קאבור, אשר הותנה בקבלת סיוע מצרפת בתקיפה אוסטרית, הסית את וינה בעזרת סדרת תמרונים צבאיים בקרבת הגבול. אוסטריה פרסמה אולטימטום ב-23 באפריל 1859, בו דרשה את פירוק צבא סרדיניה. עקב סירובה של סרדיניה, הוכרזה מלחמה ב-29 באפריל, אשר גררה את צרפת לעימות.
כוחות.
צבא צרפת במערכת האיטלקית מנה כ-130,000 חיילים, 2,000 פרשים ו-312 תותחים.
הצבא פעל תחת פיקודו של נפוליאון השלישי, מחולק לחמישה קורפוסים: הגיס הראשון, תחת פיקודו של אשיל ברגו ד'הילר, הגיס השני, תחת פיקודו של פטריס דה מק-מהון (דוכס מגנטה), הגיס השלישי תחת פיקודו של פרנסואה סרטין קנרובר, הגיס הרביעי תחת פיקודו של אדולף ניל, והגיס החמישי תחת פיקודו של הנסיך נפוליאון בונפרטה. המשמר הקיסרי הובל על ידי אוגיסט רניו דה סן-ז'אן ד'אנז'לי.
צבא סרדיניה מנה כ-70,000 חיילים, 4,000 פרשים ו-90 תותחים. הצבא חולק לחמש דיוויזיות, תחת פיקודו של קסטרלברוגו, מנפרדו פנטי, ג'יובני דורנדו, אנריקו סיילדיני ודומניקו סוצ'יארי. בנוסף, מתנדבים שירתו בשתי דיוויזיות קלות. המפקד העליון היה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, אשר נעזר באלפונסו פררו לה מרמורה.
צבא אוסטריה מנה כ-220,000 חיילים, 824 תותחים ו-22,000 פרשים. תחת פיקודו של פלדמרשל פרנץ גיולאי.
מהלך המלחמה.
בפתיחת המלחמה, לא היו כוחות צרפתיים באיטליה, ולכן הגיעו כוחותיו של המרשל פרנסואה סרטין קנרובר לפיימונטה בשימוש הגדול הראשון ברכבות. במקביל הצליחו הכוחות האוסטרים לצבור הישגים רבים כנגד צבא סרדיניה החלש עוד לפני הגעתם של הכוחות הצרפתיים לפיימונט.
הרוזן גיולאי, מפקד הכוחות האוסטריים בלומברדיה, בחר לתקוף מאזור נהר טיצ'ינו. לרוע מזלו, החל גשם כבד לרדת בזמן הצליחה של הנהר, דבר שאפשר לפיימונטה להציף את שדות האורז שלהם מבעוד מועד ולעכב בכך את התקדמות הכוחות.
האוסטרים תחת פיקודו של גיולאי הגיעו לוורצ'לי, כדי לאיים על טורינו, בעוד שכוחות צרפתים-סרדינים נעו כדי לחזק את אלסנדריה וגשרי נהר פו מסביב לקזאלה מונפראטו גרמו להם לסגת.
ב-14 במאי, הגיע נפוליאון השלישי לאלסנדריה, כדי לקחת את הפיקוד.
הקרב הראשון בין כוחות צרפתיים ואוסטרים היה במונטבלו ב-20 במאי, קרב בין כוחות אוסטריים תחת פיקודו של סטדיון מול דיוויזיה בודדת של החיל הראשון של הצרפתים תחת פיקודו של אלי פרדריק פוריי. הכוח האוסטרי היה גדול פי שלושה, אבל פוריי ניצח בקרב.
בתחילת יוני הגיע הכוח של גיולאי סמוך לרכבת של מג'נטה ותפס עמדות הגנה מזרחית לנהר. נפוליאון השלישי תקף את ישירות את אזור טיצ'ינו עם חלק מהכוח, כאשר יתר הכוח איגף את הכוחות האוסטריים. עקב כך נסוג גיולאי רחוק מאוד אל מצודות במזרח לומברדיה, שם שוחרר מתפקידו.
מחליפו של גיולאי היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, אשר ארגן את הכוחות האוסטריים בקו הגנה על השטח האוסטרי שמאחרי נהר מינצ'ו.
