"אל תפיל את המיליון" (במקור באנגלית: The Million Pound Drop) הוא שעשועון טלוויזיה בריטי שפותח על ידי חברת אנדמול ושודר לראשונה בערוץ 4 הבריטי ביוני 2010, בהנחייתה של דווינה מקול. במסגרת השעשועון זוגות מתמודדים מקבלים בתחילת המשחק מיליון לירה שטרלינג, ומטרתם היא לענות בשידור חי על 8 שאלות ולהמר על המיליון. אם נשאר על השולחן כסף אחרי 8 השאלות, הם זוכים בסכום.
פורמט התוכנית.
בתחילת המשחק מקבלים זוג המתמודדים מיליון ליש"ט במזומן, המחולקים לחבילות של 25,000 ליש"ט לכל חבילה (40 חבילות כסף בסך הכל). לאורך המשחק יש 8 שאלות המחולקות ל-3 קבוצות שונות:
בתחילת כל שאלה ניתנת למתמודדים דקה שלמה בה הם מחלקים את הכסף על שולחן מיוחד הנבנה לצורך התוכנית, המפוצל ל-4 דלתות שונות, כאשר מעל כל דלת יש מסך וכל תשובה מופיעה בכל אחד מן המסכים. במהלך הדקה המתמודדים יכולים לפצל את הכסף ולהמר על מספר תשובות אפשריות, אך לא ניתנת להם האפשרות לפצל את הכסף על כל התשובות האפשריות. לדוגמה: בשאלה הראשונה הכוללת ארבע תשובות אפשריות ניתן לפצל את הכסף עד שלוש תשובות אפשריות.
בתום הדקה, כאשר הכסף מפוזר על השולחן, מוצגת התשובה הנכונה, ובמהלך זה כל דלת של תשובה לא נכונה נצבעת בצבע אדום, נפתחת והכסף שהמתמודדים הימרו על התשובות של דלתות אלו נופלים מתחת לרגליהם, אל צוות מאבטחים מיוחד האוסף את הכסף במהלך המשחק.
אם אחרי 8 שאלות נשאר כסף על השולחן, המתמודדים זוכים בסכום הנמצא על השולחן. אם באחת השאלות כל הכסף שעל השולחן נופל מתחת לרגליהם של המתמודדים, המשחק נגמר והמתמודדים יוצאים מהאולפן ללא כסף.
צוות מיוחד של מאבטחים שומר כל הזמן על הכסף המזומן, הן במקום בו נשמר הכסף והן באולפן במהלך החזרות והשידור החי.
האולפן.
בשל מורכבות השעשועון, נבנה אולפן מיוחד.
האולפן בנוי משלושה חלקים מרכזיים:
הגרסה הישראלית.
זיכיון לשידור התכנית בישראל הוענק לראשונה ל"קשת", אז זכיינית ערוץ 2, ששידרה את התכנית בין השנים 2010–2011. השם שנבחר באותה תקופה היה "אל תפיל את המיליון". התכנית שודרה בימי שישי, והוגשה על ידי ארז טל. התוכנית זכתה להצלחה רבה, וחולקה לתוכנית עצמה, שהוקלטה מראש, ולמשדר בשידור חי שהונחה על ידי טל ואלירז שדה, במהלכו יכלו הצופים להשתתף ולזכות בפרס כספי.
ב-2021, כעשור לאחר מכן, פורסם כי התכנית תשוב לשידור, והזיכיון הועבר לידי רשת מדיה, המפעילה את ערוץ 13. שם התכנית שונה ל"אל תפילו את המיליון", ואת הגרסה החדשה מנחה אברי גלעד. בדומה לגרסת קשת, גם הגרסה החדשה שובצה לשידור בערבי שישי. מספר פרקים לאחר תחילת העונה, באיחור יחסי לעומת הגרסה הקודמת, השיקה רשת משחק באתר האינטרנט שלה המדמה את השעשועון, בו ניתן לשחק על 500 אלף שקלים מדומים, הן לאחר השידור והן במהלכו, אך להבדיל מגרסת קשת שבה ניתן היה לזכות בכסף אמיתי במשחק - בגרסה החדשה המשחק הוא להנאה בלבד, ולא ניתן לזכות בו בסכומי כסף אמיתיים, גם כאשר משחקים בזמן התכנית המשודרת. מספר פרקים לאחר הפעלת המשחק בשידור חי, נאמר כי המשתתפים במשחק יזכו בפרס, אך לא צוין עד כה מהו הפרס.
