הרג המלחים הגרמנים עורר סערה בגרמניה; צוותי הצוללות הגרמניות ידעו כעת על קיומן, ומאותה תקופה והלאה ירד מספר ההטבעות על ידי אוניות אלו. האדמירליות הבריטית המשיכה להכחיש את קיומן של אוניות Q כמעט עד סוף המלחמה.
ביצועים במלחמה.
למרות הילה של רומנטיות וגבורה שנקשרה להן בדעת הקהל, לא היו אוניות Q יעילות במיוחד. הצי הבריטי הפעיל בסך הכל 180 אוניות Q במהלך המלחמה. בכ-150 היתקלויות בין אוניות אלו לצוללות, זקפו לזכותן אוניות Q בסך הכול 14 צוללות (שהוטבעו על ידי עשר אוניות - שבע הטביעו אחת כל אחת, שתיים הטביעו שתי צוללות כל אחת, ואחת הטביעה שלוש צוללות), מתוך 178 שהוטבעו במלחמה - מעט פחות מ-8%, לא נתון מרשים במיוחד. 60 צוללות נוספות ניזוקו בתקריות אלו. 27 אוניות Q הוטבעו על ידי צוללות. יש הטוענים, שמעבר להצלחתן המועטה יחסית של האוניות, הן רק תרמו לעלייה באכזריותם של מפקדי הצוללות, שחששו לעלות על פני המים ותקפו יותר ויותר ללא אזהרה.
מלחמת העולם השנייה.
אוניות בריטיות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר ואוקטובר 1939, הכניסה האדמירליות הבריטית לשירות תשע אוניות Q. הן נועדו לפעולה בצפון האוקיינוס האטלנטי. ואולם, האוניות לא רשמו כל הצלחה; שתיים מתוכן הוטבעו בסוף יוני 1940 מבלי שהצליחו לפגוע באף צוללת, ואילו האחרות הוצאו משירות במרץ 1941 ללא כל הצלחה מבצעית. אונייה עשירית, שהייתה חמושה בארבעה תותחי 4 אינץ' (101 מ"מ), שני מטוסי ים, ספינת טורפדו ורשתות נגד טורפדו, הופעלה החל מספטמבר 1940, ואוישה על ידי צוות צרפתי. אונייה זו הוטבעה ב-30 בדצמבר 1942 באוקיינוס האטלנטי, בשיאה של המערכה.
אוניות של צי ארצות הברית.
עם תחילת מתקפת הצוללות הגרמניות על החוף המזרחי של ארצות הברית, בתחילת 1942, עמד הצי האמריקני בפני מצב קשה. ארצות הברית לא הייתה מוכנה כלל למתקפה, והאבדות הגיעו לשיאים עצומים. אחד האמצעים שנקט הצי כנגד המתקפה היה השקת אוניות Q, במבצע שנקרא "פרויקט LQ". חמש אוניות נרכשו והוסבו בסודיות רבה למטרה זו, אך גם הן לא הצליחו להביא לתוצאות; אחת הוטבעה כבר בסיור הראשון, והאחרות הוצאו מן השירות ב-1943, ללא הצלחה. צי ארצות הברית הפעיל אוניות Q גם באוקיינוס השקט, גם כאן בלא שרשמו הצלחה (אם כי אונייה אחת "הצליחה" לגרום נזק לשתי צוללות אמריקניות).
סקנדר קיינס
אלכסנדר אמין קספר "סקנדר" קיינס (באנגלית: Alexander Amin Casper "Skandar" Keynes; נולד ב-5 בספטמבר 1991 בלונדון) הוא שחקן תיאטרון בריטי.
ביוגרפיה.
קיינס, צאצא לצ'ארלס דרווין, מתגורר כיום בבריטניה. הוא בן זקונים לרנדל ולזלפה קיינס, ואח קטן לסאומיה. לקיינס קרובי משפחה מצד אמו בלבנון (בביירות ובמארג' עיון) והוא מבקר במדינה מדי שנה.
קריירה.
את קריירת המשחק החל קיינס בשנת 2000 כשהיה בן 9, בהצגה "מקבת" שהעלתה הלהקה השייקספירית המלכותית עבור ערוץ 4 הבריטי. משם הוא המשיך למיני סדרה נוספת בשם "The Victorians" שהוקרנה ב-BBC2. קיינס המשיך להופיע על הבמה והופיע בעוד כמה הפקות טלוויזיוניות, עד שלוהק ב-9 בדצמבר 2005 לתפקיד אדמונד פבנסי ב", כשהיה בן 14. ב-16 במאי 2008, כשקיינס היה בן 17, המשיך את תפקידו בתור אדמונד פבנסי בסרט ההמשך ". קיינס שיחק בסרט השלישי "", שיצא ב-8 בדצמבר 2010.
