פרשת מסמכי הפנטגון היא כינוי לפרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70. במוקד הפרשה עמדו מסמכי הפנטגון, כינוי לחקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1971.
רקע.
את המחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967, הזמין מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, בשנת 1967. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים. המחקר שהושלם בשנת 1969 וכלל כ-7,000 דפים, תיעד את טיפולם של ארבעה ממשלים אמריקאיים (הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון) בנושא תהליכי קבלת החלטות של ארצות הברית בווייטנאם בין השנים 1945-1967.
עותק ראשון נשלח בינואר 1967 למזכיר ההגנה, קלארק מ' קליפורד, מחליפו של מקנמארה. בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, ששניים מהם נשלחו לתאגיד האמריקאי ראנד, אשר העסיק צוותי חשיבה בתחומים שונים.
ההדלפה.
בשנת 1969, הצליח עובד תאגיד "ראנד" דניאל אלסברג, להשיג גישה לאחד מעותקי המסמכים שנמצאו ברשות התאגיד והחליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור.
בעזרתו חברו, אנטוני רוסו, החל אלסברג להעתיק את המסמכים בחשאי. במרץ 1971, העביר אלסברג את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן. הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ואף הגשת תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים.
תגובת הממשל.
הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שהחליט לצאת במאבק משפטי. לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון מיצ'ל לבית המשפט והוציא צו פדרלי האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי. הטיימס עירער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-30 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת הטיימס והמסמכים פורסמו במלואם.
לאחר מכן ניסה הממשל לתבוע את אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים. המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל ביצעו פריצה לא חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר ראיות מפלילות (נודע בהמשך כחלק מפרשת ווטרגייט). בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות.
השלכות הפרשה.
מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים. בין היתר נחשף השוני בין מה שאנשי הממשל אמרו באופן רשמי לבין מה שהם אמרו בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמינות ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר המשך התערבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש. עם זאת רוב הפרשנים כיום מאמינים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
אלברט סייבין
אלברט ברוס סייבין (באנגלית: Albert Bruce Sabin; 26 באוגוסט 1906 - 3 במרץ 1993) היה רופא וחוקר אמריקאי-יהודי, מפתח החיסון הפומי נגד מחלת שיתוק ילדים (שעלולה להגרם כתוצאה מהדבקות בנגיף הפוליו - "Poliovirus") הקרוי על שמו.
קורות חיים.
סייבין נולד בשם אברהם ספרשטיין בשנת 1906 בביאליסטוק אשר ברוסיה (כיום פולין) להורים יהודים, יעקב וטילי ספרשטיין. בשנת 1921 היגר לארצות הברית עם משפחתו, שם התאזרח בשנת 1930, ואז שינה שמו לאלברט ברוס סייבין.
בוגר לימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1931. בין השנים 1931–1933 הוכשר ברפואה פנימית, פתולוגיה וכירורגיה בבית החולים בלוויו בניו יורק (Bellevue Hospital Center). ב-1934 עסק במחקר במכון ליסטר לרפואה מונעת באנגליה ובהמשך הצטרף לסגל מכון רוקפלר למחקר רפואי בניו יורק. בתקופה זו החל להתמקד במחקר בתחום המחלות הזיהומיות.
בשנת 1939 עבר לעבוד בבית החולים לילדים בסינסינטי. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל הרפואה האמריקאי, ועסק בפיתוח חיסונים כנגד קדחת דנגי וקדחת המוח היפנית. בשנת 1946 מונה למשרת מנהל המחקר בבית החולים בסינסינטי.
עם העלייה במספר מקרי שיתוק הילדים, הופנו משאבים רבים לחקר ריפוי ומניעת המחלה. יונה אדוארד סאלק פיתח, בשנת 1955, את החיסון הראשון הקרוי על שמו (תרכיב סאלק). התרכיב הופק מנגיף מומת, ניתן בהזרקה ומנע את סיבוכי שיתוק הילדים, אך לא את המחלה הראשונית אשר ביטויה במערכת העיכול. סייבין קיבל זן נגיף שיתוק ילדים מוחלש מהילרי קופרובסקי, וייצר מהנגיף החי המוחלש חיסון פומי (ניתן בבליעה דרך הפה). החיסון בנגיף המוחלש מנע כליל את ההידבקות במחלה, ולכן מנע גם את הזיהום הראשוני במערכת העיכול.. יתרון נוסף של התרכיב החי הוא משך פעולתו. לאחר מתן תרכיב מומת יש צורך במנות דחף נוספות ("בוסטר"), אשר אינן נחוצות לאחר החיסון החי הפומי.
הניסוי קליני בתרכיב סייבין החל בקנה מידה לאומי, בחסות ארגון הבריאות העולמי, בברית המועצות בשנת 1958. בראש מבצע החיסון ההמוני עמד הווירולוג הסובייטי מיכאיל צ'ומקוב אשר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם אלברט סייבין. בשל הצלחתו הרבה של מבצע החיסון הפומי בברית המועצות, יוצא החיסון ההמוני ללמעלה מ-60 מדינות שונות ברחבי העולם וביניהן מקסיקו, הולנד, צ'ילה, שוודיה ויפן. בשנת 1961 אימץ גם משרד הבריאות האמריקאי את תרכיב סייבין. השימוש הנרחב בתרכיב הוא שהכחיד את מחלת שיתוק הילדים בארצות הברית.