וירטואוז
וירטוּאוֹז (באיטלקית: virtuoso, וירטואוזו; במקור הלטיני virtuosus, שמשמעו מיומנות, גבריות, מצוינות) הוא אמן – מוזיקאי, צייר או משורר – המצטיין בכישוריו האמנותיים ובעל טכניקה יוצאת דופן.
המונח מתייחס על פי רוב למוזיקאי, המצטיין בזמרה או בנגינה. רבים מן הנגנים הווירטואוזים הם גם מלחינים, הכותבים בעיקר לכלי ששליטתם בו וירטואוזית. דוגמאות לכך הם המלחינים דומניקו סקרלטי, נגן צ'מבלו וירטואוזי, ג'ובאני בוטזיני, וירטואוז בקונטרבס, ניקולו פאגאניני, וירטואוז בכינור ופרדריק שופן, וירטואוז הפסנתר.
וירטואוזיות במוזיקה.
ב"מוזיקה בעולם המערבי", מאת פיירו וייס וריצ'רד טארוסקין, נמצאת ההגדרה הבאה של וירטואוז:
הגדרת הווירטואוזיות מבוססת אפוא על יכולת הביצוע של נגן מסוים, המוכשר להפגין מעללי מיומנות הרבה מעל לנגן ממוצע. נגנים המתמקדים בווירטואוזיות מסתכנים בכך, שיאשימו אותם בהזנחת המהות והרגש לטובת הברק הטכני. אותם דברים נכונים גם לגבי רקדנים, בעיקר בתחום הבלט הקלאסי, פרימה בלרינה או רקדן ראשי. על אף ההיבטים המכניים של הווירטואוזיות, וירטואוזים רבים עוקפים בהצלחה תוויות כאלה בהתמקדם בה במידה בהיבטים מוזיקליים אחרים בכתיבת מוזיקה וביצועה, או, במקרה של ריקוד, בהבעת רגש עמוק והעברת הרושם הנכון לקהל הצופים, מעבר לשליטה הטכנית ההכרחית.
במאות ה-16 וה17 ניתן התואר "וירטואוזו" לאדם בעל כישרון יוצא דופן בתחום אינטלקטואלי או אמנותי, בין אם משורר, אדריכל, מלומד וכדומה. וירטואוז בתחום המוזיקה לא היה בהכרח מבצע מבריק, אלא, חשוב מזה, מלחין, תאורטיקאי או לפחות מאסטרו די קאפלה ידוע-שם. גישה זו השתנתה בשלהי המאה ה-17 ובמאה ה-18, כאשר מוזיקאים איטלקים הביאו את המונח "וירטואוזו" לחצרות אירופה הצפונית ולתיאטראות שלה וייחסו אותו לעצמם גם אם לא עמדו בתנאיו על פי הפרשנות המסורתית. הגישה המסורתית מצאה הדים גם בצרפת ובגרמניה. יוהאן קונאו הגדיר במילים ברורות את ההבדל בין הווירטואוזו האמיתי (‘der wahre Virtuose’) ל"מוזיקוס" המחונן (‘der glückselige Musicus’), שנהנה מתמיכת נסיכים וקיסרים אבל לא הצטיין בדבר מעבר לכישרון מעשי וזריזות אצבעות.
בסוף המאה ה-18 התקבל השימוש במונח לסולנים מבריקים, בכלי או בקול. התפתחות האופרה והקונצ'רטו טיפחו נטייה זו. ליסט, פסנתרן וירטואוז מבריק, הצהיר במאה ה-19 כי "וירטואוזיות איננה תולדה, אלא יסוד הכרחי של המוזיקה"Gesammelte Schriften, iv, 1855–9). וגנר, לעומת זאת, הסתייג וטען, שהכבוד האמיתי של הווירטואוז טמון אך ורק בכבוד שהוא מסוגל לשמר לאמנות היוצרת, ואם יזלזל בה, יתנער מכבודו, כמי שמעל בייעודו לתווך ברעיון האמנותי.(Gesammelte Schriften; Eng. trans., vii, 1894–9, p.112).
