ממשלת ישראל יזמה תוכנית לגירוש מסתננים למדינות אחרות באפריקה שהסכימו לקלוט את המסתננים תמורת תשלום. נגד תוכנית זו הגישו ארגוני שמאל בישראל עתירה לבית המשפט העליון. ב-28 באוגוסט 2017 התיר בית המשפט העליון בהרכב מורחב של חמישה שופטים לגרש מסתננים למדינה שלישית המסכימה לכך, אך אסר על החזקתם במאסר לשם כך במשך יותר מחודשיים בדיון נוסף הבהירה הנשיאה אסתר חיות כי ניתן לגרש את המסתננים גם בכפייה.
בינואר 2018 אישרה הממשלה הסכם לגירוש המסתננים למדינה שלישית. התוכנית הציעה למסתננים לקבל מענק בסך של 3,500 דולר אם יצאו בהסכמה עד סוף מרץ 2018. הסכום צפוי להצטמצם משמעותית לאחר מכן. במקביל, מתקן חולות נסגר במרץ 2018. לפי פרסומים בנובמבר 2017, ישראל הגיעה לסיכום עם רואנדה שלפיו תשלם לה 5,000 דולר עבור כל מסתנן שיגורש לשטחה. לפי התוכנית, מסתננים שלא יסכימו לעזוב, ייכלאו בכלא סהרונים. לפחות בשלב הראשון נשים, ילדים, והורים לקטינים לא היו מיועדים לגירוש, אלא רק רווקים בגיל העבודה שלא הגישו בקשת מקלט עד 1 בינואר 2018, או שבקשתם נדחתה. ממשלת רואנדה הכחישה את ההסכם.
ב-2 באפריל 2018 דיווח ראש הממשלה נתניהו כי ההסכם עם רואנדה קרס, לדבריו בשל לחץ אירופי על ממשלת רואנדה שאותו קידמה הקרן החדשה לישראל. נשיאת הקרן הכחישה זאת. במקביל הודיע נתניהו על הסכם שחתם עם סוכנות הפליטים של האו"ם שלפיו תוך 5 שנים יהגרו 16,250 למדינות מערביות, ו-16,000 אחרים ייקלטו בישראל ויקבלו מעמד ארעי. ההסכם גרר ביקורת ציבורית קשה, בפרט בקרב תושבי דרום תל אביב וחוגי ימין. בעקבות כך חזר בו נתניהו מההסכם והודיע שהממשלה תמשיך לפעול לגירוש המסתננים למדינה שלישית.
ביקורת על פעילות הממשלה.
בדו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שפורסם באפריל 2011, נמתחה ביקורת על יחסה של ישראל למבקשי המקלט. נמתחה ביקורת על נוהלי רשות האוכלוסין וההגירה, על נוהל "החזרה חמה" ועל הרטוריקה של שרים וחברי הכנסת נגדם, כולל ביקורת על השימוש במילה מסתננים כדי לתאר אותם. ביקורת דומה חזרה גם בדו"ח שפורסם במאי 2012.
מבקר המדינה יוסף שפירא פרסם במאי 2014 דוח שבו דרש מהממשלה לשפר את המדיניות ממשלתית בתחום הטיפול במסתננים, כולל סיפוק צורכיהם הבסיסים בתחומי הרווחה והבריאות, זאת "גם בהתחשב בערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, במורשת ישראל בדבר היחס לחלשים בחברה, ובהם הגר (הזר) היושב בקרבנו, ובדין הבינלאומי בתחומי ההגירה, הפליטות וזכויות האדם". בנוסף נדרשה הממשלה להתמודד עם המצוקה שבה שרויים תושבי השכונות שבהן התרכזו הזרים במהלך השנים, באמצעות הגברת משאבי כוח האדם בתחנות המשטרה.
היחס בישראל למסתננים.
התנגדות לשהיית המסתננים בישראל.
במאמר שפורסם על ידי מרכז המחקר של המכללה לביטחון לאומי העריכה עו"ד עפרה קלינגר, קצינה בכירה בשירות בתי הסוהר ולימים נציבתו, שהמסתננים הם סיכון ביטחוני, משום שהם עלולים לשמש כמודיעים או כפעילים של מדינות עוינות או של ארגוני טרור. הערכה דומה הציג, כשנה מאוחר יותר, שגריר אריתריאה בישראל. עוד הזהירה קלינגר שמבחינה חברתית יביאו המסתננים לצפיפות ולפשיעה.
