כתב פישל לחובר: "כל ה'משכילים' שקדמו לאברהם בן יקותיאל מאפו, וגם אלה שהיו בימיו, כולם אהבו את התנ"ך, וספרי הנביאים והכתובים היו לכולם מעין לא-אכזב, אשר אליו ירדו והתקדשו בו והטהרו מאבק הדורות וממנו הרוו את צמאונם ליופי ולחיים; אולם לא היה ביניהם אף אחד שידע כמאפו להקשיב לשפת המעין הטמיר, לשמוע לקול לחש הגלים, להמית סודם – סוד בראשית... לא די למאפו ביפה, שהוא יפה בעלמא, אלא עליו להיות גם נשגב. עליו להיות מעורר את הרגשות, מעלה אותם ומרוממם. על הרגש להיות רגש כביר, המביא את האדם לידי תמהון והשתוממות. הטבע, כמו שרואה אותו מאפו, לא זה בלבד שהוא שופע רוב טובה וברכה, אלא שהוא גם שופע חיים; הוא לא רק משביע את עיניו ואת לבו של האדם, אלא גם מעורר אותו למחשבות ורגשות, מוציא אותו מעולמו הקטן והפשוט ומכניס אותו לעולם יותר גבוה ונעלה. לא תמונה של מישור יפה ורחב, רב האור והצל, מגולל לפנינו מאפו בספוריו, אלא הוא עולה אתנו הרים ויורד גבעות, בכל אשר אנו פונים הרים מסביב לנו או מראות ומחזות נשגבים אחרים, המביאים אותנו לידי השתוממות ולידי התפעלות. גם בני האדם אשר בספוריו מביאים אותנו לידי השתוממות כזו. הרעים כמו הטובים, כי הרעים הם רעים מאד ומכוערים מאוד, והטובים הם טובים מאד וגם יפים מאד (הטוב והיפה הם למאפו תארים נרדפים). בחרדת לב אנו מתבוננים למעשה הרב של אמנון הרועה, הנלחם עם הארי, למען הצל נפש יפה ונקיה, ולמעשי עוזיאל הבודד, הבא לשכון בין כפירים והררי-טרף, הכל מעורר פה את לבנו ואת נפשנו ומביא אותנו לידי התעוררות. התעוררות זו מלאים כל ספוריו של מאפו. בני האדם שבספוריו של מאפו מתפללים, לא רק ערב בוקר וצהרים, אלא כפעם בפעם הם שופכים את שיחם לאלהים. הם מודים ומשבחים לו על רוב טובה ומפללים ומתחננים אליו בימי רעה. נפשם מלאה התעוררות והיא מתרוממת כפעם בפעם ועולה ומשתפכת למעלה. כל פה מלא פה תפלה. מתפלל עוזיאל הבודד, מתפללת שולמית החמודה ונושאת כפיה למרום, מתפללת גם אלישבע היפה, מתפלל גם ירוחם וכן רבים אחרים, כולם מתפללים ותפלתם רחמים ותחנונים וגעגועים ווידויים... גם האהבה שספוריו של מאפו יש בה מעין ודוי והשתפכות של נפש הקשורה ודבקה בנפש אחרת..."
אברהם מאפו האיש.
אברהם מאפו היה אדם חכם, חוזה ומשורר אשר שאר רוח אמיתי לו, איש שמידותיו תרומיות: טוב לבב, עדין נפש, מתון בהליכותיו.
בנו, הד"ר ל. מאפו, סיפר: "הקוים היסודיים שבתכונת אבי המנוח המה: רגש הישר ומדת הרחמנות. הוא היה בעל לב טוב, רחמן, עושה חסד לבריות, צנוע וענָו בהליכותיו. הוא היה בעל לב רגש. הדבר היותר קטן היה נוגע עד לבו ומביאו לידי דמעות”.
הסופר אברהם שלום פרידברג כתב עליו: "עטו היה חד וידקור בו את הקנאים והמופקרים, אולם לשונו הייתה רכה והליכותיו עם הבריות נעימות בדברו את איש לא הרים מעולם את קולו ולא התרגז. פניו ועיניו הפיקו טוב-לבבו, רעוּתו ותמימותו אשר יקר היה למצוא כמוהם; עליו הננו יכולים באמת להמליץ את השבח: 'איש בלי מְרַרָה'".
