בשנת 2015 שיחק בסרט "אין כמו בגיהנום", קומדיה שחורה בכיכובם של פטריק וילסון וקתרין הייגל.
בשנת 2016 שיחק במותחן "כל האמת" לצד קיאנו ריבס, בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של לין קולינס וג'ון לגוויזאמו, בסרט "קייטי אומרת להתראות" לצד אוליביה קוק ובסרטו של ג'וזף מאזלו ""Undrafted"."
בשנת 2017 השתתף בסרטו של וודי אלן "גלגל ענק", ובסרט "שינוי של הלב".
רוברט אנדרסון
רוברט אנדרסון (באנגלית: Robert Anderson; 14 ביוני 1805 – 26 באוקטובר 1871) היה קצין בצבא ארצות הברית. הוא נודע בכך שפיקד על פורט סאמטר במהלך קרב פורט סאמטר, אשר פתח את מלחמת האזרחים האמריקנית.
שנותיו הראשונות.
אנדרסון נולד בעיירה ליד לואיוויל במדינת קנטקי שבארצות הברית. הוא התחנך בווסט פוינט, שם סיים את לימודיו בשנת 1825, ואז הוצב בדרגת ייצוג של לוטננט משנה ברגימנט הארטילריה ה-2 של צבא ארצות הברית. במהלך המלחמה בשבטי האינדיאנים בשנת 1832 שירת כקולונל במסגרת גדודי המתנדבים של אילינוי (אחד מפקודיו שם היה קפטן אברהם לינקולן, לימים נשיא ארצות הברית). בשנת 1833 חזר לצבא הקבע בדרגת קבע של לוטננט. בתקופת מלחמת סמינול השנייה בשנים 1835–1842 שירת כקצין מטה במטהו של הגנרל וינפילד סקוט. במלחמת ארצות הברית–מקסיקו נפצע קשה במהלך קרב מולינו דל ריי וקודם עקב כך לדרגת מייג'ור. ב-5 באוקטובר 1857 הוצב ברגימנט הארטילריה ה-1. בשנת 1839 פרסם ספר בשם "הוראות הפעלת ארטילריית השדה, סוסים ורגלים".
מלחמת האזרחים.
כשמדינות הדרום החלו בפרישתן מארצות הברית, נותר אנדרסון, תומך עבדות ובעל עבדים בעברו, נאמן לאיחוד. הוא הוצב כמפקד חיל המצב אשר החזיק במצודות מפרץ צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית ובפרט בפורט סאמטר. הוא היה מפקד המבצר בעת הפגזתו על ידי כוחות הקונפדרציה, בפיקודו של בריגדיר גנרל פ.ג.ט. בורגארד (שהיה חניכו של אנדרסון בווסט פוינט) בתחילת המלחמה. ההפגזה, אשר החלה ב-12 באפריל 1861, הסתיימה לאחר 34 שעות עם כניעתו של אנדרסון ופינוי חיל המצב מהמצודה.
עמידתו של אנדרסון במצור ובהפגזה הפכהו לגיבור בצפון. הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל והשתתף במצעדים ובעצרות בהניפו את הדגל אשר הביא עמו מהמצודה. ב-28 במאי הוצב אנדרסון בתפקיד פוליטי רגיש - מפקד ארמיית הקמברלנד, עד אשר חלה והוחלף בבריגדיר גנרל ויליאם שרמן ב-6 באוקטובר באותה השנה. לאחר שהבריא הוצב כמפקד פורט אדמס אשר ברוד איילנד. הוא פרש משירות צבאי סדיר ב-27 באוקטובר 1863. ב-3 בפברואר 1865 קודם אנדרסון לדרגת כבוד של מייג'ור גנרל.
לאחר המלחמה.
מספר ימים לאחר כניעת מפקד צבא הדרום, הגנרל רוברט לי, הגיע אנדרסון לצ'ארלסטון. הוא הביא עמו את הדגל אשר הוריד מתורן פורט סאמטר 4 שנים קודם לכן והשתתף בטקס הנפת הדגל על חורבות המצודה לאחר איושן על ידי כוחות צבא האיחוד.
אנדרסון נפטר ב-26 באוקטובר 1871, בגיל 66, בעת ששהה בניס שבצרפת. גופתו נקברה בבית הקברות וסט פוינט.
ג'ים בלושי
פלסטי
מארק טיימנוב
מארק יבגנביץ' טַיְימָנוב (ברוסית: Марк Евгеньевич Тайманов; 7 בפברואר 1926 – 28 בנובמבר 2016) היה שחמטאי יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן. פעמיים סיים במקום הראשון באליפות ברית המועצות בשחמט, ופעם אחת הוכתר לאלוף. בפעם השנייה הפסיד בדו-קרב לאלוף העולם מיכאל בוטביניק (+1 -2 =3) (ניצחון, שלוש תוצאות תיקו ושני הפסדים).
