קייזר-פרייזר (Kaiser-Frazer) הייתה חברת מכוניות אמריקאית חדשה, שנוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי ג'וזף וו. פרייזר, שהיה בעל ניסיון רב בתעשיית הרכב, והנרי קייזר, תעשיין נודע. אילין התיידד עם היקמן פרייס, סגן נשיא "קייזר-פרייזר" והצליח ליצור שותפות בינו לקונצרן האמריקאי. לפי תנאי העסקה קייזר פרייזר השקיע חצי מיליון דולר ואילין השקיע שני מיליון דולר. מפעלי "קייזר-אילין" הקימו תוך שנה וחצי את המפעל בישראל. בשל השקעתה בישראל, קייזר פרייזר הוחרמה על ידי מדינות ערב ומהנדסיה לא קיבלו ויזת מעבר בארצות ערב.
המפעל החל להרכיב מגוון כלי רכב, תחילה מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר ו- ג'יפים מתוצרת ויליס, "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, קונטסה 900, קונטסה 1300, ו-טנדרים הינו בריסקה מתוצרת חברת הינו מוטורס היפנית (החל משנת 1963) ו"לארק"המפוארת של סטודיבייקר האמריקאית (החל משנת 1960).
בשנים 1950–1955 היוו מפעלי "קייזר-אילין" כ-28% מכלל היצוא התעשייתי של מדינת ישראל ועל כך קיבל המפעל תעודת הוקרה ממשרד המסחר והתעשייה, כיצואן מצטיין. בשנת 1952 קיבל המפעל אות הצטיינות משר המסחר והתעשייה, דב יוסף. מפעלי "קייזר-אילין" העסיקו בתקופת השיא 2,000 עובדים בנשר, באשקלון ובתל אביב. הוא גרם להכשרתם המקצועית של עולים רבים.
חייו של המפעל היו רצופים תלאות, חלקן עקב נפתולי הבירוקרטיה הישראלית וחלקן תוצאה של תמורות שחלו אצל שותפותיה לדרך מעבר לים: קייזר האמריקאית סבלה נזקים מהחרם הערבי עקב מעורבותה בפרויקט, אך המשיכה. לעומתה, רנו הצרפתית נכנעה לאותו לחץ וביטלה את חוזה הייצור בארץ של מכוניות מתוצרתה, ויצורן של הקונטסה והלארק הופסק בחברות האם. המפעל נהנה ממיסוי דיפרנציאלי שהוטל על יבוא מתחרה.
הקשיים הבינלאומיים והמקומיים היו מהגורמים שהביאו את המפעל אל קיצו.
במסגרת המלצותיה של ועדה ממשלתית – ועדת ברתל, נעשה ניסיון למזג את תעשיות הרכב בארץ, תעשיות שכללו בעיקר את "אוטוקרס", "ליילנד" (שייצרה בעיקר אוטובוסים באשדוד) ו"קייזר-אילין" שהייתה מצויה כבר בקשיים כלכליים. בשנת 1969, מקץ 18 שנות פעילות במהלכן יוצרו ב"קייזר-אילין" מעל מאה אלף כלי רכב, בוצע המיזוג הכפוי כש"אוטוקרס" רכשה את "קייזר-אילין".
מקום המפעל.
בית החרושת שכן בעיר נשר בעמק זבולון באזור שמול שכונת בן דור. לאחר שהמפעל נסגר, המבנה הוסב לסופרמרקט, בתחילה בשם יוניברס ולאחר מכן נמכר לחברת שופרסל, והיום שוכן במבנה סופרמרקט שופרסל דיל. מתחם בית החרושת מול רחוב הפלדה הוא חלק ממתחם מסחרי גדול בעיר נשר בשם "מבנה" השוכן בין הרחובות המסגר והשיש.
קייזר אילין
קייזר-אילין
קייזר-פרייזר לישראל
אברהם אוסטשגה
אברהם אוֹסְטְשֶגָה (או אוֹסְצֶ'גָה; בכתיב יידי: אָסטזשעגאַ; בפולנית: Abraham Ostrzega; 1889 – 1942) היה פסל יהודי-פולני מפורסם בפולין שבין מלחמות העולם, שנודע בפיסולי המצבות שיצר.
ביוגרפיה.
