התגוררה ברעננה עם בעלה עו"ד גיורא לנדאו, והיו להם שני ילדים.
נפטרה ב-6 בינואר 2020.
כתיבתה.
לנדאו כתבה ספרים ומאמרים רבים בתחומי התמחותה:
ספרה הראשון (מחברת שותפה יחד עם אריאל לויטה), בעיני הערבים: דימויה הגרעיני של ישראל (הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1994), הוא ניסיון להראות את האופן שבו מדיניות הגרעין של ישראל הובנה בקרב מדינות ערב, לנוכח העמימות שלה.
ספרה השני, Arms Control in the Middle East: Cooperative Security Dialogue and Regional Constraints (הוצאת Sussex Academic Press, 2006) הוא מחקר מקיף אודות שיחות בקרת הנשק שהתקיימו במזרח התיכון בראשית שנות ה-90.
שניים ממחקריה יצאו לאור בהוצאת INSS:
הייתה עורכת שותפה של Building Regional Security in the Middle East: International Regional and Domestic Influence (הוצאת Barnes &amp; Noble, 2004).
כמו כן, ערכה קובצי מאמרים רבים במגוון סוגיות של פירוק נשק, כולל בחינת מדיניות פירוק הנשק של ממשל נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ותמונת מצב של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT).
הערות שוליים.
[[קטגוריה:חוקרות מדע המדינה ישראליות]]
[[קטגוריה:חוקרי מדע המדינה ישראלים]]
[[קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: מדע המדינה]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת חיפה: מדעי המדינה]]
[[קטגוריה:סגל המרכז הבינתחומי הרצליה: ממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה]]
[[קטגוריה:רעננה: אישים]]
[[קטגוריה:עולות בשנות ה-1970]]
[[קטגוריה:עולים בשנות ה-1970]]
[[קטגוריה:ישראליות ילידות ארצות הברית]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית]]
[[קטגוריה:אמריקאים ישראלים]]
[[קטגוריה:בעלות טור ישראליות]]
[[קטגוריה:בעלי טור ישראלים]]
[[קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1960]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1960]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1960]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1960]]
[[קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2020]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2020]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-2020]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2020]]
תחנה מרכזית קריית גת
התחנה המרכזית של קריית גת היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר קריית גת. נמצאת במרכז העיר, בשדרות העצמאות.
מבנה התחנה.
התחנה הוקמה ב-1983 והיא התחנה המרכזית האחרונה שהוקמה על ידי "אגד". את התחנה תכנן האדריכל נחום שני שתכנן מספר תחנות אוטובוסים מרכזיות. בתחנה מספר מצומצם של בתי עסק בעיקר בתחום המזון המהיר. בצד הצפוני של התחנה נמצאים הרציפים לקווים הבין-עירוניים הנוסעים לכיוון צפון, ובצד הדרומי נמצאים הרציפים של הקווים הבין-עירוניים הנוסעים לכיוון דרום ולאשקלון וגם חניון אוטובוסים. הקווים העירוניים עוברים בשני צידי התחנה, כתלוי בכיוון הנסיעה של כל קו (מהתחנה מרכזית לדרום או למזרח, שאז השימוש הוא ברציף הפנימי הדרומי, או לכיוון מערב (שדרות לכיש) שאז השימוש הוא ברציף החיצוני).
שירות בתחנה.
מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס רבים בעיקר לאזור הדרום ובאר שבע, יוצאים קווים גם לתל אביב והמרכז.
מקרא סימנים:
שירות עירוני.
את קווי האוטובוס העירוניים בקריית גת מפעילה חברת דן בדרום
שירלי קאולי
שירלי קאולי-ברי (באנגלית: Shirley Cawley-Berry; נולדה ב-26 באפריל 1932) היא אתלטית עבר בריטית, זוכת מדליית ארד אולימפית (הלסינקי 1952) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה.
קאולי נולדה וגדלה בקרוידון, לונדון רבתי, ופעילה במועדון הספורט המקומי.
