בשנת 1945 פרצה בגלוי מחלוקת ציבורית ונוצר פילוג בין מחנה קופת האומה ובנק האומה שמאחוריה לבין מתנגדיה, בראשם מוסא אל-עלמי, משפחת אל-חוסייני והבנק הערבי. נגד הקופה הופנו טענות רבות, לגבי היעדר פרסום מאזנים ודוחות, היעדרה של הנהלה ארצית מסודרת והעובדה שכולה נתונה לרשות מנהלה וידידיו. הקופה גרמה לכך שמדי יום הגיעו אליה עשרות פניות של ערבים המתחננים שתקנה את קרקעותיהם, כביכול כי היא בסכנת נפילה בידי יהודים. ביוני 1946 התערבה הליגה הערבית במערכות הפוליטיות הפלסטיניות ואז נטשטש הניגוד בין מחנה קופת האומה לבין מחנה הבנק הערבי, והחוגים והמוסדות השונים החלו לשתף פעולה למען "הצלת הקרקעות".
המפעל הקונסטרוקטיבי.
מתוך הפולמוס עם קופת האומה, קמה תוכניתו של מוסא אל-עלמי, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ("אל-משרוע אל-אנשאי") למניעת מכירת קרקעות ליהודים, שפורסמה באוגוסט 1945, ונתמכה על ידי משפחת חוסייני. התוכנית שללה את ערכה של קניית קרקעות והעדיפה במקומה את פיתוחן על ידי העלאת הרמה החקלאית, הכלכלית והמקצועית של הפלאח והכפר הערבי, תימנע מכירת אדמתו. התוכנית נועדה לייסד חברה שתיתן הלוואות, תייסד בתי ספר ותעניק הדרכה חקלאית-מקצועית בחינם, בתמורה להתחייבות משפטית שהכפרים לא ימכרו את אדמתם ליהודים. אולם גם תוכנית זו עוררה ויכוח חריף, מאחר שרק כ-15% מן האדמות שנמכרו ליהודים, נמכרו על ידי הפלאחים - השאר נמכרו על ידי בעלי אחוזות. בפברואר 1946 נוסדה חברה רשמית לביצוע המפעל, אולם בקיץ אותה שנה התוכנית ירדה מהפרק ומנהלה התפטר.
ב-20 באפריל 1946 פורסם דו"ח הוועדה האנגלו-אמריקאית, שקרא לבטל את המגבלות המוטלות על היהודים בכל הקשור לרכישת קרקעות. במהלך 1946–1947 עשו הלאומנים הערבים גייסו מסיתים חמושים, אשר איימו על בעלי אדמות בל ימכרו אדמות ליהודים. בנוסף, הם מנעו מאריסים להתפנות מאדמות שכבר נמכרו. בתקופה זו הצטרפו אל המאבק הפלסטיני גם ממשלות סוריה ולבנון, שדאגו שאזרחיהן בעלי האדמות בגליל לא ימכרו קרקעות ליהודים. ביולי 1947 התקיימה בירושלים אספת ענק בה הנואמת הראשית הייתה עיישה חוסייני, אשתו של נשיא הוועד הערבי העליון חאג' אמין אל-חוסייני. בנאומה דרשה מהנשים הפלסטיניות להתגרש מבעליהן, אם יעזו למכור אדמות ליהודים. יש הטוענים כי באותה שנה קרא ג'מאל אל-חוסייני לרצח של מוכרי אדמות: "ריצחו אותם, ריצחו אותם. דתנו מצווה עלינו זאת, ועליכם לעשות כמצוות הדת".
בחודשים שקדמו לפרוץ מלחמת העצמאות, כבר נעצרה לחלוטין מכירת הקרקעות ליהודים בגליל. עד סוף 1947 רכשו מוסדות ציוניים ויהודיים פרטיים רק 7% מקרקעות ארץ ישראל המנדטורית.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
סוגיית מכירת האדמות ליהודים עד 1948, הן לרוכשים מוסדיים והן לפרטיים, הפכה לאחר התבוסה לישראל להאשמה שרבים בעולם הערבי הטיחו במופתי ובחבריו להנהגה. על פי ההאשמה, עשרות שנים של מכירת קרקע ליהודים סייעה להם לשנות את הצביון הלאומי של הארץ ולחזק את המפעל הציוני באופן שכל הוועדות, המוסדות והמדינות, בבואם להכריע בשאלת ארץ ישראל לא יכלו להתעלם ממנו ובסופו של תהליך סייעו לתבוסת הערבים במלחמה.
