לפני שהתגוררו בפריז, גרו ספרו וגולוב בבלומינגטון, אינדיאנה, ארצות הברית, ולאחר מכן באיטליה למשך שנה. הם התגוררו בבלומינגטון ואיטליה בין 1957–1959. לאחר מכן, הם עברו לפריז והתגוררו שם בשנים 1959–1964. בפריז, הושפעה ספרו מהאקזיסטנציאליזם האירופי והחלה ליצור את סדרת "הציורים השחורים" שלה, שעסקו בנושאים כגון אמהות וארוטיקה. ה"ציורים השחורים" הם יצירות אקספרסיוניסטיות שנמנעות מיפוי המציאות ומתארות מין ואמהות דרך דמויות אדם אפורות המתמזגות זו עם זו ועם רקע אפלולי. בציורים אלו, הציגה ספרו לראשונה את אחד מהנושאים העיקריים שעסקה בהם ביצירותיה, שפה כקול לנגזלים. דוגמה לכך היא יצירה מתוך הסדרה הכוללת דמות אישה מעוותת, שראש יוצא מפיה. ספרו הסבירה שהיצירה מציגה משהו דמוי לידה של שפה ולא של אדם. דוגמה נוספת ליצירה מתוך סדרה זו, היא היצירה "Les Anges, Merde, Fuck You", שנוצרה בשנת 1960, ומציגה שלושה יצורים בעלי ראשים דמויי זרע ששוחים באדמה שחורה, כאשר כותרת היצירה צפה סביבם ודמות בעלת הבעה מתועבת הכוללת הוצאת לשון נמצאת במרכז הציור. את הבעת הדמות, המשיכה ספרו לשלב ביצירותיה למשך שארית הקריירה שלה, וייתכן כי שלושת היצורים בציור מסמלים את שלושת בניה. למעשה, ספרו סיפרה שמכיוון שהייתה צריכה לגדל את שלושת בניה, התאפשר לה לעבוד בעיקר בלילות, ועל כן הותשה מאוד מחוויית האימהות. מגוון הצבעים המטריד בסדרת "הציורים השחורים" נבחר ככל הנראה, דווקא משום שספרו ציירה את ציורים אלו בעיקר בלילה.
שהותה של ספרו בניו-יורק סיטי ו-"סדרת המלחמה" שלה.
בשנת 1964 עברו ספרו ומשפחתה לניו-יורק סיטי, שם התגוררה עד לסוף חייה. בתקופה זו, השפיעו עליה מאוד מאורעות מלחמת העצמאות של אלג'יריה ומאורעות מלחמת וייטנאם.
כדי להתמודד עם חוויות אלו, פיתחה ספרו צורה ייחודית של עבודה פוליטית, שמאפייניה לעיתים רחוקות מזוהים עם תנועות מערביות מסורתיות של אמנות גבוהה והתמחות אמנותית. בשנת 1966, חדלה ספרו מיצירת ציורי שמן על קנבס, והחלה ליצור את "סדרת המלחמה" שלה, שיצרה עד לסוף שנות ה-60.
יצירות "סדרת המלחמה" חוקרות את הזוועות של מלחמת וייטנאם, תגובת הנגד הגזענית כנגד תנועות זכויות אדם בתקופה, והשוביניזם שהדגיש את הרטוריקה של הזמן. ביצירות אלו, גופות, פצצות, מטוסים, אובייקטים דמויי איבר המין הזכרי וסמלים לאומיים הומחשו על ידי ציורי גואש ודיו עזים על נייר, וייצגו ככלל את גסותה של המלחמה. דוגמה ספציפית הממחישה תצוגה זו ב"סדרת המלחמה" היא אובייקט שהיה מעין לשון דמוית איבר מין זכרי. זו אותה לשון שהופיעה ביצירות קודמות שלה, כדי לדמות אותה לאותה לשון שמאפשרת לספרו ולדמויות נשיות אחרות לאורך ההיסטוריה, להביע את עצמן ולדבר. זוהי תמצית תפיסתה של ספרו בנושא זה.
סדרת ה-"קודקס ארטו" של ספרו.
