שיטה זו נאמרה לפי שיטת רבי מאיר, הסבור שעדי חתימה כרתי, כלומר כיוון שקניין השטר הוא הראיה שבו, חלות השטר נעשית מתוך הראיה הנראית מתוך חתימת מי שמעביר את האובייקט הנקנה מרשותו לרשות אחרת, והסכמתו לנוסח השטר האומר כי חפציו יפקעו מקניינו. נמצא כי רק מה שנראה מהשטר, הוא אשר יעבור לרשות אחרת, אבל חלות שאינה נראה מנוסח השטר שהיא עתידה לחול, איננה חלה.
שני יוסף בן שמעון.
לפי זה, פוסק רבי מאיר כי שני אנשים ששמותם שווים ולשניהם קוראים למשל "יוסף בן שמעון", אין לשטר שנכתב אודותם כל תוקף, מכיוון שלא ברור מי משניהם הוא הלווה או המלווה. כך גם גט שנכתב אודות שתי נשים ששמותיהן שווים, או שני בעלים ששמותיהם שווים, אין לשטר כזה כל תוקף, לפי שיטת רבי מאיר. לעומת זאת, רבי אלעזר החלוק עליו וסבור שעדי מסירה כרתי, כלומר חלות השטר נעשית על ידי הראייה שנראית מתוך מסירת השטר ליד הלווה או הקונה, תקף השטר למרות שאין מוכח מתוכו כיצד ואיך חל הקניין, שהרי בשעת המסירה, שהיא הגורמת לקניין, ניכרים היטב כל הפרטים הנדרשים.
שני שטרות היוצאים ביום אחד.
הראשונים נחלקו, בשני שטרות שנכתבו על אותה קרקע עצמה, ובשניהם כתובים שני פרטים סותרים, ובעוד שבאחד מהם כתוב כי הקרקע נקנית לאדם פלוני, אומר השטר השני כי בעליו מעוניין להקנות אותו לאלמוני, וחתימת השטרות על ידי בעליו והעדים התרחשו באותו יום, (לפי התאריך המופיע עליהם), למי קנויה הקרקע, אם הקרקע תהיה קנויה למי שהוא מסר בראשונה את השטר שבה הוא מוסר את בעלותו עליה, או שמא לשניים כאחד.
הרמב"ן סבור ששאלה זו תלויה במחלוקת האם עדיו בחתומיו זכין לו. לפי שיטת אביי שעדיו בחתומיו זכין לו, כלומר שהעדים בחתימתם מזכים את הנכתב בשטר למי שהשטר אמור להעניק לרשותו את הבעלות המועברת ואת כל הדינים המשפטיים הנראים מתוכן השטר, נמצא שקניין השטר הוא לפי חתימת העדים שהיא על הכתוב בשטר, וכיוון שמתוך השטר עצמו לא ניכר מי משניהם קנה את הקרקע, קונים שניהם את הקרקע כאחד בשקיעת החמה, לפי הזמן שניכר בבירור מתוך החתימה. אך לפי שיטת רב אסי, שגם לפי רבי מאיר חתימת העדים לבדה אינה יוצרת את חלות הקניין, נמצא שאם אחד מהשטרות נמסר לאחד משני האנשים לפני חברו, הרי זה שנמסר לו השטר בתחילה הוא קנה, שכן לפי שיטתו, למרות שעדי החתימה הם עיקר השטר, אין תוקף השטר נגמר עד שימסר ליד מי שאמור להמסר לו, ולכן הקניין נגמר בשעת המסירה.
לעומת זאת סבורים רש"י, התוספות והר"ן, כי כיוון שמכל אחד משני השטרות אין נראה למי הוא הקנה את הקרקע, נמצא שהוא "שייר בקניינו", כלומר כאשר הוא מסר את השטר לאחד מהאנשים, הוא מסר את השטר באופן כזה שחלות הקניין שלו היא כזו שניתן להפריך אותה חלקית על ידי כתיבת שטר בנוסח דומה על אותה קרקע עצמה באותו תאריך עצמו, כיוון שאין כתוב בה את השעה המדויקת בה נכתבה, כך שניתן עדיין לכתוב שטר אחר עד שקיעת החמה באותו יום, ולא יוודע איזה מהם נכתב קודם, ולכן שניהם קונים את הקרקע בשווה, ומתחלקים בה כשותפים שווים.
מוכח מתוכו לעניין שעבודים.
