כדי לחסוך בהוצאות ההפקה, ביסס רודריגז את התסריט על אלמנטים ואביזרים קלים להשגה, כמו כלב הפיטבול והאופנוע של דומינו, שני הברים, והחווה ששימשה כמעונו של מוקו.
השחקנים וצוות ההפקה.
השחקן הראשי בסרט, קרלוס גאיארדו, שמגלם את המריאצ'י, היה חברו הוותיק של רודריגז, ובסרט היה גם שותף לכתיבת התסריט ולהפקה. שאר צוות השחקנים כלל בעיקר שחקנים בלתי-מנוסים, שאת חלקם הכיר רודריגז זה מכבר. כך למשל מרקוורדט, שאותו הכיר במהלך הניסוי הרפואי שבו השתתף לפני שהחל ליצור את הסרט. מרקוורדט לא ידע ספרדית, ועל כן עבר קורס קצר ללימוד השפה לקראת הסרט, ונאלץ לשנן כל שורה בו. לפי החלטתו של רודריגז, לא קיבלו השחקנים משכורת כלשהי, והתקציב נוצל לצורכי הפקה חיוניים יותר. גאיארדו היה מחויב לחלוטין לסרט, ועבד בתיאום מלא עם רודריגז. השניים היוו כמעט את כל צוות ההפקה, ולעיתים, כשהיה צורך, אף היו מצלמים בעצמם סצנות בכיכובו של המריאצ'י כששאר הצוות לא היה זמין.
הצוות שעבד על הסרט היה מצומצם ביותר, ולרוב נדרש רכב אחד בלבד להסעתו ולהעברת הציוד לאתרי הצילום. רודריגז היה היחיד שקבע את התוואי האמנותי והעלילתי בסרט. הוא הבין את העלילה לעומקה, ידע היטב כיצד לשלב כל מרכיב בתמונה הכוללת, והיה יכול לערוך שינויים בעלילה לפי אילוצים שנתקל בהם, מבלי לפגוע בעקביותה. הוא לא נהג להתעכב רבות על הדרכת השחקנים ועל בימוים, ואף נעזר בהם לתפקידים נדרשים שונים "מאחורי הקלעים".
במהלך מחוכם, ליהק רודריגז לסרט את מגישי החדשות של שתי תחנות הטלוויזיה המקומיות, ובשל כך הוצג באור חיובי ברשתות המקומיות ורכש את אמונם של תושבי המקום, שהיו נכונים לסייע לו ללא תמורה.
צילום והפקה.
הסרט צולם במשך שבועיים בעיירה המקסיקנית אקוניה, עיירת הולדתו של גאיארדו, על גבול טקסס, המדינה שבה גדל רודריגז. רודריגז רכש הבנה בסיסית של האלמנטים השונים בעשיית קולנוע במהלך לימודיו באוניברסיטה, ועל כן הוא עצמו כתב, ביים, הפיק, ערך וצילם את הסרט. את הסרט הוא צילם באמצעות מצלמה מושאלת מסוג 16 מ"מ, האופיינית לסרטים דלי תקציב, שאותה אחז בידו במהלך הצילום. לצורך צילום בתנועה, שבו נהוג להשתמש בדולי, נעזר רודריגז בכיסא גלגלים מושאל, שאותו דחף לעיתים גאיארדו. השמע הוקלט בנפרד במכשיר הקלטה, שאף אותו הפעיל רודריגז. התאורה בסרט הייתה פשוטה, וכללה שתי נורות בהספק של 250 ואט, ובצילומי חוץ הסתמך רודריגז בעיקר על תאורה טבעית. לא היו בסרט אפקטים מיוחדים רבי רושם, והדמויות כמעט תמיד ספגו יריות בחזה, כיוון שכחובבן בתחום האפקטים, הגיע רודריגז למסקנה שאזור החזה הוא היחיד בגוף שבו הוא יכול להרשות לעצמו לטעות ביצירת אפקט של דם מזויף.
כל האביזרים בסרט הושאלו, פרט לתיק הגיטרה שאותו רכש. כך למשל, את האמבטיה במעונה של דומינו הביא לו הבמאי אלפונסו אראו (Alfonso Arau), שצילם בעיירה את סרטו "כמו מים לשוקולדה" והשתמש באמבטיה זו בסרטו. העובדה שאקוניה היא עיר הולדתו של גאיארדו עזרה לרודריגז להשיג בחינם אביזרים, שחקנים בלתי-מתורגלים שישתתפו בסרט וגישה לאתרי צילום, אלמנטים שידע שהיה מתקשה להשיגם אילו צילם את הסרט בארצות הברית. כמו כן, בשל העובדה שהחוק לא נאכף בנוקשות בעיר, יכול היה רודריגז לצלם ברחובות העיר ובמקומות הציבוריים בה מבלי לקבל אישורים, ואף שאל אקדחים מתחנת המשטרה המקומית, ששימשו בסצנות המרדף שבסרט.
