לאחר קום המדינה.
גשר הירקון נבנה מחדש בשנות ה-50, ומאז ירדה חשיבות גשר רדינג, הגם שהמשיך לשמש חלק מהתנועה. חברת החשמל הסירה את השמירה מהגשר ואפשרה לכל המעוניין בכך לעבור על הגשר. עם זאת, החברה הציבה ליד הגשר שלטים גדולים המתרים שהגשר הוא שטח פרטי והעובר על הגשר עושה זאת על אחריותו. בשנת 1960 עבר הגשר טיפול תחזוקה אחרון ומאז הוזנח ושימש בעיקר דייגים ומתבודדים וכן בשעות העומס על גשר הירקון שימש לעקיפת הפקק. התנועה על הגשר הוגבלה לעומס של 20 טון ולמהירות של עד 20 קמ"ש. בסוף פברואר 1964 החליקה מכונית צבאית מהגשר, שברה את המעקה ונפלה למי הירקון. במאי 1964 החל משא ומתן בין חברת החשמל והעירייה על העברת הגשר לרשות העירייה, ושיפוצו במימון חברת החשמל. אולם עוד בטרם שיפוץ הגשר החליק ממנו רכב אל גדת הירקון במרץ 1965 והגשר נסגר. מכיוון שהגשר יועד להיות בציר ראשי של מצעד צה"ל, ומחשש שהגשר ינזק שוב לפני המצעד, נדחתה פתיחת הגשר עד לאחר יום העצמאות, למרות עומסי התנועה הכבדים על גשר הירקון. הגשר נפתח שוב לזמן קצר עד הסדרת דרך חלופית בקצה רחוב אבן גבירול, שתאפשר את סגירת הגשר לשיפוצים לתקופה ממושכת.
ביולי 1965, לאחר הקמת גשר אוסישקין, גשר ביילי על המשכו של רחוב אבן גבירול, אליו הוסטה התנועה, נסגר הגשר לשיפוצים למשך מספר חודשים. עבודות השיפוץ בעלות של 100,000 לירות מכספי חברת החשמל הושלמו בינואר 1966. העבודות כללו הגדלת רוחב הגשר ב-80 סנטימטר. עם אישור הממשלה להקמת תחנת הכוח רדינג ד' נקבע שהגשר לא ייסגר על ידי החברה עד להשלמת הקמת גשר בר יהודה.
בדצמבר 1970 נסגר הגשר לתנועת כלי רכב, לאחר שגשר בר יהודה נפתח לתנועה, ובשנת 1995 נסגר גם להולכי רגל בשל תאונות ובעיות בטיחות קשות. הגשר נבנה מחדש על ידי חברת אתרים כגשר להולכי רגל בלבד בשנת 2001. ב-2010, במסגרת פרויקט לחיבור טיילת רציפה בתל אביב, נחנך בסמוך גשר נוסף, המגשר מעל מעגן רדינג. שני הגשרים יחד מאפשרים מעבר הולכי רגל ורוכבי אופניים בין מתחם נמל תל אביב לטיילת תל ברוך.
בסביבת הגשר.
בגדה הצפונית של הירקון בסמוך לקצה הצפוני של הגשר, על חורבות תל כודאדי, שנחפר בזמן הקמת הגשר, הוקם ב-1935 גם מגדלור קטן – מגדלור תל אביב, שבשנות פעילותו של הנמל שימש להזהיר מפני התקרבות בשל זרמים חזקים הנוצרים ממתקני הקירור של תחנת הכוח (המגדלור אינו פעיל כיום).
בית ספר לשוטרים
יהושוע מאירי
יהושוע (שוקי) (ה)מאירי (נולד בה' באייר תשי"ט, 13 במאי 1959) הוא עיתונאי ישראלי.
חבר מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
ביוגרפיה.
סבו יהושע ליכטר (שעל שמו הוא נקרא), ששמו הספרותי היה "איש ברוריה", היה המייסד והעורך של הביטאון הרוויזיוניסטי "חזית העם".
שמו של הסב הונצח ברחוב בתל אביב וברמת גן. כמו כן הוצב שלט הנצחה ברחבת הבורסה ליהלומים שם עמד ביתו המחתרתי של ליכטר ומשם יצאו אנשי הלח"י והאצ"ל לפעולותיהם.
