בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הוקם האגף מחדש בדצמבר 1975 כאגף הכפוף לאגף המטה ולאמ"ץ, ב-1981 החליט שר הביטחון, אריאל שרון, להפריד בין התכנון הלאומי-ביטחוני לבין התכנון הצבאי. התכנון הלאומי-ביטחוני הועבר ונמסר לגוף מיוחד במשרד הביטחון (יל"ל), והתכנון הצבאי נותר באג"ת, אשר הפך גוף צבאי בלבד. ב-1983 החליט שר הביטחון משה ארנס, לבטל את היל"ל ולהשיב את תפקידיה למטכ"ל, ב-2006 הפך האגף לאגף עצמאי הכפוף לרמטכ"ל.
במסגרת התוכנית הרב שנתית "תנופה", בקיץ 2020 אגף התכנון (אג"ת) פוצל לשני אגפים:
מבנה ארגוני.
מבנה אגף התכנון ובניין הכוח הרב-זרועי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות. המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
ראש האגף הוא קצין בדרגת אלוף. לראש האגף כפופות חטיבות, אשר עליהן מפקד קצין בדרגת תת-אלוף. חטיבת התכנון אחראית על תכנון התוכניות הרב שנתיות של צה"ל, וחטיבת שילו"ח אחראית על פיתוח שיטות לחימה רב-זרועיות חדשניות המאופיינות בחדשנות טכנולוגית.
מבנה הסמל.
סמלו של האגף הושק בדצמבר 2020 ועוצב על בסיסו של סמל אגף התכנון אשר במרכזו צורת מגן דוד וברקע הסמל נבחר צבע כחול אשר מהווה צבע מוסכם לביטוי טכנולוגיה וחדשנות.
בדומה לסמלו הקודם של אג"ת, במרכז נעשה שימוש בשלושה צבעים, כחול, ירוק ולבן (אוויר, יבשה וים).
שלושת הצבעים באים לידי ביטוי במבנה תלת ממדי המייצג חיבור ושילוביות שהם בליבת תפיסת בניין הכוח הרב זרועי ובהתאם לדירקטיבת הרמטכ"ל לבניין הכוח בראי רב-זרועיות ורב-ממדיות. צורתם כחיצים בסמל האגף מייצרת תחושת תנועה והשתנות.
כלל המרכיבים בסמל מייצרים צורת מגן דוד וכן בעזרת ההצללות הנובעות מגווני הצבעים נוצר מבנה של קובייה תלת ממדית המייצגת בניין כוח רב-זרועי.
התבוננות בסמל מייצרת תחושת "דור חדש לאג"ת" - אלמנט שלראש האגף, האלוף תומר בר, היה חשוב לבטא בסמל החדש אך יחד עם זאת משמר את ההיסטוריה והמורשת על בסיסן הוקם אגף התכנון ובניין הכוח הרב-זרועי.
כפר סומייל
האיש המעשן
ינוב
יָנוּב הוא מושב באזור השרון בין הערים נתניה וטולכרם השייך למועצה אזורית לב השרון.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי קבוצת עולי תוניסיה. המושב הוקם על אדמות נטושות שהותירה אחריה משפחת נבולסי שברחה מישראל עם תחילת מלחמת העצמאות לירדן.
בעקבות התרסקות מטוס עליית הנוער, שהיה בדרכו מתוניסיה לנורווגיה, תרמה ממשלת נורווגיה ביוזמתו של השר הנורווגי הוקון לי את מבני המשק שהוקמו במושב. מבנים אלה הם צריפים נורווגיים, וכיום משמש אחד מהם כבית הראשונים במושב. במושב הוקמו בית עם, בית כנסת, מרפאה ובית ספר יסודי שנקרא על שם 28 הילדים שטסו במטוס (ומהם נהרגו 27 בתאונה): "בית הספר על שם ה-28".
עם בעלי המשקים במושב נמנה יצחק אלל (ששינה שם משפחתו לאל על), הניצול היחיד מתאונת המטוס.
המושב היה ידוע בפרדסי ההדרים שלו ובשנות החמישים נחשב לאחד המושבים המובילים בארץ בתוצרת ההדרים שלו לדונם. מאוחר יותר, הפך המושב למשק מגדלי פרחים ליצוא ועם השנים פחתה בו הפעילות החקלאית.
גלות
גלות (באכדית: galitu - גירוש, הגליה) היא עקירה, בדרך כלל מאולצת, של אדם או קבוצה ממולדתם. ההגליה נחשבת עונש חמור ביותר ועד למאה העשרים אף שימשה לעיתים קרובות כתחליף לעונש מוות.
