דונאיסקה סטרדה (בסלובקית: Dunajská Streda, בהונגרית: Dunaszerdahely ובגרמנית: Niedermarkt; על ידי הקהילה היהודית כונתה דונא-סערדהעלי) היא עיר בדרום סלובקיה במחוז טרנבה שרוב תושביה הונגרים. עד לשואה היא נודעה בזכות הקהילה היהודית שלה ושתי ישיבות גדולות שהיו בה.
דונאיסקה סטרדה נמצאת במרכז שטח של 1,800 קמ"ר התחום בין שתי זרועות של הדנובה המתפצלות לפניה ומתמזגות שוב אחריה לערוץ הראשי של הנהר, שעיקרו אדמות לגידול חיטה ולמרעה.
משמעות השם דונאיסקה סטרדה היא "המקום של יום רביעי על הדנובה", המכוון לקיומו של יום השוק בעיירה ביום רביעי.
היסטוריה.
העיירה מוזכרת בכתובים לראשונה בשנים 1253–1255 כעיירת שוק בשמות "Svridahal" ו-"Szerdahely". בשנת 1553 היא מוזכרת כעיירה מלכותית, אולם בשנת 1580 היא הועברה לידי משפחת הרוזן פאלפי. במהלך המאה ה-18 הייתה דונאיסקה סטרדה לבירה של תת-מחוז של מחוז פרשבורג והפכה לרשות מקומית עצמאית. עם הקמת צ'כוסלובקיה בשנת 1918 הוכללה בסלובקיה, אף שרוב תושביה היו הונגרים. בשנת 1938, עם התפוררות צ'כוסלובקיה, סופחה להונגריה, סיפוח שבוטל עם תום מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית.
ראשית הקהילה היהודית בסרדאהלי, כפי שכונתה אז, היה בסביבות שנת 1708, בהגירת יהודים ממוראביה בעקבות קשיי היהודים תחת שלטון מלכי בית הבסבורג ומרדיפות של פרנץ ראקוצי ההונגרי שמרד בבית הבסבורג, אל נחלתם של משפחת רוזני פאלפי מושלי מחוז פרשבורג. בשנת 1728 היו בסרדאהלי 19 משפחות יהודיות, ובינואר 1739 העניק הרוזן יאנוש פאלפי ליהודי המקום כתב זכויות שכלל הכרה ברב העיר, זכות לקיים מצוות, להקים בית כנסת ובית קברות, לסחור ולעסוק במלאכה באופן חופשי, וכן הבטחה כי לא ייענשו על ידי שופטים נוצרים בעונש חמור משהיה ניתן לנוצרי על אותה עבירה. כמו כן כלל כתב הזכויות קביעה של גובה המיסים שעל היהודים לשלם למושל.
האוכלוסייה היהודית בדונאיסקה סטרדה, שמנתה כמחצית מתושבי העיר, הושמדה רובה ככולה במהלך השואה, ובית הכנסת המרכזי שבה נחרב בהפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה. במקום שבו עמד בית הכנסת במרכז העיר, הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה היהודית שהושמדה, המעוצבת כלוחות הברית שליבם הרוס וקרוע. כיום גרות בעיר רק מספר משפחות יהודיות.
בתיה מקוב
בתיה מקוב (ה'תר"א, 1841 – י' בטבת ה'תרע"ב, 27 בדצמבר 1911) הייתה חלוצה עברית, ממקימי העיר רחובות.
קורות חייה.
נולדה ב-1841 בפולין למשפחת אפפל. נישאה לאברהם מקוב. התגוררה בכפר טרספול על יד העיר בריסק שם הייתה סוחרת מצליחה שחכרה אחוזה של רוזן רוסי שכללה יערות, מטעים ומפעלים לסיגריות, לעורות וליי"ש. את המפעלים האלה ניהלה לבדה, תוך כדי גידול עשרת ילדיה. בשנת 1890 התוודעה לחברת מנוחה ונחלה שפעלה מטעם ארגון חובבי ציון לרכישת נחלות בארץ ישראל, ואז החליטה שהיא עולה לארץ ישראל. בעלה שהתנגד לרעיון זימן אותה לדין תורה בטענה שדעתה נטרפה עליה כדי לאסור עליה לעלות לארץ ישראל, אולם היא השיבה לבית הדין שאם כך ממילא בעלה פטור ממתן גט ולכן היא חופשיה לעלות. ב-1891 השאירה בפולין את בעלה ועלתה עם חמישה מילדיה למושבה רחובות. בעלה סירב בתחילה לעלות לארץ ישראל. לאחר כ-3 שנים הוא התגעגע לאשתו והחליט לעלות גם הוא, אך מת לפני שהספיק להגיע.
