ההיסטוריה של האדריכלות מתחילה עם שחר התרבות האנושית ומספרת דרך המבנים והמונומנטים של כל מקום ותקופה את ההיסטוריה האנושית עצמה. נהוג להתייחס לראשיתה של אדריכלות המערב בבנייה היוונית המוקדמת אך זו הושפעה ממקורות קדומים במסופוטמיה, אנטוליה ומצרים העתיקה. במידה רבה, ובדומה למרבית תחומי העשייה האנושית, הובילה תרבות המערב את האדריכלות למן המאה ה-3 לפנה"ס, התקופה ההלניסטית, ועד המאה ה-20 אז החלה גם השפעתה הרבה של תרבות המזרח הרחוק על האדריכלות העולמית.
התפתחות האדריכלות עם השנים נבעה מהתפתחות הטכנולוגיה במקביל לשינויים חברתיים, תרבותיים, דתיים, פוליטיים וכלכליים. התפתחות זו הנחקרת במקצוע תולדות האדריכלות משקפת לאורך ההיסטוריה את רוח התקופה, ה"צייטגייסט", ומאפייניה. סגנונות אדריכליים שונים ומבנים חשובים לאורך ההיסטוריה הפכו לסמלים בולטים של תרבויות מסוימות. כך, הפרתנון מייצג את תקופת יוון העתיקה ואת שיאה של אתונה בתקופתו של פריקלס, האדריכלות הגותית מייצגת את כוחה ותפישתה של הכנסייה הקתולית בימי הביניים וגורדי שחקים כגון בניין האמפייר סטייט בניו יורק משקפים את עוצמתה הכלכלית העולה של ארצות הברית כמו גם את הרעיון הקפיטליסטי. לאורך ההיסטוריה השתמשו אימפריות ומעצמות שונות באדריכלות ככלי להצגת כוחן, כמושא גאווה לאומי ואף ככלי לאכיפת שלטונם בקרב האוכלוסייה.
תחילתה של האדריכלות.
התקופה הנאוליתית.
האדריכלות התפתחה לראשונה מהדינמיקה שבין הצרכים (מסתור, ביטחון, פולחן, וכו') והאמצעים (חומרי בניין קיימים וכישורים), וזו היא האדריכלות הפרה-היסטורית והפרימיטיבית.
המזרח התיכון הקדום.
ראשיתה של האדריכלות, כאמנות הבנייה, החלה בפועל עם התגבשות הערים הראשונות במסופוטמיה העתיקה. בתקופה זו, לצד הבנייה העממית, החלו להיבנות מבנים לשם הרוח ועל פי שיקולים תרבותיים וחברתיים ולא רק קורת גג פונקציונלית כדי לדור תחתה. מבנים אלו היו אך ורק מבני דת, ארמונות מלוכה וקבורה שמקצתם גם קיימים עד ימינו כשרידים ארכאולוגים מרהיבים.
אדריכלות יהודאית.
במאה השנים האחרונות התגלתה אדריכלות מקומית יהודאית וישראלית . כך התגלו כותרות יהודאיות טרום איאוליות ברמת רחל ובעוד מקומות . מאות שנים לפני כותרות מועתקות דומות שנמצאו ביוון .התגלו ונסקרו בתי מושל ומאות בתי חווה בהר המרכזי ובשפלת יהודה ופותחה התיאוריה של הבנייה למגורים ובנייה עירונית וכפרית של ' בית ארבעת המרחבים ' מתמנע בדרום ועד החרמון.
כמו כן התגלו במלוא תפארתם ערים ישראליות שלמות כמו בתל באר שבע, מגידו ועוד, מה שמצריך תכנון עיר ממלכתי מקורי וישראלי ברמה גבוהה. כמו כן נמצאו עשרות מצודות ישראליות בנגב מבאר שבע ועד אילת .
על זה יש להוסיף את היותם של שלשה בתי מקדש עם ארכיטקטורה מקומית : מקדש שלמה, מקדש עולי בבל ומקדש הורדוס .
על פי ספרו המונומנטלי של ההיסטוריון של הארכיטקטורה בניסטר פלטשר הרומאים העתיקו מהורדוס הבנאי הגדול .
העת העתיקה: האדריכלות הקלאסית ביוון ורומא.
