מומתאז נפטרה מדמם שלאחר לידה. מומתאז מהאל ליוותה את הקיסר במסע כיבושיו, ובעת לידת ילדה הארבע עשרה אשר נמשכה כ-30 שעות, שבסופה נפטרה, בעיר בוהנפור, ב־17 ביוני 1631. גופתה נקברה זמנית ב"זאינה באד", גן על שפת נהר טפטי. לאחר מותה שקע הקיסר בשכול רב והתאבל במשך כשנה. לאחר מותה חולק הונה בין ג'האנארה בגום ביתה הבכורה ושאר ילדיה. גופתה הועברה בדצמבר 1631 בארון קבורה מזהב לאגרה ונשמרה בבניין ליד גדת נהר יאמונה. בתחילת שנת 1632 הורה השאה ג'האן על תכנון ובנייה של המאוזוליאום המפואר וגן הקבורה שיחליף את הבניין בו נשמרה גופתה עד סיום הבניה. תקופת הבניה נמשכה כ־22 שנים וכיום המאוזוליאום מוכר בשם "טאג' מהאל". לאחר מות השאה ג'האן, בנו אורנגזב, קבר אותו ליד קברה של מומתאז במרכז הטאג' מהאל.
באומקוכן
באומקוכן (בגרמנית: Baumkuchen) היא סוג של עוגה חלולה גרמנית. העוגה, בנגזרותיה השונות, פופולרית ברחבי אירופה וכן נחשבת לחטיף ולקינוח ביפן. טבעות העוגה, המזכירות טבעות עצים הם המקור לשם העוגה בגרמנית, "באומקוכן" מילולית פירושה עוגת עץ.
היסטוריה.
מקורותיה של עוגת הבאומקוכן נתונים במחלוקת. לפי תושבי מחוז בוואריה, העוגה נאפתה במחוזם עוד מהמאה ה-19. לפי מקור אחר, העוגה נגזרה מעוגת הקורטוש ההונגרית שהייתה בעברה עוגת חתונה. שף גרמני בשם מרקס רומפולט הדפיס ספר בישול ובו היה מתוכן לעוגה כבר בשנת 1581. רומפולט היה שף בהונגריה ובבוהמיה.
בנוסף לאמור לעיל, העוגה הייתה מוכרת עוד בימי יוון העתיקה ורומא העתיקה. הרומאים שכבשו את השטח שהיום נחשב לגרמניה, הביאו עימם שיטה לאפיית עוגות על גבי בולי עץ מעל אש פתוחה.
מאפייני העוגה.
את שכבות הבאומקוכן מורחים על מוט עץ או ברזל ארוך, לאחר מכן מגלגלים את המוט מעל מקור חום, לרוב מדורת עצים. כל שכבה בעוגה חייבת להתקשות ורק לאחר מכן מצפים את המוט בשכבה נוספת ושוב חושפים את המוט המסתובב לחום. כאשר מוציאים את המוט ופורסים את העוגה ניתן להבחין בטבעות בהירות וביניהן טבעות בגוון זהוב המזכירות טבעות של עץ גדום. עוגת באומקוכן ממוצעת מורכבת מ-15 עד 20 טבעות של בצק. העוגה יכולה להגיע לממדים גדולים ומשקל נכבד בקלות: שפים המתמחים בהכנת העוגה יצרו עוגות עם 25 שכבות ובמשקל של יותר מ-50 קילוגרמים. האפייה על מוט מאפשרת לעוגה גם להגיע לגובה מרשים, עוגה ממוצעת מגיעה לגובה של כמטר שלם.
מרכיבי העוגה הם חמאה, ביצים, סוכר, וניל, מלח וקמח. לעיתים נעשה שימוש גם באבקת אפייה, אך היא לא נחשבת למרכיב מסורתי בעוגה. היחס בין הקמח לחמאה לביצים הוא 1:1:2 (כלומר על 100 גרם של קמח מוסיפים לעוגה 100 גרם חמאה ו-200 גרם ביצים). ניתן לשנות את המתכון הישן ולהוסיף לעוגה אגוזים, דבש, מרציפן, נוגט וברנדי, לתבליל או למילוי העוגה. כמו כן, ניתן לצפות את העוגה בסוכר או בזיגוג שוקולד. ישנם מתכונים לעוגה לפיהם מצפים קודם את העוגה במרמלדה או בריבה ורק לאחר מכן בציפוי שוקולד.
העוגה ביפן.
