בני הזוג מרים ויעקב גואטה שהתגוררו בקומה השלישית, שמעו את היריות מדירתה של משפחת שטרן שבקומה הראשונה. מרים ויעקב ירדו בריצה במדרגות, ובמקום להימלט אל מחוץ לבניין, פנו להיכנס לדירת משפחת שטרן. מרים נורתה ונהרגה מיד, ובן-זוגה נפגע ומת מפצעיו. בשניות שבהן נורו בני הזוג, ניצלו ילדי משפחת שטרן האחרים את ההזדמנות, קפצו מהחלון וניצלו.
בני משפחת ביטון, שהתגוררו בקומה הרביעית בבניין השני, ניסו למלט את ילדיהם דרך המרפסת לקומה שמתחתם. הילדים וכן אב המשפחה נורו בידי שניים מהמחבלים, ששהו עדיין בקומה השלישית.
יוסף שטרית שהה במקום עבודתו בעת שאשתו פאני וארבעת ילדיהם היו בביתם. הבת איריס שטרית, בת 9, ראתה את אחד המחבלים נכנס לדירה ונמלטה לחדרה, תוך שהיא אוספת את אחיה הקטן מוטי. אולם אחיה שנבהל מהיריות חמק מידיה, יצא מהחדר ונורה למוות. איריס הייתה הניצולה היחידה מבני המשפחה ששהו בדירה.
לזירת הפיגוע הגיע תחילה סיור של המשטרה, שני שוטרים בני העיר: לזר כהן ואלי עייש שגם נפצעו באירוע, ולאחר מכן כוח של משמר הגבול ויחידה של בני מיעוטים. סיור המשטרה נתקל באש מצד המחבלים. שוטרי משמר הגבול סברו שהמחבלים נמצאים בבית הספר, וניסו להתקרב אליו בחיפוי רימוני עשן. המחבלים, שנמצאו כבר בבניין המגורים הראשון אליו חדרו, פתחו לעברם באש ופגעו במספר שוטרים. בחסות חילופי האש עברו המחבלים אל בניין המגורים השני.
על כוחות צה"ל באירוע פיקד מפקד מחוז מירון בגבול לבנון מהר דב מערבה, אל"ם דוד כהן. בשעה 08:15 הגיעה למקום יחידת חיל רגלים במילואים של צה"ל. יחידה זו צרה על הבניין שבו נמצאו המחבלים וניהלה עמם חילופי אש. במהלך הקרב נהרגו שניים מחיילי צה"ל. המחבלים התבצרו בדירה בקומה העליונה של הבניין והתעלמו מקריאות שהופנו אליהם להיכנע. במהלך חילופי האש התפוצץ תרמיל חומר נפץ שנשאו המחבלים – כנראה מפגיעת כדור – ועקב כך נהרגו כולם.
תוצאות הפיגוע.
שתי משפחות של אזרחים איבדו באותו יום שניים מבניהן, שתי משפחות איבדו שלושה, ובמשפחת שיטרית נרצחו האם ושלושה מארבעת ילדיה.
בסך הכל נרצחו בפיגוע שמונה ילדים. בין הפצועים בפיגוע היו חמישה אזרחים, שבעה שוטרים ושלושה חיילים.
ארגונו של אחמד ג'יבריל, החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית נטל את האחריות לפיגוע.
הפיגוע התרחש בעיצומם של מלחמת ההתשה ברמת הגולן שלאחר מלחמת יום הכיפורים ושל המשבר הפוליטי שפרץ בישראל בעקבותיה. לטענת הפרשנים זאב שיף ואיתן הבר היה זה פיגוע הטרור הראשון שבו לא ניסו המחבלים לתפוס בני ערובה לצורכי מיקוח, אלא רק להרוג שם את כל מי שייתקלו בו, ושיטת פעולה זו באה לישראל בהפתעה. לפי טענה אחרת היה בדעת המחבלים להתבצר בבניין אליו חדרו ולנהל פיגוע מיקוח, אך לא כך קרה לבסוף (כיוון שלא היה איש בדירה בה בחרו להתבצר).
למחרת הפיגוע ובעקבותיו פשט צה"ל על שישה כפרים בדרום לבנון, ובהם הכפר שממנו יצאו המחבלים.
אילנה קראוזמן בן-עמוס
אילנה קראוזמן בן-עמוס (נולדה ב- 1949) היא פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עוסקת בהיסטוריה חברתית ותרבותית של אנגליה בעת החדשה המוקדמת.
את התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה. את עבודת הדוקטורט שלה כתבה באוניברסיטת סטנפורד. תחומי התעניינותה כוללים משפחה וחברה, קהילה ורשתות חברתיות, עוני ורווחה, חילופי מתנות, יחסים בינאישיים והיסטוריה של הרגשות.
הלי זמורה
הלי זמורה הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פעילותו.
זמורה למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1989-1986) וסיים בהצטיינות. את הדוקטורט עשה באוניברסיטת קיימברידג' (1994-1990) בהנחייתו של בוב סקריבנר. נושא הדיסרטציה היה מאבקים אלימים באצולה הגרמנית במאות ה-15 וה-16. בשנת 1994 נבחר זמורה לעמית מחקר לשלוש שנים בקולג' סנט קת'רינ'ס, בקיימברידג'. בשנת 1997 זכה במלגת אלון והצטרף לאוניברסיטת בן-גוריון כמרצה. בשנת 1997 זכה גם במלגת פוסט-דוקטורט לחקר ההיסטוריה האירופית מטעם יד הנדיב (1999-1997). בשנת הלימודים 2005–2006 היה עמית מחקר בקולג' סנט ג'ונס, בקיימברידג', ומאז הוא חבר בקולג'.
תחומי מחקרו.
תחומי המחקר של זמורה כוללים את גרמניה בעת החדשה המוקדמת, התפתחות המדינה באירופה, האצולה האירופית, וניקולו מקיאוולי.
אביגדור עמיאל
נגישות לכל
אישה לאישה
פותחן
פותחן הוא מכשיר המסייע בפתיחה של אריזות, בעיקר אריזות מזון. מרבית הפותחנים מסייעים או בהסרת מכסים מבקבוקים וצנצנות (פותחן בקבוקים) או ביצירת פתחים בקופסאות מתכת (פותחן קופסאות).
פותחני בקבוקים.
פותחנים אלה הם, כמעט כולם, מכשירים קלים ונישאים לשימוש רב פעמי. סוגי פותחני בקבוקים:
פותחני קופסאות.
פותחנים אלה מגוונים יותר מפותחני הבקבוקים מבחינות רבות. חלק מהפותחנים האלה מיועדים לשימוש חד פעמי וחלק לשימוש רב פעמי. חלק קלים ונישאים וחלק כבדים ומקובעים לקיר או לשולחן העבודה.
פותחן בקבוקים
פותחן קופסאות
יצחק ד'ארבלה
יצחק (גרגורי) דַ'ארְבֶּלֶה (אמציסלבסקי) (1847– 24 ביוני 1911) היה רופא, איש העלייה הראשונה, שבעשור האחרון של המאה ה-19 שימש מנהל בית החולים רוטשילד בירושלים. מלבד עיסוקו הרפואי חקר את תולדות יהדות ספרד ולשונהּ, ושימש היושב-ראש הראשון של חברת שפה ברורה, שממנה קם ועד הלשון העברית.
קורות חייו.
יצחק דַ'ארְבֶּלֶה נולד בפולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשם יצחק אמציסלבסקי ליעקב ולציפה לאה (הלן) לבית וורשבסקי, משפחה חרדית מחסידות חב"ד, שהעניקה לילדיה חינוך תורני והשכלה כללית.
למד בחדר וסיים גימנסיה רוסית. בשנת 1864 התקבל לאיגוד הסוחרים בפולאטבה.
בספטמבר 1865 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת פטרבורג, שם למד עד סוף שנת 1870.
סיים תואר דוקטור לרפואה בסורבון שבפריז.
שימש כקצין רפואה בצבא הצאר. השתתף ב בחזית דוברוג'ה תחת פיקודו של גנרל צימרמן. עזב את הצבא הרוסי ועבר לשווייץ, שם טיפל בחולי שחפת.
בעיירת הקייט מונטרה טיפל באציל רוסי בשם פיודור לוקיאנוב, שסבל משחפת.
אמציסלבסקי נישא לבתו, סופיה לוקיאנובה (נוצרייה אורתודוקסית;1855-1883), חרף התנגדות הוריו, באלכסנדריה שבמצרים. לשניים נולדו בן, ניקולאי (1881) ובת, רחל (1879–1953).
משם הזמין אותו הסולטאן ברגש אבן סעיד (Sultan Barghash of Zanzibar) מזנזיבר, לשמש כרופאו האישי.
