ב-817 תכנן לואי לחלק את האימפריה בין שלושת בניו מאשתו הראשונה ארמנגארדה: לותאר הראשון , מלך איטליה (שהיה קיסר במשותף עם אביו), פפין , מלך אקוויטניה, ולודוויג הגרמני, מלך בוואריה. ב-823 רצה להוסיף את בנו שארל (מאשתו השנייה יהודית מבוואריה ), ליורשי האימפריה, אך נתקל בהתנגדות מצד בניו הגדולים, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים. ב-829 הדיח לואי את לותאר ממשרת הקיסר במשותף, והגלה אותו לאיטליה, אך כעבור שנה בלבד פלשו שלושת האחים לארצות אביהם, ואילצוהו לוותר על כסאו לטובת לותאר. שנה לאחר מכן שב לואי לארצו, והדיח את לותאר ממשרת הקיסר וכן ממלכות איטליה, שהועברה לבנו הצעיר שארל. ב-833 הביסו שלושת האחים, שנתמכו על ידי האפיפיור גרגוריוס הרביעי, את אביהם. הם כלאו אותו עם בנו שארל, שלחו את יהודית למנזר וחילקו את האימפריה ביניהם. עם זאת, ב-835 השלימו בני המשפחה, ולואי הוחזר לכס הקיסרות.
ב-838, עם מותו של פפין מאקוויטניה, הכתיר לואי את שארל כמלך אקוויטניה החדש, אך האצילים העדיפו את בנו של פפין, פפין השני .
לואי מת ב-840, ולאחר מותו פרצה מלחמה נוספת בין שלושת בניו שנותרו בחיים. המלחמה נסתיימה ב-843 בעקבות הסכם ורדן, שלפיו חולקה האימפריה בין שלושת הבנים.
יש בידינו שלושה כתבי זכויות אישיים שהעניק לואי החסיד ליהודים מסוימים, כנראה כמייצגי קהילות או במקום שקהילות של ממש עדיין לא היו קיימות. אחת הפריווילגיות ניתנה ל"רבי דומטוס" ול"שמואל קרובו" לפני שנת 825, והיא העניקה ליהודים שקיבלו אותן את הזכות לחיות על פי חוקיהם ולעסוק במסחר חופשי, כולל סחר עבדים; נאסר להטיל עליהם מיסים או מכסים; הותר להם להעסיק נוצרים בעבודות שונות, חוץ מימי ראשון ובחגים הנוצריים; נקבע כי משפטים בין נוצרי ליהודי יוכרעו על פי עדים משני הצדדים, ולא רק עדים נוצרים; ונאסר על נוצרים להטביל עבדים פגנים של יהודים. עיקר הפריווילגיה הוא שהיהודים נתונים לחסותו ולהגנתו של המלך ומי שמתנכל להם כאילו פוגע במלך. בסוף התעודה נאמר כי יהודים לא ייבחנו במשפט האל, ומאחר שצורת הוכחה זו הוטלה רק על אנשים לא חופשיים, מתברר כי היהודים נתפסו כאנשים חופשיים ולא כמשועבדים.
הפריווילגיה מציינת: "הרשות נתונה להם [ליהודים] גם לקנות עבדים מן החוץ ולמכור אותם בתוך גבולות שלטוננו". זו אחת העדויות המרכזיות שעליהן נשענת התפיסה הרווחת בהיסטוריוגרפיה, כי היהודים עסקו בסחר עבדים ואף רכשו בו מונופולין.
הדיאקון של לואי החסיד, בודו אלעזר, התגייר ובשנת 839 עזב את הממלכה לספרד המוסלמית.
