כאשר חזר לאנגליה הצליח גלדוף לקבל במה מול ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, מרגרט תאצ'ר. בשיחתם התעמת גלדוף עם תאצ'ר לגבי המצב הנוכחי באתיופיה וכיצד אנגליה ובפרט ממשלתה של תאצ'ר לא פועלים דיו על מנת למגר את תופעת הרעב. לאחר גיוס הכספים של מיזם ה"Band Aid" בעיה חדשה שעלתה הייתה שהממשלה מנעה את מעבר הסיוע ההומנטרי שנקנה מהנמלים למחנות פליטים. הממשלה החרימה את המשלוחים שנתרמו על ידי Band Aid על מנת שיוכלו לשלם לחיילי הצבא במזון ולקנות מהרוסים כלי נשק. לכן, כדי לקנות את שיתוף הפעולה של הקרטלים וההנהגה גנדלוף הגה רעיון חדש לגיוס כספים, מופע גיוס ענק. מאמציו, עקשנותו וחוצפתו של גנדלוף הם מה שאפשרו למופע ענק הזה לרקום עור וגידים, משימה שנראתה לכל המעורבים כמשימה בלתי אפשרית.
ג'יימס "מידג'" יור.
ג'יימס "מידג'" יור (נולד ב-10 באוקטובר 1953) הוא מלחין, משורר, מוזיקאי ומפיק יליד סקוטלנד. הוא עלה לתודעה ציבורית בשנות ה-70 ו-80 כחבר בלהקות "סליק", ת'ין ליזי, Rich Kids, Visage והידועה מכל אולטראווקס.
ב-1984, בזמן שהופיע עם להקת אולטראווקס בתוכנית מוזיקה בערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית פנתה אליו מנחת התוכנית עם שיחת טלפון מבעלה בוב גלדוף. גלדוף שיתף בתלונותיו כלפי המצב באתיופיה כפי שראה אותו בכתבה בערוץ ה-BBC ובעקבות שיחה זו נולד שיתוף הפעולה ביניהם. יחד הם החליטו לכתוב ולהלחין שיר לגיוס כספים למטרה זו. לאחר כתיבה והקלטה של השיר, הקימו גלדוף ויור את הקרן "Band Aid" והמשיכו להפיק יחד את אירוע ה"לייב איד".
תוכנית הקונצרט וגיוס אמנים ותומכים.
הקונצרט התחיל בשעה 12:00 (בשעון בריטי) באצטדיון ומבלי בבריטניה והסתיים ב22:00, ובמקביל באצטדיון ג'ון פ. קנדי בארצות הברית בשעה 13:51 והסתיים ב4:05 לפנות בוקר יום למחרת. הקונצרט נמשך למעלה מ16 שעות, אך למעשה משום שהופעות רבות נערכו במקביל בשני האצטדיונים אורך הקונצרט היה הרבה יותר ארוך. כל אחד מהקונצרטים הסתיים עם ביצוע שיר המייצג את המאבק למלחמה ברעב ובעוני, כאשר בבריטניה השיר היה "Do they know it's Christmas?" ובארצות הברית השיר היה "We are the world" אשר סגר באופן כללי את המופע עצמו.
אצטדיון ומבלי.
להקת 'Coldstream Guards' פתחה את המופע ואחריה הופיעה להקת 'Status Quo' עם כמה משיריה המוכרים ביותר. גם הזמר בוב גלדוף הופיע עם להקתו 'The Boomtown Rats' ואלביס קוסטלו ששר את 'All you need is love' של להקת הביטלס (The Beatles).
הופעתם של להקת קווין (Queen) נמשכה 21 דקות ונבחרה להופעה החיה הטובה ביותר בהיסטוריה של מוזיקת רוק (לפי סקר שנערך ב־2005 של יותר מ־60 אמנים, עיתונאים ומנהלי תעשיית המוזיקה).
בין ההופעות הנוספות המוצלחות ניתן היה למצוא את להקת U2, אשר לפי המבקרים הופעתם היוותה עבורם קפיצת מדרגה והפכה אותם לכוכבים, ודייוויד בואי (David Bowie), אשר ביצועיו תוארו על ידי הרולינג סטון (Rolling Stone) כ"ניצחון האחרון של בואי בשנות ה-80".
