ראשיתו של הגזע בשנות 1960, כאשר אן בייקר מקליפורניה עסקה בפיתוח מספר גזעי חתולים חדשים. בתחילת 1994 החליטה אחת הקבוצות שעבדה עם בייקר להפסיק את השותפות. על פי החוזה המחייב בין הקבוצה לבייקר, במקרה שהקבוצה קוטעים את השותפות, עליהם לעקר או לסרס את החתולים שברשותם או לשנות את שם הגזע עליו עבדו. חברי הקבוצה העדיפו את האפשרות השנייה. הם ערבבו את גזעי ה-"Cherubims" וקראו לגזע החדש בשם "רגמפין". השם נבחר בגלל מוצאם של החתולים - כולם התפתחו מחתולי רחוב (Ragamuffin באנגלית: פרחחי רחוב חביבים).
בפברואר 1994 רשמה ה-ACFA, אגודת חובבי החתולים בארצות הברית, את הרגמפין בתור גזע נסיוני וכיום (מרץ 2007) מוכר הגזע על ידי מספר אגודות חתולים (כולל ה-ACFA) כגזע לכל דבר.
מבנה כללי.
הזכרים מסוגלים להגיע למשקל של כ-13 ק"ג. פרוותם באורך בינוני וצבעה מורכב ממגוון רחב של צבעים ודוגמאות, כגון לילך, לינקס, מינק, שחור, אפור ולהבה.
החתול מגיע לבגרות בגיל 3–4.
רועה אוסטרלי
רועה אוסטרלי הוא גזע של כלב רועים.
היסטוריה של הגזע.
המקור של כלב הרועים האוסטרלי לא ידוע באופן ודאי. למרות שמם, מוצאם של הכלבים האוסטרליים אינו מאוסטרליה. לדעת הבעלים הראשונים של הכלבים מגזע זה, מקור הגזע הוא מארץ הבסקים השוכן בהרי הפירינאים שבין ספרד לצרפת. הבסקים שהיגרו ממקום מגוריהם בשל האבטלה הקשה, הגיעו עם כלביהם לארצות אחרות. הכלבים הקטנים והוורסטיליים האלה קיבלו את שמם עם הגיעם לארצות הברית ביחד עם עדרי הכבשים והרועים מאוסטרליה. זה אירע בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כאשר פרח שוק הצמר האמריקאי. הבוקרים התרשמו מהיכולות של כלבים מוכשרים אלו אשר השתמשו בהם גם לכבשים וגם לבקר. בשנת 1991 גזע הרועים האוסטרליים הוכר רשמית על ידי התאחדות הכלבים הקנדית והתאחדות הכלבים של ארצות הברית.
בשל יכולת ההסתגלות הגדולה שלהם ורצונם לרצות הם מגיעים לתוצאות טובות בתחומים רבים: מבחני משמעת, מבחני אג'יליטי, תחרויות של צלחת מעופפת ועוד. הם מצטיינים גם בעבודה בחווה, בגילוי חומרי נפץ וסמים או בחיפוש והצלה.
מפי האוסטרלים הוא מכונה "אוזי"
מבנה כללי.
גובה - זכרים: 51-58 ס"מ נקבות: 46-53 ס"מ. משקל - נקבות: סביב ה-20 ק"ג, זכרים: סביב ה-30 ק"ג.
פרוותם קצרה ויכולה להופיע בארבע וריאציות:
אדום שיש - "מנומר" Red Merle
אפור שיש - "מנומר" Blue Merle
אדום - Red Tri
שחור - Black Tri
גזע זה יכול לבוא עם סימונים חומים ולבנים: בפנים, ברגליים, בעורף, בצוואר ובבטן. כתמים לבנים אסורים בחלק מהאזורים בגוף (לפי התקן), וכלב בעל כתמים לבנים באזורים אלה נחשב כ'פסול' מבחינת תקן הגזע.
פרט יחסית ייחודי לרועה האוסטרלי הוא שחלק מהכלבים נולדים ללא זנב.
אופי.
כלבי הרועים האוסטרליים הם כלבים חכמים מאוד, חברותיים, ורסטילים, פעילים, קלים לאילוף ובעלי אינסטינקטים לרעיה ושמירה. הם מהירי תפיסה וצמאים לרצות את בעליהם.
רועה בלגי
הרועה הבלגי הוא סוג של כלב רועים.
היסטוריה של הגזע.
