תיאור זה הוא הראשון המאפשר לקבוע בוודאות, כי מדובר בבור יוסף הנוכחי. למרות מיקומו של הבור - על הגבעה – יש בו מים בעומק של כ-10 מ'. בורקהרדט אינו היחיד המציין עובדה זו, ויש להניח שכך היה הדבר לפחות עד שנת 1837, מועד הרעש הגדול בצפת, שכנראה גרם להתמוטטות הבאר. הדרך מעכו לדמשק (ולא "דרך הים" המסורתית) קשורה לשלטונו של סולימאן פחה, בגליל ובדמשק. הלה היה יורשו של ג'זאר פחה, שהגן בהצלחה על בירתו, עכו, מפני צבא נפוליאון. החיילים המוגרבים הנזכרים לעיל הם מחיל השכירים הצפון אפריקאי, שג'זאר וסולימאן הביאו ארצה להגנת שלטונם.
הנוסעים הרבים שפקדו את הארץ במאה ה-19 מתייחסים לא אחת למקום, אך בדרך כלל אין הם מוסיפים לתיאורו המקיף של בורקהרדט, המצוטט לא אחת בכתביהם.
הסקר הבריטי של ארץ ישראל משנת 1875, שנערך על ידי אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל, מביא לראשונה את תוכנית הח'אן. בספרם נכתב:
קביעתם של הארכאולוגים דאז, שמצבו של הח'אן "טוב מאוד" - אף על פי שאגפו המערבי היה כבר הרוס - היא יחסית. נראה שלפי מושגיהם, מבנה שבו קיימים עדיין קירות שלמים, ואפילו אולמות מקומרים וחלקי קומה שנייה, נחשב ל"מצב טוב".
בסקר מוזכרים מקומות התפילה בח'אן, אך החצר סביב הבור, עם המסגד שבתוכה, לא הייתה קיימת, כנראה. נראה שהם נהרסו ברעידת האדמה בראשית 1837, ואבניהם שימשו לבניית המכלאה, שעדיין צמודה לקיר המזרחי של הח'אן. החצר סביב הבור מוזכרת אמנם עוד שנה לאחר הרעש, אך ייתכן כי רק שרידי החצר ניכרו עדיין, והמכלאה נבנתה מאוחר יותר. כיום נותרו מהחצר ומהמסגד רק שרידי יסודות, וגם אלה מקורם מוטל בספק.
בשנת 1900 הגיע לג'וב יוסף נדבן כלשהו, ממוצא הודי כנראה, וקבע לוח שיש על המבנה הכיפתי שמעל הבור, שבו נכתב:
השורה הראשונה כתובה בסגנון כתב נסתעליק. שנת 1318 להג'רה היא שנת 1900. רגע חסד זה לא מנע את המשך הרס האתר.
הח'אן.
הח'אן נמצא כ-80 מטר מערבית לג'וב יוסף, על שיפוליה המערביים של גבעה טרשית מבודדת. שביל, חצוב בחלקו בסלע, מחבר ביניהם. הח'אן הוא מבנה מלבני (47x34 מ'), המקיף חצר (22x16 מ'). זהו אחד הח'אנים הקטנים ביותר בארץ. קירות המבנה, הבנויים ברובם שכבות אבני גיר ואבני בזלת לסירוגין, עבים מאוד: 1.5 עד 2.8 מטר. לח'אן פתחים בדמות חרכי ירי, ששימשו כנראה לאוורור ולתאורה, היות שמיקומם, מידותיהם וזוויות התרחבותם אינם מאפשרים להשתמש בהם לירי.
המבנה הוא בעל קומה אחת, להוציא חלק מאגפו הצפוני שעליו נבנו ארבעה קיטונים ומגדל שמירה, שהיו בקומה השנייה. שער המבנה נמצא מצפון, וממנו מוליך פרוזדור שאורכו 17 מ' (מספר 3 ו-9 בתוכנית) המסתיים בחצר. צמוד לחצר, מצדו המזרחי של הפרוזדור, מצויות מדרגות (מספר 11) המובילות לגג המבנה ולקומה השנייה. לצדי החצר (מספר 13) ממוקמים אולמות מקומרים ארוכים (מספר 12 – 28x6 מ' ממערב ומספר 14 – 35x6 מ' ממזרח), לכל אורך המבנה.
בצד הדרומי של החצר, בהמשך ארכיטקטוני של השער וממולו, מצוי חדר (מספר 17 – 5.5x5 מ') ובו מחראב (גומחת תפילה). מצידו המזרחי של חדר זה, בינו לבין אולם האורך, מצוי חדר נוסף (מספר 18 5x4 מ') שכדוגמתו מצויים גם מעברה השני של החצר, משני צידי הפרוזדור (מספר 8 ומספר 10).
