בתחילת שנות ה-80 התקשורת שבה להתעניין בתמונות ובשנת 1983, 66 שנים לאחר שהתמונה הראשונה צולמה, הודו אלסי ופרנסיס בריאיון לעיתון "The Unexplained" כי התמונות היו מזויפות וכי הן גזרו תמונות של פיות מספר ילדים פופולרי של תקופת ילדותן.
פרנסיס נפטרה בשנת 1986 בגיל 78. אלסי נפטרה בשנת 1988 בגיל 87.
התמונות מוצגות כיום במוזיאון המדע והתקשורת הלאומי בברדפורד.
הכנסייה המלכיתית
נצרות בארץ ישראל
גלריית דגלי קנדה
ריי וויליאם ג'ונסון
פורד ארוסטאר
פורד ארוסטאר (באנגלית: Ford Aerostar) היה דגם מיניוואן אשר יוצר על ידי חברת פורד משנת 1986 עד 1997. הדגם היה המתחרה העיקרי של דגמי המיניוואן של קרייזלר: קרייזלר טאון אנד קאנטרי, דודג' קרוואן ופלימות' וויאג'ר. בשנת 1997, לאחר 3 שנים של אי הצדקה כלכלית, נסגר מפעלו.
דור ראשון - 1986-1991.
בשנת 1984 הוצגו לראשונה המיניוואנים של קרייזלר: דודג' קרוואן ופלימות' וויאג'ר. השניים, אשר היו קטנים מסטיישן מלא, הכו את העולם בתדהמה. הרכב הקומפקטי בעל 7 המקומות הפך במהרה למיניוואן הנמכר באמריקה : ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. פורד הרגישה את התבוסה והנגיסות הרבות ברווחיה, עד אשר החליטה להחזיר מלחמה לקרייזלר. בשנת 1985 תכננה את המיניוואן "פורד ארוסטאר" לראשונה, אשר הוצג לציבור והחל ביצור המוני בשנת 1986. לרכב היו כריות אוויר ומחזיקי ראשים אשר היו חסרים לקרייזלר באותם הימים. אך גודל המיניוואן, היותו אוטומטי ואכילת הדלק הרבה בה התאפיין השאירה אותו הרחק מאחור. המיניוואן אמנם נשאר לסמל המאבק של פורד, אך לא הצליח לכבוש את הציבור. אחד מחסרונות המיניוואן היו חוסר המקום בתוכו, שכן היה המיניוואן צפוף ביותר, מה שגרם למספר מקסימלי של 4 נוסעים בלבד.
הרכב החל לשמש יותר כרכב מסחרי והסעות מאשר מיניוואן משפחתי. סקר שנערך בשנת 1987 גילה כי רק 16% מהציבור האמריקני תומך בארוסטאר לעומת המיניוואן של קרייזלר. במקביל לתחרות עם קרייזלר, התחרה בשברולט אסטרו, המיניוואן שהפך, אחרי הסקר, לרכב מסחרי רגיל.
דור שני - 1992-1997.
לאחר כחמש שנים של עיצוב זהה, הצליחה פורד לרשום ניצחון קט לזכותה: שברולט אסטרו ירד לזמן קצר למקום השלישי. פורד החליטה לרענן מעט את הארוסטאר, להוסיף מנגנוני בטיחות מסוימים וכדומה. כמו כן החלה פורד בלכידת כוכבים שיפרסמו את דגמיה. בפרסומות באותה התקופה נעשו השוואות באופן תדיר בין הארוסטאר לשברולט למיניהם ולקרייזלר למיניהם. צעד, אשר התגלה כשגוי למחלקת הארוסטאר, היה להוציא בשנת 1994 את המיניוואן פורד ווינדסטאר והפיכת הארוסטאר לדגם משני. לאחר שלוש שנים ביצור לא משתלם מבחינה כלכלית, החליטה פורד לבטל את הארוסטאר ולהשאיר את הווינדסטאר כמתחרה יחיד.
לזכור
לזכור (או: זיכרון) הוא סרט טלוויזיה באורך של כ-30 דקות, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן". הסרט שודר לראשונה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל 1993 (25 באפריל 1993) הוא נכלל כפרק 13 בעונה הראשונה, אף שצולם באמצע העונה השנייה מכיוון שהוא עלה לשידור לפני שהעונה השנייה עלתה.
עלילה.
