גדל בבית ציוני-חילוני, שפת אמו הייתה גרמנית. סבו מצד אמו לימד אותו עברית (בהברה אשכנזית) מגיל חמש. בילדותו למד בבית ספר פרטי, שם למד צרפתית, גרמנית ולטינית, בבית למד עם מורים פרטיים. למד בתיכון רומני. ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה עירו לשליטת ברית המועצות, ואז למד בגימנסיה סובייטית רוסית, אוקראינית ויידיש. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 עברה העיר לשליטה נאצית, ויעבץ, כיהודי, נפל קורבן לחוקים הנאציים נגד יהודים ונכלא בגטו. לאחר פטירת אמו בגטו נשלח ברכבת לטרנסניסטריה, אולם קפץ מן הרכבת והצליח לשוב לבית הוריו. בעזרת כספים שהוסתרו על ידי אמו הצליח, יחד עם עוד שמונה עשר פליטים יהודים, לברוח מרומניה בדרך הים, תוך מתן שוחד לפקידים רומנים. הם נחתו בחופי טורקיה, שהתכוונה להעבירם חזרה לרומניה, אולם בעקבות שביתת רעב של הפליטים הם הועברו לרשות הבריטים, ששלחו אותם לקפריסין. יעבץ הצליח להגיע לארץ ישראל בעזרת חיילים ארצישראלים ששירתו בצבא הבריטי ושהו בקפריסין, בהם אורי יפה ומיכאל אבן-ארי (לימים פרופסור באוניברסיטה העברית). לאחר מלחמת העצמאות שינה את שם משפחתו מ"צוקר" ל"יעבץ" – שם משפחתם של סבו וסבתו מצד אמו, שנרצחו בשואה.
עם עלייתו לארץ ישראל התגייס לפלוגה ג' של הפלמ"ח באשדות יעקב, שמפקדה היה אורי יפה. בשנת 1945 החל ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה, סוציולוגיה ולימודים קלאסיים לתואר שני (באותה תקופה הלימודים היו ישירות לתואר שני). מוריו הבולטים היו אביגדור צ'ריקובר וריכרד קבנר בהיסטוריה, מרטין בובר בסוציולוגיה, ומשה שוובה וחיים וירשובסקי בלימודים קלאסיים. באותה תקופה עבד לפרנסתו כשמש בבית ספר לחירשים-אילמים. במלחמת העצמאות לחם בגדוד החמישי של חטיבת הראל ונלחם בפרוזדור ירושלים, בנגב עד ביר גפנה, ובמבצע עובדה עד אילת. בשל השתתפותו במלחמה, שקטעה את לימודיו, סיים את התואר השני רק ב-1951.
באקדמיה.
יעבץ הגיע לחקר רומא העתיקה בדרך מקרה לאחר שקבנר, שכתב ספר על האימפריאליזם, ביקש ממנו שיכתוב כחלק מספרו על האימפריאליזם הרומי. קבנר שהתרשם מעבודתו של יעבץ הראה אותה לצ'ריקובר, והלה, שהתרשם, קרבו אליו. יעבץ סיים דוקטורט ב-1956 בהדרכתם של צ'ריקובר וחיים וירשובסקי, לצורך העבודה שהה בשנת 1955 באוניברסיטת אוקספורד להמשך עבודת הדוקטור אצל ג'פרי דה סנט קרואה (Geoffrey de Ste. Croix) ותום בראון סטיבנס; עבודתו עסקה בתנאי המגורים והמחיה של הפלבאים ברומא. בשנים 1958-1957 עשה בתר-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בהדרכתו של רונלד סיים.
ב-1956 הזמינוֹ חיים לבנון, שהיה ראש עיריית תל אביב-יפו, להיות הדקאן הראשון של הפקולטה למדעי הרוח (שהייתה אז באבו כביר). יעבץ היה ממקימי אוניברסיטת תל אביב ועמד בראש החוג להיסטוריה כללית מראשיתו בשנת 1956 ועד יציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 1990. בשנים 1956–1960 לימד במקביל באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה ראש המחלקה להכשרת מורים תיכוניים. ביולי 1964 מונה לדיקאן הפקולטה למדעי הרוח, תפקיד בו כיהן עד אמצע שנת 1966. בינואר 1966 הועלה לדרגת פרופסור חבר, וב-1968 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. שהה בשבתונים וכפרופסור אורח בגרמניה באוניברסיטאות מינכן, פרנקפורט וברלין; בצרפת; בבריטניה באוניברסיטת אוקספורד; ובארצות הברית באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1962 נשלח על ידי המחלקה לקשרי חוץ של משרד החוץ לסייע בהקמת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה באדיס אבבה, תפקיד בו כיהן עד תחילת 1964. בין השנים 1964–1966 לימד במכללת אורנים.
