את קטלוג יצירותיו הרחב, שיצא לאור באופן בלעדי על ידי סיקורסקי מוזיקפרלאג (המבורג), מבצעים לעיתים קרובות מגוון רחב של אמנים ותזמורות ידועים ברחבי העולם, ובהם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הסימפונית של לוצרן, הפילהרמונית של קופנהגן, התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הפילהרמונית של בוגוטה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית של איסלנד, התזמורת הפילהרמונית של בלגרד ועוד.
בשנת 2005 בוצע הקונצ'רטו שלו לויולה "טנגו רוק" - שנכתב עבור הכנר מקסים ונגרוב - בבכורה עולמית על ידי תזמורת הרדיו של הנובר. היצירה התקבלה בברכה על ידי הקהל ומבקרי מוזיקה ברחבי העולם. היא הוצגה בסרט דוקומנטרי על חייו של מקסים ונגרוב, שכותרתו "לחיות את החלום" שיוצר על ידי EMI קלאסיקות ומופץ ברחבי העולם.
יוסופוב כתב גם קונצ'רטו לצ'לו למישה מייסקי, לציון יום ההולדת ה -60 של הצ'לן. הוקנצ'רטו נוגן בביצוע בכורה בתזמורת הסימפונית של לוצרן בניצוח המלחין. היצירה הוזמנה על ידי שלוש תזמורות חשובות: התזמורת הסימפונית של לוצרן, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
גם "קולות הכינור", קונצ'רטו מס' 2 לכינור ולתזמורת, מציג רעיון יוצא דופן: הסולן מוזמן לנגן שישה פרקים, לא רק מתקופות היסטוריות שונות, לא רק מאזורים גאוגרפיים שונים, אלא גם מסגנונות ביצוע שונים, סגנונות של הפקת צליל, משיכת קשת, אינטונציה, קישוטים וכן הלאה. היצירה הוזמנה על ידי פסטיבל טראנס-סיביר לאמנות 2014, התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת והתזמורת הסימפונית של ברלין וביצע אותה ודים רפין, שלו הוקדשה.
רשימה חלקית של האולמות שבהם הופיע יוסופוב כמנצח כוללת את KKL לוצרן, אולם הפילהרמונית של ברלין, קונצרטחבאו אמסטרדם, פרינצרגנתיאטר מינכן ואולם פילהרמוניה קלן. הוא ניצח בין היתר על התזמורת הסימפונית של לוצרן, התזמורת הפילהרמונית הסלובקית, הסינפונייטה של אמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית של בוגוטה, התזמורת הסימפונית של איסלנד, התזמורת הפילהרמונית של נובוסיבירסק, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת הרדיו הבולגרית, ועוד.
יוסופוב זכה בפרס קולון (1992), בפרס שרבר (1993), בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (1999), בפרס אקו"ם (2002, 2004) בפרס לנדאו (2007) ופרס אנגל (2009).
יוסופוב היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הצעירה רעננה וכיום הוא המנצח של התזמורת הסימפונית הקלאסית של הכפר הירוק ושל התזמורת הקאמרית כפר סבא "סולני ישראל" שאותה הוא הקים בשנת 2015.
גד קינר קיסינגר
מרי צ'ייפין קרפנטר
מרי צ'ייפין קרפנטר (באנגלית: Mary Chapin Carpenter; נולדה ב-21 בפברואר 1958) היא זמרת-יוצרת אמריקאית. קרפנטר שווקה תחילה בתור זמרת קאנטרי, והיא נחלה במסגרת זו הצלחה, כולל ארבעה סינגלים שהגיעו לעשרים המובילים במצעדי הקאנטרי. אך בשנות ה-1990 מצאה קרפנטר קהל רחב עוד יותר, על אף שהמוזיקה שלה נהייתה מורכבת יותר, פוליטית יותר, ופחות ידידותית לרדיו. היא זכתה בחמישה פרסי גראמי, והיא היחידה שזכתה ארבע פעמים ברצף בתור זמרת הקאנטרי הטובה ביותר, בין השנים 1992–1995. היא מכרה יותר מ-12 מיליון תקליטים ברחבי העולם, והוכנסה להיכל התהילה לפזמונאים בנאשוויל ב-2012.
