לאחר סיום שני שלישים מהלימודים, ניתן להתחיל לבצע התמחות. על פי חוק, על מנת לקבל את רישיון רואה החשבון יש לעבור התמחות. התמחות רואי חשבון נמשכת שנתיים, ובה באפשרות רואה החשבון המתמחה (נקרא גם סטאז'ר), להתמחות בתחומי ראיית חשבון. ניתן לבצע התמחות בחשבונאות במסגרת פירמות ראיית החשבון במחלקות השונות (ביקורת, מיסים, כלכלית, מקצועית, ייעוץ וכו'), במסגרת ארגונים ממשלתיים כמו רשות ניירות ערך, רשות המיסים, החשב הכללי ועוד, או במשרד רואי חשבון פרטי. במקרים נדירים ניתן גם לבצע התמחות במסגרת חברות שמציעות את האפשרות הזו. על המתמחה בחשבונאות לעמוד במכסת שעות שבועית על מנת שהתקופה בה הוא עובד כמתמחה תיספר לו כתקופת התמחות.
עם ההגעה למשרד נחשב המתמחה כ"ג'וניור", כלומר עובד חדש בפירמה. עם הזמן והוכחת היכולת ניתן להתקדם בדרגות ולהגיע לדרגת סניור, המהווה כבר דמות בעלת ניסיון בפירמה אשר יכולה גם להנחות עובדים אחרים. לאחר מכן ניתן להתקדם לתפקיד סניור בכיר, תפקיד הדורש ניסיון רב יותר. בשלב הבא מגיעים לתפקיד מנג'ר. מנג'ר הוא תפקיד בכיר יחסית בפירמה, המאפשר לנהל פרויקטים באופן עצמאי. התפקיד הבא הוא מנג'ר בכיר, ולאחר מכן דירקטור או שותף.
התאגדויות.
רואי החשבון העוסקים בביקורת מאוגדים בלשכת רואי חשבון בישראל, שהיא גוף וולונטרי-מקצועי, וחייבים בתשלום שנתי.
ישנם רואי חשבון המועסקים בחברות העסקיות כחשבים או כמנהלי כספים ראשיים. חלק מהם נוטל חלק בפעילות פורום מנהלי כספים ראשיים CFO.
הביקוש לרואי חשבון.
בתקופות של גאות כלכלית הדרישה למתמחים במשרדים הגדולים גוברת ומגבירה אף את הביקוש ביתר המשרדים זאת בשל יכולתם של משרדי ראיית החשבון הגדולים לקלוט מאות מתמחים. כמו כן, שינויים במשק הופכים את הידע החשבונאי הנרכש בלימודי החשבונאות לנחוץ יותר וכך עולה הביקוש לרואי חשבון ובעלי מקצועות פיננסיים נוספים. בישראל היום קיים מחסור ברואי חשבון והביקוש לאנשי המקצוע עולה על ההיצע, כך עולה הביקוש לבוגרי הלימודים.
לעומת זאת, בתקופות של שפל כלכלי, משרדי רואי החשבון הגדולים לא קולטים מתמחים ואף מפטרים מתמחים ורואי חשבון צעירים והסטודנטים שסיימו את התואר מוצאים עצמם ללא מקומות התמחות מספיקים, בדומה למצב השורר בשוק עורכי הדין.
מקור השם.
הצירוף רואה חשבון החל לשמש בעברית כבר בסוף המאה התשע עשרה. בוועד הלשון הוצע תחילה (בשנות הארבעים של המאה העשרים) רואה חשבונות ומבקר חשבונות, ואולם במילון למונחי החשבונאות של האקדמיה ללשון העברית (בראשית שנות השישים) כבר נקבע רואה חשבון. אפשר לשער שהשימוש בשורש רא"י נעשה בעקבות המילה הבינלאומית רוויזור ('מבקר', 'מפקח', מן הפועל הלטיני videre - 'לראות', ומכאן גם vision ו-video ועוד) ואולי בעקבות המונח rewident המשמש בפולנית דווקא בעבור רואה חשבון.
מרטין פיירו
מרטין פיירו (בספרדית: Martín Fierro) היא פואמה אפית של הארגנטינאי חוסה הרננדס. הפואמה המקורית, "הגאוצ'ו מרטין פיירו" (El gaucho Martín Fierro) שהתפרסמה ב-1872, והמשכה, "חזרתו של מרטין פיירו" (La vuelta de Martín Fierro) שהתפרסם ב-1879, זכו לפופולריות רבה עם צאתן ונחשבות עד היום לקלאסיקות הראשונות של הספרות הארגנטינאית.