בחלקו הצפוני של האגף הצפוני מצויים אולמות נוספים, כנראה תוספת מאוחרת למבנה המקורי. האחד (מספר 4 ו-5 – 11x6 מ') מצידו המזרחי, והשני (מספר 2 – 6x5 מ') מצדו המערבי של הפרוזדור. באולמות אלה פתחים, דמויי חרכי ירי, נוספים וכן גומחות, שנועדו כנראה לאחסון. כן מצוי במקום אח עם ארובה החוצה גם את התקרה לקומה השנייה, שבה הייתה אח נוספת באחד הקיטונים.
בפינתו הצפונית-מערבית של הח'אן, בהמשך לאולמות אלה, מצוי בור מים (מס' 1), שבעבר היה מוקף חומה. הגישה אליו הייתה כנראה רק מתוך המבנה, דרך חדר שמדרום לו, ובו מקום תפילה נוסף, מאולתר קמעה, ופשוט יותר מהמאחרב המפואר שבאגף הדרומי (מס' 6 – 7x5 מ')
מידותיו של בור המים הם 8x8 מטר ועומקו כיום – 2.3 מטר. הוא חצוב בסלע בחלקו התחתון, בנוי בחלקו העליון, ורובו מטויח. הבור מצטיין באיכות בנייתו. הוא מקורה בלוחות בזלת הנשענים על קשתות בנויות היטב. תכולת בור המים כ-130 מטר מעוקב. לפי עדויות הנוסעים, הוא סיפק מים (בצמצום) לשיירות. גם כיום, כאשר תעלות האיסוף הרוסות, תחתית הבור עדיין מכילה מים בסוף הקיץ. ייתכן כי קרקעית הבור נמצאת על אקוויפר כל שהוא, והמים נקווים אליו לאיטם. הימצאות אקוויפר כזה יכולה להסביר את היקוות המים אל תחתית ג'וב יוסף בעומק של 10 מ', כעדותם של בורקהרדט ואחרים, אף שהוא מרוחק כ-110 מ' משם. ג'וב יוסף מצוי במעלה הגבעה, ונראה כי קרקעית שני הבורות נמצאות במפלס אחד. חיזוק להנחה כי מדובר במעין שכבה ולא במי גשם מנוקזים, הוא איכות המים הגבוהה, כעדות הנוסעים.
לאגפו המזרחי של הח'אן צמודה חצר מלבנית סדורה של כחצי דונם, ששימשה כנראה מכלאת מקנה בתקופה מאוחרת.
השתמרותו של המבנה טובה, ומלבד אגפו המערבי, שהתמוטט כליל, וחלקים באגף המזרחי ובקומה השנייה, נותר הח'אן כמעט בשלמותו. עובדה זו מרשימה בהתחשב בבנייתו היבשה של הח'אן, וכן בהתחשב במקומו בבקע הירדן, המועד לרעשים. שני רעשים שאירעו בתקופת קיומו של הח'אן ידועים בבירור: האחד ב-1759, שבו נספו מחצית יהודי צפת, והשני ב-1837, שהיה קשה אף יותר. סביר להניח, כי ההרס החלקי של הח'אן נגרם ברעשים אלה, ובמיוחד הראשון שבהם, כפי שעולה מעדויות שונות, המובאות להלן.
תולדות הח'אן.
לא השתמר כל תיעוד היסטורי באשר למועד בניית הח'אן, אך קיימים נתונים הרומזים שהוא הוקם במחצית השנייה של המאה ה-13. קמרון צולב (מספר 3 בתוכנית) עשוי אף לרמוז על סגנון צלבני מאותה תקופה, אך בהיעדר עדות נוספת, הסבירות לתיארוך זה נמוכה. סביר יותר – בהסתמך על מקורות היסטוריים וספרות עולי הרגל – לתארך את בניית הח'אן לתקופתו של הסולטאן אינאל , שמשל בשנים 1453–1461. עשרים שנה קודם לכן בנה הסולטאן ג'קמק שרשרת ח'אנים, אך המקורות אינם מזכירים את ח'אן ג'וב יוסף, השונה בסגנונו מהח'אנים הללו. ידוע כי הסולטאנים אינאל ואחריו קאיתבאי (1468–1495) הרבו לבנות מבני ציבור ודת בארץ.
