הצלמיות מהתקופה הפרסית שהתגלו בארץ ישראל ובחוף הפיניקי מציגות מגוון רחב של סגנונות אמנותיים. במאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס התהדקו הקשרים התרבותיים בין מזרח הים התיכון ומערבו, וניכרת עלייה בהשפעה היוונית על האמנות באזור, המבשרת את ראשיתה של התקופה ההלניסטית. בצלמיות מתקופה זו ניכרים מאפייניה של האמנות הפניקית, שהורכבה מסגנונות אמנותיים שנפוצו בעיקר במזרח. הן יוצרו ביד או בתבנית, ויש עדויות להמשך המסורת מתקופת הברזל לייצר צלמית אחת בשילוב שתי השיטות. בצד הצלמיות שנעשו ב"יד חופשית" נמצאו גם לוחיות חרס שנעשו בתבנית, וכן מסכות חרס. הצלמיות נמצאו במקדשים, במבנים ובקברים. רובן נחשפו בבורות גניזה, ובכמה מקרים יחד עם פסלוני אבן.
הצלמיות מתקופה זו נחלקות מבחינת הסגנון לשתי משפחות עיקריות: "מזרחית" ו-"מערבית":
הצלמיות בעולם האגאי.
בעולם האגאי הופיעו הצלמיות כאלף שנה לאחר ראשית הופעתן במזרח. הן ידועות מן התקופה הנאוליתית (האלף ה-7 עד ה-4 לפנה"ס) ואילך. בראשית התקופה הופיעו צלמיות בדמות נשים עירומות מלאות התומכות את שדיהן בידיהן. צלמית אלו נעשו ביד באופן סכמטי. במחצית השנייה של התקופה נפוצו צלמיות בדמות נשים מלאות כפופות או יושבות. פריטי הגוף הוספו בחריתה. בתקופה זו גם הופיעו צלמיות שטוחות, ואלה בישרו את הופעתו של פיסול השיש שנפוץ לאחר מכן באיים הקיקלאדיים. רק לקראת סוף התקופה הופיעו צלמיות עשויות טין צרוף.
המידע על פיסול בחרס מתקופת הברונזה הקדומה (האלף ה-3 לפנה"ס) בעולם האגאי דל ביותר, וידועות בעיקר צלמיות המחקות את הפסול בשיש שרווח באיים הקיקלאדיים. בכרתים ידועות מתקופה זו בעיקר צלמיות בדמות אדם וחיה, שהתפתחו מן הצלמיות הנאוליתיות, וכן כלי חרס בדמות אדם.
צלמיות בכרתים.
מתקופת הברונזה התיכונה (המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס) ידועות בעיקר צלמיות מכרתים, וניכרת בהן התגבשות של סגנון אמנותי אחיד. רובן נמצאו באתרים מקודשים וכן בקברים. הצלמיות עשויות ביד ומתארות בעיקר דמויות אדם ובעלי-חיים. הגברים מתוארים לרוב לבושים בסוג מסוים של תחתונים ולמותניהם חגורה ופגיון. הנשים מופיעות בשמלות עם אזור החזה חשוף, ועל ראשן כובעים מפוארים. בתקופה זו הופיעו בכרתים גביעי יין בדמות שוורים, חלקם עם דמויות של אקרובטים.
בתקופת הברונזה המאוחרת נפוצות בכרתים צלמיות נשים שגופן, שעוצב כגליל על האבניים, שימש גם דימוי לשמלה שלבשה הדמות. ידיה של הדמות נישאות מעלה בתנוחת תפילה. צלמיות אלו, מן המאות ה-14 עד ה-12 לפנה"ס, נמצאו בהיכלים, בארמונות ובבתים פרטיים, וייצגו ככל הנראה דמות של אלה המגנה על הבית. כן נמצאו צלמיות עשויות ביד, ומהן שתיארו סצנות מורכבות: נשים רוקדות, מאמינים מקריבים קורבן ונשים לשות בצק. נמצאו גם כלי חרס בדמות בעלי-חיים, כגון גביעי יין בדמות שוורים. ייחודם של גביעי היין מתקופה זו הוא בכך שהם נעשו בתבנית, וזו העדות הקדומה ביותר לשיטת ייצור זו בעולם האגאי.
צלמיות בתרבות המיקנית.
לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס נפוצות צלמיות גם באזורי התרבות המיקנית, שפרחה ביוון. הצלמיות עשויות ביד ומתארות בעיקר נשים ובעלי-חיים. במאות ה-14 - 13 לפנה"ס נתקבעה צורתן האחידה של הצלמיות המיקניות והן נפוצו מסיציליה במערב ועד סוריה במזרח. צלמיות מיקניות נמצאו בקברים, במקדשים ובבתים. ידועות בעיקר קבוצת נשים עומדות, קבוצת נשים יושבות וקבוצה המתארת מרכבות ורכבים. כל הדמויות סכמטיות.
