ג'ארד דיימונד בספרו התמוטטות מוסיף את חוסר נכונותם של הנורדים לאמץ שיטות, מנהגים ואורח חיים של תושבי האזור הארקטי (האינואיטים) כדי לשרוד. את חוסר הנכונות הזו הוא מייחס לרצונם לשמור על תרבותם האירופית והבוז שרכשו לאינואטים שראו בהם פראים. דוגמאות לכך הן גידול בקר, הימנעות מצריכת דגים (כעולה מבדיקות עצמות באזורי הפסולת וחקר שרידי עצמות השלדים שנמצאו), ניצול שומן כדלק, שיטות שיט ודיג ולבוש.
ההתיישבות האירופאית השנייה.
בשנת 1536 ממלכות דנמרק ונורווגיה אוחדו רשמית, וגרינלנד החלה להיחשב כמדינת חסות דנית יותר מאשר נורווגית. למרות ניתוק הקשר עם המושבה, המלך הדני המשיך לטעון לריבונות על האי, ובשנות השישים של המאה ה-17 דנמרק אפילו הוסיפה דמות של דוב קוטב לשלט האצולה שלה. באותה התקופה עגנו בגרינלנד ספינות אנגליות, הולנדיות וגרמניות במהלך ציד לווייתנים, והבאים אף עיבדו שם לעיתים את הלווייתנים, אולם לא יוסדה שום התיישבות קבועה.
בשנת 1721 יצאה מנורווגיה לגרינלנד משלחת מיסיונרית ומסחרית במטרה לבדוק האם המושבה האירופאית עדיין קיימת, ואם כן, האם היא נשארה קתולית או בכלל נוצרית. משלחת זו הובילה לייסוד מספר מושבות חדשות בחוף הדרום-מערבי של האי, שמרכזן היה העיר גוטהוב (Godthåb, "תקווה טובה", כיום העיר נוק המשמשת כעיר הבירה של גרינלנד). חלק מהאינואיטים שגרו בסביבת המושבות החדשות הומרו לנצרות. בהדרגה נפתחה גרינלנד לחברות מסחר דניות ונסגרה לשאר המדינות.
בשנת 1814, עם היפרדותה של נורווגיה מדנמרק בעקבות מלחמות נפוליאון, מושבות הממלכה מעבר לים נשארו תחת שלטון דני. במאה ה-19 החלה התעניינות מרובה באזור הארקטי, בעיקר מצד חוקרי קוטב ומדענים. באותו הזמן המושבות הדניות בגרינלנד התרחבו, ויותר ויותר אינואיטים המירו את דתם לנצרות. החוק הדני, עם זאת, הוחל רק על המתיישבים הדנים. בשנת 1861 פורסם כתב העת הראשון בשפה הגרינלנדית. בתחילת המאה ה-19 היה צפון האי כמעט בלתי מיושב, ורק קבוצות ציד מזדמנות ישבו בו. אולם באותה התקופה החלו להתיישב באזור משפחות אינואיטיות מקנדה, בעוד שמזרח האי התרוקן מתושבים בשל הרעה בתנאים באזור.
בחירות דמוקרטיות למועצות המקומיות בגרינלנד התקיימו בפעם הראשונה בשנת 1862, אולם עדיין לא הייתה קיימת אספה לכלל האי. בשנת 1911 הוקמו באי שני פרלמנטים מקומיים, אחד לצפון האי ואחד לדרומו, שנקראו בדנית לאנדסטינג. שני הפרלמנטים אוחדו לראשונה רק בשנת 1951, ועד אז רוב ההחלטות לגבי גרינלנד הוחלטו בפרלמנט הדני בקופנהגן, שם לגרינלנדים לא היה ייצוג.
לקראת סוף המאה ה-19 סוחרים רבים החלו לבקר את מונופול המסחר הדני בגרינלנד, ולטעון כי הוא מונע את התפתחותה של תעשיית הדיג. אולם גרינלנדים רבים היו מרוצים מהמצב הקיים משום שהם חשבו כי המונופול מבטיח את עתידו של ענף ציד הלווייתנים המסחרי. למרות זאת, הדנים החלו בהדרגה להעביר את השקעותיהם אל ענף הדיג.
בתחילת המאה ה-20 החלו חוקרים אמריקאים, ובכללם החוקר רוברט פירי, לחקור את האזורים הצפוניים של גרינלנד. פירי היה הראשון שגילה כי גרינלנד הוא בעצם אי והוא מיפה את החופים הצפוניים שלו. גילויים אלו נחשבו לבסיס לתביעה אמריקאית על האזור, אולם ארצות הברית ויתרה על כל תביעה עתידית על גרינלנד לטובת דנמרק עם רכישתם של איי הבתולה בשנת 1917.
