בחודש דצמבר 1862, הקורפוס של לונגסטריט מילא תפקיד מכריע בקרב פרדריקסברג. מאחר שלי נתן ללונגסטריט פקודה לנוע לעבר פרדריקסברג לפני שכוחות האיחוד הגיעו לעיר, הוא הספיק לבסס קו הגנה חזק, ונתן הוראה לבניית שוחות, משוכות, וביצורי שדה. בנוסף לכך, לונגסטריט הציב את חייליו מאחורי חומת אבן על רמת מרי'ס ששלטה על העיר, והצליח להדוף ארבע עשר התקפות מצד האיחוד, כשהוא מסב להם כ-8,000 אבדות לעומת 1,000 שלו.
גטיסברג.
פעולותיו של לונגסטריט בקרב גטיסברג יהיו במרכז המחלוקת שסבבה אותו במשך יותר ממאה. לונגסטריט, שהיה מודאג מעמדות ההגנה החזקות של האיחוד, הציע ללי לאגף את האויב משמאל ולהקים עמדות הגנה שיאלצו את מפקד האיחוד מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד לתקוף אותו. לי דחה את ההצעה, באומרו: "אם האויב יהיה שם מחר, אנו מוכרחים לתקוף אותו".
בתוכניתו של לי ליום הקרב השני היה על לונגסטריט לתקוף את אגף שמאל של האיחוד, כשלאחריה תבוא מתקפה של הדיוויזיה של א. פ. היל על רכס בית הקברות במרכז, והתקפה של ריצ'רד איוול על אגף ימין. לונגסטריט, שכוחותיו לא היו ערוכים לתקוף בזמן, קיבל רשות מלי להמתין עד שכל חייליו יגיעו לשדה לפני שיפתח בהתקפה. כדי לנוע בהסתר מעיני חיילי האיחוד היה על לונגסטריט לבצע מעקף ארוך שגזל זמן רב. ביקורות לאחר המלחמה טענו כי לונגסטריט קיבל פקודה מלי לתקוף בשעות הבוקר המוקדמות, והעיכוב שלו היה לאחד הגורמים המרכזיים בתבוסה של הדרום בקרב. מאידך, לי הסכים לעיכובים של לונגסטריט כדי שיתאפשר לכל חייליו להגיע בזמן, ונתן את הפקודה הרשמית לתקוף רק בשעה 11:00 בבוקר. היסטוריונים רבים מסכימים כי לונגסטריט לא פעל במרץ אחר הוראותיו של לי.
בליל ה-2 ביולי, לונגסטריט נמנע מההרגל הקבוע של להיפגש עם לי במפקדתו כדי לדון על יום הקרב שהיה בטענה שהוא עייף מדי. בשעות הבוקר של ה-3 ביולי הגיע לי למפקדתו של לונגסטריט, והורה לו לתקוף בכל הכוח את המרכז של צבא הצפון. לונגסטריט ידע כי להתקפה החזיתית הזו יש מעט מאוד סיכויים להצליח מאחר שמערך ההגנה של האיחוד היה דומה לזה שהוא הקים בפרדריקסברג. חיילי הקונפדרציה יאלצו לעבור 1.5 קילומטר בשטח פתוח כשבדרך הם יצטרכו להתגבר על גדרות ומכשולים תחת אש. בזיכרונותיו טוען לונגסטריט כי העלה את חששותיו בפני לי:
ההתקפה שנודעה כ'ההסתערות של פיקט', על שמו של ג'ורג' פיקט שהוביל אותה, נהדפה באבדות כבדות והייתה לנקודה המכריעה בהפסד של הקונפדרציה בקרב. למחרת היום הורה לי על נסיגה בחזרה לוירג'יניה.
טנסי.
באוגוסט 1863, לונגסטריט כתב מכתב פרטי לשר המלחמה ג'יימס סדון, שבו ביקש לעבור לזירה המערבית ולשרת תחת פיקודו של ידידו הוותיק הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון. נשיא הקונפדרציה דייוויס יחד עם לי הסכימו לבקשה ב-5 בספטמבר, מאחר שארמיית הטנסי של בראג הייתה נתונה ללחץ גובר מצד האיחוד בטנסי. באחד מהמסעות הלוגיסטים המסובכים ביותר במלחמה שנמשך כשלושה שבועות, לונגסטריט עבר יחד עם הקורפוס שלו כ-1,247 קילומטרים על פני 16 מסילות רכבת עד אשר נפגש עם הארמייה של בראג בצפון ג'ורג'יה.
