ההחלטה לבנות חלק חדש לעיר התקבלה על ידי פרנסיה, לאחר שצפיפות האוכלוסין בתוך חומות העיר הייתה בלתי נסבלת. עידן האורות הגיע לאדינבורו, והמראה הלא מעודכן של העיר לא התאים למנהגי אותה תקופה. הלורד פרובוסט ג'ורג' דראמונד הצליח להרחיב את גבולות העיר כך שהיא תכיל את השדות הצפוניים ואת נור לוך, שהיא לוך מזוהם ששכן בעמק ששכן צפונית לעיר באותה תקופה. הנהגת העיר החלה לפעול על מנת לייבש את הלוך, אך התהליך הושלם רק ב-1817. נבנו מספר נקודות חצייה על מנת להגיע לקרקע החדשה: הגשר הצפוני ב-1772 וגבעה מלאכותית, שהחלה כבליטה של חומרים שנחפרו במהלך בניית העיר החדשה. הגבעה קיבלה את צורתה הנוכחית רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
כאשר העיר החדשה המשיכה להתפתח העשירים עברו להתגורר בחלקה הצפוני, ובנו בתים ג'ורג'יאנים רחבים במקום הבתים הצרים של העיר העתיקה. האוכלוסייה הענייה נותרה בעיר העתיקה.
העיר החדשה הראשונה.
בינואר 1776 נערכה תחרות עיצוב שמטרתה הייתה לבחור במתאר מודרני עבור הפרוור החדש. המנצח היה ג'יימס קרייג בן ה-22, שהציע רשת בנייה פשוטה עם דרך ראשית המחברת בין הכיכרות השונות. שתי דרכים ראשיות נוספות נבנו במורד הגבעה לכיוון צפון ודרום, כאשר שני מזים מהווים שביל עבור הבתים הגדולים. החלקים האחרים של הרשת הבסיסית הם שלושה רחובות שנבנו בכיוון צפון-דרום.
שמות הרחובות.
הרחוב הראשי נקרא רחוב ג'ורג', על שמו של המונרך ג'ורג' השלישי ששלט באותה תקופה. רחוב המלכה, על שם רעיית המלך, היה אמור להיבנות צפונית לרחוב זה ורחוב סנט גיילס הנקרא על שם הקדוש המגן של העיר דרומית לרחוב ג'ורג'. כיכר סנט אנדרוז וכיכר סנט ג'ורג' היו השמות שנבחרו על מנת לייצג את האיחוד בין סקוטלנד לאנגליה. הרעיון המשיך להתפתח עם בנייתו של רחוב הדרדר (עבור הפרח הלאומי של סקוטלנד) בין רחוב ג'ורג' ורחוב המלכה, ורחוב השושנה (עבור הפרח הלאומי של אנגליה) בין רחוב ג'ורג' ורחוב הנסיכים.
אולם, המלך ג'ורג' התנגד לקרוא לרחוב בשם סנט גיילס, ובמקום זאת הוא נקרא רחוב הנסיכים על שם הבנים שלו. שמה של כיכר סנט ג'ורג' שונה לכיכר שארלוט על שם אשתו, על מנת למנוע בלבול עם כיכר ג'ורג' שבחלק הדרומי של העיר. שמם של החלקים המערביים של רחוב הקוץ שונה לרחוב היל ולרחוב יאנג, כך שאורכו של הרחוב "הסקוטי" היה חצי מזה של הרחוב "האנגלי". שלושת הרחובות המשלימים את הרשת הבסיסית הם רחוב הטירה, רחוב פרדריק ורחוב הנובר. הרחובות נקראו על שם הנוף הנשקף מהטירה, אביו של המלך ובית הנובר שאליו השתייך ג'ורג' השלישי.
התפתחות.
הצעתו של קרייג עוררה קשיים נוספים כאשר הבנייה עצמה החלה. האתר החדש לא היה פופולרי, כך שהיה צורך להציע בונוס של 20 לירות שטרלינג לראשון שיבנה שם. אולם, הבעיות נפתרו תוך זמן קצר והבנייה החלה בחלק המזרחי עם כיכר סנט אנדרו.
