יהדות ארצות האסלאם הייתה בעלת תרבות עשירה והיסטוריה מפוארת. ממנה יצאו אישים רבים ובהם הרמב"ם, רבי יהודה הלוי ורבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך. העלייה מארצות האסלאם התקיימה לאורך הדורות, ובכללן בתקופת מבשרי הציונות והעליות שלפני קום המדינה. מניעים דתיים וציוניים היו הסיבות העיקריות לעליית היהודים מארצות האסלאם לארץ ישראל דווקא.
ביישוב.
עדת הספרדים הייתה עדה מיוחסת עוד מלפני העליות הראשונה והשנייה, בזמנן ואף שנים רבות לאחר מכן. אנשי עדה זו, נחשבו לאנשי העילית החברתית וממנה באו רבים מעשירי היישוב. היהודים הספרדים עלו לארץ לאחר גירוש ספרד בעיקר במאה ה-16 ומאז נספחו אליהם היהודים יושבי הארץ מקדמת דנא (מוסתערבים) וכן עולים מארצות המגרב (עדת המערביים). עד לשנת 1822 נחשבו כיהודים, על ידי השלטון העות'מאני, רק בני העדה הספרדית (בראשות הראשון לציון - החכם באשי, שמינויו אושר על ידי הסולטאן העות'מאני). עד שנת 1854 לא היו "המערביים" (יוצאי מרוקו) חלק משמעותי של העדה הספרדית (מספרם בירושלים לא עלה על תריסר משפחות). לאחר עליית הרב דוד בן שמעון הגיעו ממרוקו בעקבותיו יהודים "מערביים" רבים ומספרם הגיע בשנת 1872 לכ-1,000 נפש. "המערביים" שרבו ביניהם העניים, לא זכו לתמיכה והכרה מצד הספרדים הוותיקים והצליחו להיפרד מן הספרדים בעזרת הקונסול הבריטי פין. במשך הזמן, קיבלו "המערביים" הכרה והשתייכו לעדת היהודים הספרדים, יחד עם הוותיקים. משפחות ספרדיות, כמו הוותיקה, שעלתה מאלג'יריה תפסו מקום מרכזי ביישוב והיו בין מקימי תל אביב. משה שלוש אף נבחר (בתמיכת מפלגות הפועלים) בשנת 1936 להיות ראש עיריית תל אביב, אם כי מיד הודח על ידי הבריטים שמינו את ישראל רוקח במקומו. בהדרגה, נדחק המיעוט הספרדי ממעמדו המרכזי ביישוב והחל בשנות ה-30 החלו העולים החדשים ממזרח אירופה (שעלו במספרם על הוותיקים) לתפוס את מקומם המרכזי ביישוב. עם זאת, למרות מיעוט מספרם, תפסו בני עדת הספרדים מקום מרכזי בכלכלת היישוב והשתייכו לעילית האזרחית ביישוב גם בסוף תקופת המנדט. הספרדים שקיימו גם מסגרות פוליטיות משלהם צרפו אליהן עולים חדשים מארצות האסלאם והופיעו כ"ספרדים ועדות המזרח", דבר שתרם לכוחם האלקטורלי ביישוב (אם כי כוח זה לא היה רב). התימנים לא נכללו, בדרך כלל, במסגרות אלה של "ספרדים ועדות מזרח" והקימו לעצמם, עוד בשנת 1920, את התאחדות התימנים.
במדינת ישראל.
עם קום מדינת ישראל, במאי 1948, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל כ-650,000 נפש. אוכלוסייה זו הייתה הומוגנית יחסית מבחינה תרבותית - כ-80% היו אשכנזים, ורק כ-20% מזרחים. מיד עם קום המדינה עלו לישראל יהודי תימן (במסגרת מבצע מרבד הקסמים), יהודי לוב, ויהודי עיראק (תחילה כמבריחי גבול דרך פרס ואחר כך במסגרת מבצע עזרא ונחמיה), ובשנות ה-50 וה-60 עלו רבים מיהודי צפון אפריקה ומיהודי איראן. קבוצות עולים נוספות הגיעו מארצות אסלאם אחרות כגון: מבוכרה, מקווקז ועוד. בגל העלייה הגדול ("העלייה ההמונית") שבמסגרתו עלו לישראל כ-900,000 בעשור הראשון לקום המדינה. רק 44.5% מן העולים היו יוצאי אירופה ואמריקה, ואילו 53.4% מהם היו יוצאי אסיה ואפריקה. כתוצאה מכך השתנה מאוד הרכבה העדתי של האוכלוסייה היהודית בישראל, ובתום העשור הראשון למדינה היו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה ו־42% יוצאי אסיה ואפריקה. שיעור המזרחים בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל גדל בהתמדה, והחל מאמצע שנות ה-60 ועד העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 היוו המזרחים רוב באוכלוסייה.
