ימיו הראשונים של מבצע שלום הגליל, בהם מעורבים חמשת החברים כאנשי מילואים צעירים, כל אחד בגזרתו הוא, הם קו שבר בחייהם, אשר משפיע עליהם בהמשך דרכם. אחד מהם נהרג ושניים מהאחרים, כולל אריק, מפתחים סוגים שונים של תגובת קרב. אריק מתחיל ומפסיק ללמוד במספר אוניברסיטאות, מחליף עיסוקים כשהוא נגרר אחרי יזמויותיו האופורטוניסטיות של יורם ומחליף חברות ומאהבות חדשות לבקרים. כל זאת, בשעה שהוא ממשיך לשמור על קשר קרוב עם דיירי השיכון ובמיוחד עם משפחתו של חברו, בני, שכוללת את אחותו הצעירה של בני, מיכל.
בעת שאריק וחבריו כבר בני 38, והקשרים ביניהם למעשה נותקו בשעה שכל אחד פנה בחייו לכיוון שונה, הם מתאחדים פעם נוספת וטסים לשיקגו, ארצות הברית, במטרה לחלץ את מיכל מתוך כת אליה הצטרפה. הספר מסתיים כשאריק שב בטיסה משיקגו, בשעה שהוא מתקרב לחופי ישראל ב-4 בנובמבר 1995, הוא תוהה לעצמו, האם כבר הסתיימה ההפגנה לתמיכה בהסכמי אוסלו המתקיימת בכיכר מלכי ישראל ובה נואם רבין.
ביקורת.
בניגוד לספריו הקודמים של אמיר גוטפרוינד, שזכו לאהדת המבקרים וזכו בפרסים ספרותיים, התאכזבו חלק מהמבקרים מ"בשבילה גיבורים עפים". עמיחי שלו, מבקר הספרות של ynet, מחלק את הספר לשניים, כשהקו המפריד הוא מלחמת לבנון. על החלק הראשון הוא אומר: "בחלק הראשון של הרומן אנחנו נעים בתוך סיפור התבגרות שגרתי, מכמיר לב, מלא דרמות קטנות וגדולות, אבל אנחנו עדיין בתחושה שהסופר ניסה להקיף אותנו במשהו גדול, לאומי, ואנחנו עדיין לא יודעים מה זה," ועל החלק השני הוא כותב: "בחלק השני רוב דמויות המשנה מוסטות הצידה, הן הופכות להיות סוג של נוף הכרחי, לא מעבר לכך, ואנו מתחילים להרגיש, להכיר, לאהוב יותר את אריק עצמו." הוא מסכם ואומר כי זהו הספר המרשים והיומרני ביותר של הסופר, אך מצר על חוסר באמירות נוקבות ועל העדפתו של גוטפרוינד להישאר במיינסטרים.
המבקר אריק גלסנר נחרץ הרבה יותר. הוא מגדיר את הספר כ"מקומם בזלזולו בקוראיו" הוא טוען כי "הכריכה של הלאומי בפרטי מאולצת וריקה מתוכן. גוטפרוינד פשוט מעמיד זה בצד זה אירועים מכוננים בתולדות הישראליות ואירועים מכוננים בחיי הדמויות ומחכך ידיו בהנאה: הא לכם יצירה "קנונית"!" הוא מוסיף ומכנה את הספר כ"יצירה של נוסטלגיה מזויפת ומשומשת, המתעכבת בתחנות קלישאות הנוסטלגיה הישראליות הדביקות: שוב האירוויזיון, שוב "מכבי", שוב אנטבה." גלסנר מכיר בכישרונו של גוטפרוינד ורואה בו "כמי שהצליח להציג בעבר את ראיית העולם הציונית כתקווה מכמירת לב של אנשים רמוסים, אוטופיה תמימה, לא דורסנית, לגיטימית", אך מסכם את ביקורתו בהצהרה כי זהו "רומן חלטוריסטי שנכתב בלי השראה וחשק".
