ב-1969 הקים גדס גריינג'ר את ועדת הפעולה המשותפת הלאומית, תנועה פוליטית שהושפעה מתנועת הכוח השחור בארצות הברית. ב-1970 החלה התנועה בסדרה של הפגנות פעולות מחאה, שראשיתן בקרנבל, בו הופיעו חברי התנועה במופע שנקרא "האמת על אפריקה", וכלל דמויות של מהפכנים כפידל קסטרו, סטוקלי קארמייקל וטובאל יוריה באטלר. בהפגנה שנערכה ב-6 באפריל נורה למוות אחד המפגינים בידי המשטרה. ב-18 באפריל החלו עובדי הסוכר בשביתת מחאה, והמדינה החלה להיערך לשביתה כללית. ב-21 באפריל הכריז ראש הממשלה אריק ויליאמס על מצב חירום, ו-15 ממנהיגי התנועה נעצרו. בתגובה למעצר, פרץ מרד בבסיס של הצבא בטטרון, והמורדים החזיקו בבני ערובה, עד לכניעתם ב-25 באפריל. בהמשך, נשא ויליאמס מספר נאומים, בהם הביע הזדהות עם מטרות תנועת הכוח השחור, והחליף מספר שרים בממשלתו באופן שהקנה יותר ייצוג לשחורים על חשבון המיעוט הלבן. עם זאת, ניסה להוביל מהלך חקיקה שיאפשר הגבלה של הפגנות ותהלוכות, אך מהלך זה נכשל. לקראת הבחירות שנערכו ב-1971 קראו ראשי מפלגות האופוזיציה להחרים אותן. אחוז ההצבעה עמד על כ-33% בלבד, וה-PNM זכתה בכל 36 המושבים בפרלמנט.
המצב הפוליטי והידרדרות במצב הכלכלי, הביאו את ראש הממשלה ויליאמס לשקול את התפטרותו ב-1973. עם זאת, בעקבות מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה העולמי זינקו מחירי הנפט, והמגמות הכלכליות התהפכו. במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 נהנתה טרינידד וטובגו משגשוג כלכלי הודות לרווחים מתעשיית הנפט, תנאי השכר ורמת החיים השתפרו משמעותית, אך בצד זאת גם אירעו יותר מקרי שחיתות.
ויליאמס נפטר ב-1981, ובחמש השנים הבאות כיהן כראש הממשלה ג'ורג' צ'יימברס. ב-1986 אירע המהפך הפוליטי הראשון בתולדות המדינה, כאשר ה-PNM בראשות צ'יימברס הובסה וקיבלה 3 מושבים בלבד, ואת השלטון תפסה הברית הלאומית לשיקום (NAR; National Alliance for Reconstruction), בראשות א.נ.ר. רובינסון. המפלגה התהדרה בכך שהיא מכילה בתוכה נציגים מכל הקבוצות האתניות במדינה, אך ב-1988 פרשו ממנה חברים ממוצא הודי בהנהגת בסדאו פנדאי, והקימו את מפלגת הקונגרס הלאומי המאוחד (UNC; United National Congress).
ניסיון ההפיכה ב-1990.
ב-1988 פשטה המשטרה על משרדי התנועה המוסלמית ג'מעת אל מוסלימין, בהנהגתו של יאסין אבו בכר, החרימה כלי נשק ועצרה 34 מהפעילים. נגד הפעילים הוגשו כתבי אישום בגין עבירות שונות, בהן גנבה, שוד, החזקה בלתי חוקית של נשק, ואף אונס ורצח.
חברי ג'מעת אל מוסלימין סברו שהממשלה רודפת את הארגון, ושתפסה את נכסיהם באופן בלתי חוקי. תגובתם הגיעה ב-27 ביולי 1990. 42 מחברי הארגון השתלטו על הבית האדום, משכנו של הפרלמנט, ולקחו את ראש הממשלה רובינסון ואת רוב שריו כבני ערובה. רובינסון נורה והוכה במהלך ההשתלטות. 72 מורדים אחרים השתלטו על תחנת הטלוויזיה היחידה במדינה באותה עת, טרינידד אנד טובגו טלוויז'ן, ועל משרדי טרינידד ברודקסטינג קומפני, שהחזיקה באחת משתי תחנות האדיו במדינה. ב-6 בערב הופיע אבו בכר בטלוויזיה, הודיע כי ביצע הפיכה, וקרא לתושבים להימנע מביזה.
