פסק דין דן בהט קבע, בערעור בבית הדין הארצי לעבודה, כי הזכות לתשלום בגין "שעות עודפות" לאימהות בשירות המדינה אינה בגדר "זכות בקשר להורות" כמשמעה ב, דהיינו התשלום הנוסף בגין שעות עודפות הוא בגדר זכות יתר לאימהות עובדות, המותרת לפי סעיף 3(ב)(3) לחוק הנ"ל. על פי פסיקה זו, אב עובד אינו זכאי לתשלום הנוסף בשיעור 100% בגין השעות העודפות מעבר ליום העבודה המקוצר ועד להשלמת שעות תקן משרתו. לפי פסק-הדין ההטבות להן זכאים אבות עובדים הן הטבות הקשורות להורות, דהיינו אב זוכה לקיצור יום עבודתו במטרה לאפשר לו לחזור מוקדם מהעבודה על מנת לטפל בילדים. גם הספרות הפמיניסטית תומכת ומעודדת הורים להיות שותפים פעילים בגידול ילדיהם ולא לשלוח אותם למעוני יום המחזיקים ומטפלים בילדים בתמורה כספית, אלא לדאוג לטפל בהם באופן משותף של שני ההורים ולא רק האם.
פסק הדין ביטל את קביעת בית הדין האזורי לעבודה בדבר חישוב דמי הכלכלה לאב עובד בהתאם ל"שעות הנוספות" המוכרות לאם עובדת.
פסקי דין קודמים בנושא זה.
לפסק דין דן בהט קדמו שני פסקי דין של בית הדין הארצי לעבודה שעסקו בקביעת המשמעות של "זכות בקשר להורות", המופיעה בסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. בפסק דין אלכסנדר מוסקלנקו נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו עובדת במקום עבודה שבו לא ניתנת זכות זו.
בפסק דין נוסף, פסק דין מנחם יהב, נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו היא עובדת עצמאית (ולא עובדת שכירה). בעקבות פסק הדין תוקן החוק, ונקבע בו במפורש שהזכות נתונה למי ש"בת זוגו היא עובדת או עובדת עצמאית ולא נעדרה מעבודתה, מעסקה או מעיסוק במשלח ידה".
האירועים שהובילו לתביעה.
דן בהט, המשיב בערעור הנ"ל, היה פרקליט העובד במשרד המשפטים, שרעייתו, העובדת בתחום ההייטק, ילדה בת, קיבלה חופשת לידה ועם סיום חופשת הלידה שבה לעבודתה. בהט פנה למשרד המשפטים וביקש לקבל מלוא הזכויות לאם עובדת בשירות המדינה, משום שרעייתו לא הייתה זכאית לזה במקום עבודתה. בפסק דין אלכסנדר מוסקלנקו אימץ בית הדין הארצי פרשנות מרחיבה ל, כך שהוכרה זכאות של אב לזכויות בקשר להורות על פי סעיף 4 לחוק, גם כאשר בת זוגו אינה זכאית לזכויות אלה במקום עבודתה.
לפי פסק דין מוסקלנקו זכאי בהט לקיצור יום עבודתו ול"תוספת מעונות" בשכרו – וזה לפי סעיף 4 לחוק הנ"ל, החל מיום 31.8.03 וזה עם מתן פסק דין מוסקלנקו. בנוסף ביקש בהט תוספת תשלום בגין "שעות עודפות" קרי שעות העבודה מעבר ליום העבודה המקוצר, וגם זכאות לשיעור גבוה יותר של דמי כלכלה, וכיוון שהמדינה התנגדה למתן שתי זכויות נוספות אלה, ב-1 בספטמבר 2003 הגיש בהט תביעה לבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, וביקש לקבוע שהוא זכאי לאותן זכויות שאם עובדת מקבלת על פי הוראות סעיף 4 לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה, החל מ-16 בפברואר 2003.
בית הדין קבע בפסק הדין שהתובע זכאי לקיצור יום עבודה ול "תוספת מעונות" בשכרו, וגם שתי זכויות נוספות שיש בהן מחלוקת והן, תוספת תשלום בגין שעות עודפות וזכאות לשיעור גבוה של יותר של דמי כלכלה, ומכאן ערעור המדינה.
שורש המחלוקת.
חקיקה והסכמים רלוונטיים הקשורים לתביעה ולערעור.
שלושה סעיפים של חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה סעיף 2, סעיף 3, סעיף 4, הקשורים לתביעה.
בהתאם לסעיף 2 לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה, לא תהיה אפליה בעבודה מחמת מין בכל אחד מאלה, קבלה לעבודה, תנאי עבודה, קידום בעבודה, הכשרה או השתלמות מקצועית, פיטורים או פיצויי פיטורים, הטבות בקשר לפרישה מעבודה וכו.
סעיף 3 לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה, כותרתו "שמירת זכויות" עניינו בין השאר ב"זכות יתר" המוענקת לעובדת וזה על פי סעיף 3 (ב) לחוק הנ"ל, כמו התשלום עבור השעות העודפות.
סעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה עוסק בזכויות בקשר להורות, ולפיו זכאית עובדת להיעדר מעבודתה, וזה מקנה גם לעובד זכות להיעדר מעבודתו אם בת זוגו לא נעדרה מהעבודה לאותה סיבה, ולפיה חל עניין האחריות המשפחתית והמשותפת לטיפול בילדים, אב עובד בשירות המדינה זכאי לקיצור יום עבודתו אם אשתו לא מקבלת זכות זו במקום עבודתה.
