בפברואר 2020 בתוכנית הטלוויזיה של אלן דג'נרס סיפר וייד כי מי שנולד כבנו זאין היא כיום בת המזוהה בשם זאיה. וייד אמר: "אנחנו רוצים לתת לילד שלנו את ההזדמנות הטובה ביותר להיות כפי שהוא מרגיש. תפקידנו הוא להקשיב ולתת לילדים שלנו את המידע הטוב ביותר, בכל שאלה שעולה להם בראש, לעזור לכם ולכוון אותם וכמובן את התמיכה הרחבה ביותר. וזה ממש לא משתנה עם מה שנודע לנו כעת".
הוא נבחר על ידי מגזין "פיפל" בשנת 2005 כאחד מ-50 האנשים היפים ביותר, ובשנת 2006 נבחר על ידי המגזין GQ כמתלבש הטוב ביותר ב-NBA. פרסומו והצלחתו הובילו את וייד לפרסם שורה של מוצרים ביניהם גייטורייד, לינקולן, T-Mobile (עם השחקן העבר צ'ארלס בארקלי) ו-Topps. בנוסף, חברת קונברס פיתחה דגם נעליים על שמו שנקרא "The Wade". במהלך עונת החליף וייד את חברת הנעליים אותה הוא ייצג, ועבר לפרסם את המותג נייקי, אותו פרסם גם גיבור ילדותו, מייקל ג'ורדן. וייד סיפר כי המעבר בין החברות נעשה ברוח טובה ואמר:"כשהגעתי ל-NBA, לא הייתה לי חשיפה גדולה. קונברס נתנו לי את ההזדמנות להוביל מותג, ואני מודה להם על שש שנים ארוכות וטובות.".
נדבנות.
וייד נודע בנדבנותו ובמעורבותו בארגונים שונים. בשנת 2003 הוא הקים את "הקרן העולמית על שם דוויין וייד" המעניקה תמיכה לארגונים חברתיים המקדמים חינוך, בריאות וכישורים חברתיים בקרב ילדים הנמצאים בסיכון. בשנת 2008 רכש וייד לאימו, אשר הייתה מכורה לסמים בעברה, כנסייה. ב-24 בדצמבר 2008 רכש וייד בית חדש לאישה שאחיינה שרף בתאונה את ביתה הקודם, ואף קנה למשפחתה בגדים, ריהוט ומתנות לחג. בספטמבר 2009 תרם וייד 25,000 דולר על מנת למנוע את סגירת הספרייה העירונית ברובינס, הפרבר בו גדל, ובינואר 2010 הקים עם חברו לקבוצה לשעבר, אלונזו מורנינג, קרן לגיוס כספים לעזרה לתושבי האי האיטי לאחר שנפגעו מרעידת אדמה קשה שגרמה לנזקים רבים באי. בשלושת הימים הראשונים להקמת הקרן, גייסו וייד ומורנינג מעל ל-800,000 דולר.
סטטיסטיקות קריירה ב-NBA.
נכון לסוף עונת .
בעונה הסדירה.
שיא נקודות:57
ריבאונד:17
אסיסטים:14
חטיפות:6
חסימות:5
שלושת:6
תארים והישגים.
אליפות ה-NBA: , ,
מדליית זהב אולימפית עם נבחרת ארצות הברית: 2008
מדליית ארד אולימפית עם נבחרת ארצות הברית: 2004
מדליית ארד באליפות העולם עם נבחרת ארצות הברית: 2006
קאנפור
קאנפור (בהינדית: कानपुर) היא העיר הגדולה ביותר במדינת אוטר פרדש שבצפון הודו. העיר שוכנת על גדות נהר הגנגס, 435 ק"מ דרומית מזרחית לניו דלהי ו-965 ק"מ צפונית מערבית לקולקטה.
ב-1801 היא נמסרה לחברת הודו המזרחית הבריטית והפכה להיות תחנת ספר של בריטניה. ב-1857 היא הייתה מהמוקדים החשובים במהלך המרד ההודי הגדול שהתחולל כנגד השלטון הבריטי המדינה. העיר הייתה עדה לקרבות קשים, בהם נהרגו הגנרל הבריטי יו וילר ורוב חייליו במהלך מצור שהתנהל נגד האוכלוסייה הבריטית בעיר בגט סאטי צ'אורה.
בין היתר בעיר התרחש טבח של האזרחים הבריטים שהובטח להם מעבר בטוח אל מחוץ לעיר. לזכר הבריטים שנפלו בעיר הוקמה כנסייה בשם "כנסיית כל הנשמות".
