בעקבות עתירה של שלום עכשיו, שטענה כי כי רשויות מקומיות ביהודה ושומרון העבירו כספים ל"אמנה" שלא כדין, החליטה בסוף 2019 נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, כי בשנת 2020 לא יועברו תמיכות ל"אמנה" ללא אישור בית המשפט אולם ב-18 ביולי 2021 דחה בג"ץ בדעת הרוב את העתירה והתיר לאמנה לקבל תמיכות מרשויות ביהודה ושומרון משום שהיא עונה להגדרה "מוסד ציבורי". בנוסף הסכים ההרכב כולו כי עידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון היא מטרה לגיטימית לקבלת תמיכות.
שנות ה-40 של המאה ה-20
שנות ה-40 של המאה ה-20 היו העשור החמישי של המאה ה-20, החלו ב-1 בינואר 1940 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1949.
שנות ה-40 היו עשור ביניים בין שנות ה-30 המהפכניות לשנות ה-50 השמרניות, והוא מחולק לשני חלקים:
הדור שנולד במחצית הראשונה של שנות ה-40 (יחד עם ילידי שנות ה-30 וילדי המחצית השנייה של שנות ה-20) מכונה הדור השקט. הדור שנולד במחצית השנייה של שנות ה-40 (יחד עם ילידי שנות ה-50 וילידי המחצית הראשונה של שנות ה-60) מכונה דור הבייבי בום.
אירועים עולמיים.
מלחמת העולם השנייה (1939 – 1945).
אירועים בולטים לאורך המלחמה:
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות.
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
מדע וטכנולוגיה.
טכנולוגיה צבאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, במחצית הראשונה של העשור, מושקעים מרבית משאבי הפיתוח והייצור של התעשייה העולמית בצורכי צבא. מסיבה זו שנות ה-40 יצרו קפיצת מדרגה משמעותית בטכנולוגיה צבאית.
תרבות פופולרית.
קולנוע.
עשור זה נחשב לחלק מעידן הזהב של הוליווד, שבשנים אלו מתפקדת בתור מרכז הפקת הקולנוע של ארצות הברית בפרט ושל העולם בכלל. סוף העשור היא תקופת דמדומים בהקשר זה, בה מתחילה לעלות הפופולריות של עולם הטלוויזיה, על חשבון הקולנוע. נקודת השיא של תעשיית הסרטים האמריקאית הייתה במהלך אמצע שנות ה-40 כאשר אולפני הקולנוע הפיקו באותה העת כ-400 סרטים בשנה אשר הוצגו בפני קהל של 90 מיליון צופים אמריקאים מדי שבוע.
אישים בולטים.
מנהיגי עולם בולטים.
מנהיגי עולם שנכללו במהלך העשור בצמרת רשימת אנשי השנה של המגזין "טיים":
אמנה (הסכם)
אֲמָנָה היא הסכם שנעשה במסגרת המשפט הבין־לאומי הפומבי, שעליו חתומים מדינות וארגונים בין־לאומיים.
האמנה מחייבת רק את המדינות והארגונים שאִשְׁרֵרוּ אותה, כלומר הכניסו אותה כחלק מהחקיקה הפנימית שלהם. מדינות שחתמו על האמנה אבל לא אשררו אותה (כמו למשל ארצות הברית ביחס לאמנת קיוטו) לא מחויבות לאמנה.
יסודות האמנה.
אמנה היא למעשה החוזה, היינו, קשר משפטי הנוצר בין שני צדדים ונובע מהסכמה ביניהם, אולם במשפט הבין־לאומי מדינה יכולה לקבל על עצמה התחייבות גם באופן חד צדדי כתוצאה מפעולותיה או הכרזה של המדינה המקבלת אופי מחייב.
דוגמה למקרה כזה הוא המקרה הנדון בפסק דין גרינלנד המזרחית משנת 1933. באותו מקרה מדובר היה בסכסוך בין נורווגיה לדנמרק בעניין השליטה בשטח. נורווגיה התנגדה לסמכות בית הדין להכריע בסכסוך, אולם דנמרק טענה שבשנת 1919 הצהיר שר החוץ הנורווגי כי נורווגיה תסכים לבוררות בעניין זה ובעקבות זה קבע בית המשפט שהמדינה קיבלה התחייבות חד צדדית לקבל על עצמה את החלטות בית הדין.
תחולת אמנה.
