חוה רוזנפרב (בכתיב יידי: חוה ראָזענפֿאַרב; באנגלית: Chava Rosenfarb,
9 בפברואר 1923, לודז' – 30 בינואר 2011, לת'ברידג', קנדה) הייתה ניצולת שואה וסופרת יידיש קנדית. היא כתבה שירה ופרוזה.
ביוגרפיה.
רוזנפרב נולדה להורים שהיו חברים בבונד, תנועה סוציאליסטית שהעמידה את שפת יידיש ותרבותה בראש מעייניה. בילדותה למדה בבית ספר של הבונד בלודז' ובתיכון בבית ספר פולני. כשהייתה לקראת סוף לימודיה בתיכון היא נכלאה בגטו לודז'. אחרי ששרדה את גטו לודז' היא גורשה לאושוויץ שם מת אביה. ואז נשלחה למחנה בסאסֶל (מחנה משני של מחנה הריכוז נוינגמה, שם היא בנתה בתים עבור הגרמנים שנמלטו מהמבורג המופצצת. בסוף המלחמה היא נשלחה לברגן-בלזן שם היא חלתה בצורה קשה מאוד בטיפוס הבהרות באפריל 1945. אחרי שהמלחמה נגמרה נישאה רוזנפרב להנרי מורגנטאלר שהסתתר אתה במחבוא בלודז' לפני שנלכדו על ידי הנאצים באוגוסט 1943. מאוחר יותר הוא התפרסם כפעיל קנדי ידוע בעד הזכות של נשים לבצע הפלה מלאכותית. השניים התגרשו ב-1975.
היא פרסמה שלושה כרכי שירה עד 1950. באותה שנה היגר הזוג מאירופה לקנדה והתיישבו במונטריאול.
רוזנפרב נפטרה בלת'ברידג' אלברטה. בתה גולדי מורגנטאלר היא פרופסור באוניברסיטת לת'ברידג' ומתרגמת של כתבי אמה.
יצירתה.
עם הגעתה לקנדה המשיכה לכתוב. ספר השירה הראשון שפרסמה היה די באַלאַדע פֿון נעכטיקן וואַלד, ב-1947. היא פרסמה גם מחזה: דער פֿויגל פֿון געטאָ על ראש המחתרת בגטו וילנה יצחק ויטנברג. המחזה תורגם גם לעברית והוצג בהבימה ב-1966.
ב-1972 פרסמה רוזנפרב את מה שנחשב ליצירת המופת שלה – רומן בשלושה כרכים המתאר בפרטי פרטים את חוויותיה בגטו לודז' (דער בוים פֿון לעבן – עץ החיים).
על פי בתה פרופ' גולדי מורגנטאלר נמנעה רוזנפרב, עד כמה שאפשר לספר על אימי השואה. לכן היא סיימה את ספרה עץ החיים עם הגירוש מהגטו ולא תיארה את מה שעבר עליה לאחר מכן. הספר יצאה לאור בעברית בספרית פועלים בשנים 1978–1980.
היא כתבה בקביעות לכתב העת די גאלדענע קייט (שרשרת הזהב) כתב עת ספרותי ביידיש שיצא לאור בתל אביב ונערך על ידי המשורר ניצול גטו וילנה אברהם סוצקבר עד שנסגר.
רוזנפרב, למרות הצלחתה בקרב קהל דוברי היידיש לא הייתה ידועה בקהל הכללי, משום שכתביה לא תורגמו לאנגלית עד שנת 2000.
פרסים ספרותיים.