חלק מהאלמנטים בסרט אולתרו תוך כדי צילום, לרבות אתרי צילום מעניינים ואלמנטים נוספים שנקרו בדרכם של אנשי הצוות כשעברו בין אתרי הצילום. כך למשל, נתקל ריינול מרטינס, השחקן החובבני שגילם את דמותו של אזול, בצב בכביש המהיר בכניסה לאקוניה. הוא הציע לרודריגז לשלב את הצב בסרט, והרעיון מצא חן בעיניו. כך, בתחילת הסרט, בסצנה שבה המריאצ'י הולך על כביש נטוש בכניסה לאקוניה, הוא נתקל בצב, שמתכנס בשריונו בעת שהמריאצ'י ממשיך בדרכו. הצב אף מופיע שוב בסצנת הסיום, בעת שהמריאצ'י עוזב את אקוניה כשהוא רוכב על אופנועה של דומינו אל עבר האופק. על אף שהצב כלל לא הופיע בתסריט, הוא הפך, בסופו של דבר, למעין מטפורה לדמותו של המריאצ'י, כאדם בודד שנאלץ להגן על עצמו בסביבה עוינת. הצב אף הפך לסמל המזוהה עם הסרט, והופיע על כרזת ההפצה שלו. בנוסף, בעת נסיעה בכביש המהיר לאקוניה, נתקלו גאיארדו ורודריגז בדוכן למכירת משקה קוקוס שמצא חן בעיניהם. הם עצרו וצילמו תוך כמה דקות סצנה שבה המריאצ'י ניגש לדוכן וטועם ממשקה הקוקוס שנמכר בו, בבואו אל העיירה אקוניה. בנסיעתם משם הבין רודריגז כי שכח למעשה לצלם כיצד משלם המריאצ'י על המשקה, ועל כן הוסיפו בתחילת הסרט הסבר לכך בקריינות רקע של המריאצ'י, שבה הוא אומר שבאקוניה מקבלים את פני הבאים לעיירה במשקה קוקוס חינם.
הפצה.
רודריגז ייעד את הסרט במקור לשוק הווידאו הביתי בספרדית, ועל כן התכוון תחילה לנסות להפיצו בחברות הפצה ספרדיות, אך במהלך חיפושיו החליט להציעו גם לכמה חברות הפצה אמריקאיות, ולקדם בכך את שמו בארצות הברית. רודריגז נקט בשיטה ייחודית: הוא הביא עמו לפגישות עם המפיצים את סרטו הקצר עטור-הפרסים "Bedhead", קדימון לסרט "אל מריאצ'י" שיעורר עניין לצפייה בסרט המלא, וכן הביא עותק יחיד של הסרט בגרסתו הסופית. כאשר ביקשו המפיצים שישאיר בידם את הסרט כדי לצפות בו מאוחר יותר, הוא סירב, וכך למעשה אילץ אותם לצפות בסרט המלא יחד איתו. כך יכול היה רודריגז להתרשם מתגובותיהם ולהפיק מהן לקחים. כמו כן, ניסה רודריגז למכור "את עצמו" יחד עם הסרט, והבטיח למפיצים הבטחות למיזמים עתידיים אם יחליטו להפיץ את "אל מריאצ'י".
