עם זאת, ועל אף כל הישגיה בתחרות, נכון להיום, נורווגיה מחזיקה בתחרות בתואר הידוע לשמצה, "מדינת הנול פואה" (מדינת ה-0 נקודות), כלומר המדינה שהתמקמה במקום האחרון בתחרות הכי הרבה פעמים, עם לא פחות מ-11 פעמים בהן היא התמקמה במקום האחרון בתחרות ו-4 פעמים בהן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות (היא חולקת את התואר יחד עם אוסטריה ושווייץ שלא קיבלו גם כן במשך ארבע פעמים ולו נקודה אחת בתחרות). אן-קרין סטרום, נציגתה של נורווגיה היא הנציגה היחידה בתולדות התחרות שסיימה פעמיים במקום האחרון בתחרויות ב-1974 ו-1976. מאחורי נורווגיה נמצאת פינלנד, שהתמקמה כ-10 פעמים במקום האחרון בתחרות (9 פעמים בגמר ופעם אחת בחצי-הגמר) ו-3 פעמים בהן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות, אך בניגוד לפינלנד, נורווגיה ניצחה בתחרות 3 פעמים בתולדותיה בעוד פינלנד הגיעה למקום הראשון רק פעם אחת. השיגה הגרוע ביותר של נורווגיה בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-26 והאחרון עם 7 נקודות אליו היא הגיעה פעם אחת בתולדותיה בתחרות אירוויזיון 2012 עם השיר "Stay" של טוגא'י.
יחסי נורווגיה והמדינות הסקנדינביות באירוויזיון.
באופן מסורתי, בכל הקשור לדפוסי הצבעותיה, נורווגיה תומכת ונתמכת על ידי המדינות הסקנדינביות: פינלנד, שוודיה, דנמרק ואיסלנד. בשנת 1999 נורווגיה העניקה 12 נקודות לשוודיה, בשנת 2001 נורווגיה העניקה 12 נקודות לדנמרק, בשנת 2003 נורווגיה העניקה 12 נקודות לאיסלנד, ב-2004 היא העניקה את מירב הנקודות לשוודיה, ב-2005 לדנמרק, בפעם הראשונה בהיסטוריית התחרות, בשנת 2006, נורווגיה העניקה 12 נקודות לפינלנד, ב-2007 היא העניקה את מירב הנקודות לשוודיה, ב-2008 לדנמרק, ב-2009 לאיסלנד, ב-2011 לפינלנד ובשנים 2012, 2013 ו-2015 לשוודיה. בשנים האחרונות, רק ארבע פעמים בחרה נורווגיה להעניק את מירב הנקודות שלה למדינות שאינן סקנדינביות כאשר בשנת 2010 העניקה את מירב הנקודות לגרמניה, ב-2014 העניקה את מירב הנקודות להולנד, בשנת 2016 העניקה את מירב הנקודות לאיטליה ובשנת 2017 העניקה את מירב הנקודות לבולגריה. יחסי נורווגיה והמדינות הסקנדינביות באירוויזיון הם דוגמה אחת מני רבות של הצבעה בין מדינות שיש להן קשרים גאוגרפיים, היסטוריים, פוליטיים או תרבותיים, כמו מדינות סקנדינביה, מדינות הבלקן, המדינות הבלטיות, והמדינות הסובייטיות לשעבר. שוודיה היא המדינה הסקנדינבית הנתמכת ביותר על ידי נורווגיה, שהעניקה לה לא פחות מ-6 פעמים את מירב הנקודות שלה משהחלה שיטת ה"טלווטינג".
תקופת הברונזה המאוחרת
רוברט גסקוין ססיל
רוברט ארתור טלבוט גסקוין-ססיל, המרקיז השלישי מסולסברי (אנגלית: Robert Arthur Talbot Gascoyne-Cecil, 3rd Marquess of Salisbury; עד יוני 1865 נקרא לורד רוברט ססיל, מיוני 1865 עד אפריל 1868 ויקאונט קראנבורן, Viscount Cranborne; 3 בפברואר 1830 – 22 באוגוסט 1903), אביר מסדר הבירית, אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, חבר המועצה המלכותית, עמית החברה המלכותית, היה מדינאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית, שכיהן שלוש תקופות כראש ממשלת בריטניה, ומילא תפקיד זה בסך הכל 13 שנים. הוא היה ראש הממשלה הבריטי הראשון במאה ה-20, וראש הממשלה האחרון שעמד בראש הממשלה כחבר בית הלורדים.
