כעובד יחידה אזרחית בחיל האוויר הגרמני הוסמך ליפקה להיכנס לגטו ריגה ולהוציא יהודים לעבודה. כמו כן סייע לבריחת יהודים ממחנות עבודה באזור ריגה והסתיר יהודים בחווה שקנה ליד דובלה. ליפקה הציל כ-400 יהודים במשך שלוש שנות פעילותו, מסוף 1941 ועד אוקטובר 1944, עת שוחררה לטביה בידי הצבא האדום.
מתוך קהילה גדולה של יהודי לטביה, ניצלו 200 יהודים בידי 136 חסידי אומות עולם לטבים. ז'אן- יאניס ליפקה ואשתו ג'והאנה הצילו לבד 55 יהודים. בשל גבורתו הרבה, נחשב בלטביה כגיבור לאומי. העם הלטבי מעדיף שיזכרו את אנשיו בתקופת השואה כמי שביצעו פעולות גבורה כגון הצלת יהודים ולא כמי ששיתפו פעולה עם הנאצים. בטבח יער רומבולה. מדובר בטבח שאירע בתקופת השואה ביער רומבולה הסמוך לריגה. (בלטבית: Rumbulā).
זאן החביא את היהודים שהציל בתוך בונקר שחפר מתחת לביתו. בשנת 2012 נחנך מוזיאון הנצחה בצורת תיבת נוח. . המוזיאון הוקם בסמוך לבית של זאניס ובו מתואר סיפור ההצלה. Žanis Lipke Memorial
האדם הראשון אותו הציל היה חיים סמוליאנסקי, חבר של המשפחה שחי עם אשתו וילדיו בטריטוריית הגטו. משפחתו של חיים, גרה כיום בחיפה. היות שחלק מתפקידו כלל גם הסעת פועלים יהודים, בסוף יום העבודה בחזרה אל הגטו ולשים את חתימתו תחת מספר הפועלים החוזרים בדף הרישומים של שומר הגטו. בשל האבטחה החלשה, התאפשר לו בחודשים הראשונים לקיום הגטו, לממש חלק קטן ממשימתו והיא: להציל מספר יהודים מחזרה אל הגטו. מאוחר יותר זה, פעולות הצלה אלו נעשו קשות ומסוכנות יותר מחילוץ אסירים ממחנות ריכוז ומחנות עבודה. זה היה מאוד מסוכן ודרש אפילו יותר אומץ מאשר קודם לכן. לכל אחד מהניצולים היה סיפור מיוחד לספר. אחדים מהחברים של יאניס והמכרים שלו לקחו חלק בהצלות, על ידי הענקת הסעות, מזון, ביגוד ומחסה זמני. לעיתים קרובות השתמש בחולשות של אנשים, על ידי מתן שוחד לשומרים או שוטרים בכסף, סיגריות, אלכוהול או למשוך את תשומת לבם על ידי שיחות ידידותיות. בתקשורת שלו עם הגרמנים, השתמש ביכולתו לדבר בגרמנית ולא לאבד את עשתונותיו גם במצבים מסובכים ומסוכנים.
הנצחה.
ב-1966 העניק יד ושם לליפקה ולרעייתו יוהנה את התואר "חסיד אומות העולם".
עץ שניטע לכבוד ליפקה ואשתו ניצב ליד הכניסה למוזיאון לתולדות השואה ביד ושם.
על שמו של ליפקה קרוי רחוב בריגה.
בשנת 2000 הופק סרט תיעודי אודות ליפקה, בשם "יאניס ואחרים".
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "The Mover" ("המוביל") מספר את סיפור חייו. הסרט זכה בשנת 2018 במקום הראשון בפסטיבל חיפה לסרטים זרים וקטף פרסים רבים ברחבי העולם.