מספר תקלות התרחשו במהלך הקונצרט, ביניהן בעיות קליטה בבריטניה, ותקלות טכניות בכלי הנגינה (למשל- תקלה במשמע הבס של ג'ון אנת'ויסטל) בנוסף, בזמן שפול מקרטני (Paul McCartney) ניגן את השיר "Let it be", המיקרופון שהכוון לפסנתר שלו לא עבד בשתי הדקות הראשונות של שיר, מה שהקשה על הצופים בטלוויזיה ועל הקהל באצטדיון לשמוע אותו. כתוצאה מכך, מארגן המופע בוב גלדוף וחלק ממשתתפי המופע (דייוויד בואי, אליסון מיוט ופיט טאונסנד) עלו על הבמה כדי לשיר עם מקרטני ולגבות אותו, כאשר באותו זמן המיקרופון של מקרטני חזר לעבוד.
האצטדיון על שם ג'ון פ. קנדי.
המנחה של הקונצרט בפילדלפיה היה השחקן ג'ק ניקולסון (Jack Nicholson). האמנית הפותחת הייתה ג'ואן באז (Joan Baez) שהובילה את הקהל לשיר איתה את "Amazing Grace" ו- "We Are The World".
שידור האירוע.
לטובת הפקה זו גויסו 16 לוויינים שפעלו במשך 16 שעות רצופות על מנת לשדר את ההופעה ברחבי העולם. אירוע הלייב איד נחשב להצלחה טכנולוגית שרבים האמינו שהיא בלתי אפשרי לחלוטין, על אף ריבוי התקלות הטכניות שקרו במהלכו (כגון בעיות שידור, בעיות שמע, ציוד במה שחדל לעבוד זמן הופעה וכו').
השידור של האירוע נפתח על ידי המפיק ריצ'רד סקינר (Richard Skinner) במילים:
"It's twelve noon in London, seven AM in Philadelphia, and around the world it's time for Live Aid".
האירוע ידוע בתור האירוע הטלוויזיוני הבינלאומי השאפתני ביותר ששודר באמצעות לוויינים בזמנו. באירופה, השידור הטלוויזיוני סופק על ידי הBBC, הונחה על ידי מספר אנשי תעשייה מובילים וכלל מספר ראיונות ושיחות בין ההופעות. השידור הטלוויזיוני בארצות הברית סופק על ידי רשת ABC אשר במקביל לכך ששידרה את ההופעה בפילדלפיה גם שידרה את שלוש השעות האחרונות של ההופעה בלונדון. שלא כמו ב-BBC, רשת ABC שידרה במהלך האירוע פרסומות, מה שמנע צפייה של מספר הופעות בקרב הצופים האמריקאים. בנוסף, מאחר שההופעות שהתרחשו בלונדון החלו שעות רבות לפני ההופעה בפילדלפיה, קטעים נבחרים מתחילת ההופעה של לונדון שודרו בדיעבד לקהל הבינלאומי עד לשידור השעות האחרונות בשידור חי מלונדון.
גיוס כספים.
לאורך ההופעה קראו השדרנים לקהל בבית להירתם למטרה ולתרום מכספם למען הרעבים באפריקה. לטובת המיזם אוישו 300 קווי טלפון על ידי אנשי ה-BBC כדי שיתאפשר לציבור הרחב לתת תרומות באמצעות כרטיס האשראי שלהם. מידי 20 דקות חזרו ואמרו השדרנים את פרטי הקשר על מנת לעודד את הצופים להתקשר ולתרום.
לאחר 7 שעות של הופעות הסכום שגויס עמד על כ-1.2 מיליון פאונד, סכום שלא תאם את ציפיותיו של בוב גלדוף. כתגובה לכך, עלה בוב גלדוף לשידור יחד עם הפאנל שהיה באותו רגע והפציר בקהל להמשיך לתרום למטרה שלהם. מיד לאחר המונולוג של גלדוף רצה אחד מהשדרנים לציין שוב את הכתובת לשליחת מעטפות כסף אך נקטע על ידי גלדוף שרצה שאנשים יתקשרו מאחר שזו הייתה דרך מיידית יותר לקבל את התרומה, ולכן צעק בשידור:
"F*** the address, go to the phone number!”
למרות זאת, בזיכרון הקולקטיבי של הקהל בבית נחרט כי בוב גלדוף עלה לשידור וצעק על השומעים ואמר:
“Give us your f***ing money”
אירוע זה זכור בתור הפעם הראשונה שהקללה הזו נאמר בשידור חי. למרות זאת, וייתכן שאף בזכות זאת, קצב קבלת התרומות עלה ל-300 פאונד בשנייה.