לאחר שירותו בצה"ל (היה ממייסדי שלדג שהוקמה ב-1978) שימש מאירי כתב העיתון "הארץ" בכנסת בין השנים 1981–1989, במשך 8 שנים. במהלך 1989 יצא לחופשה ושימש כיועץ לשר אמנון רובינשטיין במהלך הקמת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. בסוף שנת 1989 יצא בשליחות לקהיר ובמשך 4 שנים דיווחי משם לקול ישראל, לעיתון הארץ ולעיתון חדשות. כמו כן פעל שם בשליחות נוספת במסגרת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר. שליחותו הסתיימה ב-1994. עם שובו מקהיר ב 1994 עבר לגור ברמת אביב הירוקה והחל אצלו תהליך החזרה בתשובה.
בשנת 1999 הורשע באיומים ונדון לחודשיים מאסר על תנאי וקנס של 250 שקל, זאת לאחר שבינואר 1995, איים מאירי באקדח על בעל חנות הרהיטים בעקבות סכסוך ביניהם על רכישת רהיטים.
מאז שובו ממצרים ועד שנת 2007 שידר תוכנית רדיו אישית בערוץ 7, "מתחילים מבראשית" שזכתה באחוזי האזנה גבוהים. כמו כן הוא משתתף קבוע בפנאל בתוכניתו של השדרן ז'וז'ו אבוטבול "שיחות אל תוך הלילה" (שיחות עם מאזינים) המשודרת ברשת ב' של קול ישראל ובתוכניות משודרות נוספות.
בשנת 2006, בבחירות לכנסת השבע עשרה, היה מועמד לכנסת מטעם "מפלגת חרות" בראשות מיכאל קליינר. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
מאז 2001 הוא גר ברמת אביב בסמוך לאוניברסיטה,
קישורים חיצוניים.
ראיונות נוספים עם העיתונאי יהושוע מאירי:
http://www.kaduri.net/?CategoryID=213
לוסיאן בבצ'וק
עמית הוראה
נציבות יהודה
מלחמת סין יפן הראשונה
שומרי הארזים
מפלגת שומרי הארזים (ערבית: حراس الأَرز, תעתיק: חֻראס אַלארז) היא מפלגה לבנונית ימנית לאומית, שבעבר פעלה גם כמיליציה. דו"ח של מחלקת המחקר של הקונגרס האמריקני מה-1985 כינה את הארגון כ"ארגון טרור מארוני קיצוני", אם כי המפלגה מעולם לא הוגדרה כארגון טרור באף מדינה. המפלגה נוסדה על ידי אטיין סאקר, שזכה לכינוי "אבו ארז" (בערבית: אבי הארזים), במקביל לייסודה של מפלגת ההתחדשות הלבנונית בתחילת שנות השבעים. שומרי הארזים פעלו במלחמת האזרחים בלבנון תחת הסיסמה "לבנון, לפקודתך". באופן רשמי, המפלגה מגדירה עצמה כחילונית, אך לחבריה זיקה נוצרית-מארונית חזקה.
שומרי הארזים נוצרו כמיליציה בשנים שהובילו למלחמת האזרחים השנייה, והחלו במבצעים צבאיים במהלך אפריל 1975. בספטמבר 1975 יצא הקול הקורא מס' 1 של התנועה, שהוקיע את התומכים בחלוקתה של לבנון. הקול הקורא השני כלל מתקפה נחרצת על הפלסטינים, והשלישי ביסס את עמדתה של המפלגה בנוגע לזהות הלבנונית לפיה על לבנון לנתק את עצמה מהזרם הערביסטי. המפלגה הפיצה את מסריה באמצעות כתובות גרפיטי במזרח ביירות, ביניהן: "לא לסוריה, לא להתנגדות האסלאמית, לא לערביות; לבנון תהיה בית הקברות של הטרוריסטים הפלסטינים". שומרי הארזים הצטרפו למיליציות נוצריות נוספות בלבנון כדי ליצור ב-1976 את החזית הלבנונית.
היסטוריה.
ההשתתפות במלחמת האזרחים הלבנונית.
שומרי הארזים הצליחו לגייס כ-500-1,000 לוחמים במהלך מלחמת האזרחים. הם טענו כי הם מגנים על לבנון "במילה ובחרב", ובכך הצביעו על זיקתם הנוצרית-מארונית. עם זאת, כמה מתומכיה התעקשו לשמור על צביון ללא זיקה עדתית או דתית. בשיאה הגיעה התנועה ל-6,000 תומכים, אך על אף מספרם השולי בזירה הפוליטית הלבנונית, היו שומרי הארזים מעורבים בכמה מההתנגשויות הקשות ביותר של המלחמה.
פעילות צבאית.
