למרות הצלחתם של ארבעת הסרטים הראשונים, הועמד עתידה של הזכיינית בסימן שאלה, כאשר כל שלושת השחקנים הראשיים התלבטו לגבי המשך תפקידם בשלושת הפרקים האחרונים. עם זאת, ב-2 במרץ 2007 חתם רדקליף על החוזה לסרטים האחרונים ובכך שם קץ לשמועות שהוא דוחה את התפקיד בשל מעורבותו באקווס. רדקליף הופיע בפעם החמישית ב"הארי פוטר ומסדר עוף החול" וזכה לתגובות חיוביות. המבקר סטיבן הורן כתב ש"מסדר עוף החול" הוא אחד "הסרטים הנדירים שעולים על מקור החומר", וקולין ברטרם מהעיתון "דיילי ניוז" כינה אותו הסרט הטוב ביותר בסדרה. רדקליף אמר כי הבמאי דייוויד ייטס והשחקנית אימלדה סטאונטון הפכו את הסרט "לכיף ביותר" שנעשה בסדרה. הוא היה מועמד לכמה פרסים ולבסוף זכה ב-2008 בפרס "ביצועי השחקן הטוב ביותר" לסרטים בינלאומיים. בנוסף, באותה השנה רדקליף ושני חבריו (אמה ווטסון ורופרט גרינט) הטביעו את ידיהם ורגליהם בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בחודש יולי 2009 יצא לאור הסרט "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם". הסרט שבר את השיא להצגות בארצות הברית עם 22.2 מיליון דולרים ב-3,000 תיאטראות, והיה פתיחת הסרט הגדולה ביותר אי פעם בבריטניה, עם 7.6 מיליון דולרים ב-1,305 מסכים. "הנסיך חצוי-הדם" השיג 933 מיליון דולרים במכירות כרטיסים והיה אחד הנסקרים החיוביים של הסדרה בקרב מבקרי קולנוע, ששיבחו את סיפור הסרט כ"מספק מבחינה רגשית".
הצילומים עבור הסרט האחרון בסדרת הארי פוטר, "הארי פוטר ואוצרות המוות", החלו ב-18 בפברואר 2009 והסתיימו ב-12 ביוני 2010. מסיבות כלכליות ותסריטאיות, הספר המקורי חולק לשני סרטים אשר צולמו ברצף. "" יצא לאור בנובמבר 2010, ואילו "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2" יצא לאור ביולי 2011.
בדצמבר 2012 פורסם כי רדקליף ושני חבריו, אמה ווטסון ורופרט גרינט, מצטלמים למיני סרט נוסף בסדרת הארי פוטר, אשר הוקרן רק בפארק "הארי פוטר" בפלורידה. הוא חזר עם כוכבי הסרט לסרט איחוד טלוויזיוני בשם ששודר בינואר 2022.
1999–2009.
את תשוקתו למשחק הפגין רדקליף כבר בבית הספר, כשהופיע בהפקות קטנות במסגרת לימודיו. בשנת 1999 עלה על המסך לראשונה כחלק מהפקה של ה-BBC, בסרט הטלוויזיה "דייוויד קופרפילד", שם גילם את דמותו של קופרפילד הצעיר. הוריו של רדקליף, שהיו נגד קריירת כוכבות לבנם, לא הרשו לו להמשיך ולהגשים את חלומו כשחקן. רדקליף התקבל לצוות השחקנים של הארי פוטר, כשהוא נבחר על פני 16,000 מועמדים אחרים. בשנת 2001, רדקליף שיחק גם בסרט "החייט מפנמה". בשנת 2002 הופיע גם הופעת אורח במחזה "שחק במה שכתבתי", ולאחר מכן השתתף בהפקה האוסטרלית "נערי דצמבר" (2007), ובסדרת הסיטקום הבריטית "אסטרז" (2005–2007).
רדקליף שיחק במחזה "אקווס", שהועלה במרץ 2007 בלונדון, בו הוא מגלם נער בשם אלן סטראנג, אשר מנקר את עיניהם של הסוסים באורווה. בקיץ 2008 עלה המחזה גם על במות ניו יורק. הופעתו במחזה זה שנויה במחלוקת ועוררה מחאות מצד הורים שטענו כי הדבר פוגם בתדמיתו ככוכב ילדים.
2010–הווה.
