סיבה אחת הייתה בגלל מדיניות אור השמש של נשיא דרום קוריאה קים דה-ג'ונג, מערכת יחסים דיפלומטית חדשה וטובה יותר עם צפון קוריאה ומיעוט חברי האיחוד האירופי התאפשרו כך שגרמניה כאומה תרבותית תוכל להקים פרויקטים עם למשל מכון גתה. בגלל סנקציות של האו"ם גרמניה לא יכולה לארח לאחרונה חוקרים צפון קוריאנים, למשל מהנדסים או מדענים.
שגרירות צפון קוריאה בברלין.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין צפון קוריאה לגרמניה, כמו שגרמניה עשתה בפיונגיאנג, כך גם צפון קוריאה חזרה לבניין השגרירויות הישן שלהם בברלין, בו השתמשו באותה תקופה שבה גרמניה עדיין הייתה מחולקת. שגריר צפון קוריאה לשעבר, הונג צ'אנג-אי, הוחלף על ידי השגריר הנוכחי הונג רי-סי בשנת 2011.
הבניין הכבוש שפעם היה מיועד לנציגי צפון קוריאה משמש בחלקו בלבד לשגרירות. הבניין הרשמי עבר לגלינקסטראסה 5–7 בברלין, ולכן חלקיו האחרים של הבניין בימינו משמשים בין היתר כאכסניה לתיירים. גרמניה איימה על סגירת האכסניה, על מנת לבלום את יכולת הנשק הגרעיני של פיונגיאנג במאי 2017.
בית החרושת הקיסרי לחרסינה
בית החרושת הקיסרי לחרסינה (ברוסית: Импера́торский фарфо́ровый заво́д) הוא אחד העתיקים באירופה, שנוסד בשנת 1744 והוא הראשון מסוגו ומהמפעלים הגדולים ברוסיה לייצור חרסינה אומנותית. ממוקם בסנקט פטרבורג.
בעת הקמתו בית החרושת נקרא במקור בית החרושת לחרסינה נייבה, משנת 1765 - בית החרושת הקיסרי לחרסינה, משנת 1917 - בית החרושת הממלכתי לחרסינה (GFZ - בקיצור), בשנת 1925 נקרא המפעל על שם לומונוסוב בציון חגיגת 200 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים; המפעל קיבל את שמו הרשמי - בית החרושת לחרסינה הלנינגרדי על שם מיכאיל לומונוסוב עם שמו המקוצר בית החרושת לחרסינה על שם לומונוסוב (LFZ בקיצור), שהיה שמו עד 2005.
היסטוריה.
במאה ה-18 ברוסיה היה עניין רב בחרסינה. על מנת לארגן בית חרושת חרסינה בסנקט פטרבורג ב-1 בפברואר 1744, מקורבה של הקיסרית יליזבטה פטרובנה, הברון ניקולאי קורף, שהיה בסטוקהולם במשימה דיפלומטית, הגיע להסכם עם כריסטופר גונגר מטעם הקיסרית לניהול בית חרושת זה. ארגון בית החרושת והפיקוח עליו הופקדו על מנהל הקבינט של הוד מלכותה הקיסרי הברון איוואן צ'רקסוב.
גונגר זכה לתמיכה חומרית וחופש פעולה, אך לא היה בקיא כל כך בארגון ייצור החרסינה מאפס. בסוף 1744 החל גונגר, יחד עם דמיטרי וינוגרדוב, שצורף אליו, בניסויים עם חימר ג'צ'ל. במהלך כל שהותו ברוסיה (1744–1748), הוא הכין רק חצי תריסר כוסות באיכות מפוקפקת: היו להם צורה מעוקלת וצבעם היה כהה; גונגר ביצע מספר טעויות והוא סירב לחשוף את החניך לייצור חרסינה בטכנולוגיה מתקדמת יותר. צ'רקסוב נאלץ להפקיד את העניין לדמיטרי וינוגרדוב, שבמשך עשור הצליח להקים ייצור של חרסינה איכותית בפטרבורג. כבר כתוצאה מניסויים בשנים 1747–1748, קיבל וינוגרדוב "פורצלן לבן ושקוף מספיק כשהזיגוג לא מפגר אחרי המסה"; בשנים 1750–1751 הוקם קו ייצור קופסאות וכלים קטנים.
בשנת 1758 מתו צ'רקסוב ווינוגרדוב ובאביב 1759 חודשה העבודה בבית החרושת על ידי האדון הסקסוני א.ג. מילר. בשנת 1762 הופקד בית החרושת לפיקוחו של מ. ב. לומונוסוב, אך באותה שנה חזרה להנהלה א. ב. אולסופייבה.
