רישום הציור נולד בתקופת שהותו של ואן גוך בעיירה ארל שבחבל פרובאנס - תקופה של מחסור, חולי, רעב ודכדוך בקרב האוכלוסייה. ציוריו של ואן גוך מתקופה זו מתאפיינים בקווים פשוטים ובגווני מדרג אפור. התמקדות נושאית, על אף שהייתה דלה בגוונים, רימזה על מבט רחב יותר. כך למשל, בציור "אוכלי תפוחי האדמה" (שנוצר שלוש שנים קודם לכן) ישנה התפרסות של גוני אפור הנתחמים בנושא העיקרי - האכילה סביב השולחן - אולם הציור מרמז ליום שחלף טרם הארוחה.
ואן גוך, שיצירתיותו ניזונה מהמחסור הצורם, הרבה ליצור רישומי עיפרון. באותה תקופה הוא עבד על שלושה רישומים עיקריים: "ליל כוכבים", "המרפסת" ו"צוקים". כבר בתחילת עבודתו ניכר היה שהציור "מרפסת" מושפע מקווים מקוטעים, אסכולת ציור שלא הייתה נהוגה בסוף המאה ה-19.
מבנה הציור.
הציור, שכאמור נקרא בתחילה "המרפסת", נטה ברישומו לאסכולת ציירי הפוינטיליזם, אף ששימושה היה ידוע רק כעשור לאחר מכן. זהו אחד מהציורים הבודדים שבו נתן ואן גוך ביטוי עז למקטעים וגוונים. הצייר לא פסח על מוטיב "המבט הרחוק" שאפיין את הזרם האימפרסיוניסטי, ויצר מעין תאימות לאחור על אף שהציור מורכב מקווים מרובים. כמו בציוריו בעלי ההטבעה האימפרסיוניסטית, גם ב"מרפסת" - כשמביטים בציור ממרחק מה, העין תופסת מידה של ריאליזם.
הרישומים הראשוניים, שבוצעו בעיפרון פחם, הופרדו לשני חלקים: החלק העליון והחלק התחתון. בחלקו העליון של הציור שולטת הטכניקה הפואנטילית, ולכן המבנים חדים יותר ומודגשים. המשקוף העליון הכחול מאוד מודגש ומרוכז. לעומת זאת חלקו התחתון של הציור משופע בקווים אימפרסיוניסטים, דהויים יותר ומטושטשים, העושים שימוש נרחב ב"הולכת העין בתנועה" (כך למשל, הדמויות האנושיות יוצרות נופך לא מובן מעט, אך עם זאת הן ברורות ומובחנות).
שימוש בצבעים.
ב"מרפסת" חרג ואן גוך ממנהגו באותה תקופה, ובחר להשתמש במגוון רחב של צבעים. את מידרגי האפור ששלטו בציוריו מהתקופה הקודמת, החליפו גוונים נועזים. ייתכן כי מעולם לא נעשה בציוריו של ואן גוך שימוש עז כל-כך בגוון הצהוב (אשר עם כל מה שהוא מסמל לא התאים לרוח התקופה והמקום). גם את השמים בחר ואן גוך לצבוע בגוון כחול מרוכז ואחיד. ב"מרפסת" עשה ואן גוך שימוש נוירוטי-משהו בגווני הקשת, ולא השתמש כלל בשחור. למרות שנושא הציור דורש תחושה של לילה, ואן גוך "ברח" מהסימבול השחור המתבקש כל-כך. את ההשלמה לשחור עושה העין לבדה או המוח המתבונן בציור. בכך, יצר ואן גוך אפקט של השלמת גוון עלילתי על ידי הצופה - כלומר, שמירת המוטיב הציורי על חשבון המוטיב העלילתי, מה שמוביל ליצירת חסך בעלילה, ואז השימוש הנכון בצבעים ומיקומם בציור יביאו את המוח המתבונן להשלמת החסך בעצמו. זוהי תעוזה רבת מימד של ואן גוך, שלא נוסתה אצל עמיתיו הציירים.
ואן גוך משתמש גם באפקט ההסמכה, בהצמדת גוונים בהירים סמוך לגוונים כהים - ישנה מעין "קפיצה" מגוון בהיר לכהה ולהפך. לכן, במבט ראשוני מתקבל הרושם שהשמים בהירים, אולם דווקא אפקט ההסמכה שנותן את הגוון הכהה לבניינים מגלה שמים ליליים וקודרים, ומגלה שרק בית הקפה הוא בעצם בהיר ומואר.
