הצעות החוק הממשלתיות מובאות לאישורה של ועדת השרים לאחר שנוסחן גובש בידי הדרגים המקצועיים של משרדי הממשלה. חריג לכך הוא חוק ההסדרים: הממשלה נוהגת בדרך כלל להסמיך את שר האוצר לנסח את הצעת חוק ההסדרים על סמך קווים מנחים עליהם החליטה.
הצעות החוק הפרטיות מובאות למתן עמדתה של הוועדה על פי בקשתם של חברי הכנסת שיזמו אותן, בסמוך למועד הבאתן לדיון מוקדם במליאת הכנסת. כדי שוועדת השרים תספיק לגבש את עמדתה בנוגע אליהן, קובע תקנון הכנסת כי הדיון המוקדם יתקיים לכל הפחות 45 ימים לאחר הנחת הצעת החוק על שולחן הכנסת, אלא אם כן הסכימה הממשלה להקדים את הדיון, או שוועדת הכנסת קבעה אחרת. ועדת השרים יכולה להחליט לתמוך בהצעת חוק פרטית, להתנגד לה, או לתמוך בה בתנאי שייערכו בה שינויים שונים או בתנאי שהנוסח יתואם עם משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.
לפי תקנון הממשלה, רשאי כל שר להגיש לממשלה ערר על החלטת ועדת השרים. במקרה כזה, כל עוד לא החליטה הממשלה אחרת, רואים את החלטת ועדת השרים כאילו נקבע בה כי הממשלה מתנגדת להצעת החוק. עם זאת ראוי להדגיש שהצעת החוק אף אם לא זכתה לתמיכת הממשלה מוגשת אל הכנסת לצורך הצבעה אלא אם כן החליטה נשיאות הכנסת אחרת
היסטוריה.
1948–1983.
בארבע שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, הסדרת הנושא הייתה מכוח התקנון של ממשלת ישראל הראשונה בו נקבע: "הגשת הצעות חוקים לכנסת טעונה החלטת ממשלה. חוקים מוגשים ליו"ר הכנסת על ידי מזכיר הממשלה".
בשנת 1953 החליטה ממשלת ישראל להאציל חלק מסמכויותיה לוועדות שרים ייעודיות. במסגרת זו הוקמה גם "ועדת חקיקה" וההגדרה של תפקידה הייתה: "אישור חוקים; אישור תזכירים לחוקים על דעתה".
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל רוב מוחלט של החקיקה היה חקיקה ממשלתית לצד מיעוט חקיקה פרטית. במצב זה תפקידה בפועל של "ועדת השרים לענייני חקיקה" עסק רק בהצעות חוק ממשלתיות.
עם השנים התפתח מנגנון מצומצם בו לשר המשפטים והשרים האחראים בתחום הביעו את דעתם על החקיקה הפרטית; בשנת 1968 ניתנה הנחיה לפיה "שר המשפטים מביא לגיבוש עמדת הממשלה לגבי הצעת החוק, כפי שהיא תבוא לידי ביטוי בעת הדיון המוקדם בכנסת". ממשלת ישראל השבע עשרה שהוקמה בשנת 1974 קבעה בתקנון הממשלה שמזכיר הממשלה יעביר הצעת חוק פרטית לראש הממשלה, לשר המשפטים ולכל שר שנושא הצעת החוק הוא בתחום פעולתו לשם קבלת הערות.
1984–1993.
בשנת 1984 הוקמה ממשלת ישראל העשרים ואחת שהייתה הממשלה הראשונה בישראל שהוקמה כממשלת אחדות על בסיס רוטציה. ההסכמים הקואליציוניים בהם נקבעה הרוטציה כללו גם, לראשונה בתולדות ישראל, עקרונות שכללו התייחסות ספציפית לחקיקה פרטית;
לפי הסדר זה, הקביעה המכריעה לגבי גורל הצעות חוק פרטיות הייתה של "הנהלת הקואליציה".
באותן שנים לח"כ לא הייתה זכות אוטומטית שהצעת חוק שלו כלל תעמוד להצבעה; הצעת חוק פרטית של ח"כ החבר בקואליציה הונחה על שולחן הכנסת רק אחרי אישור של הנהלת הקואליציה ויו"ר הכנסת באישור ועדת הכנסת יכול היה לדחות ללא הגבלה את הדיון במליאה על הצעת חוק פרטית של כל ח"כ (גם מהקואליציה וגם מהאופוזיציה).
