בשנת 2016 החלו לפעול במבנה, באופן זמני (לכחמש שנים), קבוצות של אמנות ותרבות בניהול עמותת רוח חדשה. לצד "חממה" הפועלת כמאיץ ליזמות "סטארט-אפים". לצורך הפעילות פונה המבנה מהפסולת הרבה שהצטברה בו וכן בוצעו בו עבודות שיפוץ קלות כגון איטום חלונות פרוצים והסדרת מערכת החשמל וחלוקת החלל במחיצות לפעילויות השונות אך נמנעו מלבצע בו שיפוצים מסיביים שיפגעו בשימור המבנה. הפעילות בו מתבצעת בשתיים משלוש קומות המבנה ששטחם הכולל כ-2,100 מ"ר ובחצר הפנימית ששטחה כ-200 מ"ר.
על פי התוכניות העתידיות, המבנה ישופץ וישמש כמלון בוטיק יוקרתי בן 70 חדרים. ברחבה הסמוכה לו, המשמשת זמנית כחניון, יוקמו צמד מגדלים לדיור ולמשרדים עם מתחם מסחרי, שיפעל סביב הכניסה הראשית למלון. מהמתחם ייפרצו מספר מעברים למתחם שוק מחנה יהודה ולפרויקטים הנוספים במתחמים הסמוכים (כי"ח צפון ועץ חיים). בנוסף יוקם חניון ציבורי תת-קרקעי, כחלופה לחניון הזמני שפעל במתחם. על פי ההסכמים בין היזם לסוחרי השוק, הבנייה לא תחל לפני השלמת הפרויקט הסמוך "J TOWER" (במתחם כי"ח צפון) והפעלת החניון התת-קרקעי שבו.
בסמוך, בנין כלל שהוקם כמיזם מסחרי על חורבות מבנה ביהס 'תורה ומלאכה' מ 1882 ולא זכה לאהדת תושבי ירושלים, ננטש לאיטו. אבנים ממעטפת הבניין החלו לנשור לרחוב יפו ולפיכך רשתות ברזל נתלו מצידיו כדי לסוכך על עוברי האורח ברחוב. כדי להפיח חיים במרכז השומם והמתרוקן הוקצה חלק מהבניין לעמותות שעוסקות ביצירה בניהן קבוצת 'מוסללה' שמחזירה למקום משהו מהרוח של תורה ומלאכה. הקבוצה הקימה תערוכה בשם 'הארכיון החסר' שאיתרה מידע וחפצים שיוצרו בסדנאות 'תורה ומלאכה'. במרפסת הגדולה על גג הקניון הם מטפחים את מרחב הגגות העירוני כמקום ליצירה, סדנאות בניה בעץ, גידול מזון בריא, דבוראות עירונית, אנרגיה מתחדשת ומרחב משחק ואירוח.
הנריק אבל
אליוט אברמס
אליוט אברמס (באנגלית: Elliott Abrams; נולד ב-24 בינואר 1948) הוא סופר, מדינאי לשעבר, אנליסט פוליטי, בעיקר בנושאי מדיניות חוץ אמריקאית ועורך דין אמריקאי-יהודי. כיהן בתפקידים בכירים בממשלי נשיאי ארצות הברית רונלד רייגן וג'ורג' ו. בוש. ידוע כאידאולוג נאו קונסרבטיבי. מכהן כחבר בכיר, המתמחה בענייני המזרח התיכון, בארגון "המועצה ליחסי חוץ" (CFR). ארגון זה, המתמחה בענייני מדיניות חוץ, הוא בין השאר גם המוציא לאור של כתב העת הנודע הפוריין אפיירס.
ביוגרפיה.
אברמס נולד בניו יורק, סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1969, תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1970 ותואר במשפטים בהרווארד ב-1973. תמך והשתתף במסע הבחירות של הסנאטור הנרי ג'קסון ממדינת וושינגטון למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-1976 (המנצח היה ג'ימי קרטר). בשנים 1977–1979 היה יועץ מיוחד ולבסוף אף ראש המטה של הסנאטור הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן. בתפקיד זה הכיר את רחל דקטר, בתה של מידג' דקטר נאו קונסרבטיבית ידועה ובתו החורגת של נורמן פודהורץ בעלה השני, עורך ה"קומנטרי" לשעבר ומראשי הניאו קונסרבטיבים, ואחותו למחצה של ג'ון פודהורץ, נאו קונסרבטיבי ידוע נוסף (עורך "קומנטרי" כיום). ב-1980 נישא אברמס לרחל ולהם שלושה ילדים.
