ספרם הראשון היה "סיפורם הבלתי נשכח של חכמי חלם" (אותו אייר רובינגר), על תושבי העיר הדמיונית "חלם" ועל המעשיות שלהם. הספר הראשון הצליח מאוד ונמכר בכמויות גדולות במיוחד. את שיתוף הפעולה הנוסף, הם עשו בספר "ספר המעשיות הגדול" (גם אותו אייר רובינגר) ועליו עבד אבס במשך 3 שנים. גם שיתוף הפעולה הזה, הצליח מאוד והספר דורג באחד מעשרת הספרים הכי נמכרים ומצליחים בישראל. אבס ורובינגר המשיכו לעשות עוד ספרים ביחד ביניהם: "בדיחון הפילים", "בדיחון החיות", "בדיחון המפלצות", "סיפורי אלף לילה ולילה", "ספר החידות ושעשועים", "חידות לילדים שאוהבים אתגרים" ועוד.
בשנת 2021 - זכה הסופר שלמה אבס בפרס "מפעל חיים" על תרומתו לספרות הילדים בעברית, מטעם "המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך".
משפחתו.
אבס הוא אביהם של הפסנתרן אלישע אבס, והסופר מיכאל אבס. רעייתו של שלמה אבס, אריאן, היא נכדתה של אריאדנה סקריאבינה — מראשי המחתרת היהודית הצרפתית במלחמת העולם השנייה, שנרצחה על ידי הגסטפו ביולי 1944. אבס גר בחיפה, הוא אב לארבעה ילדים וסב לעשרה נכדים.
סוגי הספרים שכתב.
אבס קידם את נושא החידות בספרי ילדים. עד כה ראו אור 13 ספרי חידות לילדים שבהם יש יותר מ-1,100 חידות מסוגים שונים. כמו כן הוא הוציא לאור 13 ספרי בדיחות שבהם יש יותר מאלפיים בדיחות.
חלק מספריו של אבס נחלקים לסדרות:
תרשים גאנט
אנה נטרבקו
אנה יורייבנה נטרבקו (ברוסית: Анна Юрьевна Нетребко, בגרמנית: Anna Netrebko; נולדה ב-18 בספטמבר 1971 בקרסנודר, רוסיה) היא זמרת אופרה רוסייה-אוסטרית.
קורות חייה.
נטרבקו נולדה בעיר קרסנודר באזור קובאן שבדרום רוסיה, לאביה, יורי, גאולוג בעל שורשים אוקראיניים, ולריסה - מהנדסת. בנעוריה הצטיינה נטרבקו בהתעמלות. היא למדה פיתוח קול בקונסרבטוריון על שם רימסקי-קורסקוב בעיר סנקט פטרבורג אצל תמרה נוביצ'נקו. כסטודנטית עבדה, בין השאר, בניקיון תיאטרון מריאינסקי ומאוחר יותר השתלמה אצל זמרת האופרה רנאטה סקוטו.
בשנת 1994, לאחר שזכתה בתחרות גלינקה במוסקבה, התקבלה נטרבקו לתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. המנצח ואלרי גרגייב לקח אותה תחת חסותו. את הופעת הבכורה שלה, עשתה נטרבקו בתפקיד סוזנה באופרה נישואי פיגרו מאת מוצרט.
נטרבקו התחילה להתפרסם כבר בשנת 1995 בעת ביקור להקת התיאטרון מריאינסקי בהנהגתו של ואלרי גרגייב בסן פרנסיסקו, בו שרה את תפקיד לודמילה באופרה רוסלאן ולודמילה של מיכאיל גלינקה. הבקורות הנלהבות להן זכתה, היו הפתיח לקריירה בינלאומית שכללה הופעות בכל בתי האופרה החשובים בעולם: המטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה של וינה (בין השאר, בתפקיד דונה אנה בדון ג'ובאני) ולה סקאלה במילאנו (בשיקוי האהבה של דוניצטי).
