תגובתו הראשונה של בראק ליצירה "העלמות מאביניון" מתבטאת בציורו "העירומה הגדולה" (1908). ביצירה זו, תיאר בראק את המודל ממספר נקודות מבט, זאת באמצעות פירוק מבנה גופה והרכבתו מחדש על ידי אוסף גופים בעלי נפח. בראק שמר על פירוט אנטומי ונשאר נאמן לייצוג הפיגורטיבי, באופן יחסי לפיקאסו שנטה להפשטה עזה יותר. על ציור זה אמר בראק: "אינני יכול לתאר אישה במלוא יופייה הטבעי… אין לי ולא לאיש הכישרון לכך.. לכן כדי ליצור יופי זה אבטא את התרשמותי הסובייקטיבית. הטבע הוא רק מבוא לקומפוזיציה דקורטיבית ולרגש. יש בו רגשות ואני מתרגמם ליצירת אמנות. ברצוני לחשוף את המוחלט ולא את האישה הפיקטיבית".במהלך 1908 עסק בראק בעיקר בציור נופים. בציורו "בתים באסטק" ניכרת השפעתו של סזאן בהתייחסות אל החלל הציורי. כבר בתקופה זו התחיל בראק להשתמש באור וצל באופן שרירותי ולא ריאליסטי. הקצעים, שאימץ כצורות לביטוי הנפחים, היו גדולים יותר ובעלי איכות גאומטרית קובייתית יותר מאלו של פיקאסו.
בסתיו של שנת 1908 ניסה בראק להציג את ציוריו ב"סלון הסתיו" (Salon d'Automne) בפריז, אך יצירותיו לא התקבלו. באותו זמן פתח קהאנוויילר גלריה חדשה ונאות להציג בה את יצירותיו החדשניות של בראק. המונח "קוביזם" נקבע בעקבות תערוכה זו, על ידי שימושו של מבקר האמנות לואי ווסקל במילה "קוביות" בתארו את הסגנון החדש של בראק.
במהלך שנת 1910 הגיע בראק ביצירותיו לפירוק והשטחה חריפים יותר. מושאי עבודותיו היו לרוב טבע דומם המורכב מפריטים וחפצים הזמינים בחיי היום-יום. בראק תיאר את האובייקטים באמצעות פירוקם לצורות גאומטריות, קצעים קטנים יותר ותרגומם לצורות שטוחות יחסית על פני מישור הציור. יצירותיהם של בראק ופיקאסו ינקו את השראתם מהמציאות היום-יומית, ותיארו נושאים שגיום אפולינר כינה "ספוגים באנושיות", זאת בניגוד לשימוש בתכנים ספרותיים או אנקדוטיים. הקוביזם שאף לשקף את האובייקטים בשפתו הייחודית, ולא עסק בעקרונות אלגוריים וסימבוליים. השפה הקוביסטית, המפרקת את האובייקט לקצעים וקוביות ומתמקדת בהבעת המציאות על הבד, התפתחה מתוך הדיאלוג בין שני האמנים שיצרו והגיבו אחד לשני.
אחרי המלחמה.
דרכיהם של בראק ופיקאסו נפרדו כאשר גויס בראק למלחמת העולם הראשונה. המלחמה הגיעה אליהם בעת שהותם בסרג (Sorgues) באוגוסט 1914. בשנת 1915 נפצע בראק פצעים חמורים, וחזר לצייר רק בשנת 1917, זאת לאחר חודשים ארוכים של אשפוז והחלמה. בחודשים אלו הרהר בראק במשמעות היצירה שלו וכפי שכינה אותה- הפואטיקה שלו. בראק הסתגל למצב החדש ובילה תקופה מסוימת עם הצייר חואן גריס וחברו הפסל אנרי לורן. במהרה שב בראק לסגנון המזוהה עמו, והמשיך לפתח סגנון זה באופן עצמאי. מנקודה זו והלאה המתודה של בראק הייתה לעבוד על מספר קנבסים במקביל, במהלך כמה חודשים ואפילו שנים. בשנת 1922, זכה בראק בן ה-40 לכבוד והכרה, ויצירותיו הוצגו ב"סלון הסתיו", אליו לא התקבל בצעירותו. בשנת 1925 עבר בראק לגור בבית שנבנה על פי דרישותיו על יד פארק מונסורי (parc montsouris). הוא שב לצייר ציורי נוף וצייר מספר ציורים המתארים את הים, המאופיינים ברגישות והתייחסות לאור, שהזכירו בסגנונם תפאורות בימתיות.
