ברודר מעיר את לנגדון במקום מחבוא ואומר בצורה ישירה שהוא מעוניין למכור את הווירוס לצד שלישי, ומאיים לרצחו אם לא יגלה לו את מיקומו. פתאום, סימס מפתיע אותו ורוצח אותו, ודואג שהזירה תיראה כמו אחרי שוד. הוא מסביר ללנגדון שכמעט הכל היה מבוים: הוא נשכר בידי סיינה וזובריסט כדי לביים חטיפה של לנגדון (בזמן ששהה עם סינסקי בפירנצה) ומרדף ושהוא אכן הורה להורגו והוא מצר על כך. כעת, הוא פועל יחד עם סינסקי והשלושה יוצאים לאיסטנבול במרדף אחר הווירוס. גם סיינה מגיעה לאיסטנבול ומוצאת שם חסיד נוסף של זובריסט, מרצה באוניברסיטת איסטנבול, והוא עוזר לה להבין שהווירוס לא בקבר אלא במאגר המים העתיק בעיר. גם לנגדון שמגיע לאיה סופיה מבין את הרמז, ושני הצוותים מגיעים בו זמנית למאגר, שכעת פועל כאולם קונצרטים המלא באורחים מכל העולם (עובדה שאמורה לסייע לווירוס העומד להתפוצץ, לפוץ במהירות לכל העולם). לנגדון וסינסקי מוצאים את השקית עם הווירוס ומתחילים בפעולת הבידוד של השקית על ידי הכנסתה למזוודה אטומה. בינתיים, סימס מוצא את סיינה, המרצה וחסיד נוסף. מתפתח קרב שבו סימס מצליח להרוג את המרצה, לפצוע את החסיד הנוסף, אך סיינה הורגת אותו. סיינה עומדת להפעיל את הפצצה שהמרצה נתן לה על מנת לסכל את הבידוד של הווירוס ולנגדון מנסה לעוצרה אך היא מצליחה להפעיל את הנפץ. הנפץ הורג אותה ומשחרר גל של הדף המגיע עד השקית עם הווירוס שכבר הוכנסה למזוודה, והשקית מתפוצצת. המזוודה מתחילה בפעולת הבידוד, אך בדיוק אז מפתיע את סינסקי החסיד הנוסף ומנסה בכל כוחו לפתוח את המזוודה וברגע האחרון נעצר ונורה על ידי המשטרה. כך לנגדון וסינסקי הצליחו להשלים את הבידוד ולנטרל את האיום.
לנגדון וסינסקי נפרדים למרות אהבתם, עקב עבודתם המרוחקת. לנגדון מופיע שוב במוזיאון בפירנצה ומגלה לשומרים ההמומים שהמסכה של דנטה פתאום "חזרה למקומה", ועוזב את המקום.
הבדלים.
בסרט קיימים כמה הבדלים משמעותיים מהספר.
בניגוד לספר שבו מתואר כי בסופו של דבר הופץ וירוס שגורם לעקרות, בסרט נמנעה הפצת וירוס שגורם למוות. דמותם של זובריסט וסיינה שותפתו הוכתמה כאנשי רשע בסרט, בעוד שבספר דמותם חיוביות ונראה שמחבר מצדד בהם. בעוד שבספר סיינה מגיעה למאגר הירבאטאן כדי למנוע את הפצת הווירוס, והיא נותרת בחיים ועובדת עם ארגון הבריאות העולמי, בסרט היא טרוריסטית שנהרגת בעת הניסיון להפיץ את הווירוס. כל סיפור ניסיון הפצת הווירוס בירבאטאן עובר דרמטיזציה בסרט, בעוד שבספר מדובר באירוע די מינורי. מנהל ה"קונסורציום" נרצח בעוד בספר הוא נעצר. כמו כן דברים שוליים בספר לסיינה יש פיאה בלונדינית בעוד בסרט שערה שחור, בספר לאליזבת סינסקי יש שיער לבן ובסרט שערה שחור.
בספר ונאייטה לא מצליחה לירות בלנגדון בגלל ציפור ואילו בספר כל הסצנה משתנה לסצנת חטיפה.
הפקה.
