כאן הכלים בטיפול הם הקבלה וההכרה הבסיסית האמפתיות. הם מאפשרים למטופל לעמוד בחוויות בלתי מובנות ובחרדה ולשלוט בגבולותיהן.
ברמת זו של יחסי אובייקט מסוג קדמון, של השבר הבסיסי, ניתן אז להתאבל על האובייקטים הילדותיים האבודים ולעבד מחדש את היחסים איתם וכתוצאה מכך לשנות את ההנחות הבסיסיות עליהן מושתתת האינטראקציה עם עולם האובייקטים.
טיפול נפשי קצר מועד.
בשנות ה-1950 בקליניקת טביסטוק בלונדון הצוות של באלינט פיתח סוג של פסיכותרפיה קצרת מועד הקרוי גם פסיכותרפיה קצרה ממוקדת.
למטרה זו ניהל סדנה של פסיכואנליטיקאים מנוסים שהתמקדה התחלה בהערכה קלינית וניסתה לקבוע אילו פציינטים מתאימים להיות מטופלים על ידי טכניקות הסוטות מהפסיכתרפיה הסטנדרטית מאותם הזמנים לכיוון טיפול נפשי קצר יותר. דניאל מלן, חבר בצוות זה, גיבש את כלליו ופרסם את תוצאותיו.
ממשיך דרכו של פרנצי.
לפי אנדרה היינאל, באלינט היה יותר מאשר תלמידו של פרנצי. הוא היה ממשיך דרכו. הוא נרתע מהיומרה לייסד אסכולה כלשהי, סגנונו היה מאופק, מדעי, זהיר וצנוע. נתן קדימות לניסיון הקליני והחוויתי מול השריון התאורטי.
באלינט היה מודע לכך שהוא חלק מזרם חשיבה הנמצא יותר בשוליים בתוך הפסיכואנליזה. נאמן ליסודות החשיבה הפרוידיאנית, בדומה לפרנצי, לא היסס להפר טאבואים.
גם בעניין שגילה ביחסי מטפל-מטופל המשיך את עבודתו של פרנצי. בדומה לו ולאסכולה מבודפשט הרשה לעצמו שינויים מסוימים ב setting של הטיפול, בלי לחשוש מפני העצמת העברת הנגד. אצל נציגים של אסכולה זו אותו האנליטיקאי אחד היה עושה גם את האנליזה של המטפל המתחיל וגם ההדרכה על המקרים הראשונים שהוא טיפל. בעקבות פרנצי, באלינט נתן חשיבות רבה לפיתוח המודעות להעברה והעברת נגד בקשר בין רופא לחוליו. ראה במודעות זו עוד כלי באבחנה ובהבנת החולה.
בנושא יחסי רופא חולה בחר באלינט לבסוף בשיטת הדיון הקבוצתי. הוא הדגיש את ההבדלים בין המצב הפסיכואנליטי ובין הקשר אם-תינוק. האם נותנת יותר סיפוק למשאלות התינוק, בעוד האנליטיקאי הוא יותר מתסכל, ואז המצב האנליטי אינו ממש חזרה על הקשר שלה לתינוק כי אם יצירה חדשה.
היה לו חשוב שגישת האנליטיקאי תהיה מספיק חמה, כך שהמטופל ירגיש שהמטפל אינו שופטו, נמצא לצידו ושיוכל אז בלי מורא לשתפו בחוויותיו הרגשיות.
באלינט התנגד לחלוקה נוקשה מדי של הדחפים לפי קרל אברהם, לא הסכים עם המשוואה פסיבי = נשי ואקטיבי = גברי, בדנו על פרברסיות. התנגד למושג דחף חלקי שבו ראה משהו שיפוטי, בעוד ששלמות האהבה הגניטלית במציאות היא נדירה למדי.
הוא ביקר את ארנסט ג'ונס על ניתוחיו הפסיכולוגיים את מחלתו ומותו של פרנצי. היה נוהג להתבדח על כך שהוא עצמו לא הצליח לפתור פתרון שלם את אהבתו לפרנצי.
יחד עם אחרים תרגם ופרסם לאחר מותו של פרנצי את שאר עבודותיו, כולל יומניו הקליניים.
ספריו.
