מתוך המבוא למסמך ניתן להבין שכתב-הזכויות "סטאטוט קאליש" היה בתוקף לגבי כל יהודי הנסיכות בה שלט בולסלב החסיד. בראשית המאה ה-14 ביטל המלך את כל כתבי-הפריוולגיות לערים שתחת שלטונו ובהם גם כתב-הזכויות ליהודי קאליש. אך בנו, קאזימיר ה-3 "הגדול", שב ואישר את הזכויות עם עלייתו לשלטון בשנת 1334. כשניסו האצילים בימיו להגביל את זכות היהודים לעסוק באשראי שב ואישר קאזימיר הגדול את כתב-הזכויות ב־1364, והפעם החיל אותו על כל יהודי ממלכת פולין ואף כלל בו זכויות נוספות. על הנסיבות שהביאו את קאזימיר הגדול להיטיב עם היהודים שבתחום שלטונו נפוץ החל מהמאה ה-15 סיפור (שהמחקר רואה בו אגדה) על אישה יהודייה יפהפייה בשם אסתרקה שהשפיעה על המלך. אזכור ראשון של אגדה זו מופיע בכרוניקה של הבישוף הפולני יאן דלוגוש המספר כי, לבקשת פילגשו האהובה, אסתר, העניק המלך זכויות נרחבות ליהודי פולין. אישור נוסף של הפריוולגיות ליהודי קאליש ניתן בשנים 1453, 1539 ובשנת 1676 על ידי המלך יאן ה-3 סוביאסקי. העתקיו של כתב-הזכויות נשמרו ברשות קהילת קרקוב. בעת הכתרת מלך נוצר העתק נוסף שהוגש לאישורו של המלך החדש.
גלגוליו של המסמך.
המסמך המקורי של כתב-הזכויות אבד אך נוסחו נכלל בספר אוסף החוקים שערך איש הכנסייה והמדינאי הפולני ואושר בסיים (הפרלמנט הפולני) ונחתם על ידי המלך בשנת 1506. הספר מהווה את קודקס החוקים הכללי הראשון שפורסם בממלכה הפולנית ושמר על מעמדו החשוב עד לחלוקתה של פולין בסוף המאה ה-18. בהקדמה לספר כלולה הערה המסבירה מדוע נכלל בו כתב-הזכויות של קאליש: "...אנחנו המלך אלכסנדר, מצווים לכלול את הפריווילגיות בספר החוקים לא כדי לאשרן מחדש, אלא כאמצעי אזהרה להגנה על היהודים". שנה לאחר אישורו בסיים הופץ הספר (המכונה גם Laski's Statute) בעותקים רבים כשהודפס, בליווי איורים, על ידי המדפיס יוהאן האלר , מראשוני המדפיסים בפולין. העדרה של התעודה המקורית מהמאה ה-13 העלתה ביקורת בקרב היסטוריונים פולנים בקשר למהימנות הנוסח המצוי בספר. לטענת חוקרים אלה סולף נוסח כתב-הזכויות ממניעים פוליטיים במאה ה-15.
בגלגולו האחרון זכה כתב-הזכויות לגרסה עדכנית פרי יצירתו של המאייר היהודי ארתור שיק. בשנות העשרים של המאה העשרים אייר שיק סידרה בת 45 מיניאטורות בצבעי מים וגואש בנושא כתב-הזכויות. בנוסף לנוסח הלטיני כלל שיק בעבודתו גם תרגומים של הטקסט לעברית, יידיש, פולנית, אנגלית, איטלקית וספרדית. העבודה הוצגה ברחבי פולין בשנת 1929 ובשנים לאחר מכן נדדה לתצוגות בז'נבה, לונדון, טורונטו וניו-יורק. העבודה נמצאת כיום באוסף המוזיאון היהודי בניו-יורק. בין עבודותיו האחרות של ארתור שיק ניתן למנות גם איור של מגילת העצמאות וכן סדרת בולי דואר ישראל.
