ראשיתו של פיסול שבלוני בישראל במיזם של חברת "קראו-סאיטקס" שהחל בנובמבר 2000, ונמשך חמישה חודשים, ובמסגרתו פוזרו ברחבי גוש דן כ-200 פסלים צבעוניים של פינגווינים. התצוגה הייתה חלק ממסע תדמית של החברה, שמטרתו גיוס עובדי היי-טק. במהלך התצוגה נפלו עשרות פסלים קורבן לוונדליזם, וחלק מהם שופצו בסופה, כדי שיוכלו להשתתף במכירה פומבית של הפסלים, שרבע מתמורתה נועדה למעצבי הפסלים, ויתרתה - לצדקה.
תערוכות פיסול שבלוני של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב ערכה בשדרות רוטשילד בתל אביב, בסמוך לבניין הבורסה, שתי תערוכות של פיסול שבלוני.
"שוורים ושערים".
פסלי פיברגלס של שוורים, סמל הצמיחה הבורסאית, הרכיבו את תערוכת "שוורים ושערים", שנערכה לרגל 70 שנות פעילות של הבורסה לניירות ערך בתל אביב. עיצוב השוורים נעשה במרבית המקרים על ידי אמנים צעירים, בתחילת דרכם, ופעמים רבות נשא מסר פרסומי של החברה המזמינה. התערוכה הוצגה בינואר 2006, ועם סיומו הועבר כל שור לחברה שמימנה את יצירתו.
"שער לעולם".
כ-100 גלובוסים מפיברגלס, כל אחד מהם עוצב על ידי אמן במימון של חברה בורסאית ישראלית, הרכיבו את תערוכת "שער לעולם", שנערכה בספטמבר ואוקטובר 2007 בשדרות רוטשילד. רבים מהמוצגים נשאו מסר פרסומי לחברה המממנת, לעיתים באופן גלוי ובוטה ולעיתים באופן סמוי.
יוזמות עירוניות.
"אריות למען ילדי ירושלים".
במאי 2003 נפתחה בירושלים מיזם "אריות למען ילדי ירושלים", שנערכה ביוזמתם של הקרן החדשה לירושלים, עיריית ירושלים. חברת דוד לובינסקי בע"מ, יבואנית פיג'ו בישראל, תרמה 250 אלף דולר למימון המיזם, ובמסגרתו הוצגו ברחבי העיר פסלי אריות עשויים בטון (האריה הוא סמלה של ירושלים, וגם סמלה של חברת פיג'ו). לאחר הצגתם הוצעו האריות למכירה, 30% מהתמורה ניתנה לאמנים, ויתרתה יועדה לרווחתם של ילדי ירושלים.
"לגעת בתפוז".
בין יולי לספטמבר 2007 הוצגה ברחובות תערוכת "לגעת בתפוז", בה הוצגו במוזיאון הפרדסנות על שם מינקוב פסלים המבוססים על צורת תפוז, המאזכרים את עברה של העיר כמושבת פרדסים. לאחר סיום התערוכה הוצבו מוצגים ממנה באתרים שונים בעיר.
"תות שדה ברמת השרון".
באפריל 2008 נפתחה בשדרות ביאליק ברמת השרון תערוכת "תות שדה ברמת השרון" ובה עשרות פסלים שבסיסם תבנית של תות שדה גדול, המרמז לשדות התות בשטחיה החקלאיים של העיר. עם יוצרי הפסלים נמנים אמנים נודעים כאילנה גור ודוד גרשטיין, אמנים נודעים פחות, ידוענים כיהורם גאון, טל ברודי ומיקי ברקוביץ, וכן קבוצות יצירה ממועדונים ובתי ספר ברמת השרון. בין היצירות, שתיים המהוות מחווה ליצירתו של רנה מגריט, "בגידת הדימויים", ואחת המהווה מחווה ליצירתו של לאונרדו דה וינצ'י, "האדם הוויטרובי". יצירות אחרות מרמזות לאירועים בתולדות המדינה והעיר, ומהן העוסקות ברעיונות כלליים כאהבה.
בתום התערוכה נמכרו 30 מהפסלים במכירה פומבית, שהכנסותיה נועדו להקמת בית לנוער מתנדב בקהילה ברמת השרון ע"ש בני גאון.
