ההקדמה לתרגום של אלפרד לאנגלית עתיקה של "פסטורל קר" (משימות הכמרים) של האפיפיור גרגוריוס הראשון מספרת על ההרס שנגרם ללימוד ולחינוך בשל הפלישות הדניות, וכן על כך שאף בין הכמורה כמעט ולא ידעו לטינית. על מנת לתקן זאת ייסד אלפרד בית ספר בחצרו, בהשראת קרל הגדול. לצורך זה ייבא מלומדים כגרימבלד, ג'ון הסקסוני ואשר מדרום ויילס. הוא אף למד שם בעצמו וביצע סדרה של תרגומים, שרובם שרדו, על מנת להחכים את הכמורה והעם. תרגומים אלה בוצעו כנראה בארבע שנות שלטונו האחרונות, עליהן הרשומות כמעט ולא מספרות דבר.
היצירה המוקדמת יותר שתורגמה הייתה הדיאלוגים של גרגוריוס הראשון", ספר שהיה פופולרי בימי הביניים. במקרה זה התרגום נעשה על ידי חברו של אלפרד, וורפרת, הבישוף של ווסטר, והמלך עצמו כתב רק הקדמה. היצירה הבאה שתורגמה היא "משימות הכמרים", לטובת הכמורה הזוטרה. כאן נצמד אלפרד למקור, אך ההקדמה שהוסיף לספר היא אחד המסמכים המעניינים ביותר מתקופתו. שתי יצירות כנסייתיות נוספות, "ההיסטוריה הכללית" של אורוסיוס, וה"היסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי" של בדה ונרביליס, תורגמו לאחר מכן. אלפרד שינה רבות בתרגום אורוסיוס על ידי השמטות והוספות, כך שמדובר כמעט בספר חדש. בתרגום של בדה הוא נותר נאמן לטקסט ללא תוספות, אם כי אחדים מהחלקים הפחות מעניינים הושמטו. בזמן האחרון הועלו ספקות לגבי הייחוס של התרגום של בדה לאלפרד, אך ללא הוכחות חותכות.
יצירתו המעניינת ביותר של אלפרד היא תרגומו של "נחמות הפילוסופיה" מאת אניסיוס מנליוס סברינוס בואתיוס, הספר הפילוסופי הקצר הפופולרי ביותר בימי הביניים. כאן שינה אלפרד שוב את הטקסט כרצונו. במחקר המודרני הוכח כי אחדים מהשינויים אינם של אלפרד עצמו אלא של פרשנים שנעזר בהם, אך עדיין חלק גדול מהשינויים הם של אלפרד עצמו. אצל בואתיוס מופיע פעמים רבות המשפט, "רצוני היה לחיות כיאות כל ימי חיי, ולאחר חיי להותיר לאלה שיבואו אחרי את זיכרון מעשי הטובים". הספר הגיע אלינו בשני כתבי יד בלבד. באחד מאלה הוסבו השירים המפוזרים בתוך המקור לפרוזה, ובאחר לחרוזים. הייחוס של אלה אינו ברור לחלוטין, אך הגיוני כי גם הם של אלפרד. לגבי אחריותו לכל היצירה אין כל ספק.
היצירה האחרונה של אלפרד היא ה"בלוסטמן", או ה"פריחה", או האנתלוגיה. מחציתו הראשונה מבוססת בעיקר על "וידויים" של אוגוסטינוס מהיפו, והיתר ממקורות שונים, רבים מהם חתומים בחותמו המיוחד של אלפרד עצמו. המילים האחרונות בטקסט זה מהוות מצבה מתאימה למלך: "לפיכך, נדמה בעיני כאדם טיפש ומסכן, זה שאינו מעמיק את הבנתו בעת שהוא בעולם, ואינו מקווה להגיע לעולם שכולו טוב וארוך".
מלבד יצירות אלה של אלפרד, הכרוניקה האנגלו-סקסונית וכנראו גם "הקדושים הסקסוניים", ממנו שרדו רק חלקים קטנים, נכתבו ככל הנראה בהשראתו ובציוויו. גרסת פרוזה של חמישים המזמורים הראשונים של ספר תהלים יוחסה לו, ואף כי ייחוס זה לא הוכח הוא בהחלט ייתכן. בנוסף, אלפרד מופיע כדמות ב"הינשוף והזמיר", שם מעידים על חכמתו בפתגמים. בנוסף, קיים כתב יד מהמאה ה-13 שבו מופיעים פתגמים של אלפרד הגדול, שייתכן כי מקורם של לפחות חלק מהם הוא במלך.
