ב-30 בנובמבר 2005 הוא מונה לעמוד בראש רוסאטום, הסוכנות הפדרלית לאנרגיה אטומית והיה יו"ר מועצת המנהלים של חברת הגרעין אטומאנרגופרום - האחראית לתעשיית האנרגיה הגרעינית האזרחית. הוא קידם רעיון שהציע ולדימיר פוטין: להקים מרכזים בינלאומיים להעשרת אורניום. בהיותו מנהל רוסאטום סרגיי קיריינקו נטל חלק בהפעלת הכור הגרעיני בבושהר, דרום איראן.
קרדז'אלי
קֵרְדְזָ'אלִי וגם קרג'אלי (בבולגרית: Кърджали) היא עיר בדרום בולגריה בירת מחוז קרדז'אלי, השוכנת ברכס המזרחי של הרי רודופי, 204 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה סופיה.
היסטוריה.
ראשית ההתיישבות האנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה ובמהלך תקופת הברונזה המאוחרת התיישבו באזור באופן מאורגן שבטים תראקים. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס הפך האזור חלק מפרובינציה רומית ובהמשך ביזנטית. במהלך המאה ה-7 החלה הגירה של שבטים סלאבים לאזור. בראשית המאה ה-10 נכבש היישוב על ידי סימאון הראשון צאר האימפריה הבולגרית הראשונה. בהמשך, נתון היה האזור גם לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה. ב-1371 נכבש היישוב בידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. שמה של העיר נגזר משמו של הואלי העות'מאני קראדז'י עלי פאשה שמשל בעיר ב-1650. בסוף המאה ה-18 שלטו בדרום בולגריה כנופיות פורעים שבסיס מוצאם היה העיר קרדז'אלי, מספרם מנה כמה אלפים והם מרדו בשלטון העות'מאני מבלי שהשלטונות יכלו או רצו לבלום את ההתקפות. כנופיות אלו כונו "קרדז'אלי" על שם עיר הבסיס שלהם ובתקופה זו ערכו פרעות בקרב יהודי העיר קיוסטנדיל.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכללה העיר מתוקף סיכומי קונגרס ברלין בשטח המחוז האוטונומי רומליה המזרחית. ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית לנסיכות בולגריה. כפועל יוצא מהכרזה זו פרצה מלחמת בולגריה–סרביה (1885) אשר הסתיימה בניצחון הבולגרים. לאחר המלחמה נחתם הסכם בוקרשט ובמסגרתו נמסרו קרדז'אלי וסמוליאן כמחווה של רצון טוב לחזקת העות'מאנים, בתמורה להסכמתם ששאר מחוז רומליה המזרחית יעבור לחזקת נסיכות בולגריה לפיקדון בן 5 שנים, שמעולם לא הוחזר. ב-21 באוקטובר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כבש צבא ממלכת בולגריה את העיר ומאז נותרה בשטח בולגריה.
כלכלה.
בתקופת המשטר הקומוניסטי הייתה קרדז'אלי מרכזו של אזור תעשיית מוצרי טבק. בסמיכות לעיר קיימים מרבצי אבץ ועופרת הנכרים לצורכי תעשייה. בשטח הרשות המקומית מצויה תחנת כוח הידרואלקטרית שמספקת חשמל לאזור בהספק של 120 מגה וולט אמפר ובמהלך העשור השני של המאה ה-21 תגדיל את כושר הייצור ל-300 מו"א. התחנה המתבססת על מאגר המים והסכר הסמוך לעיר, מספקת גם מקומות עבודה לתושביה. העיר ממוקמת בתוואי עורק מספר 9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית קרדז'אלי מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה הגדול מהילודה וכן בשל הגירה שלילית. בראשית שנות ה-80 רדף משטרו של טודור ז'יווקוב את המיעוט הטורקי במדינה, עשרות אלפים נאלצו להגר לטורקיה ובכלל זה אלפים מתושבי קרדז'אלי. בנוסף, המצב הכלכלי הקשה בבולגריה בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 הביא להגירת עבודה, בעיקר למערב אירופה. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי 53% הם ממוצא טורקי, 42% בולגרים ואחוז אחד צוענים.
הקהילה היהודית.
הקהילה היהודית בקרדז'אלי נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19, כפי הנראה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). חלק מיהודי בולגריה סבלו מהתקפות מצד הצבא הרוסי ואלמנטים אנטישמיים באוכלוסייה הבולגרית, אלפים מהם העדיפו להישאר תחת חסות האימפריה העות'מאנית ועזבו את בולגריה. חלקם היגרו למחוז העות'מאני האוטונומי, רומליה המזרחית. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה כ-100 נפשות. אף על פי שקרדז'אלי הייתה בחזקת האימפריה העות'מאנית עד 1912 ומאחר והייתה קהילה מאורגנת במקום ב-1900 היא נכנסה לרשימת הקהילות המאורגנות. ב-1924 נבנה בית הכנסת המרכזי והוקצתה חלקה לבית עלמין יהודי.
