משנות ה-50 של המאה ה-17 החל "השלב הקלאסי", תוך שמירה על איכות האווירה, אך עם קומפוזיציות אקספרסיביות יותר וניגודים חזקים יותר של אור וצבע. קומפוזיציות מעוגנות לרוב על ידי "עץ הרואי" יחיד, טחנת רוח או מגדל, או ספינה ביצירות ימיות. האמן המוביל היה יקוב ואן רויסדאל (1628–1682), שהפיק כמות רבה ומגוונת של יצירות, תוך שימוש בכל נושא הולנדי טיפוסי למעט הנוף האיטלקי. במקום זאת הוא ייצר נופים "נורדיים" של יערות אורנים הרריים כהים ודרמטיים עם סלעים ומפלי מים שוצפים.
תלמידו היה מיינדרט הובמה (1638–1709), הידוע בעיקר בזכות השדרה הלא טיפוסית שלו במילהרהניס (1689, לונדון), שינוי נושא סצינות המים הרגילות שלו והכבישים דרך היער. שני אמנים נוספים עם סגנונות אישיים יותר, שעבודתם הטובה ביותר כללה תמונות גדולות (עד מטר ומעלה לרוחב) היו אלברט קואיף (1620–1691) ופיליפס קונינק (1619–1688). קאופ צייר בסגנון אור איטלקי מוזהב והשתמש בו בסצנות ערב עם קבוצת דמויות בחזית התמונה, ומאחוריהן נהר ונוף רחב. מיטב היצירות של קונינק הן נופים פנורמיים, כמו גבעה, מעל אדמות חקלאיות שטוחות ורחבות, עם שמיים ענקיים.
סוג של נוף שונה, היה הנוף האיטלקי הרומנטי, בדרך כלל הגדרות הרריות יותר עם אור זהוב, ולפעמים נופי הים התיכון עם ציורי חורבות ובעלי חיים. לא כל האמנים שהתמחו בכך ביקרו באיטליה. יאן בוט (נפטר ב-1652), שהה ברומא ועבד עם קלוד לוריין, היה אומן מוביל בתחום זה, שהשפיע על עבודתם של ציירי נופים רבים עם נופים הולנדיים, כמו אלברט קואיף. נופי איטליה היו פופולריים בהדפסים, וציורים רבים יותר של בארכם הועתקו בתחריטים במהלך התקופה עצמה מאשר של כל אמן אחר.
נופים עם בעלי חיים בקדמת התמונה היו סוג משנה מובהק, בעיקר בשנים 1625–1654 כגון פיליפס וויירמן שצייר סוסים ורוכבים במסגרות שונות. הפרה הייתה סמל לשגשוג עבור ההולנדים, שנעלמה מהאמנות שלהם, ומלבד הסוס, החיה הנפוצה ביותר. עזים שימשו לציון איטליה.
האדריכלות ריתקה גם את ההולנדים - הכנסיות בפרט. בתחילת התקופה המסורת העיקרית הייתה של ציור ארמונות מפוארים ותצפיות עירוניות על ארכיטקטורה. ריאליזם בולט יותר התחיל להופיע והחיצוניות של מבנים בפועל שוחזרו, אם כי לא תמיד בנאמנות. במהלך המאה גברה ההבנה של הצגת הפרספקטיבה הנכונה ויושמה בהתלהבות. כמה אמנים התמחו בציורי פנים כנסייתיים.
פיטר סנראדאם, צייר נופים חסרי-אדם של כנסיות עירוניות גותיות שהיו כהות. הדגש שלו היה על אור וגאומטריה עם מעט תיאור של מרקמי שטח, מוצג על ידי השוואה בין יצירותיו לאלה של עמנואל דה וייט, שצייר בהם אנשים, רצפות לא אחידות, ניגודי אור ואי סדר של ריהוט כנסייתי שאפיין כנסיות קלוויניסטיות, שבדרך כלל התעלם מהן פיטר סאנרדם. ג'רארד הוקג'סט, ואחריו ואן וייט והנדריק ואן ויליט, השלימו את המראה המסורתי לאורך הציר המרכזי של הכנסייה בתצוגות אלכסוניות שהוסיפו דרמה ועניין.
חריט ברקהייד התמחה בתצפיות מאוכלסות בקלילות של רחובות העיר, הכיכרות ומבני הציבור הגדולים; יאן ואן דר היידן העדיף סצינות אינטימיות יותר של רחובות אמסטרדם השקטים יותר, לעיתים קרובות עם עצים ותעלות. אלה היו השתקפות אמיתית, אך הוא לא היסס להתאים אותן לצרכיו.
