מיד לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942 נחתם הסכם בין טיסו וממשלתו ובין הגרמנים כי ממשלת סלובקיה מוכנה להעביר לגרמניה 20,000 אלף יהודים למטרת עבודה בגרמניה. יתר על כן - ממשלת סלובקיה תשלם לגרמנים 500 מארקים על כל יהודי. הסכום הזה נועד לכסות על הוצאות ההכשרה המקצועית שלהם, ההלבשה, התזונה והאכסון בתקופה הראשונה כשתפוקתם תהיה זעומה. בתמורה לכך תתחייב ממשלת גרמניה כי יהודים אלה לא יחזרו לעולם לסלובקיה.
ב-22 במרץ 1942 הגיע המשלוח הראשון של 999 צעירות יהודיות לאושוויץ. כעבור זמן קצר פנו מנהיגי סלובקיה לאייכמן בבקשה להעביר משפחות שלמות כולל נשים וילדים כי אין זה "ברוח הנצרות" להפריד משפחות. ב-27 במרץ 1942 נענה אייכמן בחיוב. לבקשה זו הייתה סיבה כלכלית כי הסלובקים לא רצו שהזקנים, הילדים והחולים הבלתי פרודוקטיביים יישארו אצלם.
כבר עם המשלוחים הראשונים נתקבלו ידיעות על גורל היהודים שגורשו. בראש הקהילה היהודית עמד גוף בשם מרכז היהודים שהיה מתווך בין השלטונות ליהודים והיה למעשה יודנראט. בתוך גוף זה פעלה במחתרת קבוצת אופוזיציה בשם קבוצת העבודה שהייתה מורכבת מציונים, רבנים ומתבוללים. ביניהם התבלטו הרב מיכאל דב בר ויסמנדל והפעילה הציונית גיזי פליישמן. קבוצה זו הצליחה להשיג מהג'וינט ומיהדות הונגריה 50,000 דולר אותם שילמה לויסליצני על מנת שיפסיק את המשלוחים. גם טיסו ופקידים סלובקים אחרים קבלו שוחד.
בין מרץ 1942 לאוקטובר 1942 גורשו 60,000 מיהודי סלובקיה למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק. כל התהליך הזה נעשה על ידי הסלובקים ומשמר הלינקה. הרכבות היו מאובטחות על ידי אנשי משמר הלינקה ובגבול היו עולים עליהם משמרות אס אס. מהגבול למחנות ההשמדה הייתה דרך קצרה. טיסו הכריז בנאום ב-15 באוגוסט 1942 כי זה מעשה נוצרי לגרש את היהודים מפני שהדבר הוא לטובת העם הסלובקי המסלק את המזיק לו.
באוקטובר 1942 הופסקו המשלוחים. יש לכך מספר סיבות:
ב-7 באפריל 1944 הצליחו שני יהודים סלובקים, רודולף ורבה ואלפרד וצלר לברוח מאושוויץ. הם הגיעו לסלובקיה ונפגשו עם אנשי הוועד היהודי בעיר ז'לינה. הם נתקבלו בתחילה בחוסר אמון למשמע הנעשה באושוויץ אבל בהמשך, שוכנעו אנשי הוועד היהודי באמיתות הדברים. הבורחים כתבו דו"ח על אושוויץ שנשלח למנהיגי היהודים בהונגריה בראשות ישראל קסטנר במטרה להתריע ולסכל את שליחת יהודי הונגריה להשמדה, אך דבר לא נעשה.
עם פרוץ המרד הסלובקי ב-29 באוגוסט 1944 נכבשה סלובקיה למעשה על ידי הגרמנים וחודשו המשלוחים למחנות ההשמדה. המשלוחים האחרונים ניצלו הודות לעובדה שהיינריך הימלר הורה באוקטובר 1944 להפסיק את ההמתה בגז במחנות ההשמדה. מתוך 70,000 יהודי סלובקיה שרדו רק 5,000.
סופו של טיסו.
עוד לפני כניסת הצבא הרוסי לברטיסלאבה ב-4 באפריל 1945, ברח טיסו לבוואריה, אולם הוא נתפס בידי האמריקאים. ב-8 ביוני 1945 הוא הוסגר לידי צ'כוסלובקיה שזה עתה חזרה לקדמותה ונדון למוות בבית דין עממי בברטיסלאבה באשמה של בגידה ושיתוף פעולה עם האויב. למרות מחאות ובקשות מאישים סלובקים שונים ומהוותיקן, סירב נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש לחון את טיסו. הוא נתלה ב-18 באפריל 1947. גופתו נשרפה ואפרו פוזר.
