הארמון נבנה כולו מחדש בסביבות שנת 1781, גלריות הוקמו סביב הגן ונמכרו לסוחרים. מהארמון המקורי נותרו רק "גלריית דה פּרוא" (galerie des Proues) בצד הדרום-מזרחי.
מארמון למרכז מסחרי.
לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן (שכונה לימים "פיליפ אֶגָלִיטֶה", משום שצידד בדעות המהפכנים למרות שהיה בן-אצילים) בנה מחדש את הארמון בעקבות שרפה שפרצה בו בשנת 1773, ושיווה לו את צורתו הנוכחית. לואי-פיליפ מאורלאן הפך את המקום לאתר פריזאי נחשב ומיקם בו בוטיקים, תיאטראות, בתי קפה (קפה דה פואה "café de Foy" וקפה למבלן "café Lamblin"), פארק קטן ועוד. הארמון כונה בשל כך "ארמון המסחר" ולואי-פיליפ מאורלאן נקרא "ראש הסוחרים". הסיבה להפיכת המקום למקום מסחר הייתה החובות הגדולים אליהם נקלע בגין הקרקעות הרבות והארמונות שהיו ברשותו. הארמון נפתח מחדש בצורתו הנוכחית בשנת 1784 והפך להצלחה כלכלית אדירה. פאלה רויאל התפרסם לא רק בחנויות שלו, אלא גם בבתי הבושת שבתחומו שנודעו למרחוק. אחד המבקרים הידועים בפאלה רויאל שתיעד את ביקורו באחד מבתי הבושת בפאלה רויאל ב-1787 היה נפוליאון בביקורו הראשון בפריז.
תקופת המהפכה הצרפתית.
הדוכס מאורליאן איפשר לפילוסופים ולמתנגדי המשטר להתאסף בשטח ארמונו וכמו כן הוא מנע משוטרי המלך להיכנס למתחם הארמון וכתוצאה מכך העסקים שם שגשגו מהיעדר רגולציה ומיסוי מכביד. הדבר הפך אותו לפופולרי עוד טרם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789. עם השנים הפך הארמון לאתר של חוסר-נחת ושל הוללות. במהלך המהפכה הצרפתית היה פאלה רויאל במוקד התסיסה ההמונית. דוברי המהפכה נאמו שם בפני ההמון: בין עמודיו עמד ב-13 ביולי 1789 קַמי דֶמוּלַן והוכיח את הקהל כשהוא עומד על שולחן בקפה פואה ומזמין את העוברים והשבים להצטרף. למחרת היום יצאו משם התוקפים שהסתערו על הבסטיליה. בכל פעם שראש כרות הסתובב ברחובות פריז, תחנתו הראשונה הייתה בפאלה רויאל, על חלון הנסיך. ראשיהם של פולון, ברטייה ושל מאדאם למבל הוצגו שם.
בשנת 1792 עשה לואי פיליפ צעד מרחיק נוסף והצביע בעד הוצאתו להורג של דודנו, המלך לואי ה-16. למרות זאת, בשנת 1793, איבד גם הוא את ראשו בגליוטינה בעת תקופת הטרור.
תקופת הקיסרות.
לאחר הפיכת 18 בברימר יועד המבנה לטריבון. הוא נקרא "ארמון הטריבון" עד 1807, מועד פיזור אספה זו.
מקום מגורי דוכסי אורלאן.
הארמון חזר לידי בני שושלת אורלאן בשנת 1814; הוא נותר מקום משכנם של דוכסי אורלאן עד 1848. ב-24 בדצמבר 1814 מונה פייר-פרנסואה-לאונר פונטן לאדריכל בני אורלאן והכניס שינויים שימושיים וסגנוניים לארמון בתקופת הרסטורציה והמונרכיה של יולי.
הארמון נבזז בידי המהפכנים שהפילו את המונרכיה של יולי ב-22 בפברואר 1848.
הקומונה הפריזאית.
בתקופת שלטונה של הקומונה הפריזאית ב-1871, נהרס הארמון ושוקם כשנתיים מאוחר יותר. מועצת המדינה של צרפת עברה לשכון בו לאחר מכן, בשנת 1875.
קומדי פרנסז
לואי השלושה-עשר, מלך צרפת
פלה רויאל
פאלה רואיאל
פלה רואיאל
פאלה-רויאל
הקרדינל מזארן
הקרדינאל מאזארן
גילברט הרדט
גילברט ה' הֵרְדְט (אנגלית: Gilbert H. Herdt; נולד ב-24 בפברואר 1949) הוא אנתרופולוג תרבותי אמריקאי המתמחה במיניות וזהות מגדרית תלויות תרבות, ופרופסור למיניות.
