האן סצומה (ביפנית: 薩摩藩) היה אחד הנחלות הפאודליות החשובות והחזקות ביותר ביפן של שוגונות טוקוגאווה והוא שיחק תפקיד מרכזי ברסטורציית מייג'י ובממשל שהוקם לאחר מכן. במהלך תקופת אדו נשלט האן סצומה על ידי שושלת הדאימיו ממשפחת שימאזו. ההאן השתרע בדרום האי קיושו, באזור חופף כיום את מחוז קגושימה וחלק ממחוז מיאזקי. ממלכת ריוקיו הייתה מדינת חסות של סאצומה החל מ-1604 ועד שבוטלו הנחלות הפיאודליות ב-1871.
ב-1866 כרתו שליטי ההאן ברית עם ההאן של צ'ושו, האויב המושבע של משטר השוגון. שנתיים לאחר מכן, ב-1868, הובילה הברית להפלת משטר השוגון ולמהפכה הידועה כרסטורציה של מייג'י. ההאן של סצומה בוטל ביחד עם כל שאר הנחלות הפיאודליות באוגוסט 1871, במהלך שידוע כ"ביטול ההאנים וייסוד המחוזות" (האייהאן צ'יקֶן). לאחר הרפורמה החשובה הזאת, הפך ההאן של סאצומה למחוז קגושימה, השם שבו הוא ידוע עד היום. עם זאת, במשך מספר שנים שמר מחוז קגושימה על זהותו הייחודית, ונודע כמעוז של תרבות סמוראית שמרנית ובדלנית שמייצגה המובהק היה אביו של הדאימיו לשעבר, האיש החזק של ההאן שימאזו היסמיצו. ב-1873, היה נתון המחוז באופן הולך וגובר להנהגתו של סאיגו טקמורי - שר בכיר שפרש מהממשלה והפך לדמות נערצת על סמוראים בכל רחבי המדינה. ב-1877 הנהיג סייגו מרד כושל שנודע כ"מרד סצומה" - למעשה מלחמת אזרחים איומה שקרעה את המדינה למשך שנה שלמה - ולאחריו נערכו רפורמות במחוז ובוטלה האוטונומיה הנרחבת שלו.
צפון תל אביב
צפון תל אביב, בהתייחסות לצפון העיר תל אביב, הוא מושג בעל פרשנויות שונות, הן כמושג גאוגרפי והן כחברתי, אשר גם השתנה לאורך ההיסטוריה:
צמחי מעזבות
צמחי מעזבות או צמחים רודרליים (Ruderal) הם צמחים חובבי חנקן או ניטרופילים (nitrophilic) ולכן גדלים על קרקעות העשירות בחומרי מזון מומסים שיש בהם תרכובות אנאורגניות של חנקן, פוספט, צורן ועוד, המצויים באזורים בהם נפוצה אשפה ציבורית. בתי גידול נפוצים הם צידי הדרכים, מעזבות, חלקות וגינות נטושות וגלי אשפה.
דוגמאות לצמחי מעזבות הם: חוֹחַן הַקִּנְרָס, גדילן מצוי, חרצית עטורה, ברקן ממשפחת המורכבים, סְיָגִית מבריקה ממשפחת הסוככיים, חֶלמִית מצויה, מָעוֹג כרתי ממשפחת החלמיתאים, חרדל ממשפחת המצליבים, קיקיון מצוי ממשפחת החלבלוביים, הסִרְפָד וסרפד דו-ביתי ממשפחת הסרפדיים. לפי ההגדרה לא נכללים בין הצמחים האלה צמחי תבואה.
פליקס פברי
פליקס פברי (Felix Fabri; ציריך, 1441 או 1442 - אולם, 1502) היה נזיר דומיניקני, צליין וכותב ספרי מסעות. עלה לרגל לירושלים פעמיים. פעם ראשונה בשנת 1480 ופעם שנייה בין השנים 1483-1484. פרסם שני ספרי מסעות, האחד הוא דוח קצר יחסית, בגרמנית, של ביקורו הראשון, והשני ספר ארוך ומפורט בלטינית. ספר זה הוא אחד ממדריכי הצליינים המפורטים והמדויקים ביותר שיצאו באותה התקופה.
מסעותיו.
