בציוויליזציות האסלאמית, הלטינו-אמריקנית והאפריקנית אין כיום מדינות ליבה. עם זאת אפשר לזהות בכולם מספר מרכזי כוח עולים אשר עשויים בעתיד להיחשב ככאלו. בציוויליזציה האסלאמית אפשר לזהות חמש מדינות בולטות אשר רואות עצמן כמתאימות לתפקיד, והן טורקיה, ערב הסעודית, איראן, פקיסטן ואינדונזיה. בציוויליזציות הלטינו-אמריקנית, בעבר היה אפשר להחשיב את ספרד כמדינת הליבה של אמריקה הלטינית, אך מנהיגיה בחרו במודע שלא יהיה כך הדבר. מכל הבחינות ברזיל, יכולה לשמש בתפקיד זה, אך הבעיה היא שבניגוד למרבית שאר מדינות האזור שבהן היה שלטון ספרדי, בברזיל היה שלטון פורטוגזי, וכך גם שפתה היום היא פורטוגזית. יש אפוא באמריקה הלטינית, ארבע מדינות המתאימות לתפקיד - ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה ומקסיקו. בציוויליזציות האפריקנית, לאורך שנים רבות בריטניה הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות אנגלית, וצרפת הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות צרפתית. כיום ישנן שתי מדינות המתאימות לתפקיד - דרום אפריקה וניגריה.
מדינה מבודדת.
מדינה מבודדת, היא מדינה חסרת שותפות תרבותית. דוגמאות לכך אפשר לראות באתיופיה, אשר לה שפה ייחודית (אמהרית), דת ייחודית והיסטוריה אימפריאליסטית בשונה משכנותיה. דוגמה נוספת היא האיטי, שפתה שונה משכנותיה (צרפתית), הרכבה האתני הוא שונה גם הוא (מרבית התושבים הם ממוצא אפריקני) ובנוסף לזה גם הרכבה הדתי שונה (מיעוט פרוטסטנטי ושל דת הוודו). המדינה המבודדת החשובה ביותר לדעת הנטינגטון היא יפן. תרבותה הייחודית, ומאפייניה הם בדלניים ואנטי-אוניברסליים. לזה יש להוסיף את העובדה שיפן היא אי והרכבה האתני הוא הומוגני.
מדינה שסועה.
ישנן מדינות בעלי מספר לאומים (מדינה דו-לאומית, מדינה רב-לאומית) אשר כולן נמנות עם אותה ציוויליזציה, כגון קנדה (צרפתים ואנגלים) או שווייץ (גרמנים, צרפתים ואיטלקים), סיכויי שרידותן בשלמות גבוהים. לעומתן, מדינות בעלות מספר לאומים מציוויליזציות שונות, כגון יוגוסלביה לשעבר או ברית המועצות לשעבר, סיכויי הישרדותן בשלמות לאורך זמן נמוכים. מדינות אלו נקראות "מדינות שסועות".
מדינה קרועה.
מדינה קרועה, היא מדינה אשר היא או גורמים מתוכה רוצים בשינוי בכל הקשור לשיוכם הציוויליזציוני. לדעת הנטינגטון, כדי שמדינה שתצליח לשנות את שיוכה הציוויליזציוני, היא צריכה לעמוד בשלושה תנאים:
הנטינגטון סוקר ארבעה מקרים שלדעתו אפשר להגדירם כמקרים כאלו:
ביקורת.
התיאוריה ספגה ביקורת מצד סופרים אקדמיים שונים, אשר ערערו באופן אמפירי, היסטורי, לוגי או אידאולוגי על הטענות שעולות ממנה. חוקרי יחסים בינלאומיים בדרך כלל תופסים את התנגשות התרבויות באופן שלילי. , מומחה למדעי המדינה, ציין כי התיאוריה, "התנגשות הציביליזציות" נהנית מיוקרה מסוימת בקרב מעצבי מדיניות, אך מעטים המומחים ביחסים בינלאומיים שמסתמכים על התיאוריה. לטענתו התיאוריה לא הוכיחה שהיא "מדריך שימושי או מדויק להבנת העולם".