קרייג הציע כי רחוב ג'ורג' יסתיים בשתי כנסיות גדולות, הנמצאות בכל אחת מהכיכרות. אולם, סר לורנס דאנדאס היה הבעלים של הקרקע, והחליט לבנות שם את ביתו הפרטי בתכנונו של סר ויליאם צ'יימברס. האחוזה הפלדיאנית שנבנתה הושלמה ב-1774, וכיום היא משמשת כמקום המשכן של מטה הבנק המלכותי של סקוטלנד. כתוצאה מכך נוצר הכרח להעביר את כנסיית סנט אנדרוז לאתר אחר ברחוב ג'ורג'. בעיית המחסור בנקודת סיום בולטת לרחוב באה על פתרונה ב-1823, כאשר האדריכל ויליאם ברן בנה מונומנט לזכרו של הנרי דאנדאס.
האירוע המסמל את סוף הבנייה של העיר החדשה הראשונה היה גמר העבודות על כיכר שארלוט ב-1800. הכיכר נבנתה לפי תוכנית של רוברט אדם, והייתה החלק היחיד בעיר החדשה שהיה אחיד מבחינה אדריכלית. אדם הכין גם תוכנית עבור כנסיית סנט ג'ורג', אך תוכניתו נדחתה לטובת זו של רוברט ריד. הבניין משמש כיום את הארכיונים הלאומיים של סקוטלנד, וידוע בכינוי בית הרשומה המערבי. בצד הצפוני של כיכר שארלוט נמצא בית ביוט, שבעבר היה מקום המגורים הרשמי של מזכיר המדינה של סקוטלנד. אולם, כיום הבית משמש את השר הראשון של סקוטלנד.
פיתוח מחודש.
לפי התוכניות המקוריות העיר החדשה הייתה אמורה להיות פרוור מגורים בלבד. לאורך הרחובות הראשיים היו שורות של בתים טוריים. אולם, בתוך זמן קצר החלו אנשים שונים לנצל את הפוטנציאל המסחרי של האזור. ברחוב הנסיכים נפתחו חנויות שונות, ובמהלך המאה ה-19 רוב הבתים העירוניים ברחוב הוחלפו בבניינים מסחריים גדולים יותר. מדי פעם יש תנופות פיתוח בחלק זה של אדינבורו, אם כי ברחובות המקוריים עדיין יש מבנים רבים שהשתמרו בצורתם המקורית מהמאה ה-18. גם חלקים מהעיר החדשה השנייה, שנבנתה החל מתחילת המאה ה-19, נותרו כפי שהם היו בעבר.
תוספות מאוחרות.
הצלחתה של העיר החדשה הובילה לאחר 1800 להכנת תוכניות גדולות יותר. האזור השני שתוכנן, שזכה לכינוי "העיר החדשה חדשה", היה אמור להאריך את שטחה של אדינבורו עד לנהר ליית', ולחבר את העיר עם הכפרים העתיקים סטוקברידג', דין, קאנומילס וסילברמילס. תוכניות הפיתוח היו יותר אחידות, למרות שכמה עשרות שנות פעילות של בית המלאכה לעיבוד עורות בסילברמילס גרמו לעיכוב בתוכניות. הפיתוחים החדשים היו במתווה של כיכר שארלוט, כאשר רחובות שלמים נבנים בבת אחת. בצד של הצפוני של רחוב המלכה שכנו גני רחוב המלכה; מעבר לגנים הבניינים נמשכו ברחוב הנובר המורחב, שבאזור זה כבר נקרא רחוב דאנדאס והגיע עד למרחק של קילומטר מנהר ליית' בקאנונמילס. משני צידי הנהר נבנו רחובות וכיכרות גדולים.
בשלב הפיתוח השלישי הגדול והסופי נבנה בית מוראי והרחובות שמסביבו. הקרקע ששימשה לצורך זה הייתה שייכת לרוזן מוראי, ומיקומה היה מערבית לאזור שבו התרחשה תנופת הפיתוח השנייה.
תרבות.
בעיר החדשה נמצאות הגלריה הלאומית הסקוטית והאקדמיה המלכותית הסקוטית. גלריית הדיוקנאות המלכותית הסקוטית נמצאת ברחוב המלכה. בניינים ידועים אחרים כוללים את חדרי האספה ברחוב ג'ורג', מלון בלמורל (בעבר נקרא המלון הצפון בריטי על שם חברת רכבות) עם מגדל השעון שלו המתנשא מעל תחנת ווייברלי, והמונומנט לזכרו של וולטר סקוט.