אוסטשגה נולד בכפר אוֹקוּנְיֶיב, כ-20 ק"מ ממזרח לוורשה, ב-1889. רכש את הכשרתו בפיסול בסדנאותיהם של הנריק קונא (Kuna) ואדווארד ויטיג (Wittig). בתקופה שבין מלחמות העולם היה אוסטשגה ממובילי התרבות היהודית בפולין; בין היתר היה אחד ממייסדי "האגודה היהודית לאמנות יפה" (יידישער געזעלשאפט צו פארשפרייטן קונסט; Żydowskie Towarzystwo Krzewienia Sztuk Pięknych) ב-1923. ברחוב מילנה 9 שבוורשה פעל הסטודיו שלו ושל הצייר-תפאורן ולדיסלב ויינטרוב, שבו היו מכינים מצבות אמנותיות.
בעת הכיבוש הנאצי, אז חי אוסטשגה בגטו ורשה, הסבו הוא וויינטרוב את הסדנה שלהם למפעל לייצור אבני השחזה, להשחזת סכינים, ואמנים רבים הועסקו בו.
באוגוסט 1942 נשלח אוסטשגה לטרבלינקה, שם נספה.
מרבית יצירותיו של אוסטשגה אבדו במהלך הכיבוש הנאצי; כיום נותרו בעיקר המצבות המפוסלות שבבית העלמין היהודי בוורשה. הידועה שבהן היא "מאוזוליאום שלושת הסופרים" (מכונה גם "אוהל פרץ" – המונומנט שמעל קברם של י"ל פרץ, יעקב דינזון וש. אנ-סקי); וכן המצבה על קברו של זיגמונט ביחובסקי; קברה של פרנצ'ישקה אייגר; קברו של אדולף פרץ; קברו של יוסף איזביצקי; קברו של הירש דוד נומברג וכן זה של אורי ניסן גנסין.
באוניברסיטה העברית בירושלים בספרייה הלאומית מצויות שתי פרוטומות מעשי ידיו: האחת בדמות הרמב"ם, שנשלחה על ידי בוריס סטבסקי (שעמד בראש שוחרי האוניברסיטה בפולין) כמתנה לאוניברסיטה עם הנחת אבן הפינה ב-1925 (מוצגת בבניין הפקולטה למשפטים), והשנייה בדמותו של סטבסקי.
אברהם אסטזשעגא
אברהם אוסטז'גה
ז'אן גבן
ז'אן גבאן
בית החולים תל-השומר
בית החולים תל השומר
עלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים
סימני כשרות בבעלי חיים
בהלכה סימני כשרות בעלי חיים הם סימני היכר המובאים בתורה, שעל פיהם נקבע איזה בעל חיים מותר באכילה ואיזה אסור.
סימני ההיכר מתחלקים לשלוש קבוצות:
לגבי עופות, התורה מונה את מיני העופות הטמאים, ולמדו מכך חז"ל שכל עוף שאינו נמנה ברשימה זו - מותר באכילה.
התורה מונה שלושה מיני בהמות ושבעה מיני חיות המותרים באכילה, היות שהם מעלים גרה ומפריסים פרסה שסועה. לעומת זאת מונה התורה ארבעה מיני חיות שיש להם רק סימן אחד מהשניים: ארנבת, שפן וגמל, שמעלים גרה אך לא מפריסים פרסה שסועה. וחזיר, שמפריס פרסה שסועה אך אינו מעלה גרה.
סימני בהמות וחיות.
התורה נתנה שני סימני כשרות לבהמות וחיות וכל חיה ובהמה אשר שני הסימנים מופיעים בה - כשרה
חכמים רצו להסביר שהחיות הכשרות הן דווקא חיות ובהמות אוכלי-צמחים בעלי מזג יותר נוח מאחרות שכך ראוי לאדם להיות. וכך גם הסבירו את סימני הכשרות
סימנים נוספים.
הפוסקים כתבו סימנים נוספים המשמשים כמעין "כללי אצבע", אך חלקם נתונים במחלוקת:
יוצאים מהכלל.
ישנן ארבע חיות שזכו להתייחסות פרטנית שאינן כשרות מאחר שלהן רק סימן כשרות אחד: הגמל, הארנבת והשפן - מעלות גירה ואינן מפריסות פרסה (על הגמל והארנבת, ראה התייחסות בהמשך). החזיר - מפריס פרסה אבל לא מעלה גירה.
חז"ל למדים מכך שהתורה פירטה דווקא 4 סוגי חיות אלו, שאין בנמצא עוד חיות שיש להם רק סימן טהרה אחד (או מפריסי פרסה או מעלי גרה) מלבד ארבעת חיות אלו שהתורה פירטה: מלבד הגמל והארבנת והשפן - אין עוד חיות שמעלות גירה ואינן מפריסות פרסה, ומלבד החזיר אין חיה נוספת שהיא מפריסה פרסה בלבד ואינה מעלת גירה.
