הידיעות על הניצחונות הטורקיים על היוונים באנטוליה בספטמבר 1922 עוררו התלהבות רבה בקרב הפלסטינים. ניצחונם עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר שיגר הוועד הפועל משלחת לאיסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות. אולם לאכזבת הפלסטינים, החליטו הטורקים בוועידה להשלים עם הסטטוס קוו בארצות שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית. המשלחת הגיעה בדצמבר ללונדון ובינואר 1923 נפגשה עם מזכיר המושבות החדש, אך זה החליט להמשיך במדיניות קודמו.
מיד לאחר הוועידה החמישית, החל הוועד הפועל הערבי לארגן מסע לשכנוע האוכלוסייה להימנע מהשתתפות בבחירות למועצה המחוקקת בארץ ישראל. הגורם שהיה היעיל ביותר בהצלחת החרם היה המוסד הדתי המוסלמי. המסגד, שהיה מקום ההתכנסות הציבורית החשוב ביותר ולפעמים היחיד, שימש כבמת התעמולה החשובה ביותר. האימאמים הציגו את החרם כחובה דתית, השביעו את המתפללים שלא ישתתפו בבחירות, ואיימו בנידוי אלה שישתתפו.
בפברואר 1923 נערכו הבחירות, אך הן הוחרמו על ידי רוב הערבים ובמאי הן בוטלו. באותו חודש נעשה ניסיון למנות "ועדה מייעצת" מתוך נציגי הציבור בארץ ישראל, אולם גם הוא נכשל עקב התפטרות רוב הנציגים הערבים.
הפלסטינים סירבו להשתתף במועצה המחוקקת, משום שראו בכך השלמה עם כתב המנדט והצהרת בלפור. אלא שבעוד שהחרימו את הדרג העליון של הממשל, הם לא נמנעו משיתוף פעולה יומיומי עמו ואיישו בו משׂרות.
ביוני 1923, נערכה ביפו הוועידה השישית, האחרונה למשך חמש שנים, שהייתה מוקדשת לדיון על ההסכם שרצה חוסיין בן עלי, מלך חג'אז, לעשות עם בריטניה, בו לפי השמועה וויתר על ארץ ישראל. באותה ועידה נבחרה המשלחת השלישית, שתפקידה היה לנסות להניא את שליחי המלך חוסיין בלונדון מחתימה על הסכם שיוציא את פלסטין מכלל הארצות הערביות. המשלחת ביקשה להופיע בפני ועדת-קבינט מיוחדת לבחינת המדיניות הבריטית בארץ ישראל, אולם הוועדה סירבה לשמוע את נציגיה. הלחץ הפלסטיני על חוסיין הביא להקשחת עמדתו והכביד על על חתימת ההסכם, שלא אושר בסופו של דבר.
באוקטובר 1923 הציעו הבריטים להקים "סוכנות ערבית" בדומה לסוכנות היהודית, אולם כמו ניסיונותיהם להקים מועצה מחוקקת או ועדה מייעצת של כלל אוכלוסיית ארץ ישראל, גם הצעתם זו נתקלה בהתנגדות פלסטינית מוחלטת. התנגדות תקיפה זו הייתה לכל הצעה שביססה את חוקת ארץ ישראל על הכרה בהצהרת בלפור, ושלא כללה הקמת מדינה פלסטינית באופן מיידי וביטול כל ההתחייבויות שניתנו ליהודים. על מדיניות זו נמתחה ביקורת מצד ערבים רבים, אולם גם האופוזיציה לא השלימה עם הצהרת בלפור, אלא גרסה שיש לקחת את מה שניתן ולהמשיך לדרוש, בניגוד לעמדת הקיצוניים שגרסו הכל או לא כלום.
