על פי הגרסה שהייתה מקובלת עד 2013, לאחר כניסתם לתוקף של חוקי הגזע באיטליה ב-1938, החל פלטוצ'י לזייף מסמכים ואשרות עבור יהודי העיר ופליטים יהודים שמצאו בה מקלט מפני רדיפות האוסטאשה בקרואטיה. הוא הצליח להשמיד את הרשומות אודות 500 יהודים בעיר ואף סיפק להם מקורות מימון ושלח אותם למחנה פליטים בדרום איטליה שנוהל על ידי דודו, בישוף העיר קמפניה ליד נאפולי. לאחר כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943 וכיבוש רייקה בידי הנאצים, נותר פלטוצ'י ללא סמכויות של ממש אך הוא המשיך ופעל בחשאי במתן עזרה ליהודים עד שנחשף על ידי הגסטפו. קונסול שווייץ בעיר שהיה ידידו הציע לו מקלט, אך פלטוצ'י שלח את ארוסתו היהודייה במקומו. הוא נעצר ב-13 בספטמבר 1944 ונידון למוות, אך תחת זאת הוא גורש לאחר מכן לדכאו ושם מת.
הנצחה.
ב-1990 הוכר פלטוצ'י על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם, וב-1995 העניק לו נשיא איטליה את מדליית הזהב לגבורה אזרחית (Medaglia d'oro al merito civile). ב-10 בפברואר 2004, יום השנה למותו של פלטוצ'י, הומלץ כי הכנסייה הקתולית תכיר בו כקדוש.
בנימוקים להענקת מדליית הזהב לגבורה אזרחית בידי נשיא איטליה, נכתב:
רחוב הפודים ברמת גן מוקדש לזכרו של פלטוצ'י.
הסברה המנוגדת באשר לחלקו בהצלת יהודים.
ב-20 ביוני 2013 פורסם בתקשורת כי פלטוצ'י היה למעשה נאצי נלהב שלקח חלק בגירוש יהודים לאושוויץ. הידיעות פורסמו על ידי מרכז פרימו לוי שלטענתו בדק כ-700 מסמכים ומהם הסיק כי פלטוצ'י היה "מוציא לפועל מרצון של החקיקה הגזעית ולאחר שנשבע אמונים לרפובליקה של מוסוליני, שיתף פעולה עם הנאצים". עוד נטען כי אין מידע המאשש את הסברה כי סייע ליהודים, כי רוב יהודי העיר, 412 מתוך 500, נספו בשואה, וכי פלטוצ'י נדון למיתה ונשלח לדכאו בשל מעילה. מרכז פרימו לוי טען כי מקורו של המיתוס לפיו פלטוצ'י סייע ליהודים הוא בדודו, הבישוף ג'וזפה פלטוצ'י, שביקש להבטיח קצבה להוריו של פלטוצ'י.
בעקבות הפרסומים הללו הודיע יד ושם, כי אנשיו פתחו בהליך בדיקה. בסיום הבדיקה, לא פורסמה הודעה חדשה בעיניינו ופלטוצ'י עדיין מוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. גם הוותיקן, שהכיר בפלטוצ'י כ"מרטיר", הקים ועדה של היסטוריונים שבחנו את הנושא. גם ועדה זו לא פרסמה ממצאים חדשים.
נולדו.
10 באוגוסט - חיימה השני, מלך אראגון
ג'וטו די בונדונה - אמן ואדריכל איטלקי שסימן את המעבר מאמנות ימי הביניים לאמנות פרוטו-רנסאנס
לימו-אנריה
לימו-אנריה הייתה אחת הממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה, אשר נוסדה במשך המאה ה-19. הממלכה גבלה במזרחה עם ממלכת ג'ימה, בדרומה עם ממלכת גומה ובמערבה עם ממלכת גאמה. מעבר לגבול הצפוני ישבו המאצ'ים, תת-קבוצה של בני האורומו. אוכלוסיית הממלכה מנתה כ-40,000 נפש וכללה בין היתר עבדים, לאחר מגפה שהתרחשה בסוף 1840. על פי ההיסטוריון מרדכי אביר, הממלכה מנתה לפני המגפה כ-100,000 תושבים. בירתה הייתה העיר סאקקה.
היסטוריה.
