בעת שחי במסצ'וסטס, התחתן עם אשתו Eunice Waite, בשנת 1700 והיו להם נישואים מאושרים עד מותה 40 שנה מאוחר יותר. לא היו להם ילדים משלהם.
בשנת 1704, בגיל 36, הוא חזר ללונדון והמשיך לנהל עסקים במשך זמן מה וגם השיג רישיון של הפרלמנט לייבוא זפת מן הקולוניות. במהלך ״מלחמת הירושה״ הספרדית (1701–1714), הוא פיקד על ספינת סוחר וקבל את התואר קפטן.
בשנת 1717 הוא קידם ללא הצלחה רעיון של הקמת קולוניה כמפעל פילנתרופי, שתיקרא 'ג'ורג'יה' באזור מדינת מיין, בצפון אמריקה. הוא נודע ביוזמותיו הציבוריות ופעל בפרלמנט לשינוי תקנות הסחר שאסר על עסקים עם גרמניה והולנד. ב-1732 הוא מונה לאחד הנאמנים למושבה ג'ורג'יה, שהוקמה באמצעות היוזמה של ג'יימס אוגלתורפ.
בשנת 1735 הוא הציע תוכנית ליישוב מובטלים אנגלים בנובה סקוטיה. התוכנית אושרה על ידי מועצת המנהלים, ולאחר שהתעכבה במשך זמן מה, בוצעה לבסוף לפני מותו של תומאס קוראם.
ייסוד "פאונדלינג הוספיטל".
בעת נסיעותיו בחוצות לונדון, של אמצע המאה ה-18, קוראם היה מזועזע ממראה תינוקות שהתגלגלו ברחובות, לעיתים קרובות במצב של גסיסה. הוא החל להתעניין בהקמת מוסד לאשפוזם וגידולם. מוסד כזה נועד להיות בית לילדים עזובים ויתומים שלא ניתן לטפל בהם כראוי.
הוא פעל במשך 17 שנים וגייס אנשים רבים מהחברה הגבוהה בלונדון לחתום על עצומה בנושא. לבסוף, בשנת 1739, הושג צ'רטר חתום על ידי המלך ג'ורג' השני, להקמת המוסד "פונדלינג הוספיטל". סכומי כסף ניכרים נתרמו למטרה זו. הפגישה הראשונה של המייסדים נערכה בבית סומרסט ב-20 בנובמבר 1739. עד שנבנה מבנה קבע, הילדים התגוררו למבנה בהייטון גרדן. במקביל נקנתה חלקת אדמה גדולה מלורד סולסברי, שגייס בעצמו כספים עבור הפרויקט.
אבן היסוד של בית היתומים הונחה ב-16 בספטמבר 1742. באוקטובר 1745 הסתיים האגף המערבי והילדים הועברו לשם. הייתה התעניינות ציבורית רבה והתרגשות מהפרויקט, בייחוד על ידי ויליאם הוגארת, שמסר במאי 1740 את ציור דיוקנו של קוראם לבית היתומים. הוגארת גם נידב את תמונתו "משה עם בת פרעה", ונתן 157 כרטיסים להגרלת ציור נוסף ״המצעד לפינצ'לי". המלחין ג'ורג הנדל נתן הופעות בבית היתומים של האורטוריה ״המשיח״, בשנת 1749 ו-1750.
חיים מאוחרים.
תומאס קוראם המשיך להיות מעורב בבית היתומים עד שנת 1742 המשיך להיבחר לוועד הכללי. אבל בישיבת מאי ב-1742 קיבל מעט מדי קולות כדי להיבחר לכהונה נוספת. הסיבה שהוציאו אותו מניהול המוסד אינה ברורה לגמרי. נאמר כי הוא הפיץ השמצות על שניים מהמנהלים והביע ביקורת על הדרך בה התנהל בית היתומים.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא התעניין בפעולות חינוכיות בקרב נערות אינדיאניות באמריקה. כאשר התגורר באמריקה, הוא חי ועבד עם אינדיאנים שהביעו עניין בקידום ותמיכה בחינוך ילדיהם במיוחד הבנות. תומאס קוראם התבטא בעד הענקת חינוך לבנות, והוקיע את המינהג האנגלי שחינוך חשוב רק לבנים. לדעתו חינוך לבנות חשוב לא פחות כי הן מגדלות את הילדים שיהיה מבוגרים בעתיד. השקפת עולמו זו הוא החדיר לתוכנית הלימודים של ״הפאונדולינג הוספיטל״, שהיה בה שינוי מהחינוך האנגלי המקובל.