צום תשעה עשר הימים
בדת הבהאית, צום תשעה עשר הימים היא תקופה של 19 ימי צום החלה במהלכו של חודש עַלַאאְ, החודש האחרון בלוח השנה הבהאי, החל מה-2 במרץ ועד ה-20 במרץ. בתקופה זו מצווים הבהאים לצום מהזריחה עד השקיעה, ומטרת הצום היא רוחנית - לחזק את הנפש ולקרב את המאמין לאלוהיו:
הצום הונהג על ידי הבאב ואומץ על ידי מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, אשר קבע את כלליו באל-כתאב אל-אקדס, אגב שינויים רבים. הצום הבהאי דומה במיוחד לצום הרמדאן המוסלמי, אך מועדו נקבע לפי הלוח הבהאי השימשי ועל כן אינו נע לאורך עונות השנה. 19 ימי הצום מתחילים עם סיומם של איאם-י הא ומסתיימים בנורוז, ראש השנה הבהאי. על המאמינים להימנע מאכילה, שתייה ועישון, מזריחת החמה ועד שקיעתה. הצום מחייב את כל הבהאים שגילם בין 15 ל-70, אך הוא נחשב לחובה אישית שאינה נאכפת על ידי הממסד הבהאי. מן הצום פטורים מאמינים שאינם נמצאים בטווח הגילאים המחייב, חולים, נשים הרות או מניקות, מאמינים העוסקים בעבודה מאומצת ואלה הנמצאים בנסיעה מפרכת. נשים בתקופת הווסת פטורות גם הן מחובת הצום, ותחת זאת עליהן להטהר ולדקלם את הפסוק "תהילה לאל, אלוהי הזוהר והיופי" 95 פעמים בכל יום. כל המאמינים הפטורים מהחובה, רשאים לצום אם הם חפצים בכך, אך אם הם בוחרים שלא לעשות כן, הם מצווים לאכול ולשתות בפרטיות.
ישראל באולימפיאדת טוקיו (1964)
משלחת ישראל לאולימפיאדת טוקיו (1964) כללה 10 ספורטאים שהתחרו ב-3 ענפי ספורט.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה האתלט גדעון אריאל. אריאל נשא את דגל ישראל גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת רומא.
אוזן תיכונה
תת פריקה
אל-כתאב אל-אקדס
אל-כתאב אל-אקדס (פרסית كتاب اقدس; ערבית الكتاب الاقدس - "אַלְכִּתַאבּ אלְאַקְדַס") הוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית. הוא נכתב על ידי מייסד הדת, בהאא אללה, אשר העניק לו את שמו - "ספר הקודש". הספר נכתב בערבית, אך בדרך כלל הוא מכונה בשמו הפרסי. כינוייו הנוספים הם "האקדס", "הספר הקדוש ביותר", "ספר החוקים" ו"ספר אקדס".
על פי המקובל, כתיבת הספר הושלמה בבית עבוד בעכו ב-1873, אם כי קיימות ראיות לכך שלפחות חלק מהעבודה נעשתה קודם לכן. בהאא אללה שלח כתבי-יד של הספר למאמיניו באיראן, ובשנת 1308 להג'רה (1890-1891) הוא דאג להדפסתו במומבאי.
שוגי אפנדי תיאר את אל-כתאב אל-אקדס כדלקמן:
תכנים.
הספר מנסח את חוקיה העיקריים של הדת הבהאית, ודן בהקמת מוסדות הדת, מנהגים דתיים, המעמד האישי, החוק הפלילי, שאלות חברתיות ואתיות ונבואות. חלק ניכר ממנו עוסק בתכתובות ובפניות שניהל בהאא אללה.
ששת הנושאים העיקריים בהם עוסק הספר, לפי המתווה של שוגי אפנדי, הם:
פרק החוקים מתחלק לארבעה נושאים עיקריים: תפילה, צום תשעה עשר הימים, חוקי המעמד האישי והחוקים האחרים. בספר נקבע חקוק אללה - חובת תרומה של 19% מההכנסות.
