שירו הראשון שפורסם היה "זיארנו", שיר סנטימנטלי בשפה הפולנית אותו כתב בין השנים 1903–1904. יצירתו הראשונה בשפה הבלארוסית נכתבה ב-15 ביולי 1904. השיר הראשון שפרסם קופלה היה "איכר" (Мужык), הוא ראה אור בשנת 1905 ופורסם בעיתון בלארוסי מקומי ב-11 במאי 1905. מספר שירים נוספים שלו פרסומו בעיתונים גדולים בבלארוס בין השנים 1906–1907.
פועלו בווילנה ובסנט פטרבורג.
בשנת 1908 קופלה עבר לוילנה והמשיך בכתיבת שירים וסיפורים. באותו שנה אוסף שיריו בשם "החליל הקטן" (Жалейка) פורסמו ועוררו זעם גדול מצד השלטונות. הם הורו להחרים את שיריו והצהירו עליהם כתעמולה נגד הממשל. הפקודה לאסור את קופלה בוטלה בשנת 1909, אך ניסיון נוסף לפרסם את לקט שיריו הוחרם על ידי השלטון בווילנה.
הוא עבר לסנט פטרבורג בשנת 1909. בשנה שלאחר מן פרסם לקט שירים נוסף וביניהם את יצירתו "שיר נצחי" (Адвечная песьня), הלקט יצא לאור בסנט פטרבורג ביולי 1910. הוא סיים לכתוב שיר נוסף באוגוסט 1910 - "חלום על מריצה" (Сон на кургане), שיר שתיאר את מצבה העגום של בלארוס בתקופה זו. בשנת 1913 עזב את סנט פטרבורג וחזר לווילנה. בשנות העשרה של המאה ה-20 השפיע על כתיבתו של מקסים גורקי.
בעידן הסובייטי.
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917 כתיבתו של קופלה החלה להראות אופטימיות. בין תרגומיו הרבים לבלארוסית נכלל האינטרנציונל וכן השיר על אגדת משא מלחמת איגור (תורגם בשנת 1921). עם זאת, קופלה הידק את קשריו עם לאומנים בלארוסים שהתנגדו לשלטון הסובייטי, אלה הציעו לו לחבור אליהם בצ'כוסלובקיה בשנת 1927. השלטונות הסובייטים לא בטחו והוא ספג ביקרות נוקבות, בעקבותיהם כתב מכתב התנצלות אותו פרסם בשנות השלושים.
קופלה זכה בעיטור לנין בשנת 1941 על לקט שיריו "מן הלב" (Ад сэрца). בעקבות כיבוש בלארוס על ידי הנאצים וכן עקב הרעה במצבו הביראותי נמלט למוסקבה ומשם לטטרסטן. אפילו משם, חיבר שירים שבאו לתמוך בפרטיזנים הבלארוסים שלחמו בגרמנים. את מותו מצא במלון ארבע העונות מוסקבה כאשר נפל בחדר המדרגות בשנת 1942, היה בן 59 במותו.
מורשת.
קופלה הוכר כסמל לתרבות בלארוס בתקופת הסובייטית. המוזיאון על שמו, שהוקם בעמל על ידי אלמנתו במינסק בשנת 1945, הוא המוזיאון הספרותי המוביל בבלארוס. כן אף קיימת אוניברסיטה על שמו במדינה. העם הבלארוסי הנציח את שמו בקריאת פארק של שמו, בהקמת אנדרטה לזכרו, תיאטרון על שמו ובנוסף תחנת מטרו הנושאת את שמו במינסק. בנוסף, בלארוספילם הפיקה סרט ביוגרפי בשם "קופלה" המגולל את קורות חייו.
קופלה זכה להכרה גם מחוץ לגבולות בלארוס. במונרו שבניו יורק קיים פסל בדמותו שהוצבו שם בשנת 1973 ובישראל הוקמה אנדרטה על שמו באשדוד.
נכות בלתי-נראית
קיריאקוס מיצוטאקיס
קיריאקוס מיצוטאקיס (ביוונית: Κυριάκος Μητσοτάκης; נולד ב-4 במרץ 1968) הוא פוליטיקאי יווני, המכהן החל מיולי 2019 כראש ממשלת יוון . מיצוטאקיס הוא יושב ראש מפלגת דמוקרטיה חדשה.
קורות חיים.
ראשית חייו, השכלה וקריירה מקצועית.
קיריאקוס מיצוטאקיס נולד בשנת 1968 באתונה כבנם של הפוליטיקאי קונסטנדינוס מיצוטאקיס, לימים ראש מפגלת הדמוקרטיה החדשה וראש ממשלת יוון, ושל מריקה לבית יאנוקו.
