המוזיאון ממוקם לצד תעלת ההרנחראכט באזור המכונה ה"חאודן בוכט" (העיקול המוזהב). מבנה המוזיאון נבנה בשנת 1667 עבור האחים הסוחרים וילם ואן לון (Willem van Loon) ואדריאן ואן לון (Adriaen van Loon). בשנת 1837 שונה המבנה, וכניסת השירות של המבנה הפכה לכניסה הראשית שלו (בדומה לבתי תעלה רבים אחרים באמסטרדם). בשנת 1885 מכרה משפחת ואן לון את המבנה לסוחר פיטר ואן אייחן (Pieter van Eeghen), אשר שיפץ את המבנה. כמו כן במבנה התגורר ראש עירית אמסטרדם יאן קלקון.
בשנת 1985 שוקם המבנה ובשנת 1990 נפתח המוזיאון על ידי בוב מייר (Bob Meijer), לזכר חתול המחמד שלו.
אוספי המוזיאון כוללים יצירות אמנות (ציורים ופסלים) בהן יצירות של האמנים פבלו פיקאסו, רמברנדט, אנרי טולוז-לוטרק.
קאטנקבינט
הגירה לארצות הברית
ההגירה לארצות הברית הייתה הגורם המרכזי לצמיחתה של ארצות הברית מפרובינציה בריטית בצפון אמריקה לכדי מעצמת-על.
ארצות הברית קלטה הגירה המונית עוד לפני היווסדה ועד שנת 1914, עת הוחל בהשמת מגבלות על ההגירה. אך למרות המגבלות, שהגיעו לשיאן בשנת 1924 עם חקיקת חוק ג'ונסון, ארצות הברית המשיכה להיות יעד מרכזי בתנועת ההגירה העולמית וגם במאה ה-21 היא קולטת יותר הגירה חוקית מכל שאר מדינות העולם גם יחד.
היסטוריה.
בימיה הראשונים של ארצות הברית היא לא היוותה יעד הגירה מועדף. מוערך שבין 1787–1820 הגיעו כ-6,000 מהגרים בשנה בממוצע, בעת שאוכלוסיית ארצות הברית גדלה מ-4 ל-10 מיליון תושבים. המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון באירופה הקשו מאוד על ההגירה מאירופה, המקור העיקרי של הגירה לארצות הברית עד למאה ה-20. על פי ההערכות, רק 1.4% מאוכלוסיית ארצות הברית בשנת 1815 לא נולדו בה.
החל משנת 1820 החלה ההגירה לארצות הברית להתגבר, מ-8,385 מהגרים בשנת 1820 ל-23,322 בשנת 1830 ולממוצע של כמעט 60,000 מהגרים לשנה בעשור שבין 1830–1840. עיקר ההגירה הגיעה בעשור זה מאירלנד הקתולית שהייתה חלק מבריטניה וסבלה מעוני ואפליה (207,000 מהגרים), מדינות גרמניה (152,000 מהגרים), האי הבריטי (76,000 מהגרים) וצרפת (46,000 מהגרים). בעשור הבא, בין השנים 1841–1850 הגיעה סך ההגירה ל-1,713,000 בני אדם, שכללו 781,000 אירים שנמלטו מארצם מוכת הרעב. כישלון המהפכות של 1848 הביא גם הוא להגברת ההגירה שכללה 435,000 גרמנים, 267,000 בריטים ו-77,000 צרפתים. הדומיננטיות האירית בהגירה הביאה לירידת אחוז הפרוטסטנטים בארצות הברית ממעל 95% בתחילת דרכה לפחות מ-90% ב-1850. הסכם גואדלופה אידלגו שסיפח לארצות הברית את שטחי מדינות דרום המערב (בהן אריזונה וקליפורניה) הביא עמו 60,000 תושבים חדשים ממוצא מקסיקני שהתגוררו בשטחים המסופחים. הבהלה לזהב שהחלה באותו זמן עוררה הגירה ממדינות רבות כולל מקסיקו, סין ואמריקה הדרומית, בנוסף להגירה מאירופה.
בשנים 1850–1880 נמשכה ההגירה המסיבית מגרמניה, בריטניה ואירלנד ונוספה עליה הגירה מאיטליה וסין. הגירה גדולה נוספת של כ-1.5 מיליון בני אדם הגיעה משוודיה ונורווגיה. ההגירה מסין כללה כוח עבודה זול שהגיע בעקבות הבהלה לזהב ולמבצע בניית מסילות הברזל מחוף לחוף. 123,201 מהגרים סינים נרשמו בין השנים 1871–1880 ו-61,711 בין השנים 1881–1890.
