אוכלוסיית איי פארו מתחלקת לפי האזורים הבאים:
גידול באוכלוסיית איי פארו לאורך השנים.
שיעור גידול האוכלוסייה באיי פארו הוא 0.83% (נכון לשנת 2000), וזאת בשל שיעור ילודה של 13.58 לידות לכל אלף תושבים לשנה, שיעור התמותה של 8.7 נפטרים לכל אלף תושבים, וההגירה השלילית של 3.38 תושבים לכל אלף תושבים מדי שנה.
אוכלוסייה לפי גילאים.
אוכלוסייה על פי גילאים ומגדר:
אוכלוסייה על פי מגדר.
בלידה: 1.05 &lt;br&gt;
מתחת לגיל 15: 1.01 &lt;br&gt;
גילאים 15 - 64: 1.14 &lt;br&gt;
מעל גיל 65: 0.81
היחס באוכלוסייה הכללית: 1.06
נתוני תמותה ופוריות.
שיעור תמותת התינוקות נכון לשנת 2000 היה 6.94 לכל 1000 לידות.
כלל האוכלוסייה: 78.43 &lt;br&gt;
גברים: 74.96 &lt;br&gt;
נשים: 81.92
2.32 ילדים לאישה.
דתות ושפות מדוברות.
דת מרבית תושבי האי היא נצרות פרוטסטנטית לותרנית.
השפות המדוברות באי הן פרואזית (שמקורה בנורדית עתיקה) ודנית.
צל&quot;ש תת-אלוף
שחבור חלופי
אוטרפי
אסון הונדה פוינט
אסון הונדה פוינט היה אירוע שבו איבד צי ארצות הברית את המספר הגדול ביותר של ספינות בעת שלום. תשע משחתות עלו על שרטון בשל טעות ניווט בערב 8 בספטמבר 1923, בעת ששטו במהירות של 20 קשר באזור הונדה פוינט, כמה קילומטרים מהצד הצפוני של תעלת סנטה ברברה לחופי קליפורניה. באסון נהרגו עשרים ושלושה מלחים, שבע מהמשחתות נהרסו לחלוטין ושתיים נוספות נפגעו בצורה קלה.
השתלשלות האירוע.
הספינות, שהיו חלק משייטת המשחתות מס' 11 בפיקודו של אל"ם אדוארד ה. ווטסון , היו בדרכן מסן פרנסיסקו לסן דייגו. ווטסון היה בספינת הדגל שהובילה את השייטת, שמנתה ארבעה-עשרה משחתות, כולן מדגם Clemson, שהיו בשירות פחות מחמש שנים. הספינות פנו מזרחה, מתוך כוונה להיכנס לתוך תעלת סנטה ברברה, בשעה 21:00.
הספינות נווטו על פי חישוב DR ולא על ידי ניווט חופי, והערכת מיקומן נעשתה על פי כיוון השיט וחישוב המהירות, כפי שנמדדה לפי סיבובי המדחף. באותו זמן היה הניווט על ידי משואות רדיו חדש יחסית וטרם זכה לאמון רב. במשחתת "Delphy" דווקא היה מקלט רדיו לשם ניווט, אולם הנווטים התעלמו מדיווחיו מתוך הנחה שהם שגויים. לא נעשה גם שימוש במדידות עומק, שכן לשם ביצוע מדידות אלו היה צריך להאט את הספינות.
מוקדם יותר באותו יום עלתה ספינת דואר מונעת בקיטור בשם "Cuba" על שרטון באותו אזור. יש הסבורים ששתי התקריות קשורות לזרמים יוצאי דופן בתעלת סנטה ברברה שנגרמו עקב רעידת האדמה בקאנטו שאירעה שבוע קודם כן.
בסופו של דבר פסק בית המשפט של הצי, שחקר בפרשה, כי האשמה בתאונה נחה על כתפי מפקד הכוח והנווטים. כמו כן הוטלה האשמה על כתפיהם של כל מפקדי האוניות המעורבות, על פי המסורת שלפיה בראש ובראשונה המפקד אחראי על ניווט ספינתו, גם אם היא חלק משייטת.
משחתות שלא נפגעו.
חמש משחתות הצליחו לצאת ללא פגע:
פרטים נוספים.