הסופר אברהם קפלן תיארו: "קולו בנחת נשמע ואמרותיו צרופות ונעימות. בשלום ובמישור התרועע את כל אדם. לא גבה לבו ולא רמו עיניו, לא דבר שוא ולא נשבע אל חנם. לא קצף, לא קלל ולא נשא חרפה על כל איש. יש אשר עלה חמתו באפו, והייתה חמתו עד רגע כאכל אש קש יבש. לא הֵרע לאיש ולא התחרה את בעל אף ומבקש מדנים, וירחק מאד מאנשי כחש אשר לא אמוּן בם. לו היה לב טוב ונפש ברכה, ותמיד פעמתהו רוח חנינה וחמלה. הוא אהב את עמו בהֵראותו לו מעוּטר במוסר מישרים ובמדות טובות כחק לישראל מעולם. ויתעב מאד מזמותיהם ותהפוכותיהם השנואות והבזויות. לא שגה ביין ולא תעה בשכר, אף לא עִשֵׁן רק לעיתים רחוקות, ואך למצער הביא סיגַרה אל פיהו. ואולם היה נפתה בדעתו להאמין לכל איש אשר ידע לצודד לבו בחלקות שפתיו, ופעמים רבות נראה מתהפך בדעת פעם כה ופעם כה (אונשטאנדהאַפט), ורק מֵתִתו אומן לאיש ואיש אשר פתהו במתק שפתים דולקות וירמהו, כי כל אדם היה בחזקת כשר בעיניו, עד אשר נודע לו כי פיו ולבבו יִפרדו לשני קצות".
כתב ראובן בריינין: "הוא היה איש בעל תכן פנימי. בלבבו היה עולם מיוחד, עולם יותר יפה ונאה מהעולמות אשר ראה סביבו: מסביבו היו אנשי סחר-ומכר או עובדים ובעלי-מלאכות פשוטים, מפלפלים צנוּמים, הוזים יבֵשים ומשכילים בעלי-חמר, – והוא היה אחד החולמים הגדולים אשר לעמנו. הוא ראה את חלום העבר הגדול והיפה, וגם את חלום העתיד. ולולא בעלי-החלומות הנאים האלה שעמדו בקרבנו בכל דור ודור, כבר היה נִתק פתיל חיינו הלאומיים. אלו היה מאפו חַי בסביבה רוחנית אחרת ובתנאי-חיים אחרים היה מספיק לו כישרונו הטבעי להרימו עָל בקרב האמנים-היוצרים הגדולים של האנוּשיוּת הנאורה".
אקטיוציה
מאוטהאוזן
מַאוּטהַאוּזֶן (גרמנית: Konzentrationslager Mauthausen; נקרא גם מאטהאוזן) היה מחנה ריכוז גדול באוסטריה עילית (שנקראה אז "הרייכסגאו של הדנובה העילית") שהוקם ב-1938 סמוך לעיירה מאוטהאוזן, כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, ובהמשך התרחב והפך למרכיב מרכזי בתשלובת המחנות מאוטהאוזן-גוּזֶן. מחנה הריכוז שימש בעיקר לכליאת מתנגדי הנאציזם ובני קבוצות "לא רצויות" ממדינות שונות באירופה.
בין אסירי המחנה היו מתנגדי המשטר הנאצי, בני אינטליגנציה פולנים, הומוסקסואלים, צוענים, תומכי המשטר הרפובליקני (והאנטי-פשיסטי) ספרדים ועוד. מספר היהודים שנכלאו בו בתחילה היה קטן באופן יחסי. החל מ-1944 החלו הנאצים לכלוא בו יהודים רבים, בעיקר מקהילות הונגריה והולנד. למחנה הובאו גם יהודים מאושוויץ ומברגן-בלזן.
מספר הנרצחים הכולל במחנות מאוטהאוזן-גוזן מוערך במאות אלפים (בין 120 ל-320 אלף, על פי הערכות שונות), מתוכם כ-38,000 יהודים. מרבית הנרצחים מתו מעבודות כפייה. מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945.
היסטוריה.
