תקשורת.
בעיר פועלים חברה מקומית לרדיו וטלוויזיה, עיתונים כמו "לידסקאיה גזטה" ו"פרינמנסקייה וסטי".
תחבורה.
שרותי ההובלה וההסעה מסופקות על ידי חברת "לידטרנסאבטו", "לידאספצאבטוטראנס", "וינטראנס", תחנת ההובלות "גרודנואינטרטראנס", פארק האוטובוסים מס. 2 והרכבות. התחבורה הציבורית של העיר מובטחת על ידי 13 קווי אוטובוס 12 קווי מוניות שירות.
לקריאה נוספת.
Lida, 1994. בבלארוסית
קישורים חיצוניים.
Słównik Geograficzny Królestwo Polskiego, vol. 5. pp. 215–218 ,Warszawa 1884
עבד אל רחמן כואכבי
דניאל בן-חיים
דניאל בן חיים (נולד ב-8 ביולי 1987) הוא זמר ישראלי, השר מוזיקה מזרחית.
חייו.
נולד בעפולה וגדל במגדל העמק ובאזור המרכז. בנערותו למד בישיבה. בגיל 17 עבר לאילת ועבד שם כמלצר מזמר, לצד לימודיו.
השתתף בעונה החמישית של כוכב נולד, והגיע לשלב חצי הגמר. לאחר התוכנית חתם בחברת ההפקות אבי גואטה וב-21 במרץ 2010 יצא אלבום הבכורה שלו, "מתפרפר", עליו עבד שנתיים וחצי. האלבום כולל 15 שירים, מתוכם יצאו לאור שבעה כסינגלים לפני צאת האלבום. הסינגל הראשון מתוך האלבום שיצא לאור הוא "תסתכלי עלינו", שהוציא במאי 2008, ואותו כתבו והלחינו טל שגב ויעקב למאי. הסינגל השני היה "קיץ משגע" והשלישי - "מתפרפר", אותו כתב יוסי גיספן והלחין עדי לאון. הרביעי - "אם תאמיני", החמישי - "חגיגה לעיניים" (מילים: דורון דוידסקו, לחן והפקה: אריק זנתי), השישי - "לא נגמל ממך", שאת הקליפ שלו ביים עוזי ג'ורג' והשביעי - "נסיכת חלומותיי" שכתב דוד זיגמן ללחן של יוסי בן דוד ועיבוד של יעקב למאי.
ב-2014 פרש בן חיים מחברת ההפקות אבי גואטה. כיום מיוצג בחברת ההפקות תטה - Teta.
בשנת 2019 התמודד בעונה השביעית של הכוכב הבא לאירוויזיון. עם זאת, לא נכנס לנבחרת.
אורן אלעזרי
המפתח של שרה
המפתח של שרה (בצרפתית: Elle s'appelait Sarah) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2010, המבוסס על ספרה של טטיאנה דה רונֶה הנושא את אותו השם .
הסרט מספר את סיפור חייה של שרה, ילדה יהודייה כבת 10 המגורשת עם משפחתה מביתה על ידי המשטרה הצרפתית בתקופת משטר וישי, במה שכונה בשם "מצוד ולודרום ד'איבר". לצד סיפור העלילה מתנהלת לסירוגין עלילה נוספת של סיפור מסעה של עיתונאית אמריקאית אשר עורכת תחקיר מקיף אודות גירוש היהודים מפריז.
עלילה.
ביולי 1942 פשטה משטרת צרפת על בתיהם של היהודים ברבעים המרכזיים של פריז וריכזה אותם בוולודרום הישן שבעיר לקראת גירושם למחנה ההשמדה אושוויץ. בעת פשיטת המשטרה על בית משפחת סטרז'ינסקי ניסתה שרה להציל את מישל, אחיה הקטן ונעלה אותו בארון הקיר שבחדרם וביקשה ממנו לשמור על דממה עד שהיא תבוא לחלצו. המשפחה עם שאר יהודי העיר נכלאו באצטדיון בתנאי דוחק קשים, ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים כלשהם. בחלוף מספר ימים כשהם מורעבים ותשושים, הועברו היהודים במשאיות למחנה הריכוז דראנסי, שם הופרדו זה מזה באכזריות ושוכנו בצריפים. כשהיא לבדה, קודחת מחום ומורעבת, שמרה שרה בקנאות על מפתח הארון שבו נעלה את אחיה. לאחר תקופת מה במחנה, כשהיא חשה כל העת צורך דחוף לצאת ולחלץ את אחיה הכלוא בארון, הצליחה שרה לברוח מתחת לגדר התיל שהקיפה את המחנה ומצאה מסתור בביתם של זוג חקלאים נוצרים בכפר סמוך. בעזרתם חזרה לדירתה בפריז שהייתה כבר מאוכלסת על ידי משפחה אחרת. שרה התפרצה לדירה ופתחה את הארון הנעול במפתח שנשאה כל העת על גופה, וגילתה לחרדתה את גופת אחיה המרקיבה.