קריירה שחמטאית.
טיימנוב נולד בחארקוב. זכה באליפות לנינגרד חמש פעמים בשנת 1948, 1950, 1952, 1961 ו-1973.
טיימנוב זכה בתואר רב אמן בינלאומי בשנת 1952 ושיחק בתחרות המועמדים לאליפות העולם בציריך בשנת 1953, שם הוא חלק את המקום השמיני. משנת 1946 ועד שנת 1956, הוא היה בין עשרת השחקנים החזקים בעולם.
בשנת 1956 הוא זכה באליפות ברית המועצות בשחמט.
משנת 1948 עד 1976 השתתף טיימנוב 23 פעמים באליפות ברית המועצות לשחמט (שיא שרק יפים גלר השיג אף הוא), כולל 13 תחרויות רצופות בשנים 1951-1963 וחלק את המקום הראשון פעמיים. בשנת 1952 הוא הפסיד במשחקי הדו-קרב לאלוף העולם מיכאל בוטביניק לאחר שבתחרות עצמה השיג (+11 -3 =5), ואילו בשנת 1956, ניצח את יורי אברבך ואת בוריס ספסקי במאבק על התואר.
בנוסף, שבע פעמים חלק את המקום השני או השלישי: 1949 (3-4), 1954 (2-3), 1962 (2-3), דצמבר 1965 (3), 1966-1967 (3-5), דצמבר 1967 (3-5) ובאוקטובר 1969 (3-5) עם הזכות להשתתף בתחרות הבינאזורית שהתקיימה בפלמה דה מיורקה בשנת 1970.
תוצאתו הידועה ביותר היא הפסדו 6-0 לבובי פישר בשנת 1971 בשלב המוקדמות של ההתמודדות על אליפות העולם. מצד שני לטיימנוב השג נדיר של ניצחונות על שישה אלופי עולם מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, ואנטולי קרפוב.
אחרי ההפסד לפישר, הממשלה הסובייטית נבוכה, וכפי שטיימנוב סיפר מאוחר יותר בראיון משנת 2002, מצאה כ"בלתי נתפס" שטיימנוב יכול היה להפסיד בצורה כה מוחצת לאמריקני ללא "הסבר פוליטי". פקידים סובייטים הפסיקו את משכורתו של טיימנוב ולא הרשו לו לנסוע לחו"ל, כמו כן שללו ממנו את התואר אמן ספורט, תואר שהוחזר לו רק בשנת 1991. תוצאה נוספת לסנקציות שננקטו נגדו היה פירוק הנישואים עם אשתו הפסנתרנית, ופירוק הצמד שהופיע באלפי קונצרטים במשך שנים רבות.
הסיבה הרשמית שניתנה לעונשים על טיימנוב הייתה שהוא הביא ספר מאת אלכסנדר סולז'ניצין למדינה, אך הסבר זה היה משני מטבעו. הפקידים מאוחר יותר מחלו לטיימנוב, וביטלו את הסנקציות נגדו. ניצחון נוסף 6-0 של פישר נגד בנט לארסן מאוחר יותר בשנת 1971 כנראה תרם לשנוי דעתם.
טיימנוב זכה באליפות העולם לסניורים פעמיים, בשנים 1993 ו-1994.
טיימנוב פיתח הסתעפויות פתיחה שקרויות כיום על שמו בהגנה הסיציליאנית, בהגנת בנוני ובהגנה הנימצו-ההודית. הוא כתב ספרים על הסתעפויות פתיחה אלו, כמו גם ספר ובו אוסף המשחקים הטובים ביותר ששיחק.
תחרויות בינאזוריות.
טיימנוב שיחק בשלוש תחרויות בינאזוריות. המקום הראשון שלו באליפות ברית המועצות בשנת 1952 זיכה אותו בכניסה לתחרות שהתקיימה בסטוקהולם, שם חלק מקום שני-שלישי בתוצאה (7 = 13), תוצאה שהעלתה אותו לתחרות המועמדים בשנת 1953. בתחרות המועמדים בציריך, סיים במקום השמיני-תשיעי (+7 -7 = 14).
