בינואר 1938 נתקבלה הודעה ממשה גלילי כי הוא מגיע עם ספינת מעפילים לחוף טנטורה זו הייתה הספינה השלישית שארגן גלילי במסגרת אף על פי בלילה המיועד יצאו אליהו לנקין ומרדכי פייקוביץ (אלון) ויוסף לכיוון הספינה כשלוחמי אצ"ל מאבטחים את אזור ההורדה והדרך העולה לבנימינה. בפגישה הקצרה על החוף הוצג יוסף בפני משה גלילי כממונה על העלייה מטעם האצ"ל. 96 העולים ירדו אל החוף והועברו דרך זיכרון ליעדים שנקבעו מראש. גלילי שהיה מנוע להיכנס לארץ חזר עם הספינה ליוון, ולאחר מספר שבועות נפגשו יוסף וגלילי באתונה לצורך תיאומים וקביעת תחומי אחריות.
בפברואר 1938 יצא יוסף לווינה ויחד עם יצחק רוזין ביקר במחנה שהוקם על ידי פעילי הצ"ח ונוהל על ידי משה גלילי בווינה. במחנה שהו באותה עת למעלה ממאה איש, והחשיפה וההמולה שסביבו הייתה לזרא בעינהם של שני חברי האצ"ל שהורגלו לפעול בחשאי, הידיעות כי שוטרי חרש בריטים נשלחו לבלוש אחריהם והמידע על האנשלוס הקרב, חיזקו את דעתם של יוסף ורוזין. באמצעות פעולת הסחה נסגר המחנה ואנשיו נטשוהו והועברו ברכבת לאלבניה ומשם בספינה שהפליגה ארצה. כעבור שבועיים אכן פלשו הנאצים לאוסטריה והתקבלו שם באהדה רבה.
בשליחות האצ"ל בעליה ב'.
במאי 1938 נסע יוסף קרמין לאתונה כדי ליצור קשר עם סוכני אניות בפיראוס. בנמלי יוון עגנו באותה תקופה עשרות ספינות ללא פעילות, ודומה היה כי האפשרות להגברת קצב העלייה אכן קיימת.
כחודשיים לאחר שובו מאתונה, נאסר יוסף בפרשת קקיון - חבר ההגנה שנחטף על ידי האצ"ל (בתגובה לחטיפת חבר אצ"ל מחיפה על ידי ה"הגנה"). יוסף שוחרר בערבות עד למשפטו. אך על פי הנחיות הארגון לא התייצב לדיון המשפטי, ולכן הוכנס לרשימת המבוקשים של המשטרה הבריטית, ועקב כך נאלץ לרדת למחתרת.
בינתיים נמשכה תנועת האניות ארצה. אך נעשו שינויים באתר ההורדה, האניה דראגה עם 400 עולים בפיקודו של שמואל טגנסקי הייתה האחרונה שביצעה הורדה בחוף טנטורה.
מאוקטובר 1938 ואילך נבחר חוף נתניה כחוף המתאים להורדת עולים. הסיבה העיקרית לבחירה זו הייתה הטופוגרפיה, אך סיבה נוספת ולא פחותה בערכה, הייתה הרכב האוכלוסייה שברובה אוהדת לתנועת ז'בוטינסקי. קולנוע "אסתר" הסמוך לחוף הפך לתחנת ביניים ראשונה בדרכם של העולים אל אתרי הפיזור בארץ.
בדצמבר 1938 נסע יוסף קרמין לביירות כדי לנסות ולארגן את חיסולו של המופתי שברח לביירות מפני הבריטים. בעודו עוסק בתכנון המבצע, הגיע אליו שליח מהארץ ומסר לו הודעה אישית מטעמו של יאיר שטרן; בה נתבקש לצאת במהירות ליוון ולעסוק בחיפוש אחרי אניית מעפילים בשם "קאטינה" שאבד עמה הקשר כשעל סיפונה כ-600 עולים. מספר שבועות קודם הגיעה הקאטינה צפונית לחופי הרצליה והורידה כ-250 עולים באמצעות ספינה קטנה יותר בשם "ארטימיסיה". 18 עולים נתפסו בתהליך ההורדה על ידי הבריטים ומפקד הקאטינה נתן קלפוס שהיה בסביבה נמלט, ולא חזר לקאטינה שנסוגה ללב ים ועקבותיה אבדו.
