אנקלטוס מת ב-25 בינואר 1138, וב-13 במרץ נבחר הקרדינל גרגוריוס ליורשו, ולקח את השם ויקטור. בחירה זו הייתה ניצחונו של ברנאר, ופרי השפעתו האישית. הקרע בכנסייה נרפא, והוא יכול היה לחזור ולשבת בשקט במנזרו בקרלבו.
חזרתו לקלרבו.
קלרבו עצמה השתנתה בינתיים - למרות התנגדותו של ברנאר שהעדיף את פשטותם של המבנים הישנים, הפכה קלרבו למקום מפואר יותר כיאה למנזר שהטיל את צלו על רומא עצמה. את גודל השפעתו של ברנאר ניתן לראות מתוצאת המאבק בינו לבין פייר אבלר. מבחינת כוחו האינטלקטואלי והדיאלקטי של אבלר, ברנאר לא היה יכול לעמוד מולו, אך בכל זאת אבלר ירא מפניו ומילתו של ברנר הספיקה לגרום לרומא לפסול את אבלר.
תוצאה נוספת של פרסומו של ברנאר הייתה הגידול במסדר הציסטריאני. בין 1130 ל-1145 נוסדו או הצטרפו ממסדרים אחרים 83 מנזרים, ביניהם שלושה באנגליה ואחד באירלנד. בשנת 1145 נזיר ציסטריאני, שפעם היה חבר בקלרבו, נבחר לאפיפיור אאוגניוס השלישי. בחירה זו הייתה ניצחון למסדר, והעולם הנוצרי ראה זאת כניצחון של ברנאר כעצמו.
לאחר שריפא את הקרע בכנסייה, נקרא ברנאר לתקוף את הכפירה. ביוני 1145, בהזמנתו של הקרדינל אלבריק מאוסטיה, ברנאר נסע לדרום, ודרשותיו עזרו לעצור את הכפירה לזמן מה, בעיקר בחבל לנגדוק. חשובה בהרבה הייתה פעילותו בשנה שלאחר מכן, כשהטיף למסע צלב שני על פי דרישת האפיפיור. ההשפעה של בקשתו הייתה יוצאת דופן - המלך לואי השביעי ומלכתו אלינור מאקוויטניה הרימו את הצלב (מעשה שביטא הסכמה לצאת למסע), יחד עם רבים אחרים מכל שכבות העם. ברנאר המשיך לנסוע בכל רחבי צרפת הצפונית וגרם בכל מקום להתרגשות עצומה. הוא שכנע את קונרד השלישי, מלך הרומאים, להצטרף למסע. תוצאות המסע היו מכה לברנאר, שכן הוא נחל כישלון חרוץ, אולם הוא תלה את הכישלון בחטאיהם של נושאי הצלב.
שנותיו המאוחרות.
מסיבה כלשהי, כנראה בגלל הקנאה בו מצד הקרדינלים או בשל פגיעה בכבוד עקב כישלון מסע הצלב, השפעתו של ברנאר החלה לדעוך. במועצה שבה השתתף בריימס, שהתקיפה תאולוג מסוים וטענה כי הוא כופר, טענותיו של ברנאר לא נשמעו באותה עוצמה כמו פעם.
לאחר שהגיעו החדשות על כישלון מסע הצלב, נעשה ניסיון להציל אותו על ידי ארגון עוד מסע. בהזמנתו של סוגריוס, אב המנזר בזיליקת סן-דני, ועתה מנהיגה למעשה של צרפת, ברנאר השתתף בפגישה שזומנה למטרה זו. הוא עצמו נבחר להנהיג את המסע הנוסף, בתמיכתו של האפיפיור. אך בגילו הדבר לא התאפשר מבחינה פיזית ובריאותית למשימה זו, והנזירים הציסטריאנים הצילו אותו כשמנעו בעדו מלהשתתף בה. ברנאר כבר היה זקן, שבור מתהפוכות הגורל ומעבודה בלתי פוסקת, ונעצב מאיבוד כמה מחבריו הקרובים. אף על פי כן, האנרגיה האינטלקטואלית שלו נותרה כשהיתה. הוא המשיך להתעניין בצורה פעילה בעניינים כנסייתיים, ויצירתו האחרונה לא הראתה סימנים של חולשה.
דמותו ותכונותיו.