באליפות אנגליה שנערכה בשנת 1952 זכתה קאולי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.61 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה קולי במדליית ארד בקפיצה לרוחק, לאחר שקפצה כבר בקפיצתה הראשונה תוצאה של 5.92 מטר, אחרי איווט ויליאמס מניו זילנד שקבעה שיא אולימפי חדש של 6.24 מטר ואלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (6.14 מטר).
בתחרות שנערכה בלונדון ב-2 באוגוסט 1954 קבעה קאולי בקפיצה לרוחק תוצאה של 5.82 מטר, שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ היא סיימה במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.73 מטר.
בתחרות שנערכה בשנת 1955 קבעה קאולי בקפיצה לרוחק תוצאה של 5.89 מטר.
אנדרה רמאליו
אנדרה רמאליו סילבה (בפורטוגזית: André Ramalho Silva, נולד ב-16 בפברואר 1992) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בפ.ס.וו. איינדהובן.
קריירת מועדונים.
רמאליו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האוסטרית ב-20 ביולי 2013 במשחק נגד וינר נוישטאדט. שבוע לאחר מכן, הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי רד בול זלצבורג בניצחון 1–5 על אוסטריה וינה. את שערו השני כבש ב-10 באוגוסט במשחק נגד גרודיג.
ב-1 ביולי 2015, רמאליו עבר לבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
לאחר תקופה של שלוש שנים בליגה הגרמנית כולל תקופת השאלה במיינץ 05, רמאליו חזר לשורות רד בול זלצבורג בקיץ של שנת 2018.
ב-3 במאי 2018, הוא שיחק במשחק הגומלין במסגרת חצי הגמר של הליגה האירופית נגד אולימפיק מרסיי, שבסופו זלצבורג ניצחה 1–2, אך אינה עלתה לגמר עקב ניצחון 0–2 של מרסיי במשחק הראשון.
ב-25 במאי 2021 חתם בפ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית.
תארים.
פ.ס.וו. איינדהובן
הובהאנס תומניאן
הוֹבְהַאנֶס טוּמַנְיאן (בארמנית: Հովհաննես Թումանյան, בכתיב קלאסי: Յովհաննէս Թումանեան; 19 בפברואר 1869 - 23 במרץ 1923) היה משורר ארמני, סופר, מתרגם, פעיל ספרותי וציבורי. הוא נחשב למשורר הלאומי של ארמניה.
טומניאן חיבר שירה (מרובעים, בלאדות, שירים ליריים), מעשיות, רומאנים, מאמרי ביקורת, ופובליציסטיקה. עיקר יצירתו כתוב בסגנון ריאליסטי, ומתאר את חיי היומיום של זמנו. הוא נולד בכפר דְסֶך במחוז לוֹרִי בארמניה, אך בגיל צעיר משפחתו עקרה לטיפליס, כיום טביליסי, אשר הייתה מרכז התרבות הארמנית תחת האימפריה הרוסית במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. שם נודע שמו בקרב החברה הארמנית בשל יצירותיו הפשוטות אך הפיוטיות.
לאורך השנים נוצרו עיבודים רבים ליצירותיו של טומניאן לקולנוע. גם שתי אופרות -- אנוש (1912) מאת ארמן טיגרניאן ואלמסט (1930) מאת אלכסנדר ספנדיאריאן -- נכתבו על פי חיבוריו.
מהלך חייו.
אביו, אסלן (1839–1898), היה כומר כפרי, נצר למשפחת הנסיכים הארמנית טומניאן, שהיא ענף של משפחת המלוכה ממיקוניאן, שהתיישבה בלורי במאות ה-10–11 לאחר שעזבו את הנחלה הפאודלית המקורית שלהם בטרון .
אמו, סוֹנָה (1842–1936), הייתה מספרת סיפורים ובעלת עניין מיוחד באגדות. טומניאן הצעיר היה הבכור מבין שמונה ילדים; אֶחָיו היו רוסטום (1871–1915), אוסאן (1874–1926), איסקוהי (1878–1943), ואהאן (1881–1937), אסתגיק (1885–1953), ארשביר (1888–1921), וְ-ארטאשס (1892-1916).
