יניב אינו מצליח להשתלב בטיפול בבנו ולוחץ על איילת להכיר בעובדה, שלמרות שניתן וצריך לשפר את תפקודו של עומרי, הוא לעולם לא יהיה "ילד רגיל". יניב לוחץ על איילת להיכנס שוב להריון והיא, שההורות הפכה עבורה למעין עבדות, מסרבת. היא גם מודה בפחד שיש לה מפני גידול ילד אוטיסט נוסף. יניב משלים עם העובדה, שהילד היחיד שאי פעם יהיה לו, הוא ילד עם לקות. יניב חוזר ללחוץ על איילת להפסיק לשמור על לקותו של עומרי בסוד ולאפשר לעומרי להתערות בחברת הילדים - עד כמה שהוא יכול. בפרק האחרון בעונה הראשונה עומרי הולך לאיבוד ויניב כופה על איילת לגלות למשטרה ולבני המושב הרבים המחפשים אחריו, כי עומרי אוטיסט. עומרי נמצא בסופו של דבר בגן הילדים, אליו רצה לחזור.
עלילות משנה.
מאיר מנהל רומן עם אריאלה, המלמדת את ילדי הכפר נגינה בפסנתר. התנהגותה של אריאלה נראית מוזרה הן כלפי מאיר, אליו היא מתייחסת בקשיחות ובחביבות לחלופין והן אל יעלי שאותה היא מסרבת לקבל לשעורי הנגינה. יעלי סוברת שאריאלה היא טיפוס מוזר, כמו גם רופא הכפר, ומכנה את שניהם "קוקוריקו". בהמשך מתברר שעומרי מצליח לצאת לטיולים רק עם אריאלה ומאיר. אריאלה גם מצליחה לשמור בקלות את סוד לקותו של עומרי ולא מספרת על כך לאיש בכפר. בפרק האחרון מתברר כי יחסה של אריאלה אל זולתה נובע מסיבה דומה לסיבת ההתרחקות וההתקרבות של איילת אל אנשי הכפר שאינם ממשפחתה. גם אריאלה מסתירה את העובדה שלבן שלה, המכונה גברי, יש לקות נוירולוגית.
מאז אבחונו של עומרי כאוטיסט, איילת ויניב משקיעים בו את מרבית תשומת לבם ונתי, אחותו בת העשרה, זוכה מהם כמעט להתעלמות מוחלטת. חדרה, כמו כל חדרי הבית, מתמלא במכשירי ריפוי בעיסוק והיא חשה זרה בו. היא מעוניינת לבלות יותר זמן במחיצת אביה הביולוגי, הגרוש של איילת, ולספר לו על יחסי האהבה-שנאה המתסכלים שיש לה עם בן כיתתה, יהונתן. אולם, איילת מסכלת את התקרבות הגרוש שלה אל בתהּ, מפחד שלגרוש יוודע שעומרי אוטיסט. נתי ויעלי מוצאות זו אצל זו אוזן קשבת ותנאים של חיבה.
יחסי יעלי ואבישי מעורערים כבר מתחילת הסדרה. הזוג מגיע לכפר כשכולם כבר מודעים לבעיות ביניהם. כל הכפר יודע שיעל בגדה באבישי ובאה אחריו לכפר כדי לשקם את יחסיהם. יעלי ויתרה על התמחות כרופאה ועברה לעבוד כאחות אצל רופא הכפר, שאותו היא אינה מעריכה ואינה מחבבת. למרות אי נעימויות חוזרות בין בני הזוג, נראה כי היחסים שלהם משתקמים, עד שאבישי מפוטר מהחממות ונכנס לדיכאון.
אבישי שוכר דירת חדר בכפר, אצל חברתו לשעבר, גלי (האדריכלית) ומבקש מיעל שתחזור אל חייה שלה בתל אביב. יעל ממשיכה לגור בכפר, לעבוד במרפאה ולהשתתף בתוכנית הטיפולית של עומרי, בשאיפה שיחסיה עם אבישי ישתקמו. אבישי מעודד על ידי טאסאני להתרחק מיעלי, כשהיא משמיעה לו מה שהוא רוצה לשמוע בעת שהיא סוחטת ממנו כסף באיום לעזוב את איילת ועומרי. התפנית מתרחשת כאשר אביה של יעל מבקר ושמח לראות שהיא ויתרה על שאיפותיה להגשמה עצמית, בהתאם לתפיסת עולמו השוביניסטית של האב.