כלבי הרועים הבלגיים הורבעו על ידי חקלאים בחוות בבלגיה. בשנת 1891 הוקם מועדון הגזע והחלו בהכוונת הגידול. קיימים ארבעה גזעים של כלבי רועים בלגיים, כולם בעלי אותו האופי ומבנה גוף, כאשר השוני הוא בצבעים ובסוגי הפרווה. לגזעים השונים שמות של כפרים בלגיים השוכנים בסביבת בריסל. הטרוורן קיבל את שמו מהכפר טרוורן. בכפר זה גידל חובב כלבים בשם קורביל כלבי רועים. הוא הרביע כלבים בצבע חום בשם טום ופוא, אשר נחשבים לאבותיהם של הטוורנים המודרניים. כתוצאה מההרבעה שביצע נולדה מיד, כלבה חומה שהורבעה עם כלב בצבע שחור בשם דוק דה גרוננדל. מזיווג זה נולד הכלב מילזרט, שהיה בשנת 1907 לאלוף הטרוורן הראשון. בתחילת הדרך היו ידועים צבעים שונים והיו דעות שונות בנושא. היו שהעדיפו כלבים חומים לגמרי והיו שהעדיפו כלבים חומים עם "מסכה" שחורה. אחרים העדיפו כלבים בצבע אפור-כסף.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה החל הגזע להתייצב. זכר דומיננטי בשם "ווילידה לה גרד נואר" (בן לגרוננדל) היה משובח וזכה במועמדויות באירופה ואליפויות בינלאומיות בבלגיה ובצרפת; הוא התפרסם גם כזכר מרביע דומיננטי.
גם כיום מרביעים גרוננדל (צבע שחור) עם הטרוורן כדי לשפר את שניהם.
הגזע משמש כיום ככלב רועים וככלב משטרה חזק ואמין.
בצה"ל משמש הגזע בעיקר ככלב מרדף וכלב חיפוש חומרי נפץ.
מבנה כללי.
גובה הנקבות בין 51 ל-61 ס"מ. הזכרים - 61 עד 66 ס"מ.
משקלם בין 24 ק"ג ל-29 ק"ג.
פרוותם ארוכה וישרה בגווני חום עד אדמדם, בעל מסיכה שחורה, לעיתים בשילוב של אפור כסף ושחור.
תוחלת חייהם נע בין 12 ל-14 שנה.
אופי.
הרועה הבלגי נאמן מאוד ומסור לבעליו, מסוגל בקלות מאוד לזהות את מצב רוחו ולהיות מושפע ממנו. מאוד חכם ואוהב לשחק כל הזמן ולא מהסוג התוקף. אבל אם יצטרך, יגן הכלב הבלגי על בעליו ואף יקריב את חייו. הוא נקשר מאוד ודורש הרבה תשומת לב, אבל מסוגל להתמודד עם שעות של היעדרות של בעליו. קל יחסית לאלף אותו, והוא בעל יצר שמירה מאוד חזק: לזכרים יש יצר שמירה חזק מאוד והם מגנים על בעליהם בחירוף נפש, ועם אילוף נכון - לא ייתן לאדם זר להתקרב אל בעליו ואל אזור מחייתו.
רועה קווקזי
רועה קווקזי, המכונה לעיתים כלב הרים קווקזי, הוא גזע של כלב רועים הנפוץ בעיקר בגאורגיה, בארמניה, בצפון הקווקז ובטורקיה. הוא משמש לשמירה על עדרים, בעיקר מפני טורפים, כגון זאבים ודובים. השתתף בעבר בקרבות כלבים. היום יש יותר מודעות לגזע זה, והוא משמש גם לשמירה בחצרות בתים.
היסטוריה.
בדומה לרוב הכלבים מהגזע המולוסרי, שכולל גם כלבים כמו המסטיף והבולדוג, גם הרועה הקווקזי הוא גזע שקיים בעולמנו עוד מהעת העתיקה. האבות הקדמונים של הגזע היו כלבי האלאונט (Alaunt). הרועים הקווקזים היו שייכים לאלאנים, עם של נוודים פרסיים, ששכנו באזורי צפון הקווקז במאה הראשונה לספירה. אולם ההכרה הרשמית ברועה הקווקזי כגזע בפני עצמו, קרתה רק בשנת 1930 על ידי איגוד הכלבים הגרמני.
בריאות.
לרועה הקווקזי קיימות המחלות הבאות: היפ דיספלסיה, השמנה ובעיות לב. כמו כן, הוא סובל מנשירת שיער מסיבית במהלך כל השנה, לפיכך נדרש לסרק את פרוותו באופן יומיומי.
מזג.
על כלב זה לעבור מגיל צעיר אילוף ומגע עם אנשים זרים וחיות מחמד, אחרת יפתח אגרסיביות כלפיהם. חייב לקבל טיולים ארוכים מדי יום. הרועה הקווקזי חזק מאוד, בעל יכולת ניתור לגובה של שניים-שלושה מטרים, למרות משקלו הכבד. הרועה הקווקזי ידוע ככלב שמירה קשוח, מסוכן ולא מתפשר. הוא יתקוף בעוצמה רבה, עד כדי חירוף נפש, על מנת להרוג כל זר הפולש לטריטוריה שעליה הוא אמור לשמור.
