כהן הופיע ב"מחאת האוהלים הגדולה של 2011" ובערבי מחאה של גרילה תרבות. עם המחאה והמשוררים נוצר אלבום בהפקת דודי לוי בשם "פה לאחרים" שסינגלים ראשונים מתוכו יצאו ב-2012, האלבום עצמו יצא בקיץ 2013 ומכיל שירים של יודית שחר, רוני סומק, אשר רייך, דוד אבידן, אבירם מעין ושיר הנושא שכתב שחר.
הלהיט "סולו עראק", לפי מילותיו של רוני סומק הושמע ברדיו דרום, רדיו ירושלים, רשת ג' ועוד. בעקבות השיר בוצע מופע משותף עם סומק בתיאטרון גבעתיים.
כהן הלחין וביצע את השיר "חייב שיהיה שוב שמח" לפרויקט "שירים מהמיטה". השיר נכנס גם לאלבום הבא שלו: "40 20" בו השתתפו גם סגול 59 ודפנה ארמוני בשירת קולות.
"40 20".
האלבום השני של כהן מתעד את חייו בין גיל 20 ל-40 בשאיפה לתת דוגמה להתבגרות של הדור שלו כולו, משלב רוק עם צליל מזרחי אותנטי. מהאלבום יצאו לאור 5 סינגלים והוא נבחר ל"מומלצי השנה החדשה" של העיתונאי והמבקר, דודי פטימר במעריב והוביל לאירוח אצל יואב קוטנר בגל"צ, קרן נויבך ברשת ב', סופ"שתרבות בכאן 11 ועוד. האלבום הופץ על ידי חברת הליקון.
השקת האלבום התקיימה בסוף אוגוסט 2018 ב"בר גיורא" בהשתתפות אבי בללי, סגול 59 ובועז כהן.
ערק רוקס.
ב-2018 הקים כהן הרכב בשם "ערק רוקס". ההרכב קיים מופע ב-3 שפות בשם "שורשים", שעלה בתחילת 2019 בתל אביב. כמו כן, השתתף ההרכב במחווה לדייוויד בואי באוזן השלישית.
שיתופי פעולה.
אבי בללי (סולן נקמת הטרקטור) התארח בהשקת "40 20" וכהן אף הפיק לו וליוצר השיר אבישי בן תקווה את "מתגעגע אל הגוף" (2019). גם דני שושן (סולן הצ'רצ'ילים) וברוך פרידלנד (תופעת דופלר) התארחו בהופעותיו. דפנה ארמוני הקליטה קולות לשיר "להיות איתך" השתתפה בקליפ וכן אירחה את שחר בהופעותיה בקפה ביאליק (2019). עם המשורר אלי אליהו הוא מקיים ערבים משותפים וכן מארח אותו בהופעותיו.
עיבוד והפקה מוזיקלית.
בשנת 2019 הפיק כהן הפיק את "מתגעגע אל הגוף" לאבי בללי ואבישי בן תקווה.
כהן ניגן גיטרות ועיבד יחד עם דודי לוי את אלבום הבכורה "פה לאחרים", כמו כן הפיק מוזיקלית את אלבומו השני "40 20" (2018), כמו כן הפיק והלחין את סינגל הבכורה של גילת דור "ימי סערה" (במסגרת שת"פ עם הפזמונאי אשר שיף.
הוא הפיק גם את סינגל הבכורה של שרון חיים "שנה לפני הסוף" (2016) וכן היה שותף בהפקת סינגלים ודמואים לאסנת יששכרוף, יוני מור, לשחקנית והזמרת אורית עזרייב ועוד.
בשנת 2016 הקים את "שחר עולה" ובמסגרתו מספק שירותי הפקה ושיווק דיגיטלי לאמנים.
חיים אישיים.
מאז 2009 כהן נשוי. אב לשני ילדים.
סקיפל
סקיפל (באנגלית: Skiffle) הוא סגנון מוזיקלי המשלב השפעות מן הבלוז, הג'אז ומוזיקת פולק אמריקאית. הסגנון נוצר בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך פרח בממלכה המאוחדת של שנות ה-50 של המאה ה-20, בעיקר בתיווכו של לוני דונגן. סגנון זה הצמיח את הרוק הבריטי, הבלוז הבריטי והפולק הבריטי. אמנים בריטים רבים התחילו בתור אמני סקיפל, בהם להקת הביטלס, ג'ו קוקר, רורי גלאגר, ואן מוריסון, אלכסיס קורנר, מיק ג'אגר, ג'ימי פייג', ריצ'י בלקמור, דייוויד גילמור, גרהם נאש, קליף ריצ'רד ועוד.
שורשי הסגנון.