יעל ואבישי מחליטים לפרק את הקשר ביניהם. הם מבינים, שכזוג הם לא עומדים במשברים ושבניגוד לאיילת ויניב, הם לעולם לא היו מצליחים לגדל ילד כמו עומרי. יעל מבהירה למשפחה שהיא אינה מנתקת קשר עם נתי ועומרי. היא תבקר אותם בכל שבוע כי עליהם היא אינה מוכנה לוותר.
אתרי הצילומים.
הסדרה צולמה ביישובים שונים, בעיקר בערבה. מבני הציבור של היישוב הדמיוני שבסדרה צולמו בקיבוץ סמר, הטקסים והמסיבות בקיבוץ גרופית, צילומי הכבישים באליפז והרחובות בחצבה וערד. צילומי הפנים נעשו באזור המרכז. כאשר המשפחה נוסעת בדרך לבאר שבע, המכונית מצולמת כשהיא חוצה את גשר נחל צין.
ההשראה לתסריט.
מרגלית הציעה ל"קשת" את הרעיון לסדרה בערך בשנת 2007. אלמנטים שונים בסדרה שאובים מחייה של מרגלית:
פסקול ושמות הפרקים.
עומרי מתקשר עם סביבתו בעיקר באמצעות המוזיקה, וכיוון שכך לפסקול יש תפקיד בולט ומשמעותי במהלך הסדרה.
שיר הנושא של הסדרה הוא גרסת כיסוי לשיר "ברוש" של אהוד מנור ואריאל זילבר, בביצועה של עלמה זהר.
בין השירים המלווים את הפסקול של הסדרה או מוזכרים בה יותר מפעם אחת: "לא ציפיתי" של קרולינה, "סאן חוזה" של מוניקה סקס, "וואו" של ג'ירפות, "שמש שמש", "ישראלים מצחיקים" ו"ואיך שלא" של אריאל זילבר, "ציפי פרימו" של גזוז, "פנקס הקטן" של ששי קשת, "גבעת התחמושת" של להקת פיקוד מרכז, "עירומים" של שחר אבן צור, "תראו אותי" של מופע הארנבות של ד"ר קספר, "קלינט איסטווד" של גורילז, "ניו יורק-רפיח" של שייגעצ, "השיר החי של הזמר המת" של שמוליק קראוס, "אני טקסט פוליטי?" של נושאי המגבעת, "Yes Sir, I Can Boogie" של להקת באקארה, "שיר אהבה אינדיאני (מיגל)" של עלמה זהר, "רוחות הצפון" של אהוד בנאי, "המנון ליום חול" (כולנו בולגרים) של להקת גזוז ו"אין קץ לילדות" של הצמד פורטיסחרוף.
בעונה הראשונה חלק משמותיהם של הפרקים מבוסס על שמות השירים או שורות מצוטטות מהם, ואילו בעונה השנייה שמות רוב הפרקים מתבססים על מצבים ומחשבות שעליהם חושבת איילת לאורך אותו פרק.
ביקורות והצלחה.
העונה הראשונה של הסדרה זכתה בעיקר לביקורות אוהדות ממבקרי הטלוויזיה.
אריאנה מלמד מאתר ynet כתבה על "פלפלים צהובים" שהוא . מבקר האתר וואלה!, פז חסדאי, היה מסויג יותר בביקורתו: , אך
למרות שהסדרה נסבה על דרך התמודדותן של משפחות עם ילדים אוטיסטים, תחום הנחשב למורכב, הסדרה צברה אחוזי צפייה גבוהים, ושני הפרקים הראשונים שהוצמדו לתוכנית הדגל הפופולרית "האח הגדול" במוצאי שבת, צברו רייטינג גבוה (הפרק הראשון 26.3%). הפרק החותם את העונה הראשונה, ששודר ב-17 במרץ 2011, צבר רייטינג של 23.6%. הצלחת הסדרה הגדילה את המודעות לאוטיזם בישראל והכפילה את מספר הפונים אל אלו"ט - אגודה לאומית לילדים אוטיסטים ולארגונים דומים.
שני פרקים של הסדרה הוצגו באפריל 2011 באומות המאוחדות כחלק מ"יום המודעות העולמי לאוטיזם". באפריל 2012 נמכרה הסדרה לאולפן האמריקאי "ליונסגייט", מפיקי הסדרה המצליחה מד מן. בהכנת פרק הפיילוט השתתפה התסריטאית ברנדה האמפטון, והתהליך לווה על ידי קרן מרגלית. באותו חודש פורסם כי מרגלית עובדת על כתיבת העונה השנייה של הסדרה.