מאפייני אוכלוסיית העולים מארצות המזרח.
אוכלוסיית העולים מארצות האסלאם נבדלה מהאוכלוסייה האשכנזית (הוותיקה וזה מקרוב באה) בשתי תכונות דמוגרפיות עיקריות. ראשית, המשפחות היו גדולות יחסית - פריון הנשים העולות מאסיה ואפריקה היה גדול כמעט פי שלושה מזה של הנשים האשכנזיות הוותיקות. שנית, רמת ההשכלה הממוצעת הייתה נמוכה יותר מאשר בקרב האוכלוסייה האשכנזית. רמת ההשכלה לא הייתה אחידה בין ארצות האסלאם, ובתוך כל מדינה ומדינה. כך, בעוד אשר בקרב יהודי תימן, למשל, רמת ההשכלה המערבית הייתה נמוכה, הרי שבקרב יהודי עיראק ויהודי מצרים רמת ההשכלה המערבית עלתה על זו של חלק מארצות מזרח אירופה.
מאפיין ייחודי נוסף שהביאו איתם עולי ארצות האסלאם (למעט עולי תימן שהיו אדוקים מאוד בדתם) הוא דפוס דתי, הסובלני יותר לגוונים, הן באמונה והן בפרקטיקות ההלכתיות.
יחס הממסד.
גלי העלייה הצפופים הללו אתגרו את יכולות הקליטה של המדינה הצעירה. אחד מפתרונות השיכון המיידים היה יצירתן של מעברות. על אף שהעלייה ההמונית בקום המדינה (במיוחד בשלוש השנים וחצי הראשונות) הייתה מורכבת מיוצאי אסיה וצפון אפריקה ומיוצאי אירופה ואמריקה בצורה כמעט שווה, ובשנה הראשונה להגעתם ההרכב העדתי במעברות היה באותו יחס, כבר בשנת 1952 מעל 80% מתושבי המעברות היו מיוצאי אסיה וצפון אפריקה. יחס זה נשמר לאורך השנים. היו לכך שתי סיבות עיקריות: הראשונה, גופי המדינה המיישבים (בעיקר הסוכנות היהודית) ביצעו מדיניות מפלה, כאשר דאגו יותר ליוצאי אירופה ואמריקה לדיור קבע (בעיקר במרכז הארץ), לעיתים על חשבון יוצאי אסיה וצפון אפריקה. הסיבה השנייה נעוצה בטיב הקשרים בין ותיקי הארץ ובין יוצאי אירופה ואמריקה. אלה האחרונים נעזרו באוכלוסיית הוותיקים (בעיקר קרובי משפחה) כדי לצאת מהמעברות. גופי המדינה המיישבים ביצעו מדיניות מפלה גם בכל הנוגע לפיזור העולים ברחבי המדינה. מרבית עולי ארצות אירופה יושבו באזור המרכז, בעוד שמרבית עולי צפון אפריקה יושבו באזורי הפריפריה. מדיניות אי שוויונית זו הציבה תנאי פתיחה שונים לקבוצות העולים השונות, הנובעים מהמיקום הגאוגרפי של כל אחת מקבוצות העולים.
יחס הממסד הפוליטי והכוחות הדומיננטיים כלפי עולי ארצות האסלאם היה אמביוולנטי. מחד, המדינה הצעירה נזקקה לעולים והעלתה על נס את אתוס העלייה ואתוס כור ההיתוך. מאידך, חוקרים רבים מצביעים על היחס האי שוויוני והמזלזל לו זכו עולים אלו. כך, למשל, אתוס כור ההיתוך שהתיימר להטמיע את העולים מארצות האסלאם, תואר אמנם כ"ישראלי", אך למעשה היה על טהרת הצבר-האשכנזי (למשל, עוז אלמוג). טענות אחרות התמקדו, בין השאר, בנוגע לשליטה מרחבית במסגרת יחסי מרכז פריפריה (למשל, ברוך קימרלינג, אורן יפתחאל), באשר לשליטה כלכלית (למשל, שלמה סבירסקי) ולשליטה ומחיקה תרבותית (למשל, יהודה שנהב).
