בחוברת "Leonardo #1" יוצא לאונרדו לריצה על גגות העיר ניו יורק ושם נתקל במארב של שבט הרגל, כנופיית פשע מרכזית וגדולה בניו יורק. לאונרדו נלחם בהם בקרב קשה עד שבסופו הוא מאבד את הכרתו ונזרק לחלון ביתה של אפריל או'ניל, כאשר במקביל מגיעים רפאל, דונטלו ומיכלאנג'לו, ספלינטר, קייסי ג'ונס לזירת העימות של לאונרדו וממשיכים להיאבק מול כוחות שבט הרגל. בסופו של דבר, נשרף הבניין עליו התעמתו הכוחות ורבים נפגעים. כתוצאה מהשריפה בורחים הצבים, קייסי ואפריל לבית החווה של אפריל אשר בנורת'המפטון, מסצ'וסטס. במהלך תקופת שהותם של הצבים, ספלינטר, אפריל וקייסי בנורת'המפטון מתאוששים אילו מפצעיהם, ולאונרדו מאבד את אמונו אצל ספלינטר.
במהלך קשת הסיפור "השיבה לניו יורק" מתנהל עימות אלים וקשה בין לאונרדו לאחיו רפאל כאשר רפאל דורש לחזור לניו יורק ולהילחם בשבט הרגל ומנהיגו שרדר בעוד לאונרדו מציע להישאר בנורת'המפטון. בתגובה רפאל מאשים את לאונרדו בפחדנות והשניים מתחילים להיאבק אחד בשני כאשר רפאל מכה בחוזקה את לאונרדו הזורק אותו בתגובה לעבר קיר אסם. יחד עם מיכלאנג'לו ודונטלו הם חוזרים לניו יורק ויוצאים לתקוף את שבט הרגל, במקביל רפאל רוצה להוכיח ללאונרדו כי אינו פוחד ויוצא להילחם בשרדר בכוחות עצמו. בדרכו אל שרדר הוכה רפאל קשות על ידי עוזרו של שרדר אך ניצל על ידי לאונרדו. לאחר שלאונרדו מציל את רפאל מתפתח בין השניים דו-שיח בו רפאל מצווה עליו לוותר על תפקידו כמנהיגם ויוצא להילחם לבדו בשרדר. במהלך הקרב בין רפאל לשרדר רפאל נפצע קשות אך לאונרדו מגיע למקום והורג את שרדר.
בכרך השני של סדרת הקומיקס מתחילים הצבים לחיות במקומות נפרדים כאשר לאונרדו עובר לגור במאורת ביוב נפרדת, במהלך שהותו במאורת הביוב הנפרדת רפאל נהיה רגוע ונינוח יותר מבדרך כלל. מאוחר יותר, במהלך מאורעות הכרך הרביעי וכאשר הצבים בשנות השלושים לחייהם, ממשיך לאונרדו להנהיג את הצבים והסכסוך שלו עם רפאל נרגע.
אימג' קומיקס.
הקומיקס בפרסום אימג' קומיקס היווה ככרך השלישי של הרצת מיראז' סטודיו, אשר נתנו לאימג' את המושכות לזמן מה. לאחר שלקחו לעצם מיראז' את המושכות בחזרה, הודיעו אלה כי כל מאורעות הכרך השלישי לא התקיימו מעולם.
באירועי הכרך השלישי הופכת דמותו של לאונרדו לאפלה במיוחד, ובהמשך אף מאבד את ידו לאחר שהותקף על ידי יצור על-טבעי. עד תום אירועי הכרך השלישי, השתמש לאונרדו בסכין נשלפת בתור יד.
תכנון (הנדסה)
תכנון (כלכלה)
תכנון הנדסי
תכנון כלכלי
אהרון ששון
יוסי שביט
יוסי שביט (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
יוסי שביט נולד בחיפה ובגיל צעיר עבר לחיות עם משפחתו ביפו ואחר כך לרמת גן, ניו יורק ותל אביב. הוא היה חבר בגרעין "עלומים" של הנוער העובד והלומד ועשה את שירותו הצבאי בנח"ל ובנח"ל המוצנח. במילואים שירת בתחילה בצנחנים ואחר כך בתפקידי מחקר.
הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1975) ובעל תואר שני (בדמוגרפיה) ושלישי (בסוציולוגיה) מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (1983). שביט זכה במלגת אלון בשנת 1984. הוא החל את דרכו כמרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, בה הגיע עד לדרגת פרופסור חבר (1993), זכה במלגת ספנסר לפוסט-דוקטורט מטעם האקדמיה האמריקאית הלאומית לחינוך (1991-1990). כיהן כפרופסור מן המניין במכון האירופאי האוניברסיטאי (European University Institute) בפירנצה (1996-95) ואף עמד בו בראש המחלקה למדעי החברה והמדינה. ב-1996 הצטרף לחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנים 2001–2004. הוא עמד בראש מכון דוד הורוביץ ובראש מכון ב.י. ולוסיל כהן למחקרי דעת קהל (2012-2006). הוא הוזמן להרצות באוניברסיטאות שונות כולל כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989-90, 1993). כ-professore di chiara fama באוניברסיטת פירנצה (2001, 2002) וכחוקר אורח ב-Nuffield College, אוקספורד (2004) ונתן סדרת Famous Foreigner Lectures בניימכן, הולנד (2005). מאז שנת 2008 הוא מופקד הקתדרה לריבוד חברתי ואי-שוויון ע"ש זלמן וסימה ויינברג. ב-2012 נכלל ברשימת המרצים המצטיינים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2012–2014 שימש כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית, ומאז 2008 הוא עומד בראש צוות מדיניות החינוך במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל. הוא עמית אגודת המחקר לסוציולוגיה Sociological Research Association (SRA) ובשנים 1998–2002 שימש מזכיר ועדת המחקר הבינלאומית לריבוד חברתי (RC28).
עד שנת 2016 שביט שימש כיו"ר הוועד המנהל של עמותת אלין בית נועם המפעילה מערך מגוון של פרויקטים לסיוע בשיפור איכות חייהם של אנשים עם מוגבלות. כיום הוא חבר הוועד המנהל.
הוא נשוי לגאולה (למשפחת לוי) שביט ולהם שלושה בנים.
מחקריו.
תחומי המחקר וההוראה העיקריים שלו הם תהליכי ריבוד חברתי והשכלתי, מדיניות חינוכית, ריבוד תעסוקתי, יחסי יהודים-ערבים בישראל ושוקי נישואים. להלן תיאור של מחקריו העיקריים:
מסלולים בחינוך.
בישראל, כמו בארצות רבות אחרות, נהוגה הפרדה ברמת התיכון בין מסלולים עיוניים למסלולים מקצועיים. המסלולים העיוניים מיועדים בדרך כלל לתלמידים ותלמידות בעלות יכולת לימודית גבוהה יחסית ומייעדים אותם להמשך לימודים בהשכלה הגבוהה. לעומתם, המסלולים המקצועיים נועדות ללמד את התלמידים החלשים יחסית מקצוע שיאפשר להם להשתלב בשוק העבודה ללא הכשרה נוספת. המצדדים בפיתוחו של החינוך המקצועי טוענים שהוא מספק למשק כוח אדם מיומן החיוני לפיתוח כלכלי. הם גם מאמינים שבזכות כישוריהם המקצועיים בוגרי מסלולים אלה נהנים מיתרונות כלכליים בשוק העבודה. אחרים טוענים שהמסלולים המקצועיים מונעים למעשה מתלמידיהם השכלה גבוהה ומייעדים אותם בכך למשלחי יד מיעוטי יוקרה והכנסה. בישראל הוויכוח הזה משיק גם לשאלת אי השוויון העדתי. חוקרים שונים טענו שההסללה בחינוך העל-יסודי בישראל מרובדת מבחינה עדתית כך שהמזרחיים מופנים למסלולים המקצועיים ואילו האשכנזים לומדים במסלולים העיוניים. שביט חקר את התופעה מהיבטים שונים
ומצא שאכן, בשנות השישים היה פער עדתי בולט בהפניית תלמידים למסלולים השונים. רוב תלמידי החינוך העל-יסודי שמוצאם מזרחי למדו בחינוך המקצועי אך גם כמחצית האשכנזים למדו בו. ההבדלים העדתיים בהפניה למסלולים השונים נבעה במידה רבה מהבדלים בין העדות בהישגים לימודיים קודמים שמקורם בהבדלים בהשכלת ההורים. עם זאת, הייתה גם אפליה עדתית בהפניית ילדים למסלולים השונים. להבדלים הללו היו השלכות ניכרות ביחס לאי השוויון העדתי בהשכלה גבוהה, תעסוקה והכנסה.
