בסה"כ מצאה הוועדה את ולדמן אחראי לכשל תפקודי חמור ואף לחריגה אתית קשה בנושא התחקירים. אי לכך המליצה הוועדה, למרות קידומו של ולדמן במהלך דיוניה, לשחרורו מהמשטרה.
בנצי סאו.
ניצב משנה בנצי סאו היה מפקד מג"ב צפון בעת האירועים. הוא הואשם על ידי הוועדה על כך ש:
בסה"כ מצאה הוועדה את סאו אחראי לכשל תפקודי מהותי, כתוצאה מכך המליצה, למרות קידומו של סאו במהלך דיוניה, למנוע את קידומו במשטרה למשך ארבע השנים מפרסום הדו"ח.
ירון מאיר.
סגן ניצב ירון מאיר היה מפקד גזרת משגב בעת האירועים. הוא הואשם על ידי הוועדה באחריות לתוצאות האירוע באזור התעשייה תרדיון בו נהרגו שני אזרחים, משום שלא דאג לכוח משטרתי מספיק במקום, למרות ההוראות שחייבו זאת. הוועדה מצאה כי אינו אחראי אישית למחדל ולכן לא נתנה המלצות כנגדו.
שמואל מרמלשטיין.
סגן ניצב שמואל מרמלשטיין היה המפקד בפועל של תחנת עפולה ב-3 באוקטובר.
הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים בנושא ירי הצלפים שהיה בעיר באותו יום:
ככלל, נמצא מרמלשטיין אשם בכשל תפקודי באירוע זה אולם מכיוון שבאירועים אחרים במהלך המהומות תיפקד כראוי המליצה הוועדה על עיכוב קידומו במשך שנה אחת.
גיא רייף.
רב פקד גיא רייף היה מפקד תחנת משגב בפועל בעת אירועי אוקטובר. הוא הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים:
מסקנת הוועדה הייתה שרייף נהג להגיע ללא גיבוי לאירועים שונים, דבר שהצביע על חוסר שיקול דעת וגרם ליצירת סיכון משמעותי (שאף התממש). מסקנת הוועדה כי אין הוא ראוי להיות קצין משטרה ויש לשחררו ממנה.
במהלך דיוני ועדת אור התגלה כי גיא רייף ירה על תחנת המשטרה משגב שהייתה בפיקודו והוא הושעה מהמשטרה. לאחר סיום הדיונים, הודח מהמשטרה תוך שהוא מאשים את הוועדה ואת המשטרה בכך שזרקו אותו לכלבים.
למרות העדויות החמורות נגד רייף הוא לא הועמד לדין בסופו של דבר.
נ"י.
רס"ר נ"י היה מפקד צוות ימ"מ שהיה בנצרת ב-2 באוקטובר. במסגרת תפקידו זה הואשם בשני אירועים:
הוועדה קבעה כי פעל לא כשורה אולם בשל שחרורו מהמשטרה לא המליצה דבר בעניינו.
מורשד ראשד.
ראשד מורשד היה שוטר משמר הגבול במהלך האירועים והוא הואשם בירי של כדורי גומי מטווח קצר מהמותר ביאנוח ג'ת ב-1 באוקטובר שגרם למותו של אזרח. בשל שיחרורו לא המליצה הוועדה לנקוט באמצעים משמעתיים נגדו אבל כן המליצה לפתוח נגדו בחקירה פלילית.
המסקנות.
כללי.
מדו"ח הוועדה:
ההמלצות.
ההמלצות האישיות מופיעות בפסקת המוזהרים.
חקירות שיש לערוך.
כל החקירות הללו הסתיימו בלא כלום, ונסגרו סופית במהלך 2006.
התגובות.
ועדת לפיד.
לאחר הגשת דו"ח ועדת אור החליטה ממשלת ישראל (ב־14 בספטמבר 2003) לקבל (למרות התנגדות של חלק מחברי הממשלה) מיידית את ההמלצות האישיות של הוועדה ולהקים ועדת שרים (בראשות טומי לפיד ובהשתתפות: אפי איתם, בני אלון, צחי הנגבי, ציפי לבני, גדעון עזרא ואברהם פורז). שתבדוק את הדרך ליישום שאר המסקנות. המלצות אלו מומשו ברובן המכריע עוד במהלך דיוניה של ועדת לפיד.