אחרי פטירת אשתו, הוא הזניח את ענייניו הפרטיים והם התדרדרו. הוא הפך מנדבן עשיר לצורכי ציבור. לאדם עני שלא התבייש להודות בכך. ב-20 במרץ 1749 הוקצה לו קצבה של 161 ליש"ט, הנסיך מוויילס תרם עבורו 21 ליש"ט בשנה.
מוות וקבורה.
קוראם נפטר ב-29 במרץ 1751, בגיל 83, ונקבר ב-3 באפריל בקפלה של בית היתומים. במקום הוצבה כתובת. פסל של ויליאם קלדר מרשל הוקם לפני הבניין מאה שנים לאחר מכן.
בשנת 1935 עבר בית-היתומים מבלומסברי לאתר חדש בברקהמסטד בהרטפורדשייר ובית היתומים הישן נהרס. בקפלה שהוקמה בבית-היתומים החדש, הקריפטה תוכננה במיוחד להכיל את שרידי תומאס קוראם. בשנת 1955 נמכר הבניין ושרידי קוראם הוצאו והועברו אל כנסיית סנט אנדרו, הולבורן בלונדון.
מורשת.
הוגארת, ידיד אישי של קוראם, היה בין הנאמנים הראשונים של בית היתומים. הוא צייר דיוקן מפורסם של קוראם (1740), ותרם ציורים נוספים שמוצגים כיום במוזיאון היתומים. יחד עם כמה מחבריו, הוגארת קישט את אולם התכנסות הוועד, ובו ציורים של פרנסיס היימן, תומאס גינזבורו וריצ'רד וילסון. ״פאונדלינג הוספיטל״ הפך בזמנו להיות הגלריית הציבורית לאמנות הראשונה בלונדון.
המלחין ג'ורג הנדל ארגן הופעה קונצרטית של האורטוריה ה״משיח״ לטובת הקרן לאחזקת בית היתומים, ותרם את כתב היד של ״הללויה״ למוסד. הוא גם הלחין המנון מיוחד לבית היתומים.
האתר המקורי של בית היתומים, מכיל עכשיו אזור משחקים לילדים, והוא נקרא: "Coram's Fields", ולידו עומד המבנה שהפך למוזיאון היתומים, ובו סיפורו של הארגון, וכן אוצרותיו האומנותיים.
בשנת 2000 פרסמה ג'מילה גאווין ספר ילדים בשם "קוראם בוי" על בית היתומים. הספר הפך למחזה של הלן אדמונדסון, שהופיע בבכורה עולמית בתיאטרון הלאומי המלכותי בלונדון בנובמבר 2005, ולאחר מכן עבר לברודוויי.
מכתש שקלטון
מכתש שקלטון הוא מכתש פגיעה, הנמצא בקוטב הדרומי של הירח. קוטר המכתש 21 ק"מ ועומקו 4.2 ק"מ. המכתש נקרא על שם ארנסט שקלטון שהיה ראש כמה משלחות מחקר בריטיות לאנטארקטיקה.
חלקו העליון של המכתש נמצא באזור המואר תמידית על ידי השמש. חלקו התחתון נמצא בצל תמידי, שמאפשר לחומרים נדיפים להיות במצב צבירה מוצק. הקוטב הדרומי של הירח נמצא בתוך מכתש שקלטון. מכדור הארץ ניתן לראות רק את הצד המואר של המכתש, הפונה לכדור הארץ.
פרטי המכתש.
הקוטב הדרומי של הירח נמצא מספר ק"מ ממרכז המכתש. שפת המכתש אינה ישרה אלא נוטה בזווית 1.5°. פנים המכתש נמצא בחשיכה תמידית. חלק מהגבעות בשפת המכתש נמצאות 80% - 90% מהזמן באור השמש. לפנים המכתש יש מדרון, בזווית של 30° היורד לבסיסו בקוטר 6.6 ק"מ. לתחתית המכתש צורת כיפה לא אחידה בגובה 400–300 מטר. הפסגה המרכזית של הכיפה נמצאת בגובה של 200 מטרים. בתוך המכתש יש מספר קטן של מכתשים בגודל כמה מאות מטרים. בשל הצל התמידי הטמפרטורה הממוצעת במכתש היא 183- מעלות צלזיוס.