אמנה בין־לאומית חלה בין מדינות ואינה חלה על אנשים פרטיים, אולם ייתכן מצב שבו האמנה תחול גם על ארגונים שונים, כך למשל אמנת וינה 1986 חלה הן על מוסדות של המשפט הבין־לאומי והן על מדינות.
סעיף 6 לאמנת וינה 1969 קובע כי כל מדינה מוסמכת לכרות אמנה. כלל זה נובע מעקרון הריבונות של מדינה.
חובת כתב.
אמנת וינה אינה חלה על אמנות בעל פה אולם אין כל חובה שהאמנה תהיה בכתב, וייתכן שיהיה תוקף משפטי גם לאמנה שנכתבה בעל פה (ראו לעיל פסק דין גרינלנד המזרחית).
סוגי אמנות.
ישנן שלושה סוגי אמנות:
בטלות אמנה.
סעיף 53 לאמנת וינה קובע כי אמנה בטלה מעיקרה אם בשעת כריתתה היא עומדת בסתירה לכלל בל יעבור (יוס קוגנס Jus Cogens) של המשפט הבין־לאומי".
דוגמה לכללים אלה: איסור עבדות, איסור אפליה גזעית, איסור השמדת עם, איסור מלחמה.
בפסק דין בעניין נמיביה קובע בית הדין הבין־לאומי כי לכל עם יש זכות להגדרה עצמית ואמנה בין־לאומית אינה יכולה לשלול זכות זו.
שלבי יצירת אמנה.
דוגמה לאמנה בה נדרשת הסכמת המדינות החותמות להצטרפות היא אמנת האיחוד האירופי - אי אפשר להצטרף לאיחוד האירופי בלא הסכמת כל המדינות החברות.
המשא ומתן.
אין הגבלה במשפט הבין־לאומי בדבר המשתתפים באמנה, אולם כעיקרון מדובר בראש מדינה, ראש ממשלה או שר חוץ, ראשי נציגות דיפלומטית (קונסולים מכוח תפקידם לכרות אמנה) או נציגים של ועדות בינ"ל המתכנסים בצורה מוגדרת לצורך כריתת אמנה. כל אדם אחר זקוק לייפוי כוח על מנת להשתתף במשא ומתן לכריתת אמנה.
משא ומתן אינו יוצר זכויות ולא התחייבויות.
החתימה.
כאשר המדינות שניהלו את המשא ומתן מסיימות את דיוניהן הן חותמות על המסמך. החתימה מסמנת את סיום כתיבת ההסכם, ואת ההסכמה למסמך. אין משמעות הדבר שהמסמך נכנס לתוקף. האמנה לא יכולה לחייב את המדינות, בטרם תאשררנה את האמנה. החתימה היא רק ביטוי פורמלי טקסי המאמת את הסכמת המדינה. אולם לחתימה יש משמעות כיוון שעל פי אמנת וינה, מרגע שמדינה חתמה על אמנה היא מחויבת להימנע מפעולות שיש בהן כדי להכשיל את מטרת האמנה.
על פי סעיף 12 לאמנת וינה ייתכן מצב שבו החתימה כשלעצמה (בלי אשרור) יכולה לחייב את המדינה, וזאת רק אם לשון האמנה מלמדת שהכוונה הייתה להסתפק בחתימה בלי אשרור.
כמו בכל חוזה, כך גם סעיף 52 לאמנת וינה קובע כי אמנה שנחתמה כתוצאה משימוש בכוח או באיומים היא אמנה בטלה, כאשר סעיף 75 קובע חריג לסעיף 52 - ההסכמים שנחתמו בסיום מלחמת העולם השנייה אינם בטלים.
אִשְׁרוּר.
אשרור הוא השלב הסופי המשלים את כריתת האמנה וקובע את מועד כניסתה לתוקף. כך לדוגמה אמנת וינה להגנת שכבת האוזון קבעה כי נדרש אשרור של 35 מדינות ועל כן האמנה נכנסה לתוקף רק בשנת 1985.
הסתייגות מאמנות.
מדינה יכולה להסכים למרבית האמנה ולהסתייג מחלק מהוראות האמנה בטרם האשרור. להסתייגות זו יש תוקף במשפט הבין־לאומי הפומבי והסעיף שממנו מסתייגת המדינה לא יחול עליה.