בשנת 1971, החלה ספרו ליצור בהשראת נקודת מבט שאחזה בה בתקופה בה התגוררה בפריז ויצרה את ה-"קודקס ארטו", שהושפע מן המשורר והמחזאי הצרפתי, אנטונן ארטו (בצרפתית: Antonin Artaud). היא לקחה חלקים מן המניפסט של ארטו, "תיאטרון האכזריות", הדפיסה אותם על נייר, יצרה מהם קולאז' בסמוך לתמונות מודפסות, ולאחר מכן הדביקה את כל הניירות עליהם יצרה את קולאז'ים אלו לכדי מגילה ארוכה, לה היא קראה "קודקס ארטו". ה-"קודקס ארטו", שהיה לאוסף של 34 יצירות אמנות ששאבו השראה גם מספרי פפירוס עתיקים, כלל הדפסים של דמויות מיתולוגיות ועתיקות שונות. תורתו של ארטו ביטאה את רגשות ההדרה והזרות שלה, כאישה בזירת האמנות של ניו יורק שנשלטה על ידי גברים. דוגמה ליצירה מתוך הסדרה היא "Torture of Women", שמסמלת אלימות נגד נשים כמצב עולמי. ספרו המשיכה ליצור יצירות מסדרה זו בתחילת שנות ה-70.
עבודותיה המאוחרות של ספרו.
בשנת 1974 הפסיקה ספרו להציג גברים בעבודותיה, והחלה להציג בהן נשים בלבד. משנות ה-80 ועד לסוף חייה, המשיכה ליצור, והתמקדה בתיאור אבות-טיפוס של נשיות מימי קדם ועד לעידן העכשווי. בזמן זה הושפעה רבות על ידי מודלים אדריכליים של אמנות, כמו הפרסקו והאפריז והתעניינה בדרכים בהן חווה הצופה צורות כאלו של אמנות. בהתאם, התחילה בשנות ה-80 להדפיס את הדמויות המיתולוגיות והעתיקות שהדפיסה, ישירות על קירות, רצפות, ותקרות של מוזיאונים וגלריות שבהם הציגה את עבודתה, למשל ביצירה "לידתה של ונוס" (1989) שהייתה לאפריז שיוצר בעיר פרנקפורט. כמו ביצירותיה הקודמות, המשיכה ספרו לשאוף לקדם שוויון ביצירות שיצרה משנות ה-80 ואילך. היא לא הפסיקה ליצור גם לאחר מותו של לאון גולוב, לו הייתה נשואה במשך 53 שנים, כפי שניתן לראות ביצירה “Cri du Coeur” משנת 2005, שיש המפרשים כי היא מייצגת את הליך האבל של אישה ואת תגובתה של ספרו למותו של גולוב.
פעילות חברתית.
בנוסף להיותה אמנית, הייתה ספרו גם דמות פמיניסטית משמעותית בקהילת האמנות של ניו-יורק סיטי. היא הייתה חלק מארגון "קואליציית האמנים" , בשנת 1969 היא הצטרפה לקבוצה "נשים אמניות במהפכה" (WAR) שארגנה מחאות נגד פוליטיקה גזענית או סקסיסטית במוזיאוני ניו-יורק סיטי, ובשנת 1972 היא הייתה בין המקימות של גלריית A.I.R השיתופית לנשים.
משפחתה.
ספרו הייתה נשואה לאמן לאון גולוב במשך 53 שנים עד למותו בשנת 2004. לזוג נולדו שלושה בנים.
ספרו מתה בגיל 83. בנה, פיליפ, סיפר שהדבר נגרם כתוצאה מזיהום שהיה לה שהוביל לבעיות נשימה, מה שבסופו של דבר גרם לכשל לבבי, שהביא למותה.
ננסי גרייבס
ננסי גרייבס (באנגלית: Nancy Graves; 23 בדצמבר 1939 – 21 באוקטובר 1995) הייתה אמנית אמריקאית, שעסקה בציור, בפיסול, בהדפסים ולעיתים גם בקולנוע. היא הייתה ידועה בהתעסקותה בטבע בעבודותיה, במיוחד בגמלים ובמפות הירח. בגיל 29 בלבד הציגה גרייבס תערוכת סולו במוזיאון וויטני לאומנות אמריקאית. בכך הפכה לאמנית הצעירה ביותר שעשתה זאת עד אז.
ילדות ונעורים.
גרייבס נולדה בשנת 1939 בעיירה פיצפילד, מסצ'וסטס. וכבר בגיל 12 ידעה שהיא רוצה לעסוק באומנות. ההתעניינות שלה בנושא האומנות טופח באמצעות ביקורים קבועים במוזיאון בו אביה היה עוזר מנהל, בעיירה בה נולדה. השילוב בין אומנות ותולדות הטבע באותו המוזיאון, היה השפעה מכוננת שלאחר מכן עיצבה את האומנות אותה גרייבס פיתחה. כמו כן, גם מדעי הטבע, היסטוריה ולימודי תרבות השפיעו על עבודותיה.
קריירה אומנותית ותפקידים בולטים.
