החשוב שבין האגמים שבאזור העיר הוא אגם פייגנור שהיה בעבר אגם מים מתוקים וכיום הומלח.
היסטוריה.
העיר נוסדה על גדות נחל טצ'ה בשנת 1779 על ידי קבוצת חלוצים ספרדיים ממאלגה, זו העיר היחידה בלואיזיאנה שהקימו ספרדים בתקופה הקולוניאלית. הם קראו לה על שם מולדתם איבריה - חצי האי האיברי בו שוכנת ספרד.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 סבלה העיר רבות. ב-1863 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נכבשה העיר פעמיים על ידי כוחות הצפון, וביטול העבדות גרם לנזק כלכלי כבד לעיר. בשנת 1867 מגפת קדחת צהובה הפילה הרבה חללים, ובשנת 1870 פרצה שרפה שכילתה כחצי מהאזור המסחרי שבעיר.
ב-12 בנובמבר 1980 התרחש אסון באגם פייגנור ליד העיר.
מתחת לאגם הרדוד בעל המים המתוקים היו בו זמנית קידוחי נפט של חברת טקסאקו וכריית מלח.
טעות בחישובים במהלך הקידוחים גרמה ליצירת פרצה וניקוז האגם למכרה המלח, האנשים במכרה הצליחו להתפנות אך המערבולת שנוצרה במהלך הניקוז ינקה לתוכה אסדות קידוח, עצים, בניינים וחלק מהקרקע. כאשר מילאו את האגם מחדש במי ים מלוחים הדבר גרם לשינוי כיוון הזרם בתעלת דלקמבי שמובילה למפרץ מקסיקו ובכך נוצר לכמה ימים המפל הגדול בתולדות לואיזיאנה בגובה של למעלה מ-45 מטר.
לא היו אבדות בנפש אך האירוע גרם שינוי אקולוגי קיצוני באגם. באגם שנהיה מלוח ועמוק יותר צמחו צמחים חדשים ואף הופיעו סוגי דגים אחרים.
חברת טקסאקו שילמה בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט 32 מיליון דולר לחברת כריית המלח ו-12.8 מיליון דולר על גינות עצי האלון שנהרסו.
דמוגרפיה.
על פי מפקד התושבים של שנת 2000 בעיר 32,623 תושבים, 11,756 משקי בית ו-8,335 משפחות.&lt;br&gt;
צפיפות האוכלוסין היא 1,192.8 לק"מ רבוע.
ישנן בעיר 12,880 יחידות דיור בצפיפות של 470.9 לק"מ רבוע.
אירועים.
בניו איבריה חי בשנותיו המאוחרות אגדת הג'אז באנק ג'ונסון ומאז העיר מארחת כל שנה את "פסטיבל באנק ג'ונסון/ניו איבריה לג'אז ומורשת האמנות" המכונה "באנקפסט".
משנת 1941 מארחת העיר בסתיו את "פסטיבל קנה הסוכר" המסמל את תחילת קציר קני הסוכר שמהווה יבול עיקרי בחקלאות המקום.
אפל מקינטוש
שלמה בר-שביט
שלמה (שלוימל'ה) בר-שביט (במקור: פרידמן; 7 בדצמבר 1928, כ"ד בכסלו ה'תרפ"ט – 8 בספטמבר 2019, ח' באלול ה'תשע"ט) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי ומנהל ישראלי, מגדולי השחקנים של תיאטרון הבימה, זוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
בר-שביט נולד בשכונת שערי צדק בירושלים בשם שלמה פרידמן. אביו, אהרון, היה פועל בניין, ואמו, שולמית לבית אלישיב, נכדתו של המקובל שלמה אלישיב ודודניתו של הרב יוסף שלום אלישיב, הייתה אחות בבית החולים שערי צדק.
כשהיה בן 4 הוריו התגרשו והחליטו שהילד לא יגדל אצל אף אחד מהם. בתור ילד בודד הוא עבר בין 13 מוסדות וקיבוצים בישראל (בהם משמר העמק, גבעת ברנר ועוד) עד שבגר. בנערותו הגיע למוסד החינוכי "השומריה" במשמר העמק, שם הצטיין בריצה למרחקים קצרים. הסרט התיעודי "יתום עם הורים" שהופק בשנת 2004 מביא את סיפור ילדותו הקשה.
בגיל תשע הזדמן במקרה להשתתפות בהצגה במוסד הנוער בו למד, ובפעם הראשונה חווה את החוויה והחליט כי הוא רוצה להיות שחקן.