בעקבות פסק דין מוסקלנקו התפרסמה הודעת נש"מ סד/17 מיום 10.2.2004, המציינת תיקון הסעיף הרלוונטי בתקשי"ר העוסק בזכויות בקשר להורות והוא קובע: "עובד יהיה זכאי לזכאות בקשר להורות, אם בת זוגו עובדת שכירה או עצמאית, בין אם במקום עבודתה נהוגות זכויות בקשר להורות כהגדרתן בפסקה 35.112 ובין אם לאו".
סעיף 26.282 לתקשי"ר קובע מתן זכאות לדמי כלכלה למי שעובד עשר שעות רצופות שמתוכן שתי שעות נוספות, להלן נוסח הסעיף: "עובד שעוסק שעתיים נוספות לפחות, שבעדן הוא זכאי לתשלום בהתאם להוראת פרק משנה 27.2, וכתוצאה מכך הועסק עשר שעות רצופות או יותר, מקבל קצבת כלכלה בשיעור כפי שיעודכן ויפורסם מעת לעת על ידי הממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר".
השנוי במחלוקת.
המחלוקת היא האם יש עוד שתי זכויות שבהט זכאי להן, הראשונה תוספת תשלום בגין "שעות העודפות" קרי שעות העבודה מעבר ליום העבודה המקוצר, והזכות השנייה היא זכאות לשיעור גבוה יותר של דמי כלכלה, שתי זכויות אלה ניתנות לאם עובדת בשירות המדינה שזכאית ליום עבודה מקוצר, האם זכויות אלה מגיעות לאב עובד בשירות המדינה שבמקום עבודתו נשים מקבלות שתי זכויות הנ"ל.
עיקרי טענות דן בהט.
מדובר בהפליה פסולה בינו לבין אימהות עובדות הזכאיות להטבות אלה לפי התקשי"ר, וכי המדינה לא הוכיחה בזכות ליתר לגיטימציה, עמדת המדינה לפיה ההטבות ניתנו לנשים כזכות יתר, אינה מגובה בראיות ולא הוכחה. לא מדובר בהעדפה מתקנת אלא יצירת השוואה בין תנאי עבודה של נשים לאלה של גברים ומניעת הפליה אסורה, המשיב הסתמך על נשים שעבדו איתו וטען שמכוח סעיף 2 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה האוסר הפליה על בסיס מין, מגיע לו תשלום של 100% עבור שעות עודפות אם הוא נשאר בעבודה שעות נוספות מעבר ליום המקוצר שהוא זכאי לו, וזאת מכוח סעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
עיקרי טענות המדינה.
שעות עודפות ניתנות לאימהות עובדות כזכות יתר המותרת מכוח סעיף 3 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, ומאפשרות לנשים עובדות בשירות המדינה להגשים את השוויון המהותי, ואין מדובר בהפליה פסולה, זו העדפה מתקנת המאפשרת לנשים להשיג שוויון, כיוון שנשים מקבלות שכר נמוך, והולכות מוקדם מהעבודה ביום עבודה מקוצר, ועל מנת לתת להן להישאר בעבודה מעבר ליום העבודה המקוצר, ניתנה להן זכות של תשלום עבור השעות העודפות בשיעור של 100%, 125%, 150, 200% וזה לפי הדירוג של כל עובדת בתקשי"ר. סעיף 4 לחוק הנ"ל מאפשר קידום השוויון בין המינים על ידי יצירת שיתוף פעולה בתא המשפחתי. הזכות שניתנה לאבות עובדים היא זכות בעין ולא זכות כספית, כפי שהמשיב בערעור מר דן בהט מבקש, הזכות יום עבודה מקוצר ותשלום בעד מעונות או מעונות יום הניתנת לאב עובד, מטרתה לאפשר לו ללכת מוקדם מהעבודה ולחזור הביתה על מנת לקחת חלק בטיפול בילדים ולאפשר לאשתו לשהות יותר זמן במקום עבודתה, תכליתן של הזכויות שהתובע מבקש היא כלכלית ותוספת שכר ואין בהן כדי לקדם שוויון מהותי אלא ההפך מתן זכויות אלה למשיב תגרום לפסילת עניין ההעדפה המתקנת לנשים.
פסק הדין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
בית הדין האזורי בירושלים קיבל את תביעתו של דן בהט, וקבע כי הוא זכאי לקיצור יום העבודה ולתוספת מעונות החל מ-16 בפברואר 2003, וכי הוא זכאי לתשלום עבור השעות העודפות שעבד בהן ולחישוב דמי הכלכלה ביחס לשעות הנוספות בהן עבד, כזכותה של אם עובדת, כיוון שבשעות העודפות, אין כוונה של העדפה מתקנת, כי זכות התשלום לגבי שעות עודפות נגזרת כפועל יוצא מיום עבודה מקוצר. בית הדין האזורי קבע כי במניעת התשלום בגין השעות העודפות יש משום הפליה אסורה, וקיבל את תביעתו של בהט מכוח עקרון השוויון הקבוע בסעיף 2 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, ולכן נדחתה טענת המדינה כי מטרת הזכות לשעות עודפות היא קידומו של השוויון המהותי לעומת השוויון הפורמלי, והמדינה לא הוכיחה קיומו של פער המחייב העדפתה של אם עובדת על פני אב עובד. ולכן העדפה מתקנת של אימהות עובדות על פני אבות עובדים עלולה להנציח קיפוח מסוג חדש, וגם המדינה לא הוכיחה שמתן זכות לאבות עובדים שאימהות עובדות מקבלות תגרום לנטל כלכלי של מאות מיליוני שקלים בשנה כפי שטענה בכתב ההגנה.
פסק הדין של בית הדין הארצי לעבודה.
דיון.