המופתי נזקק לטיעונים חסרי כל בסיס או בעלי בסיס חלקי כדי להדוף את האשמה ואלו העיקרים שבהם:
1980–1993: המאבק הפלסטיני העממי.
בשנות ה-80 תמכו מרבית הארגונים הלאומיים הפלסטיניים, ובכלל זה אש"ף וחמאס, בהוצאתם להורג של משתפי פעולה לאחר חקירתם בעינויים, "משפט עממי", או לינץ', ולעיתים גם ללא חקירה. ההגדרה של משתף פעולה הייתה רחבה ביותר וכללה החל מהתנהגות מינית לא מוסרית (לעיתים לאחר "איסקאט": דרדור מכוון) ועד לפעילות כסוכן מודיעין של ישראל. למשתפי הפעולה מהסוג החמור ביותר נחשבו מתווכי הקרקעות ("א-סמסאר") המוכרים קרקעות ליהודים, לחברות ישראליות או לממשלת ישראל.
בשנת 1988 נורה מוסטפא אבו בכר מהכפר בידיא שנחשד בתיווך קרקעות, וגופתו הועלתה באש. ב-1990 הוציאה המפקדה הלאומית המאוחדת גזר-דין מוות פומבי כנגד מרדוס מטוסיאן, מתווך שהיה מעורב בהעברת מבנה כנסייתי לישראלים. מטוסיאן נמלט לארצות הברית וגזר הדין לא בוצע. במנשר שנלווה לגזר דין המוות, קבעה המפקדה הלאומית המאוחדת שכל פלסטיני שנטל חלק במכירת ולו טפח של אדמה ליהודים דינו מוות. ב-1993 נרצח סוחר קרקעות נוסף, אחמד עודה. הוא הוכה למוות באמצעות אלות על ידי שני פלסטינים גלויי פנים בחנות בקלקיליה.
ברשות הפלסטינית.
הקמת הרשות הפלסטינית, אוסרת מכירת אדמות בבעלות פלסטינית ל"כל אדם או תאגיד ישראלי, החי בישראל או מטעמה". למרות זאת, בפוליטיקה ובתקשורת הישראלית איסור המכירה מיוחס רק לאוכלוסייה היהודית. יוצאת מן הכלל היא רוואבי שבה, אושר לאזרחים הישראלים לרכוש ולרשום נכסים על שמם בטאבו הפלסטיני לאחר קבלת אישור מיוחד מרשויות הביטחון הפלסטיניות. בספטמבר 2010 פסק בית המשפט הפלסטיני שהעונש לפלסטיני שמכר קרקע ליהודים הוא מוות. על פי התובע הכללי הפלסטיני "ההחלטה נועדה להגן על הפרויקט הלאומי הפלסטיני להקמת מדינה פלסטינית עצמאית". עם זאת הוצאות להורג ברשות הפלסטינית דורשות את אשרור יושב ראש הרשות, ולא אושרו מאז עלייתו לשלטון של אבו מאזן בינואר 2005. ב-21 באוקטובר 2014 חתם אבו מאזן על צו הקובע כי פלסטיני שימכור אדמתו לישראלים צפוי לעונש עבודות פרך לכל חייו במקום עבודות פרך זמניות.
בנובמבר 2018 אסר המופתי של ירושלים לשעבר, וראש ההקדשים המוסלמיים, עכרמה סברי, לקבור פלסטיני שנהרג בתאונת דרכים, והוא נקבר לבסוף בבית קברות יהודי. המופתי קבע בחודש אוקטובר אותה שנה כי מי שמוכר ליהודים בעיר העתיקה בירושלים איננו נמנה עם דת האסלאם, לא תתקבל חזרתו בתשובה, והוא לא ייקבר בבתי קברות של מוסלמים.
לצד ההליכים המשפטיים הרשמיים, על פי ידיעות בכלי התקשורת הישראליים נטען שאנשי הביטחון של הרשות הפלסטינית מוציאים להורג את המוכרים בדרכים שאינן רשמיות, בעצמם או בעזרת שליחים. לפי עמית כהן מאתר nrg, הביטחון המסכל הפלסטיני והמודיעין הכללי פועלים באופן שיטתי כדי למנוע מכירת קרקעות ליהודים במזרח ירושלים, ואנשיהם חוטפים ועוצרים את המוכרים.
למרות האיסור, בפועל עמותות ישראליות כגון עטרת כהנים מצליחות לרכוש קרקעות מפלסטינים, בעיקר במזרח ירושלים. במקרים מסוימים, כמו ברכישת בית השלום בחברון, המכירה נעשית באמצעות צד שלישי. במקרים אחרים דבר המכירה נשמר בסוד.
