המבצעים העיקריים לכיבוש לאה קיבלו את שם הקוד "מבצע דלת אחורית" (Operation Postern). המבצע המתוכנן היה תנועת מלקחיים קלאסית שכללה נחיתות מהים ומהאוויר מסביב ללאה.
לאה.
ב-4 בספטמבר נחתה הדיוויזיה האוסטרלית התשיעית מזרחית ללאה, ונעה על מנת לכתר את העיירה. חמש משחתות של הצי האמריקאי סיפקו סיוע ארטילרי לכוחות הנוחתים. בעת הנחיתה לא נתקלו הכוחות הנוחתים בהתנגדות מהקרקע, אך מפציצים יפניים הצליחו להרוג כמה עשרות חיילים.
בתנועתה נתקלה הדיוויזיה התשיעית במחסומים טבעיים שהקשו את מסעה, בעיקר בצורת נהרות גועשים אותם השקו גשמים עזים. החיילים נעצרו בנהר בוסו בשל הקושי לחצות את הנהר אך גם בשל העובדה שבגדה הנגדית התבצרו חיילים יפנים. לבסוף, ב-9 בספטמבר, הצליחו הכוחות האוסטרלים לחצות את הנהר, הקימו ראש חוף בגדה הנגדית, והמשיכו בהתקדמותם לכיתור לאה.
נאדזאב.
יום לאחר מכן צנחו רגימנט הצנחנים האמריקאי ה-503 ושני צוותי תותחנות שדה עם שני תותחי 25 ליטראות בנאדזאב (Nadzab), מערבית ללאה. הכוח איבטח את שדה התעופה של נאדזאב ובכך איפשר לדיוויזיה האוסטרלית השביעית, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי, לנחות באזור ולמנוע את נסיגת היפנים דרך עמק מארקהם. הדיוויזיה השביעית ספגה את המכה הקשה ביותר שלה ב-7 בספטמבר, בעת שחייליה עלו למטוסים בפורט מורסבי: מפציץ מדגם B-24 ליברייטור התרסק בעת המראתו, והתנגש בחמש משאיות שהובילו חיילים. התאונה עלתה בחייהם של 59 חיילים והותירה 92 פצועים.
ב-11 בספטמבר התפתח קרב בין החטיבה ה-25 של הדיוויזיה השביעית כנגד כ-200 חיילים יפניים שהתחפרו בעמדות בחווה. לאחר שנסוגו היפנים מעמדותיהם המשיכה החטיבה להתקדם ונתקלה בהתנגדות נוספת בחווה אחרת, שגם אותה דיכאה. החטיבה ה-25 נכנסה ללאה ב-15 בספטמבר וחברה לחטיבה ה-24 של הדיוויזיה התשיעית באותו יום.
תוצאות הקרב.
למרות הניצחון בקרב לאה, ואף על פי שהושג במהירות רבה יותר ובמחיר נמוך משציפו בעלות הברית, רוב הכוחות היפנים הצליחו להימלט צפונה והמשיכו להילחם תחת יחידות יפניות אחרות.
בעלות הברית לא פיתחו את סלמאואה כבסיס. במהלך ההתקפה ספג הנמל בעיירה הפצצות רבות ובעלות הברית החליטו שאין סיבה להקים את הנמל מחדש. מעבר לכך, תקיפת סלמאואה מילאה את יעודה בכך שהסיטה את תשומת לב היפנים מלאה ברגע קריטי. בלאה, לעומת זאת, הקימו בעלות הברית שני בסיסים: בסיס אמריקאי ובסיס אוסטרלי.
ייעודו העיקרי של הנמל בלאה היה אספקת הבסיס האווירי בנאדזאב, אך בשל תנאי אקלים קשים לא ניתן היה להעביר את האספקה בדרך היבשה, ולפיכך היה פיתוח הבסיס בנאדזאב איטי ביותר.
חצב (פגז)
חצב או בשמו הרשמי 120mm HE-MP-T, M339 Cartridge הוא כדור טנק בקליבר 120 מ"מ מתוצרת התעשייה הצבאית, שנועד בעיקר כנגד חי"ר מבוצר במבנים, אך גם נגד טנקים ורק"מ. תחמושת ה"חצב" מגיעה בתצורת 'כדור', כלומר כדור "חצב" אחוד עם תרמיל המכיל חומר נפץ הודף. לכדור מטען נפיץ ומטרתו לגרום את הנזק העיקרי למטרה. מוד פעולה שלו הוא "מפתח קיר" - השהיית היזימה מרגע הפגיעה לכמה רגעים על מנת לאפשר לכדור לחדור דרך הקיר ולהתפוצץ כשהוא כבר בתוך המבנה ולגרום נזק לאנשים שבתוכו. טווח הירי של ה"חצב" גדול ומגיע לכ-5 ק"מ.