במאמר המתייחס במפורש להנטינגטון טוען המלומד אמרטיה סן (1999) כי "גיוון הוא מאפיין של מרבית התרבויות בעולם. הציוויליזציה המערבית אינה יוצאת דופן. נוהג הדמוקרטיה שנפוץ במערב בעת המודרנית הוא במידה רבה תוצאה של קונצנזוס שהתגבש מאז העידן הנאורות והמהפכה התעשייתית, ובמיוחד במאה האחרונה לערך. לקרוא לכך מחויבות היסטורית של המערב במשך אלפי השנים לדמוקרטיה, ואז להשוות תהליך זה לכלל המסורות התרבויות שאינן מערביות (להתייחס לכל אחת כאל מונוליטית) תהיה טעות גדולה".
בספרו "טרור וליברליזם" (2003 ,'Terror and Liberalism'), טוען כי גבולות תרבותיים מובחנים אינם קיימים בימינו. לטענתו, אין "ציוויליזציה איסלאמית" ואין "ציוויליזציה מערבית", וכי הראיות להתנגשות ציוויליזציה אינן משכנעות, במיוחד כאשר בוחנים יחסים כמו אלה שבין ארצות הברית לסעודיה. בנוסף, הוא מציין את העובדה שרבים מהקיצונים האיסלאמיים הקדישו זמן משמעותי לחיות או ללמוד בעולם המערבי. לפי ברמן, סכסוך נוצר בגלל אמונות פילוסופיות שקבוצות שונות חולקות (או אינן חולקות), ללא קשר לזהות תרבותית או דתית.
הספר בישראל.
בישראל יצא הספר לאור בעברית בשנת 2003, שש שנים לאחר יציאתו לאור בארצות הברית. הספר יצא לאור על ידי הוצאת שלם, מטעם מרכז שלם ותורגם על ידי דוד בן-נחום. לגרסה העברית התווספה הקדמה לקורא הישראלי, על ידי דן מרגלית, בנוסף להקדמתו של הנטיגטון.
הומאראניסמו
הומרניסמו
אינטר מילאנו
מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו (באיטלקית: Football Club Internazionale Milano), הידוע כאינטר מילאנו או בקיצור אינטר, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר מילאנו המשחק בליגה האיטלקית הראשונה ונחשב לאחד המועדונים הגדולים והמצליחים בעולם.
אינטר נוסדה ב-1908 ומאז זכתה ב-32 תארים איטלקיים מקומיים ובתשעה תארים בינלאומיים, כולל שלוש פעמים בתואר האירופי החשוב ביותר, גביע אירופה לאלופות. היא הקבוצה היחידה באיטליה ששיחקה בסרייה א' בכל שנות קיומה ומעולם לא נשרה לליגת המשנה והקבוצה האיטלקית היחידה שזכתה בחמישה תארים בשנה אחת (2010) וזכתה בטרבל ובכך היא מצטרפת לעוד שש קבוצות אחרות בלבד בתולדות הכדורגל האירופי שהשלימו טרבל.
אינטר היא הקבוצה השנייה האהודה ביותר באיטליה לאחר יובנטוס, ולאוהדיה יש יריבות ארוכת שנים עם אוהדיהם של קבוצות אחרות. היריבויות המפורסמות ביותר הן עם אוהדי מילאן היריבה העירונית במשחק שמכונה "דרבי דלה מדונינה" ועם אוהדי יובנטוס במשחק שמכונה "דרבי ד'איטליה".
כינוי הקבוצה הוא "הנראזורי", על שם מדיה השחורים-כחולים. בעל השליטה במועדון הוא ז'אנג ז'ינדונג, אשר מחזיק בקבוצת סונינג הסינית. נשיא המועדון הוא בנו, סטיבן ז'אנג. לפי הדירוגים השנתיים של מגזין פורבס, המועדון הוא בין העשירים בעולם.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון "ג'וזפה מאצה", המוכר יותר בשם "סן סירו", אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר באיטליה בעל 80,018 המושבים, אותו היא חולקת עם יריבתה העירונית מילאן.
אינטר היא אחת ממייסדות ארגון ה-G-14, שייצג את הקבוצות הגדולות באירופה מול אופ"א, וחברה בארגון המועדונים האירופיים שהחליפה את ה-G-14.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
המועדון נוסד בערב 9 במרץ 1908 במסעדת "L'Orologio" במילאנו, כשפרש ממועדון הקריקט והכדורגל מילאן.