מביירות הפליג יוסף קרמין על אנייה לאלכסנדריה שבמצרים, ונפגש שם עם מנחם אלבר שנשלח על ידי האצ"ל לחפש מידע על גורלה של "קאטינה". אלבר מסר ליוסף פרטים שהיו ידועים עד לאותה עת, בין השאר, שמפקד האנייה הזמני הוא ד"ר פאול רופא בית"רי מריגה, וכן כי על האנייה כ-150 חולים. שחלקם במצב קשה, ומלאי התרופות והמזון על האניה אינו ידוע. מאלכסנדריה הפליג יוסף לפיראוס וניפגש עם בעל האניה דאווריס; בנוסף להיותו בעל חברת ספנות כיהן גם כקונסול המדינה הספרדית ביוון. דאווריס דיווח כי האניה מוסתרת ליד אי בשם קאלמאיקה, וכי אכן מלאי המזון המים והתרופות אזל.
בעזרת סכום כסף ששלח ד"ר הכט - בית"רי בעל אמצעים ששהה אז בשווייץ, ובסיוע ידידים בעלי השפעה של דאווריס, ציידו קרמין ואנשיו את האניה בתרופות ומצרכי מזון. יומיים לאחר מכן הגיעה למקום מחבואה של הקאטינה אניית מעפילים נוספת בשם "צ'פו" בפיקודם של אברשה בלאס ושלמה טרכטמן. אנשי הצ'פו העבירו לקאטינה ציוד נוסף, שכלל תרופות מזון וסירות הצלה. ושתי האניות הכינו עצמן להפלגה לארץ. נקבע כי הצ'פו תצא ראשונה וכמה שעות אחריה תצא הקאטינה בפיקודו של יוסף קרמין. בלילה השני של ההפלגה התחוללה סערה ולפתע נשמעו קריאות עזרה מאניה קרובה. לאחר בירור קצר בקשר, התברר כי זו הצ'פו שעלתה על שרטון ונמצאת בסכנת טביעה. הקאטינה התקרבה לצ'פו ונוסעי הצ'פו הועברו לקאטינה שהמשיכה במסע תלאות לעבר חופי הארץ כשעל סיפונה 1250 עולים (אף כי הקאטינה נבנתה ל-400 נוסעים).
עם מאסרו של דוד רזיאל במאי 1939 מונה יוסף קרמין למפקד אצ"ל בירושלים.
ביולי 1939 יצא קרמין לפולין במטרה להגביר ולהאיץ את קצב העלייה לארץ ישראל. יוסף שהה בורשה עד 6 בספטמבר (5 ימים לאחר הפלישה הגרמנית הנאצית). אך הצליח לברוח משם ולהגיע לוונציה, ומשם חזר בטיסה מנאפולי לארץ. בארץ נעצר יוסף על ידי הבריטים נחקר ונשלח למחנה מעצר בסרפנד. אפרים אילין חברו הקרוב ועוזרו באותם ימים, הצליח לנצל את קשריו עם המשטרה הבריטית ויוסף שוחרר לאחר תקופה קצרה. אך הוטל עליו מעצר בית משקיעת החמה ועד לזריחה. במהלך מעצרו בסרפנד פגש יוסף קרמין את דוד רזיאל וזה האחרון הטיל עליו לקבל את הפיקוד על האצ"ל.
ואכן עם שחרורו מהכלא קיבל יוסף קרמין את הפיקוד מידיו של בנימין זרעוני. בתפקיד זה שימש עד יציאתו של דוד רזיאל מהכלא וחזרתו לפיקוד.
אחרית דבר.
יוסף קרמין נישא בדצמבר 1939 לבת ציון קרמין שהייתה פעילה בבית"ר ובהמשך באצ"ל.
בתחילת 1940 בעקבות הקרע בין יאיר שטרן לדוד רזיאל והפילוג בשורות האצ"ל פרש יוסף קרמין מהאצ"ל.
בשנת 1948 הכין קרמין בסדנה בבעלותו חלקי חילוף לנשק של האצ"ל.
יוסף קרמין נפטר בתשנ"ג 1993 והוא קבור בחלקת אנשי האצ"ל בבית קברות ירקון.
הערות שוליים.
תפיסה (משפט עברי)
במשפט העברי, תפיסה היא השתלטות של אחד מבעלי הדין על החפץ נשוא הדיון, במקרה שבית הדין אינו יכול להכריע בדין, בגלל העדר הכרעה הלכתית ברורה, העדר ראיות או חוסר סמכות. במקרים מסוימים מקנה תפיסה זו לתופס זכויות בחפץ, ובמקרים אחרים לא.
תפיסה כגבייה.
במקרה שאדם מת והניח אחריו מעות או נכסי דלא ניידי, קיימת שאלה למי יינתנו המעות או המטלטלין, לבעל חוב התובע אותן בעד חובו, לאשת המת התובעת אתן עבור תשלום כתובתה או ליורשים.
