שנאת זרים שכיחה מאוד, ובעבר הניחו כי זו תופעה אוניברסלית, ובכל קבוצה תהיה בכל עת עמדה שלילית לזרים. בדרך-כלל אין היא ביטוי לסטייה אצל חברים בודדים בקבוצה, אלא לעמדה המאפיינת את רוב חברי הקבוצה.
התופעה מרכזית בתחום הפסיכולוגיה הפוליטית בעיקר משום שמחויבות אזרחים לערכים דמוקרטיים, ביניהם השוויון בין בני אדם אינה עולה בקנה אחד עם הנטייה להפלות ולהוקיע מיעוטים. דרושה הבנה מקיפה של התופעה על מנת לשפר את היציבות הפוליטית.
ההבדלה בין "אנחנו" ל"הם" נשענת על מגוון רחב של הבדלים המהווים בסיס לשנאה: גזע, לאום, נטייה מינית, רמת השכלה, עמדות פוליטיות, תרבות, דת מצב כלכלי ועוד.
הסבר סוציולוגי לשנאת זרים יוצא מן ההנחה, כי זוהי עמדה המושרשת בקבוצה, הנורמות של הקבוצה מגדירות כיצד יש להתייחס לזר, בן קבוצה אחרת. ההבחנה בין "אנחנו" לבין "הם" היא הבחנה יסודית בקבוצות רבות, וידועות חברות לא מעטות המצמצמות את הגדרת "בן-אדם" לחבריהן בלבד. הווה אומר, שנאת זרים אינה סימן לקשיים פסיכולוגיים, אלא להפך: הסתגלות לנורמה קבוצתית הרווחת בקבוצה.
גנום
בביולוגיה, גֵּנוֹם (בעברית: מִכְלוֹל הַגֵּנִים) הוא השם הניתן לרוב לכלל המידע התורשתי באורגניזם המקודד ב־DNA (ובחלק מהנגיפים ב־RNA). חומר זה כולל גם מידע אשר מקודד לחלבונים וגם מידע שאינו מקודד. המונח גנום הוטבע לראשונה ב־1920 על ידי הנס וינקלר, פרופסור לבוטניקה באוניברסיטת המבורג.
הגנומיקה היא תחום של הביולוגיה העוסקת בתכונות של כלל הגנומים, בניגוד מסוים לגנטיקה שעוסקת לרוב בגן בודד או בקבוצה קטנה של גנים.
המונח "גֵּנוֹם" יובא מגרמנית: Genom. מקורה הראשוני של המלה ביוונית: genos (לידה).
סוגי גנומים.
הגדרה מדויקת יותר של המונח גנום, מתארת אותו ככלל המידע בסט אחד של כרומוזומים המצוי בכל תא האורגניזם. בייצורים דיפלואידים (כמו האדם) בכל תא קיימים שני סטים שלמים של כרומוזומים ויש להתייחס לכל אחד מהם כגנום נפרד. במונח רצף הגנום מתייחסים לרוב לרצף של כלל הכרומוזום האוטוזומליים של האורגניזם בצירוף שני כרומוזומי המין, אם האורגניזם מתרבה ברבייה מינית. המונח הרכב גנטי משמש לעיתים לתיאור כלל המידע הגנטי המצוי בתא.
פרט למקרים חריגים הנמצאים לרוב בווירוסים, כלל המידע הגנטי של יצור חי מצוי לרוב בסט הכרומוזומים שלו. יוצאים מכלל זה הם לרוב יצורים פרזיטים אשר מכילים לעיתים פלסמידים, שגם הם מכילים חומר גנטי שעשוי להיות נורש. יוצא נוסף מן הכלל הוא הכרומוזום המצוי במיטוכונדריה ביצורים איקריוטיים. על אף חשיבותו הרבה הוא לרוב אינו נכלל תחת המונח גנום, כי אם זוכה לכינוי נפרד כגנום מיטוכונדריאלי.
ריצוף גנומים.
תהליך הריצוף של גנום הוא תהליך שבו החומר הגנטי מפרט בודד (או תערובת פרטים במקרה החיידקי) ממין מסוים באוכלוסייה מפוענח (מרוצף) באמצעות שיטות של ביולוגיה מולקולרית. בגלל מגבלות טכנולוגיה והגדלים של הגנום (גנום של חיידק פשוט מכיל כ־5 מיליון בסיסים) התהליך מתבסס על פענוח מספר רב של רצפים קצרים בגודל של כמה מאות בסיסים (Contigs) ולאחר מכן הרכבה (Assembly) של מקטעים אלה לרצפים ארוכים המתארים רצפים של כרומוזומים שלמים.
