בשנת 1934, איגד דיסני כמה מעובדיו והכריז על תוכניותיו ליצור את סרט ההנפשה הראשון שלו. ההכרזה לא התקבלה כל כך יפה ועובדיו הביעו חוסר אמון ברעיון וראו בו סיכון ואף פרויקט הסרט כונה "השטות של וולט דיסני". למרות זלזול תעשיית הקולנוע, דיסני המשיך ללא הפוגה עד ייצור הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", הכשרה רבה ופיתוח ניכר נדרשו ליצירת הסרט, מה שגרם לסטודיו להתרחב ולהעסיק עובדים נוספים. שיעורי ההדרכה החלו בסטודיו בשנת 1932, והורחבו מאוד לשיעורי המשך.
סימפוניות מטופשות כמו "אלת האביב" (1934) ונוספים, שימשו כבסיס לניסוי של טכניקות חדשות כגון אנימציה של דמויות אנושיות ריאליסטיות, הנפשה מיוחדת ועוד.
"שלגיה ושבעת הגמדים" העלו את דיסני לסכום יקר של 1.4 מיליון דולר והייתה זו הצלחה חסרת תקדים אשר הופצה בשנת 1938. זה היה הסרט המרוויח ביותר של כל הזמנים באותן השנים.
במהלך יצירת "שלגיה ושבעת הגמדים", העבודה על הדמות של מיקי מאוס נמשכה. מיקי מאוס עבר לטכניקולור בשנת 1935, ועד אז התווספו מספר דמויות מרכזיות ביניהן פלוטו הכלב של מיקי וחבריו דונלד דאק וגופי. דמויות אלו הופיעו בסדרה משלהן בשנת 1940 והסרטים המצוירים של דונלד דאק מאפילות על הסדרה של מיקי מאוס בפופולריות.
1940-48: סרטים חדשים ומלחמת העולם השנייה.
ההצלחה של "שלגיה" אפשרה לדיסני לבנות סטודיו חדש וגדול יותר. ההנפקה הראשונה של וולט דיסני הפקות הייתה ב-2 באפריל 1940.
האולפנים המשיכו ליצור סרטי הנפשה באורך מלא, ביניהם פינוקיו (1940), פנטסיה (1940), דמבו הפיל המעופף (1941) ובמבי (1942).
לאחר שמלחמת העולם השנייה החלה, ההכנסות מהסרטים ירדו. כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה לאחר מתקפת פרל הארבור, רבים מהאנימטורים של דיסני גויסו לצבא ארצות הברית. הממשלות של ארצות הברית וקנדה הוזמנו לאולפני החברה כדי להפיק סרטי הדרכה ותעמולה. עד 1942, 90% מכלל עובדי החברה עבדו על סרטים הקשורים למלחמה. סרטים מסוימים נוצרו כדי להגביר את התמיכה הציבורית במאמץ המלחמתי הרב. גם הדמויות של האולפנים הצטרפו למאבק, כדוגמת דונלד דאק שהופיע במספר סרטי תעמולה קצרים, כולל בסרט זוכה האוסקר – פניו של הפיהרר (1943).
1948-59: לאחר המלחמה, הפקות טלוויזיה ופיטורים.
בשנת 1948, חזר דיסני להפיק סרטים באורך מלא, כגון סינדרלה המבוסס על אגדה. סינדרלה הוכיח כי סרט הנפשה באורך מלא עדיין יכול להצליח בשוק. סרטים נוספים שנוצרו באותה התקופה הם - עליסה בארץ הפלאות (1951) ופיטר פן (1953). פיטר פן היה סרט שזכה להצלחה מסחרית והוגדר כסרט המרוויח ביותר בשנה.
באמצע שנות ה-50 כאשר תשומת לבו של דיסני הופנתה בעיקר למאמצים חדשים כגון סרטי פעולה, טלוויזיה ופארק השעשועים של דיסנילנד, הפקת סרטי הנפשה נשארה באחריותה העיקרית של חבורת האנימטורים (או כמו שכונו תשעת הזקנים של דיסני). מצב זה הביא לעיכובים באישורים במהלך ההפקה של הסרט "היפהפייה הנרדמת", אשר יצא בסופו של דבר ב-1959. סרט זה היה הסרט היקר ביותר של דיסני עד היום. עלויות היצור הגבוהות וביצועיו הנמוכים בקופות הביאו את האולפן להפסד הכספים הראשון שלה לשנת 1960, דבר שהוביל לגל פיטורים מסיבי ברחבי האולפן.