ג'אסר א-זרקא
מוחמד סיד טנטאווי
המחתרת היהודית במרוקו
המחתרת היהודית במרוקו היא ארגון חשאי אשר פעל במסגרת "המוסד לתפקידים מיוחדים" בין השנים 1956–1964. מטרת המחתרת הייתה להביא לעלייתם של יהודי מרוקו למדינת ישראל ולהקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית. מחתרת זו כונתה "המסגרת" והורכבה ממספר שלוחות - הגנה ("גונן"), מודיעין, העורף הציבורי ("גרקו"), שלוחת העלייה ("מקהלה") ושלוחת תנועות הנוער החלוציות ("מחול").
עיקר פעילותה של המחתרת היהודית במרוקו הייתה בענייני עליה.
רקע.
תנועת הציונות במרוקו.
התעוררות התנועה הציונית במרוקו החלה בשנת 1900, רבני מרוקו ומנהיגי ההקהילה היהודית בה החלו כותבים להרצל ודנים עמו בסוגיות בעניין הציונות. ראשי יהדות מרוקו ביקשו להצטרף לתנועות הציונות בעולם ולקשור את גורלם עמם. כבר אז שאפו לעזור בכל כוחם בבניין מפעל הציונות. בתקופה מוקדמת זאת הציונות במרוקו התבטאה בשלל צורות; אגודות ציוניות קמו בכל ערי מרוקו בהובלת גדולי הרבנים המקומיים, עיתונים ציונים כגון ל'אווניר אילוסטרה יצאו לאור, משוררים חשובים ממרוקו כגון ר' דוד אלקיים חיברו שירים בזכות הצהרת בלפור והציונות, ותנועות נוער שחינכו לעברית מודרנית ולרוח חלוצית החלו לפעול במדינה. בנוסף מספר מאות משפחות עלו לארץ ישראל, בעיקר כחלק מהעלייה השנייה.
בקונגרס החמישי הודיע הרצל על הקמת סניפים להסתדרות הציונית בצפון אפריקה אך הייתה זו פעילות ארגונית גרידא ללא ביסוס אידאולוגי. החל משנת 1921 השתתפו ראשי הציונות במרוקו בקונגרסים הציוניים, אולם כיוון ששפת הקונגרסים הייתה יידיש או גרמנית והנהלת הציונות לא טרחה לתרגם ולהסביר לצירים את נושאי הדיון או תכניו, הייתה זו השתתפות סבילה בלבד.
ראשי תנועת הציונות לא ייחסו חשיבות מרובה לפעילות הציונית בצפון אפריקה ולכן לא שיתפו יהדות זו בהכרעות.
הפעילות הציונית במרוקו נתקלה בקשיים נוספים שנבעו ממספר תחומים:
א. ניכור לשוני והיעדר חומר הסברה בעברית או בצרפתית- ראשי ההסתדרות הציונית היו כולם יוצאי אירופה ושפתם הייתה יידיש או גרמנית.
ב. ראשי ההסתדרות הציונית ראו בתנועות הציוניות במרוקו ביטוי דתי ומחסום בפני התבוללות ולא כתנועה אידאולוגית אמיתית.
ג. השלטון הצרפתי אשר לא עודד פעילות ציונית והקשה על הקשר בין הגופים.
הקשר בין יהדות מרוקו לתנועה הציונית ולישוב היהודי בארץ-ישראל נותק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הקשר חודש בשנית עם נחיתת כוחות הברית בחופי צפון אפריקה והמפגש עם קצינים יהודיים ושליחים מישראל.
המפגש המחודש שנוצר לא נותק עוד והביא בהדרגה לעליית יהודי מרוקו לישראל.
העלייה ממרוקו עד להקמת המסגרת.
92 אלף יהודים עלו ממרוקו לישראל מהקמתה ב-1948 ועד ל-27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית.
רובם המכריע של העולים, 56 אלף נפש, הגיעו עת החלה המחתרת את פעילותה בשנים 1955–1956.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל נראה היה כי יתחיל גל אדיר של עליה בעקבות הדחף הדתי של יהודי מרוקו להגיע לארץ הקודש בשילוב עם הפחד מהציבור הערבי במרוקו.