סעיף 19 לאמנת וינה קובע כי הסתייגות מותרת בכפוף לשלושה חריגים:
המכון לתרגום ספרות עברית
המכון לתרגום ספרות עברית; באנגלית: The Institute for the Translation of Hebrew Literature, ITHL) הוא עמותה ישראלית הפועלת לשם קידום הספרות הישראלית ברחבי העולם ותרגומה לשפות רבות. במכון יש ספרייה שבה נשמרים תרגומים רבים מעברית. משרדי המכון נמצאים כיום בתל אביב-יפו.
היסטוריה.
הצעה להקמת המכון הועלתה על ידי ישראל כהן בכינוס של המועצה הציבורית לתרבות ואמנות. הרעיון נכלל בהמלצות של הנהלת המועצה ביוני 1960, הגם שהיו לו גם מתנגדים, כמו מתי מגד ושלמה גרודזנסקי.
המכון הוקם בשנת 1961, כשיתוף פעולה בין המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, משרד החינוך, משרד החוץ, הסוכנות היהודית ואגודת הסופרים. יושב ראש ההנהלה היה ישראל כהן, מזכיר ההנהלה והעורך הראשון היה יוסף מכמן-מלקמן ומרכז המכון היה יוסף בר. הפעילות הראשונה של המכון הייתה הכנת שלוש אנתולוגיות של יצירות מתורגמות, לשירה, סיפור ומסה. באפריל 1962 קיים המכון כינוס מתרגמים.
משנת 1966 עמד בראש המכון בנימין יצחק מיכלי ובשנת 1972 נתמנה ד"ר יוסף מכמן מלקמן ליו"ר המכון.
בשנת 1986 המכון שינה את הסטטוס שלו מחברה ממשלתית לעמותה ציבורית
בשנים 1990-2020 עמדה בראש המכון לתרגום נילי כהן.
החל מחודש ספטמבר 2020 עומדת בראש המכון סיגלית גלפנד.
ישיבת בני עקיבא כפר הרא&quot;ה
ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה נוסדה בי' בחשוון ה'ת"ש (1939) על ידי הרב משה צבי נריה במושב העובדים הדתי כפר הרא"ה והייתה חלוצת ישיבות בני עקיבא.
תולדות הישיבה.
בעקבות סמינריון ההדרכה השני של תנועת הנוער בני עקיבא, שהתקיים בכפר הרא"ה, ובו נדון הצורך בהקמת מסגרות תורניות עבור הנוער הארץ ישראלי הדתי הוקמו "חוגים תורניים" בסניפי בני עקיבא בירושלים, חיפה ופתח תקווה. הלומדים שמרו על קשר בין החוגים בסניפים השונים ובמשך הזמן הגיעו להבנה שיש צורך בהקמת ישיבה ברוח בני עקיבא ואין להסתפק במסגרות הקיימות, ובהן גם ישיבת היישוב החדש בתל אביב.
תלמידי החוגים התורניים פנו להנהלה הארצית של בני עקיבא, לרב משה צבי נריה ולבנימין שחור בדרישה להקים ישיבה שתהיה "חלוצית" ושילמדו בה בעברית, ישיבה ברוח תנועת בני עקיבא.
בקיץ ה'תרצ"ט (1939) יצאו חברי החוגים התורניים ל"מחנה הכנה לישיבה" שהתקיים בכפר הרא"ה בו כיהן כרב הרב שאול ישראלי אליו היו קשורים חברי החוגים. המחנה התנהל בליווי צבי קפלן כאח בוגר ואליו הצטרף גם הרב אברהם צוקרמן, קומונר סניפי חיפה והצפון. הרב נריה היה באותו הזמן ציר מטעם המזרחי בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה ועל כן לא השתתף במחנה.
תפקידו של המחנה היה לגבש את הגרעין לישיבה, מבחינה נפשית, לימודית וחברתית ולבחון האם אמנם מוכנים החברים למהלך נועז זה של הקמת ישיבה ראשונה מסוגה.
הרב נריה פנה למוסדות שונים בבקשת סיוע להקמת הישיבה אך פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הציב קשיים רבים על גיוס הכספים. נשיא המזרחי העולמי הרב מאיר בר-אילן סירב לסייע בשל קשיים אלה, משה חיים שפירא הסכים לסייע בתקצוב לתקופת ניסיון, ואילו הרב יהודה לייב מימון הסכים לסייע להקמת הישיבה מכיסו שלו.