בין השנים 1877–1879 למד טומניאן בבית הספר הכנסייתי בדסך. בין השנים 1879–1883 למד בבית ספר בג'אלאלוגלי. בשנת 1883 עבר טומניאן לטיפליס, שם פקד את בית הספר על שם נרסיסיאן עד שנת 1887. בגיל 12 חיבר טומניאן את שירו הראשון. משך זמן מה התגורר בבית מורו, והתאהב בורג'ינה, בת המורה. משנת 1893 החל טומניאן לעבוד עבור כתבי העת "Aghbyur," "Murtch," "Hasker" ו"אופק", ועסק גם בפעילות ציבורית.
בשנת 1899 יזם טומניאן מפגשים של אינטלקטואלים ארמנים בביתו ברחוב בֶּבּוּטוֹב 44 בטיפליס (כיום אמַגְלֵבָּה 18 בסולולאקי). עד מהרה נוצרה קבוצה ספרותית משפיעה, אשר התכנסה לעיתים קרובות בעליית הגג של בית טומניאן. הקבוצה אימצה לעצמה את השם וֶרְנַטוּן, שפירושו "עליית גג" בארמנית. חברים בולטים בקבוצה היו אבטיק איסאקיאן, דרניק דמירצ'יאן, לבון שאנט, גאזארוס אגיאן, פרץ' פרושיאן, ניקול אגבאליאן, אלכסנדר שירוואנְזָדֶה, נאר-דוס, ורטאנס פפאזיאן, ואהאן טריאן, ליאו, סטפן ליסיציאן, מרים טומניאן, גבורג באשינג'גיאן ויוצרים ארמנים בולטים נוספים של ראשית המאה ה-20. הקבוצה התקיימה, בכמה הפסקות, עד שנת 1908.
בשנת 1912 נבחר טומניאן לנשיא אגודת הסופרים הארמנים של הקווקז.
בסתיו 1921 נסע טומניאן לקונסטנטינופול כדי לגייס סיוע לפליטים ארמנים. הוא חזר משם לאחר כמה חודשים כשהוא סובל ממחלה. לאחר ניתוח בשנת 1922, החל מצבו הבריאותי להשתפר. אולם בספטמבר, שבה מחלתו והחמירה. הוא הועבר לבית חולים במוסקבה, שם מת ב-23 במרץ 1923.
משפחתו.
בשנת 1888, בגיל 19, נשא טומניאן לאשה את אולגה מאצ'קליאן, שהייתה בת 17. נולדו להם עשרה ילדים: מוּסֶך (1889–1938), אשקן (1891–1968), נבארד (1892–1957), ארטאבאזד (1894–1918), המליק (1896–1937), אנוּש (1898–1927), ארפּיק (1899 1981-1981), ארֶג (1900–1939), סֶדָה (1905–1988), ותמר (1907-1989).
פעילות פוליטית וציבורית.
במהלך סכסוך הדמים בין האזרים לבין הארמנים בשנים 1905 עד 1907, ניסה טומניאן להשכין שלום בין הצדדים, ובשל כך נעצר פעמיים על ידי השלטונות. גם על המלחמה הגיאורגית-ארמנית של 1918 מתח טומניאן ביקורת עזה. במקביל שימש טומניאן גם מטיף נוצרי. באחד משיריו הוא כותב "יש רק דרך אחת לישועה, והיא דרך ישו המשיח, השוכן בתוך כל אחד מאיתנו".
באוקטובר 1914 הצטרף טומניאן ל"ועד לתמיכה בקורבנות המלחמה", אשר סייע מאוחר יותר גם לפליטי רצח העם הארמני אשר נשלחו לאצ'מיאדזין .
בשנת 1921 יסד בטיפליס את "בית האמנות הארמנית".
יצירתו.
יצירתו של טומניאן פשוטה ופיוטית בה בעת. עדות לכך היא שילובם של עשרות ביטויים ופתגמים מיצירותיו בשפת היומיום הארמנית.