אנלוגיה לכך היא השוואת החיים למשחק; משחק שכולם משחקים בו, כל הזמן. אדם הסובל מהפרעת דה ריאליזציה מרגיש שאינו יכול להיכנס למשחק וכי כל גירוי מהעולם החיצון הוא טפל עבורם. "חוקי המשחק" (כמו תנועה, רעב או אפילו נשימה), בעיניהם, נכפים עליהם ביד רמה מאשר ניתנים להם בחופשיות. הבנה היא הדרך שלהם לחוות את הרגשות, ולעיתים קרובות הם שקועים באבחנות ובניתוח הנעשה מאשר חווים אותו מבחינה רגשית האופיינית לאדם נורמלי. אדם הסובל מההפרעה מנתח רבות את הסיבות למעשיו, כמו גם את הסיבות לחוסר מעשיו.
מילים מסוימות המתארות את מצבם של אלה הסובלים מההפרעה הם: "הרגשה שאני לא קיים, קליפה, מת, זומבי, רובוט, לא מציאותי, בלתי נראה".
רשימת התסמינים.
להלן רשימה של סימפטומים נוספים שהסובלים מההפרעה מתארים לעיתים קרובות. הסובל מהפרעת דה ריאליזציה יכול להרגיש חלק או את כל הסימפטומים האלו בחלק מהזמן או כל הזמן:
אפידמיולוגיה.
שכיחות ההפרעה היא 2% מהאוכלוסייה. ראשיתה של ההפרעה הוא בדרך כלל בגיל ההתבגרות או שנות העשרים המוקדמות, אם כי ישנם מקרים שבהם ההפרעה התחילה בגיל צעיר יותר וכן בגיל מבוגר יותר מאשר 20. נשים וגברים מושפעים בצורה שווה מההפרעה. ההפרעה יכולה להיות אקוטית או להתרחש בפרקי זמן מסוימים לאורך זמן.
אנשים מסוימים יכולים לזכור ולדעת את הרגע והזמן המדויק שבו הדה-פרסונליזציה שלהם התחילה. לרוב, בתקופה שלפני פריצת הדה-פרסונליזציה, הם סבלו מלחץ רב, אירוע טראומתי, אירוע של מחלה נפשית אחרת או שימוש בסמים. במקרים אחרים, אנשים יכולים להעיד שהם סובלים מההפרעה מאז שהם זוכרים את עצמם או שההפרעה התחילה בפרקי זמן מסוימים וקצרים, ובמשך הזמן הם חוו רגעים הולכים ונשנים שבה ההפרעה נעשתה חמורה יותר ויותר. ההפרעה מתבטאת בצורתה האפיזודית (פרקי זמן שחוזרים על עצמם שבהם חשים את ההפרעה) בשליש מהמקרים, כך שכל מקרה נמשך בין שעות לחודשים. ההפרעה יכולה להתחילה בצורתה האפיזודית ולאחר מכן להיהפך לאקוטית או להשתנות בחומרתה.
טיפול.
נכון לעשור השלישי של המאה ה-21, לא נמצא טיפול יעיל להפרעה. טכניקות שונות של טיפולים פסיכולוגיים נועדו לטיפול בהפרעה (במיוחד טיפול ממוקד בטראומה וטיפול התנהגותי-קוגניטיבי), אך אף אחד מהם לא הביא לשיפור משמעותי. כמו כן, לא נמצא עדיין הטיפול הפסיכיאטרי היעיל ביותר לפתרון הבעיה.
עם זאת, ניתן להביא לשיפור במצב על ידי טיפול פסיכולוגי שיביא לידי הפחתת הדיכאון והחרדה שמהווים חלק משמעותי בהפרעה ועל ידי טיפול פסיכיאטרי ממושך.
מחקרים קליניים ממשיכים לבדוק השפעתם של תרופות כמו SSRI, תרופות אנטי-אפילפטיות וחוסמים אופיואידים.
במחקר חלוצי נעשה שימוש בנרקאן (נלוקסון) ב-14 חולים עם הפרעת דה-פרסונליזציה כרונית. שלושה מתוכם חוו הפוגה מלאה בתסמינים ושבעה ציינו שיפור. המחקר דיווח על תוצאות מיידיות, ולכן יעילותו של טיפול ממושך עדיין לא ידועה. התרופה ניתנת לתוך הוריד, מה שהופך את הטיפול ארוך הטווח לקשה יותר.
