אדמונטון היא המרכז הכלכלי העיקרי בצפון אלברטה ובמרכזה, וצומת דרכים של תעשיית הנפט והגז. לאלברטה חלק הארי מתעשיית הנפט של קנדה. עתודותיה - בצורה של חולות נפט - מוערכות כשניות רק לערב הסעודית. אדמונטון היא מוקד לתעשיות הפטרוכימיות של אלברטה, וזכתה לכינוי "בירת הנפט של קנדה" בשנות ה-40 של המאה ה-20. תעשיות האספקה ​​והשירותים מניעות את מנוע מיצוי האנרגיה, בעוד המחקר מפתח טכנולוגיות חדשות ותומך בעיבוד מוסף מורחב של עתודות הנפט, הגז והחולות הנפטיים של אלברטה.
למרות ההתמקדות לכאורה בנפט ובגז, כלכלת אדמונטון היא אחת המגוונות בקנדה. ענפי התעשייה הגדולים כוללים תחום טכנולוגי חזק. חלק גדול מהצמיחה בתחום הטכנולוגיה נובע מהמוניטין של אדמונטון כאחד ממרכזי המחקר והחינוך המובילים בקנדה.
היסטוריה.
ההיסטוריה של אדמונטון כיישוב החלה בשנת 1795, כשחברת מפרץ הדסון הקימה שם נקודת משמר. ב-1892 הוכרה כעיירה, ובשנת 1905 הוכרזה כבירתה של אלברטה.
אקלים.
האקלים באדמונטון הוא קר וגשום. החורף קר מאוד ומושלג, (-30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בערך) והקיץ קריר ואף לעיתים גשום (19 מעלות צלזיוס בערך).
קהילה יהודית.
באדמונטון חיים כ-5,000 יהודים. בעיר מספר בתי כנסת: "בית ישראל" ובית חב"ד האורתודוקסיים, "בית שלום" הקונסרבטיבי ו"בית אורה" הרפורמי. בנוסף, יש בעיר כולל, סמוך לבית הספר האורתודוקסי "מנורה". בית הספר הקהילתי "תלמוד תורה" פועל בשיתוף פעולה של הקהילה היהודית ובתי הספר הציבוריים של אדמונטון.
ארתור קסטלר
ארתור קסטלר (בהונגרית: Kösztler Artúr; 5 בספטמבר 1905 – 3 במרץ 1983) היה סופר, הוגה דעות פוליטי ופילוסוף חברתי אוסטרי-בריטי, יהודי יליד הונגריה, אשר כתב בגרמנית ובאנגלית ספרים רבים המתייחסים למגוון נושאים, החל מאכזבתו מן הקומוניזם וכלה במוצאה, לפי השקפתו, של יהדות אשכנז. קסטלר זכה לפרסום בינלאומי, והיה, בין היתר, מזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי.
קורות חיים.
קסטלר נולד בבודפשט שבהונגריה, למשפחה הונגרית יהודית דוברת גרמנית. אביו, הנריק, היה תעשיין וממציא, ובעל מפעל קטן לייצור סבון. אמו אדל ייטלש נולדה בפראג, נצר למשפחת ייטלש, וגדלה בווינה.
קסטלר למד הנדסת חשמל בבית הספר הטכני הגבוה באוניברסיטת וינה, שם נתפס לרעיון הציונות. הוא לא סיים את עול לימודיו, והחל לעבוד ככתב. בין 1926 ו-1929 התגורר בארץ ישראל. תחילה שהה בקיבוץ חפציבה למשך מספר שבועות, אך עזב לאחר שבקשתו להצטרף כחבר סורבה. חברי הקיבוץ העידו שהוא לא השתלב בעבודה החקלאית וסירב ללמוד עברית. לאחר מכן הקים עם אברהם וינשל סוכנות ידיעות בחיפה. שימש כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי, וכתב בעיתון "הצפון" ובעיתון הירושלמי "דואר היום", בעת שז'בוטינסקי היה עורכו הראשי (1928–1929). בזיכרונותיו מספר קסטלר כי בתקופה זו היה בין היתר ממציאו של התשבץ העברי הראשון. על תקופה זו כתב את ספריו "חץ בשמי התכלת" ו-"גנבים בלילה".
