כשהתקיימה האולימפיאדה הראשונה שלאחר מלחמת העולם הראשונה באנטוורפן (1920), תוכנן לערוך שוב תחרויות אמנות, אם כי הן היו שוליות. שינוי הורגש באולימפיאדת פריז (1924), כשהתחרויות נלקחו בפעם הראשונה ברצינות, ו-193 אמנים הגישו עבודות בכל חמשת הענפים. בין העבודות הוגשו גם שלוש עבודות סובייטיות, על אף שרשמית ברית המועצות החרימה את האולימפיאדה, אותה היא הגדירה "בורגנית". עליית קרנם של הענפים האמנותיים נמשכה גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928), כשלמעלה מ-1,100 עבודות הוצגו במוזיאון סטיידלק, לא כולל הארכיטקטורה, המוזיקה והספרות. האמנים הורשו גם למכור את יצירותיהם עם תום התערוכה, החלטה שהייתה שנויה במחלוקת לאור מדיניות הוועד האולימפי באשר לספורטאים. באולימפיאדה זו גדל גם מספר האירועים שנערכו כשארבעה מתוך חמשת הענפים פוצלו לענפי משנה, מה שהביא לעריכת יותר אירועים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), עקב הריחוק מאירופה והמשבר הכלכלי העולמי, חלה ירידה ביחס לאולימפיאדת אמסטרדם. ענפי האמנות לא הצליחו להתגבר על קשיים אלו, ומספר העבודות שנשלחו נותר יציב גם לאחר מכן. התערוכה משכה 384 אלף מבקרים במוזיאון הטבע של לוס אנג'לס. תחרויות אמנות נערכו גם באולימפיאדת ברלין (1936) ובאולימפיאדת לונדון (1948), עם הצלחה סבירה, אם כי מספר העבודות שהוגשו בלונדון היה נמוך משמעותית.
בשנת 1949 הוצג דו"ח בישיבת הוועד האולימפי ברומא ובו נכתב כי כמעט כל המתמודדים בתחרויות האמנות הם אנשי מקצוע, ועל כן יש לבטל אותן או להחליפן בתערוכה ללא פרסים או מדליות. הדו"ח עורר דיון סוער. בפגישה ב-1951 הוחלט להחזיר את התחרויות לקראת אולימפיאדת הלסינקי (1952), אך המארגנים הפינים הגיבו באומרם שאין מספיק זמן, ועל כן לא נערכה תחרות. במקום זאת הוצגה תערוכת אמנות.
הסוגיה המשיכה לעלות לדיונים בוועד האולימפי, ובוועידה ה-49 של הוועד האולימפי, הוחלט לאחר הצבעה להחליף את תחרויות האמנות בתערוכה בנושא עתיד האולימפיאדה. מאז נעשו כמה ניסיונות להחזיר את התחרויות, אך הן לא נחלו הצלחה.
המשחקים האולימפיים המשיכו לשמור על קשר עם האמנות. האמנה האולימפית קובעת שעל מארגני המשחקים האולימפיים לכלול תוכנית אירועי תרבות על מנת "לשרת את קידום היחסים ההרמוניים, ההבנה ההדדית והידידות שבין המשתתפים ובין יתר הנוכחים במשחקים האולימפיים".
שני אנשים בלבד זכו במהלך ההיסטוריה במדליה אולימפית בספורט ובמדליה אולימפית באומנות. הראשון היה ולטר ו. וינאנס מארצות הברית שזכה במדליית זהב באולימפיאדת לונדון (1908) בירי ספורטיבי (ציד של איילים רצים) ובמדליית זהב בפיסול באולימפיאדת סטוקהולם (1912) והשני היה אלפרד האיוש יהודי מהונגריה, האלוף האולימפי הראשון בשחייה ל-100 מטר חפשי ול-1200 מטר חופשי באתונה 1896 ובמדליית כסף (לא היה זוכה במדליית זהב) באולימפיאדת פריז (1924) בארכיטקטורה.
ענפים.
בין השנים 1912 עד 1948 כללי תחרויות האמנות השתנו, אך הליבה שלהם נותרה זהה. כל היצירות נדרשו לשאוב השראה מהספורט, והן היו צריכות להיות מקוריות (כלומר לא פורסמו לפני האולימפיאדה). בדומה לאירועי האתלטיקה באולימפיאדה, מדליות הזהב, הכסף והארד הוענקו לאמנים על פי הדירוג, אם כי לא כולן הוענקו בכל תחרות. מספר פעמים אף לא הוצגו מדליות כלל.
