הניסוח המתואר כאן מדויק אך ורק כאשר שני הגופים במנוחה, ונשאר נכון למדי כשמהירותם איטית. כאשר הגופים מאיצים, כוחות מגנטיים נוצרים ומשנים את הכוח הפועל. כאשר התנועה מהירה ביותר, השדה החשמלי עצמו ישתנה, כפי שמתואר בתורת היחסות של איינשטיין.
ברוב המקרים כוח המשיכה זניח מאוד, אך למרות זאת, בגלל שלחלקיקים אלו יש מסה - ההשפעה אינה אפסית ויש להתחשב בה לעיתים.
סמפור (איתות)
הסֶמָפוֹר (מיוונית עתיקה: (σῆμα (sêma - סימן, (φωρος (phoros - נושא, מן (φέρειν (pherein, לשאת) היא שיטת איתות שהומצאה בידי ואחיו בצרפת של סוף המאה ה-18. היא הקדימה את שיטת האיתות באמצעות דגלים בה נעשה שימוש בחילות ים ואת הטלגרף האלקטרוני. עדיין בשימוש כאמצעי חירום בחילות ים.
היסטוריה.
קלוד שאפה החל בפיתוח השיטה לאחר שהוא וארבעת אחיו איבדו את מקור הכנסתם לאחר המהפכה הצרפתית. הם גילו, בעזרת ניסויים, כי קל יותר לזהות מרחוק את הזווית של מוט מאשר את הימצאותו (או העדרו) של לוח. המערכת שבנו הורכבה מזרועות עץ שחורות שניתן היה להזיזן. מיקום שונה של המוטות, סימל אותיות שונות. ניתן היה לשלוט במערכת בעזרת שתי ידיות בלבד, והיא הייתה פשוטה יחסית מבחינה מכנית, ולפיכך אמינה. עם זאת, ניסיונות להפעילה בשעות לילה בעזרת הצבת מנורות על הזרועות - נכשלו.
כל אחת מהזרועות יכולה הייתה להיות באחד מ-7 מצבים שונים (זוויות שונות). המוט המחבר, יכול היה להיות באחת מארבע זוויות שונות. לפיכך, היו 196 סימנים שונים (7*7*4) שניתן היה להציג בעזרת המערכת. חלק מהסימנים שימשו להצגת אותיות האלפבית, וסימנים אחרים היו קיצורים למילים נפוצות. חידוש נוסף היה עצם הפעלת המערכת בידי אנשים שאומנו לכך במיוחד.
קו הסמפור הראשון היה בין פריז לליל, והוא נחנך בשנת 1792. הוא שימש להעברת מסרים במהלך המלחמה בין צרפת לאוסטריה. בהמשך נבנו קווים אחרים, בין השאר מפריז לטולון.
כמו שיטות איתות מוקדמות יותר (למשל, סימני עשן), המערכת הייתה מוגבלת לטווח ראייה, ולכן נעשה שימוש ב"תחנות ממסר" כדי להעביר את האות הלאה, עד שהגיע ליעדו. כשהעבירו הודעה מפריז לליל, מרחק של 193 קילומטר, נעשה שימוש ב-15 תחנות. הזמן שנדרש לתו הראשון של הודעה להגיע ליעדו היה תשע דקות בלבד. מהירות הקו הייתה תלויה במזג האוויר, אולם בממוצע הועברה הודעה בת 36 סימנים תוך כ-32 דקות.
בשנת 1824 החלו האחים Chappe לנסות ולשווק את המערכת לצרכים מסחריים, בעיקר לשם שידור מחיריהן של סחורות.
מדינות אירופאיות רבות אחרות העתיקו את המערכת, בעיקר לאור השימוש שעשה בה נפוליאון בונפרטה לניהול צבאו והאימפריה כולה. במרבית המדינות הופעלו הסמפורים על ידי רשות הדואר. מדינות שונות השתמשו בשיטות סימון שונות; בפרט, בריטניה (שם נקראה השיטה טלגרף) ושוודיה בחרו במערכות שהתבססו על לוחות מתנופפים (למרות תגליתם המקורית של האחים Chappe, לפיה שיטה זו קשה יותר לשימוש). בבריטניה נעשה שימוש בשורה של מגדלי איתות שאיפשרו תקשורת מהירה מלונדון לנמל פורטסמות'. בערך בתקופה זו פותחה שיטת דגלי האיתות הימיים, בה נעשה שימוש בדגלים המונפים ביד; שיטה זו עדיין נמצאת בשימוש למקרי חירום.