מרטין דמפסי
מרטין דמפסי (באנגלית: Martin E. Dempsey; נולד ב-14 במרץ 1952) הוא גנרל אמריקאי, לשעבר יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. קודם לכן שירת כראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה.
דמפסי נולד ב-14 במרץ 1952 בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא אירי, והתקבל ללימודים באקדמיה הצבאית של וסט פוינט. עם סיום לימודיו כקצין שריון בדרגת סג"ם. במלחמת המפרץ לחם כקצין האג"מ של חטיבה 3 בדיוויזיית השריון ה-3. בהמשך שימש כמפקד רגימנט השריון ה-3 וכמפקד האוגדה המשוריינת ה-1. דמפסי פיקד על האוגדה בעת הלחימה בעיראק, בה לכדו אנשיו את מוקתדא א-סדר.
מאוגוסט 2005 ועד אוגוסט 2007 כיהן דמפסי כמפקד על פיקוד הביטחון הרב-לאומי למעבר עיראק (MNSTC-I). לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית מאוגוסט 2007 ועד 23 במרץ 2008. בתפקידו הבא שימש כממלא מקום מפקד פיקוד מרכז בין ה-24 במרץ 2008 ועד ה-30 באוקטובר 2008, ובסיומו מונה לתפקיד מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית מה-8 בדצמבר 2008 ועד 11 באפריל 2011. ב-11 באפריל 2011 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית וב-30 בספטמבר 2011 מונה ליו"ר המטות המשולבים.
בינואר 2012 הגיע לביקור בישראל, שבמהלכו נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שר הביטחון אהוד ברק והרמטכ"ל רא"ל בני גנץ. דמפסי אף קיים עם גנץ מספר פגישות עבודה בארצות הברית. ביוני 2015 ביקר פעם נוספת בישראל והוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
במאי 2015 נבחר ג'וזף דנפורד להחליף את דמפסי בתפקיד יו"ר המטות המשולבים. דמפסי סיים את תפקידו ב-25 בספטמבר באותה שנה.
ההפגנות באיראן (2011)
ההפגנות באיראן הן סדרה של הפגנות מחאה שהחלו ב-14 בפברואר 2011, בהשפעת גל המחאות בארצות ערב ועל רקע חוסר הדמוקרטיה וחופש הביטוי באיראן. מטרתן העיקרית הייתה הפלת הממשלה האיראנית בראשות המנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי ונשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
הפגנות דומות התרחשו באיראן בעקבות הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009), כשמחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן דאז, ומיר-חוסיין מוסאווי, מנהיג האופוזיציה ויו"ר התנועה הירוקה באיראן, התמודדו לנשיאות. מוסאווי היה נראה לעיני כל כמתמודד המוביל, אך תוצאות הבחירות קבעו כי אחמדינז'אד ניצח בבחירות ונשאר בתפקידו כנשיא. התושבים האשימו את אחמדינז'אד ברמאות, והפגינו ברחובות.
בפברואר 2011 תכננו מיר-חוסיין מוסאווי, מוחמד ח'אתמי ומהדי כרובי, חברים בכירים בתנועה הירוקה באיראן, הפגנות בהשראת ההפיכה בתוניסיה ושינויי השלטון במצרים. המודיעין האיראני עלה על תוכניתם ועצר אותם באשמת הסתה אזרחית מכוונת. ב-14 בפברואר החלו הפגנות גדולות בטהראן, שיראז, כרמאנשאה, אספהאן, משהד ועוד. המפגינים צעקו את הסיסמה: "מובארכ, בן עלי, עכשיו תורו של עלי ח'אמנאי!", ומאות אנשים נעצרו על ידי משמרות המהפכה האסלאמית. הפגנות קטנות התרחשו לאחר מכן במרץ, בעיקר בטהראן, אך ההפגנות איבדו תאוצה במהירות לאחר גלי מעצרים נרחבים שביצעו משמרות המהפכה. ההפגנות דוכאו באלימות רבה, וכ-20 מפגינים נהרגו מתחילת פברואר.
ביוני התרחשה הפגנה בטהראן לציון יום השנה לבחירות השנויות במחלוקת שהיו ב-2009.