אי-שוויון עיקש בחינוך (Persistent Inequality).
מחקר זה נולד בשלהי שנות השמונים בעקבות ההתרחבות הדרמטית של מערכות החינוך במדינות רבות ברחבי תבל. ההתרחבות התרחשה בחינוך היסודי והתיכוני, ובמדינות רבות, גם בחינוך העל-תיכוני. חוקרים החלו לכתוב מחקרים על ההשלכות של התרחבות ההשכלה על אי-שוויון בכלל וכל אי שוויון השכלתי בפרט. שביט ושותפו הנס-פטר בלוספלד (H-P Blossfeld) גייסו את טובי החוקרים מ-13 ארצות וביקשו מהם לאמוד את מידת השינוי באי-השוויון ההשכלתי בארצותיהם לאורך זמן. שביט ובלוספלד ניתחו את תוצאות המחקרים הללו והראו שאי-השוויון ההשכלתי בין מעמדות חברתיים נותר יציב למדי לאורך השנים חרף ההתרחבות העצומה בהשכלה. זאת, למעט מדינות המפעילות מדינת רווחה אגרסיבית, כגון שוודיה. המחקר כולו התפרסם כספר שכותרתו Persistent Inequality: Changing Educational Attainment in Thirteen Countries שיצא לאור בשנת 1993.
בעקבות מחקר זה נערכו מחקרים רבים שניסו לאתגר את תוצאותיו ולהסביר את ממצאיו.
מלימודים לעבודה (From School to Work).
פרויקט שני בסדרת המחקרים ההשוואתיים של שביט נערך בשיתוף עם וואלטר מולר (Walter Müller) והתפרסם תחת הכותרת From School to Work (1997) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
שביט ומולר חקרו את ההבדלים בין ארצות באופי הקשר שבין השכלה לתעסוקה. קיימים הבדלים ניכרים בין מדינות במידה בה ההשכלה מוכרת ומתוגמלת בשוק העבודה. בחלק מהארצות האנשים עובדים לעיתים במשלחי יד שאינם קשורים לתחום אותו למדו. לעומתן יש ארצות בהן הקשר בין השכלה לתעסוקה הדוק - דוגמה לכך היא גרמניה, בה תעודות ההשכלה מבטיחות לעובד תעסוקה בתחום לימודיו. החוקרים מצאו שהסיבה לכך נעוצה באופיה של מערכת ההכשרה המקצועית בארצות השונות. בארצות מהסוג הראשון מערכת ההכשרה המקצועית אינה מוערכת. היא נתפסת כהשכלה סוג ב' ולמעסיקים אין מעורבות בעיצובה. לעומת זאת בארצות מהסוג השני, ההפך הוא הנכון – להכשרה מקצועית יש מעמד מכובד. מערכת ההכשרה המקצועית בארצות הללו מתנהלת תוך שיתוף פעולה בין ארגוני העובדים, המעסיקים והמדינה ומותאמת לצורכי החברות המעסיקות.
ריבוד בהשכלה הגבוהה (Stratification in Higher Education).
זה השלישי בסדרת מחקריו ההשוואתיים של שביט התמקד בהשכלה הגבוהה. המחקר נערך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מיד לאחר התרחבות המכללות הציבוריות והפרטיות בישראל. הוא רצה לדעת אלו לקחים אפשר להסיק מניסיונן של מדינות אחרות שעברו תהליכי התרחבות, הפרטה וגיוון מוסדי (בדומה להבחנה בין מכללות לאוניברסיטאות). המחקר, נערך בשיתוף עם ריצ'רד ארום (Richard Arum), אדם גמוראן (Adam Gamoran) וגילה מנחם והתפרסם בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד.