ב-1927 הגיש פייג' את התקציב הגרעוני הראשון של הממשלה וברוס הכיר בכך שמעמדה הכלכלי של אוסטרליה היה בהתדרדרות. החוב של הממשלה הפדרלית ושל ממשלות המדינות באותה שנה הסתכם ביותר ממיליארד ליש"ט, שמתוכו 305 מיליון ליש"ט היו חובות מתקופת המלחמה והשאר היו השקעות בפיתוח שלא החזירו את עצמן. כמעט מחצית מהחובות היו לגורמים מחוץ לאוסטרליה, בעיקר מלונדון. הצמיחה הכלכלית הייתה איטית ורחוקה בהרבה מהציפיות. היקף היצוא וההכנסות לא סיפקו את צורכי הממשלה והמשקיעים החלו להיות מודאגים בנוגע לרמת החוב הלאומי של אוסטרליה. ברוס התמיד בתוכניותיו והאמין שהגידול ביצוא האוסטרלי הוא המפתח לפתרון הבעיות, ולפיכך הצדיק השקעות נוספות והמשך עידוד הגידול באוכלוסייה. הממשלה אכן פעלה כדי לנסות לפתור את בעיית החובות. באמצע שנות העשרים לקחו מדינות אוסטרליה הלוואות במחירים בלתי נתפסים כדי לפצות על הכנסותיהן המתדלדלות. בתגובה לכך, ברוס הציע שהאחריות על חובותיהן של המדינות, והסמכות להיכנס לחובות נוספים, יהיו בסמכותה של מועצה לאומית להלוואות שבה לכל מדינה יהיה קול אחד ולממשלה הפדרלית שני קולות וקול מכריע. הוא גם עשה צעדים לביטול התשלום על פי נפש למדינות ובמקום זאת הציע נוסחת מימון הקשורה יותר לצרכים הכלכליים של המדינות. שני שינויים אלה הוכנסו במסגרת חוק ההסדרים הפיננסיים של 1927 שאושר במשאל עם שנה לאחר מכן. שינויים אלה היו למשמעותיים ביותר בהיסטוריה החוקתית של אוסטרליה, שכן בעקבותיהם איבדו המדינות חלק ניכר מעצמאותם הכלכלית. כשהן עומדות בפני לחצים כלכליים וכשהן נעשות תלויות יותר ויותר בממשלה הפדרלית, ולאחר כמה התנגדויות, הסכימו לכך המדינות, אף על פי שחוסר איזון פיסקלי בין המדינות לבין הממשל הפדרלי המשיך להיות גורם מתמשך ביחסים ביניהם.
מודרניזציה של הממשלה.
ברוס יישם את עקרונותיו העסקיים בממשלתו, כשהוא משתמש בניסיונו כמנהל חברה וכמאמן חתירה כדי להביא סדר ומעשיות לסדר היום של הקבינט. הוא יישם מערכת פורמלית שלפיה הוכן סדר יום מסודר של ישיבות הקבינט עם אחריות של כל אחד ואחד מהשרים לסעיפים בסדר היום על ידי זה שהפיץ מסמכים בין כל השרים כדי שיהיו מעודכנים בנושא עליו הם אחראיים. תהליכי קבלת ההחלטות שלו הבטיחו שעמיתיו היו מיודעים ושותפים באופן פעיל בהחלטות, או אם אין הם מסכימים עם ההחלטות, הוא אפשר להם לעזוב את הישיבות כדי לשמור על הסולידריות של הממשלה. מבחינה זו הרוויח ברוס את הכבוד שרחשו לו עמיתיו, ובמובנים רבים הוא הצליח לשלוט בממשלה באמצעות חריצותו וידענותו. השר ג'ורג' פירס ציין מאוחר יותר שברוס היה ראש הממשלה הטוב ביותר מבין אלה שהוא שירת תחתם או התנגד להם במהלך הקריירה הפרלמנטרית שלו בת 38 השנים.
במידה רבה ברוס גם חיזק את יכולות איסוף המידע והמחקר של שריו ושאף שקבלת ההחלטות וגיבוש המדיניות תהיה על בסיס של המידע הטוב ביותר הקיים. שיא של 22 ועדות מלכותיות הגישו את הדוחות שלהם לממשלתו של ברוס, וזאת בנוסף לעשרות של מיזמי חקירה ומחקר שבוצעו על ידי הממשלה במגוון רחב של נושאים, בעיקר בסוגיות הכלכליות, התעשייתיות והחקלאיות. בהבינו שהשקעה במדע היא חיונית כדי למצות את ההזדמנויות לפיתוח חקלאי וכלכלי של אוסטרליה, הקים ברוס את המועצה למחקר מדעי ותעשייתי (Council for Scientific and Industrial Research). הוא הקים את המשרד למחקר כלכלי ב-1929 ולראשונה הועסקו כלכלנים באופן סדיר כיועצים לממשלה בנושאים שעד אז נחשבו לפוליטיים בלבד. עם סיום כהונתו של ברוס כראש ממשלה, כבר היו מונחים היסודות למבנה רחב של אספקת מידע לראש הממשלה ולרשות המבצעת ברוב תחומי עיסוקם, התפתחות חשובה ביכולות המקצועיות של ראש ממשלת אוסטרליה.
בתקופת כהונתו של ברוס עברה הממשלה גם למושבה הקבוע בעיר הבירה המתוכננת קנברה. תוכניות לעיר בירה פדרלית חדשה הוכנו כבר בתקופת איחוד אוסטרליה והאתר על גדות נהר מולונגלו נבחר כבר ב-1913. תהליכי התכנון הואטו עקב המלחמה ועקב בעיות תקציביות וניהוליות. ברוס היה תומך נלהב בהקמתה של הבירה החדשה. ב-27 במאי 1927 עבר הפרלמנט הפדרלי למושבו החדש בקנברה. כמה ימים לאחר מכן עברו ברוס ואשתו להתגורר בלשכתו (The Lodge). בטקס פתיחת הפרלמנט הפדרלי, החליט ברוס שקולותיהם של פקידי בית הנבחרים והסנאט מתאפיינים במבטא אוסטרלי מדי ועמד על כך שהוא באופן אישי יקבל את פניו של הדוכס מיורק וביחד הם יפתחו את הבניין החדש, צעד שספג ביקורת מצדם של כמה מחברי הפרלמנט. תהליכי ההעברה של הממשלה לבירה החדשה נמשכו לאיטם בשנים 1927 ו-1928. הייתה זו משימה ניהולית שדרשה חלק ניכר מזמנה של הממשלה באותם ימים, כשמשרדים רבים עברו בהדרגה ממלבורן.
גישושים אימפריאליים.
כנתין נאמן של האימפריה הבריטית, דגל ברוס בחזון של חיזוקה באמצעות פיתוח כלכלי הדדי, שיתוף פעולה פוליטי נרחב ומדיניות משותפת בתחומי הביטחון, הסחר והחוץ. מסעו הראשון מעבר לים כראש ממשלה היה לוועידה האימפריאלית בלונדון ב-1923. ברוס הניח על סדר היום של הוועידה קשת רחבה של הצעות לשיתוף פעולה חזק יותר בין בריטניה והדומיניונים שלה במגוון רחב של נושאים, במיוחד בנושאי הסחר, ההגנה ויצירת מדיניות חוץ משותפת. ב-1922, במסגרת מה שהיה ידוע כמשבר צ'נקלה, המדיניות המסוכנת הבריטית כלפי התוקפנות של טורקיה חיפשה להגדיר מחדש את גבולותיה עם יוון והסלימה לנקודה בה ממשלת בריטניה איימה לפתוח במלחמה כנגד טורקיה. איום זה כלל השתתפות של צבאות הדומיניונים, אף על פי שאף אחת מממשלות הדומיניונים לא יודעה בהתפתחויות בטורקיה. אף על פי שהמשבר הסתיים בפתרון דיפלומטי, מנהיגי הדומיניונים זעמו על כך שהם כמעט והיו מעורבים בעימות צבאי מבלי שהתייעצו איתם מלכתחילה.
ברוס חתר לכך שיתקיימו תהליכי התייעצות משמעותיים יותר עם הדומיניונים והצליח למנות את ריצ'רד קייסי כאיש קשר פוליטי קבוע בלונדון שיעביר את ההחלטות של ממשלת בריטניה ויהווה צינור בין לונדון ומלבורן. הוא גם חתר בהצלחה להקמתו של משרד הדומיניונים כגוף נפרד ממשרד המושבות. עם זאת, בעוד שרבים ממנהיגי הדומיניונים היו שותפים לדעתו שהמערכת האימפריאלית צריכה לעבור שינויים, היו כאלה שלא ראו עין בעין את חזונו לשיתוף פעולה הדוק. קנדה ודרום אפריקה שאפו ליותר עצמאות מלונדון והובעה מצדם פחות התלהבות מהתוכניות השאפתניות של ברוס לשיתוף פעולה בין-אימפריאלי בתחומי הסחר והמדיניות.