שרה חזרה לכפר וגודלה על ידי זוג האיכרים ששילבו אותה בעבודות המשק השוטפות. בנערותה נותרה שרה מופנמת ועצובה. יום אחד הותירה מכתב להוריה המאמצים ועזבה לארצות הברית. שם נישאה וילדה בן.
במקביל לסיפור העלילה מסופר סיפורה של ג'וליה (שמגלמת קריסטין סקוט-תומאס), עיתונאית אמריקאית שחיה בצרפת, המנהלת תחקיר מקיף על גירוש יהודי צרפת לאושוויץ. ג'וליה מגלה להפתעתה שהדירה באחד הרבעים המרכזיים של פריז שנמסרת לה ולבעלה על ידי הורי בעלה היא דירה שבה חיו בעבר יהודים (היו אלה משפחת סטרז'ינסקי). משפחתו עברה לדירה מיד לאחר גירוש היהודים. גילוי זה עורר אצל ג'וליה סערת רגשות והיא החלה חוקרת בעניין את סיפורה הטראגי של משפחת סטרז'ינסקי ואת קורותיה של שרה. לאחר מסע ממושך גילתה ג'וליה ששרה התאבדה בשנת 1966 לאחר תקופות דיכאון שחוותה, ואיתרה את בעלה הקשיש של שרה ואת בנה כבן חמישים שחי באיטליה. במהלך פגישתם גילה שאימו היא יהודיה ניצולת השואה.
העור בו אני חי
העור בו אני חי (בספרדית: La piel que habito) הוא מותחן ספרדי משנת 2011 בבימויו של פדרו אלמודובר, ובכיכובם של אנטוניו בנדרס, אלנה אנאיה, מריסה פארדס, יאן קורנט ורוברטו אלאמו. הוא מבוסס בקווים כלליים על הרומן הצרפתי "מיגל" מאת תיירי ז'ונקה. אלמודובר ובנדרס חזרו לעבוד יחד בסרט זה, בפעם הראשונה לאחר הפסקה בת 21 שנה. הסרט עלה להקרנת בכורה במאי 2011 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט, לדברי אלמודובר, הוא "סיפור אימה ללא צעקות או הפחדות". הנושא המרכזי בו הוא הנקמה של המנתח הפלסטי ד"ר לדגארד (אנטוניו בנדרס) בצעיר שתקף מינית את בתו.
עלילה.
הסרט מתרחש בטולדו בשנת 2012. המנתח רוברט לדגארד (אנטוניו בנדרס) פיתח, באמצעות הנדסה גנטית, עור בעל תכונות משופרות, כגון עמידות לאש. בכנס רפואי סיפר שניסה את העור רק על עכברים. באחוזתו, המשמשת גם כמתקן רפואי משוכלל המאפשר מחקר ועריכת ניתוחים, הוא מחזיק אישה צעירה כלואה (אלנה אנאיה), בעזרתה של מנהלת משק הבית, מריליה (מריסה פארדס). בזמן שרוברט אינו בבית, מגיע, בתחפושת של נמר (בעיר מתקיים קרנבל), סקה (רוברטו אלאמו), בנה של מריליה. הוא מבקש מאמו מחסה, משום שנמלט לאחר שוד שערך, אך היא מסרבת. הוא רואה, בטלוויזיה במעגל סגור, את האישה הכלואה, ומבקש להגיע אליה. מריליה מסרבת גם לכך, וסקה כובל אותה, מגיע לחדרה של הכלואה ואונס אותה. רוברט, שחזר הביתה, רואה את האונס, ויורה למוות בסקה.
מריליה מספרת לאישה הכלואה שהיא אמם של רוברט ושל סקה, משני גברים שונים, אך הם אינם יודעים זאת. היא מספרת שאשתו של רוברט נכוותה אנושות בתאונת דרכים 12 שנים קודם לכן, ורוברט הצילה וניסה לשקם אותה, אך כשהיא ראתה את מראה פניה המעוות התאבדה בקפיצה מהחלון. בתם נורמה (ביאנקה סוארס), שהייתה עדה להתאבדות, נזקקה עקב כך לטיפול פסיכיאטרי.