1994 - כיום.
בשנת 1994 נקבע לראשונה בתקנון הממשלה קיומה של "ועדת שרים לענייני חקיקה" שקביעותיה יהוו את עמדת הממשלה גם כלפי הצעות חוק פרטיות (לצד הסמכות הקודמת שהייתה לה כלפי הצעות חוק ממשלתיות).
בשנת 1996 נקבע בתקנון הממשלה כי כל הצעת חוק שלא זכתה להתייחסות הממשלה, תיחשב להצעת חוק שהממשלה מתנגדת לה (בניגוד למצב הקודם בו הצעה כזו נחשבה להצעת חוק שהממשלה תומכת בה).
בשנת 1997 נקבע לראשונה בתקנון הממשלה במפורש כי ועדת השרים תדון "בכל הצעה פרטית הקבועה לדיון בסדר היום של מליאת הכנסת".
בין השנים 2015–2019 נידונו בפני ועדת השרים לחקיקה אלפי הצעות חוק פרטיות. מתוכן אושרו כ-16%, ואילו כ-84% מהן נדחו. חרף זאת, לטענת גיל ברינגר, בפועל מספרן של הצעות החוק הפרטיות המאושרות מדי שנה מאז המודל שנקבע בשנת 1994 גבוה משמעותית לעומת מספרן של הצעות החוק הפרטיות שאושרו מדי שנה קודם לכן. במקביל, במודל הנוכחי כל ח"כ יכול להעלות הצעת חוק להצבעה במליאת הכנסת ללא תלות באישור של ועדת השרים לחקיקה או של גורם קואליציוני אחר.
חברי הוועדה.
הרכב סיעתי:
ב-20 ביוני 2021 אושר בישיבה השנייה של הממשלה הרכב הוועדה:
היעדר שקיפות.
הוועדה אינה נוהגת לנמק את החלטותיה ואינה מפרסמת פרוטוקולים או אף את זהותם של השרים שהשתתפו בהצבעות. היעדר שקיפות זו גרר פסילת חוקים בסתר, אשר הייתה נוחה פחות בהתקיים ביקורת ציבורית על ההליך זאת על אף שהתקנון מחייב תמלול כל ועדות הממשלה.
ב-22 במאי 2013, העלתה שרת המשפטים ציפי לבני הצעת חוק לפיה אופן הצבעת השרים בוועדה יהיה גלוי, לראשונה מאז הקמתה, אך מזכיר הממשלה, אביחי מנדלבליט, קבע כי שינוי נהלים זה דורש את אישור הממשלה. ראש הממשלה בנימין נתניהו לא תמך בקידום השקיפות בהתנהלות הוועדה.
ביולי 2020, לראשונה, פרסמה לשכת השר אבי ניסנקורן אילו הצעות חוק אושרו, אלו לא ומדוע.
מעורבות אזרחית להגברת השקיפות.
הסדנא לידע ציבורי בנתה אתר לעידוד שקיפות וולנטרית בוועדה בשם "ועדת שרים פתוחה", בשיתוף פעולה עם המיזם "100 ימים של שקיפות" (בהובלת תומר אביטל ומיכל פורת). בממשלת ישראל השלושים ושלוש הסכימו לחשוף הצבעתם ארבעה: גלעד ארדן, אורי אריאל, לימור לבנת וציפי לבני. בממשלת ישראל השלושים וארבע עשו כן רק שתיים: איילת שקד וגילה גמליאל (לא בעקביות).
אטליז (להקה)
אטליז (Eatliz) היא להקה ישראלית המנגנת רוק אלטרנטיבי ורוק מתקדם. שירי הלהקה מאופיינים בשירה נשית עוצמתית ועיבודי גיטרות עמוסים, אשר חרף מורכבותם שומרים לרוב על מבנה סטנדרטי של שיר פופ. שירי הלהקה משתייכים למגוון רחב של ז'אנרים, ביניהם אינדי, מטאל, רוק אלטרנטיבי, רוק מתקדם, פּאנק, רוק פסיכאדלי ובוסה נובה, דבר המקשה על הגדרת הלהקה בז'אנר מסוים. חברי הלהקה עצמם מגדירים את המוזיקה שלהם כ"שילוב בין ארט-רוק לפופ מתוסבך".
היסטוריה.
