הדוקטורים (מומחים לתאולוגיה) של האוניברסיטה תבעו מהוס ומחסידיו לאשר את התפישה האורתודוקסית, שלפיה האפיפיור הוא ראש הכנסייה ואילו הקרדינלים הם גופה, ויש לציית לכל תקנות הכנסייה. ההוסיטים ניסו להתקרב במידת האפשר לעמדתם, והוסיפו לסעיף את המילים "כפי שכל נוצרי מאמין חייב". סטניסלב זה-זנוימה, ידידו של הוס לאורך שנים ועתה אויבו, ועמו שטפּן פָּאלֶץ', עזבו במחאה את ההתכנסות, והם הוגלו על ידי המלך, יחד עם שני דוברים אחרים.
הוס, שגורש מפראג ושהה אז אצל מגניו בקוז'י הראדק הסמוכה לאוסטריה, העלה על הכתב את טענותיו, שהושפעו כתמיד במידה רבה מווייקליף, ואלו הוקראו בכנסיית בית–לחם בפראג. שם השיבו להם זה-זנוימה ופאלץ' במסות נגדיות. לאחר גירושם של מתנגדיו העזים ביותר, תפסו חסידי הוס את מרכז הזירה. הוס המשיך לכתוב את מסותיו ונשא דרשות בקוז'י הראדק, וההוסיזם הבוהמי החל לחלחל למדינות השכנות, הונגריה, קרואטיה ואוסטריה. האפיפיורות, במקביל, לא נותרה אדישה נוכח הסכנה הגוברת לסמכותה, ובינואר 1413 התכנסה ברומא מועצה שבה גונו כתבי וייקליף פעם נוספת, והוצאה הוראה לשרפם.
ועידת קונסטנץ.
הכנסייה, ערה לנזקים החמורים שעורר הקרע המתמשך בכנסייה ולדרישות הרבות לרפורמה, נועדה לוועידה כללית ב-1 בנובמבר 1414. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אחיו למחצה של ואצלב הרביעי והיורש לכתר בבוהמיה, היה להוט לנקות את הממלכה מכתם הכפירה.
גם הוס שאף לשים קץ לדיונים, והסכים ברצון לבקשתו של זיגמונד ללכת לקונסטנץ, מקום הוועידה. מן הדרשות שנשא עמו, ניכר כי סבר שיוכל לשאת את דבריו בפני הנאספים ולהטות אותם לעמדתו. זיגמונד הבטיח לו מעבר בטוח בממלכתו. הכללים היו אמורים להשתנות עם בואם של אנשי האפיפיור, אך זיגמונד נמנע ככל הנראה מהבהרת עניין זה להוס.
הוס, שהיה מודע לכך שייתכן שהוועידה תחרוץ את גורלו, כתב את צוואתו ויצא ב-11 באוקטובר לדרכו. ב-3 בנובמבר הוא הגיע לקונסטנץ, ולמחרת נתלתה על שערי הכנסייה הודעה המבשרת על העימות הפומבי בין מיכל מנמצ'קהו ברודו והוס הכופר.
תחילה היה הוס חופשי והשתכן בביתה של אלמנה, אך לאחר מספר שבועות הצליחו יריביו להביא למאסרו בעקבות שמועה שהפיצו כאילו הוא מתכוון להימלט. הוא הובא בתחילה למעצר בביתו של קאנון, ואחר כך, ב-8 בדצמבר, נכלא במרתפי המנזר הדומיניקני. זיגמונד, נטען, כעס תחילה מאוד על כליאתו של הוס ועל הפרת הבטחת המעבר הבטוח בתחומי ממלכתו שנתן להוס, ואף איים לסלק את הבישופים, אך כשנרמז לו שהדבר יביא לפיזור הוועידה, התאים עצמו לנסיבות וזנח את הוס, בן חסותו.
כבר ב-4 בדצמבר מינה האפיפיור ועדה של שלושה בישופים לקיום חקירה מקדימה נגד הוס. בפני הוועדה נשמעו עדי התביעה, אך להוס לא ניתן להשתמש בטוען להגנתו. מצבו החמיר לאחר השערורייה של יוחנן העשרים ושלושה, שבעקבותיה נאלץ לעזוב את קונסטנץ כדי להימנע מהצורך לוותר על הכס נוכח ההאשמות שהופנו כלפיו. הוס, שהיה עד אז שבויו של האפיפיור אך יכול היה לקיים קשר עם חבריו, הועבר עתה לידי ארכיבישוף קונסטנץ ונכלא במצודתו, גוטליבן שעל הריין. הוא היה כלוא בה שבעים ושלושה ימים, מבודד מחבריו, כבול בשלשלאות ביום ובלילה, רעב וחולה.
