בהצהרת העצמאות של אש"ף מ-1988 מוגדרת ירושלים כבירת פלסטין. הבסיס להצהרה זו היא החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם. תביעותיהם של אש"ף והרשות הפלסטינית מישראל בנוגע לירושלים מכוונות אל ירושלים המזרחית, אולם התבטאויות שונות של גורמים פוליטיים פלסטינים עשויות לרמז על דרישות גם בנוגע לירושלים המערבית. כך לדוגמה על פי פייצל אל חוסייני, 70% מן הקרקעות בירושלים המערבית שייכות לפלסטינים.
מבחינת הפלסטינים, בנייה יהודית במזרח ירושלים היא הוכחה כי ישראל אינה מעוניינת להגיע להסדר קבע הכולל, שאחת מדרישותיו מבחינתם הוא חלוקת ירושלים.
למרות כל זאת, בסקר שנערך בקרב תושבי מזרח ירושלים נקבע כי במקרה שירושלים תחולק כחלק מהסכם שלום בין פלסטינים יעדיפו רוב תושבי 19 השכונות הערביות בירושלים להעתיק את מקום מגוריהם לתחומי ישראל. הסיבות לכך הן: תעודת זהות ישראלית מעניקה חופש תנועה ברחבי מדינת ישראל ואפשרויות להכנסה גבוהה יותר.
פרופסור דורי גולד מציין כי בקרב תנועות פלסטיניות רדיקליות, קיימת אמונה ששלטון איסלאמי בירושלים מבשר את תחילת "קץ הימים" בו ילחמו המוסלמים ביהודים ובנוצרים וישמידו אותם.
העמדה הבינלאומית.
ממשלת ישראל החילה את הריבונות הישראלית על מזרח ירושלים מיד בתום מלחמת ששת הימים. מתוך ידיעה שייתכן והקהילה הבילאומית תתנגד נעשה הסיפוח בצורה מהירה על מנת לקבוע עובדות בשטח. כך לדוגמה התבטא בן-גוריון: "איני מזלזל במעשי הגויים, אך איני מחשיב את דבריהם. אם ניצור עובדות בירושלים, אינני מאמין שיבוא כוח זר להוציאנו משם". בהלך רוח זה התנהל התהליך של החלת הריבונות על מזרח העיר.
הקהילה הבינלאומית מכירה בריבונות הישראלית על מערב העיר, ואינה מכירה בריבונות הישראלית על מזרח ירושלים.
החלטה 478 של מועצת הביטחון קובעת ש הוא הפרה של החוק הבינלאומי ומביעה דאגה משינוי אופייה ומעמדה של העיר.
למעשה, רוב מדינות העולם אינן מכירות בירושלים כבירת ישראל ולכן רק שתי שגרירויות זרות ממוקמות בה. על פי תוכנית החלוקה (החלטה 181 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות), אליה מתייחסת גם מגילת העצמאות, ירושלים הייתה צריכה להיות חלק משטח בינלאומי, הכולל גם את בית לחם. שלטון ישראלי באזור זה הוא הפרה של ההחלטה כמו גם השלטון הירדני במזרחה של העיר אולם, כמו כל החלטות העצרת הכללית גם החלטה זו היא בגדר המלצה בלבד והיא אינה מכשיר משפטי בינלאומי מחייב, ובפועל לא יושמה בגלל מלחמת העצמאות.
בקונגרס האמריקאי התקבלה החלטה הקובעת שעל ארצות הברית להכיר בירושלים כבירת ישראל ולהעביר את השגרירות האמריקנית אליה כבר לפני שנים רבות, אך בפועל הממשל האמריקאי דחה את העברה של השגרירות מתל אביב לירושלים, עד אשר ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וכן על כוונתו לתחיל בהכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. וב-14 במאי 2018,עברה שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים.
מבחינתה של רוב הקהילה הבינלאומית דין מזרח ירושלים כדין כל שאר השטחים שמחוץ לקו הירוק והיא רואה בשניהם שטחים כבושים, ורואה מעבר תושבים ישראלים אליהם כהתנחלות. הקהילה הבינלאומית רואה כבסיס למשא ומתן את חלוקת ירושלים כבירות פלסטין וישראל. עקב כך, בנייה בשטחים שמחוץ לקו הירוק בירושלים גוררת לרב גינויים נרחבים מרחבי העולם. כך לדוגמה, לאחר פרסום בניית 1,600 יחידות דיור חדשות בשכונת רמת שלמה מסר ג'ו ביידן, סגן נשיא ארצות הברית שביקר בישראל כי "העיתוי של ההודעה, זה בדיוק הצעד שפוגע באמון שאנו זקוקים לו". בנייה נוספת בהר חומה גררה גינויים נרחבים נוספים, כך גם בניות בשייח ג'ראח, ופסגת זאב.
