מרחץ הדמים בקרב על הסום פגע קשות במוניטין של הייג בקרב קבינט הממשלה. לאחר התפטרותו של ראש הממשלה אסקווית' והחלפתו בדייוויד לויד ג'ורג', האחרון נקט בקו ממשלתי נגד האסטרטגיה הצבאית של הייג ואף העביר בשנת 1917 חלק נרחב מהכוחות הבריטים לפיקוד ראש המטה הצרפתי, רובר ניוול, במהלך מתקפת ניוול נגד קו הביצורים הגרמני אשר נכשל בניסיון לפרוץ את הקו. למרות ההתנגדות של לויד ג'ורג' להייג, רוב קבינט המלחמה עדיין תמך בהשארתו בפיקוד. על כן הפיקוד על הכוחות של חיל המשלוח הבריטי שב להייג אשר ביולי 1917 הוציא לפועל ניסיון כושל נוסף לפרוץ את קו ההגנה הגרמני במהלך קרב פשנדל, שהיה הקרב הקטלני ביותר בחזית המערבית מאז הקרב על הסום. כאשר בשנת 1918 יצאו הגרמנים במתקפת האביב; מתקפה כוללת בחזית המערבית שמטרתה הייתה לכבוש את פריז, הצבא הבריטי נדחק לפינה ועלה איום גרמני על נמלי תעלת למאנש. בצר לו, הייג הוציא לחיילים את ההודעה הבאה: המערכה הגרמנית נבלמה לבסוף וגרמניה נותרה ללא כל כוחות נוספים לגייס להמשך שימור המצב במערכה. עם הגעת כוחות חיל המשלוח האמריקאי תחת פיקודו של ג'ון פרשינג, פרשינג, הייג ופרדיננד פוש הוציאו לפועל, ללא דיווחים והתדיינות עם ממשלותיהם, את מתקפת מאה הימים שהסתיימה בקריסת המערך הגרמני בחזית המערבית והובילה לכניעת הקיסרות הגרמנית ב-11 בנובמבר 1918 ולסיום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה.
בסופה של המלחמה, למרות היריבויות והחסרונות של הייג במהלך המלחמה, הוא התקבל בידי האוכלוסייה הכללית בבריטניה בתור גיבור מלחמה. בסופה של המלחמה הקדיש דאגלס הייג את חייו במטרה לתרום לרווחתם של חיילים משוחררים מתקופת המלחמה. לאחר המלחמה, הייג היה ל"רוזן הראשון של הייג" וניתן לו סכום עתק של 100,000 לירות שטרלינג על ידי אומה אסירת תודה לפנסיה. הוא פרש מהצבא בשנת 1920 והמשיך בהקמת קרן הייג לסיוע כספי לחיילים משוחררים מתקופת המלחמה שנועד לדאוג לרווחה שלהם. הוא גם עזר בהקמת הלגיון הבריטי המלכותי, והיה נשיא קרן השירותים המאוחדים. הוא נפטר בשנת 1928 בגיל 66, ולאחר הלוויה ממלכתית בה השתתפו מעל 100,000 איש, הוא נקבר במנזר דרייבורג. המחלוקת סביב האסטרטגיה של הייג במלחמת העולם הראשונה נותרה על כינה. מחד הוא כונה "הקצב של הסום" ונטען שבזבז ללא צורך מאות אלפי חיילים בשירות מדינות ההסכמה בעוד שמאידך היה, כפי שתיאר אותו גנרל הצבאות של ארצות הברית, ג'ון פרשינג, "האיש שניצח במלחמה". ההשקפה המאוזנת נחשבת שהייג הכיר במציאות המצב במערכה: הקיפאון של החזית המערבית הותיר אחריו אפשרות פעולה אסטרטגית מרכזית אחת לפי מדינות ההסכמה, מלחמת התשה איומה עד שלא יוכלו הכוחות הגרמנים לעמוד אל מול יריביהם.
גרגוריוס פקוריאנוס
גרגוריוס פָּקוּריאנוֹס (יוונית: Γρηγόριος Πακουριανός, גאורגית: გრიგოლ ბაკურიანის-ძე, גריגוֹל באקוּריאניסדזֶה, ארמנית: Գրիգոր Բակուրյան, גריגור באקוריאן, נפטר ב-1086) היה פוליטיקאי ארמני-גאורגי ומפקד צבאי בצבא הביזנטי. הוא נודע בעיקר כמייסד המנזר הגאורגי אורתודוקסי, מנזר בצ'קובו בבולגריה ומחבר ספר התפילות (τυπικόν, "טיפיקון") של המנזר.
