בשנת 1943 הופיע ייפס לראשונה בתיאטרון "סורנו" בולנסיה. לאחר מכן חזרה משפחתו להתגורר בלורקה. שמו החל להתפרסם והוא נבחן אצל המנצח המפורסם אטאלופו ארחנטה, שהתרשם מאוד מיכולתו המוזיקלית והציע לו לעבור למדריד. שם פגש את המלחינים רחינו סאינז דה לה מסה וחואקין רודריגו, שסיים מספר שנים לפני כן את חיבור קונסיירטו דה ארנחואס, שאתו פתח ייפס את הקריירה שלו כסולן. ייפס התרשם מאוד מהיצירה והחליט לבצע אותה בהופעת הבכורה שלו במדריד שהתקיימה ב 16 בדצמבר 1947. בקונצרט זה, ניגן עם התזמורת הלאומית של ספרד, בניצוחו של אטאופו ארחנטה. ההצלחה הייתה מסחררת. הן הביקורות והן קהל המאזינים נשבו בקסמו המוזיקלי של האמן הצעיר.
לימודים מתקדמים בפריס.
בשנת 1948 החל ייפס בסיור קונצרטים ארוך, יחד עם המנצח ארחנטה. תחילה בהופעה מוצלחת בז'נבה, משם בערים אחרות בשווייץ, באיטליה, גרמניה וצרפת. בתקופה זו היה אחראי במידה רבה על הפופולריות ההולכת וגדלה של הקונצ'רטו דה ארנחואז. ייפס השתקע לתקופה קצרה בצרפת והמשיך את לימודיו המתקדמים עם הפסנתרן ולטר גיזקינג, המוזיקאית הנודעת נדיה בולאנז'ה המלחין הרומני ג'ורג'ה אנסקו. ייפס סיפר שאנסקו הניע אותו לשנות את טכניקת הנגינה בעת שדנו על אופן נגינת העיבוד לשאקון לכנור סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך. אנסקו טען שהעיבוד צריך להישמע דומה מאוד לצליל הכינור, מה שייפס לא יכול היה להשיג בטכניקה קונבנציונלית. ייפס חיפש ומצא פתרונות טכניים שמצאו חן בעיני אנסקו ואומצו לאחר מכן על ידי גיטריסטים רבים.
לאחר שהייתו בפריס, עבר לאיטליה, שם יצר קשר עם אומנים מתחומים רבים, ובכך השלים למעשה את התפתחותו המוזיקלית.
פעילותו כמלחין וכחוקר.
בנוסף להופעותיו המוצלחות הרבות כסולן, ייפס שלח ידו גם בהלחנה. יצירתו הידועה ביותר היא "רומנסה אלמונית" ששימשה כנושא עיקרי בפס הקול של הסרט הצרפתי "משחקים אסורים" (1952) בבימויו של רנה קלמאן, שזכה בפרס האקדמיה האמריקנית לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה. קיימים חילוקי דעות לגבי זהות חיבורה של רומנסה זו. יש הטוענים שהייתה קיימת עוד לפני הולדתו של ייפס כשיר עם והוא עיבד אותה. ייפס עצמו טוען שהוא חיבר אותה כילד בגיל 7 וניגן אותה בחוג משפחתו כמתנה לאמו. מכאן, בגלל הפופולריות הגדולה שלה, נפוצה בציבור הועתקה והתפרסמה מאוד בוולנסיה ומכאן הקביעה שהייתה קיימת זמן רב לפני פרסומה בסרט הצרפתי.ייפס מוסיף שהעניק יצירה זו לאמו כהבעת אהבתו לה ולאחר מכן הביע באמצעותה את האהבה ששרתה בין שני גיבורי הסרט "משחקים אסורים. ייפס הלחין מוזיקה לסרטים נוספים, ביניהם לסרטו הצרפתי של אלבוקוקו "הנערה שעיניה זהב" (1961), לפי סיפור של בלזק, "אלמנתו של קפיטן אסטרדה" (1991) מאת הבמאי הספרדי קוארדה ועוד.פרסומו כמחבר מוזיקה לסרטים העצימה את פרסומו ואת הקריירה שלו כסולן ברחבי העולם.