בערים שבהן שיעור גבוה של מסתננים מאפריקה ביחס לאזרחים התעוררה התנגדות לתופעה זו. באילת התקיימה באמצע שנת 2010 הפגנה כנגד הממשלה ובה טענו המפגינים כי תושבים מפחדים ללכת בלילה בשכונות מסוימות. בדרום תל אביב נערכו הפגנות בשל ריבוי המסתננים במקום. בין הפעילים הבולטים בנושא הם: חברת הכנסת מאי גולן, שפי פז ושלמה מסלאוי. בשכונת שפירא וקריית שלום התארגנו מספר מתווכי דירות והודיעו שלא ישכירו דירות למסתננים בשכונות אלה. בכפר מנדא במחוז הצפון פונו מסתננים בכוח מן היישוב על ידי התושבים.
אישי ציבור רבים הביעו התנגדות לשהייתם של המסתננים בישראל. בהם יעקב כץ (כצל'ה), יושב ראש הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים בכנסת ה-18, שהזהיר מהתגברות ההסתננות והפיכת הבעיה לאיום דמוגרפי על ישראל, בנוסף לבעיות של הגדלת הפשע והעוני במקומות שבהם מתרכזים המסתננים. גם ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי פנה בדצמבר 2011, לראש הממשלה וביקש כי הממשלה תנקוט "פעולות חירום מיידיות" מול המסתננים.
ב-23 במאי 2012 נערכה בשכונת התקווה הפגנה, בהשתתפות כאלף איש, במחאה על טיפולה של הממשלה במסתננים ועל כך שיש תחושת פחד ברחובות. בהפגנה נאמו חברי הכנסת מירי רגב, דני דנון, רונית תירוש ומיכאל בן-ארי. רגב אמרה כי "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו" וקראה לעשות הכול כדי להחזירם למקום מוצאם. בהמשך תקפו חלק ממשתתפי ההפגנה עוברי-אורח כהי עור, ניפצו זגוגיות ובזזו חנויות ששייכות לאפריקאים, הבעירו פחי אשפה והתעמתו עם שוטרים. 17 מפגינים נעצרו נגד חלק מן הנאומים בהפגנה נמתחה ביקורת ציבורית, כולל על ידי ארגון יד ושם ונשיא המדינה שמעון פרס, בטענה שנשאו אופי גזעני ומסית. למחרת התקיימו הפגנות נגד האלימות בירושלים ובתל אביב.
בראשית 2017 החלה מתיחות סביב המסתננים בפתח-תקווה וראש העירייה ניסה לגרום לעזיבתם. בהוראת עיריית פ"ת, חברת החשמל החלה לנתק מחשמל דירות מפוצלות של מסתננים, אולם המהלך הוקפא בצו בית משפט, שקבע כי יש לנתק תשתיות חיוניות רק במקרים קיצוניים, שבהם נשקפת סכנה לחיי אדם.
על רקע תוכנית הממשלה לגירוש המסתננים, פורסם בעיתון ישראל היום סקר, על פיו 58% מהציבור היהודי תומכים בגירוש המסתננים, לעומת 23% המתנגדים לו. 51% ממשיבי הסקר הגדירו את המסתננים "מהגרי עבודה" ו-37% הגדירו אותם "מבקשי מקלט". 24% ממשתתפי הסקר הסכימו להשוואה בין מצבם של הפליטים למצבם של הפליטים היהודים בשואה, ולטענה כי לישראל יש חובה מוסרית לאפשר את שהייתם בארץ; לעומתם, 59% השיבו כי אין מדובר בפליטים וכי לישראל אין חובה מוסרית לאפשר את שהייתם בה. המרכז למדיניות הגירה פרסם מתווה לגירוש המסתננים ולפיו סה"כ מסתננים ברי הרחקה או חזרה עצמאית שניתן להוציא מישראל עומד על 33,000-41,000 בני אדם כולל ילדים.
ארגוני סיוע ותמיכה במסתננים.
כמה ארגונים עוסקים בסיוע לאוכלוסיית המסתננים. חלקם ייעודיים למסתננים מאפריקה כגון א.ס.ף (ארגון סיוע לפליטים) ו-ARDC (המרכז לקידום פליטים אפריקאים) בעוד אחרים מקדישים עצמם לכלל אוכלוסיית הזרים כגון המוקד לפליטים ולמהגרים. כמו כן קיימים ארגוני סיוע רבים שאינם מוקדשים לאוכלוסיות אלו אך מסייעים להן בדרכים שונות בהם קו לעובד, רופאים לזכויות אדם, אמנסטי אינטרנשיונל והאגודה לזכויות האזרח. ארגוני הסיוע פועלים למען אוכלוסיית מבקשי המקלט בשלושה מישורים עיקריים; סיוע משפטי, סיוע הומניטרי והעלאת המודעות הציבורית לנושא הפליטים ומבקשי המקלט בישראל.
רוב ארגוני הסיוע סוברים שעל מדינת ישראל לפעול לשילובם של המסתננים ולאפשר להם בסופו של התהליך לרכוש מעמד של קבע בישראל.
הם פועלים להכשיר את דעת הקהל ברוח זו.
ארגון מסיל"ה (מוקד סיוע ומידע לקהילה הזרה) פועל מטעם עיריית תל אביב, באמצעות חברת הבת שלה "מוסדות חינוך ושיקום שכונות". מסיל"ה הוקמה בשנת 1999 כיוזמה של עיריית תל אביב במטרה לטפל בקהילת מהגרי העבודה והפליטים וזאת לאחר שלא ניתן מענה לכך מטעם המדינה. כיוון שמסיל"ה הוא חלק מהשלטון המקומי, אנשיו מנועים מנקיטת עמדה מוצהרת בנושאים ציבוריים הקשורים בבעיית העובדים הזרים והמסתננים ברמה המדינית. הארגון מפעיל ספרייה ציבורית ותוכניות לימוד והעשרה.
בנוסף לארגוני הסיוע קמה התארגנות אזרחית התומכת במסתננים והיא מרק לוינסקי, יוזמה שקמה בעקבות מותו של יוהנס (יונתן) ברקו, ישראלי ממוצא אתיופי שקפא למוות בגינת לוינסקי בינואר 2012. מרק לוינסקי מאורגן דרך מספר עמודים בפייסבוק ופעולתם העיקרית של מתנדביו היא חלוקה יומית של אוכל לדרי רחוב ולמסתננים, המתרכזים באזור גינת לוינסקי. הם עוסקים גם באספקת בגדים וציוד, מציאת מחסה ועוד.
ב-27 באפריל 2012 הושלכו ארבעה בקבוקי תבערה לעבר דירות של מסתננים בדרום תל אביב. לדירות נגרם נזק קל. בתגובה התקיימה הפגנה של כ-200 אנשים לגינוי האלימות ולתמיכה במסתננים. בעקבות אירוע זה הוקמה עמותת אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים, המסייעת לילדים של מסתננים.
הקרן החדשה לישראל השקיעה בארגוני סיוע למסתננים כ-130 אלף דולר. בשנת 2018, הודיעה הקרן על גיוס של 50 אלף דולר נוספים לקמפיין ציבורי ולפעולות סנגור וסיוע.
בראשית 2018 החל קמפיין נרחב של המתנגדים לגירוש מסתננים. ארגון מסיל"ה של עיריית תל אביב וכן רופאים לזכויות אדם פעלו לגיוס פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים במטרה לסייע בידי מסתננים להימנע מגירוש מסיבות רפואיות. בינואר 2018 חתמו 36 סופרים ומשוררים על גילוי דעת שבו הפצירו בממשלה לבטל את תוכנית גירוש המסתננים. נערכו החתמות גם על עצומות דומות של ניצולי שואה, אקדמאים ודיפלומטים בעבר רבנית רפורמית הודיעה בתחילת 2018 על יוזמה לגיוס משפחות מישראל שיהיו מוכנות להחביא מסתננים כדי שלא יגורשו.
במהלך החודשים פברואר ומרץ נערכו הפגנות נגד הגירוש בהשתתפות עשרות אלפי בני אדם, בהם מסתננים, בירושלים, בדרום תל אביב ובכיכר רבין. מתנגדי המהלך גייסו כ-200 אלף ש"ח בקמפיין מימון המונים.
קרב לניאנו (אופרה)
קרב לניאנו (איטלקית: La battaglia di Legnano) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת סלבטורה קמאראנו, המבוססת על המחזה "קרב טולוז" (La Bataille de Toulouse) מאת ז'וזף מרי. הצגת הבכורה הייתה ב-27 בינואר 1849, בתיאטרון ארגנטינה ברומא.
עלילה.
מערכה ראשונה.