קריירה.
אברמס שירת בתפקידי מדיניות חוץ בימי שני נשיאים רפובליקנים של ארצות הברית: רונלד רייגן וג'ורג' בוש (הבן). בתקופת ממשל רייגן, עת כיהן כעוזר מזכיר המדינה לענייני זכויות אדם ועניינים הומניטריים, ועוזר לענייני מדינות אמריקה. הוא נודע בשל מעורבותו בהחלטות שנויות במחלוקת הנוגעות למדיניות החוץ כלפי ניקרגואה ואל סלוודור. בעקבות פרשת איראן-קונטראס הוא הורשע בעבירות של הלנת מידע מהקונגרס ונידון למאסר על תנאי. הוא קיבל חנינה מג'ורג' בוש (האב).
בתקופת כהונתו הראשונה של בוש (הבן), שימש אברמס עוזר מיוחד לנשיא ומנהל בכיר במועצה לביטחון לאומי לענייני המזרח התיכון וצפון אפריקה. בתחילת הקדנציה השנייה של בוש, הוא קודם לתפקיד סגן היועץ לביטחון לאומי לענייני אסטרטגיית הדמוקרטיה העולמית, האחראי על קידום הדמוקרטיה בעולם. מינויו זה בידי הנשיא בוש (הבן) היה שנוי במחלוקת עקב הרשעתו של אברמס בשנת 1991 בהעלמת מידע מהקונגרס. עם זאת, בהיות התפקיד ייעוצי הוא לא היה חייב באישור הקונגרס.
נזקים בריאותיים בצריכת בשר
סונאטה מס' 21 (ולדשטיין) של בטהובן
סונאטה מס' 21 של בטהובן בדו מז'ור, אופוס 53, הידועה בשם "ולדשטיין", נחשבת לאחת הסונאטות לפסנתר הגדולות של לודוויג ואן בטהובן, וכמו כן היא גם נחשבת לאחת משלוש הסונאטות הגדולות לפסנתר מתקופת יצירתו האמצעית של בטהובן (האחרות הן סונאטת אפאסיונטה, אופוס 57 וסונאטת "הפרידה", אופוס 81a). סונאטת ולדשטיין חוברה במהלך השנים 1803 ו-1804 והוקדשה לאחד מפטרוניו המוקדמים ביותר של בטהובן וחברו, הרוזן פרדיננד פון ולדשטיין. ולדשטיין פגש את בטהובן לראשונה עוד בבון, והוא זה שלקח את בטהובן לראשונה בחייו לווינה, הבירה המוזיקלית של המאה ה-18, בשנת 1787. לאחר מכן, החליט בטהובן להשתקע בווינה בשנת 1792, גם זאת בהמלצת הרוזן ולדשטיין. ולדשטיין המליץ על בטהובן להיידן, שהיה אז בשיא הצלחתו ופרסומו בווינה, ובטהובן החל ללמוד אצלו קונטרפונקט והלחנה (במקור היה בטהובן אמור ללמוד הלחנה אצל מוצרט, אך מוצרט נפטר שנה לפני שבטהובן הספיק לעשות כן, בשנת 1791).
סונאטת ולדשטיין היא בין הסונאטות הראשונות של בטהובן שהן בעלות אופי, והיקף סימפוני, והיא נחשבת לאחת מהסונאטות הקשות ביותר מבחינה טכנית אצל בטהובן. סונאטת ולדשטיין ידועה גם בשם: לאורר, 'L'Aurora', זריחה באיטלקית, כנראה בשל הפתיחה של הפרק האחרון, רונדו, אשר פתיחתו השקטה והחולמנית מדמה את זריחתה של השמש.
צורה.
