תקציר העלילה.
הסרט מתחיל במרכז העיר. ברוס ואנדי מרמים חנות כדי להשיג כסף לקנות אוכל לכלב שלהם פריידי.
זמן קצר לאחר מכן בעל החנות מוצא אותם עם קצין משטרה ומצביע על אנדי כאשמה.
ברוס ואנדי נשלחים לתחנת המשטרה המקומית, שם בארני, העובד הסוציאלי משחרר אותם.
הוא כועס עליהם ומסביר שכבר כמעט ולא נשארו משפחות מאמצות שירצו לאמץ את שניהם והם עלולים להיות מופרדים.
ברני לוקח אותם חזרה אל משפחת האומנה שלהם: בני זוג, השואפים להיות כוכבי רוק, לויס וקארל סקאדר.
שניהם כועסים כי הילדים הפסידו את ארוחת הערב וגם עיכבו את חזרות הלהקה. בארני לוקח את האחריות.
אנדי וברוס נשלחו לחדרם, שם הם מחביאים את פריידי מהאפוטרופוסים שלהם.
בבוקר פריידי שוטט בדירה וכמעט נתפס על ידי לויס. לאחר שהם הצליחו להחזיר את פריידי לחדר הם שולחים אותו החוצה דרך החלון. פריידי יורד דרך מעלית תוצרת בית שברוס הכין. לוכד כלבים מוצא את פריידי ותופס אותו.
אנדי וברוס סורקים את האזור כדי למצוא את פריידי. הם נכנסים לחנות חיות ושואלים את המנהל דייב, ואת העובדת הת'ר אם הם ראו את פריידי. שניהם נענו בשלילה אך הם הציעו לאנדי לחפש אותו במכלאה העירונית.
אנדי וברוס הולכים למכלאה ומגלים שהכלב שלהם באמת שם, אך הם נאלצים לשחד את הקצינים כדי להחזיר אליהם את פריידי.
בדרך חזרה הם נתקלים בפריצה לחנות. השודדים בורחים וכאשר המשטרה מגיעה גם אנדי וברוס נאלצים לברוח. הם מתחבאים במלון נטוש.
פריידי שוב נעלם והם מחפשים אותו בתוך המלון.
הם שומעים רעשים מוזרים והם מגלים שני כלבים השוכנים בתוך המלון. איתם נמצא פריידי. אנדי וברוס מחליטים להישאר במלון למשך הלילה.
בבוקר הם גונבים מביתם אוכל לשני הכלבים וגם חוזרים לחנות החיות וכדי להשיג עוד אוכל הם מספרים שהוריהם מצילים כלבים.
הת'ר עוקבת אחריהם למלון בטענה שהיא רוצה לעזור. מאוחר יותר מצטרף אליהם עוד ילד, מארק.
ביחד הם מחליטים לאסוף אל המלון את כל הכלבים המשוטטים שהם מוצאים.
אנדי מוזמנת למסיבה. היא מתגנבת מהדירה בה היא גרה. היא עם דייב במסיבה עד שהיא פוגשת את חברו ג'ייסון. הוא מודיע שהוא מכיר אותה ושהיא ילדת אומנה.
אנדי, נסערת, בורחת מהמסיבה אל בית המלון, שם היא מוצאת את כל הכלבים משתוללים. המשטרה מגיעה והיא עוצרת את הכלבים ואת הילדים. בארני, ואשתו קרול, מסבירים לילדים שאין עוד שום דבר שהם יכולים לעשות. הכלבים אמורים לעבור המתת חסד ואנדי וברוס נשלחים לבתי יתומים שונים. בינתיים פריידי נמלט מהמכלאה והוא בורח אל דייב. הם אספו את אנדי וברוס והם החליטו לחדור לתוך המכלאה, ולשחרר את הכלבים. הם גורמים לכלבים לרוץ אחריהם כשהם נוהגים במכונית נקניקיות. אבל הכלבים סוטים מהמסלול ורצים לבית המלון כשהמשטרה בעקבותיהם. בתוך המלון, ברני נותן נאום מרגש, ואחר כך מספר לאנדי וברוס שהוא וקרול מאמצים אותם. המשטרה מאפשרת לכלבים להישאר במלון וברני מסכים שאנדי וברוס ישמרו את פריידי אצלם. המלון הנטוש הפך למלון אמיתי לכלבים, עם מסעדה, בידור, סלון יופי, פינת אימוץ ועוד.
הצילומים.
מאלף חיות מהוליווד מארק פורבס, נשכר כדי לאמן את הכלבים לפני תחילת הצילומים. פורבס וצוותו התחילו לעבוד עם הכלבים כארבעה חודשים לפני שהחלו לצלם. אלה היו כלבים שידעו רק פקודות כמו "לשבת" ו"להתהפך" והם אומנו כדי להגיב לפקודות מורכבות יותר.
