במהלך המאה ה-19 חלה פריחת הבלט הרומנטי, שהיה בעיני רבים לתור הזהב של הבלט, אם כי הרומנטיקה איחרה להגיע אל הבלט, בהשוואה לאמנות ויזואלית, לספרות ולמוזיקה. מאפיינים רבים שלו מקובלים עד היום על קהל צופי הבלט, כגון הריקוד על הבהונות, חצאית טוטו, אשליית הריחוף חסר המאמץ ודימוי הבלרינה כיצור שלא מן העולם הזה, כגון הסילפידה, הנימפה והפיה. הבלרינות שעלו לגדולה בתקופה זו, מארי טליוני, קרלוטה גריזי ואחרות, הגשימו אידיאלים אלה בריקודן.
במרץ 1832 עלה בהצגת בכורה בלט הסילפידה בפריז. הבלט סיפר על רוח-יער יפהפייה שמתאהבת בג'יימס, סקוטי צעיר. העלילה מתפתחת לטרגדיה. אחרי שהשניים מבלים ביערות, מתה רוח היער כשאהובה הארצי משתמש בצעיף מכושף כדי ללכוד אותה. בלט זה הציג את מארי טליוני לפני הקהל הצרפתי. היא הייתה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות מסיבות אמנותיות ולא לצורכי ראווה, והייתה גם הראשונה שלבשה את חצאית הבלט הלבנה, הפעמונית, באורך השוק, הנחשבת כיום לאביזר חיוני בבלט הרומנטי. המשורר והמבקר תאופיל גוטייה צפה בהצגה הראשונה של "הסילפידים". ברעיונות שלו ל"ז'יזל", כעבור עשר שנים, ניכרת השראה מן "הסילפידה". עלילת הבלט תהיה נעוצה הן במקום ריאלי והן בעבר, ותעסוק הן באנשים של יום-יום והן בדמויות על-טבעיות. את השראתו לנושא הבלט שאב גוטייה מספרו של היינריך היינה "גרמניה", שם סופר על רוחות יער ושאר תופעות על-טבעיות, ששבו את לבו. תחילה פטר מעליו את הרעיון ליצור בלט על סמך הישויות שבספרו של היינה, אבל בהמשך הובילה אותו התרשמותו לכתיבת הלברית של "ז'יזל". תוך זמן קצר ביותר יצרו ז'יל פרו וז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' את הכוריאוגרפיה, אדולף אדם חיבר את המוזיקה ו"ז'יזל" היה למציאות.
התפתחות.
במאמר חדשות מ-1841 שהודיע על ההצגה הראשונה של "ז'יזל", תיאר תאופיל גוטייה את חלקו ביצירת הבלט. הוא קרא את התיאור של היינריך היינה לוויליות ב"De l'Allemagne" וחשב, שהרוחות הרעות הללו יתאימו ל"בלט יפה". הוא תכנן את סיפורן למערכה השנייה ובחר בשיר מאת ויקטור הוגו בשם "Fantômes" כהשראה למערכה הראשונה. השיר מספר על נערה ספרדיה יפה בת חמש-עשרה, שאוהבת לרקוד. היא מתלהטת מדי בנשף ריקודים ומתה בהצטננות בקרת הבוקר.
קטע הפרוזה של היינה ב"De l'Allemagne" מספר על הנשים הצעירות העל-טבעיות המכונות ויליות. הן מתו נטושות מאהוביהן לפני יום כלולותיהן והן עולות מקבריהן בחצות הלילה כדי לצאת במחול. כל גבר צעיר שנקרה בדרכן נאלץ לרקוד עד צאת נשמתו. בספר אחר, מתוארות הוויליות כנשים צעירות נטושות, שמתו והפכו לערפדות. זו אמורה להיות הסיבה לשנאה שהן רוחשות לגברים.
גוטייה סבר, שהוויליות של היינה והנערה הספרדייה בת החמש-עשרה של הוגו יהוו עלילה טובה לבלט. הרעיון הראשון שלו היה להציג אולם נשפים ריק, זוהר ומנצנצץ בגביש ואור-נרות. הוויליות יכשפו את הרצפה. ז'יזל ורקדניות אחרות ייכנסו ויחוללו בחדר, בלתי מסוגלות להתנגד לכישוף המאלץ אותן להמשיך לרקוד. ז'יזל תנסה למנוע מאהובה לרקוד עם נערות אחרות. מלכת הוויליות תיכנס, תניח את ידה הקרה על לבה של ז'יזל והנערה תצנח תחתיה מתה.
