לאחר שנבחר למקום שנחשב לא ריאלי ברשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, פרש ממנה ביחד עם חברת הכנסת יעל דיין, כדי להצטרף עם תנועתו לרשימת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר. מרצ הציבה את ביילין, שהצטרף למפלגה לאחר הבחירות הפנימיות במקום ה-11 ברשימה המאוחדת, שלא נכנס לכנסת.
בשנת 2003, לאחר תהליך ממושך בחסות בינלאומית, הגיעה קבוצת ישראלים בראשות יוסי ביילין להבנות עם אישים פלסטינים על מבנה אפשרי להסכם קבע בין ישראל ומדינה פלסטינית עצמאית שתקום ליוזמתם, הידועות בכינויין הבנות ז'נבה. טקס החתימה המתוקשר, והמסע הציבורי של יוזמת ז'נבה הצליחו לגרום ליוזמה להוות גורם משפיע על סדר היום הציבורי בישראל. בריאיון שנתן דב וייסגלס ל"הארץ" הוא טען כי קיומה של היוזמה היווה את אחד הגורמים שהביאו את אריאל שרון ליזום את תוכנית ההתנתקות.
עם איחוד מרצ ושח"ר והקמת "יחד" התמודד על ראשות המפלגה נגד רן כהן בבחירות שהתקיימו בין כלל ציבור מתפקדי המפלגה החדשה. בהתמודדות עזר לו ההד הציבורי של הבנות ז'נבה שנשמר בזכות המנגנון של "יוזמת ז'נבה", ובמהלכן טען ביילין שעל המפלגה לשים דגש יותר על הצד המדיני ולהסתמך על בוחרי שמאל מסורתיים, לעומת כהן שטען שיש להמשיך לפעול בתחומים חברתיים, ולנסות להגיע לציבורים חדשים שלא הצביעו למרצ. בבחירות שנערכו ב-16 במרץ 2004 זכה ביילין בראשות המפלגה החדשה ברוב של 53 אחוז. עד לסיום הקדנציה בנה ביילין את מנהיגותו בצלו של מנהיג מרצ שקדם לו, יוסי שריד, שנותר חבר הכנסת עד 2006.
עם פרסום תוכנית ההתנתקות התנגד לה ביילין, וטען שאל לישראל לנקוט בצעדים חד-צדדיים, אלא לשאוף למשא ומתן, על פי רוח הבנות ז'נבה. עם הזמן שינה את דעתו והוביל את מפלגתו לתמיכה בתוכנית, ובהענקת "רשת ביטחון" לממשלת שרון. על רקע זה גם התעמת בפומבי עם יוסי שריד שבניגוד להחלטת הסיעה סירב להצביע בכנסת בעד צירוף מפלגת העבודה לממשלה. על תפקודו של ביילין הועלו טענות קשות מתוך המפלגה, במיוחד על כך שהוא התמקד יתר על המידה בקידום יוזמת ז'נבה תוך נטישת יתר העקרונות של המפלגה.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה הביע תמיכה במלחמה. עם זאת התנגד לאחדות מהתקיפות על לבנון ולהכנסת כוחות הקרקע, במקום זה הוא סבר שיש לתקוף מטרות צבאיות בסוריה משום שזו מממנת ומחמשת את חזבאללה. לאחר בחירות 2006 הודיעו רן כהן וזהבה גלאון כי יתמודדו מולו בפריימריז הבאים. בדצמבר 2007 הודיע חיים אורון שגם הוא יתמודד. בעקבות הצטרפותו של אורון למרוץ, פרש ביילין מהמרוץ וגם מראשות המפלגה, אך הכריז כי ימשיך בעיסוקיו הפוליטיים. ב-28 באוקטובר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים ומעבר לעסקים. ב-3 בנובמבר קיימה הכנסת ישיבת פרידה מביילין בנוכחות נשיא מדינת ישראל שמעון פרס וראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט. הוא הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימה.
אחרי פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בנובמבר 2009 זכה לעיטור אות לגיון הכבוד שהוענק לו בטקס בשגרירות צרפת בישראל.