בקרב צ'יקאמאוגה שנערך בין ה-19 ל-20 בספטמבר, לונגסטריט פיקד על אגף שמאל בארמייה של בראג שנלחמה כנגד ארמיית קמברלנד בפיקודו של וויליאם רוזקרנס. ביום השני לקרב, לונגסטריט תקף את קווי ההגנה של האיחוד וניצל טעות של רוזקרנס שיצרה פער בשורותיו. אגף ימין של האיחוד קרס בעקבות ההתקפה ורוזקרנס ברח משדה הקרב. מייג'ור גנרל ג'ורג' תומאס הצליח לערוך מחדש את חיילי האיחוד הנסוגים והקים עמדות הגנה על גבעה סמוכה. הוא הצליח להחזיק בעמדותיו כנגד התקפות חוזרות ונשנות של לונגסטריט שלא קיבל סיוע מספק מאגף ימין של הקונפדרציה. עם רדת הלילה נגמר הקרב, אף על פי שבראג הניח לחיילי האיחוד לסגת מבלי שינהל אחריהם מרדף, הקרב נחשב לניצחון הגדול ביותר של הקונפדרציה בחזית המערבית וללונגסטריט היה חלק חשוב בניצחון.
מהערבות עד אפומטוקס.
כשגילה לונגסטריט כי יוליסס גרנט מונה למפקד צבא האיחוד, הוא אמר לעמיתיו הקצינים ש"הוא ילחם בנו בכל יום ובכל שעה עד סוף המלחמה." בקרב הערבות שנערך ב-5 במאי 1864, לונגסטריט שב ונלחם יחד עם לי ועזר להציל את הקונפדרציה מהפסד, כשהוא משתמש בטקטיקות חדשניות כדי להתמודד עם תנאי שטח קשים. ההיסטוריון אדוארד סטיר זקף חלק גדול מהניצחון של הדרום ל"תצוגה הטקטית הגאונית של לונגסטריט שפיצתה על החיסרון המספרי של צבאו." הוא נפצע בקרב מירי כוחותיו רק 6.5 קילומטרים מהמקום בו ג'קסון נפצע שנה קודם לכן. הכדור עבר דרך כתפו, כשהוא פוגע בעצבים, ומותיר שסע בגרונו.
לונגסטריט טופל בלינצ'ברג, וירג'יניה, והמשיך את התאוששותו באוגוסטה שבג'ורג'יה. הוא סבל במשך שנה משיתוק בידו הימנית, אך חזר לפקד על חייליו עוד באוקטובר 1864. במצור על פיטרסברג הוא הופקד על הגנת ריצ'מונד, ולאחר מכן נסוג יחד עם לי בתום המערכה על אפומטוקס. כששקל לי להיכנע, לונגסטריט יעץ לו כי הוא מאמין שגרנט יתייחס אליהם בצורה הוגנת, אך כשרכב לי לבית המשפט של אפומטוקס ב-9 באפריל 1865, אמר לו לונגסטריט: "גנרל, אם הוא לא ייתן לנו תנאים טובים, חזור הנה ותן לנו להילחם עליהם."
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה, לונגסטריט ומשפחתו עברו להתגורר בניו אורלינס, שהייתה פופולרית בקרב מספר גנרלים לשעבר בקונפדרציה. הוא נכנס לעסקי הכותנה והפך לנשיאה של חברת ביטוח. הוא הגיש בקשה לחנינה לנשיא אנדרו ג'ונסון, בחסות ידידו הוותיק יוליסס גרנט. אולם ג'ונסון סירב לבקשה, ואמר ללונגסטריט בפגישה בין השניים: "ישנם שלושה אנשים מהדרום שלעולם לא יזכו לחנינה: ג'פרסון דייוויס, הגנרל לי, ואתה. הסבת יותר מדי צרות לאיחוד." ביוני 1868 השיב לו הקונגרס של ארצות הברית את זכויותיו כאזרח.
לונגסטריט הפך לאחר המלחמה ל'מורד משוקם', ותמך בשוויון זכויות לשחורים ובאיחוד המדינה, והיה לקצין הדרומי היחיד שהצטרף להמפלגה הרפובליקנית בתקופת השיקום. סיבות אלו, בנוסף לתמיכתו בגרנט במרוץ לנשיאות של 1868 הובילו לניכורו בקרב מרבית התושבים הדרומיים. ב-1872 מונה לונגסטריט למפקד כל כוחות המיליציה והמשטרה בניו אורלינס. במהלך מחאה שנערכה כנגד אי סדרים בבחירות של 1874, כוח מזוין של 8,400 חברים מה"ליגה הלבנה" התקדם לעבר בניין הממשלה. לונגסטריט, שפיקד על כוח של 3,600 שוטרים וחיילי מיליציה אפרו-אמריקאים, רכב לעבר המפגינים אך הופל מסוסו ונלקח בשבי. הליגה הלבנה הסתערה וגרמה למרבית מחייליו של לונגסטריט לנוס או להיכנע, כשלבסוף נדרשו חיילים פדרליים להגיע למקום כדי להשיב את הסדר. הימצאותם של חיילים שחורים בפיקודו של לונגסטריט הגבירו עוד יותר את הניכור והגינוי כלפיו בקרב הדרומיים.
