בין השנים 1977–1981 למד פיסול במכון אבני, ובין השנים 1985–1988 למד פיסול בבית הספר "אקול דה בוזאר" בפריז.
בשנות ה-70, ה-80 וה-90 היה שף במלונות הילטון, שרתון ודיפלומט בתל אביב.
ביו השנים 1973–1995 היה הפסל הראשי במוזיאון השעווה הישראלי במגדל שלום בתל אביב.
בן עמי היה אלוף ישראל בפיסול במרגרינה ואלוף ישראל בפיסול ועיצוב במזון.
בן עמי חבר איגוד הפסלים והציירים בישראל. ערך כ-30 תערוכות בישראל ומחוצה לה.
בן עמי חבר ההנהלה בפדרציה המרוקאית העולמית.
בערב חגיגי צוינו 55 שנים להקמתה של שכונת רמת אגוז (שיכון ד') בטבריה על ידי עיריית טבריה, ובן עמי שצמח בשכונה זכה להוקרה מראש עיריית טבריה.
מיצירותיו.
במהלך עבודתו פיסל בן עמי מעל אלף מלכים, נשיאים, ראשי ממשלות ואח"מים אחרים.
הדיוקן הראשון שפיסל במוזיאון השעווה הישראלי" היה של הזמר יזהר כהן שזכה ב-אירוויזיון, ובהמשך את הדיוקנאות של: עפרה חזה, רינה מור, גלי עטרי, צביקה פיק, הכדורסלן מיקי ברקוביץ, הטניסאי שלמה גליקשטיין והנשיאים חיים הרצוג (1983), יצחק נבון.
בשנת 2018 פיסל את האפיפיור פרנציסקוס בעקבות הזמנה מהוותיקן. הפיסול נמשך כ-3 חודשים. בן עמי הוזמן לוותיקן והעניק לאפיפיור את הפסל.
בן עמי יצר פסל של מלך מרוקו שממוקם בארמון ברבאט. במוקטעה ברמאללה מוצב פסל של מחמוד עבאס שיצר לבקשת סם בן שטרית.
ב-23 ביולי 2017 נחנך גן פסלים (כולל חמישה פסלי אבן ושיש) בבית החולים על שם ברוך פדה, פוריה בכניסה למבנה מרפאות חוץ, תרומתו של בן עמי.
בין הדיוקנאות שיצר: דיוקן של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, דיוקנאות של הנשיאים שמעון פרס, ראובן ריבלין,דיוקן של שרת התרבות והספורט מירי רגב, דיוקן של השחקן זאב רווח, דיוקן של הזמר יהורם גאון ודיוקן של הזמרת שושנה דמארי.
בין פסליו: רמברנדט, לאונרדו דה וינצ'י, וינסטון צ'רצ'יל.
חייו האישיים.
בן עמי נשוי ואב לתאומים. מתגורר בטבריה.
קישורים חיצוניים.
אלי אשד -הדיוקנאי סקירה על חייו ויצירתו של שמואל בן עמי
אתר המולטי יקום של אלי אשד
https://no666.wpcomstaging.com/2009/03/04/%d7%94%d7%93%d7%99%d7%95%d7%a7%d7%a0%d7%90%d7%99/
לודארי
לטאה מסולסלת-זנב
בובי סינגר
בטינה סוריאט
יורם בן יהושפט
יהורם בן יהושפט
יורם בן אחאב
בבכא יעקב
אחזיהו בן אחאב
אהרון בק
יואש בן אחזיה
יואש בן אחזיהו
יהואש בן אחזיהו
יהואש בן אחזיה
ניאו (יצרן רכב)
ניאו (בסינית: 蔚来; פין-יין: Wèilái) היא יצרנית רכב, שבסיסה בשאנגחאי, המתמחה בעיצוב ופיתוח מכוניות אוטונומיות חשמליות. החברה פעילה באליפות פורמולה אי של FIA, במרוצי כלי רכב חשמליים חד-מושביים.
היסטוריה.
ניאו הוקמה על ידי ויליאם לי (בסינית: 李斌; פין-יין: Lǐ Bīn), יו"ר החברות Bitauto ו NextEV, בשנת 2014. מיד לאחר הקמתה, השקיעו בה מספר חברות היי-טק מרכזיות, כולל Tencent, טמסק אחזקות, Baidu, סקויה, לנובו ו TPG. את הדגם הראשון, מכונית הספורט ניאו EP9, השיקה החברה כבר ביום הקמתה.
