בשונה מתהליך הרישום הפוטוגני, שהיה המצאה של טלבוט, הקלוטייפ היה בעיקרו גילוי; בשלהי ספטמבר 1840, במהלך ניסויים שונים שערך, הבחין טלבוט בהתנהגות לא רגילה של ניירות הצילום שלו. הוא גילה שציפוי של הניירות בתערובת של כסף חנקתי וחומצה גאלית (Gallic acid) הופך אותם לרגישים מאוד לאור, גם אם לא אחידים ולא יציבים. על ניירות אלו הוטבעו דימויים ברורים כבר לאחר חשיפה של חמש דקות בגב הקמרה ביום מעונן. בעקבות תצפיות אלו הגיע ב-23 בספטמבר לפריצת הדרך הגדולה שלו; עד אותו יום, אור השמש גרם לדימויים להופיע ישירות על גבי הנייר. כעת גילה שחשיפה קצרה בקמרה, בת מחצית הדקה, מספיקה כדי לרשום דימוי לא נראה - דמות סמויה - אותה ניתן לחשוף באמצעים כימיים מאוחר יותר. עקרון הדמות הסמויה הוא אחד מבסיסי תהליך הצילום. טלבוט גילה, ראשית, שאם הוא מותיר את הנייר החשוף בחדר חשוך למספר דקות, הדימוי מופיע על גבי הנייר באופן ספונטני. כמו כן גילה שתמונות על ניירות שדהו לפני זמן רב ניתנים לשחזור אם טובלים את הנייר הדהוי בחומצה גאלית. בתוך שבוע לערך הבין טלבוט את מרכיבי ההליך; תמיסת החומצה הגאלית פעלה כמפתח; החשיפה הקצרה לאור יצרה שינוי בלתי נראה לעין במבנה החומר הרגיש לאור ו"לכדה אנרגיה" במקומות שבהם פגע האור, שאפשרה לפתח את אותם אזורים בשלב מאוחר יותר ולהפוך בהם את מלחי הכסף לכסף מתכתי, כך שהדימוי נגלה לעין.
תהליך הכנת הקלוטייפ.
אף על פי שאחרים שינו את תהליך הצילום מאוחר יותר, הנוסחה הבסיסית שפרסם טלבוט עבור הקלוטייפ הייתה הליבה של כולם, ועד היום היא העיקרון הבסיסי של תהליך הצילום וההדפסה האנלוגיים. טלבוט הבריש צד אחד של גיליון נייר איכותי בתמיסת כסף חנקתי, ואז ייבש את הנייר. הנייר הונח, במצב לח או יבש, בתמיסת אשלגן יודי למשך שתיים-שלוש דקות, אחר כך הוטבל שוב במים ואז יובש שוב. טלבוט כינה נייר זה "נייר יודי" ("iodized paper"), וניתן היה לשמור אותו באפלה למשך מספר חודשים, לפני שהוכן סופית לצילום. שלב ההכנה הסופי בוצע סמוך לצילום, אז עורבבו יחדיו שתי תמיסות טריות. האחת הייתה של כסף חנקתי (תמיסה א') והשנייה של חומצה גאלית (תמיסה ב'). התערובת המשולבת של תמיסות א' ו-ב' התיישנה במהירות. טלבוט כינה אותה "תמיסת גאלו-ניטראט הכסף" ("gallo-nitrate of silver"). לאור נרות, צד אחד של הנייר היודי הוברש בתמיסה המשולבת, ולאחר כמחצית הדקה נשטף במים. נייר הקלוטייפ היה כעת מוכן לשימוש - הן במצבו הלח והן כשהוא מיובש. לאחר החשיפה נשטף הנייר בתמיסת מפתח כדי לחשוף את הדמות הסמויה. על פי רוב המפתח הורכב מאותה תמיסת גאלו-ניטראט הכסף שבה השתמש לציפוי הנייר.
פרסום ה"קלוטייפ" והוצאת פטנט.
באוגוסט 1841 הודיע טלבוט על המצאת ה"קלוטייפ". הליך הקלוטייפ נבדל מהתהליך שפיתח דאגר לא רק באפשרות להדפסה של מספר עותקים כל תצלום, אלה גם בניידות רבה יותר של התצלומים ובאפשרות לרטש פרטים מסוימים בהם. עם זאת, תהליך הצילום היה ארוך יותר, והתצלומים המופקים נטו לדהות.