לסונאטה יש שלושה פרקים:
ביצוע טיפוסי של הסונאטה נמשך כ־24 דקות. שני הפרקים: הראשון והשלישי הם העיקריים ביצירה, וכל אחד מהם נמשך כ־11 דקות.
הפרק הראשון- אלגרו קון בריו.
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה טיפוסית למדי. הנושא הראשון בדו מז'ור מאופיין בתנועה תמידית של שמיניות, שתנועה זו מעניקה לו את תחושת ההתקדמות והפעלתנות הרבה שבנושא. לאחר מעבר מינורי קצר, חוזר הנושא הראשון, אך הפעם בוואריאציה מסוימת: השמיניות הופכות לחלקי שש- עשרה. במהלך הגשר המוזיקה הולכת ומתרחקת מסולם הטוניקה של היצירה: דו מז'ור, עד אשר לבסוף מגיע הנושא השני בסולם מי מז'ור, שהוא סולם המדיאנטה של סולם הטוניקה של היצירה: דו מז'ור. לרוב נושא שני לא נכתב במדיאנטה, אם כי בדומיננטה, אף על פי שבטהובן עושה דבר דומה בפרק הראשון של הסונאטה לפסנתר מס' 16 אופוס 31 מס' 1, שבה סולם הטוניקה הוא סול מז'ור, אך הנושא השני מופיעה במדיאנטה- סי מז'ור. גם הנושא השני (כמו הנושא הראשון) מופיעה פעמיים: בפעם הראשונה באופי רגוע ונינוח, ואילו בפעם השנייה הוא מופיע בוואריאציה המלאה בטריולות. האקספוזיציה חוזרת על עצמה. הפיתוח של הפרק הוא מאוד יסודי, ובטהובן מפתח בו את שני הנושאים לסירוגין, ומתרחק לסולמות רחוקים מאוד. מספר רגעים לפני הריפריזה בטהובן מדגיש את הדומיננט-ספטאקורד של דו מז'ור והמוזיקה הולכת ונעשית קדחנית מאוד, עד לרגע הריפריזה. בריפריזה, משנה בטהובן את סולמו של הנושא השני. בפעם הראשונה הוא מופיע בלה מז'ור, ובפעם השנייה, בסולם הטוניקה, דו מז'ור. לפרקה הראשון של סונאטת ולדשטיין יש את אחת הקודה הארוכות של בטהובן, ובה ממשיך בטהובן לפתח את הנושאים, והקודה נושאת אופי אלתורי כמו של קדנצה בקונצ'רטו.
לאורך כל הפרק, מלבד הנושאים הראשיים מופיע מוטיב מלכד: תו מנוקד, ולאחריו שלושה חלקי 16, כאשר בדרך כלל המרחק בין התו הראשון לשני הוא טרציה. מוטיב זה מופיע כבר בפתיחת הפרק (התווים סול, סי לה סול שמנוגנים ביד ימין בתיבה השלישית) וממשיך לבלוט ביתר שאת, בעיקר בפיתוח הפרק.
הפרק השני- (Introduzione)- אדאג'יו מולטו.
הפרק השני, אדאג'יו מולטו, הוא פרק איטי במשקל של שש שמיניות, ומלכנכולי ודרמטי ברובו, בפה מז'ור, למרות שהסולמות בפרק משתנים תכופות. הפרק הוא בעצם מעין הקדמה קצרה (Introduzione) לפרק הרונדו האחרון. לפרק אין סיום, והוא ממשיך באופן ישיר (Attacca) לפרק האחרון. במקור בטהובן תכנן שפרק אחר יהיה הפרק השני של הסונאטה אנדנטה פבורי (Andante favori), אך אחד מעמיתיו המלחינים של בטהובן העיר לו כי יחד עם שני הפרקים האחרים, אורכה של הסונאטה הוא ארוך מדי (כ־35 דקות), ובנוסף הוא טען כי ההקדמה הקצרה, הדרמטית והמסתורית, תהווה חלופה עדיפה על פני פרק ארוך וחינני. האנדנטה פבורי פורסם בנפרד (כ- WoO 57) לאחר צאתה לאור של הסונאטה, עם ההקדמה בתור הפרק השני.
הפרק השלישי- רונדו- אלגרטו מודרטו- פרסטיסימו.