על אף שההוריקן היה מהיר ומתקדם יותר מכל מטוס אחר בשורות חיל האוויר המלכותי באותו הזמן, כבר בזמן שהוצג היו לתכנונו כמה חסרונות: המטוס נבנה בטכניקות של המטוסים הדו-כנפיים שבנתה הוקר בעבר, וחלקיו הודקו מכנית במקום בחיבורים מרותכים. קורות התמיכה של גוף המטוס נבנו מצינורות פלדה חלולים שתמכו בצלעות עשויות עץ וכוסו בבד עשוי פשתן מוקשה. למבנה מסוג זה היה גם יתרון: פגזי תותחים יכלו לעבור דרך צינורות הפלדה, צלעות העץ והבד ולא להתפוצץ. גם אם ייגרם נזק לאחד מצינורות הפלדה, יהיה תיקונו פשוט יחסית ויתבצע על ידי צוותי הקרקע של הבסיס. במטוס בעל מבנה עשוי כולו פלדה, כמו הספיטפייר, היה צורך בציוד מיוחד לתיקון פגיעות של פגזי תותח. שיטת הבנייה המיושנת של ההוריקן גם אפשרה את הרכבתו בתנאי שדה ובאמצעות ציוד בסיסי. לדוגמה, הוריקנים הורכבו במערב אפריקה ומשם טסו לזירת הלחימה של המזרח התיכון. כדי לחסוך מקום, החזיקו ספינות הצי המלכותי חלק מהסי הוריקנים שלהם מפורקים והם הורכבו מחדש כאשר נזקקו למטוסים נוספים.
בתחילה, הורכבו כנפי ההוריקן מזוג קורות פלדה שכוסו גם כן בבד. מספר הוריקנים כאלה עדיין היו בשירות בזמן הקרב על בריטניה, אף על פי שרובם הוחלפו במהלך שירותם או לאחר תיקון כאשר זמן החלפת הכנפיים ארך רק כשלוש שעות עבודה. כנפי מתכת עשויות מנתך אלומיניום הוצגו לראשונה באפריל 1939 ונעשה בהם שימוש בכל הגרסאות החדשות שנוצרו. המעבר לכנף מתכת שידרג את עומס הכנף ללא צורך בתמיכה נוספת.
אחד הדגשים של קאם בתכנון היה לספק ראייה היקפית טובה מתא הטייס, שנבנה גבוה על גוף המטוס ונתן למטוס פרופיל בעל גבנון. כדי להקל את הנגישות לתא הטייס נבנה מעין ארכוף בקצה האחורי של כנף ימין, שחובר דרך קפיץ מאחורי תא הטייס למדף שתחתיו ידית אחיזה. כאשר נסגר המדף נסוג הארכוף לתוך גוף המטוס. בנוסף, כוסו שורשי הכנפיים בחומר מונע החלקה.
בניגוד להוריקן, בבניית הספיטפייר נעשה שימוש בכיסוי מתכת על פני כל המטוס, מה שהפך אותו לקל וחזק יותר אך גם פגיע יותר. בזכות קלות תחזוקתו, כן הנסע החזק ומאפייני הטיסה הטובים שירת ההוריקן בכל זירת לחימה בה אמינות, פשטות תפעולית ופלטפורמת ירי יציבה היו חשובים יותר מביצועי הטיסה, בדרך כלל בתפקידי תקיפת מטרות קרקע. אחד התפקידים שנדרשו מההוריקן וגם מהספיטפייר בזמן תכנונם הייתה יכולת לשמש כמטוסי קרב ליליים. ההוריקן הוכיח את עצמו כמטוס פשוט להטסה ויעיל בהפלת מספר מפציצים גרמניים בשעות החשיכה. בתחילת 1941, נעשה שימוש בהוריקן כמטוס "פולש" (intruder) שסייר בלילות מעל שדות תעופה גרמניים בצרפת בניסיון ליירט מפציצי לילה בזמן שהמריאו או נחתו.
ייצור.
ייצור ההוריקן החל ביוני 1936, בעיקר הודות למבנהו הפשוט וקלות ייצורו. כאשר גבר הסיכוי למלחמה, נוצר צורך דחוף לספק במהירות לטייסות חיל האוויר המלכותי מטוס קרב יעיל, ולא היה ברור אם הספיטפייר המתקדם יותר ייכנס לייצור בצורה חלקה. לעומת זאת, נעשה בייצור ההוריקן שימוש בטכניקות מוכרות ובנוסף היה לטייסות המבצעיות ניסיון רב בתחזוקה ובתיקון של מטוסים בעלי מבנה דומה. פשטות העיצוב אפשרה אלתורים ותיקונים בסדנאות טייסות הקרב. על אף הפוטנציאל שהציג המטוס החדש וסכנת איום המלחמה, התמהמה משרד האווירייה בהזמנת כמויות גדולות ממנו, ורק הודות לחברת הוקר שהחלה בייצור ללא חוזה מובטח קיבל חיל האוויר המלכותי את המטוס הראשון מוקדם כפי שקיבל.
טיסת הבכורה של המטוס הראשון שירד מפס הייצור עם מנוע מרלין סימן II התרחשה ב-12 באוקטובר 1937 וארבעת ההוריקנים הראשונים בשירות חיל האוויר המלכותי נמסרו לטייסת מס' 111 בתחילת דצמבר. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה נוצרו כמעט 500 הוריקנים שציידו 18 טייסות.
במהלך 1940, הקים השר האחראי על ייצור המטוסים, הלורד ביברברוק (Beaverbrook), ארגון שבו מספר יצרניות מטוסים קיבלו את האחריות על תיקון ושיפוץ מטוסי הוריקן שניזוקו בקרבות. ה-United Kingdom Hurricane Repair Organisation גם שיפץ מטוסים שחוקי-קרב שנשלחו לאחר מכן ליחידות אימונים ולחילות אוויר אחרים.
סך הכל, נוצרו כ-14,000 מטוסי הוריקן וסי הוריקן. מרבית ההוריקנים נבנו על ידי הוקר (שייצרה אותן עד 1944), כאשר חברת הבת של הוקר, גלוסטר איירקראפט (Gloster Aircraft Company), ייצרה 2,750. חברת אוסטין אירו (Austin Aero) ייצרה 300. באונטריו, קנדה, חברת Canadian Car and Foundry ייצרה 1,400 שנקראו הוריקן סימן X.
ב-1938 נחתם בין חברת אוויון פיירי (Avions Fairey) הבלגית (חברת הבת של Fairey הבריטית) לחיל האוויר הבלגי חוזה לייצור 80 הוריקנים עם ארבעה מקלעי 13.2 מ"מ. שלושה נבנו ושניים הוטסו עם חימוש זה עם תחילת הבליצקריג במאי 1940 ולפחות תריסר הוריקנים נוספים נבנו על ידי אויון פיירי עם החימוש התקני של שמונה מקלעים בעלי קליבר רובה (7.62 מ"מ).
ב-1939, ניתן רישיון לייצור 100 מטוסי הוריקן לממלכת יוגוסלביה. 20 מטוסים הורכבו עד לאפריל 1941 והוריקן אחד בו הורכב מנוע גרמני מסוג דיימלר-בנץ 601 טס טיסת מבחן ב-1941.
פולין הזמינה הוריקן בודד לצורך התרשמות. בהמשך הוזמנו עשרה הוריקנים שבתחילת ספטמבר 1939 הועמסו על ספינה שיצאה מבריטניה לכיוון נמל קונסטנצה שברומניה, בעלת בריתה של פולין, שם המתינו טייסים פולניים כדי לקבל את המטוסים ולהטיסם לארצם. ב-17 בספטמבר, בהיותו בלב ים, הוחזר המשלוח ומרבית המטוסים הגיעו לידי חיל האוויר המלכותי ומקצתם לידי פינלנד.
היסטוריה מבצעית.
המלחמה המדומה.