למרות שדין מוכח מתוכו הוא תוצאה מהשיטה "עדי חתימה כרתי", שהיא שיטתו של רבי מאיר ורבי אלעזר חלוק עליה, בנושא מסוים מודה רבי אלעזר שחלות השטר היא רק לפי מה השטר מוכח מתוכו, והיא השעבודים.
גם שטר שאינו שטר קניין אלא שטר ראייה, יוצר חלות במידה מסוימת, שכן שעבוד הנכסים לגבייתם תמורת ההלוואה חל רק על ידי השטר, שכן לא ניתן לגבות מלקוחות שקנו קרקעות מהמוכר או הלווה, אם מעשה הקניין התבצע בעל פה, שכן באופן כזה תיקנו חז"ל שלא יהיה ניתן לגבות מלקוחות, שכן במקרה שאין שטר הגורם לפרסום מעשה הקניין, ולא היה ידוע בציבור מעשה הקניין, נמצא שהלוקח שלא הייתה לו כל דרך לשמוע על מעשה הקניין שגורם לגבות ממנו את הקרקע (במקרה שההלוואה לא שולמה או שהמכירה בוטלה וכדומה), והוא יפסיד לחינם. נמצא, שסיבת חלות השעבוד מתבצעת רק על ידי השטר והפרסום שהוא גורם לו, ולכן השעבוד חל רק על פי האופן הנראה ומוכח מתוך השטר, ולפי המידע שהתפרסם על ידי השטר.
מסיבה זו, שני אנשים שקנו קרקע והשטר על הקרקע נכתב ביום אחד, למרות שלעניין הקניין אין שום חילוק הלכתי מתי נכתב השטר שכן עיקר השטר הוא החתימה (לפי רבי אלעזר), הרי שלעניין השעבוד זמן כתיבת השטר וחתימתו הוא זה שקובע, ושעבוד שניהם חל בשווה.
פנחס קפרא
פנחס קפרא (ט"ו באלול תרנ"א, ספטמבר 1891 – 1983) היה מראשי העדה התימנית בארץ ישראל ונציגם במוסדות הנבחרים ובהסתדרות.
קפרא נולד באל-הג'ר שבמחוז חידאן בתימן לרב דוד קפרא, שוחט ובודק, וקיבל חינוך מסורתי בחדר ובבית מדרש. בשנת 1909 עלה לארץ ישראל והיה פועל חקלאי ברחובות, שם היה בין מייסדי שכונת שעריים. זמן קצר אחרי עלייתו קיבל על עצמו את ניהול "בית העם" במועצה תמורת מגורים לו ולמשפחתו. בשנת 1935 נבחר ליושב ראש ועד השכונה.
קפרא היה דמות בולטת בקרב העדה התימנית בארץ ישראל. מלבד כהונתו באספת הנבחרים היה חבר "הוועדה לעזרת יהודי תימן" ומתוקף מעמדו בשכונת שעריים, בה שכנו רבים מיוצאי העדה, היה חבר מזכירות מועצת הפועלים ברחובות והופקד מטעמה על קליטת עולי תימן. בשנת 1934 נבחר להנהגה המשותפת של המועצה הארצית של העובדים התימנים ובשנת 1942 נבחר לוועדה המרכזית לענייני התימנים שליד מזכירות הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
נבחר לאספת הנבחרים השלישית מטעם "הרשימה המאוחדת לציוני ארץ ישראל" שהורכבה מיוצאי תימן והיה ממלא מקום בוועד הלאומי. כן היה פעיל במפא"י וחבר מזכירות המפלגה וכיהן כציר בשישה קונגרסים ציוניים, היה ציר בוועידות הסתדרות הפועלים החקלאיים והיה ממלא מקום בוועד הפועל הציוני. בשנת 1945 היה חבר נשיאות ועידת ההסתדרות.
בשנת תשל"ח הוציא את האוטוביוגרפיה "מני תימן ובשעריים".
היה נשוי ואב לחמישה.
בעיר רחובות נקרא על שמו רחוב והוקם בית תרבות על שמו: "בית פנחס".
רובר שומן
הקפיטל
הקָפּיטָל, או בשמו המלא: הקפיטל: ביקורת הכלכלה המדינית (בגרמנית: Das Kapital: Kritik der politischen Ökonomie), הוא ספר עיוני שכתב קרל מרקס בגרמנית, המהווה את הבסיס לחשיבה הסוציאליסטית-מרקסיסטית, ואחד הספרים העיוניים בעלי ההשפעה הרחבה ביותר בכל הזמנים.
