בשנת 1932 בנו הבריטים סמוך לעתלית מחנה לפלוגת עבודה של אסירים. מחנה זה היה ממוקם היכן שנמצא כיום כלא שש. במחנה זה נבנו בתים לסוהרים ומשפחותיהם, צריפים עבור האסירים וחדרי צינוק.
מחנה מעצר למעפילים.
בשנת 1939 החלה הקמת מחנה מעצר למעפילים. במחנה היו צריף חיטוי, צריפי מרפאה, מטבחים וחדרי אוכל. נבנו בו כ-100 צריפי עץ ו-86 מהם שימשו למגורי מעפילים. תפוסתו המקסימלית נאמדת בכ-4,000 נפש, אך רוב הזמן שהו במחנה פחות מכך, בהתאם לזרם המעפילים שהגיעו. בעת שהצריפים התמלאו, שוכנו העצורים גם באוהלים צבאיים בחלקו הצפוני של המחנה. במחנה הייתה הפרדה בין צריפי הגברים וצריפי הנשים, והמעפילים שהו במחנה בין ימים בודדים ל-23 חודשים. בזמן כליאתם קיבלו המעפילים תנאי מחיה סבירים ויחס סביר מצד השלטונות המנדטוריים - קורת גג, ארוחות סדירות וחופש תנועה סביר בתוך גבולות המחנה. ברוב התקופות ניתנה אפשרות לפגישה בין הגברים והנשים במהלך היום. במחנה שהו גם עולים חוקיים לתקופות של עשרה ימים עד שבועיים לצורך בידוד (איזולציה) בין השאר למניעת העברת מחלות. הקליטה במחנה כללה רישום, הפרדה בין הגברים ובין הנשים והילדים וחיטוי ב-DDT. מוסדות היישוב פעלו למען רווחת העצורים והוראת העברית.
שמועות ראשונות על ייעוד המחנה למעצר מעפילים התפרסמו באוגוסט 1939, עת בפעם הראשונה החזיקו השלטונות הבריטיים במעפילי "קולורדו" ומעפילים אחרים במעצר ממושך של יותר מכמה ימים. הראשונים להיכלא במחנה היו עולי "אוריון" (728 עולים) שהגיעו ב-8 בינואר 1940. אחריהם באותו חודש נכלאו במחנה עולי האוניות "הילדה" (677 עולים) ו"סקריה" (2,400 עולים) שהגיעו בפברואר 1940.
ביוני 1940 שהו במחנה כ-2,000 נפש, בהם 300 נשים ו-30 ילדים, אך באוקטובר 1940 נותרו במחנה רק 356 מעפילים. המחנה התמלא שוב בעקבות אסון "פאטריה". ובמשך זמן רב שהו בו מעל 2,000 מעפילים.
בהמשך נכלאו במחנה עולי "ליברטאד" (יולי 1940), ניצולי "פאטריה" (נובמבר 1940) ומעפילי "דריאן 2" (מרץ 1941).
המדיניות הבריטית הייתה לשחרר את המעפילים בהתאם למכסת הסרטיפיקטים שהוקצו, כאשר המגיעים ראשונים שוחררו ראשונים, תוך מתן עדיפות לנשים וילדים. כן זכו לשחרור מוקדם חולים ומתגייסים לצבא הבריטי.
בדצמבר 1941 שוחררו אחרוני מעפילי "פאטריה" ובמחנה נותרו כ-800 עולים, בעיקר מעפילי "דאריאן" ששוחררו בחצי השני של שנת 1942.
המחנה המשיך לפעול ושימש בעיקר כתחנת מעבר לעולים שהגיעו באופן חוקי. בין השאר עברו בו ילדי טהראן, קבוצה של עולים מאלג'יר וקבוצה של 585 עולים מתימן שהגיעו ברכבת. כן עברו במחנה עולי "ניאסה", "מילקה" (אפריל 1944), "צלח א-דין" (נובמבר 1944) ומטרואה (יולי 1945).
פריצת הפלמ"ח למחנה.
בליל 10 באוקטובר 1945 פרץ למחנה כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח, כחלק מתנועת המרי העברי, ושחרר את כל 208 המעפילים שהיו עצורים בו באותה העת. על תכנון הפעולה הופקד נחום שריג, והוא גם פיקד עליה בפועל, כשסגנו היה יצחק רבין. רוב המעפילים שהגיעו בסוף שנת 1945 לא נתפסו על ידי הבריטים ומחנה המעצר בעתלית נשאר יחסית ריק. על מנת למנוע מתקפה נוספת על המחנה הקצו השלטונות הבריטיים עוד 1,500 סרטיפיקטים לחודש למשך שלושה חודשים, החל מ-15 בדצמבר 1945.