הייתה בין המתיישבים הראשונים ברחובות, שם עסקה בחקלאות וגידלה כרמי ענבים בחלקה בת 250 הדונם שרכשה. על מנת להגדיל את הכנסותיה, נהגה בתיה להשכיר חדר בביתה, ונודעה כמי שנהגה בתקיפות עם השוכרים. בפרטי-כל האספה הכללית הראשונה המייסדת בי"ט בכסלו תרנ"א (סוף 1890), היא הייתה האישה היחידה שהשתתפה בבחירת הוועד הראשון למושבה על ידי 16 חברים, אולם עקב היותה אשה לא יכלה להיבחר בעצמה לוועד. היא נמנתה עם קבוצת הצעירים שהתנגדה לקבל את חסותו ומרותו של הברון רוטשילד, אולם מאבקם נכשל.
בנוסף לעמלה, הייתה מעורבת בענייני משפחתה, בשבט תרס"ט (1909) קיבלה מכתב מבנה בכורה משה איסר שישב בעיירה קוזין שבחבל ווהלין בפולין. מכתב זה היה מענה למכתב קודם ממנה בו הביעה דאגה לגבי שידוך לבתו רבקה והתלוננה כי בניה לא נשמעים לה, ובמכתבו כותב משה איסר:
במכתבו הוזכר עניין צוואתה. נראה ששלחה לו טיוטה מצוואה שכתבה בשנת תרס"א (1901). לדעתו היה עליה להראות את הצוואה גם ליהונתן ומרדכי:
היא נפטרה ב-27 בדצמבר 1911, עשרה בטבת תרע"ב בגיל 71 ונקברה בבית העלמין של רחובות. על שמה נקראים רחוב בתיה מקוב ושכונת בתיה מקוב ברחובות.
משה סמילנסקי הקדיש לה פרק שלם בספרו "משפחת האדמה".
אליהו זאב לוין אפשטיין כתב בזכרונותיו שהיא הייתה "טיפוס מצוין" ו"אשת חיל במלוא מובן המלה".
בנה יהונתן היה איש נוקשה ובראשית שנות השמונים חיבר הפזמונאי דן אלמגור את השיר "זמורות יבשות" ובו מסופר על "תקרית מקוב" שבה התעמר יהונתן בנשים תימניות. השיר נחשב לכזה שפוגע באתוס החלוצי, ולא ניתן היה לשדר אותו במשך שנים רבות.
בין ילדיה משה איסר, צביה, רחל, חיים, חווה, מרדכי, יהונתן, איטה, והרצל. על צאצאיה נמנים ישראל מקוב, לשעבר מנכ"ל טבע, והרצל מקוב ראש מרכז מורשת בגין.
יוצר
בית החולים הרצוג
רובר דואנו
רוֹבֵּר דוּאַנוֹ (בצרפתית: Robert Doisneau; 14 באפריל 1912 - 1 באפריל 1994) היה צלם צרפתי. ביחד עם אנרי קרטייה ברסון היה מחלוצי צילום העיתונות.
חייו.
אביו של דואנו, שהיה שרברב, נהרג בשירותו במלחמת העולם הראשונה, כשדואנו היה בן ארבע. אמו נפטרה כשלוש שנים אחר כך, ודואנו גודל על ידי דודתו, ולאחר מכן על ידי אם חורגת, שלא גידלה אותו באהבה.
בגיל שלוש עשרה התקבל לבית ספר לאמנות, שם נחשף לראשונה לאמנות. בשנת 1929 סיים את בית הספר כבוגר בתחומים גילוף וליטוגרפיה. בגיל 16 לקח שיעורים לחובבי צילום, אך לטענת המורה היה כל כך ביישן שבהתחלה צילם רק אבני מרצפות, ורק בשלבים מאוחרים יותר החל לצלם ילדים ולאחר מכן גם מבוגרים.
בסוף שנות ה-20 מצא עבודה כמשרטט אותיות עבור סטודיו גרפי שעסק בפרסום בתעשיית הרפואה. בתקופה זו התנסה בצילום כמקצוע, כשהיה עוזר צלם בסטודיו. מאוחר יותר הפך לצלם ראשי באותו סטודיו.
ב-1931 עזב את סטודיו הפרסום שבו עבד, והחל לעבוד כעוזר צלם של הצלם המודרני אנדרה ויינו.