בפברואר 2015 ולראשונה, הצהיר ביילין בארצות הברית על כוונותיו לעודד את רעיון הקונפדרציה הישראלית פלסטינית. במאמר דעה שפרסם ב"ניו יורק טיימס" במאי 2015, קרא לנטוש את חזון שתי המדינות ולהקמת קונפדרציה ישראלית-פלסטינית משותפת, ללא "חלוקה מלאכותית". ישראל ופלסטין יהיו מדינות עצמאיות כחלק מהקונפדרציה, כשלכל אחת פרלמנט וממשלה משלה, אבל יהיו להן מוסדות משותפים שיעסקו בנושאים משותפים כמו מים, תשתיות, סביבה, משטר ושירותי חירום.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב ביילין ברשימת מרצ לכנסת במקום ה-118 הסמלי.
בסמסטר אביב 2020 היה ביילין פרופסור אורח באוניברסיטת NYU.
הוא ממייסדי חברת היזמות העסקית "ביילינק" ובעליה. בנוסף, הוא כותב דרך קבע מאמרי דעה בעיתון "ישראל היום".
משנת 2018 מכהן ביילין כיו"ר ארגון הסטודנטים "הלל" בישראל.
בשנת 2022 ניסתה השרה לאיכות הסביבה תמר זנדברג ממרצ למנות את ביילין ליושב ראש רשות הטבע והגנים דבר שנתקל בהתנגדות חריפה מצד שרת הפנים איילת שקד, יו"ר תקווה חדשה ושר המשפטים גדעון סער וראש הממשלה החליפי נפתלי בנט ובוטל.
השקפותיו.
ביילין מגדיר את עצמו 'ליברל' ומתנגד באופן נחרץ ליחסי התלות בין דת ומדינה, והתנגד להקמת משרד הדתות.
לצד זאת, חשובה לו מאוד הזהות היהודית של מדינת ישראל, והגדרתה כמדינה יהודית, ולהשקפתו, החשיבות של מדינת ישראל היא בהיותה כלי להבטיח את המשכו של העם היהודי. היה מהוגי המיזם 'תגלית' להביא צעירים יהודיים מרחבי העולם לבקר בישראל.
לדבריו: אם אחד הילדים או הנכדים שלי יתחתן עם גויה - לא אתנגד לכך כי אני ליברל, רק אשב ואבכה.
חיים אישיים.
יוסי ביילין מתגורר בשכונת רמת אביב בתל אביב. הוא נשוי בשנית לדניאלה, ומגרושתו הלנה הוא אב לשני ילדים, הפרסומאים אורי וגיל (התמודד בינואר 2021 על ראשות מפלגת העבודה), המשמשים כיועציו הפוליטיים והתקשורתיים לאורך הקריירה הפוליטית והעסקית שלו.
החדר המתוקן
ברסלונה
אוקיי
אוקיי (נכתב גם: או. קיי., אוקי, או-קיי; מאנגלית: OK, נכתב גם: .O.K או Okay) הוא ביטוי שאול מהשפה האנגלית, שנכנסה לסלנג של שפות רבות מאוד, בהן העברית. הביטוי מציין אישור קבלת מסר ("הבנתי אותך", "קיבלתי את הודעתך") או הסכמה ("בסדר") או מצב תקין ("הכל בסדר").
ראשי התיבות "או. קיי." נכנסו לשפת הדיבור במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1840, בה הן שימוש כסיסמת הבחירות של המועמד מרטין ואן ביורן. ואן ביורן, שהיה נשיא ארצות הברית השמיני, כינה את עצמו OK, במשמעות הכפולה של "הכל בסדר" ושל "Old Kinderhook", על שם עיירת הולדתו, "קינדרהוק" שבמדינת ניו יורק.
המילה OK הופיעה בעיתון "בוסטון מורנינג פוסט" במסגרת כתבה בנוגע לארגון שהוקם ב-1838 ושהתנגד לחוק מוניציפלי בבוסטון שאסר לצלצל בפעמונים בשעת ארוחת הערב. שם נעשה שימוש בביטוי ומיד אחריו הפירוש - "o.k - all correct" (כלומר, הכל תקין/נכון). באותה תקופה נפוצו קיצורים נוספים של מילים, בהם NG ל-"No go" ו-SP ל-"Small potatoes".