חשיבות אסטרטגית.
לאחר שקיבלה נורווגיה עצמאות מלאה בשנת 1905, היא סירבה לקבל את הריבונות הדנית על גרינלנד, שהייתה בבעלות נורווגית עד שנת 1814. ב-1931, צייד לווייתנים נורווגי בשם הלווארד דוולד התיישב על דעת עצמו באזור הלא מיושב במזרח גרינלנד, ובמהרה תמכה הממשלה הנורווגית בהתיישבות. ממשלת דנמרק מחתה על ההשתלטות הנורווגית והעבירה את העניין לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. שנתיים לאחר מכן, פסק בית המשפט הבינלאומי של חבר הלאומים לטובת דנמרק, ונורווגיה ויתרה על שאיפותיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש דנמרק על ידי גרמניה ב-1940, נשארה גרינלנד מנותקת מאירופה. בריטניה הצהירה שלא תכנס לאי, אלא אם יתברר שגרמניה הנאצית מתכוונת להיכנס אליה. במקרה כזה, הצהיר שגריר בריטניה בוושינגטון תוכל בריטניה בקלות לגרש את הגרמנים מגרינלנד. נשיא ארצות הברית הבהיר אז שגרינלנד שייכת לחצי המערבי של כדור הארץ וקורדל הול פירש שחלה על גרינלנד דוקטרינת מונרו הקובעת שארצות הברית לא תסבול כיבוש גרמני של האי.
אסקה ברון, מושל גרינלנד באותה התקופה, הכריז על גרינלנד כמדינה עצמאית, והחל במאמצים לקבל הגנה מארצות הברית. ב-9 באפריל 1941 חתם השגריר הדני בארצות הברית, בניגוד להוראות ממשלתו, על הסכם עם ממשלת ארצות הברית, שהפך את גרינלנד למעין מדינת חסות של ארצות הברית, ולפיו יורשו כוחותיה המזוינים להקים בסיסים באי. מכיוון שהממשל הדני התקשה לשלוט על האי בתקופת המלחמה, ובשל ייצוא מוצלח, בעיקר של קריאוליט, החלה גרינלנד ליהנות ממעמד עצמאי למדי, והאספקה אל האי הובטחה על ידי ארצות הברית וקנדה. גרינלנד שימשה במהלך מלחמת העולם השנייה תחנת אספקה ותדלוק בדרך בין ארצות הברית ובריטניה.
הגרמנים ניסו מספר פעמים להקים תחנות מטאורולוגיות על החוף המזרחי של גרינלנד על מנת להשיג מידע מטאורולוגי שהיה יכול לסייע להם לחזות את מזג האוויר באירופה. בין הפטרולים הגרינלנדים לפולשים הגרמנים התרחשו מספר התכתשויות, שהסתיימו לבסוף בנסיגה גרמנית סופית מגרינלנד. מידע מטאורולוגי שנאסף בגרינלנד על ידי כוחות הברית עזר בתכנון הפלישה לנורמנדי ב-1944.
במהלך המלחמה הקרה הייתה לגרינלנד חשיבות אסטרטגית בשל שליטתה על חלק מהמעבר בין הנמלים הצפוניים של ברית המועצות אל האוקיינוס האטלנטי, וכן בשל מיקומה המתאים לשמש לצפייה בשימוש בטילים בליסטים בין-יבשתיים. ארצות הברית התעניינה מאוד באי, אך דנמרק דרשה לחדש את ריבונותה ולבטל את ההסכם שנחתם ב-1941. בשנת 1951 נחתם הסכם חדש בין ארצות הברית לדנמרק, לפיו בסיס חיל האוויר האמריקאי בצפון-מערב האי יהפוך לבסיס קבוע. בשנת 1953 מספר משפחות אינואיטיות סולקו מבתיהן על ידי ממשלת דנמרק, על מנת לפנות מקום להתרחבות של הבסיס. בשל כך היה הבסיס מקור לחיכוכים בין הממשלה הדנית לתושבים הגרינלנדים. שיא המתיחות הגיע בשנת 1968 כאשר מטוס אמריקאי מסוג B-52, שנשא ארבע פצצות מימן, התרסק ליד הבסיס וגרם לדליפת כמויות גדולות של פלוטוניום. אף על פי שרוב הפלוטוניום נאסף, התושבים המקומיים עדיין מספרים על בעלי חיים שאירעו בהם עיוותים בשל הדליפה הרדיואקטיבית.