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
קרפנטר נולדה ב-1958 בפרינסטון, ניו ג'רזי, לאביה צ'ייפין קרפנטר ג'וניור, מנהל במגזין לייף, ואמה מרי בואי רוברטסון. היא התגוררה ביפן משנת 1969 עד 1971, ואז וושינגטון די. סי.
קרפנטר מתארת את ילדותה, בתור "די טיפוסית לפרברים". הטעם המוזיקלי שלה הושפע על ידי אחיותיה, והיא הייתה מאזינה לThe Mamas &amp; the Papas, הביטלס, ג'ודי קולינס, וכדומה כאשר קרפנטר הייתה בת 16, ההורים שלה התגרשו, אירוע שהשפיע עליה קשות, ועליו כתבה בשיר שלה "בית הקלפים". קרפנטר בילתה את רוב זמנה בתיכון בניגון על גיטרה ופסנתר. למרות עניינה במוזיקה, היא לא חשבה להופיע בציבור, עד אשר אחרי סיום התיכון אביה הציע לה להופיע באירוע "מיקרופון פתוח", חוויה מלחיצה עבור קרפנטר הביישנית. אך היא צלחה את הערב, ומאוחר יותר אף אירחה אירוע מיקרופון פתוח בבר בשכונת קליבלנד פארק של וושינגטון די. סי. במשך מספר שנים.
קרפנטר סיימה תואר ראשון בתרבות אמריקאית באוניברסיטת בראון ב-1981. היא ניגנה במהלך הקיץ בסצנת המוזיקה של וושינגטון, שם פגשה את הגיטריסט ג'ון ג'נינגס, שמאוחר יותר הפך למפיק שלה ויצר עמה שיתופי פעולה. עם זאת, היא עדיין החשיבה את המוזיקה לתחביב, ותכננה להשיג "עבודה אמיתית". היא הפסיקה להופיע בעת שחיפשה עבודה, אבל אחרי כמה ראיונות החליטה לחזור למוזיקה. ג'נינגס שכנע את קרפנטר לנגן חומר מקורי במקום גרסות קאבר. בתוך כמה שנים, היה לה מנהל מקצועי והקלטת דמו, ואלו הובילו לחוזה עם קולומביה רקורדס.
תקליטים ראשונים.
האלבום הראשון של קרפנטר, "Hometown Girl", הופק על ידי ג'ון ג'נינגס ויצא בשנת 1987. שירים מהאלבום הושמעו בתחנות רדיו ציבוריות ובקמפוסים, אבל רק אחרי שקולומביה החלו לקדם את קרפנטר כאמנית קאנטרי, היא מצאה לעצמה קהל רחב יותר. במשך זמן רב, נגר היה אמביוולנטית לגבי התיוג הזה, ואמרה שהיא מעדיפה את המונח "זמרת-יוצרת" או לפחות להוסיף "לוכסן רוק" (במובן של קאנטרי/רוק). היא אמרה בריאיון ל"רולינג סטון" ב-1991: "מעולם לא ניגשתי לתהליך כתיבת המוזיקה מתוך מקום של קטגוריזציה, כך שזה מפריע להיות קורבן של הדבר הזה".
ישנם מבקרי מוזיקה שטוענים שהסגנון של קרפנטר מכסה מגוון השפעות רחב הרבה יותר מאשר אלה של קאנטרי ופולק בלבד. מבקר "TIME" מגזין, ריצ'רד קורליס תיאר את השירים באלבום שלה " A Place in the World" כ"מזכירות את המוזיקה המוקדמת של הביטלס או מוטאון מתגלגל", ובביקורת על האלבום שלה "Time* Sex* Love* " צוין שההרמוניות מזכירות את The Beach Boys, ושיש שימוש בלופים של גיטרה ואף בנגינת סיטאר ברצועה אחת, כולם האלמנטים שלא מצויים בדרך כלל באלבומי קאנטרי ופולק.
