ברק מעבר לטטרה (בסלובקית: Nad Tatrou sa blýska) הוא ההמנון הלאומי של סלובקיה. ההמנון מכיל את שני הבתים הראשונים של השיר, שנכתב בשנת 1844 על ידי המשורר הסלובקי ינקו מטושקה.
השיר נכתב בשנת 1844 כמילים אלטרנטיביות למנגינה של שיר העם הסלובקי "היא חפרה באר" (Kopala studienku). השיר הושר לראשונה במסגרת מצעד מחאה נגד השלטונות ההונגריים, בגלל פיטורי פרופסור לבלשנות אשר עסק בקודיפיקציה של השפה הסלובקית. בתקופת אביב העמים זכה השיר לפופולריות רבה, אך הוא הודפס לראשונה רק בשנת 1851. בשנת 1920 הוכלל הבית הראשון של השיר בהמנון של צ'כוסלובקיה לאחר בית אחד מתוך שיר אחר שכיום הוא המנון צ'כיה הנוכחי.
בשנת 1993, עם ההכרזה על עצמאות סלובקיה, פורק ההמנון הצ'כוסלובקי לשניים - הבית השני שלו היה להמנון סלובקיה, יחד עם בית נוסף (הבתים הראשון והשני של השיר הסלובקי המקורי), בעוד שלבית הראשון של ההמנון הצ'כוסלובקי צורף בית נוסף ואלה היו להמנון הצ'כי "היכן ביתי?".
בלובז'סקאיה
בלווז'סקאיה
יהושע רדלר פלדמן
יהושע התלמי
אדנילאט קינאז
אדנלאט קינאז (ADK בקיצור) הוא אנזים בעל פעילות פוספוטרנספראז (מעביר קבוצת פוספט), בעל תפקיד חשוב בשמירה על מאזן האנרגיה בתא. אנזים זה מזרז את התגובה ההפיכה: 2ADP ⇔ ATP + AMP . הריאקציה נהיית ספונטנית כאשר משק האנרגיה בתא קטן (לדוגמה בעת מאמץ אינטנסיבי), כלומר, ריכוז ATP יורד וריכוזי ADP ו- AMP קטנים.
על מנת למנוע הידרוליזה של ATP ל ADP+Pi, אחרי הקישור האתר הפעיל נסגר על הסובסטרטים ומונע כניסה של מים לאתר הפעיל. כלומר, הריאקציה מבצעת במיקרו-סביבה נטולת מים, ולכן ההידרוליזה נמנעת.
אגם עסל
אגם עסל (בערבית: بحيرة عسل - בוחיירה עסל, "אגם הדבש"; בצרפתית: Lac Assal) הוא אגם מלוח במרכז ג'יבוטי, בתוך משולש עפר. בגובה של 155 מ' מתחת לפני הים, חופיו הם הנקודה היבשתית הנמוכה ביותר באפריקה, והאזור הנמוך בעולם אחרי חופי ים המלח, בקעת הירדן, הכנרת ועמק טורפן שבצפון סין.
האגם נמצא בתוך לוע של הר געש. אורכו 19 ק"מ ורוחבו 7 ק"מ, ושטחו הכולל 54 קמ"ר. עומקו הממוצע 7.4 מ', והוא מכיל 400 מיליון מ"ק מים.
אגם עסל הוא האגם השני המלוח ביותר בעולם, עם מליחות מים של 34.8%. אחרי אגם ונדה עם מליחות של 35%, ולפני ים המלח, עם מליחות של 34.2% (2011). יש גופי מים קטנים כמו אגם דון חואן, עם מליחות של 44%. לשם השוואה, מליחות מי הים התיכון היא 3.5% עד 3.9%.
בריטניקה 1911
משה צבי סגל
הרב פרופ' משה צבי סגל (באנגלית: Moses Hirsch Segal) (ה' בתשרי תרל"ז - י' בטבת תשכ"ח, 23 בספטמבר 1876 - 11 בינואר 1968) היה רב, פרופסור למקרא, פילולוג, חוקר מקרא וספרות עברית. חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשי"ד.
ביוגרפיה.
