מבחינת הצבא הצרפתי, היו ביצועיו של השושא נחותים לעומת ביצועיו של הוצ'קיס M1914 האמין אך הכבד יותר, אולם בעוד שההוצ'קיס היה נשק כבד, שהותאם לירי מחצובה נייחת, היה השושא נשק קל, אותו ניתן היה לייצר בייצור המוני זול ובמספרים גדולים. השושא מעולם לא יועד לתפוס את מקומו של המקלע הכבד אשר מוצב בעמדה הגנתית סטטית, אלא לשמש כנשק נישא המתגבר את כוח האש של כיתת החי"ר במהלך התקדמותה בהתקפה. יתרונו החשוב של השושא היה היכולת לירות בו תוך כדי הליכה. כלי הנשק האוטומטיים הקלים האחרים שהיו זמינים באותה עת היו ההוצ'קיס M1909, שהיה כבד יותר, ומקלעי המדסן והלואיס, אותם לא ניתן היה להסב לקליבר ה-8 מ"מ לבל.
ביצועים בשדה הקרב.
ביצועיו של השושא בשדה הקרב נתקלו בביקורות מעורבות עם הקיפאון במלחמה בשוחות הבוץ במהלך 1916. עקב הביקורת, החליט הגנרל אנרי פיליפ פטן לערוך סקר בין גדודי הצבא הצרפתי בנוגע לביצועי הנשק. מסקנות הסקר היו כי המחסניות פתוחות הצד של השושא הוכחו כמקור שני שלישים מהמעצורים והבעיות שנתגלו בשושא, מאחר שאפשרו לבוץ, ללכלוך, ולגורמים זרים אחרים שהיו בשפע בשוחות הבוציות, לחדור בקלות למנגנון הירי. מנגנון הירי הארוך שלו צוין כגורם מפריע לירי, אך בדיקות מקיפות יותר הראו כי היה זה דווקא מבנהו הארגונומי הבעייתי של השושא שהקשה על ירי מדויק בעת ירי של צרורות ארוכים יותר מקצרים מאוד. חלק מהרובים שיוצרו על ידי מפעל גלדיאטור סופקו עם כוונות פגומות, שגרמו לכך שהנשק נורה תמיד בהטייה כלפי מטה וימינה, דבר שחייב את המקלען שהפעיל את הנשק הספציפי להתחשב בבעיה בעת ירי. התחממות יתר עקב ירי ממושך של כדורים (כ-400 כדורים) גרמה להתרחבות שרוול הקנה עד לנקודה בה הוא נעצר לאחור, מבלי להשלים את פעולת הירי, ומבלי שהיה ניתן לשחררו עד להתקררות הנשק, מה שיצר מעצור שעשוי היה להמשך עד 10 דקות תמימות. עקב כך, כללו חוברות ההסבר של הנשק הנחיה מפורשת לירות צרורות קצרים או ירי חצי-אוטומטי בלבד, וכן התעקשות על השימוש במחסניות תקינות בלבד.
מספר אבות-טיפוס למחסניות שלמות וחסינות לכלוך נבחנו במהלך מאי ויוני של 1918, אך אלו הופיעו מאוחר מכדי שיאומצו. מחסניות מחוזקות, אך עדיין פתוחות צד, נכנסו לשימוש במהלך 1917, ויחד איתן סופקו כיסויי בד ייעודיים, שנועדו למנוע כניסת לכלוך לנשק בעת נשיאתו שלא בקרב. צוות השושא הראשוני, בן שני החיילים, נמצא גם הוא בלתי מספק, והחל מאוקטובר 1917 הורחב הצוות לחוליית שושא בת ארבעה חיילים - מפקד חוליה, מקלען, עוזר מקלען ואיש צוות נוסף שנשאו מחסניות.
בעת מתקפת האביב הגרמנית של 1918, עברה הלחימה מהשוחות הבוציות לשדות פתוחים, דבר שהשפיע מאוד לטובה על אמינותם של רובי השושא והקל מאוד על תחזוקתם. בנוסף, הצבא הצרפתי ערך שינוי מבני מקיף בגדודי הרגלים שלו - כל גדוד אורגן לצוותי קרב בני 18 חיילים. צוותי קרב אלה התבססו על חוליית שושא, בת ארבעה חיילים, חוליית רמנים בת ארבעה חיילים, ושמונה רובאים רגילים. הרישומים הגדודיים של הצבא הצרפתי ל-1918, והסטטיסטיקות של חלוקת המדליות למקלעני שושא, מראים בבירור כי היה להם חלק משמעותי בהצלחתה של הטקטיקה החדשה.
