לאחר מפלתו הסופית של סיפאקס והשלמת כיבושה של טונס על ידי סקיפיו, גבר קולם של הקרתגים המצדדים בסיום המלחמה. תנאי הסכם השלום שהציב סקיפיו ליריביו היו קשים ביותר, אך הם קיבלום בין מחוסר ברירה בין משום שניסו להרוויח זמן עד הגעת חניבעל מאיטליה. מלבד הסגת צבא חניבעל מדרום איטליה וצבא מאגו מגאליה, נדרשו הקרתגים לסלק ידם מהיספניה ומכל האיים שבין איטליה לאפריקה, לספק את מחסורו של הצבא הרומי באפריקה עד אישור ההסכם על ידי הסנאט הרומי, לשלם פיצויים בכסף, ולמסור לידי סקיפיו את כל אוניות המלחמה שלהם להוציא עשרים.
חניבעל שב לאפריקה עם צבאו ללא כל פגע. היה בכוחם של הרומאים למנוע זאת או להשמידו בדרך, אך הם לא ניצלו הזדמנות זו. כפי הנראה שמחו לראותו עוזב את אדמת איטליה ואולי לא רצו להפר את ההסכם עליו חתמו. זמן קצר לאחר נחיתת חייליו בחוף לפטיס מאגנה התחדשה המלחמה בין הצדדים. הסנאט, ער לאפשרות כי גם סקיפיו עלול כקודמיו לנחול תבוסה מיד המצביא הקרתגי, תיגבר את 40 אוניותיו ב-120 נוספות. זיכרון מפלתו של רגולוס בקרב בגרדס (255 לפנה"ס), עת צבאו המוכה נשאר מבודד על אדמת קרתגו בלא יכולת להיחלץ בשל מיעוט אוניות, ודאי עמד לנגד עיניהם של הסנאטורים.
גורל קרתגו והמלחמה כולה הוכרע לבסוף בקרב זאמה (202 לפנה"ס). הייתה זו תבוסתו הראשונה והיחידה של חניבעל, אך המכרעת. לקרתגים לא נותרה כל ברירה, אלא לבקש שלום מן הרומאים. ברם, התנאים שכפה עליהם סקיפיו היו חמורים פי כמה משקודם. ליוויוס מספר, כי הקרתגים "הסגירו את אוניות המלחמה, הפילים, העריקים (הרומאים), העבדים הנמלטים וכן ארבעת אלפים שבויים ובהם הסנאטור קווינטוס טרנטיוס קוּלֶאוֹ. סקיפיו ציווה להוריד את האוניות הימה ולהעלותן באש. יש אומרים, כי חמש-מאות אוניות היו שם מכל סוגי האוניות המהלכות במשוטים, ולמראה פתאום זה של הבערה נעצב לבם של הקרתגים כמו עלתה קרתגו עצמה בלהבות."
דיר א-זור
דיר א־זור (בערבית: دير الزور, תעתיק מדויק: דיר אלזור, הגייה נפוצה: דֵיר אֶ-זّוֹר, הגייה ספרותית: דַיְר אַ-זַّאוּר; בארמית סורית: ܕܝܪܐ ܙܥܘܪܬܐ דַּיְרָא זֵעוֹרְתָּא) היא עיר בחלקה הצפון-מזרחי של סוריה, על גדות נהר הפרת, ובירת מחוז דיר א-זור. העיר נמצאת במרחק של כ-450 קילומטר מבירת המדינה, דמשק.
גאוגרפיה.
בעיר 133,000 תושבים (על פי הערכה משנת 1994) והיא שוכנת בלב אזור חקלאי פורה הכולל גידול בקר, דגנים וכותנה. מאז גילוי מרבץ נפט במדבר הסורי הפכה דיר א-זור למרכז תעשיית הפקת הנפט במדינה. העיר מהווה אף מוקד תיירות משני במדינה, עם מסעדות על גדת הנהר ומלונות ברמת תיירות גבוהה. דיר א-זור שוכנת על צומת דרכים במדבר הסורי ולה שדה תעופה (קוד יאט"א: DEZ) ברובע אל-ג'עפרה. סמוך לעיר קיים מכרה מלח.
דיר א-זור נמצאת 85 קילומטר מצפון-מערב לאתר הארכאולוגי של העיר ההלניסטית-רומאית דורה אירופוס וכ-120 קילומטר מצפון-מערב לשרידי העיר מארי. בתקופה הרומאית שימשה העיר כתחנת מסחר חשובה בין האימפריה הרומית לבין הודו. לאחר שנכבשה בידי המלכה זנוביה, במאה ה-3 לספירה, הפכה לחלק מממלכת תדמור. העיר ידעה גלי כיבושים רבים ולבסוף נהרסה בידי המונגולים בעת התפשטותם מזרחה, במאה ה-13.