פקוריאנוס נולד כבן למשפחת אצולה בולטת ב טאיק (או בגאורגית "טאו"), שסופח על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 1000. הוא נכנס לשירות צבאי לא יאוחר מתחילת שנות השישים של המאה האחת עשרה, ושרת בשטחים גאורגיים, ארמניים וסוריים שהיו בשליטת הביזנטים. בשנת 1064, הוא השתתף בהגנת-הנפל על אני כנגד הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן. לאחר מכן הוא שרת תחת מיכאל השביעי דוקסוס (1071-1078) וניקפורוס השלישי בוטניאטס (1078-1081) במגוון תפקידים בחזית המזרחית והמערבית של האימפריה. כאשר התקדמות הסלג'וקים הביאה לכיבוש המצודות האנטליות ולנסיגה מהתמה של איבריה, הוא העביר את השליטה על טאו וקארס ל הממלכה הגאורגית המאוחדת, גיאורגי השני, בשנת 1072 או 1073. אבל צעד זה לא הצליח למנוע מהפולשים הסלג'וקים לפלוש לאזור ולכבוש את העיר קארס.
מאוחר יותר היה פקוריאנוס מעורב בהפיכה שהדיחה את ניקפורוס השלישי מכיסאו, והקיסר החדש, אלכסיוס הראשון קומננוס העניק לו את התואר הצבאי הביזנטי "מגאס דומסטיקוס" ("Megas Domestikos"), מפקד כללי של הצבא במערב האימפריה, ונתן לו נכסים רבים בבלקן. הוא החזיק מספר רב של אחוזות בחלקים שונים של האימפריה, והוענקו לו מגוון פריווילגיות מידי הקיסר, ובכללם פטור ממיסים מסוימים.
בשנת 1081 הוא פיקד על האגף השמאלי בקרב כנגד הנורמנים בקרב דירהצ'יום. שנה לאחר מכן, בשנת 1082, הוא גירש את הנורמנים ממוגלנה (כיום ביוון). הוא נהרג, בסופו של דבר, בשנת 1086, בקרב כנגד הפצ'נגים כנראה ליד הכפר בליאקובו, צפונית לפלובדיב.
פקוריאנוס נודע גם כפטרון ומקדם התרבות הנוצרית. יחד עם אחיו אפאסיוס, הוא תרם תרומה משמעותית, בשנת 1074, למנזר הגאורגי אורתודוקסי, מנזר איווירון על הר אתוס שביוון. בשנת 1083 הוא ייסד את מנזר בצ'קובו וחיבר את ספר התפילות של המנזר.
הערות שוליים.
רוז'ה דה ביסי-ראביטן
ברירת שבטים
תאוריית ברירת השבטים היא אחד המודלים המקובלים כיום להסברת יכולתה של מערכת החיסון להגיב לחדירה של אנטיגן, וכיצד סוגים שונים של לימפוציטים מסוג T ו-B נבררים כדי להשמיד אנטיגן מסוים שפלש לגוף האדם.
פיתוח התאוריה.
ב-1954 הציג האימונולוג נילס ירנה תאוריה שטענה כי יש מגוון רחב של לימפוציטים בגוף לפני כל הדבקה. חדירתו של אנטיגן לגוף מסתיימת בהתאמתו של סוג אחד בלבד של לימפוציטים, ואותו לימפוציט מתחיל להתרבות ולייצר נוגדנים כנגד האנטיגן הפולש.
בחירה זו של סוג אחד בלבד של לימפוציט גורמת לכך שהוא ישובט (כלומר, ייצור קבוצה גדולה של תאי בת הזהים לו מבחינה גנטית) על מנת להבטיח כמות מספיקה של נוגדנים הדרושה כדי למנוע ולעכב את ההדבקה.
עבודה נוספת.
האימונולוג האוסטרלי פרנק מקפארלן בארנט השתמש במודל זה, והיה הראשון שכינה אותו "תאוריית ברירת השבטים". בארנט הסביר שהזיכרון החיסוני הוא שיבוט של שני סוגים של לימפוציטים. שבט אחד מגיב מיידית ונלחם בהדבקה, בעוד שהשבט השני הוא בעל כושר שרידות גבוה יותר, ונשאר במערכת החיסון למשך זמן ארוך יותר, מה שגורם בסופו של דבר לחסינות כלפי האנטיגן. ב-1958 הראו גוסטב נוסאל וג'ושוע לנדרברג שתא B אחד מייצר תמיד רק סוג נוגדן אחד, וממצא זה היה הראיה הראשונה לקיומה של תאוריית ברירת השבטים.