נלטרקסון נוסה במחקר מקדמי ב-14 חולים הסובלים מההפרעה, הם טופלו במשך 6–10 שבועות במינון גבוה למדי של 120 מ"ג ממוצע ליום. אצל שלושה המצב הוטב מאוד, אצל אחד המצב הוטב, ובסך הכל דווח על 30% שיפור בתסמינים. במחקר אחר, באנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית, מינון של 200 מ"ג נלטרקסון ליום במשך שבועיים הפחית תסמינים דיסוציאטיביים.
שילוב של תרופות ממשפחת ה - SSRI יחד עם בנזודיאזפינים הוצע לאנשים הסובלים מדה-פרסונליזציה יחד עם חרדה. כמו כן, לעיתים נעשה שימוש בתרופות אנטי פסיכוטיות במינון נמוך בניסיון לטפל בהפרעה.
דווח כי מודפיניל נמצאה כיעילה אצל אלו שבנוסף להפרעה סובלים גם מהפרעות קשב או היפרסומניה (יתר-שינה).
דור דור ודורשיו
אאווין
שריף הילד הדרוזי
זאב הערבות
שמירת טבע
שימור טבע
דיוור אלקטרוני
דיוור אלקטרוני הוא שם אב למגוון רחב של פעולות שיווק והפצת אינפורמציה באמצעים דיגיטליים, כגון: דואר אלקטרוני, מסרון או באמצעות אחת מן האפליקציות למסרים מיידים כגון וואטצאפ.
במדינות שונות ובהן ישראל, ישנו חוק האוסר על משלוח דיוור אלקטרוני המוגדר כ"דבר פרסומת" ללקוחות שלא נתנו את אישורם לכך.
סוגי הדיוור האלקטרוני.
במובן הרחב של ההגדרה, כל משלוח הודעה לרשימת מכותבים נחשב לדיוור אלקטרוני. אך עיקר השימוש בדיוור אלקטרוני הוא לצרכים הבאים:
נהוג להבדיל בין דיוור אלקטרוני אשר נשלח בבת אחת לקבוצה גדולה של אנשים, לבין דיוור אישי הנשלח ללקוח ספציפי, בדרך כלל באופן אוטומטי לאחר שביצע פעולה כלשהי – למשל רכש מוצר באתר או הצטרף לרשימת התפוצה.
יתרונות.
השימוש בדיוור אלקטרוני הוא נפוץ למדי בחברות מסחריות ובארגונים, וזאת מכמה סיבות:
דואר זבל אלקטרוני.
בעוד שחברות רבות שומרות על קשר מתמיד ורצוי עם הלקוחות שלהן באמצעות דיוור אלקטרוני, מתפתות חברות רבות לשלוח דיוור פרסומי לאנשים אשר לא נרשמו ביוזמתם לקבלת דיוור זה. דיוור מסוג זה ידוע בשם דואר זבל, הסיבה לריבוי דואר הזבל נובעת מהסברה שאפילו אם אחוז קטן מאוד ממקבלי דואר הזבל יקנה מוצר או שירות כלשהו, די יהיה בכך כדי לכסות את העלויות למשלוח הודעות למיליוני אנשים. בגלל העלויות הנמוכות של הדיוור האלקטרוני, והזמינות שלו תופעת דואר הזבל נפוצה מאוד. דואר הזבל האלקטרוני מהווה מטרד משמעותי בשימוש בדיוור האלקטורוני.
כחלק מהמאבק בתופעה זו במדינות שונות, ובהן ישראל, ישנו חוק האוסר על משלוח דיוור אלקטרוני המוגדר כ"דבר פרסומת" ללקוחות שלא נתנו את אישורם. (המוכר כ"חוק הספאם") הגדרת החוק ל"דבר פרסומת" היא: 'מסר המופץ באופן מסחרי, שמטרתו לעודד רכישת מוצר או שירות או לעודד הוצאת כספים בדרך אחרת', (תיקון לסעיף 30א' לחוק התקשורת, (בזק ושידורים) התשס"ח–2008). ומתייחס להודעת אי מייל בדיוור אלקטרוני, הודעת מסר קצר (sms) בדיוור סלולרי ומערכת חיוג אוטומטית המשגרת הודעות קוליות באמצעות הטלפון. בחוק אף נקבע פיצוי ללא הוכחת נזק לנמען שקיבל דיוור שכזה.
כמו כן ספקיות הדואר האלקטרוני מנהלות מלחמה מתמדת בדואר הזבל, ובהתאם לכך מגבילות משלוח הודעות בכמויות ומפעילות אלגוריתם לאתר דיוור שכזה ולהעבירו לתיבת הספאם שבדואר וכך למנוע את הטרדת הלקוח, אחד האתגרים העומדים בפני מדוורים מורשים הוא התגברות על מנגנוני האנטי-ספאם שמפעילות חברות אלה.
