בשנת 1828, בגיל 23, התמנה לרב בעיר ז'ולקווה (ז'ולקייב), בה שכן רנ"ק, רבי נחמן קרוכמל. נראה שמינויו של רב צעיר, הידוע כגדול בתורה, אך גם כמשכיל, תאם את הרוחות שנשבו בעיר באותו זמן. קשריו של מהר"ץ עם רנ"ק עוררו את חמת החסידים. האחרון היה אדם שומר מצוות, אך כמה מדעותיו הביקורתיות על זמני כתיבת הכתובים שבתנ"ך עוררו כעס אצל השמרנים. מקובל לתאר את מהר"ץ כסמן הימני בבית מדרשו של רנ"ק.
ארבע שנים אחר מינויו בז'ולקווה, כשמאס בירידת החסידים לחייו וחשק במשרה רמה יותר, פנה מהר"ץ להתמודד על רבנות פראג. דבר זה הביא לסיומה של ידידותו עם שי"ר, שלמה יהודה רפפורט, שהתחרה בו על המשרה. המערכה בין שני החברים הטובים לשעבר הפכה למסע השמצות. שי"ר טען כי מהר"ץ קנה את רבנות ז'ולקווה בכסף אביו בעל ההון, מהר"ץ הזהיר ששי"ר פתוח יתר על המידה לרוחות הזמן החדש. בסופו של דבר זכה שי"ר במשרה. תשוקתו של מהר"ץ להחליף רבנות לא פגה אך נשאר בז'ולקווה עוד שנים רבות.
בשנת 1846 נקבע על ידי הממשלה האוסטרית בחוק שכל רב צריך להיות בעל תואר אקדמי. עקב כך נבחן מהר"ץ בפילוסופיה ובמדעי הרוח וקבל תואר 'מגיסטר' מאוניברסיטת לבוב.
ב-1852 פנתה קהילת קאליש שברוסיה למהר"ץ והזמינה אותו לכהן בה. גם כרב בקאליש הקשו החסידים על חייו. מסופר שאף הרבי מקוצק היה בין מתנגדיו, אם כי אין לכך עדות ברורה.
מגפת כולרה שעברה בעיר ב-1855 פגעה במהר"ץ ובאשתו. השניים נסעו להתרפא במעיינות מרפא ואחר כך שבו לזאלקווא, מקום שבו גרו ילדיהם. אולם המחלה גברה עליהם והמהר"ץ נפטר בל' בתשרי ה'תרט"ז בלבוב, מקום אליו הגיע לבקש סעד רפואי.
בין נכדיו נמנו הרב צבי פרץ חיות, רבה של וינה, ושאול חיות, ספרן בארכיון הקהילה בווינה.
המהר"ץ בין קנאים למשכילים.
המהר"ץ רכש השכלה כללית, עסק בפעילות מחקרית, עשה שימוש בעבודותיהם של אנשי חכמת ישראל (לא תמיד תוך כדי הזכרת שמותיהם), היה תלמידו של רנ"ק ועמד בידידות עם אישים כשי"ר ואברהם גייגר. היה די בכך כדי להכתים את שמו בעיני החסידים שלא נתנו לו מנוח. הוא מצידו תיאר אותם כ"עמי הארץ" גמורים וציין את בערותם לא רק בחוכמות העולם, אלא אף בתנ"ך. בין השאר כתב בלעג כי רב חסידי ייתכן שלא יידע כי שאול מלך לפני דוד.
במחקריו הקפיד שלא לסטות מהמסורת המקובלת, ולפיכך מבקרים, כמו ההיסטוריון גרץ מצאו בהם אפולוגטיקה, אם כי לא שללו לחלוטין את ערכם המדעי. גם כשהמהר"ץ איחר זמנם של מדרשים, הקפיד לציין כי התוכן שמובא בהם קדום. בשום מקום אין הוא פוסל במפורש את האותנטיות של ספר הזוהר. אומנם מהעובדה שמיעט מאוד לצטטו ניתן להעריך שלא היה שלם עימה לחלוטין.
כפוסק הלכה לא היו פסיקותיו מתירניות במיוחד, ובין השאר אסר על שימוש בפאה נוכרית לנשים, אפילו גרושות ואלמנות. כאשר התיר להלין את המת, לפי דרישת הממשלה, היה ההיתר לשנוי במחלוקת. בינו לבין החתם סופר התקיימו חילופי מכתבים חמים, אך התפרסמו דברים של אחד מקיצוני ההולכים אחר החתם סופר, שהכריז כי האחרון סלד מהמהר"ץ וקירבו רק כדי למנוע ממנו לחבור לגמרי למשכילים .
