"A Year Without Rain" - השיר יצא לאור ב-7 בספטמבר 2010 כסינגל השני והאחרון מהאלבום, ומהווה גם את שיר הנושא מתוכו. עבור השיר יצאה גרסה בשפה הספרדית שזכתה להצלחה ונקראה "Un Año Sin Lluvia". גומז קראה לאלבום על שם השיר כי היא רצתה לבסס את כל השירים האחרים סביבו. מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר יורודאנס המשלב בתוכו את סגנון הדיסקו. מבקרי המוזיקה נתנו לשיר ביקורות חיוביות והחמיאו להיותו בלדת דאנס. קליפ השיר צולם במדבר מוהאבי שבקליפורניה. בנוסף לכך, שודר הקליפ לראשונה ב-3 בספטמבר 2010 בערוץ דיסני, מיד לאחר הבכורה הטלוויזיונית של הסרט "". השיר זכה למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית, על מכירות של שני מיליון עותקים במדינה.
יוסף חיים קסטל
יוסף חיים קסטל (קאשטיל; 30 במרץ 1899 – 11 באפריל 1968) היה מתרגם, סופר ועיתונאי, איש ציבור ופעיל ציוני, מנהל המרכז הארצי של קרן היסוד בארץ ישראל ונציג התנועה הציונית בצרפת. נודע בגרסה החלופית שכתב להצהרת בלפור, שבמרכזה עמד רעיון המדינה אחת לשני עמים.
קורות חיים.
נולד בירושלים ב-30 במרץ 1899 (י"ט בניסן ה'תרנ"ט) לרב יהודה קסטל, בן למשפחה ספרדית שעלתה לארץ ישראל לאחר גירוש ספרד, ולרחל בת יוסף אנקונה מאיטליה. בצעירותו למד בתלמוד תורה שניהל אביו, בבית הספר של כל ישראל חברים ובגימנסיה העברית בעיר. בשנת 1917 החל ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הטורקי כמתורגמן מתנדב לשפות צרפתית, ערבית וטורקית. כן שימש כסגן קצין, ולאחר תקופה שימש כמזכירו האישי של מפקד המחנה הצבאי בבאר שבע למשך שנתיים.
לאחר שביתת הנשק עבר לירושלים והחל לשמש כמזכיר בתחנת הבריאות העברית. זו החל לפעול ציבורית למען עדות המזרח בירושלים, ונמנה עם מייסדי "הסתדרות הספרדים הצעירים" (לימים ספרדים ועדות המזרח), אגודות "שפתנו" ו"הרצל", ונמנה עם מייסדיה ושחקניה הראשיים של "הבימה העברית".
בשנת 1920 (ה'תר"ף) החל לשמש כמזכיר בית משפט השלום העברי בירושלים, וכמזכיר בית המדרש למורים בהנהלת דוד ילין, וכשנוסד עיתון הארץ נמנה עם פעיליו וחברי המערכת שלו. בתקופה זו החל לשמש כחבר בלשכת העיתונות של ההנהלה הציונית וועד הצירים לארץ ישראל, ולאחר מכן התמנה לשמש כמנהלה.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) שימש כמזכיר המחלקה המדינית לענייני ערבים, ולאחר ארבע שנים עזב את משרתו, לאור חילוקי דעות בינו לבין ראשי ההנהלה הציונית.
בשנת 1925 (ה'תרפ"ה) עבר להתגורר בתל אביב, והחל לשמש כנציגה של סוכנות ידיעות ישראלית, וכמזכירו של חיים נחמן ביאליק במערכת חברת דביר. לאחר תקופה החל לשמש כמנהל המרכז הארצי של קרן היסוד וכמנהל התעמולה הראשון שלה, והודות לפעילותו שם, הוקמו וועדים שונים בערים ובמושבות. כן נמנה עם מנהלי התעמולה הראשונים למען תוצרת הארץ, ובתקופה זו הוציא לאור בתל אביב עלון יומי בשם "הזמן" שעסק בענייני מדיניות מסחר וטלגרמות, והופיע במשך 28 פעמים.