הגנום הראשון שרוצף היה גנום ויראלי קצרצר של ΦX174 והגנום הראשון של אורגניזם איקריוטי היה גנום שמר האפייה שפורסם ב־1996. ב־26 ביוני 2000 פורסמה טיוטה מלאה ראשונה של גנום האדם. מיזם גנום האדם פותח במקביל על ידי שיתוף פעולה של מספר מרכזי ענק ברחבי העולם – הפרויקט הציבורי וחברת סלרה. עד היום פוענחו כ־300 גנומים שלמים (לא כולל אלפי גנומים ויראליים), מתוכם כעשרים גנומים של ייצורים איקריוטיים ופרויקטי גנום של רוב האורגניזמים החשובים לאדם נמצאים בשלב פיתוח כלשהו.
השוואת גודלי גנומים מייצורים שונים.
כפי שניתן ללמוד מהטבלה גנומים של ייצורים שונים נבדלים בגודלם במספר רב של סדרי גודל. חלק מן ההבדלים הללו נובעים מסיבות ביולוגיות ברורות. הווירוסים, להם הגנומים הקצרצרים ביותר, הם יצורים פרזיטים, הנסמכים על תא האורגניזם המארח על מנת לבצע את רוב הפעילות הביוכימית הדרושה לקיומם. על כן, הרוב המוחלט של הגנים הנחוצים לחיים של כל אורגניזם נעדרים מן הגנומים שלהם. גנום קומפקטי הכרחי לייצורים אלה על־מנת שהם יוכלו לשמור על אפשרות נוחה לחדירה לתוך התאים. גם מינים של בקטריות פרזיטיות מכילים הרבה פעמים גנומים "חלקיים" שגנים רבים המקודדים לחלבונים חיוניים נעדרים מהם.
תאי היצורים האיקריוטיים גדולים ומורכבים הרבה יותר מאלה של הפרוקריוטיים ולכן דרושה להם כמות גדולה יותר של גנים על מנת לתחזק את התא. כמו כן, גנים בייצורים איקריוטיים מכילים אינטרונים בתוך רצף הגן, מה שמגדיל בצורה משמעותית את האורך של הכרומוזום. הסיבות הללו מסבירות מדוע הגנום של שמר האפייה – ייצור חד־תאי פשוט יחסית – גדול פי 5 מגנום של חיידק ממוצע.
בצמחים, שלהם הגנומים הארוכים ביותר הידועים כיום, ידועים אירועים רבים במיוחד של הכפלת גנום (Genome duplications) שבהם מספר הכרומוזומים של מין מסוים מכפיל את עצמו כתוצאה מפגם בחלוקה של התא. אירועים אלה גורמים לעלייה חדה בגודל הגנום, אף על פי שזו לא תמיד תורמת לאורגניזם.
מסיבה זו לרוב אין ליחס יחס ישר בין גודל הגנום לבין מידת מורכבות האורגניזם. שנים רבות היה נהוג ליחס למספר הגנים את התרומה המשמעותית ביותר ל"שכלול" האורגניזם, אך בשנים האחרונות מתברר שגם התניה זו אינה נכונה, שכן מספר גנים מצומצם יחסית בגנום האנושי (המוערך כיום בכ־25,000) תורם לכמיליון תוצרי חלבון שונים באמצעות שחבור חליפי.
הגנום ושונות באוכלוסייה.
הגנום של הייצור אינו מייצג לרוב את השונות (פולימורפיזם) המצוי באוכלוסייה. במושג "רצף הגנום" נהוג להתייחס לרצף של אורגניזם בודד (או תערובת של אורגניזמים במקרים של חיידקים ווירוסים), שלרוב נבחר באופן אקראי מן האוכלוסייה ועבר ריצוף. למעשה, אחד האתגרים העומדים בפני הביולוגיה היום הוא פיתוח שיטות ל"ריצוף מחדש" (Resequencing) של גנומים – ריצוף גנום של פרט ספציפי תוך שימוש בגנום מרוצף של אותו המין. התכנון הוא שתוך מספר שנים ניתן יהיה לבצע ריצוף כזה לאדם במחיר של כמה מאות דולרים.