ציור ימי.
הרפובליקה ההולנדית הסתמכה על מסחר בים והגיעה לעושר יוצא הדופן. היא נקלעה למלחמות ימיות עם בריטניה ומדינות אחרות במהלך התקופה, והייתה חצויה בנהרות ותעלות. לכן אין זה מפתיע שז'אנר הציור הימי היה פופולרי ביותר, והשיג גבהים חדשים במהלך התקופה על ידי אמנים הולנדים. כמו בנופים, המעבר מהנוף המוגבה המלאכותי האופייני לציור הימי הקודם היה צעד מכריע בהתפתחות הציור הימי. תמונות של קרבות ים סיפרו את סיפור חיל הים ההולנדי בשיא תפארתו, אם כי בדרך כלל מדובר בסצינות השלוות יותר והמוערכות ביותר. האוניות מתוארות בדרך כלל שנמצאות בים, וציורי נמלים הן סצינות חסרות באופן מפתיע.
תמונות רבות כללו שטחים עם נוף לחוף הים או לנמל, או נוף לרוחב שפך נהר. אמנים אחרים התמחו בסצינות של נהרות, החל מתמונותיו הקטנות של סלומון ואן רויסדאל עם סירות קטנות וגדות עם קנים ועד נופי איטליה הגדולים של אלברט קאופ, שם בדרך כלל שוקעת השמש מעל נהר רחב. הז'אנר משתלב באופן טבעי בציורי הנוף, ופיתוח ציור השמיים משותף לשני נושאים אלה. אמני נוף רבים ציירו גם סצינות חוף ונהר. אמנים כללו יאן פורסליס, יאן ואן דה קאפלה, הנדריק דובלס, אברהם סטורק. וילם ואן דה ולדה הזקן ובנו היו המאסטרים המובילים במשך עשרות שנים לאחר מכן בציורים אלה. הם עזבו ללונדון בשנת 1672 והותירו את הנושא לצייר ודולף בקהאוזן יליד גרמניה, שהפך לאמן המוביל בהולנד.
טבע דומם.
ציור הדומם היה הזדמנות חשובה להפגין מיומנות בציור מרקמים ומשטחים בפרטי פרטים ובהשפעות אור מציאותיות. אוכל מכל הסוגים מונח על השולחן, סכו"ם מכסף, תבניות מורכבות וקפלים עדינים בבדי שולחן ופרחים. כולם היו אתגר לצייר.
כמעט לכל ציור דומם היה מסר מוסרי, בדרך כלל נוגע לסופיות החיים ומהותם, כמו סמל ברור כגולגולת, או פחות ברור מאליו כמו חצי לימון (כמו בחיים, "מתוק" במראה אך מריר בטעם). פרחים נובלים ואוכל מתכלה, וכסף אינו מועיל לנפש. אף על פי כן, כוחו של מסר זה נראה פחות עוצמתי בחלקים המאוחרים יותר במחצית השנייה של המאה.
בתחילה החפצים המוצגים היו כמעט תמיד ארציים. עם זאת, מאמצע המאה המגמה של "טבע דומם ראוותני", אשר הדגישה חפצים יקרים ואקזוטיים, פותחה בתור תת-הז'אנר בשנות ה-40 של המאה ה-17 באנטוורפן על ידי אמנים פלמים כגון פרנס סניידרס ואדריאן ואן אוטרכט. לשלבים הריאליסטיים, הטונאליים והקלאסיים המוקדמים של ציור נוף היו מקבילים בציור טבע דומם. וילם קלזון הדה (1595 - 1680) וילם קלף (1619–1693) הובילו את השינוי, ואילו פיטר קלז (נולד ב־1660) העדיף לצייר "ארוחות בוקר", פשוטות יותר.
אצל כל הציירים האלה, הצבעים לעיתים היו דהויים, כאשר הגוונים החומים היו השולטים, בעיקר מאמצע המאה. הדבר פחות נכון ביחס ליצירותיו של יאן דייווידז דה האם (1606–1684), דמות חשובה שבילה חלק ניכר מהקריירה שלו בבסיס הגבול באנטוורפן. התמונות שלו השתרעו לצדדים כדי ליצור תמונות מלבניות רחבות, לא שגרתיות בצפון הולנד. פעמים, ציירי טבע דומם היו ממשיכים בשושולות משפחתיות, היינו את התמחות הוריהם בנושא.
