ערך שני גיליונות של המגזין "סטודיו" בשנים 2000 ו-2001 בנושא היסטוריה של צילום מקומי. בשנת 2003 ערך את הספר צלמי הארץ - מראשית ימי הצילום ועד היום בהוצאה לאור של מפה והקיבוץ המאוחד. הספר הניח מסד נתונים ראשון להיסטוריה של הצילום המקומי. בין הצלמים שאת תערוכותיהם אצר: אליהו כהן - אני מצלם היסטוריה (1995), מיכאל רורברגר: פולארויד (2001), אברהם סוסקין - רטרוספקטיבה (2003), ניסן בן-נועם: צלם המושבה (2003), שי אלוני - לוחמים (2005), צדוק בסן - יתומות (2005), סוניה קולודני - פוטו סוניה (2006), מקסים סלומון - רפורטאז'ות (2007), זולטן קלוגר - צלם ראשי (2008), רחל פישר - פוטו רחל (2010), נפתלי אופנהיים - אנשי הכנרת (2014), טוביה ריבנר - פרשת הדרכים (2015), ציפורה דוד - צלמת חלוצה (2016), דני ברנע - הדרך (2016), עליזה אורבך - חיים (2016), עמאר יונס - ים האש (2017), רינה ניקובה - בלרינה תנכית (2018), דוד רובינגר - אמת צילמתי (2018), מיכה בר-עם קיבוץ (2019). בין תערוכות הנושא אותן אצר: תבנית נוף (2004), המכביות (2005), זיכרון המקום - ואדי עארה (2008), שירת האגם (2010), צלמי במה (2011), דיוקן תימני (2012), ימי הגימנסיה (2012), צללי הזמן - זקני ואדי עארה (2013), לחצות את ים האש (2014), אלנבי ומוגרבי (2015), מצפה רמון - הר החלומות (2017), דיין: אלבום משפחה (2017), קיבוץ: פני אדם (2018), הים של תל אביב (2019) דיוקן עצמה - כרוניקה של צלמות 1978-1850, פסטיבל הצילום ה-7, תל אביב (2019) / פוטומנטה מס' 1 - מוזיאון ארץ ישראל (2021).
PIGS (או PIIGS) הוא כינוי בראשי תיבות לכלכלותיהן של פורטוגל, איטליה, יוון, ספרד, ומשנת 2008 גם אירלנד - לרוב בהקשר של משבר החוב האירופי, החל משנת 2009. מדינות אלו נקלעו לחובות חיצוניים גבוהים ונקלעו לקשיים להחזרת חובותיהן. עקב היותן של מדינות אלו חלק מהאיחוד האירופי ושימושן במטבע האירו היה חשש שהן תדרדרנה חלקים אחרים מאירופה למשבר הכלכלי של השנים 2008–2009. בכינוי נעשה שימוש בגופים כלכליים שונים ובעיתונות הכלכלית העולמית.
השימוש בראשי התיבות על ידי אנליסטים וסוחרי מט"ח ואג"ח החל עוד בשנות ה-90, מתקופות הסדרי מנגנון שער החליפין באיחוד המוניטרי האירופי, לפני קבלת האירו וביטול השטרות והמטבעות הלאומיים בשנת 2002 בגוש האירו. השימוש המקורי במונח נעשה ממניעים תכליתיים כדי לתאר את מדינות דרום אירופה, בשל הסביבה הכלכלית והתרבות הדומה המאפיינת אותן: שיעור גבוה של צריכה פרטית וציבורית המבוססת על אשראי, ביחד עם שיעורי פריון נמוכים, אשר הזינו תהליך מתמשך של גידול במצבת החובות עד כדי חדלות פרעון.
השימוש בראשי התיבות דומה לשימוש הנפוץ בראשי התיבות BRICS עבור כלכלת המדינות הצומחות ברזיל, רוסיה, הודו, סין ודרום אפריקה.
חלק מארגוני הכלכלה ואמצעי התקשורת חדלו להשתמש במונח זה בשל היותו בלתי תקין פוליטית (משמעות הכינוי באנגלית כפשוטו היא 'חזירים'). ה-Financial Times וחברת השירותים הפיננסיים ברקליס הגבילו או החרימו את השימוש במונח זה לחלוטין. שר האוצר של פורטוגל, טען בשנת 2008 כי מדובר במונח 'משפיל'.
היחלצות אירלנד ממשבר החוב האירופי.
