מנתון פעל בתקופת שלטונם של שני המלכים התלמיים הראשונים, ובעיקר בימי תלמי השני פילאדלפוס (246-284 לפנה"ס). בהסתמך על תעודת פפירוס משנת 241 לפנה"ס המזכירה את שמו, ניתן להניח כי הוא המשיך לחיות לפחות עד שנות מלכותו הראשונות של תלמי השלישי אורגטס הראשון (221-246 לפנה"ס).
מנתון שימש ככל הנראה כוהן גדול במקדש לאל אמון בהליופוליס, אך גם עשה לקבלת והפצת פולחן האל היווני סרפיס במצרים.
על פי פלוטרכוס, פסל שהובא למצרים בהוראת תלמי סוטר הוכרז כפסל סרפיס על ידי שני אנשי דת בכירים, טימותאוס ומנתון.
מנתון היה הראשון מבין סופרי מצרים שכתב על תולדות ארצו ודתה בלשון היוונית.
חיבורו על מצרים.
מנתון כתב כמה חיבורים, אך החוקרים חלוקים בנוגע למספרם ולזהותם המדויקת. חיבורו הנודע והחשוב ביותר, "דברי ימי מצרים" (Αἰγυπτιακά, "איגיפטיאקה"), שנזכר בשמו בחיבור הפולמוסי "נגד אפיון" של יוסף בן מתתיהו, נתחבר בשנת 270 לפנה"ס לערך והוקדש לתלמי השני פילדלפוס, שקרוב לוודאי גם יזם את כתיבתו. הוא מספר את דברי ימיה של מצרים, כפי שמצא מנתון בכתבים ההירוגליפים המצריים הקדומים.
רק קטעים בודדים ממנו נשמרו שם, אך נוספו עליהם רשימות מלכים, שנערכו כתקציר ונשמרו בכתבי הסופרים הנוצרים המאוחרים: סקסטוס יוליוס אפריקנוס, באונומסטיקון של אוסביוס וכן אצל ההיסטוריון גאורגיוס סינקלוס מהמאה התשיעית.
ה"אגיפטיקה" נסמכה על מידע אותנטי קדום, שעליו צירף גם קטעי ספרות המבוססים על כתובות הירוגליפיות וכן דברי פרשנות. לחיבורו יש עניין רב אצל חוקרי תולדות מצרים העתיקה, ומשתמשים בו רבות לצורך קביעת הכרונולוגיה הפרעונית בפרט, ושל עמי העולם העתיק בכלל. חלוקת ההיסטוריה המצרית לפי שושלות נשענה בעצם על כתבי מנתון. בחיבורו יש רשימה של 32 שושלות מצריות, עם שמות המלכים בכל שושלת. מנתון אינו נותן כרונולוגיה מוחלטת, אלא סדר השושלות, סדר המלכים וחלק קטן משנות השלטון.
החיבור נחלק ל-3 ספרים:
על פי גיאורגיוס סינקולוס, מנתון חיקה את הסופר ברוסוס, כוהן בבלי לאל מרדוך, שכתב את החיבור "דברי ימי בבל" והקדיש אותו לאנטיוכוס הראשון. יוסף בן מתתיהו הזכיר את שניהם כראשוני הסופרים הלא-יווניים מהמזרח, שכתבו ספרי "קדמוניות" ביוונית. ספריהם דומים במבנה הספרותי (מחולקים ל-3), בהקדשת כתיבתם לפטרוניהם המלכים היווניים, ובמטרת כתיבתם: להוכיח לעולם היווני את עתיקות תרבותם. מנתון ביקש להציג את מצרים כערש הציוויליזציה שממנה יצאו כל התרבויות, כולל התרבות היוונית.
יוסף בן מתתיהו מציין שמנתון "הרבה להוכיח את הרודוטוס" על כך שכתב "שקרים" על המצרים מתוך בורות.
מנתון על מוצא היהודים.
גרסת מנתון על מוצא היהודים מופיעה בספרו של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון". יוספוס מביא אותה בשני חלקים ומציג אותם בשני מקומות נפרדים בספרו.
החיקסוס.
בספר השני של החיבור "דברי ימי מצרים", סוקר מנתון את רשימת המלכים ששלטו במצרים ומספר שבתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס אירעה פלישה גדולה של זרים למצרים:
מנתון מגלה כי לעם הפולש קראו "חִקסוס", הלחם המילים "חִק" ("Hyk", "מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוֹס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים". מנתון מוסיף לכך ש"יש אומרים, כי האנשים האלה ערבים". יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "חיקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים-עבדים". המילה "חִק" כתובה שם אחרת, בה"א (אות נשימה) ולא באל"ף, ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה".
הפולשים הקימו אחד מהם למלך, שישב בעיר ממפיס ושלט על מצרים העליונה ומצרים התחתונה, ומאוחר יותר ביצר את העיר אווריס כנגד סכנת פלישה ממזרח של האימפריה של אשור. מנתון טוען כי ששת מלכי החיקסוס הראשונים ניסו ללא הרף "לעקור את המצרים מהשורש" ומספר שלאחר 510 שנות שלטון של שושלות מלכי החיקסוס, התקוממו מלכי תבאי ושאר חלקי מצרים ופתחו נגדם במלחמה ארוכה, עד שהחיקסוס גורשו ממצרים, ברחו לאווריס והתבצרו בה. בנו של מלך מצרים צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע. רק בשלב זה חושף מנתון את זהותם של 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים:
המצורעים.
לאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס רצה "לראות את האלים", כמו שראה אותם הוֹרוֹס, אחד המלכים אשר היו לפניו, וסיפר זאת לנביא שגם שמו אמנופיס (בן פפיאס). הנביא אמר למלך כי יוכל לראות את האלים רק "אם יטהר את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים". המלך ציווה לאסוף את כל המצורעים במצרים וגירש אותם (80 אלף נפש) לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס, כדי להפרידם משאר האוכלוסייה. אמנופיס הנביא חשש מזעם האלים על סבל המצורעים, חזה שאלה ישתלטו על מצרים, והחליט להשאיר למלך את נבואתו בכתב והתאבד. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כוהן מהליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, אלא להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. 200 אלף לוחמים הגיעו מירושלים לאווריס ואמנופיס נבהל וברח עם צבאו לממלכת כוש. שתי האוכלוסיות, החיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכוהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן.
רק בשלב זה, לאחר תיאור ה"תועבות" שנעשו על ידי החיקסוס והטמאים, חושף מנתון את זהותו של מנהיגם: כשחבר אוסרסיף לחיקסוס, שינה את שמו למשה.
כעבור 13 שנות גלות באתיופיה, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גרשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
על גרסת מנתון לסיפור יציאת מצרים.
מנתון כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים זמן קצר אחרי הקטאיוס איש אבדרה.
נראה שיוספוס לא השתמש באופן ישיר בחיבורו של מנתון, אלא הכיר רק תקצירים שנעשו לכתביו על ידי יהודים הלניסטים שקדמו לזמנו.
ישנם חוקרים רבים המבחינים (בחלקים המופיעים אצל יוספוס) בין מנתון, שלא הזכיר את היהודים, לבין פסאודו-מנתון, שאותו תייגו כאנטישמי.
בעקבות דברי מנתון, סברו בעבר מרבית החוקרים כי ה"חיקסוס" הוא שמו של עם נודד ממוצא שמי, אולם כיום מוסכם במחקר כי הוא שיבוש יווני של הכינוי המצרי "חִקָאו-ח'אסת" ("מושלי הארצות הנכריות"), שבו כונו שליטי נוביה, סוריה וארץ ישראל.
מנתון מתאר את החיקסוס כאנשים מגזע לא נודע, אך בכתבי אפריקנוס למשל מכונים מלכיהם במפורש "המלכים הנוכריים מפיניקיה". לפיכך יש להתייחס אל הכינוי המופיע אצל יוספוס כתואר גנאי מצרי שמשמעותו "נחותים".
בספרות היוונית והרומית שאחרי מנתון אין הקבלה לקשר שהוצע על ידו בין החיקסוס והיהודים.
ההתייחסות לסכנת פלישה אשורית למצרים תחת שלטון החיקסוס היא אנכרוניסטית. שגיאת מנתון נבעה מהתייחסות רצינית אל המסורת האגדית היוונית על ממלכת אשור של נינוס וסמירמיס.
מוטיב דומה על תשוקת מלכי מצרים לראות את האלים חזר כמה פעמים בספרות העתיקה.
ייתכן שהשם "אוסרסיף" הוא בעצם צורה מצרית של השם "יוסף", כאשר האותיות "יו" נחשבו כשמו של האל היהודי והוחלפו בשם האל המצרי אוסיריס.
תעמולה אנטי יהודית.
מסורות אנטי יהודיות לגבי סיפור יציאת מצרים רווחו במצרים עוד לפני מנתון, אולם הן היו מסורות בעל פה והועלו על הכתב בצורה שיטתית ומסודרת רק בתקופה התלמיית על ידי מנתון.
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון היו בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים). ייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר במנתון את החרדה לתדמית מצרים.
מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, כשלצורך המשימה אימץ את השיטה הספרותית של כתיבת "היסטוריה נגדית". התעמולה נועדה להציג את אופיו ההרסני של העם היהודי כחבורה של פראיים המתנכלים להישגי החברה האנושית, במטרה להוכיח שעם ישראל בתקופתו נושא איתו את המורשת הרעה של אבותיו. בכך מנתון אינו שונה מסופרים אתנוגרפיים אחרים בעת העתיקה, שחקרו את תולדותיהם של עמים שונים כדי לחשוף את דמותם בהווה.
לא ידוע על יסוד מצרי קדום יותר לעלילת המצורעים של מנתון. עלילה זו שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר של סופרים כמו דיודורוס סיקולוס, טרוגוס פומפיוס, כאירמון, ליסימכוס, אפיון וטקיטוס.
תגובת יוסף בן מתתיהו.
בפתח תגובתו לדברי מנתון, מצביע יוסף בן מתתיהו דווקא על ההתאמה שבין גרסת מנתון לסיפור המקראי.
הוא מדגיש שדברי מנתון שנלקחו מתוך הכתבים המצרים העתיקים סותרים את טענות הבסיס של הסופרים המצרים-יוונים המאוחרים יותר (על כך שהיהודים אינם עם עתיק ומוצאם ממצרים) ועיקרם: אבותיהם של היהודים הגיעו למצרים מארץ זרה ויצאו ממנה כבר בזמן קדום מאד – "כמעט אלף שנים לפני מעשה איליון" (מלחמת טרויה).
יוספוס מבדיל בין שני חלקי הסיפור של מנתון, כאשר הוא מאמץ את הראשון (זיהוי היהודים עם החיקסוס) ושולל את אמינותו של השני (סיפור המצורעים).