תחילת הלהקה: שנים 2001-2005.
"אטליז" הוקמה על חורבות להקת מטבוחה, אשר פעלה זמן קצר במהלך שנת 2001. הלהקה, שהוקמה על ידי הגיטריסט גיא בן שטרית, נועדה להוות גרסה בוגרת יותר ללהקתו המצליחה אינפקציה. ההרכב התהדר בערבוב ז'אנרים, עיבודים עמוסים ובקולה של יעל קראוס, ובכך בישר על הכיוון המוזיקלי בו תלך גם "אטליז", אך בגוון רך יותר ועם דגש מסוים על תפקידי קלידים. לאחר הקלטת דמו קצר, הלהקה התפרקה, ובן שטרית המשיך לעבוד עם חלק מנגני ההרכב - הגיטריסט אור בהיר והמתופף עומרי הנגבי. בהמשך חברו אליהם הגיטריסט עוזי פיינרמן, הבסיסט אדם שפלן והקלידן יובל סמו. סמו עזב במהלך השנה ללימודים בחו"ל, והוחלף על ידי בת זוגו של פיינרמן באותו הזמן, הזמרת והקלידנית מאיה דוניץ, אשר יחד עם טליה קליגר השתלטה גם על תפקידי השירה.
לאחר חודשי חזרות רבים, התקיימה הופעת הבכורה של ההרכב בספטמבר 2001. קליגר עזבה את הלהקה זמן קצר אחר כך ודוניץ הפכה לסולנית ההרכב. כך למעשה הושלם ההרכב הראשון של הלהקה, שקיבע את מעמדה בסצנה המקומית כסופרגרופ. לאורך 2002, ההרכב החל לזכות בהכרה במונחים של להקות שוליים, בין השאר הודות לכריזמה הבימתית של דוניץ. תרמה לכך גם העובדה שכל חברי הלהקה היו מוכרים מפרויקטים מוערכים אחרים כגון אינפקציה, רונה קינן, הבילויים, בום פם, Pezz, ערבי אלתור במועדון הגדה השמאלית ועוד. הלהקה נהגה לארח בהופעות לסירוגין את הסקסופוניסטים אורי כנרות ואייל תלמודי, ולבצע גרסאות כיסוי מיוחדות לשירים של הביטלס, סאונדגארדן, ביורק, קווין ועוד. הלהקה הקליטה דמו אשר מעולם לא הופץ. פיינרמן עזב את הלהקה ב-2003 מסיבות אישיות והוחלף לזמן קצר על ידי ירון מיטלמן. לאחר עזיבתו של מיטלמן, עבר ההרכב טלטלה נוספת כשגם דוניץ, הפנים של הלהקה, החליטה לפרוש ולהתמקד בפרויקטים ניסיוניים יותר.
לאחר הפסקה ממושכת, חזרה הלהקה להופיע בנובמבר 2004 עם שני חברים חדשים: הגיטריסט עמית ארז, אשר בדיוק שב מלימודים בחו"ל, והזמרת והקלידנית שרית שצקי, בת זוגו של בן שטרית בזמנו, אשר נהגה להופיע מדי פעם כאורחת בהופעות של "אטליז" ו"אינפקציה". בכך הושלם ההרכב השני של הלהקה, אשר קיבל ביקורות מעורבות ממעריצי הלהקה. הקלטות הדמו שנעשו בתקופת דוניץ שופצו על ידי החברים החדשים בלהקה, אך נגנזו שנית. במקביל להצלחה היחסית בסצנת השוליים המקומית, הלהקה ניסתה לעניין חברות תקליטים בישראל ומחוצה לה, אך ללא הצלחה.
Violently Delicate ו-Delicately Violent: שנים 2006-2009.
ב-2005 עזבה גם שצקי את ההרכב, והלהקה יצאה לפגרה נוספת. לאחר חודשים של חיפושים הצטרפה להרכב הזמרת לי טריפון, ובכך קיבעה את ההרכב השלישי של הלהקה. גם הפעם, קבלת הפנים של הקהל להרכב החדש הייתה מעורבת, אך החיבור של טריפון ללהקה הוכיח את עצמו לאורך הזמן. במהלך אוגוסט 2006 חברי "אטליז" החלו להקליט את אלבומם הראשון באולפני קיצ'ה בתל אביב, במקביל לקיום הופעות שהרגילו את הקהל לצליל החדש שלהם.