גרייבס למדה אומנות במכללת "ואסר" לנשים, ובנוסף קיבלה שם תואר שני בספרות אנגלית, ובשנת 1959 הוענקה לה מלגה ללימודי-קיץ של אוניברסיטת ייל באומנות וארכיטקטורה בנורפוק, קונטיקט. דבר שהוביל אותה לבסוף לקבל את התואר הראשון (1962) והשני (1964) באומנות, במכללת "ייל". ב-1964 קיבלה מלגה ללימודי ציור בפריז.
במהלך שנות ה-70 המוקדמות התעסקה גרייבס גם ביצירת סרטים. בין השנים 1970 ל-1974 הפיקה גרייבס חמישה סרטים, שניים מהם שצולמו במרוקו, ומכילים גמלים. גמלים מהווים מוטיב חוזר ונשנה ביצירותיה של גרייבס.
הפעילות המקצועית של היוצרת.
כאמנית שעסקה בציור בפיסול בהדפסים ובקולנוע, גרייבס נחשבה לאמנית פורצת דרך בתקופתה. לגרייבס היה מגוון רחב של שיטות בהן התעסקה (פיסול, ציור, הדפס וקולנוע). בזמן שאמנים אחרים בתקופתה היו ידועים בהתעסקותם בתחום אחד, גרייבס הייתה, לעומתם, ידועה בתקופתה כבין היחידים שהתעסקו במגוון שיטות. היא התאימה את השיטה למסר שרצתה שיעבור לאדם המסתכל על היצירה שלה. בשנות ה-80 המוקדמות, התחילה גרייבס ליצור את המוצגים שבזכותם התפרסמה ונודעה לציבור, הלא הם פסלי הברונזה שהיו עשויים מחפצים שונים, וביניהם צמחים, חלקים מכניים, כלי עבודה, אלמנטים ארכיטקטואלים, אריזות מזון ועוד. כל אלה צבועים בצבעים עליזים וססגוניים.
פסלה המפורסם ביותר נקרא "גמלים" (Camels), הוצג לראשונה במוזיאון "וויטני" לאומנות אמריקאית. הפסל מכיל שלושה גמלים נפרדים, כל אחד מהם עשוי ממגוון חומרים, ביניהם שעווה, מסיבי זכוכית, ועור בהמה. כל אחד מהגמלים צבוע בצבעי שמן ואקריליק, ליצירת מראה ריאליסטי ככל האפשר. הגמלים כיום מוחזקים בגלריה הלאומית של קנדה, ושני העתקים של הפסל שיוצרו לאחר מכן על ידי גרייבס, מוחזקים בגלריה בגרמניה.
לאחר עבודתה עם שעווה וסיבי זכוכית, עברה גרייבס לעבודה עם שלדים ועצמות גמלים, אותם הציבה על הרצפה או תלתה מתקרת הגלריה. מתוך ציורים שגרייבס הכינה מראש של עצמות רגליים של גמלים, פיסלה גרייבס 36 עצמות רגליים מלאכותיות של גמלים. כל אחת מהן מגיעה כמעט לגובה של אדם ממוצע.
תערוכות.
גרייבס יוצגה על ידי "M. Knoedler &amp; company" מאז 1980. תערוכתה הראשונה בניו יורק, הייתה בגלריית "גראהם" ב-1968. לאורך שנות עבודתה הציגה גרייבס בגלריות ומוזיאונים בעיקר בארצות הברית ובאירופה, וכן גם בכמה מוזיאונים מסביב לעולם. ב-2019 הוצגה ב-"Mitchell-Innes &amp; Nash" תערוכת סולו עם עבודותיה של גרייבס, הנקראה "ננסי גרייבס: מיפוי" (באנגלית: "Nancy Graves: Mapping").
מותה.
גרייבס יצרה את עבודתה האחרונה באפריל, 1995. בגלריית "וואלה וואלה" (walla walla) בוושינגטון. במאי באותה השנה, פחות מחודש לאחר מכן היא אובחנה בסרטן השחלות ומתה לאחר חמישה חודשים, באוקטובר, 1995. בגיל 55 בלבד.
מרגו לנגן
מרגו לנגן (באנגלית: Margo Lanagan; נולדה ב-5 ביוני 1960) היא סופרת אוסטרלית עטורת שבחים של ספרי נוער, פנטזיה וסיפורים קצרים. ספרים רבים שכתבה פורסמו רק באוסטרליה, אך כמה מספריה זכו להכרה גם ברחבי העולם, תורגמו לשפות רבות וזיכו את לנגן בפרסים רבים כמו פרס הפנטזיה העולמי ופרסי פרינץ .
ביוגרפיה.