בספרו "מנחת קנאות" התפלמס עם פסילת המשכילים את המסורת ותקף את מסקנות הרפורמים בוועידת בראונשווייג מ-1844, כולל התקפות אישיות על הרבנים גייגר ושמואל הולדהיים. בחיבור אחר יצא להגנת הרמב"ם מפני התקפותיו החריפות של שד"ל. הגהותיו על התלמוד מצויות בנספחים כמעט בכל מהדורות הש"ס המסורתיות. כן יצא לאור שו"ת שלו. על חיבוריו המחקריים החשובים ביותר נמנה ה"מבוא לתלמוד". מעניינת שיטתו על ערך החקלאות. לשיטתו, רצון התורה שעם ישראל היה ויהיה עם חקלאי. תקופת הגלות גרמה לנו לרכוש עיסוקים שאינם מתאימים לא לטבענו ולא למודל אותו מציבים התורה וחכמי ישראל בפנינו. גם הרב קוק הלך בעקבות שיטה זאת.
שמעו של מהר"ץ יצא כאדם חריף ושנון, ולפיכך כל מיני אגדות עממיות נכרכו בו, אך אמיתותן נתונה בספק.
חיבוריו.
רוב כתביו רוכזו בכל כתבי מהר"ץ חיות, שני כרכים, ירושלים ה'תשי"ח. בין לומדי הישיבות נודע המהר"ץ חיות בראש ובראשונה בזכות הערותיו על סדר מסכתות התלמוד, שנכללו ונדפסו בתוך מהדורות הש"ס (החל משנת ה'ת"ר), לרבות במהדורת ש"ס וילנא הנפוץ.
לש&quot;ב
ורוד
ורוד הוא הכינוי לצבע המתקבל מערבוב של הצבעים אדום ולבן ולעיתים מתואר גם כגוון בהיר של אדום. ככל שהוא מכיל יותר אדום, יתקבל צבע ורוד חם יותר, בעוד עירובו עם מינון גבוה של לבן יבהיר אותו וייצור גוון קר יותר.
אטימולוגיה.
בעברית, המילה "ורוד" נגזרה משם הפרח ורד. הדבר נכון גם לערבית, שבה נקרא הצבע وَرْدِي (וַרְדִי), לצרפתית (Rose), לגרמנית, רוסית, אורדו ושפות רבות אחרות. באנגלית מקובל לקרוא לצבע זה Pink, אם כי מילה נרדפת למקובלת היא Rose. בשפות אחדות משמעות שם הצבע היא "אדום בהיר", כך למשל בדנית - Lyserød.
המילה העברית לצבע קיימת רק בעברית מודרנית. ב-1898 הציע דוד יודילוביץ בעיתון "הצבי" את השם "ורד", כשם הפרח, עבור הצבע המכונה Rose בצרפתית. אליעזר בן-יהודה חידש את המילה "ורוד" המתאימה למשקל האופייני לצבעים.
שימוש וסמליות.
ורוד ומגדר.
הצבע הוורוד מקושר במערב עם נשיות, כמו שהצבע הכחול מקושר עם גבריות. בהתאם לכך, מקצוע של "צווארון ורוד" הוא מקצוע שמרבית המועסקים בו הם נשים. הקישור הזה חדש יחסית מבחינה היסטורית, ומקורו במחצית הראשונה של המאה העשרים. עד אז נחשב לעיתים דווקא הכחול לצבע "נשי". כך, למשל, מציין כתב העת לנשים Ladies Home Journal בשנת 1918 כי יש דעות שונות בעניין התאמת צבע לבגדי ילדים אך "מקובל בדרך כלל שוורוד מיועד לבנים וכחול לבנות. הסיבה היא שוורוד הוא צבע חזק והחלטי ומתאים יותר לילד בעוד הכחול שהוא עדין יותר מתאים לילדות". יצירות אמנות שנוצרו עד למאה העשרים מציגות פעמים רבות ילדות לבושות כחול וילדים בנים בוורוד. ייתכן כי השימוש הנרחב בכחול (שהיה הצבע הזול ביותר) למדי מלחים ולתלבושת אחידה בפנימיות, הוא שהביא בסופו של דבר לזיהוי שלו עם "בנים" והשאיר את הוורוד לבנות.
