בן-משה הוא בוגר בית הספר לשירה של הליקון לשנת 1997. שיריו תורגמו למספר שפות: רוסית, אנגלית, סינית, יוונית, טורקית, ערבית, וספרדית. כמו כן השתתף בפסטיבלי שירה בישראל החל משנת 1998, בשנים האחרונות משמש כעורך פסטיבל השירה הבינלאומי "שער" - ומנחה סדנאות כתיבה רבות, בין היתר באוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, הליקון - עמותה לקידום השירה בישראל, מכללת סמינר הקיבוצים, קיבוץ יטבתה ובתוכנית Israeli American Council בארצות הברית. נבחר למקום הראשון כמנחה סדנאות כתיבה מטעם מוסף "הכי טובים" של עיתון מעריב לשנת 2012.
בן-משה זכה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים (2012), ובפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2003).
בן-משה ריכז בשנים 2001-1998 את תחום הכתיבה במתא"ן ("מפעל תרבות ואמנות לנוער" מיסודה של החברה למתנ"סים). הוא משמש משנת 2000 כעורך ספרותי בבית ביאליק בתל אביב, ואחראי על אירועי הספרות במוסד. במקביל, ערך יקיר את מדור הספרות במגזין הסטודנטים תזה תחת ניהולו של ליאור וייץ בין השנים 2000–2001. החל משנת 2004 נושא בתפקיד העורך הספרותי ב'שירה על הדרך', מיזם של עיריית תל אביב-יפו; במסגרת המיזם נבחרו עשרות שירים שהוצגו על תחנות אוטובוסים ובמקומות ציבוריים נוספים בעיר. בשנת 2005 הצטרף בן-משה למערכת כתב העת והוצאת הספרים הליקון, ובמסגרת זו ערך את ספריהם של אמירה הס "הבולימיה של הנשמה" (2006), רונן אלטמן קידר "סימני נשיכה" (2007), אלי אליהו "אני ולא מלאך" (2008) וליאור גרנות "והשמש - שמש" (2010) וספר שירה של מאיר הדר.
בשנים האחרונות עורך בן-משה ספרי שירה למשוררים רבים, בהם: נאוה סמל, מיה טבת דיין, לילך גליל, יוסי צברי, מעוזיה סגל, יוסי אלפי, נגה מרקמן, ענן קניג, שוקי גוטמן, יוכי פרלמן, דני נגר, תמרה לילך מזומן, וכן ערך ספרי תרגום אנתולוגיות לשירה עכשווית מאנגלית ופולנית.
בנוסף, כותב בן-משה רשימות עיתונאיות וטורי ביקורת בתחום הספרות, התיאטרון והמוזיקה בעיתונים הארץ, Time Out תל אביב, ובכתבי-עת לתרבות וספרות, הגיש פינה שבועית על מוזיקה קלאסית בתוכנית 'זמן איכות' בערוץ 2. בנוסף, היה פעיל בוועדת המפעל ליוזמות חדשות בספרות העברית מטעם מרכז ההדרכה לספריות בישראל, ושימש כשופט בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" (2004), בתחרות 'כתוב' של מפעל הפיס (2002), בפרס שרת התרבות והספורט להוצאת ספרי ביכורים לאור (2016), בפרס שרת התרבות לקידום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר (2016 ו- 2018), וכן בפרס רעיית הנשיא גב' נחמה ריבלין ז"ל לעידוד השירה עברית (2018, 2019). בנוסף, מנגן יקיר בהרכב המוזיקלי 'שירה על חוט תיל,' יחד עם יותם חיימוביץ (לחנים וגיטרות) ומייקל בנסון (בס), בו הם מלווים משוררים קוראים על במה.
בן-משה כותב גם לילדים, ושירים מפרי עיטו הולחנו על ידי גל זיו, ונכללים באלבום הילדים "האוצר" משנת 2016, בביצועיהם של יעל דקלבאום וגדי רונן. שירים מתוך ספרו "הדלתא של חייך" הולחנו על ידי אורי מלמד ונכללו באלבום "זמן אלבטרוס" שיצא לאור בשנת 2021.
בן-משה נשוי לשירלי. הוא אחיינו של המשורר רוני סומק.
