השיר Believe שהוקלט כבר בשנת 1987, הוקלט מחדש בשלוש גרסאות שונות עבור האלבום והם נכללו באלבום כגרסאות בונוס. השיר הופק מחדש על ידי רולו וסיסטר בליס ונכלל ב-No Angel כ-Take my hand. השיר Sweet Eyed Baby הוקלט עבור האלבום כגרסת דמו ולאחר הפקה מחודשת הוקלט ב-1999 כ-Don't think of me. השיר Worthless שאורכו כ-7:52 דקות, הוקלט מספר פעמים בגרסאות מיקס והאוס לפני צאת האלבום. גרסתו הסופית הופצה באלבום Odds end Ends. שירים רבים לא נכללו באלבום הדמו, בהם: Coming Home ,Yesterday ו-Afraid to sleep.
Fireflies
ג'אני רודארי
גָ'אנִי רוֹדָארִי (באיטלקית: Gianni Rodari; 23 באוקטובר 1920, אומניה, פיימונטה, איטליה – 14 באפריל 1980, רומא, איטליה) היה סופר, מחנך ועיתונאי איטלקי הידוע בעיקר בזכות ספרי הילדים שכתב. רודארי זכה בפרס אנדרסן בשנת 1970 והוא נחשב לאחד מסופרי הילדים האהובים והמוכרים באיטליה בכל הזמנים.
חייו.
ילדותו ונעוריו.
רודארי נולד באומניה, עיירה קטנה במחוז פיימונטה שבצפון איטליה, על גדות אגם אורטה. אביו, אופה במקצועו, נפטר כשהיה רודארי בן עשר, והוא גודל בידי אמו יחד עם שני אחיו, צֶ'זָארֶה ומריו, בכפר לידתה שבנפת וארזה. בגיל 14 החל רודארי ללמוד בסמינר בסברזו, ובגיל 17 קיבל תעודת הוראה והתחיל ללמד בכיתות הצעירות בבתי-ספר שונים בכפרים שבנפת וארזה. באותה תקופה הכיר רודארי לראשונה את יצירותיהם של ניטשה, שופנהאואר, לנין וטרוצקי, ואף ניגן בכינור. בשנת 1939 למד רודארי תקופה קצרה באוניברסיטת מילנו.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה רודארי פטור מלשרת בצבא האיטלקי בשל בריאותו הרופפת. מצבו הכלכלי הגרוע הביא אותו לנסות להתקבל לעבודה ממשלתית ב"קאזה דל פשיו", בניין הממשל המקומי בקומו, ובשל כך נאלץ להצטרף למפלגה הפשיסטית. לאחר ששניים מחבריו הטובים נהרגו ואחיו צ'זארה נשלח למאסר במחנה ריכוז גרמני, הצטרף רודארי בשנת 1944 למפלגה הקומוניסטית האיטלקית ונטל חלק בפעולות המחתרת האיטלקית.
עיתונאי וסופר.
לאחר סיום המלחמה ב-1945 התחיל רודארי לעבוד בעיתון "L'Ordine Nuovo", כתב עת של הפדרציה הקומוניסטית של וארזה, בלומברדיה, וב-1947 עבר למילאנו שם היה כתב בעיתון האיטלקי הקומוניסטי "L'Unità".
ב-1948 החל רודארי לכתוב ספרים המיועדים לילדים, וב-1950 מונה מטעם המפלגה הקומוניסטית לעורך כתב עת לילדים בשם . ב-1953 נשא לאישה את מריה תרזה פרטי, וממנה נולדה לו, 4 שנים מאוחר יותר, בתו פאולה. ב-1957 עבר רודארי בהצלחה את המבחן המעניק תעודת "עיתונאי מקצועי" (באיטליה יש להיבחן כדי להיקרא עיתונאי).
בין השנים 1966–1969 עבד רודארי באינטנסיביות על כתיבת מספר ספרי ילדים יחד עם סופרים נוספים, וב-1970 הוענק לו פרס אנדרסן על עבודתו. הפרס פרסם את שמו של רודארי ברחבי העולם כסופר הילדים האיטלקי המודרני הטוב ביותר וספריו תורגמו לשפות רבות.
בשנת 1979, לאחר שטייל בברית המועצות, הידרדרה בריאותו, שמעולם לא הייתה טובה במיוחד, וב-1980, במהלך ניתוח שהתבצע ברומא, נפטר רודארי.
כתיבתו.
