי אופי דתי כמקור לנחמה ובמקביל היא התחילה להתעסק באמנות, ובפרט בציור. אביה של אסקובר חיזק את התעניינותה באמנויות ותמך בהחלטתה לעבור לצרפת בשנת 1949, וללמוד בבית הספר לאמנות École des Beaux-Arts בפריז. שנה לאחר מכן היא חזרה לארצות הברית ולמדה בבית הספר המפורסם לאמנויות-The Art Students League שבניו יורק. בין השנים 1951-1954 לקחה קורסים באוניברסיטת ניו סקול למחקר חברתי ולמדה בבית הספר לאמנות יפה של הנס הופמן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס. הופמן שנודע כ"דיקן האקספרסיוניזם המופשט", השפיע עליה רבות במהלך חייה. בתקופה זו החלה מריסול אסקובר לבלות חלק מזמנה ב- Cedar Tavern בר-מסעדה שהיווה מקום מפגש חברתי לכמה מאמני האקספרסיוניזם המופשט המובילים שאיתם התחברה, במיוחד וילם דה קונינג, פרנץ קליין וג'קסון פולוק.
המעבר לפיסול.
בשנת 1951 זנחה אסקובר את הציור ואת החפצים הפרה-קולומביאנים שבהם התמקדה עד אז, ועברה להתעסק בפיסול בעיקר בטרקוטה ובעץ. את רוב הידע שלה בפיסול רכשה אסקובר בעצמה. התערוכה הראשונה שלה הייתה בשנת 1958 בגלריית The Leo Castelli בניו יורק והיא זכתה להצלחה רבה. בתקופה זו זנחה את שם משפחתה על מנת להרגיש שהיא מצליחה בזכות עצמה. בשנת 1961 העבודות שלה נכללו בתערוכה "אמנות המכלול" של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
הקשר עם אנדי וורהול והצלחה מקצועית.
במהלך שנות ה-60  החלה אסקובר להיות מושפעת מסגנון הפופ ארט ומאמנים כמו אנדי וורהל ורוי ליכטנשטיין. ידידות פורייה התפתחה בינה לבין אנדי וורהל ואסקובר והיא אף הופיעה בשניים מסרטיו - "הנשיקה" (1963) ו-"13 הנשים היפות ביותר" (1964). בשנים אלו אסקובר זכתה להצלחה גדולה ועבודותיה הוצגו במספר רב של מוזיאונים יוקרתיים. בשנת 1968 הציגה אסקובר את יצירותיה בתערוכת יחיד בביאנלה שבונציה. בשנות ה-70 וה-80 הרבתה בנסיעות מסביב לעולם והתנתקה מהאמנות לפרקי זמן ממושכים. בכל פעם שחזרה לעשייה האמנותית היא התקשתה להתאים את עצמה למגמות העדכניות באמנות העכשווית. בשנת 1997 זכתה אסקובר בפרס Premio Gabriela Mistral מארגון מדינות אמריקה על תרומתה לתרבות האמריקאית. בשנת 2004 המוזיאון לאמנות מודרנית השיק תערוכה בין לאומית שכללה את עבודותיה. עשר שנים לאחר מכן, זכתה בתערוכת היחיד הראשונה שלה בניו יורק, במוזיאון דל בריו. בשנים 2014-2015 יצא לאור קטלוג של הפסלים והציורים של אסקובר שאורגן על ידי מוזיאון ממפיס ברוקס שבטנסי.
פעילות אמנותית.
אסקובר הושפעה מאמונותיה הדתיות ושילבה אותן ביצירותיה מתחילת דרכה באמנות. בנעוריה עסקה בציור ובשנות העשרים לחייה היא עסקה גם בפיסול וגילוף בעץ שהושפעו מאמנות פרה-קולומביאנית המשלבת חומרים כמו טרקוטה וחלקים מעץ תוך שימוש בהפשטה גאומטרית. במהלך לימודיה בבית הספר לאמנות של הנס הופמן, נחשפה אסקובר לטכניקה "משיכה ודחיפה", טכניקה אשר משלבת ניגודים של צבע, צורה ומרקם על מנת ליצור עומק ותנועה בציור.
