לאחר שעבר ב-2002 לקבוצת CSC הצליח המילטון לסיים במקום השני בדרוג הכללי בג'ירו ד'איטליה. וזאת, למרות שרכב במשך רוב המירוץ כשהוא חבול באופן קשה בכתפו. ב-2003 ניצח באופן מרשים במרוץ החד-יומי הקלאסי לייז'–בסטון–לייז'. הוא המשיך וניצח במירוץ הטור דה רומאנדי. בטור דה פראנס באותה שנה נפצע המילטון בקטע הראשון וסדק את עצם הבריח. למרות שפציעה מסוג זה מביאה בדרך כלל לפרישה, המשיך המילטון את המירוץ. הוא ניצח בקטע ה-16 לאחר בריחת יחיד מרשימה של 142 קילומטרים וסיים במקום הרביעי בדרוג הכללי. ב-2004, לאחר שעבר לקבוצה השווייצרית, פונאק מכשירי שמיעה, ניצח בשנית בטור דה רומאנדי.
במשחקים האולימפיים באתונה ניצח המילטון במירוץ האישי נגד השעון וזכה במדליית הזהב. המדליה נלקחה ממנו ב-10 בספטמבר לאחר שנכשל בבדיקת סמים. המילטון נחשד בכך שקיבל עירוי דם על מנת לשפר ביצועים. יומיים לאחר מכן הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי המדליה תישאר בידי המילטון כיוון שלא ניתן להפיק תוצאות מן הדגימה השנייה. המעבדה באתונה הקפיאה את הדגימה, דבר שהפך את השימוש בדגימה לבלתי אפשרי. הוועד האולימפי הרוסי פנה בדרישה שמדליית הזהב תישלל ממנו ותוענק לרוכב הרוסי ויאצ'יסלב אקימוב (שסיים שני במירוץ). בית המשפט לענייני ספורט דחה את הבקשה.
המילטון נתפס בעירוי דם האסור בשימוש והושעה למשך שנתיים, השעיה שנסתיימה בספטמבר 2006. בנובמבר 2006 הצטרף לקבוצת פרו טור איטלקית. ב-2007 הושעה שוב בעקבות פרשת מבצע פוארטו.
לאחר השעיה בת שנתיים חזר המילטון לרכוב והצטרף לקבוצת רוק רייסינג. הוא ניצח ביולי 2008 בטור של ימת צ'ינגהאי (בסין העממית) וחודש לאחר מכן ניצח באליפות ארצות הברית במירוץ הכביש.
ב-2009, לאחר שנמצא ממצא חיובי בבדיקת סמים שעבר, הושעה המילטון על ידי קבוצתו, והודיע על פרישה מרכיבה. מאוחר יותר הוא הושעה לשמונה שנים מרכיבה תחרותית.
ב-2010 העיד המילטון בפני ועדת החקירה הפדרלית שחקרה את חשדות השימוש בחומרים ממריצים על ידי לאנס ארמסטרונג והודה בפניה על שימוש בחומרים ממריצים משנת 1998, וכן העיד כי ראה את ארמסטרונג משתמש בחומרים ממריצים לעיתים קרובות.
ב-2011 התראיין המילטון בתוכנית התחקירים האמריקאית 60 דקות שם סיפר על שימוש בסמים לכל אורך הקריירה שלו, ועל כך שהשימוש בחומרים ממריצים היה מקובל אצל כל רוכבי התקופה. הוא אמר בתוכנית גם שראה את ארמסטרונג מזריק EPO פעמים רבות. הוא גם הודה בתוכנית בשימוש בחומרים ממריצים באולימפיאדת אתונה, בה זכה במדליית הזהב, ואמר כי הוא מוותר על המדליה.
ב 10 באוגוסט 2012 שלל הוועד האולימפי הבינלאומי באופן רשמי את מדליית הזהב מאולימפיאדת אתונה.
בספטמבר 2012 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי ובו הוא מגולל את מסכת השימוש בחומרים ממריצים מאחורי הקלעים של תחרויות האופניים.
בשנת 2008 נפרד המילטון מאשתו לאחר תשע שנות נישואים.
