לקראת סוף שנת 1988, בהתאם למדיניות הפרסטרויקה של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, החליטה מולדובה על אימוץ השפה המולדבית (רומנית) כשפה רשמית והחלפת האלף בית מכתב קרילי לכתב לטיני. המיעוט הסלאבי במולדובה דרש מעמד שווה לשפה הרוסית והגנה מפני דומיננטיות רומנית, ואולי אף איחוד של מולדובה עם רומניה. אולם לאחר שהמפלגה המולדבית הלאומית זכתה בבחירות במולדובה באביב 1990, החליטו מנהיגי הסלאבים, שהיו הרוב בחבל טרנסניסטריה, להכריז על עצמאות ממולדובה ב-2 בספטמבר 1990, כאשר מולדובה עדיין הייתה חלק מברית המועצות. לטרנסניסטריה העצמאית, שכונתה "הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית מולדבית של פרידנסטרוביה" לא הייתה הכרה גם בתוך ברית המועצות. גורבצ'וב הכריז על הכרזת העצמאות כחסרת בסיס חוקי ובטלה ב-22 בדצמבר 1990. אולם למעט פעילויות מקומיות של ממשלת מולדובה, ברית המועצות ומולדובה לא נקטו באמצעים למנוע את התארגנותה העצמאית של טרנסניסטריה. ב-17 במרץ 1991 בברית המועצות התקיים משאל עם בהקשר להמשך קיומה של המדינה. שלטונות מולדובה אסרו על קיום ההצבעה בשטח הרפובליקה. לעומת זאת, בערים ובכפרים של טרנסניסטריה ההצבעה התקיימה ומעל ל-90% מהמצביעים תמכו בהמשך קיום ברית המועצות. קיום ההצבעה הגדיל את המתח הפנימי. לאחר הפוטש של אוגוסט השלטונות בקישינב החלו לתמוך ביציאת הרפובליקה מברית המועצות. לעומת זאת, מנהיגי טרנסניסטריה תמכו בגלוי במנהיגי הפוטש הנכשל. ב-25 באוגוסט 1991 הם הכריזו על עצמאותה של טרנסניסטריה, אך כבר ב-29 באוגוסט עצרו שרותי הביטחון של מולדובה את איגור סמירנוב, שעמד בראש השלטון בטרנסניסטריה, כששהה בקייב. בסוף ספטמבר 1991 החלו התנגשויות מזוינות בין הצדדים. ב-1 באוקטובר איגור סמירנוב שוחרר ועבר לטירספול. ב-18 בדצמבר 1991 מולדובה הכריזה על עצמאותה וקיבלה הכרה מרוסיה.
לאחר פירוק ברית המועצות, במרץ 1992, שלחה ממשלת מולדובה את צבאה להשתלט על החבל, ובין הצדדים פרצה מלחמת טרנסניסטריה. הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה נעזרו במתנדבים אוקראינים ורוסיים אך נשענו בעיקר על יחידות צבא מתוך הארמייה ה-14 הסובייטית (תחת פיקודו של אלכסנדר לבד, שפעל על דעת עצמו) שהוצבה בטרנסניסטריה והורכבה ברובה מחיילים מקומיים. מולדובה לא הצליחה להשתלט על "המחוזות המורדים" והיא פנתה לעזרת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בבקשה להצבת כוח צבאי לפיקוח על האזור. ניסיון זה נכשל והמלחמה הסתיימה ביולי 1992, בהסכם הפסקת אש בתיווך נשיא רוסיה בוריס ילצין. בהסכם שהביא לסוף העימות הכירה רוסיה בשלמותה הטריטוריאלית של מולדובה, כולל חבל טרנסניסטריה, והחבל קיבל אוטונומיה מורחבת משלטונות מולדובה. כמו כן הוענקה לטרנסניסטריה הזכות לקבוע את מעמדה במקרה שמולדובה תחליט על איחודה מחדש עם רומניה. באוקטובר 1994 הצבא הרוסי נסוג מטרנסניסטריה עד 1997.
מאז הסכם הפסקת האש נשמר. אך מעמדה הפוליטי של טרנסניסטריה לא נקבע ולמעשה טרנסניסטריה מאז היא מדינה עצמאית, המתפקדת כרפובליקה נשיאותית, בעלת ממשלה ופרלמנט.
