ברנדן הודג'ס כתב שהסרט לא מתיימר להיות יותר מאשר בי מובי, אך זהו בי מובי מעשה ידי אמן, ועם עלילה רזה ודמויות לא מורכבות, אפשר ליהנות ממנו בלילה של סוף שבוע. באותו הקשר, בביקורת לרגל הפצת מארז התקליטורים, ציינה סטלה פאפאמייקל שפינצ'ר, תוך דיוק טכני מבהיל, "הציב את הבי-מובי הזה בשורה הראשונה של המותחנים המודרניים". פיליפ פרנץ' שיבח את עבודת הצילום של קונג'י והול, ואת תנועות המצלמה הרצופות בגרם המדרגות, בין החדרים ודרך פתחי אוורור וחור מנעול. לדבריו, המצלמה חופשית לכאורה, אבל נראית לכודה כמו הדיירות והפולשים.
פרסים ומועמדויות.
המוזיקאי הווארד שור שהלחין את הפסקול, זכה בפרס ASCAP להלחנת מוזיקה בקטגוריית הסרטים המצליחים ביותר לשנת 2002, לצד פרס עבור הפסקול שהלחין הווארד לסרט "".
בטקס פרסי טריילר הזהב לשנת 2002 זכה "החדר" בפרס עבור הטריילר הטוב ביותר לסרט מתח או אימה, כשהוא מקדים את "סיינס", "אחוות הזאבים", "פארק היורה 3" ו"No Such Thing".
ג'ודי פוסטר הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר, ופורסט ויטאקר היה מועמד לפרס Black Reel לשחקן המשנה הטוב ביותר. כמו כן, הסרט היה מועמד לפרס על עיצוב ההפקה בסרט עכשווי מטעם גילדת המעצבים האמנותיים האמריקאית ולפרס העריכה הטובה ביותר מטעם אגודת מבקרי הקולנוע באינטרנט.
"החדר" ופיגועי 11 בספטמבר.
הסרט יצא לבתי הקולנוע פחות מחצי שנה אחרי אסון התאומים, ועל אף שהצילומים הסתיימו קודם לכך, יש הרואים בסרט מטפורה לפיגועים, עם פולשים הזורעים תוהו ובוהו בבית בטוח לכאורה במנהטן. בקובץ מאמרים שערך התאורטיקן של הקולנוע וילר וינסטון דיקסון על הקולנוע האמריקאי אחרי 11 בספטמבר, הצביע דיקסון על היות הסרט בין הסרטים הנבואיים ביותר, כיוון שנגע בחרדות ובפחדים שפשו בקרב האזרחים והלם את האווירה הפוליטית בארצות הברית באותה תקופה. במאמר משלו כותב דיקסון שלעיסוקו של הסרט בביטחון אישי הייתה משיכה ברורה אחרי 11 בספטמבר ומתקפת האנתרקס אחר כך, כאשר בעקבות ההתקפות הייתה עלייה ברכישת ציוד בטיחות אישי, וכל העיתונים בשפה האנגלית ציינו את העלייה הדרמטית בהתקנת "חדרי פאניקה" בעולם שהפך לפתע עוין. למרות אמצעי הבטיחות המתקדמים, דברים נוראים קרו למג ולשרה, ולאמריקה ב-11 בספטמבר, והלקח מהסרט הוא ש"חדרי פאניקה" ופרנויה לא מועילים, ובמקום להשקיע אנרגיה במחשבה איך להגיב להתרחשות הגרועה מכל, עדיף להיות דרוכים מראש.
מבקרים רבים חשו ש"החדר" מדבר על חרדת היעדר הביטחון בעקבות טראומת הפיגועים, ובמרכזה הדאגה החייתית "להגן על הקן", ולא פחות משהשודדים מייצגים טרוריסטים, הסרט נענה לתשוקת הנקמה אצל הצופים. חוסר יכולתה של מג אלטמן למנוע פלישה לביתה משקפת את חוסר היכולת של ארצות הברית להגן על עצמה מפני הטרוריסטים, ואי-יכולתם של רוב אזרחי המדינה להילחם בתוקפים באופן אקטיבי, דומה לחוסר האונים של מג בסוף הסרט.