עיגולי גרשגורן
באלגברה ליניארית, עיגולי גרשגורן מסייעים להערכת גודל הערכים העצמיים של מטריצה, באמצעות חישוב פשוט.
המונח הוא על שמו של המתמטיקאי סמיון ארונוביץ גרשגורן (Семён Аранович Гершгорин), נולד כהירשהורן (הירשהאָרן בכתיב היידישאי).
תיאור פורמלי.
תהא formula_1 מטריצה מסדר formula_2 מעל הממשיים או המרוכבים.
נסמן formula_3. כלומר, formula_4 הוא סכום הערכים המוחלטים של אברי השורה מספר formula_5, פרט לאיבר שנמצא באלכסון.
כעת, כל הערכים העצמיים של formula_1 נמצאים באיחוד העיגולים הבא:
formula_7.
הקבוצה המתוארת היא איחוד של formula_8 עיגולים סגורים במישור המרוכב, שמרכז כל אחד מהם הוא אחד מאיברי האלכסון הראשי של formula_1, והרדיוס של כל עיגול הוא סכום הערכים המוחלטים של אברי השורה של המרכז, פרט לאיבר זה עצמו.
עוד אומר המשפט כי אם formula_10 מתוך העיגולים הללו יוצרים רכיב קשירות נפרד מ-formula_11 העיגולים האחרים, הרי שאותו רכיב קשירות מכיל בדיוק formula_10 מבין הערכים העצמיים.
מסקנות.
מטריצה בעלת אלכסון שולט (diagonal dominant matrix) היא מטריצה שבה
הערך באלכסון (בערכו המוחלט) גדול מסכום יתר האיברים בשורתו (בערכם המוחלט),
כלומר formula_13.
תוצאה מיידית של משפט גרשגורן היא: אם מטריצה היא בעלת אלכסון שולט
אז המטריצה היא הפיכה. זאת מאחר שמטריצה היא הפיכה אם ורק אם 0 אינו ערך עצמי שלה, אבל שליטה אלכסונית חזקה מבטיחה שכל אחד מהעיגולים אינו מכיל את ראשית הצירים (כי המרחק של מרכזם מהראשית גדול מרדיוס העיגול).
מלחמות צרפת המהפכנית
אסון המכביה
אסון המכביה הוא תאונה בה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה החמש עשרה, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.
תיאור האירוע.
בסביבות השעה שמונה בערב, התמוטט גשר ארעי שהוקם כדי לאפשר את מעבר משלחות המכביה לאצטדיון רמת גן. בשל קריסת הגשר נפלו למי נהר הירקון המזוהמים רוב חברי המשלחת האוסטרלית, בה היו 373 ספורטאים וחלק מחברי המשלחת האוסטרית, שמנתה 51 ספורטאים. תוצאות האירוע: ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית קיפחו את חייהם, 69 ספורטאים נוספים נפצעו בדרגות שונות של פציעה. עקב מכת הגשר במים, חומרים רעילים מתחתית הירקון עלו מעלה, והפגיעה בבריאותם של מי ששהו במים הייתה חמורה מכפי שהייתה אלמלא הזיהום בירקון. גם המחלצים שנכנסו למים על מנת לחלץ את הספורטאים נפגעו.
בעוד הספורטאים נמשים מן המים המשיך להתנהל טקס הפתיחה, במתכונת מקוצרת.
נפגעים.
גרגורי סמול מת לפני הגעתו לבית החולים באותו יום, ככל הנראה מותו נגרם מחבלה עקב הנפילה עצמה. באותו היום מתה גם ייטי בנט מחנק. ב-26 ביולי 1997 12 יום לאחר מכן, מתה אליזבת סוויקי מזיהום. ב-10 באוגוסט 1997 מת וורן זינס מזיהום בדרכי הנשימה, ובנתיחה שלאחר המוות התגלה שהפטריה Pseudallescheria boydii, גרמה לזיהום בגופו.
מבין הפצועים התפרסמה האוסטרלית סאשה אלתרמן, שעברה למעלה משלושים ניתוחים.
חקירה ומשפט.
