עיצובו הגמיש יותר של הגוסטב איפשר מספר רב של 'תוספות שדה' (שסומנו באות R; "Rüstsatz") שהורכבו בשטח לפי הצורך לדגמים השונים. בין תוספות אלו ניתן למנות את ה-R-1 כנה לנשיאת פצצה במשקל 250 ק"ג, ה-R-2 כנה לנשיאת 4 פצצות 60 ק"ג, ה-R-3 עם מכל דלק 300 ליטר נתיק וה-R-6 שכלל זוג תותחי MG 151 20 מ"מ שהורכבו מתחת לכנפי המטוס – תוספת שהייתה נפוצה משום כח האש הנמוך יחסית של הגוסטב. בששת הדגמים הראשונים של ה-Bf 109G, מספרים אי-זוגיים כללו תא טייס מווסת לחץ ליירוט בגבהים רמים, בעוד דגמים במספרים זוגיים כללו תא טייס רגיל והוגדרו כמטוסי קרב קלים.
Bf 109K 'קרפורסט'.
הדגם העיקרי האחרון בסדרת הפיתוח של ה-Bf 109, הקרפורסט (Kürfurst) פותח במטרה לייצר דגם אחיד שעשה שימוש בכל המרכיבים הטובים של שלל דגמי ה-Bf 109G. דגם ה-K נכנס לייצור בששת החודשים האחרונים למלחמה כאשר רק כ-750 מטוסים יוצרו, מעטים נכנסו לשירות פעיל נוכח מאגרי הדלק המצומצמים והתגברות ההפצצות של בעלות הברית. הדגם כלל מנוע DB 605D וחומש בתותח 30 מ"מ MK 108 שהורכב בציר המנוע ושני מקלעי 13 מ"מ MG 131 (חימוש דומה לדגמי הגוסטב המאוחרים). הקרפורסט היה דומה מאוד לדגמי ה-G המאוחרים אך עם ביצועים מעט משופרים וכ-30 קמ"ש יותר מהר בכל הגבהים, כאמור הייצור והפיתוח נפגעו כתוצאה מהתגברות לחץ בעלות הברית על גרמניה וייצורו נמשך בקצב מצומצם לצד ייצור הגוסטב.
אהרן רמז
אהרן רמז (8 במאי 1919 – 2באפריל 1994), היה המפקד השני של חיל האוויר הישראלי (יולי 1948-דצמבר 1950) וחבר הכנסת.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לדוד רמז, שהיה ממנהיגי היישוב, ולאחר מכן מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל הראשונות. רמז בוגר בית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב. בשנת 1936 התגייס להגנה. בשנים 1939–1942 היה שליח תנועת הנוער "הבונים" (המזוהה עם מפא"י) בארצות הברית. בעת שליחותו ניסה לארגן חניכי תנועות חלוציות בארצות הברית למען היישוב. הוא נתקל בקשיים רבים, אך בכל זאת הצליח לרתום מאות צעירים יהודים אמריקנים שהתאגדו במסגרת פלוגות החלוץ והתחייבו לעמוד לרשות היישוב. אחד התחומים בהן עסקו הפלוגות היה לימוד טיס, ורמז עצמו סיים את אחד משני הקורסים שנפתחו. בשנת 1942, לאחר פיזור הפלוגות, עם הצטרפות ארצות הברית כצד פעיל במלחמת העולם השנייה, התגייס רמז לחיל האוויר המלכותי הבריטי, התאמן בטיס בקנדה, ושירת כטייס קרב בזירה המערב אירופית. בעת שרותו, רמז ביקר במחנה ברגן-בלזן ימים ספורים לאחר שחרור המחנה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1945–1946, בעודו במדים, רמז השתתף בארגון שארית הפליטה ובניתובם ארצה. בסוף 1946 רמז חזר ארצה, ובין היתר, בעודו קצין בחיל האוויר הבריטי, ביקר בלטרון את אביו, שנכלא על ידי הבריטים במהלך השבת השחורה. בתחילת 1947 רמז השתחרר. ב - 1947, עם התארגנות ההגנה לקראת מלחמה צפויה, הגיש רמז, בצוותא עם הימן שמיר (שכטמן), תוכנית אב להקמת חיל אוויר עברי. בסוף 1947 מונה לקצין המבצעים של שרות האוויר של "ההגנה" וביולי 1948 מונה למפקד חיל האוויר הישראלי. בתקופת כהונתו ניסה להגדיל את עצמאותו של חיל האוויר, נתקל בהתנגדות מצד הרמטכ"ל דאז יגאל ידין ונאלץ להתפטר מתפקיד מפקד החיל בדצמבר 1950.
