טוג'ו, לצד היותו ראש הממשלה, המשיך לכהן בתור שר הצבא והיה לקצין פעיל בצבא. קונואה המליץ להירוהיטו על מינויו של טוג'ו, וזאת לאחר שמייעצו משכבר הימים של הקיסר במינויי ראשי ממשלה, הנסיך סאיונג'י, נפטר במהלך 1940. טוג'ו ראשית פנה לעצמאי דיפלומטי אחרון כאשר שלח את הדיפלומט קורוסו סוברו לוושינגטון די. סי. לעבוד יחד עם השגריר היפני בארצות הברית בניסיון למצוא הסדר. כאשר הודיע קורוסו לממשלת ארצות הברית כי יפן מתחייבת להוציא את כוחותיה מהודו-סין הצרפתית, מזכיר המדינה הול התעקש גם על נסיגה כוללת של יפן מסין עצמה. "איגרת הול" התקבלה ביפן בזעם רב ובהתכנסות ב-1 בדצמבר של הועידה הקיסרית, טוג'ו תמך בקביעה להכריז מלחמת על ארצות הברית. הירוהיטו אמנם חשש ממלחמה, אך לא התערב בתהליך קבלת ההחלטות של שרי ממשלתו והמשיך להסתמך עליהם בשונה מאביו, יושיהיטו, קיסר יפן וסבו מוצוהיטו, קיסר יפן. הממשל האמריקאי היה מודע לסיכון שהוא לוקח במלחמה מול יפן לפי "איגרת הול", אך לא העריך נכונה את עוצמת הצבא היפני וציפה שהכוחות האמריקאים בהוואי והפיליפינים יוכלו להכניע את יפן במהרה.טוג'ו, כמנהיגים יפנים אחרים בני זמנו, העריך כי על יפן להשתלט על אזורי ייצור חומרי הגלם העשירים של דרום-מזרח אסיה כדי להבטיח את ריבונותה, וראה את מלחמת העולם השנייה כהזדמנות היסטורית להשתלט על אזורים אלו בעוד דעתן של המעצמות המערביות מוסחת למאבק האירופאי. תוכנית ההנהגה היפנית הייתה לשתק את האמריקאים בתור מהלך ראשוני (המתקפה על פרל הארבור), ובהמשך להתקדם לעבר כיבוש דרום-מזרח אסיה בסדרת כיבושי בזק ולבצר את האזורים החדשים שנכבשו במהירות האפשרית כדי שאילולא בעלות הברית ישיבו במתקפת נגד, זאת תיכשל. ב-7 בדצמבר (היה זה כבר 8 בדצמבר לפי שעון טוקיו), הוצאה לפועל המתקפה על פרל הארבור לפי תכנונו של האדמירל איסורוקו יממוטו ויפן החלה במהרה בכיבוש מלזיה, סינגפור, הונג קונג הבריטית, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, גינאה החדשה, הפיליפינים, מיאנמר ועוד נחלות במזרח אסיה והאוקיינוס השקט שהיו נתונות לשליטת המעצמות הקולוניאליות המערביות. לאחר המתקפה על פרל הארבור, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הכריז מלחמה על יפן ועירב את ארצו במלחמת העולם השנייה. על אף הניצחון המהיר בפרל הארבור, היפנים התוקפים לא פגעו במיקומים אסטרטגיים צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, כך שבתוך מספר חודשים הצי שב לפעילותו והתעלה מעל האובדן, בעיקר עקב שינוי טקטיקה מריכוז המערכה הימית באוניות מלחמה לנושאות מטוסים.
לאורכה של המלחמה טוג'ו לא אחז בסמכויות דיקטטוריות לשעצמו, אלא הצבא בכלל. טוג'ו נותר במשרתו המדינית רק כל עוד נתמך בידי הקיסר ובידי הצבא. הצי והבירוקרטיה האזרחית נותרו עצמאיים מהשפעתו ולא הועברו לידיו סמכויות מעבר לאלו של ראש הממשלה ושר הצבא. שמו של טוג'ו גם לא נקשר במשנה אידאולוגית או כל תורה פוליטית שהיא. תחת ממשל טוג'ו התקיים דיכוי נרחב של המתנגדים למלחמה, סוציאליסטים, קומוניסטים ופציפיסטים נשלחו למאסר בעוד הדוקטרינה הצבאית חדרה לתוך המערכת החינוכית. ביפן עצמה, היו מעצרים ופיטורים של מתנגדי המשטר, אך לא היו הוצאות להורג, זאת בשונה מהמתרחש בחזית הקרב. הצבא היפני הרג שבויים, תקף קהילות אזרחיות וניצל אותן, השתמש בנשק כימי (אשר שימושו החל עוד ב-1937 כאשר ראש המטה הכללי של הצבא, הנסיך קאנין קוטוהיטו, אישר את השימוש בנשק כימי). עם הזמן עלה השימוש באזרחים יפנים עבור תעשיית המלחמה וזה כלל גיוס נשים ותלמידי תיכון לעבודות בבתי חרושת.
