בין השנים 1998 ועד שנת 2003 ICQ נוהלה על ידי אריאל ירניצקי ואבי שכטר, במקומם מונה מרק ברנשטיין, שעזב לאחר חודשיים בתפקיד. כשליש מתוך 120 עובדי החברה פוטרו עקב ירידה בהכנסות. אחר כך מונה אורי גילים (שניהל את כל חטיבת המסרים המיידיים באמריקה און ליין שכללה גם את AIM) שניהל את החברה עד סוף 2008. כדי להגדיל את נתח השוק עברה ICQ להפצה אקטיבית של התוכנה דרך שותפים אסטרטגיים, במקום להסתמך רק על שיווק ויראלי מפה לאוזן. השיווק נעשה באמצעות פורטלים, חברות טלוויזיה, חברות סלולר וספקיות אינטרנט. בעיקר על ידי יצירת גרסאות מקומיות עם שותפים מקומיים. בישראל, החל מ-2005 השותפה המקומית של ICQ הייתה פורטל נענע. במרץ 2007 הוחלפה על ידי וואלה!. ביולי 2008 הושקה גרסת "וואלה!icq", שהופצה באמצעות אתר וואלה!. היא כללה מגוון תכונות ויישומים נוספים דוגמת שליחת SMS חינם, שירות "עקוב אחריי" ישירות לסלולרי, שירות מולטי צ'ט, משחקים וגלריית רגשונים
ב-2009 מונה אליאב משה למנהל החברה. בשנת 2009 מספר המשתמשים הפעילים בתוכנה עמד על כ-38 מיליון משמשים בעולם בחודש, ויחד עם AIM היו לה כ-65 מיליון משתמשים, לעומת 273 מיליון למסנג'ר של MSN וכ-118 מיליון למסנג'ר של יאהו. בארצות הברית, מספר המשתמשים ב-ICQ היה זניח, והחברה החלה להתמקד בעיקר בשווקים של ישראל, מרכז ומזרח אירופה ורוסיה. לפי ההערכות הכנסות החברה היו אז כ-20 מיליון דולר בשנה.
באפריל 2010 נמכרה התוכנה לחברת DST Global , חלק מקבוצת Mail.Ru Group הרוסית, תמורת 187.5 מיליון דולר. ב-12 ביוני 2012 החליטה הנהלת Mail.Ru לסגור את מרכז הפיתוח של ICQ בישראל.
בחודש מרץ 2016 פרסמה ICQ את קוד המקור בפלטפורמת GitHub.
אפשרויות.
מוצרים נוספים.
ICQ מספקת מוצרים ושירותים נוספים בהם:
UIN - מספר המנוי.
מספר ה-UIN הוטבע על ידי חברת מיראביליס, כשמו של מספר המשתמש הנקרא באנגלית Universal Internet Number, או Unified Identification Number. כל משתמש מקבל UIN עם הירשמו. בניגוד לתוכנות מסרים מיידיים אחרות, ב-ICQ האינפורמציה היחידה הקבועה למשתמש היא מספר ה-UIN שלו, אף על פי שניתן לחפש משתמשים אחרים על ידי כתובת המייל שעדכנו או על ידי על פרט אחר שעודכן על ידם במידע הציבורי שלהם. בנוסף יכול המשתמש לשנות את כל המידע על עצמו מבלי שייאלץ להירשם מחדש כיון ששינה את פרטיו.
כתגובה לגנבות של מספרי UIN, או מכירה של מספרי UIN אטרקטיביים במיוחד, החלה חברת ICQ (משנת 1999 ואילך) לאחסן כתובות מייל הקשורות למספר UIN מסוים . בצורה זו, אפשר לעיתים להחזיר מספרים שנגנבו אל בעליהם החוקיים.
חלופות.
ל-ICQ קיימות מספר תוכנות חלופיות חופשיות, בהן:
פאוור פאף
מסקל
מסקל (בספרדית: Mezcal מנאוואטל Mexcalli "ליקר") הוא משקה אלכוהולי מקסיקני המיוצר מאגבה. ישנם מינים שונים לצמח האגבה וכל אחד יוצר טעם שונה למסקל. ההגדרה למסקל בעצם הוא לכל משקה אלכוהולי מבוסס אגבה שאינו טקילה. המסקל הנמכר ביותר במקסיקו הוא הגוסאנו רוחו.
ייצור.
