בדומה לבריטניה וצבאות נוספים, גם בצי ארצות הברית הועדפה גרסת התותח בקירור מים, כדי להימנע מתחלופת קנה גבוהה בתנאי קרב. למרות קשיי ההרכבה והייצור של התותחים, עם כניסתם לשירות הצי מערכות הבופורס הוכיחו את עצמן בקרבות כנגד כוחות הצי היפני. התותחים החדשים ירו פי 20 יותר משקל פגזים לדקה מתותחי הנ"מ הישנים יותר, באחת מהקרבות הראשונים השמידו תותחי בופורס של אחת מאוניות הצי 32 מטוסים בתוך 30 דקות. הצי היה כל כך מסופק מיכולות התותחים החדשים, שהם שלחו מברק תודה עם המספר הסידורי של התותח לחברת קרייזלר אחרי כל הפלה. בנוסף למטרות אוויריות, תותחי הבופורס היו מוצלחים במיוחד כנגד מטרות קרקעיות כמו עמדות הגנה, מתקני אויב ומערות. האדמירל א. ס. דוויס שפיקד על נושאת מטוסים של צי ארצות הברית במהלך המלחמה, כתב לחברת קרייזלר: "אין באפשרותי לומר לכם כמה סיפוק חשתי כשראיתי את התפקוד והשליטה של המערכת כולה."
דגמים ושימושים עיקריים.
תותח בופורס 40 מ"מ L/60.
תותח הבופורס המקורי אשר שימש את רוב צבאות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה למספר גרסאות ושדרוגים במדינות בהן שירת. ה-L/60 היה מתותחי הנ"מ הנפוצים ביותר בקרב צבאות בעלות הברית במהלך המלחמה, הוא הורכב על רוב האוניות ואף על רכבים ורק"מים שונים. מספר תותחים שנפלו שלל בקרב צבאות הציר אף שימשו אותם.
תותח בופורס 40 מ"מ L/70.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה והופעת מטוסי הסילון, תותח הבופורס המקורי נותר מיושן עם קצב ועוצמת אש נמוכים מידי להתמודד עם המטוסים החדשים. פיתוח ה-L/70 התחיל לקראת סוף המלחמה, כאשר התותח הראשון יוצר בשנת 1947 והתקבל בצבא השוודי ב-1948 בתור 40 מ"מ איבקן M/48. הוא הוכנס באופן רשמי לשירות הצבא השוודי בשנת 1951 ומיד לאחר מכן הוזמנו תותחי L/70 על ידי הולנד ובריטניה ובהמשך צבאות נוספים, עד אשר בשנת 1953 ה-L/70 קיבל את המעמד של תותח הנ"מ הקל הרשמי של כוחות נאט"ו. בעידן מטוסי הסילון, מקומו של תותח הנ"מ היה בעיקר כנגד מטוסים מנמיכי טוס ומטרות גדולות כמו מפציצים, בנוסף מערכות הנ"מ החדישות יותר (כמו ה-MIM-23 הוק) היו מורכבות יותר לשינוע ולכן שימשו כמערכות סטטיות, בעוד שתותחי נ"מ יכלו להתקדם עם הכוחות ולהגן עליהם כנגד התקפות נמוכות מהאוויר.
ה-L/70 היה ארוך יותר (קליבר 70), ירה פגזים מעט קלים יותר במהירות לוע גבוהה בהרבה של 1,030 מטרים לשנייה, וכן ירה במהירות רבה יותר של כ-240 פגזים לדקה (ארבעה פגזים בשנייה). שיפורים שבוצעו בתותח לאורך השנים אף הרחיבו את קצב האש שלו לכדי 300 ואף 350 פגזים בדקה.
בשירות צה"ל.
באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות הגיעו מספר תותחי בופורס L/60 מיושנים לצה"ל ושימשו בעיקר להגנת חופים, ובהמשך לספינות חיל הים.