אירוע נוסף שתרם רבות לעלייה בקצב קבלת תרומות היה שידור מראות קשים של הרעב באתיופיה שצולם על ידי רשת CBC הקנדית.
הסכום הסופי שנתרם, אירלנד הייתה המדינה שתרמה הכי הרבה כסף (ביחס להכנסה ממוצעת של אדם במדינה), זאת על אף ה ששרר במדינה בזמנו. התרומה הבודדת הגדולה ביותר הייתה של ראשיד בן סעיד אל מאקטום (Rashid bin Saeed Al Maktoum), שהיה בן למשפחת האצולה של דובאי, שתרם סכום של מיליון פאונד.
מתחים פנימיים וסנסציות.
היעדרויות ניכרות.
ברוס ספרינגסטין (Bruce Springsteen) החליט לא להשתתף בלייב אייד, למרות הפופולריות הגלובלית הענקית שלו בשנת 1985. לאחר מכן הוא הצהיר שהוא "פשוט לא הבין עד כמה גדול כל הדבר הלך להיות". מאז הוא הביע חרטה על כך שויתר על ההזמנה של גלדוף להופיע בקונצרט בלונדון, ואמר שהוא היה יכול לנגן כמה שירים אקוסטיים אם לא היה מרווח פנוי עבור הופעה של להקה שלמה.
מייקל ג'קסון (Michael Jackson) סירב להופיע. ג'ואן באאז טענה שהיא שמעה שמועות שג'קסון וסטיבי וונדר (Stevie Wonder) החרימו את האירוע בעקבות "פוליטיקה של כוכבי על שחורים". למרות זאת, הסוכן של ג'קסון, נורמן ווינטר הוציא הצהרה בזמנו שאומרת שג'קסון "עובד מסביב לשעון בסטודיו על פרויקט בעל התחייבות משמעותית כלפיו", ובעקבות זאת לא היה יכול לפנות זמן מספק על מנת לעשות חזרות ולהופיע בלייב אייד. ג'קסון החל לצלם את "Captain EO" יומיים לאחר לייב אייד.
פרינס (Prince) גם כן לא הופיע בפועל אך שלח וידאו מוקלט מראש של גרסה אקוסטית לשיר "Four The Tears In Your Eyes", אשר נוגן במהלך הקונצרט בפילדלפיה. הגרסה המקורית מופיעה באלבום "We Are The World", בעוד שגרסת הווידאו יצאה ב-1993 בלקט של פרינס "The Hits/The B-Sides". הוא כתב את השיר "Hello", לגבי הביקורת שקיבל.
בילי ג'ואל (Billy Joel), בוי ג'ורג', ויילון ג'נינגס, קריס קריסטופרסון, Tears for Fears, הווי לואיס והחדשות ופול סיימון היו אמורים לקחת חלק בקידום של הקונצרט בפילדפיה אך לא הופיעו. בוי ג'ורג' הופיע בקונצרט שאירע בלונדון. פול סימון והווי לואיס הסכימו בתחילה להופיע בפילדלפיה אך לאחר מכן הם החליטו שלא להופיע, זאת כתוצאה מחוסר הסכמה עם היזם ביל גרהאם.
הפוסטר הסופי עבור הקונצרט בפילדלפיה מציג את המופעים של פיטר, פול ומרי ורוד סטיוארט. פיטר, פול ומרי היו אמורים להצטרף לבוב דילן ולהופיע עם "Blowing In The Wind", אבל בוב דילן התקשר למארגנים מספר ימים לפני הקונצרט ואמר שהוא ינגן עם רוני ווד וקית' ריצ'רדס במקום. ביל וויימן אמר לגלדוף לפני ההופעה שלא יצור קשר עם הרולינג סטונז מכיוון ש"לקית' לא אכפת". סטיוארט לא עשה מסע הופעות באותו הזמן ולבסוף לא היה מסוגל להרכיב להקה בזמן לקונצרט, לכן גם בילי ג'ואל שלמעשה לא אהב את הרעיון של הופעת סולו מול קהל כה גדול. גלדוף טען, "סטיבי וונדר בסופו של דבר הסכים להופיע אבל אז התקשר אליי ואמר, 'אני לא מתכוון להיות הסמל השחור שלכם במופע".
קליף ריצ'רד לאחר מכן הצהיר שהוא לא יכול להופיע היות שהוא מחויב לקונצרט צדקה של גוספל בברמינגהאם, אף על פי שגלדוף רמז שהוא לא זוכר שהוא בכלל הציע לו להשתתף.