בשנת תשמ"ג, יצא הספר אוהב שלום ובו דברי תורתו ומעשיות עליו.
בתיה מיטלמן
בתיה מיטלמן (1891 – 20 בפברואר 1913) הייתה חלוצה ציונית, חברת ארגון "השומר" ובתוכו לגיון העבודה בסג'רה ו"קבוצת הכיבוש" שלחמה במרחביה.
קורות חייה.
בתיה מיטלמן נולדה בעיירה קוזלץ שבפלך צ'רניהיב שהייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), השנייה בשבעת ילדיהם של מטילדה ושלמה מיטלמן. היא למדה בגימנסיה העירונית. בשנת 1905, עם פרוץ הפרעות ביהודים באוקראינה וברוסיה, אירע פוגרום בעירם ומשפחת מיטלמן התחבאה במרתף של שכנים נוצרים. לאחר מכן מכרו את רכושם ועלו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בירושלים, שם פתח האב מלון בשם "ירדן" שבו התארחו בין השאר חלוצים מן העלייה השנייה. המצב הכלכלי היה גרוע, ובתיה ואחותה הבכורה מרים יצאו לעבוד במושבות יהודה כפועלות. בתיה עבדה בפתח תקווה והצטרפה לקבוצת העבודה "אחווה" שייסדו חברי פועלי ציון (לימים, קבוצת פועלים קבלנית שממנה צמח סולל בונה).
כשהוקם "בצלאל", חזרה בתיה לירושלים ללמוד שם תפירה. היא הצטרפה לקומונת הפועלים "כובשי עבודת הסתתות" - שלמדו אצל בוריס שץ ונמנה עמם אלכסנדר זייד - ניהלה את המטבח של הקבוצה וכן עסקה בכביסה.
ב-1909 נסעה מיטלמן לגליל, למושבה יבנאל. שם עבדה במשק פרטי, התחברה עם "קבוצת הרועים" והתקבלה לארגון השומר. היא הייתה אחת מחמש החברות של לגיון העבודה שפנה לסג'רה, בהן גם מרים אורלוב (לימים איתן, אמו של רפאל איתן).
בתיה מיטלמן כונתה "החלוצה היפהפייה". היא עסקה בעבודות מפרכות, למדה לרכוב על סוס ולהשתמש בנשק וראתה עצמה שוות זכויות לגברים בקבוצה. כחסידת משנתו של טולסטוי הטיפה לחזרה לטבע ולעבודת האדמה.
כעבור כשנה התפרקה הקבוצה ומיטלמן עברה לזמן קצר לחוות כנרת בתקופה שהאגרונומית חנה מייזל הקימה את חוות העלמות. לאחר מכן עברה מיטלמן עם חבריה לחוות מגדל.
ב-1911 היא הצטרפה ל"קבוצת הכיבוש" שיצאה למרחביה - קבוצה ששמה לה למטרה לקחת מידי התושבים הערבים את שטחי האדמה שנקנו על ידי הקרן הקיימת והמשרד הארצישראלי. פניהם היו מועדות לשטחים שקנה יהושע חנקין כנציג המשרד הארצישראלי ממשפחה ערבית נוצרית שחייתה בביירות - 9,600 דונמים בלב עמק יזרעאל, כרבע שעה מאל-פולה (לימים עפולה). האריסים הערבים שחיו במקום אולצו לעזוב.
מיטלמן רצתה לעבוד בשדה, אבל ועדת המשק החליטה שהיא תהיה למבשלת הקבוצה ולמכבסת לבנים. מבחינה זו סיפורה הוא דוגמה ואישוש לשינוי בהיסטוריוגרפיה המקומית: אם עד לפני שנים אחדות שרר מיתוס שלפיו בארגון השומר ובקבוצות הפועלים שרר שוויון מגדרי, הרי מחקרים הוכיחו כי הדבר לא היה כך וכי הנשים גם בקבוצות אלו נשלחו לעבודות הבית, פעמים רבות למורת רוחן.
באחת מאסיפות הקבוצה אמרה מיטלמן: "עלינו לשמר רק את השאיפה הכבירה ואת הרצון הגדול לעבוד עבודת אדמה. עלינו ליצור את הטיפוס הרצוי של איכרה עברייה, היודעת את כל עבודות השדה והנהלת משק הבית".