צרפת כינתה את הבנייה "התנחלות". במסמך שפורסם בעיתון הבריטי 'אינדיפנדנט' מזהירים 25 קונסולים השוהים בירושלים מטעם האיחוד האירופי כי פעילות ההתנחלויות היהודיות במזרח העיר מסכנת את פתרון שתי המדינות והופכת את הקונפליקט באזור למורכב יותר.
ביוני 2007 נערך בפרלמנט האירופי אירוע לציון 40 שנה למלחמת ששת הימים. האירוע אורגן על ידי מרכז הקהילות היהודיות באירופה, בשיתוף גורמים נוספים. מתוך 785 חברי פרלמנט, רק כ-20 השתתפו באירוע. חלק מהנמנעים ציינו שהסיבה היא "הסכסוך המתמשך בין ישראל לפלסטינים בנוגע לשליטה במזרח ירושלים." מתוך אלה שהשתתפו, בלט נציג פינלנד האנו טאקולה, שהכריז בטקס כי "ירושלים מאוחדת, והיא שייכת לישראל." בעקבות הכרזת טראמפ ב-6 בדצמבר 2017 הודיעה גם צ'כיה כי היא מכירה בירושלים המערבית כבירת ישראל.
בדצמבר 2017 נשיא צ'כיה הודיע כי יעביר את השגרירות לירושלים ואף הורה בפועל להיערך לכך. ואולם באפריל 2018 הודיע ראש ממשלת צ'כיה שהשגרירות לא תעבור.
ב-6 באפריל 2017 הודיע משרד החוץ הרוסי כי הוא מכיר במערב ירושלים כבירת ישראל, וכי מזרח ירושלים צריכה להיות בירתה של המדינה הפלסטינית.
בהסכמי שלום.
הסכם אוסלו: בהסכמים אלו הצהירה ישראל על נכונות לנהל משא ומתן בסוגיית ירושלים. עם זאת, ראש הממשלה יצחק רבין עמד בתוקף על שמירת הריבונות הישראלית ואף הצהיר ב-1995 בפני תלמידי תיכון כי "אילו אמרו לנו שמחיר השלום הוא ויתור על ירושלים המאוחדת בריבונות ישראל הייתי עונה, הבה נוותר על השלום". במכתב הולסט שנכתב על ידי שמעון פרס ונשלח ליוהאן יורגן הולסט, שר החוץ הנורווגי באוקטובר של אותה שנה הכיר פרס בחשיבותם של 'כל המוסדות הפלסטיניים במזרח ירושלים כולל אלה הכלכליים, החברתיים, החינוכיים והתרבותיים' ובכך שהם ממלאים תפקיד חיוני לגבי האוכלוסייה הפלסטינית והצהיר כי מדינת ישראל קיבלה על עצמה שלא להפריע לפעילותם. התחייבות זו הועברה גם לאש"ף. הכרה זו באש"ף היוותה שינוי במדיניותה של ישראל בנושא המקומות המוסלמים בירושלים והייתה מנוגדת לסטטוס קוו שהיה קיים עם ירדן במשך שנים רבות בנושא זה.
הצהרת וושינגטון: ערב הסכם השלום בין ישראל לירדן נחתמה הצהרת וושינגטון בין ירדן לישראל שמטרתה הייתה להצהיר על 'תום מצב הלוחמה בין ישראל לירדן'. בהצהרה זו חזר בו רבין מעט מהשינוי בסטטוס קוו שיצרה ההכרה באש"ף בהסכם אוסלו. ההצהרה הישראלית-ירדנית אמרה כי "מדינת ישראל מכבדת את מעמדה הנוכחי המיוחד של הממשלה ההאשמית של ירדן במקומות החשובים לאסלאם בירושלים. כאשר יתקיים משא ומתן על מעמד הקבע, תעניק מדינת ישראל קדימות גבוהה לתפקידה ההיסטורי במקומות אלה". דהיינו, העמדה הישראלית קבעה כי ירושלים המאוחדת תישאר בריבונות ישראלית, ביחס לפלסטינים הכירה ממשלת רבין באש"ף כבן שיח בכל הנוגע לנושאים המשפיעים על האוכלוסייה הפלסטינית ואילו לירדן הועידה ישראל קדימות בכל הקשור למקומות החשובים לאסלאם בלבד.
