סאנופי-אוונטיס (Sanofi-Aventis) הוקמה בשנת 2004, כאשר Sanofi-Synthélabo רכשה את Aventis. בתחילת 2004 הגישה סנופי הצעת רכש עוינת בשווי 47.8 מיליארד אירו עבור אוונטיס. בתחילה, דחתה אוונטיס את ההצעה מכיוון שחשבה כי ההצעה מציעה שווי נחות בהתבסס על שווי מניות החברה, והדירקטוריון באוונטיס יזם הוראות לגלולות רעל והזמין את חברת נוברטיס להיכנס למשא ומתן למיזוג. מאבק השליטה בן שלושה חודשים הסתיים כאשר סנופי-סינטלבו השיקה הצעה ידידותית בסך 54.5 מיליארד אירו במקום ההצעה העוינת שנדחתה בעבר. ממשלת צרפת מילאה תפקיד חזק ורצתה למה שכינתה "פתרון מקומי", על ידי הפעלת לחץ כבד על סנופי-סינת'לאבו להעלות את הצעתה לאוונטיס ולאבנטיס לקבל את ההצעה ובדחה את הצעת גלולת הרעל של אבנטיס. אחד הסיכונים הגדולים ביותר בעסקה לשני הצדדים היה גורל הפטנטים שהגנו על קלופידוגרל (Plavix) שהייתה אחת התרופות הנמכרות ביותר בעולם באותה תקופה והמקור העיקרי להכנסות של סנופי.
סאנופי ישראל.
סאנופי ישראל הוקמה ב-2004 כ"סנופי אוונטיס ישראל" לאחר מיזוג סאנופי ואוונטיס. רוני בירנבוים מונה למנכ"ל החברה בישראל, בירנבוים שימש קודם כמנכ"ל חברת אוונטיס פארמה ישראל.
ביולי 2009, הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו לרכוש חיסונים נגד שפעת החזירים מסאנופי, חיסון שעדיין היה בפיתוח באותה עת.
באוגוסט 2018, דיווח העיתון הכלכלי גלובס שמדינת ישראל מעלימה עין ביודעין מפעילות של חברות בינלאומיות באיראן, ביניהם סאנופי, שמחזיקה באיראן חברת בת אך פעילותה בישראל לא נאסרה למרות העיצומים נגד איראן.
מוצרים.
החברה מייצרת תרופות אתיות (תרופות המוגנות בפטנט) ומתמחה בתרופות למחלות פנימיות, קרישת דם, סוכרת, אונקולוגיה, מחלות עצבים, אלרגיה ועוד.
רבי המכר של החברה כוללים את התרופה Plavix (שם גנרי: קלופידוגרל) ו-Clexane (שם גנרי: אנוקספרין). Plavix היא התרופה השלישית ברשימת התרופות הנמכרות בעולם, והיא מיועדת למנוע קרישת דם. קלקסן הוא הפארין (נוגד קרישה) נמוך משקל מולקולרי הנמכר ביותר בעולם.
סאנופי מובילה כמו כן בתחום הכימותרפיה לסוגי סרטן שונים עם התרופות טקסוטר ואלוקסטין.
בשנת 2012 התרופה אובג'יו אושרה לטיפול בטרשת נפוצה.
סאנופי פיתחה את האפליקציה הראשונה בעברית לניהול מחלת הסוכרת, בפיתוח האפליקציה נעזרה החברה במודל 'חכמת ההמונים' בשיתוף קהילת חולי הסוכרת בישראל והאגודה הישראלית לסוכרת.
טיסנאות חופשית
טיסנאות חופשית היא תחום ספורט בינלאומי במסגרת ענף הטיסנאות, שבו מטרת המתחרה לגרום לטיסן חופשי, הטס ללא התערבות המטיס או חיבור כלשהו לקרקע, לשהות זמן מקסימלי באוויר.
ספורט זה משלב את הצורך ברמת דיוק גבוהה בבניית הטיסנים ואיזונם מראש, כמו גם הבנה ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות, ידע והבנה באווירודינמיקה, היכרות והבנה בנושאי מזג אוויר וזרמי אוויר, כושר גופני ויכולת הטסה גבוהה.
טיסנים חופשיים.
תת-מחלקות של קבוצה זו הם:
טיסנאות חופשית בישראל.
בישראל כ-21 מועדונים (סניפים) של קלוב התעופה לישראל, הפזורים בכל רחבי הארץ, מנהריה שבצפון ועד באר שבע בדרום.