ממלכת לימו-אנריה הייתה המשכה של הממלכה הקודמת אנריה, שהצליחה להחזיק מעמד כנגד הגירת האורומו הגדולה. חרף זה, ההיסטוריון מוחמד חסן כותב שאנאראה לבסוף נסחפה לתוך תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים: "באמצע החצי השני של המאה ה-17, אנריה הייתה חסרת הנהגה מכיוון שרבים מבני האצולה נאבקו על הכתר במקום באויביהם המשותפים".
ב-1704, כאשר הקיסר ייואס הגדול ניהל את הקמפיין הצבאי מדרום לנילוס הכחול, והגיע עד לגונגה, הוא ניהל מאבק כנגד אנריה על נהר גיב. לאחר מכן, השליטים של ממלכות האזור, ביניהם אלו של אנריה, ברחו דרומה לממלכת קאפה. הסידאמים תושבי האזור נספגו ואיבדו את זהותם בתוך אוכלוסיית האורומו.
לבסוף מנהיג מלחמה חזק בשם בופו, בנו של בוקו, מקרב הלימוים (תת קבוצה של בני האורומו), עלה לשלטון בזכות המיומנות הצבאית שלו. מוחמד חסן מתארך את ההתפתחות הזאת בין 1800 ל-1802. בופו יצר שושלת יחד עם בתו של אבבה ראבו, מלך ג'ימה. ההיסטוריון מרדכי אביר מוסיף שהמסורת הזו של נישואים היא מסורת שמאחדת בין השבטים סאפארה וסיגארו. בנוסף לזה תחת השפעה פורטוגזית (שכן חיילים פורטוגזים מצבאו של כריסטובו דה גאמה באו לחיות בממלכה.
) לימו-אנריה קראו לעצמם בתואר סאפארה, שלא כמו תוארי המלכים בממלכות אזור גיב השונות ששם מקובל יותר התואר האורומו "מוטי", שבאופן רשמי תיאר מנהיג מלחמה (הנקרא גם אבבה דולה).
ב-1825 בופו התפטר ובנו אבבה באגיבו עלה לשלטון. בגלל המלחמות שממלכת ג'ימה ניהלה, סוחרים השתמשו בדרך המסחר ועברו דרך לימו-אנריה על מנת להגיע לממלכת לקאפה. אבבה באגיבו עשה מאמץ על מנת לשמר את דרך הסחר הזאת, והציע לסוחרים ביטחון משודדים והורדת תעריפים.
במשך שלטונו של אבבה באגיבו, לימו אנאראה אימצה את דת האסלאם. כאשר מיסיונרים קתולים פתחו החלו בשכנוע להתנצרות ב-1846, המלך אמר להם "אם הייתם מגיעים לפני שלושה עשרה שנים היית מתערב שכל נתיניי היו מאמצים את דתכם, אך כעת זהו בלתי-אפשרי".
ההצלחה הסופית של ממלכת ג'ימה בכיבוש באדי פולה ב-1847, גרמה לדרך המסחר שבין שאווה לממלכת קאפה להיפתח שוב, והביאה לסופה של דרך המסחר שעברה בלימו-אנריה. בעקבות מותו של באגידו ב-1861, ירש את מקומו בנו, שנחשב "ילד קנאי מוסלמי ולא מוכשר", וגרם לירידת הממלכה.
ממלכה זו נכבשה בסופו של דבר על ידי הדג'זאמץ' וולדה גיורגיס, שנשלח מטעם הקיסר מנליק השני בשנת 1891. בנו של אבבה באגיבו התנצר בגלל מטרות פוליטיות, שינה את שמו לגברה סאלאסי, ונעשה פיטאוורארי (ויקונט) באימפריה האתיופית.
לימו אנארה
לימו אנאראה
פנטאן
פנטאן, הידוע גם בשם אמיל הידריד, הוא פחמימן ממשפחת האלקאנים. הפנטאן הוא תרכובת נוזלית המשמשת בעיקר כדלק וכממס. המבנה שלו הוא קווי (לא מסועף), דומה לזה של בוטאן, אבל ארוך יותר באטום פחמן אחד. פנטאן הוא אחד משלושה איזומרים מבניים בעלי הנוסחה המולקולרית C5H12, כאשר האחרים הם איזופנטאן ונאופנטאן. ציקלואלקאן הדומה לפנטאן הוא ציקלופנטאן, למרות שהוא לא איזומר של פנטאן כי הנוסחה המולקולרית שלו שונה-הציקלופנטאן הוא איזומר של הפנטאנים. מאחר שהפנטאן הוא הפחמימן הנדיף ביותר כנוזל בטמפרטורת החדר, נעשה בו שימוש רב במעבדה כממס שיכול להתאדות באופן נוח. כמו כן מכיוון שהפנטאן לא קוטבי ואין לו קבוצה פונקציונלית, יכולת המסיסות שלו גרועה, ורק חומרים לא קוטביים או חומרים עשירים באלקילים מסיסים בתוכו.