בסוף שנת 2010 דיבב רדקליף את דמותו של אדמונד ב"משפחת סימפסון" בפרק ספיישל לליל כל הקדושים. בשנת 2011 הופיע בתפקיד הראשי במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ", שהועלה בברודוויי עד ינואר 2012. לאחר מכן הוחלף על ידי השחקן דארן כריס, שבעצמו שיחק את דמותו של הארי פוטר במחזמר הפארודי המפורסם ביוטיוב, "מחזמר מאוד פוטרי". ב-2012, הופיע רדקליף, בפעם הראשונה לאחר סיום סדרת "הארי פוטר", בסרט "האישה בשחור" בתפקיד הראשי. לאחר מכן, לוהק לדמותם של אלן גינסברג בסרט "הרוג את יקיריך", ואיגנטיוס פריש בסרט "קרניים".
בשנת 2013 כיכב בקומדיה הרומנטית "אולי בכל זאת", לצידה של זואי קאזאן ובסרט "הרוג את יקיריך".
בשנת 2014, כיכב במותחן הפנטזיה "קרניים", לצד מקס מינגלה. בשנת 2015, הופיע בסרטים "אסון מהלך" ו"ויקטור פרנקנשטיין". בשנת 2016 שיחק בסרט "האשליה 2", בתפקיד אחד הנבלים.
בשנת 2017 גילם את דמותו של יוסי גינסברג הישראלי בסרט האוסטרלי "בחזרה מטואיצ'י", המבוסס על סיפורו האמיתי של יוסי, ששרד בג'ונגל. מאז 2019 מככב בסדרת הטלוויזיה "עובדי אלוהים" המבוססת על ספרו של סיימון ריץ' "אלוהים מה זה צריך להביע".
בשנת 2020 יצא הסרט "הבריחה מפרטוריה", בו גילם את טים ג'נקין.
בשנת 2022 יצא הסרט "העיר האבודה", בו גילם את פיירפקס.
מרטין נימלר
אמיל גוסטב פרידריך מרטין נִימֵלֵר (בגרמנית: Emil Gustav Friedrich Martin Niemöller; 14 בינואר 1892 – 6 במרץ 1984) היה כומר פרוטסטנטי גרמני ששימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. ממתנגדי הנאציזם בתקופת שלטונו בגרמניה.
ביוגרפיה.
נימלר נולד בליפשטט שבגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד צוללת וזכה על פועלו בצלב הברזל, ולאחר המלחמה שירת תקופה בפרייקור. הוא למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ב-1931. הוא שימש בכנסייה בדאלם, רובע במערב ברלין.
באותה תקופה היה נימלר בעל דעות לאומניות ובאוטוביוגרפיה שפרסם ב-1933, "מן הצוללות אל בימת המטיף", כינה את שנות רפובליקת ויימאר "שנים חשוכות". באחרית-הדבר בספר שפרסם הוא ביטא תקווה שאדולף היטלר, שעלה לשלטון באותה שנה, יביא תחייה והתעוררות לאומית. הספר, בעידוד הנאצים, הפך לרב-מכר בגרמניה. נימלר היה גם שותף למגמה האנטי-קומוניסטית של הנציונל-סוציאליסטים.
ב-1934 חלה תפנית חדה בגישתו של נימלר כלפי הנאצים: נימלר הקים את "איגוד החירום של הכמרים" ו"הכנסייה המוֹדָה" (Die Bekennende Kirche; במובן של מודה או מצהירה על אמונתה), קבוצה פרוטסטנטית שאיגדה תחתיה את ההתנגדות לנאציפיקציה של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה, לרעיונות האנטי-נוצריים בהם החזיקו הנאצים, וכן לכנסייה אותה הקימו הנאצים שהייתה לטענתם שופר המשטר.
לעומת זאת, במכתב שהתגלה לפני מספר שנים ומתוארך לשנת 1939, ביקש נימלר להתנדב לשירות בצי הגרמני, אך בקשתו נדחתה. בזמנו נטען על ידי רבים שמכתב זה הוא מזויף ובפועל נודע נימלר במאבקו בעד זכויות האדם ונגד המשטר הנאצי.