בעיר החדשה נמצאים רחובות הקניות הראשיים של אדינבורו. ברחוב הנסיכים נמצאות חנויות של כמה רשתות שיווק וקניון אחד. רחוב ג'ורג' היה בעבר מרכז עסקים, אך כיום יש בו מספר פאבים מודרניים, ואילו שביל מאלטריס החדש בכיכר סנט אנדרוס מכיל כמה חנויות מעצבים. בקצה המזרחי של העיר נמצא מרכז סנט ג'יימס, הנחשב לתוספת גרועה לעיר החדשה כיוון שנבנה בסגנון הברוטליזם.
יער בן-שמן
מלחמת מאה השנים השנייה
מלחמת מאה השנים השנייה הוא ביטוי המשמש מספר היסטוריונים לתיאור שורת מאבקים צבאיים בין בריטניה לצרפת, בין 1689 ל-1815 (מאה עשרים ושש שנים). בדומה למלחמת מאה השנים הראשונה, מונח זה אינו משמש לתיאור מלחמה רציפה בין המדינות אלא מצב מלחמתי עיקש ביניהן. הקשר בין כל המלחמות היה שכולן נבעו מהרצון של שתי המדינות להגיע לדומיננטיות בעולם. כמו כן, הייתה המלחמה גם בין ועל עתידן של שתי האימפריות הקולוניאליות.
המלחמות בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18 בדרך כלל כללו לצידן מדינות אירופאיות נוספות שכרתו איתן ברית; מלבד מלחמת הברית המרובעת, בריטניה וצרפת תמיד נלחמו אחת בשנייה. חלק מן המלחמות, כמו מלחמת שבע השנים, נחשבו כמלחמות כלל עולמיות וכללו קרבות במושבות המתפתחות בהודו, באמריקה ובנתיבי הסחר העולמיים.
היסטוריה.
מלכי בית סטיוארט המאוחרים, שהיו נוצרים קתולים, ראו במלך הצרפתי לואי הארבעה עשר ידיד. ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון, שניהם פרוטסטנטים, נמנעו ככל שיכלו ממלחמת שלושים השנים; גם הם, כמו קודמיהם, ראו בצרפת אומה ידידותית. צ'ארלס השני וג'יימס השני אף תמכו בצרפת במהלך מלחמתה נגד ההולנדים. סדרת המלחמות החלה עם הכתרתו של ויליאם מאוראנז' למלך אנגליה לאחר המהפכה המהוללת. ויליאם, בניגוד לקודמיו התנגד לממלכתו הקתולית של לואי הארבעה עשר, וסיווג את עצמו כמגן פרוטסטנטי. המתח המשיך בעשורים הבאים, שבמהלכם תמכה צרפת ביעקוביטים, שדרשו להפיל את בית סטיוארט ממושבם ולאחר 1715 את בית הנובר.
לאחר מותו של ויליאם הפך העימות בין בריטניה לצרפת מיריבות דתית ליריבות כלכלית ומסחרית; שתי המדינות חתרו לדומיננטיות קולוניאלית באמריקה ואסיה. מלחמת שבע השנים הייתה אחת מהגדולות והחשובות שבמלחמת מאה השנים השנייה.
היריבות הצבאית המשיכה עם ההתנגדות הבריטית למהפכה הצרפתית, והמלחמות שבאו בעקבותיה עם הרפובליקה הטרייה, ומאוחר יותר עם הקיסרות הראשונה של נפולאון. הפסדו של נפולאון ב-1813, בקרב לייפציג, ולאחריו ב-1815, שלטון מאה הימים והפסדו המוחץ בקרב ווטרלו, סיים למעשה את המלחמה המתמשכת בין שתי המדינות. לאחר חתימת ההסכם, הייחוס של מדינה אחת למשנתה כ"אויבת טבעית" השתנה. אינטרסים משותפים בין שתי המדינות הובילו לשיתוף פעולה ביניהן במלחמת קרים. מאה אחת לאחר שנפסקה היריבות בין השתיים, הן הגיעו למצב בו יכלו לחתום על ההסכמה הלבבית שהראתה שמלחמת מאה השנים הראשונה והשנייה הן חלקת העבר; השוני התרבותי המשיך להתקיים אך המאבקים האלימים נפסקו.
"קרתגו" ו"רומא".
אנשים רבים בצרפת דיברו על בריטניה כ"אלביון בוגדני", שקיטרג את האנגלו-סקסונים כאנשים לא אמינים. הם השוו את בריטניה וצרפת לקרתגו ורומא העתיקות, כשהראשונה מושחתת ואימפריאליסטית רודפת בצע שעתידה להתמוטט, והאחרונה אינטלקטואלית והון תרבותי משגשג.