נושא הציור הוא ככל הנראה בית קפה מציאותי בעיירה ארל, ולא פרי דמיונו של הצייר. אולם השימוש בצבעים לא מלמד על דרך התבוננותו של ואן גוך. אין לדעת אם הציור הוא רגע ריאליסטי נתפס, או חיזיון פנימי של אותו הרגע. שתי סברות אפשריות: ואן גוך צייר את מה שרואות עיניו ברגע ריאליסטי והשמים זרועי הכוכבים הם תוספת שבאה לאחר מכן, או שמא הציור הוא רישום לחיזיון פנימי ומתוך כך בוחר ואן גוך לפשט את השמים בצורה שכזו. כך או אחרת, במציאות הפיזיקלית אין אפשרות שהעין תבחין, מבעד לתאורה החזקה שמופצת סביב בית הקפה, בכוכבים רבים כל כך הפזורים בשמי הלילה.
דת בקוריאה
קיימות מספר מסורות דתיות בקוריאה: נצרות, קונפוציאניזם, בודהיזם ושמאניזם מסורתי משחקים תפקיד בהיסטוריה הדתית ובעולם הערכים הדתיים הקוריאני. חלוקת קוריאה לשתי מדינות (קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית) שינתה גם חלק ניכר מיחס האוכלוסייה לדת במדינות אלו, בין היתר בשל ההגבלות הקשות על חופש הדת בצפון. קוריאה היא גם מקור לחלק מן הדתות החדשות החשובות כיום, כולל כנסיית האיחוד בהנהגת סון מיונג מון (ה"מוניס").
מייקל עטייה
עטאש (צימאון)
עטאש (בערבית: عطش, בעברית: צימאון) הוא סרט ביכוריו של הבמאי והתסריטאי הערבי ישראלי תאופיק אבו ואיל משנת 2004. זוכה פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים, פרס אופיר עבור הצילום ופרס הביקורת בפסטיבל קאן.
בזכות שלמותו הסגנונית, מערך הסימבולים המורכב, השימוש המסוגנן באור וצל ובשחקנים לא מקצועיים והביקורת הפנימית הנוקבת על החברה הערבית-פלסטינית המסורתית, הפך הסרט לאבן דרך בקולנוע הישראלי בכלל ובקולנוע הישראלי פלסטיני בפרט.
עלילה.
הסרט עוקב אחר משפחה ערבית המתגוררת באום אל-פחם, אך למרות זאת הסרט נטול סממנים ישראליים של כאן ועכשיו ומתרחש במציאות פלסטינית סגורה. הבת במשפחה, עוברת תקיפה מינית. על-פי הקודים המסורתיים בחברה הערבית-מוסלמית, חייב האב להרוג את בתו על רקע חילול כבוד המשפחה, אך הוא מסרב. בעקבות סירובו, נאלצת המשפחה לעזוב את העיר ויוצאת להתגורר במקום אחר, כמעט מופשט, למעשה מעין "שום מקום". בהדרגה מתקוממת המשפחה נגד הבידוד שנכפה עליה ונגד אב המשפחה, דמות פטריארכלית רודנית ואלימה.
משחק ודמויות.
תאופיק אבו ואיל עבד עם צוות שחקנים לא מקצועיים (Non-Actors)
מלוח (סוג)
מניהוט מצוי
מניהוט מצוי (שם מדעי: Manihot esculenta; ידוע במקומות שונים גם כקסאווה, יוקה או מאניוק) הוא שיח מעוצה ממשפחת החלבלוביים שמקורו באמריקה הדרומית. בצורתו המבויתת זהו גידול חקלאי רב-שנתי באזורים טרופיים וסובטרופיים, המשמש למאכל בשל השורש הפקעתי עתיר העמילן שלו. עיקר הגידול נעשה כיום באפריקה. מניהוט הוא המקור השלישי בגודלו לפחמימות באזורים טרופיים, אחרי אורז ותירס.
תיאור הצמח.
המניהוט הוא שיח מעוצה שגובהו הממוצע מטר אחד, יכול להגיע עד לגובה 3 מטרים. ענפי הצמח חלקים וזקופים. עליו ירוקים-כהים, ולכל אחד שבעה עלעלים. מראהו החיצוני דומה לזה של צמח הקנאביס. למניהוט מצוי פרחים קטנים הנמצאים בתפרחת. פירותיו מסוג הלקט מכילים זרעים.
