רק בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החלה הרכבת בטורקיה לעורר עניין מחודש עם הקמתם של מספר פרויקטים של קווי רכבת מהירה. כיום מחולקת החברה לשבעה מרכזי הנהלה אזוריים, ובבעלותה נמצאים גם "תעשיות מנועים וקטרים לטורקיה" (Türkiye Lokomotif ve Motor Sanayi, TÜLOMSAŞ) באסקישהיר, "תעשיית קרונות נוסעים לטורקיה" (Türkiye Vagon Sanayi, TÜVASAŞ) באדאפזרי ו"תעשיית מיכון לרכבות לטורקיה" (Türkiye Demiryolu Makinaları Sanayi, TÜDEMSAŞ) בסיוואס המייצרת קרונות וציוד לרכבות מכל הסוגים.
קווי נוסעים.
חברת הרכבות הטורקית מפעילה רכבות נוסעים בשלושה מישורים - קווים בינלאומיים, קווים בינעירוניים ורכבות פרברים.
רכבות בינלאומיות.
קווי הרכבת הבינלאומיים מחברים את טורקיה למזרח התיכון ולאירופה. האוריינט אקספרס שפעלה במשך כמעט מאה שנים בין איסטנבול לפריז שוב אינה פועלת, וכיום קווי הרכבת הבינלאומיים שמקשרים את טורקיה לשכנותיה איטיים להחריד, וממירים טיסה בת שעתיים או שלוש בנסיעה בת שעות רבות ובדרך כלל מספר ימים:
קווים בינעירוניים.
הקווים הבינעירוניים כוללים "רכבות כחולות", "רכבות אקספרס בינעירוניות" ו"רכבות אקספרס אזוריות" הנחשבות לנוחות ומהירות, למרות שהנסיעה גם בהן איטית יחסית ונמשכת יותר זמן מהנסיעה באוטובוס. רכבות מאספות "רגילות" פועלות לאורך קווים קצרים יותר ועוצרות בכל התחנות שלאורך מסלול הנסיעה, או ברובן. הרכבות המהירות העיקריות מפורטות להלן:
רכבות פרברים.
רכבות פרברים (Banliyö) פועלות באיסטנבול (2 קווים - אחד בצד האסייאתי של מצר הבוספורוס ואחד בצדו האירופי), קו בודד מופעל באנקרה ושלושה קווים באזור איזמיר.
הרכבת המהירה.
קו אנקרה-איסטנבול.
קו הרכבת המהירה בין אנקרה ואיסטנבול (Ankara-İstanbul Hızlı Tren Projesi) שאורכו הכולל 533 ק"מ מוקם בשני שלבים. סלילת הקטע המזרחי של הקו באורך של 206 ק"מ בין פאתי אנקרה לאסקישהיר החלה ב-5 בדצמבר 2005 ועלותו הכוללת מוערכת ב-628 מיליון אירו. הקטע נמצא בשלבי ניסוי מתקדמים וצפוי להיפתח ב-2 באוקטובר 2007. הקמת השלב השני בין אינני סמוך לאסקישהיר ואיזמיט טרם החלה.
עם סיום הקמת הקו הוא יכלול שתי מסילות רכבת מקבילות, מחושמלות, שיאפשרו תנועת רכבות במהירות של 250 קמ"ש, ואשר יגמאו את המרחק בין אנקרה לאיסטנבול בכ-3 שעות (במקום 6.5 שעות כיום). חברת הרכבות מקווה להעלות את חלקה בתעבורת הנוסעים בקו זה מ-10% ל-78%. לאורך הקו יופעלו עשרה מערכי רכבת מתוצרת ספרד שכל אחד מהם מורכב משישה קרונות ומאפשר הסעת 419 נוסעים.
קו אנקרה-קוניה.
קו הרכבת המהיר השני הנמצא בתכנון והקמה מאז 2005 הוא בין אנקרה לקוניה. כיום אורך מסילת הרכבת בין שתי הערים הוא 987 ק"מ, למרות שאורך הכביש ביניהן הוא 258 ק"מ בלבד. הקו צפוי להקטין את משך הנסיעה בין שתי הערים מ-10.5 שעות לשעה ורבע בלבד, ול-3.5 שעות מקוניה לאיסטנבול (במקום 10.5 שעות כיום).
מרמריי.
במסגרת פרויקט מרמריי (Marmaray) נחפרת מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לבוספורוס, וזו תקשר את איסטנבול לאסיה. לאורך קו זה ינועו רכבות הפרברים ורכבות בינעירוניות.