למרות חששות שהדיונים בוועדה זו נועדו "לקבור" את מסקנות ועדת אור, כפי שקרה עם ועדות חקירה קודמות (כמו ועדת שמגר לחקר הטבח במערת המכפלה שגם לאחר עשר שנים ועדת השרים טרם סיימה את עבודתה), הגיעה הוועדה למסקנות עד ה־31 במאי 2004 והן הפכו להחלטת ממשלה. במהלך הדיונים סירבו, כמעט לחלוטין, נציגי הציבור הערבי לשתף פעולה עם הוועדה וזאת מכיוון שלטענתם היא בלתי מאוזנת ונוטה לרעתם.
ככלל המלצות ועדת לפיד היו מעטות יחסית וברוב המקרים, ההחלטה שהתקבלה הייתה אחת מהשתיים:
מצב זה נבע מהעובדה שמרבית המלצות ועדת אור יושמו (לפחות על הנייר) עוד במהלך דיוניה.
נוסף על ההמלצות של ועדת אור התקבלו ההחלטות הבאות:
ההשלכות.
גם לאחר ועדת אור אירעו התנגשויות אלימות בין המשטרה לבין ערביי ישראל. בין השנים 2001–2009 נהרגו עוד 30 ערבים אזרחי ישראל בהתנגשויות עם המשטרה.
כלקיס (ממלכה קדומה)
כלקיס (ביוונית: Χαλκὶς) הייתה ממלכה (אתנרכיה) קדומה בלבנון. בממלכה זו גרו היטורים, שבט ערבי או ארמי המוזכר בספר בראשית כ"ה, ט"ו. כן נזכרת הממלכה בכתבי יוסף בן מתתיהו.
הממלכה השתרעה על פני חלקים מדרום הלבנון וצפון הגליל. בשנת 104 לפני הספירה יהודה אריסטובולוס הראשון, מלך יהודה, ואחיו אנטיגונוס הראשון סיפחו חלקים ניכרים מכלקיס (הקרויה אף ארץ היטורים) לממלכת יהודה וגיירו חלק מתושביה ויישבו בה יהודים.
לאחר כיבוש זה נותר לממלכה רק שטח מצומצם למרגלות הרי הלבנון סביב הבירה כלקיס. במאה הראשונה לפנה"ס נכנס האזור כולו תחת חסות רומית וככל הנראה גם כלקיס הייתה כפופה לנציב של פרובינקיה סוריה שישב באנטיוכיה. בתקופה זו שלט בממלכה המלך תלמי בן מינאי . לפי יוסף בן מתתיהו לאחר שאלכסנדר השני, בנו של מלך יהודה, אריסטובולוס השני הוצא להורג פיליפיון בנו של תלמי נשלח על ידי אביו לאשקלון כדי לחטוף את אחותו של אלכסנדר, אלכסנדרה, אחיו אנטיגונוס ואחות נוספת מאמם. פיליפיון הצליח לחטוף אותם מאמם והביאם אל אביו. הוא התאהב באלכסנדרה ונשא אותה לאשה, אולם מאוחר יותר הומת בשל כך על ידי אביו, שאחר כך נשא אותה לאשה בעצמו.
לאחר תלמי שלט בממלכה בנו ליסניס . בשנת 41 לספירה הרומאים העבירו את ליסניס בן תלמי מכהונתו כמלך כלקיס ובמקומם נתן הקיסר הרומאי קלאודיוס את הממלכה להורדוס, אחיו של אגריפס הראשון מלך יהודה ונכדו של המלך הורדוס. לאחר מותו של הורדוס מלך כלקיס, ניתנה הממלכה על ידי הקיסר קלאודיוס לאחיינו אגריפס השני, אך בשנת 54 אגריפס השני הועבר למלוך על הגולן והועברה לבן דודו אריסטובולוס, בנו של הורדוס מלך כלקיס. ככל הנראה בשנת 55 לספירה מינה נירון קיסר את אריסטובולוס למלך ארמניה הקטנה ובשל כך הופסק קיומה של כלקיס כממלכה עצמאית והיא הפכה לחלק אינטגרלי מפרובינקיה סוריה.
במשך רוב תקופת שלטונם של בית הורדוס היה מלך כלקיס אחראי על מינוי הכהנים גדולים בבית המקדש בירושלים וחלק ממלכי כלקיס כגון אגריפס השני השתמשו בסמכותם זו כדי להשיג השפעה ושליטה בירושלים שמחוץ לתחום מלכותם.
משערים כי כלקיס הקדומה נמצאת תחת העיירה ענג'ר בלבנון, כ-55 ק"מ מזרחית לביירות, בעמק הבקאע, בקרבת הגבול עם סוריה. אחרים מציעים את התל הסמוך מג'דל ענג'ר, בו נחשפו שרידיו של מקדש רומי.
