ג'אט נפטר בביתו במנהטן, כתוצאה ממחלת ה-ALS, ב-6 באוגוסט 2010.
היה זה שבועיים אחרי שנתן ראיון מקיף ורטרוספקטיבה של עבודתו לכתב העת פרוספקט ויום לפני שהתפרסם מאמר על מחלתו בעיתון "Irish Independent" המציין ש"הוא לא ייכנע בזמן הקרוב" והשווה את סבלו לזה של טרי פראצ'ט, שאובחן ב-2007 כחולה במחלת אלצהיימר.
לדברי הגארדיאן, מעט לפני מותו, הוא אמר שהוא בעל "המוח החי ביותר בעיר ניו יורק". הוא המשיך להיות פעיל כאינטלקטואל ציבורי עד למותו, וכתב מסות ל-"The New York Review of Books" והכין והשלים ספר על ההיסטוריה האינטלקטואלית של המאה העשרים בשם "Thinking The Twentieth Century", ביחד עם עמיתו ההיסטוריון טימותי סניידר הוא כתב ספר זכרונות שראה אור לאחר מותו בנובמבר 2010, תחת הכותר "The Memory Chalet" ("זכרונות הבקתה האלפינית").
בזמן מחלתו השתמש ג'אט בטכניקת ה-Memory Palace, על מנת לזכור קטעי טקסט במהלך הלילה, אותם הוא הציב במוחו בחדרים של "בקתה אלפינית" והכתיב אותם לעוזרו ביום המחרת.
לאחר מותו נכתב בטיים מגזין כי הוא היה: "היסטוריון מהמעלה הראשונה, אינטלקטואל ציבורי מהדור הישן - ובדרכים רבות - אדם אמיץ מאוד." הוא גם זכה לשבחים בשל מה כך שביצע את מה שהגדיר כמשימתו של ההיסטוריון "לספר מה שהוא כמעט תמיד סיפור לא נעים ולהסביר למה חוסר הנעימות הזה הוא חלק מהאמת, עלינו לחיות היטב ולחיות כהלכה. חברה מאורגנת היטב היא כזו שבה אנו יודעים את האמת על עצמנו כקולקטיב, לא זו שבה אנו מספרים שקרים נעימים אודות עצמנו."
מארק לוין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אמר שג'אט "כתב על היסטוריה אירופית ועל הצורך שלנו באמנה חברתית חדשה בין השליטים לנשלטים יכולה לעורר השראה בדור חדש של מלומדים ופעילים בתרבויות אחרות. בהספד שכתב ב-The New York Review of Books, מיקם טימותי גרטון אש את ג'אט ב"מסורת הגדולה של ה-Spectateur Engagé, האינטלקטואל המעורב פוליטית, אבל עצמאי וביקורתי."
קישורים חיצוניים.
כתבות בעברית
שלמה הבבלי
שלמה בן יהודה הבבלי הוא משורר ופייטן יהודי איטלקי אשר חי בתחילת תקופת הראשונים. חלק מפיוטיו התקבלו כחלק מנוסח הסליחות הסדיר.
היה מהמשוררים העבריים הראשונים באירופה. סיפור חייו ושירתו נחקרו וקובצו לספר "פיוטי שלמה הבבלי" על ידי עזרא פליישר חוקר תפילה ופיוט. הוא כתב את רוב הפיוטים מסוג "שלמונית", ויש המסבירים שהם נקראו שלמונית על שמו.
פיוטיו ידועים בלשונם הקשה וסגנונם החידתי. גם התחביר בו משתמש הבבלי אינו פשוט כלל.
רש"י מצטט מפיוטיו בכמה מקומות בפירושו לתנ"ך.
רבי שלמה הבבלי
פיטר דודסון
פיטר דודסון (באנגלית: Peter Dodson) הוא פלאונטולוג אמריקאי המתמחה בדינוזאורים ובפרט בצרטופסים, דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף עם עטרה ולעיתים גם קרניים. מכהן כפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה בבית הספר לרפואה וטרינרית. דודסון כתב מספר ספרים וכן מאמרים רבים בנושאי פלאונטולוגיה של בעלי חוליות, ובפרט ספרים על הצרטופסים והצרטופסיים, הזאורופודים וההדרוזאורים. דודסון תיאר סוגים ומינים של דינוזאורים שאותם גילה ולהם טבע את שמם, בהם: אווצרטופס (Avaceratops, 1986) ו-Suuwassea ב-2004. תלמידיו גילו את הפרליטיטאן (Paralititan) ואת האורורצרטופס (Auroraceratops). על שמו נקרא מין של צפרדע בשם Nezpercius dodsoni.
דודסון השלים תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטת אוטווה בשנת 1968, תואר שני בגאולוגיה ובפלאונטולוגיה באוניברסיטת אלברטה בשנת 1970 ודוקטורט בגאולוגיה ובפלאונטולוגיה באוניברסיטת ייל בשנת 1974.
הספרים הידועים שכתב:
הראשון עוסק בצרטופסים ובפרט בטריצרטופס, והשני הוא אוסף סקירות טכניות ומדעיות על דינוזאורים אותו דודסון ערך ואף תרם לו מספר מאמרים.
Titanium
Titanium (בעברית: טיטניום) הוא שיר של ה-DJ הצרפתי דייוויד גטה, בהשתתפות זמרת הפופ האוסטרלית סיה, מתוך אלבום האולפן החמישי של גטה, Nothing but the Beat. השיר יצא להורדה דיגיטלית ב-5 באוגוסט 2011 בתור הסינגל השיווקי הראשון מתוך שלושה מן האלבום. השיר נכתב ברובו על ידי הזמרת סיה פרלר, בשיתוף עם דייוויד גטה, ג'ורג'יו טוינפורט והמפיק ההולנדי אפרוג'ק (ניק ואן דה-וול). סיה הקליטה ושלחה את השיר לגטה, גטה הקליט את השיר בתחילה עם הזמרת האמריקאית מרי ג'יי בלייג', אך לבסוף הוחלט להוציאו בגרסה בה שרה סיה.
"Titanium" הגיע ל-"20 הגדולים" במדינות רבות ברחבי אירופה, למרות היותו סינגל שיווקי ולא-רשמי. עם יציאתו הוא נכנס למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
ג'ון בל האטצ'ר
ג'ון בל האטצ'ר (אנגלית: John Bell Hatcher; 11 באוקטובר 1861 - 3 ביולי 1904) היה פלאונטולוג וצייד מאובנים אמריקאי. האטצ'ר עבד עם עותניאל צ'ארלס מארש ויחד עמו גילה את הטריצרטופס ואת הטורוזאורוס. האטצ'ר נחשב לאחד מגדולי ציידי המאובנים של ארצות הברית במאה ה-19.
ביוגרפיה.
קריירה מדעית.
ג'ון בל האטצ'ר נולד בקופרסטאון, אילינוי. בגיל צעיר עזב יחד עם משפחתו ואביו החקלאי לקופר, איווה, שם התחנך. עניינו בפלאונטולוגיה החל כאשר עבד ככורה פחם כדי להרוויח כסף לקולג'. הוא נרשם ל"גרינל קולג'" בסתיו 1880 אך כעבור סמסטר אחד עבר לאוניברסיטת ייל. לפני שסיים בבית הספר המדעי שפילד של האוניברסיטה, בשנת 1884 הוא הראה אוסף מאובנים שאסף לג'ורג' ג'רביס בראש. בראש התרשם והציג את האטצ'ר בפני הפלאונטולוג הנודע עותניאל צ'ארלס מארש שקיבל את האטצ'ר בתור עוזרו. האטצ'ר עבד כעוזר למארש עד 1893 והצטיין בעבודת שדה ומציאת מאובנים במערב ארצות הברית. ב-1888 מצא זוג קרניים של טריצרטופס אך מארש זיהה אותן בטעות כקרני ביזון, רק ב-1889 כאשר נמצאה גולגולת שלמה הכריז מארש על המין החדש כ-"Triceratops horridus". ב-1891 מצא האטצ'ר מאובני דינוזאור חדש שתוארו בידי מארש וקיבלו את השם טורוזאורוס.
למרות ההצלחות בסופו של דבר האטצ'ר לא היה מאושר באוניברסיטת ייל, במיוחד בגלל המדיניות של מארש לא להרשות לעוזרי מחקר לפרסם מאמרים משלהם. ב-1890 הוא ניהל משא ומתן עם הנרי פיירפילד אוסבורן על תפקיד אוצר של פלאונטולוגיה של בעלי חוליות במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע אך המו"ם לא צלח. ב-1893 הוא החל התמחות בת שבע שנים באוניברסיטת פרינסטון כאוצר של פלאונטולוגיה של בעלי חוליות ועוזר מחקר בגאולוגיה. ב-1896 הוא יזם, ארגן והשיג מימון לשלוש משלחות מחקר לפטגוניה שבארגנטינה, כולל יזימת הרעיון של פרסום תוצאות המשלחות באמצעות מימון מג'יי פיירפונט מורגן. המשלחות תועדו בספר "Princeton University Expeditions to Patagonia, 1896-1899". בגלל דמיון של הפלורה והפאונה בין פטגוניה ואוסטרליה האטצ'ר הסיק שבעבר הן היו מחוברות יבשתית.
ב-1900 נשכר האטצ'ר כאוצר של פלאונטולוגיה ואוסטאולוגיה במוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא היה אחראי על מחקר והצגת דיפלודוקוס מהמין "Diplodocus carnegii", שהאטצ'ר קרא על שם הפטרון שלו אנדרו קרנגי (1835–1919). המונוגרפיה שלו על הממצא פורסמה ב-1901 בשם "Diplodocus Marsh: Its Osteology, Taxonomy, and Probable Habits, with a Restoration of the Skeleton".
האטצ'ר מת (1904) בפיטסבורג, פנסילבניה משפעת טיפוס בעת שעבד על השלמת המונוגרפיה על הצרטופסים (Ceratopsia) שהחל לכתוב עותניאל צ'ארלס מארש, שמת מספר שנים קודם לכן. את המונוגרפיה השלים לבסוף ריצ'רד סוואן לול ב-1907.
על שמו נקרא "האטצ'ר", השלד של הטריצרטופס במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (סמיתסוניאן) בוושינגטון הבירה, שנחנך ב-1905.
המשפחה והקבר.
האטצ'ר התחתן עם אנה אייזקסון מנברסקה ב-10 באוקטובר 1887. לזוג נולדו 4 ילדים.
האטצ'ר טמון בבית הקברות הומווד בפיטסבורג. במשך 91 שנים קברו היה לא מסומן (אלמנתו וילדיו חזרו לאיווה אחרי מותו), אך ב-1995 פגישה שנתית של החברה לפלאונטולגיה של בעלי חוליות בפיטסבורג, מספר חברים רכשו מצבה עליה נחרט שמו וכן איור של טורוזאורוס.
עצב החישור
עצב החישור (TA: Nervus radialis) הוא אחד העצבים העיקריים של הגפה העליונה והענף הסופי הגדול ביותר של מקלעת הזרוע. עצב החישור מעצבב את מרבית השרירים הפושטים של הזרוע והאמה, ואת העור בחלקים אחוריים של הגפה.
מהלך.
עצב החישור הוא המשכו של הכבל האחורי של מקלעת הזרוע. לעצב חיבורים לשורשי העצב הצוואריים החמישי עד השמיני (C5-C8) ולשורש העצב החזי הראשון (T1).
עצב החישור יוצא מבית השחי ונכנס לזרוע בין הראש הארוך לראש האמצעי של שריר הזרוע התלת-ראשי, במיקום אחורי לעורק הזרוע. הוא מלווה את עורק הזרוע העמוק (A.profunda brachii) במהלכו מסביב לעצם הזרוע ולאורכה ונכנס למַעֲנִית העצב החישורי של עצם הזרוע. לאחר מכן חוצה העצב את החיץ הבין-שרירי הצידי של הזרוע (Septum intermusculare brachii laterale) ונע בין שריר הזרוע לשריר הזרוע והחישור ומגיע לקדמית לעילית העלי הצידית של עצם הזרוע. שם מתפצל העצב לשני ענפים, ענף עמוק וענף שטחי, ונכנס לאמה. בעת מהלכו בזרוע, מתפצלים מהעצב ענפים ומעצבבים את שריר הזרוע התלת-ראשי, את שריר המרפק ואת שריר הזרוע והחישור.
ענף החישור נכנס לאמה מפוצל לשני ענפים. הענף העמוק של עצב החישור (Ramus profundus nervus radialis) מעצבב שרירים ומפרקים והענף השטחי של עצב החישור (Ramus superficialis nervus radialis) מעצבב עור בחלק האחורי של היד ושל האצבעות.