תנאי הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים הגבילו את היקף כוחות הצבא ברצועת עזה. הפתרון של ממשלת מצרים למגבלה זו היה להקים כוח משטרה פרה-צבאי פלסטיני. משטרת הגבולות הפלסטינית הוקמה בדצמבר 1952. משטרת הגבולות הייתה תחת פיקודו של עבד אל-מנאמי עבד אל-ראוף, לשעבר מפקד חטיבת האוויר המצרי, חבר האחים המוסלמים וחבר המועצה המהפכנית. 250 מתנדבים פלסטינים החלו לקחת חלק באימונים של משטרת הגבולות במרץ 1953, כאשר מתנדבים נוספים הגיעו לאימונים בחודשים מאי ודצמבר 1953.
מסוף שנת 1954 ואילך בוצעו פעולות פדאיון בקנה מידה גדול יותר משטחי מצרים. ממשלת מצרים פיקחה על הקמתן של קבוצות פדאיון רשמיות ברצועת עזה ובצפון-מזרח סיני. הגנרל מוסטפא חאפז, מפקד המודיעין המצרי בעזה, ציין שהוא הקים יחידות פידאין פלסטיניות "על מנת שיבצעו פשיטות טרור בגבול הדרומי של ישראל", כמעט תמיד נגד אזרחים ישראלים. בנאום שנשא ב-31 באוגוסט 1955 אמר נשיא מצרים נאצר: "מצרים החליטה לשלוח את גיבוריה, תלמידי פרעה ובני האסלאם והם ינקו את אדמת פלסטין... לא יהיה שלום בגבול ישראל משום שאנו דורשים נקמה, ונקמה היא השמדתה של ישראל."
יחידות הפדאיון שהקים נאצר באפריל 1955 הורכבו ממגויסים פלסטינים מרצועת עזה, תחילה לשם פעילות כנגד הבריטים ששלטו בתעלת סואץ, ולאחר מכן נגד ישראל, לאחר פעולת התגמול הישראלית "חץ שחור" ברצועת עזה, בפברואר 1955, שבה נהרגו 37 חיילים מצרים.
בחודש אוגוסט 1955 יחידות פדאיון מרצועת עזה ביצעו סדרת פיגועים, שבה נרצחו ישראלים אחדים.
ב-28 באוגוסט 1955 שיגרה מצרים חוליות פידאיון לשטח ישראל, שחדרו לעומק של 40 קילומטר והגיעו עד כפר מנחם ופרדסי נס ציונה. הם רצחו שישה אזרחים, תקפו מכוניות צבא וניסו לחבל במתקני רשות השידור. אחד מאנשי הפידאיון נפצע ונשבה, וכך נתגלו לראשונה פרטים על ארגונו ומשימותיו.
יחידות הפדאיון היו כפופות באופן מנהלי לדיוויזיה בעזה ומנו בסוף 1955 כ־600 איש בארבע פלוגות ויחידת גששים. האחראי הראשי לפעולותיהם היה הקולונל מוסטפא חאפז, מפקד המודיעין המצרי בעזה.
ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני בין ישראל ומצרים, וכעבור יומיים החלה ביוזמת מצרים מתקפת פדאיון נגד ישראל שהתחוללה בארבע חזיתות.
כוחות צה"ל נכנסו לח'אן יונס אשר הייתה באזור רצועת עזה שהיה בשליטה מצרית וערכו חיפושים מבית לבית בחיפוש אחר לוחמי פדאיון וכלי נשק. במהלך המבצע נהרגו 275 פלסטינים. 111 פלסטינים נוספים נהרגו בפשיטות ישראליות במחנה הפליטים רפיח.
מלחמת סיני פתרה את בעיית הההסתננות הפלסטינית האלימה ואת בעיית הפדאיון, והביאה בעקבותיה עשור של שקט יחסי לאורך גבולות מדינת ישראל. מתקפת הפדאיון נגד ישראל במלחמה זו הייתה למעשה המתקפה הפדאית האחרונה נגד ישראל עד להקמת ארגון "פת"ח".
גוטפריד וילהלם לייבניץ
גוטפריד וילהלם פון לייבניץ (בגרמנית: Gottfried Wilhelm von Leibniz; 1 ביולי 1646 – 14 בנובמבר 1716) היה מתמטיקאי, פילוסוף, פיזיקאי ואיש אשכולות גרמני שהשפעתו בולטת הן בהיסטוריה של המתמטיקה והן בהיסטוריה של הפילוסופיה. לייבניץ כתב בעיקר בלטינית ובצרפתית.