גדולתו של ברנאר נעוצה בדמותו ותכונותיו. תקופתו ראתה בו ההתגשמות של האידיאל של הנזירות בימי הביניים בהתפתחותה הגבוהה ביותר. לא הייתה לו אהדה לדיאלקטיקה של כמה דרשנים ומורים. ראייתו של ברנאר הייתה בהירה, והוא הלך בעקבות עקרונות האמונה הנוצרית, אדיקות והגיון חסר פשרות. אף שהוא היה אדוק מאוד, לא היה זה מטבעו להיות רודף או קנאי, וגם כאשר הטיף בעד מסע הצלב במיינץ, הוא התערב על מנת להפסיק את רדיפת היהודים שהייתה במקום. לגבי הכופרים אמר כי צריך לשכנע אותם לא באלימות אלא בדרכי הוויכוח. אולם, אם הכופר סירב להאזין העדיף לגרש אותו או לאסור אותו, על מנת שלא יסיט אותם מדרך הישר.
ברנאר הראה את האצילות של טבעו ואת עדינותו כאשר ניהל מגעים עם אנשים אחרים, וכן את ענוותנותו האמיתית. השפעתו הייתה ארוכת טווח, ואף הסופר של האימיטטיו דה כריסטי ("חיקוי הכריסטוס") - תומאס א-קמפיס - שאב השראה מכתביו. תומכי הרפורמה בכנסייה ראו בו את מוביל עיקרי האמונה המועדפת עליהם של גאולה אלוהית. כתביו הודפסו בהוצאות רבות. הוא צמוד יחסית לביבליה, ואף שהוא מזכיר את הקדושים ואת הבתולה הם אינם חשובים ביותר בכתביו.
קשה לאמוד את הפופולריות של ברנאר כדרשן עקב תיעוד לוקה בחסר של דרשותיו. כל דרשותיו נאמרו בלטינית לאנשים בעלי דרגה אינטלקטואלית הקרובה לשלו, ובסגנון שהיה מתאים לזמנו. ידוע כי ארסמוס מרוטרדם כתב כי "ברנר הוא דרשן בחסד על פי טבעו, ומלא בקסם וחיים ויודע איך להשפיע על רגשות שומעיו". גם על מכתביו של ברנר ניתן להסיק תכונות דומות.
בעמוד זיכרון ליד מנזר השתקנים בלטרון מופיעה ציטטה מפיו יחד עם צלאח א-דין ורש"י.
יצירותיו.
יצירותיו של ברנר מתחלקות לכמה סוגים:
יצירותיו של ברנאר פורסמו באוסף מלא כמעט מלא ב-1508, ואוספים מלאים יותר במאות שלאחר מכן.
הקדשתו.
ברנאר הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-18 בינואר 1174.
הוכרז כ"מורה הכנסייה" ב-1830 על ידי האפיפיור פיוס השמיני
ויליאם איש אוקאם
ויליאם איש אוקאם (באנגלית: William of Ockham; בסביבות 1285 – 1349) היה נזיר פרנציסקני ופילוסוף אנגלי, מאוקאם, כפר קטן במחוז סארי שבדרום מזרח אנגליה.
ויליאם הקדיש עצמו לחיי עוני קיצוני ומינימליסטיות. הוא היה מראשוני הנומינליזם, ויש המחשיבים אותו כאבי האפיסטמולוגיה המודרנית והפילוסופיה המודרנית ככלל, עקב טענתו כי רק הפרטים הם שקיימים, בניגוד לכללים האוניברסליים או הצורות, וכי כל הכללים האוניברסליים הם תוצאה של הפשטה של הפרטים, שנעשית על ידי המוח האנושי, ואין להם קיום מחוץ למחשבה. אוקאם נחשב גם כאחד מהלוגיקנים הגדולים של כל הזמנים.
ויליאם איש אוקאם דגל ב"אונטולוגיה פרסימונית", כלומר בצמצום מספר הישויות. לאחר מותו התפרסם אוקאם בזכות תרומתו למדע, הידועה כ"תערו של אוקאם" (Occam's razor): ה"תער" קובע, כי אם שתי תאוריות או שני הסברים מתחרים ביניהם, וכל שאר הדברים שווים, אזי סביר שההסבר הפשוט יותר הוא הנכון. ויליאם ניסח זאת כך: pluralitas non est ponenda sine necessitate (אין להניח ריבוי בלא צורך). רעיון זה מצא את מקומו במגוון שימושים פילוסופיים ומדעיים.