חייו.
אחד ממחקריו הגדולים נערך בגינאה החדשה על שבט ה"סמביה" (שם בדוי), ובחן את השפעותיהן של התרבות והחברה על יצירת משמעויות מיניות והתנהגות על פיהן. רבים רואים במחקרו שם את הדוגמה הבוטה ביותר לחוסר השפעתם של חוויות ילדות על ההעדפה המינית.
בשבט, מופרדים הבנים מהבנות ומתחנכים בנפרד. כדי לרכוש את הגבריות המיוחלת מבצעים הילדים מין אוראלי יומיומי בנערים הבוגרים (בליעת נוזל הזרע נחשבת חיונית לפיתוח חוסן ובגרות). הטקס מתקיים עד אשר הנער מגיע לגיל 15 בערך, אז הופך הוא ל"חונך" של ילד צעיר. בהגיעו לגיל 22 בערך, הגבר הצעיר – שחווה מאות התנסויות הומוסקסואליות פסיביות ואקטיביות – מתחתן, ומאותו יום נחשב איבר המין שלו "מלוכלך" ומגעו בגבר אחר נחשב מסוכן. במחקרו גילה הרדט שלמרבה הפלא, שיעור ההומוסקסואלים בקרב בני השבט זהה לשיעורם באוכלוסיות אחרות בעולם – כחמישה אחוזים.
מחקר נוסף ערך הרדט עם החוקר הן טן ברומלהאוס (Han ten Brummelhuis). השניים חקרו בארצות הברית בוגרים ומשפחותיהם בהקשר של התגלות מחלת האיידס בתרבות ההומוסקסואלים והתפקיד שמשחקת מדיניות חברתית בנושאי מין ובריאות.
המחקר מדגים את המורכבות בלמידת התנהגות מינית. הם תיארו את הגיוון התרבותי והאירו את המשתנים בקרב קבוצות אתניות של מדינה אחת ואת המכניזם המפיץ את האיידס לתרבויות שונות. מחקר זה קרא לחוקרים אחרים בתחום לחשוב מחדש על המחקרים שלהם, ופנה בעיקר לאלו שהתחילו בבהלת המחקרים על איידס.
בנוסף חקר הרדט את דרך החיים ההומוסקסואלית, כיצד היא נבנית בצורה שונה בתרבויות שונות.
הרדט גילה כי בחברות מחוץ לחברה המערבית, אין הרעיון של הומוסקסואליות אינו משתקף במודעות, אך למרות זאת קיימות בהן פעילויות שהן באופן חד משמעי הומוסקסואליות לעין מערבית. הרדט ניסה להראות כי השוני הוא ש"פעילויות הומוסקסואליות" אלו הן חלק בלתי נפרד מחייו של הגבר ויש להן מטרה מסוימת.
הרדט טוען כי אדם לא צריך לאמץ מבנה של תרבות אחרת ולא לכפות את תרבותו על אחרים.
בנוסף חקר גילברט חקר את נושא ה"תשוקה", ותיאר בגישתו שלושה סוגי תשוקה:
תשוקה מינית (המורכבת ממשיכה לאובייקט ממין כלשהו ומהעדפה לטכניקה מסוימת, הנוצרת מקישורים בין אוריינטציה וזהות מינית), תשוקה ליחסים חברתיים מסוימים ותשוקה לאובייקטים חברתיים וסמלי סטטוס.
הרדט מעיד כי חייו המקצועיים "הוקדשו לקידום האנתרופולוגיה ובייחוד האנתרופולוגיה של המיניות. הסיפוק הגדול היה בהפיכת המיניות לשדה מחקר פרוצסואלי בארצות הברית ומחוצה לה..."
הקרדינאל מזארן
אוי קלט
אוי קלט (בהונגרית - "Új Kelet", פירושו: "מזרח חדש") הוא עיתון ישראלי בשפה ההונגרית, המשכו של עיתון יהודי ציוני שהופיע בעבר בשפה ההונגרית בטרנסילבניה, רומניה. העיתון הוא כתב העת הישראלי הוותיק ביותר.
היסטוריה.