בהמשך נשלח לארצות הברית מטעם משרד הביטחון כראש משלחת הקניות, תפקיד בו שימש עד 1953. לאחר מכן, שימש בתפקיד יועץ שר הביטחון לענייני תעופה עד שנת 1954, שנה בה פרש מצה"ל. היה חבר הנהלת סולל בונה בשנים 1954–1959 (תקופה במהלכה כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י מן הבחירות לכנסת השלישית, עד להתפטרותו בדצמבר 1957). לאחר מכן שימש כמנהל האדמיניסטרטיבי של מכון ויצמן ומנהל המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ. בשנים 1965–1970 כיהן כשגריר ישראל בבריטניה ולאחר מכן מנכ"ל רשות הנמלים, תפקיד אליו מונה לאחר עזיבתו של חיים לסקוב, שלא היה יכול להשלים עם הכניעה לדרישות ועדי הנמלים, שזכו לגיבוי מזכ"ל ההסתדרות דאז, יצחק בן-אהרן. בתפקיד זה המשיך עד 1977. היה ממקימי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון. בשנים 1977–1981 היה יו"ר רשות שדות התעופה.
בנו הוא גדעון רמז, ששימש למעלה מעשרים שנה ראש דסק החוץ בקול ישראל וברוב הזמן גם ערך והגיש את יומן החוץ.
שלמה שמיר
שלמה שמיר (15 ביוני 1915 – 19 במאי 2009) היה אחד מ-12 אלופי המטה הכללי הראשון של צה"ל. שמיר היה המפקד השני של חיל הים הישראלי (1949–1950) והראשון שנשא דרגות אלוף בתפקידו זה. היה גם המפקד השלישי של חיל האוויר הישראלי (דצמבר 1950 עד אוגוסט 1951).
ביוגרפיה.
שלמה שמיר נולד ברוסיה בשנת 1915 בשם שלמה רבינוביץ'. עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בשנת 1929 התגייס לארגון "ההגנה", בתחילה למחלקת הקשר ובהמשך שירת כמפקד פלוגה בפלוגות השדה (פו"ש) ובחי"ש בירושלים. בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט מונה כמפקד הפו"ם בירושלים, בתפקידו זה פיקד על פעולות גמול של ההגנה בכפרים ערביים, כמו הפעולה בלוביה. כן השתתף בעלייה לחניתה, עסק בייצור והעברת נשק ליישובים ברחבי הארץ ובהבאת מעפילים לארץ ישראל.
באפריל 1940 סיים את קורס הטיס האזרחי הראשון שנערך בשדה התעופה בלוד. באותה שנה התנדב לצבא הבריטי. עבר את קורס הקצינים הראשון של מגויסי היישוב בצבא הבריטי ושירת כאיש חיל הרגלים בבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה. דוד בן-גוריון מינה אותו ל"מפקד כל החיילים היהודים בצבא בריטניה". בשנת 1946 השתחרר בדרגת רב-סרן, ונשלח מטעם ה"הגנה" לארצות הברית, להחליף את יעקב דורי בראש המשלחת הביטחונית של ההגנה, לשם רכישת ציוד צבאי, מכונות לייצור נשק ושכנוע קצינים אמריקאים לבוא ולסייע לארגון "ההגנה" להפוך לצבא סדיר (ביניהם נמנה הקולונל דוד מרכוס, שנתמנה כאלוף בצה"ל).
בפברואר 1948 קרא לו בן-גוריון לחזור לארץ לשם הקמת חטיבה משוריינת שתפרוץ את הדרך לירושלים. הוא נתמנה כמפקדה הראשון של חטיבה 7, פיקד על קרבות החטיבה בחזית ירושלים, בקרב על לטרון שלא צלח אך הסתיים בפריצת הדרך העקיפה לירושלים אשר כונתה דרך בורמה.