באופן כללי מותר היה לאומנים להגיש מספר עבודות במקביל, תוך הגבלה על מספר העבודות שניתן היה להגיש שהשתנתה מפעם לפעם. הדבר איפשר לאומן יחיד לזכות במספר פרסים במקצה יחיד.
לאורך השנים עלו הצעות לכלול גם ריקודים, סרטים, צילום ותיאטרון במשחקים, אולם אף אחת מצורות האמנות הללו לא נכללה מעולם באולימפיאדה כאירוע שכולל חלוקת מדליות.
ארכיטקטורה.
עד המשחקים האולימפיים באמסטרדם שנערכו בשנת 1928, ענף הארכיטקטורה לא חולק לקטגוריות משנה. משחקי 1928 הביאו עמם שינוי, והוסיפו תחרות תכנון ערים. עם זאת, הקטגוריה לא הייתה ברורה ומובנת בחלק מהזמן, והיו עיצובים שזכו בשתי הקטגוריות במקביל.
המתחרים בקטגוריה זו הורשו להשתמש ביצירותיהם לפני האולימפיאדה. דוגמה מעניינת היא עבודתו של ג'ן וילס, שזכה במדליית זהב על תכנון אצטדיון האולימפיאדה שהיה בשימוש באותה שנה.
מוזיקה.
עד שנת 1936 נערך אירוע מוזיקה יחיד, אך באותה שנה הוא חולק לשלוש קטגוריות משנה: אחת לתזמורות, השנייה לקטע כלי, והשלישית לסולו ומקהלות. בשנת 1948 שונתה החלוקה שוב, ונוצרו שתי קטגוריות שהחליפו את השלוש: האחת עסקה במקהלות, תזמורות, קטע כלי ומוזיקה קאמרית, והשנייה שיועדה למוזיקה ווקאלית.
לשופטים היו לעיתים בעיות מסוימות עם היצירות, שהוצגו על דף נייר. השופטים, שייתכן והיו קשורים לשיפוט לא תקין, החליטו לעיתים קרובות להעניק רק פרסים בודדים. בשתי הזדמנויות לא הוענקו פרסים כלל (בשנת 1924 ובקטגוריית קטעי כלים בשנת 1936).
אולימפיאדת 1936 הייתה היחידה אי פעם בה הקהל זכה לשמוע את יצירות הזוכות.
ספרות.
עד שנת 1924 ושוב בשנת 1932 הייתה רק קטגוריית ספרות אחת. מעבר לכך, בכל יתר האולימפיאדות, חולקה הקטגוריה למגוון קטגוריות משנה. באולימפיאדת 1928 הוצגו קטגוריות משנה לספרות דרמטית, אפית ולירית. בשנת 1936 הושמטה קטגוריית הספרות הדרמטית. שתי הקטגוריות האחרות המשיכו להתקיים עד 1948.
היצירות שהוגשו היו מוגבלות באורך (עד 20 אלף מילה), ויכולות היו להיות מוגשות בכל שפה, ולו רק שיוגש תרגום או סיכום באנגלית או בצרפתית (הכללים השתנו לאורך השנים).
פיסול.
עד שנת 1928 נערכה קטגוריית פיסול אחת. באותה שנה הוחלט לחלק אותה לשניים: אחת לפסלים והשנייה לתבליטים ולמדליות. בשנת 1936 היא חולקה שוב: קטגוריית התבליטים והמדליות חולקה לשתי קטגוריות נפרדות.
ציור.
בדומה ליתר קטגוריות האמנות, גם בציור הייתה קטגוריה אחת עד שנת 1928, כשהיא פוצלה לשלוש תת-קטגוריות: רישומים, אמנות גרפית וציורים. לאחר מכן הקטגוריות התחלפו מדי אולימפיאדה. בשנת 1932 היו שלוש: ציורים, הדפסים וכן צבעי מים/רישומים. ב-1936 נערך שינוי נוסף ונעלמה קטגוריית ההדפסים שהוחלפה באמנות גרפית ואמנות גרפית מסחרית. בפעם האחרונה בה נערכה תחרות אמנות ב-1948, שלוש הקטגוריות היו אמנות ומלאכה יישומית, תחריטים וצבעי מים/שמנים.