אחרי שיצא אלבומה משנת 1989 "State of the Heart", קרפנטר הוציאה את "Shooting Straight in the Dark" ב-1990, אשר הניב את הסינגל המצליח ביותר שלה עד לנקודה זו, זוכה פרס גראמי "Down at the Twist and Shout". שנתיים מאוחר יותר, הוציאה קרפנטר את האלבום המצליח ביותר שלה עד כה, " Come On Come On" (1992). האלבום הגיע לסטטוס פלטינה x4, ונשאר ב-100 המובילים של מצעד הקאנטרי יותר מ-97 שבועות, ובסופו של דבר הוליד שבעה סינגלים שעלו למצעדים. "Come On Come On" זכה גם לשבחי המבקרים; קרן שומר, מבקרת של "הניו יורק טיימס", כתבה שקרפנטר "עלתה בשורות הקאנטרי בלי פלאש או רהב: ללא שיער גדול, שמלות מנצנצות, או הופעות מדמיעות... והאלבום "Come On Come On", המועשר בעדינותה של קרפנטר, נהיה חזק יותר, ויפה יותר עם כל האזנה."
לשירים של "Come On Come On" היו את התכונות שהפכו למזהות את עבודתה של קרפנטר: הומורי, מקצב קאנטרי-רוק מהיר, עם מוטיבים של התמדה, רצון, עצמאות, המשולבים לסירוגין עם בלדות איטיות ומופנמות, המדברות על בעיות חברתיות או ביחסים. הסינגל "Passionate Kisses", קאבר לשירה משנת 1988 של לוסינדה ויליאמס, הגיע בשיאו למספר 4 במצעד Hot Country Songs, והיה הראשון מבין שיריע של קרפנטר לחצות אל מצעדי הפופ המיינסטרימים, והגיע למספר57 במצעד בילבורד הוט 100 ולמספר 11 במצעד המוזיקה העכשווית.
אך היה זה הסינגל השישי, "He Thinks He'll Keep Her", שהיה הלהיט הכי גדול מהאלבום, והגיע למספר 2. במצעד הקאנטרי של בילבורד, ולמספר 1 במצעד הקאנטרי Radio &amp; Records.
הצלחה בשנות ה-1990.
בעקבות ההצלחה של "Come On Come On," קרפנטר כתבה שירים עבור מגוון רחב של אמנים, כולל ג'ואן באאז, שהקליטה את "Stones in the Road" עבור אלבומה משנת 1992 "Play Me Backwards", לאחר ששמעה את קרפנטר שרה אותו בהופעה חיה. היא כתבה גם השיר "ג'ון ויקלס בות" שביצע טוני רייס באלבום שלו משנת 1992 "Native American". זמרת הפופ סינדי לאופר כתבה יחד איתה את "Sally's Pigeons", והוא נכלל באלבומה משנת 1993 "Hat Full of Stars". זמרת הקאנטרי ווינונה ג'אד הקליטה את יצירתה של קרפנטר "Girls With Guitars" ב 1993 לאלבום "Tell Me Why". ג'אד הוציאה את השיר כסינגל ב-1994, ועל זה אמרה קרפנטר שהוא "הדבר הכי מרגש שקרה לי, ככותבת שירים", והוא הגיע בשיאו למספר 10 במצעד Hot Country Songs.
מאוחר יותר, קרפנטר כתבה את "Where Are You Now", אשר טרישה יירווד הקליטה לאלבום משנת 2000 " Real Live Woman"; השיר הגיע למקום 45 במצעד הקאנטרי. בשנת 1990, קרפנטר הקליטה דואט עם שון קולווין (השתיים הופיעו לעיתים קרובות באלבומים אחת של השנייה), והיא שרה גיבוי בשיר של רדני פוסטר "Nobody Wins", ועבור דולי פרטון (בסינגל מ-1993 "Romeo"), וכן עבור ג'ואן באאז בהקלטה חיה ב-1995 של "Diamonds &amp; Rust". היא גם ביצעה מספר הופעות עם באאז והאינדיגו גירלז בשם The Four Voices במהלך באמצע וסוף שנות ה-1990.