לאיוש הראשון, מלך הונגריה
לאיוש הראשון הגדול, מלך הונגריה, או לודוויק ההונגרי, מלך פולין (בהונגרית: Nagy Lajos, "לאיוש הגדול" או Első Lajos, "לאיוש הראשון"; בפולנית: Ludwik Węgierski; 1326 – 1382) היה מלך הונגריה ופולין משושלת אנז'ו ומצאצאי איג קאפה, ובנו של המלך קארוי רוברט. הוא הוכתר למלך הונגריה בשנת 1342, ולמלך פולין בשנת 1370. לאיוש הגדול היה אחד מחשובי השליטים באירופה של ימי הביניים המאוחרים. הוא הרחיב את תחום שליטתה והשפעתה של ממלכתו מהים האדריאטי ועד לים השחור וכמעט עד לים הבלטי בצפון. עם המדינות שהיו בחסותו נמנו ממלכת בוסניה, סרביה, ולאכיה, נסיכות מולדובה ובולגריה. לאיוש השקיע זמן ממושך במלחמות עם רפובליקת ונציה והיה גם אחד הטוענים לכתר של ממלכת נאפולי. הוא היה גם אחד השליטים הראשונים באירופה שהתעמת עם העות'מאנים שנמצאו בתנופת התפשטות. בשנות שלטונו הגיעה הונגריה הימי-ביניימית לשיא השפעתה הפוליטית.
ביוגרפיה.
לודוביקוס או לאיוש לבית אנג'ו (אנז'ו) נולד ב-5 במרץ 1326 כבנם השלישי של המלך קארוי רוברט ושל אשתו, ארז'בט או אליזבטה מפולין, בתו של מלך פולין, ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) ואחותו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. הוא קיבל את שמו לזכר דוד,ו של אביו, לואי, בישוף טולוז, שהוכתר לקדוש ב-1317. הבן הבכור של הוריו, קארוי, מת לפני לידתו של לאיוש.
לאיוש קיבל חינוך מקיף בסטנדרטים של תקופתו ולמד לטינית, גרמנית וצרפתית.. הוא גילה עניין מיוחד בהיסטוריה ובאסטרולוגיה. כומר מוורוצלב (ברסלאו) בשם ניקולאוס נסמיי לימד אותו את עקרונות היסוד של האמנוה הנוצרית. יחד עם זאת את קנאותו הדתית ירש לאיוש מאמו.. באחד הצ'רטרים המלכותיים הזכיר לאיוש שבילדותו אחד מאבירי החצר, פטר פוהארוש, נשא אותו על כתפיו.. שני המנטורים האישיים שלו, מיקלוש הראשון דרוגט ומיקלוש טפולצ'אני הצילו את חייו שלו ושל אחיו הצעיר, אנדראש כאשר ניסה פליציאן זאה לרצוח את משפחת המלוכה בווישגראד ב-17 באפריל 1330.
עם מותו של שליט פולין בשנת 1370, היה לאיוש למלך על פולין. ללאיוש היו שלוש בנות:
לקריאה נוספת.
Magyar királyok nagykönyve: Uralkodóink, kormányzóink és az erdélyi fejedelmek életének és tetteinek képes története"
In Solymosi, László (ed.). Magyarország történeti kronológiája, I: a kezdetektől [פריחתה ונפילתה של המדינה ההונגרית בימי הביניים, 1301–1526]".
1526ig [הכרונולוגיה ההיסטורית של הונגריה מהתלתותיה עד 1526] . Akadémiai Kiadó. 1981, pp. 188–228. .
הקעבה
יוון העות'מאנית
יוון העות'מאנית הוא שמה של תקופה בהיסטוריה של יוון שבה כמעט כל השטחים המוכרים כיום כיוון המודרנית נכללו באימפריה העות'מאנית. התקופה החלה במאה ה-14 ונמשכה עד הכרזת המרד היווני בשנת 1821, וסיום מלחמת העצמאות היוונית והכרזת העצמאות של יוון המודרנית בשנת 1832. היוונים מכנים תקופה זו Tourkokratia, "השלטון הטורקי".
רקע.
הטורקים העות'מאנים חדרו לאירופה לראשונה בשנת 1354. השטחים שכיום מהווים את יוון, כלומר דרום הבלקן, ואיי הים האגאי, נשלטו עד לתקופה זו על ידי האימפריה הביזנטית במשך 900 השנים האחרונות. כוחם של הביזנטים נחלש בהדרגה במשך זמן מה, כאשר שליטתם באסיה הקטנה הלכה ונעלמה עם כיבושי העמים המוסלמים. כוחם נחלש עוד יותר בעקבות מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 שהוביל לכיבוש חלקים גדולים ממנה על ידי ה"פרנקים" והקמתם של ממלכות "פרנקיות" שונות בשטחה. הביזנטים הצליחו בסופו של דבר להחזיר לעצמם את שליטתם על רוב שטחי האימפריה, אולם כוחם נחלש ולא עמד להם נגד הפלישה של הטורקים לאירופה.