השתתפותו של הקיסר בקרב סולפרינו הייתה הראשונה והאחרונה. צבא של צרפת ופיימונטה כבשו את מילאנו והתקדמו באיטיות מזרחה כדי לסיים את הקרב כנגד אוסטריה בטרם פרוסיה תתערב.
האוסטרים גילו כי הכוחות הצרפתיים נעצרו בברשה, החליטו לנסות להפתיע אותם על ידי מעבר להתקפה. הכוחות הצרפתיים עברו למגננה, אך אף צד לא ידע באמת היכן יריבו נמצא. בנדק יחד עם הגיס השמיני הופרדו מהכוח הראשי, אשר הגן על פוזולנגו. הצעד נחל הצלחה, אם כי יתר הצבא האוסטרי נסוג ברגע שפרצה הסערה הגדולה, ונטש מספר ערים לצבא הצרפתי.
במקביל הביסו מתנדבי ציידי האלפים של ג'וזפה גריבלדי את האוסטריים בקרב ורזה ובקרב סן-פרמו בחלקה הצפוני של לומברדיה.
השלום.
הפחד למעורבות גרמניה הובילה את נפוליאון לחפש אחר דרך לצאת מהמלחמה, באמצעות חתימה על הפסקת אש עם אוסטריה בווילפרנקה די ורונה. רוב ממלכת לומברדיה, עם עיר בירתה מילאנו (מלבד מנטובה ולגנגו והשטח סביבן) עברה לידי צרפת, אשר מיידית הסיגה את כוחותיה מהן לסרדיניה. השליטים במרכז איטליה, אשר גורשו עקב ההפיכה, הורשו לשוב.
ההסכם אשר נעשה על ידי נפוליאון, מאחרי גבם של בעלי הברית הסרדינים, הוביל לזעם רב בסרדיניה – קאבור בעצמו התפטר כאות מחאה. בכל אופן, הסכם וילפרנקה הוחלף בנובמבר בהסכם ציריך.
מדינות מרכז איטליה נכבשו על ידי הפיימונטסים, אשר לא שיתפו פעולה בהשבת השליטים הקודמים, והצרפתים לא שיתפו פעולה באכיפת הסכם הפסקת האש. האוסטרים נותרו מתוסכלים והצרפתים כשלו בביצוע הסכם.
בשנה שלאחר מכן, 1860, בעזרת אישור בריטי וצרפתי, דוכסות פארמה, דוכסות מודנה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה ושטחי האפיפיור – סופחו לממלכת סרדיניה, וצרפת קיבלה את ניס וסבויה כפי שסוכם.
מהלך זה הוביל למשלחת בראשות גריבלדי לסיציליה, אשר השלימה את איחוד איטליה.
הרפובליקה החמישית
הקיסרות הצרפתית הראשונה
הקיסרות הצרפתית השנייה
ישראל ברגיל
ישראל ברגיל (נולד בשנת 1934) ניהל מספר מוסדות, בהם הרשות לפיתוח ירושלים ומפעלי ביוב וטיהור ירושלים בע"מ. מילא תפקידים בכירים במספר מוסדות נוספים, בהם גן החיות התנ"כי, הסתדרות הפקידים, והאוניברסיטה העברית. הוכתר בתואר יקיר ירושלים.
ביוגרפיה.
ברגיל עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בהיותו בן 12. לאחר לימודים בכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון במגדיאל ובאלוני יצחק היה חבר במושב השיתופי תלמי יפה, ומילא בו שורה של תפקידים. במשך 20 שנה עבד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה בפקולטה למדעי הטבע שבה היה דיקן-משנה, ואחר כך סגן המנהל הכללי לכספים ולבסוף המנהל הכללי וסגן נשיא.
ב-1987 התמנה ליועץ ארגוני וכספי במפעלי תעשייה, ואחר כך היה סגן מנהל כללי לכספים ומינהל בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וחבר בצוות ההקמה. שימש כסגן מנהל כללי ואחר כך מנהל כללי ברשות לפיתוח ירושלים, המנהל הכללי של מפעלי ביוב וטיהור ירושלים בע"מ. כמו כן מילא שורה של תפקידים ציבוריים, בהם יושב ראש הנהלת קופת הפנסיה של עובדי האוניברסיטה העברית, חבר מזכירות הסתדרות הפקידים, חבר הנהלת מרכז ההדרכה לספריות וחבר דירקטוריון הנהלת גן החיות התנ"כי בירושלים, חבר הנהלה סינמטק ירושלים, חבר הנהלת חממה טכנולוגית - ון ליר בירושלים ומוסדות נוספים.
