בהיותה בת 22 הצטרפה לתנועה הדתית החלוצית "תורה ועבודה", פעלה בה להכשרת פלוגות עלייה וביססה את מקומה כאחת מראשי "החלוץ המזרחי" בעיר. סיימה את לימודיה בסמינר למורים והחלה ללמד עברית. בשנים הבאות העמיקה את פעילותה בתנועה ושימשה נציגה בוועידות הפועל המזרחי והמזרחי, בו נבחרה גם כחברת הוועד המרכזי בפולין. הייתה ממייסדות תנועת "בנות מזרחי" ובשנת 1932 ניהלה קבוצת הכשרה מטעם "תורה ועבודה" ו"החלוץ המזרחי".
העדיפה לכתוב ולדבר בעברית ופרסמה מאמרים בעיתונות העברית בפולין. בכתיבתה נהגה לשלב ציטוטים מדברי הרב שמואל מוהליבר ורעיונות ממקורות יהודיים נוספים. בשנת 1933, כשנשלחה כצירה מטעם הסניף העירוני של החלוץ המזרחי לוועידה הציונית שהתקיימה בלבוב, זכתה לשבחים על העברית הטובה שבפיה ועל הופעתה המרשימה. כששבה מן הוועידה הצהירה על כוונתה לעלות לארץ ישראל.
שנים ראשונות בארץ ישראל.
בשנת 1934 הפליגה לארץ ישראל על סיפון האונייה "פולוניה" ביחד עם חברתה מרים אליאש לבית ורובל. היא שכרה עמה חדר בתל אביב סמוך לחוף הים, והתקיימה מעבודות מזדמנות, לעיתים בניקוי כדי חלב. זמן קצר עבדה בבציר במושבה בת שלמה. לנוכח קשייהן של נשים יהודיות למצוא עבודה נחשפה לבעיות ולאתגרים שעמם התמודדו חלוצות דתיות בארץ ישראל. אלו, והיא ביניהן, נתקלו בקשיי קליטה כפולים: הפועלים הדתיים נקטו בגישה שמרנית כלפי נשים: הפועל המזרחי לא קיבל לשורותיו נשים בשנותיו הראשונות, ואילו ציבור הפועלות הכלליות, שרובן לא היו דתיות, לא קיבלו בהבנה את רצונן לשמור על אורח חיים דתי. על כן הן החליטו להקים מסגרת עבור הפועלות הדתיות, בעיקר עבור אלו שגרו בעיר. לשם כך, הקימה עם נשים נוספות את ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, שהתכנס לראשונה בינואר 1935. באותה שנה השיגה עבודה קבועה שכללה גם מגורים, כמטפלת בתינוקות בבית משפחה בתל אביב. היציבות בתעסוקה ובדיור אפשרה לה להרחיב את פעילותה בארגון הפועלות. עם הקמתו נבחרה על ידי ראשי הפועל המזרחי למזכ"לית ארגון הפועלות. היא חלקה משרד בבית הפועל המזרחי עם שלמה זלמן שרגאי ומשה חיים שפירא. באותה שנה נבחרה גם כחברת מועצת סניף הפועל המזרחי בתל אביב. במסגרת התנועה עסקה בהקמת מוסדות לילדים, בתי ספר מקצועיים, מוסדות להכשרה מקצועית ובתי חלוצות בכל הארץ. כן הטיפה לפיתוח עבודה מהבית כדרך להתמודד עם אבטלה ולהשתלבות הנשים בפעילות ציבורית.
ב-13 בספטמבר 1938 נישאה לרב ישראל צבי סנהדראי (סנדרוביץ), אותו הכירה בפולין כשנפגשו בוועידה של "צעירי החלוץ המזרחי" בשנת 1933. בספר לזכרה נכתב שהיה האיש שהשפיע עליה יותר מכל. תפיסות עולמם היו דומות והייתה ביניהם הסכמה לגבי היקף פעילותם בתנועה: היא בחזית, והוא מאחורי הקלעים. בשנת 1948 נולד בנם היחיד, אורי.
ישראל סנהדראי היה יושב ראש "החלוץ המזרחי" בפולין והגיע לארץ ישראל בשנת 1936. הוא היה חבר בוועד הארצי של קק"ל, ניהל את המועדון לחייל הדתי בזמן מלחמת העצמאות, חבר בנשיאות המפד"ל ועוד. עמד בראש המוסד "עזרה תורה" עד מותו בשנת 1966. בשנותיו האחרונות פנה ללימודי משפטים, במטרה להתמקד במשפט העברי. ביום בו עמד לסיים את לימודיו לקה בלבו וכעבור כמה חודשי התאוששות מת מהתקף לב נוסף.