לורד רוברט ססיל נבחר לבית הנבחרים הבריטי לראשונה בשנת 1853, מטעם המפלגה השמרנית. ב-1866 התמנה לשר לענייני הודו לתקופה קצרה, עד שהתפטר ב-1867 לאחר הרפורמה שהעביר בנג'מין דיזראלי, שהעניקה זכויות אזרחיות וזכות הצבעה לחלק גדול מבני מעמד הפועלים. ב-1868, עם מות אביו, ירש ססיל את תואר האצולה שלו ונכנס כחבר בבית הלורדים. ב-1874 מונה לשר לענייני הודו בממשלתו של דיזראלי, וב-1878 מונה לשר החוץ. בתפקידו זה ייצג את בריטניה בקונגרס ברלין, אף שלא היה שלם עם מדיניותו הפרו-עות'מאנית של דיזראלי. לאחר תבוסת השמרנים בבחירות ב-1880 ומותו של דיזראלי שנה לאחר מכן החל להתבלט כמנהיג שמרני בבית הלורדים, בצד מנהיגותו של סר סטאפורד נותרקוט בבית הנבחרים. ביוני 1885 התמנה ססיל כראש ממשלה, לאחר שהמנהיג הליברלי ויליאם גלאדסטון התפטר. ססיל היה ראש ממשלה עד להתפרקותה בינואר 1886, לאחר משבר סביב נושא האוטונומיה לאירלנד (Home Rule). גלאדסטון היה מי שהעלה את יוזמת החקיקה למתן האוטונומיה, וסולסברי הוביל את ההתנגדות לחוק. סולסברי יצר ברית עם הליברלים היוניוניסטים (Liberal Unionist Party), שהתפצלו מן המפלגה הליברלית, ויחד עמם זכה בבחירות הכלליות של 1886. בבחירות שהתקיימו ב-1892 הצליחו היוניוניסטים לצבור את המספר הרב ביותר של מושבים בבית הנבחרים, אך גלאדסטון היה מי שהצליח להרכיב ממשלה, לאחר שזכה בתמיכת המפלגה הלאומית האירית. סולסברי שב לכהן כראש ממשלה לאחר הבחירות שהתקיימו ב-1895. במהלך כהונה זו הוביל סולסברי את בריטניה למלחמת הבורים השנייה. ב-1900 זכה שוב בבחירות. ב-1902 העביר את תפקידו לאחיינו, ארתור בלפור. הוא נפטר שנה לאחר מכן, ב-1903.
היסטוריונים מסכימים שמנהיגותו של סולסברי בתחום יחסי החוץ הייתה חזקה ויעילה, ושהבנתו את הנושאים השונים בתחום זה הייתה מצוינת. רבים רואים בו את אחד ממוביליה העיקריים של המדיניות שנקראה "בדידות מזהירה", אך למעשה סולסברי עצמו לא זיהה עצמו עם מונח זה. הוא היה מקצוען סבלני ופרגמטי, שהבין היטב את האינטרסים ההיסטוריים של בריטניה. סולסברי היה בין מובילי חלוקתה של אפריקה בין המעצמות האירופיות, התמודד מול הופעתן של גרמניה וארצות הברית כמעצמות אימפריאליסטיות, והוביל את השינוי במדיניותה של בריטניה בים התיכון, מהתמקדות במצרי הדרדנלים והבוספורוס להתמקדות בתעלת סואץ. את כל האתגרים האלה ניהל היטב, מבלי להיגרר להתנגשות בין המעצמות הגדולות.
היו שהגדירו את אישיותו כ"דיכאונית, נוירוטית מאוד, מוטרדת, מופנמת, מלאת חשש משינוי ומאבדן שליטה, אדם צנוע אך מסוגל לתחרותיות יוצאת דופן".
ילדות ובחרות.
