הגדודים הטריטוריאליים הוקמו מחדש לאחר ההפיכות בפיג'י ב-1987 והם מוצבים באיי פיג'י תחת פיקוד הגדוד ה-3.
יעל וילנר
יעל וילנר (נולדה ב-22 בספטמבר 1959) היא שופטת בבית המשפט העליון. קודם לכן כיהנה כשופטת בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי בחיפה.
ראשית חייה.
נולדה לרות חנה ולנחום אריאלי. למדה לימודים תיכוניים באולפנת חורב בירושלים, וסיימה את לימודיה ב-1977. בתקופה זו השתתפה בניסיון ההתנחלות הראשון של גוש אמונים בסבסטיה, שבשומרון. שירתה שנה אחת בשירות לאומי בקריית שמונה.
בשנים 1978–1982 למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ותוך כדי הלימודים, בשנים 1980–1981, שימשה עוזרת פרלמנטרית לחבר הכנסת חיים קופמן מ"הליכוד". התמחתה אצל שופט בית המשפט העליון משה בייסקי ולאחר מכן אצל דורית ביניש בפרקליטות המדינה. בשנת 1983 הוסמכה כעורכת דין, ובשנים 1983–1998 עבדה כעו"ד.
קריירה.
ביוני 1998 מונתה וילנר לשופטת בבית משפט השלום בחיפה. באוקטובר 2004 מונתה לרשמת ושופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בחיפה ובינואר 2006 מונתה לשופטת בבית משפט זה.
בדצמבר 2011 הייתה מועמדת לכהונה בבית המשפט העליון, אך לא נבחרה. בפברואר 2017 נבחרה לשופטת בבית המשפט העליון, וב-30 באוקטובר 2017 החלה לכהן בתפקיד זה.
פסיקותיה.
וילנר נחשבת לשופטת שאיננה נוטה באופן מובהק לשמרנות או לאקטיביזם.
ענישה.
בהתייחס לענישה כתבה השופטת וילנר:
"ההרתעה מהווה שיקול בעל משקל נכבד בענישה, אך היא אינה חזות הכול. בבסיס הענישה עומדות תכליות נוספות, אשר איני סבורה כי הן נופלות בחשיבותן מהתכלית ההרתעתית. אחת מתכליות אלה, היא התכלית השיקומית, [...] בשיטתנו המשפטית, נדמה שמעמדה של התכלית השיקומית בענישה גבוה מזה של התכלית ההרתעתית, וכי שיקומו של הנאשם מהווה שיקול משמעותי בגזירת עונשו [...] חשיבותו של ההליך השיקומי, המסייע לנאשם לצאת ממעגל העבריינות ולהשתלב באורח חיים יציב וקונסטרוקטיבי, אינה נעוצה אך בטובתו של הנאשם, וההתחשבות בשיקולי שיקום אינה בבחינת הפעלת 'מידת הרחמים' או התנהלות של לפנים משורת הדין. אדרבה, יש בשיקולים אלה כדי לקדם את האינטרס של כלל הציבור, ואף להגן על קורבנות פוטנציאליים – לא פחות, ולעיתים אף יותר, משיקולי ההרתעה. הדברים האמורים נכונים ביתר שאת עת עסקינן בעבירות מין, שכן ממחקרים שנערכו בתחום עולה כי שיעור הישנות העבירות בקרב עברייני מין אשר לא עברו הליך שיקומי – גבוה, וכי לאורך זמן אף גוברות תדירות העבירות וחומרתן".
נזיקין.
בכל הנוגע לתביעות בנזיקין על רשלנות הרשויות בביצוע תפקידי רישוי ופיקוח כתבה:
"יש להישמר מפני הרחבה יתרה של האחריות המוטלת על רשויות המדינה בגין נזקים הנובעים מהפעלת סמכויות שלטוניות הנתונות בידיהן, כדוגמת רישוי ופיקוח. זאת, נוכח העובדה שככלל, אחריות המדינה בכל הנוגע לנזקים מעין אלה – היא אך עקיפה, ובוודאי שאינה עולה, ככלל, על האחריות והאשם הטמונים במעשי המעוולים הישירים וה'קרובים' יותר לנזק הנתבע. ונסיבות המקרה דנן יעידו. הרחבה יתרה [...] עלולה להפוך את המדינה 'למעין &lt;מבטח על&gt; של כל הפעילות במשק בכל תחומי החיים שלגביה יש למדינה סמכויות פיקוח, רישוי והסדרה' [...] בכך, עשויים אנו להסתכן ב'הצפתן' של רשויות המדינה בתביעות נזיקין רבות ונרחבות, כמו גם בהחצנת עלויותיהם של המעוולים הישירים על 'כיסה העמוק' של המדינה – הניזון מכספי הציבור כולו".