קווים נוספים.
בשלבי תכנון ובדיקה נמצאים ארבעה קווים נוספים: אנקרה-איזמיר, אנקרה-סיווס, איסטנבול-אדירנה (והלאה לאירופה), וכן הקמת שלוחה מקו אנקרה-איסטנבול אל בורסה.
קווי מטען.
חברת הרכבות מפעילה גם שירותי הובלת מטען, אך רק 4% מסך המטענים המשונעים במדינה מועברים באמצעות רכבת. החברה מפעילה מסופים בשבעה נמלים - היידארפשה, מרסין, איזמיר, סמסון, בנדרמה, דרינג'ה (איזמיט) ואיסכנדרון.
T-26 היה טנק סובייטי קל שיוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20. טנק זה פותח על בסיסו של טנק בריטי "ויקרס 6 טון".
ה-T-26 היה בין הטנקים הראשונים שיוצרו באופן המוני בברית המועצות - בסך הכול כ-12,000 יחידות יוצרו בשנים 1931–1941. הטנק יוצר ב-4 דגמים עיקריים: טנק בעל שני צריחים, טנק בעל צריח בודד, טנק - להביור ושולה מוקשים. טנקי T-26 שירתו במספר צבאות העולם עד לאמצע שנות ה-50. הטנק שירת במסגרת מלחמת האזרחים בספרד, והניסיון שנצבר בשימוש בטנק במהלך המלחמה השפיע רבות על הדוקטרינה הסובייטית של לחימת טנקים בסוף שנות השלושים. לטנק היה תפקיד מרכזי בצבא האדום ב-1941.
מרכז שאשא
ליגת העל הוולשית
ליגת העל הוולשית (נקראת גם "קַמְרִי פרימייר", באנגלית: Cymru Premier) היא ליגת הכדורגל הלאומית הבכירה בוויילס, ומשתתפות בה כיום 12 קבוצות. הליגה הוקמה באוקטובר 1992 והיא מקצוענית למחצה. עד 2002 קראו לליגה "הליגה של ווילס" (League of Wales או LoW), ושינתה את שמה בעקבות הסכם חסות ל"ליגת העל הוולשית", והחל מ-2019/2020 שינתה את שמה ל"קַמְרִי פרימייר" (Cymru Premier) כאשר "Cymru" הוא שם נוסף למדינת ויילס.
היסטוריה.
הליגה נוצרה באוקטובר 1991, על ידי אלוון אוואנס, שהיה המנהל הכללי של התאחדות הכדורגל של ויילס, שהאמין כי נבחרת ויילס תחת איום סגירה של פיפ"א שהתחילה לחייב נבחרות שחברות בה לקיים ליגות מקומיות, וכמו כן פיפא דחקה בה להתאחד עם ההתאחדויות של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד, לכדי התאחדות בריטית אחת של האי הבריטי, מה שההתאחדות הוולשית והבריטיות האחרות, לא רצו לעשות.
על כן יצרה ההתאחדות ליגת כדורגל שהחלה לפעול בעונת 1992/1993, ויצאה לדרך ב-15 באוגוסט 1992. עד אז ארגנה ההתאחדות רק את הגביע הוולשי. הקבוצות החזקות ביותר בוויילס באותה תקופה היו: אברדייר אתלטיק, קארדיף סיטי, מרתיר טאון, ניופורט קאונטי, סוונסי סיטי ורקסהאם שהתחרו בליגות האנגליות של הפוטבול ליג עד עתה, בעוד קבוצות וולשיות אחריות התחרו בליגת הפרמייר ליג הצפונית ובליגת הפוטבול ליג הדרומית.
בגלל קישורי תחבורה גרועים מבחינה היסטורית בין צפון לדרום בתוך וויילס (אם כי אלו השתפרו לאחר מלחמת העולם השנייה), לעיתים קרובות היה קל יותר למועדונים וולשים לנסוע לכיוון מזרח-מערב, ולכן מועדונים וולשים נטו להגיע יותר מזרחה לאנגליה עבור מתחרות בליגה ורבים מהצדדים המובילים למחצה המקצועיים בוויילס שיחקו במערכת הליגה האנגלית בכדורגל; בנגור סיטי הייתה חברה מייסדת ליגת העל של אליאנס (כיום הליגה האנגלית הלאומית) בשנת 1979, והגיעו לגמר גביע ה-FA בשנת 1984, לפני שעברו לליגה החדשה בוויילס בשנת 1992.