הפורשים, קבוצה של 43 איטלקים ושווייצרים שהבולטים בהם היו הצייר ג'ורג'יו מוג'יאני (שעיצב את הסמל), בוסארד, ברטוליני, אנריקו הינטרמן, ארטורו הינטרמן, פייטרו דלה אורו, קרלו ארדוסי והנשיא הראשון ג'ובאני פארמידיוטי לא אהבו את השליטה האיטלקית במילאן, ולכן פרשו והקימו מועדון חדש שנקרא "מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו". מימיו הראשונים, היה המועדון פתוח לשחקנים זרים, (הקפטן הראשון של הקבוצה, מאנקטי, היה שווייצרי) מה שהוביל לכינויו באותם ימים – לה בנאמטה, האהובים.
קטע מתוך כתבה שפורסמה בעיתון "לה גזטה דלו ספורט" במרץ 1908 על המועדון החדש במילאנו:
המועדון זכה באליפות איטליה הראשונה ב-1910 תחת הדרכתו של הקפטן והמאמן וירג'יליו פוסאטי (השחקן הראשון של אינטר בנבחרת איטליה), אחרי עונה צמודה עם פרו ורצ'לי אחת הקבוצות החזקות באיטליה של תחילת המאה ה-20.
בין השנים 1915–1919 הושבתה הליגה מפעילות בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה נהרג המאמן פוסאטי כששירת בצבא האיטלקי. לאחר המלחמה עם חידוש הליגה בעונת 1920/1919 זכתה הקבוצה באליפות השנייה תחת המאמן נינו ראסגוטי והכוכבים לואיג'י קאבניני וג'וזפה פוסאטי אחיו של וירג'יליו.
עידן הפאשיזם.
בשנת 1922, עם עלייתו של בניטו מוסוליני והפאשיזם לשלטון באיטליה ימיו של המועדון נראו ספורים. האופי והמסורת הבינלאומיים של המועדון, שמו שדומה לאינטרנציונל, ההמנון הקומוניסטי וריבוי השחקנים הזרים בקבוצה לא היו לרוחו של המשטר החדש וב-1928 אולץ המועדון להתמזג עם קבוצת יוניון ספורטיבו מילאנזה למועדון אחד אשר הוקם בחסות השלטון במילאנו ושמו שונה ל"אמברוסיאנה ס.ס מילאנו" על שם אמברוסיו הפטרון הקדוש של מילאנו.
גם מדיה המסורתיים בכחול שחור הוחלפו למדים לבנים עם צלב אדום בדומה לדגל של העיר מילאנו. על אף השינויים, אוהדי הקבוצה המשיכו לקרוא לה "אינטר" ולשיר את אותם השירים כתמול שלשום, דבר שעורר את זעמו של מוסוליני.
למרות המתח בין המועדון והמשטר המשיך המועדון בדרכו וזכה בתארים גם בשנים קשות אלה.
בעונת 1929/1930 זכתה הקבוצה באליפות שלישית תחת המאמן היהודי ארפד וייס ובעזרתו של הכוכב הגדול ג'וזפה מאצה (מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 284 שערים) שכבש באותה עונה 31 שערים. באותה עונה שיחקה הקבוצה בגביע מיטרופה (גרסה מוקדמת של גביע אירופה לאלופות) והודחה בחצי הגמר.
בשנת 1932 שינה הנשיא החדש פרדיננדו פוזאני את שם המועדון ל"אמברוסיאנה-אינטר".
בעונת 1933/1934 הגיעה הקבוצה לגמר גביע מיטרופה אחרי שהדיחה בחצי הגמר את ספרטה פראג החזקה מצ'כוסלובקיה והפסידה לאוסטריה וינה.
בקיץ של שנת 1934 הוביל מאצה כוכב הקבוצה את נבחרת איטליה לזכייה במונדיאל ששוחק באיטליה, יחד עם עוד שלושה שחקנים מהקבוצה: אטיליו דה מריה, ארמנדו קסטלאצי והשוער לואיג'י אלמנדי.
בעונת 1936/1937 הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע מיטרופה והודחה על ידי ספרטה פראג, מאצה סיים כמלך השערים של המפעל עם עשרה שערים.
בעונת 1937/1938 זכתה הקבוצה באליפות רביעית תחת המאמן ארמנדו קסטלאצי. מאצה סיים כמלך השערים באותה עונה עם 20 שערים, ובקיץ הוביל את נבחרת איטליה לזכייה שנייה ברציפות במונדיאל ששוחק בצרפת יחד עם פייטרו פראריס, אוגו לוקאטלי, ג'ובאני פרארי ורנאטו אולמי חבריו לקבוצה.