על יהדות, היסטוריה ונשיות, כתב:העידן שלנו, שהוא לא רק היהודי ביותר, אלא גם הנשי ביותר בכל הגילאים; הוא עידן שבו האמנות מייצגת רק סאדריום של ההומור שלה; עידן האנרכיזם הפתי ביותר, ללא כל הבנה של המדינה ושל הצדק; עידן האתיקה הקולקטיביסטית של המין; העידן שבו רואים את ההיסטוריה בחוסר הרצינות המדהים ביותר [מטריאליזם היסטורי]; עידן הקפיטליזם והמרקסיזם; העידן שבו ההיסטוריה, החיים והמדע כבר לא אומרים כלום, מלבד כלכלה וטכנולוגיה; העידן שבו ניתן היה להכריז על גאונות כסוג של טירוף, בעוד שאין לו עוד אפילו אמן או פילוסוף גדול אחד; העידן שלנו הכי פחות משמעותי ומקורי; העידן שיכול להתפאר בכך שהוא הראשון שהעלה את הארוטיקה, אבל לא כדי לשכוח את עצמו, כפי שעשו הרומאים או היוונים בבקכנליה שלהם, אלא כדי לקבל אשליה של לגלות את עצמו מחדש ולתת תוכן להבל של האדם.
האנטישמיות של ויינינגר.
אפשר לחלק לשתי דרכים את השימוש בדעותיו של אוטו ויינינגר מצד האנטישמים. האחת, ניצול משנתו להגדרה מדעית של האופי השלילי היהודי. הדרך השנייה, היא שימוש בהתאבדותו של אוטו ויינינגר כדוגמה לשנאה יהודית עצמית ולפיכך כדוגמה לאי אפשרות הקיום המשותף בין היהודים לחברה.
ספרו של ויינינגר היה פופולרי מאוד בתחילת המאה ה-20. פופולריות זו תרמה רבות לפיתוח לרעיונות אנטישמיים בשליש הראשון של המאה. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא תיאודור פריץ, כתב ומייסד ההוצאה לאור האנטישמית "Hammer", שחי בלייפציג. פריץ השתמש רבות בקטעים מ"מין ואופי" ב-"Jüdische Selbstbekenntnisse" ("חשיפה עצמית יהודית", 1929). שתי מהדורות של ספרו כללו 14 ציטוטים זהים מוויינינגר. לפעמים משנה פריץ את הקשר הציטוטים לפי הצורך. לדוגמה, ב-1943 ניסה פריץ להשמיץ היבט שלילי של ויינינגר על האישה בהקשר ל"האישה הארית", דבר שהתאים מאוד לאידאולוגיה הנאצית. הם תקפו את הרעיונות האנטי-פמיניסטיים שלו בטענה, שהרעיונות הללו חוצצים בין הגבר והאישה האריים.
הפילוסוף היהודי תיאודור לסינג, שנרצח על ידי הנאצים בשנת 1933, ניסה להסביר בספרו השנאה היהודית העצמית את יחסו השלילי החריף של ויינינגר ליהדות. לפי לסינג, ויינינגר הפך לקורבן של הרעיון, שהנפש קובעת את אופי האדם. כלומר, כמו בספרו של ויינינגר שרואה ב"אישה" מקבילה ליהודי, במעמקי האופי של שניהם טמונים פחד והימנעות. לפיכך, תכונות שליליות נמצאות לא רק בפרט (individuum), אלא גם בקבוצה ממוצא משותף: "אף אדם מעולם לא שחרר עצמו מכפייה של דמו".
על אף שהנאצים ביקרו את הגישה השוביניסטית של ויינינגר, הדבר לא הפריע להם להשתמש ברעיונות אנטי-יהודיים גזעניים כמו:
בספרו דן ויינינגר ב"ייחודיות של יהודיות" כמצב שכלי. האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג ניצל את הבלבול וחוסר האכפתיות של ויינינגר כלפי זהותו היהודית כדוגמה המאפיינת את האופי היהודי. בספרו "Dietrich Eckrt : Ein "Vermächtnis (1928) טען רוזנברג שבוויינינגר היהדות היא "התלכדות בלתי נראית של זבל פטרייתי... שהתקיימה מזמן קדום והתפשטה לכל רחבי העולם... והיא המרכיב העיקרי של הרעיון, של הטבע היהדות". בעיני רוזנברג, (ופה הוא מקביל לוויינינגר) יהודי אינו מסוגל לעלות למרומי הנפש של עצמו, מנגד אנשים שמוכנים להקריב עצמם למען גאולת הנפש (=הארים). ברעיון הזה מבטא רוזנברג במושגים פסאודו-מטאפיזיים סמויים, אותו רעיון שהיטלר מבטא בפומבי.
