הוא היה איש ספר מגיל צעיר, במסגרת הבית ספרית ומחוצה לה השתלם ושלט היטב בשפות עברית, ערבית, פרסית, צרפתית, טורקית ואנגלית. בשנת 1923 סיים את לימודיו בבית מדרש ממלכתי למורים.
בנובמבר 1924 נישא לנעימה מזרחי, והיה אב לארבעה.
החל משנת 1922 לימד ערבית, אנגלית והיסטוריה בבית הספר היהודי "אל-וטניה" בבגדאד. הוא התקדם במהירות, ובשנת 1924 היה למנהל בית הספר, תפקיד שמילא בארבע השנים הבאות. בשנים 1928–1933 היה לסגן מנהל בית הספר "שַמַּש" בבגדאד. לאחר מכן חזר לתפקידו כמנהל בית הספר "אל-וטניה" וכיהן בתפקיד זה לאורך 16 השנים הבאות. בשנת 1949 מונה למפקח על כלל בתי הספר היהודיים בבגדאד.
מלבד תפקידיו כמחנך, חדד היה מתרגם, פובליציסט ומשורר פורה. הוא היה חבר בכמה אגודות ספרותיות ואקדמיות, בהן החברה המלכותית ללימודים אסייתיים של בריטניה ואגודת הסופרים העיראקית "נאדי אל-קַלַם". הוא היה כותב קבוע לעיתון היהודי-העיראקי בשפה הערבית "אל-מִצבָּאח'" ('המנורה') שהופיע בשנות ה-20, ושימש לצד אנור שאול כעוזר העורך סלמן שינה, ובכתב העת הספרותי "אל-חאצד" ('הקוצר'). כמו כן, היה בעל טור בנושא יחסי חוץ בעיתון הלאומי העיראקי "אל-בלד". כחלק מתפקידו בעיתון ביקר בארץ ישראל, נפגש עם מנהיגי היישוב משה שרת ובן-גוריון ולצד זאת אף ראיין את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
חדד חיבר שירה עברית ופרסמה בכתב העת העברי היהודי-עיראקי קצר הימים "ישורון". בשנת 1945 ראה אור בבגדאד תרגומו מעברית לערבית לספר המסעות הגדול של בנימין מטודלה, עם הקדמה מאת ההיסטוריון העיראקי הידוע עבאס אל-עזאווי (عباس العزاوي), אשר עורר תהודה משמעותית בעולם הספרותי הערבי. שנתיים לאחר מכן תרגם מפרסית לעברית כמה מחלקי ה"רֻבָּאעיאת", יצירתו הספרותית הגדולה של המשורר הפרסי עומר ח'יאם. בנוסף, פרסם מספר ספרי לימוד, בהם ספר לימוד של עברית וספר לימוד של סיפורי התנ"ך בתרגום לערבית.
חדד אהד את הציונות, ותרגם לערבית כתבים ספרותיים ציוניים כגון הפואמה "הוא אמר לה" ליוסף חיים ברנר (1941). משנת 1947 היה פעיל במסגרת ארגון החלוץ. כמו מרבית הקהילה היהודית בעיראק, חדד עלה לישראל בשנת 1951 עקב הסכנה שריחפה מעל ראשי היהודים במדינה. בישראל הוסיף לפעול בשדות החינוך והספרות והיה פעיל בקרב יוצאי עיראק ובתנועת העבודה. בשנים 1955–1959 כיהן כחבר מועצת העירייה ומועצת הפועלי ברמלה. מ-1959 היה חבר הוועדה המרכזית של מפא"י וייצג את המפלגה בקרן היסוד ובמוסדות הסתדרותיים שונים. כיהן בהנהלת ההסתדרות: בשנת 1955 היה למנהל מחלקת הפרסומים בשפה הערבית של ההסתדרות, ומשנת 1960 עמד בראש מחלקת הקליטה והפיתוח שלה; משנת 1955 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ובשנים 1960–1970 נבחר לחבר הוועדה המרכזת שלה. בשנתיים האחרונות לחייו עמד בראש המדור לפעילות חברתית-תרבותית בקרב העולים. בשירות המגבית היהודית המאוחדת ובשירות משרד החינוך נסע לשליחויות בארצות שונות כגון ארצות הברית והודו.
