המונח שבטי קַיְס (قيس) ויַמַן (يمن) מגדירים פיצול היסטורי ומסורתי בין שתי קבוצות חמולות בלבנט בכלל ובארץ ישראל בפרט. ראשיתו של הפיצול בנדודי העמים שליוו את הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 וסופו הרשמי בצו של האימפריה העות'מאנית משנת 1856. עם זאת, הפיצול ממשיך לתת את אותותיו גם במאה ה-20 וביישובים ערביים רבים ניתן להבחין עד היום בשכונות נפרדות לחמולות בני קייס וחמולות בני ימן. השיוך של חמולה מסוימת לאחד משני השבטים מבוסס על מסורת ועל פולקלור יותר מאשר על עובדות היסטוריות, אך הוא משפיע באופן עמוק על תודעת הנאמנות השבטית שהיא מעל שיקולי אידאולוגיה ותפיסה דתית וכן על מנהגים, מסורות, פריטי לבוש וכדומה. הפיצול חוצה את כל החלוקות האחרות בציבור הערבי וקיים בקרב ערבים נוצרים, מוסלמים ודרוזים. לא פעם הגיע הפיצול לכדי שפיכות דמים בין שתי הקבוצות.
היסטוריה.
מקורו של שבט ימן, מבני קחטאן, מדרום חצי האי ערב, באזור תימן. שם נוסף הוא בני-כַּלבּ, על שם האב-המייסד של השבט.
שבט קייס (הנקרא כך לפי האב המייסד שלו), מבני עדנאן, הוא השבט ה"צפוני", ומקורו נתון בסימן שאלה. יש תאוריות לפיהן בני השבט נדדו כבר טרום התקופה המוסלמית ממסופוטמיה לכיוון סוריה, לבנון וארץ ישראל ולפיכך בני הדרום הם שבט פולש. מאידך, קיימת סברה שגם מקורו של שבט קייס הוא בחצי האי ערב, לפי טענה זו נדדו שני השבטים יחד, אך שבט ימן החזק השתלט על שטחים בדרום הארץ הנושבת, בעוד שבט קייס החלש יותר נאלץ להמשיך ולנדוד צפונה. החוקר הראשון שחקר את הנושא היה יוליוס ולהאוזן.
העדויות הראשונות לתפקודם של השבטים כסיעות יריבות מגיע מתקופת שלטון בית אומיה, בעיקר בתקופת מועאויה הראשון ומרואן הראשון. כל שבט תמך בח'ליף אחר או בשליט מקומי אחר והם קיימו מאבקי כוח ומלחמות בלתי פוסקות אלו באלו. היריבות המשיכה גם בין שתי קבוצות לוחמים, אחת מכל שבט, שהגיעו מסוריה לכיבוש אל-אנדלוס (דרום ספרד).
הפילוג בין שתי הקבוצות נמשך לאורך השנים, כאשר גלי מהגרים ערבים חדשים לתחומי הארץ כורתים בריתות עם אחת משתי הקבוצות ומשמרים על ידי כך את המבנה השבטי. ההשתייכות השבטית הגדירה עמדות פוליטיות ועמדה ביסוד סכסוכים ומחלוקות שגררו עימותי דמים ואף גרמו לפיצול מקומות יישוב.
בשנת 1711 התחולל קרב עין-דארה בין דרוזים משני השבטים שישבו בהר הלבנון. בקרב (המכונה בפי הדרוזים הימנים "טבח") גברו הדרוזים הקייסים על הדרוזים הימנים והכריחו אותם לנדוד אל אזור החורן הצחיח ("הר הדרוזים"). הדבר הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון.
במהלך הלחימה בארץ ישראל הוקמה מצודה בכפר ראס כרכר שנשמרה עד היום.
גם לאחר שהוצא, במסגרת הטנזימאט, ב-1856 צו שלטוני המחייב את ערביי האזור לחדול ממלחמות בין-שבטיות בין יישובים ובתוכם, נותרו סימנים מובהקים למחלוקת. אחד מהם הוא היריבות המרה בין המג'ליסיון והמעארדיון ("החוסיינים והנשאשיבים") בעת התגבשות המפלגות הלאומיות הערביות בשנות ה-30 של המאה ה-20.
