עם זאת רוב הטרף שלו מורכב מיונקים אחרים קטנים יותר. מרבית המתקפות המתועדות של העיט נגרמים מפלישה לשטח הקן והקרבה לגוזלים, אז העיט יצלול וינחית מכות חמורות באמצעות טפריו.
איי הודו המערבית הבריטיים
איי הודו המערבית הבריטיים (באנגלית: British West Indies) היה שמן של הקולוניות באיי הים הקריבי ובחופיו ביבשת שהשתייכו לאימפריה הבריטית. ב-1912 כללו איי הודו המערבית הבריטיים שמונה קולוניות: איי בהאמה, ברבדוס, גיאנה הבריטית, הונדורס הבריטית, ג'מייקה (עם מושבות החסות שלה איי טרקס וקייקוס ואיי קיימן), טרינידד וטובגו, איי וינדוורד ואיי ליוורד הבריטיים.
בין השנים 1958–1962 אוגדו כל האיים (מלבד איי הבתולה הבריטיים, איי בהאמה, הונדורס הבריטית וגיאנה הבריטית) בפדרציה של איי הודו המערבית. המחשבה הייתה, כי הפדרציה תהפוך לימים למדינה אחת עצמאית, אך בשל סמכויותיה המוגבלות, העדר תמיכה ציבורית ובעיות מעשיות רבות היא פורקה בסופו של דבר.
מרבית הטריטוריות, לרבות כל הגדולות שבהן, הן כיום מדינות עצמאיות נפרדות החברות בארגונים בינלאומיים שונים כגון האומות המאוחדות, ארגון מדינות אמריקה, איגוד מדינות הים הקריבי, ארגון הסחר העולמי, הקהילייה הקריבית, חבר העמים הבריטי, הבנק הקריבי לפיתוח ועוד. היתר הן טריטוריות בריטיות שמעבר לים.
ג. אריוך
גֶ'נטילה ברוידא (25 במרץ 1925 – 3 ביולי 2010), שנודעה בשם העט ג. אַרְיוֹךְ, הייתה מתרגמת ישראלית שתרגמה מאנגלית לעברית.
קורות חיים.
ברוידא הייתה הבכורה משני ילדיהם של סוניה לבית זק ודניאל לייבל (אלכסנדר) (1891–1967), עיתונאי ועורך, סופר, משורר ומתרגם, בלשן ופעיל ציוני-סוציאליסטי, ממנהיגי פועלי ציון שמאל בפולין ובישראל.
בשנת 1947 נישאה לברוך נאדל (1926–2014), עיתונאי וסופר. בני הזוג היו הורים לבת, דינה. לאחר גירושיהם ב-1956, נישאה בשנות ה-50 לאפרים ברוידא (1912–1994), עורך, מסאי ומתרגם, העורך-המייסד של כתב העת "מולד".
התגוררה בירושלים, בשדרות בן-מימון שבשכונת רחביה. עבדה במערכת "דברי הכנסת" מראשיתם.
ברוידא תרגמה מאנגלית לעברית יותר מארבעים ספרים, החל בסוף שנות ה-50 וכלה בתחילת שנות האלפיים. את הספרים תרגמה מאנגלית, גם כששפת המקור הייתה אחרת. רוב תרגומיה היו לספרות יפה.
הספר הראשון בתרגומה היה הרומן "אש בעמקים" מאת הסופר היפני שוהיי אוקא. הספר, שראה אור במקור ביפנית ב-1951, הופיע בעברית בשנת תשי"ט-1959 בסדרת "ספריה לעם" של עם עובד, הוצאת הספרים של ההסתדרות. (בן-זוגה, אפרים ברוידא, שהיה עורך בעם עובד, הציע ב-1957 לראש ההוצאה משה שרת שאשתו תתרגם את הספר.)
