חרדל גרגרים וגם חרדל רגיל מכילים את זרעי החרדל המכילים אומגה 3 וסלניום. זרעי החרדל מכילים גם ברזל, סידן, אבץ, מגנזיום, מַנְגָּן, ניאצין וסיבים. חרדל צהוב 'חלק' מכיל גם כורכום – תבלין שיש לו תכונותיו אנטי-דלקתיות. רוב סוגי החרדל הם דלי קלוריות-- הערך הקלורי של חרדל דיז'ון כ-15 קלוריות לכף.
עוד מימי קדם השתמשו בחרדל לא רק למאכל אלא גם כצמח מרפא. במחקרים חדשים מצאו שזרעי החרדל יכולים להקל על כאבי שרירים ויש להם פעילות נוגדת כאב .
ברפואה העממית משמשים זרעי החרדל לטיפולים שונים: כממריצים את מחזור הדם, מעודדים הזעה, משתנים, מקלים על כאבי שלד ושרירים, לטיפול בהצטננויות.
לטיפול בכאבי עצמות מומלץ לכתוש זרעי חרדל ולערבבם בשמן זית מחומם או לטגנם קלות בשמן. לטבול בד עדין או תחבושת בשמן ולהניח רטיות על המקום הכואב. מומלץ לחזור על כך במשך כשבועיים.
לטיפול בכאבי שיניים, מומלץ למרוח חרדל, או אבקת חרדל על השן הכואבת.
חרדל בארכאולוגיה - גילויים חדשים.
במחקר ארכאולוגי שהתפרסם ב-2013 על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת יורק באנגליה (הארכאולוגים אוליבר קרייג (Oliver Craig) והיילי סול (Hailey Saul)), נמצאו ראיות לשימוש בחרדל באתרים שנחפרו בגרמניה (נוישטאדט Neustadt) ובשני אתרים בדנמרק. במחקר נבדקו שברים של כלי חרס שנמצאו עליהם פיטוליתים של תבלינים שונים והחוקרים הצליחו לזהות בבירור נוכחות של חרדל השום שבושל בקדירות יחד עם בעלי חיים ודגים. זהו הממצא הקדום ביותר של שימוש בתבלינים ובחרדל שנתגלה עד כה. הממצא הארכאולוגי מעיד על כך שבני-אדם השתמשו בתבלינים כבר בתקופות קדומות ביותר. מחברי המחקר סבורים שהחרדל שימש כתיבול ועורבב עם המזונות שבושלו בכלי החרס, שגילם נאמד בין 5800 ל-6150 שנה. שאריות שומן החיות ושומן הדגים שנתגלו בחרסים זוהו בבדיקות כימיות של ליפידים. החיות ששימשו כמזון היו כנראה איילים.
מאחר שהערך האנרגטי של הזרעים של החרדל הוא נמוך ביותר, סבורים החוקרים ששימושו העיקרי היה לתיבול המאכלים ולא כמקור למזון. נכון ל-2013 זוהי הראיה הקדומה ביותר לשימוש בתבלינים לתיבול מזון בבישול.
אברהרד ארנולד
אברהרד ארנולד (בגרמנית: Eberhard Arnold; 26 ביולי 1883 - 22 בנובמבר 1935) היה סופר, פילוסוף ותאולוג גרמני נוצרי. הוא היה ממקימי קומונת ברודרהוף בשנת 1920.
ביוגרפיה.
ארנולד נולד בקוניגסברג, במזרח פרוסיה, גרמניה כילדם השלישי של קארל פרנקלין ואליזבת (וויאט) ארנולד. אביו היה דוקטור לתאולוגיה ופילוסופיה. סבו היה כומר במנזר של כנסיית העם האוונגליסטית של המחוזות הישנים של פרוסיה. ילדותו של ארנולד הייתה בלתי שגרתית. בשנת 1899, בגיל 16, ארנולד חווה שינוי פנימי, שבו הוא הכיר בקבלה ובמחילת החטאים של האל, וחש בקריאתו "לבוא ולהיווכח באמת שלו". לאחר סיום בית הספר, ארנולד למד חינוך, פילוסופיה ותאולוגיה בברסלאו, הלה והרלאגן. הוא עסק במלאכת נוער נוצרי באוונגליוזם בקרב עניים באמצעות צבא הישע. במהלך שהותו בהלה, הוא לקח חלק בתנועת הסטודנטים הגרמנים הנוצרים, ובמזכירות הכללית. בשנת 1907 הוא ואשתו פון הולנדר עזבו את כנסיית העם. עבודתו במסגרת צבא הישע הגבירה את הסימפתיה שלו אל המעמדות המדוכאים וחיזקה את עמדתו להטפה בזכות המרה וגאולה. בזמן שהותו בהלה הוא הכיר את אמי פון הולנדר ונשא אותה לאישה בשנת 1909. ארנולד היה מרצה מבוקש במאה ה-20 בגרמניה. הוא היה מוטרד מהקשר בין הכנסייה למדינה ובשנת 1908 בגיל 25 הוא הוטבל ונטש את כנסיית העם הפרוטסטנטית. בשנת 1925 הוא נעשה לעורך של "די פורכה" (התלם), כתב העת של תנועת הסטודנטים הנוצרים, והעורך של "דאס נויה וורק" (היוזמה החדשה), שיצא לאור בשלוכטרן, גרמניה בשנת 1919.