יושב ראש הפרלמנט, עמנואל קארטר, ששימש כנשיא בפועל, הכריז על מצב חירום. השרים שלא נכחו בפרלמנט התכנסו במלון הילטון בעיר וקיימו ישיבת ממשלה מיוחדת. בפורט אוף ספיין ובפרווריה המזרחיים אירעו מקרי ביזה והצתות, אך בשאר חלקי המדינה לא נרשמו תקריות דומות. הצבא והמשטרה כיתרו את הבית האדום, וכבר בשעות הערב השתלטו בחזרה על תחנת הטלוויזיה. המשא ומתן עם ג'מעת אל מוסלימין נמשך, עד לכניעתם ב-1 באוגוסט. במהלך ניסיון ההפיכה נהרגו 24 בני אדם, בהם חבר פרלמנט אחד.
114 המורדים הועמדו לדין בגין בגידה, אך ב-1992 הורה בית המשפט לערעורים לשחררם, מאחר שחלק מההבנות שהובילו לכניעתם סוכם כי יקבלו חנינה. המועצה המלכותית קבעה מאוחר יותר כי החנינה לא הייתה חוקית, אך הם לא נעצרו מחדש.
שנות ה-90 והמאה ה-21.
בבחירות שנערכו ב-1991, כשנה וחצי לאחר ניסיון ההפיכה, הובסה ה-NAR, וקיבלה שני מנדטים בלבד. מפלגת PNM, בראשותו של פטריק מאנינג שבה לשלטון, לאחר שקיבלה 21 מנדטים. מערכות הבחירות הבאות אופיינו בתוצאות צמודות בין PNM, שנתמכה בעיקר בידי האוכלוסייה ממוצא אפריקאי, לבין ה-UNC, שנתמכה בעיקר בידי האוכלוסייה ממוצא הודי. בבחירות 1995 זכו שתי המפלגות ב-17 מנדטים. ה-NAR הייתה לשון המאזניים, והיא חברה ל-UNC. יו"ר ה-UNC, בסדאו פנדאי, היה לראש הממשלה הראשון של טרינידד וטובגו ממוצא הודי.
בבחירות שנערכו בשנת 2000 זכתה ה-UNC ב-19 מנדטים לעומת 16 מנדטים ל-PNM, ונותרה בשלטון. עם זאת, הממשלה לא האריכה ימים, והיא נפלה לאחר ש-3 חברי מפלגה הסירו את תמיכתם בה בשל פרשיות שחיתות. בחירות נוספות נערכו בדצמבר 2001, ולא הושגה בהן הכרעה, לאחר ששתי המפלגות קיבלו 18 מנדטים, בעוד שה-NAR לא עברה את אחוז החסימה. הנשיא א.נ.ר רובינסון הטיל את הרכבת הממשלה על פטריק מאנינג מה-PNM, אף שה-UNC קיבלה מספר קולות מעט גבוה יותר. כך או אחרת, נוכח התיקו בפרלמנט, הממשלה לא הצליחה לתפקד, ובפעם השלישית בתוך שנתיים, נקראו תושבי טרינידד וטובגו אל הקלפיות באוקטובר 2002. בבחירות אלו זכתה ה-PNM ברוב של 20 מנדטים מול 16. בבחירות שנערכו ב-2007 ניצחה ה-PNM ברוב משכנע אף יותר, כשזכתה ב-26 מנדטים לעומת 15 ל-UNC (הפרלמנט הוגדל באותה שנה מ-36 חברים ל-41).
מאז 2003 חלה מגמת התחזקות נוספת בכלכלת המדינה, בעיקר הודות לתעשיית הנפט. בצד זאת, חוותה המדינה עלייה ניכרת בשיעור הפשיעה בעשור הראשון של המאה ה-21, ומספר מקרי הרצח במדינה זינק מ-93 ב-1999 ל-550 ב-2008. העלייה בפשיעה מיוחסת למיקומה של טרינידד וטובגו על ציר הסחר בסמים בין דרום אמריקה לצפונה.
בשנת 2009 אירחה טרינידד וטובגו שתי ועידות בינלאומיות חשובות. באפריל אירחה את הכינוס החמישי של פסגת האמריקות, בהשתתפות ראשי המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה. היא הייתה המדינה הקריבית הראשונה שאירחה את הפסגה, ונכון ל-2015 גם היחידה. בנובמבר אותה שנה אירחה את ועידת ראשי מדינות חבר העמים הבריטי, ומאנינג החליף את נשיא אוגנדה יוורי מוסווני כיושב ראש חבר העמים הבריטי בפועל (בתואר הרשמי מחזיקה המלכה אליזבת).
