לחמאה מספר תפקידים באפייה, ונעשה בה שימוש באופן הדומה לשימוש הנעשה בשומנים מוצקים אחרים דוגמת שומן חזיר, חלב-כליות ושומן פריך לאפייה. אולם, לחמאה טעם העשוי להשלים את זה של מיני-תרגימא אפויים. בצקי עוגיות רבים ואף תבלילי עוגה, מוחמצים, לפחות באופן חלקי, על ידי הקצפת חמאה וסוכר יחדו, מה שמביא ליצירת בועות אוויר בחמאה. הבועות הזעירות נלכדות בתוך החמאה בחום האפייה ומוסיפות אווריריות לעוגה או לעוגייה. ישנן עוגיות כמו עוגיית חמאה פריכה, החסרות כל מקור לחות זולת המים שבחמאה. מאפים כבצק פאי כוללים חלקי שומן מוצק בתוך הבצק, מה שיוצר שכבות דקות של שומן כאשר הבצק מגולגל. במהלך האפייה השומן נמס, בהותירו מרקם העשוי רבדים-רבדים. חמאה, בשל טעמה, היא בחירה נפוצה בתור השומן לבצק שכזה, אך אפשר שיהיה קשה יותר לעבוד עמה מאשר שומן לבצק פריך, בשל "נקודת השריפה" הנמוכה יחסית שלה. האופים מקררים פעמים רבות את כל המרכיבים והכלים בעודם עובדים עם בצק חמאתי, כדי לשמור על טמפרטורה נמוכה ככל האפשר בעת התהליך.
ייצור חמאה ברחבי העולם.
תושבי הודו מפיקים וצורכים כמויות עצומות של חמאה, יותר מבכל מדינה אחרת ברחבי בעולם, ומחצית תוצרת החלב השנתית שלה מוקדשת להכנת חמאה או גהי. בשנת 1997, יצרה הודו 1,470,000 טונות חמאה, ותושביה צרכו כמעט את כולן (כקילו וחצי לנפש בשנה). השנייה בכמויות הייצור הייתה ארצות הברית (522,000 טונות), ואחריה צרפת (466,000), גרמניה (442,000) וניו זילנד (307,000). במונחי צריכה, גרמניה הייתה שנייה רק להודו, עם 578,000 טונות חמאה שנצרכו בה במהלך 1997 (כ-7 קילוגרמים לנפש), ולאחריה צרפת (528,000 טון, כ-8.3 קילוגרמים לנפש), רוסיה (514,000 טון, כ-4 קילוגרמים לנפש) וארצות-הברית (505,000, כ-2 קילוגרמים לנפש). רוב המדינות מייצרות וצורכות חמאה מתוצרתן הלאומית. ניו זילנד, אוסטרליה ואוקראינה נמנות עם המדינות המעטות המייצאות חלק ניכר מהחמאה תפוקת ארצן.
סוגים שונים של החמאה רווחים ברחבי העולם. במטבח המזרח-תיכוני קיים שימוש במוצר דומה לגהי הקרוי "סאמנה" (Smen), חמאה צלולה ומתובלת, הנקברת בקרקע ומתיישנת במשך חודשים ואף שנים. חמאת יאק הבית היא מצרך בעל-חשיבות בטיבט; הצאמפה, קמח שעורה המעורבב בחמאת יאק, הוא מרכיב תזונתי עיקרי שם. תה-חמאה נצרך באזורי ההימלאיה של טיבט, בוטאן, נפאל והודו. הוא כולל תה המוגש עם מלח וחמאת יאק מתובלת, או "מעופשת". במדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה, החמאה מיוצרת מסורתית מחלב חמוץ ולא משמנת. עשויות לעבור שעות מספר בבישול חלב מותסס בטרם מופקים גרגרי חמאה הניתנים לעיבוד.
הר החמאה.
בשנת 1962, החלה בשוק האירופי המשותף (ה-EEC) הנהגת "מדיניות חקלאית משותפת" (CAP), קובץ חוקים וכללים לסבסוד ושימור החקלאות האירופית. מדיניות זו גזלה כ-70% מתקציב ארגון השוק האירופי המשותף וביטויה הידוע ביותר הוא המונח החקלאי-פוליטי "הר החמאה". כתוצאה מסבסוד של יצור החמאה, והתערבויות נוספות במטרה למנוע אבטלה של חקלאים, בשנים בהן יש פחות ביקוש לחמאה. לכן החקלאים הפיקו חמאה בכמות שעלתה בהרבה על הביקוש בשוק, ועודף גדול של חמאה נערם במחסנים, ואף הגיע לשיא של חצי מיליון טון בשנת 1975 ול-1.4 מיליון בשנת 1987.
