על פי פרסומים בעיתונות, הראל ביקש לפעול בצורה חריפה בפרשת המדענים ופתח במסע תעמולה נגד גרמניה, בעוד בן-גוריון ושמעון פרס התנגדו וסברו שהיחסים עם גרמניה חשובים יותר. באותו זמן החלו להגיע כספי מלווה בן חצי מיליארד דולר, עליו הסכים בן-גוריון עם קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר ב-1961. כמו כן הבשיל באותה עת משא ומתן על ייצוא נשק מגרמניה לישראל בתנאים של כמעט מענק, ומשלוחי טנקים אמריקאים מן המלאי הגרמני עמדו להגיע לישראל. בן-גוריון לא קיבל את הערכת "המוסד" כי ישנה סכנה ממשית של פיתוח מערכות נשק מתקדמות במצרים, והתבסס בכך על דו"ח של אמ"ן. הראל טען כי דו"ח זה היה דו"ח מוזמן, שמטרתו לתמוך בעמדת בן-גוריון. בעיתונות נטען שהראל חשש שבן-גוריון ינטרל את החלטת הכנסת והצהרת גולדה מאיר נגד הגרמנים. על פי אחד מהתיאורים, הראל התפטר לאחר שבן-גוריון הוכיח אותו על שטען שממשלת גרמניה המערבית רצתה בפעילות המדענים הגרמנים במצרים, כי היא עצמה לא יכלה לפתח נשק להשמדה המונית בגרמניה. על פי טענות אחדות, נבעה התפטרותו מהתנגדותו להוראה שקיבל מבן-גוריון לחדול מן הפעילות נגד המדענים הגרמנים במצרים. יש אומרים כי הסכסוך האמיתי אשר הביא לשנים של יחסים עכורים ולהשמצות הדדיות היה עם ראש אמ"ן, האלוף מאיר עמית. באיסר הראל תמכו אנשי מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, אנשי מפ"ם וגם כמה מראשי מפא"י ובהם שרת החוץ גולדה מאיר. לעומת זאת, אנשי רפ"י תמכו בנחרצות בבן-גוריון.
פעילות דיפלומטית.
המשפט בשווייץ, והמחאות הרשמיות מישראל, הפנו את תשומת הלב הציבורית ברחבי העולם אל המדענים הגרמנים במצרים ולמסע המתנהל נגדם על ידי "המוסד".
כמה חברים בבונדסטאג דרשו לפעול באמצעים תקיפים למנוע את המשך הפעילות. אולם ממשלת גרמניה המערבית טענה שאין לה אמצעים למנוע את פעילות המדענים במצרים. בעקבות הביקורת מישראל, ממשלת גרמניה הפעילה לחץ על המדענים הגרמנים לעזוב את מצרים ובקשה לפתותם במשרות בגרמניה. פרנץ בהם העלה בבונדסטאג הצעת חוק האוסרת פעילות מדענים גרמנים בפיתוח נשק במדינות אחרות. החוק נתקל בהתנגדות מחשש שימנע מהתעשייה האטומית הגרמנית לפרוץ לשווקים ברחבי העולם. בהמשך העלה את חוק הדרכונים שביקש לאפשר לממשלת גרמניה המערבית להחזיר לגרמניה אזרחים גרמנים השוהים במדינות אחרות. גם חוק זה לא עבר בגלל התנגדות רבה לפגיעה בזכויות הפרט.
בישראל המשיכו להתפרסם בעיתונות דיווחים על הסכנה מצד המדענים הגרמנים עד מלחמת ששת הימים. אלו כללו טענות על שותפות של הגרמנים בייצור נשק כימי וביולוגי.
במחצית השנייה של שנת 1964 שוב דווח על מעטפות נפץ שנשלחו אל המדענים הגרמנים במצרים ואלו יוחסו על ידי המצרים לוולפגנג לוץ.
סיום הפרויקט.
טילי קרקע קרקע מתוצרת מצרית או נשק השמדה המוני לא נמצאו בידי צבא מצרים במלחמת ששת הימים בשנת 1967 ומלחמת יום הכיפורים בשנת 1973. נתברר שטילי קרקע קרקע מצריים שפותחו רשמו ביצועים ירודים ופיתוחם נפסק. לאחר מלחמת ששת הימים טענו בכירי המדענים הגרמנים שתצוגת הטילים ביולי 1962 הייתה תרמית. בתום מלחמת יום הכיפורים המצרים אמנם הצהירו ששוגרו לעבר הכוחות הישראלים טילי אל קאהר שפותחו ויוצרו במצרים אולם למעשה הייתה זו מתקפה של טילי סקאד שהופעלו על ידי צוותים סובייטיים.