הסדרה גם זכתה לכמה מחוות הומוריסטיות: בערוץ 10 בתוכנית "נבחרת ישראל בטלוויזיה" (מערכון שנקרא "פלפלים חריפים") וכן ב"ארץ נהדרת", התוכנית הנוספת בה עלמה זק השתתפה (מיכאל זפסוצקי השתתף שם כשחקן אורח).
בשנת 2014 הפיקה רשת BBC עיבוד משלה לסדרה. הגרסה, שנקראת "The A Word" (ובישראל "סוג א'") והופקה בשיתוף קשת אינטרנשיונל, נכתבה על ידי התסריטאי פיטר באוקר ועלתה לשידור בבריטניה לראשונה ב-23 במרץ 2016. העיבוד של ה-BBC זכה להצלחה ולעניין רב, וחודש לעונה שנייה בסוף 2017. בסדרה השתתפו בתפקידים הראשיים לי אינגלבי, כריסטופר אקלסטון, מורבן כריסטי ועוד.
חברת Yes רכשה את זכויות השידור של הסדרה הבריטית. פרק הבכורה של הסדרה בישראל שודר ב-3 בינואר 2017 בערוץ Yes Oh, ופרק הסיום שודר ב-7 בפברואר של אותה השנה. העונה השנייה לא עלתה לשידור עדיין, אך זמינה ב-VOD של Yes החל מדצמבר 2017.
גם ביוון הופקה גרסה מקומית ל"פלפלים צהובים", הנושאת את השם "המילה שלא אומרים".
רקונקוויסטה
פסולת רדיואקטיבית
פסולת רדיואקטיבית או פסולת גרעינית היא פסולת הנוצרת בתהליכים רדיואקטיבים כגון ביקוע גרעיני. פסולת גרעינית נוצרת גם בתהליכים שאינם קשורים ישירות לאנרגיה גרעינית. למעשה, פסולת רדיואקטיבית היא כל חומר רדיואקטיבי שלא נעשה בו שימוש.
חומרים רדיואקטיביים דועכים עם הזמן. דעיכה רדיואקטיבית זו גורמת לחומרים רדיואקטיביים לאבד את פעילותם הרדיואקטיבית ולהתפרק לתוצרים שניתן לטפל בהם בדרכים מסורתיות. זמן מחצית החיים של חומרים רדיואקטיביים המשמשים ברפואה גרעינית עומד במקרים רבים על ימים, ולכן ניתן לטפל בחומרים בקלות יחסית, על ידי המתנה לדעיכתם במכלים מתאימים. עם זאת, קיימים חומרים שזמן מחצית החיים שלהם הוא אלפי שנים ולכן יש צורך לטפל בפסולת זו באופן אחר.
שיטה מקובלת לסילוק פסולת רדיואקטיבית היא הטמנה: מטמינים פסולת עם רמה נמוכה של רדיואקטיביות קרוב לפני השטח, ופסולת שרמת הרדיואקטיביות שלה גבוהה, עמוק מתחת לפני השטח. כל אתרי ההטמנה אמורים למנוע דליפות וחילחול של הפסולת אל מאגרי מי תהום. הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אחראית, בין היתר, על קביעת תקנות וחוקים לטיפול בפסולת גרעינית. התחום העוסק ביצירת סמלים וסימנים שמטרתם למנוע מבני אדם לחדור לאתרי הטמנת פסולת רדיואקטיבית בעתיד הרחוק נקרא סמיוטיקה גרעינית.
פצצה מלוכלכת היא פצצה בתוספת פסולת גרעינית, שתפקידה להגביר את הנזק שיוצרת הפצצה.
רקע.
כל החומרים הרדיואקטיבים דועכים עם הזמן. חומרים אלו פולטים קרינה והופכים לחומרים שאינם רדיואקטיביים. מחצית החיים של האיזוטופ יוד 131 היא 8 ימים, כלומר, לאחר 8 ימים, רק מחצית מהחומר הרדיואקטיבי ההתחלתית עדיין פעילה. לכן, על מנת לטפל באיזוטופ זה, ניתן לשמור אותו בסביבה מוגנת מקרינה, ולאחר מכן לטפל בפסולת כפי שמטפלים ביוד רגיל. פלוטוניום 239, לדוגמה, הוא בעל מחצית חיים של מאות אלפי שנים, ולכן דרך טיפול זו אינה מתאימה עבורו. איזוטופים אחרים, בעלי מחצית חיים ארוכה עשויים להיות מסוכנים לאדם ולסביבה גם בכמויות קטנות מאוד של חומר, ולכן יש לאחסנם בצורה מסודרת ומוגנת.
אתרי הטמנה.