בקיץ 1946 נסע לתל אביב על מנת להשתתף באודישנים למחזור השני בבית הספר הדרמטי של הבימה". לאודישנים היה עליו להכין קטע קומי וקטע דרמטי. בין השופטים באודישן ישבו בכירי תיאטרון הבימה, שהחליטו פה אחד לקבלו. בר-שביט הצטרף לסטודיו הדרמטי של הבימה בהדרכת צבי פרידלנד ושיחק לצד צעירי התיאטרון.
קריירה בתיאטרון.
בתחילת 1948 שיחק את "הגידם" בהצגה "יום ולילה" וזכה לתשבחות. באותה שנה התגייס לצה"ל, יחד עם חבריו לספסל הלימודים כלהקה צבאית בשם "צעירי הבימה". עם החלטת מחלקת התרבות לאחד את כל הלהקות הצבאיות ללהקה אחת, הצטרף ההרכב ללהקה הארצית". לאחר מכן עבר בר שביט ללהקת הזמר של הפלמ"ח - "הצ'יזבטרון".
בר-שביט שכר במשותף חדר עם שמוליק סגל ברחוב גורדון 36 בדירת צ'מרינסקי. השניים היו אורחים קבועים בקפה "כסית" באותה עת. בר-שביט טוען ש"כסית" הייתה לו לבית שני.
בפברואר 1949 גילם את בן הקיבוץ, דני, בהצגה "בערבות הנגב", מחזה על מלחמת העצמאות מאת יגאל מוסינזון, שבו ניתנו בפעם הראשונה לצעירי התיאטרון תפקידים מרכזיים. משחקו זכה לביקורות מעורבות. עזרא זוסמן כתב עליו: "היה צלול ויפה ונגע ללבנו" ובקול העם נכתב: "שחקן צעיר זה שהכרנוהו עד עתה רק מתפקידים שניים במעלה, גילה הפעם כשרון רב. אמנם לא קשה לאדם צעיר בימנו לשחק את עצמו, אולם כאן דווקא אורבת הסכנה של חריגה מן המסגרת, אך הוא נשאר מרוסן וטבעי כאילו לא היה כלל על הבמה.". לעומת זאת, שושנה שרירא כתבה: "ש. בר־שביט עדיין איננו נותן במשחקו את בן־הקיבוץ המקריב את חייו בפשטות, מבלי לשאול ומבלי להסס, כאילו טבע שני הוא לו. הוא חיוור אף כי פשטותו נעימה מלכתחילה עד הסוף והוא נזהר מאפקטים כל שהם. אולם עדיין אין במשחקו כדי לגלם דמות (דמות שקשה כנראה אף למחבר לפסלה כראוי)".
בר שביט המשיך לשחק בתפקידים משניים ב"הבימה", בין השאר ב"בני ערובה", "אותלו", "בקץ הימים", "בית הלל" ו"בדרך לאילת".
בתחילת 1952 שיחק את אחד המשרתים ב"אילוף הסוררת". רנה טרלר כתבה על משחקו בהצגה בעיתון "חרות": "שלמה בר־שביט, ליצני, תוחב אפו לכל מקום, מלא תנועה — מבשר את טיפוס המשרתים מסוגו של פיגארו: הוא שחקן אינטליגנטי, מלא יזמה וחוש הסגנון." ד"ר חיים גמזו ב"הארץ" פחות אהב את משחקו וכתב: "בר שביט אף הוא שחקן צעיר ומוכשר, אך אין ידו משגת ... למרות פרקודיו, היפוכיו, פיזוזיו וכרכוריו. יש במשחקו משהו "משונן" והוא חסר את החופש המוחלט ואת הווירטואוזיות הנדרשים מאת שחקן ...".
בר שביט גילם ב"הבימה" כ-260 תפקידים (שיא ישראלי) במחזות קלאסיים, יהודיים, מודרניים ומקוריים.
בין השנים 1958–1960 היה חבר בהנהלת התיאטרון. בשנים 1977–1978 שימש גם כמנהל האמנותי שלו.
בין ההצגות בהשתתפותו: "פר גינט" (1952), "שמו הולך לפניו" (1953), "המלך ליר" (1955) - שם גילם את תפקיד השוטה, "איי לייק מייק" (1956), "הבט אחורה בזעם" (1959), "בגדי המלך" (1961), "ממלא המקום" (1964), "משפט פיתגורס" (1965), "הכיסאות" (1970), "ריצ'רד השלישי" (1976), "הלוויה חורפית" (1978), "הקמצן" (1980), "מרי סטיוארט" (1981), "הפרדס" (1985), "המלביש" (1988), "טרטיף" (1989), "המפקח בא" (1995), "יוליוס קיסר" (1999), "יום הולדת לג'וזפה" (2001), "צור וירושלים" (2003) ועוד.
