טאפט זכה לתמיכה מוחלטת מצד האגף השמרני. חבר בית הנבחרים לשעבר, הווארד באפט מנברסקה (אביו של המיליארדר וורן באפט) ניהל את מסע הבחירות שלו. דיואי לא היה מועמד פעיל, ומומחים רבים טענו שטאפט היה המועמד המוביל. אולם המירוץ השתנה כשדיואי והמתונים הצליחו לשכנע את דווייט אייזנהאואר, הגנרל האהוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, להתמודד. אייזנהאואר התמודד מתוך חשש שטאפט הבדלן, בעיקר התנגדותו לנאט"ו, יעזרו לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
המאבק בין אייזנהאואר וטאפט על המועמדות היה אחד מהמאבקים הצמודים ביותר בהיסטוריה הפוליטית האמריקנית. עם פתיחת הוועידה הרפובליקנית בשיקגו ביולי, 1952, היו טאפט ואייזנהאואר צמודים מבחינת הצירים. ביומה הראשון של הוועידה, התלוננו מנהליו של אייזנהאואר שתומכי טאפט מנעו מתומכי אייזנהאואר מקומות כצירים במדינות דרומיות, בעיקר בטקסס. תומכי אייזנהאואר הציעו להחליף את צירי טאפט מהמדינות הללו בצירי אייזנהאואר. טאפט הכחיש בכעס את גנבת הצירים, אולם הוועידה תמכה בהצעה ברוב של 658 לעומת 548, והטקסנים תמכו באייזנהאואר בהפרש של 33 תומכים לעומת חמישה. בנוסף לכך, כמה צירים לא מחויבים, כמו אלו ממישיגן ומפנסילבניה, תמכו באייזנהאואר.
תוספת הצירים הלא מחויבים, יחד עם אובדן הצירים הדרומיים, הובילו לניצחון של אייזנהאואר. למרות המרירות מצד התבוסה, והאמונה שתומכי אייזנהאואר (ודיואי בראשם) פגעו בו, הודיע טאפט לאחר הוועידה שהוא תומך באייזנהאואר. הוא הסתגר בשתיקה בבית הקיץ שלו בקוויבק, בטענה שהמועמדים הרפובליקניים מאז תקופת רוזוולט נשלטו בידי הבנקים. כעבור כמה שבועות, רבים חששו שטאפט ותומכיו לא יעזרו לאייזנהאואר במערכת הבחירות ויגרמו להפסדו. בספטמבר 1952, הסכים טאפט להיפגש עם אייזנהאואר בניו יורק סיטי. אייזנהאואר הבטיח לא לפעול כנגד פעילי טאפט, לקצץ בהוצאה הממשלתית ולהילחם מול הסוציאליזם. למעשה, אייזנהאואר הסכים עם טאפט ברוב נושאי הפנים. אי ההסכמה שלהם הייתה בעיקר בנושאי חוץ: אייזנהאואר היה מחויב לנאט"ו ולהתנגדות לקומוניזם במלחמה הקרה.
מנהיג הרוב בסנאט.
לאחר היבחרו של אייזנהאואר וההשתלטות הרפובליקנית על שני בתי הקונגרס, שירת טאפט כמנהיג הרוב בסנאט ב-1953, ותמך בהצעותיו של אייזנהאואר בתחום הפנים. הוא עבד קשה למען הפקידים החדשים והלא מנוסים בממשל. הוא גם ניסה, ללא הצלחה, לרסן את פעילותו האנטי-קומוניסטית של הסנאטור ג'וזף מקארתי. באפריל, אייזנהאואר וטאפט היו לחברים ולשותפים לגולף, וטאפט שיבח את יריבו לשעבר. התבוסה ב-1952 ריככה את טאפט. הוא לא רצה להיות הנשיא, הוא היה פחות תוקפני ונחשב לאדם החזק בקונגרס.
ב-26 במאי 1953, נאם טאפט את נאומו האחרון, והזהיר את הסכנות במדיניות החוץ האמריקנית במלחמה הקרה, בעיקר במעורבות הצבאית של המדינה בדרום-מזרח אסיה, שהתפתחה למלחמת וייטנאם. טאפט טען שאסור היה למדינה לשלוח חיילים לאסיה, כיוון שהחיילים לא תוכל להצליח להילחם באזור. טאפט טען שמטרת המדיניות הייתה לחמש את העולם מול רוסיה הקומוניסטית, או לפחות לסייע בבלימת הקומוניזם, אולם שהמדיניות לא תעבוד בטווח הארוך, כיוון שאי אפשר להילחם מול רוסיה באירופה כפי שאי אפשר להילחם מול סין באסיה.