דוגמאות לחלוקה שבטית של המשפחות העיקריות בין ערביי ארץ ישראל.
יצחק בן-צבי מביא בספרו "ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני" מספר דוגמאות לחלוקה השבטית בארץ ישראל כפי שהשתקפה במקורות מהמאה ה-18 והמאה ה-19:
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מספר בספרו שניתן להבדיל בין הגברים הקייסים והימנים על פי צניפיהם: לקייסים יש פסים של אדום כהה וצהוב, ואילו לימנים יש פסים של ורוד על לבן. לדבריו, הם נבדלים גם בהגייה הערבית. בין שאר ההבדלים, הקייסים הוגים קו"ף כמו גימ"ל, כהגיית הבדואים.
אורי ירום
אורי ירום (8 במאי 1931 – 8 בינואר 2012) היה איש צבא ישראלי, אשר שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי וייסד את מערך המסוקים של החיל. ירום עוטר במהלך שירותו בעיטור המופת והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
ביוגרפיה.
ירום נולד בשם אורי לוינשטיין בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל במושב בית עובד. למד בכפר הנוער בן שמן. כנער בן 16 וחצי התנדב לחי"ש, צורף לגדוד ברק של חטיבת גולני במלחמת העצמאות והשתתף בקרב דגניה-צמח. ירום התגייס לפלמ"ח בעקבות אחיו, וכלוחם בגדוד הראשון של חטיבת יפתח השתתף בקרב על אלטלנה, במבצע דני ובמבצע גי"ס. לאחר שהשתחרר עבד כימאי, אך לאחר זמן קצר התגייס שוב לצה"ל.
את שירותו בחיל האוויר החל בקורס טיס מספר 6 אותו סיים ב-1952. הוא שירת כטייס מוסקיטו בחצור אך בשל בעיות בריאות נאלץ לעבור למטוס פייפר. באפריל 1954 השתתף כטייס במבצע שנונית לחילוץ כוח צה"ל שנתקע על שרטון בחוף סעודיה. ירום שימש כמדריך טיסה בבית הספר לטיסה בסירקין.
ב-1956 עבר קורס הסבה למסוקי סיקורסקי S-55 בארצות הברית ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד גף מסוקים בטייסת הפילים. ירום יצא עם משלחת צה"ל להשתלמות בצרפת ובאלג'יריה ללמוד את נושא התפעול המבצעי של מסוקים בצבא הצרפתי, וב-1 בינואר 1958 הקים את טייסת 124, "טייסת החרב המתהפכת", שהייתה טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר. הטייסת כללה 2 מסוקי הילר 360 קלים (אחד לא שמיש), שני מסוקי סיקורסקי S-55 ומסוק סילוני קל מדגם אלואט II שהתקבל בתרומה. בהמשך נרכשו עוד 4 מסוקי S-55 אזרחיים. הטייסת שימשה למשימות חיפוש והצלה ולחילוץ נפגעים, ויעודה בחירום היה חילוץ טייסים.
באוקטובר 1957 זכה ירום לרישום לזכות ממפקד חיל האוויר, לאחר שחילץ עם מסוקו וצוותו חייל צה"ל שנפגע בנפילה לנקיק במצדה. ירום פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן. השנים הגו יחד רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב.
ביוני 1958 במהלך חיפוש אחרי ספינת חיל הים ״נגבה״ על מנת לחלץ מלח שנפצע קשה מהתחשמלות ביצע ירום נחיתת חירום על סיפון נושאת המטוסים של הצי השישי האמריקאי - בעקבות תקלה במערכת הדלק ושהייה ממושכת מדי באוויר. לירום לא היה קשר עם נושאת המטוסים והוא נחת עליה ללא אישור. לאחר הנחיתה, בשיחת טלפון עם האדמירל מפקד הצי שאל אותו האדמירל ״האם אתה מודע לכך שנחתת על ספינת מלחמה אמריקאית?״ לכך השיב ירום ״חשבתי שזו אחת משלנו״.