החל משנת 1998 היא משתתפת באופן קבוע בפסטיבל זלצבורג, בשנת 2002 שרה בתפקיד דונה אנה בדון ג'ובאני תחת שרביטו של ניקולאוס הרנונקור. באותה שנה הופיעה לראשונה במטרופוליטן בתפקיד נטשה במלחמה ושלום של פרוקופייב. בשנת 2003 עמדה על במת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן בתפקיד ג'ילדה בריגולטו ושרה את התפקיד הראשי בלוצ'יה די למרמור באופרה של לוס אנג'לס ושוב את דונה אנה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. בשנת 2005, יחד עם רולנדו וילזון, הופיעה ברומיאו ויוליה ובתפקיד אדינה משיקוי האהבה.
באותה שנה הופיעה בפסטיבל זלצבורג בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי תחת ניצוחו של קרלו ריצי, כשלצידה שרו רולנדו וילזון ותומאס המפסון.
בשנת 2004 הקליטה DVD תחת הכותרת "האשה, הקול" (The Woman ,The Voice) בסגנון הקליפים של MTV. מאז החליטה לא להקליט עוד בסגנון שאינו קלאסי.
בשנת 2005 יצאה לסיבוב הופעות ראשון ביפן שם ביצעה ערבי לידר. במרץ 2006 הופיעה במטרופוליטן בדון פסקואלה של גאטנו דוניצטי] יחד עם חואן דיאגו פלורס ועם בן זוגה, סימונה אלברגיני, בבימויו של אוטו שנק ובניצוחו של מאוריציו בניני.
יומיים לפני סיום אליפות העולם בכדורגל ב-2006 בברלין הופיעה יחד עם פלאסידו דומינגו ורולנדו וילזון בקונצרט לפי דגם מופעי "שלושת הטנורים". באותה השנה הופיעה בפסטיבל זלצבורג כאמור כסוזנה ובחנוכת הבית המשוחזר של מוצרט ב-26 ביולי 2006.
בנובמבר 2006 הופיעה כאמינה בהסהרורית של בליני באופרה של וינה, ובמרץ 2007 על אותה במה את מנון של מאסנה בבימויו של אנדריי שרבאן, מופע ששודר בטלוויזיה האוסטרית. באפריל 2007 הופיעה באותו תפקיד עם רולנדו וילזון באופרה הממלכתית בברלין, בהפקה משותפת עם האופרה של לוס אנג'לס.
במאי 2007 הופיעה הופעת בכורה ברסיטל בקרנגי הול יחד עם הבריטון דמיטרי חבורוסטובסקי.
עקב בעיות במיתרי הקול ביטלה בקיץ 2007 נטרבקו את החוזה עם פסטיבל זלצבורג ועוררה פולמוסים בתקשורת סביב נושא "שחיקת כוכבי האופרה". ב-8 בספטמבר 2007 הופיעה באירוע הלילה האחרון של הפרומס ברויאל אלברט הול בלונדון.
ה "אלבום הרוסי" שלה הגיע בשנת 2006 במקום העשירי בטופ אלבומי מוזיקת הפופ בגרמניה. ב-2007 הקליטה אלבום דואטים עם רולנדו וילזון.
ביולי 2006 קיבלה אזרחות אוסטרית. היא מחלקת את זמנה בעיקר בין סנקט פטרבורג, שם היא ממשיכה להיות חברת להקת התיאטרון מריאינסקי, וינה וניו יורק.
באביב 2006 החליטה לפעול למען ילדים נזקקים ולקחה תחת חסותה את הכפר טומילינו ברוסיה.
בשנת 2004 קיבלה את פרס הפדרציה הרוסית.
רות דיין
רות דיין (לבית שוורץ; 6 במרץ 1917 – 5 בפברואר 2021) הייתה פעילה חברתית ישראלית ואשתו הראשונה של משה דיין. ייסדה את חברת האופנה והטקסטיל "משכית" והייתה שותפה בייסוד ארגון הצדקה "וראייטי ישראל".
ביוגרפיה.
דיין נולדה בחיפה בשם רות שוורץ, הבכורה מבין שתי בנות לצבי שוורץ, עורך דין יליד נובוסליצה, ולרחל לבית קלימקר, אשת חינוך ילידת קישינב ובתו של דב קלימקר, שניהם מאנשי העלייה השנייה. אחותה הצעירה היא ראומה, שלימים נישאה לעזר ויצמן.
