הגרסה הנודעת ביותר של המיתוס מספרת שמדוזה הייתה נערה יפהפייה, בעלת תלתלי זהב ועיניים כחולות שמצאה חן בעיני פוסידון, אל הים, שאנס אותה במקדשה של אתנה (אלת החוכמה ותכסיסי המלחמה) וכך טמאה את המקדש. בין פוסידון לאתנה שררה יריבות רבת שנים, עוד מהזמן שבו העדיפו האתונאים את אתנה כאלה הפטרונית של עירם, על פני פוסידון. כיוון שכך, כשגילתה האלה שמקדשה חולל, היא קיללה את מדוזה, והפכה אותה למפלצת המוכרת, ששיערה נחשים ושהמביט בה מתאבן. לאחר מכן, מדוזה גורשה אל מעבר לאדמות ההיפרבוראניות, שבהן שרר אור שמש נצחי.
כיום, מאמינים שבני האדם בעלי העיניים הכחולות הם צאצאים של מדוזה ופוסידון. גורלה של מדוזה נחרץ כשהמלך פולידקטס הטיל על פרסאוס להביא לו את ראשה של מדוזה. לעזרתו של פרסאוס נחלצו אתנה והרמס, שליח האלים, שהעניקו לו, בין היתר, סנדלים מכונפים, מגל ומגן עם מראה בצידו הפנימי. על ידי הסתכלות בהשתקפותה של מדוזה במגן שלו יכול היה פרסאוס להתקרב אליה בבטחה, וכך הוא ערף את ראשה. מצווארה הכרות של מדוזה בקעו צאצאיה מפוסידון: הסוס המכונף פגסוס והענק כריסאור. פרסאוס השתמש בראשה של מדוזה כדי להציל את אנדרומדה מהמפלצת שאיימה עלייה, להרוג את פולידקטס ועל פי מספר גרסאות, גם לאבן את הטיטאן אטלס. לאחר מכן, העניק פרסאוס את הראש הכרות לאתנה, שהטביעה אותו על שריון חזה. ע"פ המיתולוגיה היוונית ראשה של מדוזה הוחבא והוסתר במקדש רומי עתיק באי קורסיקה. בחקר ארכאולוגי שנערך באי ניתן להבחין בעדויות אדריכליות לכך שנמצאות במנזר סנט הארלי שככל הנראה הוקם על יסודות המקדש הרומי העתיק. במרבית משטחי הפסיפס ופסלי המנזר ניתן להבחין במדוזה כמוטיב עיצובי חוזר מה שנותן ערך צדק לסיפורי המיתולוגיה וביסוס לחקר הארכאולוגי שנערך במנזר.
בימי קדם נהגו לטבוע את ראשה של מדוזה, לרוב עם נחשים מתפתלים במקום שיער ועם לשון מגיחה מבין הניבים, על דלתות בתים, קירות, מצבות, מטבעות, מגנים ושריונות חזה, מתוך תקווה להדוף את הרשע ולהשאירו מחוץ לטווח סכנה.
שמה של מדוזה הוענק, בין היתר, לספינה צרפתית מפורסמת ששקעה אל מול חופי סנגל ב-1816 (שמה הוא לה מדוז ואף צויר עליה ציור בשם רפסודת המדוזה מאת תאודור ז'ריקו), וכן לאסטרואיד 149 שהתגלה בשנת 1875. ראשה של מדוזה משמש גם כאחד מסמליו הרבים של בית האופנה ורסצ'ה.
המדוזה מופיעה גם כמפלצת בעולם הצללים של ממלכות נשכחות בספר "The last treshold" ועובדת בשביל דרייגו קוויק.
פרוייקט חבקוק
המקלטים העמוקים של לונדון
המקלטים העמוקים של לונדון הם שמונה מקלטים עמוקים תת-קרקעיים בלונדון, בריטניה, שמטרתם הייתה התגוננות מפני מתקפה אווירית. מקלטים אלה נבנו מתחת לרכבת התחתית של לונדון במלחמת העולם השנייה.
כל מקלט מורכב משתי מנהרות מקבילות, בקוטר 5.3 מטרים ובאורך 3.7 ק"מ. כל מנהרה מחולקת לשני מפלסים, ותוכננה להכיל 8,000 אנשים. על פי התכנון, לאחר המלחמה היו המנהרות אמורות להיות חלק מקו רכבת תחתית מהירה.