מותו ומורשתו.
בתחילת 1953, החל טאפט להרגיש כאב במותניו, ואחרי משחק גולף כואב עם הנשיא אייזנהאואר באפריל 1953, נבדק בבית חולים. הבדיקות העלו חשד לגידול או לדלקת מפרקים. ב-26 במאי עבר בדיקות מקיפות. התגלו גושים במצחו ובבטנו, ושהם ממאירים. ב-7 ביוני, הגיע לבית חולים בניו יורק לעוד בדיקות. טאפט לא רצה לחשוף את העובדה שיש לו סרטן ונרשם בשם בדוי. הרופאים לא הסכימו בנוגע למקור הגידו ולשיטת הטיפול. חלקם הציעו ניתוח למניעת ההתפשטות, ואחרים טענו שהגידול התפשט כבר ושיש לבצע טיפול ברנטגן. לאחר מותו, נקבע שהיה לטאפט סרטן הלבלב ששלח גרורות בגופו. ב-10 ביוני 1953, העביר לסנאטור ויליאם נולנד מקליפורניה את משרת מנהיג הרוב בסנאט. הוא לא התפטר ממשרתו בטענה שיתאושש ויחזור לעבוד. מצבו הידרדר במהירות, והוא חזר לבית החולים לניתוח ב-4 ביולי במהלך תקופת הפגרה בסנאט. הניתוח לא לקח יותר מדי זמן, הרופאים גילו סרטן בכל מקום והכריזו שמצבו היה סופני. הוא מת ב-31 ביולי, לאחר שטף דם במוח כמה שעות לאחר ביקורה האחרון של אשתו. גופתו נטמנה בגבעת הקפיטול, שם באו לחלוק לו כבוד אלפי אבלים. ב-3 באוגוסט 1953, נערך טקס הלוויה ממלכתי בו היו הנשיא אייזנהאואר, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, חברי בית המשפט העליון וחבריו לקונגרס. לאחר הלוויה הוטסה גופתו לסינסינטי, והוא נקבר בטקס לוויה פרטי בבית הקברות האפיסקופלי.
ב-1957 קבעה ועדה בסנאט, בראשות ג'ון קנדי, שטאפט הוא אחד מחמישה סנאטורים בולטים, שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט. טאפט נחשב לאחד מהסנאטורים החזקים ביותר במאה העשרים.
אנדרטה.
אנדרטת רוברט א. טאפט, שכוללת פסל בן שלושה מטרים של טאפט ומגדל פעמונים, ממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול. מעל הפסל מופיעה הכתובת:
רד בול ברגנטינו
רד בול ברגנטינו (בפורטוגזית: Red Bull Bragantino), המכונה גם פשוט ברגנטינו (בפורטוגזית: Bragantino), הוא מועדון כדורגל ברזילאי מהעיר ברגאנסה פאוליסטה שבמדינת סאו פאולו. המועדון משתתף בסרייה א', הליגה העליונה בברזיל, ובקמפאונטו פאוליסטה, ליגת הכדורגל העליונה של מדינת סאו פאולו.
המועדון הוקם בשם מועדון אתלטיקו ברגנטינו (בפורטוגזית: Clube Atlético Bragantino), ונקרא כך עד שרד בול השתלטה על המועדון בשנת 2020, ששינתה את שם המועדון ושינתה את צבעיו מהשחור-לבן המסורתיים לאדום-לבן.
אף על פי שהשותפות בין רד בול למועדון החלה באפריל 2019, ובמהלך עונת 2019 של סרייה ב' הקבוצה נקראה "ברגנטינו" ורד בול הופיעה רק כספונסר. בעונת 2020 השם הרשמי השתנה לרד בול ברגנטינו.
בעונת השותפות הראשונה זכה המועדון באליפות עונת 2019 של סרייה ב', מה שהעניק למועדון העפלה לסרייה א' וכרטיס לשלב שמינית הגמר הגביע הברזילאי של עונת 2020.
היסטוריה.
המועדון נוסד ב-8 בינואר 1928 בשם מועדון אתלטיקו ברגנטינו (בפורטוגזית: Clube Atlético Bragantino) על ידי שחקנים לשעבר ב"מועדון הכדורגל ברגאנסה" (בפורטוגזית: Bragança Futebol Clube).
בשנת 1949 המועדון שיחק בפעם הראשונה בקמפאונטו פאוליסטה סרייה א2 (ליגת המשנה של מדינת סאו פאולו). בשנת 1965 המועדון העפיל לראשונה לקמפאונטו פאוליסטה, ליגת הכדורגל העליונה של מדינת סאו פאולו. אולם בשנת 1966 המועדון ירד בחזרה לליגה השנייה של הקמפונטו פאוליסטה.