סגל נולד בעיירה מוסדיס (ביידיש: מאישאד) שבליטא, בנם של אסתר ואליעזר סגל. בילדותו למד בחדר ובבית הספר המקומי, ובנעוריו נשלח לישיבות שונות בליטא. בשנת 1894 היגר עם הוריו לסקוטלנד וממנה ללונדון שבאנגליה.
סגל הוסמך לרבנות בשנת 1902. באותה שנה התקבל ללימודים באוניברסיטת אוקספורד ולמד בלשנות המזרח ולימודים קלאסיים במחלקה ללימודי המזרח. במהלך שנות לימודיו זכה בכמה פרסים אקדמיים על הצטיינות. בשנת 1908 הוענקה לו המלגה היוקרתית על שם בנימין קניקוט עבור מחקרו על לשון המשנה וייחוסה ללשון המקרא ולארמית. בשנת 1906 סיים לימודי תואר ראשון, בשנת 1907 הוסמך במדעי הרוח ובשנת 1910 סיים לימודי תואר שני. במקביל, בין השנים 1906–1909, הורה באוניברסיטה לימודי תנ"ך ולשונות שמיות.
בסוף 1909 קיבל על עצמו את תפקיד הרב של הקהילה היהודית הגדולה של ניוקאסל. בשנים אלו לקח חלק בפעילות ציונית כללית ולמען קק"ל. את תפקידו סיים בקיץ 1918, עת התבקש על ידי חיים ויצמן להצטרף לוועד הצירים בארץ ישראל. כשנה היה סגל מנהל משרד הוועד בירושלים ולאחר מכן שב לאנגליה, שימש כרב העיר סוונסי ולאחריה בריסטול, ובשנת 1926 עלה ארצה.
בהגיעו ארצה מונה סגל למרצה למקרא ולבלשנות שמית במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1939 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ולאחר פרישתו, בשנת 1949, היה פרופסור כבוד.
מחקריו הרבים בתחום המקרא והבלשנות יצאו לאור בארץ ובעולם בשפות שונות. בשנת 1954 זכה סגל בפרס ישראל למדעי היהדות.
על ספרו "דקדוק לשון המשנה" זכה בפרס ביאליק לשנת 1936 ועל ספרו "מבוא המקרא" זכה בפרס ביאליק לשנת 1950. ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לסגל ורעייתו, חנה לאה (בתו של הרב אריה ליב פרומקין), היו חמישה ילדים, ובהם פרופ' יהודה בן-ציון סגל והברון סמואל סגל , שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי.
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת רמות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
פרסומיו העיקריים.
ביבליוגרפיה מלאה של חיבוריו המדעיים פורסמה בספרו "מסורת וביקורת" ומאוחר יותר עודכנה בספר היובל שהוצא לכבודו - ספר סגל (תשכ"ה).
סגל כתב ערכים רבים בתחומי התמחותו באנציקלופדיה המקראית ובאנציקלופדיה העברית.
נוסף על אלה ערך סגל את הכרכים ח' - ט' של מילון בן-יהודה (תרפ"ח).
עצם הזנב
בנק מרמורוש, בלנק ושות'
בנק מרמורוש, בלנק ושות' (ברומנית: Banca Marmorosch, Blank &amp; Co) הוא בנק שנוסד ונוהל על ידי יהודים רומנים, היה אחד הבנקים הוותיקים ביותר של רומניה ובמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, הבנק הגדול והחזק ביותר ברומניה.
היסטוריה.
בשנת 1848, בתקופת המהפכה בוולאכיה, הסוחר היהודי הוולאכי יעקב מרמורוש ייסד בבוקרשט עסק שפעל בתחומי המסחר ומתן הלוואות ונשא את שמו. מאוחר יותר עשה שותפות עם הבנקאי היהודי יעקב לבל, גיסו של בלנק ובשנת 1864 עם מאוריצ'יו בלנק. ב-1865 הצליח לבל לשכנע את הבנק האימפריאלי העות'מאני לפתוח סניף ברומניה תחת השם "הבנק של רומניה" (Banque de Roumanie). ב-1870 פרש יעקב מרמורוש מעבודתו ונסע לווינה. בלנק שינה ב-1874 את שם הבנק ל"מרמורוש, בלנק ושות'", בנק מקושר לבנק הווינאי של יצחק לבל והפסיק כל פעילות שלא הייתה בתחום הפיננסי. ב-1905 הפכה השותפות לחברת מניות עם הון רשום של 8,000,000 לאי, שהוגדל מאוחר יותר ל-125,000,000 לאי.
