הניקוד הארצישראלי.
הניקוד הארצישראלי הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל בראשית ימי הביניים.
שיטת הניקוד הארצישראלית התגלתה בסוף המאה ה-19, כאשר קטעים בניקוד זה נמצאו בגניזת קהיר. סימני הניקוד הארצישראליים כתובים מעל לאות, בדומה לשיטת הניקוד הבבלית, ובשונה משיטת הניקוד הטברנית. סוגיות מרכזיות בתיאור שיטה זו עדיין שנויות במחלוקת בקרב החוקרים.
הניקוד הארצישראלי-טברני.
הניקוד הארצישראלי-טברני הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה, במהלך ימי הביניים.
שיטת ניקוד זו עושה שימוש בסימנים הגרפיים של שיטת הניקוד הטברנית כדי לשקף את ההגייה הארצישראלית (הדומה להגייה הספרדית), במקום את ההגייה הטברנית. לכן, אף על פי שהסימנים הגרפיים זהים, ההגייה המשתקפת מהם שונה מזו שבשיטה הטברנית.
השיטה שימשה, החל במאה ה-9, לניקוד המקרא, המשנה והתרגומים הארמיים למקרא (תרגום אונקלוס לתורה, תרגום יונתן לנביאים ותרגום כתובים). שימוש נפוץ נוסף הוא בסידורי תפילה ובמחזורים אשכנזיים בימי הביניים המוקדמים.
הניקוד השומרוני.
השומרונים הם עדה דתית, היושבת בארץ ישראל למעלה מאלפיים שנה. העברית בפיהם בעת קריאת התורה או בתפילותיהם שונה באופן מהותי מהעברית היהודית לניביה. במהלך הדורות המציאו מדקדקים שומרונים סימנים שונים על מנת לסייע בקריאת התורה על פי ההגייה השומרונית, אם כי סימנים אלו מעולם לא הגיעו לכלל שיטה אחידה וכוללת כבשיטות הניקוד היהודיות.
כתבי יד שומרוניים שונים מציגים סימני ניקוד שונים. סימנים אלו משקפים את התנועות העיקריות בשומרונית (a, å, ă, e, i, o/u), ואת המכפל ("דגש חזק"). כמו כן הומצא סימן מיוחד עבור הגיית העיצור ע' עם תנועת a.
הניקוד בעברית בת ימינו.
בעברית בת ימינו משמשת שיטת ניקוד המבוססת על הניקוד הטברני שבו מנוקד התנ"ך, אבל כלליה פשוטים יותר. הניקוד משמש לשתי מטרות עיקריות: לסייע למי שמתקשה בשפה, וכן כאשר יש חשש שהקורא לא יידע לקרוא נכון את המילה, בין אם משום שהמילה אינה מוכרת (כגון במילים זרות) ובין אם משום שללא ניקוד המילה נכתבת באופן זהה למילה אחרת. בעברית בת ימינו לרוב לא משתמשים בניקוד, כי רוב האנשים מגיל מסוים קוראים טקסטים רבים בלא ניקוד.
בעברית בת ימינו ישנן חמש תנועות שונות, אך בניקוד יש סימנים לאחת עשרה תנועות שונות (המשקפים את ההגייה הטברנית הקדומה). עודפות זו יוצרת מצב שבו באופן יחסי קל ללמוד את קריאת סימני הניקוד, אך הצבתם דורשת ידע נרחב, והיא נעשית בדרך כלל על ידי אנשי מקצוע.
הניקוד בארמית נוצרית (סורית).
המדקדקים הנוצרים הסורים הם למעשה הראשונים שהשתמשו בניקוד הטקסט המקראי, כנראה בהשפעת טקסטים יווניים, אשר כללו סימנים שנועדו להבהרת ההגייה.
השלב הראשון בהתפתחות הניקוד הסורי מתבטא בקיומה של נקודה דיאקריטית, שבאה להבחין בין הומוגרפים. למשל: נקודה מעל המילה ܡܢ ציינה את ההגייה man "מה, מי", בעוד שנקודה מתחת המילה ציינה את ההגייה men "מִן". (משערים שנקודה מעין זו התקיימה גם בעברית, והיא המקור למונחים "מלעיל" ו"מלרע".)
בראשית ימי הביניים פיתחו הסורים שיטת ניקוד המשקפת הגייה בעלת שבע תנועות. סימנים אלו מורכבים מנקודות שהוצבו באופנים שונים מעל או מתחת לאות. שיטה זו מאפיינת את הענף המזרחי של הסורית, ונקראת "ניקוד נסטוריאני".