.זמן קצר לאחר לידתו, נכנס אביו לכלא בהאשמת ניסיון הפיכה והצליח לברוח לפריס בעזרתו של שר החוץ הטורקי דאז, איהסן סברי קליינגיל. בגיל 6 חזר עם משפחתו לאתונה. בשנת 1986 החל ללמוד במכללת אתונה, ממנה עבר ללימודי חברה אוניברסיטת הרווארד, בה למד 4 שנים, ואף קיבל את פרסי הופס וטוקוויל. בין השנים 1992–1993 למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1993 חזר להרווארד, בה למד מנהל עסקים.
בשנת 1990 מיצוטאקיס הבן עבד כאנליסט פיננסי בסניף של בנק צ'ייס בלונדון. לאחר שנה חזר ליוון על מנת להשלים שירות צבאי בחיל האוויר היווני. בשנת 1995, עת סיים את לימודיו, התמנה ליועץ תקשורת וכלכלה בחברת מיקנזי. בשנת 1997 התמנה למנהל השקעות בכיר, בעסקאות הון סיכון ועסקאות הון פרטיות בחברת אלפא ונצ'רס, חברת בת של אלפא בנק. בשנת 1999 ייסד את קרן הון סיכון NBG, שעבדה עם הבנק הלאומי של יוון, בה שימש כמנכ"ל עד אפריל 2003
קריירה פוליטית.
בשנת 2000 שימש כיועץ קמפיין של מפלגת דמוקרטיה חדשה לקראת הבחירות לפרלמנט היווני, שנערכו באותה שנה. בבחירות 2004, מיצוטאקיס התמודד בפריימריז למפלגה בקהילת "אתונה B", וסיים במקום הראשון.
ב-24 ביוני 2013 מיצוטאקיס מונה לשר הרפורמה בממשלתו של אנטוניס סמאראס. בתקופתו כשר הרפורמה, מיצוטאקיס החיל רפורמות ארציות מקיפות על ידי ארגון מחדש של מוסדות, מבנים ותהליכים. הוא תמך בעקביות בצמצומים הדרסטיים של המגזר הציבורי והרפורמה המבנית של מינהל המס. בינואר 2015 סיים את תפקידו כשר ושימש כנציג המפלגה בדיונים בפרלמנט.
לאחר הפסד המפלגה בבחירות 2015, הודיע סמאראס על התפטרותו מראשות המפלגה. לאחר פרישתו, מיצוטאקיס הכריז כי יתמודד על ראשות המפלגה. בסבב הראשון, מיצוטאקיס סיים במקום השני ועלה לסיבוב השני בו ניצח את פאנגליס מיימראקיס לאחר שגרף כ-52% מהקולות.
ראש ממשלת יוון (2019 ואילך).
בשנת 2019 הוביל את דמוקרטיה חדשה, לזכייה ב-33% מהקולות לפרלמנט האירופי. עקב הצלחתו בבחירות אלו, הוקדמו הבחירות לפרלמנט היווני ל-7 ביולי 2019. בבחירות אלו, זכתה מפלגתו ל-39.85% מהקולות, אשר הקנו לה 158 מקומות בפרלמנט היווני. יממה לאחר מכן, מיצוטאקיס הושבע כראש ממשלת יוון.
ממשלתו התמודדה עם מגפת הקורונה ביוון והשפעותיה השונות.
ביוני 2020, ביקר לראשונה בישראל מאז מינויו.
באוגוסט 2020 חתמו יוון ומצרים על הסכם המגדיר אזור כלכלי בלעדי בין שתיהן במזרח הים התיכון.
היחסים בין יוון לטורקיה בתקופתו נעו בין מתיחות לשיחות לצורך ישוב המחלוקות בין המדינות.
ביולי 2022 נחשף כי הטלפון של מנהיג אופוזיציה ניקוס אנדרולאקיס נוטר על ידי שירות המודיעין הלאומי EYP ועל ידי רוגלת פרדאטור. שירות המודיעין היה נתון תחת סמכותו של מיצוטאקיס. עד לכהונתו כראש הממשלה, השירות היה תחת סמכות משרד הפנים. מיצוטאקיס הכחיש מודעות לריגול אחריו. בעקבות חשיפת הפרשייה, נשמעו קריאות לפרישתו של ראש הממשלה, והיתה צפויה להיפתח חקירה פרלמנטרית בנושא.
חיים אישיים.
מיצוטאקיס הוא בנו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס שכיהן כראש ממשלת יוון בשנים 1990–1993, אחיה של שרת החוץ לשעבר דורה בקויאניס (2006–2009) ודודו של ראש העיר אתונה, קוסטאס בקויאניס.