גיא (דני שטג), אחיו הגדול של אלון (אורי גוטליב) נפצע במהלך שירותו הצבאי, הוא מובהל לבית החולים לטיפול, סבתא של אלון וגיא (אורנה פורת) חוזרת מחו"ל ומעלה זכרונות משפחתיים. גם מתגלה שאביו הביולוגי של אלון נפטר, והאבא שיש לו עכשיו הוא אבא חורג, לאחר מותו של אביו הביולוגי נסעה הסבתא לחו"ל כי הרגישה לא שייכת יותר למשפחה.
פסקול.
את שיר הנושא של הסרט "פוחד לאבד" הלחין משה בן בסט למילותיה של יפה אורנשטיין, השיר נראה במהלך הסרט בביצועו של בן בסט בליווי של אביב גפן.
קונסטנטין סימונוב
קונסטנטין מיכאילוביץ' סימונוב (ברוסית: Константи́н Миха́йлович Си́монов; 28 בנובמבר 1915, פטרוגרד, האימפריה הרוסית - 28 באוגוסט 1979, מוסקבה, ברית המועצות), היה סופר, משורר, עיתונאי ומחזאי סובייטי ממוצא רוסי שעיקר כתיבתו נסבה סביב מלחמת העולם השנייה.
ילדותו.
סימונוב נולד בפטרוגרד, אימו הייתה בת אצולה משושלת רוריק ואביו קצין בצבא הצאר שנמלט מרוסיה לפולין לאחר מהפכת אוקטובר ושם הלך לעולמו. אימו נישאה בשנית לקצין צבא שהוצב כמדריך בבית הספר הצבאי בעיר ריאזן. בהמשך עברה המשפחה לסראטוב, שם סיים קונסטנטין את השכלתו היסודית. בהמשך למד סימונוב בבית ספר מקצועי, הוסמך כחרט והחל לעבוד במפעל תעשייה בעירו. ב-1931 עברה משפחתו למוסקבה וקונסטנטין עבד במפעל תעשייה עד 1935, מועד בו החל לכתוב שירה אשר מקצתה התפרסמה בכתבי עת שונים. במהלך קרב חלקין גול הועסק סימונוב ככתב צבאי.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1940 כתב מחזה ראשון מפרי עטו שהוצג בתיאטרון בלנינגרד. ב-1942 מונה לקומיסר גדוד ובהמשך הועלה לדרגת לויטננט קולונל, תוך שהוא ממשיך בתפקידו ככתב צבאי. כתבותיו פורסמו בעיתון הכוכב האדום. הוא דיווח מבולגריה, רומניה, יוגוסלביה, פולין וגרמניה ונכח בקרב על ברלין. במהלך המלחמה כתב סימונוב שלושה מחזות, שני ספר שירה ונובלה בשם ימים ולילות שנסבה סביב קרב סטלינגרד. עם סיום המלחמה הועלה סימונוב לדרגת פולקובניק.
בארץ ישראל הוצג הוצג המחזה פרי עטו - "אנשי רוסיה" בשנת 1943 בהבימה בבימוי צבי פרידלנד, אולם הוא התפרסם בזכות שירו "את חכי לי" בתרגומו של אברהם שלונסקי ובלחנו של שלמה דרורי.
לאחר המלחמה.
עם תום המלחמה הועסק סימונוב במשך שלוש שנים בשירות החוץ הרוסי. בין 1958 ל-1968 התגורר בטשקנט וכיהן ככתב לענייני הרפובליקות המרכז אסייתיות של הפראבדה. ב-1952 פרסם את הרומן "אחים לנשק" שהיה הראשון מפרי עטו ועד ל-1970 כתב עוד 2 רומנים ומחזה ובמקביל כיהן כעורך במספר עיתוני תרבות. מ-1967 ועד מותו כיהן כמזכיר התאחדות הסופרים הסובייטית. סימונוב זכה שש פעמים בפרס ברית המועצות וב-1974 גם בפרס לנין. הוא היה חבר של הסובייט העליון בשנים 1946–1954 ופעיל במנגנון המפלגתי. לאור תפקידו הרם הוא הצליח להביא להוצאה לאור חוזרת של מספר יצירות ספרותיות שהיו אסורות בתקופת יוסיף סטלין. עם זאת הוא השתתף באופן פעיל במאבק נגד הקוסמופוליטיות, השתתף ברדיפות של אנה אחמטובה וחתם על מכתבי גנאי נגד אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב.
קונסטנטין סימונוב הלך לעולמו במוסקבה ב-1979 והוא בן 64 שנים.
למור צווארון שחור לבן
למור צווארון שחור לבן (שם מדעי: "Varecia variegata") הוא אחד משני המינים בסוג למור צווארון. ככל מיני הלמוריים, זהו מין בסכנת הכחדה חמורה: למרות שתחום תפוצתו גדול יותר מזה של למור הצווארון האדום, אוכלוסייתו קטנה יותר. המינים בסוג זה הם הגדולים ביותר במשפחה.