מבקר הספרות של "הארץ", עמרי הרצוג, נחרץ לא פחות. הוא מבקר את הסופר על יצירת דמויות שטוחות וקלישאתיות המתאימות לסטריאוטיפים המקובלים בחברה הישראלית. הוא קובע כי הקו המאחד בין כל הדמויות וקטעי האנקדוטות המופיעות בספר הוא הבוז העמוק ואפילו משטמה כלפי כל צורה של שונות מהקונצנזוס. הוא מוסיף וכותב: "והנה, בחלק האחרון הספר נהפך לפתע לרומן פעולה קדחתני, שחוגג בסערה את שיקומה של החברות הגברית הפגומה...שמטרתו להציל עלמה במצוקה (שאינה יודעת שהיא במצוקה)", אבל ממשיך ואומר כי "יידרש יותר ממבצע צבאי נועז כדי להשיב לי את האמון בכתיבתו של גוטפרוינד.". הוא מסכם את ביקורתו בהגדרת הרומן כאובד דרך וכותב: "אובדן הדרך מתבטא בדשדוש במקום - דשדוש מונוטוני, שנמשך לאורך 667 עמודים ארוכים.
לעומתם, רואה צור ארליך, במאמרו ב"מקור ראשון", גם נקודות חיוביות בספר. הוא כותב: "גוטפרוינד הוא איש מצחיק ובעל דמיון וכושר המצאה, וכך הוא מגלגל את הקורא על פני תרס"ז עמודי הספר מאנקדוטה לאנקדוטה ומהברקה להברקה". ונוסף, "גוטפרוינד מרענן את הנוף הספרותי המוכר לנו, ומבטא נקודת מבט ציונית, פרו-ישראלית. הוא אינו מסתבך במורכבויות סרק ביחסו לטרור, מסרב להתעלם מהתוקפנות הערבית, ואף מחדש לקורא המצוי כמה דברים לגביה". אך גם הוא רואה בספר נקודות חולשה: "כל זה מספיק כדי ליצור ספר מהנה ומבדר, מרגש וסוחף, אבל אין בו כדי לומר משהו חדש על החברה הישראלית" ו"שרשרת הסיפורים והקריקטורות, מכסה על מחסור באמירה מגובשת של ממש". הוא מסכם: "ייתכן שבספר הזה מרוב עצים לא רואים את היער, אבל העצים יפהפיים."
גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (בגרמנית: Georg I. von Anhalt-Dessau; 1390 – 21 בספטמבר 1474) היה נסיך גרמני מבית אסקניה אשר שלט באנהלט-דסאו בין השנים 1405–1474.
ביוגרפיה.
גאורג נולד בשנת 1390, והיה הבן השני של זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ויודית מקווירפורט, בתו של גבהארד האחד עשר, רוזן קווירפורט.
בשנת 1405מת אביו, וגאורג ירש את נסיכות אנהלט-דסאו לצד אחיו הגדול ולדמאר הרביעי ואחיו הצעירים זיגיסמונד השני ואלברכט החמישי. בשנת 1435 הוא אימץ לעצמו את סגנון נסיך צרבסט-דסאו" ובשנת 1460 נטל לעצמו את התואר "נסיך קתן".
בשנת 1468 הוא ירש את נסיכות אנהלט-ברנבורג, ושלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1471 הוא חתם על חוזה עם דודו אדולף הראשון, נסיך אנהלט-קתן, שבו חילקו ביניהם את השליטה באנהלט-קתן, אולם עד מהרה ויתר גאורג על זכויותיו לטובת בנו ולדמאר השישי, נסיך אנהלט-קתן. מותם של אחיו של גאורג בין השנים 1417–1469 ללא יורשים, הותירה אותו כשליט הבלעדי של אנהלט-דסאו. ב-21 בספטמבר 1474 מת גאורג, ובניו ארנסט הראשון, גאורג השני, זיגיסמונד השלישי, ורודולף הרביעי ירשו את נחלותיו.
משפחתו.
בשנת 1413 התחתן גאורג עם מטילדה מאנהלט-ברנבורג, בתו של אוטו השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1432 התחתן גאורג בשנית עם יופמיה מאלס, בתו של קונרד השלישי הישן, דוכס אולשניצה ואלמנתו של אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ממנה היו לו שש בנות:
בשנת 1442 התחתן גאורג בשלישית עם סופיה מהונשטיין, ממנה היו לו שלושה ילדים:
ב-7 בספטמבר 1453 התחתן גאורג ברביעית עם אנה מלינדוב-רופין, בתו של אלברכט השביעי, רוזן לינדוב-רופין, ממנה היו לו תשעה ילדים:
אדם חתול
אדם חתול (באנגלית: Werecat) הוא יצור מיתולוגי של אדם אשר יכול להפוך לעיתים למין חתול, לשנות את צורתו בין צורת אדם לחתול או שהוא נשאר תמיד כחתול. הצורה הרווחת היא שינוי לחתול הבית אך גם לחתוליים נוספים כמו אריה, נמר, טיגריס, שונר או לחתולים מיתולוגיים שונים.