פופ ארט וזרמים נוספים.
אסקובר השתייכה לזרם הפופ ארט שהתחיל בשנות ה-60 ועבדה בעיקר על דיוקנאות תלת ממדיים, תוך שימוש בהשראה מתצלומים או מתוך זיכרונותיה האישיים.  למרות שהיא משתייכת לסגנון הפופ ארט, אסקובר הושפעה מסגנונות רבים (קוביזם, פולק ארט, דאדאיזם וקולאז') ושילבה אותם בעבודותיה. חלק נרחב מיצירותיה מתאר וריאציות שונות של התא המשפחתי ובמהלך שנות ה-60 היא הרבתה לפסל דיוקנאות קבוצתיים של דמויות מפורסמות כמו שארל דה גול ולינדון ג'ונסון. בשלושים השנים שלאחר מכן היא המשיכה לפסל דיוקנאות של אמנים (ג'ורג'יה אוקיף עם כלבים,1977, דיוקן של מרסל דושן, 1981), ושל מנהיגים פוליטיים. בשנות ה-70 וה-80, לאחר שובה מנסיעות בעולם לפרקי זמן ארוכים, היא חזרה לרישומי עיפרון, שהפכו לאישיים יותר, כהים יותר ואלימים יותר. בתקופות אלה האמנות שיצרה נתפשה כפחות רלוונטית בשל המגמות החדשות, היותר פיגורטיביות וקונספטואליות ששררו בעת ההיא באמנות העכשווית. בנוסף, התחילה אסקובר להתייחס לאירועים היסטוריים ביצירותיה כדוגמת הפסל "משלחת בלאקפוט לוושינגטון 1916" (1993), אשר מתייחס לניסיון של שבט אינדיאנים מאמריקה לנהל משא ומתן עם ממשלת ארצות הברית על זכויותיהן  בקרקעות שנגזלו מהם. בשנים שלאחר מכן המשיכה אסקובר לעסוק באמנות, אך הפסלים החדשים שיצרה היו בקנה מידה קטן יותר בהשוואה ליצירותיה המוקדמות יותר. אסקובר המעיטה במילים ונתפשה כיוצרת המנסה לתת לדממה צורה ומשקל בעבודותיה.
מוות וזיכרון.
אסקובר נפטרה מדלקת ריאות ב-30 באפריל בשנת 2016 בניו יורק, כשהיא בת 85. לאחר מותה, נערכה לכבודה רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון ממפיס ברוקס לאמנות ובמוזיאון דל בריו בניו יורק. כיום, עבודותיה נמצאות באוספים של המכון לאמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, במוזיאון דאלאס לאמנות, ובעוד מוזיאונים נוספים.
עם זאת, רבות מיצירותיה נשארו בידי חבריה ונמכרות רק לעיתים רחוקות בשוק החופשי.
סוזן פרל
סוזן פָרֶל (באנגלית: Suzanne Farrell; נולדה ב-16 באוגוסט 1945) היא בלרינה אמריקאית והמייסדת של הסטודיו לבלט "בלט סוזן פרל" (Suzanne Farrell Ballet) במרכז קנדי שבוושינגטון בארצות הברית. פרל הייתה אחת מהבלרינות הבולטות בזרם הבלט המודרני של המאה ה-20 והייתה אחת מהמוזות הנזכרות של הכוריאוגרף המפורסם ג'ורג' בלנשין, שמכונה על ידי רבים כאחד מאבות הזרם.
במהלך הקריירה שלה קיבלה פרל מספר פרסים, ביניהם פרס מרכז קנדי ומדליית החירות הנשיאותית בשנת 2005.
ביוגרפיה.