המסע הראשון - דרכו לארץ הקודש עברה מאולם למדינגן, שם פגש קבוצת צליינים. משם המשיכו לאינסברוק, חצו את הרי האלפים לטרוויזו ומשם לוונציה. בוונציה עלו על אונייה שהפליגה דרך נמלי קורפו, כרתים וקפריסין. מקפריסין הפליגו לארץ ישראל, סביר להניח שדרך נמל יפו. מיפו עלו לירושלים. המסע חזרה עבר באותה דרך, למעט עצירה נוספת ברודוס, אי שהיה תחת מצור טורקי בהפלגתם אל הארץ.
המסע השני - הדרך אל ירושלים הייתה כמו במסע הקודם, כולל עצירה ברודוס. אולם במסע זה המשיכו עולי הרגל בשיירת גמלים וביקרו גם בבית לחם, בחברון ובאזור הנגב (שפברי מכנה אותו "מדבר צקלג") אל עזה. משם המשיכו במסע מפרך בעומק סיני (דרך מנזר סנטה קתרינה, "חורב" בפיו) אל קהיר לפני שחזרו לאירופה. למסע זה הצטרף גם ברנרד פון בריידנבאך, שפרסם ספר מסעות מאויר משלו עליו.
בספרו רחב היריעה "ספר המסעות של פליקס פברי" הוא מקדיש מקום רב להיסטוריה של ממלכת ירושלים הצלבנית ולתיאור מפורט של הסולטנות הממלוכית של ימיו. כמו כן הוא מפרט על העדות השונות ומהווה מקור מידע חשוב על מצבם של יהודי ירושלים, ארץ ישראל ומצרים באותה תקופה.
כתיבתו של פליקס פברי מיועדת להדרכת הצליין המבקר בארץ. הוא מהווה דוגמה לסוג כתיבה חדש של מדריכי-צליינים. המייחד את הספרות ה"חדשה" הזו היא זווית הראייה הפרקטית. לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים אלא מידע המתיימר להיות אמין ומדויק בקשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, ואזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - כלומר, כל מה שנמצא במדריך תיירים מודרני. פברי הוא תייר סקרן וכותב שנון. ספרו מלא אנקדוטות ותיאורים של מנהגים מקומיים, מראות טבע, נוף ואדם.
צמחים רודרליים
הרצת מניות
הרצת מניות היא דרך בלתי חוקית להשפיע על מחירי מניות הנסחרות בבורסה לניירות ערך. פעולה זו משפיעה על סוחרים שאינם מודעים לתרמית, ועלולה לגרום להם לקבל החלטות שגויות, וכתוצאה מכך להפסדים כספיים.
הרצת מניות היא אחת התופעות הנפוצות ביותר בתחום המסחר בניירות ערך, ומתקיימת כמעט בכל הבורסות בעולם. הרוב הגדול של מריצי המניות פועל בדרכים קשות לגילוי שכוללות פעמים רבות ניצול פרצות בחוק כדי לגרום לשינויים בשערי המניות.
רקע: המניות והשוק.
המסחר בבורסה פועל על עקרון השוק, ומוצעים בו למכירה מניות של חברות וכנגדן מוגשות דרישות לקניה. המפגש הנשנה בין הקונים והמוכרים קובע את מחיר המניה.
בין המניות הנסחרות ישנן מניות של חברות ידועות וגדולות, להן קיימים ביקוש והיצע גבוהים. מניות אלה מתאפיינות בנפח מסחר גבוה - כמות העסקאות היומיומיות בהן גדולה ונרשמת תנועה כספית גדולה בין מוכרים וקונים. חלק מהמניות נסחרות פחות, והביקוש להן נמוך גם כן.
בעוד שכדאיות ההשקעה במניה אמורה להיגזר מרווחיות החברה אשר הונפקה, ניתוח החברות הללו מסובך לרוב, ומשקיעים רבים אינם מקבלים החלטות על סמך נתוני החברה, אלא על סמך נתוני המסחר במנייתה עד אותו הרגע בבורסה. (למשל, מניה בעלת נפח מסחר גבוה היא מניה שקל יותר להיפטר ממנה במקרה של ירידות, לכאורה, מה שהופך אותה למסוכנת פחות, וכדאית יותר להחזקה) במקרה של תרמית, נתונים אלה אינם מייצגים את המניה, אלא מתקבלים ממניפולציה של המריץ.
שיטות.
הרצת מניה, כשמה, היא פעולה המאיצה את מחיר המניה כלפי מעלה, מתוך כוונה לרמות. מניה בעלת נפח מסחר נמוך היא מועמדת אידיאלית להרצה.
