צבי מריאנסקי (נולד ב-27 ביולי 1939) עבד כקברניט בחברות הספנות צים ו'גדות ים'. שירת בחיל הים הישראלי בסדיר ובמילואים וסיים את השירות בדרגת רב-סרן. בתפקידו הבכיר בחברת צים התמנה למפקח ימי ראשי של החברה. במקביל עבד כבוחן לכול דרגות הסיפון במשרד התחבורה, הדריך במכון להכשרת ימאים, ניהל קורס צף לקציני-ים באניית צים, היה חבר בבית הדין המשמעתי לימאים, יו"ר וחבר בוועדות ממלכתיות העוסקות בספנות. תואר ראשון ושני מאוניברסיטת חיפה ותואר שלישי מארצות הברית.
ילדות והישרדות.
משפחת האם מרים בעלת שורשים עמוקים של דורות בוילנה. סבה היה הרב הגאון ניסן ברוידא היה פרשן משניות ופעיל בתנועת החסידות בפלג שדגל בציונות ושאיפה למולדת בארץ ישראל. היה רב ראשי במספר עיירות ונציג ליטה בקונגרס הציוני הרביעי בלונדון שם הכיר את תיאודור הרצל והיה מאז בקשרים אתו.
כנהוג אצל היהודים באותם הימים עסקה הסבתא מטילדה בוטקביץ' בכלכלת המשפחה. היא הייתה אישה אמידה ובעלת תחנת רכבת לייצוא ושיווק עצים מליטה לאירופה, בה עבדו עשרות מקומיים. יחסה האישי התומך אליהם יצר יחס אוהד כלפיה. זיכרון זה גרם להם לסייע למשפחת בתה ולהצלתה מהשמדה.
האב מתתיהו מריאנשטרס למד באוניברסיטת וילנה והוסמך בשלושה תוארי דוקטור לרפואה, ביניהם לרינגולוגיה ופיזיותרפיה ואף דיבר במספר שפות אירופיות. בווילנה פגש את האם מרים שלמדה מוזיקה. לאחר נישואי הזוג, עברה המשפחה לוורשה שם עסק האב ברפואה והאם התמחתה ביצירות מאת פרדריק שופן לפסנתר.
צבי נולד בוורשה בירת פולין, ב-27 ביולי 1939. כבן בכור למרים מבית בוטקביץ'/ ברוידא וד"ר מתתיהו מריאנשטרס. ממש לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, ברחה המשפחה מוורשה ל שבליטא אל העיר בה נולדה וגדלה האם.
הגרמנים המשיכו בהתקדמות מהירה הבליץ וגם ליטה נכבשה על ידי הנאצים. בעזרת המיליציות המקומיות ששמחו לשתף פעולה הועברה משפחת מריאנשטרס, עם כול יהודי העיר והסביבה, להסגר בגטו וילנה שם, בתחילת 1941, נולדה הבת גלינה אחות לצבי.
יום לפני הרצח ההמוני וחיסול מירב יהודי הגטו ביער פונאר מסרו העובדים הליטאים על כוונת הרצח להורים שהצליחו לצאת מהגטו. העובדים לשעבר של הסבתא חיכו להם בחוץ והחביאו אותם בסיכון חייהם. הסתרת יהודים הפכה למסוכנת ביותר. הגרמנים ערכו חיפושים יסודיים ולמקומיים הבטיחו פרס כספי על כל יהודי שימצאו והמסתירים היו מוצאים להורג מיד. לכן היה צורך להבריח את המשפחה מליטא.
עם הפרטיזנים בבלארוס.
למקומיים היה קשר עם הפרטיזנים בבלארוס. הפרטיזנים שוכנעו לקבל משפחה עם רופא שיכול לטפל בפצועים ובנוסף דובר גרמנית רהוטה. הפרטיזנים קבלו את ההצעה בשמחה. נתיב הבריחה היה ארוך והדרך קשה ומסובכת. לפני ההורים עמדה דילמה קשה ביותר. אם יתפסו הרי קל יהיה לוודא שהאב וצבי הם יהודים אך למה לסכן את התינוקת. קיבלו החלטה והשאירו את הבת במנזר, תמורת תשלום גבוה והבטחה להכפילו עם החזרתה, אך מאז לא ראו יותר את בתם גלינה ולא נודע להם דבר על גורלה.
בחסות הפרטיזנים בדרכים נסתרות תוך התחמקות מפטרולים הגיעה המשפחה לעיר גרודנו. כאן התחיל מתתיהו את לחימתו נגד הנאצים בשורות הפרטיזנים. ניהל חיים כפולים: כעובד בתחנת דלק ביום ובלילות טיפל וניתח פצועים.