במקביל לעבודתו הפוליטית, המשיך לעסוק בכתיבה בערבית. בין היתר כתב (ביחד עם אחיו מאיר חדד) עבור העיתון הישראלי הממסדי "אל-יוּם". בשנים 1953–1954 היה העורך הראשי של עיתון ממסדי אחר בערבית, "אל-וטן" (המולדת). בשנת 1956 תרגם לערבית את הרומן "נפתולי אדם" ליהודה בורלא. בשנת 1967 תרגם לערבית את שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב". בנוסף, המשיך לעסוק בתחום ההוראה, וחיבר ספרי לימוד היסטוריה עבור מערכת החינוך הערבית בישראל. כמו כן נהג להרצות באוניברסיטה העברית על תולדות יהודי בבל. בשנת 1971, לרגל 20 שנה למבצע עזרא ונחמיה, פרסם ספר מחקרי בעברית על ההיסטוריה של יהדות עיראק בשם "אבני דרך".
עזרא חדד נפטר בשנת 1972. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
במותו הותיר אישה, שני בנים ושתי בנות: אברהם, ויולט, בלאנש ודוד, וכן נכדים.
ב-1973, במלאת שנה למותו פרסמו ידידיו לזכרו אסופה מכתביו בשם "סופר ומחנך מבבל".
מספריו.
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
בניין לשכת הבריאות המחוזית
תומס ווטסון
קתרין (הטריטוריה הצפונית)
קתרין (באנגלית: Katherine) היא עיירה בטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה. העיירה שוכנת על גדות נהר הנושא את אותו שם במרחק של 320 ק"מ מדרום מזרח מבירת הטריטוריה דרווין. אוכלוסיית העיירה מנתה 6,094 תושבים במפקד 2011. העיירה היא גם היישוב הקרוב ביותר לבסיס טינדל (RAAF Base Tindal) של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הממוקם במרחק 17 ק"מ מדרום-מזרח לעיירה. העיירה מספקת שירותי חינוך, בריאות, מנהל ותעסוקה ל-742 אנשי הבסיס ובני משפחותיהם. כרבע מתושבי הבסיס מועסקים בעבודה שאינה קשורה לתפעולו, רובם בקתרין.
ראשיתה של קתרין הייתה כתחנה של קו הטלגרף בין דרווין לאדלייד שסלילתו הושלמה ב-1872. בהמשך התפתחה העיירה סביב ענף הכרייה, במיוחד כריית הזהב, כמקום המספק שירותים לבסיס חיל האוויר וכבסיס לתעשיית התיירות האזורית. האזור ידוע בשיטפונות הפוקדים אותו לעיתים תכופות.
היסטוריה.
האזור היה מיושב בשבטים אבוריג'ינים, שימש להם מקום התכנסות ונשאר כזה עד היום. האירופאי הראשון לעבור באזור היה החוקר ג'ון מקדאול סטיוארט (John McDouall Stuart) שחצה את נהר קתרין, בנקודה המרוחקת 90 ק"מ במעלה הזרם מהעיירה, ב-4 ביולי 1862. סטיוארט קרא לנהר על שם קתרין, בתו של ידידו ג'יימס צ'ימברס (James Chambers).
תחנת הטלגרף של קתרין הוקמה ב-1872 והעיירה החלה עם גרעין קטן של תושבים שהתמקמו על הגדה המערבית של הנהר. העיירה נהנתה מקרבתם של מרבצי הזהב 90 ק"מ מצפון לה. ב-1889 התגלו מרבצי זהב נוספים במרחק 50 ק"מ בהר טוד שמצפון לעיירה. המכרה פעל עד שנת 2000. ב-1926 חוברה העיירה באמצעות קו רכבת לדרווין ונבנה גשר החוצה את נהר קתרין. לצורך כך הועבר מרכז העיירה לגדה המזרחית של הנהר.
במלחמת העולם השנייה הקים צבא אוסטרליה שני בתי חולים שדה ומפקדה ליד קתרין. ב-22 במרץ 1942 הופצצה העיירה על ידי מטוס יפני ואדם אחד נהרג.
במשך השנים סבלה העיירה משיטפונות. המשמעותיים בהם התרחשו בשנים 1957 ו-1974. ביום אוסטרליה, ב-26 בינואר 1998 החריב שיטפון את העיירה והיא הוכרזה כאזור אסון. השיטפון אירע כתוצאה מ-300 עד 400 מ"מ גשם שגרמו לנהר קתרין לעלות על גדותיו. מי השיטפונות הציפו את העיירה ואת רוב השטחים סביבה והיה צורך לפנות תושבים רבים. השיטפון כיסה שטח של 1,000 קמ"ר, הציף 1,100 בתים וניתק את רוב הכבישים המובילים לקתרין. שלושה אנשים איבדו את חייהם.