היא זכתה בתואר לשם כבוד מאוניברסיטת לת'ברידג', ב-2006. הרומנים וסיפוריה הקצרים זכו בפרסים ספרותיים ברחבי העולם, כולל פרס ע"ש ג'ון גלסקו הקנדי ופרס איציק מאנגר בישראל – הפרס הספרותי הגבוה ביותר לספרות יידיש.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:משוררים כותבי יידיש]]
[[קטגוריה:סופרים כותבי יידיש]]
[[קטגוריה:סופרות יהודיות פולניות]]
[[קטגוריה:סופרים יהודים פולנים]]
[[קטגוריה:סופרות יהודיות קנדיות]]
[[קטגוריה:סופרים יהודים קנדים]]
[[קטגוריה:משוררות יהודיות]]
[[קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ]]
[[קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז ברגן-בלזן]]
[[קטגוריה:אסירים בגטו לודז']]
[[קטגוריה:זוכי פרס מאנגר]]
[[קטגוריה:סופרות השואה]]
[[קטגוריה:ניצולות השואה]]
[[קטגוריה:מהגרים מפולין לקנדה]]
[[קטגוריה:משוררות פולניות]]
[[קטגוריה:משוררים פולנים]]
[[קטגוריה:משוררות קנדיות]]
[[קטגוריה:בונדיסטים]]
[[קטגוריה:ילידות 1923]]
[[קטגוריה:נפטרות ב-2011]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-2011]]
מכפיל הון
מכפיל הון (price-to-book ratio) הוא יחס פיננסי המחושב על ידי חלוקת שווי השוק הנוכחי של חברה בשווי בספרים של ההון העצמי שלה, או במשוואה:
formula_1
הון עצמי הוא מונח חשבונאי המציין את חלק החברה המוחזק בידי בעלי המניות, או במילים אחרות, סך הנכסים של החברה פחות סך ההתחייבויות שלה.
ניתן לצפות שמכפיל זה תמיד יהיה גדול מ-1 כיוון שמחיר השוק של החברה מגלם בתוכו שפע הזדמנויות ותזרימי מזומנים שהחברה עתידה להפיק. במרבית המקרים זהו אכן המצב, אולם המשבר הפיננסי שפרץ בשלהי שנת 2008 הדגים כי לעיתים מכפיל הון נמוך יכול לנבוע משתי סיבות. האחת, ציפיות לביצועים נחותים בעתיד, והשנייה, הפחתות צפויות בשווי הנכסים שבמאזן החברה.
כאשר מכפיל ההון שווה ל-1, מחיר החברה בשוק שווה להון העצמי שלה. כאשר חברה נסחרת במכפיל הון נמוך מ-1, לכאורה משתלם לפרק את החברה – לקנות אותה במחיר השוק, למכור את נכסיה ולהחזיר את הלוואותיה, דבר שאמור להשאיר את הבעלים עם ההון העצמי, הגבוה מהמחיר בו נקנתה.
מכפיל ההון ורגישותו לתשואה על ההון העצמי.
הגורמים המשפיעים על מכפיל ההון ניתנים לזיהוי דרך משוואת החישוב שלו:
formula_2
מהמשוואה ניתן לראות כי הגורמים המשפיעים על מכפיל ההון של חברה הם הבאים:
בענפים בהם הפעילות סובבת סביב ההון העצמי, כמו בנקאות או ביטוח, מכפילי ההון הם המכפילים הנפוצים ביותר לשימוש, והסיבה לכך היא הרגישות הרבה שלהם לתשואה על ההון העצמי. התרשים הבא מציג את מכפיל ההון והתשואה על ההון העצמי של חמשת הבנקים הגדולים בישראל, נכון לשנת 2010:
כפי שניתן לראות, ישנה קורלציה גבוהה בין מכפיל ההון של כל בנק והתשואה שהוא משיג בפועל על ההון העצמי שלו. כלומר, התשואה על ההון העצמי היא אולי לא הגורם היחיד שמשפיע על מכפיל ההון, אך היא לבטח החשוב ביותר מביניהם.
הסטטיסטיקה בישראל.
התרשים הבא מציג את התפלגות מכפיל ההון בישראל נכון לשנת 2010:
כמו עם מכפילי הרווח, הפערים שבין מכפילי ההון הממוצעים בשלוש הקבוצות המוצגות בטבלה מדגישה את הצורך שבבחירת קבוצת השוואה איכותית לצורכי הערכת שווי של החברה אותה אנו מעריכים, קבוצה בה סטיית התקן של המכפיל קטנה יותר. במקרים בהם קיימת שונות גבוהה בקרב התצפיות נעדיף להשתמש במכפיל החציוני כיוון שהוא רגיש הרבה פחות לתצפיות קיצוניות בגודלן.