מלבד היותו מוזיקאי בעל שם, ייפס היה גם חוקר מוזיקה בולט. הוא חקר כתבי יד נשכחים מהמאות השש-עשרה והשבע-עשרה וגילה מחדש יצירות רבות לגיטרה וללאוטה. הוא היה גם המוזיקאי הראשון שהקליט את כל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך שנכתבו ללאוטת ברוק. בנוסף, באמצעות מחקריו רבי ההיקף, פיתח ייפס טכניקת נגינה מהפכנית ובעלת ואפשרויות שלא היו קיימות לפניו.
הצלחתו כסולן והקלטותיו.
החל מתחילת שנות החמישים, הפך ייפס לאחד מנגני הגיטרה הקלאסית המוערכים ביותר בעולם. בשנת 1957 ערך מסע קונצרטים בדרום אמריקה, בשנת 1960 סייר ביפן ובשנת 1964 ערך את ביקורו הראשון בארצות הברית. הוא הפך לסולן מבוקש והופיע בכל היבשות ובהצלחה רבה. הוא הופיע בממוצע כ 130 קונצרטים ורסיטלים בשנה, יחד עם המפורסמות בתזמורות העולם. ייפס גם הרבה להקליט מוזיקה קאמרית וסימפונית, עם חברות הקלטה ידועות שם. במהלך הקריירה הארוכה שלו הקליט מעל 200 תקליטים ותקליטורים. רוב הקלטותיו היו עם החברות דקה, קולומביה, פיליפס ובעיקר דויטשה גרמופון היוקרתית, שחתמה אתו חוזה בלעדי.
הרפרטואר שלו, הן בהופעותיו והן בהקלטותיו, היה מגוון ביותר. הוא הקליט מוזיקה ספרדית מכל תקופות היצירה, החל מיצירות מהמאה החמש עשרה, בהמשך יצירות של דומניקו סקרלטי, טלמן, יוהאן סבסטיאן באך וגולת הכותרת, מוזיקה ספרדית מאת גספר סנז, פרננדו סור, דה פאיה, אנריקה גרנדוס, אלבניז, פרנסיסקו טארגה ואחרים.
מלחינים רבים הקדישו יצירות לייפס, ביניהם מוריס הואנה, ברונו מדרנה ועוד רבים אחרים.
הגיטרה בת עשרת המיתרים.
בשנת 1964, בקונצרט עם הפילהרמונית של ברלין, ניגן ייפס את הקונצ'רטו ד'ארנחואז בגיטרה בת 10 מיתרים, במקום השישה המקובלים. הוא פיתח גיטרה זו עם בונה הגיטרות הידוע חוזה רמירז. ייפס טען שהגיטרה הרגילה איננה מאפשרת לו לנגן כהלכה עיבודים ליצירות שנכתבו ללאוטה או לצ'מבלו, עקב תהודה משתנה בתווים מסוימים. לדעתו הוספת 4 מיתרים לגיטרה פתרה בעיה זו. מאותו הזמן ייפס ניגן אך ורק בגיטרה כזו, והדבר התקבל באהדה רבה בקרב המאזינים ורוכשי התקליטים. נגני הגיטרה הידועים לא הסכימו לדעתו ובחרו להמשיך ולנגן בגיטרה הרגילה. ייפס לא התרשם מדעות אלה וטען שהקשר בין הגיטרה ללאוטה דומה לזה שבין הפסנתר והצ'מבלו, כלומר בעזרת הגיטרה בת עשרת המיתרים הוא יכול לנגן יצירות שנכתבו לכלים "הישנים", ללא צורך לשנות את הטקסט המקורי לעבדו כך שיתאים לגיטרה הרגילה.
חייו האישיים.
בעת שהייתו בפריז בשלהי שנות החמישים, פגש ייפס את מרציה צומקנובסקה, סטודנטית צעירה ממוצא פולני שלמדה פילוסופיה בסורבון. הם נישאו בשנת 1958 ונולדו להם שני בנים ובת. אחד מבניו, איניאסיו, הפך למנצח ובתו אנה הייתה כוריאוגרפית במסגרת האופרה הלאומית של פריז.
במהלך חייו קיבל ייפס פרסים ואותות כבוד רבים, ביניהם אזרח כבוד של העיר לורקה, דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מארסיה, פרס אגודת הסופרים של ספרד, הפרס הלאומי של ספרד למוזיקה ועוד פרסים ועיטורים רבים מארצו וממדינות אחרות.