מותו.
אלפרד מת ב-26 באוקטובר 899, בשנתו ה-50 או ה-51, ובנו אדוארד ירש את כסאו. מילותיו האחרונות לבנו אדוארד תועדו:
אלפרד היה המלך האנגלי היחיד שזכה לכינוי "הגדול".
הנצחה.
הר אלפרד, ברכס דאגלס שבצפון האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו של אלפרד הגדול; וזאת בדומה לשמות הרים סמוכים רבים הנקראים על שמות מלכי אנגליה.
אדוארד הזקן
אדוארד הזקן (Edward the Elder, 874 עד 877 – 17 ביולי 924) היה מלך וסקס שבאנגליה מ-899 ועד מותו.
מלכותו.
אדוארד היה בנו של המלך אלפרד הגדול, וירש אותו לאחר מותו ב-899. דודנו אתלוולד , שהיה בנו של המלך אתלרד הראשון, אחיו הגדול של המלך אלפרד, טען כי זכותו לכתר גדולה משל אדוארד, ופרצה ביניהם מלחמת ירושה. לאחר קרב הולם , בו אתלוולד נהרג, נותר אדוארד שליט ללא עוררין.
הוא עלה על אביו בהישגיו הצבאיים, והביס לבסוף ב-910, בקרב טטנהול , את הדנים ששלטו בנורת'מבריה ובמזרח אנגליה. פעמים רבות נעזר אדוארד באחותו אתלפלדה, "גבירת המרסיאנים", וירש את ממלכת מרסיה לאחר מותה.
מותו.
אדוארד נפטר ב-17 ביולי 924, ונקבר בקתדרלת וינצ'סטר.
מורשת.
לפי ויליאם ממלמסברי, אדוארד היה "נחות בהרבה מאביו בטיפוח החוק", אך "מפואר יותר בכוח שלטונו". כרוניקנים אחרים מימי הביניים הביעו דעות דומות, והוא נתפס בדרך כלל כנחות בלמידת ספרים, אך עדיף בהצלחה צבאית. ג'ון מווסטר תיאר אותו כ"המלך הבלתי מנוצח ביותר אדוארד הזקן". עם זאת, גם כמנהיג במלחמה הוא היה רק אחד מתוך רצף של מלכים מצליחים; הישגיו עמדו בצל של אחרים מכיוון שלא היה לו ניצחון מפורסם כמו של אלפרד באדינגטון ואת'לסטאן בברוונבורה, וויליאם ממלמסברי סייג את שבחו לאדוארד באומרו ש"הפרס הראשי של הניצחון, לפי שיפוטי, מגיע לאביו". כותבי זמנו גם כתבו על אדוארד כאחד שבצל אחותו המוערצת, אתלפלדה.
צאצאיו.
בחייו נישא אדוארד שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה, אכגווין, נולדו:
מאשתו השנייה, אלפלאיד, נולדו:
מאשתו השלישית, אדגיבה, נולדו:
כינויו.
אדוארד "הזקן" ידוע גם כאדוארד הראשון, מלך ווסקס, אך השם הראשון הוא הנפוץ ונמצא בדרך כלל בשימוש. הסיבה לכך היא שהספירה של המלכים ששמם אדוארד בשושלת הנורמנית שוויליאם הכובש ייסד בשנת 1066 מתחילה מחדש. לפיכך, מלכי ווסקס ששמם "אדוארד" לא נספרים יחד עם אלה של השושלת הנורמנית. לכן, לא נהוג לכנותם על פי סדר כהונתם, ונהוג להצמיד להם את הכינויים שבהם השתמשו כדי לתארם – אדוארד הזקן, אדוארד המרטיר, אדוארד המודה, ואדוארד הגולה.
אתלווארד
ריצ'ארד לב הארי
מא ג'ונג
אדמונד הראשון
ריצ'ארד לב ארי
פלוטון
רחל שפירא
רחל שפירא (נולדה ב-25 ביולי 1945) היא פזמונאית ומשוררת ישראלית, כלת פרס אקו"ם למפעל חיים בתחום הזמר העברי ב-1999. רבים משיריה הפכו לנכסי צאן ברזל, ביניהם "מה אברך", "כמו צמח בר", "חלומות (של אתמול)", "עוד יהיה לי", ועוד.
חייה ויצירתה.
