בעקבות האבדות שסבלה הטייסת שהגנה על צידה הבורמזי של 'דרך בורמה', היא הוחלפה על ידי אחת משתי הטייסות שהוצבו בקונמינג. זו האחרונה ביצעה סדרת פשיטות על בסיסי חיל האוויר היפני בסיאם. היפנים, ששלחו חלק ניכר מכוחם האווירי למלאיה, לצורך ההתקפה על סינגפור, גמלו מדי פעם בפשיטות משלהם על מינגאלאדון.
ב-12 בינואר 1942 החלו היפנים בכיבוש בורמה. 'הנמרים המעופפים' גרמו אבדות גדולות ליפנים, ללא יחס לכוח שהם הצליחו להעמיד כנגדם, אולם כוחם נשחק במהרה. ב-24 לחודש תקפו ששה מפציצים יפניים, מלווים במטוסי קרב, את מינגאלאדון, וכולם הופלו על ידי ה-AVG וה-RAF. ב-28 לחודש התנגשו 37 מטוסי קרב יפניים ב-16 מטוסים של ה-AVG ובשני מטוסי RAF. שלושה מטוסים יפניים ושני אמריקניים אבדו. למחרת התנגשו 20 מטוסי קרב יפניים בשמונה מטוסים של ה-AVG ועוד שניים של ה-RAF. ארבעה מטוסים יפניים אבדו ללא אבדות למטוסי בעלות הברית.
עם התקדמות היפנים נאלצו 'הנמרים המעופפים', להם נותרו בבורמה עשרה מטוסים, לעסוק במשימות של סיוע לכוחות הקרקע הנסוגים. במקרה אחד, ב-21 בפברואר, הם תקפו בטעות טור בריטי, אותו חשבו ליפני וגרמו לו יותר ממאה הרוגים. עם התקרבות היפנים לבסיסם, ונסיגת הבריטים, עברו 'הנמרים' ב-27 לחודש לבסיס מאגוויי בצפון בורמה.
ל-AVG אבדו עשרים מטוסים ועשרה טייסים בבורמה עד אותה עת. אומדן אבדות היפנים באותה זירה עמד על כחמישים מטוסים.
צפון בורמה.
במאגוויי אוחדו למעשה שלוש הטייסות של ה-AVG ליחידה אחת. לבעלות הברית נותרו 38 מטוסים, מהם שמונה של ה-AVG והשאר של הבריטים, מול 271 מטוסים יפניים, מהם 115 מטוסי קרב. בסיס מאגוויי הפך אף הוא ליעד להתקפות יפניות, הכבדה שבהן נערכה ב-21 במרס, ובה השתתפו 151 מפציצים ומטוסי קרב. כיוון שכך, כאשר ל-AVG נותרו ארבעה מטוסים בלבד, העתיקו 'הנמרים המעופפים' את בסיסם אל מאחורי הגבול הסיני.
דרום סין.
ב-8 באפריל התמקמו 'הנמרים המעופפים' בבסיס לואיווינג שמצידו הסיני של הגבול עם בורמה. עוד באותו יום הותקף השדה על ידי 12 מטוסים יפניים שמהם הופלו ארבעה בקרבות אוויר. מטוס אחד של AVG הושמד על הקרקע. בעת שהותם בסין נדרשו ה"נמרים המעופפים" לבצע פעולות תקיפת מטרות קרקעיות. יותר משתקיפות אלו הועילו צבאית, מטרתן העיקרית הייתה לרומם את רוח הגייסות הסיניים על ידי הפגנת קיומו של סיוע ממרום. פעולות אלה עוררו מחאה גוברת והולכת בקרב הטייסים, שלדעתם סיכנו את חייהם ללא צורך ממשי. באמצע אפריל דיכא שנו את מה שהפך לכמעט מרי גלוי, אך פעולות מסוג זה נמשכו. ב-29 לחודש עברה ה-AVG לבסיס באושאן, גם הוא בדרום סין, סמוך לגבול עם בורמה. גם באושאן הופצץ באופן חוזר ונשנה על ידי היפנים. באחת התקיפות, בחמישי למאי, הופלו ששה מטוסים יפניים. 'הנמרים' לא שקטו על השמרים ותקפו בסיסים יפניים בווייטנאם.