ההוריקן ערך את טבילת האש הראשונה שלו ב-21 באוקטובר 1939. באותו היום, המריא גף A של טייסת מס' 46 מחוף לינקולנשייר ליירוט תשעה מטוסים ימיים מדגם היינקל He 115 שחיפשו אחר ספינות אויב בים הצפוני. המטוסים הגרמניים כבר ניזוקו בהתקפה ראשונית של זוג ספיטפייר מטייסת מס' 72, כאשר יורטו על ידי ששת ההוריקנים בגובה פני הים וארבעה מהם הופלו.
בתגובה לבקשת ממשלת צרפת לסיוע של עשר טייסות קרב, התעקש ראש פיקוד מטוסי הקרב, מרשל האוויר סר יו דאודינג שהיענות לבקשה תדלל משמעותית את הגנתה האווירית של בריטניה. לכן, נשלחו תחילה ארבע טייסות הוריקן (1, 73, 85 ו-87) לצרפת בעוד טייסות הספיטפייר נשארו בבריטניה להגנה מקומית. טייסת מס' 1 הייתה הראשונה שעברה לצרפת ב-9 בספטמבר 1939 והטייסות האחרות הגיעו עד ה-15. ארבע טייסות הקרב הצטרפו לכנף מס' 60 אשר משימתה הראשונית הייתה הגנה וסיוע לכוחות הצבא של חיל המשלוח הבריטי בצרפת. לאחר לחץ מדיני מצד הצרפתים לטייסות קרב נוספות שלח דאודינג כפשרה שתי טייסות נוספות (607 ו-615) של מטוסי גלוסטר גלדיאטור.
ב-30 באוקטובר, הפיל הוריקן מטייסת מס' 1 דורניר Do 17. המטוס הגרמני, שהיה במשימת צילום של שדות תעופה של בעלות הברית סמוך לגבול, נחשב כהפלה הראשונה של חיל האוויר המלכותי על אדמת אירופה במלחמת העולם השנייה. ב-6 בנובמבר 1939 התרחש הקרב האווירי הראשון בין הוריקן למטוסי מסרשמיט Bf 109 שבסופו חזר ההוריקן מטייסת מס' 73 עם חמישה חורים בגופו. קצין האוויר (Flying Officer) אי.ג'יי "קובר" קיין (E. J. "Cobber" Kain) מניו זילנד השיג את ההפלה הראשונה של טייסת מס' 73 ב-8 בנובמבר 1939, הפך ב-26 במרץ 1940 לאלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי והפיל בסך הכל 16 מטוסים.
ב-22 בדצמבר ספגו ההוריקנים את אבדותיהם הראשונות: שלושה הוריקנים שהוזנקו ליירוט מטוס לא מזוהה באזור מץ הופתעו על ידי רביעיית מטוסי Bf 109 שהפילו שניים מהם.
המערכה על צרפת.
במאי 1940, בעוד הבליצקריג הגרמני צובר תנופה, תוגברו ההוריקנים בצרפת על ידי טייסות מס' 3, 79 ו-504. ב-10 במאי ארעה ההתקלות הראשונה בין מטוסי ההוריקן לבין מטוסי כוח הפלישה: הטייסות טענו להפלת 42 מטוסים גרמניים ב-208 גיחות, אף לא אחד מהם מטוס קרב, במחיר איבוד של שבעה הוריקנים. ב-12 במאי החלו טייסי ההוריקן לקחת חלק במשימות ליווי מפציצים, ובאותו בוקר המריאו חמישה מפציצים קלים מדגם פיירי באטל למשימת הפצצה של שני גשרים על נהר המז ליד מאסטריכט שבהולנד, בליווי של שמונה הוריקנים מטייסת מס' 1. כאשר התקרב המבנה למאסטריכט הם יורטו על ידי 16 מטוסי מסרשמיט Bf 109 שהפילו שני מפציצים ושני הוריקנים. שני מפציצים נוספים הופלו באש נ"מ והאחרון נאלץ לנחות נחיתת אונס לאחר שנפגע. טייסי ההוריקנים טענו להפלת שישה מטוסים (ארבעה מטוסי מסרשמיט ושני היינקל He 122) אך בפועל הופל מסרשמיט אחד בלבד.