גביע העולם למועדונים 2010
גביע העולם למועדונים 2010 נערך בשנת 2010 באיחוד האמירויות הערביות מה-8 בדצמבר עד ה-18 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל השביעי במספר. בטורניר זכתה הקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו, נציגת איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א. הייתה זו הזכייה השנייה של מועדון איטלקי בטורניר זה לאחר זכייתה של מילאן בטורניר 2007.
במשחק הגמר השתתפו קבוצות אינטר מאיטליה ומזמבה מקונגו, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הטורניר שבמשחק הגמר לא נוטלת חלק קבוצה מדרום אמריקה.
הטורניר.
בטורניר השתתפו 7 האלופות משנת 2010 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א, וקבוצה נוספת מאיחוד האמירויות הערביות.
התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף בין המארחת לאלופת אוקיאניה הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. כמו כן התקיים המשחק על המקום החמישי בין הקבוצות המפסידות ברבעי הגמר.
קבוצות משתתפות.
הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן:
שמורת אלוני בית קשת
שמורת אלוני בית קשת היא שמורת טבע מוצעת של עצי אלון התבור המשתרעת על פני שטח של 5,054 דונם במורדות המזרחיים של הרי נצרת. ממערב מצפון ומדרום לקיבוץ בית קשת. זהו יער פארק - יער פתוח המאפשר צמחייה של צמחים עשבוניים חד שנתיים המביא לפריחה רבה בחורף ובאביב.
קיבוץ בית קשת שעל שמו נקרא היער, היה היישוב הראשון שנוסד על ידי הפלמ"ח בשנת 1944. מקור שמו של היישוב, וכך גם שמו של היער הוא בתנ"ך, בתחילת קינת דוד: הקשת הוא כלי נשק המסמל את יכולתם של מתיישבי הקיבוץ לעמוד ולהילחם מול אויביהם.
היסטוריה.
בשנת 1864, הנרי בייקר טריסטראם, חוקר טבע אנגלי, ביקר בארץ ישראל וציין את התרשמותו מיער עצי אלון התבור הפתוח ובו מרווחים גדולים בין העצים, המאפשרים צמיחה של עשבים חד-שנתיים, שראה ביציאתו מנצרת לטבריה. הראשון מסוגו שראה בארץ, עם מיני פרחים רבים ושיחים ננסיים.
בין השנים 1913-1901 טופח היער על ידי אליהו קראוזה שהיה אגרונום וניהל את חוות סג'רה. גזמיו שימשו לתעשיית הפחם. אולם בתקופת מלחמת העולם הראשונה כרתו נציגי השלטון העות'מאני חלקים נכבדים מהיער לשם בניית מסילות והסקת רכבות אספקה לחזית הדרומית.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, שוקם היער על ידי חברי הקיבוץ ויערני קק"ל.
שטח השמורה.
השמורה מקיפה את קיבוץ בית קשת משלושה כיוונים. בכניסה לקיבוץ נמצא השער המזרחי של דרך נוף יער בית קשת החוצה את השמורה. בשטח השמורה נמצאים גם תל גובל ובית היערן. חלקה הדרומי של השמורה נמצא צפונית-מערבית לבית הספר החקלאי כדורי ומגיע עד לקרבת בית הספר. בתחום השמורה זורם "נחל השבעה" ויובלו נחל "אזנות".
תיאטרון מוזיקה
תיאטרון מוזיקה (באנגלית: Music Theater) הוא מונח, שמרבים להשתמש בו להגדרת אופרה, שבהפקתה מושם דגש רב יותר על ראווה ורושם דרמטי מאשר על יסודות מוזיקליים טהורים. המונח נכנס לשימוש בהגדרתו זו בשנות ה-60 של המאה העשרים, לתיאור יצירות מוזיקליות-דרמטיות בקנה מידה קטן, שכתבו בעשור זה מלחינים מן הדור שלאחר מלחמת העולם השנייה באירופה המערבית ובצפון אמריקה.