בשנת 2008 הייתה אירלנד, כמו חברותיה בקבוצת PIGS, נתונה בחובות חיצוניים גבוהים ובקשיים להחזרתם. הועלתה הצעה לסלק את אירלנד מגוש היורו כ״גדיעת איבר אחד להצלת כל הגוף״. אירלנד נחלצה לחלוטין מהמשבר כבר בשנת 2015, בעוד חברותיה בקבוצת PIGS נותרו בו.
רב חייא בר אבין
רב חייא בר אבין היה אמורא בבלי מהדור הרביעי. אביו היה רבי אבין נגרא, (אמורא ששימש לפרנסתו כנגר) ואחיו היה רב אידי בר אבין.
למד תורה מפי רב עמרם ואף מסר מספר שמועות משמו, כמו כן למד תורה אצל רב הונא ורב חסדא, יחד עם אחיו רב אידי בר אבין.
היה תלמידו המובהק של רב הונא, ומסופר ששאל את רב הונא שאלה והוא ענה לו: "הוצאה את". רב חייא התבייש מפני שחשב שרב הונא אמר לו לצאת החוצה, אך לאחר בירור קצר הסביר לו רב הונא שכוונתו הייתה לומר שדבריו עולים בקנה אחד עם שיטת רב אסי דהוצל.
במקומות נוספים מופיע שלמד גם אצל רב חסדא ורב ששת.
מסר שמועות רבות בשם רב ושמואל, אך ככל הנראה לא שמע אותן מפיהם, כיוון שלא נזכר בשום מקום שהיה לו קשר איתם. חי תקופה מסוימת בארץ ישראל, שם למד תורה מפי רבי יוחנן. בתקופה זו, שמע כמה מאמרותיהם של חכמי ארץ ישראל, ולאחר מכן מסר אותן בשמם.
בירושלמי נזכר בשם רבי חייא בר בון. היה חבר של רב הונא בר חיננא ותלמידו היה רב נחמן בר יצחק.
חייא בר אבין
הארלם (הולנד)
הארלם () היא עיר בהולנד ובירת מחוז צפון הולנד. העיר מרוחקת כ-20 קילומטרים מאמסטרדם ובנויה סביב נהר ספרנה .
פירוש שם העיר בהולנדית עתיקה הוא "הבית על החולות המיוערים". שם זה מגיע ממיקומה של העיר על דיונות החול שלאורך החוף הצפון מערבי של הולנד.
החל מהמאה ה-12 הייתה העיר מקום מושבם של רוזני הולנד. בתור הזהב של הולנד, במאות ה-16 וה-17 הייתה העיר מרכז חשוב לציור ההולנדי, ובה חיו ופעלו פרנס הלס, יקוב ואן רויסדאל ואדריאן ואן אוסטדה. כמו כן, היה המסחר בעיר חלק משגעון הצבעונים.
על שם העיר קרויה שכונת הארלם שנמצאת ברובע מנהטן בעיר ניו יורק.
היסטוריה יהודית בהארלם.
ב-1605 פנו למועצת העיר הארלם סוחרים מפורטוגל שהתיישבו באמסטרדם וביקשו בשם בני משפחותיהם בפורטוגל, איטליה וטורקיה רשות לבוא לגור בהארלם ולקיים שם את דתם באופן חופשי וגלוי, כמו שאפשרו ליהודים בעיר אלקמאר. לאחר דיונים הוחלט ב-16 בנובמבר 1605 לאפשר ליהודים לקיים את הדת באופן חופשי וגלוי, למנות שוחט ולהחזיק בית קברות משלהם. בניית בית כנסת תאופשר להם רק כשתגורנה בעיר 50 משפחות אמידות. מותר היה להם לגור בכל חלקי העיר וללבוש איזה בגדים שרצו. מועצת העיר קיוותה שזה יעורר את חיי המסחר בעיר, מה שלא קרה כי כנראה היהודים רצו באמת להפעיל לחץ על עיריית אמסטרדם ששם רצו לגור. ב-1633- 1634 כשל גם ניסיונם של יהודים פורטוגלים להקים בעיר תעשיית צמר. בכל זאת נרשם כי מדי פעם גרו יהודים בעיר כמו יוחנן דה ליסו (דה ליאו).
על פי בקשת הגילדה המקומית ב־1661 נאסר על יהודים לעסוק במסחר של זהב וכסף.
ב־1705 קיבל איזק ישראלס רשות לגור בעיר.