שלטון עצמי.
המעמד הקולוניאלי של גרינלנד הוסר בשנת 1953, אז הפך האי לחלק אינטגרלי מממלכת דנמרק, עם ייצוג בפרלמנט הדני. דנמרק החלה באותה התקופה לספק לגרינלנד שירותים רפואיים וחינוכיים, וכתוצאה מכך האוכלוסייה המקומית החלה להתרכז יותר ויותר בערים. אולם משום שרוב התושבים עסקו בדיג, הם התקשו למצוא עבודה בערים, מה שגרם לעלייה חדה באבטלה ובבעיות חברתיות.
עם הצטרפותה של דנמרק לאיחוד האירופי גדל החיכוך בינה לבין גרינלנד. תושבי האי חשו כי השוק המשותף יזיק לתעשיית המסחר שלהם שהייתה קשורה בעיקר למדינות לא אירופאיות כמו ארצות הברית וקנדה. במשאל עם שנערך באי הצביעו 70 אחוז מהתושבים נגד ההצטרפות לאיחוד, אך בכל זאת דנמרק, יחד עם גרינלנד, הצטרפו בשנת 1973. בעקבות כך החלו גרינלנדים רבים לחשוב שהייצוג שלהם בדנמרק איננו מספיק, והמפלגות המקומיות החלו לפעול לקבלת שלטון עצמי. דנמרק הסכימה לדרישה זו בשנת 1978, ושנה לאחר מכן השלטון העצמי בגרינלנד נכנס לתוקף. ב-23 בפברואר 1982 53 אחוז מתושבי גרינלנד הצביעו לטובת עזיבת האיחוד האירופי וב-1985 גרינלנד הפכה לישות הראשונה שפרשה מן האיחוד (עד לפרישתה של בריטניה בשנת 2016).
גרינלנד כישות עצמאית מגדירה את עצמה כאומה אינואיטית. שמות מקומות דניים הוחלפו בשמות מקומיים, ועיר הבירה גוטהוב קיבלה את השם החדש נוק. בשנת 1985 הושק דגל גרינלנדי חדש, בו ניתן עדיין לראות את צבעי דגל דנמרק, אדום ולבן.
יחסים בינלאומיים, שטח שבעבר טופל על ידי הממשל הדני, תלוי עכשיו כמעט לגמרי בשלטון המקומי. לאחר עזיבת האיחוד האירופי, גרינלנד חתמה איתו על הסכם מיוחד, וכן נכנסה לארגונים קטנים יותר עם איסלנד ואיי פארו וכן עם אוכלוסיות אינואיטיות בקנדה ורוסיה. ב-1996 הייתה גרינלנד לאחת המייסדות של המועצה הארקטית, המטפלת בעיקר בעניינים סביבתיים באזור הצפוני.
מטבע.
בשנים 1926 עד 1964 היו לגרינלנד 7 מטבעות משלה, שנשאו את סמלה דב הקוטב ולשונם ועריכיהם היו זהים למקביליהם בדנמרק. 2 מן המטבעות הוטבעו בארצות הברית במלחמת העולם השנייה. כל המטבעות אינם היום במחזור. כולם יקרי המציאות במושגיהם של אספנים. גם סדרות של אסימונים גרינלנדיים, נפוצו בין כורי הקריאוליט, החל משנת 1911 עד שנת 1922 לפחות, והונפקו על ידי חברות הכריה. ערכיהם גבוהים. בשנים 1913 עד 1937 שמשו בתחנת המסחר בת'ולה קאפ יורק מטבעות שונים מכל הנזכרים קודם לכן. הם הונפקו בגרמניה על פי הזמנת מייסד התחנה, קנוד ראסמוסן. כולם נשאו את שנת יסודה של התחנה 1910. גם הם פריטים אספניים יקרים.
פגניזם
גן המושבה
גן המושבה, הידוע גם כגן העיר וגן הנדיב, בראשון לציון הוא הגן העתיק והמרכזי בעיר. הגן ניטע עוד ב-1883 והחל כחלקות חקלאיות אך בהמשך הפך לפארק עירוני. ברבות השנים נבנו בשטחי הגן מבני ציבור שונים. הגן משתרע על שטח של 40 דונם בין רחוב הכרמל בדרום למדרחוב רוטשילד בצפון, ובין מדרחוב זד"ל במזרח לרחוב הרצל במערב.
היסטוריה.
חלקות חקלאיות ושדה ניסויים.