בשנת 1988 ברגנטינו זכה באליפות הקמפאונטו פאוליסטה סרייה א2 והפעיל חזרה לליגה הראשונה של מדינת סאו פאולו. בשנת 1989 המועדון זכה באליפות הסרייה ב', והעפיל בפעם הראשונה בתולדותיו לסרייה א'. בשנת 1990 ניצח ברגנטינו את נובוריזונטינו וזכה באליפות סאו פאולו בכדורגל בפעם הראשונה בתולדותיו.
בעונת 1991 בסרייה א' הקבוצה סיימה כסגנית האלופה, לאחר שהפסידה בגמר לסאו פאולו. מאמן הקבוצה באותה עונה היה קרלוס אלברטו פריירה. בעקבות כך, היא קיבלה זכות להשתתף במשחקי גביע קונמבול בעונה הבאה. בשנת 1992 המועדון התמודד בגביע קונמבול, הפעם הראשונה שהוא השתתף בתחרות בינלאומית. בשנת 1993 ברגנטינו השתתף בגביע קונמבול בפעם השנייה. בשנת 1995 המועדון ירד לליגה השנייה של מדינת סאו פאולו. בשנת 1996 ברגנטינו השתתף בפעם השלישית בגביע קונמבול.
בשנת 1998 המועדון ירד לסרייה ב'. בשנת 2002, לאחר עונה רעה, ברגנטינו ירדה לסרייה ג'. בשנת 2005 המועדון העפיל בחזרה לקמפיאנטו פאוליסטה, הליגה הראשונה של מדינת סאו פאולו. בשנת 2007 ברגנטינו זכה באליפות הסרייה ג' ובכך העפילה לסרייה ב' לעונה הבאה.
באפריל 2019 ברגנטינו חתם על עסקה עם חברת רד בול ובמסגרתו רד בול תנהל את כל ענייני הכדורגל של המועדון. החל משנת 2020 הוצג לוגו ושם חדש למועדון שיקרא רד בול ברגנטינו (בפורטוגזית: Red Bull Bragantino).
אצטדיון.
האצטדיון הביתי של רד בול ברגנטינו הוא אצטדיון נבי אבי חדיד, שנבנה בשנת 1949 עם קיבולת מקסימלית של 21,209 איש. האצטדיון, שבבעלות המועדון, נקרא על שם נבי אבי חדיד, נשיא המועדון לשעבר ואביו של הנשיא הנוכחי מרקו אנטוני אבי חדיד. האצטדיון נקרא בעבר אצטדיון מרסלו סטפאני, על שם מרסלו סטפאני, שחקן ונשיא המועדון לשעבר. כאצטדיון מרסלו סטפאני, האצטדיון היה ידוע גם בכינוי מרסלאו. שינוי השם בוצע ב-6 בינואר 2009 תוך ביקורת מצד אוכלוסיית העיר על המהלך.
ג'יגליפאף
ג'יגליפאף (ביפנית: Purin ,プリン) הוא דמות בזיכיון המדיה "פוקימון". ג'יגליפאף הופיע לראשונה במשחק הווידאו "פוקימון אדום וכחול". ג'יגליפאף מכונה "פוקימון בלוני", ומספרו בפוקידע הוא 39.
מראה.
ג'יגליפאף הוא פוקימון קטן, בעל פרווה ורודה, ותלתל ורדרד וגדול. עיניו גדולות וצבען כחול. לג'יגליפאף יש ידיים ורגליים קטנות, וזוג אוזניים לצד תלתלו.
גנטיקה ואופי.
ג'יגליפאף הוא פוקימון מסוגים פיה ורגיל. בסדרת האנימה הוא מתואר כפוקימון קטן וחביב שאוהב לשחק ולהשתובב. מוצג גם שג'יגליפאף נחשב למאוד עדין, ועשוי להיעלב ולפרוץ בבכי בקלות, ולחלופין, להתעצבן ולהתנפח.
ג'יגליפאף מאוד אוהב לשיר, אך מתוסכל כיוון שחבריו אינם יכולים להקשיב לקולו, כיוון שהשיר, כחלק מהמתקפה, גורם לכולם מלבדו להירדם.
קצב גדילתו של ג'יגליפאף הוא מהיר, ויש לו כ-25% סיכוי להיות ממין זכר, ו-75% סיכוי להיות ממין נקבה.
מקור שמו.