מסקל מיוצר בעיקר מצמח האגבה, אשר נקרא במקסיקו מאגיי (maguey). באזור טקילה המקומיים קוראים לצמח מסקל. לאחר שהאגבה מבשיל (6–8 שנים) הוא נקצר על ידי מאגיירוס (magueyeros) (עובדי אדמה של אגבה) והעלים נקצצים באמצעות סכין ארוכה, המכונה קואה דה חימה (coa de jima), כך שנשארות רק ליבות הצמח המכונות פינייס (piñas - אננס). לאחר מכן הליבות מבושלות ומרוסקות כך שמתקבלת עיסה.
אפייה.
באופן מסורתי הליבות נאפות בבורות אבן גדולים בצורת חרוט (בקוטר של 3–4 מטר). כמטר מעוקב של גזעי עץ אלון מונחים בתחתית ועליהם אבנים בקוטר 15 ס"מ, העץ נשרף והופך את האבנים ללוהטות. לאחר מכן הליבות נערמות בגובה מטר מעל האדמה ומכוסות בעלי בננה, סיבים מתהליכים קודמים או עלי אגבה, מעל בשטיחים מסיבי דקל ולבסוף אדמה. משאירים את הליבות להתבשל 3–5 ימים. תהליך זה הופך את העמילנים לסוכרים ומאפשר לליבות לספוג ניחוחות מהאדמה והעשן העוטפים את האבנים.
לאחר הבישול הליבות מונחות לשבוע, לאחר מכן הן מונחות בתוך טבעת אבן בקוטר 4 מטר כאשר גלגל אבן המחובר לעמוד במרכז נמשך על ידי סוס או חמור ומועך את הליבות.
ייצרנים מודרניים מבשלים את הליבות באדי קיטור בתוך תנורי פלדת אל-חלד ענקיים ומועכים אותם באמצעות ציוד מכני.
התססה.
העיסה מועברת למכלי עץ בנפח 1000–2000 ליטר ו5%-10% מים מוספים לתערובת. הממשלה המקסיקנית דורשת שהתערובת תכיל לפחות 80% אגבה (בניגוד לטקילה בה נדרש רק 51%). בשלב זה מוספים קני סוכר וסוכר תירס. במזקקות קטנות התערובת מושארת להתססה טבעית באוויר הפתוח 4–30 ימים על ידי מיקרובים הנמצאים באוויר. יצרנים תעשייתיים מוסיפים מאיצים כימיקלים כמו שתנן או אמוניום סולפט.
זיקוק ויישון.
לאחר שלב ההתססה העיסה מזוקקת פעמיים. מהזיקוק הראשון מתקבל אלכוהול ברמה נמוכה. לאחר הזיקוק הראשון המכל מנוקה מהסיבים והאלכוהול שהתקבל מוחזר לזיקוק נוסף. בשלב זה המסקל מבוקבק או מעובר ליישון.
המסקל מתיישן מהר ביחס לכהילים אחרים. הוא מיושן בחביות עץ למשך חודשיים עד 7 שנים. ככל שהוא מיושן יותר כך צבעו כהה יותר וטעמו עז יותר.
דרגות יישון:
התולעת.
לעיתים קרובות מוסיפים עצמים שונים לתוך בקבוקי המסקל. ביניהם תולעים, עקרבים ופסלי זכוכית קטנים. הידועה מכולם היא "התולעת".
"התולעת" שנראית לרוב בבקבוקי המסקל היא בעצם לרווה של אחד משני סוגי חרקים, הצ'יניקיל (Chinicuil) או הגוסאנו רוחו (Gusano Rojo). שהם זחלים של עש מסוים.
שדרות הציונות
שדרות הציונות הן עורק תחבורה ראשי בחיפה המחבר את העיר התחתית עם שכונת כרמל מרכזי. הרחוב מתחיל בצומת אלנבי בוואדי ניסנאס ונמשך עד צומת הכרמל הצרפתי. הוא עובר ברובו במדרונות דרך שכונת הדר הכרמל ומגיע עד מבואות הכרמל.
השדרות נסללו במאה ה-19, כנראה בשנת 1887 על ידי אנשי המושבה הגרמנית שלעשיריה היו וילות על הכרמל. השדרות נקראו תחילה "רחוב ההר" או "דרך ההר", ובערבית "אלג'בל" (الجبل), והן נועדו לחבר בין העיר התחתית והמושבה הגרמנית לבין השכונה הגרמנית כרמלהיים שבמרכז הכרמל. באותה עת שררה יריבות בין הגרמנים הטמפלרים ובין הנזירים הכרמליתים, ובין היתר נסבה המחלוקת בעניין השימוש בדרכים העולות להר.