הנס ינק פון פראיינוולד (Hans Jonak von Freyenwald) בספרו "Jüdische Bekenntnisse aus allen Zeiten und Ländern" ("וידוי היהודי בכל הזמנים והארצות", 1941) הולך בעקבות פריץ ומשתמש בציטוטים ובהיבטים של ויינינגר. אחד מהרמזים שמעביר פראיינוולד הוא ש"יהודים טשטשו גבולות וסוגים בין בני האדם ולכן הם נולדים כקומוניסטים". כלומר, עם הופעת היהודים הקו המפריד בין "טוב" ל"רע" מיטשטש, הוא גם משווה בין יהודים וקומוניסטים: שניהם הורסים את המוסר. היטלר עשה מהיבט זה אלמנט מרכזי בבניית אידאולוגיה נציונל–סוציאליסטית בספרו "מיין קאמפף" (Mein Kampf).
השימוש בוויינינגר היה נוח לכותבים האנטישמיים והיה רחב ביותר אצלם. אם היהודי המשכיל, שנחשב אף לגאון בדורו, מתבטא בצורה בזויה ובשנאה רבה כלפי המקור שבזהותו - מה מונע מאותם הכותבים להתבטא בצורה דומה? ביסוס רעיונותיו של ויינינגר בצורה מדעית הקל עליהם. לכן היה קל להעביר את המסר האנטישמי לאוכלוסייה בדרכי תעמולה וגם דרך השכלה. כאשר הנאצים השתמשו בדוגמתו של ויינינגר כדוגמה מובחרת, הבליטה האידאולוגיה הנאצית את חוסר היכולת של יהודי להתגבר על "דמו" בדרך של המרת דתו לנצרות. לפי העיקרון הטמון בתורתו של ויינינגר, יהודי הממיר דתו אינו מסוגל להיגאל, מכיוון שאין לו נפש - אין לו אופי- הוא אינו יכול להשתנות. מצד אחד ויינינגר המיר דתו והפך לפרוטסטנטי, מצד שני הוא התאבד ובכך הראה שביהודי טמונה אי יכולת לשנות אופי פנימי, לכן התאבדותו היא הוכחה חד משמעית לתורתו. אי הצלחתו להשתלב, בעיני הנאצים, לא השאירה שום פתרון ליהודים להתחבר לסביבה.
משמר העמק
מִשְׁמַר הָעֵמֶק הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר במערב עמק יזרעאל, הממוקם לצד כביש 66, בתחום השיפוט של מועצה אזורית מגידו.
הקיבוץ נוסד ב-1922 על ידי אנשי "השומר הצעיר" שעלו מפולין ומגליציה, חלקם אנשי גדוד שומריה, ועלה לקרקע בשנת 1926.
גאוגרפיה.
קיבוץ משמר העמק ממוקם בחלקו הדרום-מערבי של עמק יזרעאל, בין כביש 66 למרגלות רמות מנשה. סמוך לקיבוץ נמצא יער משמר העמק. היער הוא יער נטע אדם, אשר נשתל על ידי קרן קיימת לישראל ובני הקיבוץ, ונכלל בפארק מנשה הסמוך, אשר הוכר על ידי אונסק"ו כפארק ביוספרי.
היסטוריה.
רקע להקמת הקיבוץ.
בתקופת העלייה הרביעית (1924–1928), היה עמק יזרעאל בראש סדר העדיפויות של קק"ל אשר רצתה להקים בעמק הפורה התיישבות חקלאית משמעותית, וליצור רצף טריטוריאלי של היישוב העברי, על ידי חיבור חיפה לגוש ההתיישבות בין עפולה לבית שאן. במסגרת המאמץ ליישב את העמק רכשה קק"ל בשנת 1924 כ-30 אלף דונם מהכפרים הערביים על יד נהלל, עליהם הוקמו היישובים שריד, רמת דוד, גבת, כפר ברוך ומשמר העמק.
הקמת הגרעין ועלייה לקרקע.