ניסיונות אירופיים להיפטר מהחמאה על ידי שיווקה לארצות העולם השלישי במחירים נמוכים נתקלו בהתנגדות תקיפה מצד ארצות הברית ששאפה לשמור על רמת מחירים גבוהה בעבור יצואני החמאה שלה. ניסיונות אחרים להתגבר על הבעיה היו במיסוי המרגרינה ובתרומות חמאה לארוחות בבתי הספר ולברית המועצות. לבסוף, בשנת 1985 נחתם הסכם בין מדינות אירופה לארצות הברית שהסדיר הפצה זו. בנוסף, בשנת 1988 הוכנס לשוק האירופי המשותף מנגנון של מייצבי שוק, ואמצעים אלה הצליחו "להמיס" את רוב רובו של "הר החמאה", אם כי לא להעלימו כליל, ובמחצית הראשונה של 2002 שוב נערמו כ-120,000 טון חמאה במחסנים, וסובסידיות החקלאות כרסמו כ-42% מתקציב השוק האירופי המשותף.
בישראל.
בישראל צריכת החמאה השנתית נכון ל-2002 עמדה על כ-800 גרם לנפש, גידול של 43% לעומת הצריכה ב-1996. תחומי הייצור, השיווק והמכירה של החמאה, המורכבת מ-82% שומן, נמצאים בפיקוח משרד החקלאות. כך, נכון לשנת 2006, עמד מחיר החמאה על כ-2.70 ש"ח ל-100 ג' לצרכן, כ-2 ש"ח לקמעונאי וכ-1.5 ש"ח למשווק, מחיר המשקף עלות ייצור חקלאי של כ-1.25 ש"ח ל-100 ג' ועלות ייצור תעשייתי נוספת של כ-0.2 ש"ח ל-100 ג'. במרץ 2004 ייצאה ישראל 600 טונות חמאה לארצות-הברית, בשל "עודפי שומן שנוצרו הודות לתכולת השומן הנאה בחלב שמייצרות הפרות בישראל – כ-3.3%", כך מנכ"ל מועצת החלב בישראל.
שיווק החמאה.
בישראל.
בישראל משווקת חמאה בעיקר באריזות של 100 ו-200 גרם ובמידות של 9x5.5 ס"מ בקירוב.
בנוסף לחמאה רגילה, נמכרת גם חמאה קלה, שבה כמחצית מכמות השומן והקלוריות שבחמאה רגילה.
השוק בישראל מתפלג בין תנובה (67%), ארלה פודס (19%), טרה (4.3%) ואלוויר של סיימן (4%). צריכת החמאה בישראל, במיוחד בתחום המרגרינה למריחה, עברה את צריכת המרגרינה, זאת כנראה על רקע הפרסומים אודות נזקיה הבריאותיים של המרגרינה.
בארצות הברית.
בארצות הברית, על-פי רוב מיוצרת החמאה ונמכרת במקלות במשקל 4 אונקיות (כ-113.4 גרם); כל מקל עטוף בניר שעווה; 4 מקלות בכל קופסת-קרטון. שורשי מנהג זה נעוצים ככל הנראה בשנת 1907, עת החלה חברת סוויפט ושות' לארוז חמאה בצורה זו לשם הפצה סיטונאית.
בשל הבדלים היסטוריים בממדי תבניות החמאה, מקלות אלה מיוצרים לרוב בשתי צורות שונות:
שתי צורות אלה כוללות כמות חמאה זהה, הגם שרוב הסכו"ם והצלחות הנמכרים לצורך אכילת חמאה הם פרי תכנון במיוחד עבור "האריזה המזרחית".
על עטיפתו של מקל-החמאה מסומנות יחידות-נפח — 4 אונקיות נוזלים (כ-118 סמ"ק); אך נפחו המלא כ-½4 אונקיות נוזלים.
יהוד - נווה אפרים
מנהלה מקומית
בישראל קיימות מספר דוגמאות של מִנְהָלוֹת מקומיות, מנהלות רובע או מנהלות קהילתיות. מטרת המִנְהָלָה היא לאפשר לתושבי רובע עירוני או יישוב קהילתי, דרגות שונות של אוטונומיה קהילתית-חברתית במסגרת העירייה, הגברת מעורבות התושבים בניהול חייהם, וניצול יעיל של משאבים.