חורחה לואיס בורחס פרסם קובץ מאמרים מפורסם על הספר.
הפואמה תורגמה לעברית על ידי נפתלי הריברטו הבר.
עלילה.
מרטין פיירו, גיבור הפואמה, הוא גאוצ'ו עני מהפמפס שמגויס נגד רצונו לצבא ונשלח למוצב גבול שמגן מפני התקפות האינדיאנים בתקופת שלטונו של הנשיא דומינגו פאוסטינו סרמיינטו. עד מהרה הוא עורק מתפקידו וחוזר לחווה הישנה, שם הוא מגלה שמשפחתו והחווה עצמה נעלמו כלא היו. הוא יוצא לנדודים, שבמהלכם הוא נקלע (או נכנס במתכוון) לדו-קרב ויוצא כשידו על העליונה. הוא הופך לפושע נמלט, מתחבר לקצין אחר שעורק בהשראתו, ומוצא מקלט אצל האינדיאנים.
בפואמה השנייה פיירו מגלה שהחיים אצל האינדיאנים אינם פשוטים; הוא מתקבל בחשדנות, ולמעשה מוחזק אצלם כשבוי. הוא עד למגפה שפוקדת את השבט, ובה מת חברו. מאוחר יותר הוא מציל משביה אישה שהואשמה בכישוף ועוזב את חברת האינדיאנים. אז הוא פוגש את שני בניו. הפואמה מסתיימת במעין תחרות שירה בין פיירו לפייטן שפגש, כאשר בסוף התחרות מתברר שהפייטן הוא אחיו של יריבו בדו-קרב.
סמל אסטוניה
סמל אסטוניה הוא סמלה הרשמי של הרפובליקה האסטונית.
הסמל מציג מגן זהב שעליו שלושה אריות כחולים שלשונם וטפריהם אדומים, פוסעים כשראשם פונה לעבר הצופה. הסמל מעוטר בענפי אלון מוזהבים.
ואלדמאר השני מלך דנמרק כבש את צפון אסטוניה במאה ה-13 ושלושת האריות נכללו בסמל העיר טאלין, ששמשה מאז ועד היום כבירת בירת אסטוניה.
סמלה של דנמרק כולל גם הוא שלושה אריות.
יקטרינה הגדולה העניקה סמל דומה לגוברניית אסטוניה באימפריה הרוסית ב־4 באוקטובר 1788.
הריגיקוגו (הפרלמנט של אסטוניה) אימץ סמל דומה ב־19 ביוני 1925.
עם כיבוש אסטוניה על ידי ברית המועצות ב-1940 והפיכתה לרפובליקה סובייטית הונהג סמל אחר והסמל הנוכחי הושכח ונאסר לשימוש.
הסמל הנוכחי המשיך לשמש את ממשלת אסטוניה הגולה.
סמל המדינה והדגל ההיסטוריים הוחזרו לשימוש ב-7 באוגוסט 1990 והוכרו בחוק כסמל והדגל הלאומיים של אסטוניה ב־6 באפריל 1993.
עבדאללה בן עבד אל-עזיז
נקודת ההונאה
נקודת ההונאה (2001) הוא מותחן שנכתב על ידי הסופר דן בראון. הספר עוסק בהונאת-ענק, מערכת בחירות לנשיאות ארצות הברית ובכישלונותיה של סוכנות החלל האמריקאית - נאס"א.
עלילה.
מרבית עלילת הספר אורכת 24 שעות, והיא מתרחשת בוושינגטון ובקרחון מילן (הקוטב הצפוני) לסירוגין.
הספר עוסק בתגלית מדהימה המתגלה על ידי נאס"א, סוכנות החלל האמריקאית, שנמצאת במשבר מזה שנים.
הספר עוסק בשני נושאים עיקריים:
לאחר שמדענים אזרחיים ידועי שם, אותם שלח נשיא ארצות הברית לקוטב הצפוני לאמת את הממצא המדהים, חושדים שמדובר בתרמית, ומוצאים ראיות הגורמות להם לפקפק בממצאים, כוח דלתא נשלח לחסלם. רובו של הספר עוסק בין היתר במרדף של הכוח במטרה לחסל את המדענים שהצליחו להימלט על נפשם, בדרכים מוזרות ומלאות מזל, וכמו כן על חשיפת האמת מאחורי ההונאה, שלב אחר שלב. גם כאן, זהותו המפתיעה של המושך בחוטים מתגלת רק לקראת הסוף.