בתחנת הדלק תודלקו כלי רכב גרמנים לפני יציאתם ללוחמה נגד הפרטיזנים ביערות הסביבה. תפקידו של מתתיהו היה לחבל בדלק על מנת שיתקעו בדרך ביערות. שם ארבו להם הפרטיזנים והרגו את רובם.
הבן צבי הצעיר השתתף גם הוא במאמץ, תפקידו היה לרכז בעזרת מראות מקסימום אור מפנסי נפט על הפצוע בעת שד"ר מתתיהו ניתח. כך בגיל צעיר מאוד התרגל צבי לראות פצעים, חתכים ודם.
באחד הקרבות נפצע קשה המפקד האהוב והנערץ של הפרטיזנים, שמו היה בוז'נקי וכינויו "קאפוסטא" והובא לטיפול במצב אנוש. ד"ר מתתיהו ניתח אותו כל הלילה והצליח להציל את חייו. בעת הטיפול היה הבית מאובטח מסביב על ידי מאות פרטיזנים שהיו מוכנים להילחם עבור מפקדם עד מוות.
אחד מהזיכרונות הטראומטיים של מריאנסקי קשור לבקורות של הגסטפו וחיילי ה SS בבית המשפחה. הגרמנים חשדו שבבית מתבצעת פעילות עוינת ובערך כול שבועיים הם ערכו חיפושים. זה היה תמיד באמצע הלילה – דפיקות בדלת עם קתות רובים ולאחר מכן קולות חזקים של נעליים מסומרות על רצפת העץ. בעת החיפוש המשפחה נזרקה החוצה גם בגשם או שלג. בחוץ הם היו מוקפים בחיילים גרמנים עם כלבים שנבחו עליהם בפראות. לאחר שלא מצאו דבר היו הגרמנים שורפים את הבית ליתר ביטחון.
הטראומה הזאת רדפה את מריאנסקי זמן רב. כשהאב מחבל בצבא הנאצי ומטפל בפצועים בשירות הפרטיזנים. האם מרים, שהייתה חזקה מאוד מבחינה מנטלית ונחישות לשרוד דאגה לחיים ולצורכי המשפחה בכול המובנים.
השחרור.
לאחר ניצחון הרוסים בסטלינגרד בפברואר 1943המשיך הצבא האדום להתקדם ולהדוף את הגרמנים מערבה. הפרטיזנים של יערות בלארוס קבלו מעמד של 'הארמייה האדומה' ותפקידם היה לכבוש את העיר גרודנו וסביבתה כדי לאפשר לכוחות המשוריינים חדירה ולחימה במערך הגרמני. בוז'נקי מפקד הפרטיזנים קיבל דרגת גנרל.
כיומיים לפני כניסת הרוסים לעיר בא בוז'נקי, שזכר את פעילותו של האב והצלת חייו, והורה למשפחת מריאנסקי להסתגר בבית, לצבוע על הדלת כוכב ולא לצאת עד שהוא יודיע להם.
אחרי כשלושה ימים נאמר שאפשר לצאת. המראות בחוץ היו מזעזעים. הפרטיזנים שחיו כארבע שנים ביערות התנקמו בגרמנים ובמשתפי הפעולה הרבים בצורה אכזרית ביותר. הרחובות היו אדומים מדם ומלאים גופות חיילים גרמנים.
במעמד זה בוז'נקי, שנעשה השליט באזור, הודיע שד"ר מתתיהו מריאנסקי יהיה מנהל בית החולים. מרים מריאנסקי מונתה למנהלת קונסרבטוריון למוזיקה. המשפחה קיבלה בית מפואר והחלו החיים הטובים.
שמות ותאריכים.
שם המשפחה היה מאריאנשטרס ובזמן הכיבוש הגרמני שינה אותו לשם פולני מובהק מריאנסקי שמאז כך נשאר רשום בכול התעודות. השם הפולני של צבי היה יאנוש ורק עם הגעה לארץ הוא חזר לשמו המקורי צבי.
תאריך לידה – של צבי היה 27 ביולי 1939, למען החשאיות לא החזיקה המשפחה בתעודות. כאשר הפרטיזנים החלו לנהל את העיר, אחד מהסמלים המצטיינים, אך מחוסר השכלה, התמנה לרשם התושבים. בהתאם לכישוריו הוא רשם את תאריכי הלידה של התושבים כפי שרצה. תאריך הולדתו של צבי נרשם 3 בינואר 1940 ומאז כך נשאר בתעודות השונות.