בגיל 37 הוא זנח את חיי המעמד הבינוני ועזב עם אשתו וילדיו לכפר סאנרץ במרכז גרמניה. הוא ייסד קהילה עם שבעה מבוגרים וחמישה ילדים. שם הם ניסו ליישם את מה שארנולד האמין לגבי רוח הקודש שנגלתה אליו. האתיקה של הקהילה התבססה על "הדרשה על ההר" של ישו. הקהילה חוותה גם קשים וגם גדילה, אך עד למחצית שנות העשרים החווה בסאנרץ הייתה קטנה מדי. בשנת 1926 הם רכשו חווה במחוז פולדה וייסדו את קומונת ברודרהוף של הריין. כאשר ארנולד גילה כי קומונות ההוטרים עדיין קיימות בצפון אמריקה, הוא יצר עימם קשר והחל בתהליך של חילופי מכתבים. בשנת 1930 הוא נסע לאמריקה, נשאר שם כשנה וביקר את קהילות ההוטרים בארצות הברית ובקנדה. בדצמבר של אותה שנה הוא נשלח על ידם כמיסיונר לאירופה.
בנובמבר 1933, פלש הגסטאפו לקהילת הברודרהוף בחיפוש אחר אמצעי לחימה וספרות אנטי-נאצית. אלה סגרו את בית הספר של הקהילה. הקהילה שלחה את תלמידי בית הספר לשווייץ, וחיפשה מקום חדש לבסס אותה בו. כאשר המורה שנשלח מטעם הממשל הגיע בשנת 1934 הוא לא מצא שום תלמידים ללמד. רכוש אשר נאסף באלפים בליכטנשטיין ובמרץ 1934 הברודרהוף של אלם נוסדה. ארנולד סבל שנתיים מחייו מפציעה ברגלו שאף הובילה למותו, בזמן שניסה להוביל את קהילתו למקום מקלט. למרות זאת, הוא נותר פעיל במסעות, הרצאות וכתיבה עד למותו בדרמשטאדט ב-22 בנובמבר 1935.
אמי פון הולנדר ארנולד האריכה ימים מבעלה ב-45 שנים, והובילה את הברודרהוף לאנגליה, פראגווי ובסופו של דבר לארצות הברית. היא נפטרה בניו יורק ב-15 בינואר 1980, בגיל 95.
החזון של ארנולד ממשיך כיום בקהילות ברודרהוף בארצות הברית, אנגליה, גרמניה ואוסטרליה. בנו ונכדו של ארנולד המשיכו בדרכו בהנהגת הברודרהוף. בנו של ארנולד, יוחנן היינריך ארנולד (1913-1982) הנהיג את הקהילה משנת 1962 ועד ל-1982, ובנו של היינריך, יוחנן כריסטוף ארנולד הנהיג אותה משנת 1983 ועד 2001. ארנולד השיג תמיכה רבה מעבר לברודרהוף אשר כיבדו את תורתו, תוך כדי שהאמינו כי צורת החיים של הקהילה איננה הכרחית.
הנרי תומסן
הנרי כריסטן תומסן (בדנית: Henry Christian Thomsen; 1906-1944) היה חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי דנמרק במלחמת העולם השנייה.
חייו.