משנת 1997 נשוי מיצוטאקיס למָרֶוָה (מריה-אווה וירג'יניה) גרבובסקי-מיצוטאקיס (ביוונית: Μαρέβα Γκραμπόφσκι-Μητσοτάκη), בנקאית השקעות ילידת אתונה (1967), בת לאב פולני ואם יווניה ממוצא מצרי. לזוג שלושה ילדים: סופיה, קונסטנדינוס (קונסטנטין) ודפני.
בנוסף ליוונית, מיצוטאקיס דובר אנגלית, גרמנית וצרפתית.
תחנת הרכבת טוקיו
תחנת הרכבת טוקיו (ביפנית: 東京駅) היא תחנת רכבת גדולה בסמוך לארמון הקיסרי שבמרכז טוקיו. היא התחנה העמוסה בעולם מבחינת מספר הרכבות שחולפות בה והתחנה החמישית ביפן מבחינת תפוקת נוסעים. התחנה משמשת בסיס לקווי השינקנסן של יפן, והקווים היוצאים ממנה מגיעים אל כל רחבי המדינה. בתחנה נמצאת גם תחנה של הרכבת התחתית של טוקיו ותחנת אוטובוסים מרכזית גדולה.
היסטוריה.
בשנת 1889 הכינה הוועדה המקומית של טוקיו תוכניות לבניית קו רכבת מסועף שיחבר את הטרמינל הראשי של טוקאידו בשינבאשי אל מסוף ניפון (כיום טוהוקו), באוטנו. בשנת 1896 החלו העבודות להקמת התחנה אל מול הגנים של הארמון הקיסרי.
הבנייה התעכבה בשל פרוץ מלחמת סין–יפן הראשונה ומלחמת רוסיה–יפן, והחלה לבסוף בשנת 1908. בניין התחנה בן שלוש הקומות תוכנן על ידי האדריכל טטסונו קינגו (שתכנן גם את תחנת מנסייבאשי ואת בנק יפן) כחגיגה מאופקת של הניצחון היקר של יפן במלחמת רוסיה–יפן.
תחנת טוקיו נפתחה ב-20 בדצמבר 1914 עם ארבעה רציפים; שתי רכבות חשמליות (קווים ימאנוט/קיהין-טוהוקו), ושתי רכבות לא-חשמליות (רציפי קו טוקאידו הנוכחיות). קו האספקה הראשי של צ'ו לתחנה הושלם בשנת 1919 ונעצר בתחילה ברציף שמשמש כיום את הרכבות בקווים ימאנוטה/קיהין-טוהוקו. בתקופה מוקדמת זו, היו בתחנות רק שערים בצד של שכונת המרונוצ'י, כאשר הצד הצפוני משמש ליציאה והדופן הדרומית משמשת כניסה.
אוכף סיניטובו
אוכף סיניטובו או בקע סיניטובו (באנגלית: Sinitovo Gap; בבולגרית: седловина Синитово) הוא אוכף למרגלות הצפון מערביים של רמת דטרויט, בחוף דנקו, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האוכף מחבר את כיפת הקרח פרקוס שמדרום לו, לרכס קאליבה שמצפון מערב לו.
האוכף הוא חלק מקו פרשת המים הקרחוני שבין הדום הקרח רייט שממזרח לו, לקרחון ברגה שממערב לו.
האוכף נמצא 30.4 קילומטרים דרומית מזרחית לכף סטרנק.
היסטוריה.
מיפוי האוכף.
האוכף מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
מקור השם.
האוכף נקרא על שם הכפר סיניטבו (Синитево) שבדרום בולגריה.
קולות רקע
קולות רקע (באנגלית: Golden Voices) הוא סרט דרמה קומית ישראלי משנת 2019 שביים וערך יבגני רומן; התסריט נכתב על ידי רומן בשיתוף עם זיו ברקוביץ' שגם אמון על מלאכת הצילום. הסרט עוסק בחוויית ההגירה מרוסיה בשנות ה-90 של הוריו של רומן. הוא הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל חיפה, בו זכה בציון לשבח.
עלילה.
ויקטור (ולדימיר פרידמן) וראיה (מריה בלקין) פרנקל היו קולות הזהב של הדיבוב הסובייטי, כל הסרטים הקלאסיים שהגיעו לברית המועצות דובבו על ידם. בשנת 1990, לאחר נפילת מסך הברזל, הזוג עולה לישראל ומנסה להסתגל למציאות החדשה במדינה שלא ממש זקוקה לכישרונם הייחודי.
הפקה.