זמן מה לאחר שהתאלמנה, נישאה לרב קלמן גולדרייך, שכיהן כנציג "הפועל המזרחי" בעיריית פתח תקווה ויו"ר המועצה הדתית בעיר. היא פיתחה קשרים הדוקים עם בנו ובתו מנישואיו הראשונים להדסה לבית בריל.
פעילות ציבורית.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי.
הקמת הארגון וביסוסו.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם על ידי סנהדראי ועולות נוספות בעלות רקע תנועתי, כדי לסייע לחלוצות הדתיות בארץ ישראל. עד הקמתו השתלבו נשים בתנועת הפועל המזרחי, אולם הדבר לא פתר את מצוקותיהן הכלכליות והחברתיות. העלייה במספר העולות הדתיות הובילה אותן בשלהי שנת 1934 להקמת ארגון פועלות. היה זה ארגון חלוצי-סוציאליסטי, דבר שעורר לעיתים חילוקי דעות עם ארגון הנשים הדתיות "ארגון נשות המזרחי באמריקה" (לימים נשי אמי"ת), שהיה ארגון נשים בורגני ופילנתרופי במהותו.
בכינוסן הראשון בשנת 1935 נקבע מנגנון הפעולה של הארגון, שכלל מועצה ארצית, מזכירות וסניפים מקומיים ברחבי הארץ שנציגותיהם נפגשו באספות כלליות. בנוסף נקבעה גם מטרת הארגון: "לשפר את מצב הפועלת הדתית מבחינה חומרית ורוחנית ולאפשר את שילובה בתנועת 'הפועל המזרחי'". החברות החלו דרכן ללא משאבים חומריים וללא ניסיון בעבודה ארגונית. הן הקפידו על שותפות מלאה של הפועלות בתנועה הכללית של הפועל המזרחי, וניתובן לתפקידים נשיים מסורתיים בה, כדוגמת מעשי חסד וחינוך, לצד שותפות נשית פעילה במשימות הלאומיות. בניגוד לארגון נשי מזרחי הארצי, שפנה לכלל הציבור הדתי, ארגון הפועלות של הפועל המזרחי היה ארגון סקטוריאלי שקלט אליו חברות שתמכו בתפיסותיו הסוציאליסטיות, במעמד הפועלים ובעבודה חלוצית. בתחילה מנה הארגון כ-800 חברות, ובשנת 1948 היו בו כ-6,000 חברות. מנהיגות הארגון היו מהפכניות, במובן זה שנקטו יוזמה ופעלו בתחומים שנחשבו עד אז לתחומים שהיו שייכים לגברים. הן עסקו בפעילות ציבורית תוך שמירה על אורח חיים דתי. התנהגות זו הייתה חדשנית במגזר הדתי בכלל, ובקרב נשים דתיות בפרט. סנהדראי, שעמדה בראש 'ארגון הפועלות', סיפרה: "לא קיבלו אותנו כתנועת נשים בלבד, אלא כתנועה לוחמת, בעלת עקרונות. עשינו הכול כדי שהתנועה החדשה תהיה פועלת, מגשימת הרעיון הציוני ועומדת על זכויות אשה ככלל וזכויות האשה הדתית בפרט. לחמנו לא רק לשחרור האשה הדתית אלא גם נגד הדעות הקדומות על מקומה של האשה הדתית במטבח או בפעולות צדקה..."
ארגון הפועלות נתמך מבחינה כלכלית לחלוטין על ידי תנועת הפועל המזרחי, ובמובן זה היה כפוף לה, אולם הוא הוביל קו רעיוני חדש ועצמאי.
תחום הפעילות העיקרי של הארגון היה סיוע לחלוצות לבוא לחיות בארץ ודאגה לקליטתן בה, באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית. נשות הארגון פעלו בשיתוף עם נשות מזרחי בעשייה ציבורית בתחומי סעד, סיוע לנזקקים ועולים ועוד.
על הצלחת הארגון בשיפור חיי החלוצות הדתיות ניתן ללמוד מנאום שנשאה סנהדראי בשנת 1940 באספת נשים של ארגון "תורה ועבודה" בכפר סבא, שבו סקרה את קורותיו של ארגון הפועלות, הישגיו ותרומתו לחיי הפועלת הדתית שבזכותו "חדרה לכל שטחי החיים, החל ממקצועות רגילים לאשה וכלה במקצועות, שעד עתה היו נחלת הגברים בלבד".