בשנות ה-70 סייע בהקמת מכללת בית ברל, והיה בה יועץ אקדמי, דיקן ויו"ר המועצה האקדמית. כן סייע בהקמת מכללת תל חי, הקים את הלימודים האקדמיים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה ובשנת 1979 ייסד את כתב העת להיסטוריה "זמנים". משנת 1990 עד שנת 2010 כיהן במשך שלושה חודשים בשנה כפרופסור מחקר (distinguished professor) בסיטי קולג' של ניו יורק (CUNY).
בשנת 1969 הופיע בלונדון בתוכנית טלוויזיה של ה-BBC בוויכוח על הסכסוך הישראלי-ערבי. הופעתו עוררה פולמוס גדול בישראל. חלק מהדוברים טענו שמדבריו השתמעה תמיכה בעמדות שנגדו את הקו הישראלי כמו תמיכה בזכות השיבה, בעוד אחרים טענו שהופעתו הביאה כבוד לישראל וכי דבריו הוצאו מהקשרם.
יעבץ כיהן בשנת 1970 בראשות ועדה שבחנה את מערכת המרכז לתרבות של ההסתדרות, אולם התפטר מראשות הוועדה טרם שסיימה את עבודתה. בשנת 1978 מונה למליאת רשות השידור ולחבר הנאמנים של הבימה.
צבי יעבץ היה נשוי לדבורה, שהייתה מורה בישראל ובאדיס אבבה; אב לשני בנים. בנו, עדו יעבץ, הוא פרופסור חבר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. נפטר בשנת 2013, והובא למנוחות בקיבוץ תל יצחק.
ספרים שכתב.
‫* מרידות עבדים ברומי / צבי יעבץ, זאב רובינזון‬; ‫[תל אביב]: אוניברסיטת תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1983.
‫* קלאודיוס ונירון: משיטתיות לחובבנות; ‫ תל אביב: דביר, תשנ"ט 1999. ‬
הישרדות (תוכנית טלוויזיה אמריקאית)
הישרדות (באנגלית: Survivor, תרגום מילולי: שורד/ת) היא תוכנית מציאות אמריקאית פופולרית, המופקת על ידי רשת הטלוויזיה CBS בארצות הברית ומשודרת בתבנית של שתי עונות קצרות (לרוב, 14 פרקים ופרק איחוד) מדי שנה. התוכנית משודרת מאז מאי 2000, בהנחיית ג'ף פרובסט.
"הישרדות" מבוססת על התוכנית השוודית "Expedition Robinson", שנוצרה על ידי צ'ארלי פרסונס בשנת 1992 בהשראת הספר "רובינזון קרוזו". במסגרת התוכנית נשלחים כ-16–20 מתמודדים להתמודד עם תנאי הטבע ומשתתפים בתחרויות, ואחת לשלושה ימים מדיחים אחד מכלל המתמודדים, כשהזוכה הוא המתמודד שנשאר אחרון. בעונותיה הראשונות פסעה התוכנית בעקבות מקור ההשראה השוודי, ודגש רב הושם בה על הישרדות בתנאים קשים, אך החל בעונה החמישית ובייחוד מאז עונת ה"אול סטאר" הראשונה (העונה השמינית) הושם דגש הולך וגובר על הדינמיקה והמזימות בין המתמודדים, בהשראת הספר "בעל זבוב".
התוכנית משודרת ברחבי העולם, ובמקביל קמו להן גם גרסאות מקומיות במדינות שונות (כולל גרסה ישראלית), לפי זיכיון לשימוש בפורמט.