לאחר שהשלימה יפן את כיבוש בורמה ב-4 במאי, עסקו 'הנמרים המעופפים' בסיוע בהגנה אווירית לסין. במשימתם האחרונה, ב-4 ביולי, הפילו טייסי ה-AVG ארבעה מטוסים יפניים שתקפו בשטח סין בלא שספגו אבדות.
פירוק והחלפה.
כעיקרון, AVG נועד לשמש ככיסוי זמני להתערבות אמריקנית לטובת הסינים כנגד יפן. מכיוון שארצות הברית הצטרפה כצד פעיל למלחמה באופן רשמי, ההצדקה המעשית לקיום הכוח חלפה. לכן, החלו מגעים לשילוב ה-AVG בחיל האוויר האמריקני או להחלפתו ביחידה השייכת לחיל האוויר. מתחילת יוני החלו להגיע ניצנים ראשונים של הכוח האווירי שנועד להחליף את ה-AVG, קבוצת מטוסי הקרב ה-23 (23rd Fighter Group). קבוצה זו צורפה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית, עליו עבר לפקד קלייר שנו.
עד לפירוקה, נהרגו, נישבו או נעדרו 14 טייסים מה-AVG בקרב. עוד ששה נהרגו באימונים ושניים בהפצצות היפנים. על פי מקורות בעלות הברית הם השמידו 297 מטוסים יפניים, מהם 229 באוויר. לעומת זאת, על פי היפנים, המספר היה קטן בהרבה ועמד על 115.
מבין הטייסים, חלקם הקטן הצטרפו לקבוצת מטוסי הקרב ה-23. אחרים נותרו באותה זירה, כטייסי תובלה אשר הטיסו אספקה לסין. היו שעברו לטוס ביחידות אמריקניות אחרות, למשל, ביחידות המוצא שלהם לפני הצטרפותם ל-AVG. אחרים חזרו לארצות הברית והמשיכו לטוס כאזרחים.
ירדן טודוסיי
אבות ובנים (מסגרת לימודית)
"אָבוֹת וּבָנִים" היא מסגרת שבועית קהילתית ללימוד תורה, שבה מתאספים יחד אבות ובנים לשעת לימוד שבועית. הפעילות מרוכזת על ידי מרכז "אבות ובנים" העולמי שהוקם בשנת 1999 (ה'תשנ"ט). כיום מונה התוכנית כ-60,000 ילדים הלומדים בכ-1,050 סניפים בישראל. כמו כן, קיימים בעולם מאות סניפים נוספים הפועלים תחת מטריית המרכז העולמי בירושלים.
סניפי אבות ובנים מנוהלים על ידי רכזים מקומיים, כשהמרכז מספק לרכזים את חומרי הדרכה, שיווק ופרסים לעידוד התלמידים. מימון הפעילות הוא מתרומות וחסויות. הלימוד מתקיים בדרך כלל בסופי שבוע בבתי כנסת ונמשך כשעה. התוכן הנלמד נקבע לפי בחירה אישית, אם כי ישנן תוכניות מוצעות מטעם המרכז. ביוזמת "מרכז אבות ובנים העולמי" מתקיימים ימי לימוד גם במועדים מיוחדים כמו בחג הפורים ובמוצאי יום הכיפורים.
הפעילות מחזקת את הקשרים בין האבות לבין בניהם במישור האנושי, הלימודי, החינוכי והתורני.
מייסד המרכז העולמי והעומד בראשו הוא הרב נפתלי פאלק, בנו של הרב פסח אליהו פאלק וחתנו של הרב יוסף לוינשטיין.
בית הכנסת של אברהם אבינו
עליית אעלה בתמ&quot;ר
וולטר דיקס
וולטר דיקס (באנגלית: Walter Dix ; נולד ב-31 בינואר 1986) הוא אתלט אמריקאי, סגן אלוף העולם בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר (טגו 2011), ובעל שתי מדליות ארד מאולימפיאדת בייג'ינג בריצות אלה.