דוגמאות למנהלות מקומיות ניתן למצוא בקריית חיים ובנווה שאנן-רמות רמז בחיפה, ביפו בתל אביב-יפו ובשכונות רמות וגילה בירושלים. חלק מהמינהלות הן מחלקות עירוניות, וחלק מוקמות על סמך חוק העמותות או בשיתוף פעולה עם המתנ"ס השכונתי. סוג נוסף של מנהלה מקומית, המעניק דרגה גבוהה יותר של אוטונומיה מוניציפלית, הוא ועד רובע עירוני, השואב את מעמדו ישירות משר הפנים, כדוגמת ועדי הרובע העירוניים בנוה מונוסון ובמכבים-רעות.
בסיס חוקי.
פקודת העיריות מאפשרת לשר הפנים להכריז על הקמת רבעים עירוניים אם חפצים בכך תושבי אותו אזור. לרבעים אלה יקבע תקנון בחירות, רבעים יוכלו לקבוע תוספת תשלום ארנונה:
רשאי השר להכריז שאזור פלוני הכלול בתחום העירייה יהיה רובע עירוני, אם הוכח שתושבי אותו אזור רוצים בכך.
שר הפנים השתמש בסמכותו והקים את רובע מכבים רעות בתוך העיר המאוחדת מודיעין מכבים-רעות , ואת רובע נוה מונוסון בעירית יהוד - מונוסון. עיריית ירושלים אימצה הרעיון של חלוקה לרבעים בעלי סמכויות מסוימות, ואולם בשינוי מסוים: הוקמו מנהלים קהילתיים שהם עמותות ללא סמכויות פורמליות, סביב מתנ"סים קיימים.
מנהלים קהילתיים בירושלים.
בירושלים הוקמו החל משנות השמונים על פי חזונו של טדי קולק לביזור סמכויות העירייה, 28 מנהלים קהילתיים המשמשים כעמותות המנהלות מתנ"ס מקומי. תפקידם המרכזי הוא לסייע לעירייה, לתושבים ולנותני השירותים הפועלים במסגרתה לשפר את שירותיהם בתחומי החברה, הסביבה, הרווחה והחינוך. אחת ממטרותיו של המנהל הקהילתי היא הפיכת הקהילה ליוזמת ולפעילה, להבדיל מגוף שאך מגיב להחלטות העירייה. בין תפקידיה הבולטים של המנהלה הקהילתית העסקת מתכנן אורבני, אשר באמצעותו מעבירה המנהלה את התייחסות התושבים להצעות לתוכניות מתאר.
המנהלים שולבו בין תפקידי המנהלות השכונתיות שהוקמו בשנות ה-70, שהתמקדו בעיקר בחיזוק הדמוקרטיה בשכונה ובפיתוח החברה האזרחית ובין תפקידי המתנ"סים שהתרכזו בעיקר במתן שירותים ובהפעלת תוכניות בתחומי התרבות, הנוער והספורט. הקמת המנהלים בירושלים לא לוותה בהסדר חקיקתי, מעמדם של המנהלים הקהילתיים עדיין לא הוגדר ולא הוגדרו גם יחסי הגומלין עם העירייה. המנהלים רוכזו תחת החברה הירושלמית למתנ"סים שנוהלה מאז הקמתה ועד 2010 צביקה צ'רניחובסקי.
בפועל עמותות אלה מנהלות לפחות פורמלית את המתנ"ס המקומי (אף כי מנהלי המתנ"סים אינם שכירים של העמותות), ומקבלות תמיכה מהעירייה, אך אינן גובות כספים מהתושבים. לעמותות אין סמכויות פורמליות, אולם בהבנות לא פורמליות עם הרשות, לעמותות מעורבות בהליכי תכנון וביצוע של פרויקטים כנציגות השכונה.
מרבית העמותות הוקמו לפי תקנונים מצויים. בתקנוני העמותה לא מופיעים הנחיות באשר להליכי הבחירות לעמותות המפורטים בתקנון בחירות נפרד. חברים בעמותות אלה המייסדים של העמותות שהם לרוב הנבחרים בסבב הבחירות הראשון. במרבית העמותות לא נערכו בחירות במשך למעלה מעשור. דבר אשר יצר ביקורת ניכרת, שכן חלק משמעותי מחברי המנהל כלל לא נבחר בבחירות אלא התמנה בשלבים שונים.