ציטוטים 'השבר הבסיסי'
·       על החסכנות השרירית – [באלינט, עמ' 109] 'ניתן לראות את תהליך ההתבגרות ותהליך הציוויליזציה כמוליכים בהדרגה להנעת פחות ופחות מסה פיזית, כלומר – לשימוש בפחות ופחות אנרגיית שרירים להבעת אותו רעיון, אותה כוונה או אותו מסר... ככל שמצטמצם מספר השרירים המעורבים בתנועה – היא מתעדנת ומשתכללת'.
·       '[בשם ארנסט קריס -] בצורה האחת "האני מוצף על ידי הרגרסיה"; בצורה השנייה "הרגרסיה נמצאת בשירות האני" ' [עמ' 175].
·       'השתיקה עשויה להיות מרחב ידידותי מרגש, המזמין את המטופל לצאת למסעות הרפתקניים במחוזות הלא-נודעים של חיי הפנטזיה שלו' [עמ' 195].
·       'בתקופות האלה [=של הרגרסיה] המילים מאבדות ממילא את אמינותן כאמצעי תקשורת. מילותיו של המטופל חדלות להיות כלי ביטוי לאסוציאציות חפשיות; הן נטולות חיים, סטראוטיפיות וחוזרות על עצמן, והנאמר אינו משקף בהכרח את כוונת האומר ' [עמ' 196]
·       'יש להציע פירושים רק כאשר האנליטיקאי בטוח שהמטופל אכן זקוק להם, שכן בנסיבות כאלה דווקא מניעתם עלולה להיתפס אצל המטופל כדרישה או כגירוי לא מוצדקים' [עמ' 199]
·       'אמנם השבר עשוי להתאחות, אך הצלקת שיצר תישאר לעד; כלומר, תמיד ניתן יהיה להבחין בהשפעותיו' [עמ' 201]
מילה נרדפת
בתחומי המילונאות והסמנטיקה הלקסיקלית, מילים נרדפות או סינונימים (מיוונית עתיקה) הן קבוצת מילים בשפה מסוימת שיש להן משמעות שקולה או דומה מאוד. מילון מיוחד למיפוי מילים נרדפות מכונה "אגרון" או "תזאורוס".
תופעת המילים הנרדפות קיימת כמעט בכל חלקי הדיבר (שמות עצם, שם תואר, תואר הפועל, פועל, מילת יחס, וכו'), אם כי בכל קבוצה של מילים נרדפות ישתייכו כל המילים לחלק דיבר אחד.
תפקידן של מילים נרדפות.
תופעת המילים הנרדפות היא לכאורה מעמסה על דוברי השפה, שכן היא פוגעת ביעילות של השפה כאמצעי תקשורת. אמצעי תקשורת יעיל הוא בדרך-כלל כזה שיש בו התאמה חד-חד-ערכית בין צורה לבין משמעות. אילו יחס כזה היה מתקיים בשפות טבעיות, הרי לכל מילה או מורפמה הייתה רק משמעות אחת, ולכל משמעות הייתה רק מילה או מורפמה אחת שמתאימה לה, ותופעת המילים הנרדפות לא הייתה קיימת.
תופעת המילים הנרדפות אכן נוצרה בחלקה כתוצאה מ"תאונות היסטוריות" בתולדותיה של שפה כלשהי. בעברית למשל, המילים "אווירון" ו"מטוס" נוצרו שתיהן באותה תקופה, בידי שני אנשים שונים, כשמות לכלי תחבורה חדש. שתיהן נכנסו לשימוש והפכו מילים נרדפות בשפה. אף על-פי-כן, ברוב המקרים תופעת המילים הנרדפות משרתת צורך חברתי או לשוני שאינו קשור ישירות בתפקידה של השפה כאמצעי תקשורת. בעברית ישראלית למשל, המילה "כעס", היא המילה לתיאור תחושה מסוימת של אי-נחת, אולם קיימות גם המילים "חרון" ו"חימה" ששימוש בהן מעיד על משלב גבוה או על תחכום לשוני. שימוש במילים "חרון" או "חימה" מעיד על הדובר שהוא בעל יכולות לשוניות גבוהות, או מעיד על טקסט מסוים שהוא שייך לסוגה עילית, כגון שירה.
בספרות המזרח הקדום נוצר סגנון שעודד שימוש במילים נרדפות כאמצעי סגנוני (ראו להלן). לפיכך, שפות שמיות רבות, בכלל זה עברית מקראית, אוגריתית וערבית קלאסית, כוללות קבוצות רבות של מילים נרדפות. חוקרי ספרות המזרח הקדום מעריכים שחלק מהקבוצות האלה נוצרו במכוון בידי סופרים כדי לשמר את האמצעי הסגנוני הזה.