הקולנוען והתסריטאי מיכאיל קראדימוב מתייחס לסצנה שהדליקה אצל מג "נורה אדומה", כאשר אחד הפורצים נתקל במקרה בכדורסל והיא רואה במסכי האבטחה את הכדור מתגלגל ללא קול מהמדרגות אל ריצפת קומת הכניסה. הסצנה הזכירה לקראדימוב את מראות טיסה 175 המתרסקת לתוך המגדל הדרומי כהתממשות של מה שנחשב חסר סבירות, תמונות שבימים הבאים שודרו שוב ושוב ללא קול, עד שאנשים התקשו להבדיל בין מציאות לפנטזיה בטלוויזיה. לגבי קיומו של חדר ביטחון המצויד בטכנולוגיה מתקדמת ביותר, קראדימוב מסביר שכאשר מתרחש בפתאומיות מצב של כוננות עליונה, הנטייה הטבעית היא להתכנס לתנוחה עוברית כפי שעשו רבים בימים שאחרי 11 בספטמבר. אחרי שהמגדלים קרסו, כולם נהרו אל הטכנולוגיה, האינטרנט, הטלפונים, הפלייליסטים והרשתות חברתיות, המהווים חסמים בפני תקשורת אנושית, כדי להסתתר במציאות המדומה שלהם ולהפריד בין אושר לעצבות.
פרודיה על הסרט.
במהלך טקס הענקת פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV שהתקיים ב-6 ביוני 2002, הוקרן סרטון היתולי בהשתתפות ויל פרל וג'ק בלאק שהנחה את הטקס, כשהשניים משולבים בתוך קולאז' עם סצנות מ"החדר". כביכול, ג'ודי פוסטר הוזמנה להעניק את אחד הפרסים, ומשלא עלתה לבמה, הוקרן הסרטון שבו פארל ובלאק טסים להביא אותה, וכשהם נכנסים לביתה, פוסטר בורחת מהם ומסתגרת בתוך חדר הביטחון. השניים מנסים לאלץ אותה לצאת מהחדר, וכשהם מתייאשים, פרל מתקשר כביכול אל הילרי סוונק שנמצאת באולם, ומזמין אותה לעלות לבמה במקום פוסטר. הסרטון נקרא "Panic Room with Will Ferrell".
פיאט 502
פיאט 502 (באיטלקית: Fiat 502) היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1923–1926 באיטליה.
יוצרו 20,026 יחידות.
חיפושית הקמח
חיפושית בעלת שלושת הראשים (באנגלית: mealworm beetle; שם מדעי: "Tenebrio molitor") היא חיפושית המטילה את ביציה בדרך כלל בקמח או במצע אבקתי אחר, ומכאן שמה. זחלי החיפושית נקראים "תולעי הקמח" (mealworm), והם משמשים כמזון.
התפתחות.
נקבת חיפושית הקמח מטילה כ-400 ביצים על מצע של קמח או אבקות אחרות. רבות מהביצים נאכלות על ידי זחלים שכבר בקעו, כמו כן, חיפושיות בוגרות עשויות לאכול את הזחלים הקטנים או הביצים. הזחל גדל במשך מספר ימים עד שבועות, לפי תנאי הגידול וזמינות האוכל, ולאחר מכן מתגלם. מן הגולם בוקעת חיפושית בוגרת שבשלב ראשון צבעה חום בהיר, ועם הזמן משתנה לחום כהה או שחור. גודלו של הזחל בראשית התפתחותו סביב 5 מ"מ, ולקראת ההתגלמות גודלו עשוי להגיע לכדי 3 ס"מ. גודלה המרבי של החיפושית הבגירה כ-1.5 סנטימטר.
אזורי מחיה ומזון.
חיפושית הקמח למיניה, כמו פרוקי רגליים רבים ובעלי דם קר אחרים, מתפתחת בעיקר במקומות חמים ובעלי לחות גבוהה.
נקבת החיפושית מטילה את ביציה במקומות אבקתיים כמו קמח, סובין, תבלינים טחונים, ואפילו מלח. לאחר גדילתם, ניזונים זחלי החיפושית ממאכלים נוספים כמו בוטנים, פולי קקאו, פירות יבשים, ועוד.
גידול תולעי קמח.
