מריה גרייפ (בשוודית: Maria Gripe; 25 ביולי 1923 - 5 באפריל 2007) הייתה סופרת ילדים ומדע בדיוני שוודית, הידועה בעיקר בשל כתיבת טרילוגיית הספרים על "הוגו וג'וספין", והספר "ילדי נפח הזכוכית". סגנון הכתיבה שלה שילב אלמנטים מציאותיים לצד מיסטיים וקסומים. בשנת 1974 היא קיבלה את פרס אנדרסן.
ביוגרפיה.
גרייפ נולדה כמאיג'ה סטינה וולטר (בשוודית: Maja Stina Walter) ב-25 ביולי 1923, בווקסהולם, שוודיה. אביה היה קפטן בצבא השוודי (דרגה המקבילה לדרגת סרן בצה"ל). כבר בילדותה כתבה ספרים וסיפורים. כאשר הייתה בת שש היא ומשפחתה עברו לעיר אורברו, אחרי כמה שנים עברו שוב, הפעם לסטוקהולם, שם סיימה בית ספר תיכון. לאחר מכן, למדה פילוסופיה והיסטוריה של הדתות באוניברסיטת סטוקהולם.
בשנת 1946 נישאה לאמן (הרלד גרייפ (Harald Gripe), ואימצה את שם משפחתו. הרלד הפך למאייר המרכזי במרבית ספריה. ב-21 במאי 1947, נולדה לזוג הילדה הראשונה והיחידה שלהם, קמילה גרייפ, שהלכה בדרכי אמה, ובחרה להיות סופרת. את רוב חייה המבוגרים חיה גרייפ בעיר נייקופינג.
במהלך חייה כתבה 38 ספרים, ספרה האחרון פורסם בשנת 1997, מאז ועד מותה, כ-10 שנים, לא פרסמה עוד ספרים, מריה גרייפ נפטרה בגיל 83, ב-5 באפריל 2007, בבית אבות שנמצא בעיר רוניג' ליד סטוקהולם.
קריירה.
גרייפ הייתה סופרת ילדים, בעיקר מסוגת הפנטזיה. כתיבתה התאפיינה בטשטוש הגבול בין המציאות לעולם הקסם והמיתולוגי. ספרה הראשון פורסם ב-1954, כאשר הייתה בת 31, והוא נשא את השם "בעיר הקטנה שלנו" (שוודית: I vår lilla stad).
במהלך חייה כתבה 38 ספרים, שתורגמו ל-30 שפות, הרבה מספריה עובדו לתסכיתי רדיו, שניים הופקו כסדרות בטלוויזיה, וארבעה הופקו לסרטים באורך מלא:
כמו כן רבים מספריה תורגמו לאנגלית: [ צד ימין, בשוודית, בסוגריים באנגלית, ומצד שמאל תרגום לעברית:
פרסים.
גרייפ זכתה בכמות רבה של פרסים על ספריה, כ-15 פרסים, כולל חלק מהפרסים הנחשבים ביותר בתחום הספרות:
הילד שיהיה מלך
הילד שיהיה מלך (באנגלית: The Kid Who Would Be King) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה בריטי של חברת פוקס המאה ה-20 בבימויו של ג'ו קורניש. הסרט מתמקד בילד אשר מוצא את החרב האגדית אקסקליבר של המלך ארתור ועליו להשתמש בה כדי לעצור מכשפה עתיקה מלהרוס את העולם. הסרט יצא לאקרנים ב-25 בינואר 2019 וקיבל ביקורות חיוביות ברובן אך נחל כישלון בקופות.
עלילה.
אלכס הוא ילד קטן ולא מקובל כלפי האחרים שיש לו בעיות בבית הספר בו הוא לומד. יום אחד הכל משתנה כאשר הוא מגלה את החרב הקסומה של המלך ארתור, אקסקליבר. הוא מגלה שיש לו את הגורל ליצור שולחן עגול חדש על מנת להתכונן לקרב עם המכשפה מורגן לה פיי אשר זימנה רוע כדי לשלוט בעולם. לעזרתו של אלכס מתייצב מרלין בתור נער אשר יכול להשתנות גם לצורתו המקורית.
הפקה.
צילומי הסרט החלו ב-25 בספטמבר 2017 בלונדון והסתיימו במרץ 2018. צילומים נוספים נערכו בין היתר גם בקורנוול ובאולפני האחים וורנר, ליבסדן.
כתותי מיכתת שיעוריה
כתותי מיכתת שיעוריה (כתות וחתוך שיעורו) הוא כלל הלכתי שמשמעותו שכל חפץ האסור בהנאה שחייב שרפה או קבורה - אי אפשר לקיים בו מצווה כאשר מתנאיה הוא שיהיה בחפץ גודל מסוים (שיעור), מאחר שהחפץ נחשב כבר כעת כאילו הוא נשרף ונקבר, ולכן הוא כאילו כתות וחתוך לחתיכות קטנות, ונמצא שאין בו את השיעור הדרוש.
מקור.
מקור דין זה הוא מדברי המשנה במסכת סוכה, הכותבת שאין יוצאים ידי חובה בלולב ואתרוג של עיר הנדחת, ובגמרא ביארו שמפני ש - נמצא שאין בלולב ובאתרוג שיעור מספק כדי לצאת ידי חובה במצווה זו.
דיונים נגזרים.
בנוגע להדלקת נר חנוכה משמן של איסורי הנאה ישנה מחלוקת:
לדעת הפרי מגדים אי אפשר לצאת ידי חובה בשמן של איסורי הנאה מאחר שישנו חיוב בנר חנוכה לתת בו שמן בשיעור שיוכל לדלוק לכל הפחות כ'חצי שעה', ושמן זה של איסור הנאה - 'מיכתת שיעוריה', ולכן איננו כשר.
הערוך השולחן כתב שאין לאסור מטעם זה, מאחר שכתבו בתוספות בהגדרת 'כתותי מיכתת' שיש להתייחס לחפץ כאילו הוא חתוך לחתיכות ואינו שלם, אך לא כאילו הוא אינו, ולכן רק במצווה שיש חיוב לחפץ שלם ישנו חסרון זה, אך לעניין שמן של נר חנוכה אין חסרון בכך שהחפץ חתוך, מאחר שיש בו את השיעור הדרוש.
רא"ש טויבש כתב שאין לאסור מטעם זה מכיוון שחז"ל רק קבעו זמן מסוים ולא נתנו שיעור לכמות השמן או לעובי הפתילה ולכן אין חיסרון של מיכתת שיעורא.
בציץ אליעזר כתב שמאחר וכל עניין הדלקת נר חנוכה הוא לצורך פרסום הנס - אין סיבה לפסול משום דין זה של כתותי מיכתת.
במשנה ברורה פסק שאין להדליק נר חנוכה משמן של איסורי הנאה.
אליפות ישראל באתלטיקה 1983
אליפות ישראל באתלטיקה נערכה באצטדיון הדר יוסף בין התאריכים 16 ביולי ו-17 ביולי 1983.
פרס סרט הזהב
פרסי הקולנוע גולדן (באנגלית: Golden Movie Awards) הוא פרס שנתי המכיר בהישגים יוצא דופן בטלוויזיה ובקולנוע האפריקאים. המטרה והחזון של הפרס הוא לשנות את הנרטיב של אפריקה דרך עידוד מצוינות וגם להאיר זרקור על יצירות אפריקאיות כדי להגדיל את הדרישה העולמית.
טקס הבכורה של הפרס נערך ב-27 ביוני 2015 באולם אירועי המדינה, בגאנה. בחודש מאי 2016, נדיה Buari הוכרזה כשגרירת הפרס.טקסי 2016 התקיימו ב-25 ביוני, ואירחו אותם אוטי נווצ'וקוו וסלי גאלי. בפרסי 2017, בוארי הייתה שוב שגרירה, יחד עם השחקנית הניגרית ליליאן אסורו והשחקנית הגנאית/יוונית ניקי סמונאס. את הטקס, שהתקיים ב-22 ביולי באקרה, אירחו איו מאקון ואוסאס איגהודארו אג'יבאדה. טקס פרסי 2018 התקיים ב-2 ביוני, ואירחו אותו איו מאקון וגוסלין דומה.
קטגוריות.
פרסים מוענקים בקטגוריות הבאות:
אלסי דריגס
אלסי דריגס (באנגלית: Elsie Driggs; 1898 - 12 ביולי 1992) הייתה ציירת אמריקאית, שהשתייכה לזרם הפרסיסיוניזם, זרם האמנות המודרנית הראשון של אמריקה לפני אקספסריוניזם מופשט.