השלב הבא באימונים הוא שפת הגוף של הכלבים להביע רגשות. לבסוף הכלבים נלקחו למקומות ציבוריים כדי לבדוק את הפקודות שהם למדו. המטרה של זה הייתה להבטיח שהכלבים יכולים לבצע את זה בכל מקום. הכלבים אומנו גם לקיים אינטראקציה עם גאדג'טים שונים בסרט. מייקל לנטירי התגייס כדי לבנות את המכשירים השונים שהומצאו על ידי ברוס. אחד מהם זה מכשיר שאפשר באמצעותו לשחק "להביא" עם הכלבים גם כשלא נמצאים בסביבה.
מכשירים נוספים שנבנו עבור הסרט כללו מכונת האכלה לכלבים, מכשיר עם נעליים שאפשר ללעוס, חדר מלא דלתות שמצלצלות לבד, ומכשיר המדמה נסיעה במכונית עם ראש מחוץ לחלון.
כל המכשירים נוצרו באמצעות חפצים שיכלו להימצא במלון נטוש, והם היו צריכים להראות כאילו הומצאו על ידי ילד בן 11.
בקולנוע.
"בית מלון לכלבים" יצא לאקרנים בפוארטו ריקו ב-15 בינואר 2009, בארצות הברית ב-16 בינואר 2009, ובישראל ב-12 במרץ 2009. הסרט הכניס 17,012,212 $ בסוף השבוע הראשון שלו. אחרי 19 שבועות הסרט הכניס סך של 116,983,275 $ ברחבי העולם.
פסקול.
את פסקול הסרט הלחין ג'ון דבני. קדימונים עבור הסרט "בית מלון לכלבים" מכילים שירים כמו "run" של "להקת האחים העירומים" ו"Let's Get Movin' Into Action" של טים ארמסטרונג.
מכמנים (כתב עת)
תומאש הובוצ'ן
דוינה
דוֹיְנָה (ברומנית: Doină) הוא סוגת שירה גדושת רגשות, בעיקר של געגוע וצער, בסגנון לירי, במוזיקה עממית הרומנית. הדוינה מתאפיינת בשירה קולית, לעיתים מלווה בכלי מוזיקלי בודד.
הדוינה המפורסמת ביותר היא שיר הנושא את השם "דוינה" מאסופת שירי עם שפרסם וסילה אלכסנדרי ב-1852. השיר, המתחיל במילים Doină, doină, cântec dulce! (דוינה, דוינה, זמר מתוק!) מהלל את הקשר של המזמר אל שיר הדוינה.
דוינה ידועה נוספת, היא הדוינה שכתב מיכאי אמינסקו, שיר המבכה את מצב הרומנים המנוצלים על ידי הזרים ומצטיין בשנאת זרים חריפה - במיוחד מוזכרות השורות בהן אמינסקו מאחל לאוהבי הזרים שאת לבם יאכלו הכלבים. שיר זה חביב במיוחד על הלאומנים הרומנים.
שירת הדוינה פופולרית מאוד ברומניה וברפובליקת מולדובה וזוכה לפסטיבלים ייחודיים.
אוזן שארה
נועה רקנאטי
רשת החינוך אנקורי
רשת החינוך אנקורי היא רשת חינוך פרטית, בפיקוח ובהכרה של משרד החינוך, המפעילה בתי ספר תיכון אינטרניים ומכוני הכנה לבחינות הבגרות ולבחינות הפסיכומטרי, ברחבי ישראל.
הרשת הוקמה ב-1948 בתל אביב, על ידי חנוך אנקורי, כמרכז להשלמת בגרויות. ב-1956 נפתח תיכון אנקורי, כתיכון אקסטרני בתל אביב. ב-1987 פתחה אנקורי בית הוצאה לאור לספרי לימוד. ב-1989 הוקמו בחיפה ובירושלים קמפוסים ללימודי קורסים לבגרות ולפסיכומטרי וב-1992 הוקם קמפוס ראשון לציון שכלל את התיכון הראשון של אנקורי מחוץ לתל אביב. ב-1996 הפך אנקורי מתיכון אקסטרני לתיכון אינטרני.
נכון לסוף 2012 פעלה רשת החינוך אנקורי בשמונה קמפוסים ובכעשר שלוחות לימוד נוספות. בנוסף למרכזי הלימוד פועלת ברשת החינוך אנקורי מחלקת מחקר העוסקת בפיתוח ספרים ועזרי לימוד עבור כלל בתי הספר בישראל. רשת החינוך אנקורי גם מפעילה מערך קורסי חוגים והשכלה עבור השב"ס.
היסטוריה.
הרשת הוקמה בשנת 1948 על ידי חנוך אנקורי, מורה למתמטיקה, אנגלית וצרפתית, בוגר המחזור השני של הגימנסיה העברית. בשנים הראשונות עבד אנקורי מסלון ביתו בקומת הקרקע ברחוב בן יהודה 175 בתל אביב. הלימודים התקיימו סביב שולחן ארוך ולמדו בו בין 8 ל-10 תלמידים במקביל.
בסוף שנות ה-50, בעקבות הביקוש הרב ללימודים אצלו, הקים אנקורי את תיכון אנקורי ופתח בבניין בו הוא גר שלוש כיתות לימוד עם משרדים וחדר מורים. הוא גייס מספר מורים, מתוכם שלושה מתיכון חדש, והוסיף מקצועות לימוד נוספים לבגרות. בעקבות הביקוש הגבוה לימד בכיתות ב-3 משמרות. בשעות הבוקר תיכוניסטים ובשעות הצהריים והערב קהל מבוגר יותר שעבד בבקרים והשלים בגרויות.
באמצע שנות ה-60 הציע אנקורי שיעורי תגבור באנגלית במהלך חופשת הקיץ ושיעורי אנגלית בהתכתבות. במרוצת שנות ה-60 הביקוש ללימודים בתיכון אנקורי עלה בהתמדה ולאחר נדודים בין קמפוסים בדרום העיר ובמרכזה, עברו בשנת 1971 התלמידים וההנהלה לקמפוס חדש ברחוב סירקין 3 בתל אביב, הוא בית אנקורי.
בשנת 1973 החליט אנקורי לפרוש ומכר את חלקו ברשת לאביבה ולאבי הבר. במשך ארבע שנים נוספות הם ניהלו את הרשת יחד עם שותף נוסף בשם גדעון לוין. החל משנת 1978, הפכה משפחת הבר לבעלים הבלעדיים של הרשת.
בשנת 1973 קנתה הרשת את "קולג' תיכון", שפעל בר"ג, והתלמידים עברו והשתלבו באנקורי בת"א. בהמשך קנתה את תיכון בוחן, את תיכון רון, את תיכון פיטמן ואת תיכון "תלם" בגבעתיים שנסגר. כאשר נסגר "מכון שחר", ואורה שיינרמן מבעלי "מכון שחר" הצהירה על פשיטת רגל, קלטה הרשת את כל התלמידים שהיו רשומים שם ונפגעו מהמהלך, והציעה להם קורסי בגרות ופסיכומטרי בכל רחבי הארץ, עבור דמי רישום בלבד.
בשנת 1979 מספר התלמידים בתיכון אנקורי בתל אביב הגיע לכ־1,500 תלמידים. והרשת פיצלה את התלמידים בין הקמפוס ברחוב סירקין 3, קמפוס ברחוב בן יהודה וקמפוס ברחוב טרומפלדור 30, במבנה שנבנה עבור ישיבת תל אביב, המשמש את הרשת עד היום.
בשנות ה-80 הפכה הרשת לאבן שואבת למורים עם כישורים מגוונים ופוטנציאל מנהיגות, בהם יואל גבע, לימים בעל מכון ללימודי פסיכומטרי, שם לוי, הבעלים של High Q, צבי סטפק, מורה להיסטוריה ולימים המייסד של מיטב בית השקעות, אורה שיינרמן שלימים הקימה את "מכון שחר" ומשה מיודובניק, מורה למדעי החברה שלימים הקים את "תיכון תל אביב".
בשנת 1990 הקימה אנקורי מערכות למידה הוצאה לאור לספרי ועזרי לימוד. הספר הראשון שיצא הוא ספר ללימוד תנ"ך לבגרות, שנכתב על ידי ויוי הרשטיין, אז מורה ברשת והיום מנהלת קמפוס תל אביב יחד עם יעקב הבר. הספר שנקרא "בגרות בתנ"ך" הפך להצלחה ופתח את הדלת להוצאת ספרים נוספים.
באמצע שנות ה-90 אישר משרד החינוך לרשת להפוך לתיכון אינטרני, במעמד מוכר שאינו רשמי, ובתוך כך איפשר לפתוח כיתות י', י"א וי"ב. בשלב מאוחר יותר הגיע גם האישור לכיתה ט'. המהלך איפשר לתלמידי הרשת להבחן במבנה בית הספר, והעמיד את הרשת במעמד זהה למעמדם של התיכונים הציבוריים ולהציע אלטרנטיבה למערכת החינוך הציבורית במקומות נוספים.