מי שאפשרו יותר מכל את הופעת הווירטואוזים היו בוני כלי הקשת האיטלקים, שהגדולים בהם היו ועודם משפחת אמאטי, סטרדיוואריוס וג'וזפה גוארנרי. בין הכנרים הווירטואוזים, שהיו גם מלחינים, ארכאנג'לו קורלי, אנטוניו ויוואלדי וג'וזפה טרטיני, כולם בני המחצית השנייה של המאה ה-17, ואחריהם ג'ובני בטיסטה ויוטי ותלמידו רודולף קרויצר, הנריק וייניאבסקי וניקולו פגניני, שהרושם שהשאירה נגינתו המבריקה, עתירת האפקטים והשכלולים, על בני תקופתו הביאם לסברה, כי כרת ברית עם השטן. נוסף לכישרונו הווירטואוזי היה פגניני גם מלחין פורה, שכל יצירתו נכתבה לכינור, ממש כשם שפרדריק שופן, אמן וירטואוז בפסנתר, כתב את כל יצירותיו לכלי זה. לצד אמני הכינור, התבלטו גם נגני צ'מבלו וירטואוזיים, שהנודעים בהם הם פרנסואה קופרן, ז'אן-פיליפ ראמו ודומניקו סקרלטי. יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל היו וירטואוזים דגולים בעיקר בעוגב, אף כי הצטיינו גם בצ'מבלו. עבור חלק מההמוזיקאים ובפרט חלק מהווירטואוזים, דווקא הווירטואוזיות נתפסת כחזות חסרת תוכן או כרהבתנות נטולת ערך אומנותי, כמלאכה גרידא. ביקורת שכזו רווחה במאה ה-19 כנגד ליסט ואף הקדים בביקורתו צ'ארלס ברני על וירטואוז המקלדת האנגלי, ויליאם בבל, שהצטיין בנגינה בעוגב, בצ'מבלו, בשמיעתו האבסולוטית ובזיכרונו המדויק,
גם במוזיקה הפופולרית של המאה ה-20 בסגנון הרוק המתקדם (שילוב בין רוק ומוזיקה קלאסית), נודעים וירטואוזים רבים כמו הקלידן קית' אמרסון אשר הצטיין בנגינה על אורגן, סינתיסייזר, מלוטרון, מוג ורבים אחרים. הוא ידוע גם כמלחין מוכשר בשל שהלחין לחנים מורכבים על הקלידים בלהקתו אמרסון, לייק ופאלמר.ג'יימס גאלווי הוא וירטואוז נודע בקרב חלילנים ולעיתים קרובות נקרא "האיש עם חליל הזהב".
וילארד ואן דייק
וילארד ואן דייק (באנגלית: Willard Van Dyke; 5 בדצמבר 1906 – 23 בינואר 1986) היה צלם ויוצר סרטים אמריקאי.
חייו.
ואן דייק גדל בחווה בדנוור, ועבר לקליפורניה כשהיה בן 28, שם למד צילום, תחילה מאביו, ומאוחר יותר נהיה שוליה של אדוארד וסטון.
בשנת 1928 היה שותף להקמת "קבוצת F/64" ביחד עם אנסל אדמס, אדוארד וסטון ואימוג'ן קנינגהם.
בשנת 1935 עזב את הקבוצה ועבר לניו יורק, שם עסק בקולנוע, והתמקד במצב החברתי. שמו נקשר במהירות אל תיעוד חברתי בארצות הברית. צילומיו, המתעדים קטיף שדות כותנה, מפעלי פלדה, ערים תעשייתיות וכן דיוקנאות של עובדי מפעל מובטלים ובני משפחותיהם סיפקו תיעוד של אותה תקופה, והיוו דוגמה לנצחיות של הקולנוע.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הפיק סרטי תעמולה עבור הממשלה האמריקאית. בשנת 1948 הפיק סרט תיעודי על חייו של מורו והצלם אדוארד וסטון.
ואן דייק היה מנהל מחלקת הקולנוע של ה-MOMA מהשנים 1965 עד 1974.
בשנת 1967 היה חבר בצוות השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-7.
כניעת הרובע היהודי בירושלים
בורר (שבת)
דש (שבת)
שוחט (שבת)
בישול (מלאכה)
מעמר (שבת)
מלאכת קורע
מְלֶאכֶת הַקּוֹרֵעַ היא אחת מהל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת. ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, כאשר הייתה נוצר קרע באחד מהאריגים ששימשו ליריעות המשכן, היו קורעים את מקום החור, על מנת לתפור אותו מחדש.
הגדרת המלאכה.