העיר המודרנית נבנתה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1867. בשנת 1915, בעת רצח העם הארמני, ידעה העיר מחזות קשים כאשר מאות אלפי ארמנים הגיעו לעיר בסופן של "צעדות מוות" מאזור אנטליה. אלפי ארמנים מצאו את מותם בדיר א-זור ובאזורים הסמוכים לה, רבים מהם מתו בסמוך למעיינות ראס-אל-עין הנמצאים סמוך לעיר. בשנת 1921 השתלטה צרפת על דיר א-זור והקימה בה מחנה צבאי גדול. ב-3 ביולי 1941 התנהל בעיר קרב של כוחות בעלות הברית כנגד צבא צרפת, כחלק מפלישת כוחות בעלות הברית לסוריה במלחמת העולם השנייה. כוחות בעלות הברית העבירו את הממשל במקום לידי כוחות צרפת החופשית. בשנת 1946, עם הכרזת עצמאותה של סוריה, שוחררה העיר.
בעיר הייתה מוצבת אנדרטה בכנסייה לזכר רצח העם הארמני לזכר קורבנות רצח העם הארמני, שהייתה אחד מן המרכזים החשובים להנצחתם. היא הושלמה בשנת 1990. האנדרטה והכנסייה הוחרבו במעשה חבלה מכוון בשנת 2014.
דיר א-זור ידועה אף בזכות גשר תלוי שהיה בה וחצה את נהר הפרת. הגשר נבנה בעת השלטון הצרפתי בשנת 1930. הוא היה הגשר התלוי השני מסוגו שנבנה בעולם, לאחר שהגשר התלוי הראשון נבנה בדרום צרפת. הגשר נהרס בתחילת מאי 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
בעיר שוכן מוזיאון לארכאולוגיה - מוזיאון דיר א-זור, המרכז ממצאים מאזור צפון-מזרח סוריה, ומרכז תרבות ערבי. הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת אל-פוראט נמצא בדיר א-זור. בקמפוס שוכנות הפקולטות לחקלאות, למדעים, מדעי הרוח, חינוך, משפטים, הנדסה פטרוכימית ורפואה. פקולטות נוספות שוכנות במחוזות שכנים לא-זור. בעיר בתי ספר מקצועיים. בעיר מתפרסם עיתון מקומי בשם אל-פוראט.
לא הרחק מהעיר קיים אזור תעשייה השייך לממשלת סוריה. בלילה שבין 5 ל-6 בספטמבר 2007 בא-זור התרחשה תקיפה של חיל האוויר הישראלי של כור גרעיני שהיה חלק של תוכנית הגרעין הסורית.
מלחמת האזרחים.
בשנת 2012, במהלך מלחמת האזרחים, העיר נפלה לידי ארגון דאעש. בהתחלה, הארגון זוהה כאחד מארגוני המורדים בשלטון בשאר אל-אסד, אבל כעבור שנתיים, התברר שלארגון יש תוכניות אחרות מאלה של צבא סוריה החופשית, שכוללות הקמת ח'ליפות אסלאמית בשטחי סוריה ועיראק.
בספטמבר 2017 הצבא הסורי וחטיבת אל-קודס, בסיוע כוחות רוסיים, הצליח לשחרר את העיר ולכבוש אותה מידי ארגון המדינה האסלאמית.
אאוגוסטו מונטרוסו
אָאוּגוּסְטוֹ מוֹנְטֵרוֹסוֹ (בספרדית: Augusto Monterroso Bonilla; 21 בדצמבר 1921 - 7 בפברואר 2003) היה סופר גואטמלי. כתב בעיקר סיפורים קצרים.
ביוגרפיה.
מונטרוסו נולד בטגוסיגלפה שבהונדורס למשפחה מעורבת. אמו הייתה הונדורסית ואביו גואטמלי. את כל ילדותו והתבגרותו עבר בגואטמלה, כשהחל מ-1936 גר בעיר הבירה. בגיל 11 נשר מבית הספר והחל ללמוד באופן עצמאי את השפה הלטינית. הוא ביקר לעיתים קרובות בספרייה הלאומית וקרא קלאסיקות בספרדית ולטינית. משנת 1941 החל לפרסם את יצירותיו בעיתון גואטמלי מקומי. לאחר שנת 1944 הוא הפך למהגר פוליטי במקסיקו, שם התגורר עד מותו.