הנוסע הבלגי אדורנו , שביקר במקום עם בנו ז'אן בשנת 1470, מתאר לראשונה את הח'אן כמבנה חדש שהושלם לא כבר. חמש שנים אחר כך עבר במקום הסולטאן קאיתבאי בדרכו מצפת לדמשק. על אף שהדרך מצפת לדמשק עוברת בג'וב יוסף, מלווהו של קאיתבאי, אבן ג'יעאן, המתאר את פרטי מסעותיו, אינו מזכיר את הח'אן, אף על פי שזה עמד על תלו כבר יותר מחמש שנים. שמא הוא התעלם מהח'אן כיוון שלא היה זה אדונו שבנה אותו?
נראה שהח'אן נבנה במקורו כאולמות וכחדרים סביב חצר פנימית, ללא החלק הצפוני של האגף הצפוני. בשנת 1674 מוזכרת כתובת בשער, שהיום אין זכר לא לה ולא למיקומה בעבר. נראה שבין מועד זה לרעש של 1759, נבנתה תוספת לאגף הצפוני. תוספת זו, אשר קמרונותיה (מלבד קמרון השער העשוי קשתות מצטלבות) הם בכיוון מזרח-מערב, בניגוד ליתר קמרונות המבנה, כולל בקומת הקרקע שני אולמות ובור מים, ובקומה השנייה ארבעה קיטוני שינה ומגדל שמירה. אין שום עדות ישירה לבניית תוספת זה ובוודאי לא לתיארוכה. אך יש כמה עדויות ארכיטקטוניות המעידות כי מדובר בתוספת; שינוי כיוון הקמרונות, פתחים במבנה המקורי שנאטמו על ידי הקיר החדש, הבנייה השונה ובניית הקומה השנייה בדיוק מעל קטע זה, עשויים להעיד על כך.
באשר לתיארוך בניית תוספת זו, העדויות מועטות אף יותר. אם אכן הייתה כתובת בשער אשר נראתה בשנת 1674, סביר להניח שהיא כוסתה בבנייה החדשה. בשנת 1810, בתקופה שבין שני הרעשים, הח'אן מתואר כבר כהרוס בחלקו, אולי בעקבות הרעש של 1759. בוני התוספת היו משקמים בוודאי את הריסות אולם האורך המערבי, מאחר שאין הגיון בבניית תוספת מפוארת (איכות בניית התוספת טובה מזו של יתר חלקי הח'אן), על גבי מבנה הרוס בחלקו. בזמן בניית תוספת זו, נפרץ פתח מגג בור המים המוקף חומה אל החדר שמדרום לו, ונבנה בו מחראב. הגישה אל בור המים הייתה כנראה מתוך הח'אן, דרך חדר זה בלבד. על החומה הזו בולטות אבנים העשויות להיראות כשרידי מדרגות, אך בציור משנת 1839 נראית החומה שלמה, ללא פתח במקום.
בציור הנזכר, כלומר, שנתיים לאחר הרעש של 1837, נראה הח'אן עם קומתו השנייה בשלמותה ובור המים עדיין מוקף חומה. יש להתייחס בזהירות לתיארוך ציור זה, המבוסס על הדפס מ-1817. הנוף ברקעו, שאינו תואם את המציאות בשטח, מחזק את ההנחה שלא מדובר בציור אותנטי. המכלאה המזרחית לא נראית בתמונה זו ואף אינה מוזכרת בתוכנית הסקר הבריטי משנת 1875. ייתכן שהיא לא הוקמה עדיין או שעורכי הסקר לא ייחסו לה חשיבות. אכן, אין למכלאה זו כל חשיבות פרט להיותה בנויה בחלקה הגדול אבני גזית. יש בכך לשמש הסבר להעלמה המוחלט כמעט של החצר, שהקיפה את ג'וב יוסף במשך מאות בשנים ואשר הייתה מרוחקת כ-60 מ' מהמכלאה.
זה כמאתיים שנה מתואר הח'אן כמצוי בתהליך של הרס, ונראה כי רק הודות לבנייתו האיתנה, הוא שרד עדיין בחלקו. ללא עבודות שיקום נחרץ גורלו של הח'אן להיעלם. בשנת 1985 התמוטטה שארית קשת השער. השוואת הח'אן של היום לצילומים מימי המנדט הבריטי, מעידה אף היא בבירור על תהליך ההרס.
ג'וב יוסף שעל אם הדרך.
עמיעד נמצאת כיום על הכביש המרכזי מצפון הארץ למרכזה, דרך שחזקה עליה שהתקיימה בתוואי זה בעבר, בעת שהטופוגרפיה הכתיבה את תוואי הדרכים, אף יותר מהיום. אז שכנה ג'וב יוסף על "דרך הים" או "דרך מצרים", כפי שנקראה לפעמים, שחיברה את סוריה ואשור עם מצרים, והייתה אחת הדרכים החשובות בסהר הפורה.