רחל שפירא נולדה וגדלה בקיבוץ שפיים. עסקה בהוראה בקיבוץ כמורה לחינוך מיוחד ולאחר מכן כמורה באולפן עברית. עבדה גם בבית ההארחה של הקיבוץ.
היא התפרסמה לראשונה בשנת 1967, אז גילה אותה מלחין הלהקות הצבאיות, יאיר רוזנבלום. בזמן חופשתו בשפיים גילה רוזנבלום בעלון זיכרון את השיר "מה אברך", אותו כתבה שפירא לזכר בן כיתתה אלדד (דדי) קרוק, שנפל במלחמת ששת הימים, בקרב שנערך בשועפאט באזור ירושלים. רוזנבלום הלחין את השיר, אותו ביצעה להקת חיל הים עם הסולנית רבקה זהר. שיר זה נחשב עד היום כאחד משירי הזיכרון הישראליים הידועים ביותר.
לאחר "מה אברך" החלה שפירא לפרסם פזמונים נוספים, שהולחנו על ידי מלחינים ידועים ובוצעו בדרך כלל על ידי זמרות.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין שפירא לבין המלחין מוני אמריליו.
השניים כתבו ביחד שירים רבים, בין השאר לחוה אלברשטיין, ללהקות הצבאיות, לפסטיבל הזמר והפזמון ועוד.
בין שיריהם המשותפים הידועים : "אגדת שלושה וארבעה", "בוקר טוב (עולם שלי)", " בעיניים עצומות", "הארץ שלי", "השיר על ארץ סיני", "ומתוק האור בעיניים", "כשאומרים לי שמש", "פרח משוגע", "ציפור בגשם", "שיר השקיעה" ועוד.
את "כמו צמח בר" (הלחין נחום היימן), המספר על פרידה, ביצעה במקור חוה אלברשטיין כפסקול לסרט הטלוויזיה "דודי ורעי", על פי ספרה של הסופרת נעמי פרנקל; וחידשה אותו כעבור שנים סי היימן (בתו של מלחין השיר, נחום היימן). אלברשטיין הוציאה ב-1978 אלבום משיריה של שפירא בשם "התבהרות", שבו נכללו השירים "התבהרות חלקית" (לחן: שלום חנוך), "סינדרלה מקומית" (מיקי גבריאלוב), "פרח משוגע" (מוני אמריליו) ו"שיר תשרי" (דני עמיהוד).
אילנית ביצעה בין היתר את שיריה "שיר של יום חולין" (לחן: יאיר רוזנבלום), "חלק בעולם" (קובי אושרת), "שיר על נחלים" (הנרי ברטר), ו"נחמה" (נורית הירש). רוחמה רז ביצעה את "חלומות" (לחן: יאיר קלינגר; השיר חודש לימים על ידי אייל גולן). גלי עטרי ביצעה רבים משיריה של שפירא, בהם "רק אתמול" (לחן: יצחק קלפטר), "נפאל" (אריאל זילבר), "אסמרלדה" (על "הגיבן מנוטרדם"; לחן: אריאל זילבר) ו"עוד יום" (מתי כספי) כמו כן הוציאה ב-1989 אלבום שלם משיריה בשם "בראשית", אשר כלל את "אמצע שום מקום", "עוף מוזר" וחידוש ל"פרח משוגע". ירדנה ארזי ביצעה אף היא חלק משיריה כמו "דרישת שלום" (יאיר קלינגר), "תאורת חצר", "חפץ חיים ברוח הגוברת" (ירוסלב יעקובוביץ'), "שיר הערב מצלצל", "באתי אליך" ועוד. ענת עצמון ביצעה את שיריה "לנגן על הגבול" ו"שמור על קשר". ריקי גל ביצעה בין היתר את שירה "היי שקטה". שיתוף פעולה פורה היה לשפירא עם הזמרת מרגלית צנעני, שביצעה את שיריה "עוד יהיה לי", "חומות חימר", "מנטה" ו"קפה אלהמברה". שפירא גם כתבה שירים עבור דני ליטני.
בין ההרכבים שביצעו את שיריה נמצאים "הכל עובר חביבי" ("לילה בכרך", "תלווי אותי", "שנשאר ידידים", "מכאן ועד מחר"), אורנה ומשה דץ ("שיר למענך", "בדרכי האהבה"), "חלב ודבש" ("קסם הלילה"), "האחים והאחיות" ("בוא בשלום"), להקת "חופים" ("אנשי הגשם") "הארוסים בית אלפא" (שרידי העצב) ועוד.