בשנת - 1742 פתח סמסון אברהמס מהמבורג בית ספר יהודי בהארלם. ב־1756 נחנך בית הכנסת הראשון בהארלם על ידי החתן של איזק ישראלס בבית מגורים. ב-1765 נפתח בית כנסת בכיכר Goudsmidspleintje עם קומת מגורים מעליו ששירת את הקהילה עד 1840. ב-1765 קיבלו רישיון להקים משחטה כשרה.
יהודי הארלם בשואה.
אחרי שביתת הפועלים ההולנדיים בפברואר 1941, מונה המנהל האזורי של הנאצים ההולנדים ש.ל.א. פלאקקאר שכבר בסוף מרץ מוציא צו האוסר על יהודים לבקר במקומות ציבוריים - מלונות, מסעדות, בתי קפה, בתי קולנוע, תיאטרון, ספריות, חדרי ועידה, בריכות שחיה וכדומה. כמו כן נאסר על יהודים לעבור לגור בהארלם, ועל יהודים מקומיים נאסר לשנות את מקום מגוריהם בעיר. זה היה המקום הראשון בהולנד שבו יצאו תקנות כאלו. אחרי סילוק היהודים ממערכת החינוך הכללית, נפתחו בהארלם בית ספר עממי ותיכון יהודיים ברחוב סחאובורך (Schouwburgstraat).
בסוף שנת 1941 הוקם בהארלם סניף של המועצה המיעצת היהודית בראש המועצה מונה הרב הראשי פרנק.
ב-12 ו-19בפברואר 1943 הודיעו שלטונות הכיבוש על גירוש היהודים מהארלם, המסטדה ובלומנדל לאמסטרדם. על פי המידע היו עוד 619 יהודים בהארלם וסביבתה. התוכנית בוצעה בפברואר ובמרץ. בסביבות הארלם הסתתרו הרבה יהודים. בין המסתירים היו הסוציאל-דמוקרט יקוב ין המלינק (Jacob Jan Hamelink) שעזר ליהודים כבר מ-1942. השענית קורי טן בום חסידת אומות העולם הסתירה בביתה שהיה תחנת מעבר לכתובות מסתור קבועות לפחות כ-80 יהודים. בסוף פברואר 1944, נתפסה יחד עם אביה קספר ואחותה בטסי. הם גורשו למחנה ראוונסברוק ורק היא שרדה.
משלב לשוני
אשתקד במרינבד
אשתקד במרינבד (בצרפתית: L'Année dernière à Marienbad) הוא סרט צרפתי שבוים על ידי אלן רנה, בכיכובם של דלפין סריז', ג'ורג'ו אלברטצי וסשה פיטוף. התסריט נכתב על ידי הסופר והתסריטאי אלן רוב-גרייה.
תקציר העלילה.
במפגש חברתי, באחוזה גדולה, ניגש אדם אל עבר אישה. הוא טוען בפניה שהם נפגשו אשתקד במרינבד (שמה הגרמני של עיירת מרחצאות המרפא הצ'כית, מריאנסקה לאזנייה (Mariánské Lázně)), ושהוא משוכנע שהיא "כאן מחכה" לו. האישה עומדת על כך שמעולם לא נפגשו. אדם נוסף, ייתכן בעלה של האישה, מפגין את עליונותו על הגבר הראשון (מנצח אותו מספר פעמים במשחק קלפים). הסרט סוקר את היחסים בין הדמויות באמצעות שימוש בהבזקים מעורפלים לעבר ותזוזות במרחב-זמן. שיחות ואירועים שונים חוזרים על עצמם במספר מקומות בשטח האחוזה וחצרה, וקיימים מספר צילומים עוקבים במסדרונות האחוזה, בליווי קריינות מעורפלת. הדמויות בסרט המוגמר אנונימיות; בתסריט המופץ האשה מכונה "A", הגבר הראשון מכונה "X", והגבר שייתכן ומגלם את בעלה של האישה מכונה "M".
הפקה וסגנון.
הסרט ידוע בשל המבנה הסיפורי החידתי שלו, אשר קשה להבחין בו בין אמת לבדייה, והיחסים בין זמן למרחב מוטלים בספק. הטבע החלומי של הסרט ריתק ובלבל הן את קהל הצופים והן את המבקרים. חלקם היללו אותו כיצירת מופת וחלקם מצאו אותו כבלתי ניתן לתפישה ולצפייה. אחת התמונות הידועות בסרט היא סצנה ובה שתי דמויות (והמצלמה) ממהרות מחוץ לאחוזה אל גן בעל דמויות המפוזרות בסדר גאומטרי ולמרות שהאנשים העומדים בגן מטילים צללים ארוכים ודרמטיים, הדמויות והעצים לא מטילים צללים כלל.