בר-שביט שיחק גם במחזות הזמר "אירמה לה דוס", "קזבלן", "כנר על הגג" (בגרסה ביידיש), "גבירתי הנאווה", ״סינדרלה, ו"סיפור הפרברים". והקליט אלבומים עם סיפורים ואגדות לילדים והשתתף גם בתסכיתי רדיו.
ב-1999 ביים בהבימה את המחזה "הבעל הנצחי", על פי ספרו של דוסטויבסקי.
במסגרת חגיגות 80 שנה להולדתו העלה הצגת יחיד בשם "שחקן מפתח" שביים משה בקר, שבה סיפר את סיפור חייו תוך מחווה ל"הבימה" באמצעות סרטונים והקלטות של מיטב שחקני התיאטרון הלאומי.
קריירה בקולנוע וטלוויזיה.
ב-1964 השתתף בסרט "הבו בנות לאילת" בהפקתו של נתן אקסלרוד. ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בתפקיד שדכן והשתתף בסרט "הבן האובד". ב-1970 השתתף בסרט "התמהוני" של דן וולמן ובסרט "לופו" של מנחם גולן.
בתחילת שנות השבעים שיחק בתוכנית "חימדו לשון" של הטלוויזיה הלימודית בתפקיד פרופסור לשונאי.
בשנת 1982 שיחק בסרט האמריקאי "אישה ושמה גולדה".
ב-1993 השתתף בסרט "הירושה", בבימויו של אמנון רובינשטיין.
בין השנים 2002–2003 שיחק בסדרה "תיק סגור" בערוץ 10.
ב-2010 השתתף בסרט "פובידיליה" לצד עפר שכטר ובסרט "2048" לצד גילה אלמגור. כמו כן דיבב בסרטי הקולנוע "על כלבים וגנבים" ו"מלך האריות" (רפיקי), ובשני סרטי הארי פוטר (את אלבוס דמבלדור)
בין השנים 2009–2011 שיחק בדרמה הקומית "פולישוק" בתפקיד כתריאל, אביו של רובי פולישוק. ב-2011 הופיע בפרק הבכורה של העונה התשיעית בסיטקום "החיים זה לא הכל".
ב-2012 שיחק בסרט "ד"ר פומרנץ". ב-2015 שיחק בסרט "חרדת הבמאי" ובסדרה "רון".
בשנת 2001, פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הנשמה התשיעית", ובנוסף נעשה סרט דוקומנטרי אודותיו, בבימויו של יהודה יניב.
חיים אישיים.
בר-שביט היה נשוי לדיתה ולשניים בן ושתי בנות. התגורר בתל אביב.
נפטר ב-8 בספטמבר 2019, בגיל 90, כתוצאה מסיבוכי דלקת ריאות, אחרי התמודדות ארוכת שנים עם שלל בעיות בריאות, בהן מחלת פרקינסון, ולאחר שהיה מרותק לכיסא גלגלים.
שלמה בר שביט
ז'אן-בטיסט דה לאמארק
ז'אן-בטיסט פייר אנטואן דה מונֶה, האביר דה לאמארק (בצרפתית: Jean-Baptiste Pierre Antoine de Monet, Chevalier de Lamarck; 1 באוגוסט 1744 – 18 בדצמבר 1829) היה חוקר טבע צרפתי בולט במאה ה-19. ידוע כמפתח הלאמארקיזם – תורת התפתחות (במובן שונה מהמושג "אבולוציה" המוכר כיום). מהראשונים שהשתמשו במושג "ביולוגיה" במובן המודרני.
ביוגרפיה.
ז'אן-בטיסט דה לאמארק נולד ב-1 באוגוסט 1744 בכפר בזנטן לה-פטי (Bezantin le-Petit) שבצפון צרפת. הוא היה הצעיר מבין 11 אחים ונצר למשפחה בעלת מסורת צבאית ארוכת שנים; אחיו הבכור נהרג בקרב ב, ושני אחים נוספים היו עדיין במהלך שירותם הצבאי כשהיה לאמארק בשנות העשרה לחייו. בשנת 1756, בגיל 12, החל ללמוד בבית ספר תאולוגי ישועי באמיין (Amiens). ב-1761, לאחר מות אביו, הצטרף לצבא הצרפתי אשר לחם בגרמניה (מלחמת שבע השנים); בקרב הראשון שבו השתתף זכה לאות גבורה וקודם לדרגת קצין. לאחר הכרזת השלום בין צרפת למדינות גרמניה ב-1763, שירת לאמארק במוצבים בדרום צרפת, עד שנפצע בתאונה ונאלץ לעזוב את הצבא.