מעט מאוחר יותר התפתחה שיטת ניקוד נוספת המשקפת את ההגייה של הענף המערבי של הסורית. הגייה זו היא בעלת חמש פונמות. בשיטת ניקוד זו, המכונה "ניקוד יעקוביטי", הוספו אותיות יווניות מעל או מתחת לאות הרלוונטית.
הניקוד בערבית.
הניקוד בערבית הומצא בסוף המאה ה-7 או בתחילת המאה ה-8 כדי לשמר את מסורת ההגייה של הקוראן. סימני הניקוד הראשונים היו נקודות, בדרך כלל אדומות, שהוספו מעל, מתחת או לאחר האות כדי לציין את התנועות i, a ו-u בהתאמה.
במאה ה-9 התגבשה צורת הסימנים כפי שהם מוכרים לנו כיום: קו מעל האות לציון תנועת a (פַתחַה), קו מתחת לאות לציון תנועת i (כַּסרָה), ואות و קטנה מעל האות לציון תנועת u (צַ'מָּה). סימנים אלו מוכפלים כדי לסמן תנווין (הוספת העיצור n לאחר תנועה סופית). חמישה סימנים נוספים שהתגבשו באותה עת הם "סֻכּוּן" (לציון העדר תנועה), "המזה" (לציון פוצץ סדקי), "מדה" (בדרך כלל לציון עיצור /:ʔa/), "שַׁדָּה" (לציון הכפלת עיצור), "וַצלָה" (לציון אליף שותקת) ואליף תלויה (לסימון תנועת /a:/ ארוכה).
בעת הקריאה הליטורגית של הקוראן חלים שינויים פונטיים רבים, כגון הידמות בין עיצורים, הארכת תנועות, אנפוף ועוד. ביצועם הנכון הוא תנאי לקיום מצוות הקריאה באסלאם. מערכת שינויים פונטיים זו מכונה תג'ויד. שניים מתוך השינויים הללו משתקפים בסימנים מיוחדים שהוספו לטקסט של הקוראן: מעל האות נו"ן נוספה م קטנה היכן שיש לקרוא את הנו"ן כ-m ("אִקלאבּ"); לאחר תנועה נוספה כעין כ"ף הפוכה כדי לציין הארכה יתירה של אותה תנועה ("מַדּ").
בדורות האחרונים, עקב השתכללות הדפוס, החלו חכמי תורת הקריאה בקוראן להוציא מהדורות שבהן מסומנת ההגייה הנכונה באמצעות שימוש בצבעים: לכל קטגוריית שינויי הגייה יש צבע משלה, והאות נדפסת בצבע המתאים כדי לסמן את השינוי שחל בה (ראו תמונה משמאל). זהו למעשה ניקוד מודרני שבו במקום הוספת סימנים בסמוך לאות הרלוונטית משתמשים בצביעת אותה אות.
נבון
אדם מודרני
האדם המודרני
גאומטריה כדורית
אלבטרוס גלפאגוס
רד בנד
רד בנד (באנגלית: Red Band) היא להקת בובנאים ישראלית המשלבת מוזיקה וקומדיה בצורה ייחודית. הלהקה הוקמה על ידי ארי פפר, מיכה דומן ועמי וייזל. הלהקה מפעילה בובות של מספר דמויות קבועות: רד אורבך (סולן), פונצ'ו (גיטריסט), לפטי (קלידן, מתופף ובסיסט). בנוסף קיימת בובה של פיליפ שמופיעה בהופעות חיות.
הלהקה הוקמה בשנת 2005 כמופע רחוב בשם "The Puppet Folk Revival", בהמשך כיכבה בסדרת טלוויזיה בשם "Red Band" בהוט, ובשנת 2013 סולן הלהקה רד אורבך הוביל את התוכנית "המופע של רד ודביר" בערוץ 2, שעונתה השנייה יצאה בשנת 2015 ועונתה השלישית ב-2016.
במשך השנים הופיעה הלהקה ברחבי הארץ ובסיבובי הופעות בינלאומיים שכללו פסטיבלים, מועדונים ומופעי רחוב. הלהקה מבצעת גרסאות כיסוי לשירי רוק מוכרים לצד שירי פולק אמריקאים עממיים.
ביוגרפיה.