בפברואר באותה שנה רשם טלבוט פטנט על המצאתו. בתחילה דרש סכום של עשרים לירות שטרלינג על זיכיון להשתמש בהמצאתו, אולם מאוחר יותר הוריד סכום זה לארבע לירות שטרלינג. בנוסף ויתר טלבוט על התשלום עבור אלו שביקשו לעסוק בצילום בשיטה זו כחובבים. עבור זיכיון מסחרי ביקש טלבוט סכום של 300 לירות שטרלינג. דרישה זו עוררה תרעומת בקרב חוגים בחברה הבריטית, בייחוד לאחר שנת 1851 שבה נודע על המצאת תהליך הקולודיון (Collodion) בידי פרדריך סקוט ארצ'ר (Frederick Scott Archer). טלבוט הכריז כי מי שישתמש בתהליך זה יצטרך לשלם על זיכיון גם עבור הקלוטייפ. הד לתרעומת זו ניתן למצוא בדברי הלעג שהטיח מנהל סטודיו לצילום בממציא, כשהכריז כי טלבוט מנסה לשמור לעצמו "מונופול מלא על קרני השמש".
טלבוט הלך והסתבך בתביעות משפטיות נגד מי שהפר לדעתו את זכויות הפטנט שלו. באוגוסט 1852 פרסם עיתון "הטיימס" מכתב מאת ויליאם פרסונס (William Parsons, 3rd Earl of Rosse), נשיא "החברה המלכותית", וצ'ארלס לוק איסטליק (Charles Lock Eastlake), נשיא "האקדמיה המלכותית לאמנויות" (Royal Academy), ובו קראו לטלבוט לחשוף את הפטנט שלו, אשר נתפס כמכשול לפיתוח הצילום. בתגובה הסכים טלבוט לחלק רישיונות חופשיים לחובבים, והוריד את התשלום לצלמי פורטרטים מקצועיים ל-100 לירות שטרלינג לשנה הראשונה לרכישת הזיכיון.
בשנת 1854 הגיש טלבוט בקשה להארכת תוקף הפטנט על המצאתו ל-14 שנה.
"עפרון הטבע", 1846-1844.
בין יוני 1844 ל-1846 פרסם טלבוט סדרה של שישה אלבומי צילום שנקראו "עפרון הטבע", והיו מהספרים הראשונים שאוירו בתצלומים ממשיים, ולא בהעתקי תחריט שלהם. מאחר שתהליך הקלוטייפ ייצר נגטיב, ממנו ניתן היה להכין העתקים פוזיטיביים רבים, הדפסים ממשיים הודבקו לדפי הספר. "עפרון הטבע" הדגים את רוחב מחקרו של טלבוט על יישומי הצילום; מתיאור מגוון של דוגמיות ביולוגיות, עבור דרך אדריכלות, צילום פסלים והכנת רפרודוקציות של רישומים והדפסים. לכל תצלום נלווה טקסט הסברי. כך, למשל, ביטא את שאיפותיו האמנותיות מהמדיום, כשכתב על תצלום של מטאטא שעון על דלת פתוחה שהוא "שואב את סמכותו מבתי הספר ההולנדיים לאמנות, בבחירה לייצג נושא מחיי היום יום".
אך לא רק ייעוד אמנותי ייחס טלבוט לצילום; על תצלום של "פרטי חרסינה" רשם: "אם גנב יגנוב את האוצרות - והעדות האילמת של התמונה תובא לפניו - הרי תהה זו ראיה נאצלת ביותר". טלבוט, טוען מבקר התרבות והאמן אלן סקולה, הכיר כבר בשלב המוקדם ביותר של הצילום, בפוטנציאל האינסטרומנטלי החדש של ההמצאה, היותה "עדות אילמת", כלומר, על אף שהתמונה שותקת, היא יכולה להשתיק את התירוצים והסיפורים של הגנב-הפושע. טלבוט הניח בפסקה זו בסיס לטענה על אמת חוקית חדשה: "רק הצילום יכול להתחיל לדרוש סטטוס חוקי כמסמך ויזואלי שמאשר בעלות". לצד תצלום אחר, של ספרים בספרייה, כתב טלבוט הערה מעניינת, נבואית כמעט, שייעדה למדיום יכולות לצפות עמוק יותר לתוך המציאות ולהתבונן בסודות הטבע, אך בה בעת חזתה מראש פיתוחים מאוחרים כמצלמות לילה ומעקב חשאי:
עיסוקים אחרים.