ב-1875 עזבה משפחת לונגסטריט את ניו אורלינס ועברה להתגורר בגיינסוויל, ג'ורג'יה. ב-1880 מינה אותו הנשיא רתרפורד הייז לשגריר באימפריה העות'מאנית, ומ-1897 עד 1904 הוא היה חבר ועדת הרכבות של ארצות הברית. בנוסף, הוא שירת כמרשל בין השנים 1884-1881, אך עלייתה לשלטון של המפלגה הדמוקרטית סיימה את הקריירה הפוליטית שלו, והוא פרש לחוותו. בדצמבר 1889 נפטרה אשתו, ולונגסטריט נישא מחדש ב-1897 להלן דורטץ', הצעירה ממנו ב-42 שנים.
בספר זכרונותיו בשם "ממנאסס עד אפומטוקס" שיצא לאור ב-1896, לונגסטריט הפריך את מרבית הטענות שהשמיעו כלפיו ותיקי הקונפדרציה. שנותיו האחרונות התאפיינו בבריאות רופפת כשהוא סובל מחירשות חלקית ושיגרון קשה. הוא חלה בדלקת ריאות ונפטר בגיינסוויל, ונקבר בחלקת הקברות באטה ויסטה.
בתרבות הפופולרית.
דמותו של לונגסטריט מוצגת בנובלה 'כמה מעט נותרו' ("How Few Remain") פרי עטו של הסופר הארי טרטלדאב, המתארת היסטוריה חלופית בו נצחה הקונפדרציה במלחמה, ובנובלה של רוברט קונרוי, '1901'. הוא גם מתואר בסרט גטיסברג על ידי השחקן טום ברנג'ר, ובפריקוול אלים וגנרלים של הבמאי ברוס בוקסלייטנר.
ישיבת בית יוסף (בני ברק)
ישיבת בית יוסף – נובהרדוק בבני ברק הייתה הישיבה גדולה הראשונה בבני ברק ומהישיבות הוותיקות ביישוב החדש במאה ה-20. הישיבה הוקמה על ידי הרב מתתיהו שצ'יגל בשנת תרצ"א (1931), ונסגרה בשנות החמישים של המאה ה-20.
היסטוריה.
ה"סבא" מנובהרדוק ותלמידיו פעלו להפצת שיטת נובהרדוק והקימו רשת של ישיבות ברחבי פולין ורוסיה. לאחר פטירתו של ה"סבא" מנובהרדוק נקראה רשת הישיבות על שמו – "בית יוסף".
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הגיעו לארץ ישראל קבוצות מתלמידי ה"סבא" מנובהרדוק לארץ ישראל. בשנת תרפ"ט (1928) הקים הרב הלל ויטקינד סניף של ישיבת "בית יוסף" בתל אביב, חלוצת ישיבות נובהרדוק בארץ ישראל.
הישיבה בבני ברק הוקמה בידי הרב מתתיהו שצ'יגל, בסיוע הרב דוד בליאכר, שעמד בראשות ישיבת "בית יוסף" במזריטש. בשנת תרצ"א (1931) הגיעו השניים לבני ברק, אז מושבה צעירה בת פחות מעשור, וסמוך לבואם הקימו את הישיבה. הרב בליאכר חזר כעבור זמן קצר לפולין. קבוצה של תלמידי נובהרדוק שעלתה באותה שנה לארץ ישראל היוותה הגרעין המייסד של הישיבה. בין התלמידים הראשונים: הרב יעקב שניידמן, לימים מייסד ישיבת תפארת ציון, הרב שרגא פייבל שטיינברג, לימים ראש ישיבת תפארת ציון, הרב שמעון יוז'וק, לימים דיין בפתח תקווה ואב"ד בנתניה, הרב אריה פומרנצ'יק, מחבר הספר "עמק ברכה", ושמואל בן ארצי. בתקופה הראשונה שכנה הישיבה בבית הכנסת הגדול שבמרכז המושבה.