גוטייה לא היה מרוצה מסיפור זה. הוא היה למעשה רצף של מחולות עם רגע אחד של דרמה בסופו. לא היה לו ניסיון בכתיבת תסריטי בלט, ומשום כך פנה אל ורנואה דה סן ז'ורז', אדם שכתב הרבה לבריות בלט. סן ז'ורז' היה מרוצה מן הרעיון הבסיסי של גוטייה, על הנערה הענוגה והוויליות. הוא כתב את סיפור העלילה של ז'יזל כפי שהוא מוכר כיום בשלושה ימים ושלח אותו ללאון פיייה, מנהל האופרה של פריז. פיייה היה זקוק לסיפור טוב כדי להציג את קרלוטה גריזי לקהל הפריזאי. הוא מצא סיפור כזה ב"ז'יזל". גם בעיני גריזי הוא מצא חן באותה מידה, וכך יצאה "ז'יזל" מיד להפקה.
הפקה ראשונה.
חובבי הבלט המושבעים של פריז התרגשו מאוד ככל שהתקרב ליל הפתיחה של "ז'יזל". דיווחי חדשות לא הניחו לעניינם לדעוך. דיווחים אחדים סיפרו על תאונה שקרתה לגריזי, ואילו אחרים הודיעו, שהמנצח חלה בסרטן. היו גם שסיפרו, כי פועלי הבמה חוששים לביטחונם.
התקווה שהבלט יהיה מוכן במאי התבדתה וליל הפתיחה נדחה פעמים אחדות. גריזי נעדרה לכמה ימים וחזרתה נדחתה כדי לשמור על בריאותה. שינויים בתאורה, בדלתות-רצפה ובתפאורה חייבו חזרות נוספות. תפקידה של גריזי קוצר כדי לא לפגוע בבריאותה של הרקדנית. במקום לשוב אל קברה בסוף הבלט, הוחלט שהיא תונח על מצע של פרחים ותשקע אט-אט אל תוך האדמה. השינוי הזה שימר את האווירה הרומנטית של הפינאלה למערכה השנייה.
לבסוף, ביום שני, 28 ביוני 1841, עלה המסך על "ז'יזל" בסאל לֶה פּאלֶטְיֶיה. גריזי רקדה את ז'יזל עם לוסיאן פטיפה בתפקיד אלברכט, אהובה, ז'אן קוראלי כשומר הצייד הילאריון, ואדל דומילאטרה כמירתה, מלכת הוויליות. כמקובל באותם ימים, קדם ל"ז'יזל" קטע מהפקה אחרת - במקרה זה, המערכה השלישית של האופרה "משה במצרים" מאת רוסיני. ב-1844 רקדה מארי גי-סטפאן בתפקיד הראשי בהפקה הראשונה של "ז'יזל" בספרד.
על אף פקודותיו הקולניות של המכונאי הראשי אל צוות עובדיו, שנשמעו בקהל הצופים, נחל "ז'יזל" הצלחה רבתי. גריזי הייתה סנסציה. חובבי הבלט ראו בה ממשיכה למארי טליוני, הבלרינה הגדולה ביותר בתקופתה.
ביקורות ופרשנות מן התקופה.
"ז'יזל" נחל הצלחה אמנותית ומסחרית רבתי. "לה קונסטיטושונל" הילל את המערכה השנייה בזכות "האפקטים הפיוטיים" שבה. "מוניטר דה תיאטר" כתב, שגריזי "רצה [ו]מעופפת כמו איילה מאוהבת". מבקר אחד ניתח בפרוטרוט את המוזיקה ב"לה פראנס מוזיקל". הוא סבר, שהואלס במערכה הראשונה "מקסים" וציין, שהסצנה של ברת' הייתה גדושה במודולציות הרמוניות "חדשות בתכלית החידוש". הוא שיבח רגעים אחרים במערכה הראשונה (בייחוד את סצנת השיגעון), והתענג על המוזיקה במערכה השנייה, בייחוד כניסת הוויליות וסולו הוויולה, המלווה את רגעיה האחרונים של ז'יזל. הוא היה בדעה, שנגינת החליל והנבל המלווה את ז'יזל הנעלמת אל תוך קברה בסיום הבלט "חדורה יופי טרגי".
קוראלי זכה לשבחים על הפה דה דה של האיכרים במערכה הראשונה ועל ה"אלגנטיות" של המערכה השנייה. קוראלי קיבל את הצעתו של גוטייה ובחר בנערות היפות ביותר בלהקה לתפקידי האיכרות והוויליות. צופה אחד חשב, שתהליך הבחירה היה אכזרי: הנערות הכמעט-יפהפיות נדחו כלאחר יד.