תומסן, יליד תיסטד (Thisted) שבצפון דנמרק, ואשתו, אלן מרגרט היו בעלי פונדק בכפר סנקרסטן (Snekkersten) בצפון מזרח דנמרק וחברים פעילים במחתרת הדנית. באוקטובר 1943, עם החלטת הגרמנים לגרש למחנות ריכוז את יהודי דנמרק, סייעו תומסן ואשתו למאות יהודים לעבור בסירות דיג מדנמרק לשוודיה. הפונדק של בני הזוג תומסן היה נקודת מעבר בדרך לחוף. חלק מהיהודים הבורחים הסתתרו בפונדק לפני הפגישה עם הדייגים ובעלי הסירות שהעבירו אותם על פני מיצרי הים, אל שוודיה. בשלב מסוים העביר תומסן בעצמו חלק מהיהודים לשוודיה, בסירה שקנה לצורך כך.
בסוף 1943 הוסגר תומסן למשטרה המקומית, אך זו הגנה עליו ואפשרה לו להמשיך במעשי ההצלה.
באוגוסט 1944 עצרו את תומסן שוטרי גסטפו, בספטמבר הוא נשלח למחנה הריכוז נוינגמה ובדצמבר 1944 נספה במחנה זה.
הנצחה.
יד ושם העניק תואר חסיד אומות העולם לתומסן ולאשתו, אלן מרגרט.
בשנת הענקת האות, 1968, ביקרה אלן מרגרט בישראל ונטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
סיפורו של תומסן הונצח בספרה של הסופרת הדנית סנדי טוקסוויג (Sandi Toksvig), ציפור השיר של היטלר (Hitlers Kanarienvogel).
דוד צוריאל
דוד צוריאל (נולד ב-23 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן ופסיכולוג קליני. צוריאל שימש כנשיא האגודה הבינלאומית לחינוך קוגניטיבי ופסיכולוגיה "IACEP", כעורך ראשי של "JCEP" (Journal of Cognitive Education &amp; Psychology) וכמנהל בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. צוריאל הוא מומחה בינלאומי בתחום האבחון הדינמי של פוטנציאל הלמידה - יכולתו של האדם להשתנות וללמוד. צוריאל מבסס את גישתו על מחקריהם של ראובן פוירשטיין ושל לב ויגוצקי.
צוריאל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובחינוך ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בר-אילן. את הדוקטורט השלים בשנת 1977, בפיבודי קולג' (שכעבור שנתיים התמזג עם אוניברסיטת ואנדרבילט), בארצות הברית.
במשך 40 שנות עבודתו בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, חקר ופיתח את תחום האבחון הדינמי של פוטנציאל הלמידה, תוכניות התערבות לפיתוח חשיבה, התנסות בלמידה מתווכת כמפתחת כושר השתנות שכלי, תיווך עמיתים, הבדלי מגדר בכושר מרחבי, וזהות האני בגיל ההתבגרות. מחקריו וספריו עוסקים בתהליכי התנסות בלמידה מתווכת של מורים, הורים, אחים ועמיתים. עד שנת 2014, הוא פיתח 12 מבחנים דינמיים ופרסם כ-140 מאמרים וספרים.
צוריאל מנחה סדנאות בינלאומיות בתחומי מומחיותו. הוא משלב את הידע המחקרי עם הפרקטיקה הקלינית לרווחתם של ילדים עם צרכים מיוחדים וילדים חסרי לקות.
עיסוי ארוטי
עיסוי ארוטי הוא סגנון עיסוי המבוסס על עיסוי קלאסי המשלב מגע בעל נופך מיני בגוף, על פי סגנון המתואם בין המטופל למטפל.
שימוש בטכניקות העיסוי על האזורים הארוגניים יכול להביא לסיפוק מיני כאשר העיסוי האירוטי מהווה חלק ממשחק מקדים או אקט מיני בפני עצמו.
את העיסוי יבצעו פרטנרים מיניים אחד לשני או מעסים בתשלום כאשר קיימת תעשייה נרחבת שחוקיותה מוטלת בספק, לרוב במקומות המכנים עצמם "ספא" ו"סאונה".
אופן הטיפול.
עיסוי ארוטי אינו טיפול בתחום הרפואה המשלימה ולמעשה הוא מתן שירותי מין לכל דבר המשתמש בשם ב"לשון נקייה". הוא יכול להתבצע במספר אופנים, למשל כחלק מעיסוי קלאסי (כמו עיסוי שוודי או עיסוי משולב), כחלק מעיסוי טנטרי, כעיסוי בפני עצמו ללא הקדמות, או בשילוב של עיסוי מסוג אחר.
אצל נשים, אזורי העיסוי העיקריים הם השדיים וכף הערווה (החדרת אצבעות), ובגברים, הפין והאשכים (הנדג'וב).