המלחין הבריטי ג'רי לורדן הלחין את הקטע הכלי Apache בהשראת מערבון אמריקני באותו השם. הקלטה ראשונה בוצעה על ידי הגיטריסט הבריטי ברט ווידון בתחילת 1960. הקלטה זו לא פורסמה במשך מספר חודשים. במחצית שנת 1960 להקת הצלליות היו בסיבוב הופעות כאשר לורדן הופיע לצידם כאמן פותח. הלהקה שמעה לראשונה את נעימת Apache כאשר לורדן ניגן אותה על יוקללי. לורדן הציע ללהקה לנגן קטע כלי זה והלהקה הסכימה.
גרסת הצלליות.
הקלטת Apache על ידי הצלליות נעשתה באולפני אבי רוד בלונדון. זמר ונגן הלהקה ג'ו בראון הביא עמו תיבת תהודה של גיטרה איטלקית אותה לא אהב ונתן אותה להנק מרווין אשר בעזרתה פיתח צליל ייחודי לצד שימוש בזרוע הטרמולו של גיטרת פנדר סטראטוקסטר בה ניגן. לצורך נגינת הקטע שאל ברוס וולש גיטרת גיבסון אקוסטית מדגם J200 מקליף ריצ'רד. מלודיית הבס הכבדה נוגנה על ידי ג'ט האריס, על התופים היה טוני מיהאן וקליף ריצ'רד שתופף על תוף סיני בפתיחת הקטע ובסיומו ונתן למנגינה את האווירה האינדיאנית המלווה אותה.
תחילה חשב מפיק הסינגל כי עדיף שמנגינת The Quartermaster's Stores שאותה הקליטה הלהקה תהיה על האיי-סייד, אולם שינה דעתו לאחר שבתו העדיפה את נגינת Apache. נעימת Apache הייתה השראה לדור של גיטריסטים ונחשבת כסינגל הרוק הבריטי בעל ההשפעה הרבה ביותר לפני עידן הביטלס. אף חברי להקת הצלליות ציינו בראיון שנתנו בשנת 1963 לירחון NME כי נעימת Apache מייצגת יותר מכל את הצליל הייחודי של הלהקה.
הווארד ג'ואל וולוויץ
צבעון פרידמן
צבעון פרידמן (שם מדעי: "Pseudochromis fridmani") הוא דג מים מלוחים מהים האדום ממשפחת הצבעוניים, הוא נקרא על שם דוד פרידמן, מאנשי המצפה התת-ימי באילת שהגדיר אותו לראשונה בשנת 1968.
גודלו של דג בוגר כ-8 ס"מ והוא פופולרי בקרב מגדלי דגים בשבי. הדג בצבע סגול מתכתי, עם פס שחור אופקי מהשפה ועד אחרי העין. הדג כשר למאכל.
אובדן הצוללת דקר
הוויאן איירליינס
הוויאן איירליינס (באנגלית: Hawaiian Airlines) היא חברת תעופה אמריקאית. החברה היא הגדולה ביותר שבסיסה בהוואי.
החברה מפעילה טיסות ל-28 יעדים באסיה, אוקיאניה, וצפון אמריקה.
בואינג 767-200
בואינג 767-200ER
בואינג 767-300
בואינג 767-300ER
בואינג 767-300F
בואינג 767-400ER
המצור על אנטיוכיה (1097–1098)
המצור על אנטיוכיה וכיבושה על ידי הצלבנים היה אחד האירועים החשובים במסגרת מסע הצלב הראשון. המערכה על אנטיוכיה נחלקה לשני שלבים עיקריים: השלב הראשון נמשך מ-21 באוקטובר 1097 עד 2 ביוני 1098, ובסופו נכבשה העיר בידי הצלבנים. בשלב השני התהפכו היוצרות, וצבא מוסלמי צר על העיר במאמץ לכבוש אותה מחדש מידי הצלבנים. שלב זה ארך מ-7 ביוני 1098 עד 28 ביוני, ובסופו הביסו הצלבנים את הקואליציה המוסלמית ושמרו על שליטתם בעיר. בתום הלחימה הפכה אנטיוכיה לבירת נסיכות אנטיוכיה הצלבנית. הניצחון הצלבני במערכה שבר את יכולתם של השליטים המוסלמים בסוריה להתנגד להמשך התקדמות מסע הצלב, והדרך לארץ ישראל ולירושלים נפתחה בפני הצלבנים.