בשנת 1969, המקום שלישי-חמישי באליפות ברית המועצות, זיכה אותו בכרטיס לתחרות הבינאזורית שהתקיימה בפלמה דה מיורקה בשנת 1970. תוצאתו, מקום חמישי-שישי בתוצאה (8 -3 = 12) העלתה אותו לתחרות המועמדים. בשנת 1971, לאחר שינוי התקנון בעליה של המועמדים - פלייאוף במקום טורניר -הוצב טיימנוב בשלב רבע גמר של תחרות המועמדים מול בובי פישר שם הובס 0-6.
בתחרות הבינאזורית של 1973, בלנינגרד, חלק מקום 8-10 (+3 -3 = 11) ולא העפיל הלאה במירוץ לאליפות.
תחרויות קבוצתיות.
במסגרת המשחקים האולימפיים טיימנוב נבחר פעם אחת בלבד לנבחרת ברית המועצות שזכתה במדליית הזהב בשנת 1956 במוסקבה, הוא שיחק בלוח המילואים הראשון (6 = 5+) וזכה למדליית ארד אישית.
באליפות אירופה שותף טיימנוב בארבע תחרויות ובכולן ברית המועצות זכתה במדליית זהב:
1957 - וינה: בלוח השביעי (+2 = 3)
1961 - אוברהאוזן: בלוח השביעי (+6 = 3)
1965 - המבורג: בלוח השביעי (+3 -1 = 4)
1970 - קפבנברג: בלוח הששי (4+ = 2)
בתחרות ברית המועצות נגד שאר העולם בשנת 1970, שהתקיימה בבלגרד, בלוח השביעי מול וולפגנג אולמן (+2 -1 = 1).
קריירה כפסנתרן.
לטיימנוב הייתה קריירה מזהירה כפסנתרן במקביל לקריירה שלו כשחמטאי. לדעת מומחים ייתכן שאחת משתי הקריירות מנעה ממנו להגיע למיצוי כל יכולתו בתחום השני.
עם אשתו הראשונה, ליובוב ברוק, הוא הקים צמד שהוכר כטוב ביותר בעולם, שכמה מהקלטותיו נכללו בסדרה של פיליפס וסטיינוויי "פסנתרנים גדולים של המאה העשרים". מגיל 12 ניגן איתה יצירות לארבע ידיים.
לאור איום של פלישה גרמנית, קונסרבטוריון לנינגרד פונה לטשקנט שם טיימנוב בילה את שנות המלחמה. בשנות ה-50' וה-60', הצמד שהקים עם אשתו ניגן קונצרטים רבים בגוש הסובייטי.
לאחר הגירושים בתחילת שנות ה-70', ביצע טיימנוב קונצרטים כסולן.
חייו האישיים.
הוא התחתן בשנית מאוחר בחייו והפך לאב לתאומים בגיל מבוגר.
סגנון אדריכלי
ישיבת מקור חיים (ירושלים)
ישיבת מקור חיים היא ישיבה שהתקיימה בשכונת מקור חיים בירושלים בין השנים ת"ש (1940) - תשכ"ב (1962), אז הפכה לכולל אברכים. הישיבה נוסדה על ידי רב השכונה רבי ברוך יצחק לוין, יחד עם גיסו רבי משה טיקוצ'ינסקי.
יסוד הישיבה.
הישיבה הוקמה בשנת ת"ש. באוגוסט 1944 הונחה אבן פינה לפנימיית הישיבה בהשתתפות הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב מלצר והרב זלמן סורוצקין ובאפריל 1945 נחנכה הפנימייה.
רבי משה טיקוצ'ינסקי כיהן בראשות הישיבה עד שעבר בשנת תש"ז לכהן כמנהל רוחני בישיבת סלבודקה בבני ברק. כמשגיח בישיבה כיהן רבי גדליה אייזמן, שהיה אז בחור.
בתקופה זו למדו בישיבה בין היתר הרב אפרים גרינבלאט, הרב יעקב חיים סרנא, הרב ישראל בן שלום מראשי ישיבת פוניבז' לצעירים והרב יצחק זילברשטיין.
בשנת תש"ח התפזרה הישיבה עקב קרבת השכונה לאזורי הקרבות.
ישיבה לבני עדות המזרח.
עקב העלייה הגדולה של בני עדות המזרח לארץ עם קום המדינה והמחסור במקומות לימוד תורניים עבורם, פתחו ראשי הישיבה את שעריה עבור בחורים אלה. חלקם ברחו או והוברחו לשם כך ממחנות עליית הנוער, מה שגרם למעצרו של ראש הישיבה רבי ברוך יצחק לוין. הישיבה הספרדית הייתה ישיבה גבוהה, ונקראה גם בשם בית מדרש גבוה לבני עדות המזרח. במקביל התקיימה גם ישיבה לבחורים צעירים יותר מעולי תימן.