לפי תנאי השטח, החוקרים מעריכים שהמקום היה במעלה בין בית חורון תחתון לבין בית חורון עליון או ממש באזור בית חורון עליון. במקום נמצאו שרידי דרך קדומה באמצע הכפר, וליד הכביש, שרידי מדרגות קדומות. על פי איבל מיקום הצבת המארב היה גבעה 665 שממזרח לבית חורון עליון או בגבעה שעליה בנוי עיקרו של הכפר בית חורון עליון (). על פי בצלאל בר כוכבא המארב הוצב בשיח' אבו שושה (), התל העתיק של בית חורון עליון, שמתאים לדעתו יותר לכך. הגבעה מתרוממת כ-20 מטרים מן הדרך, כאשר מדרון תלול משתרע מעברה. גבעה זו נמצאת בקצה השלב הקשה של מעלה בית חורון, שבו התלילות חזקה במיוחד, והדרך מתעקלת בחריפות ימינה, כך שהכוח המעפיל לא יכול לראות מעבר לעיקול. בר כוכבא מחזק את השערתו בכך שעל פי יוספוס באותה נקודה ריכזו המורדים את מלחמתם נגד צבאו של קסטיוס גאלוס כאשר נסוג במורד בית חורון בשנת 66 לספירה.
הצבאות הלוחמים.
הצבא הסלאוקי כלל ככל הנראה בין 8,000 ל-10,000 לוחמים, בהם כמה גדודים מצבא הממלכה, שהיוו את גרעין כוחו של סירון והיתר מתיוונים ("מחנה חטאים כבד") וגייסות מחילות מצב שנאספו בדרך. לאחר הניצחון על אפולוניוס - מושל שומרון, יצא נגד יהודה המכבי וצבאו מצביא סלאוקי בשם סירון. מולם התייצבו מורדים במספר לא ידוע, אך מרבית צבאם לא השתתף בלוחמה בלאו הכי בגלל תנאי השטח. המצביא של המורדים, יהודה המכבי, הפתיע את האויב ממארב ולצורך כך לא נזקק לצבא גדול. לכן, סביר שהמספר שנמסר בספרי חשמונאים סביר בהחלט.
מהלך הקרב.
הפעם בחרו הסלאוקים בנתיב שונה. במקום להסתער ישירות על מעוז המורדים בהרי גופנה בצפון הרי יהודה, בחר המצביא הסלאוקי לעבור דרך השפלה, לאסוף תגבורות ולתקוף את המורדים מכיוון מערב. הדרך עד יהודה עברה בשטח ידידותי לשלטון הסלאוקי, אך בהתקרבו ליהודה השתנו הנסיבות. היה על הצבא הסלאוקי לעבור במעבר הרים לא גבוה במיוחד, אך תלול מאוד (עלייה של 225 מטר בקו אווירי של 2.8 ק"מ), צר ומבותר בין בית חורון עליון לבית חורון תחתון, ובו מדרונות תלולים וגבעות שולטות. במעבר זה יש שפע של נקודות בהן כח לא גדול במיוחד יכול לארוב לכח הגדול ממנו פי כמה, ולהביסו תוך כדי שהוא משתמש בתנאי השטח הנוחים להגנה.
הקרב עצמו היה קצר למדי. נראה שהמורדים ארבו לשדרת המסע הסלאוקית שנעה בטור עורפי דק במעלה הדרך התלולה. הם התנפלו עליה והסתערו מלמעלה למטה, כאשר הכוח הסלאוקי איננו יכול להסתער בחזקה במעלה, מתקשה להגן על עצמו, ונפוץ לכל עבר, תוך שנופלים ממנו 800 חללים. יתרת הצבא הסלאוקית נסוגה משדה הקרב וברחה לכיוון דרום ודרום-מערב לאזור בו היו לסלאוקים תומכים רבים, בהם גם אדומים.
תוצאות הקרב.
ברוך קנאל כותב שעל ידי ניצחון זה נפלה שוב כמות גדולה של נשק לידי יהודה, וגם הפעם הצטרפו אל יהודה אנשים נוספים, ויהודה הרחיב את תחום שליטתו בשטח שבין גופנא בצפון ועד מצפה (נבי סמואיל) בדרום. "עתה היו כבר סכנה לאנשי החקרא אשר בירושלים, ובאנטיוכיה הבינו, שעניין להם עם מרד עממי רציני כנגד השלטון הסורי."