האיזומרים של פנטאן
ברוקס
ברוקס (Brooks) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו שוכן ליד נחל.
נשיא בית המשפט העליון
נשיא בית המשפט העליון הוא שופט משופטי בית המשפט העליון בישראל, העומד בראש בית המשפט העליון, ומתוקף כך יש לו השפעה רבה על מערכת בתי המשפט בישראל בכללה.
נשיאת בית המשפט העליון הנוכחית היא אסתר חיות, שהושבעה ב-26 באוקטובר 2017.
תהליך המינוי.
לפי הוראות סעיף 4(א) ל, נשיא בית המשפט העליון ממונה על ידי נשיא המדינה, לפי בחירה של הוועדה לבחירת שופטים. נהוג שהבחירה נעשית בשיטת הסניוריטי, לפיה ממונה לנשיא השופט הוותיק ביותר המכהן בעת שהנשיא היוצא מסיים את תפקידו. לפיכך לשופט שמונה בגיל צעיר יש סיכוי רב יותר להתמנות בסופו של דבר לנשיא. שרי המשפטים חיים רמון, דניאל פרידמן ואיילת שקד פעלו כדי לבטל את שיטת הסניוריטי, אך זו נשארה על כנה.
אורך כהונת השופטים בישראל מוגבל: סעיף 13 לחוק בתי המשפט קובע כי בישראל כהונת שופט מסתיימת בפרישה לגמלאות בהגיעו לגיל 70. בתיקון מס' 45 לחוק בתי המשפט, שאושר בשנת 2007, נקבע כי תקופת כהונתו של נשיא בית המשפט העליון היא שבע שנים מיום המינוי, ולא ניתן לשוב ולמנותו לתקופת כהונה נוספת באותו תפקיד.
בתיקון לחוק בתי המשפט מחודש יולי 2007, שעבר ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, נקבע שלא ימונה לנשיא בית המשפט העליון מי שנותרו לו פחות משלוש שנות כהונה. בינואר 2012 תיקנה הכנסת בשנית את החוק וביטלה מגבלה זאת, ביוזמת חבר הכנסת יעקב כץ. ההחלטה זכתה לכינוי "חוק גרוניס", כיוון שאפשרה את מינויו של אשר גרוניס לנשיא בית המשפט העליון זמן קצר לאחר חקיקתה.
סמכויות.
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד-1984 מקנה סמכויות אחדות לנשיא בית המשפט העליון:
סמכויות נוספות נקבעו ב:
בהתאם לחוק ועדות חקירה, ה'תשכ"ט-1968, לאחר שהוחלט על הקמתה של ועדת חקירה ממלכתית, קובע נשיא בית המשפט העליון את הרכבה.
נשיאים.
בהתאם לשיטת הסניוריטי, הבאים ברשימה מטה עתידים לכהן בתפקיד נשיא בית המשפט העליון:
משנה לנשיא.
ב-1953 חלה נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, ושר המשפטים פנחס רוזן יזם תחיקתית את תפקיד ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון על מנת שניתן יהיה להחליפו בכל עת שמחלתו תמנע ממנו לתפקד. ואמנם בדצמבר 1953, משזמורה הפסיק עבודתו, מונה יצחק אולשן לממלא המקום הראשון על ידי ועדת המינויים.
בשנת 1984, ביוזמתו של מאיר שמגר, שמונה לנשיא בשנה קודם לכן, תוקן והוחלף השם "ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון" ב"משנה לנשיא בית המשפט העליון" וראשונה נשאה בתואר זה השופטת מרים בן-פורת.
על מינויו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון חלות מגבלות דומות לאלה החלות על מינויו של נשיא בית המשפט העליון: כהונתו מסתיימת בפרישה לגמלאות בהגיעו לגיל 70; בהתאם לתיקון מס' 45 לחוק בתי המשפט משנת 2007, תקופת כהונתו כמשנה לנשיא בית המשפט העליון היא שבע שנים מיום המינוי, ולא ניתן לשוב ולמנותו לתקופת כהונה נוספת באותו תפקיד.