מאפיינים.
למור הצווארון הוא שוכן עצים, והוא מבלה את רוב זמנו בחופת היער. המין ידוע בשל הקריאות הרמות שהוא מפיק.
אורכו של הלמור כ-100 עד 120 ס"מ, ומשקלו כ-3.1 עד 4.1 ק"ג.
הנקבות הן הדומיננטיות יותר, וקרבות בין זכרים ונקבות נגמרים כמעט תמיד כשיד הנקבות על העליונה, לעיתים אף כשהן לא מראות התנהגות אלימה. ייתכן שהסיבה לדומיננטיות הנקבות היא הצורך הדוחק שלהן במזון בעונת הרבייה - בשבילן ובשביל הגורים.
בשונה מרוב מיני היונקים, מספר רב יחסית של גורים מוטל בכל שגר. הזכר לוקח חלק בגידולם.
למור הצווארון הוא פעיל יום.
ג'ון היקר
ג'ון היקר (באנגלית: Dear John) הוא סרט דרמת מלחמה רומנטי אמריקאי משנת 2010, בבימויו של לאסה הלסטרם, ובכיכובם של צ'נינג טייטום ואמנדה סייפריד. זהו עיבוד קולנועי לספר באותו שם מאת ניקולס ספארקס. הסרט היה הראשון מסוגו (סרט מלחמה דרמטי) שלא הופץ על ידי האחים וורנר. הסרט עוקב אחרי חייו של החייל ג'ון (טייטום), לאחר שהוא מתאהב בבחורה צעירה (סייפריד). במהלך הסרט השניים מחליפים מכתבים ביניהם בזמן שהותו של ג'ון בשדה הקרב.
הסרט הופץ לבתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-5 בפברואר 2010, ועל אף הביקורות השליליות, הוא הכניס 115 מיליון דולר ברחבי העולם. ב-25 במאי 2010, הסרט יצא ל-DVD ו-Blu-ray.
עלילה.
בתחילת הסרט, ג'ון טירי (צ'נינג טייטום), סמ"ר בצבא ארצות הברית שוכב על האדמה במדי קרב עם פצעי ירייה לגופו. מטבעות מתחילים ליפול עליו, בקריינות, הוא נזכר בטיול ילדות שלו למטבעת ארצות הברית. הוא משווה את עצמו למטבע בצבא ארצות הברית, ומצהיר ש"הדבר האחרון שחשבתי עליו לפני שהתחרפנתי לגמרי היה את".
ב-2001, כשג'ון נמצא בחופשה ופוגש את סוואנה לין קרטיס (אמנדה סייפריד), תלמידת קולג' בחופשת אביב. במהלך השבועיים שהם מתראים, סוואנה וג'ון מתאהבים אחד בשני. ג'ון פוגש את משפחתה של סוואנה, את שכנה, טים וודון, ואת בנו האוטיסט של טים, אלאן. רנדי (סקוט פורטר), חבר של סוואנה ללימודים מתחרה בג'ון, ללא הצלחה, על ליבה.
סוואנה פוגשת את אביו של ג'ון (ריצ'רד ג'נקינס), גבר מתבודד שעיקר העניין שלו הוא במטבעות. ג'ון מספר לסוואנה שהאובססיה של אביו עם מטבעות פוגעת ביחסיהם, ושהם לא קרובים. סוואנה מעלה בפני ג'ון השערה שאולי לאביו, כמו לאלאן, יש אוטיזם. ג'ון המאוכזב נקלע לקטטה עם שכנה של סוואנה, רנדי, ונותן בטעות אגרוף לטים. הוא מתנצל בפני טים, משאיר לסוואנה מכתב, והם מעבירים את היום האחרון ביחד. לאחר עזיבתו של ג'ון, הוא וסוואנה מתחילים מערכת יחסים ארוכת מרחק בעזרת מכתבים שהם כותבים אחד לשני. על אף שג'ון מחליט לעזוב את הצבא, פיגועי 11 בספטמבר גורמים לו לחשוב שנית, ובסופו של דבר הוא בוחר להתגייס מחדש. במהלך השנתיים הבאות, ג'ון וסוואנה ממשיכים לשלוח מכתבים אחד לשני. בסופו של דבר, סוואנה שולחת לג'ון מכתב אחרון שבו היא מודיעה לו שהיא מאורסת למישהו אחר. ג'ון שנכנס לדיכאון עקב החדשות, שורף את כל מכתביה של סוואנה.