עוד מתרגומיה: "גיבור בן זמננו" מאת לואי ברומפילד (1963); "הפרידה האחרונה" לדפנה דה-מורייה (תשכ"ד); "אשליות" לג'ון או'הרה (1966); "סיפורים מופלאים מספורי אנגלווד" מאת נתנאל הותורן (1968); "רוח עזה בג'מאיקה" מאת ריצ'רד יוז (1970); "1984" לג'ורג' אורוול (תשל"א); "חלף עם הרוח" למארגרט מיצ'ל (1971); ספריו של הלדור לכסנס "תחנת האטום" (תשל"ב) ו"גם הדג ישיר" (1976); סיפורים מאת ד"ה לורנס (1973); "חלומו של ברונו" לאייריס מרדוק (תשל"ה); ספריה של דוריס לסינג "מחברת הזהב" (תשל"ח) ו"שיקאסטה" (1984); "הגורם האנושי" מאת גרהם גרין (1979); "הווידויים של נט טרנר" מאת ויליאם סטיירון (1983); "עונת יובש לבנה" מאת אנדרה ברינק (1984); "מידלמארץ'" לג'ורג' אליוט (עם אפרים ברוידא, תשמ"ה); "מעשה השפחה" למרגרט אטווד (1986); ספריו של פטריק וייט "גולת המאנדלה" (1987) ו"עין הסערה" (בהשתתפות רימונה די-נור, 2001); "חרב של כבוד" מאת אוולין וו (1987); "זכרונות של צייד שועלים: פרקי זכרונותיו של ג'ורג' שרסטון" מאת סיגפריד ששון (1990); ו"מסעי גוליבר" של יונתן סויפט (2000).
ברוידא נחשבה למתרגמת טובה.
היא בחרה בשם העט "ג'ורג'" (שהופיע בקיצור "ג.", כמקובל בתקופתה) מתוך הזדהות עם סופרות כגון ג'ורג' אליוט וז'ורז' סאנד, שנאלצו להסתתר מאחורי שם עט גברי; ובשם "אַרְיוֹךְ" בהקשר לצירוף המופיע בתלמוד הבבלי "תרגמה אריוך" (שבת ) וכן כהתייחסות לשם נעוריה, לֶייבְּל (על פי הסבר אחר, מקורו בבדיחה וכפשרה, לאחר שתחילה חשבה על שמו של בן-בריתו של המלך המקראי אריוך, המלך כְּדָרְלָעוֹמֶר).
ג'נטילה ברוידא נפטרה בשנת 2010, בגיל 85. נקברה בבית העלמין פרדס חנה.
ג'נטילה ברוידא
ג' אריוך
האגם המערבי
האגם המערבי (בסינית: 西湖, בפין-יין: Xī Hú - "שִׂי חוּ") הוא אגם מים מתוקים במערבה של העיר האנגג'ואו בירת מחוז ג'ג'יאנג בסין. שלוש סוללות מחלקות את האגם לחמישה מקטעים, ויש בו כמה איים, מרביתם מלאכותיים. מקדשים, פגודות וגנים רבים מעטרים את גדות האגם ואת האיים שבו.
לאגם המערבי הייתה השפעה על המשוררים והציירים במהלך ההיסטוריה של סין בשל יופיו הטבעי והמבנים ההיסטוריים שלחופיו, והוא היה בין מקורות ההשראה החשובים ביותר למתכנני הגנים הסיניים. בשנת 2011 הוכרז האגם כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, שתיאר אותו כמקום "שהשפיע על תכנון גנים ברחבי סין כמו גם ביפן ובקוריאה במהלך מאות בשנים", ומשקף "מיזוג אידיאלי בין האדם לטבע".
היסטוריה.
היסטוריה של שמות האגם.
הרישום המוקדם ביותר לאגם המערבי מכנה אותו "נהר יער ווּ" (武林水, פין-יין "Wǔlín Shuǐ" - ווּלִין שְׁווֵי). בספר האן (漢書) נכתב בפרק "טור הגאוגרפיה": "צְ'ייֵנְטָאנְג, המסופחת למושל המערבי הכללי. הר יער וו ("Wǔlínshān") הוא המקור של נהר יער וו. הנהר זורם מזרחה אל הים. הוא מכסה 830 לי" (בערך 350 קילומטרים). שמות קודמים אחרים כוללים את "הנהר צ'יינטאנג" (錢塘江, פין-יין "Qiántáng Jiāng"), "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", "אגם מִינְגְשֶׁנְג" ("Mingsheng"), "אגם גִ'ינְּיוֹ" ("Jinniu") ושמות רבים נוספים. אבל רק שני שמות היו נפוצים לאורך ההיסטוריה והופיעו במסמכים היסטוריים. השם הראשון היה "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", בשל העובדה שהאנגג'ואו הייתה קרויה צְ'ייֵנְטָאנְג בזמנים קדומים. השם השני היה "האגם המערבי" בשל העובדה שהאגם שוכן מערבית לעיר. השם "האגם המערבי" הופיע לראשונה בשניים משיריו של המשורר בָּאי ג'וּ'יִי מתקופת שושלת טאנג: "מוענק לאורחים כמו חזרה מהאגם המערבי בערב ומבט אחורה למקדש גושן" (西湖晚歸回望孤山寺贈諸客), ובשיר "בספינה החוזרת להאנגג'ואו" (杭州回舫), אם כי הוא השתמש גם בשם "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", בשיר "ביקור באגם צְ'ייֵנְטָאנְג" (钱塘湖春行). מאז תקופת שושלת סונג הצפונית ההתייחסות לאגם במרבית השירים וכתבי מלומדים היא בשם "האגם המערבי", בעוד שהשימוש בשם "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג" הלך ופחת. "הבקשה לדלות בוץ מהאגם המערבי" שנכתבה בידי המדינאי, המשורר והסופר בן המאה ה-11 סוּ שְׁה (苏轼, בפין-יין: "Su Shi"; 1037–1101) מתקופת שושלת סונג הייתה הפעם הראשונה שהשם "האגם המערבי" הופיע במסמך רשמי.