ויליאם איש אוקאם נקרא לאביניון על ידי האפיפיור יוחנן ה-22 ב־1324 והואשם בכפירה. הוא נשאר שם ארבע שנים תחת מעצר בית למעשה, בזמן שהוראתו וכתיבתו נחקרה. בתקופה זו, לבקשת האח מיכאל מצ'זנה, ראש המסדר הפרציסקני, חקר ויליאם איש אוקאם את הוויכוח בין האפיפיור לבין הפרנציסקנים לגבי הדוקטרינה של עוני השליחים, נקודה שהייתה מרכזית לדוקטרינה הפרנציסקנית אך האפיפיורות התנגדה לה. אוקאם הגיע למסקנה כי האפיפיור המכהן הוא כופר, עמדה שהוא ניסח בכתב. לפני שהגיעו למסקנה לגבי מעמדה של הפילוסופיה שלו, ברח ויליאם איש אוקאם מאביניון ב־26 במאי 1328, יחד עם מיכאל מססנה ועוד כמה נזירים. הם ביקשו את הגנתו של לודוויג הרביעי בבוואריה. הוא הוחרם על ידי האפיפיור בשל עזיבתו את אביניון ללא רשות, אולם לא ידוע אם דעותיו נידונו גם הם לחרם.
את שארית חייו העביר ויליאם איש אוקאם בכתיבה על עניינים פוליטיים ועל היחס בין הסמכויות והזכויות של הרשויות הרוחניות והארציות. בשנת 1349, עוד טרם פרצה המגפה השחורה, הוא מת במנזר במינכן שבבוואריה, גרמניה, כתוצאה ממחלת הדבר.
בתרבות.
ויליאם איש אוקאם שימש השראה ליצירתו של ויליאם מבסקרוויל, הדמות הראשית של הרומן של אומברטו אקו "שם הוורד".
ויליאם מאוקאם
ברנרד מקלרבו
מרטין ון קרפלד
מרטין ון קרפלד (בהולנדית: Martin van Creveld; נולד ב-5 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של האוניברסיטה העברית ומחשובי ההיסטוריונים הצבאיים בעולם.
ביוגרפיה.
מרטין ון קרפלד נולד ברוטרדם, הולנד; שני הוריו היו ממשפחות הולנדיות ותיקות, שישבו בהולנד כבר מהמאה ה-18. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1950 והחליט להיות היסטוריון בגיל עשר, כאשר קרא בהולנדית את הספר: "היסטוריה של העולם בקליפת אגוז". עשה דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1969–1971 וקיבל אותו בהיותו בן 25. עבודת הדוקטור הייתה בנושא: "היטלר והבלקנים: 1941-1940" והיא התפרסמה כספר בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ון קרפלד החל ללמד באוניברסיטה העברית בשנת 1971, מונה לפרופסור מן המניין ב-1988, יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2007. שהה בשבתונים בקינגס קולג', לונדון, וכן בפרייבורג ובפוטסדם (פעמיים) שבגרמניה בעזרת מלגות שונות. בבתי הספר הצבאיים במכללה הלאומית למלחמה שבוושינגטון, ובאוניברסיטת חיל הנחתים שבבסיס קוונטיקו. אחדים מספריו של ון קרפלד מופיעים כחובת קריאה עבור קציני צבא ארצות הברית.
ב-2011 ון קרפלד נאלץ לעזוב את אוניברסיטת טריר בגרמניה, שם היה פרופסור אורח, לאחר מחאות סטודנטים כנגד התבטאויות בלתי הולמות מצדו נגד נשים. כמו כן נאלץ לפרוש פרישה מוקדמת מהאוניברסיטה העברית בנסיבות דומות. לימד באוניברסיטת תל אביב בתוכנית ללימודי ביטחון. אגודת הסטודנטים פנתה להנהלת המוסד בתביעה לפטרו, בשל "התנהגותו הפוגענית כלפי סטודנטיות".
מרטין ון קרפלד נשוי לדבורה לוי ולשניהם ילדים מנישואים קודמים.
מחקריו.
מרטין ון קרפלד עוסק בשלושת אלפים שנות היסטוריה צבאית, עם דגש על אירופה. הוא כתב 22 ספרים שתורגמו לעשרים שפות (נכון ל-2011), מהם שניים על נשים, אחד על ארצות הברית, ואחד על ההיסטוריה של מדינת ישראל.
הפה הוא הפתח שדרכו יצורים חיים קולטים מזון או מים.
הפה הוא החלק הראשון של מערכת העיכול, ובו מתחיל תהליך עיכול המזון. המזון נלעס, נגרס, מעורבב עם הרוק והופך לעיסה לקראת בליעתו. פעולות אלה מבוצעות באמצעות השיניים, הלשון, שרירי הלעיסה ובלוטות הרוק.