שונותם של המהגרים הביאה להקמתן של תנועות שהתנגדו להגירה. ההגירה האירית הקתולית הביאה להקמתה של תנועה שביקשה להגביל את ההגירה, אולם ללא הצלחה. ההגירה הסינית, לעומת זאת, הביאה לחקיקת חוק למניעת הגירה סינית בשנת 1882.
בין השנים 1820–1870 הייתה ההגירה ממזרח אירופה לארצות הברית מועטה ביותר. במהלך חמישים השנים הללו הגיעו מהקיסרות האוסטרו-הונגרית כ-8,000 מהגרים ומהאימפריה הרוסית כ-7,000 מהגרים בלבד, כאשר חלק ממהגרים אלו היו יהודים.
לקראת הרבע האחרון של המאה ה-19 החלה הגירה גדולה ממזרח אירופה להגיע לארצות הברית. בין השנים 1870–1880 הגיעו כ-125,000 מהגרים מהאימפריה הרוסית ומאוסטרו הונגריה, בין 1880–1890 הגיעו מעל 600,000 מהגרים ובעשור האחרון של המאה ה-19 הגיעו קרוב ל-1.2 מיליון מהגרים מארצות אלו. ההערכות הן שבין 26–30% מהמהגרים מארצות אלו היו יהודים. ההגירה היהודית התייחדה באחוז גבוה של נשים וילדים ואחוז נמוך מאוד של חזרה לארץ המוצא. זאת לעומת ההגירה האיטלקית, למשל, אשר רובה כללה מהגרים זמניים אשר חזרו לארצותיהם לאחר מספר שנים. בין המהגרים הלא-יהודים ממזרח אירופה היוו הפולנים את הקבוצה הגדולה ביותר.
בשנת 1921 העביר הקונגרס את חוק החירום להגבלת ההגירה , שקבע מכסות על ההגירה לארצות הברית, על פי ארצות מוצא של תושבי ארצות הברית בשנת 1910. בשנת 1924 הועבר חוק ג'ונסון ריד שהיה הרבה יותר נוקשה וקבע מכסות על פי מפקד האוכלוסין של 1890 בו היה ייצוג קטן ליוצאי דרום ומזרח אירופה.
בתקופת השפל הגדול קטן מאוד מספר המהגרים לארצות הברית וההגירה הגיעה לשיא שלילי של 23,000 בשנת 1933.
דעת הקהל על ההגירה.
סקרים שונים, שהוזמנו על ידי גופים בעלי עמדות שונות בעד ונגד המשך ההגירה לארצות ברית, מציגים עמדות שונות לגבי דעת הקהל ביחס להגירה. בסיכום סקר משנת 2006 שהוזמן על יד ארגון המתנגד להגירה נטען ש-68% מאזרחי ארצות הברית טוענים שמספר המהגרים לארצות הברית גבוה מדי ורק 2% טוענים שהוא נמוך מדי. בנוסף נטען ש-70% מהמשיבים אמרו שישקלו שלא להצביע למועמד התומך בהגדלת ההגירה. לעומת זאת, סקר משנת 2002, זמן לא רב לאחר פיגועי התאומים, קבע ש-55% בעד צמצום ההגירה אך 15% בעד הגדלתה וסקר משנת 2004 הציג תוצאות על פיהן רק 41% בעד צמצום ההגירה, אל מול 18% התומכים בהגברת ההגירה. ההתנגדות הגבוהה ביותר להגירה מופיעה אצל מובטלים.
לוין-אפשטיין
Google.co.il
מוזיאון נמו
נמו (אמסטרדם)
נמו (בהולנדית: NEMO) הוא מוזיאון מדע הממוקם באמסטרדם שבהולנד. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו. המוזיאון ממוקם בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם והמוזיאון הימי של הולנד.
המוזיאון כולל תצוגות המבהירות את מהות ה-DNA, וכן תהליכים כימיים, ומעגלים חשמליים, ותצוגה אודות המוח ותהליכי זיכרון, וכן תצוגה בנושא החושים.