תחילה נפגש, יחד עם קרלוס גאיארדו, עם חמישה מפיצים מקסיקנים-אמריקנים מלוס אנג'לס, שלא התרשמו מהסרט. בהמשך נפגש עם יו"ר חברת ההפצה Mex-American, שהתרשם מהסרט והציע לרודריגז להפיצו במקסיקו ובארצות הברית תמורת 25,000 דולר, אך רודריגז סירב ואמר כי הוציא על הפקתו 70,000 דולר, ובסופו של דבר לא נחתם חוזה הפצה עם Mex-American. בהמשך פנה רודריגז לרוברט ניומן מסוכנות הכישרונות International Creative Management (ICM). ניומן התלהב מ-"Bedhead" ומהקדימון, וראה פוטנציאל בבמאי הצעיר. עם זאת, מאחר שרודריגז לא תכנן שהסרט יופץ לקהל האמריקני, לא הייתה בידו גרסה עם כתוביות באנגלית. לאחר שלושה שבועות חזר ל-ICM עם גרסה הכוללת כתוביות. הסרט מצא חן בעיני הסוכנות, ורודריגז חתם עמה על חוזה ייצוג. ICM הצליחה לעורר עניין בסרט בקרב חוגים הוליוודיים, ולאחר תחרות בין החברות, חתם רודריגז לבסוף עם חברת קולומביה על חוזה בן שנתיים לכתיבה ולבימוי של סרטים שתפיץ, לרבות שני סרטים פוטנציאליים וגרסה מחודשת או סרט המשך דובר אנגלית ל"אל מריאצ'י". כמו כן, רכשה קולומביה את הזכות להפצה בינלאומית של הסרט תמורת 150,000 דולר, והבטיחה לרודריגז 25% מהכנסות מכירות הווידאו. בכך הפך "אל מריאצ'י" לסרט שהפקתו הייתה הזולה ביותר מבין הסרטים שהפיצה חברת קולומביה באופן בינלאומי. הסכום ששולם לרודריגז היה גדול באופן ניכר מהסכום שציפה לקבל, ועם זאת, הארווי ויינשטיין, ממקימי מירמקס, אמר מאוחר יותר בפסטיבל סאנדנס, כי אם החוזה עם קולומביה לא היה נחתם, היה בכוונתו להציע לרודריגז סכום כמעט כפול עבור זכויות ההפצה.
לפני חתימת ההסכם עם קולומביה, ניסה אחד ממפיקיה לשכנע את רודריגז לשנות את קו העלילה ולעשות אותה "אמריקנית" יותר. הוא סבר כי יהיה קשה לשווק בארצות הברית סרט דובר ספרדית, מאחר ש"בהוליווד, משמשים סרטים בשפה זרה אך כחומר גלם שאותו ניתן לעבד בהמשך לסרט אמריקני". הוא טען שהדמות "אתנית מדי" ושיש לשנות את קו העלילה כך ש"הגיבור תר אחר סוחרי הסמים הרשעים, מאתרם ומחסלם". אלא שרודריגז לא שעה לעצותיו, ואף שהשינויים המוצעים בקו העלילה לא בוצעו, נחתם הסכם ההפצה בין רודריגז וקולומביה לסרט כפי שהוא.
כדי להתאים את הסרט להקרנה בבתי קולנוע, השקיעה קולומביה כ-200,000 דולר בפוסט-פרודקשן, שבו ערכה את הסרט מחדש, העבירה את התמונה לפורמט של מצלמת 35 מ"מ, ואף ערכה מחדש את הקול, פעולה שנדרשה בין היתר בשל העובדה שבהפקה המקורית הוקלטו הקול והתמונה בנפרד.
קולומביה החליטה להפיץ את הסרט בהיקף מצומצם יחסית, והוא הוקרן רק בכ-90 בתי קולנוע נבחרים. הוא סווג בסיווג צפייה R (שמחייב ליווי מבוגר לצופים מתחת לגיל 17), וזאת בשל סצנות האלימות שבסרט.
הכנסותיו הכוללות של הסרט בקופות הקולנוע הסתכמו בכ-2 מיליון דולר. בשוק הלטיני נעשו פעולות שיווק מצומצמות יחסית, ויש הסבורים כי הרווח בקופות היה יכול לגדול בצורה ניכרת אם היו נעשים מאמצים רבים יותר בתחום זה. עם זאת, הסרט הפך לסרט פולחן, הכניס כ-1.5 מיליון דולר נוספים במכירות וידאו בשנים הראשונות שלאחר הפצתו, וסלל את הדרך למיצובו של רודריגז כבמאי הוליוודי נחשב.
תגובת הקהל והמבקרים.
קהל הצופים לא קיבל את הסרט בהתלהבות יתרה. ההכנסות מהסרט היו כ-2 מיליון דולר בלבד בבתי הקולנוע, סכום נמוך לסרט שמפיצה חברת הפצה גדולה כקולומביה. לעומת זאת, הוא התקבל בהתלהבות בקרב מבקרי הקולנוע, והצליח בפסטיבלים. מבקרי קולנוע בעלי-שם, כרוג'ר איברט וטוד מקארתי, שיבחו את הסרט, הוא זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס, שבו אף הוצג בהצגת בכורה, וזכה להיות הסרט הפותח בפסטיבל טליורייד (Telluride). הוא אף הוצג בפסטיבלי קולנוע נוספים, כמו אלו שבטורונטו, בברלין ובאטלנטה. מעבר לכך, הסרט זכה בפרסים נוספים.