ההגליה נחשבת עונש חמור במיוחד בשל העובדה שהגולה מתנתק ממשפחתו (אלא אם כן היא מוגלית יחד עמו) ומתרבותו ונאלץ להסתדר בסביבה שהיא לעיתים קרובות עוינת. ההגליה משמשת לעיתים קרובות כדרך למנוע ממנהיגים בלתי רצויים להשפיע על הציבור.
בעת העתיקה, אימפריות כמו אשור, בבל ורומא השתמשו בהגליה המונית של עמים שלמים כעונש על מרידות בהן וזאת מתוך הנחה כי עם המנותק מארצו יתפורר ויעלם. מרבית העמים אכן לא שרדו בעקבות ההגליה, כשהחריג הבולט הוא עם ישראל שהצליח בחלקו לשרוד לאחר גלות בבל, וגלות רומי. פרס לעומת זאת נקטה בטכניקה הפוכה של החזרת עמים גולים כדרך להבטחת נאמנותם לאימפריה.
לפי התורה וההלכה על הורג נפש בשגגה לגלות לעיר מקלט עד מותו של הכהן הגדול. עניין זה ניתן להבין או בתור עונש, או בתור כפרה.
בעת החדשה השתמשו אימפריות רבות בהגליה של מנהיגי מדינות שכבשו ושל פושעים. כך הוגלה נפוליאון לאי אלבה ולאחר מכך לסנט הלנה וכך נוסדה אוסטרליה כמושבת עונשין של האימפריה הבריטית.
בתקופה המודרנית נעשה שימוש נרחב בחילופי אוכלוסין שהם סוג, מוסכם אמנם, של הגליה המונית. יוסיף סטלין הגלה עמים שלמים לסיביר בשל חששו משיתוף פעולה שלהם עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. גם מדינות הציר ובמיוחד גרמניה הנאצית השתמשו בהגליות המוניות. לאחר מלחמת העולם השנייה, התקבלה אמנת ז'נבה הרביעית האוסרת על גירוש תושבי שטח כבוש.
לאחר מלחמת העולם השנייה חלה ירידה חדה בהגליות לארצות זרות וזאת בעקבות התפתחות התקשורת שאפשרה לגולים ליצור קשר מבחוץ. עם זאת הגליה פנים מדינית לאזורים נידחים נשארה טכניקה פופולרית של ענישה במדינות דיקטטוריות.
יד חנה
יַד-חַנָּה הוא כפר שיתופי קהילתי בעמק חפר. מאז היווסדו של היישוב ועד 2005 היה קיבוץ. היישוב שוכן בתחום השיפוט של מועצה אזורית עמק חפר.
היסטוריה.
הקיבוץ נוסד ב-10 באפריל 1950 במסגרת הקיבוץ המאוחד בידי גרעין של ניצולי שואה יוצאי תנועת דרור מהונגריה, שעברו הכשרה בקיבוץ גבעת חיים. הקיבוץ הוקם במטרה ליישב את אזור הספר, סמוך לקו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות מול טולכרם, ונקרא על שמה של חנה סנש. תחילה גרו חברי הקיבוץ באוהלים, ויצאו לעבודה כשכירים ביישובי הסביבה. אחרי כחצי שנה הוקצתה להם קרקע חקלאית בשטח של 4,500 דונם. בשטחים שקיבל גידל הקיבוץ, חיטה, שעורה, חמניות, תירס ואבטיחים. שדות הקיבוץ היו צמודים לקו הגבול, ונשקו לשדות של פלחים ערבים מהצד השני. לאורך קו הגבול לא הייתה גדר מערכת באותן השנים, אלא רק גדר תיל נמוכה. במאי 1952 נאלץ הקיבוץ לוותר על שדה בשטח 100 דונם, לאחר שוועדת שביתת הנשק קבעה שהוא בשטח ירדן.
הפילוג בקיבוץ.