ביוני 2018 קבעה בדעת הרוב, לצד דוד מינץ, שהפטור של חברת ביטוח מתשלום למבוטח שניסה לרמות את החברה חל גם כלפי צד ג' תם לב.
חיים אישיים.
וילנר היא אחת מששת ילדיהם של רות ונחום אריאלי, נכדתו של הרב יצחק אריאלי ואחייניתו של הרב מרדכי אילן. נשואה ליוסף וילנר ואם לארבעה. מתגוררת בשכונת נווה שאנן בחיפה.
סופיה ריגטי
סופיה ריגטי (באנגלית: Sofia Righetti, נולדה ב-1988) היא גולשת סקי אלפיני לנכים איטלקייה. אלופת איטליה בסקי אלפיני לנכים לשנת 2014.
ביוגרפיה.
ריגטי גדלה בנגרר , ורונה איטליה. היא נולדה עם מום לב מולד ובגיל חמישה חודשים עברה ניתוח. במהלך הניתוח, הרופאים לא שמו לב כי הדם שלה הפסיק לזרום לעמוד השדרה. הפסקת הדם הובילה לאיסכמיה מותנית שגרמה לשיתוק רגליה. הוריה תבעו את הרופאים בבית המשפט וזכו בתביעה. לדבריה, הנכות שלה מעולם לא נחוותה מבחינתה כבעיה.
בגיל 14 אימצה ריגטי אורח חיים צמחוני ובגיל 24 (שנת 2012), אימצה אורח חיים טבעוני. בבגרותה, החלה לעסוק בפעילות לזכויות בעלי חיים. התזה שלה, אותה כתבה במסגרת לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בולוניה, עסקה בטיעונים נגד ניסויים בבעלי חיים. מקורות ההשראה שלה הם אנשים המצדדים במתן כבוד לחייהם של בעלי החיים דוגמת השחקן חואקין פיניקס, הזמרים אליסה וייט גלוז ומוריסי וההוגים טום רייגן וגארי פרנציון.
ריגטי מנגנת בגיטרה חשמלית בלהקות פאנק ומטאל. כמו כן, היא מנהלת בלוג ביוטיוב בו היא עוסקת באורח חיים טבעוני וספורטיבי.
בשנת 2015, נשאה נאום בוועידת TED בוורונה בו טענה כי נכות היא פוטנציאל ולא מגבלה.
ספורט.
ריגטי החלה לגלוש בשנת 2012, בגיל 23. בשנת 2013, השתתפה באליפות איטלקייה לסקי אלפיני לנכים מטעם FISIP וזכתה במדליית ארד במסלול סלאלום. בשנת 2014, השתתפה שנית באליפות זו שנערכה בפרטו נבוסו . במסלול הסלאלום, היא נפלה בדרכה למטה, אך למרות הנפילה שעיכבה אותה במספר שניות, היא הגיעה למקום השני וזכתה במדליית כסף. למחרת היום, במסלול הסלאלום הענק היא הגיעה למקום הראשון וזכתה במדליית זהב. בנוסף לסקי, ריגטי עוסקת באופן חובבני גם ברכיבה על אופני יד, אימוני כושר וקרוספיט.
זירה אווירית במלחמת קוריאה
תורת עץ הרעל
תורת עץ הרעל (באנגלית: "The Poisonwood Bible") הוא רומן היסטורי-פוליטי רב-מכר פרי עטה של ברברה קינגסולבר, העוסק בקונגו, במיסיון האמריקאי ובחוסר הבנה בין-תרבותית. הספר ראה אור ב-1998 באנגלית, תורגם לעשרות שפות, והיה מועמד לפרס פוליצר לספרות ב-1999.
עלילת הספר עוסקת במשפחתו של מיסיונר בפטיסט מבית לחם שבג'ורג'יה שניסתה להשתקע בכפר קילאנגה שבקונגו הבלגית סמוך לנהר הקווילו , וחוותה את אירועי קבלת העצמאות של קונגו, עליית לומומבה לשלטון והדחתו, ומשטרו של ג'וזף מובוטו.