חברי קבוצת הכיבוש הסתכסכו עם הערבים תושבי כפר סולם הסמוך, ובחילופי יריות שפרצו לילה אחד השתתפה מיטלמן וירתה במאוזר שלה.
מיטלמן התאהבה בשומר מרדכי יגאל (איליוביץ'), יליד הארץ (לימים מפקד בהגנה). תחילה השיב לה אהבה, אך לבסוף נשא אישה אחרת.
בחורף 1913 יצאה מיטלמן לטיול בגליל עם שני חברים, מרדכי מיכאלסון ויוסף לויט (לימים ראש המועצה המקומית הראשון של מטולה). בשובם היא לא ירדה במרחביה אלא המשיכה לחיפה. היא שלחה ליגאל מכתב ובו כתבה על אהבתה הנכזבת ועל כוונתה לשים קץ לחייה. הוא מיהר לחיפה אך איחר את המועד - היא התאבדה בטביעה. ביום שישי 20 בפברואר 1913 פלט הים, קרוב למערת אליהו הנביא שלחוף חיפה, את גופתה של בתיה מיטלמן. בת 22 הייתה במותה.
בלנצ'יוודזה
בלנצ'יוודזה (בגאורגית: ბალანჩივაძე), היא משפחת אמנים גאורגית.
סעיד חווא
סעיד חווא (1935–1989; ערבית: سعيد حوى) היה הוגה דעות אסלאמיסטי סורי, ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים בסוריה.
קורות חייו.
סעיד חווא נולד בשנת 1935 בשכונת העוני אלעיליאת בעיר הסורית חמאת. בגיל שנה התייתם מאמו, ואביו, מוחמד דיב חווא, נקלע לסכסוך דמים שבסופו נאלץ לגלות מן העיר למספר שנים מחשש לנקמת דם. לאחר שהסגיר עצמו לרשויות בהסכמת משפחת הנרצח, אביו שהה שנה נוספת בבית סוהר. חווא גדל אצל סבתו, שהקפידה על חינוכו של הילד למרות תנאי העוני הקשים שבהם חיו. בהיותו בן שבע, חזר אביו לחמאת והקים דוכן למכירת ירקות בשוק העיר. כדי שיוכל לסייע בהתפתחות העסק, הוצא חווא מבית-הספר, אך המשיך ללמוד ולהתפתח תחת חסות המשפחה. אביו של חווא היה מודל השראה לבנו והמריץ אותו להתמיד בקריאת ספרים ולשנן קטעים מן הקוראן. כמו כן מוחמד דיב היה פעיל פוליטית בתנועה הסוציאליסטית של אכראם אל-חוראני, כנציג של שכונת אלעיליאת נגד בעלי הקרקעות הגדולים של חמאת. חווא היה צעיר מדי כדי לחוות את פעילותו של חוראני ממקור ראשון, אולם ספג את מורשתו הפוליטית דרך אביו. אף שאימץ קו אידאולוגי שונה לחלוטין מזה של חוראני החילוני, חווא זקף לזכותו את הנחלת מתודות הארגון והתכנון הדרושים לצורך הנעת ההמונים בדרך להגשמת יעדים פוליטיים.
לאחר שלוש שנים של עבודה בשוק מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר, וחווא חידש את לימודיו הסדירים בבית-ספר ערב דאר אל-אנסאר, שהיה שייך לזרם הסלפיה. הוא המשיך בלימודיו בבית-הספר על שם אבן רושד, התיכון המרכזי בעיר. אחד המורים בתיכון היה השייח' הצופי מוחמד אל-חאמד, הוא אשר יותר מכל עיצב את השקפתו הדתית של חווא. אל-חאמד למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, ובשהותו במדינה הושפע רבות ממייסד האחים המוסלמים חסן אל-בנא. כששב לחמאת והחל לשמש כקאדי וכמטיף בעיר, היה גם ממקימי הסניף המקומי של תנועת האחים המוסלמים. בנוסף לכך שימש אל-חאמד בתור השייח' הצופי העירוני של מסדר הנקשבנדיה, זאת בניגוד לכמה מן הזרמים הסלפים האחרים שפעלו בסוריה באותה עת והתנגדו לאורח החיים הצופי. שני מוטיבים מרכזיים אלו - הצופיות והאחים המוסלמים - הונחלו לחוא ישירות בידי אל-חאמד.