חקר המכתש.
פנים המכתש צולם על ידי החללית היפנית SELENE בעזרת אור שהוחזר משפת המכתש. במדידות ספקטרומטר נייטרונים שהיה בגשושית "לונר פרוספקטור" נמצאו ריכוזים גבוהים יחסית של מימן קרוב לקטבים הצפונים והדרומים.
ביולי 1999 רוסקה הגשושית "לונר פרוספקטור" במכוון על יד מכתש שומכר הקרוב למכתש שקלטון. לא נמצאו סימני מים בחומר שנפלט בהתנגשות כנראה משום שלא היה קרח במקום או שהתנגשות לא הייתה עמוקה מספיק לפלוט סימני מים.
ב-15 בנובמבר 2008 גשושית בשם "MOON IMPACT PROBE" נחתה נחיתה קשה ליד המכתש. על הגשושית היה מד גובה, מכ"ם וספקטרומטר אופטי שגילו סימני מים. זו הייתה הגשושית הראשונה שמצאה סימני מים במכתש.
בנובמבר 2009, בעקבות ממצאים שסיפק לוויין המחקר LCROSS, יצאה נאס"א בהודעה רשמית שיש מאגר של מים באזור הקוטב הדרומי של הירח.
ב-26 במרץ 2019 בישיבה של ועדת החלל בארצות הברית הודיע סגן הנשיא מייק פנס שבנחיתה הבאה על הירח, ינחתו בקוטב הדרומי, מכיוון שניתן להפיק דלק לחלליות מהמים שנמצאו שם.
לנצ'יה ת'זיס
לנצ'יה ת'זיס (באיטלקית: Lancia Thesis) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 2001–2009 באיטליה.
חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל
חוק העיטורים בצבא ההגנה לישראל, תש"ל-1970 מסדיר בחקיקה את עיטורי צה"ל, שניתנו מאז קום המדינה, כמקובל בצבאות רבים בעולם. החוק אושר בכנסת השביעית ב-29 בינואר 1970.
עיטורי מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות העניקו מפקדים רבים ציונים לשבח מיוזמתם, בלא שנקבעה מדיניות בנושא. הצעה ראשונה למיסוד הנושא גובשה על ידי ועדה שבראשה עמד סגן אלוף נחום שדמי, אז ראש מחלקת הסגל במטה הכללי, ובה היו חברים סא"ל מרדכי מקלף (לימים הרמטכ"ל השלישי) וסא"ל שמעון אבידן. הוועדה בדקה 2,894 המלצות לציונים לשבח, והמליצה לאשר 1,704 מתוכן. הוועדה המליצה לקיים בדיקה חוזרת של כל ההמלצות שכבר עלו בוועדה ולבחון 100 המלצות נוספות שהתקבלו במהלך עבודתה, בהן היא לא דנה. בנוסף להמלצות לאשר את הצל"שים, המליצה הוועדה על מדרג של עשרה אותות ועל הענקת אות מיוחד ליישובים שלחימתם התבלטה במיוחד, ביניהם ירושלים, יישובי גוש עציון, רמת רחל ונגבה.
ב-1 בנובמבר 1949 מינה סגן הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, ועדה נוספת שתדון בנושא, כנראה על פי המלצת הוועדה הראשונה. יו"ר הוועדה היה סא"ל יצחק פונדק והיו חברים בה סא"ל עמנואל נשרי וסא"ל ב. זיו. הוועדה הגישה מסקנותיה ב-25 בנובמבר 1949 בהמלצה להעניק 1,137 עיטורים. בנוסף הציעה הוועדה מבנה חדש של עשרה עיטורים. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, החליט לדחות את המלצות הוועדה, ופסק שיוענק אות אחד בלבד, אות גיבור ישראל, לשנים עשר לוחמים בלבד. התנאי להענקת העיטור היה, מעבר לגבורה האישית, שהמעשה אותו עשו הביא לניצחון בקרב.
הצעות חוק קודמות.