בשנים 1933–1938 התמסר בראק ליצירות דקורטיביות מפוארות וציור סדרת תמונות טבע דומם שהוצב על שולחנות, כאשר שם התמונה נקבע על פי צבע המפה עליה הונחו האובייקטים. בשנת 1938 בחר בראק באובייקטים קישוטיים יותר, ומסביבם עיטורי ערבסקות. בתהליך היצירה נטו האובייקטים לאבד את זהותם והפכו להיות חלק מרשת של יחסי גומלין.
בשנים 1936–1939, ולעיתים אף עד 1944, צייר בראק קומפוזיציות המתארות דמויות וחללים פנימיים בהם הדמות האנושית מייצגת תפקיד משמעותי, אך אינה מהווה את המוקד המרכזי ביצירת המרחב. ציור פורטרטים, יצירה שמהותה אפיון של אינדיבידואל, אשר היה מרכזי ביצירותיו של פיקאסו היה זר לדרכו של בראק. עובדה זו נובעת מתוך החזון שלו ששאף לעסוק באוניברסלי ולהתעלות מעבר לפרטי ולקונקרטי. הדמויות, שרובן היו דמויות נשיות, ותוארו בגפן או בזוג, ייצגו את שני תחומי העיסוק המרכזיים שלו- ציור ומוזיקה.
החל משנות הארבעים הוחלפו כלי מוזיקה וחפצים אחרים המסמלים תענוגות ופנאי באובייקטים פשוטים ושגרתיים יותר, כגון: כוס יין, חתיכת לחם, חתיכות גבינה ובשר. אלו תוארו במנות קטנות כמייצגים רמת חיים בסיסית והסתפקות מצומצמת בהכרחי. האובייקטים הונחו על מפות פשוטות והוצבו לצד כלים פשוטים ולא מקושטים.
בספטמבר 1944, התחיל בראק את סדרת המופת שלו "שולחן ביליארד". במהלך ההפסקות בציור, בגלל בריאות רעועה התמסר בראק למדיטציות מזרחיות ועסק בהעלאה על הכתב של תפיסתו ואמונותיו כפי שגיבש ועיצב אותן לאורך השנים. בשנת 1948 ניאות בראק לפרסם את כתביו. באותה השנה הוענק לו הפרס הראשון בביאנלה לאמנות בוונציה.
בשנת 1949 אמר: "גיליתי גילוי גדול, אינני מאמין עוד בדבר, חפצים אינם קיימים בעבורי, מלבד ההרמוניה ביניהם, ובינם לביני, כשמשיגים את ההרמוניה הזו, משיגים מעין ריק אינטלקטואלי, בדרך זו הכל נעשה אפשרי, מתאים, והחיים הם גילוי מתמיד, וזוהי שירה אמיתית".
בערוב ימיו המשיך בראק לצייר טבע דומם, תוך התמקדות בדימוי הציפור. הציפור, המייצגת את העיקרון של התנועה האורגנית עצמה, והסמל האוניברסלי של מרחב החסר משמעויות מלבד המעוף הגורלי מקשטת את התקרה הקמורה של הגלריה לאמנות אטרוסקית בלובר, שאותה הצייר אהב במיוחד. את משיכתו ושייכותו הפנימית לאמנות ייחס בראק לסביבתו הראשונית ומורשת משפחתו. אביו וסבו ניהלו עסק לצביעת בתים, ודרכם, האמין בראק, ירש את יחסם והערכתם לאמנות, ורגישותם לצבע ולאסתטיקה. בסיס זה היה לדבריו אבן היסוד להתנהלותו כאדם ומצפונו כצייר, ומסורת ורגישות אלו הם שהקנו לו את היכולת לתרום למהפכת הציור שהתרחשה בזמנו. גישה זו של זרימה ספונטנית מתוך התבוננות, התפתחות ותגובה לסביבה מבלי לבחור כיוון מוחלט אפשרה את חדשנותו ופריצת הדרך שהוביל, והייתה דרך חיים מתבקשת עבורו. כפי שהוא עצמו הודה ואמר: "לא החלטתי להיות צייר יותר מאשר החלטתי לנשום". הציור היה בעבורו כורח ביולוגי ודרך למימוש עצמי. "אם הייתה לי מטרה אחת היא הייתה לממש את עצמי מיום ליום, ותוך כדי כך יצא שמה שעשיתי נראה כמו ציור, אני הולך בדרכי ואמשיך לעשות כך וזה הכל".
ביבליוגרפיה.
• גראפולה, לין, בלט רוס של דיאגילב (הוצאת אסיה: 2012).
• הדס, נורית, עיונים באמנות המאה העשרים (חולון: המרכז לחינוך טכנולוגי, 1996).
• Casabán, Consuelo Ciscar, Georges Barque, (Valencia : IVAM, Institut Valencia d’Art Modern, 2006).
• Leymarie, Jean, Georges Braque, (New York : Solomon R. Guggenheim Museum, 1988).
• Wilkin, Karen, "Will Georges Braque Ever Get His Due?", The Hudson Review No. 3 (Autumn, 1997), pp. 444-452.
ג'ים הנסון
ג'יימס מורי "ג'ים" הנסון (באנגלית: James Maury "Jim" Henson; 24 בספטמבר 1936 - 16 במאי 1990) היה בובנאי, תסריטאי, במאי, מפיק טלוויזיה ומקימה של חברת ג'ים הנסון וקרן ג'ים הנסון. הנסון היה איש תיאטרון הבובות הידוע והמפורסם ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה, בין היתר בזכות תוכניותיו "החבובות", "רחוב סומסום", "סיפורי עמים" ו"פראגל רוק" וסרט הקולנוע "המבוך".
תחילת דרכו.
הנסון נולד בגרינוויל, מיסיסיפי שבארצות הברית. בשנת 1936 עבר הנסון עם משפחתו להיטסוויל, מרילנד, בקרבת וושינגטון.
בשנת 1945, בעודו תלמיד בית ספר יסודי, החל לעבוד בתחנת הטלוויזיה המקומית. הנסון ייצר בובות עבור תוכנית ששודרה בשבת בבוקר ויועדה לילדים. לתוכנית קראו "סם וחברים". בתוכנית זו הופיע לראשונה קרמיט הצפרדע, בובה שהפכה בהמשך לסימן ההיכר של הנסון.
עבודות מאוחרות יותר.
הצלחת התוכנית "סם וחברים" הובילה את השתתפות הבובות שהנסון ייצר בתוכניות טלוויזיה נוספות כגון "The Tonight Show" ו"Hollywood Squares".
בשנת 1963 נשא הנסון לאישה את ג'ין, גם היא מפעילת בובות, והם עברו לעיר ניו יורק, שם הקימו את החברה "Muppets, Inc".
בין השנים 1964–1968 החל הנסון להפיק סרטים קצרים.
בשנת 1968 החל חואן גנז קוני להפיק את רחוב סומסום, כאשר חלק מכל פרק הוקצה לזמן בו יופיעו בובות צבעוניות מתוצרתו של הנסון.
בין בובות אלה הופיעו:
שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 1976 החל הנסון בהפקת החבובות, בה הופיע קרמיט הצפרדע כמנחה, ועמו גונזו, פוזי הדוב ומיס פיגי.
הסרטים.
מופע החבובות הופיע במספר עונות, ולאחריו נעשו סרטים עם אותן הדמויות:
סרטים נוספים שהפיק הנסון:
כמו כן הנסון עיצב את הדמות של יודה בסרטי "מלחמת הכוכבים" - דמות אותה דיבב פרנק אוז.
תוכניות נוספות אותם יצר הנסון:
בשנת 1982 הקים הנסון את קרן ג'ים הנסון לעידוד את אומנות תיאטרון הבובות בארצות הברית.
הנסון נפטר מדלקת ריאות ב-16 במאי 1990, בגיל 53, כ-9 ימים בלבד לפני הקרנת הבכורה של הסרט האחרון בהפקתו, המכשפות.
השפעתו.
לאחר מותו המשיכו לצאת סרטים המבוססים על דמויות שיצר הנסון ובהם:
והמשיכו לצאת גם סדרות כמו:
ג'וזף קוני
ג'וזף קוני (נולד ב-1962, באנגלית: Joseph Kony) הוא המנהיג הראשי של "צבא ההתנגדות של האל" (Lord's Resistance Army, LRA), ארגון גרילה שבעזרת מסע אלים מנסה לכונן באוגנדה משטר תיאוקרטי המבוסס על עשרת הדיברות. על פי מקורות שונים, קוני הורה על חטיפתם של עשרות אלפי ילדים וילדות מבתיהם, והפיכתם לחיילים או לשפחות מין בארגונו. בשנת 2005 קבע בית הדין הבינלאומי בהאג כי קוני אשם בביצוע פשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, אך הוא עדיין לא נתפס.