עד היום רואים רבים בסלובקיה את טיסו כגיבור לאומי שהוצא להורג מסיבות פוליטיות. בזמן השלטון הקומוניסטי היחס כלפיו היה שלילי, אבל עם עצמאות סלובקיה טיפוח זכרו נעשה מקובל ועל בית הולדתו הושם תבליט עם דמותו.
טבילת הדרקון
טבילת הדרקון (בפינית: Lohikäärmekylpy) הוא הרומן העשירי שכתבה הסופרת והמשוררת הפינית אווה טיקה וספרה השני שתורגם לעברית. הספר יצא לאור בפינית בשנת
2000, תורגם לעברית בידי רמי סערי והתפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2003.
עלילה.
הרומן מתאר חברוּת בין שתי נשים, חברות שהתחילה בילדות ונמשכה לאורך כל החיים. גיבורות הספר הן אניה הרגישה והמעורערת בנפשה, וקארין, הנתפשת כדמות סמכותית, החלטית ומצליחה. חוסר-האיזון הקיים בחברות מבוסס על המבנים הנפשיים השונים בתכלית של שתי הגיבורות. קיץ הילדוּת הרחוקה ואירועי המלחמה הם זירת הזיכרונות ושדה הקרב לאורך כל היצירה.
1958 במדע
השריר המעוין הגדול
השריר המעוין הקטן
1941 (סרט)
1941 - הפלישה להוליווד הוא סרט קומדיה פרוע משנת 1979 בבימויו של סטיבן ספילברג. הסרט עוסק בניסיונות של צוות צוללת יפנית לפלוש לארצות הברית במלחמת העולם השנייה, אשר נתקלו בהתנגדות של תושבים מקומיים. העלילה מתנהלת על רקע החיים בארצות הברית של שנות הארבעים, המתאפיינים בין היתר בריקודים, במזון מהיר ובגאווה לאומית.
בסרט מככבים, בין השאר, ג'ון בלושי כטייס קרב גיבור/שיכור, דן אקרויד, טריט ויליאמס ועוד.
הסרט נכתב על ידי רוברט זמקיס שביים לאחר מכן סרטים בהפקתו של ספילברג, ובהם "מי הפליל את רוג'ר ראביט" וסרטי טרילוגיית "בחזרה לעתיד".
ראפן שוויצרי
מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם
מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם (באנגלית: United Nations Human Rights Council) היא גוף בינלאומי במסגרת האומות המאוחדות. לפי הצהרת הארגון, הוא אחראי להגן על זכויות האדם ולקדם אותן ברחבי העולם. המועצה היא הגוף המחליף את נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם .
הקמת המועצה.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות החליטה על יצירת מועצת זכויות האדם ב-15 במרץ 2006. להקמת המועצה התנגדו ארבע מדינות חברות בלבד: ארצות הברית, איי מרשל, פלאו וישראל.
שגריר ישראל לאו"ם, דני גילרמן נימק את החלטת ישראל במליאה באומרו כי בפעילות נציבות האו"ם לזכויות אדם:
שלוש מדינות נמנעו בהצבעה על הקמת המועצה: בלארוס, איראן וונצואלה. ונצואלה הביעה הסתייגויות למספר סעיפים בהחלטה שלדעתה פותחים את האפשרות להתערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות.
מבנה המועצה.
במועצה 47 מושבים, לעומת 53 מושבים בארגון נציבות האו"ם לזכויות אדם אותו החליפה. המועצה היא גוף השייך לאספה הכללית. 47 המושבים במועצה מחולקים בין האזורים העולמיים השונים ממנו באות המדינות החברות באומות המאוחדות, באופן הבא: 13 מושבים למדינות אפריקה, 13 מושבים למדינות אסיה, 6 למדינות מזרח אירופה, 8 למדינות אמריקה הלטינית והקריבים, 9 למדינות מערב אירופה וקבוצות אחרות (צפון אמריקה, אוסטרליה ועוד).