מתחילת 1946 עלתה אוכלוסיית המעפילים העצורים במחנה עתלית באופן משמעותי וביולי 1946 המחנה התמלא עד אפס מקום. מאוגוסט 1946 החלו הבריטים לגרש את המעפילים שנתפסו למחנות המעצר בקפריסין, כך שבהתאם למדיניות השחרור אל מול סרטיפיקטים המחנה התרוקן ממעפילים בנובמבר 1946. בעקבות זאת, הסוכנות היהודית הגיעה להסדר עם הבריטים על פיו המיועדים לשחרור בחודש או ברבעון הקרוב ממחנות המעצר בקפריסין על בסיס הסרטיפיקטים המוקצים, יורשו להגיע לארץ ישראל כדי לבלות את יתרת הזמן עד מועד שחרורם בעתלית. הסוכנות היהודית הייתה אחראית לניהול הפנימי של המחנה כמחנה עולים ושירותי בריאות נתנו על ידי ארגון הדסה, אך הפיקוח החיצוני היה בריטי. בהתאם לכך, במהלך שנת 1946 הגיעו לארץ ישראל מדי חודש 750 עולים ששהו בממוצע במשך שלושה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
מחנה לעצורים מהיישוב.
אחרי השבת השחורה נכלאו בחלק מהמחנה אנשי ארגון "ההגנה". לאחר מכן נכלאו בו גם אנשי אצ"ל ולח"י.
ב-1 במרץ 1948 הועברו לעתלית האסירים היהודים של בית הסוהר המרכזי בירושלים בגלל הסכנה לחייהם. כן הובאו לעתלית עצורים שהוחזרו מקניה. הבריטים החלו בתהליך של שחרור העצורים, אולם עיכובים בשחרורים, חוסר אימון בכוונות השחרור של הבריטים והתרופפות השמירה הביאו למספר ניסיונות בריחה, כולל בריחה שאורגנה על ידי "ההגנה". בסוף מרץ 1948 מצאו הבריטים נשק במחנה וכחות צבא גדולים ערכו בו חיפושים. השחרורים התקדמו באפריל ובמאי, ולאחר קום מדינת ישראל, בסוף מאי 1948 שוחררו מהמחנה 97 אסירים ועצירים יהודים ונותרו בו רק 12 אסירים. עצורים אלו הועברו למובלעת הבריטית בבת גלים והמחנה פונה על ידי הבריטים.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
לאחר קום המדינה שימש המחנה למעצר שבויים מצריים. אלו שוחררו במרץ 1949, לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. לאחר פינויו מהשבויים הוסב המחנה למחנה עולים. בשנת 1950 הוא שימש כמחנה עולים לעולי תימן ובנוסף כמעברה ל-1,200 משפחות. עם התגברות העלייה מעיראק פונו המשפחות מהמעברה. המחנה הוסב למחנה קליטה ומיון של עולים וכונה "שער עלייה ב'". המחנה נפגע מספר פעמים מפגעי מזג האוויר.
לאחר מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים שימש כמחנה לשבויים מצרים. בשנות ה-70 ננטש האתר והוזנח. במהלך מלחמת לבנון הראשונה שימש המחנה להחזקת שבויים סורים ופלסטינים.
אתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה.
בשנת 1987 הכריז הנשיא חיים הרצוג על מחנה המעצר כאתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה. כיום הוא אתר לאומי על שם משה סנה, המנציח את ההעפלה. במקום מספר צריפי עץ משוחזרים וצריף החיטוי המקורי המוקפים בגדר תיל ובתוכם תצוגה המציגה את תנאי החיים במחנה, שיריוניות בריטיות ומגדלי שמירה.
ב-2006 נרכשה עבור האתר ספינת דיג לטבית ישנה, "גלינה", שעמדה לפני גריטה, והובאה לעתלית. "גלינה" דומה הן במצבה הרעוע והן בתפוסתה לרבות מספינות המעפילים שהגיעו למחנה לפני קום המדינה. ביוני 2010 נחנך באונייה מוזיאון לתולדות ההעפלה ומרכז מבקרים.המוזיאון כולל תצוגות אור-קוליות, והמבקרים העוברים בין התצוגות חוזים בשחזור של תאי המגורים הצפופים, המטבח, גשר הפיקוד, ושאר חלקי הספינה כפי שנראו בתקופת ההעפלה.