העיר היא מרכז מסחרי ותחבורתי חשוב של צפון הודו בשל קרבתה לכביש הראשי שבין ניו דלהי לכלכותה, המכונה "גרנד טראנק רואד". קאנפור משמשת כנקודת מפגש למסילות הברזל הצפונית, הצפונית מזרחית והמרכזית של הודו. היא גם משמשת כקו תחבורה חשוב על נהר הגנגס.
התעשיות העיקריות של העיר הן: צמר, כותנה, סוכר, יוטה, מוצרי עור, סבון, שמנים מן הצומח, פלסטיקה ומוצרים כימיים. התעשיות גורמות לזיהום אוויר ומים ניכרים.
בעיר נמצאים אוניברסיטה והמכון הטכנולוגי ההודי, קולג'ים רבים ל: חקלאות, טקסטיל ורפואה וגן חיות גדול.
אקלים.
לקאנפור גרסה אל-טיפוסית של אקלים סובטרופי גשום. להבדיל מאקלים סובטרופי גשום טיפוסים, לקאנפור קיץ ארוך וחם מאוד.
יער בולון
יער בולון (בצרפתית: בואה דה בולון - Bois de Boulogne) הוא פארק ציבורי הממוקם בקצהו המערבי של הרובע ה-16 מרבעי פריז, לצידי פרוור בולון. שני פרוורים נוספים נוגעים בצידו הצפוני והמערבי של הפארק. בעוד פרוור בולון ממוקם מדרומו, הרי פרוור סירן ממוקם מצידו המערבי, בעוד פרוור ניי-סיר-סן מצפונו.
הפארק הוקם על ידי נפוליאון השלישי בשנת 1852, וסופח באופן רשמי לעיר פריז בשנת 1929. בדומה ליער ונסן, אין מחשבים אותו כחלק משטח העיר, אף כי הוא חלק ממנה באופן רשמי, היות שאין באזור בתי מגורים.
שטחו של יער בולון 8.459 קמ"ר, והוא גדול פי שניים וחצי מסנטרל פארק בניו יורק ופי 3.3 מהייד פארק בלונדון.
במרכז הפארק קיים היפודרום המשמש למרוצי סוסים המוניים, בעיקר בימי ראשון.
יער בולון משמש את תושבי פריז למנוחה ולספורט בשעות היום, בעיקר לרכיבה על אופניים ועריכת פיקניקים. בפארק קיימים 2 עד 3 כבישים מרכזיים, ועוד כמה שבילים החוצים אותו לאורכו ולרוחבו. בשעות העומס של הבוקר והערב, יש לחץ וכמות המכוניות שעוברות בו רבה מאוד. לכן קשה להגיע לפארק בשעות אלה. בשעות הלילה אזור היער הופך להיות מרכז פעילות ענפה של אנשים העוסקים בזנות.
כל החיים לפניו
כל החיים לפניו (בצרפתית: La Vie devant soi) הוא רומן חניכה מאת הסופר הצרפתי אמיל אז'אר (שם העט של רומן גארי) אשר יצא לאור בהוצאת מרקור דה פראנס בשנת 1975. הספר זכה ב"פרס גונקור" בשנת 1975, ועובד להצגה ולסרט.
פרטי העלילה.
עלילת הרומן מתרחשת בבית ישן בן שש קומות וברחובות הסמוכים לו, ברובע בלוויל שבפריז. הרובע מאוכלס בזרים המצויים בתחתית הסולם החברתי-כלכלי של החברה הצרפתית: יהודים, ערבים ומהגרים שחורים חוקיים ולא חוקיים ממושבות אפריקה של צרפת האימפריאלית. המציאות המורכבת כוללת זנות, סמים, פשיעה, חולי וילדים נטושים, ומנגד יחסים של חמלה, טוב לב ונדיבות בין השכנים והמכרים באזור.
במרכז היצירה עומד מעין פנסיון המנוהל על ידי גברת רוזה, קשישה יהודייה ניצולת שואה שהייתה בעבר זונה וכעת עברה להשגחה על ילדים שמפקידות אצלה זונות, בשל החוק האוסר עליהן לגדל בעצמן את ילדיהן. גברת רוזה מתוארת כאישה זקנה הסובלת מהשמנת יתר, קוצר נשימה והתקרחות, אך מנסה לחפות על פגמיה באמצעות פאה ואיפור. על אף חייה הקשים ומוגבלויות מסוימות בהבנתה, טוב ליבה מופגן כשהיא ממשיכה לטפל גם בילדים שלא מגיע עבורם תשלום (על אף שהיא מאיימת לנטוש אותם), וכאשר הילדים משתוללים היא מבטאת את מצוקתה בבכי או בנטילת גלולות הרגעה (בניגוד למטפלות אחרות שנותנות לילדים את הגלולות ובמינון מוגזם, כדי שיהיו שקטים).