עם סיום המלחמה הוצע לו תפקיד הרמטכ"ל אך הוא סירב. שמיר שירת כראש מת"מ (המחלקה לתפקידי מטה) ואחר כך כמפקד חזית ב' (חזית המרכז, שאוחדה מאוחר יותר עם חזית ג', חזית המזרח, לפיקוד המרכז). ב-16 במאי 1949 מונה לתפקיד מפקד חיל הים. בתפקיד זה החליף הן את פול שולמן והן את שמעון פרס, ממנו נטל את תפקיד מנהל שירות הים, ששולב בתפקיד מפקד החיל. בתקופתו התגבש והתעצם החיל, נקבעו מסגרות ארגוניות ותוכנן רכש של כלי שיט שבמסגרתו הגיעו פריגטות וספינות טורפדו. ב-14 בדצמבר 1950 הוחלף על ידי מרדכי (מוקה) לימון ומונה למפקד חיל האוויר. בתקופת כהונתו הוקם מערך הנ"מ ונבנה בסיס חצור. באוגוסט 1951 העביר שמיר את הפיקוד על החיל לחיים לסקוב, ופרש מצה"ל.
בשנת 1952 הקים שמיר את חברת "פוספטים בנגב", הכורה פוספטים באזור הנגב ועמד בראשה עד 1963. בתקופה זו שימש גם כדירקטוריון בחברות "מקורות נפט" ו"דשנים". בשנים 1964–1967 היה מנהל מינהל מקרקעי ישראל. לאחר מכן ניהל את חברת הגז "פזגז" ואת המועצה לתעופה אזרחית. היה סגן היושב ראש של ארגון האווירונאוטיקה העולמי.
בגיל 55 השלים שמיר בחינות בגרות וסיים תואר שני במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וכן סיים את תוכנית המנהלים AMP באוניברסיטת הרווארד.
ימים ספורים לפני מותו עוד עסק שמיר בכל תחביביו ובהם ציור ונגינה בפסנתר. בראיון האחרון שהעניק ל"ידיעות אחרונות" בערב ראש השנה תשס"ט, נשאל אם הוא פוחד מהמוות. בתשובה ענה: "אני פוחד מהאפשרות להיות במצב של חוסר אונים, של צמח. התקווה שלי שאחרי 150 אמות בריא".
שלמה שמיר נפטר ביום שלישי, 19 במאי 2009, כשהוא משאיר אחריו בת יחידה, יעל. שמיר היה נשוי לשופטת מינה שמיר עד למותה ב-1996.
הספר מסביליה
הספר מסביליה, או זהירות חסרת תועלת (באיטלקית: Il barbiere di Siviglia, ossia L'inutile precauzione) היא קומדיה מאת פייר בומרשה ואופרה בופה של ג'ואקינו רוסיני על פי העלילה של המחזה.
המחזה.
את המחזה כתב המחזאי הצרפתי בומרשה, והוא הועלה לראשונה בשנת 1775 בתיאטרון "קומדי פראנסז".
עלילת המחזה היא כדלקמן: הדוקטור ברטולו הזקן רוצה להתחתן עם רוזין, בת חסותו, אך רוזין רוצה להתחתן עם הרוזן הצעיר אלמוויוה, שמאוהב בה עד מעל לראשו. לשני האוהבים הצעירים עוזר הספר והמשרת של הרוזן, פיגארו, אשר מצליח לסכל את תוכניותיהם של ברטולו ועוזרו, דון באזיל.
לבד מהיותו קומדיה משעשעת, במחזה גם יסודות של ביקורת חברתית על שרירות לב השלטון ואי-השוויון בין המעמדות. למחזה שני מחזות-המשך, נישואי פיגארו (1784) ו"האם הפושעת, או טרטיף השני" (1790 לערך).
בשנת 1948 הועלתה ההצגה בתרגומו של נתן אלתרמן בתיאטרון הקאמרי, הבמאי היה יוסף פסובסקי.
האופרה.