למרות הייצוג המוגבר של אוסטרליה בלונדון לאחר 1923, תקוותו של ברוס לקיומן של תהליכי קבלת החלטות משותפים התנפצה שוב כאשר ב-1924 החליטה בריטניה להכיר בברית המועצות. צעד זה הכניס את ברוס האנטי-קומוניסטי המושבע לייאוש והוא התנגד להחלטה זו הן מבחינה אידאולוגית והן על רקע זה ששוב התקבלה החלטה מבלי להיוועץ בדומיניונים. בסופו של דבר, למרות חילוקי הדעות בין בריטניה לבין הדומיניונים, היה זה נושא כבד משקל מכדי שהיא תקיים התייעצות לגביו. במקום זאת חתמה בריטניה על החוזה הכללי עם ברית המועצות רק בשם עצמה, ובכך סימנה את הפילוג המשמעותי הראשון בינה לבין אוסטרליה בנושאי מדיניות החוץ. אף על פי שהם היו ישימים רק להסדרי הביטחון באירופה, מתח ברוס ביקורת על חתימתם של הסכמי לוקרנו ב-1925 מבלי להיוועץ תחילה בדומיניונים ואף על הם לא חייבו אותם.
ועידת האימפריה של 1926 אישרה את ההיפרדות המהירה של האינטרסים של בריטניה ושל הדומיניונים שלה ואת העובדה שעצמאות רחבה יותר ולא שיתוף פעולה רחב יותר הם הפתרון המעשי. ברוס הכיר בכך שהאימפריה הגיע לנקודת מפנה, אך למרות האופטימיות שלו ותקוותו לריענון המנגנון האימפריאלי, גילו בכך שאר ראשי ממשלות הדומיניונים עניין מועט. תוכניתו לשיתוף פעולה כלכלי וביטחוני רחב היקף הועלתה לדיון בנוסף למתן עדיפות בהסדרי הסחר לדומיניונים, אך רעיונות אלה לא זכו לאהדה בבריטניה ולא הצליחו לצבור תאוצה. גישתו של ברוס הייתה כמעט ההפוכה לגישתם של מנהיגי קנדה, דרום אפריקה ומדינת אירלנד החופשית. כשהעיר בוועידה ראש ממשלת בריטניה בולדווין, "אם אתה, מר ברוס, תשתמש במונח 'אימפריה' קצת פחות ואם אתה, מר מק'גיליגן (שר התעשייה והמסחר האירי), תשתמש במונח זה קצת יותר, נוכל להתקדם בצורה טובה יותר". בסופו של דבר נצחה גישת העצמאות של הדומיניונים והוועידה הכירה באמצעות הצהרת בלפור בכך שהדומיניונים הם ישויות מדיניות עצמאיות שמאוגדות באופן חופשי במסגרת חבר העמים הבריטי. המושלים הכלליים הוגדרו מחדש כנציגים של מלך בריטניה, לא של ממשלת בריטניה וחויבו מאז לפעול רק על פי הייעוץ של ממשלות הדומיניונים. שינויים אלה היו בעלי משמעות סמלית ומעשית במסגרת תהליך המעבר של הדומיניונים ממושבות לאומות עצמאיות. לברוס היו רגשות מעורבים כלפי התפתחויות אלו. מצד אחד הוא האמין שהאימפריה הייתה עדיין ארגון בינלאומי חזק וחיוני הממלא תפקיד חיובי ביחסים הבינלאומיים ומצד שני הוא היה מאוכזב מכך שהדומיניונים האחרים לא היו שותפים לחזונו או למחויבותו לשמור על שלמותה ועל אחדותה של האימפריה. לברוס היו כמה הצלחות בוועידה, כמו הרחבת היקף עבודתה של הוועדה הכלכלית האימפריאלית והגדלת שיתוף הפעולה בתחומי הטכנולוגיה והמדע.
היחסים עם המגזר התעשייתי.