מהלך הקמת "הליגה של וויילס" התחיל סכסוך בין התאחדות הכדורגל של וויילס (FAW) לבין אותם מועדונים וולשים שרצו להישאר חלק מפירמידת הכדורגל האנגלית. מועדונים אלו כונו ה-"Irate Eight" ("השמינייה הזועמת"), וכלל את בנגור סיטי, בארי טאון, קרנארבון סיטי, קולווין ביי, מרטיר טידפיל, ניופורט, ניוטאון ורילי. באותה תקופה, קרדיף סיטי, סוונסי סיטי ורקסהאם שיחקו בליגת הכדורגל האנגלית, וההתאחדות הוולשית החליטה לאפשר לאותן קבוצות להמשיך לשחק במערכת האנגלית (שם הם משחקות עד היום), למרות שהמשיכו להתחרות בגביע הוולשי עוד כמה עונות. הצלחתם של מועדונים אלה בגביעי הוולשית גרמה לכך שהם התמודדו לעיתים קרובות בגביע אירופה למחזיקות גביע למרות העובדה שרקסהאם מעולם לא שיחק מעל הליגה השנייה וסוונסי בילתה שתי עונות בלבד בליגה הראשונה בתחילת שנות ה-80, ואילו קרדיף הייתה קבועה למחצה של הדיוויזיה הראשונה רק משנות העשרים ועד שנת 1962.
הליגה עברה שינוי בעונת 2010/2011 כך שבמקום ליגה אחת בת 18 קבוצות, התפצלה הליגה לליגה עליונה של 10 קבוצות וליגה תחתונה של 10 קבוצות לפי המיקומים בעונת 2009/2010, כמו כן ההתאחדות הוולשית תהיה אחראית בלעדית לליגות האלה במקום חברת ה"פוטבול ליג של ויילס" שתפורק. ביוני 2009 התקבלה ההצעה על ידי רוב הקבוצות בליגה וולשית אך הוחלט שבמקום 10 קבוצות בהצעה המקורית, בליגה העליונה ישחקו 12 קבוצות, כך משחקים שם מאז.
נוסחת המולטיפליקציה של גאוס
קארס (עיר)
קארס (בטורקית: Kars; באזרית: Qars; בכורדית: Qers/قەرس; בארמנית: Ղարս/Կարս) היא עיר בצפון-מזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה. בשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ב-117,312 תושבים.
היסטוריה.
מעט מאוד ידוע על קארס לפני סוף המאה ה-9 אך נראה כי הייתה בירת ממלכה ארמנית בשם ונאנאד. לקראת סופה של המאה ה-9 צורפה העיר לממלכת ארמניה ואף שימשה כבירתה משנת 928 ועד 961. שנתיים לאחר שויתרה על מעמדה כבירת הממלכה לטובת אני, שוב הייתה קארס לבירת ממלכת ונאנאד שמידת עצמאותה אינה ברורה.
ב-1065 ויתר מלכה של קארס על העיר ומסרה לידי האימפריה הביזנטית, אך מיד לאחר מכן נכבשה בידי הסלג'וקים שהחזיקו בה עד 1206/1207 עת נתפסה בידי הממלכה הגאורגית. הגאורגים החזיקו בעיר משך מספר שנים כ-30 שנים העיר הייתה חלק של ארמניה הזקארידית. לאחר מכן שלטו בה נסיכים טורקים עד שנת 1534, וזאת למעט תקופות כיבוש בידי המונגולים ב-1239 ובידי טימור לנג במאה ה-14. ב-1534 נכבשה העיר בידי הסולטאן סולימאן הראשון "המפואר" וצורפה לאימפריה העות'מאנית. נכדו של סולימאן הראשון, מורט השלישי חיזק את ביצוריה והיא עמדה במספר התקפות של הפרסים והרוסים.
במהלך המאה ה-19 עברה השליטה בעיר כמטוטלת בין הרוסים לעות'מאנים. היא נכבשה בידי רוסיה ב-23 ביוני 1828 אך הוחזרה לשליטה עות'מאנית, נכנעה שוב לרוסים ב-1855 במהלך מלחמת קרים, ולאחריה שוב הוחזרה לידי העות'מאנים במסגרת חוזה פריז. בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כבשו הרוסים את העיר בשלישית והפעם הנציחו חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין את הישגם.
במהלך השלטון הרוסי התפתחה העיר ורחובותיה נסללו בתבנית שתי וערב. בשנים אלה עזבו 11,000 טורקים את העיר ואת מקומם תפסו ארמנים, יוונים ורוסים.