התכנון היה לבנות עשרה מקלטים, אולם לבסוף נבנו שמונה, בתחנות הרכבת:
שני מקלטים שבנייתם החלה ולא הושלמה נמצאים מתחת לתחנת סנט פול, ותחנת אובל.
בנייתם של המקלטים החלה בשנת 1940, והסתיימה בשנת 1942.
בתחילה השתמשו במקלטים רק עובדי ממשלת בריטניה, אולם ככל שהתגברו ההפצצות האוויריות על לונדון, נפתחו חמישה מקלטים לשימושו של הציבור הרחב בשנת 1944: סטוקוול, קלפהם צפון, קמדן טאון, בלסייז פארק וקלפהם דרום.
המקלט מתחת לתחנת הרכבת התחתית ברחוב גוג' שימש את מפקדתו של הגנרל אייזנהאואר, והמקלט מתחת לתחנת הרכבת התחתית צ'נסרי ליין שימש מרכז תקשורת של הצבא.
גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה, המשיך הצבא הבריטי להשתמש במקלט מתחת לתחנת גוג'. המקלט מתחת לתחנת צ'נסרי ליין הפך למרכזיית טלפון.
נחל אל על
נַחַל אֶל עָל הוא הנחל האיתן הדרומי ביותר ברמת הגולן. החלק הקניוני של הנחל, בין המושבים אליעד ואבני איתן, הוגדר כשמורת טבע "אלי על" שמשתרעת על שטח של כ-2,107 דונם. חלקו העליון של הנחל נקרא בערבית: ואדי דופילה (נחל ההרדופים) וחלקו התחתון ואדי א-שבאב (נחל הנערים).
בחלקו המזרחי הרדוד, נתפסים מימיו של נחל אל על במאגר בני ישראל בסמוך לחיספין, מגדולי מאגרי המים בגולן. הנחל עובר בשמורה בערוץ שהולך ומעמיק תוך כדי מורד הנחל ויוצר במהלכו כמה מפלי מים, ביניהם "המפל הלבן" ו"המפל השחור", וכמה בריכות טבעיות ומלאכותיות, ביניהם "גבעת הפרה" הטבעית ו"עין נוקד" ו"עין כיף" המלאכותיות שמקבלות את מימיהן מנביעה מצלעות הערוץ. נחל אל על מתלכד יחד עם ואדי סמך ויוצר את נחל סמך הנשפך לכנרת. אמת מים שאורכה 25 קילומטרים הוליכה בעבר את מי הנחל לעיר סוסיתא בתקופה ההלניסטית.
סמוך לנחל, בקצה המערבי של השמורה, נמצא אתר קדום (מתקופת הברונזה הקדומה - כ-3000 לפני הספירה) הקרוי "מתחם ברדוויל".
מקור השם.
הנחל נקרא על שם כפר סורי עזוב ששכן מדרום לנחל (אל-על).
מפלי הנחל.
המפל השחור - גובהו 8 מטרים ונקרא על שם הנביעה מבין סלעי הבזלת.
המפל הלבן - גובהו 14 מטרים ונקרא על שם הנביעה מבין סלעי הגיר.
סיניריסטיליפו
מתילאז
דנברוו
נחום סוקולוב
נחום ט' סוקולוב (בכתיב יידי: סאָקאָלאָוו; 10 בינואר 1859, וישוגרוד, ליד פלוצק – 17 במאי 1936, לונדון) היה נשיא ההסתדרות הציונית העולמית החמישי, סופר, מתרגם, עיתונאי, עורך "הצפירה", חוקר, מנהיג ציוני ומדינאי.
תולדות חייו.
סוקולוב נולד בעיירה וישוגרוד שליד פלוצק שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) למשפחה רבנית. אביו, נצר לרבי נתן נטע שפירא (ה"מגלה עמוקות"), עקר בשנת 1865 לפלוצק. נחום סוקולוב למד בבתי המדרש של וישוגורד, פלוצק, לויביטש, סומפולנא, קויל, קונטנא, ועוד. סוקולוב היה פוליגלוט שמילדותו למד שפות זרות, ובהדרגה רכש בקיאות בספרות הרוסית, הגרמנית, האנגלית, הצרפתית, והאיטלקית. משנת 1883, כהגיעו לוורשה, רכש השכלה כללית רחבה. משנת 1884 היה כתב ובעל טור בעיתון העברי "הצפירה", ולאחר מכן שימש כעורך וכבעלים של העיתון, שבין קוראיו נמנו יהודים משכילים וחרדים כאחד.