בישראל, הגרסה האמריקאית בעבר שודרה בערוץ 2, ב-AXN, ובעיקר בערוצי הסדרות של yes. מקיץ 2018 עלתה התוכנית לשידור באפיק 16 בערוצי הסדרות של yes שבמהלך הלילה הפך לרצועת yes Real. בין עונות התוכנית ששודרו במהלך חופשת הקיץ, וכן גם ב-yes VOD, הן 34–40. בשלהי ספטמבר 2021 החל שידור עונתה ה-41 של התוכנית ב-yes (VOD) בצמוד לשידורה בארצות הברית. עונתה ה-42 של התוכנית עלתה לשידור בארצות הברית ב-9 במרץ 2022, שאמורה להיות משודרת עד לפרקה השנים-עשר שישודר ב-25 במאי 2022 בארצות הברית. בישראל, ב-15 באפריל 2022 עלתה המחצית הראשונה (שישה פרקים מתוך שנים-עשר) של העונה ה-42 לשידור ב-yes VOD.
אופן המשחק.
קבוצת המתמודדים מתמודדת לאורך 39 ימים בתנאי הישרדות קשים, כאשר מדי שלושה ימים אחד המתמודדים בקבוצה מודח. המנצח במשחק הוא זה ששרד אחרון.
שלב השבטים.
המתמודדים במשחק מובאים למקום נידח כלשהו — פעמים רבות אי, חוף או גדת נהר מרוחקים ממקום יישוב — ומחולקים על ידי הפקת התוכנית לשניים עד ארבעה "שבטים", החיים במקומות שונים. השבטים מתחרים באתגרים התובעים סבלנות, כושר גופני, כוח פיזי, חשיבה, עבודה קבוצתית, מיומנות וכוח רצון על פרסים ויתרונות להמשך המשחק.
בשלב השבטים של המשחק נערכת, בדרך כלל, התמודדות בשני אתגרים:
השבט שנחל מפלה באתגר החסינות נדרש להשתתף ב"מועצת שבט": חברי השבט מתכנסים לשיחה קבוצתית עם פרובסט ועם סיומה מצביעים באופן חשאי ואנונימי מי מבני השבט יש להדיח. בעונות המתקדמות יותר של התוכנית הפכה השיחה שלפני ההצבעה למעין חקירה, בה מנסה פרובסט לעמוד על הלכי הרוח בשבט.
אחרי ההצבעה נאספים הפתקים ונקראים על ידי המנחה. המתמודד שעבורו הוטל המספר הגדול ביותר של פתקי הצבעה מודח מן התוכנית ולפידו האישי מכובה באופן טקסי על ידי המנחה ("השבט אמר את דברו").
שלב התחרות האישית.
אחרי הדחת מחצית המתמודדים בערך, מתמזגים השבטים לשבט אחד, החי במקום אחד (לרוב, באזור בו חי אחד השבטים), והתחרות הופכת מקבוצתית לאישית.
המתמודדים שבים ונאבקים זה בזה בשני אתגרים מדי פרק — פרס אישי וחסינות אישית. בתחרות הפרס האישי עשויים המתמודדים להיאבק, לעיתים, בתחרות קבוצתית מאולתרת, אך אתגר החסינות מעניק למנצח "שרשרת חסינות" אישית, המגנה עליו מפני הדחה בתום הפרק.
המודחים בשלב התחרות האישית אינם מסולקים מן המשחק לחלוטין והופכים חברים ב"חבר המושבעים". למושבעים אין תפקיד כלשהו במשחק, ותפקידם הוא לצפות ולנסות לגבש דעה. בפרק האחרון של התוכנית נדרשים המושבעים להשתמש במידע שליקטו כדי להצביע מי ראוי להיות המנצח בתוכנית.
עם הדחתם של המתמודדים בזה אחר זה נותרים לבסוף ארבעה מתמודדים. אלו מתמודדים באתגר או אתגרי חסינות רצופים, שעיקרם יכולת ריכוז וסיבולת, כדי לקבוע מי יהיו שני או שלושת המתמודדים הסופיים.
המתמודדים הסופיים מתייצבים בפני חבר המושבעים ומתמודדים עם שאלותיהם או הצהרותיהם של אלו. בעונות המוקדמות, רוב המושבעים הסתפקו בהכרזות או בנאומי־זוטא. בעונות מתקדמות יותר נטו המושבעים לשאלות בירור לנקודות אישיות ונוספו דברים של המתמודדים הסופיים לפני ואחרי דברי המושבעים. כתום שלב זה, המושבעים מצביעים עבור מי שראוי לדעתם לקבל את הפרס. התוצאות נקראות בשידור חי בפרק "האיחוד".