עד סוף העשור, הסרטים הקצרים של דיסני כבר לא יוצרו על בסיס קבוע, כאשר רבים מעובדי מחלקת הסרטים הקצרים עזבו את החברה או התחילו לעבוד על תוכניות טלוויזיה של דיסני כגון מועדון מיקי מאוס ודיסנילנד.
1959-66: צמצום סרטי ההנפשה ודיסנילנד.
למרות גל הפיטורים בשנת 1959 והתחרות על תשומת לבו של דיסני, המשיכה החברה לייצר הפקות הנפשה אך ברמה נמוכה מפעם.
ב-1961 הוציא האולפן את הסרט "101 כלבים דלמטיים", סרט הנפשה אשר זכה להצלחה רבה.
תוכנית ההכשרה של דיסני החלה באולפן לפני יצירת שלגיה בשנת 1932, ובסופו של דבר הובילה לכך שוולט דיסני יסייע להקים את המכון לאומנויות בקליפורניה. אוניברסיטה זו, שהוקמה באמצעות מיזוג של מכון לאומנות והקונסרבטוריון למוזיקה של לוס אנג'לס, כללה תוכנית של הנפשה של דיסני שפותחה במסגרת לימודי התואר שלה.
הסרט "החרב באבן" שפורסם ב-1963, היה לסרט השישי המרוויח ביותר של השנה בצפון אמריקה עם השכרה מוערכת של 4.75 מיליון דולר.
וולט דיסני נפטר בדצמבר 1966, עשרה חודשים לפני שהסרט "ספר הג'ונגל" הושלם ויצא לאור. הסרט זכה להצלחה רבה, והוכתר לסרט הרביעי המרוויח ביותר של שנת 1967.
1967-83: ירידת הפופולריות של הסרטים וההנהלה החדשה.
וולט דיסני הפקות המשיכה להוציא לאור סרטי משפחה במהלך שנות השבעים, כדוגמת "הבריחה להר הקוסמים" (1975) ו"יום שישי המפחיד" (1976), אולם סרטים אלו לא צלחו בקופות כפי שהסרטים מהשנים הקודמות צלחו. עם זאת, הסרטים של אולפני האנימציות זכו להצלחה בקופות, ביניהם "רובין הוד" (1973), "הרפתקאות ברנרד וביאנקה" (1977) ו"השועל והכלבלב" (1981).
משנת 1983 עם שחרורו של הסרט "מזמור חג המולד של מיקי" החלה תקופה של סרטים מצליחים.
הסדרה "עולמו המופלא של דיסני" נותרה משודרת בפריים טיים במשך שנים רבות, ולאור הצלחה זו חברת וולט דיסני חזרה לפעילותה בטלוויזיה בשנות השבעים, שבמסגרתה שיתפה פעולה עם חברות הטלוויזיה דאז ויצרה סדרות כגון סדרת האנתולוגיה " עכבר המפעל" וכן החזירה לשידור לתקופה קצרה את "מועדון מיקי מאוס". בשנת 1980 דיסני השיקה את וולט דיסני וידאו ביתי כדי לנצל את שוק קלטות הווידאו החדש.
ב-18 באפריל 1983 הושק לראשונה ערוץ דיסני כערוץ המשודר בכבלים בפריסה ארצית בארצות הברית, הכולל ספריה גדולה של הסרטים הקלאסיים של דיסני, סדרות טלוויזיה, הפקות מקור וכן תוכניות לכל המשפחה שלא נוצרו על ידי דיסני.
הדיסניוורלד קיבל בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 חלק ניכר מתשומת הלב וההשקעה של החברה. ב-1978 מנהלי וולט דיסני הכריזו על קיומן של תוכניות לפארק דיסניוורלד נוסף בשם אפקוט, שייפתח באוקטובר 1982.
בהשראת חלומו של וולט דיסני על עיר עתידנית, פארק אפקוט נבנה כמעין תערוכה עולמית קבועה בחסותם של תאגידים אמריקאיים גדולים.
על פי התוכניות, הפארק כולל בתוכו ביתנים רבים המבוססים על תרבויות של עמים מכל רחבי העולם. למרות ההצלחה הרבה של ערוץ דיסני, וולט דיסני הפקות הייתה פגיעה למדי מבחינת כלכלית.