הספר מסופר לסירוגין מנקודת מבטן של אורליאנה פרייס, רעייתו של המיסיונר נתן פרייס, וארבע בנותיה: רייצ'ל, לאה, עדה ורות מיי. האחרונה מתה מהכשת ממבה ירוקה זמן קצר לפני שבנות המשפחה נטשו את קילאנגה והותירו בה את האב, נתן פרייס, חייל משוחרר ונפגע טראומה שאיבד את כל חבריו במערכה בפיליפינים (1941–1942) וניצל מצעדת המוות בבטאן, שסירב לעזוב את שליחותו המיסיונרית.
הספר עוסק בשאלות מוסריות רבות, בשאלת נקודת מבטו של האדם הלבן על אפריקה, תרבותה ואנשיה. בנקיפות המצפון של אם המשפחה על ההרפתקה אליה נגררה בידי בעלה, ובהשלכות הסיפור על קורות חייהן של כל בנות המשפחה.
הספר נכתב לאחר שנים רבות של איסוף חומר ומידע על התקופה, על חייהם של מיסיונרים ועל המקום, כאשר הסופרת בילתה מעט מילדותה בכפר בקונגו. את הספר כתבה קינגסלובר בעקבות קריאת "אויבים ללא סוף" של יונתן קויתני המוחה נגד ההתערבות הפוליטית הרצחנית של ארצות הברית בארצות המתפתחות מתוך עמדת התנשאות.
בעברית נדפס הספר פעמיים: בהוצאת ספרית מעריב-הד ארצי ב-2001, ושוב ב-2016 בהוצאת כתר.
רקע לכתיבת הספר.
קינגסולבר עצמה בילתה שנה בקונגו בתור ילדה בת 7, במסגרת עבודתו של אביה כרופא, זכרונות הילדות שלה מצאו את דרכם לספר, אם כי קינגסולבר הסבירה שהרצון לכתוב לא נבע בשל זכרונות הילדות, אלא משום שרצתה לספר לאנשים על המציאות הקשה שמתרחשת באפריקה. הרעיון לספר עלה במוחה של המחברת ב-1985 בעקבות קריאת הספר של העיתונאי ג'ונתן קוויתני (Jonathan Kwitny), "אויבים ללא סוף" (Endless Enemies), שמתאר את המדיניות הכושלת של ארצות הברית לשלוט במדינות המתפתחות בעולם דרך מניפולציות והתערבות בוטה בפוליטיקה הפנימית שלהם. קינגסולבר חשבה שההתנהלות של הממשל האמריקאי כלפי מדינות מתפתחות כמו קונגו, מזכירה את זו של הורה כוחני כלפי ילדיו. מרגע שאנלוגיה זו עלתה בראשה, היא התחילה להתעניין בכתיבה של ספר על קונגו, שבו המשפחה שהיא תתאר לא תהיה מודעת להתנהלות של הפוליטיקה העולמית, אבל הקורא כן ייחשף אליה, ודרך כך יוכל להבין את האנלוגיה בין המשפחה עם האב הפטריארך לבין המדינה האפריקאית שארצות הברית מתערבת בבוטות במדיניות הפנים והחוץ שלה. קינגסולבר יצרה תיקייה בביתה שנקראה במרוצת הזמן "DAB" (ראשי תיבות ל"the Damned Africa Book" הספר הארור על אפריקה), בה היא הכניסה מידע שונה כגון כתבות, מחקרים, תמונות על קונגו וסקיצות של דמויות וסצנות ראשוניות. קינגסולבר אף עברה לגור לשנה ב-1993 בהאיים הקנריים כדי שתוכל לערוך ביקורי מחקר על הספר באפריקה, ואף ניסתה להיכנס לקונגו בשביל לבחון את המקום שבו היא רצתה שהספר שלה יתרחש. אולם הכניסה נאסרה עליה בשל דברים שאמרה בפומבי כנגד נשיא המדינה מובוטו ססה סקו. ב-1994, בעקבות דין ודברים עם בעלה שעודד אותה להתחיל לכתוב, החליטה קינגסולבר שלאחר עשור של מחשבות ואיסוף חומרים, להתחיל במלאכה.
כותרת הספר והתנ"ך.