הביולוגית אניה הרלברט (Anya Hurlbert) פרסמה מחקר המבקש להוכיח כי המוסכמה החברתית אינה שרירותית אלא נובעת מהבדל ביולוגי בין המינים ויסודה בדרישות שונות שהעמידה האבולוציה בפני יכולת זיהוי הצבעים של גברים ונשים. הרלברט ושותפה יאז'ו לינג בקשו מנחקרים לבחור במהירות, באמצעות עכבר המחשב, בין שני ריבועי צבע שהוקרנו מולם. כך, סודרו הגוונים לפי מידת ההעדפה שגילו כלפיהם הנחקרים. התוצאות הראו כי הגברים מחבבים את הקצה הכחול של הספקטרום (אורך גל קצר) והחיבה שמעוררים בהם הצבעים הולכת ויורדת ככל שמתקדמים לאורכי גל ארוכים יותר: מהכחול לירוק וממנו לצהוב, לכתום ולבסוף האדום. לעומתם העדפות הנשים היו מוסטות במידה ניכרת לכיוון הגוונים החמים: צהוב ואדום. ההבדל בין הנשים לגברים מופיע בעיקר כשהם נדרשים לבחור בטווח שבין הירוק לאדום. נשים מעדיפות במובהק את האדום ואילו לגברים נטייה קלה לטובת הירוק. ההבחנה ירוק–אדום צעירה יחסית מבחינה אבולוציונית ומייחדת את קבוצת הקופים צרי האף (קופי העולם הישן) משאר היונקים. השערה רווחת היא כי היכולת הזו מקלה על הקופים להבחין בפירות צהובים, כתומים ואדומים על רקע חופת עלים ירוקה. הרלברט משערת כי יכולת כזו חשובה יותר לנשים המלקטות מאשר לגברים ציידים. גם ההסבר האלטרנטיבי לראיית הצבע המשוכללת - הבחנה בין גוני עור - מתיישבת, לפי הרלברט, עם תפקידה המסורתי של האישה כמטפלת בתינוקות שצריכה להתמקד בחלקו האדום של הספקטרום כדי לקבל מידע על מצבו של הילד.
פרשנות התוצאות כמבטאות שוני ביולוגי ספגה ביקורת מצד חוקרים אחרים. הוורוד הוא אדום מעורב בלבן כלומר בעל טוהר ספקטרלי נמוך, מחקר שבדק את מיקוד הראיה של פעוטות בכתמי צבע הראה כי בגיל הרך אין כלל יכולת הבחנה בין צבעי פסטל כוורוד או תכלת לבין סתם לבן והילדים מעדיפים צבעים "חזקים" כאדום או כחול. עוד מתברר כי אין הבדל בין בנים לבנות בנכונותם להתמקד בצבעים שונים. גם הבנים וגם הבנות מגלים העדפה ברורה לכחול, במקום השני נמצא הסגול ואחר כך האדום. הירוק והצהוב זוכים לפופולריות הנמוכה ביותר בקרב הפעוטות ללא קשר למין. החוקרת שרה טורגון (Sarah M. Turgeon) בדקה את ההבדלים בהעדפות הצבעים על פי ציורים "חופשיים" של ילדים בגילים שונים. עד גיל 6 אין הבדל לא במספר הצבעים ולא בסוג הצבעים בהם בוחרים ילדים לצייר. רק בציורים של ילדי כיתות ב' ו-ג' מתחיל להסתמן שוני, בנות משתמשות ביותר צבעים (שמונה גוונים בממוצע בציור לעומת שישה אצל הבנים), מגלות העדפה לצבעים "חמים" (אדום, כתום וצהוב וכו') ומפתחות העדפה לוורוד. המחקר בדק גם את הקשר בין היחס בין אורך האצבע לאורך הקמיצה (2D:4D ratio) המבטא את מידת החשיפה של העובר להורמוני מין למידת השימוש בצבע הוורוד. הורמוני המין אליהם חשוף העובר קובעים את היחס שבין אורכי האצבעות: ככל שהעובר חווה סביבה הורמונלית "נשית" יותר תהיה האצבע ארוכה יותר ביחס לקמיצה. בנות בעלות יחס 2D:4D נמוך נוטות להפגין (בממוצע) התנהגות יותר נערית ("טום-בוי") ואילו אצל בעלות יחס 2D:4D גבוה (אצבע ארוכה וקמיצה קצרה) סיכוי רב יותר להתנהגות נשית סטריאוטיפית. הנחת החוקרת הייתה שההבדל הביולוגי הזה שמקורו עוד ברחם יתבטא כבר בגיל בו מתחילים לשרבט ציורים אבל מתאם בין אורכי אצבעות לחיבה לצבע הוורוד התגלה בציורי הילדות רק מגיל 7.
ברית ערי הנזה
בְּרִית עָרֵי הָנזֶה (בגרמנית: Hanse) הייתה ברית של סוחרים בערי מדינה בצפון גרמניה ובאגן הים הבלטי, אשר התאגדו מסוף המאה ה-12 בעיקר מטעמים כלכליים.
רקע.