על סיפון הדלפי היה אזרח אחד, יוג'ין דומן, שהיה אורחו של אל"ם ווטסון. השניים נפגשו ביפן. דומן היה מומחה ליפן בשירות משרד החוץ האמריקאי.
הונדה פוינט ("נקודת הונדה"), המכונה גם "פוינט פדרנלס", נמצאת ליד לומפוק שבקליפורניה. היא היום חלק מבסיס חיל האוויר האמריקאי ונדנברג. במקום ישנו לוח זיכרון לזכר האירוע.
הזרקת קוד
הזרקת קוד (באנגלית: Code Injection) היא טכניקת האקינג המנצלת חולשת אבטחה בתוכנה המאפשרת את שינוי מהלך הביצוע שלה. הדבר נעשה באמצעות העברת קלט לא צפוי, המכיל פקודות זדוניות, שמבוצעות כחלק מביצוע התכנית. טכניקות נפוצות של הזרקת קוד כוללות הזרקת SQL למסדי נתונים ו-XSS לאתרי אינטרנט. הזרקת קוד נובעת לרוב מכך שהתוכנית אינה מבצעת בדיקת תקינות של קלטים המועברים אליה.
התקפות הזרקת קוד נפוצות מאוד במערכות המתוכנתות בשפה מפורשת (שפת interperter) או שפת תסריט (script) כגון PHP ,SQL ,Perl שנפוצות מאוד בפיתוח ישומי web. עם זאת ניתן לבצע התקפות הזרקת קוד גם במערכות המבוססות שפות תכנות מהודרות כגון התקפת גלישת חוצץ (Buffer Overflow attack).
אופן הביצוע.
המידע שמספק המשתמש משמש, לעיתים קרובות, כקלט עבור תוכנה שנכתבה בשפה מפורשת. הקוד שמבצע המפרש (interperter) הוא שילוב של פקודות שנכתבו מראש על ידי מפתח התוכנה ומידע שמסופק על ידי המשתמשים. התוקף, באמצעות תכנון קפדני, שותל בקלט מידע שיש לו משמעות בשפת התכנות. כתוצאה מכך המידע מפורש כהוראות בשפת התכנות, ופקודותיו של התוקף מבוצעות כאילו נכתבו על ידי מפתח התוכנה המקורי.
דרך הפעולה משתנה בין התקיפות השונות. בתקיפת SQL injection השימוש הוא בשפת SQL על מנת למצוא פירצות בשליפה אשר נשלחת אל מסד הנתונים. בצורה כזו ניתן לבצע שליפה ממסד הנתונים על פי רצון התוקף ו"לדרוס" את השאילתא שהייתה אמורה להתבצע.
יוליוס השני
יוּליוּס השני (בלטינית: Iulius II; נולד בשם ג'וּלְיָאנוֹ דֶלָה רוֹבֶרֶה; 5 בדצמבר 1443 – 21 בפברואר 1513) היה האפיפיור בין 1503 ל-1513. נודע כמדינאי מהשורה הראשונה וכפטרון של האמנויות, שגילה עניין מועט בהנהגת הכנסייה מבחינה רוחנית.
חייו.
ג'וליאנו דלה רוברה היה אחיינו של סיקסטוס הרביעי. נשלח להתחנך במנזר פרנציסקני, אך לא הצטרף לשורות המסדר. לאחר שדודו נבחר לאפיפיור זכה לקידום מהיר בהיררכיה הכנסייתית. ראשית מונה לבישוף של קרפנטרה בצרפת, ומעט לאחר מכן מונה לקרדינל. בו בזמן כיהן כארכיבישוף של אביניון וכבישוף של לא פחות משמונה דיוקסיות. הוא צבר השפעה רבה בקרב עמיתיו הקרדינלים בזמן כהונתו של אינוקנטיוס השמיני.