גם פיתוח מטוס הקרב הסילוני המצרי נעצר לאחר מלחמת ששת הימים עקב קשיים תקציביים ואחרים.
בהשפעת הפרשה צולם בשנת 1965 סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-מערב גרמנית בשם "מבצע קהיר", בבימויו של מנחם גולן. בסרט זה שולבה גם פרשת האיש במזוודה (הסרט צולם בישראל ויצא לאור בשנת 1966).
משוואת רצף
פלטי בן ליש
דם בזרע
ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן
הצ'רקסים, עם צפון-קווקזי מוסלמי, החלו להתיישב ברחבי המזרח התיכון בסוף המאה ה-19 עקב כיבוש מולדתם בקווקז בידי הרוסים. האימפריה העות'מאנית קלטה את מאות אלפי הצ'רקסים שגורשו ממולדתם ויישבה אותם באזורי ספר בהם שליטתה הייתה רופפת וזאת במטרה לחזק את שליטתה באזור והדיפת גורמים העוינים את השלטון העות'מאני, לרוב שבטים בדואים. אחד האזורים בהם יושבו הצ'רקסים היה רמת הגולן.
ההתיישבות ברמת הגולן.
הצ'רקסים ברמת הגולן יושבו ב-13 כפרים, כולם בנפת קוניטרה, לרוב על גבי חורבות של יישובים נטושים. היישוב הצ'רקסי ברמת הגולן מנה בין 20 ל-30 אלף מתיישבים ערב מלחמת ששת הימים כשהיישוב הגדול והפורח היה העיירה קוניטרה ששימשה כבירת רמת הגולן.
היישובים הצ'רקסים תוארו על ידי החוקר הגרמני גוטליב שומאכר אשר תיאר אותם כיישובים השונים במראהם משאר היישובים הערביים ברמת הגולן ונבדלים בזכות הניקיון והסדר שבתוכם. מערכת היחסים שבין הצ'רקסים לערביי הגולן הייתה טעונה ואף עוינת וזאת משום שערביי הגולן ראו בצ'רקסים פולשים לשטחם וכן בשל נאמנותם לממשל העות'מאני.
לאחר מלחמת ששת הימים ננטשו היישובים הצ'רקסים בשטחים שנכבשו על ידי ישראל, ואילו בצד הסורי נותרו מספר יישובים, בהם ביר אל-עג'ם שיושב מחדש לאחר שהיה נטוש במשך כעשור. העיתון דבר מצטט את מזכיר כפר כמא כאומר:
יעקב ארז כתב במעריב שתושבי עין זיוון נותרו בכפר לאחר תום המלחמה אולם ברחו לסוריה מפחד של נקמה מצד הסורים אם צה"ל יפנה את רמת הגולן.
בסוף שנות ה-70 נהרסו מרבית הכפרים בידי ישראל וכיום נותרו רק שרידים בודדים. מבין השרידים שנותרו ניתן לציין את המסגדים והמבנים הבודדים בחושניה, ובצרמניה.
גלריה.
רשימת היישובים הצ'רקסים ברמת הגולן.
ישנן עדויות שמשפחות צ'רקסיות גרו גם ברמת'ניה (الرمثانيّة) שאוכלסה בעיקרה בידי טורקמנים.
כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים, וישהראד
ענק (פירושונים)
ז'אן-פול גוטייה
ז'אן-פול גוטייה (בצרפתית: Jean-Paul Gaultier; נולד ב-24 באפריל 1952, בארקיל שבצרפת) הוא מעצב אופנה צרפתי, ומגיש טלוויזיה בעברו.
ביוגרפיה.
גוטייה גדל אצל סבתו הקוסמטיקאית. הוא מעולם לא קיבל הכשרה רשמית כמעצב אופנה, אך בגיל צעיר נהג לשלוח סקיצות למעצבים בכירים. פייר קרדן התרשם מכישרונו ושכר אותו כעוזר ב-1970.