אלסי דריגס ידועה בעיקר בזכות עבודותיה כפרסיסיוניסטית וכמודרניסטית אמריקנית מוקדמת. כמו אמנים רבים שהשתייכו לזרמים אלו, דריגס השתמשה בצורות גאומטריות פשוטות כדי לתאר את אמריקה המתפתחת, ומאוחר יותר נודעה גם בזכות ציורי המים, השמן והפסטל הפרחוניים והפיגורטיביים שלה.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
אלסי דריגס נולדה בהרטפורד, קונטיקט בשנת 1898, ועברה יחד עם משפחתה לניו רושל, ניו יורק בשנת 1906. שני הוריה התעניינו בתחום האמנות; אמה, רוברטה, שמעה הרצאות רבות במוזיאון המטרופוליטן, ואביה, לואיס, הפך לאספן אמנות בשלב מאוחר יותר בחייו. התעסקותם של הוריה באמנות היוותה את אחת הסיבות לקשר החזק בין אלסי דריגס לאמנות.
כשהגיעה לתיכון, בחרה דריגס ללמוד אמנות ואף הייתה מציירת בחופשת הקיץ בדובר פליינס, ניו יורק. בזמן מלחמת העולם הראשונה, למדה דריגס רפואה אך החליטה שציור מתאים לה יותר. היא השתתפה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בין השנים 1918–1922 בהדרכת ג'ון סלואן, רוברט אנרי וג'ורג' לוקס. סלואן עזר להצית את התעניינותה של דריגס בסזאן וב'מומחים' הישנים, אשר היו משמעותיים מאוד בקריירה שלה לאחר מכן. באותה התקופה, ביקרה דריגס בגלריית דניאל, שם נחשפה למספר לא מועט של ציורים אמריקאים מתחום האמנות המודרנית.
קריירה אמנותית.
בשנת 1922, נסעה אלסי דריגס לרומא שבאיטליה, שם למדה יחד עם המודרניסט מוריס סטרן. ברומא הכירה דריגס גם את ליאו שטיין, שהציג בפניה את עבודותיהם של פיירו דלה פרנצ'סקה והתנועה הפוטוריסטית האיטלקית. עם שובה לארצות הברית, שימשה דריגס כעוזרת במחלקת ההרצאות במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, שם המשיכה ללמוד ולשאוב השראה מגדולי האמנים. בשנות העשרים, הפכה אלסי דריגס לאחת הנשים הבודדות בתנועת הפרסיסיוניזם, שיצרו בעידן המכונה וביקשו למצוא יופי בהתקדמותו.
אלסי דריגס ידועה בעיקר בזכות ציורים כגון "פיטסבורג" (1928) ו"גשר קווינסבורו" (1927) המתארים צורות תעשייתיות רומנטיות משולבות בעשן ובאובך. היא מצאה השראה ל"פיטסבורג" בזכרונותיה ממפעל הפלדה שבו עבד אביה, שהיה מהנדס, כשהייתה ילדה. בשנת 1930 היא נכללה בתערוכת הפתיחה "35 תחת 35" במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וזכתה להכרה כציירת מובילה.
"פיטסבורג", אשר מוצב באופן קבוע במוזיאון ויטני, היא העבודה המפורסמת ביותר של דריגס. היא ניצבת, לצד "הסיפון העליון" של שילר, כייצוג שאין לו עוררין על הנוף הפיזי, כמו גם על הנוף הפוליטי של ארצות הברית בשנות העשרים. "פיטסבורג" לוכדת הן את היופי הבלתי צפוי והן את החושך המאיים של המפעל ושל התעשייה בכלל.
בשנות השלושים, החלה אלסי דריגס להתרחק מהסגנון הפרסיסיוניסטי. היא קיבלה מלגה לציור דרך קרן "Yadoo" בסאראטוגה ספרינגס. את עבודותיה הציגה דריגס בגלריה של הסוחר שלה, פרנק רן.
משפחה.
בשנת 1935, נישאה דריגס לצייר לי גץ', ויחד הם עברו ללמברטוויל, ניו ג'רזי. את בתם, מרימן, ילדה דריגס בשנת 1938. את רוב חיי הנישואים שלה בילתה דריגס בתמיכה בקריירה של בעלה, והקדישה מעט זמן לעצמה. בשנת 1945 הפכה למורה, ובשנות השישים חזרה לציור תוך שימוש במדיה מעורבת ובנושאים פיגורטיביים. היא הוכיחה את עצמה כאחת הפרסיסיוניסטים הוותיקים והפוריים ביותר, ועבדה עד למותה בניו יורק בשנים-עשר ביולי, שנת 1992.
תצוגות.
עבודותיה הרבות של דריגס הוצגו במרוצת השנים בגלריות שונות;
איסורי אכילה
פולה פוקס