בנוסף כדי לשפר את הפרודוקטיביות של חשבון המייל יצרו ספקיות הדואר האלקטרוני תיבה ייעודית לתוכן שיווקי, המערכת יודעת לזהות כל מייל שנכנס אם הוא עוסק בקידומי מכירות ומעבירה אותו לתיבה ייעודית לכך.
הודעות דיוג.
בנוסף להודעות מסחריות ושיווקיות קיימות גם הודעות דיוג (באנגלית: Phishing) אשר מתחזות להודעות לגיטימיות אך מנסות לגנוב מידע רגיש המידע עשוי להיות, בין היתר: שמות משתמש וסיסמאות או פרטים פיננסיים. פישינג מתבצע באמצעות התחזות לגורם לגיטימי המעוניין לקבל את המידע. לרוב שולח הגורם המתחזה הודעת מסר מיידי או דואר אלקטרוני בשם אתר אינטרנט מוכר, בה מתבקש המשתמש ללחוץ על קישור. לאחר לחיצה על הקישור מגיע המשתמש לאתר מזויף בו הוא מתבקש להכניס את הפרטים אותם מבקש המתחזה לגנוב.
תוכנות דיוור.
חברות רבות המתמחות בתחום הדיוור האלקטרוני מציעות מערכות דיוור אשר מסוגלות לנהל משלוחים של דיוור אלקטרוני בכמויות גדולות. מדוורים מורשים מאפשרים משלוח דיוור אלקטרוני המוגדר בחוק הספאם כ"דבר פרסומת" רק לאנשים אשר ביקשו מרצונם החופשי לקבל דיוור בנושא זה.
קיימות בשוק חברות המציעות מערכת למשלוח דיוור אלקטרוני. מערכת מסוג זה כוללת בדרך כלל רכיב המיועד לאחסון ותחזוקה של רשימת התפוצה, רכיב לעיצוב הקמפיין, ורכיב לבקרה סטטיסטית של תוצאות הקמפיין והחזר ההשקעה. כאשר מדובר בדיוור לכמות גדולה של נמענים השימוש בשירותי חברה מקצועית לדיוור אלקטרוני הם הכרחיים שכן ספקיות הדואר האלקטורוני לא מאפשרות שליחת דואר בכמויות גדולות מחשבון הדואר הפרטי.
יתרונות נוספים למערכות המציעות דיוור אלקטרוני הם: בקרה על קריאת הדיוור על ידי הנמענים, ניתוח התוצאות, ניהול אוטומטי של רשימת התפוצה (טיפול בבקשות הסרה מהרשימה וכו'), אפשרות למשלוח מתוזמן או מונחה אירועים, אפשרות לפרסונליזציה ולאפיון אישי של הדיוור, מערכת לעיצוב הדיוור ולבנייה נכונה של הקוד, מעקב אחר השינויים העדכניים בנושא תאימות ועבירות.
ניקולס נגרופונטה
ניקולס נגרופונטה (באנגלית: Nicholas Negroponte; נולד ב-1 בדצמבר 1943) הוא ארכיטקט ומדען מחשבים יווני-אמריקני הידוע בעיקר כמי שייסד וכיהן כיו"ר מעבדת המדיה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), וכמי שייסד את של ארגון ה-OLPC ("מחשב לכל ילד" באנגלית: One Laptop Per Child).
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
נגרופונטה גדל באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק. אביו, דימיטרי ג'ון, הוא איל ספנות. אחיו הצעיר ג'ון היה סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בצעירותו למד בבית הספר הפרטי באקלי שבניו-יורק, בלה רוזי שבשווייץ ובתיכון שואט רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall) בוולינגפורד קונטיקט, שם סיים את לימודיו ב-1961.
קריירה.
ב-1966 סיים לימודי תואר שני בארכיטקטורה מ-MIT, והצטרף לסגל האקדמי של המכון. במסגרת לימודיו חקר סוגיות של תכנון בעזרת מחשב. ב-1967 ייסד נגרופונטה את קבוצת ארכיטקטורת המכונה של MIT, שילוב של מעבדה ואוסף מדענים שחקרו גישות חדשות לאינטראקציה של אנשים עם מחשבים. ב-1985 הקים נגרופונטה את מעבדת המדיה של MIT עם ג'רום ב. וויסנר. כדירקטור, הוא הפך את המעבדה למעבדת המדיה המובילה בעולם אשר משמשת כ"מגרש משחקים" לטכנולוגיות ממשקי מחשב.