ב-1962 נקלטו בטייסת 24 מסוקי סיקורסקי S-58 חדשים מדגם צבאי, שניתנו במתנה על ידי גרמניה המערבית לאחר ביקור בישראל של שר ההגנה, פרנץ יוזף שטראוס. מסוקים אלו אפשרו נשיאת כוחות בתצורה בטוחה וחשאית יותר, וב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו "מבצע חלוץ" בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון. משתתפי המבצע זכו אחריו בצל"ש הרמטכ"ל, כשעבור ירום וסברון הומר הצל"ש בהמשך לעיטור המופת. המבצע פורץ הדרך סלל מבצעים דומים נוספים שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים באוגוסט 1963 סיים את תפקידו כמפקד הטייסת.
בשנים 1965–1967 פיקד ירום על בסיס חיל האוויר שדה דב. הוא מונה לנספח צבאי של חיל האוויר בארצות הברית, אך בשל הכוננות לקראת מלחמת ששת הימים הוקפא מינויו והוא נותר בישראל. ירום התנדב לשרת במלחמה כטייס מן השורה בטייסת החרב המתהפכת תחת פיקודו של חניכו לשעבר, אליעזר כהן. לאחר המלחמה ועד 1970 שירת כנספח אווירי בארצות הברית.
לאחר פרישתו מצה"ל היה מנכ"ל חברת "מסוק", חברת שירותי מסוקים אזרחית. בטיסה במסגרת זו נאלץ לנחות נחיתת אונס שבסיומה התהפך המסוק והתרסק, וירום ושתיים מהנוסעות נפצעו.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס מילואים. בין פעולותיו הייתה חילוצם של עמירם לוין ואליעזר כהן לאחר פציעתם בשדה התעופה פאיד.
עבד במשך כ-20 שנה כטייס בחברת אל על. ב הוצב במקום העשירי ברשימת מפלגת מולדת, ב הוצב במקום השביעי ברשימה.
נפטר בינואר 2012 והותיר אחריו 3 ילדים ונכדים ונכדות.
מיכה ליבנה
משפחת אפשטיין
משפחת אפשטיין (נכתב גם: אפשטין ועפשטיין) היא משפחת לויים יהודית, בת כחמש מאות שנה, שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, מנהיגי ציבור, חוקרים ומלומדים.
הרב ברוך אפשטיין, שחקר את מוצא המשפחה, כתב כי מוצא משפחת אפשטיין מספרד, מצאצאי רבי אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה) ורבי זרחיה הלוי מגירונדי, בעל המאור. שמה המקורי היה בנבנשתי. לאחר פרעות במאה ה-14 בספרד התיישב חלק מהמשפחה בטורקיה וחלק אחר בגרמניה, בעיר אפשטיין שבמדינת הסן, ושם החליפו בני המשפחה את שמם מבנבנשתי לאפשטיין.
יש ענף אחר של משפחת אפשטיין שאינו קשור למשפחת אפשטיין הלויים. אחד מבני המשפחה, הרב משה מרדכי אפשטיין, אף שינה את איות שם משפחתו לאפשתֵין, כדי למנוע את ייחוסו בטעות למשפחת אפשטיין הלויים. גם ר' פנחס אפשטיין ראב"ד העדה החרדית ואחיו ר' זרח אפרים אפשטיין ראש ישיבת תורת חיים הם מאותה המשפחה.
מבני המשפחה.
עוד מצאצאי המשפחה:
מכתבו של מנחם מנדל
מכתבו של מנחם מֶנְדֶל הוא שיר של נתן אלתרמן, בו מתייחס המשורר למאורעות השואה באירופה, ופורסם במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" ב-9 במרץ 1945. השיר פורסם לקראת סוף המלחמה, וקדמו לו שירים נוספים העוסקים בנושא, כשהבולט בהם הוא "מכל העמים".