בשנת 1931 הצטרף קסטלר אל המפלגה הקומוניסטית. בתקופה זו היה פעיל פוליטי קומוניסטי בגרמניה, שהייתה בימיה האחרונים של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בתחילת שלטון המפלגה הנאצית. על רקע היותו יהודי עזב קסטלר את גרמניה, ויצא לטיול ארוך בברית המועצות. הוא טייל ברחבי ברית המועצות, והגיע למקומות רחוקים כהר אררט וטורקמניסטן, שם פגש את הסופר האמריקאי לנגסטון יוז. לאחר שחווה על בשרו את הטיהורים הגדולים של סטלין, עזב את הקומוניזם. במהלך עזיבתו את הקומוניזם ניסח קסטלר מכתב לסטלין ומברק לתובע הכללי במשפטי הטיהורים אנדרי וישינסקי, שעל שניהם חתמו שלושה מחתני פרס נובל, ובהם ביקשו השלושה לשחרר את אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי – פיזיקאי יהודי שהגיע לברית המועצות מתוך אמונה בקומוניזם הסובייטי ורצון לתרום מהידע המדעי שלו לברית המועצות, ונאסר באשמת שוא על ריגול. המכתב והמברק לא נענו מעולם. על רקע זה כתב את ספרו אפלה בצהריים.
במהלך סיקור מלחמת האזרחים בספרד נתפס קסטלר והוחזק מספר חודשים על ידי הפלנגיסטים בעיר מאלגה עד ששוחרר בידי משרד החוץ הבריטי. חוויות אלו תועדו בספרו "עדות מספרד", והוא השתמש בהם כבסיס לספרו "אפילה בצהריים".
בעת מלחמת העולם השנייה שהה בצרפת. לאחר שבילה זמן מה במחנה המעצר ורנה בצרפת של וישי, הצטרף ללגיון הזרים, אך נמלט ממנו לבריטניה והצטרף לצבאהּ. הוא שירת בצבא הבריטי בין 1941–1942, והועסק על ידי ה-BBC בעת המלחמה. בעקבות שירותו הוענקה לו אזרחות בריטית בשנת 1945. הוא סייע לידידו היהודי-הונגרי הסופר ג'ורג' מיקש בקריירה הספרותית שלו בבריטניה. לאחר מכן הוא שב לצרפת והיה לידידו של ז'אן-פול סארטר. בין ינואר לאוגוסט 1945, שהה בירושלים וכתב ספר.
לאחר המלחמה חזה קסטלר מראש מספר מגמות בתרבות העולם. הוא היה בין הראשונים שניסו על עצמם את הסמים פסילוציבין ו-LSD, התעניין מאוד בפאראפסיכולוגיה ונמנה עם הראשונים שקראו לפירוק העולם מנשק גרעיני. הוא כתב על מיסטיקה יפנית והודית בספרו "הלוטוס והרובוט" בשנת 1960. לאחר מכן עבר ללונדון, שם התפרנס מכתיבה והרצאה. בשנות השבעים זכה לתואר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
קסטלר היה תמיד חסיד של המתת חסד. מכיוון שבסוף ימיו סבל ממחלת פרקינסון ומסוג של לוקמיה, התאבד ביחד עם אשתו השלישית סינת'ייה, בגיל 77, בבליעת מנת יתר של תרופה. קסטלר הוריש את רוב רכושו לחקר הפאראפסיכולוגיה.
שליטתו של קסטלר בשפות.
קסטלר דיבר את השפות הונגרית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, מעט עברית ורוסית, וייתכן שאף יידיש. ידע זה היה תוצאה מהרקע המשפחתי שלו ומהיותו נע ונד ברחבי העולם, בתחילה כתוצאה מנסיבות, ולאחר מכן מרצון. בימי חייו גר בהונגריה, אוסטריה, גרמניה, ארץ ישראל, אנגליה, ויילס, צרפת וארצות הברית. כן בילה זמן רב בברית המועצות.
קסטלר היה מסוגל לעבוד במגוון לשונות, אך עיקר עבודתו הייתה באנגלית. הוא כתב את ספריו הידועים בשלוש שפות שונות: "הגלדיאטורים" נכתב בהונגרית, "אפילה בצהריים" בגרמנית ו"הגעה ועזיבה" באנגלית. כעיתונאי כתב כתבות בגרמנית, עברית, צרפתית ואנגלית. כאמור, לטענתו הוא ממציאו של התשבץ העברי הראשון. קסטלר היה מתומכי זניחת האלפבית העברי לטובת האלפבית הלטיני (ליטון העברית).
הנשים בחייו של קסטלר.