גריזי ופטיפה נחלו הצלחה רבתי כנאהבים הטרגיים. גוטייה שיבח את הופעתם במערכה השנייה; הוא כתב, ששני הרקדנים עשו את המערכה ל"פואמה אמיתית, אלגיה כוריאוגרפית מלאת חן ועדנה ... יותר מעין אחת שחשבה שהיא רואה רק מחול הופתעה, כשחדות ראייתה הועמה בדמעה, משהו שאינו שכיח בבלט ... גריזי רקדה בשלימות ... המציבה אותה במעלות שבין אלסלר וטליוני ... המימיקה שלה עלתה על כל הציפיות ... היא התגלמות של תמימות וטבעיות."
אדולף אדם חשב את פטיפה ל"מצודד" הן כרקדן והן כשחקן, ושהופעתו "שיקמה" את המחול הגברי. על דומילאטרה כתב, " ... על אף הקור שהיא משרה, [דומילאטרה] הייתה ראויה להצלחה שקצרה הודות לדיוק ולאיכות ה'מיתולוגית' של הפוזות שלה: אולי המילה הזאת נראית יומרנית משהו, אבל אינני יכול לחשוב על שום מילה אחרת לבטא ריקוד צונן ואצילי כל כך, שהיה הולם את מינרווה בהלך רוח עליז, ובמובן זה, נראה שהיא נושאת דמיון מובהק לאלה זו."
"ז'יזל" היניב 6500 פרנק בין יוני לספטמבר 1841. סכום זה היה כפול מזה של אותה תקופה ב-1839. משכורתה של גריזי הועלתה והציבה אותה בדרגת השכר הגבוהה ביותר בין הרקדניות באופרה. הייתה מכירה של מזכרות, הודפסו תמונות של גריזי כז'יזל, והוצאו דפי תווים של עיבודים לריקודים בנסיבות חברתיות. הפסל אמיל תומא יצר פסלון של ג'יזל בתלבושתה במערכה השנייה. יוצר אריג משי בשם "פני ז'יזל" (façonné Giselle), ומאדאם ליינה, כובענית, מכרה פרח מלאכותי שנקרא "ז'יזל". פרודיה על הבלט הוצגה בתיאטר דו פאלה-רויאל באוקטובר 1841.
מוזיקה.
אדולף אדם היה מלחין פופולרי של מוזיקה לבלט ולאופרה בצרפת של ראשית המאה ה-19. הוא כתב במהירות רבה והשלים את "ז'יזל" במשך כחודשיים. המוזיקה נכתבה בסגנון החלק, השירתי של התקופה, שנקרא cantique (מין שירה דתית). סגנון זה מוכר היטב לחובבי מוזיקה מן האופרות נורמה של בליני ולוצ'יה די למרמור של דוניצטי.
אדם עשה שימוש בבלט בכמה לייטמוטיבים, כלומר, פסוק מוזיקלי קצר, הנקשר לדמות, אירוע או רעיון מסוימים. הלייטמוטיבים של אדם נשמעים פעמים אחדות לאורך הבלט. אחד מהם מזוהה עם ז'יזל ואחר עם אלברכט. המוטיב של הילריון מציין כל כניסה שלו. הוא מזכיר את נושא הגורל בסימפוניה החמישית של בטהובן.
לייטמוטיב אחר נקשר במשחק המבחן בפרחים: "אוהב אותי, לא אוהב אותי" במערכה הראשונה, והוא נשמע שוב בסצנת השיגעון, ובמערכה השנייה כשז'יזל מציעה פרחים לאלברכט. לוויליות יש מוטיב משלהן. הוא נשמע בפתיחה, במערכה הראשונה כשברת' מספרת את סיפורן של הוויליות, ובסצנת השיגעון. הוא מופיע שוב במערכה השנייה, בכניסה הראשונה של הוויליות. מוטיב קרן הציידים מציין הפתעות פתאומיות. המוטיב הזה נשמע כשאלברכט נחשף כאציל.
המוזיקה הייתה מקורית לחלוטין. מבקר אחד ציין, מכל מקום, שאדם שאל שמונה תיבות מרומנסה של מיס פאג'ט ושלוש תיבות ממקהלת הציידים באופרה "אוריינטה" של ובר. גוטייה סבר, שהמוזיקה של אדם עולה על זו של רוב הבלטים, וכוללת אפילו פוגה, שתרצה את טעמם של מוזיקאים רציניים.
היסטוריון מחול אחד כתב:
תוספות לפרטיטורה.
הפרטיטורה של אדם ל"ז'יזל" צברה כמה קטעים נוספים במהלך קיומה, וכמה מהם נעשו לחלק בלתי נפרד ממסורת הביצוע של הבלט.