אתר הקרב כיום.
באזור הקרב, ממזרח לכפר הפלסטיני בית עור א-תחתא, הוקם בשנת ה'תשל"ח (1977) בית חורון, על ידי אחד הגרעינים הראשונים של גוש אמונים. כיום גרים ביישוב כ-1,000 תושבים.
לקריאה נוספת.
המקור לתיאור הקרב הוא מקבים א'. בספר מקבים ב' הקרב לא נזכר כלל. אף שהפעם המחבר מתאר יותר מאשר בקרב הקודם, הפירוט עדיין מינימליסטי, וחסרים בו תיאור כוחותיו של סירון, גודל הכוחות שלו ושל יהודה, תיאור התקדמות הכוח הסלאוקי ותיאור פני השטח. בר כוכבא סובר שגרסתו של יוספוס לקרב זה "היא כרגיל פרפרזה לתיאור בספר מקבים א'".
דורנוד
דורנוד (במונגולית: Дорнод аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה.
פירוש השם: "המזרחי". האיימאג ממוקם במזרח המדינה ובירתו היא צ'ויבלסאן, העיר הרביעית בגודלה במונגוליה, הקרויה על שם הרודן המונגולי הורלוגין צ'ויבלסאן. על דגלו וסמלו של המחוז מופיע צבי יעלי מונגולי הנפוץ במיוחד באזור זה.
אשרף מרואן
אשְרף מרואן (בערבית: أشرف مروان; 2 בפברואר 1944 - 27 ביוני 2007) היה איל הון וחתנו של נשיא מצרים נאצר ולאחר מותו שימש כיועץ קרוב של הנשיא סאדאת. מרואן הציע את שירותיו ל"מוסד" ב-1970, ובשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים סיפק מידע באיכויות יוצאות מן הכלל על ההכנות המצריות למלחמה, תפישת המלחמה המצרית, תוכניות המלחמה, ולבסוף גם מועדה. ההתרעה שהעביר לראש "המוסד" בפגישה ביניהם בלונדון כ-14 שעות לפני פרוץ המלחמה, כי "מחר תפרוץ מלחמה", מנעה מישראל הפתעה מוחלטת ביום הכיפורים 1973, ומנעה את נפילת רמת הגולן עם פתיחת המלחמה. מרואן המשיך לעבוד בשירות "המוסד" עד 1998.
זהותו של מרואן הלכה ונחשפה מאז פרסם ב-1993 ראש אמ"ן במלחמת יום הכיפורים, אלי זעירא, את זיכרונותיו. העיתונאי רונן ברגמן נתן לו את הכינוי הפיקטיבי "בבל", ובמשך כמה שנים הוא נודע בכינוי זה שמעולם לא היה כינויו הרשמי. הוא כונה על ידי המוסד "המלאך". ב-2002 חשף העיתונאי אהרן ברגמן בלונדון את זהותו המלאה של מרואן. ב-2007 קבע המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס, תיאודור אור, בבוררות בין ראש המוסד במלחמה, צבי זמיר, לראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא, כי זהותו של מרואן הודלפה לעיתונאים זרים וישראלים על ידי זעירא. כמה שבועות לאחר פרסום מסקנותיו של אור נפל מרואן ממרפסת דירתו בלונדון אל מותו. יש הטוענים כי חוסל על ידי המודיעין המצרי בהוראתו של הנשיא מובארק, ואילו מעטים טוענים כי חוסל על ידי אנשי "המוסד" הישראלי.
כיוון שמרואן היה מי שהתרעתו ברגע האחרון מנעה הפתעה מוחלטת, נוצר הרושם בציבור כאילו הוא היה המקור שהיה אמור לתת התרעה. בפועל, כפי שעולה מעדויותיהם של מקבלי ההחלטות ב-1973 בפני ועדת אגרנט, הם נסמכו בעניין התרעת המלחמה על "אמצעי האיסוף המיוחדים" של אמ"ן ולא על מרואן. שאלת נאמנותו של מרואן עלתה על הפרק עם פרסום ספרו של אלי זעירא על המלחמה, בו טען כי מרואן היה סוכן כפול והונה את ישראל. מבין כל הגורמים המעורבים בפרשה – אנשי אמ"ן והמוסד כאחד – זעירא הוא העיקרי הגורס כך מפורשות. לאחר מותו זכה מרואן במצרים להלוויה מכובדת, אולם לא מעט מאמצעי התקשורת במצרים נוטים לקבל את הטענה כי אכן ריגל רק לטובת ישראל.