הסולטאן הפקיד בידיו גם שליחויות דיפלומטיות חשובות בבירות אירופה. בעת שהותו בזנזיבר שינה את שם משפחתו מאמציסלבסקי לד'ארבלה, על שם אי קטן שהסולטאן העניק לו במתנה לאות הוקרה.
סופיה, רעייתו, יצאה לדרום אפריקה כדי לעבור טיפולים נגד שחפת, אולם נפטרה שם באוקטובר 1883 ממחלתה.
ד'ארבלה יצא מזנזיבר לדרבן בדרום אפריקה, הגיע לשם ביוני 1884 ונשאר שם, לכל הפחות, שלושה חודשים. שם היה בקשר עם הקהילה היהודית ושלח דיווחים לעיתון הג'ואיש כרוניקל בלונדון.
רופא בראשון לציון.
בשנת תרמ"ו (1886) ביקר בפריז, שם הציגו הרב של פריז בפני הברון רוטשילד. רוטשילד שכנע אותו לעזוב את זנזיבר ולעלות לארץ ישראל כדי לשמש רופא במושבה ראשון לציון. בסוף 1887 עלה לארץ והתיישב בראשון לציון. הוא שירת כרופא של ראשון לציון וסביבתה, וכאות הוקרה על מסירותו העניקו לו פקידי הברון רוטשילד חלקת שדה וכרם במושבה.
מנהל בית החולים רוטשילד בירושלים.
ד'ארבלה נישא בירושלים למאלויה (מלוינה; 1865-1950) ילידת ממלכת הונגריה, בתו של ד"ר יצחק שוורץ.
בשנת 1889, לאחר פטירת גיסו, ד"ר שוורץ, שהיה מנהל בית החולים רוטשילד, נתמנה ד'ארבלה תחתיו כמנהל בית החולים; אנשי ראשון לציון ניסו להניאו מכך, ואף פרסמו מודעה בעיתון "הצבי", אך ללא הועיל.
בירושלים נולדו לבני הזוג שלושה בנים, אדמונדו (1892–1985), פליצ'ה (1895–1974) ואלפרדו (1898–1977).
הוא שימש בתפקידו כעשר שנים, והקדיש את רוב זמנו לניהול בית החולים ולטיפול בחוליו. בתקופת שהותו בירושלים התפרסם ד"ר ד'ארבלה והיה איש חברה בעל מעמד. ביתו, שהיה בסמוך לבית החולים רוטשילד ברחוב הנביאים 54 (משמש משנת 2018 כמלון בוטיק "וילה בראון"), שימש מוקד לבילוי חברתי של החברה הגבוהה בעיר ושל דיפלומטים זרים. בני הזוג ד'ארבלה נהגו לערוך נשפים בביתם ופיזרו הון רב על חיי חברה נוצצים.
בשנת 1899 נאלץ ד"ר ד'ארבלה להתפטר מניהול בית החולים, בעקבות הלשנה של מנהל משק הבית של בית החולים. שנה אחת היה מחסור בעצים, וד'ארבלה ציווה לקחת קורות ששימשו את בית החולים ולהשתמש בהן להסקה. כמו כן, כשראה ד'ארבלה כי יריעות בד ששימשו את בית החולים התבלו, הגה רעיון להשתמש בהן לתפירת כלי לבן, כותנות, מכנסיים וטליתות-קטנות לחולים; הוא לא שם לב שעל הבד מוטבעים שני חותמים, של הנוצרים הפרסביטריאנים ושל בית החולים. כשנתגלע סכסוך בין ד"ר ד'ארבלה לבין מנהל משק הבית של בית החולים, החליט מנהל משק הבית לספר לבעלי בית החולים, משפחת רוטשילד, על מעשה המנהל. הוא שלח לפריז חבילה ובה בגדים שנתפרו מיריעות בית החולים, ועליהם חותם נוצרי וחותם בית החולים. בעקבות המעשה נאלץ ד'ארבלה להגיש את התפטרותו.
בעל אדמות.
בתקופת שהותו בארץ ישראל עסק ד'ארבלה ברכישת אדמות ברחבי הארץ. את ניהול אדמותיו בראשון לציון הפקיד בידי דודנו חיים יעקב קרישבסקי. יחד עם גיסו אלכסנדר אפטקמן (שהיה נשוי לאחותו רוזה) ואחיינו קרישבסקי היה ד'ארבלה בין גואלי אדמות סג'רה.
חוקר ואיש לשון.