קסטלר נישא שלוש פעמים: לדורותי אשר (1935–1950) ממאין פאג'ט (1950–1953), וסינטייה ג'פריס (1965–1983). כן היה למאהבה של הפילוסופית סימון דה בובואר, דבר שיצר טינה בינו ובין סארטר.
ביוגרפיה משנת 1998 טוענת כי קסטלר הכה ואנס באכזריות מספר נשים, בין היתר את הבמאית ג'יל קרייגי. גם בביוגרפיות אחרות אודותיו הוא מתואר כאנס סדרתי אכזרי ובעל נטייה למיזוגיניה, שנהג ביד קשה עם הנשים בחייו. גילויים אלה עוררו מחאות בבריטניה, ובעקבותיהן הוסר פסלו שהיה מוצג באוניברסיטת אדינבורו. כן נמתחה ביקורת על ברית ההתאבדות שלו עם אשתו. על אף שהוא היה חולה אנוש, אשתו נראתה בריאה, וטענו כי היא הובלה אל מותה באמצעות מניפולציה רגשית של קסטלר.
קסטלר כעיתונאי.
קסטלר עבד עבור מגוון של עיתונים בשפות שונות, בתחילה ככתב מדעי עבור "Vossische Zeitung" ולאחר מכן ככתב חוץ עבור "B.Z. am Mittag". כן עבד עבור עיתונו של ז'בוטינסקי "דואר היום". בתחילת שנות השלושים עבד ככתב עצמאי (פרילנסר) בשפה הצרפתית, וערך עיתון אנטי-נאצי ואנטי-סטליניסטי בשפה הגרמנית בשם "Zukunft" שמקום מושבו היה בפריז. לאחר שחרורו משביו בספרד עבד קסטלר במיוחד באנגלית עבור העיתון "News Chronicle" והעיתון "The Sunday Telegraph".
יצירתו.
עבודתו של קסטלר הייתה לרוב מנוגדת לזרם המרכזי של הדעות הרווחות. לא רק שהגיע למסקנות משלו בנוגע לשאלות נפוצות, אלא שאף ניסה לענות לשאלות חשובות שאיש לא שאל. תוצר מקוריות זו הוא פרץ רעיונות בנושאים שונים, בעלי ערך שלעיתים מוטל בספק, הנע בין השרלטני לגאוני.
קסטלר והיהדות.
על אף שהיה כל חייו אגנוסטיקן רקעו המשפחתי של קסטלר היה יהודי. ספרו "השבט השלושה עשר" קידם את הרעיון המוטל בספק כי מוצאה של יהדות אשכנז אינו מן העברים הקדומים כי אם מן הכוזרים. קסטלר הצהיר כי מטרתו בספר זה הייתה לשלול את בסיסה של האנטישמיות, באמצעות שלילת הקשר בין היהודי האירופי, והיהודי המקראי לו מיוחסת על ידי האנטישמים רציחתו של ישו. באופן אירוני, אומצה תאוריה זו על ידי קבוצות אנטישמיות דווקא. אוהדיהם של הפלסטינים ניסו להשתמש בה על מנת לשלול את זכותם של היהודים על ארץ ישראל.
יחסו של קסטלר למדינת ישראל היה אוהד, והוא שלל את הגלות. בראיון שערך בזמן כינון המדינה הצהיר כי כל היהודים צריכים להגר לישראל או להתבולל. קסטלר שהה זמן מה בארץ ישראל בצעירותו, ואף גר בקיבוץ. חוויותיו אלו תיאר בספר "גנבים בלילה". באותה תקופה טען כי לאחר הקמת מדינת ישראל אין טעם לקיום יהודי בתפוצות, על היהודים לעלות לישראל או להתבולל עם תושבי המדינה בה הם חיים. ספרו, "הבטחה וההגשמה" מ-1949 מבטא גישה זו. בקיץ 1947, תמך בפומבי בתוכנית החלוקה.
בשנת 1987 הופקה בישראל סדרת טלוויזיה בגרמנית, על פי ספרו "גנבים בלילה".
קסטלר והמדע.
קסטלר כתב ספרים רבים על מדע ועל הפרקטיקה המדעית. מבקריו מתעלמים לרוב מן האופי הפוסט מודרני של רעיונותיו המדעים, והוא היה זר לקהילה המדעית. נסיונותיו להגיע להבנה של תהליכי האבולוציה, הגיעו אף לכדי עניין בתורתו של למארק, שקדמה לתורתו של דרווין, בספרו משנת 1971 "המקרה של הקרפדה המיילדת".