לסמפורים היו כמה יתרונות בולטים על-פני השיטה הנפוצה הקודמת להעברת מסרים - שליחים שהחליפו סוסים בתחנות החלפה ייעודיות לאורך הדרך. בראש ובראשונה, איתות סמפור יכול לעבור כמה אלפי קילומטרים בשעה. שנית, בעזרת שימוש בסימנים גדולים ובטלסקופים, המרחק בין התחנות יכל להגיע עד 30 ק"מ, ובכלל זה מעל מכשולים פיזיים שונים כגון הרים וגאיות, וכך נדרש מספר קטן יותר של תחנות (לעומת תחנות להחלפת סוסים). בנוסף, פותחו שיטות שאיפשרו לתחנת ממסר אחת לשמש אזור שלם, ולא רק מקום יישוב יחיד, כך שהעלות היחסית הייתה קטנה יותר.
החסרונות הבולטים של הסמפורים היו התלות במזג האוויר, ובעיקר חוסר יכולתם לפעול בעת גשם או ערפל. בנוסף, כל מי שהיה מאומן בכך יכול היה לקרוא את ההודעה, ולא רק הממוען האמיתי.
ספר הצופן הראשון פותח לשם שימוש בקווי סמפור. מנהלי החברה המפעילה השתמשו בקוד סודי שהציג בכל פעם שנים מתוך 92 הסימנים הבסיסיים, כדי לייצג 8,464 מילים וביטויים מוצפנים שונים.
נפוליאון היה ער ליתרון הצבאי שבשימוש בסמפורים כדי להעביר מידע בין מיקומים שונים, ונשא סמפורים ניידים עם מפקדתו. שיטה זו אפשרה לו לנהל כוחות ופעילות לוגיסטית בשטחים נרחבים בהרבה ממה שיכול היה לנהל כל צבא אחר באותה עת.
הסמפורים היו כה שימושיים עד שסמואל מורס נכשל בניסיונו למכור לממשלה הצרפתית את הטלגרף החשמלי, למרות שזה האחרון לא הושפע ממזג האוויר והעניק פרטיות גדולה בהרבה. רבים חששו כי קווי הטלגרף נועדו לכישלון משום שקל כל-כך לחתוך אותם. צרפת עברה לשימוש באיתות חשמלי רק בשנת 1846.
קו הסמפורים האחרון שנעשה בו שימוש סדיר היה בשוודיה, והוא חיבר אי עם מערכת טלגרף קווית. השימוש בו נפסק רק בשנת 1880.
איתות
איתות הוא אוסף שיטות להעברת הודעות למרחק באמצעות אותות מסוגים שונים, חזותיים או אחרים.
צורות האיתות המוקדמות ביותר היו ויזואליות: סימני עשן לאיתות בשעות היום ומדורות לאיתות בשעות הלילה. צורת איתות מוקדמת נוספת הייתה קולית: איתות באמצעות תופים שקולם נשמע למרחוק. ברור כי בשיטות איתות אלה, ישנה מגבלה כבדה על כמות המידע שניתן להעביר, ולמעשה ניתן להעביר רק מספר מוגבל של מסרים שסוכמו מראש בין הצדדים. מגבלה נוספת היא מרחק: בשיטות הוויזואליות הללו, כמו גם בשיטת דגלי הקוד הבינלאומי, ששימשה אוניות בים ופותחה רק במאה ה-18, ניתן למסור הודעה רק ליעד הנמצא במרחק ראייה, ובשיטות הקוליות ניתן למסור הודעה רק ליעד הנמצא במרחק שמיעה. בעיה זו נעקפה על ידי שימוש ב"שידור חוזר" של האות, כלומר, התחנה שקיבלה את האות אותתה גם היא, וכך תחנות מרוחקות יותר יכלו לקבל את האות גם הן. על ידי שימוש במספר רב של תחנות ממסר, ניתן היה לשדר את האות למרחקים ארוכים מאוד.
בשיטה זו היו מעבירים הודעות על קידוש החודש לבבל. השימוש במשואות מתועד ב. בתקופת בית שני השתמשו במשואות כדי לציין את קידוש החודש העברי, שנקבע על ידי הסנהדרין בירושלים, לכל חלקי הארץ ומחוצה לה (עד בבל). המשואות היו מודלקות על ראשי הרים שהיו נראים זה לזה. אחד מהם למשל הוא הר סרטבה.