פרהיסטוריה, שושלות צ'ין והאן.
לפני עידן הפלאוזואיקון (לפני למעלה מ-600 מיליון שנים) היה האגם חלק משקע מלוח יאנגצה. בעידן הפלאוזואיקון (בין לפני 600 מיליון שנים ללפני 250 מיליון שנים) היה האזור מתחת לפני הים. בעידן הקנוזואיקון (מלפני 65 מיליון שנים ועד ימינו), היה האגם מפרץ בים רדוד.
לפני למעלה מ-2,000 שנים היה האגם המערבי מפרץ בשפך הנהר צ'יינטאנג. בשל שקיעת חול הופיעו לשונות חול למרגלות הר ווּ והר בָּאושְׁה (Baoshi), רכסי ההרים מצפון ומדרום לאגם. לשונות חול אלו התמזגו ויצרו את הגדה שמערבית לה החלה להיווצר לגונה. מים מההרים הסמוכים זרמו ללגונה והיא הפכה בהדרגה לאגם מים מתוקים. זה היה האגם המערבי של שושלות צ'ין והאן. הסופר גָ'אנְג דָאי (张岱; פין-יין: "Zhāng Dài" 1687-1597) משלהי תקופת שושלת מינג מספר בספר בן חמשת הכרכים "החיפוש אחר האגם המערבי בחלומות" (西湖夢尋) על צ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון, שביקר באזור וספינתו עגנה למרגלות סלע במקום שאחר-כך הוקם בו מקדש האבן הגדולה הבודהיסטי. הסלע שוכן על הר בָּאושְׁה, צפונית לאגם המערבי וניתן עדיין לראותו.
שושלת סווי.
שושלת סווי קצרת הימים ידועה בשל מפעלי ההנדסה הכבירים שהושלמו במהלך קיומה הקצר. בשנת 610 הושלמה התעלה הגדולה. מפעל הנדסי זה חיבר בין חמשת הנהרות הגדולים של סין: האי, הנהר הצהוב, חוואי, יאנגצה וצ'יינטאנג. התעלה הגדולה אפשרה שינוע סחורות ונוסעים מהאנגג'ואו ואליה ובכך נתנה זריקת עידוד לכלכלה באזור. גם תיירות הפנים החלה לשגשג בהאנגג'ואו.
שושלת טאנג.
בתקופת שושלת טאנג השתרע האגם המערבי על שטח של כ-10.8 קילומטרים רבועים. חלקו הדרומי וחלקו המערבי של האגם הורחב עד למרגלות ההר המערבי. החלק הצפון-מזרחי התרחב עד אזור שער ווּלִין. צליינים היו יכולים לעלות על ספינה עד מרגלות ההר ולטפס על ההר על מנת לקיים טקסים דתיים. בשל עליית רום הקרקעית, יחד עם העובדה שבאותה תקופה לא בוצעו שום מיזמים הידראוליים, היו הצפות באזור שמקורן באגם לאחר גשמים כבדים, או שהאגם היה מתייבש עקב בצורת ממושכת.
בספטמבר 781 מונה לִי מִי (李泌) למושל האנגג'ואו. על מנת לספק מי שתייה הוא הורה לחפור בארות באזורים מאוכלסים כדוגמת שער צ'יינטאנג ושער יוּנְגְגִ'ין, ולהוביל את מי האגם באמצעות צינורות תת-קרקעיים עשויים מחזרן וחרס. ממפעל הידראולי זה נותרה כיום באר אחת, באר שְׂיָאנְגְגְווֹ.