בשנת 1953 הצטרף חווא לאחים המוסלמים בהוראתו של מורו אל-חאמד. עד מהרה הוכיח חווא יכולות רטוריות וארגוניות מרשימות, והתקדם במהירות בשורות הארגון. הוא היה שותף להקמתו של ארגון חמוש שפשט על מקומות בילוי שלא היו לרוח האסלאם, ואגב כך התחכך באופן מתמיד עם הכנופיות שתמכו באכראם אל-חוראני. בשלב מסוים הוצע לחווא לנטוש את "האחים" ובמקום זאת להקים ענף דתי בתוך המפלגה של אל-חוראני, אך הוא סירב בתוקף. במחצית השנייה של שנות ה-50 התמקד חווא בהשלמת לימודיו הדתיים ובצופיות. עקב כך עזב את לראשונה את חמאת, ועבר ללמוד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק.
חווא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא אל-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת.
לאחר מרידת האחים המוסלמים כנגד חאפז אל-אסד יצא חווא לגלות ושהה בשארית חייו בירדן.
יונתן בשן
סיטרואן DS4
סיטרואן DS4 היא מכונית משפחתית המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן. ה-DS4 מהווה את הדגם השני במותג היוקרה של סיטרואן – סדרת המכוניות DS - הנוצר על מנת לשמש אלטרנטיבת פרימיום למכוניות הדגל של היצרנית, המחזיקות בקידומת C. המכונית הושקה באופן רשמי בשנת 2011, וזאת על אף שכבר ב-2010 הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז ונמכרה במדינות מסוימות.
נתונים טכניים.
סיטרואן DS4 מצוידת במערכת הטכנולוגית Start &amp; Stop האחראית על כיבוי המנוע כאשר הרכב עומד בפקק כבד או ברמזור. על פי היצרנית המערכת מותאמת ל-600,000 התנעות.
סיטרואן DS4 מצוידת במנוע טורבו, הנוצר משיתוף פעולה של קבוצת PSA וב.מ.וו, בנפח של כ-1.6 ליטר בשני הספקים: הראשון מפיק הספק מרבי של כ-163 כ"ס ב-6,000 סל"ד ומשודך לתיבה אוטומטית בעלת שישה הילוכים; המנוע השני מפיק הספק מרבי של כ-200 כ"ס ב-5,500 סל"ד ומשודך לתיבה ידנית בעלת שישה הילוכים. התאוצה מעמידה למהירות של כ-100 קמ"ש אורכת 8.6 שניות לגרסת ה-160 כ"ס ו-7.9 לגרסת ה-200 כ"ס. המהירות המרבית של המכונית היא כ-212 קמ"ש לגרסת ה-160 כ"ס ו-235 לגרסת ה-200 כ"ס.
על פי היצרנית, תצרוכת הדלק במצב נסיעה משולב עירוני-בינעירוני היא 7.7 ליטר ל-100 ק"מ לליטר לגרסת ה-163 כ"ס ו-6.4 ליטר ל-100 ק"מ לגרסת ה-200 כ"ס. פליטת החמצן היא 144 גרם לק"מ.
עיצוב.
בהיבט העיצובי, DS4 היא מכונית קופה המשלבת בין גובה, המושפע ממכוניות SUV, לבין צללית המתכתבת עם רכבי קופה, המתבטאת בהסתרת ידיות הדלתות האחוריות.
ה-DS4 נבחרה למכונית היפה של השנה בפסטיבל רכב בינלאומי, כשהיא מנצחת את BMW F10 5 ואת ה-CR-Z ההיברידית של הונדה. מגזין הרכב הגרמני "אוטו בילד" העניק לרכב את הפרס הראשון עבור העיצוב בקטגוריית העיצוב. במסגרת פסטיבל מוטורי בינלאומי בצרפת, זכתה ה-DS4 בתואר "המכונית היפה ביותר לשנת 2010", לאחר שזכתה בהצבעה אינטרנטית שבה השתתפו כ-60,000 גולשים מ-62 מדינות שונות.
בטיחות.
ארגון הבטיחות האירופי NCAP העניק לסיטרואן DS4 חמישה כוכבים במבחן בטיחות.
קרב השריון ב-14 באוקטובר
פיזור אוכלוסייה
פיזור אוכלוסיה
אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל
גדודי החילוץ וההצלה
אוניברסיטת ווסט של טימישוארה
סימונה פפה
סימונה פפה (נולד ב-30 באוגוסט 1983) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים.