בשנה שלפני הבחירות חל פיצול בציבור הליטאי, כאשר מחנה בתוך דגל התורה הרואה עצמו כממשיך דרכו של הרב שך ומזוהה עם הרב שמואל אוירבך, חש שאינו מיוצג על ידי המפלגה. הפילוג המעשי החל עם הקמת עיתון הפלס ימים ספורים לפני פטירת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור הליטאי. לאחר הקדמת הבחירות רשמו אנשים המזוהים עם מחנה זה את מפלגת נצח, אולם לקראת הבחירות הגיעו אנשי נצח להסכמה עם יהדות התורה וב-17 בינואר 2013, חמישה ימים לפני הבחירות, הסירה נצח את מועמדותה.
התנועה (צפ).
מאז הפסדה בפריימריז על ראשות מפלגת "קדימה" והתפטרותה מהכנסת, פורסמו דיווחים רבים על אפשרות לחזרתה למערכת הפוליטית של ציפי לבני בראשות מפלגה חדשה משלה. בהמשך לכך, ב-27 בנובמבר פרסמה לבני כי תרוץ לכנסת בראש מפלגה חדשה תחת הלוגו "התנועה - בראשות ציפי לבני" ובמסיבת עיתונאים שנערכה באותו היום, הכריזה באופן רשמי על הקמת התנועה בראשותה ועל התמודדותה בבחירות.
בסמוך לאחר ייסוד המפלגה, התפלגו שבעה חברי כנסת מסיעת "קדימה" בכנסת - מאיר שטרית, יואל חסון, שלמה מולה, רוברט טיבייב, מג'לי והבה, רחל אדטו ואורית זוארץ - והקימו סיעה חדשה שייצגה בכנסת את "התנועה" וזיכתה אותה במקדמה על חשבון מימון הבחירות. במקביל, הצטרפו אל המפלגה מספר אישי ציבור ופוליטיקאים וביניהם אלעזר שטרן, עמרם מצנע ועמיר פרץ.
סמוך למועד הגשת הרשימות לידי ועדת הבחירות, החליטה הנהגת מפלגת "התנועה הירוקה" להצטרף לרשימת התנועה, ואלון טל הוצב במקום ה-13 בה. "התנועה הירוקה" שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-18 ברשימה משותפת עם מפלגת מימד אך לא עברה את אחוז החסימה, התמזגה בחודש מאי 2012 עם "ישראל הירוקה" שהורכבה מפורשי מפלגת הירוקים.
רשימת "התנועה" רצה לכנסת על בסיס מפלגת חץ ששימשה לה כמפלגת מדף.
מרצ (מרצ).
בעקבות כישלון המפלגה בבחירות 2009, קראו חלק מחברי מרצ ליו"ר המפלגה, חיים אורון, להתפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה, וכן לפנות את מקומו בכנסת לזהבה גלאון, שמוקמה במקום הרביעי ברשימה ולא נכנסה לכנסת בעקבות מספר המושבים הנמוך שזכתה לה המפלגה. כשנתיים לאחר הבחירות אכן פרש אורון מהכנסת ולקראת תום הקדנציה פרש מתפקיד יו"ר המפלגה.
בפריימריז שנערכו ב-7 בפברואר 2012 בהצבעה אלקטרונית זכתה זהבה גלאון במקום הראשון כאשר לאחריה ניצב אילן גילאון, ולמקום השלישי (והאחרון) הגיע מועמד הצעירים, אור אופיר, שזכה למספר זניח של קולות. הפריימריז לבחירת הרשימה לכנסת נערכו ב-11 בנובמבר.
רע"מ-תע"ל-מד"ע (עם).
השותפות בין רע"מ לתע"ל החלה לקראת הבחירות לכנסת ה-17, והמפלגות המשיכו להתמודד ברשימה משותפת בפעם השלישית ברציפות. מפלגת מד"ע, שנטמעה בעבר בתוך מפלגת רע"מ, ונציגה טלב א-סאנע הוא חבר כנסת מאז הכנסת ה-13, חזרה להיות מוצגת בשם הרשימה.
אברהים צרצור הוצב גם בבחירות אלה בראש הרשימה, ויו"ר תע"ל, אחמד טיבי, הוצב במקום השני. חבר הכנסת טלב א-סאנע, שהוצב במקום החמישי ברשימה המשותפת, ביקש להתפלג מהמפלגה והודיע על כוונתו להתמודד ברשימה עצמאית. ואולם לאחר שוועדת הכנסת אישרה את הפילוג, התרצה, ונותר חלק מהרשימה.
חד"ש (ו).
הבחירות לרשימת חד"ש לכנסת התקיימו במסגרת מועצת חד"ש, גוף בן 800 צירים שהתכנס ב-10 בנובמבר 2012 ובחר במוחמד ברכה להמשיך לכהן כראש המפלגה. במקום השני ברשימה נבחר חנא סוויד ובמקום השלישי דב חנין. כמו כן, נדחתה ברוב של 79% ההצעה לשריין לנשים מקום ברשימה.
מוחמד ברכה וחנא סוויד הודיעו על כוונתם לפרוש מהכנסת באמצע הקדנציה ולפנות את מקומם לנשים וצעירים.
בל"ד (ד).
אל שני המקומות הראשונים ברשימת בל"ד נבחרו היושב ראש ג'מאל זחאלקה וחברת הכנסת חנין זועבי. חבר הכנסת סעיד נפאע, שהודח מהתנועה בשנת 2010 בשל סירובו לקיים הסכם רוטציה, נותר מחוץ לרשימה. את מקומו בשלישייה הפותחת החליף באסל גטאס, איש עסקים שפרש ממק"י והיה ממקימיה של בל"ד בשנות ה-90. נקבע שבכל אחת משלוש השלישיות הראשונות תהיה לפחות אישה אחת- חנין זועבי (2), היבה יזבק (6) ומרים פרח (9).
ב-19 בדצמבר החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את חברת הכנסת זועבי מלהתמודד בבחירות לכנסת. ב-30 בדצמבר החליט בית המשפט העליון לא לאשר את החלטת הוועדה, והתיר לזועבי להתמודד.
קדימה (כן).
הודעתו של ראש הממשלה בחודש דצמבר 2011 בעניין הקדמת הבחירות המקדימות במפלגתו הציתה מחדש את הדיון סביב מועד הפריימריז במפלגת קדימה. יו"ר המפלגה ציפי לבני התקשתה לעמוד מול הבקשות ההולכות ומתרבות של חברי הסיעה להקדמת הפריימריז, ולבסוף הכריזה על הקדמתן לתאריך 27 במרץ 2012.
חברי הסיעה שאול מופז ואבי דיכטר הודיעו על כוונתם להתמודד על ראשות התנועה מולה, אך כשבוע לפני יום הבחירות הודיע דיכטר על פרישתו ועל העברת תמיכתו למופז. בבחירות ניצח מופז את לבני בפער ניכר והדיח אותה מתפקידה, ובעקבות זאת קיבל גם את ראשות האופוזיציה. מאוחר יותר, לבני הגישה את התפטרותה מהכנסת ובהמשך הדרך הקימה מפלגה חדשה בשם "התנועה".
ב-15 באוקטובר החליטה סיעת קדימה על ביטול הבחירות המקדימות במפלגה והקמת ועדה מסדרת תחתיהן. הוועדה פרסמה את החלטתה ב-5 בדצמבר.
עוצמה לישראל (נץ).
על רקע מגעי האיחוד בין סיעת "האיחוד הלאומי" ומפלגת "הבית היהודי", חבר הכנסת מיכאל בן ארי, יחד עם אנשי חזית יהודית לאומית ברוך מרזל ואיתמר בן-גביר, הודיעו כי לא מצאו את מקומם באיחוד זה והחליטו להתמודד עצמאית. גם ח"כ אריה אלדד ממפלגת התקווה, החליט לא לקחת חלק באיחוד. ב-13 בנובמבר 2012 הודיעו על ריצה ברשימה משותפת בשם "עוצמה לישראל". בראש הרשימה המשותפת הוצב אלדד (התקווה), אחריו בן-ארי וברוך מרזל (חזית יהודית לאומית), אריה קינג (התקווה) ואיתמר בן-גביר (חזית יהודית לאומית).
עם שלם (ץ).
הרב חיים אמסלם שנבחר מטעם מפלגת ש"ס לכנסת השבע עשרה והכנסת השמונה עשרה כנציגו של הרב מאיר מאזוז, ראש ישיבת כיסא רחמים, החל במהלך הכנסת ה-18 להשמיע עמדות עצמאיות בסוגיות שונות שגרמו לקרע בינו לש"ס ואף דרישה מטעם מועצת חכמי התורה לפנות את מקומו - לה הוא סירב, ולהתקפות נגדו מגופים נוספים בציבור החרדי. מנגד הוא זכה לגילויי תמיכה בציבור הכללי החילוני והדתי ואף זכה בתואר אות אביר איכות השלטון לשנת 2011. בעקבות הניתוק בפועל מש"ס הקים אמסלם תנועה פוליטית חדשה בשם "עם שלם" והודיע שבכוונתו לרוץ עימה לבחירות הכלליות באופן עצמאי תוך שימוש במפלגת המדף "אחיעזר". ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את פרישתו של אמסלם מסיעת ש"ס והפיכתו לח"כ יחיד. במקום השלישי ברשימה הוצב ראובן אגסי, אביו של שי אגסי.
עצמאות.
בעת הקמת סיעת העצמאות לא זכתה המפלגה להצלחה בסקרים ומרביתם לא צפו את הצלחת המפלגה לעבור את אחוז החסימה. בתחילת מערכת הבחירות, מרבית הסקרים חזו לה 2 מנדטים, ואחת הסיסמאות של המפלגה הייתה "ברק - מרגישים בטוח". לאחר מבצע עמוד ענן, סקרים שונים צפו התחזקות מסוימת למפלגה, אפילו עד 3 מנדטים. עם זאת, בתקופה שלאחר פיזור הכנסת, ב-26 בנובמבר, הודיע ברק על פרישתו מהחיים הפוליטיים בנימוק של תחושת מיצוי ורצון להקדיש זמן למשפחה. במסגרת הודעה זו גם הכריז שאין בכוונתו להתמודד במערכת הבחירות לכנסת ה-19 ובכך למעשה הותיר את מפלגתו ללא מנהיג וללא דמות מרכזית. עקב כך, הוקפא הקמפיין הפוליטי של המפלגה לקראת הבחירות ולבסוף הודיעה המפלגה שהיא לא תתמודד במערכת הבחירות.
ההכנות לבחירות.
ועדת הבחירות המרכזית.
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשע עשרה כיהן שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין.
ב-10 באוקטובר פתחה ועדת הבחירות המרכזית בהכנות לקראת הבחירות: הגוף, המונה בדרך קבע מספר מצומצם של בעלי משרות, נערך לקליטת אלפי עובדים ופתח באיתור 18 מבנים שישמשו את הוועדות האזוריות. תקציב ועדת הבחירות המרכזית עמד על כ-247 מיליון ש"ח כאשר ביום הבחירות הופעלו ברחבי הארץ כ-10,000 קלפיות ששירתו 5,656,705 בעלי זכות בחירה.
הסכמי עודפים.
הסכמי עודפים נחתמו בין:
תוצאות הבחירות.
נתונים עיקריים:
מס' בעלי זכות בחירה: 5,656,705
תוצאות הבחירות סימנו הפתעה, כשמפלגת יש עתיד, שלא יוצגה בכנסת השמונה עשרה, הצליחה להגיע למקום השני עם 19 מושבים, בניגוד למגמות הסקרים שפורסמו בשבועות שלפני הבחירות ולהלך הרוח בכלי התקשורת. מפלגות השלטון היוצא, הליכוד, שניגשה לבחירות ברשימה משותפת עם מפלגת ישראל ביתנו תחת הרשימה שכונתה "הליכוד ביתנו", נחלשה בכוחה היחסי והרשימה המשותפת הניבה 31 מושבים, בהשוואה ל-42 מושבים לשתי המפלגות בכנסת היוצאת, והייתה הסיעה הראשונה בגודלה בכנסת התשע עשרה.
מפלגת העבודה, שהייתה המפלגה הרביעית בגודלה בעת כינון הכנסת הקודמת, עלתה למקום השלישי והתייצבה על 15 מושבים לעומת 13 בתחילת הכנסת הקודמת ו-8 בסופה, לאחר התפלגות סיעת העצמאות. רשימת הבית היהודי, שיוצגה בכנסת היוצאת על ידי 5 ח"כים, עלתה ל-12 מושבים. מפלגת ש"ס עלתה במושב לאחר שסיימה את הכנסת השמונה עשרה עם 10 ח"כים בעקבות פרישת חיים אמסלם, ורשימת יהדות התורה עלתה בשני מושבים ל-7 מושבים. רשימת התנועה, שיוצגה בכנסת השמונה עשרה בידי סיעת פורשים של 7 ח"כים, רשמה ירידה ל-6 מושבים. מפלגת מרצ הכפילה את כוחה והגיעה ל-6 מושבים ואילו המפלגות רע"מ-תע"ל-מד"ע, חד"ש ובל"ד שמרו כל אחת על כוחה וזכו ל-4, 4 ו-3 מושבים בהתאמה. מפלגת קדימה שיוצגה בכנסת הקודמת על ידי 28 ח"כים, ולאחר התפלגות התנועה על ידי 21 ח"כים, הגיעה ל-2 מושבים.