הפעילות הטיסנאית מתאפיינת בבניית טיסנים, תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כגון חומרים מרוכבים וכדומה, איזון והטסת הטיסנים כשלב אימון והשתתפות בתחרויות השונות.
התחרויות הארציות והבינלאומיות, נפרדות על פי סוגי הטיסנים כמובן, מתקיימות לרוב בדרום הארץ, בשטחים חקלאיים מישוריים פתוחים, כמו אלה שליד היישובים אורים, צאלים ואשלים, בשטחי הטסה קטנים יותר ליד פלמחים, מגידו ובני ציון ובאולמות ספורט שונים.
במהלך השנה מתקיימות כ-8 תחרויות עיקריות, במחלקות הבינלאומיות, שבהן מתחרים הטיסנאים על הזכות לייצג את נבחרות ישראל באליפויות אירופה והעולם, כמו גם תחרויות רבות נוספות במחלקות הפנים ארציות, תחרויות אזוריות וכדומה.
פגישת מהו&quot;ת
אילוז
אילוז או ילוז הוא שם משפחה ספרדי על שם כפר ספרדי בשם זה או בשל משמעות המילה בספרדית – אור.
אוקרוג סוחומי
אוקרוג סוחומי (ברוסית: Сухумский округ) אחד ממחוזות האימפריה הרוסית תחת מלכות המשנה של הקווקז, שהשתרע באזור אבחזיה, בין קווי הרוחב '3042° - 44°, ובין קווי האורך 39° - 41°. המחוז גבל מצפון וממערב ברכס הרי הקווקז הגדול, שהפרידו אותה מצ'רקסיה; ממזרח הוא גבל בסמגרלו ומדרום בים השחור.
ב-17 באוגוסט 1866 נוסד האגף או הגיזרה הצבאית של סוחומי (Сухумский военный отдел), שבירתה סוחומי. בשנת 1883, נוסד אוקורג סוחומי שהיה כפוף מנהלית לפלך כותאיסי. שטח המחוז היה 7,575 ורסטה ריבועית (верста), ואוכלוסייתה מנתה בשנת 1897 100,498 איש.
היסטוריה.
האימפריה הרוסית ניצלה את ההזדמנות של חוסר שקט יחסי באימפריה העות'מאנית, ובשנת 1810 כבשה את סוחומי. בשנת 1832 הפכה סוחומי לאזור בו הוצבו עמדות מכס ונמלה הימי שודרג בשנת 1866. בשנת 1864 אולץ הנסיך האבחזי מיכאיל (חמוד-ביי) לוותר על כס השלטון בנסיכות אבחזיה, ושטח הנסיכות אוחד עם האימפריה הרוסית. שנתיים לאחר מכן נוסד האוקרוג הצבאי של סוחומי.
ב-25 בדצמבר 1904, הופרד חלק מהאזור בין גגרה לסוצ'י, שהיה מאוכלס בעבר בזיגים, בצו של הצאר, מידי אוקרוג סוחומי שהיה חלק מפלך כותאיסי לטובת פלך הים השחור (גוברניית הים השחור). המדיניות הרוסית באזור, שהביאה לגל של מוג'הירים גרמה להתדלדלות האוכלוסייה. מצד שני אוכלס האזור בידי מספר רב של גאורגים וארמנים. למרות זאת, התעקשו הגנרל דניקין ועמיתיו כי הגבול בין גאורגיה (שלא הייתה מוכרת עדיין על ידי שתי ההנהגות הלבנה והסובייטית) והרפובליקה הקובנית, שנשלטה על ידי הצבא הלבן, צריך להיות הגבול שעבר בין פלכי האימפריה הרוסית - פלך כותאיסי ופלך הים השחור. כלומר, מעט צפונית לנהר הבזיב.
דמוגרפיה.
בין השנים 1864–1878, נמלטו מעל ל-60% מאוכלוסיית אבחזיה (כ-200,000 איש) דרומה. כדי לפצות על איבוד התושבים עודדו השלטונות הגירה של גאורגים, רוסים וארמנים לאזור. כ-40,000 איש היגרו לאבחזיה ושינו את המאזן הדמוגרפי לרעת האבחזים. אזורים רבים במחוז היו לא מיושבים והרוסים החלו במדיניות ליישוב נוצרים באזורים אלה.