בהיותה בת שנתיים נסעה עם הוריה לאנגליה לצורך לימודיו של אביה. בגיל 10 שבה לארץ ישראל עם משפחתה ועברה להתגורר בשכונת מוסררה, ולאחר מכן בשכונת רחביה בירושלים, שם למדה בגימנסיה העברית רחביה והייתה פעילה ב"המחנות העולים". בגיל שבע עשרה עברה לנהלל ולמדה בבית הספר החקלאי לבנות. בנהלל הכירה את משה דיין, וב-1935 השניים נישאו. מנישואיהם נולדו יעל, אודי ואסי. ב-1945 עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
במהלך מלחמת העצמאות, מונה משה דיין למפקד ירושלים, והמשפחה עברה בעקבותיו למגורי השרד בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים.
ב-1949 עבדה דיין כמדריכה חקלאית במושבי העולים החדשים בפרוזדור ירושלים. היא וחוקרת הפולקלור זהרה וילבוש הבחינו במיומנות הנשים בתחומי מלאכת היד וביצירותיהן. דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית של המדינה שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות. פרויקט איתור הנשים (והגברים, רובם צורפים ממוצא תימני), הדרכתן ושיווק ראשוני של יצירותיהן נקרא פרויקט "אשת חיל".
שנה לאחר מכן הקימה את חוג הידידים של המרכז הרפואי שיבא - תל השומר, וכיהנה במשך שנים כנשיאת כבוד של החוג.
ב-1952 עזבה את פרויקט "אשת חיל" והתלוותה למשה דיין שנשלח לקורס מפקדים בכירים בבריטניה. שם החלה ללמוד אריגה וטווייה מתוך מטרה להמשיך בעבודה זו עם שובה לארץ.
שנה לאחר שובה לישראל, ב-1954, בעידוד ובתמיכה של שרת העבודה, גולדה מאיר, ושל מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, הפך הפרויקט לחברת הלבשה ורקמה ממשלתית בשם "משכית", כשדיין משמשת כמנכ"לית שלה. החברה סיפקה מקומות תעסוקה למאות עובדים, בעיקר עולים חדשים, מקריית שמונה שבצפון ועד לדימונה שבדרום. בבגדי החברה ובאריגיה שולבו דוגמאות של עדות ואוכלוסיות שונות, בהם לובים, פרסים, תימנים, וגם דרוזים, בדואים ופלסטינים.
ב-1964 נקלעה "משכית" לקשיים עקב ניהול כושל וכמעט עמדה להימכר לידיים פרטיות, אלא שוועדת שרים לענייני כלכלה החליטה לשמר אותה כחברה ממשלתית.
דיין נמנתה על מקימי וראייטי ישראל ב-1967.
הייתה חברת המועצה הציבורית של , חברת הוועד המנהל של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי וחברת המועצה הציבורית של קרן אברהם.
ב-1970 הצטרפה לאגודת "ברית בני שם", אגודה להבנה בין יהודים וערבים, ושימשה כנשיאה במשך כ-40 שנה.
במשך עשרות שנים יסדה והייתה פעילה בארגונים רבים למען עולים חדשים, חולים והדו-קיום בין ערבים ליהודים. על מאמציה לקירוב לבבות בין יהודים לערבים קיבלה ב-1994 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת תשס"ב קיבלה את פרס יגאל אלון מטעם "עמותת דור הפלמ"ח". ב-2010, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בסוף 1971, כעבור 37 שנות נישואים, התגרשה רות ממשה דיין.
ב-1973 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "ואולי: סיפורה של רות דיין".
ב-2001 הוציאה לאור את אסופת המכתבים שכתב לה משה דיין עת היה כלוא בכלא עכו, בשנים 1941-1939, בספר מופיעים גם קטעים מיומנה. על חייה של דיין ביימה דינה צבי ריקליס את הסרט התעודי "ביג מאמא", ששודר בערוץ 2 ב-2004.