צה"ל רכש מספר תותחי בופורס 40 מ"מ מסוג L/70 בתחילת שנות ה-60, עסקת הרכישה התבצעה בחשאי בסיוע ארצות הברית מעודפי צבא גרמניה המערבית. התותחים הגיעו באפריל 1964 ונקלטו בחיל התותחנים, בהמשך הם הועברו לשירות חיל האוויר הישראלי במהלך 1969 (בדומה לשאר מערך ההגנה האווירית). עם זאת, בשנת 1973 עדיין היו גדודי תותחנים (לדוגמה גדוד קרן שהוקם בתקופה) שהמשיכו להפעיל תותחי נ"מ, בהם הבופורס.
תותחי הבופורס L-70 שירתו בעיקר בבסיסי חיל האוויר של צה"ל והיו מרכיב חשוב במערך ההגנה האווירית במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
הם כללו מערכת מכ"ם שהנחתה את כיוון הירי וחישבה את מסלול המטרות ומרחקם, המערכת כולה קיבלה בצה"ל את הכינוי "פָּרַש". במהלך מלחמת ששת הימים, ב-6 ביוני 1967, חדרו זוג מטוסי טופולב 16 עיראקים למרחב האווירי של ישראל. במהלך תקיפתם מעל בסיס רמת דוד, סוללת בופורס פתחה עליהם באש ופגעה לפחות באחד, הסוללה זוכתה בחצי הפלה כאשר החצי השני ניתן למטוס מיראז' שתקף את המטוס בטיל שפריר, המטוס נפל באזור מחנה עמוס ומההתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל (ראו: תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
בחיל הים.
ספינות חיל הים הישראלי חומשו בתותחי 40 מ"מ. תותחי בופורס L/60 על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32), הקורבטה אח"י נגה (ק-22) המשחתות וחלק מהטרפדות.
בספינות סער הותקנו תותחי 40 מ"מ L/70 מתוצרת ברדה איטליה. בשלב ההמתנה להתקנת מערכות הטילים חומשו שלוש הספינות הראשונות, שנקראו אז סער 1, בשלושה תותחים כל אחת. בספינות שהותקנו ספינות טילים נקראו סער 2 הוסר התותח האמצעי הושארו שני תותחים בחרטום ובירכתיים.
לצורך שיפור יכולת גילוי צוללות הוסר התותח האחורי ובמקומו הוצב סונר טובל.
כיום ניתן לראות תותחי 40 מ"מ מהדגמים השונים ברחבה של מוזיאון ההעפלה וחיל הים, כמו גם על הספינה אח"י מבטח המוצגת ברחבה הצפונית של המוזיאון היא מדגם סער 2 ובחרטומה ניתן לראות תותח יחיד.
לאחר שיצאו משירות נמכרו תותחי הנ"מ הישראלים לקולומביה.
עדית פאנק
עָדית פּאנק (4 במאי 1952 – 13 באוקטובר 2021) הייתה ציירת, פזמונאית, מעצבת תפאורה, עיתונאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
פאנק נולדה וגדלה בתל אביב בשם עדית סופר.
בשנת 1971 שיחקה בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בתפקיד שולמית החובשת. ב־1972 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות בבית ברל.
הגישה פינה קבועה של אמנות עם ילדים בתוכנית "תופסים ראש" לצד נתן דטנר.
הרצתה בתחום הפסיכותרפיה הגופנית במכללת רידמן.
כציירת.
ציוריה הוצגו בתערוכות קבוצתיות רבות. כמו כן, הציגה במספר תערוכות יחיד, בהן בשנת 1980 בתיאטרון הקאמרי ושנה אחר כך בתיאטרון הלאומי הבימה.
איירה עשרות ספרים ואף עמלה על תפאורה למופעים. קיבלה את פרס האיור לספרי ילדים מטעם אוניברסיטת חיפה.
כפזמונאית.
כתבה שירים, שרבים מהם הולחנו והושרו על ידי אמנים מוכרים, ובהם אריק סיני, שלומי שבת, יוני רועה, דין דין אביב, טל סונדק, רמי קלינשטיין ועידן רייכל. בין פזמוניה: "הימים שעוד נכונו לנו" (לחן וביצוע: חנן יובל) ו"הניחי לי" (רמי קלינשטיין).
לאלבומה של גלי עטרי "צעד אחד לפני הנהר", שיצא בשנת 1988, כתבה פאנק את השיר "קסמים". השיר דורג במקום ה־20 במצעד השנתי תשמ"ח, והוא המצליח ביותר של פאנק במצעדים.