מונטרוסו הכיר סופרים מקסיקנים מפורסמים, רובם היו מהגרים מספרד. חבריו הקרובים ביותר היו הסופרים קרדוסוי-אראגונום, ג.ג. מרקסום, ה. רולף, ה. קורטראסום ואחרים. הוא נשא נאומים מרגשים באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו. מלבד זאת, עסק בהוצאה לאור. הפעם הראשונה שביקר בגואטמלה מאז עזיבתו הייתה בשנת 1993, אז נבחר להיות נציג מטעם האקדמיה ללשון.
יצירותיו.
"הדינוזאור".
מונטרוסו הוא בין היתר אמן הסיפור הקצרצר. אחד מסיפוריו הנודעים, שזכה לפרשנויות רבות, הוא הסיפור "הדינוזאור", הכולל בשפת המקור שבע מילים בלבד. להלן הסיפור במלואו:
בתרגום לעברית: "כשהתעורר (ה), הדינוזאור עוד היה שם".
"הסימפוניה הגמורה".
"הסימפוניה הגמורה" הוא ספר שיצא לאור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר כולל בתוכו סיפורים קצרים רבים פרי עטו של מונטרוסו, שתורגמו על ידי טל ניצן. כיום הספר כלול בחומר הלימוד בחלק ממוסדות החינוך בישראל. הסיפור "הזבוב שחלם שהוא נשר" הלקוח ממקבץ סיפורים זה הופיע בבגרות הקיץ בספרות ב-2009 בחלק הסיפור שאינו נלמד.
מעמד ביניים
Suricata suricatta
פרסי
סיטה
Sittidae
Anethum graveolens
יוזפוב (מחוז בילגוריי)
יוּזֶפוּב (בפולנית: Józefów; ביידיש: יוזעפאף) היא עיירה במחוז בילגוריי, בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה.
יוזפוב נוסדה בשנת 1715, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-19 הלך והצטמצם מספר תושביה. רוב תושבי יוזפוב באותה תקופה עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עסקו תושבי המקום בסחר עצים מהיערות שסבבו את העיר.
יהודי העיירה.
היהודים הראשונים הגיעו ליוזפוב כנראה בסוף המאה ה-17 או בתחילת המאה ה-18. בית הכנסת הראשון הוקם כנראה בשנת 1735. לפי הידוע, בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1768, נשרף בחלקו בשנת 1830, ונבנה מחדש בסוף אותה המאה, בעזרת כספים שניתנו על ידי הרשויות.
במאה ה-19 הפכה יוזפוב מרכז להדפסת ספרים עבריים. בשנת 1824 נוסד בית הדפוס הראשון בשפה העברית להדפסת סידורי תפילה וספרים ביידיש. בית הדפוס פעל כ-35 שנים ונחשב לגדול ביותר במזרח אירופה באותה התקופה. ספרים מבית הדפוס הגיעו עד טורקיה. בשנת 1860 נסגר בית הדפוס ובשנת 1865 הוקם בית דפוס נוסף על ידי האחים ברוך ושלמה זצר. בשלב מסוים העבירו את בית הדפוס ללובלין, עיר המחוז. בתי הדפוס של יוזפוב מוזכרים ברומן של יצחק בשביס-זינגר "העבד".
יהודי יוזפוב היו ברובם דתיים שומרי מסורת. קבוצת החסידים הגדולה ובעלת ההשפעה הרבה ביותר הייתה של חסידי גור. בין רבני העיר היה הרב אברהם אליעזר מינצברג ("ר' אברומצ'ה דיין") שעלה לארץ ישראל וממנו הסתעפה משפחת מינצברג הירושלמית. עד שנת 1929 ישב על כס הרבנות הרב שלום יוסף הרצשטארק. לאחר פטירתו נבחר הרב שמעון פרזנצ'בסקי, שכיהן בתפקיד עד מותו במלחמת העולם השנייה. הרב פרזנצ'בסקי שהשתייך לחסידות סדיגורה, עמד בראשות סניף של הישיבה של החסידות, "משיבת נפש". בישיבה למדו 40 בחורים.
בעת מלחמת העולם הראשונה חוסל היישוב היהודי ביוזפוב ורבים נרצחו, סדרת האירועים והפרעות שבהן חוסלה הקהילה מתוארת במגילת "חורבן יוזפוב" שכתב תושב העיירה יצחק רוזנברג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,056 יהודים.
בשואה.