באומקוכן היא מהמאפים הפופולרים ביותר ביפן שם היא נקראת "באאמוקוהן" (ביפנית: バームクーヘン). הפופולריות של העוגה עלתה בשנים האחרונות ביפן מאחר שהיא משמשת כעוגת חתונות.
העוגה נחשפה לראשונה לעם היפני על ידי הקונדיטור הגרמני קארל יוזף וילהלם יואכים. הוא נכח בעיר
צ'ינגדאו בעת מלחמת העולם הראשונה, עת בריטניה ויפן פלשו לעיר. יואכים ואשתו נלקחו למעצר באוקינוואה. בשנת 1919 הוא אפה את העוגה והציג אותה ביריד גרמני בעיר הירושימה. לאחר המלחמה, החליט להשתקע ביפן. הצלחתו ממכירת העוגה איפשרה לו לעבור לעיר יוקוהמה ולפתוח בה מאפייה, אך היא נחרבה ברעידת האדמה והצונמי בקאנטו (1923), והוא העביר את עסקיו לעיר קובה, בה פעל עד לסוף מלחמת העולם השנייה. לאחר מספר שנים אשתו חזרה ליפן וסייעה לחברה יפנית לפתוח רשת של מאפיות תחת השם "יואכים", הרשת סייעה להפיץ את העוגה ברחבי יפן.
ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית
ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on the Judiciary) היא ועדה קבועה של הסנאט של ארצות הברית. הוועדה מונה עשרים ושניים סנאטורים שתפקידם לפקח על מחלקת המשפטים של ארצות הברית, לבחון מועמדים לתפקידים בממשלה הפדרלית של ארצות הברית ולסקור את חקיקות הקונגרס של ארצות הברית.
הוועדה נוסדה ב-10 בדצמבר 1816 כאחת הוועדות הקבועות המקורית בסנאט של ארצות הברית. ועדת המשפט היא אחת הוועדות הוותיקות והמשפיעות ביותר בקונגרס. הסמכויות השיפוטיות הרחבות שהוענקו לה, הבטיחו את תפקודה כפורום העיקרי לדיון ציבורי בנושאים משפטיים וחברתיים. הוועדה אחראית גם לפיקוח על הפעילויות המרכזיות של הרשות המבצעת, והיא אחראית לשלבים הראשונים של תהליך אישור כל המועמדויות המשפטיות למערכת המשפט בארצות הברית.
הפיקוח של ועדת המשפט על מחלקת המשפטים כולל את כל הסוכנויות תחת סמכות השיפוט של מחלקת המשפטים, כגון לשכת החקירות הפדרלית (FBI). כמו כן, הוועדה מוסיפה לפקח על המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית. הוועדה בוחנת מועמדים של נשיא ארצות הברית למשרות ותפקידים במחלקת המשפטים ובמשרד הלאומי למדיניות המלחמה בסמים (Office of National Drug Control Policy) וכן לתפקידים מסוימים במחלקת המסחר של ארצות הברית ובמחלקה לביטחון המולדת. היא גם אחראית על עריכת שימועים ובחינות מועמדים של הנשיא לבית המשפט העליון של ארצות הברית, לבתי המשפט לערעורים של ארצות הברית, לבתי המשפט המחוזיים בארצות הברית ולבית המשפט של ארצות הברית לסחר בינלאומי. הכללים הקבועים של הסנאט מעניקים סמכות שיפוט לוועדת המשפט בתחומים מסוימים, כגון בחינת הצעות תיקונים לחוקת ארצות הברית וחקיקות הקשורות לחוק הפלילי הפדרלי, לענייני זכויות האדם, הגירה, קניין רוחני, דיני הגבלים עסקיים ופרטיות באינטרנט.
בהווה, בימי הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, עומד בראשות הוועדה הסנאטור הדמוקרטי דיק דרבין מאילינוי.
גלנהאוזן
גלנהאוזן (בגרמנית: Gelnhausen) היא עיר מחוז בדרום מזרח מדינת הסן, גרמניה. העיר ממוקמת מדרום להר פוגלסברג, בערך במחצית הדרך שבין פרנקפורט ופולדה.
היסטוריה.