דו"ח של UN Watch משנת 2022 קבע שישנה הפרה חמורה של זכויות אדם כלפי פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים, הכוללים רצח ועינויים. בעקבות הממצאים, לצד הפרת זכויות אדם של להט"בים וקבוצות, נוספות, ועדת האו"ם קבעה דיון בשאלה האם יש לסלק את הרשות הפלסטינית מחברות באמנת זכויות האדם של האו"ם.
אילן יגודה
אילן יגודה (נולד ב-1958) הוא במאי ומפיק קולנוע ישראלי, המתמקד ביצירת קולנוע דוקומנטרי חברתי ופוליטי.
ביוגרפיה.
אילן יגודה נולד וגדל בגבעת שמואל, בן למשפחת פועלים, להורים שעלו לישראל מפולין לאחר המלחמה. יגודה למד בתיכון חדש, בתל אביב. כבוגר תנועת הנוער "השומר הצעיר" הצטרף במהלך שירותו הצבאי לגרעין נח"ל לקיבוץ מגידו. החל לעסוק בקולנוע בעת שהותו בקיבוץ.
הוא בוגר בית ספר לאומנות הבמה והקולנוע "בית צבי" 1983, בהצטיינות יתרה. בתום תקופת לימודיו ביים שני סרטי גמר – תיעודי ("דודו מה יגידו" - סוף שבוע בחייו של רמי לבנה, אסיר פוליטי לשעבר, ומשפחתו על רקע מלחמת לבנון הראשונה ורצח אמיל גרינצווייג, סרט שמעלה שאלות על המחיר אותו אנו מוכנים לשלם עבור עמדותינו) ועלילתי ("ריקושטים" - על פועל יהלומים צעיר ששואף לשנות את אורח חייו). בתום לימודיו ריכז במשך שנתיים את מגמת הקולנוע ב"בית צבי".
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בערוץ 1 וביים עבורם כתבות תחקיר שונות למגזינים השונים, ובהן גם לתוכנית "מבט שני". במסגרת זאת ביים את הסרט "בעניין הבאסים", שחקר את התופעה של צמיחת מאות להקות רוק בישראל של תחילת שנות התשעים. הסרט חשף לראשונה בטלוויזיה את להקת "כנסיית השכל", וליווה את "זקני צפת", חמי רודנר ו"איפה הילד", ערן צור, ירונה כספי ותמיר אלברט בראשית דרכם. עשר שנים לאחר מכן חזר אל חלק מהמשתתפים בסרט המשך שנקרא "זר במקום מוכר", שביקש לבחון את תהליך ההתבגרות של הלהקות וחבריהן.
יגודה ביים כתבות רבות ל'תיק תקשורת' וליומן של ערוץ 2 בהנחיית ירון לונדון. עם ירון לונדון עבד גם במסגרת התוכנית "מסמך", במסגרתה ביים יחד עם נתן זהבי כתבה נרחבת על החיים ב"משולש אלנבי".
בסרטו "גשם 1949" (1996) חוזר יגודה לקיבוץ מגידו ומספר את סיפורם של פליטי השואה שהקימו את הקיבוץ (עם גרעין המייסדים נמנתה גם אמו) ושל פליטי הכפר הערבי לג'ון, שחיו שם קודם לכן. הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה לפרסים ולציונים לשבח.
סרטו "מה שצפוי להיות" (2000) מספר את סיפורו של צעיר דרוזי שגדל בסביבה יהודית ונקרע בין שתי התרבויות. הוקרן בפסטיבל חיפה.
בשנים האחרונות סרטיו של יגודה עוסקים יותר בטבע האדם ובתהליכי חיים כמו ביחס שלנו למוות ולזקנה. סרטו "חסד" (2005) מלווה שישה תהליכים של פרידה מהחיים בהוספיס לחולי סרטן בתל השומר. הוקרן בפסטיבל דוקאביב שם זכה בפרס העריכה, הוקרן בפסטיבלים חשובים בעולם: הוטדוקס, קנדה. וויז'ונס דה ריל, ניון, שווייץ ונבחר לייצג את ישראל באינפוט העולמי.
סרטו "שכונה" (2013) מלווה שנה בחייהן של ארבע נשים יוצאות תימן שנפגשות מדי יום על ספסל בשכונת מגוריהן וחוות את השתנות העולם שסביבן. הסרט צולם בהוד השרון, בשכונה בה הוא מתגורר.
הוקרן בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבלים ברחבי העולם. היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי 2013.