לאחר השואה.
ממשפחת האב – מריאנשטרס - שרדו את השואה רק הוא ואחותו פרניה שטבהולץ. ממשפחת האם - בוטקוביץ' - נשארו רק היא ושתי אחיותיה. האחות המבוגרת אנה שאיזיק, הייתה נשואה לאיש עשיר ובעת המהפכה הקומוניסטית ברחו לסין, עברו ליפן ומשם לקנדה בה יסדו עסק משגשג. האחות השנייה ניוטה בוטקוביץ, הייתה קומוניסטית, התקדמה במפלגה ונעשתה מזכירתו הראשית של ניקיטה חרושצ'וב.
חיים בברית המועצות – בלארוס.
חיי המשפחה אחרי השחרור מהכיבוש הנאצי היו ברמה גבוהה מאוד. מתום המלחמה ועד שנת 1947 למד צבי מריאנסקי בגן ילדים מקומי. לכסף הייתה חשיבות מעטה
אך מי שהיה לו מזון לאכול נחשב עשיר. ד"ר מתתיהו מריאנסקי ניהל את בית החולים וטיפל בחולים גם בבית. רובם היו חקלאים ושלמו במוצרי מזון שונים. בבית הייתה טבחית ומשרתת וכול ערב בשולחן גדול סעדו כול אנשי צמרת השלטון. שם התקבלו ההחלטות החשובות לניהול העיר והאזור.
המלחמה עדיין לא הסתימה כשנודע לניוטה בושקביץ' שמשפחת אחותה נשארה בחיים. היא הפעילה את הקשריה, והגיעה במטוס תובלה בלווי קצין בכיר, לביקור בגרודנו המשוחררת.
הפגישה בין שתי האחיות הייתה מרגשת. מעמדה הנכבד של ניוטה בושקביץ' בשלטון הפך את האירוע לממלכתי וכבוד המשפחה עלה לשיא נוסף.
ההורים קבלו אישור מיוחד ונסעו לווילנה לחפש את הבת גלינה. התברר שאזור המנזר בהיותו קרוב למפקדת הגסטפו הופצץ ונהרס כליל. גלינה הקטנה איננה ואף אחד לא ידע מה קרה לנזירות.
ניוטה בוטקוביץ' הפעילה את קשריה במוסקבה. הק.ג.ב. חקר ויצא מכתב בקשת מידע מהקרמלין לותיקן. כל המאמצים לא הועילו וגלינה הקטנה לא נמצאה.
בתום המלחמה נערכו חגיגות ניצחון ונערך מצעד מפואר במוסקבה. צבי ואמו הוזמנו על ידי ניוטה בוטקביץ' לביקור במוסקבה. צבי צפה בחגיגות מכתפיו של אחד הגנרלים.
המעבר בפולין.
ד"ר מתתיהו מריאנסקי לא וויתר על שאיפתו לעלות לארץ ישראל. מברית המועצות לא ניתן היה לעשות זאת והאפשרות היחידה הייתה רק דרך פולין. בשנת 1947 במסגרת חילופי אזרחים אחרי המלחמה עזבו הוריו של צבי את חיי המותרות בבלארוס ועברו לפולין.
גדנסק.
המשפחה הגיעה לפולין לעיר הנמל גדנסק. באחד הפרברים חיה משפחת אחות האב פרניה שטבהולץ אשר קיבלו את משפחת מריאנסקי לביתם עד שיסתדרו וימצאו דירה מתאימה. הדירה שנמצאה הייתה בפרבר אחר. צבי החל ללמוד בבית ספר יסודי ואף נרשם לתנועת הצופים שם היה פעיל ביותר.
ד"ר מתתיהו מריאנסקי הועסק בתחומו ברפואה והחל להתענין ולעסוק ברפואת הצלילה. בעת המלחמה הגרמנים מיקמו מול גדנסק אוניית מערכה גדולה שהפציצה את העיר והטביעה את האניות שעגנו בנמל ובמפרץ. השלטונות הפולנים החליטו להוציא את האניות הטבועות לשפצן ולהחזירן לשירות. בעבודות ההנצלה של כלי השיט הטבועים הועסקו אמודאים רבים שתוך עבודתם סבלו מפגיעות גופניות ותאונות אחרות. ד"ר מתתיהו מריאנסקי התמחה בנושא והציל את חיי רבים מהם. הוא קבל הערכה וכבוד רב עד כדי כך שקראו לו .