ביוגרפיה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה דיקס בשתי מדליות ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי של 9.91 שניות, אחרי יוסיין בולט מג'מייקה שקבע שיא עולם חדש של 9.69 שניות, וריצ'רד תומפסון מטרינידד וטובגו (9.89 שניות), בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.98 שניות, אחרי בולט שקבע שיא עולם חדש של 19.30 שניות ובן ארצו שון קרופורד (19.96 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה דיקס בשתי מדליית כסף. בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.08 שניות, אחרי יוהאן בלייק מג'מייקה (9.92 שניות), ולפני קים קולינס מסנט קיטס ונוויס (10.09 שניות). המועמד לניצחון שיאן ואלוף העולם בולט פסל בזינוק. בריצה ל-200 מטר בתוצאה של 19.70 שניות, אחרי בולט שקבע את התוצאה הרביעית בהיסטוריה, 19.40 שניות ולפני כריסטוף למטרה מצרפת שקבע שיא צרפתי חדש של 19.80 שניות.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה ב-16 בספטמבר 2011 קבע דיקס בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 19.53 שניות, שמציב אותו במקום הרביעי בהיסטוריה בריצה זו, אחרי בלייק שקבע את התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה, 19.26 שניות ולפני ניקל אשמיד אף הוא מג'מייקה (19.91 שניות).
מריה תרזה (שונית)
מריה תרזה היא שונית פנטום הנמצאת באוקיינוס השקט. שונית זו ידועה גם בשם "האי תבור" או "שונית תבור" במפות הצרפתיות.
ב-16 בנובמבר 1843 דיווח קפטן אסף פ. טבר, שהיה על ספינת צייד לווייתנים בשם "מריה תרזה", שמקורה בניו בדפורד שבמסצ'וסטס, על שונית זו. הוא מיקם את השונית ב-, אך ב-1957 לא נמצאה השונית. ב-1983 חושב מחדש המיקום ונקבע ל-, מזרחה ביותר מ-1,000 ק"מ. מאז חיפשו אותה שוב ולא מצאו. קיומה מוטל בספק.
עיתונאי רדיו חובבני של CQ פרסם ב-1966 תמונה ותיאור של דון מילר המשדר ממקום שטען שהוא השונית מריה תרזה. אך זאת התבררה כמתיחה. העיתון HMNZS Tui הניו זילנדי ערך חיפוש רציני של האזור בסביבות שנת 1970 ולא מצא זכר לשונית.
עומקו של האזור בו, לכאורה, ממוקמת השונית הוא 5,000 מ' (2,734 פאתום). אחרים דיווחו על שוניות שונות אשר גם כן לא נמצא להם תיעוד: שונית ג'ופיטר (Jupiter Reef), שונית וושוסט (Wachusett Reef), שונית ארנסט לגוב (Ernest Legouve Reef), ושונית רנגיטיקי (Rangitiki Reef). העדויות ההיסטוריות של שוניות אלו היו כנראה בהשראת קיומה כביכול של השונית מריה תרזה. אפילו במאה ה-21 יש מספר מפות ואטלסים המדפיסים את קבוצת השוניות האלה.
השונית מופיעה בספרים של ז'ול ורן: "ילדי רב החובל גרנט" ו"אי התעלומות".
בספר "ילדי רב החובל גרנט" מסופר על הקפטן גרנט שיחד עם שני מלחים מוצא מחסה ב"סנטה תרזה". הוא שולח בקבוק ובו פתק על גורלו. באנגליה מצאו את הבקבוק, אך הכתב לא היה ברור. ילדיו עם הלורד גלֶנֶרבָאן ומספר אנשים נוספים יצאו למסע חיפוש על האניה דנקן. בסופו של דבר הם הגיעו לשונית, שם הם השאירו את הבוגד איירטון באי והבטיחו לקחת אותו בעוד מספר שנים. שם גם הם מוצאים לבסוף את רב החובל גרנט, ושני מלחיו.
בספר "אי התעלומות" מסופר על קבוצת אנשים שהגיע לאי על ידי כדור פורח, הם מכנים את האי - אי לינקולן. במהלך שהותם שם הם מגלים את השונית "סנטה תרזה" ומוצאים שם את איירטון. איירטון מצטרף אליהם, ולומד להיות אדם טוב, בזכות טוב לבם של קבוצת אנשים זו. בסוף הספר, לורד גלֶנֶרבָאן מהספר ילדי רב החובל גרנט מגיע לאסוף אותו כפי שהבטיח, וכך כל קבוצת האנשים ואיירטון חוזרת הביתה.
קיראני ג'יימס