ציורי פרחים יצרו תת-קבוצה עם מומחים משלה, והיו לעיתים המומחיות של כמה נשים אומניות כגון מריה ואן אוסטרוויק. ההולנדים הובילו בעולם גם ברישומים מדעיים בוטניים ואחרים, הדפסים ואיורי ספרים. למרות הריאליזם האינטנסיבי של פרחים בודדים, הציורים הסתמכו על מחקרים פרטניים או אפילו על מאיירי ספרים, הפריחות בעונות השונות, נכללו באופן שגרתי באותו הרכב, ואותם פרחים מופיעים שוב ביצירות אחרות. זרי פרחים באגרטלים לא היו נפוצים בבתים באותה תקופה.
את המסורת ההולנדית החל אמברוסיוס בוסצ'רט (1573–1621), צייר פרחים יליד פלמי, שהתיישב בצפון בראשית התקופה, והקים שושלת. גיסו בלתאסאר ואן דר אסט (נפטר בשנת 1657) התמחה בציור הדוממים. העבודות המוקדמות הללו היו באופן יחסי בהירות, כשזרי הפרחים מסודרים בצורה פשוטה יחסית. מאז אמצע המאה - העיבודים, שניתן לכנותם בארוקים, בדרך כלל צוירו על רקע כהה, הפכו לפופולריים יותר, הם נראים בעבודותיו של וילם ואן אלסט (1627–1683). ציירים מליידן, האג ואמסטרדם הצטיינו במיוחד בז'אנר.
ארצות זרות.
עבור אמנים הולנדים, הספר Schilderboeck של קרל ואן מנדר נועד לא רק כרשימות ביוגרפיות, אלא גם כמקור עצות לאמנים צעירים. הספר הפך במהרה ליצירה סטנדרטית קלאסית עבור דורות של אמנים הולנדים ופלמיים צעירים במאה ה-17. הספר ייעץ לאמנים לנסוע ולראות את פירנצה ורומא, ואחרי 1604 רבים עשו זאת. עם זאת, ניתן להבחין בכך שהאומנים ההולנדים החשובים ביותר בכל התחומים, כמו רמברנדט, ורמיר, הלס, שטיין, ג'ייקוב ואן רויסדאל ואחרים, לא נסעו לשם.
הרבה ציירים הולנדים (ופלמיים) עבדו בארצות אחרות או ייצאו את עבודתם. השימוש בדפוס הגדיל גם את שוק היצוא, בו נודע רמברנדט ברחבי אירופה. הציור האנגלי הסתמך מאוד על ציירים הולנדים, כאשר סר פיטר לילי ואחריו סר גודפרי קנלר, פיתחו את סגנון הדיוקן האנגלי שהביא אנתוני ואן דייק הפלמי לפני מלחמת האזרחים האנגלית. הציירים הימיים דר ולדה, האב ובנו, היו בין כמה אמנים שעזבו את הולנד בעת הפלישה הצרפתית של 1672, אשר הביאה לקריסה בשוק האמנות. הם עברו ללונדון, והיו ההתחלה של ציור נוף אנגלי.
אף על פי שהשליטה ההולנדית באזור ייצור הסוכר בצפון מזרח ברזיל ההולנדית התבררה קצרה (1630–1654), המושל יוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן הזמין אמנים הולנדים לצייר סצנות בעלות ערך בהצגת הנוף והעמים של האזור. שני הידועים ביותר היו פרנס פוסט, צייר נוף ואמן טבע דומם, אלברט אקהאוט, שהפיק ציורים אתנוגרפיים של אוכלוסיית ברזיל. אלה הוצגו במקור באולם הגדול של ארמון וריבורג ברסיפה. באמסטרדם היה שוק לציורים כאלה, ופוסט המשיך לייצר סצינות ברזילאיות במשך שנים לאחר שובו להולנד. הודו המזרחית ההולנדית (אינדונזיה) כוסתה הרבה פחות טובה מבחינה אמנותית.
בהמשך.
ההצלחה של הציור ההולנדי במאה ה-17 גברה על עבודתם של הדורות הבאים, ואף צייר הולנדי של המאה ה-18 - וגם לא ציירים של המאה ה-19 לפני ואן גוך - ידועים מחוץ להולנד. כבר בסוף התקופה אמנים התלוננו כי הקונים התעניינו יותר במתים מאשר אמנים חיים.