לאחר מות ער, פנה יהודה אל בנו השני, אונן, וביקשו לייבם את אשת אחיו כפי שהיה מקובל, כדי שהבנים שתלד ייקראו על שם המת ויהוו לו זיכרון. אונן אכן נשא את תמר לאשה, אולם מאחר שלא היה מעוניין שילדיו ייקראו על שם אחיו ולא יתייחסו על שמו, בשעה שקיים יחסי אישות עם תמר הוא הוציא את זרעו באופן שתמר לא תוכל להרות ממנו: .
בדברי חז"ל הובאו שני פירושים כיצד עשה זאת. יש אומרים שהיה דש מבפנים וזורה מבחוץ, היינו שהיה בועל אותה כדרך כל הארץ, אך בשעה שיצא הזרע פרש ממנה והזרע היה נשחת ארצה: .
פירוש אחר המובא בדברי חז"ל הוא שהיה אונן בועל את תמר שלא כדרכה, וכך לא הביא להריונה:
בעקבות מעשה זה המית אלוהים גם את אונן, על השחתת הזרע ועל שנמנע מלהקים שם לאחיו:
יהודה, שראה ששני בניו כבר מתו בנישואיהם עם תמר, חשש פן ימות גם שלה כאחיו, ולכן הורה לתמר שתשב באלמנותה בבית אביה עד שיגדל שלה ויהיה כשיר לשאת אותה לאשה. וכך עשתה תמר: .
ייבום יזום של תמר.
משראתה תמר שיהודה מתמהמה מקיום הבטחתו להשיא את תמר לאח הנוסף - שלה, החליטה ליזום את מעשה הייבום בעצמה, אך לא עם שלה אלא עם יהודה, חמיה, שגם הוא נחשב ל'יבם' של בנו. באותה העת אשתו של יהודה, בת שוע, מתה, ויהודה נותר ללא אשה. על מנת להתנחם מהאבל, הלך יהודה עם חירה לתמנה כדי להשתתף בטקס גיזת הצאן השנתית, שהיה מאורע חגיגי בעבר. כאשר נודע הדבר לתמר, הסירה את בגדי אלמנותה, ולבשה בגדי קדשה מתוך כוונה לגרום לו לקיים עִמה יחסי אישות, ובכך למעשה לייבם אותה שלא מדעתו.
היא המתינה ליהודה בפרשת דרכים (צומת) הסמוכה לתמנה, כפי שהייתה, כנראה, דרכן של הקדשות באותה העת, ועטתה עליה צעיף כדי לכסות פניה, שלא יזהה אותה יהודה. כאשר הגיע יהודה לפרשת הדרכים, סבר שזו זונה הואיל וכך הייתה דרכן, לחשוף עצמן לעוברים ושבים בפרשת הדרכים כדי להרחיב את קהל היעד עד כמה שניתן. והואיל ופניה היו מכוסים, לא הכיר בה שהיא תמר. ויש מבארים שכיסוי הפנים הוא שהביא את יהודה לסבור שמדובר בזונה, שכך הייתה דרכן של הזונות, לכסות את פניהן. ויש אומרים שרגילים היו לסמן הזונות בחריכת מצחן באש, והיו מסתירות את החריכה בבגד, ולכן סבר יהודה שהיא זונה:
חז"ל מבארים שיהודה לא הכיר שזו תמר משום שהיא נהגה לכסות פניה מטעמי צניעות כאשר הייתה נשואה לבניו של יהודה, ולכן לא הכיר את מראה פניה ולא ידע שאשה זו שיושבת בפרשת הדרכים זו תמר: .
בראותו את הקדשה, נטה יהודה מהדרך המובילה לתמנה אל מקום מושבה, ואמר לה להכין עצמה למעשה האישות. תמר שאלה את יהודה מהו האתנן שיביא לה בתמורה לכך, ויהודה אמר שכאשר יגיע אל צאנו, ישלח אליה גדי עיזים. תמר דרשה ממנו שיתן לה בינתיים כעירבון (משכון) את טבעת חותמו, פתילו ומטהו. יהודה מסר לה את העירבון וקיים עִמה את יחסי האישות. כתוצאה מכך הרתה תמר מיהודה, שבה ולבשה את בגדי האלמנה אותם לבשה מאז מות אונן, והמתינה שיכירו הכל בהריונה.