הוריו של לורד רוברט ססיל היו ג'יימס גסקוין ססיל, המרקיז השני מסולסברי, ופרנסס גסקוין. מצד אביו היה רוברט ססיל מצאצאי לורד ברלי (Burghley) והרוזן הראשון מסולסברי, שניהם מראשי השרים של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. למשפחה היה רכוש רב – אחוזות כפריות נרחבות בהרטפורדשייר ובדורסט. רכושה של המשפחה גדל עוד יותר עם נישואיו של ג'יימס לפרנסס ב-1821. אביה היה סוחר עשיר, שרכש אחוזות גדולות באסקס ובלנקשייר, אחוזות אותן ירשה פרנסס.
רוברט נולד בבית האטפילד, בית אחוזה רחב ידיים בהרטפורדשייר, כ-20 ק"מ מצפון ללונדון, שנבנה על ידי רוברט ססיל, המרקיז הראשון מסולסברי, במאה ה-17. הוא היה הילד החמישי מבין ששת הילדים שילדה אשתו הראשונה של אביו. לאחר מות אמו, כאשר רוברט היה בן עשר, נישא אביו שנית ונולדו לו חמישה ילדים נוספים. רוברט היה הבן השלישי. אח שנולד לפניו, ב-1823, ונקרא גם הוא ארתור, נפטר בגיל שנתיים. אחיו הגדול, ג'יימס אמיליוס ויליאם אוולין גסקוין ססיל, נפטר ב-1865, ורוברט ססיל ירש את תארו (ראו להלן).
ילדותו של רוברט הייתה אומללה, נטולת אהבה וספרטנית אפילו על פי אמות מידה של בני המעמד שלו ובבתי הספר שבהם למד סבל מבריונות חסרת רחמים. כשהיה בן שש נשלח לפנימיה הראשונה שלו ואמר אליה לימים "חיים בין בני שטן". ב-1840 החל את לימודיו באיטון קולג', שם הצטיין בלימודיו בצרפתית, גרמנית, לימודים קלאסיים ותאולוגיה. למרות הצלחתו עזב ססיל את הלימודים ב-1845 בשל בריונות בלתי פוסקת שסבל ממנה גם שם. אביו לקחו משם ודאג להשלים את השכלתו בעזרת מורים פרטיים. הסבל שעבר בשנות לימודיו גיבשו את השקפת עולמו הפסימית על הדמוקרטיה. הוא סבר שרוב האנשים פחדנים ואכזריים, ושההמון ידרוס יחידים רגישים.
בדצמבר 1847 החל את לימודיו בכרייסט צ'רץ', אוקספורד, שם זכה בפרס הצטיינות על הישגיו במתמטיקה. באוקספורד פגש את "תנועת אוקספורד", תנועה נוצרית ששאפה להביא למיזוג של כמה עקרונות מהנצרות הקתולית בכנסייה האנגליקנית. חויית המפגש עם זרם זה הייתה "משכרת", לדבריו, והיוותה עבורו חוויה דתית מעצבת. הוא התבלט כתלמיד מבריק, וחבריו ניבאו לו שיום אחד יהיה ראש ממשלה.
באפריל 1850 הצטרף ססיל לאחת מאגודות הבריסטרים של לונדון, אך לא נהנה מהעיסוק המשפטי. הוא עבר התמוטטות עצבים, ובעצת רופאו יצא ביולי 1851 למסע בעולם כדי לשפר את בריאותו. הוא נסע למושבת הכף ומשם המשיך לאוסטרליה, טסמניה ולניו זילנד. ססיל לא אהב את הבורים, וטען שבשל העובדה שלבורים יתרון מספרי פי שלושה על הבריטים האפשרות לתת להם שלטון עצמי תהיה למעשה כניעה של הבריטים, אותם שונאים הבורים "כפי שעם כבוש שונא את כובשיו", כהגדרתו. לעומת זאת הביע אהדה לקפירים, כפי שכונו אז השחורים וראה בשפתם שריד לתרבות גבוהה בעבר, בדומה לאיטלקים. בעת ביקורו באוסטרליה התפעל מהסדר ומהמשמעת ששררו, לדבריו, במכרות הזהב ובערי הכורים, וסבר שאלו נוצרו בשל העובדה שהשלטון הוא בידי המלכה, מלמעלה, ולא בידי ההמון, מלמטה.
חבר הפרלמנט: 1853–1866.