יכמן
חוה ראזענפארב
הגנת טווינקי
הגנת טווינקי (מאנגלית: Twinkie defense, מכונה לפעמים "הגנת העוגיה") הוא כינוי לעגני להגנה משפטית מופרכת או בלתי סבירה. אין מדובר בהגנה משפטית מוכרת בתורת המשפט, כי אם במונח עממי שנטבע על ידי התקשורת בעת סיקור משפטו של דן וויט, שנאשם בשנת 1979 ברצח חבר מועצת העיר סן פרנסיסקו הארווי מילק וראש העיר ג'ורג' מוסקונה. עורכי דינו של וויט טענו כי סבל מ"יכולת ירודה" כתוצאה מהדיכאון בו חש לאחר שפרש מתפקידו כחבר מועצת העיר סן פרנסיסקו. עוד נטען כי וויט הפסיק לצרוך מזון בריאות ועבר לדיאטה שהכילה בעיקר חטיפים עתירי סוכר (דוגמת עוגיות טווינקי), ועובדה זו הוצגה כסימפטום של הדיכאון שלו. התקשורת, שלא פירשה נכון קו הגנה זה, הציגה בעת סיקור המשפט את הטענה כי הסוכר שבמזון היה בעצמו הגורם ליכולת הירודה של וויט כטיעון המרכזי של ההגנה. דן וויט הורשע בהריגה.
מקור המונח.
הביטוי מקורו במשפט שנערך בשנת 1979 בארצות הברית, בו נאשם דן וויט, שוטר וכבאי שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר סן פרנסיסקו, ברצח חבר המועצה הארווי מילק וראש העיר ג'ורג' מוסקונה בתאריך 27 בנובמבר 1978. במהלך המשפט העיד הפסיכיאטר הנודע מרטין בלינדר כי וויט סבל מדיכאון בעת ביצוע הפשע, וציין מספר עובדות שהעידו על מצבו הנפשי של וויט: הוא התפטר מעבודתו; הוא התנכר לאשתו; ולמרות שבדרך כלל הקפיד על הופעתו, אימץ סגנון לבוש מרושל. מעבר לכך, וויט, שבעבר הרבה לעסוק באימוני כושר והקפיד על תזונה בריאותית, החל לצרוך מזון מזיק ומשקאות ממותקים דוגמת קוקה-קולה. כהערת ביניים, בלינדר הזכיר תאוריות המצביעות על כך שמרכיבים מסוימים בתזונה עלולים להחריף תופעות קיימות של שינויים תכופים במצבי הרוח.
פסיכיאטר נוסף, ג'ורג' סולומון, העיד כי וויט "התפוצץ" והיה "במצב של טייס אוטומטי" בעת ביצוע הרציחות. ההגנה לא ניסתה לערער על העובדה כי וויט אכן רצח את מילק ומוסקונה, אך הצליחה - בעיקר בזכות עדותו של בלינדר ופסיכיאטרים אחרים – לשכנע את חבר המושבעים כי יכולתו של וויט לחשוב בצורה הגיונית הייתה פגומה או ירודה. המושבעים השתכנעו כי וויט לא היה מסוגל לתכנן את הרצח מראש (כוונה תחילה) ולכן לא ניתן להרשיע אותו ברצח. וויט הורשע בידי חבר המושבעים בהריגה. המחאה הציבורית שפרצה בעקבות פסק הדין הובילה למהומות ליל וייט.
יכולת פחותה.
עוגיות טווינקי עצמן מעולם לא הוזכרו באולם בית המשפט במהלך משפטו של וויט, וכמו כן לא נטען כי וויט היה במצב של היפראקטיביות האופייני לעודף סוכר וביצע את הפשע כתוצאה מכך. ואולם, המונח השתרש בתודעה הציבורית בעקבות שימושם של עיתונאים במונח, מה שהוביל לפירוש השגוי של קו ההגנה בעיני הציבור, שיבוש אשר נפוץ גם היום. הביטוי אף הוזכר בסיום הסרט "מילק", סרטו של גאס ואן סנט משנת 2008 על חייו של הארווי מילק. בקטעי הבונוס במהדורת ה-DVD של הסרט "ימי חייו של הרווי מילק", סרט תיעודי המתעד את חייו ומותו של הארווי מילק, נכלל קטע בו עורכי דינו של וויט מסבירים את קו ההגנה המקורי שהציגו בבית המשפט.
הטיעון המשפטי האמיתי בו השתמשו עורכי דינו של וויט היה כי לוויט אחריות מופחתת בעת ביצוע הפשע (diminished responsibility) בשל מצבו הנפשי, והעובדה כי וויט צרך מזון תעשייתי ירוד ועתיר סוכר בתקופה שלפני ביצוע הפשע הובאה כסימפטום אחד מני רבים המעידים על מצבו הנפשי, ולא כגורם למצבו.