הדיעות חלוקות לגבי התקופה בה נוצרה החצבת. היו שטענו שמקורו של וירוס החצבת כבר בתקופה הפרהיסטורית. אולם, על פי הערכות סטטיסטיות, גודל האוכלוסייה הנדרשת כדי להחזיק את החצבת בחיים במצב בו מי שנדבק במחלה נהיה חסין כלפיה, עומד על לפחות 200,000-500,000 תושבים, כמות שהחלה להתקיים בין השנים 2500–3000 לפני הספירה. יש הטוענים שהמחלה ללא ספק התקיימה כבר בתקופה זאת, בערים הגדולות של המזרח התיכון. בהתאם לכך מזהים מגפות שונות שתוארו בכתובים כמו זאת באתונה בשנת 4 לפני הספירה, כמגפות חצבת. אחרים רואים את וירוס החצבת כמוטציה של וירוס דבר הבקר שנוצרה לאחר הספירה. על פי ניתוח לשוני, הוערך שהחצבת נודעה בין המאה ה-5 למאה ה-7. העובדה שקלאודיוס גלנוס, בן המאה ה-2, תיאר בדייקנות את האבעבועות השחורות ולא תיאר את החצבת, מהווה אינדיקציה לכך שהמחלה לא הייתה קיימת בתקופתו. אצל אל-ראזי, שחי בסוף המאה ה-9, יש תיאור של מחלה הדומה לחצבת שהוא מציין כנבדלת מאבעבועות שחורות. דיווחים על מגפות שככל הנראה היו חצבת קיימים מהמאות ה-11 וה-12. ניתוח של ההבדלים הגנטיים בין וירוס החצבת לבין וירוס דבר הבקר מצביעים על התפצלות, כלומר היווצרות החצבת, במאה ה-11 או ה-12.
במאה ה-16 החצבת עשתה שמות באוכלוסיות שונות ביבשת אמריקה, שנדבקו בבת-אחת במחלה. למשל, בקובה מתו מהמחלה כשני שלישים מהאוכלוסייה במגפה שפרצה בשנת 1529. במאה ה-17 אבחן את החצבת באופן מדויק והבדיל אותה מהאבעבועות השחורות ובהתאם לכך הייתה מאז הבדלה ברורה בין המחלות ברשומות הרפואיות שנאספו מאז.
בשנת 1846, בעקבות התפרצות של מגפת חצבת באיי פארו שהדביקה את הרוב הגדול אוכלוסיית האי, אך לא פגעה במבוגרים מעל גיל 65 שהיו בחיים בעת התפרצות ידועה קודמת של החצבת באי בשנת 1781, הסיק הרופא הדני שמי שנדבק במחלה נותר מחוסן לה לכל ימי חייו. התרחבות האוכלוסיות בערים הביאו לירידה בגילאי החולים במחלה, כך שהמחלה עברה מלהיות מחלה של מבוגרים למחלה של ילדים.
ההבנה של דרכי ההידבקות במחלות מידבקות במחצית השנייה של המאה ה-19, ובעקבות זאת ההקפדה על הגיינה בחברה המערבית, הביאו לכך שהתפרצויות של חצבת הדביקו רק חלק קטן מהאוכלוסייה במחלה. עובדה זאת החזירה את המחלה לפגוע יותר במבוגרים. כמו כן, שיעור האוכלוסייה שהיה מחוסן למחלה ירד, דבר שסיכן תינוקות רכים שכבר לא נהנו בהכרח מהחיסון למחלה של אמותיהם שהועבר אליהם ביניקת חלב אם. עם זאת, המחלה עדיין הייתה בעיה רצינית גם בחברות המערביות המפותחות. בארצות הברית למשל בעשור שלפני הפצת החיסון נדבקו במחלה מעל חצי מיליון בני אדם מדי שנה, מהם מתו בין 400–500 חולים, 48,000 אושפזו בבתי חולים וכ-1000 סבלו מנזק מוחי.
בשנת 1911 זוהתה מחלת החצבת כמחלה נגיפית, לאחר שנוזלי גוף שנשאו את המחלה הועברו דרך מסנן למניעת מעבר חיידקים ובכל זאת הדביקו קוף במחלה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לבודד את הגורם לחצבת כדי לפתח לה חיסון.