טיפוס הצלמיות הגדול ביותר הוא זה המתאר דמות נשית, אולי אלה, במצב עמידה, שהופיע במאות ה-14 עד ה-12 לפנה"ס. צלמיות נשים אלה מכונות במחקר על-פי אותיות יווניות, שאותן הן מזכירות בצורתן. הצלמיות נחלקות לקבוצות הבאות:
נמצאו גם צלמיות מיקניות שנעשו ביד ובאובניים. בין אלה יש לציין קבוצה של דמויות נשיות שגופן הגלילי נעשה באובניים ושאר האיברים עוצבו ביד. באופן דומה נעשו צלמיות גדולות (עד 40 ס"מ) בדמות בעלי-חיים, שנפוצו במאות ה-12 עד ה-11 לפנה"ס ביוון ובכרתים.
סמוך לשנת 1100 לפנה"ס הגיעה התרבות המיקנית לסיומה. המידע על ייצור צלמיות בעולם האגאי במאות ה-11 עד 9 לפנה"ס קטן.
התקופה הארכאית.
בתחילת התקופה הארכאית (התקופה המזרחית) המאה ה-8 לפנה"ס נקלטו באמנות היוונית השפעות אמנותיות מן המזרח. עם הסגנון האמנותי החדש הופיעה בתקופה זו גם טכניקת הייצור בתבנית, שהגיעה ליוון מן המזרח דרך כרתים. תחילה יוצרו ראשי הצלמיות בשיטה זו בהשפעת הסגנון המצרי, ותיארו פנים שטוחים, ושיער מסודר בגדילים ומכסה את צדי הפנים. במהלך המאה התעדנו פני הדמות, מה שהקנה להן חיות מסוימת. תקופה זו מתייחדת בכך שכל אזור אימץ לעצמו ייחוד סגנוני. בצד השימוש בתבנית המשיכה מסורת ייצורן של צלמיות סכמטיות שנעשו ביד.
במאה ה-6 לפנה"ס נפוצו ביוון ומחוצה לה בקבוקי בושם בדמות אדם ובדמות בעלי-חיים. בקבוקים אלה הם אבות-הטיפוס של הצלמיות החלולות מן התקופה המאוחרת יותר. צלמיות הבקבוק והצלמיות הרגילות נעשו בתבנית כפולה, וכך תוארה הן החזית והן החלק האחורי של הדמות. בקבוצה זו נכללות צלמיות בדמות נשים יושבות, סאטירים, יצורים מיתולוגיים ובעלי-חיים.
התקופה הקלאסית.
במאה ה-5 לפנה"ס פרחה התרבות היוונית הקלאסית. אתונה בהנהגתו של פריקלס הפכה למרכז אמנותי ותרבותי בולט. בתקופה זו נפוצו צלמיות בדמות אישה, ככל הנראה אלה, יושבת ועל ראשה כתר; היא לבושה כיתון (שמלת פשתן) ובחלק מן הצלמיות היא אוחזת בידיה קערת מנחה (ביוונית phiale). צלמיות אלו נעשו בתבנית. קבוצת צלמיות מבויאוטיה, ששימשו אולי צעצועים, מתארת אנשים במלאכתם ובהם נגר, ספר, מורה ואופה. צלמיות אלו עוצבו ביד ויש מהן שנעשו בדמות בעלי-חיים. הצלמיות האתונאיות במאה ה-5 הושפעו מעבודותיהם של הפסל פִידִיאָס ובעלי המלאכה שפעלו תחת שרביטו בהקמתו של הפרתנון באתונה.
במאה ה-4 לפנה"ס הופיעו בעולם היווני צלמיות שנוצרו על-פי תקן מסוים. בתקופה זו נוצרו צלמיות שתיארו דמויות מן המחזות שהועלו על בימות התיאטרון היווני. צלמיות אלה, שנוצרו בראשונה באתונה, נמכרו ככל הנראה בקבוצות נושא לפי הצגה, כך שכל צלמית ייצגה דמות בהצגה. במאה זו גם נפוצו בובות חרס (מריונטות). בובות כאלה נפוצו ביוון כבר בתקופות קדומות יותר, ובהן בובות מן המאות ה-10 ו-8 לפנה"ס עשויות בצורת פעמון, שהוצמדו אליו רגליים ניידות. לבובות אלו הייתה גם משמעות פולחנית. ביום האחרון לחג האתונאי לכבוד דיוניסוס – האָנְתֶסְטֶריה – נהגו לתלות בובות אלו על עץ. היוונים האמינו שבכוח סיבובן על העץ יש כדי לטהר את מקדישי הבובות.