סייבין עלה לארץ בשנת 1969 וכיהן כנשיא מכון ויצמן למדע בין השנים 1970–1972. לאחר תקופה זו חזר לארצות הברית.
אנדרטת יד לי&quot;ד
אי הנעורים
פיצוץ גשר א-זיו
איסלה דה פינוס
גשר מישר
גשר מישר הוא אמצעי גישור הנגרר על ידי טנקים ונגמ"שים הנדסיים, אותו אפשר לדחוף באמצעות הכלים מעל תעלות נ"ט צרות.
גשר מישר.
גשר המישר מורכב מפלטת מתכת הנגררת על הקרקע מאחורי כלי גורר. במרכז הפלטה מצויה רגלית אשר עם השקתו לתעלה נופלת לתוכה ומייצבת את הגשר.
לגשר המישר מספר יתרונות:
חסרונותיו:
השקת הגשר.
על מנת להשיק את הגשר מעל תעלת נ"ט, מתקרב הרק"ם לתעלה ככל שניתן, מתנתק מהגשר, עובר עליו ומתיישר כשהוא מאחורי הגשר. בשלב זה, בעזרת שרשרת, דוחף הרק"ם את הגשר לתוך התעלה. הרגלית נופלת לתוך התעלה והרק"ם ממשיך לדחוף את הגשר עד אשר שפתו הרחוקה נוחתת על הגדה השנייה של התעלה. קצין הנדסה שהוסמך לכך מאשר כי הגשר יציב בטרם יעברו עליו רכבים.
גשר P.
גשר "P" הוא סוג של גשר מישר. גשר זה ארוך יותר ורכוב על גלגלים, ובדומה למישר, נגרר על ידי רק"מ.
יתרונות:
חסרונות:
השקת הגשר.
הגשר תמיד רתום לחלקו הקדמי של הרק"ם. על מנת להשיק את הגשר מעל תעלה דוחף הרק"ם את הגשר עד שקרני הגשר מונחות בחלקה הרחוק של התעלה. בעזרת חבל ניתן לנתק את הגשר מהרק"ם מבלי לצאת ממנו. גם גשר זה יאושר על ידי קצין הנדסה.
קלינטון דיוויסון
נמייה
נְמייה (שם מדעי: Herpestes) היא סוג של יונק בסדרת הטורפים, הנמנה עם משפחת הנמייתיים, וכולל 10 מינים. הסוג נפוץ באפריקה, באסיה ובדרום אירופה, והובא על ידי אדם אף לאזורים אחרים.
תיאור פיזי.
גופה של הנמייה נמוך ומאורך ובעל צורה גלילית. זנבה ארוך, ראשה מחודד ורגליה קצרות.
מזונה של הנמייה מגוון והיא טורפת מגוון רחב של בעלי חיים קטנים בהם יונקים, זוחלים, עופות, דגים וחרקים והיא אף אוכלת פירות וירקות. כל חושי הנמייה מפותחים ובעיקר חוש השמיעה והריח. הנמייה היא בעל חיים חברתי החי במשפחות פוליגמיות המונות זכר אחד, עם אחת עד שלוש נקבות בוגרות וגוריהם. בדומה לקרובתה, גירית הדבש, גם הנמייה מגלה חסינות מסוימת (אך לא מוחלטת) לארסם של נחשים. גודלה של הנמייה הבוגרת הוא כ-65 ס"מ בממוצע, אורך זנבה הוא כ-45 ס"מ וגובהה הוא כ-20 ס"מ.
רבייה.
ההזדווגות מתרחשת בתחילת האביב. הזכר מחזר אחרי הנקבה, בדרך כלל חלה המלטה אחת בשנה, אך אם הנקבה מאבדת את גוריה היא עשויה להמליט פעם נוספת באותה שנה.
הוולדות נולדים בחודשים אפריל-מאי כשהם עיוורים, אוזניהם אטומות וגופם מכוסה פרווה צהבהבה דלילה. הפרווה מתחלפת לאחר מספר ימים, העיניים מקבלות צבע אפור אופייני כאשר הגורים בני גיל שלושה שבועות ובני פחות מחודש ימים מתחילים הצעירים להגיב לקולות. בגיל חודשיים וחצי מתחילים הגורים להתלוות אל הוריהם ולחקות את כל מעשיהם. בגיל שנה הם מגיעים לגודל של בוגר ולבגרות מינית.
תוחלת החיים בשביה, עד 14 שנה.
קתדרלת קאזאן (סנקט פטרבורג)
קתדרלת קאזאן (ברוסית: Казанский кафедральный собор) היא כנסייה השוכנת ברחוב נבסקי פרוספקט בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה.
היסטוריה.
הקתדרלה תוכננה על ידי אנדריי וורוניכין בסגנון האימפריאלי בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן. הכנסייה האורתודוקסית הרוסית התנגדה להעתקתה של קתדרלה קתולית, אולם התוכניות אושרו בהשפעת אנשי החצר. הבנייה החלה בשנת 1801 ונמשכה עד 1811. היסטוריונים אחדים של האומנות טוענים כי פאבל הראשון, קיסר רוסיה תכנן לבנות כנסייה שתהווה תמונת ראי לקתדרלת קאזאן מעברה השני של השדרה, אולם התוכנית לא יצאה על הפועל.