בעקבות הצלחתם של הספר ולאור הצלחת העיבודים הקולנועיים לספריו של דן בראון, הוחלט להפיק סרט קולנוע על בסיס הספר "התופת". באוגוסט 2014, Sony Pictures יצאו בהצהרה כי התאריך המיועד לצאת הסרט לאקרנים הוא דצמבר 2015 וכי צילומי הסרט, שיתרחשו באיטליה, צפויים לצאת לדרך באפריל 2015. בפברואר 2015 נודע על ליהוק כמה שחקנים לדמויות שונות בסרט לקראת תחילת הצילומים באפריל 2015. בנוסף עודכן תאריך-צפי חדש לצאת הסרט לאקרנים: 16 באוקטובר 2016.
ב-10 במרץ 2015 לוהק בן פוסטר לתפקיד הנבל בסרט; ברטנרד זובריסט, מדען טרנס הומניזם שנחוש לפתור את בעיית האוכלוסייה העולמית בעזרת הפצת מגפה הרסנית המבוססת על התופת של דנטה. צילומי הסרט החלו ב-27 באפריל 2015 בוונציה, איטליה. טום הנקס נצפה בצילומי חוץ באתר הצילומים וב-11 במאי נערכו צילומים בפירנצה. הצילומים הושלמו ב-21 ביולי 2015.
שיווק.
במאי 2016 סרטי סוני חשפו 2 כרזות רשמיות לסרט ופרסמו קדימון ראשון לסרט.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
צומת גדרה
הרהורים על שירת אלתרמן
הרהורים על שירת אלתרמן הוא מאמר ביקורתי חריף מאת נתן זך על שירת נתן אלתרמן בפרט ודור משוררי חבורת "יחדיו" (בהם לאה גולדברג ואברהם שלונסקי) בכלל. מתוך ניסוח הכשלים בשירת אלתרמן ניסח זך מניפסט עבור חבורת לקראת (דוד אבידן, יהודה עמיחי ועוד) שזך היה לדוברה ועבור השירה העברית הצעירה בכלל. זך תקף את שירת אלתרמן בשלושה מישורים: הנושאים ה"גדולים מהחיים", בעלי הנופך המיתי והבלתי-קונקרטיים, השפה הגבוהה, העשירה והמליצית מדי, העמוסה סימבוליזם ודימויים מוזרים ומעל הכל המוזיקליות, הכתיבה בחריזה וקצב הנשען על משקל, המשעבדת אליה את התוכן ומעניקה לקורא הנאה אסתטית ריקה במקום חומר להרהור. כל אלו, טען זך, מקנים לשירת אלתרמן תחושה מלאכותית וחוסר רגש. המאמר נוסח בלשון עוקצנית ותוך מרידה בדמות האב הבלתי-מעורערת של השירה העברית באותה תקופה וכלל למשל את המשפט "פתטיות רגשנית זו מזכירה לנו את העובדה, שאלתרמן יודע לנסח הרבה יותר משהוא מסוגל להרגיש". במקום אלתרמן ביקש זך להעמיד כדגם דמות-אב לשירה העברית משורר שהיה נשכח-כמעט באותה עת, דוד פוגל. המאמר התפרסם לראשונה בחוברת 3–4 של כתב העת "עכשיו" באביב 1959. זך עיבד את המאמר, ניסח אותו באופן פחות פוגעני כלפי אלתרמן ופרסמו כמסה "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית", שראה אור בשנת 1966.
רקע.
בשנת 1959 היה נתן זך בן ה-29 משורר צעיר שאך-זה פרסם את ספרו הראשון, "שירים ראשונים" ושקד על פרסום ספרו השני "שירים שונים". עם זאת, היה זך אדם משכיל באופן יוצא דופן, בוגר לימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית ובקיא בהגות, בשירה ובספרות העדכנית של צרפת וגרמניה.