בשנת 2003 גובשה טיוטת הסכם בין מולדובה לטרנסניסטריה בתיווך רוסי, שעל פיו תהיה פדרציה בין טרנסניסטריה למולדובה, כאשר מולדובה תהיה בעלת זכויות-רוב בפדרציה אולם לטרנסניסטריה תהיה זכות וטו. בנוסף כלל ההסכם הצבת כוחות רוסיים בשטח טרנסניסטריה. ההסכם נדחה על ידי המולדבים בגלל הפגנות חריפות נגדו מבית, ובעקבות זאת התקררו היחסים בין מולדובה לרוסיה. מאז נסוגו גם שלטונות טרנסניסטריה מטיוטת ההסכם והם דורשים פדרציה על בסיס שוויוני.
שלטונות טרנסניסטריה אימצו חוקה, ואת כל הסממנים של מדינה עצמאית כגון: סמל מדינה, דגל, המנון, בולי דואר, מטבע, משטרה וצבא.
ב-1994 נערך משאל עם שבו העדיפו רוב התושבים עצמאות על פני איחוד עם רומניה. ב-17 בספטמבר 2006 נערך משאל עם נוסף בין תושבי טרנסניסטריה ועל פי התוצאות הרשמיות 97% מהמצביעים הצביעו בעד סיפוח לרוסיה. מולדובה ומדינות המערב טענו שהמשאל לא היה חופשי וכי כלל לא הייתה להנהגת טרנסניסטריה זכות לקיים משאל כזה. רוסיה, לעומת זאת, טענה שהמשאל התקיים באווירה חופשית, ונכחו בו משקיפים זרים רבים. גם להנהגת טרנסניסטריה ברור שאין כוונה לספח את טרנסניסטריה לרוסיה והם מנצלים את תוצאות המשאל כמנוף לעצמאות של החבל.
במהלך דצמבר 2011 התקיימו בחירות לנשיא. בהתאם לתוצאות הבחירות החל מ-30 בדצמבר 2011 בתפקיד זה מכהן יבגני שבצ'וק. עד אז, ניצח איגור סמירנוב בארבע מערכות בחירות.
מעמדה הבינלאומי של טרנסניסטריה.
הפרישה של טרנסניסטריה ממולדובה נשענת כיום על נוכחות חיל מצב רוסי המונה 1,200 חיילים, השומר על חלק נכבד שנותר ממחסן עצום בן 40,000 טונות של תחמושת ונשק מימי ברית המועצות, המונע ממולדובה להשליט את ריבונותה בחבל טרנסניסטריה. תמיכה רוסית זו איפשרה הקמת ישות זו.
טרנסניסטריה הכריזה על עצמאות ומקיימת את כל הסממנים של עצמאות התלויים רק בה, כמו מטבע, כוחות ביטחון ופרלמנט. אולם בעניינים הדורשים הכרה בינלאומית, היא נשענת על מולדובה. כתובות הדואר, סיומת האינטרנט וקידומת החיוג הבינלאומית של מולדובה משמשים גם בטרנסניסטריה. על אף שטרנסניסטריה ומוסדותיה אינם מוכרים באופן רשמי על ידי הקהילה הבינלאומית, תושביה יכולים לצאת ולהיכנס לחבל באופן חופשי. לרוב תושבי חבל טרנסניסטריה יש אזרחות מולדובנית המאפשרת להם תנועה גם אל רחבי העולם באמצעות דרכונים מולדובניים.
החבל מכנה עצמו "הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה".
מולדובה מוכנה למשא ומתן בנוגע להענקת אוטונומיה מסוימת לטרנסניסטריה תחת ריבונותה, אך דוחה על הסף אפשרות של הענקת עצמאות לטרנסניסטריה. טרנסניסטריה, לעומת זאת, ביטלה הצעת פשרה קודמת מ-2003 בדבר אפשרות של קונפדרציה בלתי שוויונית בין מולדובה וטרנסניסטריה, לאחר שההצעה נדחתה על ידי מולדובה, ועומדת על כך שתינתן לה עצמאות מלאה.
בתחילת דרכה של הרפובליקה, קיומה נתמך על ידי אוקראינה, אך מאז שנת 2017, היחסים בין השתיים התקררו.
על פי פרסומים בתקשורת, טרנסניסטריה מהווה מרכז סחר בינלאומי בנשק של ארגוני פשע מאורגן, טענות המוכחשות בכל תוקף, ומכונות בטרנסניסטריה כ"תעמולה שחורה".
בעקבות אירועי יברומאידן ואי השקט במזרח אוקראינה, באפריל 2014 הודיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי תושבי טרנסניסטריה, שהצביעו בעבר במשאל עם בעד הצטרפות לרוסיה ביום מן הימים, צריכים לקבל את הזכות להחליט על גורלם.
פוליטיקה.
אף על פי שהישות הנקראת טרנסניסטריה חסרת מעמד חוקי במולדובה, היא מתפקדת כמדינה ומאורגנת כרפובליקה בטרנסניסטריה ישנה מערכת רב-מפלגתית ופרלמנט המונה 43 מושבים. שיטת ההצבעה בפרלמנט היא בחירות בשיטה הרובנית. נשיא המדינה נבחר על ידי העם לקדנציה של חמש שנים.
לפי נתוני הפרלמנט של טרנסניסטריה, רק 15 מתוך 43 נציגי הפרלמנט הם ילידי טרנסניסטריה. אף על פי שמולדובנים הם כשליש מהאוכלוסייה, אין להם אף נציג בפרלמנט, עובדה שמצביעה על חוסר תמיכתם או תמיכתם המסויגת בטרנסניסטריה כמדינה עצמאית.
ישנה אי-הסכמה בנוגע למידת הדמוקרטיות של טרנסניסטריה, אך ממשל המדינה מחשיב את עצמו כממשל של דמוקרטיה נשיאותית מתקדמת. משקיפים מטעם חבר המדינות העצמאיות, אישרו את הבחירות בטרנסניסטריה ב-2006 כתקינות.
מולדובה ורומניה טוענות לחוסר לגיטימיות של המחוז. בזמנו כינה שר החוץ הרומני, מירצ'ה ג'ואנה, את טרנסניסטריה "החור השחור של הפשע המאורגן חוצה הגבולות, שעוסק בהברחת סמים ובסחר בבני אדם ובנשק".
חלוקה אדמיניסטרטיבית.
טרנסניסטריה מחולקת לחמישה מנהלים ולשני אזורים עירוניים, עצמאיים.
גאוגרפיה.
לטרנסניסטריה אין מוצא לים, בדומה לשכנתה ממערב, מולדובה, שממנה נפרדה. היא גובלת במערב עם חבל בסרביה ובמזרח עם אוקראינה. צורתה היא עמק צר, המשתרע לגדת נהר הדנייסטר, אשר משמש גם כגבולה הטבעי במערב.
כ-80% מקרקעות עמק הדנייסטר ראויות לעיבוד, וכ-10% מהשטח הוא יער.
בטרנסניסטריה עשר ערים ועיירות ו-69 כפרים. בסך הכול יש בה 147 יישובים, עשרה מהם בשליטת הממשל המולדובני.
נושא גבולות טרנסניסטריה שנוי במחלוקת וישנם מקומות שבהם נהר הדנייסטר איננו הגבול הטבעי. הקושי בקביעת שטחה הגאוגרפי של טרנסניסטריה נטוע בעובדה שמולדובה ושאר מדינות העולם, אינם מכירים בטרנסניסטריה כלל. עקב המצב נקבעו גבולותיה בהסכמי שביתת הנשק.
עורק התחבורה הראשי בטרנסניסטריה הוא הכביש טירספול-דובסרי-ריבניצה. מלבד עורק זה קיים כביש ראשי נוסף. בטרנסניסטריה עוברים שני קווי רכבת בינלאומיים, אחד מהם פעיל כל השנה. התחבורה הציבורית מבוססת בעיקר על אוטובוסים, על חשמליות ועל רכבות. כניסה או יציאה מטרנסניסטריה ברכב אפשרית אל המדינות השכנות: אוקראינה, מולדובה ורוסיה. כמו כן באמצעות הרכבת הבינלאומית, בקו מוסקבה-קישינב העוברת בטרנסניסטריה.
טמפרטורה ומשקעים.
האקלים בטרנסניסטריה הוא יבשתי ממוזג. החורפים הם מתונים והקיץ חם וארוך. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21.0 °C, ובחורף3.9 °C
דמוגרפיה.
בטרנסניסטריה לאומים רבים. שטחי טרנסניסטריה היו אזור גבול במשך ההיסטוריה, והיוו כור היתוך ומפגש ללאומים רבים.
הסלאבים (האוקראינים והרוסים) מהווים כיום 58% מהאוכלוסייה. עובדה זאת הופכת אותם לקבוצה האתנית הגדולה ביותר. שיעור המולדובנים (רומנים) באוכלוסייה הוא 33%. בנוסף קיימות קבוצות אתניות נוספות, שהבולטות בהן הן: היהודים, הפולנים, והגרמנים.