תאוריות הנתמכות על ידי ברירת שבטים.
בארנט ופיטר מדאוור עבדו יחד על הבנת הסבילות החיסונית, תופעה שמוסברת גם כן על ידי ברירת שבטים. סבילות חיסונית היא יכולתו של אורגניזם לזהות תאים מבלי להפעיל נגדם את מערכת החיסון, דבר המתרחש רק אם הזיהוי מתרחש בשלב מוקדם בהתפתחותו של האורגניזם.
בגוף קיים מגוון רחב של לימפוציטים שטווח יכולת הזיהוי שלהם נע מכאלה המסוגלים לזהות תאים עצמיים של הגוף (לימפוציטים סבילים), ועד לתאים שיפעלו גם נגד תאים עצמיים (בלתי-סבילים). אולם, רק התאים שאינם מגיבים כלפי תאים עצמיים שורדים את השלב העוברי של ההתפתחות. אם מתרחש בשלב העוברי זיהוי של רקמה לא-עצמית, הלימפוציטים שיתפתחו יהיו אלה שיתייחסו אל הרקמה כאל רקמה עצמית.
ב-1949 הציע בארנט שבהינתן תנאים מסוימים, ניתן יהיה להשתיל רקמות למקבלים זרים. עבודתו הובילה להבנה טובה יותר של מערכת החיסון ולהתקדמות גדולה מאוד בתחום השתלת האיברים. בארנט ומדאוור זכו במשותף בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה ב-1960.
מחליש (גנטיקה)
המַחְלִישׁ (באנגלית attenuator. "אָטֵנוּאַצְיָה") הוא רצף DNA הממלא תפקיד חשוב בבקרת גנים בתאים פרוקריוטיים כיוון שבתאים אלו אין גרעין תא. המונח מחליש מתייחס לרצף בקרה ייחודי, שכאשר הוא מתועתק ל-RNA, יוצר מבנה בעל צורה של סיכת ראש העוצר את התעתוק כאשר תנאים מסוימים לא מתמלאים.
דוגמה לכך ניתן למצוא בגן trp בחיידקים פרוקריוטים. כאשר יש כמות גדולה של טריפטופן בסביבה שבה החיידק נמצא, החיידק לא צריך לייצר עוד טריפטופן וזאת על מנת לחסוך באנרגיה. כאשר האנזים RNA פולימראז נקשר ומתחיל לתעתק את הגן, הריבוזום מתחיל לתרגם (מצב זה שונה מתאים איקריוטיים, שבהם ה-RNA חייב לצאת מהגרעין לפני שהתרגום מתחיל). הרצף המחליש, שנמצא אחרי רצף הקדם ורצף המפעיל, כולל ארבעה מתחמים כאשר מתחם מספר 3 יכול להתחבר למתחם מספר 2 או למתחם מספר 4.
הרצף המחליש שבמתחם 1 מכיל מידע שעל פיו נוצר פפטיד המכיל טריפטופן. כמות גדולה של טריפטופן תאפשר לריבוזומים לתרגם את הרצף המחליש שבמתחמים 1 ו-2. כמו כן, כמות זו תאפשר למתחמים 3 ו-4 ליצור מבנה של סיכת ראש, שיגרום לסיום התעתוק של אופרון הטריפטופן. כיוון שהגנים המקודדים לחלבונים לא מתועתקים, לא מיוצר טריפטופן.
באופן נגדי, משמעותה של כמות טריפטופן קטנה היא שהריבוזום יפסיק לתרגם כבר במתחם 1, ויגרום למתחמים 2 ו-3 ליצור מבנה שונה של סיכת ראש שלא יגרום לסיום התעתוק. לכן, האופרון יתועתק ויתורגם, כך שהחומצה האמינית טריפטופן תיווצר. באופן זה, מתחם מספר 4 הוא מחליש. ללא מתחם 4, התעתוק יכול להמשיך ללא קשר לכמות הטריפטופן.
מוזיאון הטבע
טוקט (נפה)
נפת טוקט (בטורקית: Tokat ili) במרכזה של צפון טורקיה משתרעת על שטח של 9,889 קמ"ר. הנפה הנכללת במחוז הים השחור גובלת בנפות אמסיה ויוזגט ממערב, בנפת סמסון מצפון ובנפות סיוואס ואורדו ממזרח. בירת הנפה בעיר טוקט השוכנת כ-420 ק"מ מזרחית לאנקרה.
החשמלית המודרנית באיסטנבול