כמו בספריו האחרים של דן בראון, גם בספר זה ישנם שני גיבורים מרכזיים, גבר ואישה, שישנה ביניהם התחלה של יחסים רומנטיים, ומספר רב של התנקשויות וניסיונות לרצח. כדרכו, בראון הולך על הגבול הדק שבין המדע לבידיון, ומנסה להביא דברים אל גבול האבסורד: צוללת גרעינית שמחלצת את המדענים מעל גוש הקרח באזור הקוטב הצפוני, רגע לפני שהם קופאים למוות, והתפרצות געשית תת-מימית שמתרחשת בדיוק בזמן הקריטי, וגורמת למותו של הנבל.
חיבתו של בראון למדע וטכנולוגיה מופיעה גם בספר זה, באופן בו הוא מביא את החידושים הטכנולוגים האחרונים, גם כאלו שספק אם עברו את שלב האב טיפוס.
בספר ישנה ביקורת לא מועטה על גופים שונים בחברה האמריקנית: על התנהלותה השלומיאלית והבזבזנית של נאס"א; על כוחם המופרז והזדוני של השירותים החשאיים של ארצות הברית; על התנהלות יחידות צבאיות שמוצגות באור שלילי, הגובל בפשעים של ממש ובחיסול של חפים מפשע למען מטרה צודקת; ועל התנהלותה המושחתת של המערכת הפוליטית האמריקנית, עם ניצוץ של תקווה לאנשים ישרים שאינם מוכנים לטבול ברפש.
גרסה עברית.
הספר תורגם לעברית על ידי בועז וייס, ומכיל 413 עמודים, והוצא לאור על ידי מודן בשנת 2005.
לגיון הזרים הצרפתי
לגיון הזרים (בצרפתית: Légion Étrangère) היא יחידה מיוחדת בתוך הצבא הצרפתי מאז 1831. הלגיון נוסד במיוחד לשמש כיחידה לשירות אזרחים זרים המבקשים להצטרף לצבא צרפת, אולם מפקדיו הם קצינים צרפתים. ללגיון יכולים להצטרף אף אזרחי צרפת והם מהווים 24% מן המגויסים. לאחר מהפכת יולי 1830 נאסר על אזרחים זרים להתגייס לצבא צרפת והלגיון נוסד כדי לעקוף מגבלה חוקית זו. הלגיון אף שימש את השלטון כדי לשלוח לחזית מהגרים רבים, אשר חלקם נחשבו למהפכנים בדעותיהם.
עיקר תפקיד חיילי לגיון הזרים היה בשמירה ובהרחבת האימפריה הצרפתית במהלך המאה ה-19, אולם הם אף לחמו בכל מלחמות צרפת, כולל מלחמת צרפת–פרוסיה ושתי מלחמות העולם. לאורך כל שנות קיומו היה לגיון הזרים בעל תפקיד בולט בצבא צרפת. בתחילת המאה ה-21 מהווה לגיון הזרים יחידת עילית שאימוניה משלבים תורות לחימה מודרניות עם רוח קרב ייחודית. אימוני הלגיון נודעים לא רק בדרגת הסיבולת הגופנית הגבוהה הנדרשת להם, אלא אף בלחץ הפסיכולוגי הקיצוני המופעל על המגויסים, זאת כאמצעי לגבש יחד חיילים הבאים ממגוון גדול של תרבויות ולאומים. באופן רשמי, לאורך כל שנות קיומו שרתה בלגיון הזרים אשה אחת בלבד, הבריטית סוזן טרוורס, אשר הצטרפה ללגיון בשנות ה-40.
היסטוריה.
לגיון הזרים נוסד על ידי לואי פיליפ מלך הצרפתים, ב-10 במרץ 1831, לשם תמיכה במלחמתו באלג'יריה, אך לאחר שהוקם הלגיון הוא תיגבר את כוח הצבא הצרפתי במלחמות רבות כמו במלחמת קרים, במקסיקו ובאיטליה. בהתחלה הוקמו רק שני גדודים אך הם נמסרו במהרה לידי איזבלה השנייה מלכת ספרד כסיוע במלחמתה בדודה דון קרלוס על כס השלטון בספרד. מתוך כ-4,000 לגיונרים שנשלחו להילחם לצד מלכת ספרד רק כ-500 חזרו לצרפת.
אלג'יריה.