בליכוד יזמו אז הצבעה בכנסת שתוכנה הוא חזרה על ההצהרה כי ירושלים המאוחדת בריבונות מדינת ישראל תישאר "בירתה הנצחית והבלעדית" של מדינת ישראל. ההצעה נתמכה בידי הממשלה וכל שריה, כולל שרי מרצ.
הבנות ביילין-אבו מאזן: באוקטובר 1995 התנהל דרך ערוץ סטוקהולם ניסיון לנסח מסמך הבנות באשר להסדר קבע כולל עתידי בין ישראל למדינה פלסטינית שתקום. מנסחי מסמך זה היו יוסי ביילין ומוחמד עבאס כנציגי ישראל והרשות הפלסטינית. המסמך המשותף של השניים הציע בירה פלסטינית באבו דיס, אך לא הכיר בריבונות ישראלית במזרח ירושלים. מעמדה הסופי של ירושלים היה אמור להיקבע במשא ומתן נוסף. עוד נקבע כי דגל פלסטיני - ולא ירדני - יתנוסס בשטחו של הר הבית. אולם, ימים אחדים לאחר השגת ההבנות נרצח רבין והמהלך נקטע. בסופו של דבר, הן ערפאת והן ממשיכו של רבין, שמעון פרס, לא קיבלו את תנאיו.
ועידת קמפ דייוויד: ועידה זו שנערכה בשנת 2000 היוותה חידוש בשיחות השלום בין ישראל לפלסטינים משום שלראשונה מאז 1967 הסכים ראש ממשלה ישראלי לשקול הצעות מפורטות לחלוקה מחדש של ירושלים. אולם אף על פי כן היווה הוויכוח על ירושלים את סלע המחלוקת העיקרי בוועידה זו. בעוד שאהוד ברק, ראש הממשלה, הציע שישראל תעביר לריבונות פלסטינית כפרים או ערים קטנות שסופחו לירושלים אחרי 1967, הרי שהפלסטינים תבעו שכל מזרח ירושלים תעבור לריבונות פלסטינית כשהרובע היהודי והכותל המערבי יהיו תחת סמכות מדינת ישראל, אך לא ריבונותה.
תוכנית גשושי מארס
התקף אפילפטי
התקף מוקדי פשוט
התקף מוקדי מורכב
התקף טוני-קלוני
מלון נפוליאון
מלון "נפוליאון" הוא מלון הממוקם ברובע השמיני בפריז קרוב לשער הניצחון.
היסטוריה.
בשנת 1923 החל האדריכל אנרי פורטו (Henri Porteau) לבנות עבור חברת המלונות מרטינס בית מגורים מפואר במקום בו עמד בעבר הארמון הפרטי של הרוזן טולסטוי. מאוחר יותר, המבנה עבר לבעלות משפחת רוטשילד. לאחר חמש שנות בניה, נחנך המלון בשנת 1928 בסיווג hôtel de charme. החוגים הספרותיים אהבו את המקום ונהגו לבוא אליו לעיתים מזומנות. ב-1929 הפך המלון ל- hôtel de luxe ואף הגיע לדרגת petit palace. שם המלון הוענק לו בעקבות הקרבה לשער הניצחון.
אירוח חיילים אמריקניים לאחר שחרור פריז במלחמת העולם השנייה.
בספר הזכרונות של ותיקי צבא ארצות-הברית, Chicken Soup for the Veteran's Soul מתארת ג'ין ברודי כי בשנת 1945, עם סיום המלחמה, התארח בעלה ג'ין (Gene) במלון נפוליאון והוא זכר תמיד בחיבה את השוער ז'אן פרטוני, שבלט בתשומת-הלב שהעניק לחיילים האמריקאים. ברודי מתארת בהמשך שבעלה שב לבקר בפריז ארבעים שנה לאחר מכן, בביקור זה הוא הופתע מאוד לפגוש שוב את אותו השוער, שזיהה אותו מייד ואמר לו: “אתה היית כאן עם סיום המלחמה, נכון?” השוער פרטוני זיכה את בני-הזוג ברודי במיטב האירוח.
סיפור אהבה צרפתי-רוסי.