במתמטיקה, הוא פיתח את החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי באופן בלתי תלוי באייזק ניוטון, וכן כיום, שיטת הסימון שלו היא זו הנמצאת בשימוש רווח בשל פשטותה. כמה מהעקרונות הפילוסופיים שלו מצאו ביסוס מתמטי רק במאה ה-20. לייבניץ היה מהפוריים שבממציאי ומפתחי המחשבים המכניים, ובעבודתו על הוספת פונקציות של כפל וחילוק לפסקלין הוא המציא את "התוף המדורג" , שבו עשה שימוש כדי לבנות את מחשב הפסיעות שלו, ש-150 שנה מאוחר יותר שימש בסיס לאריתמומטר, המחשב המכני הראשון בייצור סדרתי. כמו כן היה הראשון לתאר את מנגנון "מחשבון החוגה" ב-1685. בשנות ה-1670 הוא פיתח את מכונת ההצפנה המורכבת הראשונה בהיסטוריה, והציע לרתום אותה לצורכי הממלכה בפני לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בנוסף הגה ופיתח את השיטה הבינארית, בהמשך לרעיונותיהם של פילוסופים כמו רמון ליול, העומדת בבסיסה של כתיבת התוכנה במחשבים האלקטרוניים.
בפילוסופיה, הוא נודע במיוחד בשל קביעתו האופטימית שהיקום הוא הטוב ביותר שאלוהים היה יכול ליצור, והפך בשל קביעה זו למושא לעג בידי מחברים מאוחרים יותר כמו וולטר. יחד עם רנה דקארט וברוך שפינוזה, נמנה עם המייצגים הבולטים של זרם הרציונליזם במאה ה-17. בניגוד לעמדות אלה של אופטימיזם ו"שפע" וכן גישתו הרציונליסטית, שהפכו פחות מקובלות בקרב אנשי מדע, עבודתו של לייבניץ בענפים אחרים של הפילוסופיה הניחה יסודות לגישה פילוסופית מעין-אמפיריציסטית שהתקבלה לימים בחוגים שונים במדע דוגמת הפוזיטיביזם הלוגי. עבודה פילוסופית חלוצית זו הקדימה את הלוגיקה המודרנית של פרגה והפילוסופיה האנליטית. כאמור גישה חלוצית זו עומדת בסתירה לפן הרציונליסטי שבהגותו, הנשען במידה על המסורת הסכולסטית, שבתורה מבוססת על הלוגיקה של אריסטו, ובה היקשים מושגים באמצעות "הפעלת ההיגיון" על עקרונות ראשוניים או הגדרות אפריוריות, ולא על עדות שהושגה באופן ניסיוני. לייבניץ תרם תרומות מכריעות לפיזיקה ולטכנולוגיה, וחזה רעיונות ומושגים שבוססו מאוחר יותר בביולוגיה, רפואה, גאולוגיה, תורת ההסתברות, פסיכולוגיה, בלשנות ובתורת המידע. בכתביו עסק גם בפוליטיקה, משפטים, אתיקה, תאולוגיה, והיסטוריה. תרומותיו למגוון רחב זה של תחומים פזורות בכתבי עת מדעיים, ובעשרות אלפי תכתובות וכתבי יד שלא פורסמו במהלך חייו. גם כיום, חסר אוסף שלם שיאגד את כתביו, וכפועל יוצא דין וחשבון מקיף על הישגיו אינו אפשרי, אם כי ניכר רוחב ועומק היריעה בהגותו.
הגותו המקיפה של לייבניץ היא מוקד היסטורי לכמה ענפים שקיבלו את עיקר פיתוחם בשפה הגרמנית, הגם שעיקר עבודתו נכתבה במקור בלטינית. ניתן לזהות את הדמיון בין מכונות החישוב וההצפנה שלו למערכת ההצפנה הגרמנית אניגמה. בעיקר בענפי הפילוסופיה המשיקים לתחומי המתמטיקה והמדע בולטת השפעתו, ובין היתר השפיע על ההוגים בגרמנית: שופנהאואר, ארנסט מאך, גוטלוב פרגה ובאופן עקיף על לודוויג ויטגנשטיין.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
גוטפריד לייבניץ נולד ב-1 ביולי 1646, בשלהי מלחמת שלושים השנים, בלייפציג שבסקסוניה, לפרידריך לייבניץ וקתרינה שמוּק.
הוא הוטבל ב-3 ביולי בכנסיית ניקולאי הקדוש, וסנדקו היה התאולוג הלותרני מרטין גאייר. אביו מת כשהיה בן שש וחצי, ומאז גדל בחיק אמו. השיעורים שהעניקה לבנה השפיעו רבות על רוחו של לייבניץ הצעיר, וניתן למצוא להם הד בהגותו הפילוסופית בהמשך חייו.
אביו של לייבניץ, פרידריך, היה פרופסור ל"פילוסופיה של המוסר", כלומר אתיקה, באוניברסיטת לייפציג, והבן ירש מאוחר יותר את הספרייה של אביו עם מותו. בעוד שלימודי בית הספר שלו הוגבלו בעיקר ללימודים בסיסיים, הספרייה של אביו הייתה פתח למגוון רחב של טקסטים פילוסופיים ותאולוגיים - כאלה הנלמדים רק בשנות האוניברסיטה. לימודים אלה, היו גם המקור לשליטתו המוקדמת בלטינית, לשון ההגות אותם ימים, אותה השיג כבר בגיל 12. מתואר כי בגיל 13 חיבר במהלך בוקר אחד 300 הקסמטרים של שירה לטינית עבור אירוע מיוחד בבית ספר.
באפריל 1661, בגיל 15, החל לייבניץ, ללמוד משפטים באוניברסיטת לייפציג, בה השלים תואר ראשון בפילוסופיה בדצמבר 1662. ב-9 ביוני 1663, הגן על עבודתו "המחלוקת המטאפיזית בעקרון האינדיווידואציה" שדן באינדיווידואציה, וב-7 בפברואר 1664, השלים תואר שני בפילוסופיה. בדצמבר 1664, הגיש והגן על עבודת הדוקטורט שלו "חיבור אודות אוסף בעיות פילוסופיות אודות זכות", בו תיאר את הקשר התאורטי והפדגוגי בין פילוסופיה ומשפטים. ב-28 בספטמבר 1665, עם תום שנת לימודים אחת, קיבל תואר בוגר אוניברסיטה במשפטים בתומה הגיש הדיסרטציה "על התנאים".
בתחילת שנת 1666, בגיל 19, חיבר לייבניץ את ספרו הראשון, על אמנות הקומבינציה. חלקו הראשון הוא גם התזה שהגיש במסגרת התואר שלו בפילוסופיה, במרץ 1666.
יעדו הבא היה להשיג התמחות ודוקטורט במשפטים, דבר שבדרך כלל היה כרוך בשלוש שנות לימודים נוספות. ב-1666 סירבה אוניברסיטת לייפציג להעניק לו תואר דוקטור במשפטים בשל גילו הצעיר. בעקבות כך העתיק לימודיו לאוניברסיטת אלטדורף. לא זו בלבד שעבודת התזה שלו קנתה לו תואר דוקטור אלא אף משרת פרופסור. אולם לייבניץ דחה את ההצעה.
בשנות חייו הבוגרים, לייבניץ הציג את עצמו לעיתים קרובות כ"גוטפריד פון לייבניץ". כך בהרבה ממהדורות חיבוריו הוצג שמו בעמוד השער "פרייהר ג.ו. פון לייבניץ". אף על פי כן, מעולם לא אותר מסמך רשמי המייחס ללייבניץ תואר אצולה.
1674 - 1666.
ב-1666 ביקש ללמוד אלכימיה בקרב אגודת אלכימאים בנירנברג. תיאורו של לייבניץ למקרה, הוא שמבלי ידע מוקדם בתחום, ולאחר קריאה שטחית, ניסח מכתב שכלל את כל המושגים הסתומים שבעצמו לא הבין וכך הצליח לשטות בחברי האגודה ולהציג עצמו כמלומד. לאחר זמן קצר פגש את יוהאן כריסטיאן פון בואנבורג , שבאותה עת פוטר מתפקיד השר הראשי ל"ארכיבישוף הבוחר" של מיינץ, יוהאן פיליפ פון שנבורן. פון בואנבורג שכר את לייבניץ כעוזרו, וזמן קצר לאחר מכן השלים עם הארכיבישוף והציג את לייבניץ בפניו. לייבניץ הקדיש לפון שנבורן חיבור במשפטים בתקווה שיעניק לו משרה, וכך היה, הארכיבישוף ביקש מלייבניץ לעזור בכתיבת הקוד החוקתי החדש של נסיכות הבוחר, ועם השלמת המטלה רכש את אמונו. ב-1669 מונה ליועץ של בית הדין לערעורים במיינץ.