לאורכה של המלחמה, על אף שהיו כביכול בברית, גרמניה ויפן כמעט ולא שיתפו פעולה כלל, מנהיגיהם חשדו זה בזה ולמעשה חלק נרחב מהפעילות של ההנהגה היפנית הונעה מחשש מעליית השפעתה העולמית של גרמניה דרך המלחמה. כאשר מצבה של יפן בחזית החריף, החל שימוש נרחב יותר באזרחים לפעול נגד חיילי בעלות הברית. כמו כן החל שימוש בקמיקזה, שנועדו להרתיע את בעלות הברית ולהביא לפגיעה נרחבת ככל הניתן באוניות המלחמה ונושאות המטוסים שלהן. במהלך הקרב על סאיפאן נחלה יפן תבוסה נחרצת לבעלות הברית ונעזרה באזרחים מקומיים לשם המאבקים בחיילי בעלות הברית. דרך איי מריאנה היו איי הבית היפנים במטווח של המפציצים האמריקאים שהחלו להוציא לפועל הפצצות אסטרטגיות נגד יפן על בסיס יומי. קרב סאיפאן היה אחד מסדרת כישלונות צבאיים במערכה באוקיינוס השקט, ובסופו של הקרב מאס הירוהיטו מהתנהלותו והנהגתו של טוג'ו והדיח אותו מראשות הממשלה. במקומו מינה הקיסר את קוניאקי קויסו.
טוג'ו התמנה לשר החוץ, ולנוכח החמרת מצבה של יפן בכל החזיתות, עד להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ציפה לתיווך סובייטי בין ארצות הברית ליפן. ציפייה זאת התבררה כשגויה, וב-9 באוגוסט, שלושה ימים אחרי הטלת פצצת האטום על נגסאקי, הצבא האדום החל במבצע סערת אוגוסט, הכרזת מלחמה על יפן ופלישה לתוך שטחי מנצ'וקוו. כישלון התיווך הסובייטי היה גורם מכריע בהחלטה של הירוהיטו להודיע על כניעת יפן.
לאחר כניעת יפן.
אחרי כניעת האימפריה היפנית ב-1945, חיילים אמריקאים הקיפו את ביתו של טוג'ו ועמדו לעצור אותו. טוג'ו ירה לעצמו בחזה בניסיון להתאבד אך הוא פספס את ליבו. ברגע ששמעו את הירייה, האמריקאים מיהרו לפרוץ לתוך ביתו איפה שמיהרו לתת לו עירוי מתרומת דם של חייל אמריקאי. לאחר מספר חודשים טוג'ו התאושש ומצבו הבריאותי התייצב.
טוג'ו נשפט אז על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה. הוא נמצא אשם בפשעים הבאים:
הוא נידון לעונש מוות ב-2 בנובמבר 1948, והוצא להורג בתלייה ב-23 בדצמבר.
בגלל הפשעים שבוצעו תחת סמכותו, טוג'ו נחשב כאחראי על רציחתם של כמעט ארבעה מיליון סינים. טוג'ו אישר ניסויים ביולוגיים בעידוד הממשלה על שבויי מלחמה ועל אזרחים סינים.
קברו המונצח ממוקם במקדש בהזו, איצ'י, יפן. שמו המשיך להתקיים הודות למספר צאצאיו, ביניהם נכדתו יוקו טוג'ו , פעילה ימנית, ובנו השני טראו טוג'ו, אשר עיצב מטוסי קרב ונוסעים בזמן המלחמה ולאחריה, ובסופו של דבר עבד כמנהל בחברת מיצובישי.