אנשי החתול מוכרים באגדות שונות ואף בכמה דתות בעולם. כמו כן הם נפוצים בספרים שונים והם מזכירים את אנשי הזאב המוכרים יותר.
היסטוריה.
הסמל הקדום ביותר לאדם חתול הוא פסל הארי-אדם ממערת שטאדל, שהיווה את העדות הקדומה ביותר לאמנות וגילה היה 32,000 שנה.
באירופה נפוצו אגדות על אנשים ההופכים לחתולי בית ולעיתים גם לפנתרים. המושג היה קשור למכשפות, אף שהיו חסרי יכולות קסומות. במהלך ציד המכשפות באירופה ראיות על אדם או אשה אשר הפכו לחתול או לכל חיה אחרת היו מהוות הוכחה להיותם מכשפים, מה שגרר הוצאה להורג.
מספר אגדות אפריקניות כוללות סיפורים על אנשים שהפכו לנמרים או פנתרים ואף אלוהויות דומות המענישים אנשים חוטאים. כך כמה כפרים סיפרו על משפחת אריות אוכלי אדם שהתקפותיהם עצרו בניית רכבת בצאבו שבקניה. סיפורים נוספים טוענים שמשפחות של אנשי חתול הם אנשים שהותקפו בידי הספינקס או שההוא נעץ בהם את עיניו.
באסיה ישנם מאמינים ברוח של מכשף ההופך לטיגריס (weretiger) אשר נהפך כרצונו לטיגריס וניזון מבשר מאנשים. כך גם האמינו כמה מבני האן הסינים. אמונה נוספת שלהם היא שאנשים שנהרגו בידי טיגריסים הופכים לרוחות נקמניות דמויות טיגריס המנסות להרוג את רוצחם. גם בתאילנד האמינו ברוחות טיגריסים או במכשפים ההופכים כרצונם לטיגריסים וכשטיגריס טרף אדם תיארו אותו כפריים רבים כרוח weretiger. רוח מאינדונזיה ומלזיה בשם "Harimau jadian" שדומה לאדם-טיגריס היא למעשה ערפד או שד אכזרי המחפש לפגוע באנשים או בחיות בית.
בתרבויות של מסו-אמריקה נפוצו אגדות על "לוחמי יגואר" (were-jaguar), בעיקר אצל האצטקים אשר כוהנים ושמאנים שלהם לבשו עורות יגוארים כדי להוכיח את כוחם. כמה שבטי אינדיאנים מברזיל האמינו שמחלות מסוימות נגרמות כתוצאה מרוחות בשם "kanaima", אשר נגרמות ממכשפים מרושעים שהפכו ליגוארים תאבי בשר אדם או כנקמת דם.
בארצות הברית הגיעו דיווחים על אנשי חתול שנראו כמו ביגפוט עם ראשי חתולים. טענות אלה לא הוכחו מעולם בדומה לרוב הקריפטידים.
בתרבות הרווחת.
בסדרה המכשפות מאיסט אנד הדמות 'דודה וונדי' יכולה להפוך לחתול כשחפצה בזאת.
פלורנס פיו
פלורנס פיו (באנגלית: Florence Pugh; נולדה ב-3 בינואר 1996) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה, מועמדת פרס באפט"א ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "נשים קטנות" בשנת 2020. מוכרת בעיקר בזכות תפקידה בסרט "האלמנה השחורה" בתפקיד ילנה בלובה.
קריירה.
היא החלה את קריירת המשחק שלה עם הסרט "The Falling" (2014) כשפריצת הדרך שלה היה עם התפקיד הראשי בסרט הדרמה העצמאי "ליידי מקבת" (2016). הופעתה כאישה נשואה ולא מאושרת בסרט האחרון העניק לה את הזכייה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע עצמאי.
בהמשך גילמה את אליזבת דה בורג בסרט ההיסטורי מבית נטפליקס "מלחמתו של רוברט דה ברוס" (2018) ואת התפקיד הראשי בסדרה "המתופפת הקטנה" וגילמה את דמותה של סאראיה בוויס בסרט על חייה.