ב-1934 החל לעבוד בצילום פרסומי עבור חברת הרכב "רנו". במהלך עבודתו שם גבר עניינו בעבודה עם צילום ואנשים. מאוחר יותר אמר שהשנים שבהן עבד עבור חברת "רנו" היו עבורו תחילת הקריירה כצלם, וסוף עידן הנעורים שלו.
ב-1936 התחתן, ונולדו לו שתי בנות, הראשונה ב-1942 והשנייה ב-1947.
ב-1939 פוטר מעבודתו בעקבות איחוריו הקבועים. הוא ניסה לעבוד כפרילנסר בתחום הפרסום, בגילוף ובצילום עבור גלויות. מאוחר יותר באותה שנה עבד כשכיר עבור סוכנות הצילום "ראפו", ונשלח לרחבי צרפת לצלם אירועים וסיפורים. בתקופה זו גילה את תחום צילום הרחוב והחל להתעניין בו.
דואנו עבד עבור סוכנות הצילום עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבעקבותיה גויס לשורות הצבא הצרפתי הן כחייל והן כצלם. הוא שירת בצבא עד 1940. לאחר תבוסת צרפת ועד שחרורה ב-1945 השתמש דואנו בכישוריו כשרטט, אמן אותיות וגלף כדי לזייף תעודות זהות עבור חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר תום המלחמה חזר לקריירת הצילום שלו כפרילנסר, ומכר צילומים למגזין "לייף" ושאר מגזינים בינלאומיים. בשנת 1946 חזר לעבוד עם סוכנות הצילום "ראפו", שאיתה נשאר לאורך כל ימי חייו, אף על פי שקיבל הזמנה מאנרי קרטייה ברסון להצטרף לסוכנות מגנום.
בשנת 1948 החל לעבוד עבור מגזין האופנה הנחשב "ווג", שאנשיו חיפשו רענון וחשבו שהוא יכול להביא מבט חדש ומיוחד למגזין. דואנו אכן עבד עבורם, אבל שנא את צילומי האופנה, ובכל רגע פנוי שהיה לו יצא לרחובות פריז לצלם.
בשנת 1946 הוקמה קבוצת אמנים בצרפת בשם "קבוצת XV", ששמה לעצמה יעד להפיץ ולשמר את תרבות הצילום הצרפתית. דואנו הצטרף אליה ב-1950.
שנות ה-50 היו עבורו שנות השיא בקריירה שלו, אך בשנות ה-60 חלה בה דעיכה. בשנות ה-70 חלו שינויים באירופה, ועלה צורך בצילומים שיציגו את העידן החדש. מגזינים ותיקים שנותרו בסגנון הישן נסגרו, והוחלפו בתוכניות טלוויזיה. דואנו מצא עבודה בהפקת ספרי ילדים, צילום פרסומי וצילומי פורטרט למפורסמים, בהם אלברטו ג'קומטי, ז'אן קוקטו, פרנאן לז'ה, ז'ורז' בראק ופבלו פיקאסו.
אשתו של דואנו נפטרה בשנת 1993, כשהיא סובלת ממחלת אלצהיימר וממחלת פרקינסון. דואנו נפטר כחצי שנה מאוחר יותר כשהוא סובל מהתקפי לב וממחלת לבלב.
עבודתו.
דואנו היה אחד מצלמי צרפת הפופולריים והפוריים ביותר. הוא היה ידוע בצילומיו הצנועים, העליזים ומלאי האירוניה, שבהן נראו צירופים משעשעים וערבוב מעמדות חברתיים.
הוא הושפע רבות מצלמים כמו אנדרה קרטס, אז'ן אטז'ה ואנרי קרטייה ברסון.
בלמעלה מ-20 ספרים הציג דואנו את בני אדם כישויות מקסימות ושבריריות. הוא אמר פעם: "הפלאים של חיי היומיום הם כה נפלאים. אף במאי לא יכול לסדר את הלא צפוי שניתן למצוא ברחובות."
דואנו הרבה לתת בתצלומיו חשיבות לתרבות הרחוב של הילדים, כשהוא מצלם פעמים רבות את הילדים בעת משחקם, ללא ההורים המשגיחים ומגבילים אותם. בעבודתו התייחס ברצינות ובכבוד רב למשחקים אלו, ובעקבות כך מספר בתי ספר יסודיים בצרפת נקראו על שמו.
דואנו היה מוערך בצרפת כולה, ותצלומיו מציגים שנים רבות של חיי רחוב ותרבות אנושית בפריז ובצרפת בכלל.