הסגנון צמח על ידי להקות שנקראו Jug Bands ("להקות-כד"), שניגנו בלוז וג'אז בדרום ארצות הברית בשנות העשרים. כלי הנגינה שאפיינו להקות אלה היו כלים מאולתרים ובראשם ה"ג'אג" (כד, או בקבוק המשמש ככלי נשיפה), קרש כביסה, גיגיות כביסה, כינור שתיבת התהודה שלו עשויה מתיבת עץ לסיגרים, מסור מוזיקלי, קאזו עשוי ממסרק עטוף נייר אריזה ועוד. לכלי נגינה אלה התווספו לעיתים גם גיטרה אקוסטית, בנג'ו או קונטרבס.
בעגה של מערב אנגליה משמעות המילה "סקיפל" היא לעורר מהומה. בניו אורלינס שימשה המילה ככינוי למסיבה מחתרתית (עקב חוקי היובש) בה נוגנה מוזיקה עממית ווירטואוזית.
מוזיקת סקיפל הוקלטה לראשונה בשיקגו, לשם עברו אפרו-אמריקאים רבים מן הדרום בשנות ה-20. והלהקה הרשמית הראשונה שהשתמשה בשם הסוגה הייתה Jimmy O'Bryant and his Chicago Skifflers ב-1925 והיא שימשה גם את מא רייני לתיאור סוגת המוזיקה שלה (על אף שכיום מכונה סגנון זה בלוז). בשנות הארבעים נעלם השימוש במונח בארצות הברית.
החייאת הסגנון בבריטניה.
בין 1945 ל-1948 פעלה בבריטניה להקת ג'אז שנשאה את השם Bill Bailey Skiffle Group. ב-1954 יזם לוני דונגן, שהיה חבר בלהקת ג'אז-דיקסילנד לונדונית, "הפסקת סקיפל" במסגרת תוכנית ההופעה של הלהקה. במסגרת ה"הפסקה" נטלו הנגנים כלי נגינה כג'אג, קרש כביסה וגיטרה ספרדית וניגנו קטעי פולק אמריקאי מאת וודי גאת'רי ולדבלי. הלהקה הקליטה קטע של לדבלי, "Rock Island Line", בנגינת סקיפל כבי-סייד של סינגל שלה שראה אור בחברת דקה והוא הפך ללהיט ב-1956. בהמשך הקליטה הלהקה בשם "Lonnie Donegan Skiffle Group" תקליט שלם בסגנון, "An Englishman Sings American Folk Songs", שהפך לתקליט זהב בבריטניה.
להקות רבות החלו לחקות את הסגנון. השימוש בכלי נגינה זולים ומאולתרים קסם לצעירים בני מעמד הפועלים ולהקות סקיפל קמו בכל רחבי בריטניה. בין 1957 ל-1958 שידר ה-BBC תוכנית מוזיקלית לנוער בשם "Six-Five Special" שהציגה להקות סקיפל רבות של נוער מרחבי הממלכה. רוב הלהקות ניגנו גרסאות כיסוי ללהיטי רוקנרול ורוקבילי מוקדמים (למשל מאת קרל פרקינס, באדי הולי, ג'רי לי לואיס, ליטל ריצ'רד), גוספל ומוזיקת נשמה (ריי צ'ארלס למשל), בלוז (כגון מאדי ווטרס וג'ון לי הוקר) וג'אז (כגון פאטס דומינו).
הסגנון רווח במועדונים, בארים ובתי קפה והתכנסויות חד-פעמיות באתרים שונים בלונדון. אחד הנגנים החשובים בסצנה היה אלכסיס קורנר, שפתח גם את מועדון London Blues and Barrelhouse Club ונתן דגש על בלוז. בהרכב הבית של המועדון ניגנו, בין השאר, לונג ג'ון ברדלי, צ'ארלי ווטס (מ"האבנים המתגלגלות"), ג'ק ברוס וג'ינג'ר בייקר (מ"קרים") והתארחו לנגן יחד עמה נגנים צעירים ונלהבים, בהם מיק ג'אגר, קית' ריצ'רדס ובריאן ג'ונס (מהאבנים המתגלגלות), ג'ון מאייל, ג'ימי פייג' ורוברט פלאנט ("לד זפלין", ה"יארדבירדס"), אריק קלפטון, אריק ברדון (סולן The Animals"), רוד סטיוארט ועוד.
בליברפול נוסדה ב-1956 להקת סקיפל בשם "The Quarrymen", בהשפעה ישירה של לוני דונגן. הלהקה מנתה את ג'ון לנון, אריק גריפית'ס, פיט שאטון ולאחר מכן הצטרפו אליה גם פול מקרטני וג'ורג' האריסון. להיטה הגדול היה גרסת כיסוי לשיר "Be-Bop-A-Lula".