בשנים האחרונות, ביטוי זה מכליל פעולות שונות המשפיעות על תנודות השערים:
ישנם משקיעים המתמחים ברכישת מניות שבהן קיים שיעור מחזיקי שורט גבוה. כאשר נוצרת עלייה פתאומית במחיר המניה, מחזיקי השורט קונים את המניה כדי לסגור את פוזיציית השורט ובכך גורמים לעלייה חדה יותר במחיר המניה.
הפצת שמועה.
זוהי הדרך הנפוצה ביותר והפשוטה, הנעשית כיום בעיקר באמצעות האינטרנט - אדם המחזיק מניה של חברה מסוימת, מפיץ ידיעה או סדרת ידיעות כוזבות על אירוע חיובי אשר צפוי לגרום לעליית שער המניה. השמועה גורמת למשקיעים לרכוש את המניה, והביקוש מביא לעליית מחירה. בהגיעה לשער מסוים – מוכר המריץ את מניותיו ברווח, ומותיר את הקונים עם מניה שמחירה גבוה באופן מלאכותי, וכשיגלו כי אין מאחורי השמועה אמת, כבר לא יהיו להם קונים ומחיר המניה שברשותם ירד.
פעולות כאלה נפוצות בכל בורסה בעולם. האינטרנט משמש מדיום נוח להפצת שמועות – בפורומים או באמצעות אי-מיילים המופצים בכמויות גדולות. הרצה כזו אינה מצריכה השקעה גדולה בכסף, היא נוחה וקלה לביצוע.
ניפוח שערים והיקפי מסחר.
זוהי הרצה מתוחכמת יותר, בה נעשה שימוש עוד לפני עידן האינטרנט וממשיכה להתקיים גם כיום.
הרצה זו מתבצעת על ידי כמה אנשים או על ידי אדם אחד שפתח כמה חשבונות בנק שונים. באמצעות החשבונות הם קונים ומוכרים מניה של חברה בינם לבין עצמם, ובכל פעולה מעלים את מחירה. סדרה של פעולות כאלה יוצרת נפח מסחר, ואשליה כאילו יש סיבה כלכלית לעליות, ומפתה משקיעים לרכוש את המניות של החברה. לעיתים קרובות דואגים המריצים לפזר שמועות הקשורות להתפתחויות חיוביות, מה שמגביר את הפעילות סביבה. כאשר המניה נמצאת בשער גבוה - נפטרים ממנה המריצים, על ידי גריפת רווח. המשקיעים האחרים נותרו עם מניה שמחירה אינו מבטא את שוויה האמיתי של החברה, ערכה צונח ושווי כספם המושקע הצטמק.
להרצה כזו עוד כמה מאפיינים בולטים:
ויסות.
פעולה כזאת נעשתה על ידי הבנקים בישראל בשנות ה-80. זוהי הרצה איטית יותר: הבנקים דאגו לווסת את עליית שערי מניותיהם על ידי הזרמה קבועה של פקודות קניה ומכירה באופן מלאכותי. כך הם קבעו את עליית השערים באופן קבוע ומדוד, במקום שהשוק יעשה זאת מעצמו. על כך נדונו למאסר וקנסות מנהלי בנקים ומנהלי תיקים שעסקו בהרצת מניות בנק.
חקיקה.
במרבית מדינות העולם, לרבות ישראל, מהווה הרצת מניות עבירה על החוק.
חקיקה בישראל.
בישראל, הרצת מניות היא עבירה לפי חוק ניירות ערך, והמבצע אותה צפוי לקנס של עד רבע מיליון שקלים ומאסר עד חמש שנים:
פיקוח.
בעולם כולו מנסים להתמודד עם התופעה, לא תמיד בהצלחה. הבורסה לניירות ערך בישראל מצוידת בכלים שנועדו למנוע הרצת מניות. בין היתר, נבדקים ומוצלבים נתונים על עסקאות חריגות: פעילות ערה במניה עם סחירות נמוכה יכולה לעורר חשד ולהיבדק, כך גם מניה העולה ללא הגיון כלכלי. מחלקת החקירות של הרשות לניירות ערך, פועלת בשיתוף עם גופי אכיפה אחרים כדי לעקוב אחרי העבריינים, ומדי פעם נחשפים לציבור מריצי מניות שהובאו לדין.