בסוף שנת 1925 (ה'תרפ"ה) נסע לפריז שבצרפת כדי להשתלם בעיתונות ובספרות, ולמד שם באוניברסיטה מקומית. בתקופת שהותו שם מונה על ידי ההנהגה הציונית בלונדון לשמש כנציג וכמארגן העבודה הציונית בצרפת, ויחד עם מספר ידידים, ייסד שם את הסתדרות "תרבות". בתקופה זו גם ייסד וניהל את לשכת "צרפת ארץ ישראל" ולשכת המסחר שלה.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) עבר להתגורר בלונדון, וייסד שם בשיתוף עם חברת "פלסטין לויד" מפריז חברה לעידוד התיירות לארץ ישראל בשם "פלסטין אנד אורינט לויד'י". בלונדון הוציא לאור שבועון אנגלי מצויר בשם "Jewish World" בעריכתו, שבאמצעותו נלחם נגד האנטישמיות של קבוצות אנגלים ופשיסטים כדוגמת אוסוואלד מוסלי. בשבועון זה כתבו בין היתר אלפרד מונד, סטיבן שמואל וויז, לואי גולדין והרב משה גסטר. בהמשך הועבר השבועון לבעלות אחרת ושימש ככלי ביטוי של הציבור היהודי באנגליה.
בין השנים 1928–1936 שימש כמרצה וכמנהל התעמולה מטעם ההסתדרות הציונית באנגליה. כן השתתף כעיתונאי במספר קונגרסים ציוניים ובוועידות עולמיות שונות.
כשחזר ארצה שימש כחבר הנהלה וכמנהל משרדי חברת המלט "שמשון" בתל אביב, וייסד וניהל סוכנות בינלאומית לעיתונות ולספרות בשם "מסילות". כן שימש כחבר וועד העדה הספרדית בתל אביב, סגן יושב ראש וחבר הוועד הפועל הארצי של "התאחדות בני הישוב" בעיר, יושב ראש האגודה לאמנות ולספרות "אלאסף" וראש המועדון "אמנות".
נמנה עם חבריה הראשונים של "אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל". פעל רבות לטובת אמנים, ובימי מלחמת העולם השנייה ארגן נשפים רבים לספרות ואמנות.
פרסם מאמרים אקטואליים רבים, בהם אודות בעיות מדיניות בעיקר על יחסי הערבים והמזרחים, וכן תרגומים רבים מהספרות הערבית. חלק ממאמריו ותרגומיו פורסמו ב"הארץ", ב"היישוב", בהעולם, בהדואר, בהצפירה, בהמצפה, בדואר היום, בהבוקר, בדבר ועוד. מאמריו פורסמו גם בירחונים "מנורה" בפריז, דר יודה של מרטין בובר ובעיתונים ערבים שונים. כן כתב רומנים, תרגומים מהשירה הצרפתית, ושירים וסיפורים מחיי ארץ ישראל, וסקירות על חיי הערבים בארץ ישראל.
הצהרת בלפור האלטרנטיבית.
בשנת 1921 כתב גרסה חלופית להצהרת בלפור, שבמרכזה עמד רעיון בית לאומי ליהודים ולערבים יחד (מדינה אחת לשני עמים):
בגרסה החלופית שהגה, הוא קרא לבלפור לשנות את ההצהרה, ולמחוק ממנה את הסעיף שקובע כי "לא יעשה שום דבר העלול לפגוע בזכויות האזרחיות והדתיות של עדות לא יהודיות בארץ ישראל". במקום זאת, ביקש לכתוב כי היהודים "יפַתחו את ביתם הלאומי הנוכחי של שאר התושבים (...) וישמרו על זכויותיהם החוקיות על הארץ".
לפי פרופסור הלל כהן וד"ר יובל עברי, קסטל שבר את הטאבו המקובל בשיח הציוני, בכך שהציג את ארץ ישראל כביתם הלאומי של יהודים וערבים כאחד. הוא ראה בהצהרת בלפור את המכשול העיקרי לעבודה הדדית בין שני העמים, וציין כי היא "מבהילה" את הערבים.
הלך לעולמו ב-11 באפריל 1968 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נישא לאדריאן. אחיו היה משה קסטל.
אוניברסיטת רייס
אוניברסיטת רייס (באנגלית: Rice University; בשמה הרשמי אוניברסיטת ויליאם מארש רייס (William Marsh Rice University) היא אוניברסיטת מחקר פרטית ביוסטון, טקסס, ארצות הברית. האוניברסיטה ממוקמת ליד "מחוז המוזיאונים של יוסטון", וצמודה למרכז הרפואי של טקסס. שטח הקמפוס כ-1,200 דונם. אוניברסיטת רייס נחשבת לאחד ממוסדות ההשכלה גבוהה הבולטים במדינת טקסס.