טלבוט היה פעיל גם בפוליטיקה, והיה רפורמטור מתון שתמך בדרך כלל בשרי המפלגה הוויגית. הוא שימש חבר פרלמנט בין השנים 1832 ו-1835, וגם החזיק במשרת שריף וילטשייר ב-1840. בין עיסוקיו המחקריים הקדיש זמן רב גם לארכאולוגיה, ופרסם את הספר "הרמס, או מחקרים קלאסיים ועתיקים" ("Hermes, or Classical and Antiquarian Researches" 1838-39). טלבוט היה אחד הראשונים שפענחו, יחד עם סר הנרי רולינסון וד"ר אדוארד הינקס, את כתב היתדות של נינוה. הוא גם היה מחברו של הספר "אטימולוגיות אנגליות" ("English Etymologies"' 1846).
טלבוט נפטר בכפר ליקוק אבי שבווילטשייר, ונטמן בחצר כנסיית הכפר. אשתו וילדיו נטמנו לצידו.
הנרי פוקס טלבוט
M24 (מ-Messier 24, נקרא גם שדה הכוכבים של קשת) הוא אזור עשיר בכוכבים בקבוצת הכוכבים קשת. זהו איננו גרם שמים עמוק אלא אזור נקי יחסית מחומר בין-כוכבי, שמאפשר צפייה דרך זרוע קשת של שביל החלב בכיוון מרכז הגלקסיה. העדרו של אבק החוסם את אור הכוכבים מאפשר לצפות בשדה כוכבים עשיר במיוחד.
היסטוריה.
שארל מסיה זיהה את שדה הכוכבים ב-20 ביוני 1764 ותיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית גדולה בקוטר של כ-מעלה וחצי ובה מספר כוכבים בדרגות בהירות נראית שונות". ויליאם הרשל ציין בשנת 1783 כי מדובר במספר גדול של כוכבים וג'ון הרשל כתב בשנת 1830 כי מדובר באזור מרוכז במיוחד של שביל החלב המכיל כוכבים בדרגות בהירות 14-15, במספר דומה לצביר כדורי.
בהירותו של שדה הכוכבים היא מדרגה 4.6 וניתן להבחין בו בעין לא מצוידת בתנאי תצפית טובים. באמצעות משקפת ניתן כבר להבחין שמדובר בשדה כוכבים עשיר וצפוף. שדה הכוכבים נמצא כ-2.5 מעלות מצפון לכוכב μ (מו) בקשת, באמצע הקו המחבר בינו ובין ערפילית אומגה.
מאפיינים.
כאמור, M24 איננו גרם שמים עמוק אלא מעין "חלון" בין ענני האבק והגז של דיסקת הגלקסיה, שמאפשר לראות למרחק גדול יחסית. בדומה לרוב הכוכבים וגרמי השמים שמסביב ל-M24, כוכבי השדה הם חלק מזרוע קשת של שביל החלב. העדרם של אבק וגז לאורך קו הראייה מאפשר לראות את כוכבי הזרוע לעומק של כ-6,000 שנות אור, בעוד שבדרך כלל בתוך זרוע של הגלקסיה, קו הראייה יפגוש בענן אבק שיחסום את שדה הראיה תוך 500-1000 שנות אור בלבד, ויאפשר לראות רק את הכוכבים הקרובים יותר.
בתוך שדה הכוכבים ומסביבו נמצאים מספר גרמי שמים עמוקים. ניתן לראותם באמצעות טלסקופ בלבד:
למעשה ברדיוס של 7 מעלות מסביב ל-M24 נמצאים עוד 9 עצמי מסיה (M16, M17, M18, M20, M21, M22, M23, M25 ו-M8).
טיפול אנדוקריני
שחור לבן
שחור לבן (פירושונים)
ג'יימס שרמן
ג'יימס סקולקרפט שרמן (באנגלית: James Schoolcraft Sherman; 24 באוקטובר 1855 - 30 באוקטובר 1912), היה סגן נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט. קודם לתפקיד זה כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק וכראש עירייה.
חייו.
שרמן נולד ביוטיקה שבניו יורק, בנם של העסקן הפוליטי ריצ'רד שרמן ומרי לבית שרמן. הוא התחנך בבתי ספר פרטיים ובשנת 1878 סיים לימודים בקולג' המילטון. לאחר מכן הוא למד משפטים ובשנת 1880 הוסמך לעריכת דין. שרמן עסק בתחום כשכיר בעיר הולדתו, לצד כהונתו כנשיא חברת ההשקעות "Utica Trust &amp; Deposit Co." וחברת "New Hartford Canning Co.".