לקראת שנות השמונים של המאה העשרים, הפחית ייפס את מספר הופעותיו. בשנת 1993 הידרדרה בריאותו והוא חלה בלימפומה. הקונצרט האחרון האחרון שלו נערך בתחילת חודש מרץ 1997 בסנטנדר ספרד. הוא נפטר בתאריך 3.5.1997 במורסיה שבספרד.
טקס פרסי אוסקר ה-73
טקס פרסי אוסקר ה-73 (באנגלית: 73rd Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 2000 נערך בשריין אודיטוריום שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-25 במרץ 2001. השחקן סטיב מרטין הנחה את הטקס בפעם הראשונה שלו.
סרט הדרמה "גלדיאטור" היה מועמד ל-12 פרסי אוסקר וזכה בחמישה, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר. כמו כן בלטו הסרטים "טראפיק", אשר זכה בפרסי הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר, והסרט "נמר, דרקון" אשר זכה בפרסי הסרט הזר הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
במהלך הטקס הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד לצלם ג'ק קארדיף ולתסריטאי ארנסט להמן, ופרס לזכר למפיק דינו דה-לורנטיס.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות.
width="20px"|
נשימה (באנגלית: Pumzi) הוא סרט קנייתי מסוגת מדע בדיוני משנת 2009 שכתבה וביימה הבמאית ונורי קהיו. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים האפריקאי של סאנדנס 2010. הסרט משתייך לז'אנר האפרופוטוריזם ומגולל את סיפורה של הצעירה אשה, המתרחש כשלושים וחמש שנים אחרי מלחמת העולם השלישית.
עלילה.
הסרט מגולל את סיפורה של הצעירה אשה, המתרחש כשלושים וחמש שנים אחרי מלחמת העולם השלישית. אשה מגלה את החיים מחוץ לקהילתה הפוסט אפוקליפטית המתגוררת מתחת לאדמה, ואשר חבריה נוטלים "מדכאי חלומות" כדי להימנע מפיתוח ציפיות לעתיד טוב יותר. חלק מן המבקרים מבינים את הסרט כסרט אשר מתייחס להרס באפריקה בעקבות תוכניות ההתאמות לבנק העולמי. אחרות רואות בו יצירה אקופמיניסטית, שבה נשים הן המושפעות ביותר מהרס הסביבה הרס אך גם נמצאות בחוד החנית של שיפור החברה.
אפרו-פוטוריזם.
הסרט נשימה משתייך לז'אנר האפרו-פוטוריזם. האפרו-פוטוריזם מתאר מצב עתידי של ציוויליזציה (הממוקמת ביבשת אפריקה), המאוכלסת בעיקר על ידי אנשים שחורים. כמו כן, הסרט הופק על ידי סטודיו דרום אפריקאי אשר מורכב מקבוצת יוצרים אשר שואפים להטמיע תוכן תרבותי וחדשני מתוך מדינות אפריקה במסגרת ז'אנר זה.
הסרט עוסק בהשלכות החברתיות, הפוליטיות והפסיכולוגיות הפוטנציאליות של עולם שנמצא במחסור מוגבר של משאבים כמו מים וחיים אורגניים טבעיים.
חביב נורמגומדוב
חביב בן עבדולמנאף נורמוחמדוב (באווארית: خيبيب عبدالمنبوفيتش نورموخلامادوف; בערבית: حبيب بن عبدالمناب النورمحمد; ברוסית: Хаби́б Абдулмана́пович Нурмагоме́дов), המכונה גם "העיט", הוא לוחם עבר ואלוף במספר ענפי ספורט לחימה, בהם אמנויות לחימה משולבות וסמבו, ואלוף במשקל קל באליפות הלחימה האולטימטיבית. בעת פרישתו (באוקטובר 2020) דורג ראשון ברשימת הלוחמים הטובים ביותר של UFC.
בין תאריו נמצאים פיינליסט אליפות רוסיה , מחזיק גביע ואליפות אירואסיה , אלוף רוסיה , אלוף העולם פעמיים בסמבו, אלוף אירופה בפאנקרטיון, אלוף עולם בגראפלינג על פי NAGA Grappling. השתתף בכמה תחרויות של M-1 Global, ואף בתחרויות בחסות ארגונים אחרים.
באליפות הלחימה האולטימטיבית הוא מחזיק במאזן של 29 ניצחונות, ללא הפסדים ונחשב בעיני רבים ללוחם המוצלח ביותר אי פעם בתחום ההפלות.
ביוגרפיה.