גיבור הרומן הוא מוחמד, נער ערבי בן 14 המכונה מומו, והעלילה מסופרת מנקודת המבט שלו, בסגנון ובמשלב המשקפים תמימות והבנה חלקית או פגומה של המציאות (מהות מקצוע הסרסרות, אירועי השואה, משמעות הנהגות דתיות שונות) ומנגד תבונה עמוקה שנובעת מרגישות ומאופן חיים לא שגרתי.
לאורך הסיפור מורגש הצורך של מומו והחיפוש שלו אחר תשומת לב, חום ואהבה שיהיו מעין תחליף לאם ובכלל מענה למציאות החוסר שבה הוא גדל. הוא מתאר כיצד היה עושה את צרכיו ברחבי הדירה, גונב מחנויות במטרה להיתפס ונעמד בדרכן של מכוניות. הוא מעמיד פנים שהוא מגדל לביאה, לאחר ששמע את גברת רוזה משבחת את הלביאות שמגנות על גוריהן בכל מחיר ומעדיפות למות ולא לסגת, וחולם להיות שוטר, תפקיד שנתפס בעיניו חזק מכל ומגונן. עם זאת, הוא עצמו מפגין כלפי אחרים את התכונות האנושיות שהוא מחפש: הוא מאמץ כלב ומטפל בו היטב (עד כדי כך שכאשר אישה אמידה מבקשת לקנות ממנו את הכלב הוא מסכים כיוון שהוא רוצה להעניק לו תנאים טובים יותר, ולאחר מכן מתחרט ומשליך את הכסף שקיבל); הוא לוקח פיקוד ומשמש אחראי על שאר הילדים, מחליף את גברת רוזה בביצוע הקניות כדי שלא תצטרך לרדת ולעלות במדרגות ובהמשך גם גונב כדי לעזור בכלכלת הפנסיון.
מבין כל הילדים מומו קשור במיוחד לגברת רוזה, ועל אף שבשיטוטיו השונים הוא פוגש נשים אחרות שנותנות לו כסף ודברי מאכל וניכר שהוא מוצא חן בעיני אנשים והיה יכול להסתדר גם במקום אחר, הוא ממשיך לחזור אל גברת רוזה וחש אשמה כשהיא מקנאה. הוא מספר שהוא מאושר כשהיא קמה בוקר כי הוא סובל מסיוטים מהפחד שיישאר בלעדיה, מנסה לשכנע מכר מבוגר שיתחתן איתה, וכשבהדרגה מתפזרים כל הילדים מדירתה הוא האחרון שנשאר איתה. כמו כן מוזכר כמה פעמים שגברת רוזה אוהבת את מומו יותר מאת הילדים האחרים, והיא מספרת שבמשך שנים נתנה לו לחשוב שהוא צעיר בשלוש שנים מגילו האמיתי כי פחדה שיעזוב אותה. גם בשלב שהכרתה מטושטשת היא ממשיכה לדבר עם מומו, ובין השאר משביעה אותו שלעולם לא יעסוק בזנות בעצמו. החיבה והנאמנות ההדדית מגיעות לידי ביטוי כשבשלב מסוים מגיע לדירה אביו של מומו, הסרסור שרצח את אמו, שוחרר מבית החולים הפסיכיאטרי ובא כעת לדרוש חזרה את ילדו. רוזה מעמידה פנים שמומו הוא ילד אחר, שלכאורה גידלה לאורך השנים בטעות כיהודי בשל בלבול ברישום, ומומו משתף פעולה על מנת לגרום לאב לוותר על תביעתו.
בהמשך הספר מתואר כיצד מחמיר המצב בביתה של גברת רוזה: היא נעשית חלשה, מוגבלת, בריאותה מעורערת ומידרדרת להסתיידות עורקים הצפויה להגיע לסניליות ולמצב של צמח. המוניטין שלה אובד ופחות ילדים נמסרים לה להשגחה. באחד הימים היא מתלבשת כזונה, במיניות מפתה, ביום אחר היא אורזת מזוודה ומתייצבת ליד הדלת, בשחזור של ליל הפינוי שהוביל לדראנסי ומשם לאושוויץ.