איסי רוזן-צבי
גרמנים-בלטים
גרמנים-בלטים (בגרמנית: Deutsch-Balten ,Deutschbalten) הם גרמנים אתניים אשר התיישבו באסטוניה ובלטביה וצאצאיהם; דיברו גרמנית והיו קשורים לתרבות הגרמנית. גרמנים-בלטים שלטו בתרבות, בדת ובחינוך של אסטוניה ולטביה עד שלהי המאה ה-19. אחרי כיבושן של אסטוניה ולטביה על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-18 תרמו גרמנים-בלטים רבות לקידום המדע והתרבות של רוסיה. בני העדה התגייסו לצבא רוסיה ואחדים מהם הגיעו לדרג הפיקודי הבכיר.
הגרמנים הבלטים נאלצו לעזוב את אסטוניה ואת לטביה ולהגר לגרמניה לפני כניסת הצבא האדום למדינות הבלטיות בשנת 1939, וזאת על-פי הפרוטוקולים החסויים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, אשר נחתם בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות ערב מלחמת העולם השנייה. במסגרת זו עזבו לגרמניה כ-80,000 גרמנים-בלטים. יתרת האוכלוסייה האתנית הגרמנית גורשה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
קונלי
רצח יעקב צוואנגר
פויז
ישי רוזן-צבי
ישי רוזן-צבי (נולד ב-18 בנובמבר 1971) הוא פרופסור מן המניין בחוג לתרבות עברית באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במכון שלום הרטמן בירושלים. נודע גם בהיותו בוגר ישיבת הסדר שסירב לשרת בשטחים.
ביוגרפיה.
ישי רוזן-צבי נולד בתל אביב. הוא בנו של פרופסור אריאל רוזן-צבי, שהיה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. למד בישיבת הר עציון באלון שבות. ב-1997 השלים תואר ראשון בפילוסופיה כללית וספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1999 החל ללמוד במסלול הישיר לדוקטורט במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2002–2003 לימד תלמוד באוניברסיטאות UCLA וברקלי בקליפורניה. ב-2004 סיים את הדוקטורט. נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "טקס הסוטה בספרות התנאית: עיונים טקסטואליים ותאורטיים", בהנחיית פרופ' עדי אופיר ופרופ' משה הלברטל.
ב-2008 יצא לאור ספרו, המבוסס על עבודת הדוקטור שלו: "הטקס שלא היה - מקדש, מדרש ומגדר במסכת סוטה" בהוצאת מאגנס.
מונה לראש המגמה לתלמוד וספרות העת העתיקה באוניברסיטת תל אביב, ובדצמבר 2010 קודם לדרגת פרופסור חבר. בחודש נובמבר 2012 נבחר לחבר האקדמיה הצעירה למדעים.
תחומי העניין של רוזן-צבי הם מגדר ומיניות בתרבות התלמודית, עיצובו ותפקודו של המקדש בשלהי העת העתיקה וכן הרמנויטיקה מדרשית. במחקריו הוא משלב בין עיסוק טקסטואלי פרטני בספרות חז"ל ובין שימוש בכלים ביקורתיים והרמנויטיים, כגון חקר תרבות ולימודי מגדר וטקסים.
בשנת 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, עורר רוזן-צבי הדים עקב סרבנותו לשרת ביהודה ושומרון, במסגרת שירות המילואים. הוא נענש ב­-31 ימי מאסר בכלא. הוא היה חייל המילואים הדתי הראשון שנשלח למאסר מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה. במכתב ששלח רוזן-­צבי לחבריו בישיבה הסביר מה גרם לו לנקוט צעד זה: "הייתי, לבושתי, בג'נין לפני שנתיים, והעוולות הן שקופות. לא הגדולות, לא מוות של תינוקות, העוולות שמתרחשות כל רגע בעצם הנוכחות הדורסנית, בכל גג של בית ש'הופקע' לצורכי ביטחון, אנשים שכל חייהם 'הופקעו' על ידי הצבא, נטולי כל זכויות, נעדרי אזרחות, אבל הכי גרוע הוא המחסום. מחזיקים אלפי אנשים בצינוק, מונעים עבודה, מרעיבים, מבודדים, מנטרלים כל אפשרות של חיים נורמליים". בישיבה עוררו הדברים זעם רב. ראשי הישיבה, הרב יהודה עמיטל והרב אהרון ליכטנשטיין, שהתנגדו שניהם לסרבנות באופן עקרוני, הצהירו לאחר משפטו הצבאי, כי תלמיד שיסרב לשרת בשטחים לא יתקבל ללימודים בישיבה.