לאחר דרשה לוחמנית שנשא ביוני 1937 הוא נעצר ונכלא בכלא בברלין. לאחר שמונת חודשי מאסר הועמד נימלר לדין בפני בית משפט מיוחד שהנאצים הקימו לדון בפשעים נגד המדינה. הוא זוכה בסעיף של חתירה נגד הממשל, כנראה בגלל לחץ בינלאומי, אולם הורשע בסעיף של ניצול מעמדו ככומר וכן בגנבת תרומות שניתנו לכנסייה. נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר והוא שוחרר מיד כיוון שבפועל כבר ריצה את עונשו עד תום. מיד לאחר המשפט, בצאתו מאולם הדיונים, נעצר נימלר על ידי הגסטפו והושם במעצר מנהלי במחנות הריכוז דכאו וזקסנהאוזן, בהם שהה עד שחרורו בידי בעלות הברית ב-1945. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ניצל בעור שיניו מהוצאה להורג.
לאחר שחרורו ב-1945 שימש נימלר כנשיא הכנסייה האוונגלית בהסן-נסאו עד 1961, ולאחר מכן שימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. לאחר המלחמה הטיף לקבלת אשמה משותפת של העם הגרמני על פשעי הנאצים כדרך לכפרה, ונודע גם כפציפיסט אשר תמך בפיוס ושיפור הקשרים עם המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה. הוא ביקר במוסקבה ב-1952 ובצפון וייטנאם ב-1967. ב-1967 זכה בפרס לנין לשלום וב-1971 זכה בצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לא השמעתי את קולי.
נימלר ידוע בזכות שירו "לא השמעתי את קולי", שמוחה נגד שיתוף הפעולה ונגד השתיקה של הרוב הדומם לנוכח התחזקות הנאציזם. לשיר גרסאות רבות ומקורו המדויק אינו ידוע. הוא התגבש, ככל הנראה, מתוך מספר נאומים שנשא נימלר בשנת 1946. התיעוד הראשון לשיר מופיע בספרו של מילטון מאייר מ-1955, "They Thought They Were Free". מאז עבר השיר כמה וכמה שינויים. השינוי העיקרי מתבטא באנשים שנלקחו על ידי הנאצים. בגרסת הנאומים דובר על הקומוניסטים, החולים, היהודים ותושבי המדינות הכבושות, ובגרסת הספר מסופר גם על העיתונאים, הסוציאליסטים ובתי הספר. בגרסה חדשה שנימלר הפיץ ב-1976 מופיעות קבוצות אחרות בסדר שונה, וכך גם בגרסה של יד ושם. מסיבות אלה לא ניתן לקבוע בוודאות שהגרסה שמופיעה בחלונית כאן אכן נכתבה על ידי נימלר ולא עברה עיבוד, אם כי כל הגרסאות שומרות על רוח הדברים המקורית.
סיפור הפרברים (מחזמר)
סיפור הפרברים (באנגלית: West Side Story) הוא מחזמר אמריקאי שעלה לראשונה בברודוויי בשנת 1957. המחזמר הפך ב-1961 לסרט באותו שם שבוים על ידי רוברט וייז, הצליח מאוד וזכה בעשרה פרסי אוסקר, בהם לסרט הטוב. המחזמר מהווה מעין עיבוד מודרני של סיפור "רומיאו ויוליה", עם מוזיקה מקורית מאת המלחין ליאונרד ברנשטיין, וטקסט מאת ארתור לורנץ (מחזה) וסטיבן סונדהיים (מילות השירים). הכוריאוגרפיה והבימוי המקוריים הם מאת הכוריאוגרף ג'רום רובינס.
תקציר העלילה.
סיפור העלילה מתרחש בשכונת אפר ווסט סייד בניו יורק (שהייתה שכונה אתנית של מעמד הצווארון הכחול) באמצע שנות ה-50, ובוחן את היריבות בין שתי כנופיות רחוב בגיל ההתבגרות בעלי רקע אתני שונה: "הכרישים" ו"הסילונים". חברי ה"כרישים", שמוצאם מפוארטו ריקו, מתעמתים עם ה"סילונים" (הג'טס), קבוצה של בני מעמד הפועלים ממוצא פולני-אמריקני. הגיבור הצעיר, טוני, אחד מקבוצת ה"סילונים", מתאהב במריה, אחותו של מנהיג "הכרישים". הסיפור, המוזיקה המתוחכמת, סצנות הריקוד המורחבות והתמקדות בבעיות חברתיות ציינו נקודה מפנה בתיאטרון המוזיקלי האמריקאי. המחזמר כולל את השירים "משהו מגיע", "מריה", "אמריקה", "אי שם", "הלילה"-"Tonight" ועוד.
ההפקה.