הצבא האשורי הצטיין בניידותו, חיל ההנדסה שלו אפשר בניית גשרים ואלתור סירות למען חציית נהרות, ואף היו בשימוש הצבא האשורי נאדות שנופחו ושומשו כמצופים במבצעים אמפיביים.
מבנה והתפתחות היחידות הצבאיות.
חיל הרגלים.
חיל הרגלים התפלג לשלוש זרועות עיקריות: נושאי החניתות, הקלעים והקשתים, כל אלו צוידו בחרבות ברזל ארוכות, בנוסף לציודם המקורי. רב רובו של החי"ר האשורי השתייך לחי"ר קל או בינוני אם כי, היו להם מעט חיילי חי"ר כבדים.
נושאי הרמחים היו המרכיב החשוב ביותר בצבא אשורי. הם עשו את מרבית לחימת פנים-אל-פנים ועבודות המצור לצד חיל ההנדסה. הגנתם הייתה מגן, קסדת ברזל ושריון קשקשים [לפעמים הם היו מוגנים על ידי שריון עור]. המגן והקסדה שונו פעמים רבות, בעיקר עקב חוסר ההחלטיות של מלכי אשור בדבר המגן. המגנים המלבניים שאופייניים לצבאו של אשור נצירפל השני הפכו במהרה למגנים קטנים ועגולים, ועשויי עור או מקלעת – שינויים שהצריכו את הגדלתם של המגנים הקלים בימיו של אשור בניפל.
הקשתים מילו תפקידי מפתח בצבא, הם צוידו בקשת מורכבת, אשר נפלה באיכותה לעומת זו ששימשה את קשתי המצרים. הקשתים ניצבו בפני בעיה קשה, והיא הצורך בהגנה עצמית יחד עם שמירה על ניידות הכרחית בשדה הקרב. עד ימיו של תגלת פלאסר השלישי לבש הקשת בשריון קשקשים כבד ולווה על ידי נושא מגן. מימיו של תגלת פלאסר ואחריו, הוחלפו כל אלו בנושא צינה (מגן גבוה, מלבני בבסיסו ואליפטי בקצו, שהיה עשוי עץ ועור, הדומה למגנו של הקשת החמוש בקשת אופקית בימי הביניים) מיוחד, שנע מקדימה לקשת. עד לימיו של אשור-בניפל גדלה הצינה מעבר לגובה האדם הממוצע, כדי לספק הגנה מרבית לקשתים. בניגוד לקשתים מבני העם האשורי, הקשתים מקרב העמים הכבושים נשלחו לשדה הקרב עם הגנה מעטה, אם בכלל. קשתותיהן של האשורים עוטרו בקצותיהן, עיטור שהקל על קשירת החבל לצידי הקשת, האשפות של האשורים היו מלבניים או אליפטיים.
הקלעים התווספו לצבא אשור מאוחר יותר, בימיו של תגלת פלאסר השלישי, והיו ברובם מקרב העמים הזרים שנכבשו על ידי אשור, או שכירי חרב. מרבית פועלם היה בזמן המצור, בו עמדו מאחורי הקשתים והמטירו גלי אבנים על מגני ערי האויב ותושביהם.
חיל הפרשים.
הפרשים בצבא אשור, התפלגו אף הם לתת קבוצות. תפקידם היה הן איגופו של האויב, והן הסתערות ישירה בשטח הפתוח. מרבית הפרשים האשוריים, בדומה לרגלים היו אף הם קלים או בינוניים, אם כי לפחות חלקם לבש שריון קשקשים כבד ואפשר לסווגם כ"כבדים".
הפרשים נושאי הרמחים, שציודם דמה לזה של נושאי הרמחים הרגלים. תפקידם היה להסתער על שורות האויב, לפני נושאי הרמחים הרגליים.
הפרשים הקשתים היו חמושים בקשת מורכבת. מנגד, שימשו לאיגוף האויב, רדיפתו והתקפות גרילה. היותם רכובים על סוס אפשר להם ללבוש שריון קשקשים כבד, אך הרכיבה על הסוס גרמה לבעיה אחרת, ההחזקה במושכות הסוס וירי בו בזמן. הפתרון לבעיה זאת דמה לפתרון של בעיית הקשתים הרגליים; הפרשים בעלי הקשתות עבדו בזוגות, כאשר בן הזוג של הקשת התלווה אליו עם סוס משלו ותפס את המושכות בעת הצורך, כמו כן לעיתים אף נשא הגנה נוספת לבן זוגו.