בשנת ה'תשס"ב (2002) הדליק משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול", והכריז: "אני ישי רוזן-צבי מבקש להדליק את המשואה, בשעה זו של ליקוי מאורות גדול, בשמם של כל אנשי המילואים שמצאו את העוז בלבם לסרב ליטול חלק במעשים האיומים והנוראים המבוצעים בשטחים. שהוציאו עצמם מן הכלל, כיוון שהכלל נותן ידו יום יום - במעשה או בשתיקה - לפשעים חמורים".
בשנת 2018 יצא לאור ספרו, שאותו חיבר עם פרופ' עדי אופיר, "Goy: Israel's Others and the Birth of the Gentile", בהוצאת Oxford University Press.
בשנת 2021 יצא הספר בעברית: מגוי קדוש לגוי של שבת.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו, "בין משנה למדרש - קריאה בספרות התנאית", בהוצאת למדא של האוניברסיטה הפתוחה.
ישי רוזן-צבי גרוש ואב לחמישה. מתגורר עם בת זוגו ד"ר יעל שטרנהל ברמת אביב ולהם שתי בנות משותפות. לרוזן-צבי ארבעה אחים, בהם פרופ' למשפטים איסי רוזן-צבי.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו.
על כתביו:
פסקל פרץ-רובין
פסקל פרץ-רובין (נולדה ב- 8 באוקטובר 1959) היא עיתונאית בתחום המזון ומחברת ספרי בישול.
ביוגרפיה.
פרץ-רובין, בוגרת הוראת התזונה והבישול במכללת דוד ילין בירושלים, עבדה מספר שנים כמורה לתזונה ולכלכלת בית בבתי ספר ובכפר הנוער בן שמן. היא חוקרת את מטבחי העדות השונים וחיברה מספר ספרים הבאים לשמר את המורשת של המטבחים האתניים.
עבודתה כללה תיעוד המתכונים המקוריים, תוך ניסיון לבדוק האם קיים קשר בין המטבחים הסמוכים למטבח עליו גדלה – המטבח התוניסאי. בהמשך דרכה, המשיכה וחקרה את המטבח העיראקי, הטריפוליטני, וחיברה ספר לקסיקון רחב ומעמיק המכיל מחקר מקיף אודות טעמים, מאכלים, מנהגים ומסורת המחברים את כ-35 עדות ישראל.
בכל שנות עבודתה הקפידה, מלבד העיסוק במאכלי העדות, לנסות להבין וללמוד את כל הסובב את האוכל דרך מנהגים, מסורת ותרבות. כל זאת תוך חקר ובחינה של שורשי המתכון ואופן הגשתו בכל מטבח ומטבח.
חיברה ארבעה ספרים על הבישול האתני של עדות ישראל, הכוללים מידע על מנהגים, מסורת והקשר בין העדות השונות תוך התאמתם לבישול היום יומי והעכשווי של ימינו. בשנים האחרונות הרחיבה את התמחותה לאפייה ביתית ולבישול מהיר ועכשווי למשפחה, וחיברה כחמישה ספרים בנושאים אלו.
בשנת 1992 שמשה כיועצת הקולינרית וכמרכזת הסדנאות והדיונים בכינוס הבינלאומי למטבח היהודי שהתקיים בירושלים.
בשנת 1994 הפיקה והגישה תוכנית בישול לטלוויזיה בכבלים (גוונים) בשם "טעימה נעימה עם פסקל". התוכנית שודרה במשך שנתיים באזור ראשון לציון והסביבה.
בשנים 2005-2004 חיברה את הפרקים העוסקים במטבח בספרים "מרוקו" ו"תוניסיה", בסדרה של מכון בן צבי "קהילות ישראל במזרח במאות התשע עשרה והעשרים", בעריכת ד"ר חיים סעדון.
בשנת 2005 חנכה הוצאת ספרים עצמית בשם "פסקל ברגש" בה היא מוציאה את ספריה החדשים.
מייעצת למפעלי מזון בפיתוח מוצרים חדשים ומרצה במסגרות ציבוריות כמו בתי ספר וחוגים פרטיים. כמו כן מעבירה סדנאות בישול ואוכל בבתי ספר לבישול.