באי קיפסלה (Ķīpsala) שבריגה, שם התגורר לפני השואה, הוקמו אתר הנצחה ומוזיאון לתיעוד מעשיו של ליפקה. האתר נחנך ביולי 2013 בנוכחות נשיא המדינה לשעבר, שמעון פרס
מוהיליב-פודילסקי
מוהיליב-פודילסקי נקראה בעבר מוגילב (באוקראינית: Могилів-Подільський, ברוסית: Могилёв-Подо́льский, ברומנית: Moghilău, ביידיש: מאָהילעװ) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה. מרכז נפת מוהיליב-פודילסקי. העיר נמצאת על הגדה המזרחית של הנהר דנייסטר בגבול עם מולדובה. אוכלוסיית העיר מונה כ-30 אלף איש.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1595 על ידי ירימיה מובילה (Ieremia Movilă; בפולנית: מוהילה), שליט נסיכות מולדובה, אשר קנה את האדמות באזור. כעבור שנה, הוא העביר את השליטה באזור לחתנו, שטפן פוטוצקי. פוטוצקי בנה במקום מבצר ולכבוד חמיו קרא לו: "מוהיליב".
יהודים.
לפני הכיבוש הגרמני-רומני מנתה הקהילה היהודית במוגילב, כפי שזו נקראה בפי היהודים, כ-9,000 נפש, כמחצית מאוכלוסיית העיר.
גטו מוגילב-הגטו במוהיליב.
העיר נכבשה בידי הגרמנים ב-19 ביולי 1941 והחלו בה רציחות וגירוש.
בסוף 1941 לפי עדויות שנאספו, נותרו במקום ובישובים קטנים הסמוכים לשארגורוד 3,733 בלבד מיהודי המקום המקוריים, רובם נשים וילדים, שכן הגברים גויסו או נמלטו עם הצבא הסובייטי, ורבים מן הגברים הנותרים נרצחו על ידי כוחות הכיבוש הנאציים והרומניים. באותו העת לפי הרישומים הרומניים נותרו בעיר מוגילב עצמה רק 3,000 יהודים.
מוגילב לא שימשה ליהודים כגטו בלבד אלא גם נקודת מעבר דרכה עברו שיירות היהודים המגורשים בדרכם לעיירות אחרות בצפון מערב טרנסניסטריה. ככל הנראה עברו בעיר בקיץ ובסתיו 1941 קרוב ל-56,000 יהודים ומתוכם 15,000 יהודים הצליחו להישאר בתחומה. ב-21 בנובמבר 1941 התאחדו קהילות היהודים השונות תחת ועד יהודי מרכזי בראשות המהנדס זיגפריד יגנדורף, ששכנע את הרומנים להשמיש ולשפץ את התעשייה החרבה. 500 אישורי עבודה ראשונים שניתנו ליגנדורף לשיקום תחנת החשמל היוו את הבסיס לגטו היהודי הקבוע במוהיליב. 12 יום לאחר האישור כבר היה מטבח לעובדים ובני משפחותיהם, אשר מנו כ-2000 איש. לצד הוועד היהודי פעלה משטרה יהודית עם 60 שוטרים, והתנהלו שירותי בריאות, תרבות, חינוך וסעד. מעשי יגנדורף והוועד היהודי שנויים במחלוקת, היו מי שהביעו ביקורת על אכזריותו או מידת שיתוף הפעולה שלו, והיו שהגנו עליו וראו בו מציל נפשות רבות. ארגון טודט גרמני פיקחה על עבודות הקמת גשר, פגעה ועינתה את היהודים העובדים ואף רצחה יהודים בגיטו כדבר שבשגרה.
מאחר שהימצאותם של המגורשים היהודים בטרנסניסטריה נתפשה כארעית הם נותרו חשופים לסכנת גירוש נוסף מדי יום ביומו. יהודים שיכלו להישאר במוגילב ראו עצמם כ"בני מזל", שילמו על כך כסף רב, ועם זאת רובם גורש הלאה. מתוך מכתבים שנשלחו מטרנסניסריה מאת המגורשים עולה שהמגורשים הסתירו את הגעתם למקום, חיו בפחד מתמיד מפני התגלות, ונדרשו לכסף רב על מנת לקנות אישורי שהיה. לצד זאת היו יהודים שהעדיפו להתרחק ממוגילב שהיה מקום מרכזי וקרוב לשלטונות.