במלחמת העצמאות של רומניה תמך הבנק בפעולות הצבאיות של הממשלה ובעקבות זאת, כעבור שנתיים, הפרלמנט הרומני העניק למאוריצ'יו בלנק את האזרחות הרומנית (הרומנים מנעו את האזרחות מרוב יהודי רומניה עד אחרי מלחמת העולם הראשונה).
בשנת 1878 הבנק מימן, יחד עם היזם Leon Guillaux, את סלילת מסילת הברזל בין בוקרשט ובין פרדאל ובשנת 1882 את המנהרה בין ברבושי ובין גאלאץ. מאותה שנה מימן הבנק את התיעול של בוקרשט. ב-1887 הבנק השתתף בהקמת בית החרושת לנייר בסקאן (Scăeni). מ-1889 הבנק היה לחברה בערבון מוגבל של בנק Darmstädter מברלין ושל הבנק המסחרי של פשט עם הון של שניים וחצי מיליוני פרנקים. הבנק, יחד עם המהנדס I. G. Cantacuzino, הניח את היסודות של בית החרושת למלט בבראילה ומימן את מסילות הברזל בקווים דורוחוי-יאשי ורמניקו ולצ'אה-קאינן (Câineni), בשנת 1895. ב-1897 ייסד הבנק את חברת הביטוח Generala (הכללית), עם הון של שלושה מיליוני פרנקים. ב-1898 המיר הבנק 54 מיליוני פרנקים, הלוואה שקיבלה עיריית בוקרשט וארגן מחדש את בית החרושת לסוכר בקיטילה (Chitila) עם הון של שניים וחצי מיליוני פרנקים. משנת 1905 החברה נרשמה כחברה אנונימית עם הון של שמונה מיליוני פרנקים. עסקי הבנק התרחבו גם מחוץ לרומניה, השתתפות בהלוואה של 35,000,000 פרנקים לעיריית סופיה וייסוד הבנק למסחר והשקאות של סלוניקי.
בשנות העשרים של המאה העשרים בנק מרמורוש, בלנק ושות' היה הבנק המסחרי הגדול והחזק ביותר ברומניה. לבנק היו 25 סניפים ברומניה ו-4 סניפים בחו"ל, בפריז, בווינה, באיסטנבול ובניו יורק. הבנק היה מעורב בניהול 115 פירמות, שדרכן היה מקורב למחנה בניות הברית של ההסכמה הלבבית, אך שמר גם על הקשרים הוותיקים עם השותפים מהבנק הווינאי ומהבנק הבודפשטי.
כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי של 1929 נקלע הבנק ב-1931 לקשיי נזילות והתקשה לעמוד בפדיון החסכונות, במיוחד לאחר שהציבור המבוהל עמד בתורים ארוכים, כדי להוציא את כספו. כשהבנק נכנס למצב של אי יכולת לעמוד בהתחיבויותיו ונדרש הסדר נושים, התערב הבנק הלאומי של רומניה, לקח על עצמו חובות בלתי ניתנים לגבייה והעניק לבנק אשראי מועדף. בהמשך קיבל הבנק זיכיון של המדינה בתחום ממכר מוצרי הטבק, בתנאי שישיב לבנק הלאומי את האשראי שקיבל ממנו, תוך 14 שנים. בשנת 1948, לאחר מאה שנות קיום עצמאי, הולאם הבנק.
לניר
סרוליק
חיים שירמן
חיים שִירְמן (בלועזית: Jefim (Hayyim) Schirmann; ט' במרחשוון, ה'תרס"ה, 18 באוקטובר 1904 – י"ב בסיוון, ה'תשמ"א, 14 ביוני 1981) היה חוקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, הפיוט הקדום בארץ ישראל, השירה העברית, התיאטרון והמוזיקה של יהדות איטליה, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל למדעי היהדות בשנת תשי"ז.
ביוגרפיה.
שירמן נולד בשנת 1904 בעיר קייב שבדרום-מערב רוסיה במשפחה מבוססת ושומרת מצוות. מחוץ להשכלה כללית, בגימנסיה רוסית, דאג אביו, דוב (בוריס), כי ילמד עברית וכינור.