רודארי כתב עשרות ספרים, רובם ספרי ילדים וחלקם ספרים העוסקים בחינוך. יצירתו תורגמה לשפות רבות, וביניהן עברית. כתיבתו לילדים מציגה מצבים לא רגילים ומצבי קסם, המוצגים בעיני הילד החי בעולם טכנולוגי, שעם זאת המכונות בו פועלות באופן אנושי, קסום ומלא הומור. סיפוריו הם לעיתים סיפורי פנטזיה ונונסנס, שעם זאת מציגים לילד עולם מוכר בו החוקים השתנו אך במעט. סגנונו אירוני והומוריסטי, אך עם זאת בעלי ערך מוסף חינוכי.
יצירתו המוכרת ביותר היא "צִ'יפּוֹלִינוֹ" (Cipollino), המופיע בשניים מספריו. צ'יפולינו ("בצלצלון") הוא בצל קטן החי בעולם שבו הפירות מושלים בירקות. פרט לסיפור ילדים המספר על ילד בעל שמחת חיים, שבשל היותו בצל כולם בוכים כאשר הם רואים אותו, משמש הסיפור גם כמשל פוליטי על מאבקי מעמדות.
סיפוריו של צ'יפולינו זכו להצלחה רבה בברית המועצות. ב-1972 עובדו לסרט סובייטי בבימויה של תמרה ליסטיאן וב-1973 עובדו לבלט, שאותו הלחין קארם חאצ'טוריאן (אחיינו של אראם חאצ'טוריאן) ואת הכוריאוגרפיה יצר גנריק אלכסנדרוביץ' מיורוב. בשנת 2007 הועלתה בתיאטרון חולון הצגת-ילדים בשם "צ'יפולינו" המבוססת על הסיפור "הרפתקאותיו של צ'יפולינו" (Il romanzo di Cipollino).
הצלמניה (סרט)
הצלמניה (באנגלית "Life in Stills") הוא סרט תיעודי משנת 2011, בבימויה של תמר טל.
הסרט מתעד את המסע המשותף של מרים וַיסנשטַין בת ה-96 ונכדה בן, המנסים להציל מהריסה את חנות הצילום התל אביבית הוותיקה "הצלמניה", אותה הקים בעלה המנוח רודי ויסנשטין. החנות הכילה כמיליון נגטיבים שתיעדו רגעים משמעותיים בתולדות מדינת ישראל. במקביל למסע נרקמת בין השניים מערכת יחסים מיוחדת, למרות פערי הדורות והקונפליקטים ביניהם.
הסרט נולד בעקבות סרט קצר שצילמה בשנת 2005 הבמאית תמר טל בשם "אשת הברזל והצלמניה". טל החליטה להמשיך ולעקוב אחר מרים ואחר נכדה שהצטרף בינתיים לעסק המשפחתי, ומאז תחילת היכרותם צילמה טל את מרים במשך שבע שנים.
הסרט שודר בערוץ yes דוקו ב-23 במאי 2011, וזכה לשבחי המבקרים. חודשיים לאחר מכן נפטרה מרים ויסנשטין.
פרסים.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים אחדים:
עולם קטון
עולם קטוֹן (בכתיב המקורי, המנוקד: עולָם קָטֹן) הוא ראשון עיתוני הילדים בעברית והיחיד שיצא לאור בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית. עקב מחסור ברישיון ממשלתי התווסף "עולם קטון" לעיתון "האור" בעריכת אליעזר בן-יהודה שהופץ בארץ ישראל ובגולה. "עולם קטון" התמקד בעיקר בשאיפה לנטוע בלב הילדים "חיבה ורוח אמונים לעמם ולארצם" ועורכיו ראו את עצמם כסוכני תרבות העומדים לצד בתי-הספר.
כתב העת פורסם בין השנים 1893–1894 בירושלים בעריכתם של אליעזר בן-יהודה, יהודה גְרָזוֹבְסקי ודוד יוּדֶילוֹביץ, במשך כשנה, שבה יצאו לאור שבעה גיליונות. בשנה הראשונה פורסמו שישה גיליונות ובשנה השנייה גיליון אחד בלבד.
בתחילה היה מדובר בחוברת בת שישה-עשר עמודים ולאחר מכן העיתון הצטמצם ועבר לצורת גיליון גדול יותר בן ארבעה עמודים.
לפי דוד יוּדֶילוֹביץ בחיבורו על העיתון בקובץ המאמרים "לדברי ימי העיתונות בארץ ישראל", בן-יהודה הסכים לקחת חלק בעיתון לאחר שהשניים פנו אליו בבקשה זו מאחר שהאמין כי עתיד השפה העברית טמון בדור הילדים ולאחר שהבטיחו לו רווחים כספיים מהעיתון. הוא קיבל עליו את העריכה, אך סירב לכתוב לעיתון מאחר שטען כי "אינני יודע לכתוב לילדים, חסר לי החוש הילדותי".