גוטייה הוציא את הקולקציה האישית הראשונה שלו ב-1976. מאז 1981 הוציא קולקציות בעלות סגנון שנוי במחלוקת, בעקבותיהן הוא נודע כ"ילד הרע" של עולם האופנה הצרפתי. קולקציות רבות שלו התבססו על אופנת רחוב, בעוד רבות אחרות היו אופנה עילית בעלת סגנון רשמי ועם זאת מיוחד ושובב. בין השאר, קידם גוטייה את השימוש בחצאיות, במיוחד חצאיות סקוטיות, כחלק מרכזי במלתחתם של גברים. הוא השתתף בתצוגה מיוחדת במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, שנקראה "לב אמיץ - גברים בחצאיות".
בסוף שנות ה-80 איבד גוטייה כמה מקרוביו האישיים, בהם בן זוגו ושותפו לעסקים פרנסיס מינו, שנפטר מסיבוכים שנבעו ממחלת האיידס.
בשנות ה-90 עיצב גוטייה לזמרת מדונה את התלבושת המפורסמת של חזייה בצורת חרוט, ותלבושות רבות לסיבובי ההופעות שלה. הוא עיצב גם חלק מהתלבושות של זמר הרוק מרלין מנסון לאלבומיו ולהופעותיו. בישראל נודע גוטייה כאשר עיצב את שמלת הנוצות המפורסמת של הזמרת דנה אינטרנשיונל להופעתה באירוויזיון 1998. דנה התחרטה ולא לבשה את השמלה כשעלתה לבמה לשיר את דיווה, אבל כשנודע לה שזכתה, היא לבשה אותה כשעלתה לשיר את שיר הניצחון.
גוטייה הפתיע בתצוגות האופנה שלו כאשר השתמש בדוגמנים שונים מהרגיל, כמו גברים זקנים, נשים מלאות, דוגמנים בעלי פירסינג וקעקועים רבים, וכן שיחק עם התפקידים המגדריים המסורתיים בתצוגותיו. על כך קיבל תגובות מעורבות.
גוטייה עיצב את התלבושות בסרטי קולנוע רבים, כמו "האלמנט החמישי" של לוק בסון, "קיקה" של פדרו אלמודובר, "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב שלה" של פיטר גרינוויי, ו"עיר הילדים האבודים" של ז'אן פייר ג'נט.
כיום הוא עובד במקביל על קולקציות האופנה הפופולרית והעילית שלו, ועל הקולקציה של מעצב האופנה הצרפתי הרמס, שנודע בבגדי העור ותיקי היד היוקרתיים שלו. בשנים האחרונות מוציא גוטייה גם קולקציות של משקפי שמש.
בשנת 2011 החל שיתוף פעולה בין גוטייה לבין אשת העסקים ניקול ראידמן ובעלת חנות היוקרה Madame de pompadour שבה ימכרו העיצובים בבלעדיות בישראל.
בשמים.
בנוסף לעיצוב אופנה, ידוע גוטייה גם בבשמים הפופולריים שלו. הבושם הראשון שלו לנשים, "קלאסיק", הוצג ב-1993, ועיצובו היה בצורת גוף אישה עם מחוך. כעבור שנתיים הוצג הבושם הראשון לגברים, "לה-מייל", שעיצובו היה בצורת פלג גוף עליון של גבר עם חולצת מלח מפוספסת. שניהם הצליחו מאוד, למשל "לה-מייל" הוא כיום במקום הראשון במכירות בשמים לגברים באיחוד האירופי, ומצליח גם באוסטרליה וארצות הברית. הבושם השלישי שלו, "פראז'יל" לנשים, הוצג בשנת 2000, אך כיום הוא בתפוצה מוגבלת בגלל מכירות נמוכות יחסית. ב-2005 יצא הבושם לשני המינים "פרגראנס פור הומאניטי", וב-2007 הבושם לגברים "פלור דו מייל". כל הבשמים של גוטייה מיוצרים תחת רישיון ארוך טווח של המחלקה הפאריזאית של החברה היפנית שיסיידו, שאחראית לייצור בשמים למעצבים נוספים בעולם.
ניצני שלום
משפט המיון לחבורות אבליות נוצרות סופית
איווי
אדובי אטמוספיר
אדובי אטמוספיר היא חבילת תוכנה שנוצרה על ידי אדובי מערכות ומשמשת לבניית מודלים דינמיים בתלת-ממד אשר מיוצאים לאחר מכן לאינטרנט ומאפשרים ללקוחות לבחון מוצרים שונים לפני רכישתם.
התוכנות הכלולות בחבילה:
מאז יציאת אדובי אקרובט 3D לשוק, הופסק השיווק של אטמוספיר.
מונטי
טרול פטנטים