על פי נתוני המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן האמריקאים שעקבו אחר התפתחות המחלה לאורך השנים בקרב אזרחים אמריקאים, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 חלה ירידה בתמותה מהמחלה מאלפים בכל שנה למאות, הודות לשיפור באיכות החיים ובשירותי הרפואה שיכלו לספק מענה לתופעות הלוואי אליהן נחשפו החולים במסגרת המחלה. אלא שבמהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 (טרם הושק החיסון), חלה עצירה בירידה והיחס בין תמותה לתחלואה נשאר זהה, עקב היעדר טיפול מתאים לזיהום עצמו. היחס בין תחלואה לתמותה נשאר זהה גם בעשורים שלאחר מכן, והירידה בתמותה בעקבות כניסת החיסון לשימוש נבעה מכך שאנשים לא נדבקו במחלה.
חיסון.
בשנת 1960 הודיעו חוקרים מהרווארד בראשות ג'ון פרנקלין אנדרס על פיתוח חיסון לחצבת. בתחילת 1961 הוחל בניסוי רחב היקף בחיסון בסטטן איילנד ובניגריה. החיסון נמצא כיעיל, אך בשנת 1961 טרם היה ברור לכמה זמן הוא תקף. באפריל 1962 אומץ החיסון לשימוש נרחב בארצות הברית.
פיתוח החיסון לא עבר באופן חלק בכל העולם. בשנת 1962 דווח שבאירופה נעשה ניסוי בחיסון שהתברר ככושל ובמקום לחסן הוא הדביק במחלה. בשנת 1969 הוסרו מהמדפים באנגליה חיסונים של אחת החברות בגלל חשש שהחיסון גרם לדלקת קרום המוח במספר ילדים שחוסנו.
לצד זאת, החל מאז שהופץ באופן מלא בסוף שנות ה-60, ההצלחה של החיסון בהורדת התחלואה ומקרי המוות הייתה מידית. לאחר הפצת החיסון בארצות הברית, ירד מספר מקרי המוות ממאות בכל שנה לעשרות ובהמשך לבודדים, בעוד שמקרי התחלואה צנחו ממאות אלפים בשנות ה-50 לאלפים בתחילת שנות ה-80. השקת החיסון השני הובילה אף היא לירידה חדה.
על פי הערכות שבוצעו בדיעבד נראה שהחיסון הפחית את תמותת הילדים באופן כללי, ולא רק מחצבת. מכיוון שאחד התסמינים של חצבת היא ירידה בזיכרון החיסוני, מניעת המחלה מנעה גם את ההידבקות במחלות קטלניות אחרות, ועל פי הערכות שבוצעו באזורים מסוימים באפריקה, תמותת הילדים הכללית לאחר החיסון ירדה בכ-30%, על אף שרק כ-4% מהירידה בתמותה שויכה ישירות למניעת החצבת עצמה.
במהלך שנות ה-2000 פעל ארגון הבריאות העולמי להפצת החיסון ביתר מדינות העולם שרבות מהן סובלות מאיכות נמוכה של תברואה ושירות רפואי. מאז חלה ירידה של 84% ממקרי המוות מחצבת בשנה: מ-550,100 בשנת 2000, ל-89,780 בשנת 2016 כאשר עיקר מקרי המוות הנותרים הם במדינות אסיה ואפריקה הסובלות במיוחד משירותי רפואה לקויים. הארגון כיום פועל למגר את המחלה ב-5 מתוך 6 האזורים בעולם עד לשנת 2020.
טיפול בעבר.
עד להשקת החיסון לא היה טיפול באופן ישיר לזיהום עצמו, אלא הטיפול היה בדרכים עקיפות בלבד.
בשנת 1950 הומלץ בעיתון:
בשנת 1959, עדיין בטרם השקת החיסון, תואר הטיפול בחצבת כך:
החצבת בישראל.
חיסון.
חיסון נגד חצבת, ניתן בישראל החל מינואר 1967. בשלב הראשון, החיסון (שנקרא באותן ימים "שוורץ") ניתן לפעוטות בגילאי 9 חודשים ועד גיל שנתיים.
בישראל מקבלים ילדים את החיסון נגד חצבת בשני חלקים: חיסון אחד בגיל שנה, ופעם נוספת בכיתה א' או ב'. החיסון הוא חלק מחיסון MMRV, המכיל תרכיבים נגד חצבת, חזרת, אדמת ואבעבועות רוח.
לילידי 1978 ואילך ניתנות שתי מנות חיסון לחצבת, כשעל פי תוכנית החיסונים הנהוגה כיום החיסון ניתן בגיל שנה ולילדי בית ספר.
