בורוכוב ראה בארץ ישראל קרקע בתולית מבחינה מעמדית, ומקום שניתן לבנות בו חברה צודקת ושוויונית של פועלים יצרניים, לפי מודל הסוציאליזם האוטופי, מבלי לעבור את שלב המהפכה. רעיון זה, הנקרא "סוציאליזם קונסטרוקטיבי" (סוציאליזם עם דגש על ממלכתיות), אומץ על ידי תלמידו של בורוכוב, דוד בן-גוריון.
הנצחתו בישראל.
באביב 1963 הועלו עצמותיו של בורוכוב לישראל ונטמנו ב-3 באפריל 1963 בבית הקברות כנרת שבקבוצת כנרת. מצבת הקבר המקורית הועתקה מקייב לסמינר אפעל אשר ברמת אפעל. אלמנתו ליובה נפטרה ב-29 באוגוסט 1976 ונקברה לצדו.
ב-1937 נוסד "ארגון בורוכוב", קבוצה של עולים מפולין להקמת מושב בעמק יזרעאל. הם התיישבו בכפר הערבי טירה (כ-1 ק"מ מצפון לקיבוץ גזית) וישבו במקום מ-12 בדצמבר 1943 עד אוגוסט 1947.
בגבעתיים נקראו על שמו שכונת בורוכוב (שכונת הפועלים הראשונה בארץ ישראל) ובה גם הרחוב הראשי, בית הספר הראשון בעיר וקן מוותיקי הקינים בתנועת הנוער העובד.
בשכונת אחוזה בחיפה היה בית הבראה "בורוכוב" של קופת חולים.
בקיבוץ משמר הנגב נבנה בית תרבות לזכרו.
רחובות על שם בורוכוב נמצאים בערים רבות בישראל.
דוֹ הוא תו בסולם התווים, שמסומן גם באות C. תדירותו באוקטבה הראשונה היא 261.626 הרץ. במספור העממי הוא הראשון בסולם התווים.
דו דיאז.
דו דיאז הוא התו דו המוגבה בחצי טון. הוא מסומן #C.
דו במול.
דו במול הוא התו המונמך בחצי טון. הוא מסומן ב♭C. מבחינת גובה אבסולוטי בכיוון מושווה דו במול שווה ערך לסי אך מבחינת תפקוד הם שונים. כמו כן, בכלים בעלי אינטונציה גמישה קיים הבדל בין הצלילים, כך למשל הצליל דו במול בסולם מי במול מינור יהיה גבוה יותר (במרבית סוגי הכוונון) מאשר הצליל סי בסולם דו מז'ור.
סולם דו מז'ור.
הסולם דו מז'ור (טבעי) הוא הסולם המז'ורי המתבסס על התו דו. התווים בסולם הם: דו, רה, מי, פה, סול, לה, סי, דו. כך שאין כל סימני היתק ליד המפתח.
סולם דו מינור.
הסולם דו מינור הוא הסולם המינורי המתבסס על התו דו. התווים בסולם הם: דו, רה, מי במול, פה, סול, לה במול, סי במול, דו.
דו באוקטבה חמישית.
במוזיקה ווקאלית, הדו באוקטבה החמישית מכונה גם "דו גבוה" הגבוה (High C) כיון שהוא נמצא בקצה העליון של המנעד הנדרש מטנור (ולכן הוא התו הגבוה ביותר הנדרש מזמרים גברים, ללא פלצט). היכולת לשיר אותו נחשבת למעין תעודת כניסה לקבוצת הטנורים. שירים ואריות המכילים דו גבוה, ובייחוד כאלה בהם הוא חוזר מספר פעמים, נחשבים לאתגר פיזי עבור מרבית הטנורים. עם זאת קיימות ברפרטואר הקלאסי מעט אופרות בהן נדרש מהטנור להעפיל אף למעלה מהדו הגבוה ולהגיע גם לדו דיאז ולרה הסמוכים אליו.
לידיצה
לידיצה (בצ'כית: Lidice; בגרמנית: Liditz) הוא כפר בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה), 22 ק"מ צפונית-מערבית לפראג, אשר הוחרב עד היסוד על ידי הנאצים ב־1942, כעונש קולקטיבי ראוותני על חיסולו של ריינהרד היידריך. ב־1947 נבנה הכפר מחדש.
היסטוריה.
הכפר הוזכר לראשונה בכתב בשנת 1318. לאחר תיעוש האזור עבדו תושבי הכפר במכרות ובמפעלי התעשייה של הערים הסמוכות קלאדנו וסלאני .