שירה "איזה ילד", שהלחין וביצע טל סונדק הפך להמנון של "עמותת חיים".
בנובמבר 2011 נערך בנמל תל אביב מופע משיריה של פאנק, אירוע התרמה למען ארגון בקול, בהנחיית צביקה הדר בו השתתפו שלומי שבת, גלי עטרי, רמי קלינשטיין, דין דין אביב, מיטל טרבלסי, רונית שחר, אריק סיני, חנן יובל, לאה שבת ורוני גינוסר. המופע נוהל מוזיקלית על ידי ערן מיטלמן.
בדצמבר 2019 הקליט יהורם גאון את שירה "אם רק תסכימי" ללחן של עידן רייכל.
בינואר 2021 הלחין והקליט חנן יובל את שירה "כל מילה".
כעיתונאית.
פאנק כתבה בעיתונות הכתובה ובעיתונות האינטרנטית בידיעות אחרונות, במעריב, במגזין הורים וילדים ובאתר nrg.
חיים אישיים.
פאנק הייתה נשואה לאבי פאנק ולהם שני ילדים ונכדות. פאנק נפטרה ב-13 באוקטובר 2021 בגיל 69, כתוצאה מסיבוכים בריאותיים. נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
לואי-ז'וזף קרקהוף
לואי-ז'וזף קרקהוף (בפלמית: Louis-Joseph Kerkhofs) (1878-1962) היה בישוף קתולי באזור ליאז' שבבלגיה, חסיד אומות העולם.
פעילותו בתקופת השואה.
נולד ב-15 בפברואר 1878 בוול-מיר. לאחר לימודיו בסמינר כולל תקופת לימודים ברומא הוסמך ככומר ב-1900. כיהן ככומר וכבישוף של לייז' משנת 1925 עד 1961 ומילא תפקיד מפתח בהצלת יהודים בשנות מלחמת העולם השנייה. התנגד לכל אפליה על רקע גזעי או אתני ועבד באופן קרוב במיוחד עם הקהילה היהודית.
קרקהוף נעזר בסמכותו ובהשפעתו כדי לעודד אישים ומוסדות באזור הבישופות שלו להציל יהודים מגירוש למחנות. בכנס שכינס בספטמבר 1942 עודד כמרים מהאזור להציל יהודים. מעדותו של אחד הכמרים, הובר סליס, בפני יד ושם על דבריו של קרקהוף בכנס:
בין המנזרים והמוסדות הקתוליים שהעניקו מסתור ליהודים עקב פנייתו של קרקהוף היו מנזר באנו (Banneux), מנזרים בנדיקטיניים בליאז', שארנו (Charneux) וכן ואל דיו (Val Dieu), מסדר הלב הקדוש בטר הולפ (Ter Hulpe) ועוד. לעיתים היה קרקהוף מעורב באופן אישי במבצעי הצלה והסתרה. באחד המקרים הסיע יהודים במכוניתו ממסתור למסתור. לפחות אחד משותפיו של קרקהוף למבצעי ההצלה נרצח על ידי הנאצים.
קרקהוף סיפק מקום מקלט לעשרות יהודים במעונו הפרטי, כולל רבה של לייז', הרב יוסף לפכיווכר, שהוסתר עם משפחתו בזמן המלחמה בבישופות העיר לייז' וכן במנזר באנו בזכות קרקהוף.
ב-1961 פרש מתפקידו ונפטר ב-31 בדצמבר 1962. ביולי 1981 הכיר יד ושם בלואי-ז'וזף קרקהוף בתור חסיד אומות העולם.
כלנית 120 מ&quot;מ
רקפת 105 מ&quot;מ
חצב 120 מ&quot;מ
לרדו
לארדו
כריסוסטומוס דימיטריו
כריסוסטומוס דימיטריו (Chrysostomos of Zakynthos ביוונית: Μητροπολίτης Χρυσόστομος Δημητρίου - מיטרופוליטיס כריסוסטומוס דימיטריו, (1890–1958) היה ארכיבישוף מטרופוליטני יווני של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בזקינתוס וחסיד אומות העולם.
פעילותו בתקופת השואה.