לדברי יהושע פורת, התפתחות המיתוס הלאומי של הפלסטינים, שמרכיב מרכזי בו הייתה התחושה שבריטניה רימתה אותם בהבטחותיה בשנת 1915, היא ההישג היחיד שהם זכו בו במאבק המדיני שלהם בשנותיו הראשונות של המנדט הבריטי. מטרותיהם העיקריות – ביטול הצהרת בלפור וממשל עצמאי הדומה לזה שבעבר הירדן ובעיראק – לא הושגו, ואילו כתב המנדט אושר ובספטמבר 1923 נכנס לתוקף. ביום השנה להצהרת בלפור באותה שנה נערכו אמנם שביתות מחאה בכל הארץ, אולם הכישלון הביא לשיתוק הדרגתי של התנועה הלאומית. חילוקי הדעות בתקופה זו בתנועה הציונית עוררו את הרושם בקרב פעילי הוועד הפועל הערבי כי הציונות גוועת, ומאידך הם נכחו כי מפלגת הלייבור שעלתה לשלטון בבריטניה ב-1924 ממשיכה את מדיניות קודמתה. שתי ההתפתחויות הללו הגבירו את האדישות הפוליטית. בשנים 1926–1927 חל משבר כלכלי עמוק ביישוב היהודי, שפגע קשות בעלייה ובהתיישבות היהודית. התפתחות זו גרמה לתחושה בציבור הפלסטיני כי הציונות נכשלה, מה שהביא לירידה במוטיבציה לפעילות פוליטית אנטי-ציונית ומאידך להתפייסות בין המחנות היריבים שבתוך הציבור הפלסטיני וכתוצאה מכך להתמתנות שיטות הפעולה הפוליטיות. בתקופה זו כבר לא הייתה מחלוקת לגבי שיתוף פעולה עם הממשלה.
בשנים 1921–1929, בהן שקטה הארץ מאלימות, זכתה התנועה הציונית בשמונה שנות פעילות ללא הפרעה, שבמהלכן היישוב היהודי כמעט הוכפל ושטח ההתיישבות שלו גדל.
פילוג למחנות.
בכל שנות קיומם, שקדו הוועד הפועל הערבי והמועצה המוסלמית העליונה על שיתוף פעולה הדוק. בשניהם שלטה משפחת אל-חוסייני והעסקנים המקורבים אליה, מה שגרם לכך שהאופוזיציה הפלסטינית הייתה מכוונת כנגד שני המוסדות כאחד, וזאת אף על פי שבמהותם היו נבדלים זה מזה: האחד מוסד פוליטי לאומי לא עדתי, ואילו השני עדתי-דתי חצי-ממשלתי.
ב-1921 קמה "האגודה המוסלמית הלאומית", שהייתה הארגון האופוזיציוני הראשון והייתה מכוונת כנגד האגודות המוסלמיות-נוצריות.
החל מיולי-אוגוסט 1922 החלה להתגבש האופוזיציה, שהתארגנה בשלוש צורות: הקמת אגודות ומועדונים, הקמת "המפלגה הלאומית", וניסיון להקים "מפלגות חקלאיות" מקומיות של פלאחים, בעלות אופי בלתי-פוליטי. כל אלה הופנו נגד המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל הערבי, וזאת אף על פי שאחדים מראשי האופוזיציה המשיכו להשתתף בוועד הפועל.
בנובמבר 1923 נערכה ועידת היסוד של "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית". בין היתר, נטלו בה חלק שייח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (נשיא המפלגה), עארף א-דג'אני וכמה מבני משפחת נשאשיבי. מצע המפלגה התנגד לציונות, להצהרת בלפור, לחוקת הארץ ולמוסדות הממשל העצמי שנקבעו בה, ודרש הקמת ממשלה לאומית ופרלמנט נבחר על ידי העם, אך לא שלל את קיומו של השלטון הבריטי. אלא שהמפלגה החדשה נכשלה בניסיונה לאחד בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל הערבי, שנאבק בה מתחילתה.
בשנות ה-20 התגבשו בציבור הפלסטיני שני מחנות גדולים:
התפלגות הציבור הפלסטיני לשני המחנות לא חלה לרוב לפי בחירה חופשית של הפרט, על פי שיקולים פוליטיים-ענייניים, אלא בעיקר לפי השתייכות מסורתית של המשפחות הערביות, בעיקר בכפרים, שכל אחת מהן קשורה אל משפחות מיוחסות או תקיפות מסוימות שבערים הראשיות, וכך כמעט בכל כפר מצויה הייתה חמולה "חוסיינית" וחמולה "נשאשיבית". המאבק בין שני המחנות התנהל בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 בחריפות רבה. הפילוג העמוק מנע כל הופעה מאוחדת ומלחמה משותפת.