ז'אן-איפוליט מישון
ז'אן-איפוליט מישון (Jean Hippolyte Michon ;1881–1806) היה מייסד הגרפולוגיה המודרנית, טבע את המונח "גרפולוגיה" ופיתח שיטה ראשונית לניתוח כתב היד, ספריו היו בעלי השפעה רבה בפיתוח המתודה הגרפולוגית.
ביוגרפיה.
נולד במחוז שראנט שבמערב צרפת. למד בסמינר לכמרים באנגולם, ב-1830 מונה לכומר. ב-1831 פתח מישון מוסד חינוכי תיכוני וניהל אותו במשך 10 שנים, במוסד הוא הכיר את האב פלנדרין ושמע ממנו על האפשרות להכרת אופיו של האדם על פי כתב ידו.
בשנים 1844–1849 יצאה לאור עבודתו על המונומנטים של שראנט, החיבור מתאר את ההיסטוריה הפוליטית, הדתית והחברתית של האזור ומתעד את המונומנטים ההיסטוריים שלו, עבודה זו זיכתה את מישון בהכרה כהיסטוריון וארכאולוג, והדבר הביא לצירופו בשנת 1850 למשלחת מדעית ארכאולוגית למזרח ולארץ ישראל.
למרות היותו כומר קתולי מישון תמך בליברליזם ובמודרנה ובמשך חייו פרסם חיבורים רבים שבהם קרא להפרדה בין דת למדינה ולשינוי יחסה של הכנסייה כלפי המדע, הליברליזם והדמוקרטיה.
ב - 1860 יצא חיבורו "על התחדשות הכנסייה", בספר הופיעו רעיונות ליברליים רבים והופיעה שם אהדה רבה לתרבות החילונית המודרנית, הכנסייה הקתולית יצאה כנגד החיבור והוא הוכנס לאינדקס הספרים האסורים על ידי הכנסייה, ומישון נאלץ לעצור את הפצת הספר.
בדצמבר 1868 פגש מישון את בפריז אדולף דבארול, דבארול שהיה כירולוג נודע ניסה זמן רב לשלב באבחוניו הכירולוגיים אבחונים של כתבי יד, והוא הופתע לגלות שיש למישון שיטת אבחון מגובשת. דבארול שכנע את מישון לפרסם את שיטתו, והבטיח לממן את כתיבת הספר.
במשך כתיבת הספר נתגלעו ויכוחים רבים בין מישון לדבארול, דבארול רצה להשתתף בכתיבת הספר, ולבסוף הוסכם ביניהם שדבארול יכתוב את ההקדמה בנוסף דבארול התעקש לשלב בהקדמתו בין גרפולוגיה לכירולוגיה, למרות שמישון בעצמו התנגד לכירולוגיה. באפריל 1872 יצא הספר לאור.
מישון עזב את שותפותו עם דבארול ופנה להפיץ את שיטתו, בנובמבר 1871 יצא לאור הגיליון הראשון של כתב העת הגרפולוגי שלו "הגרפולוגיה", ב-24 בנובמבר 1871 קיים מישון כינוס פומבי ראשון בפריז בו הציג את תגליתו בפני הציבור. בשנים הבאות עבר בכל עריה הגדולות של אירופה ונתן הרצאות על שיטתו. הוא נהג להדגים בפני הקהל עקרונות אחדים של שיטתו, ובסוף הרצאתו ניתח כתבי יד אנונימיים שנכתבו על ידי המשתתפים.
בשנים הבאות הופיעו ספרים המציגים את שיטתו של מישון במלואה. ב-1872 הופיע הספר "תעלומות הגרפולוגיה" ב־1875 יצא הספר "שיטת הגרפולוגיה", המציג את מערכת הסימנים המישונית, וב-1878 פורסם הספר, "המתודה הישומית של הגרפולוגיה". ב-1879 יצא הספר "ההיסטוריה של נפוליאון הראשון לפי כתב ידו", שבו מציג מישון ניתוח אורך של כתבי היד של נפוליון, החל מתחילת שרותו הצבאי ועד גלותו באי סנט הלנה.
ב-8 במאי 1881 מת מישון מסיבוך של דלקת ריאות.
טס לבית דרברוויל (פירושונים)
האוניברסיטה החופשית
סמואל בלמי