סוזן פרל נולדה ב-16 באוגוסט 1945 בעיר סינסינטי שבאוהיו, ארצות הברית, בשם רוברטה סו פיקר (Roberta Sue Ficker). היא הצעירה מבין 3 אחיות. בילדותה, פרל תמיד האמינה שתגדל להיות ליצנית, בשל אהבתה לטיפוס ולוליינות. פעילות הפנאי האהובה עליה בילדותה הייתה טיפוס ומשחק באתרי בנייה. בגיל 8, אמה של פרל רשמה אותה לשיעורי בלט בבית הספר לבלט בסינסינטי (Cincinnati Conservatory of Music), במחשבה שדבר זה יעזור לה לתעל את האנרגיה שלה. בגיל 15 קיבלה פרל מלגה ללמידה בבית הספר לבלט אמריקאי בניו יורק (The School of American Ballet). לאחר שנה של למידה בבית הספר, היא נבחרה על ידי ג'ורג' בלנשין להצטרף לבלט ניו יורק (New York Ballet), והייתה לחברה הצעירה ביותר בו. את השם סוזן פרל, שבו השתמשה כשם הבמה שלה, בחרה מתוך ספר טלפונים, כי חשבה שהוא נשמע אלגנטי.
קריירה.
בתחילת דרכה, קיבלה פרל בעיקר תפקידים משניים בהופעות, אך דבר זה השתנה די מהר, ויצירות החלו להיכתב במיוחד בשבילה. הכוריאוגרפיה הראשונה שיצרו בשבילה נקראה "מעבר" (Passage), וכיום נקראת "ארקייד" (Arcade), ונוצרה על ידי הכוריאוגרף ג'ון טרס ב-1963. אחד מהתפקידים הזכורים ביותר שלה היה התפקיד של דולסיניאה בכוריאוגרפיה של ג'ורג' בלנשין ליצירה שקרא לה "דון קישוט" (Don Quixote) כשאת דון קישוט גילם בלנשין בעצמו בערב הפתיחה. בשנת 1965, קודמה פרל לתפקיד של רקדנית ראשית. ההופעה הראשונה שלה לאחר קידומה הייתה ליצירה "אגון" (Agon), עם הרקדן ארתור מיטשל, בבלט האופרה של פריז (Paris Opera Ballet).
זמן קצר אחרי שהתחילו לעבוד יחד, בלנשין התאהב בפרל, למרות הפרש הגילאים ביניהם (שהיה 41 שנים). בלנשין התגרש מאשתו, טאנאקיל לקלייר, בכוונה להתחתן עם פרל, אך פרל סירבה. בשנת 1969 התחתנה עם רקדן הבלט פול מייז'ה. דבר זה גרם למתחים כבדים בין בלנשין לפרל, ונגמר בכך שפרל ומייז'ה עזבו את הבלט ועברו לסטודיו הבלט של המאה ה-20 (20th Century Ballet) בבריסל. פרל ומייז'ה נפרדו בשנת 1997.
פרל חזרה לעבוד עם בלנשין בשנת 1975, והוא חזר ליצור כוריאוגרפיות חדשות עבורה, ביניהן "שאקון" (Chaconne), "מוצרטיאנה" (Mozartiana), ו"ציגאן" (Tzigane). מרבית הכוריאוגרפיות שיצר עבורה היו כוריאוגרפיות זוגיות, והשותף שלה בהן בדרך כלל היה פיטר מרטינס, שהיה רקדן ראשי נוסף בבלט ניו יורק. השותפות של פרל עם בלנשין נמשכה עד למותו באפריל 1983.
בשנת 1989 פוטרה פרל מתפקידה בבלט ניו יורק על ידי פיטר מרטינס, שמונה למנהל הראשי של הבלט. שנה זו הייתה גם השנה בה פרשה פרל מעולם הריקוד. מספר שנים לפני כן, עברה הרקדנית ניתוח להחלפת מותן בשל דלקת הפרקים בה חלתה, מה שהקשה עליה לרקוד. כהופעת הפרידה שלה, פרל רקדה את "אישה מתוחכמת" (Sophisticated Lady) ואת הבלט "ואלסים של וינה" (Vienna Waltzes), שאת הכוריאוגרפיה שלו יצר בלנשין במיוחד בשבילה.
לאחר פרישתה מעולם הבלט, החלה פרל לעבוד בתור מורה. היא עבדה עם להקות בלט מפורסמות ברחבי העולם - בלט קירוב, בלט בולשוי, בלט האופרה של פריז ולהקות בלט בברלין ווינה. בשנת 2000, הפכה לפרופסורית במחלקת הבלט של אוניברסיטת פלורידה בארצות הברית.
בלט סוזן פרל.