הקמת מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ב-8 באוגוסט 1938 נשלחו אסירים ממחנה הריכוז דכאו לעיירה האוסטרית מאוטהאוזן, שעל גדות הדנובה כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, כדי להתחיל בבניית מחנה חדש. המקום נבחר עקב קרבתו למרכז התחבורה של לינץ, אך גם משום שהאזור היה מאוכלס בדלילות על אף שכבר מתחילת קיומו נשלט המחנה על ידי גרמניה, הוא הוקם כיוזמה כלכלית פרטית בידי החברה הגרמנית DEST, שהחזיקה בבעלותה את מחצבת וִינֶר-גְרָאבֶּן ששכנה במאוטהאוזן ובסביבתה. החברה, שבראשה עמד אוסוואלד פוהל, שהיה גם בכיר באס אס, חכרה את המחצבה מהעיר וינה והחלה בבניית מחנה מאוטהאוזן. שנה לאחר מכן ניהלה החברה את בנייתו של המחנה הראשון בגוזן. אבן הגרניט שנחצבה שימשה קודם לכן לריצוף בווינה, אולם הרשויות הנאציות קיוו להשתמש בה גם לשיקומן של ערים גרמניות גדולותבהתאם לתוכניותיו של אלברט שפר ושל אדריכלים נאצים אחרים, שדרשו כמות רבה של גרניט.
הכסף שנדרש להקמת מחנה מאוטהאוזן הושג ממגוון מקורות, בהם הלוואות מסחריות מדרזדנר בנק ומאסקונט בנק שבסיסו בפראג, מקרן רינהרדט (כלומר מכסף שנגנב מאסירי מחנות הריכוז עצמם) ומהצלב האדום הגרמני. מאוטהאוזן שימש בתחילה ככלא מנוהל בקפדנות לפושעים פליליים, זונות, ול"עברייני חוק ללא תקנה" מקטגוריות שונות. ב-8 במאי 1939 הפך למחנה עבודה בכפייה ששימש בעיקר לכליאת אסירים פוליטיים.
הקמת מחנות הריכוז גוזן.
בסוף שנת 1939 מחנה מאוטהאוזן, כולל מחצבת הגרניט וינר-גראבן, התמלא מעבר לכושר קיבולו. מספר האסירים עלה מ-1,080 בסוף 1938 ליותר מ-3,000 שנה לאחר מכן. בערך בזמן זה החלה בנייתו של מחנה חדש בגוזן, במרחק כ-4.5 ק"מ ממאוטהאוזן. המחנה החדש, שמאוחר יותר נקרא גוזן I, הושלם במאי 1940. האסירים הראשונים נכלאו בו בשני צריפים כבר ב-17 באפריל 1940, ומשלוח של אסירים - בעיקר ממחנות דכאו וזקסנהאוזן - הגיע ב-25 במאי באותה שנה.
כמו במחנה מאוטהאוזן השכן, גם במחנה גוזן נעשה שימוש באסירים כעובדי כפייה במחצבות הגרניט, אך האסירים הועבדו גם בעסקים מקומיים שונים.
באוקטובר 1941 הופרדו מספר בקתות ממחנה החוץ של גוזן באמצעות תיל דוקרני, והפכו למחנה עבודה נפרד לשבויי מלחמה (בגרמנית: Kriegsgefangenenarbeitslager). המחנה כלל מספר גדול של שבויי מלחמה שהוחזקו במאסר, בעיקר קצינים סובייטים.
ב-1942 הגיעה תפוקת הייצור של מאוטהאוזן וגוזן לשיאה. גוזן הורחב כך שהכיל מחסן מרכזי של האס אס, שבו אוחסנו הסחורות שנבזזו מהשטחים הכבושים ונשלחו לגרמניה. לעסקים ולמחצבות המקומיות היה צורך מתמיד במקור חדש של כוח עבודה כשיותר ויותר גרמנים גויסו לוורמאכט.
במרץ 1944 הפך מחסן האס אס למחנה חוץ חדש שנקרא גוזן II, ששימש עד לתום המלחמה כמחנה ריכוז מאולתר. המחנה כלל כ-12,000 עד 17,000 אסירים שנמנעו מהם אפילו השירותים הבסיסיים ביותר. בדצמבר 1944 נפתח חלק נוסף של גוזן באזור לונגיץ (Lungitz). כאן הפכו חלקים של תשתית מפעל למחנה חוץ שלישי של גוזן - גוזן III. הרחבת מחנות החוץ לא הספיקה על מנת להתמודד עם המספר העולה של האסירים, והדבר הוביל לצפיפות יתר בבקתות בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן. מסוף 1940 עד 1944 עלה מספר האסירים לכל מיטה משני אסירים לארבעה אסירים לכל מיטה.
מערכת המחנות של מאוטהאוזן-גוזן.