נחלקו רבי טרפון ורבי עקיבא: לפי רבי טרפון, כאשר המעות נמצאים אצל שליש, יינתנו המעות לכושל שבהן (לפי דעה אחת בגמרא הכוונה לבעל החוב, שאינו יכול לגבות ממטלטלין ולפי דעה אחרת הכוונה לאשה שגובה את כתובתה), ואם הן נמצאים במקום ציבורי - כל הקודם בהן זכה - מי שתופס את המעות או המטלטלין בעבור חובו, יזכה בהן.
לעומת זאת סובר רבי עקיבא שלא מועלת תפיסה, מכיוון שכל עוד שבעל החוב לא נשבע שלא פרע לו המת את חובו, וכל עוד שהאשה לא נשבעה שלא קיבלה את כתובתה, אין לה זכות משפטית בחפץ ומכיוון שכך חלה רשות היורשים על הנכסי דלא ניידי, ומכיוון שכך תקף עליהן הכלל "מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב" - נכסי דלא ניידי של יתומים אינם משועבדים משפטית לבעלי חובות, וניתן לתבוע אותן רק מנכסי דלא ניידי.
בתלמוד קיימת מחלוקת בשיטתו של רבי טרפון, לפי רב ושמואל גם לפי רבי טרפון מועלת תפיסה רק ברשות הרבים, אך ב"סימטא" - מקום בצידי רשות הרבים שבו אנשים רשאים על פי הכללים להסתלק ולעשות ענייניהם בצנעא ונחשב במידה מסוימת כרשות היחיד למי שמשתמש בו, לא מועלת תפיסה, שכן החפצים המונחים בו כמונחים ברשות בעליהם, היורשים. לעומת זאת, רבי יוחנן וריש לקיש חלוקים על כך וסבורים שגם בסימטא מועלת תפיסה. בין רבי יוחנן וריש לקיש עצמם קיימת מחלוקת, רבי יוחנן סבר שההלכה היא כרבי טרפון שמועלת תפיסה אך ריש לקיש חלק על כך וסבר שההלכה כרבי עקיבא, ורבי יוחנן הכניע את דעתו לדעת ריש לקיש, וכן נפסק להלכה.
בחיוב שבית הדין אינו מוסמך להוציא לפועל.
דיני קנסות.
התפיסה מועילה ומזכה את התופס כאשר על פי דין תורה הוא זכאי לקבל את הרכוש גם ללא התפיסה, אבל לבית הדין אין סמכות מספקת להוציא את הדין לפועל. דוגמה לכך היא דיני קנסות: במקרים מסוימים קבעה התורה קנס, כגון שהגנב ישלם כפל, אבל לשם כך נדרש בית דין שנסמך בארץ ישראל. בית דין בחוץ לארץ, שדייניו לא נסמכו בארץ ישראל, גובה מן הגנב רק את הקרן, ואם זה שרכושו נגנב יתפוס רכוש של הגנב בשווי הכפל - אין מוציאים את הרכוש מידו. בתלמוד שם הדבר נאמר לגבי בעל חיים שהזיק באופן בלתי שגרתי, שמשלם רק חצי נזק, ולהלכה נקבע שתשלום זה מוגדר כקנס, ואין גובין אותו בבבל, אלא שאם הניזק תפס - אין מוציאין מידו. פוסקי ההלכה למדו מכאן על קנסות בכלל, כלשון הרמב"ם:
החייב בדיני שמיים.
דוגמה אחרת, השנויה במחלוקת, היא במקרים שעליהם נאמר: "פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמיים". מי שהתחייב תשלום לחברו תוך כדי עשיית מעשה איסור שעונשו חמור יותר - פטור מלשלם, כי בית הדין מעניש רק את העונש החמור יותר ("קם ליה בדרבה מיניה"). במקרה זה סובר רש"י שאם הניזק תפס את רכוש המזיק - אין מוציאים מידו.
יש אומרים שכך הדין בכל מקרה של חיוב בדיני שמיים, כגון בגרמא בנזיקין. אך הדעה המקובלת אינה כן: רק במקרה של "קם ליה בדרבה מיניה" תפיסה מועילה, מפני שנעשה מעשה שבדרך כלל מחייב תשלום גם בדיני בני אדם, אלא שבמקרה זה בית הדין לא מוציא את החיוב לפועל, מפני שיש לצידו עונש חמור יותר. אבל בדברים שבהם קבעה התורה שבית הדין אינו מוציא ממון כלל - תפיסה אינה מועילה.
בספקות.