בבחירות שנערכו בשנת 2010, לאחר שמאנינג הקדים אותן בשנתיים. ה-PNM קיבלה 12 מנדטים בלבד, לעומת 29 למפלגת שותפות העם (People's Partnership), מערך מפלגות המבוסס על ה-UNC, ושותפות בו גם מפלגות קונגרס העם, הארגון העממי של טובגו וועדת הפעולה המשותפת הלאומית. יושבת ראש המפלגה, קאמלה פרסאד-ביססאר, הייתה לאישה הראשונה שמכהנת כראש ממשלת טרינידד וטובגו. היא גם החליפה את מאנינג כיושבת ראש חבר העמים הבריטי בפועל, וגם בתואר זה הייתה לאישה הראשונה, עד להחלפתה בראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד ב-2011.
סינאן בולאט
סינאן בולאט (נולד ב-3 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן טורקי המשחק בוסטרלו בעמדת השוער.
קריירה.
בולאט התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ראסינג גנק. לאחר שלא הצליח לצבור דקות משחק בדצמבר חתם בסטנדרד לייז' ל-4 וחצי שנים תמורת 150 אלף אירו כמחליפו של רוריס אראגון שנפצע בתחילת העונה. במהלך העונה הוא שיחק 7 משחקים וספג רק בשניים מהם. ב-26 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופאית נגד ספורטינג בראגה אך הוחלף במחצית על ידי אראגון שחזר מפציעה. במשחק האחרון של העונה בולאט הדף פנדל בדקה ה-92, ובכך הבטיח את השתתפותה של ליאז' בפלייאוף האליפות בו ניצחה 1–2 את אנדרלכט בסיכום כולל של שני משחקים וזכה עם המועדון באליפות. ב-27 ביולי 2009 זכה עם המועדון בסופר קאפ. ב-30 ביולי 2013 עבר בהעברה חופשית לפורטו הפורטוגזית אך שיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון. בינואר הושאל לקייסריספור עד לסיום העונה. ב-22 ביולי 2014 הושאל לגלאטסראיי. לקראת עונת 2015/2016 הושאל לקלאב ברוז'. לקראת עונת 2016/2017 הושאל לנסיונל מדיירה. ב-31 בינואר 2017 חתם בארוקה עד לסיום העונה.
בצעירותו, שיחק בכל הנבחרות הצעירות של טורקיה. בשנת זומן לראשונה לסגל נבחרת טורקיה. ב-10 באוגוסט 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד בו ניצחה טורקיה 0–3.
יוסטוס פראנץ
יוסטוס פראנץ (בגרמנית: Justus Frantz; נולד ב-18 במאי 1944 באינוורוצלב, פולין, אז הוהנזאלצה, גרמניה) הוא פסנתרן ומנצח גרמני.
חייו.
ילדות ולימודים.
פראנץ החל לנגן בפסנתר בגיל עשר ובהמשך למד אצל אליזה האנסן ואצל וילהלם קמפף בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג, במלגת לימודים מקרן המלגות הלאומית של גרמניה. הוא ומתחרה נוסף, צ'לן, זכו יחד במקום השני בתחרות בנגינת דואט לצ'לו ופסנתר. בשנת 1967 זכה בתחרות מוזיקה בינלאומית, בחסות תחנת טלוויזיה גרמנית.
קריירה מוזיקלית.
פראנץ הופיע לראשונה עם הפילהרמונית של ברלין, בניצוח הרברט פון קאראיין בשנת 1970. ב-1975, ניגן לראשונה בארצות הברית עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ליאונרד ברנשטיין, שהיה לידידו עד יומו האחרון. עוד מנצחים שתחת שרביטם ניגן היו קרלו מריה ג'וליני ורודולף קמפה.
בשנת 1986 ייסד פראנץ את פסטיבל המוזיקה שלזוויג-הולשטיין וב-1989 התמנה לשגריר רצון טוב מטעם האו"ם, עמדה שפרש ממנה לאחר זמן. הוא ייסד גם את פילהרמוניה של האומות בשנת 1966, זאת משום שלאחר התפרקות פסטיבל שלזוויג-הולשטיין נשארו נגניו מובטלים והוא ביקש לספק להם תעסוקה ומקור פרנסה.
בין השנים 2013 - 2018 היה פראנץ המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום מכהן שם כמנצח אורח כבוד.
משפחה.