המצור, שנחשב לאחד הקשים ביותר של התקופה, היה גם המבחן הקשה ביותר שעמד בפני הצבא הצלבני במהלך מסע הצלב הראשון. הצלבנים לא הצליחו להבקיע את ביצורי אנטיוכיה ונאלצו להתמודד עם מזג אוויר קיצוני ומחסור במזון, קשיים שהעמידו בסימן שאלה את עצם קיומו של הצבא הצלבני. חוסר יכולתם של הצלבנים להכריע את המגינים מחד, וכשלונם של מגיני העיר והשליטים המוסלמים של סוריה להסיר את המצור מאידך, דחף את הלוחמים בצבאות היריבים למעשים קיצוניים. ככל שהתארך המצור כך גברה רמת האלימות והאכזריות, שהגיעה לשיא עם כיבוש העיר בטבח חסר אבחנה של חיל המצב וחלק מהתושבים. לאחר הניצחון הצלבני על הצבא המוסלמי, שצר על חומות העיר, החל תהליך, שפרופסור יהושע פראוור כותב עליו: "ייתכן שקשה לבני תמותה לעמוד במתחו של מבחן שנמשך שלוש שנים ללא הפוגה... ההשתהות סביב אנטיוכיה הייתה פשיטת רגל מוסרית של שכבת המנהיגות".
רקע.
רקע היסטורי.
העיר אַנְטִיוֹכִיָה, הנקראת כיום אַנְטַקְיָה (Antakya), נמצאת בנפת האטיי בטורקיה, על גדות נהר האורונטס, כ-26 קילומטר משפך הנהר לים התיכון. ערים רבות במזרח התיכון נקראו "אנטיוכיה" ועל מנת להבדיל ביניהן נקראה העיר "אנטיוכיה שעל האורונטס". נהר האורונטס הוא ברובו בלתי עביר, אך ערוץ הנחל שימש לתנועה מצפון לדרום. חשיבותה של אנטיוכיה מבחינה היסטורית נובעת מן העובדה כי העיר נמצאה על עורק מסחר ראשי המוביל מנמלי הים התיכון אל אזור הפרת והחידקל. דרכים מן הצפון ומצפון־מזרח, שנפגשות באנטיוכיה, עוברות לאורך עמק נהר אורונטס עד חמה וחומס, שם הן מתפצלות לדמשק ולסוריה, ולדרום.
החל מהמחצית השנייה של האלף הראשון לספירה עברה העיר מיד ליד במסגרת המאבק בין האימפריה הביזנטית והשליטים המוסלמים על השליטה בסוריה. במחצית הראשונה של המאה ה-11 פלשו הסלג'וקים למזרח התיכון, וב-1085 נכבשה אנטיוכיה על ידם וביצורי הביזנטים מתקופת יוסטיניאנוס הראשון חוזקו.
האימפריה הסלג'וקית לא האריכה ימים ועד מהרה התפצלה לאמירויות קטנות. גם צפון סוריה, אליה הגיעו הצלבנים, הייתה מפוצלת ומפולגת ובשליטת מספר ישויות מדיניות, שנוצרו עם התפוררות ממלכתו של מלכשאה הראשון ולאחר מותו של תתש הראשון, סלג'וקי ששלט בחלקים מארץ ישראל וסוריה. ב-1095 השליטה בסוריה התחלקה בין בניו של תתש, בחלק הצפוני שלט רידואן שליט חלב, ובחלק הדרומי דוקאק שליט דמשק. בתוך תחומי שלטונם של האחים שכנו מספר אמירויות עצמאיות, בדרך כלל בשליטת קצינים טורקיים או ראשי שבטים ערביים. אנטיוכיה, שהייתה בשטח שנמצא פורמלית בשליטת רידואן, נשלטה על ידי האמיר הטורקי-סלג'וקי יאיי סיאן (Yağısıyan), כווסל של האחרון. מערכת היחסים בין השליטים והאמירים המוסלמים בסוריה הייתה מתוחה, כאשר כל אחד נלחם באחר ומחליף נאמנות ובעלי ברית.