משתמשים.
ב-2011 החליט צה"ל לרכוש את ה"חצב" לצד ה"כלנית" במטרה להחליף את ה"חלולן" מאחר שלוחמה בשטח בנוי נהפכה לאחד ממתארי הלחימה העיקריים איתם מתמודד צה"ל מאז תחילת המאה ה-21. ה"חצב" פחות מגוון מה"כלנית" ומהווה שנמוך שלה, אך מאידך, מחירו נמוך בהרבה ("חצב" עולה בערך כמחצית ממחיר ה"כלנית"), ולכן נבחר לשמש את חיל השריון הישראלי במקום ה"חלולן" ששימש בעבר גם נגד מבנים ומטרות חי"ר אך ביעילות נמוכה.
הפעילות המלחמתית הגדולה הראשונה של ה"חצב" הייתה במבצע צוק איתן ביולי-אוגוסט 2014: במהלך המבצע ירו טנקי המרכבה סימן 4מ ומרכבה סימן 3 של חיל השריון כ-500 פגזי "חצב" וכן פגזי "כלנית" כנגד מחבלים ומטרות טרור. הפגזים שימשו לצד ה"חלולן" הישן שנורה בכמויות הרבה יותר גדולות, והיו יעילים ממנו. בעקבות ההצלחה והביקורות החיוביות הוחלט להגביר את ההצטיידות ב"חצב".
נורית בת יער
נורית בת יער (16 במרץ 1940 - 12 בדצמבר 2012) הייתה כתבת אופנה, היסטוריונית של האופנה בארץ ישראל ודוגמנית לשעבר. בשל כישוריה המיוחדים שאפיינו את עבודתה נקשרו לה במהלך השנים כתרים רבים, ביניהם "מומחית האופנה של ישראל" ו"הגברת הראשונה של סיקור ותיעוד האופנה בארץ".
ביוגרפיה.
בת יער היא נכדתו של אשר פולישוק, ממייסדי שכונת נחלת בנימין בתל אביב. אביה של בת יער עיצב לבקשת פיני לייטרסדורף, המעצבת הראשית של חברת האופנה "משכית", כפתורי עץ זית. בגיל 16, כאשר הביאה בת יער משלוח כפתורים ללייטרסדורף, הציעה לה האופנאית לדגמן עבור החברה. בת יער, חניכת תנועת הנוער "התנועה המאוחדת", שלא ראתה בדוגמנות קריירה עתידית עבורה, סירבה. כעבור חצי שנה פתחה לייטרסדורף קורס ייחודי לדוגמנות יחד עם נועה אשכול שלימדה תנועה. בת יער הסכימה להצטרף לקורס בתנאי שלא תצטרך לנעול נעלי עקב ולא למשוח את שפתיה בשפתון. מאותה עת הפכה בת יער לדמות מוכרת בזכות עשרות צילומי-פרסומת. בין היתר הופיעה תמונתה על גבי שערי השבועון לאשה, כאשר דמותה הצעירה מזכירה את בריז'יט ברדו, שהייתה פופולרית באותה עת. בין המפרסמים עבורם הצטלמה היו שמן תעשיות (סבון "ספציאל" של "עץ הזית"), תלמה (קוביות מרק), מאווררי "נחת רוח", רדיו טרנזיסטור "רונית" של "אמפא", כרזות של "משכית", חוברות ופרסומים בחו"ל של משרד התיירות וסרטוני פרסומת למכוניות ולצמיגים שהוקרנו בבתי הקולנוע. כמו כן, כיכבה על גבי גלוית "נערת קטיף התפוזים" שהופצה גם כאיגרת שנה טובה וגם כברכה לחיילי או"ם, שבחרו אותה ליפה ביותר שקיבלו. עקב כך הזמין אותה אורי אבנרי לראיון בעיתונו "העולם הזה", עד מהרה הפך הריאיון להצעת עבודה בעיתון ובת יער החלה לצייר עבור העיתון ציורי אופנה ולכתוב את הטור "חפש את האישה".