בפלאשבק של שש שנים לאחור, ויסנטה (ז'אן קורנט), הוא גבר צעיר המועסק בחנות הבגדים של אמו. נורמה מגיעה עם אביה למסיבת חתונה. היא יוצאת עם ויסנטה לחצר, ושם הוא מנסה לאנוס אותה, וכשהיא מתנגדת – סוטר לה בחוזקה והיא מתעלפת. רוברט, שרואה את ויסנטה נמלט על אופנועו, מוצא את נורמה בחצר ומעיר אותה, והיא מדמה שהוא האנס. מצבה הנפשי מחמיר, והיא מאושפזת וכעבור זמן מה - מתאבדת. רוברט מחליט לנקום באנס. הוא חוטף אותו, עורך בו ניתוח לשינוי מין, ומעניק לו את תווי פניה של אשתו המנוחה.
בחזרה להווה (שנת 2012), ויסנטה, שלאחר שינוי מינו קרוי ורה, הוא האישה הכלואה באחוזתו של רוברט. בעקבות האונס על ידי סקה, ורה רוכשת את אמונו של רוברט, והוא מאשר לה לצאת לקניות עם מריליה. פולחנסיו (אדוארד פרננדס), עמיתו של רוברט שהשתתף איתו בניתוח לשינוי מין של ויסנטה, מגלה את ויסנטה בידיעה בעיתון על נעדרים, ומאשים את רוברט שהניתוח נעשה במסמכים מזויפים, לשם מחקר בלתי חוקי. ורה מגיעה, ואומרת שהניתוח נעשה לפי רצונה. צעד זה מחזק את אמונו של רוברט, המאפשר לוורה חופש תנועה בבית. ורה מוצאת אקדח, ויורה ברוברט. מריליה, ששמה לב לכך, יוצאת לעזרת רוברט, אך ורה יורה גם בה.
ורה יוצאת מהאחוזה ומגיעה לחנות הבגדים של אמהּ, שם היא מסבירה לכריסטינה, העובדת בחנות, ולאחר מכן גם לאמהּ, שהיא הבן האובד, ויסנטה.
הפקה.
אלמודובר קרא את "מיגל" מאת תיירי ז'ונקה כעשר שנים לפני עליית הסרט לאקרנים. מה שמשך אותו ברומן הייתה לדבריו "עצמת הנקמה של דוקטור לדגארד", וזה הפך לגרעין התסריט המעובד שבמרוצת הזמן הלך והתרחק מהעלילה המקורית. בנוסף, אלמודובר קיבל השראה לכתיבת התסריט מסרטו של ז'ורז' פראנז'ו (Franju) "עיניים ללא פנים" וכן מסרטי המתח של פריץ לאנג.
הבמאי הכריז על פרויקט הסרט בשנת 2002, והתכוון לגייס את אנטוניו בנדרס ופנלופה קרוז לתפקידים הראשיים, אולם בסופו של דבר לוהקו אלנה אנאיה ובנדרס. העור בו אני חי הוא שיתוף הפעולה הראשון בין השניים מאז "קשור אותי! אהוב אותי!" משנת 1990, ושהחל בשנת 1980. הסרט הופק על ידי "אל דסאו" בתקציב של עשרה מיליון אירו.
צילומי הסרט החלו ב-23 אוגוסט 2010 והסתיימו כארבעה חודשים מאוחר יותר. אתרי הצילומים כללו את סנטיאגו דה קומפוסטלה, מדריד, ובית אחוזה על יד טולדו.
הפצה.
בשל ההתפתחויות בענף ההפצה, החליטה אל דסאו לנטוש את האסטרטגיה הרגילה שלהם להפצת יצירותיו של אלמודובר, ולהפיץ את הסרט ברחבי העולם בסתיו. סרטי הבמאי הועלו בעבר בבתי הקולנוע הספרדיים באביב ולאחר מכן בעולם במהלך הרבעון האחרון של השנה. הקרנת הבכורה בספרד הייתה ב-2 בספטמבר 2011. בישראל ובארצות הברית הסרט עלה בחודש אוקטובר אותה שנה (בארצות הברית בהפצה מוגבלת בלבד).
ביקורת.