בינתיים הגיע יהודה לתמנה אל צאנו, לקח גדי עזים ומסרו לחירה כדי שיתן אותו לקדשה באתננה, כפי שהבטיח לה, וכדי לקחת את העירבון בחזרה. אולם חירה לא מצא אותה בפרשת הדרכים, וכאשר שאל לאנשי העיר הסמוכה למקום בו מצאה, אם גרה ביניהם קדשה, השיבו בשלילה. כששב חירה אל יהודה עם המידע, אמר לו יהודה שיחדול מלחפשה וערבונו יישאר בידה. את הסיבה לכך תלו פרשנים בכך שלא רצה שמתוך החיפושים אחריה יתפרסם המעשה והכל יבוזו לו על ששכב עם קדשה, או על שנתן ערבונות יקרים כאלו על מעשה כזה:
חז"ל מזהים בבזיון שאירע ליהודה סביב מתן גדי העזים הנהגת מידה כנגד מידה שנהג עמו אלוהים על שהוא היה היוזם למכירת יוסף שבמהלכה ציערו בני יעקב את אביהם באמצעות הטבלת כתונת יוסף בדם גדי עזים, ובכך הונו אותו לחשוב שבנו מת: .
חשיפת המעשה ותגובת יהודה.
כעבור כשלושה חודשים, כשהחל ההריון להיות ניכר בבטנה של תמר, החלו הכל לרנן אחריה שזנתה בעת היותה שומרת יבם לשלה בנו של יהודה. כאשר נודע הדבר ליהודה, ציווה להוציאה להורג בשריפה, כפי שהיה מקובל באותה העת לנהוג באשה המזנה. על פי חז"ל עונש השריפה ניתן לה בשל היותה מזרעו של מלכי-צדק ששימש ככהן, ועל פי התורה ביתו של כהן המזנה דינה בשריפה: .
בעת שהוציאו את תמר אל שער העיר לבצע את גזר הדין, הוציאה את שלושת הערבונות ששמרה אצלה, ושלחה אותם אל יהודה באומרה: . גם במילים "הכר נא" מזהים חז"ל רמז למידה כנגד מידה שננקטה כלפי יהודה שכאמור היה המוביל למכירת יוסף שבמהלכה הובאה אל יעקב כתונת יוסף הטבולה בדם בתוספת אמירת: .
יהודה מיד זיהה את הערבונות, הצדיק את המעשה שעשתה תמר, והבין שעשתה זאת על שהוא לא נתן לשלה לשאת אותה לאשה: . יש אומרים שבהוספת המילה 'ממני' הצהיר יהודה על כך שהריונה הוא ממנו. וחז"ל דרשו שהמילה 'ממני' כאילו נאמרה על ידי בת קול שאישרה שמאורע זה נעשה בהכוונה שמיימית כדי שזיווג זה ייצאו בעתיד מלכי ישראל: .
חז"ל משבחים את מעשה הגבורה של תמר, שלא רצתה לבייש את יהודה ברבים, ולכן לא אמרה בפירוש שמיהודה היא הרתה, אלא מסרה את הדבר לידיו: .
חז"ל משבחים גם את מעשה הגבורה של יהודה, שעל אף הבושה הגדולה בהודאה בטעות בפסק בדין ובקשירתו להריונה של תמר, והקושי של אדם בעל מעמד להודות בשגיאות, דבר שיכול היה להיחסך ממנו אם רק היה מכחיש את הקשר שלו לערבונות, אף על פי כן התגבר על יצרו והודה בצדקת דבריה:
לאחר מכן נמנע יהודה מלהמשיך לחיות עִמה חיי אישות: , או כי כבר התקיים הייבום והקמת שם המת בהריון זה, או כי הואיל וראשית חיי האישות שלו עִמה היו בדרך ביזיון שאינה ראויה לאדם חשוב, סבר שאין זה מן הראוי שימשיך לנהוג בה כאשתו. ויש אומרים שלא רצה להמשיך לחיות עִמה חיי אישות כי סבר שתמר היא אישה קטלנית.
אמנם בתלמוד הבבלי מובאת דעה הסוברת שכוונת הפסוק היא שלא פסק מ'לדעתה', כלומר לא נמנע מלחיות עִמה חיי אישות לאחר מכן: .
לידת התאומים.