עד שנת 1928 לא נתקיימו ועידות לאומיות וחיוניותה של התנועה הלאומית הפלסטינית שככה במקצת, וזאת משום שהמשא ומתן עם הבריטים לא הביא לתוצאות רצויות והארץ תחת שלטון המנדט התנהלה כסדרה. בימי כהונתו של הנציב הלורד פלומר (1925–1928), החלו השלטונות הבריטיים לגלות תקיפות כלפי הסתה וקיצוניות, מה שהביא את האוכלוסייה הפלסטינית להרגיש שהממשלה אינה עומדת מאחורי המנהיגות הקיצונית. במשך חמש השנים הללו, ניסו עסקני הוועד הפועל לכנס את הוועידה השביעית, אולם נכשלו בשל חוסר אחדות.
ב-1927 ניצחה האופוזיציה בבחירות לרשויות המקומיות כמעט בכל הארץ. כתוצאה מכך, לא יכלו עוד אנשי הוועד הפועל והמועצה המוסלמית העליונה להתעלם מכוחה ונוכחו בצורך להשיג עמה הסכם כדי לחדש את תנופת התנועה הלאומית.
ב-1928 חלה התעוררות בתנועה הלאומית הפלסטינית. ביוני אותה שנה, התקיימה בירושלים הוועידה הערבית השביעית, שהתאפיינה בקרע וניגודים בין הסיעות.
ב-24 בספטמבר אותה שנה, יום הכיפורים, פרצה תקרית שהחלה את פרשת סכסוך הכותל. זו אפשרה למועצה המוסלמית העליונה ולנשיאה לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל לבם עד אז. מיד לאחר התקרית, פתחה המועצה במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב קדוש למוסלמים בתוקף היותו חלק מחומת המסגד.
לדברי יהושע פורת, פרשת הכותל הייתה תחילתה של התפתחות שאלת ארץ ישראל משאלה ארצית לשאלה כלל-ערבית וכלל-אסלאמית, משום שהודות למסע התעמולה, החלה דעת הקהל המוסלמית בעולם להתעניין בנושא ארץ ישראל והמקומות הקדושים שבה.
לאחר פרעות תרפ"ט בקיץ 1929, קיבלה התנועה הלאומית הפלסטינית תנופה. בתוך חודש אחד לאחר האירועים, התכנסו 5 ועידות של מגזרים שונים באוכלוסייה הערבית, בהם כינוס סטודנטים וכינוס נשים.
בסוף 1929 התייחס דוד בן-גוריון לאופייה של התנועה: "יש חברים השוללים את קיומה של תנועה לאומית בקרב הערבים, הם רואים את פילוגי הערבים בינם לבין עצמם... נכון הדבר שלתנועה הלאומית הערבית חסר תוכן חיובי. אין מנהלי־התנועה דואגים לחינוך העם, לצרכיו החיוניים. אין עוזר לפלח, אלא להפך, ראשי־התנועה מוצצים את דמו ומנצלים את ההתעוררות העממית לטובת ענייניהם הפרטיים. אבל אנו נטעה, אם נמוד את הערבים ואת תנועתם באמת־המידה שלנו. כל עם יש לו תנועה לאומית שהוא ראוי לה".
בתקופה זו החלה התגבשות כוחות חדשה בציבור הפלסטיני: מוסא כאט'ם אל-חוסייני ואויבו לשעבר ראע'ב נשאשיבי, שהתבססו על הוועד הפועל וההנהגה המסורתית, מול המופתי אמין אל-חוסייני, שמחנה תומכיו החל להזדהות עם דור חדש של צעירים רדיקליים. מאורעות תרפ"ט זירזו את הופעתו של מחנה זה ככוח אלטרנטיבי למחנה המסורתי.