האתר כולל מאגר מידע לתולדות ההעפלה הכולל פרטים רבים על ההעפלה ושמות המעפילים - "בנתיבי העפלה", שנחנך בסתיו 2001 ועוסק בתיעוד והנצחה של תקופת ההעפלה (1934-1948) לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי דרך סיפוריהם של מעפילים ופעילי ההעפלה. במאגר אוסף גדול של עדויות, תצלומים ומסמכים בנושא ההעפלה והעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל.
בחודש מאי 2019 נערך במחנה טקס הענקת "אות המעפיל" אותו הגה חבר צוות מורשת האקסודוס ד"ר צבי חטקביץ למעפילים שהעפילו ארצה באוויר, בים וביבשה.
ה'שפ&quot;ז
ה'שפ&quot;ו
ה'שפ&quot;ה
ה'שפ&quot;ד
ה'שפ&quot;ג
ה'שפ&quot;ב
ה'שפ&quot;א
ה'ש&quot;ף
ה'שע&quot;ט
ה'שע&quot;ח
ה'שע&quot;ז
ה'שע&quot;ו
ה'שע&quot;ה
ה'שע&quot;ד
ה'שע&quot;ג
ה'שע&quot;ב
ה'שע&quot;א
ה'ש&quot;ע
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
ה'שס&quot;ט
ה'שס&quot;ח
ה'שס&quot;ז
ה'שס&quot;ו
ה'שס&quot;ה
ה'שס&quot;ד
ה'שס&quot;ג
ה'שס&quot;ב
את'לון
אתלון
אירופה, המזרח התיכון ואפריקה
אירופה, המזרח התיכון ואפריקה (באנגלית: Europe, the Middle East and Africa ובראשי תיבות: EMEA) הוא אזור גאוגרפי המהווה יחידה ניהולית אחת בתאגידים רב-לאומיים רבים, ובמיוחד כאלה שבסיסם בארצות הברית. החלוקה המקובלת של העולם בתאגידים אלה היא:
חברות רבות מפרידות את עסקיהן במערב אירופה לאזור נפרד, תוך שינוי שמו של אזור EMEA ל-EEMEA
(Emerging Europe, Middle East, and Africa).
ישראל, הנמצאת במזרח התיכון, נכללת אף היא ב-EMEA.
אפקט אוז'ר
המאבק בין &quot;ידיעות אחרונות&quot; ל&quot;חדשות&quot;
תכנית אוסמן להתחדשות פריז
המאבק בין ידיעות אחרונות לחדשות
המאבק בין "ידיעות אחרונות" ל"חדשות" הוא מהמאבקים הבולטים בתולדות העיתונות בישראל, שהחל במחצית שנות השמונים. ידיעות אחרונות, היה באותה התקופה העיתון הנפוץ במדינה. חדשות היה עיתון חדש שנכנס לזירה והביא עימו שינויים רבים לעולם העיתונות הישראלית, שינויים שאילצו את ידיעות אחרונות להשתנות ולבצע התאמות. המאבק הסתיים לאחר תשע שנים לאחר סגירתו של העיתון חדשות, בשל הפסדים כספיים גדולים שהסב לבעליו. השפעת המאבק והשינויים שיצר העיתון חדשות ממשיכים להשפיע על עולם העיתונות הישראלית שנים ארוכות אחרי שהעיתון נסגר.
רקע.
כשהופיע הגיליון הראשון של "חדשות", ב-4 במרץ 1984, היה "ידיעות אחרונות" בשיא כוחו - "העיתון של המדינה". תפוצתו הייתה כ-500 אלף גיליונות בימי שישי ונמצאה בקו עלייה. המתחרה ההיסטורי, "מעריב", נחלש מאוד, ותפוצתו הלכה וירדה. חרף עוצמה זו, הופעתו של "חדשות" עוררה חששות לא מעטים ב"ידיעות אחרונות". בעיתון זכרו כי עשרים וחמש שנים קודם לכן היה "מעריב" העיתון הנפוץ במדינה, ו"ידיעות" השתרך אחריו במרחק גדול. החשש היה כי "חדשות" יעשה ל"ידיעות" מה ש"ידיעות" עשה בדור הקודם ל"מעריב".