היה אחד המועמדים להחליף את אינוקנטיוס לאחר מותו בשנת 1492, אך הפסיד בהצבעה לרודריגו בורג'ה (שקיבל את השם אלכסנדר השישי) בעקבות הסכם סודי בין זה האחרון לבין הקרדינל אסקניו ספורצה. דלה רוברה נסע לפריז כדי לשכנע את שארל השמיני מלך צרפת לכבוש את נאפולי, מתוך מטרה להדיח את אלכסנדר השישי, אך ללא הצלחה. כשמת אלכסנדר השישי בשנת 1503 תמך במועמדותו של הקרדינל פיקולומיני (פיוס השלישי) שמת כחודש לאחר הקדשתו לתפקיד (כתוצאה מהזדהמות כיב לפי תאוריה אחת או מהרעלה לפי תאוריה אחרת). כעת הצליח דלה רוברה לרכוש את תמיכתו של צ'זארה בורג'ה ונבחר פה אחד לאפיפיור החדש. בציניות אופיינית לתקופה פרסם עם בחירתו לתפקיד צו האוסר על קניית משרת האפיפיור בכסף.
לאחר שהבטיח את תמיכתן של משפחות האצולה של רומא, העמיד בראש מעייניו את הרחבתה של מדינת האפיפיור באיטליה. כדי לבלום את התפשטותה של ונציה הקים ב- 1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, הקיסר מקסימיליאן ופרננדו השני מלך אראגון. אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אנדיילו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם לגבי איטליה. ב- 1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
כדי להרחיקם מאדמת איטליה, כרת יוליוס השני ברית עם ספרד. לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני מלך אנגליה. באותה תקופה כינס גם את ועידת לטראנו החמישית. הברית השיגה אמנם את מטרתה, והצרפתים גורשו מאיטליה ב-1512, אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה לדוכס מילאנו. עם זאת, איטליה נשארה בשליטת כוחות זרים עוד זמן רב.
ליוליוס השני הייתה משיכה עזה לאמנות. הוא הניח את אבן הפינה לבזיליקת סן פייטרו, והיה פטרונם וידידם האישי של אמנים כמו ברמנטה, רפאל ומיכלאנג'לו, שממנו הזמין את הפרסקאות של תקרת הקפלה הסיסטינית.
מת בשנת 1513 ונקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא.
אופי שלטונו החילוני והאינדולגנציות הרבות שמכר כדי לממן את בניית כנסיית סן פייטרו עוררו עליו את זעמם של ארסמוס מרוטרדם ושל מרטין לותר, וגרמו לערעור מעמדה המוסרי של הכנסייה, ובכך היו בעקיפין אחד מהגורמים לרפורמציה.
המפלגה הפרוגרסיבית
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה מפלגת מרכז פרוגרסיבית, אשר פעלה בישראל בשנות ה-50.
היסטוריה.
הדיבורים על הקמת המפלגה הפרוגרסיבית כאיחוד של מפלגות המרכז ביישוב היהודי, החלו בתחילת 1948. אולם הניסיון לכלול את כל הציונים הכלליים באיחוד לא צלחו, לאחר שהציונים הכלליים צירפו אליהם את אנשי הימין של האיחוד האזרחי, שאנשי העובד הציוני ראו בהם אנשי ימין ולא מרכז.
המפלגה נוסדה באוקטובר 1948, מאנשי הרוב הלא-פועלי בעלייה חדשה, בראשות פנחס רוזן, אנשי תנועת העובד הציוני, שהייתה מפלגת עובדים לא-סוציאליסטית, שהשתייכה להסתדרות ומסיעת הציונים הכלליים א', אשר פרשה מהציונים הכלליים באוגוסט 1948 בעקבות מה שכינו: "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני". הניסיונות לצרף את יצחק גרינבוים למפלגה לא צלחו, על רקע חילוקי דעות בנושא דת ומדינה, גבולות המדינה והיחס לפורשים.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסות הראשונה עד הרביעית. התוצאות בבחירות לכנסת הראשונה, נחשבו על ידי ראשי המפלגה למאכזבות. התוצאות בבחירות לכנסת השנייה, ירידה לארבעה מנדטים, היו מאכזבות אף יותר.
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה חברה בכל הקואליציות שבתקופת קיומה, פרט לתקופה של כשנה ורבע (8 באוקטובר 1951 - 24 בדצמבר 1952). בכל שנותיה המפלגה החזיקה בתיק אחד - משרד המשפטים, אשר נשמר באופן קבוע לפנחס רוזן.
בשנים 1953–1955 הוציאה המפלגה יומון בשם "זמנים".
בשלהי כהונתה של הכנסת הרביעית התאחדה עם הציונים הכלליים ליצירת המפלגה הליברלית.