ביוגרפיה.
אשרף מרואן נולד במצרים ב-1944, למשפחה מצרית מכובדת. אביו עשה קריירה צבאית וסיים את תפקידו בדרגת אלוף (ליווא) כסגן מפקד דיוויזיית משמר הרפובליקה. בשנת 1965 סיים מרואן תואר ראשון בכימיה והתגייס לצבא מצרים. שנה לאחר מכן התחתן עם מונה, בתו השנייה של הנשיא גמאל עבד אל נאצר, אחרי שהיא התאהבה בו כשנפגשו במגרשי הטניס בהליופוליס. בשנת 1968, אחרי שנתיים של שירות צבאי, הועבר ללשכת הנשיאות של נאצר תחת פיקוחו של סמי שרף, מי שנשא בתואר ראש הלשכה ובפועל הפעיל שירות מודיעין שעקב, בשירותו של נאצר, אחרי כל הקורה במצרים. זמן מה לאחר מכן הגיע מרואן ללונדון ללמוד לתואר שני בכימיה. המשכורת שקיבל לא הספיקה לו, לרעייתו ולבנם הקטן, בין השאר מכיוון שמרואן אהב להמר והוא ואשתו אהבו את החיים הטובים, אך היקרים, בלונדון. בני הזוג אל סבאח, מכווית, עשירים מופלגים שהכירו והעריצו את נאצר, נתנו למרואן ואשתו כספים. השגרירות המצרית דיווחה לנאצר על כך, והוא החזיר אותו לקהיר ודרש מבתו להתגרש ממנו. היא סירבה, ומרואן קיבל הוראה להסתפק בחיים צנועים יותר. אולם נאצר, שפחד שיחזור לסורו בלונדון, הסכים שהוא ייסע רק כדי להגיש את העבודות שלו ולעבור מבחנים. הנישואים הכניסו אותו לחוג הפנימי של הנשיא, והוא עשה כמה שליחויות בשמו. לדוגמה, במרץ 1969, לאחר שנאצר מינה את אחמד איסמעיל עלי לשר המלחמה, התפטר סעד א-שאזלי שהיה הרמטכ"ל באותה העת. נאצר שלח את מרואן עם איגרת אישית לשכנע אותו לחזור לתפקידו. לאחר דין ודברים שב שאזלי לתפקידו.
לאחר מות נאצר.
לאחר מות נאצר ותחילת נשיאותו של אנואר סאדאת בספטמבר 1970 מעמדו של מרואן במצרים השתפר. בניגוד לנאצר שחשד במרואן ובטוהר מידותיו, סאדאת שבחייו האישיים היה נהנתן לא קטן, נזקק לתמיכתו של מרואן כביטוי ללגיטימציה לשלטונו מצד משפחת נאצר. בעוד ששאר בני משפחתו של נאצר לא ראו בסאדאת יורש ראוי, מרואן ואשתו מונה היו מוכנים לתת לסאדאת את תמיכתם ועל רקע זה התחזק מעמדו של מרואן בארמון הנשיאות. במאי 1971, בעיצומו של מהלך מנע שיזם סאדאת נגד כמה מהאישים החזקים במצרים שאיימו על שלטונו, העניק לו מרואן סיוע חשוב. לפי מקורות שונים הוא הזהיר את סאדאת מפני הקושרים נגדו והביא לו מסמכים מפלילים עליהם מהכספת האישית של נאצר. סאדאת עצמו נהג לומר כי בכך מרואן "האיר את דרכו". לאחר חיסול ניסיון הקשר מינה אותו סאדאת אחראי לשני נושאים: יחסי מצרים עם סעודיה, שמימנה חלק לא קטן מהתקציב המצרי, ויחסי מצרים עם לוב של קדאפי, שסייע למצרים להצטייד במטוסי תקיפה ארוכי טווח. בשל תפקידיו אלה ובשל עניינו של סאדאת בהצגת מרואן כחוליית קישור בין שלטונו לשלטון נאצר, מרואן נשאר צמוד למנהיג המצרי, כולל בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים. בצד עסקיו הפרטיים, הוא שימש גם כיועץ לסאדאת - התלווה למסעותיו בעולם הערבי, נכח בפגישותיו והשיג נגישות רבה לחומר אסטרטגי-מדיני וצבאי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים.