הקיבוץ ממוקם באזור בעל צמחיית עצי אלון ועצים רבים נוספים. ילדי הקיבוץ לומדים בבתי הספר של המועצה האזורית עמק יזרעאל בכפר יהושע, נהלל, יפעת ומזרע.
חאלד מלך ערב הסעודית
היאחזות
הביקורת החדשה
שלמה בן-עמי
קרני חיטין
קרני חיטין הוא שמו של הר געש כבוי בגליל התחתון בקרבת הר ארבל; גובהו המרבי 326 מטר, והוא כ-5 ק"מ ממערב לטבריה, ומעליה. ההר זכה לשמו בשל שתי פסגותיו, שצורתן כשל קרניים. קיימת סברה כי שתי פסגותיו – הידועות כ"קרניים" – הן פקקים געשיים שנחשפו באמצעות סחיפה. בשנת 2007 הוכרזה סביבת ההר כגן לאומי.
מקרני חיטין ניתן לראות את הכנרת, הגלעד, הגולן והגליל.
גאולוגיה.
הר הגעש היה פעיל לפני כ-3–4 מיליוני שנה, בתקופת הפליוקן. בבסיס ההר מצויה שכבה של גיר ימי, בדומה לזו הנמצאת בארבל. מעליו שכבה של טוף ירקרק, ומעליה שכבה של אגלומרט הכולל פצצות געשיות וגושי בזלת. דבר זה מעיד כי ההר התחיל את חייו בהתפרצויות מתונות שעוצמתן הלכה וגברה בהמשך. מעל האגלומרט ניתן לראות שכבות בזלת.
התיישבות.
בקרני חיטין התקיימו יישובים בכמה תקופות, וב-1976 נערכו במקום חפירות מטעם רשות העתיקות. השליטה מן ההר על הדרך העולה מהכנרת הקנתה לו חשיבות מיוחדת. דרך זו עברה בנחל רקת, ומשני צדיה חולשים עליה הרי געש: בקצה התחתון תל רקת ובקצה העליון קרני חיטין.
קבר נבי שועייב, המקודש לדרוזים, נמצא בסמוך לקרני חיטין.
שמה של קרני חיטין מוכר וידוע דווקא מן התקופה שבה לא הייתה מיושבת כלל. בתקופה הצלבנית לא נודעה לאתר חשיבות מיוחדת, והוא היה שומם. ב-4 ביולי 1187 התחולל למרגלות ההר הקרב בין צבאות הצלבנים, שהגיעו מכיוון ציפורי, ובין צבאו של צלאח א-דין, שבא מכיוון מעברות הירדן, מדרום לצמח. בקרב זה נחלו הצלבנים מפלה ניצחת, ושרידי לוחמיהם נמלטו אל פסגת ההר ושם נכנעו. קרב קרני חיטין, או "קרב חטין", מסמל את ראשית חורבנה של ממלכת הצלבנים בארץ ישראל.
במורד הצפוני של ההר שכן בתקופה העות'מאנית הכפר חיטין, אשר שימר את שמה של העיירה היהודית הגדולה מתקופת התלמוד כפר חיטיא ששכנה במקום, ואשר נזכרת רבות במקורות חז"ל. במהלך מלחמת העצמאות נמלטו ממנו תושביו, והכפר חרב.
דרש
סטיפן קינג
דאבור שוקר
דאבור שוקר (קרואטית: Davor Šuker; נהגה: ; נולד ב-1 בינואר 1968 ביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי. שוקר שיחק בעמדת החלוץ במספר מועדונים ברחבי אירופה, היה למלך השערים במונדיאל 1998 והוא הכובש המצטיין בכל הזמנים של נבחרת קרואטיה בכדורגל עם 45 שערים.
ביוגרפיה.
שוקר החל את הקריירה ב-1984 בקבוצה מקומית, ועבר לדינאמו זגראב ב-1989. לאחר שהרשים בליגה היוגוסלבית הראשונה, ערך את הופעתו הבינלאומית הראשונה בנבחרת יוגוסלביה בשנת 1990 נגד רומניה. ב-1991, בדיוק לפני שמלחמת יוגוסלביה פרצה, שוקר שיחק בשני משחקים בנבחרת יוגוסלביה בכדורגל, שם הוא כבש את השער הבינלאומי הראשון שלו.
ב-1991 עבר למועדון הספרדי סביליה. שנה אחר כך, לאחר שקרואטיה הכריזה על עצמאותה, זומן לנבחרת קרואטיה. אחרי שכיכב בטבלת מלך השערים בספרד, הבקיע שוקר שלושה שערים לזכות קרואטיה ביורו 96.
ב-1996 עבר שוקר לריאל מדריד, ושם זכה בתואר משמעותי ראשון. הוא זכה באליפות ספרד ב-1997 ובליגת האלופות ב-1998. בסוף העונה המוצלחת הזו, זכה בתואר נעל הזהב במונדיאל 1998 לאחר שכבש שישה שערים. שוקר עבר לארסנל ב-1999. לאחר מכן, שיחק גם בווסטהאם יונייטד ובמינכן 1860.
שוקר סיים את הקריירה שלו עם 46 שערים בינלאומיים, 45 מהם לזכות קרואטיה, והוא מוביל בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים. בנובמבר 2003, במסגרת פרסי היובל של אופ"א, נבחר לכדורגלן הזהב של קרואטיה. כמו כן הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
נכון לשנת 2005 הוא מנהל עסק פרטי: "האקדמיה לכדורגל של דאבור שוקר" בזאגרב, קרואטיה.
ב-2010 נחשף צילום של שוקר מניח זר פרחים וחולק כבוד על קברו של פושע המלחמה הנאצי אנטה פאבליץ' מתקופת משחקו בריאל מדריד בשנת 1996. בתגובה אמר
גזה הראשון מלך הונגריה
דאיגו פוקוריו מארו
דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ (ביפנית 第五福龍丸 – דרקון בר-מזל מספר חמש) הייתה ספינת דיג טונה יפנית שהזדהמה בקרינה רדיואקטיבית בשל חשיפה לקרינה מניסוי שערכה ארצות הברית בפצצת מימן באטול ביקיני ב-1 במרץ 1954.
האלחוטן הראשי של הספינה, קוּבּוֹיאמה איקיצ'י, מת ב-23 בספטמבר 1954, חצי שנה אחרי שפוצצה פצצת המימן הניסיונית, כשהוא סובל ממחלת קרינה חריפה.
לפני התקרית.
ספינת הדיג הושקה ב-1947 במספנות קוֹזה שבמחוז וקאיאמה באי הונשו כדאינאנה קוֹטוֹשירוֹ מארוּ (第七事代丸, קוטושירו מארו מס' 7). מאוחר יותר הוסבה הספינה לדיג טונה בעיר יאיזוּ במחוז שיזוּאוֹקה שבאי הונשו ושמה שונה לדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ.
זיהום רדיואקטיבי בלתי צפוי.
בזמן שנערך הניסוי בפצצה הגרעינית ב-1 במרץ 1954, הייתה דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ באזור האטול ביקיני שבאיי מרשל. הספינה, 23 אנשי ציוותה והדגים שנלכדו על ידיהם הזדהמו מהנשורת הרדיואקטיבית שנבעה מהפיצוץ. הספינה חזרה ליאיזו ביפן ב-14 בספטמבר.
כשנערך הניסוי עסקה הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ בדיג מחוץ לאזור שהוכרז מראש על ידי ממשלת ארצות הברית כאזור מסוכן. הדייגים חשו בסכנה וניסו להימלט מהאזור, אך הם השתהו בשל הצורך לשלות את מערך החכות מהים, דבר שגרם להם להיחשף לנשורת רדיואקטיבית במשך כמה שעות. מאוחר יותר הרחיבה ארצות הברית את גודלו של האזור המסוכן, ואז נתגלה כי ספינות דיג רבות היו באזור פרט לדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ. הערכה כיום היא שכמאה ספינות דיג הזדהמו מקרינה בניסוי זה.
הטרגדיה של הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ גרמה להתעוררות התנועה לפירוק נשק גרעיני ביפן. ממשלת ארצות הברית חששה שתנועה זו תגרום לרגשות אנטי־אמריקניים וניסתה להחיש משא ומתן על פיצויים עם ממשלת יפן בראשותו של יושידה שיגרו, שנחשב פוליטיקאי פרו־אמריקני. ממשלת ארצות הברית שלמה 2,000,000 דולר לקורבנות. הממשלה היפנית אף הודיעה כי היא לא תדרוש פיצויים נוספים מממשלת ארצות הברית.
הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ מצויה כיום בתצוגה בטוקיו.
ההשפעה התרבותית.
חמש שנים לאחר התאונה הסריט במאי הסרטים היפני שינדו קנטו את הסיפור בשם "דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ". השחקן אונו ג'וקיצ'י שיחק את תפקידו של קובויאמה איקיצ'י.