באנגלית, השימוש בביטוי OK התרחב, והוא משמש כשם עצם, כפועל, כתואר, או כתואר הפועל. עם הזמן, חדרו חלק מהשימושים גם לסלנג בשפה העברית; למשל: "המנהל נתן אוקיי לפרויקט" (כלומר, המנהל אישר, או "נתן את ברכתו", למיזם).
תאוריות למקור הביטוי.
השימוש הנרחב בביטוי בשפת היומיום וותיקותו הביאו להשערות עממיות רבות בדבר מקורו:
רוב התאוריות העממיות אינן תואמות את הזמן או החברה בה תועד הביטוי לראשונה: ניו יורק בשנת 1839.
פרנסואה לואי דה רוסלה, מארקי דה שאטורנו
החלוץ (אונייה)
החלוץ הוא שמה של האונייה הראשונה שנרכשה על ידי מוסדות היישוב העברי בשנת 1920 מאנשי עסקים יהודים בתל אביב, שרכשו אותה כשנה לפני כן. שמה ניתן לה על שם תנועת החלוץ.
היסטוריה.
האונייה נרכשה על ידי ועדת המים של היישוב, שעסקה בתחומי שיט, דיג ותעשייה ימיים והיוותה את סניף הימים של תנועת העבודה המאוגדת (אחדות העבודה). האונייה הייתה בבעלות חברת המניות לספנות עברית הראשונה, החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ. מחצית מניותיה נרכשו על ידי חיילי הגדודים העבריים בסרפנד, ומחצית שנייה הועברה למכירה בארצות הברית.
סיפורה של "החלוץ" החל לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר "הכבישים היו משובשים, הרכבת לא פעלה והובלת סחורות ותוצרת חקלאית מיפו לחיפה הייתה קשורה
בהוצאות רבות" (ציטוט:ברוך קטינקא). בשל המצב רכשו שלושה שותפים יהודים מתל אביב - אברהם ליפשיץ, משה בן ציון–ספיר ולוי בורשטין, ספינת מפרש ערבית, הסבו אותה לספינת מנועית בעלת כשלושים כוחות סוס והכשירו עליה שני חדרים לנוסעים. בפעם הראשונה דווח על הספינה בעיתון הארץ ביום 17 בדצמבר 1919: "אניה עברית פרטית. הגיעה לחופנו אניה קטנה בת 100 טון של מר ליפשיץ ושות'. האניה מהלכת בין יפו לאלכסנדריה ומשמשת לנוסעים ולמשא".
שלושת המשקיעים הפרטיים שהיו בורגנים בני העלייה השנייה, פתחו במקור ביזמה עסקית פרטית לחלוטין להכשרתה ולהפעלתה של ספינה מסחרית. בהמשך, התכוונה ועדת המים בסיוע איש ועד הצירים מנחם אוסישקין ובליווי 'הקפא"י' לרכוש את הספינה לשם יצירת מקומות עבודה ליוצאי הגדודים וללמודי ימאות וספנות במקביל לצורך בכיבוש הים ובפריצת המצור היבשתי על היישוב. כאמור הספינה נרכשה במימון בעלי מניות מאנשי הגדודים העבריים, בהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי שהיו שותפים לכוונה, ורבים אחרים.
לאחר רכישתה, הוסבה האונייה מאסדה לאוניית משא על ידי התקנת מנוע קטן. יוסף טרומפלדור ותנועת החלוץ דנו רבות עם יו"ר ועדת המים, ד"ר מאיר גורביץ, על העלאת ספנים יהודים מהקווקז לכיבוש הים. ערב הקמת חברת המניות שאיפשרה את רכישת האסדה, אמור היה טרומפלדור להישלח בדחיפות לקווקז על מנת לגייס את אנשי החלוץ שם, אולם הוא נקרא לתל חי ושם נהרג בקרב.
האונייה נקנתה מהיזמים ליפשיץ ושותפיו בהסדר רכישה של מקדמה והתחייבות כספית. לאחר שהוחלף מנועה הקטן במנוע דיזל 75 כ"ס נגררה "החלוץ" בחבל ארוך על ידי פועלים ערבים מחולות חוף חיפה אל הים, והפליגה אל טקס השקתה בנמל יפו בנוכחות נכבדי היישוב ובראשם מאיר דיזנגוף.