משפטו של הוס והעלאתו על המוקד.
ב-5 ביוני 1415 הובא הוס למשפט, ולצורך כך הועבר שוב למרתפי המנזר הפרנציסקני שבקונסטנץ. הוא הכיר בכך שהכתבים נגד זה-זנוימה ופאלץ' הם כתביו, והכריז כי יהיה מוכן לחזור בו מדבריו אם יוכח לו שטעה. הוא הודה בהערצתו את וייקליף ואמר כי משאלתו היא שנשמתו תגיע לאותו מקום שבו שוכנת זו של וייקליף, אך הכחיש שהגן על תורת וייקליף בנוגע לסעודה האחרונה, היינו, ארבעים וחמישה הסעיפים, והסביר שהתנגד רק לחיפזון שבו סעיפים אלה גונו. המלך דחק בו למסור את עצמו לרחמי הוועידה, משום שאינו רוצה להגן על כופר.
בישיבת המשפט האחרונה, ב-8 ביוני, נקראו שלושים ותשע קביעות שלו, 26 מהמסה על הכנסייה ו-13 מדברים שכתב נגד זה-זנוימה ופאלץ'. הקיסר קיבל הסברים בנוגע לסכנה הנובעת מקביעות אלו לכוחו שלו כמלך כדי להסיתו נגד הוס, והוס הכריז כי הוא מוכן להודות בטעויותיו אם ישתכנע שאכן יסודן בטעות. כל שאיפתו, אמר, הייתה לזכות במשפט הוגן ובזמן נוסף שבו יוכל להסביר את השקפותיו ואת הסיבות להן. אם הסיבות שלו והטקסט התנ"כי אינם מספקים, הוא ישמח אם יורו לו מהי הדרך הנכונה. הכרזה זו נחשבה בעיני שוביו ככניעה ללא תנאי מצד הוס, והוא נדרש עתה להכריז כי טעה בכל התזות שלו, לוותר על ההטפה להן בעתיד, לחזור בו מהן ולהכריז כי ההפך מהן הוא הנכון. הוס הבין עתה אל נכון כי פסה כל תקווה שלו לחיים, והכריז כי לא יחזור בו מתורות שלהן לא הטיף, וכי הוא מוכן רק למשוך ידו מתורות שהוועידה רואה אותן כשגויות. הוא סירב אז, וגם אחר כך, לחזור בו מהתורה לה הטיף.
חודש אחרי כן, ב-6 ביולי, הוכרז על גינויו ועל הרשעתו של הוס באופן פומבי. הוא הולבש בבגדי כמורה ונדרש לחזור בו מחטאיו. משסירב, נלקחו ממנו בגדי הכמורה שלו והכנסייה ניערה חוצנה ממנו והעבירה אותו להוצאה להורג בידי הרשות החילונית. כובע נייר גבוה שנשא את הכתובת "מנהיג הכופרים" נחבש על ראשו של הוס, והוא נלקח תחת משמר כבד אל המוקד. כאשר הוצת המוקד, נטען מאוחר יותר, ניגשה אישה זקנה והוסיפה זרד למדורה. האישה עשתה את המעשה מתוך אדיקות דתית גמורה שעוררה אפילו את התפעלותו של הוס, ועל כן אמר את משפטו המפורסם: "הו, תמימות קדושה" ("O sancta simplicitas!"), משפט שמשתמשים בו גם כיום לציון תמימות הגובלת בטיפשות. אחרי מותו הושלך אפרו לריין.
מורשתו.
דעותיו, כתביו ודרשותיו הסוחפות של הוס חוללו מהפכה בכנסייה הבוהמית. חסידי הוס חוללו מרד עממי נגד הקיסר הרומי הקדוש והכנסייה הקתולית. לאחר חמש-עשרה שנים של מלחמות קשות, שהתפתחו במהרה גם למאבק בין ההוסיטים הקיצוניים למתונים, נאלצו השלטונות החילוניים והדתיים באימפריה להתפשר עמם. בתמורה לשיתוף פעולה נגד הקנאים, ב-1436 הוענקה לכנסייה האוטרקוויסטית, השמרנית מבין הזרמים ההוסיטיים, אוטונומיה ניכרת. אף ניתנה לה רשות מיוחדת לחלק לכל מאמיניה אוכריסטיה בשני המינים, לחם ויין.