בזמן המנדט הבריטי הושלם חלקו התחתון (הצפוני) של הרחוב - ונסלל קטע הדרך בין הרחובות אלנבי ויפו, זהו רחוב עין דור של ימינו. בית קברות יווני קתולי ששוכן בין הרחובות יפו והעצמאות, מנע סלילה רצופה עד דרך העצמאות וחיבור לתחנת רכבת מרכז.
ב-1939, כחלק ממאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, בוצע בדרך ההר פיגוע חבלה כשרימון יד הושלך לעבר אוטובוס נוסעים. כתוצאה מהפיצוץ נהרג אדם אחד ואחדים נוספים נפצעו.
לאחר הקמת מדינת ישראל, שונה שמה של הדרך ל"שדרות או"ם" כהוקרה לאומות המאוחדות על התמיכה בהקמת המדינה בכ"ט בנובמבר. אולם, ב-1975 קיבלה עצרת האו"ם את החלטה 3379 שהשוותה את הציונות לגזענות. לאחר קבלת ההחלטה התקיימו הפגנות, ובעקבותיהן שינתה עיריית חיפה שוב את שם השדרות, הפעם ל"שדרות הציונות", כהתרסה על החלטת האו"ם.
מרביתם של הבתים בחלקה התחתון של השדרה הם בתי אבן ישנים, ואילו במעלה השדרה הבנייה היא חדשה יחסית, מהמחצית השנייה של המאה ה-20. בחלקן המרכזי של השדרות, משני עבריהן, משתרעים הגנים הבהאיים, שהכניסה למרכז המבקרים התת-קרקעי שלהם נעשית משדרות הציונות.
ב-2001 חתמו מספר תושבים ערבים המתגוררים ברחוב על עצומה הדורשת מעיריית חיפה להשיב לרחוב את שמו המקורי, וזאת בטענה כי "הרחוב נקרא על שם תנועה גזענית, שהוקמה על גבו של העם הפלסטיני".
הגטו החדש
הגטו החדש (בגרמנית: Das neue Ghetto) הוא מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של בנימין זאב הרצל אז עיתונאי ומחזאי וינאי, ולימים מייסד הציונות המדינית. המחזה נכתב במשך 17 יום בלבד, מ-21 באוקטובר עד 8 בנובמבר 1894. מחשש לתגובות למחזה כתב הרצל את המחזה תחת שם העט "אלברט שנאבל".
המחזה תורגם לעברית על ידי ראובן בריינין עוד בסוף המאה ה-19.
הרקע לכתיבת המחזה.
עד לסיקור משפט דרייפוס היה הרצל יהודי מתבולל, בן למשפחת בורגנים מבוססת שראה עצמו גרמני לכול דבר. בשנת 1893 הוא אף טען כי הפתרון לבעיה היהודית באירופה הוא התנצרות כללית של הנוער היהודי באירופה, אך בד בבד טען כי הוא לעולם לא יתנצר. באותה תקופה עברו על הרצל משברים בחייו הפרטים, אשר הובילו אותו לכתוב את המחזה.
הרצל כתב את המחזה במשך "שלושה שבועות־אושר של להט ועבודה, דמעות וצחוק עד טירוף". בתחילה קרא לו "הגטו", אולם אחר כך שינה את שמו ל"הגטו החדש". הוא הקדיש אותו "בידידות לבבית" למקס נורדאו.
עלילת המחזה.
המחזה הוא מלודרמה שבמרכזהּ עומד פרקליט יהודי בשם יעקב סמואל. רעייתו של סמואל, הרמינה, היא בלונדינית מפונקת, בת למשפחה עשירה, אשר אינה מבינה לליבו של בעלה. סמואל הוא יהודי מתבולל הנחוש לצאת מן הגטו החברתי שנכפה על יהודי המערב, אך נכשל. בסוף המחזה נהרג סמואל בדו-קרב בידי אציל אנטישמי שפגע בכבודו כיהודי. כשהוא גוסס אומר סמואל בקול חלש: "יהודים, אחי, יבוא יום ויניחו לכם לחיות – כאשר תדעו כיצד למות". בקול רעם ובכוחותיו האחרונים הוא אומר: "לצאת! לצאת מן הגטו!" מותו של סמואל נועד לשמש אזהרה כי מצבם של יהודי המערב הוא ללא נשוא.