שהתה בארצות הברית מספר שנים, עד 1975, ושימשה שם כתבת "מעריב" לענייני אופנה. היא למדה לתואר ראשון באמנות באפסלה קולג', אותו סיימה בהצטיינות יתרה ואף זכתה ב"פרס אפסלה", וכן עיצוב אופנה בוושינגטון די. סי., אצל מארי אליזבט קפלבי, שעיצבה דגמים עבור ז'קלין קנדי-אונאסיס. משלהי 1975 ועד סוף 2001 הייתה כתבת ומומחית האופנה של "ידיעות אחרונות". במהלך עבודתה ב"ידיעות אחרונות" גילתה כישרונות ישראליים חדשים, סיקרה את האופנה באירופה ובארצות הברית וראיינה כמה מגדולי המעצבים והאופנאים בעולם.
בשנת 1999 הוזמנה על ידי אריה שגיא, המנהל והאוצר הראשי של המוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה תל-חי (מייסודו של התעשיין והיזם סטף ורטהיימר) לאצור את התערוכה "הבזקי זוהר - צילום אופנה בראי המאה" שפתחה את המילניום במוזיאון. התערוכה סיכמה מאה שנות צילום אופנה בישראל ומחוצה לה ובדקה את השפעתן של תמורות חברתיות כמו שחרור האשה על צילום האופנה. התערוכה לוותה בקטלוג צילומי בעריכתה הכולל, כמו התערוכה את עבודותיהם במאה העשרים של מיטב צלמי-האופנה הישראליים והצלמים המובילים בזירה הבינלאומית.
ב-2009, לקראת חגיגות המאה לתל אביב התבקשה בת יער, כנכדה למייסדי העיר, לכתוב בלוג אודות ההיסטוריה של האופנה בעיר. עבודת המחקר שערכה הובילה אותה לחקר התחום ביישוב העברי בכלל ולכתיבת ספרה "שיכרון עיצובים – אמנות האופנה בישראל 1948 - 2008", שיצא לאור בהוצאת רסלינג.
בת יער נפטרה ב-12 בדצמבר 2012 ממחלת הסרטן. הייתה נשואה לד"ר אברהם צוריאנו, אם לשניים וסבתא.
חגורת נפץ
חגורת נפץ היא מטען חבלה שנושא מחבל מתאבד על גופו. חגורת הנפץ היא לרוב אפוד שנלבש סביב החלק העליון של הגוף או חגורה עבה (לעיתים עם כתפיות) הנכרכת סביב הבטן, אך לעיתים באה גם בצורת תחתונים. החגורה מורכבת ממנגנון הפעלה, חומר נפץ (לעיתים מאולתר ולעיתים תקני) ובדרך כלל גם רסס (כגון גולות, מסמרים או ברגים) שנועד להגביר את האבדות בקרב האנשים. החגורה או האפוד עם מטען החבלה שוקלים בין 5 ל-20 ק"ג ונלבשים מתחת לבגדים עבים (כגון מעילים), על מנת להסתירם מפני כוחות הביטחון ואזרחים חשדניים, ובדרך כלל כוללים כבל ובו כפתור הפעלה.
חגורת הנפץ משמשת בעיקר לפעולות טרור כנגד אזרחים, מאחר שקל יחסית לשאת אותה באופן מוסתר על גופו של אדם. בעקבות התגברות השימוש בחגורות נפץ חלה הקשחה של בידוק חשודים במחסומים, מעברי גבול ונמלי תעופה.
בקריקטורות ובתרבות הפופולרית מתוארת חגורת הנפץ כחגורה שאליה מחוברים מקלות דינמיט ועליה חוטי חשמל המחברים בין המקלות לשעון עצר ולכבל שבקצהו כפתור הפעלה. המושג צבר תאוצה בישראל ובעולם בעקבות האינתיפאדה השנייה וגל הטרור האסלאמי העולמי.
רוברטו פטרנוסטרו
רוברטו פטרנוסטרו (בגרמנית: Roberto Paternostro; נולד ב-1957) הוא מנצח יהודי אוסטרי.
חייו.
פטרנוסטרו נולד בווינה, בן לאם יהודייה ולאב נוצרי יליד סיציליה. הוא למד ניצוח אצל הנס סווארובסקי ובהמשך אצל ג'רג' ליגטי וכריסטוף פון דוהנאני. שש שנים היה עוזרו של המנצח הרברט פון קאראיין בתזמורת הפילהרמונית של ברלין ואחר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת וירטמברג ושל בית האופרה של קאסל והרבה לנצח כאורח על תזמורות ברחבי העולם.