לאוניברסיטה מספר רב של בוגרים בולטים, הכוללים יותר משני תריסר חוקרים זוכי מלגת מרשל ותריסר חוקרים זוכי מלגת רודז. לאור הקשר ההדוק בין האוניברסיטה לנאס"א, למדו בה מספר רב של אסטרונאוטים ומדעני חלל. בתחום העסקים, בוגרי רייס הפכו למנכ"לים ומייסדי חברות Fortune 500; בפוליטיקה, בוגריה נבחרו לתפקידים משמעותיים כדוגמת חברי הקונגרס האמריקני, מזכירי מחלקות בקבינט של ארצות הברית, שופטים וראשי ערים. שני בוגרים זכו בפרס נובל, ורבים אחרים מובילים מחקרים בתחומי המדע, הטכנולוגיה וההנדסה.
האוניברסיטה נפתחה בשנת 1912 לאחר הירצחו של , שעל שמו נקראת האוניברסיטה. רייס היא כעת אוניברסיטת מחקר המתמקדת בסטודנטים לתואר ראשון. אוניברסיטת רייס חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקאיות וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה.
רקע.
אוניברסיטת רייס הוקמה לפי צוואתו של איש העסקים ויליאם מארש רייס, משנת 1891. רייס, יליד מסצ'וסטס, עשה את הונו בתחומי הנדל"ן, פיתוח מסילות ברזל ומסחר בכותנה במדינת טקסס. בצוואתו, רייס הוריש את רוב נכסיו להקמת מכון חינוכי חינמי ביוסטון, שישא את שמו ויוקם אחרי מותו. הוא קבע שהמוסד יהיה "מוסד תחרותי ברמה הגבוהה ביותר", וכי רק סטודנטים לבנים יורשו ללמוד בו. בבוקר ה־23 בספטמבר 1900 הודיע משרתו של רייס, אז בן 84, שמצא אותו ללא רוח חיים בביתו בניו יורק, ותחילה הניחו שמת בשנתו. מאוחר יותר, פקיד בנק עירני סירב לאשר, בגלל שגיאת איות, המחאה בחתימתו של רייס המנוח, לפקודת עורך דינו, אלברט ט. פטריק, שטען כי רייס שינה את צוואתו. התובע הכללי של מדינת ניו יורק פתח בחקירה, ובעקבותיה הואשמו פטריק והמשרת ברצח ובניסיון לזיוף הצוואה. פטריק הורשע במרץ 1902.
בשנת 1907, חבר הנאמנים בחר את ראש המחלקה למתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון, אדגר אודל לובט, לעמוד בראש המוסד, שעדיין נמצא בשלבי תכנון. הוא הוזמן לתפקיד זה על ידי נשיא אוניברסיטת פרינסטון דאז, וודרו וילסון. ב־1908 קיבל לובט את התפקיד, ונכנס רשמית לתפקיד הנשיא הראשון של המכון ב־12 באוקטובר 1912. לובט ביצע מחקר מקיף לפני שהסדיר את תוכניות המכון החדש, שכלל ביקורים ב־78 מוסדות להשכלה גבוהה ברחבי העולם במסגרת סיור ארוך בין 1908 ל־1909. לובט התרשמה מדברים כגון היופי האסתטי של אחידות האדריכלות באוניברסיטת פנסילבניה (דבר שאומץ על ידי המכון), וכן ממעונות הסטודנטים באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, אשר התווספו למכון מספר עשורים מאוחר יותר.
פתיחתה האוניברסיטה וצמיחתה.
בשנת 1911 הונחה אבן הפינה בבניין הראשון של המכון - בניין המנהלה, הידוע כיום בשם "אולם לובט לכבוד הנשיא המייסד". ב־23 בספטמבר 1912, המוסד החל ללמד. 48 סטודנטים ו־29 סטודנטיות נרשמו, לא שילמו שכר לימוד, וסגל בן תריסר מורים לימד אותם. באופן חריג באותה העת, רייס לימדה בשיטת החינוך המעורב.