ספריית הסרטים של החברה הייתה יקרת ערך, אולם הציעה כמה סרטים שזכו להצלחה, בעיקר סרטיו של דון בלות' שעזב את החברה ב-1979 יחד עם 11 אנימטורים נוספים, דבר שגרם לתקופת הרנסאנס של דיסני. כמו כן, צוות ההנהגה של החברה התקשה מאוד לשתף פעולה ולשמור על קשר עם אולפנים אחרים.
בתחילת שנות ה-80 ההכנסות מפארקי השעשועים של דיסני היוו 70% מכלל ההכנסות של החברה.
1984-89: תקופת מייקל אייזנר, ארגון מחדש וחזרה לגדולה.
ב-1984, הכריזה קבוצת ההחזקות של בעל ההון סול שטיינברג על הצעה להשתלטות עוינת על הפקות וולט דיסני, מתוך רצון למכור חלק מפעילותה. וולט דיסני הפקות קנתה את המניות של חברתו של שטיינברג (11.1% ממניות החברה) כדי למנוע את השתלטותו. עם זאת, בעל מניות אחר הגיש תביעה על ערך המניה של דיסני ועל הניהול של דיסני לשמור על עמדות בעלי המניות. תביעה זו יושבה בשנת 1989 עבור סכום כולל של 45 מיליון דולר מדיסני והחברה של שטיינברג.
סיד בס, איש עסקים אמריקאי, רכש 18.7% מכלל דיסני ב-1984. עם רכישה זו, בס והדירקטוריון הכניסו את מייקל אייזנר שעבד אז בחברת פרמאונט לתפקיד מנכ"ל החברה, ואת פרנק וולס שעבד אז בחברת האחים וורנר לתפקיד נשיא החברה. אייזנר ניצל את הצלחתם של שוקי הכבלים והווידאו הביתי כדי לחתום על עסקאות ארוכות טווח לשיווק סרטי ותוכניות דיסני.
בעסקאות אלה הופצו סדרות טלוויזיה מצליחות של דיסני כגון בנות הזהב ושפץ ביתך. חברת וולט דיסני החלה להפיץ מהדורות מוגבלות של סרטיה בקלטות וידאו בסוף שנות השמונים.
דיסני בהנהגתו של אייזנר רכשה את ערוץ 9, שהייתה תחנת טלוויזיה עצמאית בלוס אנג'לס.
ב-1985 הוסכם כי עסקת השותפות "מסך כסוף 2" תשמש כמקור פיננסי מוגבל בעבור הסרטים של דיסני עם סכום של 193 מיליון דולרים. בינואר 1987 עסקת מסך כסוף 2 החלה לממן את סרטי דיסני בסכום של 300 מיליון דולרים שגויסו, הסכום הגדול ביותר שגויס לשותפות מוגבלת דאז. עסקת השותפות "מסך כסוף" גם כן שמשה כמקור פיננסי מוגבל בעבור אולפני הסרטים של דיסני.
החל מהסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט" בשנת 1988, אולפני ההנפשה של וולט דיסני נכנסו לתקופת הרנסאנס של דיסני, תקופה שכללה שורה של הצלחות מסחריות וביקורתיות עם סרטים כמו "בת הים הקטנה" (1989), "היפה והחיה" (1991), "אלאדין" (1992) ומלך האריות (1994).
בנוסף, החברה זכתה להצלחה גם בתחום הנפשה בטלוויזיה עם מספר סדרות עתירות תקציב ושבחים, ביניהן הגומונים, אגדות ברווזים ומפלצות.
דיסני הייתה במקום הראשון בשנת 1988 מבחינת הכנסות והגדילה את הכנסותיה ב-20% בכל שנה.
1989-94: תחילת הרנסאנס של דיסני, שחרורים מוצלחים והשפעת התעשייה על ההנפשה.
בשנת 1989, פרסם האולפן את "בת הים הקטנה", סרט זה הפך להישג היסטורי של דיסני וזכה להצלחה הגדולה ביותר מזה עשרות שנים. בת הים הקטנה הכניסה 84 מיליון דולר בקופה של צפון אמריקה, זהו שיא לסטודיו.
הסרט בת הים הקטנה גם זכה בשני פרסי אוסקר. הסרט הוא הסרט הראשון שנוצר דרך מערכת ייצור הנפשה שפותחה עבור דיסני על ידי פיקסאר.
את הסרט הבא של דיסני, "היפה והחיה", החלו להפיק בלונדון, אך הועבר חזרה לברבנק לאחר שדיסני החליטה לסגור את המשרד בלונדון ולהחזיר את הסרט לפורמט הדומה לפורמט של "בת הים הקטנה".