ב-1958 דעך "שיגעון הסקיפל" בבריטניה. מכל ההרכבים הרבים שפעלו בתחום, רק דונגן הצליח להכניס קטעים סקיפל למצעד הפזמונים הבריטי. המוזיקאים השונים התגבשו סביב שלושה סגנונות מרכזיים, רוקנרול, בלוז ופולק. הבשלת סגנונות אלה הביאה להצלחת המוזיקה שנוצרה בבריטניה ול"פלישה הבריטית" לארצות הברית בשנות השישים.
ג'ון גאו
ג'ון גאו (אנגלית: John Gow; סביבות 1698 - 11 ביוני 1725) היה פיראט ידוע לשמצה, שהקריירה הקצרה שלו הונצחה על ידי צ'ארלס ג'ונסון בספרו ההיסטוריה הכללית של הפיראטים. מעט ידוע על חייו, פרט לדיווח מאת דניאל דפו, שלעיתים קרובות נחשב כדיווח לא אמין. הדו"ח על הוצאתו להורג, ודיווח נוסף מאת מר אלן פאה, צאצאי של השובה שלו, שפורסם בשנת 1912, כמעט מאתיים שנים אחריו מוות.
החיים המוקדמים.
גאו נולד ככל הנראה בוויק, קית'נס, לוויליאם גאו, ומרגרט קלדר. הוא גדל בסטרומנס, אורקני, בסקוטלנד. שם למד לבית הספר והתחיל להפליג בספינות.
פיראטים.
לפני אוגוסט 1724 הוא הצליח להפליג מלונדון לליסבון ובחזרה, במהלך ההפלגה הוא תכנן להשתלט על הספינה. עם זאת, הוא לא הצליח לשכנע מספר מספיק של תומכים והמאמץ לא הצליח. בלונדון התפשטה השמועה על הניסיון שלו למרוד, ולכן גאו נמלט לאמסטרדם, שם הצטרף לספינה ״קרוליין״ בסנטה קרוז, כקצין שני. .
לאחר שהות של כמה חודשים בסנטה קרוז, ב־3 בנובמבר 1724 יצאה ה״קרוליין״ לגנואה, איטליה, עם מטען של דבש, עור וצמר. עם זאת, האווירה בספינה הייתה גרועה. היו תלונות על האוכל שעל סיפון הספינה, ופרנאו, רב החובל של ה״קרוליין״, הואשם כי התייחס בגסות וזלזול לשאר אנשי הצוות בכלי השיט. אנשי הספינה התחילו לא לציית לחלק מפקודותיו של הקברניט תוך שהם מנצלים את המצב הקשה. הקברניט, שהבין כי הוראותיו לא מתמלאות, התייעץ עם גאו. השניים הסכימו להשאיר כמה כלי נשק בתא כדי שיוכלו להגן על עצמם במקרה של מרד. לרוע המזל של הקברניט, שניים מהקושרים בסיפון העליון שמעו את השיחה.
לאחר שלא הבין שגאו היה למעשה המנהיג הטבעי של ניסיון המרד, פרנאו הורה לגאו להכין את הנשק כדי להגן על עצמם. לאחר ששמעו זאת, החליטו המורדים לפעול באותו לילה. בעשר בערב, אחרי שחצי מצוות הספינה פרש בעקבות תפילת ערבית, הדהדו יריות מעבר לסיפון. נראה היה שמישהו נפל מהספינה, פרנאו רץ אל המעקה, שם הוא נדקר בצווארו ונורה פעמיים בבטנו על ידי גאו, והושלך מעבר לספינה על ידי שאר הקושרים. הוא היה עדיין בחיים, והצליח לאחוז בחבל שהשתלשל מצידי הספינה, אך כאשר הקושרים הבינו זאת, הם חתכו את החבל והוא נפל לים. למחרת בבוקר ניתנה לשאר הצוות אפשרות לעזוב את הספינה אחרי הקברניט או להצטרף למורדים. דיווחים מצביעים על כך שכולם הצטרפו למורדים ושינו את שם הספינה ל״רוואנדג״ (נקמה).
במהלך השבועות הבאים החלה ספינתם לתקוף אוניות בריטיות באזור, החל מ״עונג״ (12 בנובמבר) ו״שרה״ (21 בנובמבר). בדרך כלל הצוותים שנישבו, נחשבו מועילים וניתנה להם האפשרות להצטרף לצוות של הפיראטים. במהלך החודשים הקרובים תקף גאו כמה ספינות נוספות באזור.
לכידה.