היסטוריה.
עד אמצע שנות ה-60.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 נחשבה החצבת למחלה נפוצה שכל ילד יידבק בה במהלך הילדות ובעקבות זאת הוא יהיה מחוסן נגדה במהלך כל חייו. בשנת 1953 הוחל ביפו בייצור תרופה לחיסון זמני נגד מחלות ילדים, כולל חצבת, בהתבסס על גאמא-גלובולין. התרופה סיפקה חיסון זמני למשך כחודשיים.
מידי כמה שנים פקדה מגפת חצבת את ישראל, כאשר בגר דור חדש של ילדים שטרם נחשפו למחלה. גל כזה הגיע בסוף 1954 ושוב בשנת 1959. גל נוסף של המחלה הגיע בתחילת שנת 1964. גל זה נודע במיוחד במקרי תמותה רבים בכפרים דרוזיים מבודדים בגליל ובמיוחד בכיסרא. על פי הודעה של משרד הבריאות בתחילת 1964, היו בישראל כ-40 מקרי מוות מסיבוכי חצבת בכל שנת שיא של המחלה, כאשר "שנת שיא" חוזרת כל שנתיים-שלוש.
הכנסת החיסון.
בתחילת 1962 החל משרד הבריאות בניסיונות בחיסון נגד חצבת, אך בשנים 1963–1964 קבע משרד הבריאות שטרם בשלו התנאים לחיסון כללי נגד חצבת, ויש לחסן ילדים רק ביישובי עולים. לטענת משרד הבריאות, המחלה בישראל אינה כה קשה כמו בארצות נחשלות בהן אין טיפול מספק במחלה. עם זאת, במרכז רפואי קפלן התקיים ניסוי רפואי בחיסון במסגרת ניסוי עולמי להדברת המחלה. בסוף 1965 נכנס החיסון לשיווק המוני בבתי המרקחת והומלץ לחסן את כל הילדים, זאת לאחר הצלחתו המוכחת במדינות המערב כאשר כבר בשנה זאת נרשמה ירידה חדה בתחלואה והתמותה בקרב אזרחים במדינות הללו.
בתחילת 1967 הוחל בחיסון חינם של ילדים בגילאי תשעה חודשים עד שנתיים. הורים שרצו לחסן ילדים יותר מבוגרים יכלו לרכוש את מנת החיסון באופן פרטי. בעקבות הכנסת החיסון, בשנים 1971–1973 לא היה אף מקרה מוות מחצבת בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל. עם זאת, המחלה המשיכה להתקיים בקרב אוכלוסיות שלא חוסנו ובקרב חלק קטן מהמחוסנים, שכן יעילות החיסון אז נאמדה ב-98%. בשנת 1975 התפרצה בישראל מגפת חצבת בקרב ילדים מעל גיל 9 ועד מבוגרים צעירים שלא חוסנו בילדותם. בשנת 1984 עברו למתן החיסון נגד חצבת בחיסון כפול שכלל גם מנת חיסון נגד חזרת.
בתחילת 1990 פרצה מגפת חצבת בקרב קהילת העבריים מדימונה שגרמה למוות של ילדה מסיבוכי המחלה, לראשונה מאז הכנסת החיסון הרחב נגד חצבת לישראל. באותה שנה הוחלט על חיסון כל הילדים בכיתה א' בבתי ספר ציבוריים, דבר שיאפשר להגיע לאחוז חיסון גבוה בהרבה מאצל תינוקות, מכיוון שלא כל ההורים הגיעו לחסן את התינוקות שלהם.
במאה ה-21.
בשנים 2007–2008 חלה עלייה חדה במספר מקרי החצבת בישראל לעומת השנים שקדמו להן. לפי נתוני משרד הבריאות, בין 1 באוגוסט 2007 ל-18 במרץ 2008 התגלו 902 מקרים, מתוכם 746 באזור ירושלים (לעומת 115 מקרים באזור ירושלים בכל שנת 2006). במשרד הבריאות ציינו שפלגים מסוימים בציבור החרדי מסרבים מסיבות אידאולוגיות להתחסן בפני המחלה
בשנת 2015 התגלו מספר מקרים של חצבת באזור מרכז הארץ. משרד הבריאות איתר מעל 1,000 איש אשר נחשפו למחלה וכ-680 חוסנו. אחוז המתחסנים לחצבת בישראל ב-2017 עמד על 97%.
ב-2018.