ירוסלב יעקובוביץ
סרט ניצול
סרט ניצוּל (באנגלית: Exploitation film) הוא נישה בתעשיית הקולנוע, בה מייצרים מספר סוגות סרטים באופן זול ומהיר, באופן המכוון ל"רווח קל" בסבירות גבוהה ובסיכון נמוך. התעשייה קיבלה את שמה מכיוון שבראשיתה ספגה ביקורות על כך שהיא "מנצלת" טרנדים עדכניים ושנויים במחלוקת לפרסום מהיר.
הסבירות הגבוהה לרווח היא בין היתר מכיוון שמתבססים על נוסחאות קולנועיות מוכרות היטב שפונות למכנה משותף רחב, ופעמים רבות סרטי ניצול יכללו מאפיינים ספציפיים - אימה, מותחן, סרטי אופנוענים, סרטי גולשים, סרטי נשים בכלא, אמנויות לחימה, נאציספלוייטיישן , תת-סוגות כמו גור, סלאשר או אונס ונקמה ואחרים. המכנה המשותף של הסרטים הללו הוא יצירה קלה להכנה שמגישה לצופיה תכנים שאינם נגישים בקלות בסרטים רגילים - מין, אלימות ונושאים אחרים שנחשבים טאבו. בנוסף, מכוונים סרטי ניצול בדרך כלל לקהל יעד של גילאי 15–25, קבוצת הצופים הגדולה ביותר של סרטי קולנוע.
מעריצים ומבקרי קולנוע מתייחסים לסרטי ניצול לעיתים בתור סוגה של ממש, זאת אף על פי שסרטי ניצול אינם סוגה בפני עצמה. עם זאת, חוקרי קולנוע שונים מצאו מאפיינים שונים הנפוצים ברבים מהם והפכו למזוהים עם התעשייה. בין מאפיינים אלו ישנם צילומים בוטים של יחסי מין ואלימות, משחק רע, צילום וסאונד לקויים, ודמויות שטוחות או סטריאוטיפיות. החוקרים נוטים לשייך את מאפיינים אלו לאופן הייצוג הזול של הסרט.
על פי מבקר הקולנוע תומאס דוהרטי, ראשית ימי סרטי הניצול במתכונתם המוכרת בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, זאת על אף שכבר בשנות ה-40 הוגדרו סרטים שניצלו נושא עדכני ושנוי-במחלוקת לפרסום מהיר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר החלה בארצות הברית ובאירופה פריצת האיסורים הקולנועיים המבוססים על טאבו חברתי, בנוסח קוד הייז, הפכו סרטי הניצול לנפוצים יותר ובוטים יותר. מאז שנות ה-90 הפך זרם זה גם נושא לבחינה אקדמית, ונקרא לעיתים "פאראסינמה" (paracinema).
אפרים כץ, מחבר "האנציקלופדיה של הקולנוע", מגדיר "סרטי ניצול" כ"סרטים שנעשו ללא כל רצון באיכות או בהצטיינות אומנותית, מתוך רצון להפיק רווחים מהירים, לרוב דרך לחץ של מכירות וטכניקות פרסום שהדגישו מרכיב סנסציוני כלשהו של המוצר הקולנועי".
היסטוריה של סרטי הניצול.
סרטי ניצול הופקו, בצורה זו או אחרת, מתחילתו של הקולנוע. המדובר בסרטים שנוצרו לרוב על ידי מפיקים עצמאים, ועסקו בנושאים שהיוו טאבו, שהאולפנים הגדולים והקולנוע הממוסד סירבו להתייחס אליהם. בשנות ה-60 הפכו הסרטים לבוטים ונועזים יותר, ובתי קולנוע מיוחדים בלב הערים הגדולות החלו להציג אך ורק סוג זה של סרטים. סרטי הניצול קיימו יחסים של השפעה הדדית עם סוגי תקשורת המונים דומים באיכותם ובאופיים כספרות זולה או עיתונות שוליים.
פריחת סרטי הניצול נמשכה עד לשנות ה-80. הסרטים שהופקו בארצות הברית קיימו דיאלוג עם סרטים דומים שהופקו באירופה (במיוחד באיטליה), וכן באסיה (במזרח הרחוק וביפן). סרטים אלו, שהתבססו על סובלנות גדולה יותר של הרשויות במדינתם בנושאי מין ואלימות, או על תרבות שנראתה לאמריקנים כזרה ואקזוטית, הגיעו לארצות הברית, הוצגו בבתי הקולנוע המיועדים להצגת סרטי ניצול, והביאו ליצירת חיקויים מקומיים. הצלחת הסרטים בארצות הברית העניקה ליוצרי הסרטים עידוד והצלחה כלכלית, שאיפשרו את המשך היצירה.