הכיבוש העות'מאני.
העות'מאנים, לאחר שהביסו את הבולגרים בשנת 1371, ואת הסרבים בשנת 1389, התקדמו לעבר יוון גופה. הכיבוש של האימפריה הביזנטית לקח כ-60 שנה, בשנת 1453 נפלה בירת האימפריה קונסטנטינופול לידי מהמט השני, ובשנת 1458 נכבשה אתונה. הפלופונסוס (מוראה) נשאר בשליטה ביזנטית עד לשנת 1460, וונציה וג'נובה שלטו בכמה משטחי הפלופונסוס וכמה איים יוונים, אולם עד 1500 היו רוב שטחי האימפריה הביזנטית, ויוון בתוכם, בידיים עות'מאניות. בשנת 1571 נפל לידי הטורקים האי קפריסין וב-1699 הם כבשו את כרתים מידי הוונציאנים. רק האיים היוניים, שנשלטו על ידי ונציה, היו החלק היחידי מיוון שלא נפלו לידי האימפריה העות'מאנית.
יוון תחת שלטון הטורקים.
מינהל ומיסוי.
העות'מאנים חילקו את יוון (בדומה לשאר האזורים שבשליטתם) לשש נפות:
כל נפה נשלטה על ידי מושל שהחזיק בתואר פחה. הפחות היו כפופים ישירות לסולטאן הטורקי, שישב בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) בירת האימפריה. חלקים נרחבים מהאדמה הכבושה הוענקו לנאמני הסולטאן ולחיילים וותיקים בשיטה פיאודלית. האדמה לא הייתה יכולה להימכר או לעבור בירושה, ולאחר מותו של המחזיק בה חזרה הקרקע לידי הסולטאן, שהיה יכול לבחור אם להעביר אותה ליורשיו של בעל האדמות המקורי, או לחלק אותה מחדש לנאמניו. לגבי האיכרים היוונים לא הורגש שינוי רב בחיי היום יום, כאשר מעמדם אשר דמה למעמד צמיתים לא השתנה, ורק אדוניהם בעלי הקרקע הוחלפו מפרנקים והאצולה הביזנטית, לטורקים. במקרים מסוימים מצבם אף השתפר במשהו כיוון שהטורקים הפגינו לרוב אדישות ליוונים, וכול עוד המס שולם בזמן, הניחו אותם לנפשם.
העות'מאנים לא דרשו מהיוונים להתאסלם, למרות שמספר גבוה של יוונים התאסלם (במקרים מסוימים רק למראית עין), כדי לאפשר לעצמם יותר אפשרויות כלכליות וחברתיות באימפריה המוסלמית. נתינים לא מוסלמים לא שירתו בצבא הטורקי, ונטל הגיוס הוסר מהם. היוצא דופן מכך היה "מס הילדים" (דוושירמה) שלפיו כל קהילה נוצרית הייתה מחויבת לתת ילד זכר אחד מתוך חמישה לסולטאן. הילדים הנוצרים אוסלמו, גודלו על ידי האימפריה, ואומנו להיכנס לשורות היניצ'רים - חיל העילית של הצבא העות'מאני, שהיה נאמן לחלוטין לסולטאן בלבד. למרות שעול זה היה קשה מאוד על האוכלוסייה היוונית, במקרים רבים הורים שמחו שבניהם נלקחו למטרה זו, כיוון שמשמעות הדבר הייתה הבטחת עתידו של הנער. ידועה אף תופעה של שיחוד הפקידים הטורקים האחראים על גיוס הילדים על ידי הורים היוונים, כדי שבניהם ייבחרו לגיוס.
היוונים שילמו, חוץ מהמס לאדוניהם הפיאודלים, גם מס קרקע, מס גולגולת, ומס מסחר (שכלל הכפלת מסי היבוא והיצוא שהוטלו על הנתינים המוסלמים), ישירות למדינה. מס זה נאסף באופן לא קבוע ולרוב על ידי ההנהגה המקומית והדתית של היוונים עצמם.
לרוב לא התערב השלטון העות'מאני בחיי היוונים, ולמעשה התנער מכל אחריות להגנה, משפט, חינוך וקיום כלכלי של היוונים, תפקידים שהיוונים לקחו על עצמם.
שלטון אוטונומי וה"מילט א רום".