קסטיוס גאלוס
גַאיוּס קֶסְטיוּס גַאלוּס (Gaius Cestius Gallus; לעיתים צסטיוס גאלוס; ? - 67), היה גנרל וסנאטור רומאי שהיה פעיל בימי התהוות הפרינקיפט. היה נציב סוריה בתקופת המרד הגדול אשר הובס כשניסה לדכא את המורדים בארץ יהודה.
המאורעות שהובילו למרד.
גאלוס היה הנציב הרומי בסוריה משנת 63 או שנת 65 ואילך. גאלוס היה בנו של קונסול ובעצמו קונסול בשנת 42, היה ממונה בתפקידו כנציב סוריה על נציב יהודה, גסיוס פלורוס. פלורוס היה נציב גרוע, אשר עיקר תאוותו הייתה לממון, ואשר נהג ביהודים בחוזק יד. עם זאת נמנעו היהודים מלהביע את טרוניותיהם על פלורוס ומעשיו בפני גאלוס, מפני שפחדו מזעמו של פלורוס אם יתגלה הדבר. התסיסה בממלכה הפכה לגלויה כמעט, ודבר המרד נישא באוויר.
גאלוס הבין את הסכנה הצפויה לו, והחליט להוכיח לקיסר נירון כי המדובר בסכנה של ממש. בשנת 66 לספירה הגיע גאלוס לירושלים על מנת לחגוג את חג הפסח, ביחד עם המלך אגריפס השני ועם פלורוס. כוונתו הייתה לפקוד את היהודים הבאים להקריב את הקרבנות. על פי מספר הקרבנות שהוקרבו, מנה ההמון כשלושה מיליון איש. בעת שצפה בהקרבת הקורבנות צעק אליו ההמון האשמות כנגד פלורוס. גאלוס השקיט את העם והבטיח כי ירסן את פלורוס, ולאחר מכן שב לעירו אנטיוכיה. נסיונותיו של גאלוס למשוך את תשומת לבם של שליטי רומא אל הסכנה שביהודה נכשלו, והוא לא הצליח להעביר אל הקיסר את המסר כי המדובר בעם רב העומד בפני מרידה.
על פי יוסף בן מתתיהו היה אירוע זה אירוע מפתח בהתחוללות המרד הגדול שכן פלורוס חשש מזעמו של גאלוס, וחשב שאם תפרוץ מרידה, תופנה תשומת הלב ממעשיו הפסולים אל דיכוי המרידה.
פרוץ המרד.
לאחר שמעשיו של פלורוס הביאו להתקוממות המונים בירושלים, שלח גאלוס את נציגו נפוליטנוס אל העיר על מנת לבחון את טענותיהם הסותרות של הצדדים. עם זאת, עד מהרה הפכה ההתקוממות למרידה כללית, כאשר אלעזר בן חנניה, בנו של הכהן הגדול חנניה בן חזקיה, הפסיק את המנהג לאפשר העלאת קורבנות לשלום הקיסר, ומצדה נכבשה על ידי הסיקריקיים ואנשי חיל המצב הרומי שהיה שם נהרגו. פלורוס נסוג מן העיר ירושלים, והותיר אחריו גדוד אחד לשמירה על הסדר. לאחר פרוץ ההתקוממות הצטרפו אל גדוד זה חייליו של המלך אגריפס השני, שהיה מאוהדי הרומאים, אך המתקוממים הצליחו לגרש את חייליו של אגריפס, ולהרוג את כל הרומאים שבעיר, פרט למפקדם מטיליוס.
עד מהרה הפכה המרידה להתקוממות כללית, ולקרבות בין יהודים ללא-יהודים בכל רחבי הארץ. קרבות פרצו בקיסריה, בגליל ואף באלכסנדריה.
מסע גאלוס אל ירושלים.
גאלוס לא יכול עוד לעמוד מן הצד, ויצא בראש הלגיון השנים עשר פולמינטה, וכן חיילים רבים מן המדינות הסמוכות לדכא את המרד. בתחילה קבע את מחנהו בעכו ומשם הדרים לקיסריה וכבש את יפו, שם הרג 8,400 איש. לאחר מכן החריב את העיר נרבתא. במקביל שלח חלק מחייליו אל הגליל. העיר ציפורי קיבלה את הרומאים בברכה, והמורדים התבצרו בהר עצמון, שם הוכרעו על ידי אנשיו של גאלוס לאחר מצור קצר.