במקביל לכתיבה, השתלב לפרנסתו בשרות הוטרינרי של תל אביב, עיר בה הספיק לעבוד לפני נסיעתו לארצות הברית, כאחד מסוללי הכבישים של רחובותיה (בין אלה היה הכביש של רחוב שינקין). בשנת 1933 הופיע הרומן הראשון שלו מחיי החלוצים, "לחם וחזון" שהתקבל בהערכה בחוגים הספרותיים. ח.נ. ביאליק התפעל מרומן הביכורים ואמר עליו: "קראתי לחם וחזון של יוסף אריכא. ניכר שאריכא הוא מספר לתיאבון של פרוזה להנאתה. זהו הלחם הפשוט שאנחנו זקוקים לו".
אמן הסיפור הקצר.
יוסף אריכא התגלה בסיפוריו הקצרים כריאליסטן מובהק, היודע לתאר את נופיו כרקע המדגיש טיבם של גיבוריו. מתחילת דרכו כמספר הצטיין גם בתיאור עשיר וכובש של קול היצרים העזים, אלה השולטים לא פעם בגורלו של אדם. כבר באותן שנים ראו בו את אחד מהיוצרים הבולטים של הדור שהניח את מסד הספרות העברית החדשה שנוצרה בארץ-ישראל בה חי עד למותו בשנת 1972. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ועוררו עניין רב בקרב קוראים במדינות רחוקות. בין סיפוריו נמצאים סיפורים הנחשבים ליצירות-מופת, ממיטב הספרות העברית. הוא נחשב לבעל קול ארצישראלי צלול, אשר סיקרן את העולם הספרותי שיותר ויותר נעשה מודע לקיומה של ספרות עברית, המייצגת עם עתיק מחדש ימיו בארצו.
סיפוריו הקצרים שהופיעו מאז שנות השלושים בקבצים "בסנוורים", "מראות בכחול", "בעלי יצרים", "יום ולילה", "פסק-דין" ואחרים, חשפו אותו כאחד היוצרים המקוריים ועזי הביטוי בספרות העברית. הוא התגלה כבעל לשון גמישה וציורית אך גם מדויקת בבואו לספר על האדם והחי, כמי שבקי ברזי נפשם של אלה ואלה. הוא גם הוכיח עצמו כמספר היונק משורשי הסיפור האמריקני בן-זמנו, אך מעכל את ההשפעה כחלק אינטגרלי ממורשתו הספרותית. ניתן לומר עליו כי היה סופר מודרני בתפישתו, אך נחשב קלסיקון מבחינת התעצבותו והישגיו בשנותיו האחרונות. אריכא גם צעד במשעולי נושאים שאף לא סופר אחר נגע בהם כמו סיפוריו מחיי הקצבים
נושאיו הנועזים שבאו לביטוי בסיפוריו כ"וידוי", "בסנוורים", "רחוב הקצבים", "אדם ובהמתו", "אימהות" ועוד שורה ארוכה של סיפורים, העידו על היותו מבורך ביכולת מובהקת של מספר מקורי מרתק שפרץ מסילה חדשה משל עצמו. הסיפורים מעידים כיצד עלה במעלות היוצר מסיפור לסיפור, והוא חוזר ומוכיח את היותו מצויד באוזן קשובה לצלילים ועין חדה לצבעים החיצוניים והפנימיים כאחד. סיפורי האהבה שלו היו מהישגיו הבולטים. יכולתו ליצור דיאלוגים וקשר משכנע בין נשים וגברים מבלי להצניע את יצריהם ולהנמיך את קולם, כפי שסיפר את סיפורם ב"יום ולילה", הוכיחה גם את כישוריו כמספר-אמן שיצירתו נקבעת מעבר לשיעור זמנו. הוא גם נחשב לחדשן נועז בבחירות נושאיו ודומה כי הסיפור "וידוי" (מסיפורי אריכא בשנות השלושים), החושף לראשונה בסיפורת העברית המודרנית מלוא עוצמת התשוקה של אהבת נשים, תוך עיצוב רגיש ומשכנע, מעיד על-כך. היותו ריאליסטן מובהק אך כזה הנזהר מבוטות וגסות לשמה, הוא שהעניק לסיפורים אלה את העומק האמנותי והאיכותי שנמצא בהם.