בעיר הייתה פעילות ציונית ענפה ובבחירות שהתקיימו לוועדי הקהילות בבולגריה במאי 1932 נגשה בקרדז'אלי רשימה ציונית מאוחדת אחת, אשר בהמשך עמד בראשה ניסים נִיאֶגוֹ. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחל על יהודי העיר החוק להגנת האומה והגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה", כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 11 יהודים מקרדז'אלי שנכללו במכסה זו. הגירוש לא יצא לפועל. מעריכים שלאחר מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-200 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
ז'אן-לואי טרנטיניאן
ז'אן-לואי טְרֶנטיניאן (בצרפתית: Jean-Louis Trintignant; 11 בדצמבר 1930 – 17 ביוני 2022) היה שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי, מהבולטים בשחקני הקולנוע האירופים במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1969 זכה בפרס השחקן הטוב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
טרנטיניאן גילם בחלק מסרטיו את תפקיד הגיבור המהורהר, המסתורי והמסוכסך בנפשו. כישרונו כשחקן אופי בגילום הדמויות המורכבות הקנה לו מקום ברבים מהסרטים של במאים אירופים בולטים שעסקו בסרטיהם בבעיות מוסריות. טרנטיניאן, שזוהה בעיקר עם סרטי הגל החדש הצרפתי ועם הפקות קולנוע איטלקיות, שיחק גם בתפקידים בעלי אופי רומנטי, קומי ודרמטי. במשך הקריירה הקולנועית שלו, שנמשכה כ-40 שנה, השתתף טרנטיניאן ביותר מ-110 סרטים. שיחק ב-34 מחזות. בסוף חייו, הוא התמקד במשחק בתיאטרון (בו גם החל את דרכו לפני הקריירה הקולנועית).
ראשית הקריירה.
טרנטיניאן נולד בעיירה פיולק שבדרום צרפת למשפחה מבוססת. בילדותו שאף להדמות לדודו, מוריס טרנטיניאן , שהיה נהג מרוצים (ניצח ב-1954 ב-מרוץ 24 השעות של לה מאן והיה הצרפתי הראשון שניצח בגרנד פרי מונקו ב-1955). תחום עניין נוסף שבו גילה עניין היה שירה, ובמיוחד במשוררים ז'אק פרוור, גיום אפולינר ולואי אראגון. בגיל 19, בעת היותו סטודנט למשפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס, צפה בהצגת "הקמצן" למולייר בבימויו של שארל דולן. הייתה זו נקודת מפנה עבורו; הוא נטש את לימודיו, עבר לפריז והחל לקחת שיעורי משחק אצל טניה בלאחובה , שבהם ניסה להתגבר על הביישנות שהייתה טבועה בו מילדות. ב-1951 הייתה הופעתו הראשונה בתיאטרון, וב-1953 השתתף בהצגות "בריטניקוס" (מאת ז'אן רסין) ו"דון ז'ואן" (מאת מולייר). ב-1954 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בתיאטרון במחזה של רובר אוסיין "בערבון מוגבל" (Responsabilité limitée).
תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1955 בסרטו של מרסל אישאק , "Pechiney", וב-1956 שיחק בסרטו של הבמאי כריסטיאן-ז'אק , "אילו היו כולם כמותם" . משחקו בסרטו השערורייתי של רוז'ה ואדים, "ואלוהים... ברא את האשה" , מול סמל המין הצרפתי, השחקנית בריז'יט בארדו, זיכה את טרנטיניאן בפרסום עולמי. באותה שנה השתתף גם בסרט ("Club de femmes") בבימויו של ראלף חביב , אך בהמשך התגייס לצבא הצרפתי ונשלח לאלג'יריה שם הייתה צרפת נתונה במאבק מול המורדים האלג'יראים במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
שנות ה-60.
עם שחרורו נטה טרנטיניאן לפרוש מהמשחק, אך אז החל להופיע במחזה "המלט" בפריז, ובהמשך, חזר לתודעת צופי הקולנוע כששיחק בסרטו של ואדים "יחסים מסוכנים". הוא המשיך ושיחק בסרטים נוספים בצרפת ובאיטליה וחלקם אף זכו להצלחה מסחרית רבה. ב-1962 נטל חלק בסרט שבעת החטאים העיקריים שכלל שבעה סיפורים שבוימו על ידי במאים שונים; טרנטיניאן שיחק בסיפור "La Luxure" בבימויו של ז'אק דמי. ב-1966 שיחק טרנטיניאן בשלושה סרטים שהוצגו לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן. אחד מהם היה סרטו של קלוד ללוש, "גבר ואישה" בו הופיע בתפקיד הראשי מול אנוק איימה. הסרט עוקב אחרי תהליך התאהבותם של אלמן ואלמנה צעירים על רקע זיכרונותיהם מחיי הזוגיות של כל אחד מהם שנקטעו בחטף. הסרט זכה בפסטיבל בפרס דקל הזהב, ומאוחר יותר זכה הסרט בפרס האוסקר לסרט הזר ובפרס גלובוס הזהב, הפך ללהיט בינלאומי גדול ופרסם את טרנטיניאן ברחבי העולם.
טרנטיניאן המשיך ועבד עם מיטב הבמאים האירופים; בהם רנה קלמאן , אלן רוב-גרייה, קלוד שברול ואף ב"אהובתי, אהובתי", סרט הבכורה של אשתו הבמאית, נדין , בו שיחק שוב עם ואלרי לגראנז' שגילמה בתפקיד משנה את אשתו ב"גבר ואישה". על משחקו בסרטו של רוב-גרייה, "homme qui ment", זכה טרנטיניאן בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשחקן הטוב ביותר. ב-1969 גילם את דמותו של פרקליט צעיר ובעל עקרונות במותחן הפוליטי "Z". הסרט, בבימויו של קוסטה גברס היווני תיאר עליית משטר צבאי של קולונלים תוך רמיזה ברורה למה שהתרחש ביוון. בסרט כיכבו גם איב מונטאן ואירן פאפאס והוא זכה להצלחה בינלאומית גדולה וזכה בפרס האוסקר לסרט הזר. טרנטיניאן זכה על משחקו בסרט בפרס השחקן הטוב בפסטיבל הסרטים של קאן ב-1969.