בשנת 2007 הוענק לו התואר יקיר ירושלים. בשנת 2011 נבחר כיקיר התיאטרון וזכה לתואר "עמית כבוד" מטעם עמותת תיאטרון הקרון. בשנת 2017 הוענק לו תואר נאמן כבוד של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובשנת 2019 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם מכללת עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה בירושלים. כיום הוא חבר הנהלה במוסדות וארגונים שונים בירושלים, בהם האקדמיה למוסיקה, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, מט"י ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
תפקידיו.
תפקידים בחברות ציבוריות בעבר:
1971- 1973
משנת 1990
חברות ציבוריות בהווה:
יוליאן פירסט
יוליאן פִירְסְט (Fürst; 14 באוקטובר 1911, פרנקפורט שעל האודר, גרמניה – 11 באוגוסט 1992, חיפה) היה צלם אומן ישראלי וחלק מהקהילה הייקית.
ביוגרפיה.
יוליאן פירסט נולד בשנת 1911 בפרנקפורט שעל האודר שבגרמניה לגיאורג ורוזה פירסט. הוא החל לצלם בגרמניה בשנת 1929. אביו רצה שילמד בבית הספר הגבוה למכירות, אך יוליאן רצה לעסוק בצילום. בהיותו בן שבע עשרה הוא פנה לרודולף גרונמן, צלם-אומן תושב פרנקפורט שעל האודר, בבקשה שילמד אותו, אך הלה בחר באותה תקופה להפסיק לצלם ולהתמקד בציור בלבד, ופירסט התחיל לעבוד בחנות צילום כעוזר ושליח.
לקראת עלייתו לישראל ב-1935 שהה פירסט בברלין, שם עבד כמורה לספורט בכפר ילדים ונוער אהבה, פנימייה ליתומים בברלין, וכגנן בבית הקברות היהודי.
עם הגיעו לארץ הצטרף פירסט לקבוצת עבודה שנקראה "בתלם", שישבה בנחלת יהודה ליד ראשון לציון, ושהה שם כחצי שנה. בקיץ אותה שנה עבר לחיפה והמשיך בעבודות חלוציות כמו בנייה וניקיון.
ב-1936 שב לאהבתו הראשונה – הצילום – והחל לעסוק בעבודות מעבדה בחנות לצילום בחיפה. כעבור שנה התחיל לעבוד כצלם עצמאי.
ב-1938 עברה גילה-גיזלה לבית לב (1915-2012) לחיות עם פירסט, לאחר שעזבה את קיבוץ הזורע. מאז חיו בני הזוג כמשפחה וכשותפים לעשייה בצילום – הוא צילם בסטודיו ובבתי לקוחות, באולמות שמחות ובאירועים צבוריים שונים באזור חיפה והצפון, כשהוא נושא תיק מלא מצלמות ופנסי תאורה, והיא עבדה במעבדת הצילום.
בין השנים 1939-1941 היה פירסט פעיל במסגרת "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל" (PPPA).
ב-1943 נולד בנם הבכור מיכאל (נפטר 1982), וב-1950 נולד בנם השני, בנימין (בני). את החנות המשפחתית הפעילו בני הזוג פירסט מדירת שני חדרים קטנה, ששימשה גם כדירת המגורים של המשפחה.
לצד עבודתו כצלם הוא עסק גם בהוראת הצילום בסטודיו שלו במסגרות שונות שכללו תלמידים פרטיים, קבוצות של חובבים, וכמו כן קיים סדנאות צילום חד פעמיות. בשנות השישים הוא לימד צילום במגמה לצילום במכללת ויצו בחיפה וגם בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
יצירתו.
יוליאן עלה לארץ עם תעודת צלם בכיסו, והביא עמו מסורת אירופית ושפה צילומית שלא הובנה כראוי בשנים ההם.
בצילומיו בולטת התעניינותו של יוליאן בדמות האנושית. בעבודתו ניתן למצוא נושאים מגוונים כגון דיוקנאות, צילומי עירום, חלוצים, גיבורים, עסקנים פוליטיים, זוגות נישאים ופעוטות.