בתקופה הקלאסית באדריכלות, שנמשכה כאלף שנים מהתקופה הארכאית ביוון העתיקה ועד שקיעת האימפריה הרומית, גובשה השפה החזותית והעקרונות הרשמיים של התכנון האדריכלי אשר היו בשימוש נפוץ עד המאה ה-20.
יוון העתיקה.
אדריכלות יוון העתיקה שהתפתחה מתוך מסורת הבנייה של המזרח התיכון הקדום, זיקקה את המושג "אדריכלות" וסיגננה את הבנייה על פי "סדרים קלאסיים": הדורי, האיוני והקורינתי. היה זה בתקופת יוון העתיקה שהתגבשה גם צורתם של סוגי מבנים חדשים בהיסטוריה, בהם האצטדיון, גימנסיון, תיאטרון ועוד. המילה "ארכיטקט" היא מלשון "בנאי ראשי" ביוונית - מקצוע שהתגבש בתקופה זו כרב-אמן האחראי על מלאכת התכנון והבנייה.
האדריכלות היוונית העתיקה שיקפה רוחה של תרבות התקופה בה החלה לפרוח הפילוסופיה, השירה, האמנות והמתמטיקה. סגנון הבנייה היה למעשה עשיית סדר בטבע ושילובו של האדם בנוף הטבעי-ארכאי. הסדר וההגיון הפרופורציונלי במבנים היוונים, שבאו לידי ביטוי בעיקר במקדשים דוגמת הפרתנון האתונאי, סימל את עליונות ההגיון האנושי אך בו בעת להשתלב עם סביבתו הטבעית. הסימטריה הוקפדה בעיצוב המבנים עצמם אך המבנים היוונים פוזרו בשטח והתייחסו אחד לשני בתכנונם באופן אורגאני המתאים עצמו לטופוגרפיה ולנוף. כך גם מבנה התיאטרון היווני נבנה תמיד בשיפולי ההר ונעזר בנופו הטבעי.
התקופה ההלניסטית.
כיבושיו של אלכסנדר מוקדון הפיצו את הסגנון הקלאסי לארצות מערב אסיה יחד עם התרבות ההלניסטית. במהלך מסעות הכיבוש ליווה את צבאו של אלכסנדר צוות של אדריכלים אשר עסק בבנייה של ערים הלניסטיות. התכנון ההלניסטי היה שונה מהתכנון בתקופה הקלאסית של יוון והתבסס על התכנון העירוני ההיפודאמי אשר חילק את השטח הבנוי לרשת רחובות סדורה.
רומא העתיקה.
הסגנון היווני אומץ במלואו ברומא העתיקה כבר בתקופת הרפובליקה הרומית. בסוף המאה הראשונה לפנה"ס פרסם האדריכל הרומי ויטרוביוס את ספרו "על אודות האדריכלות" אשר הוקדש לקיסר הראשון אוגוסטוס. ספר זה, הנחשב לכתב הרשמי הראשון בנושא אדריכלות, ניסח לראשונה את התאוריה האדריכלית ושימש גם כמדריך בנייה לדורות רבים של אדריכלים.
משהפכה העיר לאימפריה, הייתה האדריכלות הרומית לאחד הסמלים של כוחה וחוסנה האימפריאלי. אופי הבנייה הרומית ייצג את העוצמה והסדר הרומיים והתאפיין בבנייה מפוארת וגדולת ממדים הרבה יותר מזו היוונית. לצד תפישה זו, נוספו בתקופה זו שכלולים טכנולוגיים אשר העשירו את השפה החזותית היוונית ושיכללו את האדריכלות עד מאוד. ההמצאה החשובה ביותר מבחינה זו הייתה הקשת הרומית אשר הובילה ליצירת אוצר מילים חזותי חדש ומבנים המשתמשים באופן אחר במרחב. המצאות נוספות היו הכיפה, האקוודוקט ושכלולים נוספים בתחום מיכון הבנייה אשר איפשרו בנייתם של מבנים גבוהים ומשוכללים במיוחד דוגמת הקולוסיאום והפנתיאון ברומא.
ימי הביניים: מנטישת האדריכלות הקלאסית ועד הגותיקה בשיאה.
תחילת ימי הביניים.