השמדת הכפר.
היידריך היה ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) וזכה בכינוי "מגן בוהמיה", על שום חלקו בהשתלטות הגרמנית והסיפוח הגרמני של החבל הצ'כי בוהמיה בשנת 1939. בתאריך 29 במאי 1942 ארבו לוחמי המחתרת הצ'כית יוזף גבצ'יק ויאן קוביש למכוניתו של היידריך באזור הולשוביצה, בעת שהיה בדרכו לפראג, בירת צ'כיה. שני הלוחמים אומנו בבריטניה והוצנחו בדצמבר 1941 בצ'כיה כחלק ממבצע אנתרופואיד. הם זרקו רימון יד על מכוניתו של היידריך ופצעו אותו קשות. כעבור מספר ימים, ב-4 ביוני 1942, הוא מת כתוצאה מזיהום בפצעיו.
בעקבות ההתנקשות הורה קורט דליגה, שנתמנה ליורשו של היידריך כ"סגן הפרוטקטור", על פעולת עונשין נגד תושבי הכפר - הריסתו והוצאת תושביו להורג. ב-10 ביוני 1942 הגיעו עשר משאיות עם חיילים גרמנים אל הכפר, אשר היה ידוע בהתנגדות תושביו לכיבוש הנאצי ונחשד כמקום מסתור לפרטיזנים מקומיים. החיילים כיתרו את הכפר והטילו עליו סגר מוחלט. לאחר מכן הם הוליכו את כל הגברים (מעל גיל 15), 173 במספר (ועוד 11 בימים הבאים), אל מאחורי אסם וירו בהם בקבוצות של עשרה בכל פעם. הנשים, 190 במספר, נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה רבנסברוק. חלקן נרצחו בגזים וחלקן נספו בשל תנאי המחנה הקשים. רק בודדות שרדו. 82 מילדי לידיצה נשלחו למחנה השמדה חלמנו שם נרצחו בגז. מספר ילדים אחרים אשר נמצאו "מתאימים מבחינה אתנית", נשלחו לתוכנית להשבחת הגזע (לבנסבורן), שנועדה לחנכם על פי עקרונות תורת הגזע כדי שיוכלו לתפקד כארים.
לאחר שהכפר רוקן מבני אדם, כל בתיו פוצצו, ואדמתו יושרה ונזרעה. שם הכפר נמחק מכל המפות הגרמניות.
כפר נוסף, לז'אקי, הוחרב גם הוא באותה שיטה בדיוק.
תגובת העולם.
התעמולה הנאצית פרסמה בגאווה את השמדת לידיצה, בניגוד לפעולות טבח אחרות ברחבי אירופה אותן שמרה בסוד. עקב כך, עניין הטבח התפרסם במהירות במדינות בעלות הברית, ובבריטניה אף הופק עליו סרט ("הכפר הדומם", The Silent Village) תוך חודשים בודדים ביוזמת אביגדור דגן. ערים רבות ברחבי העולם אימצו את השם "לידיצה". ב־1947 הונחו יסודות חדשים לכפר, ולאחר מספר שנים הוא שוקם והפך לכפר בן 150 בתים, בעיקר הודות לתרומות מצ'כיה ומחוצה לה. כיום משמש הכפר אתר הנצחה תרבותי לאומי של צ'כיה, הכולל מוזיאון.
שנתיים בדיוק לאחר הטבח בלידיצה, ב-10 ביוני, אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו ובכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן, כך שב-10 ביוני נערכות במקביל אזכרות בשלושת המקומות.
הקמה מחדש.
לאחר תום המלחמה חזרו לכפר 153 נשים ו-17 ילדים. הם שוכנו בכפר החדש באותו שם שהוקם בסמוך לכפר ההרוס. לשיקום הכפר סייעו תרומות שנאספו בסטפורדשייר שבאנגליה, תחת הסיסמה "Lidice Shall Live" ("לידיצה תחיה"). חלקו הראשון של הכפר החדש הושלם ב-1949.
ערים תאומות.
ללידיצה יש ברית ערים תאומות עם:
מיתולוגיה סלאבית
המיתולוגיה הסלאבית היא האספקט המיתי של דת הסלאבים הקדומים. אוסף מיתוסים זה התפתח לפני יותר מ-3,000 שנה. משערים כי מקורם של חלקים ממנה הוא מהתקופה הנאוליתית, ואולי אף מהתקופה המזוליתית. למיתולוגיה הסלאבית מאפיינים דומים לאלו של מיתולוגיות פרוטו-הודו-אירופיות אחרות.