אולם, התנגדותה החריפה של צרפת שמה מכשול בפני יהודי מרוקו ומנעה את עלייתם ארצה. הנציב הצרפתי אלפונס ז'ואן תיאר זאת כך:
"זוהי מין תנועה של דחף ומיסטיות וגם של פאניקה אשר דוחפת את היהודים אל מחוץ למלאחים שלהם [...] ואינני חושב כי מוגזם לומר שאילו לא נעשה ניסיון לעצור אותה היו יוצאים לפלשתינה 200,000 מתוך 250,000 יהודי מרוקו"
הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה ובשלב מסוים אף זכו בשיתוף פעולה מצד השלטון הישראלי, בו היו חילוקי דעות בין התומכים בעלייה ההמונית למתנגדים לה.
החל מ-1954 ובייחוד במהלך 1955–1956 השתנו פני הדברים, כוונתה של צרפת לעזוב את מרוקו נעשתה ברורה ומצבם של היהודים כבר לא היה יציב כבעבר. במהלך 1955 ועד 27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית, עלו לישראל כ־56,000 מיהודי מרוקו, יותר מבכל השנים עד לתקופה זו יחד.
"המסגרת".
הקמת "המסגרת".
בשנותיה הראשונות, החלה מדינת ישראל בצעדים לקראת העלאת היהודים ארצה. בחודש יולי 1954, הוטל על "המוסד" בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית ולעלייה לישראל.
תקופת המחתרת החלה באוקטובר 1955 עם הגעתה של המשלחת הראשונה של "המוסד". בנובמבר 1955 הוקמו החוליות הראשונות של השלוחה להגנה עצמית - "גונן" ובינואר 1956 הוקמה המחתרת היהודית בצפון אפריקה ששם הצופן שלה היה "המסגרת".
ב"מסגרת" פעלו זה לצד זה שליחים ישראלים וצעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהם מתוך יהודי מרוקו. פעילי "המסגרת" היו נתונים בסכנה ולעיתים קרובות נאסרו ואף נחקרו בעינויים.
בתחילת דרכם לא היה ברור לשליחים מה צפוי להיות אופי עבודתם, היקפה ואופן יצירת הקשרים עם הקהילות היהודיות ברחבי מרוקו. הסכנות היו רבות והעתיד היה מעורפל. לימים, נוצרה "המסגרת", אשר גייסה לשורותיה מאות צעירים מכל רחבי קהילות מרוקו.
השנים 1955–1956 נחשבות לשנות ההתארגנות וההכנה, בשנים אלו ביססה המסגרת את פעילותה ואת הקשרים שישמשו אותה בשנים הבאות. כמו כן צברה המחתרת ניסיון לקראת התקופה המאוחרת יותר, בה תיאלץ לפעול במצב סבוך יותר עם יציאתה של צרפת ממרוקו וקבלת עצמאותה.
עם פרוץ המאבק על עצמאותה, החלה מרוקו להתקרב אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית. התקרבותה הביאה לשינוי ביחס ליהודים והאנטישמיות בה גברה. בשנת 1956, נסגרו שעריה של מרוקו בפני יציאת יהודים והעבודה הגלויה של מחלקת העלייה בסוכנות היהודית הופסקה בצו השלטון ושליחיה יצאו מן המדינה.
עם סיומה של הפעילות הגלויה של אנשי הסוכנות היהודית, התחזקה חשיבותה של פעילות "המסגרת" הן בצורך להגנה עצמית והן בהתארגנות להמשך פעילות העלייה.
בין השנים 1956–1961 ערכו חברי "המסגרת" מאות פעולות מבצעיות ביבשה באוויר ובים, שבהן הוברחו ממרוקו למעלה מ-25,000 יהודים. לאחר מכן בין השנים 1961–1964 סייעו חברי המסגרת בתכנון וביצוע של העלייה הלגאלית ו"מבצע יכין".
מבנה "המסגרת".
"המסגרת" הייתה מורכבת משלוש שלוחות עצמאיות עיקריות:
פעילות העלייה בחסות "המסגרת".
עיקר פעילות "המסגרת" הייתה בקידום העלייה לישראל, בייחוד לאחר הוצאת צו השלטון אשר אסר את המשך ההגירה לארץ.
את פעילות העלייה של יהודי מרוקו על ידי המסגרת ניתן לחלק ל-3 תקופות עיקריות:
תקופת העלייה החוקית: 1948–1956.