גלנהאוזן נוסדה בשנת 1170 על ידי פרידריך הראשון-ברברוסה, שאף התגורר בה תקופה מסוימת. לכן, גלנהאוזן מכונה עד היום, כמו ארבע ערים נוספות שבהם התגורר, "עירו של ברברוסה" (Barbarossastadt). המיקום להקמת העיר נבחר בהתאמה להצטלבות הדרכים שבין הדרך המלכותית (Via Regia) שקישרה בין פרנקפורט ולייפציג, ומספר דרכי מסחר חשובות. העיר הוקמה על בסיסן של שלוש שכונות עתיקות המקושרות ביניהן ברחובות ומוקפות חומה. לאחר ההקמה זכתה גלנהאוזן בהטבות מסחריות, כגון החובה על סוחרים שעברו בה, להציע בה את מרכולתם במשך מספר ימים לפני שימשיכו בדרכם. העיר הפכה למרכז מסחרי ואף עמדה בראש איגוד של 16 ערים נוספות באזור. מכרות של עפרות מתכת הממוקמים מדרום לעיר, מוזכרים בכתובים משנת 1400.
תקופת השגשוג של העיר הייתה קצרה, כאשר בשנת 1326 היא שועבדה על ידי לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לטובת הדוכסות של הנאו. לאחר מלחמת שלושים השנים איבדה מחשיבותה. במאה ה-19 סופחה העיר לשטחה של פרוסיה וכתוצאה ממהלך הגידול הכלכלי בתקופה זו, הפכה למרכז תעשיית הגומי בגרמניה. בשנת 1974 איבדה גלנהאוזן את מעמדה כעיר מחוז אך מעמד זה הושב לה בשנת 2005.
יהודים.
חיים יהודיים התקיימו בגלנהאוזן מאז המאה ה-13. בית הכנסת בעיר מוזכר לראשונה בשנת 1348. הוא נהרס ככל הנראה בסוף המאה ה-16 אך לא נמצאו שרידים ארכאולוגיים שלו. כשנה לאחר מכן בתקופת המוות השחור, התבצע פוגרום ביהודי העיר שבו נשרפו כולם. למרות זאת חזרו יהודים להתגורר בעיר, ובית ספר יהודי הוקם שוב בשנת 1352. בשנת 1356 מוכרז "רחוב היהודים" (Judengasse ) באזור שבו התגוררה הקהילה המקומית. גירוש נוסף של יהודי העיר התרחש בשנת 1576 אך הם חזרו להתגורר בעיר בשנת 1599.
הדוכס פיליפ לודוויג השני מהנאו-מינצנברג, עודד התיישבות של יהודים באזור שבשליטתו על מנת לעודד ולקדם את חיי הכלכלה והמסחר. בית כנסת חדש הוקם ב-1601, ככל הנראה על שרידיו של בית הכנסת העתיק, במרכזה של העיר העתיקה. הוא נהרס ביחד עם כל העיר במהלך מלחמת שלושים השנים. בשנת 1650 הוקם שוב באותו המקום בית כנסת שנהרס גם הוא.
בית הכנסת המודרני הוקם בשנת 1734 בסגנון הבארוק, והוא חודש והורחב בשנת 1834. הקהילה היהודית המשיכה להתקיים ולשגשג עד לשנת 1933 ועליית הנאצים לשלטון. המבנה שרד את פוגרום ליל הבדולח מכיוון שבתקופה זו נטשו כבר כל היהודים את העיר, והקהילה מכרה את המבנה בהתאם לחוקי נירנברג ביחד עם המבנים הצמודים אליו ששימשו כמקווה, בית ספר ובית מגורי הרב, והעיר הוכרזה כ"נקייה מיהודים". משנת 1986 משמש מבנה בית הכנסת כמרכז תרבות ומפגש עירוני.
בית הקברות היהודי בעיר נמצא מחוץ לחומות העיר העתיקה. הוא פעל מסוף ימי הביניים ועד 1938.
כיום.
העיר גלנהאוזן ממוקמת על "דרך האגדות" התיירותית של גרמניה. בין השנים 2007 ועד 2013 היה המרכז הגאוגרפי של האיחוד האירופי ממוקם בשדה חיטה בפאתי העיר.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה שכן בפאתי העיר מחנה צבאי גדול של צבא ארצות הברית אשר פונה בשנות ה-90. העיר מקושרת היטב מבחינה תחבורתית הן לרשת הכבישים הארצית המהירה והן באמצעות רכבת. ממערב לעיר ממוקם שדה תעופה קטן המיועד לתעופה קלה.
בעיר שלושה מוזיאונים: להיסטוריה מקומית, לשעונים ולתעופה. ניתן לבקר בארמון הקיסרי ובמגדל המכשפות מהמאה ה-15. בעיר כנסייה פרוטסטנטית וכנסייה קתולית בתי ספר ועיתון מקומי.
הילארי סוונק
תומיזם