קיימות דוגמאות רבות ליחסה של המנהיגות הפוליטית למזרחים. דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בדבריו של אבא אבן משנת 1952, כשהיה שגריר ישראל בארצות הברית ובאו"ם, המצביעים על האופן שבו הממסד ראה את המזרחים כמי שהיה עליהם לעבור תהליכי מודרניזציה, כדי שישתלבו במרחב הישראלי:
דוגמה לדעות קיצוניות כלפי העולים המזרחים היא הספר המהפכה האשכנזית שספג ביקורת רבה בעת פרסומו.
בשנים הראשונות לקום המדינה התנהל מאבק בין המצדדים בעליה סלקטיבית לבין התומכים בעלייה לכל. בעוד שהממשלה בראשות בן-גוריון דגלה בעליה לכל, עיתון הארץ תמך באלו שצידדו בעליה הסלקטיבית ומאמריהם של גלבלום, עמוס אילון וכתבים נוספים של עיתון הארץ אשר תיארו את המועמדים לעלייה מארצות צפון-אפריקה באופן בוטה ומזלזל, השתלבו במגמה זו. המדיניות הממשלתית התעצבה בפועל על פי יכולת קליטת העולים ומידת הסכנה שיהודי ארצות המזרח נמצאו בה. "ב-15 בנובמבר 1951 התקבלה במשרד לתיאום של הסוכנות היהודית ושל ממשלת ישראל ההחלטה להנהיג מדיניות סלקציה כלפי יהודי תוניסיה ומרוקו ולאפשר רק את עלייתן של משפחות שהיו יכולות להתקיים בארץ בכוחות עצמן." מאוחר יותר, "הסכנה שריחפה על יהודי מרוקו סמוך להכרזה על עצמאותה דחפה את יוצאי צפון-אפריקה בקרב מנהיגי התנועה הציונית לקרוא לארגון עליית הצלה ולביטול גזירות הסלקציה, ולנוכח הסכנה אישרה ההנהלה הציונית בשנת 1955 להעלות לארץ 3,000 עולים ממרוקו בחודש, והקריטריונים לסלקציה התגמשו".
בשנים הראשונות לקום המדינה, העולים החדשים מארצות המזרח יושבו בעיקר בפריפריה עקב מדיניות פיזור האוכלוסין וחיזוק אזורי הגבול. בעוד שעולים חדשים רבים הצליחו להשתלב בכלכלה הישראלית, בעיקר דרך חקלאות, והצליחו לייסד יישובים מוצלחים יחסית לתקופה התקיימה גם תופעה של עזיבת יישובי הספר לטובת הערים. אדריאנה קמפ (2002), שניתחה את התופעה, טענה שהמעבר של מזרחים מן הכפר שבספר הישראלי אל העיר היה מעין התמרדות נגד המדיניות הממשלתית ליישבם בפריפריה, מצד שני, מחקרים כלכליים מצאו שמזרחים שחיו בערים הגיעו להישגים כלכליים ורמת חיים גבוהים יותר וייתכן שזה ההסבר לתופעה.
יהודי ארצות המזרח השתלבו בפוליטיקה הישראלית עוד מימי היישוב במסגרת "הסתדרות חלוצי המזרח". בעת קום המדינה נוסדה מפלגת ספרדים ועדות המזרח שהתבססה על הסתדרות חלוצי המזרח וקיבלה ארבעה מנדטים בבחירות לכנסת הראשונה. מלבדה היו חברי כנסת מזרחים גם במפא"י ומפלגות ישראליות אחרות. מטרותיהם של "חלוצי המזרח" והמפלגה שהוקמה בעקבותיהם, כפי שהן הופיעו במצע שלהם, כללו את "הרחבת השתתפותם (של ספרדים ועדות המזרח) בבנין ביתנו הלאומי" ו"הגנת זכויותיהם בכל המוסדות הלאומיים הציבוריים והרשמיים". חבר כנסת מטעם הסיעה, בכור-שלום שטרית, כיהן כשר המשטרה הראשון של ישראל.