בשנת 2017 הציגה החברה את מכונית הקונספט בתצורת סטיישן ניאו Eve.
בספטמבר 2018, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור בבורסה לניירות ערך של ניו יורק בסך 1.8 מיליארד דולר.
עומר טופרק
מרי ויטון קלקינס
מרי ויטון קלקינס (באנגלית: Mary Whiton Calkins ; 30 במרץ 1863 – 26 בפברואר 1930) הייתה פילוסופית ופסיכולוגית אמריקאית. קלקינס הייתה האישה הראשונה שהפכה לנשיאת האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA).
ביוגרפיה.
מרי ויטון קלקינס נולדה בהרטפורד, קונטיקט; היא הייתה הגדולה מבין חמישה ילדים. הוריה היו וולקוט (Wolcott) ושרלוט (Charlotte) וויטון קלקינס; קלקינס באה ממשפחה מאוד מאוחדת והיו שאמרו שחייה האישיים סבבו סביבם. היא עברה לניוטון, מסצ'וסטס בשנת 1880 עם משפחתה, עקב עבודה חדשה של אביה, ושם חיה כל חייה; כמו כן, שם היא החלה את לימודיה. וולקוט, אביה, לקח תפקיד פעיל בהשגחה על חינוך הילדים וכשקלקינס סיימה את בית הספר התיכון, הוא תכנן את לימודיה כך שהיא תוכל להירשם ללימודים בקולג'. בשנת 1882, קלקינס נכנסה למכללת סמית' כתלמידת שנה שנייה (sophomore); היא למדה במהלך שנה זו, אך במהלך שנת 1883, עקב מותה של אחותה, היא עברה ללמוד בעצמה מחוץ לקולג'. במהלך שנה זו, היא לקחה שיעורים פרטיים ביוונית ואף לימדה את אחיה יוונית. לאחר מכן, היא חזרה ללימודיה בקולג' בשנת 1884 וסיימה אותם עם דגש על פילוסופיה ולימודים קלאסיים.
לאחר סיום לימודיה, קלקינס ומשפחתה נסעו לטיול בן 18 חודשים לאירופה, שם קלקינס ניצלה את ההזדמנות וחקרה את לייפציג, איטליה ויוון. היא גם למדה את יוון המודרנית והקדומה. כשהיא חזרה למסצ'וסטס, אביה קבע ריאיון עם הנשיא של מכללת ולסלי – קולג' של נשים – עבור עבודת הדרכה במחלקה ללימודי יוון. קלקינס עברה כמדריכה ולבסוף כמרצה במחלקה ללימודי יוון במשך 3 שנים. פרופסור במחלקה לפילוסופיה הבחין בכישורי ההוראה המצוינים של קלקינס והציע לה תפקיד ללימוד פסיכולוגיה, תחום שהיה חדש בתוכנית הלימודים במחלקה לפילוסופיה. קלקינס קיבלה את ההצעה עם האפשרות שתוכל ללמוד פסיכולוגיה במשך שנה אחת.
בתקופתה של קלקינס נשים החלו לזכות בהזדמנויות חדשות, כמו ללמוד וללמד, מה שנאסר עליהן קודם לכן. למרות זאת, עדיין, היא נתקלה בהתנגדות ובאי-שוויון במהלך הקריירה שלה. לא היו הרבה אפשרויות לנשים שרצו תואר בפסיכולוגיה. קלקינס בחנה תוכניות לפסיכולוגיה בכמה אוניברסיטאות, כמו אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קלארק ואוניברסיטת הרווארד, אך היא רצתה ללמוד בסביבה עם מעבדות, ולכן האופציות היחידות לכך היו אוניברסיטת קלארק ואוניברסיטת הרווארד; ככל הנראה, עקב הקרבה לביתה בניוטון, היא רצתה להתקבל להארוורד. עם זאת, הארוורד לא נתנה לנשים ללמוד במוסדה. בעקבות כך, אביה ונשיא הקולג' ולסלי שלחו מכתבים לאוניברסיטת הרווארד בבקשה שתתקבל. כך, אף על פי שהארוורד לא קיבלה את קלקינס כסטודנטית, היא נתנה לה רשות להקשיב בהרצאות. כך, קלקינס החליטה לקחת שיעורים בהארוורד שנלמדו על ידי הפילוסוף ג'וסאיה רויס (Josiah Royce); רויס השפיע על קלקינס לקחת שיעורים רגילים בהארוורד, שנלמדו על ידי הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס, יחד עם גברים, אף על פי שנשיא הארוורד, צ'ארלס ויליאם אליוט התנגד ללימוד של נשים וגברים באותו חדר. בעקבות לחץ מצד ג'יימס ורויס, ועתירה מאביה של קלקינס, אליוט אפשר לקלקינס ללמוד בשיעורים רגילים, בתנאי שלא תירשם כסטודנטית במוסדו.