הכריכה הקדמית והאחורית של העיתון הודפסה על נייר ורוד שנחשב מהודר לפי אמות המידה של התקופה, על מנת לשייך את העיתון כמיועד לילדים ועל מנת שיבלוט לעין.
תקופת העיתון.
הגיליון הראשון של "עולם קטון" פורסם כתוספת לעיתון "האור" ("הצבי") בעריכת אליעזר בן-יהודה בראש חודש טבת תרנ"ג 1893 בירושלים, הגיליון השביעי והאחרון יצא כשנה לאחר הקמת העיתון, בי"ד בחשוון התרנ"ד 1894.
מגמת העיתון, כפי שהופיעה בשער הגיליון הראשון הייתה:
גם בגיליון "האור" הופיעה הצהרה על מטרות העיתון:
כוונת העורכים הייתה שהפצתו ביישוב תקדם את השלטת השפה העברית בעיקר בין תלמידי המושבות החדשות. ניתן לראות מטרה זו באה לידי ביטוי בקידום השפה העברית וחידושיה בהערות השוליים ובהסברים המילוניים הרבים הפזורים בגיליונות השונים ומשמשים להטמעת מילים חדשות. לדוגמה בגיליון הראשון בשנה השנייה נעשה שימוש לראשונה במילים דלפק ובקבוק, והסבר למשמעותן ניתן באמצעות הערות השוליים.
בעיתון השתתפו כמה ממורי העלייה הראשונה: יצחק אפשטיין, אליהו ספיר, מרדכי לובמן, אריה ליב גורדון ודמויות ציבוריות מפורסמות כיחיאל מיכל פינס ומאיר דיזנגוף וכן נשים מבנות היישוב ובראשן הסופרת נחמה פוחצ'בסקי. בהמשך בן-יהודה נידב לעזרתם את אשתו חמדה בן-יהודה, שהייתה צעירה כבת 20 (ובקושי ידעה עברית). הוא חנך אותה בתרבות העברית ובהמשך היא הפכה ליד ימינו ולסופרת עברית בזכות עצמה, אחת הראשונות בארץ. לפי יודילוביץ היא גדלה על ברכי עיתוני הילדים ברוסיה שפרסמו את סיפוריהם של האחים גרים ולכן התאימה לתפקיד. חמדה בן-יהודה היא גם זו שמציעה את שם העיתון "עולם קטון", על שם עיתון רוסי בעל שם דומה – "עולם הילדים", נועד לרמוז לכך שהילדות היא עולם ומלואו. יודילוביץ טוען כי חמדה בן-יהודה הייתה "ספוגה ילדות ונוער [...] המומחית האמיתית ברוך, [...] בצחות ויופי".
תוכן העיתון.
למרות ההתמודדויות הכלכליות הקשות שליוו את מרבית עיתוני הילדים העבריים נעשו מאמצים רבים לשלב בהם תוכן רב-גוני ולהוציאם לאור. העיתונים שילבו התייחסות לארץ ישראל ולמפעל התחייה המתהווה בה, לצד התמקדות באקטואליה הבינלאומית, בספרות העולמית ובהעשרת קוראיהם במדע פופולרי ובכך הרחיבו את העולם הספרותי וההיסטורי של הקורא הארץ ישראלי הצעיר ועודדו את שיתוף הפעולה בין עיתוני הילדים למורים שראו בעיתון כלי מסייע להעשרת עולמו של התלמיד העברי וחלקם אף היה מעורב ישירות בכתיבת העיתון.
רוב הסיפורים, השירים, האגדות והמשחקים ב"עולם קטון" התקשרו לעולם המסורת והטבע וכללו מסרים לימודיים או חינוכיים כגון מוסר השכל ושימשו כעזר לבתי-הספר ולהורים בחינוך הילדים. לדוגמה סיפורו של יחיאל מיכל פינס "בלכתך לא יצר צעדך, ואם תרוץ תכשל" מהגיליון הראשון שמגולל את סיפורם של משה וראובן. לפי תיאור הסופר משה הוא ילד טוב "שומע בקול הוריו ומוריו ואביו אהבו" בעוד ראובן הוא "נער נמהר ופוחז". כאשר ראובן פוגע במתנתו של משה, הוא מתרחק ממנו בעצת אביו עד שראובן מטיב את דרכיו והם חוזרים להיות חברים.