כעבור כמה חודשים, כאשר כרעה תמר ללדת בהגיע עת הלידה, התברר שבבטנה תאומים. בתחילה הוציא אחד העוברים את ידו, והמיילדת, שסברה שהוא עומד לצאת מן הרחם, סימנה אותו כבן הבכור בקשירת חוט שני סביב ידו. אולם העובר השיב ידו אל הרחם, ודווקא אחיו פרץ ויצא מלפניו, לקול קריאת המיילדת: , והוא היה לבכור.
בעקבות מאורע זה קרא יהודה לבכור פרץ, ולאחיו, זה שעל ידו נקשר חוט השני שהוא צבע הזורח - זרח:
חצי נזק
לא לנשום
לא לנשום (באנגלית: Don't Breathe) הוא סרט אימה ופשע עצמאי אמריקאי משנת 2016, המשתייך לתת-סוגה קולנועית של סרטי פלישה לבית. את הסרט ביים פֶדֶה אלוורס שגם הפיק יחד עם סם ריימי ורוברט טאפרט, וכתב את התסריט יחד עם רודו סָיָאגֶס. בתפקידים הראשיים משחקים ג'יין לוי וסטיבן לאנג, ובתפקידי משנה – דילן מינט ודניאל זובאטו.
הסרט נחשב לאחד מסרטי האימה המצליחים ביותר לשנת 2016, זכה לשבחים רבים מצד מבקרי הקולנוע, והכניס יותר מ-157 מיליון דולר, נתון שנחשב להצלחה מסחררת נוכח תקציב הפקה נמוך של 9.9 מיליון.
ב-28 ביוני 2017 זכה "לא לנשום" בפרס סאטורן לסרט האימה הטוב ביותר.
עלילה.
שלושה עבריינים צעירים תושבי דטרויט, רוקסן/"רוקי" (ג'יין לוי), אלכס (דילן מינט) ומאני (דניאל זובאטו), עוסקים בשוד בתי תושבים עשירים ומוכרים את שללם לסוחר ברכוש גנוב בשם ראול (כריסטיאן זאגיה). רוקי מתגוררת עם אמה הגרושה ג'ינג'ר (קטיה בוקור), מובטלת כרונית ושתיינית, ועם אחותה הקטנה דידי (אמה ברקוביצ'י). היא כמהה לעזוב את דטרויט ולהתחיל חיים חדשים בקליפורניה, כאשר יהיה בידיה הסכום הנחוץ לכך. אביו של אלכס עובד כשומר בחברה המאבטחת בתי מגורים, וכך משיג אלכס מפתחות לבתים. לאור היכרותו של אלכס עם החוק הפלילי, יש להם שלושה קווים אדומים: הם לא גונבים כסף מזומן, ערך השלל לא עולה על 10,000 דולר, והם לא נושאים איתם נשק חם שנותן לדיירי בתים עילה חוקית לירות בהם (מאני מכנה אותו בלגלוג "השופטת ג'ודי", "כבוד השופט" ו"דקסטר"). מאני הוא בן-זוגה של רוקי, עבריין חסר עכבות המתכוון לעזוב איתה לקליפורניה.
מאני מביא לשני שותפיו מידע שקיבל מראול על קורבן מיועד: קשיש עיוור בשם נורמן נוֹרְדְסְטְרוֹם (סטיבן לאנג) המתגורר בגפו בבית ברחוב בּוּאֶנָה וִיסְטָה 1837, ברובע מגורים נטוש בדטרויט. האיש התעוור כאשר נפצע כחייל בעיראק בזמן מלחמת המפרץ. בתו היחידה נהרגה כאשר נדרסה על ידי נהגת צעירה, בת להורים אמידים. הצעירה לא הורשעה בדין, והוריה שילמו לקשיש העיוור 300 אלף דולר מזומנים במסגרת הסדר ביניהם. אלכס מתנגד לרעיון של שוד כסף מזומן, מחשש שחקירת משטרה תוביל לאביו, ומסרב להשיג את מפתח ביתו של האיש. לעומתו, רוקי מתלהבת מהרעיון מכיוון שהסכום הנכבד יאפשר להם לחדול ממעשי שוד, אך אלכס עומד בסירובו. בערב רוקי שולחת לו מסרון בבקשה שיחזור בו, הוא מאמת את המידע בגוגל ומשתכנע. השלושה מקיימים תצפית על ביתו של הקשיש, רואים אותו נעזר במקל נחייה ומלווה בכלב רוטוויילר, ואף על פי שלבם של רוקי ואלכס נכמר, מאני מחליט לבצע את השוד באותו לילה.