בעקבות דברים אלו נאמר בתלמוד כי אדם שמצא בהמה שלא ניתן לזהות האם היא מעלת גירה הוא לא, כגון שפיה חתוך. אם הוא מבחין שהיא מפריסת פרסה, והוא יודע שהיא אינה חזיר, בהכרח הדבר שהיא גם מעלת גירה והיא בהמה המותרת באכילה.
כמו כן אמרו בתלמוד בשם רבי ישמעאל:
התייחסות נוספת לכך הובאה בספרי בשם רבי עקיבא:
בנוסף נמנו בתורה () שבע חיות טהורות שבמפורש הותרו באכילה, והן: אייל, צבי, יחמור, אקו, דישון, תאו וזמר. זיהוים של התאו והזמר המותרים באכילה איננו מוסכם. חלק מהחוקרים מזהים את הזמר כג'ירף. זיהויו המסורתי של ה"אקו" הוא היעל, ויש לזיהוי זה חיזוק מחקרי.
גמל.
הגמל מוזכר בתורה כבהמה שאין לאוכלה, מאחר שיש לו סימן טהרה אחד בלבד, העלאת גרה, אך איננו מפריס פרסה ():
"אך את זה לא תאכלו ממעלי הגרה וממפרסי הפרסה, את הגמל כי מעלה גרה הוא ופרסה איננו מפריס, טמא הוא לכם".
פסוק זה עורר תמיהה, שכן מבחינה אנטומית הגמל אכן מפריס פרסה ואף שוסע שסע פרסות, כמו כל בעלי החיים מסדרת מכפילי פרסה.
רש"י פירש את העניין בפירושו לפסוק זה בקובעו: "מפרסת פרסה ושסע איננה שסעת - כגון גמל שפרסתו סדוקה למעלה אבל למטה היא מחוברת".
בעלי התוספות שם תמהו על פירושו של רש"י לסוגיה: "פירש רש"י: 'למעוטי גמל שפרסותיו סדוקות למעלה ומלמטה הם מחוברות', וצריך עיון, דאם כן היה לו למעט גמל מדין שוסע ולכתוב 'ושסע איננו שסע'". ולא כך כתבה התורה, אלא כתבה 'פרסה איננו מפריס'.
רד"צ הופמן כתב על הדברים, לאחר הבאת דברי רש"י:
ארנבת.
ב כתוב:
המחקר המדעי, לעומת זאת, הראה כי הארנבת אינה מעלה גרה, אם כי היא מרבה ללעוס ונראית כזו.
יש המסבירים שאין הכוונה לארנבת המוכרת לנו כיום, כשם שישנם שמות שונים במקרא לחיות ולצמחים בני זמננו. בהקשר זה יש להזכיר כי על פי תרגום השבעים המילה ארנבת מתארת את הארנבת המוכרת לנו כיום, אך ייתכן שאירע שיבוש עוד לפני תרגום זה.
יש הטוענים שהתורה מתייחסת אל הארנבת כפי שהיא נראית לבני אדם, ולא לפי נתונים שאינם נראים לעין אנושית, וכוונתה היא להדגיש שהארנבת טמאה על אף שהיא נראית כמעלת גרה ובעלת סימן טהרה.
אחרים טוענים שכוונת המקרא במילים "מעלת גרה" אינה חופפת להגדרה המדעית של העלאת גרה. ארנבת אוכלת ומעכלת שוב חלק מצואתה (לאחר שהפרישה אותה מגופה), וייתכן שזו כוונת התורה ב"מעלת גרה".
הרמב"ם כותב בנוגע להגדרת בהמה "מעלה גרה", כי בהמה מעלת גרה היא בהמה חסרת שיניים עליוניות. כמו כן הוא מציין שהבהמה היחידה שהיא מעלת-גרה ואינה מפרסת פרסה היא הגמל בלבד, ואינו מציין את שני הנוספים בתורה: ארנבת ושפן. יש מי שהסביר בדבריו מאחר שאינם בהמות ואין חשש שיבואו לאוכלם.
סימני דגים.
מותרים באכילה רק דגים בעלי סנפיר וקשקשת. כפי שכתוב ב:
חז"ל קבעו כלל: "כל שיש לו קשקשת, יש לו סנפיר". ולכן הימצאותם של קשקשים מהווה סימן כשרות מובהק, ואין צורך לחפש את הסנפירים. כמו כן אמרו חז"ל שמספיק קשקש אחד וסנפיר אחד כדי להכשיר את הדג.
ישנם סוגי קשקשת שאינם מתירים את הדג באכילה כגון שאינם יורדים בקלות אלא שכדי להוריד אותם צריך לפצוע את העור שאז הם לא נחשבים בעיני חכמים כקשקשים אלא כחלק מעור הדג.
עופות.