ההתקדמות המשמעותית הראשונה מאיתות יבשתי בעזרת סימני עשן ומדורות הייתה בסוף המאה ה-18, כשהציגו קלוד שאפה ואחיו בצרפת את מנגנון הסמפור, שנחשב למנגנון הטלגרף הראשון.
ההתקדמות הבאה הייתה המצאת הטלגרף החשמלי בידי סמואל מורס, ולאחר מכן פיתוח קוד מורס (1838). בסוף המאה ה-19 הוצג הטלגרף האלחוטי בידי ניקולה טסלה ואחרים.
כיום כמעט שלא נעשה שימוש במערכות איתות שונות, אם כי מערכת איתות הדגלים הימית וקוד מורס עדיין נמצאים בשימוש באופן רשמי, לצורכי חירום. תחנת האיתות הימי בנמל חיפה, למשל, נסגרה בשנות התשעים של המאה ה-20. עם זאת, מערכות האיתות השונות היוו את הבסיס לתקשורת הרדיו המאוחרת יותר, ולמערכות התקשורת המודרניות, ובהן האינטרנט.
סמפור
מיוונית עתיקה: (σῆμα (sêma – סימן, (φωρος (phoros – נושא (ש"פ), מחזיק.
הקרקס המעופף של מונטי פייטון
ריאל מדריד
מועדון הכדורגל ריאל מדריד (בספרדית: Real Madrid Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר מדריד, אשר נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל הגדולים בעולם, הן מבחינת זכייה בתארים והן מבחינה תדמיתית וכלכלית. המועדון הוקם ב-6 במרץ 1902.
מאז אמצע המאה ה-20, ריאל מדריד נחשבת לאחת הקבוצות הגדולות באירופה. המועדון זכה בליגת האלופות 14 פעמים, יותר מכל מועדון אחר. הקבוצה משחקת בלה ליגה מאז הקמתה, וזכתה באליפות הליגה 35 פעמים, יותר מכל מועדון אחר. הקבוצה לא ירדה מעולם מהליגה הראשונה בספרד, והיא אחת משלוש קבוצות ספרדיות השותפות להישג זה, יחד עם ברצלונה ואתלטיק בילבאו.
בדצמבר 2000 ועדה מיוחדת של פיפ"א העניקה לריאל מדריד ברוב של 42.35% קולות את תואר המועדון הטוב ביותר במאה ה-20. גם לפי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), ארגון המוכר על ידי פיפ"א, ריאל היא הקבוצה הכי מצליחה באותה תקופה. במהלך השנים עברו שחקנים מפורסמים רבים במועדון ואגדות רבות שיחקו בשורותיו, ריאל מדריד היא קבוצת הכדורגל העשירה בעולם. כמו כן למועדון יש הכי הרבה עוקבים בכל הרשתות החברתיות, ריאל מדריד היא אחת מקבוצות הכדורגל האהודות ביותר בעולם.
לריאל יריבות ספורטיבית עתיקה עם מועדון הכדורגל ברצלונה המבוססת על היסטוריה ועמדות פוליטיות שונות, המשחק בניהם מכונה 'אל קלאסיקו' וידוע כאחד המשחקים הגדולים והאטרקטיביים בעולם. פרט לכך יש לריאל יריבות עירונית עם מועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד, שני המשחקים נמצאים גבוה ברשימות משחקי הכדורגל הנצפים ביותר ברחבי העולם.
הקבוצה משחקת במדים לבנים לחלוטין, עובדה אשר העניקה לה את הכינוי ""Los blancos" (הלבנים). אצטדיונהּ הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון סנטיאגו ברנבאו, השוכן במדריד, והוא מכיל כ-81 אלף מקומות ישיבה.
היסטוריה.
הקמה.
מועדון הכדורגל של מדריד הוקם ב-6 במרץ 1902. הקבוצה החדשה צמחה מתוך גלגול של מועדון מדרידאי שהקימו סטודנטים: "Club Español de Madrid"", חוליאן פלאסיוס אשר שימש גם כחלוץ היה נשיא הקבוצה הראשון. ביחד עם האחים קרלוס וחואן פאדרוס וחברים נוספים שהתכנסו בחדר אחורי בחנות בבעלות פלאסיוס הם הקימו את המועדון שיצא לדרכו החדשה, המועדון נקרא מעתה "Madrid FC", הקבוצה נרשמה כמועדון כדורגל רשמי בספרד וחואן פארדוס נתמנה לנשיאה השני של הקבוצה.