על אף שחיכוכים עם הקתולים לא חדלו מעולם, ההסדר הדתי הזה הוסיף להתקיים בצורות שונות עד קרב ההר הלבן ב-1621, כשבוהמיה הושבה בכח אל הדת הרומית. תורתו של הוס השפיעה בין היתר גם על פלגים כמו האחווה המוראבית, שימלאו תפקיד חשוב בהתפתחות הפייטיזם. הוס ותלמידיו נחשבים לעיתים למי שהטרימו את הרפורמציה הפרוטסטנטית, שהתרחשה כמאה שנים לאחר שהועלה על המוקד, אם כי הוא עצמו היה רחוק מאוד מהנקודות שהעלו לותר וקלווין. הוס ביקר את השחיתות בכנסייה, ראה חשיבות רבה בביבליה כפשוטה ובהגיון השכלי, וקידם את השפה המדוברת על פני הלטינית. אך הוא הוסיף להאמין בטרנסובסטנציאציה ובחשיבותה של המסורת הכנסייתית.
האסטרואיד , שהתגלה על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
אופרת סבון
אופרת סבון (באנגלית: Soap Opera) היא סוגה של סדרות טלוויזיה או רדיו בהמשכים המתאפיינת בסיפר בדיוני, מלודרמטי. אופרות הסבון עוסקות בדרך כלל ביחסים בין הדמויות המרכזיות, ועלילתן לא חותרת לסיום או מוסר השכל החיצוני ליחסים אלו. הסיפר של אופרות סבון מתמקד לרוב בדמויות רבות, שאף אחת מהן אינה הכרחית, ובקווי עלילה מקבילים שמתפתחים מפרק לפרק. באופן מסורתי אופרות סבון לא עסקו בנושאים אקטואליים או חברתיים, אלא התמקדו בעולם הפנימי של הסדרה, שבמקרים רבים ממוקד בבתים או במקומות העבודה של הדמויות. עם זאת, החל משנות השמונים הופקו גם אופרות סבון שעוסקות בין השאר בנושאים חברתיים, כגון איסטאנדרס שעוסקת בנושאים חברתיים בבריטניה וכל ילדיי שהייתה מתוכניות הטלוויזיה הראשונות שעסקו ביחס החברה האמריקנית למחלת האיידס.
היסטוריה.
אופרות הסבון הראשונות הופקו החל משנות ה-30 של המאה ה-20 כתוכניות רדיו. הראשונה מביניהן הייתה Painted Dreams, שהופקה על ידי אירנה פיליפס עבור תחנת הרדיו WGN בשיקגו. פיליפס ואנשי רדיו אחרים, כגון פרנק המרט, זיהו את הצורך השיווקי בתוכניות בוקר שיכוונו לקהל יעד של עקרות בית ויאפשרו למפרסמים לקדם דרכן מוצרים שהם החשיבו לספציפיים עבור קהל זה. כך למשל, סדרת הרדיו "בטי ובוב" של הזוג המרט שודרה בשנים 1932–1940 בחסות מוצרי מזון של ג'נרל מילס ו-Ma Perkins שודרה בחסות אבקת הכביסה אוקסידול. Guiding Light של פיליפס מומנה באמצעות חסויות של פרוקטר אנד גמבל ו-Today's Children, גם כן של פיליפס, שודרה בחסות פילסברי. השחקנים בסדרות שימשו פעמים רבות כפרזנטורים של מוצרי חברות החסות, והחברות השתמשו גם במוצרים ממותגים (מרצ'נדייז) המלווים בדמויות החברה. הקשר בין מוצרי הסבון לבין סדרות הרדיו, שמומנו מתוך מחשבה על פרסום ייעודי לעקרות בית, הוא זה שנתן לסוגה את שמה, "אופרת סבון".
בשנות הארבעים אופרות הסבון הרדיופוניות זכו לפופולריות, ובארצות הברית שודרו כ-30 סדרות רדיו שונות לקהל של כ-20 מיליון מאזינים, בעיקר בשעות הבוקר והצהריים. עם הפופולריות הגוברת החלה גם ביקורת על איכות הסדרות ועל הקשר ההדוק עם תעשיית הפרסום. גם מחוץ לארצות הברית אופרות סבון הפכו לפופולריות. בבריטניה, תחנת הרדיו BBC 4 החלה ב-1950 לשדר את The Archers, ששידורה נמשך עד היום, שישה ימים בשבוע. עם שידורים לאורך כמעט 70 שנה, ויותר מ-19,000 פרקים, היא נחשבת לאופרת הסבון הארוכה ביותר.