פעילות לאחר קום המדינה.
עם קום המדינה החלו נשות הארגון לפעול למען כלל הציבור הדתי, תוך התמקדות בתנועת הפועל המזרחי. בתוך כך עסקו רבות בקליטת עולים ובעיקר עולות ובחינוך לגיל הרך. סנהדראי התמקדה בסיוע למשפחות שנפגעו במהלך מלחמת העצמאות ובקליטת עולי תימן. היא עשתה זאת בשיתוף עם שרה שטרן, לימים חברתה לסיעה בכנסת (סנהדראי הכירה אותה בקונגרס הציוני בשנת 1946, ושיכנה אותה בביתה למשך שלושה שבועות, כשעברה לגור בארץ בשנת 1947). מטרת הארגון הייתה לשלב בין שני התפקידים שהאמינו כי עליהן למלא: האחד: אם ואשת משפחה; האחר: עסקנית ציבור הפועלת לטובת הכלל, בדרך כלל על ידי מילוי תפקידים שנתפסו כנשיים מסורתיים.
בשנת 1951 נחנך בתל אביב בית החלוצות השמיני לעולות בסיוע כספי של נשי מזרחי מקנדה. בטקס הנחת אבן הפינה הודתה סנהדראי לנשות המזרחי וציינה כי "אפייני הדבר למפעלה של ארגון הפועלות שדווקא בימים שהקונגרס הציוני מתכנס לדיון על העלייה וקליטתה, מרחיב הארגון את אמצעי הקליטה בהקמת בית לחלוצות דתיות מהגולה. בבית זה נמצאת החניכה באווירה תרבותית חינוכית דתית, ושבע[ת] הבתים שהוקמו עד כה צרים מהכיל את הבנות הנמצאות בהם".
כשחלה האטה בעלייה הגדולה שלאחר קום המדינה, עבר הארגון מפעילות דחופה של קליטה לעשייה מתוכננת, המותאמת לצורכי המדינה המשתנים. הן פתחו רשת גנים לילדים מסורתיים ודתיים שבה התחנכו גם ילדים מתחת לגיל חינוך חובה במטרה לאפשר לאימותיהם לצאת לעבוד. בנוסף לכך פעלו להכשרת מטבחים של צה"ל, והרבו בפעילויות קהילתיות, כביקור חולים, הקמת גמ"חים ואחרות. באותה תקופה החלו גם להעסיק עובדות בשכר בנוסף למתנדבות.
צעדים ראשונים בפוליטיקה.
טובה סנהדראי התמודדה לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944, כשעמדה בראש רשימת נשים תורה ועבודה, ונבחרה להיות נציגתה היחידה. במסגרת זו פעלה עם נשות הארגון בוועד למען החייל ובפעולות היישוב לשעת חירום בזמן מלחמת העצמאות. באותה שנה יצאה לשמונה חודשי שליחות בארצות הברית ובקנדה בהם גייסה כספים ל"הגנה".
בשנת 1949, במערכת הבחירות לכנסת הראשונה, הוחלט בקרב כלל המפלגות הדתיות לרוץ לכנסת ברשימה מאוחדת. החרדים התנו את השתתפותם בכך שלא יהיה ייצוג לנשים ברשימה. הדבר הוביל למחאה נשית בהנהגת סנהדראי: היא כינסה בביתה קבוצה של נשים, בהן חברות בתנועה ונשות חברים, ויחד החליטו לרוץ לבחירות ברשימה נפרדת בראשותה: "רשימת הפועלת והאשה הדתית", שתיוצג באותיות פ"ד (פועלת דתית). בסופו של דבר, חסרו לרשימה מספר מועט של קולות כדי לזכות במושב לכנסת.
בבחירות לכנסת השנייה החליטו סנהדראי וחברותיה לתמוך ברשימת הפועל המזרחי אף על פי שלא הוצבה אישה במקום ריאלי, כיוון שהאמינו שאם יתמודדו שוב ברשימות נפרדות הדבר יוביל למשבר חמור בציונות הדתית. במקביל המשיכה לקדם מאבק לייצוג נשים בכנסת.
בבחירות לכנסת השלישית התמודדה במסגרת הרשימה המשותפת להמזרחי לפועל המזרחי. היא הייתה האישה הבכירה ביותר ברשימה, ומוקמה במקום השנים עשר. חסרו עשרים ושבעה קולות כדי שתיכנס לכנסת.
כהונתה כחברת הכנסת.