קריירה בפסיכולוגיה.
קלקינס החלה את המחקר הרציני שלה בפסיכולוגיה תחת ויליאם ג'יימס, זמן קצר לאחר שפורסם ספרו הנודע "עקרונות הפסיכולוגיה" (The Principles of Psychology) בשנת 1890. בביוגרפיה העצמית שלה, היא מתייחסת לחוויותיה מהמחקר איתו: "מה שהרווחתי מהדף הכתוב, ואפילו יותר מהשיחה בארבע עיניים היה, נדמה לי כשאני מסתכלת לאחור, יותר מהכל, היא תחושה חיה של ממשיות / קונקרטיות הפסיכולוגיה ומציאות מידית וסופית של מיינדים של אינדיבידואלים עם המחשבות והרגשות שלהם". אף על פי שג'אנט מאוד התרשמה מהפילוסופיה של ג'יימס, והוא החל להכניס אותה לתחום הפסיכולוגיה, ג'יימס לא היה מדען, וזה היה יותר תחום העניין שלה. עיסוקו של ג'יימס, בין השאר ברעיון המודעות הנוטה ל"צורה אישית" והרגשות של "ו, אם, אבל", החלו את ההתעניינות הגדולה שלה בעצמי. לאחר ההתמחות עם ג'יימס, ג'אנט עבדה יחד עם אדמונד סנפורד (Edmund Sanford) באוניברסיטת קלארק (Clark University), שלאחר מכן גם סייע לה להקים את המעבדה הראשונה של נשים במכללת ולסלי. סנפורד אימן את קלקינס בפרוצדורות ניסוייות במעבדה, וגם עזר לה ביצירת ובהרכבת כמה כלים מעבדתיים עבור המעבדה לפסיכולוגיה של ולסלי.
בשנת 1891, קלקינס חזרה לולסלי כמייסדת תחום הפסיכולוגיה במחלקה לפילוסופיה. מעבדת הנשים שהקימה צברה במהירות פופולריות; הסמינר המחקרי הראשון שלה הכיל יותר מ-50 סטודנטים. ג'אנט החלה לתכנן תוכניות להמשך ההשכלה שלה בפסיכולוגיה. סנפורד ייעץ לה כי מקומות השכלה כמו הופקינס וקלארק לא ירצו לקבל נשים כסטודנטיות, בדומה לחוויה שלה בהארוורד, דבר שגרם לה להירתע ממקומות אלו; לכן, הוא גם עודד אותה לחקור תוכניות באירופה; לדוגמה, הוגו מונסטרברג (Hugo Münsterberg) קיבל סטודנטיות למעבדתו שבפרייבורג, גרמניה. לאחר שג'אנט הביעה את רצונה לעבוד יחד עם מונסטרברג לג'יימס, הוא אמר כי בקרוב מונסטרברג יבוא לעבוד בהארורד.
במהלך שלוש השנים בהם קלקינס עבדה עבדה יחד עם מונסטרברג, מספר מאמרים שלה פורסמו, כולל מחקר שהיא ביצעה עם סנפורד על חלומות והמאמר הראשון שלה על אסוציאציות. במהלך הזמן הזה, קלקינס גם חקרה זיכרון, דבר שהוביל אותה להמצאת שיטת האסוציאציות הנכונה (right associates method), שידועה היום כטכניקת זוגות האסוציאציות (paired-associations technique). קלקינס הסביבה בביוגרפיה העצמית שלה כי "על ידי הצגת סדרת צבעים מזווגים עם מספרים, היא מצאה שמספר שהופיע באופן חוזר יחד עם צבע מסוים, היה יותר סביר כי ייזכר מאשר מספר צבוע היטב או מאשר מספר שזווג אחרון עם צבע, בהופעה מחדש של צבע מסוים".