התערערות היציבות באירופה עם קריסת השלטון הרומי במאות ה-4 וה-5, ושקיעתה של היבשת אל חשכת ימי הביניים, גרמה לאדריכלות הקלאסית להישכח. מקצועות שהתמחו בסיתות הקלאסי ובפיסול העיטורים האופייניים נשתכחו וכך גם השתנה סגנון הבנייה.
בימי הביניים המוקדמים, בהם עוד הייתה הקיסרות הרומית המזרחית, האימפריה הביזנטית, בעלת כח והשפעה רבה במזרח אגן הים התיכון, התפתחה האדריכלות הביזנטית כהמשך למסורת הרומית אך שינויים מהותיים רבים שעיקרם התפישות החדשות שהביאה עמן הדת הנוצרית. על אף שהנצרות הפכה רשמית באימפריה הרומית כבר בתחילת המאה ה-4, הכנסיות ומבני הדת של הנצרות הקודמת דמו מאוד למבנים הפאגאנים המוכרים של רומא. היו אלה הביזנטים, ובראשם הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, שהחלו את המסורת של אדריכלות הכנסיות - תחום העיסוק המרכזי של האדריכלים במהלך ימי הביניים ונדבך מרכזי מאוד בתולדות האדריכלות.
סוף ימי הביניים: הגותיקה.
המסורת של הסגנון הרומנסקי בבנייתן של כנסיות וקתדרלות השתכללה לקראת אמצע המאה ה-12 בצרפת ובמקביל לתחילתו של שגשוג כלכלי בצרפת, החלה להתפתח האדריכלות הגותית. הסגנון הגותי, המבטא יותר מכל את רוח התקופה של ימי הביניים, התפשט בגרסאות שונות ברחבי אירופה עד דעיכתו ההדרגתית במאה ה-16. אדריכלות זו נחשבת על ידי רבים לשיא שאליו הגיעה האדריכלות בימי הביניים ושיא של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה מלבנים. המבנים הגותיים היו תמירים, מורכבים וגדושי עיטורים פיסוליים ששיקפו את עצמתה של הכנסייה הקתולית, את עליונות הדת והרוחניות ואת אפסותו של האדם מול אלוהים.
הקתדרלות הגותיות הנחשבות לפלאי בנייה עד היום, נבנו בפרופורציות דקות וגבוהות והדגישו בעיצובן את הקו האנכי. הקווים האנכיים המרובים אפיינו הן את הפנים, בו קווי העמודים המשיכו מעלה והתעקמו בקמרונות הספינות, וחוץ המבנה בו הקווים הודגשו על ידי צריחים מחודדים ועשרות צריחונים שהדגישו את המימד הרוחני של הקתדרלה ואת "שאיפתו" של המבנה לשמיים.
דגש נוסף באדריכלות הגותית היה השימוש באור. חלל המבנה הואר באור צבעוני ורך שחדר דרך עשרות חלונות ויטראז' גדולים. החלונות כללו ציורים צבעוניים שתיארו סצנות מהתנ"ך, הברית החדשה, סיפורי קדושים ועוד. בקתדרלות הצרפתיות בלט חלון הרוזטה: חלון גדול ועגול בצורת פרח או שמש שהאיר על המזבח הראשי.
הרנסאנס: גילוי מחדש של הקלאסיציזם לצד חידושים טכנולוגים.
הרנסאנס החל להתפתח באיטליה (בתקופה הידועה כרנסאנס האיטלקי) שם החל להתפתח סגנון האדריכלות החדש במקביל לציור והפיסול החדשים. איטליה, שבה לאדריכלות הגותית הייתה השפעה קטנה יחסית לשאר מדינות אירופה, הובילה את הגישה שהתפתחה בהדרגתיות, אשר הופיע במהלך המאה ה-16 גם בצרפת ובארצות נוספות, בעיצוב אמנם שונה אך בתפישה כללית דומה - תפישה אשר מעמידה את האדם במרכז ולא את הדת, גישה היוצרת אדריכלות המשרתת את האדם וממדיו וגישה השואפת לשלב בין האדם וסביבתו הטבעית תוך אימוץ השפה החזותית של האדריכלות הקלאסית.
המאות ה-17 וה-18: תיאטרליות הבארוק ואדריכלות קולוניאלית.