בשנת ה'תרמ"ה (1884) ייסד את האלמנך הספרותי "האסיף", אשר יצא לאור מדי שנה בשנה עד לשנת ה'תרמ"ט (1889), ושמהדורתו השישית והאחרונה התפרסמה בשנת ה'תרנ"ד (1894). בהמשך הוציא לאור בוורשה את "ספר השנה", הנחשב לממשיכו של "האסיף", בין השנים 1899–1902. בנוסף, ערך סוקולוב בשנת ה'תרמ"ט את "ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים עמנו היום" – מקבץ ביוגרפי של הסופרים היהודיים בני זמנו, אשר הופיע כנספח ל"האסיף". היה בין המשתתפים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
סוקולוב נחשב לאבי העיתונות העברית המודרנית. הוא יצר במידה רבה את דמותה של העיתונות העברית המודרנית והעמידה על סטנדרטים אירופאים. מתוך הכרה בחשיבותו של מידע עובדתי מעודכן ומדויק הפך את "הצפירה" לכלי חדשותי מהימן ומעמיק. סוקולוב יצר את צורת ולשון הכתבה החדשותית (הרפורטאז'ה) העברית וטבע נוסח לשוני ייחודי, המורכב מפסיפס של כל רובדי הלשון העברית המשובץ בתחדישים משלו למלים לועזיות. סוקולוב העביר לעברית את הפיליטון היידישיסטי, ביסס את סוגת רשימות-המסע והיה הראשון שצירף לעיתונו מוסף ספרותי שבועי סדיר. כמו כן היה סוקולוב העיתונאי העברי הראשון שהגדיר אתיקה עיתונאית שבמרכזה חתירה לאמת ולדיוק תוך הימנעות מסנסציוניות צעקנית.
דוד לאזר כתב על סוקולוב: 'דורנו זה הפרוזאי והציני, אינו מסוגל עוד להבין את מידת ההערצה שהפכה למין פולחן ממש - אשר כהילת מסתורין אפפה את דמותו של ר' נחום סוקולוב, "האורח לשבת" - כפי שחתם על הפליטונים שלו ב"הצפירה" ועל ההשפעה העצומה שהייתה לכתיבתן על ציבור הקוראים העבריים באותה תקופה. לא קראו את דבריו - "למדו" אותם, כאילו היה זה דף גמרא'.במסגרת תפקידו כעיתונאי סיקר סוקולוב בשנת 1897 את הקונגרס הציוני הראשון. סביב 1900 נשלח על ידי בנימין זאב הרצל לפגישה עם הרבי מגור, שהיה אחד ממנהיגי יהדות פולין, במטרה לקרבו לציונות, אך הפגישה לא השיגה את מטרתה.
בשנת 1902, כשתרגם סוקולוב את ספרו של הרצל "אלטנוילנד" לעברית, טבע עבורו את השם "תל אביב" (שכעבור 8 שנים נבחר לשמה של העיר העברית הראשונה). לדבריו, זהו שילוב של חדש עם ישן: 'תל' מלשון תל חורבות ישן ועזוב, ו'אביב' מלשון התחדשות ולבלוב.
לאחר מותו של הרצל הוזמן סוקולוב לקלן שבגרמניה, שבה היה קיים מרכז ההסתדרות הציונית העולמית. הוא התבקש לשמש המזכיר הכללי שלה וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1905–1909. החל משנת 1906 ערך את ביטאונה המרכזי של ההסתדרות הציונית בשפה הגרמנית, "די ולט". בשנת 1908 ייסד את השבועון העברי "העולם". בשנת 1910, בעקבות הסכסוך בין הציונים המדיניים ובין הציונים המעשיים, התפטר מכל תפקידיו.
בשנת 1911 נבחר בקונגרס הציוני ה-10 להיות חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם (ההנהלה הציונית של התקופה) וניהל את ענייניה המדיניים של ההנהגה הציונית החדשה. סוקולוב וחיים ויצמן היו מהאישים הבולטים בפעילות המדינית מול בריטניה שהובילה להצהרת בלפור. באותה שנה יצאה לאור "אישים", יצירת המופת של סוקולוב שנכתבה במשך שנים רבות, הכוללת דיוקנאות מעמיקים של יהודים משפיעים בתקופתו. ב-1919 יצא לאור באנגלית בשני חלקים ספרו ההיסטורי המונומנטלי "תולדות הציונות", הכולל מבוא מאת הלורד בלפור, ותשעים דיוקנאות ואילוסטרציות בבחירת ועריכת ישראל סולומונס.