בשנת 1953, על רקע משפטו של מרדכי אורן, חבר השומר הצעיר שהואשם בפראג כמרגל מערבי וחילוקי הדעות במפ"ם בין המצדדים בגישה הסובייטית בהנהגת משה סנה לבין המצדדים בזכאותו של אורן, הזדהו רוב חברי הקיבוץ עם משה סנה ו"חטיבת השמאל" במפ"ם. בינואר 1953 העבירה מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד החלטה בה נקבע:
בעקבות החלטה זו גורשו מקיבוצים אחרים תומכי משה סנה ו"חטיבת השמאל", שלרוב היוו מיעוט, ובהצבעת שאר חברי הקיבוץ אולצו לעזוב. בקיבוץ יראון היה כמעט שוויון בין שתי הקבוצות, אך בהתאם להחלטת מזכירות הקיבוץ המאוחד, גורשה קבוצת "השמאל" מיראון. על מנת לזרז את העזיבה, נקט הרוב ביראון אמצעים ברוטליים, כולל חטיפת איש המיעוט. אחרי שביתת רעב בת יומיים עברו 28 חברים ליד חנה בפברואר 1953.
מזכירות הקיבוץ המאוחד הציבה לחברי יד חנה אולטימטום שאם לא יגרשו את אנשי יראון יסולקו מהקיבוץ המאוחד. לאנשי סנה היה רוב ברור ביד חנה, רוב שגדל עם הצטרפות מגורשי יראון לקיבוץ. בהוראת מזכירות הקיבוץ המאוחד, בחר המיעוט במזכירות קיבוץ משלו. מזכירות הקיבוץ המאוחד פרסמה הודעה ב-4 במרץ שמזכירות קיבוץ החדשה היא זו שנתנהל את הקיבוץ וכל החברים האחרים יגורשו.
הקיבוץ המאוחד שלח לעזרת מזכירות הקיבוץ החדשה פלוגה מקובצת, שכללה חברים של מזכירות הקיבוץ המאוחד וחניכי הסמינר הרעיוני של הקיבוץ המאוחד. בואה של הפלוגה המקובצת ליד חנה גרם למהלומות בחדר האוכל של הקיבוץ, ולאחר תגרה קשה שבה נפצעו 12 איש השתלטו אנשי הפלוגה המקובצת על בית בקצה הקיבוץ, שאליו הגיעו במשך היום תגבורות נוספות של אנשי הקיבוץ המאוחד. בערב פרצה תגרה נוספת כשאנשי הפלוגה ניסו להשתלט שנית על חדר האוכל. ניסיון ההשתלטות על הקיבוץ נכשל, אך על הקיבוץ הושם 'הסגר'. כספי הקיבוץ הוקפאו ומצרכים הנחוצים לקיום הקיבוץ ולניהולו התקין לא הגיעו אליו. כאשר פנו חברי יד חנה לקיבוצי הסביבה, בהם חלקם עבדו כשכירים, לקבל את משכורתם, סירבו קיבוצים אלה לשלם לפי הוראת מזכירות הקיבוץ הארצי. המרכז החקלאי, שהתייצב מאחורי הקיבוץ המאוחד, היה מוכן להסיר את ההסגר בתנאי שתוקם בקיבוץ מזכירות פריטטית ויסולקו אנשי יראון, שהואשמו בגרימת המתח בין שני חלקי הקיבוץ. בתגובה, פתחו אנשי יד חנה בשביתת רעב ליד משרדי המרכז החקלאי בתל אביב. לצד הרוב בקבוצה התייצבה גם אמה של חנה סנש. באפריל 1953 ערכו שתי הקבוצות חגיגות נפרדות לציון 3 שנים לעלייה על הקרקע.
בספטמבר 1953 הציע המרכז החקלאי, הסכם פשרה לפיו קבוצת הרוב תישאר בקיבוץ, אך רוב האדמות יעברו לרשות הקיבוץ המאוחד לטובת הקמת קיבוץ חדש בסמוך, בנוסף נדרשה קבוצת הרוב לשלם פיצויים ולקבל עליה את כל חובות הקיבוץ. ההסכם נחתם בדצמבר 1953. במהלך 1954 הוכשרה הנקודה החדשה. לבסוף עזבו אנשי הקיבוץ המאוחד את הקיבוץ, וחנכו באופן רשמי, באוגוסט 1955, בסמוך קיבוץ חדש "יד חנה סנש". קיבוץ זה התפרק ב-1972 ועל מקומו יושבת בת חפר.
לאחר הוצאתם להורג של מרגלי האטום יוליוס ואתל רוזנברג, ניטעה לזכרם חורשה "לזכר אתל ויוליוס רוזנברג שהוצאו להורג על לא עוול בכפם בידי המקארטיזם האמריקאי". תחילה אסרה הקרן הקיימת על הקיבוץ לנטוע את החורשה ולהציב במקום מצבת זיכרון לזכרם. אך אחר כך נתנה את הסכמתה והחורשה ניטעה.
לאחר הפילוג.