השואה החזירה אותו לאימי הפוגרומים שזכר מילדותו באוקראינה (בתקופת המהפכה הבולשביקית), ועליהם כתב ברומן השני שלו, "אוד מוצל", בו חשף את הפורעים השרים ברחובות שטופי הדם את השיר המצמרר "הך ביהודים והצל את רוסיה". הדי מלחמת העולם השנייה שהתחילו להחריד את הארץ עם דעיכתה גרמו לו לחזור ולהקשיב לזעקתם של האודים המוצלים שהתחילו להגיע לחופי הארץ. בכתיבה נוקבת הוא נתן ביטוי צורב לאותם אלה ששרדו את הזוועה והשמיע את קולם בסיפורים שלו כמו "צעדים באש" ו"פסק-דין". לקראת סוף שנות השישים היה בדעתו לגשת לכתיבת רומן רחב-יריעה שיחבוק את שנות הטירוף, ואף התחיל להכשיר עצמו לעבודה גדולה זו, אלא שבריאותו לא עמדה לו.
אחד התחומים בהם עסק בסיפוריו הקצרים קשור במסכת היחסים ביו תושבי הארץ הערבים לבין היהודים. מתוך עמדה של מספר קשוב וחד-עין עקב אריכא אחר העליות והמורדות ביחסים אלה, ובמרוצת השנים פרסם שורה של סיפורים שהתמקדו בנושא העברי-ערבי. חוקר הספרות יוסף אורן מצא בהקשר זה כי במאורעות שלושים ושש נשלח אריכא, אז חבר בהגנה, להשתתף בהגנת תל-מונד. על רקע התקופה הזאת שעשה שם הוא כתב שורה של סיפורים בהשפעת האירועים והנופים המקומיים. בין אלה בולטת הנובלה הנודעת שלו "יום ולילה". הוא האמין כי הדרך היחידה להתקיים כאן תהיה דרך של שלום. את דברי המבוא שכתב לאנתולוגיה שלו "סיפורים עבריים מחיי הערבים", הוא מסכם בקריאה לבני הדור הצעיר: "...אשר מתוך קריאה בחומר המרתק והמגוון ילמד להכיר את חיי בני העם אשר נגזר עליהם ועלינו לדור בכפיפה אחת; להכיר, משמע לדעת, להבין, וכמובן - לכבד. כי זהו היסוד להבנה הדדית וליחסי-גומלים בכל שטחי החיים, אשר בלעדיהם לא יכונו תנאי יצירה ושלום."
הרומנים ההיסטוריים.
בנוסף לסיפוריו הקצרים והנובלות שלו המשקפות את תקופות חייו בארץ כתב את הרומן ההיסטורי, "סנחריב ביהודה" (1958), ובעקבותיו את המחזה "מול חרב" (1962), המבוסס עליו, ואחרי שנים של מחקר קפדני נוסף השלים את כתיבת הרומן ההיסטורי השני שלו, "סופר המלך" (1966). ברומן רחב-יריעה זה הוא התמקד במערכת היחסים שבין אלכסנדר מוקדון לבין כותב ההיסטוריה שלו במסעותיו, קליסתנס, בן משפחתו של אריסטו. אלו הן יצירות שהביקורת לאורך השנים מנתה אותן עם הספרים המוערכים שנוצרו בשפה העברית ולא רק בתחום הכתיבה ההיסטורית. הביקורת מצאה יצירות אלה שומרות על תוקפן גם בהשתנות רוח הזמנים. עיקרן הוא המאבק הנצחי שבין הרוח והאמונה לכוח הברוטאלי, תוך פרישת יריעות רחבות היורדות עד לפרטי התקופות המסוקרות והצגתן בחיוניות רבה. לרומנים ההיסטוריים שלו שמור מקום של כבוד בכותל המזרח של הספרות העברית לדורותיה. אריכא מתגלה בהם במלוא שיעורו וביצירות אלה גם נחשף כהוגה מעמיק היודע למזג תרבויות עתיקות וחדשות, וכוחו רב לו גם בעלילה פנימית כחיצונית וביצירת דמויות בעוצמה ובצבעוניות כובשת שנחקקות בזכרונו של הקורא.
בציון שנה למותו של אריכא פרסם ב"הארץ" (9.2.1973) הסופר והמבקר אהוד בן עזר רשימה נלהבת בדבר חשיבותו של הרומן ההיסטורי "סופר המלך", ובסיכומה כתב: "אריכא העלה עולם שלם בספרו, בשקדנות ובכוח שחזור ראויים לשבח צייר יריעה היסטורית רחבה, מסעות-מלחמה, ערים, מחנות צבא, מדינות, מנהגי לבוש, אכילה, דרכי דיבור מנהגי פולחן – וכל אלה בבקיאות ומתוך נאמנות לחומר ההיסטורי, לספרותה ולהגותה של אותה תקופה. הוא השכיל לתת אינטרפרטציה מעמיקה ודראמטית לתקופה סוערת ועם-זאת לעשות את נושאה המרכזי – יושרו של איש-העט – רלוונטי גם לתקופות שמעבר לה."