באפריל 2006 הוצפו חלקים רבים של קתרין בשיטפון נוסף. 50 בתים הוצפו והנזק נאמד במיליוני דולרים. יחד עם זאת לא דווח על נזקים לתשתיות. תושבי העיירה הוזהרו מבעוד מועד ויותר מ-1,100 מתושבי העיירה פונו למרכזי חירום מחוץ לה.
בעשורים האחרונים התפתחה קתרין כמרכז לענפי החקלאות, גידול הבקר והתיירות.
אינטרפרומטר פברי פרו
מהוד פברי פרו
נקודת דמיון
בגאומטריה, נקודת דמיון של שני מעגלים (שאינם מכילים זה את זה) היא נקודה שממנה נראים שני המעגלים באותה זווית. אלו הן הנקודות שבהן אפשר להעביר לשני המעגלים משיק משותף. לכל שני מעגלים שאינם מכילים זה את זה יש שתי נקודות דמיון: פנימית וחיצונית.
את נקודות הדמיון אפשר לבנות במחוגה וסרגל (ראו האיור השני), והן משמשות לבניות גאומטריות אחרות, כמו זו של מעגל המשיק במשותף לשני מעגלים נתונים (ראו ציר רדיקלי).
נולונביי
נולונביי (באנגלית: Nhulunbuy) היא עיירה בטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה. העיירה הוקמה בסוף שנות השישים כדי לשכן בה עובדי מכרה בוקסיט ובני משפחותיהם וכן נבנה בה נמל מים עמוקים. העיירה שוכנת 996 ק"מ ממזרח לבירת הטריטוריה דרווין. אוכלוסיית העיירה מנתה 3,933 תושבים במפקד 2011.
בנולונביי שולט אורח חיים טבעי ורגוע. הנוף היפה והמחוספס והחופים החוליים הלבנים מאפשרים בריחה מההמולה של החיים בעיר, והאזור מושך אליו הרפתקנים מרחוק ומחפשים אחר הזדמנות להתחבר ליופי ולתרבות המסורתית העשירה שלה. תושבי המקום נהנים מפעילויות מבוססות טבע הכוללות דייג, טיולים בין השיחים, קמפינג, אומנויות מסורתיות, ציד וספארי.
היסטוריה.
האזור הוא מקום מושבם של שבטים אבוריג'ינים מזה 40,000 שנים. האירופאי הראשון שהיה במקום הוא החוקר מתיו פלינדרס שהגיע לאזור ב-1803 במסגרת מסע ההפלגה שלו סביב לאוסטרליה.
ב-1963 החליטה הממשלה הפדרלית להקים במקום מכרה בוקסיט. תושבי היישוב ירקאלה (Yirrkala) משבט היולנגו (Yolngu) התנגדו לכך חריפות והגישו עצומה לבית הנבחרים האוסטרלי. המהלך משך תשומת לב בקנה מידה לאומי ובינלאומי. ב-1971, כאשר נותרה הממשלה בעמדתה, עתרו אנשי השבט לבית המשפט. הם הפסידו בעתירה מאחר שבתי המשפט היו אז כבולים לעקרון הטרה נוליוס שעל פיו לא הוכרה בעלות על האדמות של האבוריג'ינים מלפני תקופת ההתיישבות האירופאית. יחד עם זאת, השופט הכיר בשימוש הדתי והכלכלי שעשו העותרים באדמות ובכך נסללה הדרך להכרה בזכויות הקרקעיות של האבוריג'ינים באוסטרליה.
נולונביי נוסדה על ידי חברת אלומיניום שווייצרית כדי לשכן בה את עובדי מכרה הבוקסיט ואת מפעל התכת האלומיניום שמופק ממנו. ב-2007 רכשה חברה קנדית את הבעלות על המכרה. בנקודת זמן מסוימת הייתה אוכלוסיית העיירה מורכבת מאנשים מיותר מ-100 מדינות ובשנות השבעים היא מנתה כ-3,500 תושבים.
כביש הגישה לעיירה הוא דרך לא סלולה באורך של יותר מ-700 ק"מ ונדרש אישור מיוחד כדי לנסוע בו. לפיכך רוב האספקה והמבקרים בעיירה מגיעים אליה בדרך הים או האוויר.