שורשי המניהוט הם דמויי קרניים - ארוכים ומחודדים בקצה (ראו שרטוט משמאל). קוטרו של כל שורש בין 5 ל-10 סנטימטרים; אורכו בין 50 ל-80 סנטימטרים. הקליפה ניתנת להפרדה מהתוך. עובי הקליפה כמילימטר אחד, שטח הפנים שלה גס וצבעה חום-אדמדם. התוך מוצק והומוגני. צבעו בין לבן לצהבהב. חוט עצי עובר לאורך צירו של השורש.
אטימולוגיה.
מקור שמו הראשוני של הצמח - manioca - בשפות טופי וגוארני, שפות האינדיאנים שחיו באזורים המצויים כיום בתחומה של ברזיל. על פי אגדה אינדיאנית, בתו של ראש שבט אחד הרתה באופן מסתורי ונשלחה להתגורר בבקתה מבודדת במהלך ההיריון. בסופו של דבר היא ילדה תינוקת יפהפייה ובהירה, שנקראה "מאני" והייתה אהובה על כל תושבי האזור. לרוע המזל, בהגיעה לגיל שלוש, מתה מאני מסיבה בלתי ידועה. אמה קברה אותה ליד הבקתה, ובעודה מתאבלת ראתה כי מתוך הקבר עולה צמח רענן, בעל שורש מעובה דמוי קרן לבנה. הכול באו לראות את הפלא, וקראו לצמח "manioca" (צירוף של mani oca) - "ביתה של מאני". לפי גישה אחרת מקור השם בצירוף המילים מאני-יוקה, כלומר קרן לבנה.
מהשם המקורי "מאניוקה" נגזר שמו של הצמח בפורטוגזית - "מנדיוקה" (mandioca), ובשפות אירופיות נוספות כגון צרפתית (manioc) וגרמנית (maniok). בספרדית נקרא הצמח "יוקה" (yuca), ונראה שגם שם זה נגזר מ"מאניוקה". השם המדעי של הסוג, "Manihot", משמר באופן חלקי את המקור האינדיאני. שם המין, "esculenta", מקורו במילה הלטינית "ēsculentus" שפרושה "אכיל" או "נאכל", משום שהצמח ראוי למאכל. בעבר נקרא גם "Manihot utilissima", כלומר "מניהוט שימושי".
בשפת טאינו (Taíno), שפתם של ילידי האיים הקאריביים, נקרא לחם שנאפה מקמח מניהוט בשם "קסאבי" (caçabi). שם זה הושאל לספרדית (cazabe), וממנו נגזר שם הצמח באנגלית ובשפות נוספות, "קסאווה" (cassava). השם "קסאווה" משמש לעיתים גם בעברית, אולם שמו העברי הרשמי של הצמח נקבע על פי שמו המדעי: מניהוט מצוי. בעבר היו שכינוהו "מניהוט הפקעים", על שום שורשיו המעובים.
תולדות השימוש בצמח.
צמח הבר שממנו תרבתו את המניהוט גדל במערב-מרכז ברזיל. קשה לדעת בוודאות מתי בדיוק הוא תורבת, אולם ישנן ראיות מסוימות לכך שגידלו אותו בהיקפים משמעותיים כבר לפני כ-3,000 שנים, וברי כי לא תורבת לפני יותר מ-10,000 שנים (ראשיתה של החקלאות האנושית).
אבקת הצמח נמצאה באתר ארכאולוגי בן כ-6,600 שנה במישורי מפרץ מקסיקו.
הראיה הישירה הקדומה ביותר לתרבות הצמח נמצאה באתר מאיה בן 1,400 שנים באל סלוודור (הקרוי חויה דה סרן), אף שיש להניח כי השימוש בו החל דרומית משם, באזור ברזיל או פרגוואי.
התייחסות למניהוט נמצאה על גבי כלי חרס מהתקופה הקדם-קולומביאנית. עד לכיבוש הספרדי היה המניהוט מוצר מזון בסיסי של העמים הילידים באזורים הצפוניים של דרום אמריקה, אמריקה המרכזית והאיים הקאריביים, וגידולו נמשך גם בתקופת השלטון הספרדי והפורטוגלי באזור. בתקופה הקולוניאלית הובא המניהוט לאזורים הטרופיים של אסיה ואפריקה, והפך במרוצת השנים למזון בסיסי באזורים נרחבים של אפריקה שמדרום לסהרה.
גידול ועיבוד.
גידול.
המניהוט יכול לגדול גם בתנאי קרקע ואקלים קשים יחסית. ניתן לגדלו על קרקע זיבורית דלת מינרלים שאינה מתאימה לגידולים חקלאיים אחרים (כמו דגנים). יתר על כן, הצמח יכול לגדול אף בתנאי בצורת.