במרץ 1976 התעמתו שומרי הארזים עם כוחות של הפלסטינים ומפלגות השמאל במערב ביירות. יחידה של שומרי הארזים נפרשה גם באזור זערור, על הכביש המוביל לזחלה, כדי לתמוך בכוחות הפלנגות. באפריל לוחמים של שומרי הארזים הצליחו להתבסס מדרום לביירות, תוך לחימה בקואליציה של כוחות פלסטינים, של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית (PSP), ושל המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית (SSNP).
בקיץ 1976 היו שומרי הארזים בין המיליציות הראשונות שתקפו את תל א-זעתר, המחנה הפלסטיני האחרון במזרח ביירות, שנפל לאחר 52 ימי מצור. מעשיהם של אנשי התנועה ובעלי בריתם לאחר נפילת המחנה תוארו לא פעם כטבח של האוכלוסייה האזרחית. במהלך הקרב הוביל סאקר יחידה של שומרי הארזים לשכא, בה נטבחו אזרחים נוצרים בידי כוחות שמאל פלסטינים, ונלחם בתוקפים. שומרי הארזים, לצד כוחות נוצריים נוספים, פלשו לאחר מכן לאזור כוּרה בצפון לבנון והגיעו לטריפולי, כדי לתמוך בתושבים הנוצרים שכותרו על ידי כוחות עוינים. ב-1978, כחלק מהחזית הלבנונית, לחמו אנשי התנועה בביירות בצבא סוריה, עמו התעמתו פעם נוספת בזחלה ב-1981
ב-1985 הגנו שומרי הארזים בחירוף נפש על כפר פאלוס וג'זין. לקראת סוף שנות השמונים, ולמעשה עד לשנת 2000, התמקדה הלחימה ברצועת הביטחון שכבש צה"ל בדרום לבנון. שומרי הארזים ומיליציות נוספות התארגנו מחדש במסגרת צבא דרום לבנון, ושימרו ברובם את האידאולוגיה שלהם, תוך אימוץ טקטיקות צבאיות חדשות.
רעיונות פוליטיים.
האידאולוגיה הפוליטית של שומרי הארזים שואבת את עיקריה מהלאומיות הלבנונית הפיניקיסטית, המבוססת על קיומה של לבנון כאומה עתיקה בעלת זהות לאומית ייחודית, ורואה בלבנונים המודרניים את צאצאיהם של הפיניקים הקדומים, ולא של הערבים. אותם לבנונים קדומים, ולא היוונים, הם שהניחו את היסודות לציוויליזציה המערבית של ימינו. ההשלכות הפוליטיות של אמונות אלה נמצאות בשאיפה ל"דה-ערביזציה" של לבנון, ולהבחנה ברורה בין "ערבים" ל"לבנונים", והתנגדות חריפה לרעיונות הפן-ערביות.
היחס לפלסטינים.
לאור מעורבותם של גורמים פלסטינים במלחמת האזרחים ישראל העניקה תמיכה למיליציות נוצריות ובהן שומרי הארזים שקיבלו ממנה תמיכה ונשק, בדומה למיליציות נוצריות אחרות בלבנון כמו הפלנגות והנמרים. במאמר שהתפרסם בג'רוזלם פוסט ב-23 ביולי 1982 סיכם סאקר את עמדתו כלפי הפלסטינים: "הפלסטינים הם אלה שעלינו להתמודד עימם. לפני עשר שנים היו 84 אלף. היום יש בין 600 ל-700 אלף. בעוד שש שנים יהיו שני מיליון. אסור לנו לתת לזה להגיע לידי כך". הפתרון שהציע: "פשוט מאוד. אנחנו נגרש אותם לעבר גבול סוריה ... מי שיסתכל לאחור, יעצור או יחזור, יירה במקום. יש לנו זכות מוסרית, הנתמכת בתוכניות יחסי ציבור מאורגנות היטב ובהכנות פוליטיות". במהלך מלחמת האזרחים הייתה סיסמתם של שומרי הארזים: "חובתו של כל לבנוני היא להרוג (לפחות) פלסטיני (אחד)".
סופה של המיליציה.
ב-1989 נלחמו שומרי הארזים בצבא סוריה פעם נוספת, הפעם לצידו של צבא לבנון, למען ממשלתו של הגנרל מישל עאון. ב-1990, בתגובה לכיבושה של כווית בידי סדאם חוסיין, הצהירו שומרי הארזים כי "הערביזם הוא השקר הבלתי מעורער של המאה ה-20", קראו לאזרחי לבנון להתאחד סביב מנהיגותו של עאון, ולפרוש מהחברות בליגה הערבית.