הלהקה התחילה את דרכה בשנת 2005 בשם "The Puppet Folk Revival" (מילולי: "תחיית פולק הבובות") כאשר ניגנה במופעי רחוב בשדרות רוטשילד, מדרחוב נחלת בנימין, באירועי תרבות ובמועדונים בתל אביב.
בשנת 2006 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי שכלל השתתפות בפסטיבל אמנות רחוב "Tárrega" (טרגה) וכמו כן הופעות רחוב באמסטרדם, ברצלונה, ניו יורק ועוד.
בקיץ 2008 שינתה הלהקה את שמה ל"Red Band" והפכה לסדרת טלוויזיה בכיכובן של הבובות. הסדרה שודרה על ידי חברת HOT, והגדילה את החשיפה של הלהקה.
בין השנים 2008–2010 ערכה סיבוב הופעות בישראל, וביולי 2009 השתתפה בפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו. בין השנים 2011–2013 ערכה הלהקה סיבוב הופעות נוסף ברחבי ישראל והופעות בהודו, גרמניה וקוסטה ריקה. המופעים נערכו במועדונים, מכללות, פסטיבלים בינלאומיים ואירועי התנדבות.
בשנת 2014 פרסם רד אורבך קמפיין לרשת הביגוד "HOODIES" ביחד עם הדוגמנית בר רפאלי, הפרסומת נפסלה לשידור בשעות היום בעקבות תכנים מיניים ששידרה והותרה לפרסום רק משעה 22:00 בערב.
דמויות.
לכל אחת מן הבובות נבנתה דמות, עם אישיות שלמה שתואמת את מקומו בלהקה:
השמות פונצ'ו ולפטי נוצרו בהשראת השיר "Poncho and Lefty" של זמר ומלחין הפולק טאונס ואן זאנט. במהלך הפרק הראשון של העונה השנייה הסביר אורבך ששמות אלו כנראה אינם שמותיהם האמיתיים - כשפגש בהם לראשונה, אחד מהם לבש פונצ'ו, והשני עמד משמאלו (לפטי, left באנגלית - שמאל), ומאז אינו טורח ללמוד את שמותיהם. עם זאת, שאר הדמויות מכנות אותם בשמות אלה וגם הם עצמם, כך שמה שרד אמר נתפס כנכון.
סדרת הטלוויזיה.
סדרת הטלוויזיה שודרה בערוץ ה-VOD של הוט, בין החודשים יולי 2008 לאפריל 2011 וכללה 18 פרקים. הייתה זו הסדרה הישראלית הראשונה אשר הופקה עבור שירות VOD. מאוחר יותר שודרה העונה הראשונה גם בערוץ HOT3.
העונה הראשונה נכתבה בידי ירון ניסקי, דורון צור, שרון קנטור ודרור נובלמן ובוימה על ידי איתן צור וקרן חכמה, והעונה השנייה נכתבה על ידי דרור נובלמן, ארי פפר ואילן שפלר.
כמו במופעי בובות נוספים בעולם, שהידוע שבהם הוא "החבובות", מקפידה מאוד הסדרה שלא להציג את חברי הלהקה כבובות אלא כדמויות אנושיות לכל דבר. זוויות הצילום והסצינות המבוימות מאפשרות את הפעלתן הסמויה של הבובות, הן בתנאי האולפן והן בצילומי החוץ. בנוסף, בכל יחסי הציבור של הסדרה ובפרסומיה, נמשכת ההקפדה על בניית דמותם של חברי הלהקה ככוכבי רוק לכל דבר. כך, למשל, התראיין רד בתוכניות האירוח של עינב גלילי ולונדון את קירשנבאום.
באוגוסט 2009 הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית הסדרה הקומית.
עונה ראשונה.
הסדרה היא קומדיה מוזיקלית מוקומנטרית הבנויה כאילו היא סדרה תיעודית, העוקבת אחר ניסיונות הקאמבק של הלהקה לאחר הצלחתה הקצרה בסוף שנות השישים והתפרקותה ב-1973. במסגרת אותו קאמבק התאחדו חברי הלהקה, לאחר שהסולן רד חזר מארצות הברית, והם עורכים חזרות יחד עם אמנים ישראלים אמיתיים שונים. כסדרה תיעודית כביכול, מצולמת התוכנית מנקודת מבטו של הצלם העוקב אחר חברי הלהקה בזמן החזרות ובחייהם הפרטיים.