לא סתם בחר אריכא להשתמש במוטו משל אריסטו בפתחו של "סופר המלך": "אין זה מתפקידו של הפייטן לספר מה שהיה במציאות, אלא מה שעלול היה להיות, כלומר מה שאפשר היה להתרחש מתוך הסתברות או מתוך הכרח - ומשום כך פילוסופית היא הפייטנות ונעלה מן ההיסטוריה."
בדרך זו סיכם יוסף אריכא את תפישת עולמו כיוצר המסיק מסקנות מהעולם העתיק לגבי העולם המסוכסך בן-זמננו.
אריכא זכה בשורה של פרסים ספרותיים וסיפורים רבים שלו תורגמו לשפות זרות, ביניהן אנגלית, ערבית, רוסית ועוד. כמו כן ערך אנתלוגיות ספרותיות-היסטוריות נחשבות.
משפחתו.
היה נשוי לרבקה, בתו של המחנך פנחס שיפמן (בן-סירה). בנו הוא הסופר והצייר עמוס אריכא. גיסו הוא האדריכל יעקב בן-סירה.
ספריו.
Chleb i objawienie / Józef Aricha ; autoryz. przekł. z hebr. Mirjam Litwinówny (Warszawa : Wydawnictwo Nowoczesne, 1934)
עריכה:
מכון ליווי
לוקהיד מרטין
לוקהיד מרטין (באנגלית: Lockheed Martin) הוא תאגיד רב-לאומי אמריקאי, הנמנה עם המובילים בעולם בתחומי התעופה, הביטחון, הצבא והטכנולוגיה, המספק מוצרים ושירותים מתקדמים לאלפי סוכנויות אזרחיות ומודיעיניות, גופים ממשלתיים וביטחוניים ותאגידים מסחריים בארצות הברית וברחבי העולם.
חברת האם לוקהיד קורפוריישן הוקמה בשנת 1912 על ידי האחים אלן ומלקולם לוגהד בסנטה ברברה, קליפורניה וחברת האם מרטין מריאטה הוקמה בשנת 1961 בבת'סדה, מרילנד. ב-1995 התמזגו יצרנית התעופה לוקהיד (Lockheed Corporation) וחברת האלקטרוניקה, האוויר והחלל מרטין מריאטה (Martin Marietta). מאז פועלת לוקהיד מרטין כחברה גלובאלית העוסקת במחקר ופיתוח, תכנון, ייצור, אינטגרציה, תפעול ותמיכה במגוון מוצרים, שירותים ומערכות מתקדמות.
החברה, בראשות היו"ר והמנכ"ל נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE: LMT) כחברה ציבורית, סיימה את שנת 2017 עם היקף מכירות של כ-51 מיליארד דולר, שווי שוק של כ-97.5 מיליארד דולר (2017) ומעסיקה כיום כ-100,000 עובדים ב-5 חטיבות עסקיות ברחבי העולם. "לוקהיד מרטין" היא חברת פיתוח הנשק הגדולה בעולם. 80% מתוצריה, בכללם מטוסים, טילים, ומערכות חלל, נמכרים לצבא ארצות הברית וגופי ממשל אמריקאים אחרים. הפרויקט העיקרי של החברה כיום הוא מטוס ה-F-35 לאחר שזכתה בחוזה לפיתוחו בשנת 2001.
פעילותה המקומית והבינלאומית של לוקהיד מרטין מנוהלת ממטה החברה בבת'סדה, מרילנד (Bethesda, Maryland) באמצעות 1,000 אתרים שהחברה מפעילה ב-500 ערים ברחבי 50 מדינות בארצות הברית, ו-70 סניפים ברחבי העולם. ב-2015
חטיבת מערכות מידע ושירותים גלובליים (IS&amp;GS - Information Systems &amp; Global Solutions) התמזגה עם חברת ליידוס (LEIDOS) וחברת סיקורסקי (SIKORSKY) נרכשה על ידי לוקהיד מרטין.
חטיבות עסקיות.
אווירונאוטיקה.