הכרך הראשון של הספר יצא לאור בשנת 1867 בעריכתו של פרידריך אנגלס. הספר הוא מחקר בכלכלה פוליטית ומהווה ניתוח תאורטי של הקפיטליזם שבא לענות על השאלה באמצעות אילו מנגנונים מבטיחה שיטה כלכלית זו צבירת הון על ידי בעלי ההון. אין בספר קריאה למהפכנות או למלחמת מעמדות אקטיבית. קריאות מסוג זה מופיעות בספר המניפסט הקומוניסטי.
מין וגינלי
וקטור המצב
דיאט קולה
ראיה נסיבתית
ראיה נסיבתית היא מונח משפטי מתחום דיני הראיות שבה נדרש תהליך היסק כדי לקשור אותה למסקנה עובדתית, זאת בניגוד לראייה מכרעת התומכת באופן ישיר באמיתות הטענה העובדתית, ללא צורך בראיות נוספות, או בתהליך היסק.
משקל הראייה בבית משפט.
כאשר ראיה נסיבתית עומדת לבדה, מטבעה היא נתונה ליותר מפרשנות אחת, ומשכך, הסקת מסקנה חותכת מראיה נסיבתית בודדת מותירה ספק בדיוק המסקנה. ראיה נסיבתית היא בדרך כלל חלק מאוסף של ראיות נסיבתיות אחרות, אשר יחדיו חוברות לאוסף ראיות מאמתות. יחדיו הן עשויות להוות תמיכה חזקה במסקנה אחת על פני מסקנות אחרות. תוקפו של הסבר המושתת על ראיות נסיבתיות למסקנה עובדתית, מתחזק ככל שהסברים אלטרנטיביים נמצאים חסרי תוקף. במשפט הישראלי, אין די בראיות נסיבתיות כדי להרשיע אדם לאלתר.
בהליך משפטי, ראיות נסיבתיות מאפשרות קביעת ממצא (באנגלית: Trier of fact) בדרך של היסק. במשפט הפלילי, היסק נעשה בדרך של קביעת ממצא כדי לתמוך באמיתות טענה (אשמה או חוסר אשמה פלילית).
עדות עשויה להוות ראיה ישירה, או נסיבתית. אם העד טוען שראה את הפשע מתרחש, זוהי ראיה ישירה. לדוגמה, עד הטוען כי ראה במו עיניו את הנאשם דוקר את קורבנו. לעומתה, עדה המעידה כי ראתה את הנאשם נכנס לבית, שמעה צרחות, ולאחריהן ראתה את הנאשם נמלט מן הבית ובידו סכין מגואלת בדם. עדות זו תהווה ראיה נסיבתית. הנחיצות שבעריכת היסק, ולא העובדה שהראיה מצביעה על מסקנה ברורה, היא שקובעת האם ראיה היא נסיבתית או ישירה.
ראיות מתחום הזיהוי הפלילי המובאות לבית המשפט באמצעות עד מומחה הן בדרך כלל ראיות נסיבתיות. מומחה בזיהוי פלילי המעיד כי בדיקה בליסטית מוכיחה כי מן הנשק שנמצא ברשותו של נאשם נורה ירי קטלני, מוסר בכך ראיה נסיבתית ממנה ניתן להסיק את אשמתו של הנאשם. יש לשים לב כי הסיכוי למסקנה שגויה בדבר אשמתו של נאשם עולה ככל שהמסקנה מבוססת על מיעוט ראיות נסיבתיות, ועולה הסיכוי להיתכנות הסברים אחרים, כך למשל, האפשרות שמאן דהו אחר עשה שימוש בנשקו של הנאשם. ככל שנאספות ראיות נסיבתיות נוספות התומכות במסקנה אחת ופוסלות אפשרות קיומן של מסקנות נוגדות, כך ניתן לקבוע ממצא עובדתו ברמת ודאות גבוהה יותר. כך למשל, אם בנוסף למציאת הנשק הקטלני ברשות הנאשם, טביעת אצבעו של הנאשם נמצאה על הדק הירי, ובבדיקה כימית של ידיו ובגדיו נמצא כי ירה לאחרונה, מתחזקת האפשרות לקביעת ממצא עובדתי ולפיה הוא היורה.
שני תחומים בהם ראיות נסיבתיות הן בעלות חשיבות עליונה, הם בתביעות בתחום המשפט האזרחי והפלילי בהם קיים חוסר בראיות ישירות. קיימות מדינות בהן שיטת המשפט הפלילי מאפשרות להרשיע אדם אך ורק על יסוד ראיות נסיבתיות.