בית המשפט קבע כי אסון המכביה קרה בגלל מחדל חמור שנגרם על ידי המהנדס מיכה בר-אילן שתכנן את הגשר, הקבלנים יהושע בן עזרא וברוך קרגולה שהקימו אותו, ואדם מישורי בעל חברת האירועים שתיווך בין הנהלת המכביה לקבלנים. חמישה אנשים הורשעו בגרימת מוות וחבלה ברשלנות. ארבעה מהם נשלחו לתקופות מאסר של חמישה עד 21 חודשים והחמישי נידון לשישה חודשי עבודות שירות.
לאחר האסון.
האירוע הטראגי, כמעט גרם לנתק של מסורת קיום "המכביות" וגרם למתח בין מדינת ישראל ליהדות אוסטרליה, שטענה שישראל מתמהמהת לפצות אותם כחוק.
האסון גרם לכך שנעשו מאמצים גדולים בניקוי נחל הירקון מהמזהמים שהיו בו שנים רבות. כמו כן, היה יחד עם אסון אולמי ורסאי אחד הגורמים להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט ורדימוס זיילר, בחודש יולי 2001.
שנים רבות הייתה באזור האסון פינת זיכרון בלתי רשמית ובה מכתבי הזדהות עם הנספים, נרות נשמה וקישוטים שונים. בשנת 2005 הקימו עיריית תל אביב-יפו ועירית רמת גן גשר גדול ואיתן במקום, הנקרא "גשר המכביה ה-15". פינת הזיכרון הוסרה ובמקומה הוצב לוח הנצחה משיש.
שולי נתן
שולי נתן (נולדה ב-16 במרץ 1947, כ"ד באדר ה'תש"ז) היא זמרת, גיטריסטית ומלחינה. היא קנתה את תהילתה בשעה אחת בפסטיבל הזמר בשנת 1967, כששרה מחוץ למסגרת הפסטיבל את שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב", שיר שקיבל משמעות מחוזקת בעקבות מלחמת ששת הימים והפך למעין המנון שני ולא רשמי.
ביוגרפיה.
שולי נולדה בלונדון בשם מרים שולמית בורנפרוינד לציירים חוה נתן (בתו של הטנור אברהם נתן) ויהושע בורנפרוינד. היא עלתה ארצה בגיל צעיר מאוד, והתגוררה בווילהלמה (בני עטרות של ימינו). בוגרת תיכון בליך. את שירותה הצבאי עשתה כמורה חיילת, וכשפתחה בקריירה מוזיקלית אימצה את השם נתן, שם נעוריה של אמה, וקיצרה את שמה הפרטי לשולי.
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות" בשנת 1967, אז שמעה אותה בתה הבכורה של נעמי שמר, ללי, וסיפרה לאמה ששמעה זמרת בעלת קול גבוה (שמר אהבה זמרות עם קול גבוה). שמר חיברה בדיוק אז את השיר "ירושלים של זהב" שהיה אמור להתבצע בפסטיבל הזמר מחוץ לתחרות הפזמונים. השיר נוצר בעקבות הזמנתו של טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, שביקש שיר חדש על ירושלים. שמר מאוד התרשמה מנתן והחליטה שהיא תשיר את "ירושלים של זהב" בפסטיבל, אף על פי שמפיקי הפסטיבל חפצו דווקא בזמרת ידועה שתבצע אותו והתנגדו לביצוע על ידי זמרת לא מוכרת. נתן ביצעה את השיר בליווי גיטרה בלבד בעת ספירת קולות ההצבעה לזמרים המשתתפים וסחפה את הקהל שהצטרף אליה בהתלהבות. לאחר זמן הוסיפה שמר בתים נוספים בעצת רבקה מיכאלי, שאמרה שחסרה התייחסות לעיר העתיקה, והגרסאות החדשות הוקלטו.
אחד הרגעים המרגשים במלחמת ששת הימים, היה כשהצנחנים שהגיעו לכותל המערבי שרו את השיר כשדמעות בעיניהם. באותה תקופה יצא תקליט בשם השיר שהורכב משירי המלחמה, ביניהם שירה של נתן (במהדורה האנגלית של התקליט, בה אמנים ישראלים אחרים מבצעים את השירים באנגלית, השיר בוצע על ידי זמרת העם שולי הרולד. שירי המהדורה לא עלו על גבי דיסק).
השיר נחשב לאחד הפזמונים הישראלים הכי ידועים ומוכרים ואף זכה בתואר "שיר היובל". זהו השיר שנתן מזוהה ביותר עמו עד היום.