שושא אמריקאי.
חיל המשלוח האמריקני הגיע לאדמת צרפת ביוני 1917 כשהוא אינו מצויד בכלי נשק אוטומטיים או בתותחי שדה. מפקדיו העדיפו את בעלי הברית הצרפתים על פני הבריטים, לצורכי ההצטיידות שלהם. הגנרל ג'ון פרשינג בחר בהוצ'קיס M1914 כמקלע בינוני, ובשושא כרובה אוטומטי, בעוד בפי החיילים האמריקנים השתרש הכינוי "שואו-שואו" ("Sho-Sho"). כלים אלה, אם טופלו כיאות, שירתו את החיילים היטב. עד למועד הפסקת האש, סיפק מפעל גלדיאטור לכוחות האמריקניים 16,000 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל, ו-18,000 כלים נוספים בקליבר .30-06.
בעוד ביצועיו של השושא בקוטר 8 מ"מ נחשבו מספקים, ביצועיו של המודל בקליבר .30-06 התבררו במהרה כמחרידים, ותרמו רבות למוניטין הנורא של הנשק. הבעיה הנפוצה ביותר הייתה כישלון בסילוק התרמיל, זאת לאחר שהנשק ירה מספר בודד של כדורים, והתחמם מעט. בדיקות שנערכו ביולי 1973 במרכז הנשק שבאברדין הראו כי ההסבה של השושא לקליבר ה-.30-06 התבצע תוך שימוש במידות שגויות עבור בית הבליעה של הנשק, ובייצור מאיכות ירודה. לא ברור מדוע בוחני הנשק האמריקנים ששהו במפעל גלדיאטור לא בחנו את כלי הנשק באופן מקיף, במיוחד לאור העובדה שהיו אלה כלי נשק מתכנון חדש לחלוטין, ולא הסבה פשוטה של השושא 8 מ"מ. הצבא האמריקני ידוע בנוהלי בדיקת הנשק המחמירים שלו, אך ייתכן שבמקרה זה, ידע מוקדם כי הרובה האוטומטי בראונינג עתיד להחליף את השושא, רשלנות פשוטה או אף השילוב ביניהם, מילאו תפקיד מכריע. מספר זעום ביותר של רובי שושא בקוטר .30-06 הגיעו בסופו של דבר לידי החיילים בחזית, ואלה הושלכו במהרה כלאחר יד, מאחר שממילא היו מסוגלים לירות מספר מחסניות בודדות בטרם התעוותו מחום הירי והפכו חסרי שימוש. כתוצאה מכך, המשיכה אספקתם של רובי שושא בקוטר 8 מ"מ לחיילים האמריקנים. רובי הבראונינג החדשים, שנודעו בכינוי BAR ואשר הוכיחו את עצמם כעדיפים בהרבה על מקלעי השושא, סופקו לראשונה במהלך מתקפת מז-ארגון בספטמבר 1918, וחולקו בחסכנות בין היחידות השונות. ביום כניסת שביתת הנשק לתוקפה, 11 בנובמבר 1918, היו עדיין יותר מ-75% מהדיוויזיות האמריקניות מצוידות ברובי השושא. לאחר המלחמה נתגלו מסמכים שלפיהם הגנרל פרשינג עיכב במתכוון את הכנסתו של הרובה האוטומטי בראונינג לשירות בקרב עד שהניצחון המלחמה נראה ודאי, מחשש שהוא יועתק על ידי הגרמנים, אולם כיום ידוע כי רובי הבראונינג הראשונים סופקו עם קפיצים מחזירים פגומים, וייתכן מאוד שהצגתם המוקדמת של הרובים בקיץ 1918 הייתה קונה גם להם מוניטין של נשק בעייתי.
משתמשים.