העיתון החל את דרכו בעיר קלוז' (קולוז'וואר) בטרנסילבניה ביוזמת חיים וייסבורג, מנהיג ציוני בן העיר, ויצא לאור לראשונה ב-19 בדצמבר 1918 כשבועון. בשנת 1920 הפך ליומון. עורכו הראשון היה בלה סיקיי שהוחלף על ידי ד"ר ארנה מרטון בשנת 1919. בשנת 1927 החל לערוך את העיתון פרנץ ימבור. לאחר סיפוחה מחדש של קלוז' להונגריה, אז בת בריתה של גרמניה הנאצית, בשנת 1940, עמד העיתון בסכנה בשל הקו הציוני שנקט, והשלטונות הורו על סגירתו. ד"ר מרטון עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 1948 החל להופיע העיתון בעריכתו בתל אביב. בדצמבר 1952 נסגר העיתון ליום אחד, עקב עבירת צנזורה. לאחר מותו של מרטון (ב-1960), ערכה את העיתון הד"ר גיזלה מרטון. כסגן העורך המשיך לשמש העיתונאי דוד שן.
בין הכותבים הידועים בעיתון, בתקופת הופעתו בישראל, היו אלכסנדר זאובר, ישראל קסטנר (שכתב בעיתון עוד בטרנסילבניה, היה כתב ספורט ובהמשך היה כתב מדיני, וחזר לעבוד בישראל כעורך לילה, עד להירצחו), יוסף לפיד, אפרים קישון (אוסף טוריו שפורסמו בעיתון "אוי קלט" יצא לאור בהונגרית בשם Ige-mige, תורגם לעברית בידי אביגדור המאירי וראה אור בספר "העולה היורד לחיינו"), הסופר אילש קוצר, אוטו רפפורט, דוד דרורי ואשר דיאמנט.
משנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 היה העיתון בבעלות "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות" - חברה בשליטת מפלגת העבודה שהוציאה לאור עיתונים בשלל שפות. בהמשך נמכר העיתון לג'ורג' אדרי. בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בינו לבין לוח מעריב, ומודעות לוח מעריב פורסמו במקביל באוי קלט.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ערך את העיתון (שהפך בינתיים לשבועון) דן עופרי. לאחר מכן התמנתה סילביה ארוש-הידו (Erős-Hajdu Szilvia) כעורכת ראשית. הבעלים והמנכ"ל של העיתון היה ג'ורג' אדרי. ב-2015, עקב ידיעות על סגירתו האפשרית של העיתון, הוא נרכש על ידי קריסטוף שטיינר, אזרח הונגרי ממוצא יהודי ושתי עיתונאיות ישראליות, שרה שלמון, צלמת במקצועה, ואווה ואדס, עיתונאית, שמונתה לעורכת הראשית. תדירות העיתון הפכה לפעם בחודשיים, אך הוא ממשיך לספק תוכן עשיר בשפה ההונגרית. העיתון מופץ באלף עותקים, מאתיים מהם בהונגריה.
טאסילו פון דר לאסה
הברון טאסילו פון דר לאסה (בגרמנית: Tassilo, Baron von Heydebrand und der Lasa; 17 באוקטובר 1818 – 27 ביולי 1899) היה שחמטאי גרמני והיה אחד מהחברים של הפליאדות של ברלין.
חייו.
פון דר לאסה נולד בברלין. למד משפטים בבון ובברלין. משנת 1845 היה דיפלומט בשירות פרוסיה, ושירת בסטוקהולם, בקופנהגן, בריו דה ז'ניירו ובמקומות נוספים. הוא פרש מהשירות הדיפלומטי בשנת 1864 ולאחר מכן הקדיש את כל זמנו לנושאי השחמט.
לעולם השחמט המודרני הוא מוכר בעיקר כמי שסיים את כתיבת ספר הפתיחות המקיף הראשון Handbuch des Schachspiels, שעד היום מכונה בקיצור "הבילגר" על שמו של פול בילגר שהתחיל את כתיבת הספר אך לא זכה לסיימו.
בשנת 1850 פרסם פון דר לאסה בעיתון בשחמט הגרמני קריאה לתחרות שחמט בינלאומית, הראשונה אי פעם, שתתקיים בגרמניה. במקום זאת התחרות הראשונה מסוגה התקיימה בשנת 1851 בלונדון. פון דר לאסה לא שיחק בתחרויות, היות שהיה עסוק מדי, אך שיחק היטב גם נגד שחקנים מובילים כהווארד סטאונטון ואדולף אנדרסן. הוא חקר את ההיסטוריה של השחמט והיה תאורטיקן.