ביוני 1941 שוכנו 25,000 מגורשים יהודים מבסרביה ובוקובינה, במחנה מעבר בשטח הגיטו או סמוך לו ומשם גורשו למחנה סקזינץ ובחזרה לבסרביה. מתוך קבוצה זו כ-12,000 יהודים נרצחו בידי השוטרים הרומנים ומתו מרעב, מחלות ותשישות בדרך.
ב-30 בנובמבר 1941 הורה מפקד המחוז לפנות מן העיר כל מי שאין בידו רישיון עבודה. הפקודה ניתנה שוב ב-20 כי יהודים מגורשים נוספים מהסביבה, בה התנאים היו קשים עוד יותר, הסתננו לעיר. כך, למרות הגירושים, הרציחות והמוות ממחלות, עלה מספר היהודים בעיר ועמד ב-15 בינואר 1942 על לא פחות מ-15,000 איש, ובהם 12,000 יהודים מגורשים מרומניה, כולל 9,000 עם אישור שהיה במוגילב. השלטונות הרומניים לאורך התקופה רשמו באופן קבוע אוכלוסייה בת 13,000 יהודים. מוגילב נתפשה בעיני היהודים מרומניה כעדיפה על פני מקומות אחרים, זאת למרות הקשיים והאיומים שנשקפו להם בה. על כך העיד יצחק ילון: "הודות למספר מקומות עבודה מאורגנים ומספר ראשי קהילות שיצרו קשרים עם השלטון הרומני היה מקום בטוח יותר מהמקומות הקטנים שמהם השתדלו להגיע למוגילב".
הצפיפות הרבה בגיטו מוגילב העצימה את פגיעתן הרעה של המגפות ובראשן מגפת הטיפוס, ובנובמבר 1941 לבדו הגיע מספר הנספים בעיר קרוב ל-5,000 איש, רובם קורבנות המגפה.
ב-1 ביולי 1942 כ' בתמוז תש"ב, הוקם גיטו בחלק מצומצם מן האזור היהודי ובו חלק ניכר של בניינים חרבים. היהודים אולצו לבנות חומה מהחורבות. החל מ-12 באוקטובר 1942 (ראש חודש חשון תש"ג) ובמשך כמעט חודש עד ל-8 בנובמבר גורשו 1500 יהודים לפצ'רה שם רובם נספו עקב התנאים החמורים. הרומנים תכננו לגרש 3000 יהודים, אך מחציתם הצליחו להסתתר. בפברואר 1943 ניתן צו גירוש נוסף לפצ'רה אך זה בוטל בעקבות שוחד שניתן על ידי הוועד היהודי.
בתחילת 1943 פעלו שני בתי יתומים בגיטו עם כ-1,100 יתומים ובהמשך נפתח בית יתומים שלישי.
ב-8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג (יום התאבדותו של מרדכי אנילביץ בגיטו ורשה) נשלחו 555 מגורשים יהודים לבניית גשר ליד העיר ניקולאייב ושם נורו למוות. באוקטובר 1943 חיו באזור התעשייה שהופרד מהגיטו כ-3000 יהודים, מהם 51 בני המקום המקוריים מתוך כ-700 עובדים שהועסקו בבתי החרושת, ומשפחותיהם שחיו באזור נפרד ומוגן בידי הוועד היהודי מסכנת גירוש.
בסוף שנת 1943 ועדה יהודית ומנהיגים יהודים מרומניה ביקרו במקום וגייסו כסף לעזרתם. עם הנסיגות של גרמניה החלה השבת יהודים למקומותיהם, תחילה 3,198 יהודי דורוחוי בדצמבר 1943, אחר כך, ב-6 במרץ 1944 (י"א באדר ה'תש"ד), 1,100 יתומים שהושבו לאזור בו נולדו.
כשבועיים אחר כך ב-19 במרץ 1944 (כ"ד באדר תש"ד) נכבשה העיר בידי הסובייטים, תוך לכידת 220,000 חיילים גרמנים בקרב כיס קמניץ-פודולסקי, והיהודים בעיר שוחררו.
ולאדיסלאבה חומס
ולאדיסלאבה חומס (בפולנית: Wladyslawa Chomsowa; 1895 – 28 באוגוסט 1966) הייתה חסידת אומות העולם מפולין.
קורות חיים.