LAR-160
LAR-160 (ראשי תיבות של Light Artillery Rocket) היא רקטה ארטילרית בקוטר 160 מ"מ לטווח בינוני-רחוק פרי פיתוחה של תע"ש הישראלית. במקור, ה-LAR-160 נועדה לירי ממשגר רקטות LYNX על גבי משאית, אך ניתן להתקינו גם על פלטפורמות אחרות לפי דרישות הלקוח.
את משגר ה-LAR-160 ניתן להתקין על תובת טנק, רכב קרבי משוריין אחר או משאית, או לגרור אותו ולהשתמש בו באופן עצמאי. מורכב משני מארזים על גבי צריח. הצריח פותח במקור עבור מערכת הנשק "אשל הירדן" בעלת ארבעה זבילים קבועים לרקטות "חביב" בקוטר 290 מ"מ, אשר הוצע לצה"ל אך לא נרכש. כל מארז מכיל בין 13 ל־18 זבילים בהם מוחזקות הרקטות. עד לירי עצמו, כל זביל אטום ושומר על הרקטה מפני פגעי הסביבה. הרקטה עצמה היא רקטת 160 מ"מ בעל ראש קרב (רש"ק) רגיל או פצצת מצרר. לרקטה הבסיסית (סימן 2) טווח מזערי של 12 ק"מ ומרבי של 35 ק"מ, ולרקטה המתקדמת (סימן 4) טווח של עד 45 ק"מ.
מלבד לישראל, הרקטות משווקות למדינות זרות; בין היתר ארגנטינה, צ'ילה וונצואלה.
המערכת הייתה בשימוש מבצעי רחב במלחמת אוסטיה ב-2008 נגד טורי טנקים רוסיים.
מרמנו
המרמנו (מכונה גם: אמרניני באיטלקית: Cane da pastore Maremmano-Abruzzese) הוא גזע כלב שמקורו באיטליה. הוא משמש לרעיית צאן. למרמנו פרווה עשירה, עצמות חזקות ושרירים מפותחים המסייעים לו להרתיע גנבים נחושים ולהבריח זאבים רעבים.
היסטוריה של הגזע.
המרמנו והאברוצו, כפי שנקראו, היו שני גזעים נפרדים אשר אוחדו לגזע אחד ב- 1950. הוא שימש כלב רועים לעדרי צאן באזור טוסקאנה ההררי שבמרכז איטליה.
מבנה כללי.
גובהו בין 73-60 ס"מ. ומשקלו בין 45-30 ק"ג. פרוותו עבה וצפופה וצבעה הוא לבן. תוחלת חיים - 13-11 שנים.
אופי.
המרמנו נחשב כלב אמיץ, נאמן, נחוש, חברותי וקל לאילוף. המרמנו ניחן באינטליגנציה גבוהה אך עלול להיות עקשן.
המרמנו נוטה להגן על בעליו כאשר מתעוררת סכנה, הוא נכנס לפעילות מיידית במטרה להבריח את הסכנה.
בית הספר
דוגו ארגנטינו
דוֹגוֹ אַרְגֶּנְטִינוֹ הוא גזע של כלב. זהו כלבה הלאומי של ארגנטינה.
היסטוריה של הגזע.
האחים הדוקטורים למשפחת מרטינז יסדו את הגזע בשנת 1920. אחד מהאחים מרטינז שהיה גנטיקאי וצייד נלהב רצה כלב ציד אידיאלי ומושלם שיוכל להתמודד עם חזירי בר, פומה ויגוארים. כך עירב 10 גזעים שונים עד אשר קיבל את הגזע הרצוי. בתהליך השתתפו כלב הקרבות של קורדובה כבסיס, ועליו התווספו המסטיף ספרדי, דני ענק לגובה, בולדוג אנגלי ובול טרייר לאומץ ונחישות, פוינטר אנגלי לחוש ריח מפותח במיוחד, דוג דה בורדו להוסיף לעוצמת הלסתות, כלב הרים פירנאי לצבע הלבן, אייריש וולפהאונד למהירות, בוקסר לאינטליגנציה ואופי. התוצאה הייתה כלב ציד מעולה בעל מהירות ועוצמת לסתות אימתנית. הכלב משמש גם ככלב משטרה בארגנטינה, ובשל פוטנציאל מסוכנותו הוא מורחק מבריטניה, אוסטרליה, ניו- זילנד ואיסלנד.
מבנה כללי.
גובה: 60-68 ס"מ (זכר), 60-65 (נקבה)&lt;br&gt;