הסלאבים היו פוליתאיסטים, וסגדו לאלי הטבע. עם כינון הארגונים השבטיים ליחידות מדיניות הועלו אלים מסוימים בדרגתם לאלים עליונים – לדוגמה: פֶּרוּן אצל הסלאבים המזרחיים וטריגלב אצל הסלאבים שעל שפך האודר.
מקורות.
בניגוד למיתולוגיה היוונית או למיתולוגיה המצרית, אין בנמצא עדות ממקור ראשון שתשמש בחקר המיתולוגיה הסלאבית. חרף קיומן של תאוריות שנויות-במחלוקת (לדוגמה, "ספרו של ולס"), לא ניתן להוכיח כי הסלאבים עשו שימוש בכתב מסוג כלשהו בטרם התנצרותם; ועל כן, סביר להניח כי האמונות והמסורות הדתיות הסלאביות המקוריות הועברו מדור לדור בעל פה, ונשכחו כחלוף המאות שלמן הגעת הנצרות. קיים תיעוד דליל של הדת הסלאבית, שנעשה ברובו בידי מיסיונרים נוצרים לא-סלאבים, שלא התעניינו יתר על המידה במושאי-התיעוד, וודאי שלא היו אובייקטיביים בתיאוריהם את האמונות הפגניות. נמצאו שרידים ארכאולוגיים של צלמים ומקדשים סלאביים עתיקים, אך הם לא העשירו את הידיעות על אודות הדת הסלאבית, אלא רק אימתו את התיעודים ההיסטוריים שבנמצא. רסיסי אמונות מיתיות ופסטיבלים פגניים שרדו עד לעצם היום הזה במנהגים עממיים, בשירים ובסיפורים הנפוצים בקרב כל העמים הסלאביים. שחזור של מיתוסים עתיקים מן השרידים אשר שרדו בפולקלור במשך למעלה מאלף שנים הוא משימה מורכבת וקשה, העלולה לעיתים קרובות להוביל את החוקרים לכיוונים מוטעים, העלולים לגרור פירושים מוטעים ובלבול, עד כדי זיופים והמצאות.
מקורות כתובים.
ככל הידוע, אין בנמצא כל מקור כתוב על אודות המיתולוגיה הסלאבית מן הזמן שטרם התפצלה הקבוצה האתנית הפרוטו-סלאבית לסלאביים מערביים, מזרחיים ודרומיים – למעט יוצא דופן אפשרי בדמות הערה של הרודוטוס בחיבורו "היסטוריה", שבה נזכר שבט בשם "נֶאוּרִי", השוכן בצפון הרחוק, ושאנשיו לטענת הרודוטוס משנים את צורתם לזאבים למספר ימים מדי שנה בשנה. חוקרים אחדים פירשו זאת כאמונה הסלאבית באנשי זאב; אחרים סבורים כי הרודוטוס התייחס למעשה לפסטיבלים הסלאביים הקדומים לכבודו של האל ולס, שבהם עברו בכפרים קבוצות של גברים צעירים עטויים מסכות, הנזכרים לעיתים בשם ווּקַרִי ("vucari"; אדם-זאב). מכל פנים, זיהויים של אנשי "נאורי" עם שבט פרוטו-סלאבי נותר שנוי במחלוקת.
האזכור הוודאי הראשון בהיסטוריה הכתובה של הסלאבים ושל המיתולוגיה שלהם מופיע אצל ההיסטוריון הביזנטי בן המאה השישית, פרוקופיוס, המתאר בחיבורו "Bellum Gothicum" את אמונותיו של שבט סלאבי דרומי מסוים, אשר חצה את נהר הדנובה בכיוון דרום במהלך יומיים בלבד. לפי פרוקופיוס, סלאבים אלה סגדו לאל יחיד, אדון הכל, יוצר הברק והרעם. אף על פי שפרוקופיוס אינו מזכיר מפורשות את שם האל המדובר, ניתן להסיק כי מדובר באל המכונה במקורות היסטוריים מאוחרים יותר פרון; וזאת מאחר שבשפות סלאביות רבות כיום, המילה פֶּרוּן (Perun) פירושה פשוט "רעם" או "חזיז ברק". בנוסף, מזכיר פרוקופיוס את האמונה בשדים ובפיות מגוונים, אך גם כאן אינו מזכיר שמות ספציפיים.