חייל המרכבות.
מרכבות המלחמה האשוריות, היו דומות למרכבות שהיו בשימושם של עמים אחרים בסהר בעת העתיקה. המרכבות היו החלק חשוב ביותר בצבא האשורי. המרכבה האשורית דמתה-משהו למקבילתה המצרית, הן במבנה והן במספר האנשים שרכבו עליה. מרכבות המלחמה האשוריות עברו התפתחות ארוכה עוד מימי קדם, ונהוג היה למקם עליהן שני חיילים, אחד הדריך את סוסי המרכבה, והשני עשה את הלחימה (לרוב היה מדובר בקשת, או לחלופין נושא רמח). בימיו של אשורנצירפל השני הוסף סוס שלישי לשני הסוסים שעמדו בראש המרכבה, ומטרתו הייתה להחליף את אחד הסוסים במקרה שזה נפגע. לצידה של המרכבה הוצמדו האשפות זאת על זאת, ובהן הוחזקו גרזנים ורומח (לשימושו של הרכָב, במקרה הצורך).
גלגלי המרכבה הבינוניים חוזקו על ידי 6 חישורים ומבנה זה של המרכבה נשמר, למעט הורדת הסוס השלישי עם קץ ימי אשורנצירפל השני, עד לימיו של תגלת פלאסר השלישי.
בימיו של האחרון, הוגדלו הגלגלים ומספר החישורים עלה ל-8, שינויים שגרמו לעלייה במשקל וכוח המרכבה, דבר שאפשר את נשיאתו של חייל נוסף על כל מרכבה, בימיו של סרגון השני, אם כי סנחריב בחר להשתמש הן במרכבות בעלות שישה חישורים והן בכאלו בעלות שמונה. בימיו של אשור-בניפל חוזקו ועובו הגלגלים עוד יותר, בעיקר כדי לאפשר את עלייתו של חייל נוסף על המרכבה, תפקיד החיילים שנוספו על השניים המקוריים, היה בעיקר להגן על הרוכבים והלוחמים שבמרכבה.
טקטיקות לוחמה אשוריות.
אין בידינו הוכחות מספקות בדבר התנהלות הקרבות בשטח הפתוח, עקב חוסר היכולת של התבליטים לתאר דברים שאינם סטטיים, או שאינם סצנה ספציפית בקרב.
מן המעט שביכולתו ללקט ולהסיק, פותחה התאוריה כי בעת לוחמה בשטח הפתוח יפרצו קודם המרכבות האשוריות וישרעו תוהו בשורות האויב, מאוחר יותר יחברו הפרשים הן בירית חצים וניסיונות איגוף על הכוח המבולבל והן בלחימה של אדם אל אדם.
בשלב זה יפרצו לתוך הזירה הרגלים האשוריים - נושאי הרמחים יחלו בקרבות אדם אל אדם, בחסות חצי הקשתים, עד לכיליון או נסיגת אחד הצבאות.
לעיתים התקדמו האשורים בשורות מאורגנות, המזכירות מעט במבנן את הפלנקס היווני, ולרוב הושארו כוחות מאחור כדי למנוע איגופים. חרף כך, היחידות והאסטרטגיה הושפעו רבות על ידי תנאי השטח, תיעודים של קרבות בשטח הררי דווקא מציינים כי מרבית הלחימה נעשתה בידי הפרשים.
לעומת זאת, כשנגע העניין למצור, בחרו האשורים אחת מארבע שיטות:
הטלת מצור והרעבת האוכלוסייה, שימוש באילי מצור ומגדלי מצור, הסתערות על חומות העיר וכיבושן, או חפירת מנהרות מתחת לחומות כדי להביא לקריסתן.
עתודאי
מרכבה (רכב קרבי)
מבצע זעם האל
מבצע זעם האל היה מבצע של מדינת ישראל שמטרתו הייתה להרוג את חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. בספטמבר 1972 הטילה ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר על "המוסד" בראשות צבי זמיר את מלאכת חיסולם.
לפי צבי זמיר, מטרת המבצע הייתה פגיעה ביכולת המחבלים לפעול, כולל חיסול ממוקד. לחיסולים לא היה קשר לשאלה האם המחבל היה קשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. מנגד, ישראל לא פעלה כנגד המטרה שעמדה בבסיס רצח הספורטאים במינכן - הכרה בינלאומית באש"ף.