אלתרמן היה באותה עת בן 49 ובשיא הכרתו הציבורית כמשורר לאומי. מאחוריו היו ארבעה ספרי שירה לירית ("כוכבים בחוץ", "שירי מכות מצרים", "שמחת עניים" ו"עיר היונה"), תרגומי מופת לתיאטרון (פדרה של ז'אן רסין, נשי וינדזור העליזות של שייקספיר וקומדיות מאת מולייר), הוא היה בעל טור פובליציסטי פופולרי ונחשב ("הטור השביעי") שאף ניסח באופן פואטי את המעשה הציוני והיה בעל נוכחות בפזמונאות ובבמה הקלה ("לי לה לו" למשל). בין מעריציו נמנו פועלים וקיבוצניקים כמו גם אנשי תרבות וראשי המדינה והצבא. יעקב אורלנד תיאר את מעמדו של אלתרמן ערב כתיבת מאמרו של זך במילים: "שכן ראוי לזכור: נתן אז - מלך על כיסאו, כולו רפוד אהבה/ נושא הצינה הולך לפניו ושישים גיבורים גודדים לו סביב/ נחלתו שקטה יושבת בטח, וזה מקרוב מלאו עשרים למלכותו". בניגוד לזך, היה אלתרמן, על אף בקיאותו בצרפתית ובאנגלית יליד שטעטל בתחום המושב והשכלתו הפורמלית הסתכמה בתעודת בגרות מגימנסיה הרצליה ולימודי אגרונומיה בצרפת.
שנתיים קודם לכן פרסם אלתרמן את ספרו "עיר היונה", שהיה אמור להיות מיתולוגיה של המעשה הציוני. הספר התקבל, גם על ידי אוהביו של אלתרמן, בקרירות. אולם, זך לא הקל על עצמו ולא תקף במאמרו כלל את "עיר היונה", הוא פנה אל לב שירתו הלירית המופתית של אלתרמן, אל שירי "כוכבים בחוץ", שקריאתם הראשונה עוררה בזך, לדבריו, "רתיעה אינסטינקטיבית כמעט".
תוכן המאמר.
זך פותח את המאמר בתקיפה על מיתוס ה"חדשנות" שבשירת אלתרמן (ושלונסקי) והרעננות-כביכול שהכניסו לשירה העברית תוך שימושם במילים יומיומיות ומדגים מתוך שירים של דוד פוגל, אורי צבי גרינברג ואפילו חיים נחמן ביאליק (ה"אב" השירי נגדו מרדו שלונסקי ואלתרמן), ש"הדיבורים על החידוש שבלשונו החיה, היומיומית, המדוברת של אלתרמן... הינם, איפוא, לפחות מוגזמים". לשונו של אלתרמן, קובע זך, היא ארכאית ורחוקה מלשון הדיבור באופן קיצוני. בפרק הראשון של ספרו "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" מסביר זך שהדבר בא בניגוד לרוח המודרניזם, המבקשת לדבר באורח המציאותי, הקונקרטי והפרוזאי ביותר.
החלק השני, הרטורי, של המאמר בא לענות על השאלה מדוע עוררו שירי "כוכבים בחוץ" רתיעה כה גדולה בזך. זך עונה לשאלה בסדרת משפטים המתחילים כולם במילים "אינני אוהב", מציינים פגם שירי ומדגימים אותו בחרוז או דימוי משירי "כוכבים בחוץ". זך איננו אוהב את שפע האמצעים להשגת אווירה "פיוטית". בפרט הוא איננו אוהב את התיאטרליות ה"דקורטיבית" (נחש על התל צווארו לה שילח/ נשא כינורו הישן וייקוד), הוא איננו אוהב את ההכרזות הכמו-מנוסות ("הנה, בת שלי, אחותנו האבן/ הזו שאיננה בוכה לעולם), הוא איננו אוהב דימויים מלאכותיים, אוריינטלים ובלתי-אנושיים וכאלו שאיבדו קשר עם מושאיהם החושיים, הוא איננו אוהב פאתוס, הוא איננו אוהב את "הסנטימנטליות המוקיונית" המחפה על חוסר רגש, הוא איננו אוהב את השימוש המופרז באוקסימורונים (רועם ושוקע השקט, דומייה שורקת) ומעל הכל הוא איננו אוהב את "הבית השקול והמוברח, הגורר אחריו עוד בית שקול ומוברח... ועוד בית... [ה]מבריח אותי מן השיר".