ממרץ 1764 החל הצרפתי ארנו לעבוד במפעל, לאחר מכן קרלובסקי. בשנת 1776 הוחלפה אולסופייבה על ידי ג.נ. טפלוב, ובשנת 1773 הועמד בית החרושת לרשות הגנרל-פרוקורור א.א. וויאזמסקי אשר שיפר את משק בית החרושת והזמין בעלי מלאכה אירופאים.
בשנת 1779 הוזמן המומחה הצרפתי ז'אן-דומיניק ראשה לתפקיד יוצר הדגמים של בית החרושת (ברוסיה הוא רכש את השם יוקב איוואנוביץ ראשט). לאחר שעבד שם במשך רבע מאה, תרם תרומה רבה לפיתוח ייצור חרסינה אומנותית. הוא עצמו התפרסם בזכות סדרת הדמויות המפורסמת "עמי המדינה הרוסית" (1780), שיש לה ערך היסטורי, אתנוגרפי ואמנותי רב. "השירות הערבסקי" (1784) ומדגמים אחרים מתעשיית החרסינה הרוסית (בפרט, פסל חזה בגודל 27 סנטימטרים של יקטרינה השנייה) נוצרו גם הם על בסיס הדגמים של ראשה.
בשנת 1792 עברה השליטה על בית החרושת לנסיך נ. יוסופוב, שבמהלכו התרחשה העלייה הגדולה ביותר בתחום והערך האמנותי של חרסינה רוסית עלה. יוסופוב מינה את סמואל סמוילוביץ' פיינר את למנהל. בשנת 1799 הוקם סניף בגטצ'ינה, שם יוצר חרסינה מהזנים הנמוכים והזולים יותר; הסניף התגלה כבלתי רווחי ונסגר כבר בשנת 1802.
למנהל בית החרושת החדש מונה קרמיקאי מנוסה בשם פ.פ. גאטנברג והזמין את שלושת האמנים של מפעל החרסינה המלכותי של ברלין - שולץ שרייברגה וזייפרטה ויצרן הדגמים מוסנרה. כמו כן, ס. פימנוב הוזמן מהאקדמיה לאמנויות. בשנת 1815 הופיעו במפעל מספר טכנאים ואמנים זרים. פימנוב ניהל את בית החרושת עד 1831, עד שהתרחשו צרות: ניקולאי הראשון לא היה מרוצה מפסל החזה שלו, שנועד לתערוכה אקדמית. בראש המחלקה לייצור דגמים עמד א. וורוניחין, שעבד בבית החרושת 15 שנה.
בשנת 1833, לייצור חרושת, נפתחה מחלקת חרס, שנסגרה בשנת 1841. אבל עוד בשנת 1840 (בעקבות אופנה למסגרות ברונזה סיניות), נפתחה סדנת ברונזה.
במשך כמעט מאה שנה נוצר חרסינה "תוצרת רוסיה", אולם בסביבות 1836 החלו להשתמש בחימר צרפתי, ומשנת 1844 - אנגלי; במקביל המשיכו בשימוש ביתי של חרסינות ממותג גלוחובסקאיה של בית החרושת.
בשנת 1837 הוקם חדר תצוגה לדוגמאות חרסינה, שהפכו עד שנת 1845 למוזיאון.
תחת ניקולאי הראשון, המפעל נוהל על ידי קומרוב, פ. פנסקי, ו. גליאמין א. אוזרסקי, פ. יאזיקוב .
בשנת 1855 הפך א. סיבקוב למנהל ועד מהרה למנהל כל המפעלים הקיסריים ברוסיה, כאשר פ. פורוסטובסקי מונה למנהל בית החרושת. באותה עת כיהנו מנהלים כמו ו. א. רננקאמפף וא. פ. סומארוקוב. בתקופה זו הופיע חידוש משמעותי - הלבשת טרקוטה, כמו גם דרכים חדשות לקישוט חרסינה - זיגוגיות צבעוניות וצביעה על הגולגולת עם חרסינה נוזלית (פטה-סור-פטה) על רקע קובלט או כרום. במקביל, נצפתה הידרדרות בייצור וירידה באיכות האמנותית ובסגנון המוצרים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נאסרה מכירת חרסינה לאנשים פרטיים. מנהל בית החרושת היה ד. נ. גורייב ותחת ניקולאי השני - נ. פון וולף (עד 1910), ומאז 1911 - נ. ב. סטרוקוב.