על גג המבנה ממוקמת קפיטריה וגן משחקים לילדים.
המוזיאון הימי של הולנד
המוזיאון הימי של הולנד (בהולנדית: Nederlands Scheepvaartmuseum) הוא מוזיאון ימי הממוקם באמסטרדם שבהולנד, במבנה שהוקם בשנת 1656 ואשר שימש בעבר כמחסנים עבור הצי ההולנדי. המוזיאון, שהוקם ב-1916, עבר למבנה זה בשנת 1973.
פעילות.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה הימית הן של הצי ההולנדי והן של הסחר הימי ההולנדי. מוצגי המוזיאון כוללים מפות ימיות, דגמי ספינות וכלי נשק, וכן דיוקנאות של אנשי צי הולנדיים. אוסף המפות כולל מפות ייחודיות של הקרטוגרף ההולנדי בן המאה ה-17 וילם בלאו ושל בנו יוהאן בלאו, וכן מוצג במוזיאון ספרו של מקסמיליאנוס טרנסילוואנוס, המתאר את מסעו של פרדיננד מגלן.
בסמוך למוזיאון ניצב שחזור שנבנה בין השנים 1985–1990 של האוניה אמסטרדם אשר הפליגה במאה ה-18 בין הולנד ואיי הודו המזרחית.
הזכות לבריאות
הזכות לבריאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. הזכות הוכרה לראשונה בסעיף כ"ה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948. ארגון הבריאות העולמי אף הוא הכיר בזכות זו כזכות יסוד.
הזכות לבריאות מהווה שם כולל לאגד של זכויות הקשורות לבריאות האדם, ומלבד זכותו של אדם לקבלת טיפול רפואי היא כוללת, בין היתר, את הזכות לשמירה על פרטיותו של מטופל, את הזכות הגנה על אוטונומיית הרצון שלו, הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי וכן היבטים נוספים המשפיעים על בריאות האדם כגון הסברה וגישה למידע בנושאי בריאות, גישה למזון ולמים ראויים לשתייה בתנאי תברואה הולמים, איכות סביבה שאינה פוגעת בבריאות האדם.
רקע להתפתחות הזכות לבריאות.
נקודת המוצא לשיח העולמי על זכויות חברתיות, מקורה בהכרזה האוניברסלית לכל באי עולם מ-1948, שאמנם לא הזכירה במפורש את הזכות לבריאות אך קבעה כי: ״כל אדם זכאי לרמת חיים נאותה לשם הבטחת בריאותם שלו ושל בני ביתו – לרבות מזון, לבוש, שיכון, טיפול רפואי...". מספר שנים לאחר מכן, הונחה אבן היסוד בהכרת הזכות לבריאות במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. סעיף 12 לאמנה זו קבע כי, מדינות המהוות צד לאמנה מכירות ב"זכות ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה". מדינות רבות אשררו אמנה זו, והיא מהווה בסיס נרחב בהכרה בזכות. יותר ממחצית ממדינות העולם מגנות על הזכות לבריאות באמצעות חוקה או חוקים.
תוכן הזכות לבריאות.
מקובל לסווג את זכויות האדם כ"נגטיביות", העוסקות בתחומים שחובת הממשלה היא לא להתערב בהם או למנוע אותם, או "כפוזיטיביות", המחייבות מעורבות אקטיבית של הממשלה.מרווין סוסר, אחד האקדמאיים המפורסמים בנושא הזכות לבריאות, טוען שהזכות לבריאות מהווה זכות מיוחדת ויש לבטאה כ"זכות פוזיטיבית" כחברה המחויבת לספק משאבים לכלל האוכלוסייה.
סוסר רואה בזכות לבריאות כמחולקת לארבע הוראות עיקריות:
סוסר מקפיד להזכיר שאמנם הגישה המינימלית מאפשרת גישה למשאבי הבריאות אך היא אינה מחייבת או מבטיחה מצב בריאותי הוגן לכל אדם עקב הבדלים ביולוגיים מובנים מהותיים בריאותיים. בהבחנה זו חשובה ובעצם עונה על מספר ביקורות על "הזכות לבריאות" הטוענות כי הזכות קובעת תקן בלתי אפשרי ושואפת למצב בריאותי אופטימלי מושלם, בעוד שבמציאות, מצב בריאותי הוא סובייקטיבי ומשתנה בין אדם ואדם ומחברה ולחברה.