בעברית מודרנית קיים שימוש ברצפים של שתי מילים נרדפות (ולפעמים יותר) לשם הדגשת רעיון. דוגמאות: ״בושה וחרפה״, ״נורא ואיום״, ״ששון ושמחה, דיצה וגילה״.
הסיבות להיווצרות מילים נרדפות.
אפשר למנות מספר סיבות להיווצרות מילים נרדפות:
מילים נרדפות בספרות הקדומה.
במזרח הקדום היה מקובל סגנון ספרותי שבו שימשו מילים נרדפות כאמצעי אמנותי מרכזי. סגנון זה ניכר היטב בתנ"ך ובשירה האוגריתית. הסגנון המובהק ביותר שמשתמש במילים נרדפות הוא התקבולת. יש סוגים שונים של תקבולות. הסוג שבו שני אגפי התקבולת זהים במשמעותם מכונה "תקבולת נרדפת" ובו מוצאים לעיתים קרובות שתי מילים זהות או קרובות במשמעותן, כל אחת באגף אחר של התקבולת. לדוגמה:
בתקבולת זו המילה "גויים" היא מילה נרדפת למילה "לאומים", והביטוי "רגשו גויים" שקולה במשמעותו לביטוי "יהגו ריק". פעמים רבות משמשות תקבולות נרדפות אמצעי להבנת משמעותן של מילים יחידאיות, בהנחה שיש להן מילה נרדפת מוכרת באגף האחר של התקבולת. יש להשתמש באמצעי זה בזהירות - אמצעי התקבולת היה נפוץ כל כך בשירת המזרח הקדום, עד שלפעמים השתמשו במילים בעלות משמעות קרובה אך לא שקולה כמילים נרדפות רק לצורך יצירת התקבולת.
מילים נרדפות שימשו בספרות המזרח הקדום כאמצעי סגנוני גם בפרוזה. בתנ"ך יש לכך דוגמאות רבות, כגון:
כמה מפרשני המקרא הסבירו את הגיוון הסגנוני בדרך שונה: לדעתם יש הבדלים דקים במובנם של המילים הנרדפות, והם חתרו להוכיח את הדבר ממופעים שונים של המילים הללו לאורך כל המקרא. המייצגים הבולטים ביותר של כיוון פרשני זה הם הגר"א ובעיקר המלבי"ם. פירושיו של המלבי"ם למילים הנרדפות פזורים בפירושו לכל המקרא, וגם כונסו בנפרד בהקדמתו לספר ויקרא, הנקראת "איילת השחר", וכן בחוברת בשם 'יאיר אור - בנתיבות שמות ופעלים הנרדפים'. בפסוק שהוזכר לעיל, "שפה אחת ודברים אחדים", הוא מפרש: "שפה" - שפת הדיבור. "דברים" - רעיונות. דוגמה נוספת היא ההבדל בין הביטוי "על-כן" לבין המילה "לכן" ישנו הבדל; על-כן נאמר על דברים שהתרחשו בזמן עבר או בינוני, והמילה לכן נאמרת על דברים שעתידים להתרחש.
הבדלים בין מילים נרדפות.
לעיתים קרובות המילים הנרדפות משמשות זו לצד זו, אך יש ביניהם הבדלים מסוגים שונים:
משלב לשוני.
משלב לשוני הוא הרמה של המילה בשפה, כלומר: סלנג, שפת יום-יום או שפה גבוהה. לדוגמה:
הבדל קונוטציה.
לעיתים קיים הבדל קונוטציה בין מילים נרדפות, כלומר משמעותן הכללית היא שונה ולא תמיד ניתן להשתמש בהן באותו מקום. לדוגמה:
לעיתים, מילה חדשה (תחדיש או השאלה) מובאת לשפה, באופן מכוון, כדי להחליף מילה קודמת, שהקונוטציה שלה חדלה להיות נעימה. לדוגמה, לכושים בארצות הברית, חדלו לקרוא בשם "ניגר", שצבר קונוטציות שליליות והחלו לקרוא להם "שחורים". כעבור תקופה מסוימת, החלו לקרוא להם "צבעוניים". כיום המונח המקובל הוא "אפרו-אמריקנים".
דוגמאות.
עברית.
ישן- נם
תעתיק פין-יין
אליקום
נסייה וטעייה
רב הונא (פירושונים)
אליקים ב&quot;ר משולם
הרכבת המנדטורית לארץ ישראל
צעירים לנצח