כיבוש אנטיוכיה היה אתגר לכוחות הנוצריים, שהשתתפו במסע הצלב הראשון, אך מיקומה האסטרטגי הפך אותה לחיונית לכל מי שרצה לשלוט בצפון סוריה בפרט ובסוריה בכלל. מפקדי הצבא הצלבני חששו כי עקיפת העיר והימנעות מכיבושה עלולים לגרום לניתוק צבאם מעורפו, ולאיים על נתיבי האספקה והתקשורת שלו עם רוזנות אדסה הצלבנית ועם האימפריה הביזנטית - הכוח הנוצרי העיקרי במזרח. מאידך, כיבוש אנטיוכיה אמור היה לאפשר לצלבנים אחיזה איתנה בצפון סוריה, תקשורת בטוחה עם אירופה וביזנטיון, ומעבר בטוח לארץ ישראל דרך רצועת החוף של סוריה ולבנון.
ההיסטוריון כריסטופר טיירמן נותן הסבר שונה להחלטה לכבוש את אנטיוכיה. הוא טוען, שהקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון ראה במסע הצלב הזדמנות להשיב לשליטת האימפריה הביזנטית שטחים שאבדו לה בצפון סוריה, וראה בכיבוש אנטיוכיה מהלך אסטרטגי שירחיק את האיום הסלג'וקי מאנטוליה. החזון הביזנטי השתלב עם השאיפות של מנהיגי מסע הצלב הראשון, שבשלב זה כבר רצו לנצל את מסע הצלב לצורך השתלטות על נחלאות משלהם במזרח, כפי שעשה בלדווין מבולון בהקמת רוזנות אדסה.
שדה הקרב.
אנטיוכיה הייתה העיר המבוצרת הגדולה הראשונה עליה צרו הצלבנים, ובתיאורי העיר כפי שמשתקפים בכתבי ההיסטוריונים בני התקופה ניכר עד כמה חזק היה הרושם שעשתה עליהם העיר. רמון מאגילר מספר כי הכומר של רמון הרביעי, רוזן טולוז אמר "ביצוריה של אנטיוכיה כל כך חזקים שאין למגיניה מה לפחד מהתקפה במכונות מצור או בהסתערות של לוחמים, אפילו אם כל הלוחמים בעולם יעלו על העיר לכבשה". אטיין השני, רוזן בלואה כתב לאשתו: "העיר אנטיוכיה גדולה מאוד, מבוצרת ומקרינת עוצמה רבה, אני חושש כי היא לא ניתנת לכיבוש"
ביצורי העיר.
אנטיוכיה השתרעה על שטח של כ-9 קילומטר רבוע והייתה מוקפת בחומות בעובי ממוצע של 2 מטרים, בגובה של כ-20 מטרים ובאורך של 10 קילומטר בהן נקבעו ברווחים לא שווים 450 מגדלים. העיר שכנה בשטח מישורי סמוך לנהר האורונטס, שזרם במקביל לחומה המערבית שלה. בחלקה המזרחי של העיר נבנתה החומה על גבי רכס הררי, שהתנשא לגובה כ-400 מטר מעל העיר התחתונה. מצודת העיר נבנתה מחדש ב-969 על ידי הביזנטים, כחלק משיקום ושיפור ביצורי העיר, על גבי הר סיליפיוס, ושולבה בחומה המזרחית של אנטיוכיה.
בחומת העיר היו שישה שערים, שידועים לחוקרים בשמות שניתנו להם על ידי הצלבנים. חמישה מתוכם מוקמו בשטח מישורי נוח יחסית לגישה. הדרך שהובילה אל העיר מכיוון צפון-מזרח עברה דרך "שער פאולוס הקדוש". אחריו (כנגד כוון השעון), בחומה המערבית של העיר מוקמו "שער הכלב", "שער הדוכס" ובאזור בו החומה נבנתה בצמוד לנהר האורנטס, "שער הגשר". לשער זה חשיבות מיוחדת, משום שהוא שלט על הגשר היחיד שעל נהר האורנטס, וכתוצאה מכך על נתיב התנועה לאלכסנדרטה ולנמל סן-סימון. השער הדרומי של העיר נקרא "שער ג'ורג' הקדוש", והדרך היוצאת ממנו הובילה לנמל החשוב בלטקיה. בצד המזרחי של העיר, בשטח הררי קשה לגישה, סמוך למצודה ובקצה דרך הררית מתפתלת, שכן "שער הברזל", ששרידיו נראים גם למבקר במאה עשרים ואחת.
ההיסטוריון והמומחה באדריכלות צבאית, יו קנדי כותב כי העיר נסמכה להגנתה על מכשולי הטבע כקו הגנה ראשון.
הצבאות הלוחמים.
הצבא הצלבני.