גרעין הקיבוץ נוסד ב-1922 בשם "קיבוץ השומר הצעיר ב" בנווה שאנן שבחיפה, על ידי קבוצה של יוצאי 'השומר הצעיר' מגליציה ומיתר חלקי פולין, אשר עלו בתקופת העלייה השלישית. ב-19 בינואר 1922 נולדה התינוקת הראשונה של הגרעין במרכז רפואי הדסה. החדשות הגיעו אל חברי הגרעין יומיים לאחר מכן, ב-21 בינואר, והוחלט שתאריך זה יהיה יום ההולדת של הקיבוץ. בקיץ של שנת 1922 עבר הקיבוץ לנהלל, שם עסקו החברים בייבוש ביצות ובסלילת כבישים.
בנהלל סבלו חלק מחברי הקיבוץ ממחלות ומחסור בפרנסה, אך הדבר לא עצר את הרחבת הקיבוץ. בשנת 1925 הקיבוץ, אשר מנה כ-60 מבוגרים וששה ילדים, עבר לעפולה, שהייתה מקום ריכוז למחפשי עבודה ולקיבוצים שהמתינו לקבלת חלקת קרקע להתיישבות. בעפולה הכירו חברי הקיבוץ את חברי קיבוץ ד' של 'השומר הצעיר', ולאחר מגעים ממושכים התאחדו שני הקיבוצים. בנובמבר 1926 קיבל הקיבוץ ה"מאוחד" את חלקת ההתיישבות שלו, וקבוצת-חלוץ של 15 חברים עזבה את עפולה, התיישבה בחאן על תל שוש, על יד הכפר הערבי אבו שושא, והחלה לעבד את האדמה. בשנה שלאחר מכן נרכשו שתי פרדות וכ-120 דונם של שדות חיטה ושעורה נזרעו ונחרשו, עד שעברה הקבוצה לנקודה הסופית בה הוקם הקיבוץ.
שנים ראשונות (1926–1947).
משמר העמק היה ההתיישבות הראשונה בחלקו הדרומי של עמק יזרעאל. בנובמבר 1928 לאחר ויכוחים החליט הקיבוץ לקבל את הצעתו של מנחם אוסישקין לקרוא לקיבוץ "משמר העמק".
במשך מספר שנים לא היה כביש לקיבוץ והדרך לחיפה עברה בחולות שבחורף היו לבוץ. בתחילת שנת 1929 תוכנן ביקור של ג'ון רוקפלר הבן בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו, שהוא תרם לחפירתן. לכבוד הביקור, שלבסוף לא יצא אל הפועל, נסלל כביש 66 מחיפה למגידו שמשמש מאז גם את משמר העמק.
ב-26 באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, הותקף הקיבוץ על ידי המון ערבי מצויד ברובים. חברי הקיבוץ, יחד עם שוטרים ערביים, הצליחו להדוף את ההמון. שוטרים בריטיים הורו לחברי הקיבוץ להתפנות והבטיחו לדאוג לרכוש, וחברי הקיבוץ התפנו למחרת. ב-28 באוגוסט הגיעו הערבים לקיבוץ ושרפו את האסם, עקרו עצים, גנבו תירס מהשדות ונפצו שתי מצבות בבית הקברות. חברי הקיבוץ שבו אליו ב-7 בספטמבר והחלו לבצר אותו, על אף סימני שאלה שעלו בסוכנות לגבי ההתיישבות באזור. נטישת המקום עוררה פולמוס ציבורי ביישוב העברי. גם במאורעות תרצ"ו הותקף הקיבוץ, ועל מדיניות ההבלגה שנקט כינה אותו אורי צבי גרינברג "הפקר העמק".
בתחילת 1930 הצטרף לקיבוץ חלקו השני, אשר שהה עד אז בעפולה, ומנה 85 מבוגרים ו-16 ילדים. בשנים הבאות נטעו חברי הקיבוץ כ-50,000 עצים, הקימו רפת, שתלו כרם ומספר עצי הדר, חפרו בארות ובנו את שני המבנים הקבועים הראשונים של הקיבוץ: מגדל מים ומבנה בן שתי קומות עשוי בטון, אשר שימש כבית ילדים. בית הילדים שימש כמוסד החינוכי של הקיבוץ - "שומריה", והמבנה שתוכנן ב-1931 נבנה ב-1937 על ידי חברי הקיבוץ כדי להקל בהוצאות, לאחר שגויסו הכספים. מיקום המבנה היה על גבעה קטנה ליד הקיבוץ. כאשר הסתיימה הבניה, היה בית הילדים אחד המבנים הגדולים ביותר באזור וכונה "הבית הגדול".