התקרית שימשה השראה לסרטים אחרים כדוגמת גודזילה, בהם מסופר על מפלצת שנוצרה כתוצאה ממוטציה עקב קרינה רדיואקטיבית, המחפשת נקמה כנגד האנושות.
פהד, מלך ערב הסעודית
פהד בן עבד אל-עזיז אאל סעוד (בערבית: فهد بن عبد العزيز آل سعود; 1923 – 1 באוגוסט 2005), יליד ריאד, כיהן החל מיוני 1982 ועד מותו כמלכה החמישי של ערב הסעודית וכראש ממשלתה, וכן כמנהיגו העשרים של בית סעוד.
ביוגרפיה.
פהד היה בנו האחד-עשר של מייסד הממלכה עבד אל עזיז אבן סעוד, וראשון בניו מאשתו השביעית, חסה בנת אחמד א-סודיירי. יחד עם שישה אחים נוספים מאותה אם, ביניהם סלמאן, מלך ערב הסעודית והנסיכים סולטאן (שר ההגנה והסגן השני לראש הממשלה), נאיף (שר הפנים), נמנה פהד עם שביעיית "האחים הסודיירים", מהמשפיעים שבפלגי בית המלוכה לאורך ההיסטוריה המודרנית של ערב הסעודית. פהד נולד בעיצומו של מסע אביו להשליט את מרותו על חצי האי ערב, שבסופו כוננה ממלכת ערב הסעודית.
פהד התחנך ב"מדרשת הנסיכים" בריאד, מוסד חינוכי שהקים אביו במיוחד עבור חינוך בני בית המלוכה. לאחר מכן עבר למוסד הידע הדתי במכה, שם רכש השכלה דתית-והאבית. ב-1945 ערך את ביקורו המדיני הראשון בניו יורק על מנת להשתתף במושב הפתיחה של העצרת הכללית של האו"ם. פהד פעל בכפוף לאחיו למחצה, פייצל, אשר שימש באותה תקופה כשר החוץ של הממלכה.
ב-1953, בגיל שלושים, התמנה פהד לשר החינוך הראשון של ערב הסעודית. באותה שנה ייצג את בית סעוד בטקס הכתרתה של מלכת אנגליה אליזבת השנייה. חשיבותו של פהד כיסוד משמעותי בבית המלוכה נתנה אותותיה כבר ב-1959, כאשר נבחר לעמוד בראש המשלחת הסעודית לליגה הערבית. מכאן הדרך לפסגה הייתה קצרה - בשנת 1962 התמנה לשר הפנים של סעודיה, ואילו ב-1967 נבחר לסגן השני לראש הממשלה - המשרה השלישית בחשיבותה בממלכה אחרי המלך והסגן הראשון.
ב-25 במרץ 1975, נרצח המלך פייצל על ידי אחיינו, ובמקומו עלה אחיו למחצה ח'אלד, לאחר שאחיו הבכור מוחמד ויתר על הכתר. ח'אלד, שהיה הפסיבי מבין כל מלכי ערב הסעודית (ובמיוחד בשנותיו האחרונות), מינה את פהד לנסיך הכתר ולסגן הראשון לראש הממשלה. בפועל, היה זה פהד אשר ניהל את מרבית ענייני החוץ, הנפט והמודרניזציה של הממלכה. עם מותו של ח'אלד ב-13 ביוני 1982, עלה פהד לכס המלוכה.
פהד נחשב כמלך ליברלי יחסית, חסיד הפיתוח והמודרניזציה, ומתון במדיניות החוץ שלו. הוא הוסיף להוביל קו פרו-מערבי ופרו-אמריקני חזק. בתחילת שלטונו יזם את "תוכנית פהד", תוכנית להסדר שלום במזרח התיכון, לפיה ישראל תיסוג באופן מוחלט מכל השטחים שכבשה במלחמת ששת הימים, תפנה את כל ההתנחלויות שהקימה ותאפשר הקמת מדינה פלסטינית, ואז, כדבריו, "יוכלו כל מדינות האזור לחיות בשלום", משמע, יוכר קיומה של מדינת ישראל. תוכנית זו התוותה במידה רבה את מדיניותה של הליגה הערבית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי. יוזמה דומה הועלתה בשמו בשנת 2002 (ר' היוזמה הסעודית) אף שאביה היה ככל הנראה נסיך הכתר עבדאללה.