בשל גודלן והתפתחותן המהירה בתנאי גידול פשוטים, וערכן התזונתי, רבים ממגדלי חיות המחמד הניזונות מחרקים, כמו דגים, לטאות וציפורים שונות, עושים שימוש בגידול מבוקר של תולעים אלו לשם האכלת בעל החיים שברשותם. לשם כך נעזרים באבקת סובין של חיטה או דגן אחר, מטמינים בו את חיפושיות הקמח בעומק של מספר סנטימטרים, ושומרים על לחות גבוהה בעזרת פרי חתוך וכדומה.
בהלכה.
הדיון ההלכתי סביב תולעי הקמח, המזוהות עם התולעים המכונות בשפה ההלכתית מילווי"ן (תעתיק של המילה הגרמנית Mehlwürmer, ובדמיון ל-Mealworm), נזכר כבר בדברי הרא"ש שחי במאה ה-13. תולעים אלו היו נפוצות באזורים רבים ברחבי הגלובוס, במאכלים רבים וברמת נגיעות גבוהה. עובדה שהצריכה את גדולי הרבנים בכל הדורות לשבת על המדוכה במציאת דרכים להתיר שימוש בקמח ובמוצרי מזון נוספים הנגועים בהן, בצל האיסור ההלכתי לאכול מאכלים שיש בהם תולעים, שלעיתים יצר מציאות בה לא היה ניתן כמעט לצרוך קמח ללא תולעים. ישנם פוסקים שעל בסיס כללים הלכתיים שונים התירו את השימוש בקמח כאשר אין ודאות שיש בו תולעים, ישנם שלימדו זכות על המנהג להשתמש במאכלים בעלי סבירות גבוהה לנגיעות, וישנם שאסרו את השימוש בהם.
בשנים האחרונות ישנם שעשו קישור בין המילווי"ן המוזכר בפוסקים לקרדית הקמח (), בת משפחתה של קרדית אבק הבית, המצויה אף היא בקמח כמו במצבורי אבק. ועל פי זה דרשו להגדיל את צפיפות הנפות המשמשות לניפוי הקמח מתולעים. אולם אחרים דחו את זיהוי המילווי"ן עם הקרדית, שגודלה פחות מ-0.5 מ"מ, ותיאור המילווי"ן בדברי הפוסקים אינו עולה בקנה אחד עם מידותיה הזעירות.
Black Swan Records
Black Swan Records (מילולית: תקליטי ברבור שחור) הייתה חברת התקליטים המשמעותית הראשונה בבעלות אפרו-אמריקאים ושכל מערכי הניהול, ההפקה והשיווק שלה היו בשליטת אפרו-אמריקאים. החברה נוסדה ב-1921 בהארלם, ניו יורק על ידי הארי פייס (Harry Pace ) להקלטה ושיווק של מוזיקת ג'אז ובלוז על ידי אמנים אפרו-אמריקאים. המותג שוחזר בשנות ה-90 של המאה ה-20 לשם הוצאה מחדש של הקלטות קלאסיות שלה על גבי CD.
המותג "Black Swan Records" שימש גם את חברת איילנד רקורדס בבריטניה בין 1963 ל-1965, בלי קשר למותג של פייס.
תולדות החברה.
החברה נוסדה כחלק מתנועת הרנסאנס של הארלם. מייסדה, הארי פייס, היה תלמידו של הוגה הדעות והאקטיביסט ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז ושותפו של "אבי הבלוז", ויליאם כריסטופר הנדי בחברה לכתיבת שירי והפצת דפי תווים. השניים עברו מדרום ארצות הברית לניו יורק ב-1920 והתיישבו בהארלם. פייס ראה בעיניים כלות כיצד המוזיקה המקורית שלהם מבוצעת על ידי אמנים לבנים, השרים, מנגנים ומוקלטים על גבי תקליטים בחברות בבעלות לבנים, שכמעט כל הצוות בהן לבן-עור ואם יש אפרו-אמריקאים, הרי שהם מתוגמלים לרוב באופן מבזה. לפיכך גמלה בליבו להקים חברה שתשנה את מצב הדברים. כך יצר (ללא הנדי) את חברת Pace Phonograph Company ואת מותג ההקלטות Black Swan Records. אחד מחברי ההנהלה של החברה היה וו.א.ב דו בויז. מועסקו הראשון היה פלטשר הנדרסון שהיה אחראי על העיבוד המוזיקלי, הוא גם ניגן בפסנתר בכל ההקלטות המוקדמות. כן העסיקה החברה להקת נגני אולפן קבועה.