מספר יחידות להביור גרמניות הפעילו רובי שושא שנתפסו שלל, מאחר שלצבא הגרמני לא היה מקלע קל, עד להופעתו של המקסים MG 08-15 בתחילת 1917. רוב רובי השושא שנמסרו לבלגיה הוסבו לתחמושת ה-7.65X54 מאוזר הבלגית. פולין קיבלה סיוע צבאי מצרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבמסגרתו קיבלה גם 2,000 רובי שושא אשר שימשו את הצבא הפולני במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. לאחר המלחמה רכשה פולין רובים נוספים, עד למספר הסופי של 11,869 יחידות, והשושא הפך למקלע הקל הסטנדרטי של הצבא הפולני המהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. ישנם מסמכים לפיהם 8,650 רובי שושא נמכרו לכוחות הרפובליקניים הספרדיים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. במהלך מלחמת החורף נתרמו 5,000 רובי שושא לצבא הפיני, אשר סבל ממחסור בכלי נשק אוטומטיים. קיימות עדויות כי רובי שושא הופיעו אף בשנות ה-60 של המאה ה-20 במהלך מלחמת וייטנאם.
XF-91 ת'נדרספטור
רפבליק XF-91 ת'נדרספטור היה מטוס קרב סילוני חד מנועי של חברת רפבליק שפותח בשנות ה-1940 המאוחרות ולא נכנס ליצור עקב כישלונו במכרזים וחוסר העניין בו. במטוס הותקנו 4 מאיצים רקטיים כדי להגדיל את התאוצה והדחף בנסיקה ויירוט. עיצוב המטוס היה מיושן ביום שבו הוא יצא מהמפעל עקב פיתוח מנועי סילון עם ביצועים מתקדמים.
ה-XF-91 היה מטוס הקרב האמריקאי הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית. בנוסף, המטוס פתר בעיה קשה של אי-יציבות אווירודינמית שהייתה קיימת באותה תקופה, במטוסים עם כנף משוכה בטיסה במהירויות נמוכות ובזווית התקפה גבוהה. אי-היציבות גרמה לתופעה שנקראה "ריקוד החרבות" (sabre dance), שבה המטוס הזדקר או נכנס לסחרור.
נורת' אמריקן F-107 היה מטוס קרב סילוני של נורת' אמריקן אוויאיישן. המטוס נבנה על בסיס ה-F-100 סופר-סייבר. המטוס יועד לתוכנית מטוס קרב-הפצצה אך הפסיד ל-F-105 ת'אנדרצ'יף, ולא נכנס לשירות מבצעי. מטוסי האבטיפוס שימשו מאוחר יותר כמטוסי ניסוי ומחקר.
ג'ק גודי
סר ג'ון (ג'ק) רנקין גודי (באנגלית: John (Jack) Rankine Goody; 27 ביולי 1919 - 16 ביולי 2015) היה אנתרופולוג חברתי בריטי. שימש כפרופסור באוניברסיטת קיימברידג' ונבחר כעמית באקדמיה הבריטית ב-1976, והיה חבר חוץ של האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית).
קורות חיים.
גודי גדל בוולווין גרדן סיטי, שם הוא למד בבית ספר סנט אלבן. הוא נרשם לסנט ג'ון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' על מנת ללמוד ספרות אנגלית ב-1938, שם הוא התוודע לאינטלקטואלים שמאלנים כמו אריק הובסבאום.
הוא נלחם בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, נשבה בידי הגרמנים ושהה שלוש שנים כשבוי מלחמה במחנות מעצר.
אחרי שקרא את הספר Golden Bough של פרייזר ואת ויר גורדון צ'ילד, הוא עבר ללמוד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה והוא סיים את לימודיו האקדמיים ב-1946. לאחר עבודת שדה ב-Gonja בצפון גאנה, הפנה גודי את מוקד מחקריו באופן הולך וגובר למחקר השוואתי של אירופה, אפריקה ואסיה.
בין 1954 ל-1984 הוא לימד אנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קיימברידג' ושירת כפרופסור המופקד על קתדרה ויליאם וייס לאנתרופולוגיה חברתית בין 1973 ל-1984. הוא נבחר כעמית באקדמיה הבריטית ב-1976 וגם קיבל תואר אבירות מהמלכה. הוא נשא את הרצאות לוס באוניברסיטת ייל בסתיו 1987.
גודי היה חלוץ באנתרופולוגיה השוואתית של האוריינות, ניסה לאמוד את התנאים המוקדמים שהביאו והשפיעו על הכתיבה כמו הטכנולוגיה. הוא גם כתב רבות על ההיסטוריה של המשפחה ועל האנתרופולוגיה של הירושה. בשנותיו האחרונות הוא כתב על האנתרופולוגיה של הפרחים והאוכל.
נפטר ב-16 ביולי 2015, בגיל 96.
מחקריו.