בתחילה היה למפעל מעמד של בית החרושת לחרסינה הקיסרי והוא היה ממוקם בשליסלבורג סמוך לגדות הנבה, 10 ורסטאות מפטרבורג. תחתיו פעלה כנסיית ההשתנות בשנות השלושים של המאה העשרים, ובית הקברות של בית החרושת הוקם בסמוך. במאה העשרים האתר כולו בתוך גבולות העיר (שדרת ההגנה של אובוכוב 151).
ולריאן ימליאנוביץ' גליאמין (1794–1855) מונה למנהל בשנת 1832. בהמשך לבית הספר הטופוגרפי הזה הוא הצליח איכשהו למסור לקיסרית שני אלבומים בצבעי מים. "צייר מצוין" - זה מה שאמרו עליו בבית המשפט. אולי זה לא מילא תפקיד בבחירת מועמדותו לתפקיד מנהל בית חרושת אלגנטי, אך ברור שטעמו האנין השפיע על מוצרי החברה. תחתיו החלו לעבוד אמנים כמו א. וורוניכין וס. פימנוב. נבנו מרפאה, בית מרקחת ובית מדרש. הוקם בית מלאכה לכלי חרס. נפתח בית ספר ביתי של אמני פורצלן ובית ספר לילדי עובדי בית החרושת. לרגל 100 שנה לייצור, הוקם מוזיאון בו הוצגו מוצרים למופת.
בסוף המאה ה-19 הורה הקיסר אלכסנדר השלישי להוציא לפועל את כל הזמנות המשפחה הקיסרית בשני עותקים - האחד נועד להישמר במוזיאון בית החרושת, השני ניתן למשפחה הקיסרית. המסורת נשמרה במאה העשרים, כולל בתקופה הסובייטית, בה הוזמנו שבוצעו תמיד בוצעו בשני העתקים: אחד למזמין ואחד למשמרת המוזיאון.
בשנים 1901–1907 נוצרו פסליו של אדמסון: "שמיעת לחישות הים", "נשיקת הגל", "לידת ונוס" ; "הנשימה האחרונה של הספינה", "שד", "זעקת הנפש."
בשנים 1906–1935 פיקחו על סדנאות הציור והטחינה של עבודות החרסינה והזכוכית על ידי הגרפיקאי ר. ווילד ובשנים 1919-1942 נטליה דנקו הייתה ראש מחלקת פיסול.
אוסף המוזיאון של המפעל פונה פעמיים: הפעם הראשונה - בסתיו 1917, כשהאוסף נלקח לפטרוזבודסק (עד 1918), השנייה - בשנת 1941, כאשר פונו התערוכות לאירביט (אורל).
בשנות העשרים עבדו במפעל אמנים מפורסמים כמו קזימיר מלביץ', איליה צ'שניק, ניקולאי סוטין, כמו גם המדען והטכנולוג ניקולאי קחלוב.
במשך יותר משישים שנה עבד במפעל הווירטואוז של הסגנון המסורתי הרוסי, אלכסיי ורוביובסקי. מאז שנת 2002 המפעל היה בבעלות חברת אורלסיב של ניקולאי צבטקוב. בשנת 2005, על פי החלטת בעלי המניות, שם המפעל שונה ל"בית החרושת הקיסרי לחרסינה" («Императорский фарфоровый завод»).
מוצרים.
דגמי החרסינה של בית החרושת מוצגים בהרמיטאז', במוזיאון ההיסטורי במוסקבה, במוזיאון ההיסטורי הממשלתי, במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון ובמוזיאון המטרופוליטן של ניו יורק ואחרים.
מאז 2005, בית החרושת מתמקד בייצור של יצירות אמנותיות יוקרתיות מוגנות בזכויות יוצרים תחת המותג "חרסינה קיסרית".
כיום במבחר בית החרושת ישנם יותר מ-4,000 פריטים בצורות שונות.
בית החרושת הקיסרי לפורצלן
המועמדת (ספר)
המועמדת (באנגלית: The Selection) הוא ספר בסוגת הרומן הרומנטי ומהווה כרך ראשון מתוך סדרה של שישה מאת הסופרת קיארה קאס. הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפס בהוצאת ידיעות ספרים בתל אביב בספטמבר 2015. הסדרה זכתה להצלחה רבה בארצות הברית וספריה כיכבו בראש רשימות רבי המכר במשך חודשים במדינות רבות. כמו כן, חברת הקולנוע האחים וורנר רכשה את הזכויות להפקת סרט בעקבות הספרים.