בתגובה ניסה ארגון ספטמבר השחור להתנקש בחייה של גולדה מאיר ראשת הממשלה המכהנת, בעת ביקורה בארצות הברית.
מהלך המבצע.
ההחלטה על כל חיסול התקבלה על ידי ועדת שרים (שכינויה היה "ועדת X"; כיום פורום מסוג זה מכונה "מטבחון") שכללה את ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין, שר החינוך יגאל אלון והשר בלי תיק ישראל גלילי. את ההמלצה על המועמד לחיסול הביא לוועדה ראש "המוסד", צבי זמיר.
המוסד הקים צוות רחב היקף אשר עסק באיתורם של אנשי "ספטמבר השחור" ובהתנקשות בחייהם. בראשות הצוות עמד מייק הררי, מפקד יחידת קיסריה. מתנקשי המוסד החלו לחסל בכירים בארגון בבירות שונות ברחבי אירופה (רומא, פריז ועוד), דבר שגרם לזעזוע גדול וירידה למחתרת של אנשי הארגון. המוסד אף נקט בלוחמה פסיכולוגית כנגד מטרותיו, ובמקרים מסוימים אף פרסם בעיתונות מודעות אבל על המיועדים לחיסול ימים מספר לפני ההתנקשות עצמה.
לאחר ההלם הראשוני, החל הארגון לנסות ולפגוע שוב במטרות ישראליות או בכאלו שנתפסו בעיניהם כמשרתות את ישראל. במהלך המבצע נהרג במדריד אחד מאנשי "המוסד", ברוך כהן. כהן, שהתמחה בגיוס משתפי פעולה מקרב ארגוני הטרור, התחזה לאיש עסקים בשם משה חנן ישי. ארגון "ספטמבר השחור" ניצל זאת כדי לטמון לו מלכודת, והוא נורה מטווח קצר במארב שהכינו לו הטרוריסטים, לאחר שיצא ממסעדה ממפגש עם סוכן כפול בארגון הטרור.
חברי הארגון שחוסלו.
במאמץ שנמשך שנים אחדות, הצליח המוסד להרוג אחדים מראשי הטרור הפלסטיני, ובהם כאלה האחראים לרצח הספורטאים:
המאמץ לפגוע במארגני הטבח נמשך שנים רבות גם לאחר מכן. ב-1992 חוסל בפריז עאטף בסיסו.
פרשת לילהאמר.
בניגוד לרוב פעולות החיסול, דווקא המידע על עלי חסן סלאמה (אשר נודע בכינוי "הנסיך האדום") הגיע מספר ימים בלבד לפני הפעולה עצמה. מייק הררי, מפקד יחידת המבצעים "קיסריה", אסף בחופזה צוות בן שישה אנשים. בצוות נמנו: סילביה רפאל (תחת שם הכיסוי פטרישיה רוקסברג) ושותפה אברהם גמר (תחת הכיסוי של אזרח בריטי בשם לסלי אורבאום), סוכן המוסד הבכיר דן ארבל (תחת השם דן ארט), צבי שטיינברג, מיכאל דורף וסוכנת זוטרה ללא ניסיון קודם בשם מריאן גלדניקוף, אשר נשלפה כמה ימים לפני כן מעבודתה האזרחית כמהנדסת מחשבים והובאה על תקן מתורגמנית, בשל שליטתה בשפות הסקנדינביות.
צוות המוסד עקב אחרי בכיר באש"ף, אשר יצא מהמטה הראשי של הארגון בז'נבה אל עיירת נופש קטנה בנורווגיה בשם לילהאמר השוכנת כ-165 ק"מ צפונית לאוסלו. בלילהאמר נפגש אותו בכיר ומסר ניירות לאחמד בושיקי, אשר זוהה בטעות כעלי חסן סלאמה - ראש ארגון "ספטמבר השחור". מיד החלה עבודת העיקוב אחרי בושיקי. עבודת העיקוב נחשבה מרושלת ואף חובבנית, כשהצוות הישראלי מושך תשומת לב מיותרת בעיירה הקטנה. לחלק מעבודת העיקוב מונתה המתורגמנית מריאן גלדניקוף, שדווקא היא התריעה כי בושיקי אינו דומה לדעתה לדמותו של עלי המופיע בתמונה שברשותם. למרות התרעה זו, המבצע נמשך.