קלארנס תומאס
אירוויזיון 2005
אירוויזיון 2005 נערך ב-21 במאי 2005. חצי הגמר נערך ב-19 במאי. 10 מתוך 25 המדינות שהשתתפו בחצי הגמר, והשיגו את הניקוד הגבוה ביותר, עלו והצטרפו ל-14 מדינות שכבר העפילו אוטומטית לגמר. שני האירועים הועברו בשידור חי לכל אירופה מאולם "Palace of Sport" שבקייב, ובזמן האירוויזיון היו באולם כ-6000 צופים. באוקראינה קיוו מאוד שהאירוע יעזור להם באופנים שונים, כמו עידוד התיירות והצטרפות עתידית לאיחוד האירופי.
אל התחרות הצטרפו בולגריה ומולדובה והונגריה שלחה נציגות לראשונה מאז 1998. גם לבנון הודיעה כי תשתתף ואפילו בחרה שיר וזמרת, אך פרשה במהלך מרץ לאחר שאיגוד השידור האירופי הבהיר לתחנת הטלוויזיה הלבנונית שחוקי התחרות מחייבים אותה לשדר את השיר הישראלי ולאפשר לצופיה להצביע לו, דבר המנוגד לחוק הלבנוני האוסר בין היתר שידור תוכן ישראלי.
את התחרות הנחתה מנחת הטלוויזיה, מריה אפרוסינינה, יחד עם הדי ג'יי, פאבלו שילקו. כדי ששמותיהם יהיו קליטים יותר כונתה מריה "מאשה", ואילו פאבלו כונה "פאשה" (כינוי זה הוא גם כינוי בתור די ג'יי, "די ג'יי פאשה"). יחד איתם במהלך המשדר, שידרו מחדר ההמתנה של המבצעים מנצחת השנה שעברה, רוסלנה יחד עם צמד האחים המתאגרפים ויטאלי וולדימיר קליצ'קו.
בתום הקראת הנקודות על ידי כל המדינות המשתתפות, הוכרזה יוון כמנצחת עם 230 נקודות בשיר "My Number One" (מספר אחד שלי), שבוצע על ידי הלנה פפאריזו. פפאריזו ייצגה את יוון גם באירוויזיון 2001, כחלק מההרכב Antique, ובו היא הגיעה למקום השלישי. למקום השני, הגיעה לבסוף מלטה עם 192 נקודות בשיר "Angel" (מלאך), שבוצע על ידי קיארה סירקוזה. למרבה האירוניה, גם סירקוזה כמו פפאריזו ייצגה את מלטה קודם לכן באירוויזיון 1998, שבו היא גם הגיעה למקום השלישי. את החמישייה הראשונה סגרו רומניה, ישראל ולטביה. "4 הגדולות" (גרמניה, בריטניה, צרפת וספרד), סיימו כולן בארבעת המקומות האחרונים.
המדינות המשתתפות.
העפילו אוטומטית לגמר.
אלבניה, בוסניה והרצגובינה, קפריסין, צרפת, גרמניה, יוון, מלטה, רוסיה, סרביה ומונטנגרו, ספרד, שוודיה, טורקיה, אוקראינה בריטניה.
משתתפות בחצי הגמר.
אנדורה, אוסטריה, בלארוס, בלגיה, בולגריה, קרואטיה, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, איסלנד, אירלנד, ישראל, לטביה, ליטא, מקדוניה, מולדובה, מונקו, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובניה, שווייץ
הגמר.
הגמר התקיים ב-21 במאי 2005
ישראל באירוויזיון 2005.
לבחירת השיר שייצג את ישראל באירוויזיון באותה שנה, הודיעה רשות השידור על החזרת הקדם אירוויזיון. הנחיית קדם-אירוויזיון 2005 הופקדה בידי מורן אטיאס ודידי הררי. במהלך המופע שולבו קטעים בביצוע רוסלנה, זוכת אירוויזיון 2004, אשר הגיעה לארץ לשם כך.
14 שרים הוצגו בפני הקהל בבית. השיר נבחר באמצעות 5 צוותי שיפוט אזוריים (בקריית שמונה, תל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע) ו-5 נקודות שיפוט מטעם הטלמסר, שהתחלקו על פי קידומות מספרי הטלפון. בקדם זכתה שירי מימון עם 116 נקודות (מתוך 120). השיר שנבחר היה "השקט שנשאר" שנכתב בידי פיני ארונבייב והולחן בידי פני יחד עם אייל שחר.