באמצע המאה ה-4 לפנה"ס התפתחו באתונה צלמיות בסגנון נטורליסטי. ניכרת בהן בעיקר השפעתו האמנותית של הפסל האתונאי פרקסיטלס. הצלמיות נמצאו בבתים פרטיים, בחנויות, בקברים ובמקדשים. מאתונה וסביבתה יוצאו הצלמיות לכל חלקי העולם היווני ואף מחוצה לו. בסוף המאה ה-4 ובמאה ה-3 לפנה"ס התקיימה באזור טנאגרה שבחבל בויאוטיה תעשיית צלמיות, הדומה בשיטת הייצור, בהיקפו ובאיכות המוצר לתעשיית הצלמיות באתונה. תעשיית הצלמיות באתונה נפסקה בסוף המאה ה-3 לפנה"ס, אך השפעתה הוסיפה להתקיים באזורים אחדים עוד כ-250 שנה.
התקופה ההלניסטית.
בראשית התקופה ההלניסטית (סוף המאה ה-4 לפנה"ס) החלה יצירת צלמיות מחרס בסגנון ריאליסטי שניכר ברמתו הביצועית הגבוהה. בתקופה זו הופיעו צלמיות "טנאגרה" שזכו לפופולריות רבה בעולם היווני. הן נחשפו לראשונה בבית הקברות של טנאגרה, ומרביתן מתוארכות לשנים 200-330 לפנה"ס. המאפיין אותן הוא הצגת דמויות מחיי היום יום במקום דמויות מיתולוגיות. רוב הצלמיות הן בדמות של נערות או נשים המתוארות בעת משחק, ריקוד או נגינה. יש כאלה האוחזות בידיהן מניפה. צלמיות אחרות הן בדמות ילדים ונערים. יש גם צלמיות של דמויות מן התיאטרון ובהן דמויות גרוטסקיות. הנטורליזם בצלמיות אלו בא לידי ביטוי בעיקר בעיצוב הדימוי של קפלי הבד ובמתיחתו על הגוף. הנשים לבושות כִיתוֹן ומעליו הִימָטְיוֹן, ראשן חשוף ומציג את תסרוקתן, או שהוא חבוש כובע חרוטי רחב שוליים. נשים המתוארות בלי כובע, שיערן לרוב אסוף ומסתיים בפקעת באחורי הראש. יש שהן עטורות זר או נושאות אותו בידיהן. צלמיות הגברים הן בעיקר בדמות נערים לבושים הימטיון או כְלָאמִיס, ועל ראשם פֶטָאסוֹס (מן כובע רחב שוליים). צלמיות אחרות הן בדמות נערים בלבוש צבאי–שריון ומגפיים. יש גם צלמיות בדמות ארוס מכונף. הצלמיות הגרוטסקיות הן בדמות נשים מבוגרות עירומות. צלמיות אחרות, שהושפעו מהקומדיות של המחזאי היווני מנאנדרוס, הן בדמות נשים מבוגרות כפופות אוחזות תינוק.
במאה ה-3 לפנה"ס התפתחה תעשיית צלמיות בדמויות ריאליסטיות מחיי היומיום, דוגמת זקנות וזקנים, מהם דייגים, וכן דמויות של שיכורות, רוכלים ועבדים. כן נעשו צלמיות בדמויות של בעלי מומים, כמו גיבנים וננסים. נושא זה היה התפתח בעיקר בעיר סמירנה שבאסיה הקטנה, ובמצרים. נעשו גם צלמיות בדמות אנשים שהתפרנסו ממופעי רחוב, כמו שחקנים, רקדנים, להטוטנים, נגנים ואתלטים. גיבנים וננסים שימשו הן בטקסי פולחן, בשל תכונות מקודשות שיוחסו להם, והן במופעי בידור במשתאות, נוהג שהיה קיים במצרים זה דורות. שימושן של יצירות אמנות שנוצרו בסגנון זה עדיין לא הוברר, אבל על חשיבותן מעידה העובדה, שפסלי שיש של איכרים, דייגים, רוכלים וזקנות שיכורות הוקדשו בידי בעלי הממון למקדשים. הצבתם של פסלי שיש וברונזה במקדשים מעלה את האפשרות שהמקדישים ראו בדמויות המפוסלות דמויות מגִנות. ועם זאת, ייתכן שהצלמיות, מקצתן לפחות, אינן מציגות דמויות ריאליות, אלא תיאטרליות, ואולי הן נרכשו בקרבת התיאטראות.
צלמיות בתקופה הרומית.