לספר ארבעה נספחים הכוללים את 107 שאלותיו של זיינול מוקרבין ואת תשובותיו של בהאא אללה, חמישה כתבים נוספים של בהאא אללה, סקירה והסברים שצורפו לספר על ידי שוגי אפנדי והסברים שצורפו אליו על ידי בית הצדק העולמי.
פרסום והוצאה לאור.
לאחר השלמת כתיבת הספר, נשלחו מספר עותקים לקהילות הבהאיות באיראן. הדפסה ראשונה (בהוראתו המפורשת של בהאא אללה) נעשתה ב-1890 בבומביי.
1899 – הוצאה מדעית ראשונה, ברוסית על ידי טומאנסקי בסט. פטרסבורג..
1901 – תרגום ראשון לאנגלית בידי אנטון חדאד. התרגום הופץ בקהילה בצפון אמריקה, אך לא פורסם באופן רשמי.
1960 – תרגום לאנגלית על ידי לא-בהאאים, של ארל אלדר (Elder) ומקאלווי מילר (McElwee Miller). הבהאאים דוחים תרגום זה כי מחבריו נחשבים לאנטי-בהאים. ריקרדו קול טוען שזהו "תרגום עלוב עם פרשנות נוצרית פונדמנטליסטית שהודפס בחוסר דיוק", לעומתו, באוסאני נוקט בגישה סלחנית יותר: "תרגום מלא אך לא תמיד מדויק."
1973 – פרסום מתווה וסינופסיס שהתחיל שוגי אפנדי והמשיך בית הצדק העולמי.
1992 – תרגום רשמי לאנגלית על ידי בית הצדק העולמי. מן התרגום הזה מתורגם האקדס לשפות אחרות.
הספר תורגם לעברית בשנת 2005 בידי המזרחן משה שרון והוא קרוי "הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה הספר הקדוש ביותר". בשנת 2008 יצאה לאור מהדורה שנייה, מעודכנת ומורחבת.
לואי דה רוסלט מרקיז דה שאטורנו
סאצ'כרי
מרלין אוטי
מרלין ג'וייס אוטי (באנגלית: Merlene Joyce Ottey; נולדה ב-5 במאי 1960 בג'מייקה) היא אתלטית לריצות קצרות המייצגת את סלובניה משנת 2002 לאחר שהיגרה לשם ממדינת הולדתה. היא אלופת עולם בעלת מספר שיא של 14 מדליות מהן 3 מדליות זהב, היא זכתה ב-9 מדליות אולימפיות (3 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד) מספר שיא לנשים אך מעולם לא זכתה במדליית זהב. היא שיאנית העולם הנוכחית (2017) בריצת 200 מטר באולם.
אוטי מכונה "מלכת המסלול" בשל גילה המתקדם והקריירה הארוכה שלה והישגיה הרבים.
קריירה תחרותית.
רקע.
אוטי נולדה בעיירה פונדסייד בג'מייקה. רביעית מ-7 אחים ואחיות, קיבלה את ההשראה לרוץ מבן ארצה דון קווארי, לאחר שהאזינה לשידור הרדיו שתיאר את זכייתו במדליית הזהב בריצת ה-200 מטר במשחקים האולימפיים של מונטריאול 1976. אוטי החלה להתאמן ובתוך זמן קצר קטפה תארים רבים בתחרויות אזוריות. ההישג המשמעותי הראשון שלה היה בשנת 1979, לאחר שזכתה במדליית הארד בריצת ה-200 מטר במשחקים הפאן-אמריקאים. עבור אוטי הייתה זו ההופעה הרשמית הראשונה בתחרות בינלאומית.
בשנת 1979 החלה אוטי ללמוד באוניברסיטת נברסקה שבארצות הברית. בתקופה זו החל לדרוך כוכבה של האתלטית. בתקופת הלימודים (1979-1982) זכתה אוטי 25 פעמים בתואר All American. היא זכתה 7 פעמים בתוארי האולמות ובמספר דומה של תארים בתחרויות המסלול. בשנת 1982 החזיקה ב-9 מתוך עשרת הזמנים המהירים ביותר בעולם בריצת 300 יארד.
בשנת 1980 זכתה אוטי לראשונה בתואר "אשת הספורט של השנה" בג'מייקה. הישג ששוחזר על ידיה 11 פעמים נוספות במרוצת השנים שלאחר מכן. בשנת 1984 סיימה את לימודיה האוניברסיטאיים והוסמכה כבעלת תואר ראשון באמנות. באותה שנה נישאה לאתלט האמריקאי נתנאל (נט) פייג' (ממנו התגרשה שנים לאחר מכן).
שיא הקריירה.