בודה
ג'יהאד איסלאמי פלסטיני
העבד
העבד (ביידיש: דער קנעכט, "der knekht") הוא רומן יידיש מפרי עטו של יצחק בשביס-זינגר שהתפרסם ב-1962. הספר מגולל את קורותיו ואת סיפורו של יעקב, תלמיד חכם שנמכר לעבדות לאחר גזרות ת"ח–ת"ט ומתאהב באישה לא יהודיה. דרך עיניו של יעקב מסופרים קורות היישוב היהודי בפולין בסוף המאה ה-17. היצירה עוסקת בביקורת על הממסד הרבני ועל החברה היהודית, ומתארת את המציאות האיומה ששררה בפולין לאחר הפרעות ביהודים באותן שנים.
הספר תורגם לעברית בידי חיים פלג וראה אור בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד". ב־2002 יצא הספר מחדש באותה הוצאה בתרגומו של אברהם יבין.
עלילת הספר.
יעקב, גיבור הספר, היה תושב יוּזֶפּוֹב, עיירה יהודית בפולין. בגזרות ת"ח-ת"ט נמכר לעבד לאיכר בהרי הקרפאטים. שם, הוא מצא עצמו בעולם של עובדי אלילים, אך נאבק לשמור על יהדותו: הקפיד על מניין ימות השנה כדי לצום ביום כיפור, למשל.
יעקב האמין כי אשתו וילדיו נספו בפרעות, והתאהב בבת האיכר, ואנדה. אשר כל לילה הייתה מגיעה אליו להביא לו את מזונותיו. אהבתו לואנדה מתפתחת באיטיות מלווה ביסורי מצפון דתיים, עד שלבסוף הוא לא מצליח לכבוש את אהבתו אליה והיא את אהבתה אליו והם שוכבים בצריפו, כנגד דעת האיכר ולמורת רוחו של כל הכפר הטוענים שיעקב כישף אותה. בהמשך הגיעו יהודים כדי לפדות אותו בכסף משביו, והוא חזר ליוזפוב, ללא ידיעת ואנדה. געגועיו לואנדה לא שככו, ולאחר זמן היא התגלתה לו בחלומו, כאישה הרה, ואמרה "מדוע עזבת אותי, יעקב?", "מה יהיה על ילדך? הוא יגדל בין גויים". יעקב החליט לחזור לכפר ולקחת את ואנדה לאישה. שם מתגלה לו שואנדה לא באמת הרה אך בכל זאת הוא מחליט לקחת אותה לאשה. יעקב וואנדה בורחים מהכפר באישון לילה ומגיעים לקהילה יהודית, בעיירה פיליץ, שם לא מכירים אותם. בעיירה הם מתחילים את חייהם מחדש, יעקב מתפרנס ממלמדות ויוצא לו שם של למדן ואיש טוב הן בעיני הקהל והן בעיני הפריץ, אך ואנדה מציגה עצמה כאילמת, בשם שרה, כדי שלא יתגלה מוצאה הפולני. בכפר יעקב וואנדה עוברים מסכת ייסורים, הקהילה היהודית מרננת על השידוך המוזר וראש הקהל העשיר השתלטן מתנכל אליו אישית. בתוך ביתם ואנדה/שרה צמאה לדעת, ולמדה יהדות מיעקב, תחת תריסים מוגפים, ללא ידיעת הכפר. את היחס המחפיר של נשות העיירה היא סבלה בשקט, אולם סודה התגלה כאשר היא זעקה בקול במהלך לידת בנם. מכיוון שידעה שהיא לפני מותה זעקה בפני הקהל על רוע לבם ועל מוסרם המעוות. ואנדה מתה במהלך הלידה הקשה, ונקברה מחוץ לגדר, כגויה.
יעקב קרא לבנו התינוק בנימין (הוא מדמה את עצמו ליעקב התנ"כי, שגם אשתו רחל הייתה בת לגוי ומתה עליו בניכר); והוא עלה לארץ ישראל עם העולל. בנו בנימין נעשה ראש ישיבה ואב לבנים.
כעבור 20 שנה חזר יעקב וגילה שהעיירה גדלה לעיר, ובית העלמין הקטן גדל. מקום קברה של שרה, שלא היה מסומן באופן בולט, לא היה ידוע, אך הוא בתוך שטח בית העלמין היהודי: "הקהל קבר אותה מחוץ לגדר בית-העלמין, אך בית-העלמין התקרב אליה והכניסה לפנים מגדרו. בית העלמין פסק ששרה היא יהודייה ומת טהור". יעקב חיפש את קברה ולא מצאהו. הוא היה חלש, ונפטר במהלך ביקורו בפיליץ. כשבאו לקברו, חפרו לו קבר ומצאו את קברה של שרה, והם נקברו זה לצד זה.
ביקורת חברתית.