נכון לשנת 2022 המדינות המרכיבות את מועצת זכויות האדם הן:
אפריקה:
בנין, קמרון, אריתריאה, גמביה, סומליה, חוף השנהב, סנגל, מלאווי, גבון, לוב, מאוריטניה, סומליה, נמיביה.
אסיה: הודו, קזחסטן, מלזיה, קטר, איחוד האמירויות הערביות, נפאל, סין, אוזבקיסטן, פקיסטן, אינדונזיה, איי מרשל, יפן, קוריאה הדרומית.
מזרח אירופה: ליטא, מונטנגרו, רוסיה (הושעתה עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה), אוקראינה, ארמניה, פולין, צ'כיה (צורפה לאחר הדחת רוסיה).
דרום אמריקה והקריביים: ארגנטינה, הונדורס, פרגוואי, בוליביה, קובה, מקסיקו, ונצואלה, ברזיל.
מערב אירופה וקבוצות אחרות: פינלנד, לוקסמבורג, ארצות הברית, צרפת, הממלכה המאוחדת, גרמניה, הולנד.
בניסיון לתקן את חולשות נציבות האו"ם לזכויות אדם, שספגה ביקורת בין השאר על כך שבשנת 2003 העמידה בראשה את לוב, קובעת ההחלטה על יסוד המועצה כי "חברות הנבחרות למועצה חייבות לקיים את הסטנדרטים הגבוהים ביותר בקידום ובשמירה על זכויות אדם" והן תהיינה נתונות לבדיקה תקופתית. קיימת חובה לאשר באופן נפרד כל מדינה חברה ברוב (96 מתוך 191) חברות האספה הכללית, בהצבעה חשאית. החברות במועצה מוגבלת לשתי תקופות כהונה בלבד וניתן להשעות כל מדינה חברה במועצה בהצבעת רוב של שני שלישים מקולות האספה הכללית. ב-16 ביוני 2006 סיימה נציבות האו"ם לזכויות אדם את עבודתה ומועצת האו"ם לזכויות אדם התכנסה לראשונה ב-19 ביוני 2006.
תת הוועדה על קידום והגנת זכויות אדם.
תת הוועדה על קידום והגנת זכויות אדם הוא הגוף המקצועי העיקרי של מועצת זכויות האדם. הוועדה מורכבת מ-26 מומחים לזכויות אדם שנבחרו לתפקידם ואשר מונו לצורך בחינת התנהגויות המפרות זכויות אדם וכתיבת המלצות כדי להבטיח שמירת זכויות אדם על פי חוק.
המומחים מחולקים לקבוצות עבודה החוקרות: מיעוטים, חברות בינלאומיות, מערכת המשפט, פעילות נגד טרור, צורות של עבדות בימינו, אוכלוסיות ילידות, תקשורת ופורום חברתי.
ביקורת על המועצה.
בשנת 2010 נבחרה לוב כחברה במועצה, חרף יחסה לאזרחיה. בשנת 2011, בעקבות טבח מאות מאזרחי לוב במהומות שהתחוללו במדינה, הודיעה ארצות הברית שיש להוציא את לוב מהמועצה, ולמחרת התפטרו נציגי לוב מהמועצה.
המועצה וישראל.
המועצה ידועה בביקורתה כלפי ישראל, ובעיקר בנושא סכסוך הישראלי-פלסטיני. מאז הקמתה ב-2006 (ועד לתחילת 2014) הוציאה הוועדה 50 הודעות גינוי לישראל, שהן כמחצית ממספר הודעות הגינוי לכל מדינות העולם יחדיו.
לאור פעילות זו הואשמה הוועדה על ידי מזכ"ל האו"ם ונציגים רשמיים של מדינות רבות לא אחת בפעילות מכוונת כנגד ישראל.
המועצה, שהוקמה בשנת 2006, הספיקה במהלך קיומה לגנות את ישראל 9 פעמים על הפרות זכויות אדם מתוכן 8 בשנה אחת, בעוד שאף דיקטטורה בעולם לא גונתה בה יותר מפעם בשנה. ארצות הברית, האיחוד האירופי, המזכירים הכלליים של האומות המאוחדות קופי אנאן ובאן קי-מון וכן העיתונות העלו תהיות מדוע המועצה מתמקדת אך ורק בישראל, לנוכח מצב זכויות האדם במדינות כגון סודאן, קוריאה הצפונית, מיאנמר ומדינות נוספות בעולם.