בשנת 1960 נבחר כחבר באקדמיה לכתבים וספרות יפה, ובשנת 1965 לאקדמיה דיי לינצ'יי האיטלקית.
את המאמרים התאורטיים שכתב בשנות החמישים והשישים קיבץ בשני הכרכים של עבודתו המרשימה סוגיות של בלשנות כללית ("Problèmes de linguistique generale"; בקיצור PLG), שדנו, כפי שמעיד שמה, בתאוריה הכללית של הבלשנות, ושהיו יחסית יותר נגישים לקהל הרחב מאשר עבודותיו המוקדמות, הטכניות יותר.
כפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס, מוסד אקדמי מבודד יחסית, בנבניסט לא זכה במשך שנים רבות להרצות אלא בפני קומץ סטודנטים בלבד, למרות שלפי העדויות היה מרצה בחסד עליון. לאחר פרסום "הסוגיות בבלשנות הכללית" הוא נעשה מפורסם יותר, ומספר הבאים להרצאותיו הוכפל. עם אלו נמנו בלשנים חשובים כמו אוסוולד דוקרו, קלוד חז'ז', ז'אן קלוד קוקה ומרינה יגיילו.
בשנת 1969 לקה בנבניסט באירוע מוחי קשה, שהפך אותו לאפאזי והמיפלגי, והביא להפסקת כל פעילות מקצועית. למרות נכותו הקשה, שפגעה למר גורלו דווקא ביכולתו לתקשר, כמחוות כבוד למפעלו נבחר בנבניסט ליושב-ראש הראשון של האיגוד הבינלאומי למחקרים סמיוטים בין השנים 1969–1972.
בנבניסט נפטר כעבור שבע שנים, בשנת 1976, בוורסאי שליד פריז. הוא נקבר בטקס לוויה יהודי בבית הקברות דה גונאר (Des Gonards) בורסאי.
בחייו הפרטיים היה בנבניסט אדם די מופנם, עם קשרי חברה מועטים יחסית, והוא לא נישא מעולם. עד שחלה בלבו ב-1956 היה בעל חוסן פיזי ויכולת עבודה ומרץ גדולים. הוא ידע לדבר טוב באנגלית ובגרמנית, ושלט בעל חמש-עשרה שפות. במותו ציווה את כתביו לספרייה הלאומית של צרפת. את מכתביו השמיד.
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות.
בדומה לירז'י קורילוביץ' הפולני, תלמיד מבריק אחר של אנטואן מייה, בנבניסט חיבר עבודות שנחשבו מהפכניות בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות – עדיין במסגרת המסורת הבלשנות ההיסטורית (פילולוגיה ודקדוק השוואתי). הוא ביקש, בדומה לקורילוביץ, לבחון מחדש את התאוריות של היווצרות השפות ההודו-אירופיות.
מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית.
בעבודת הדוקטורט שלו, Origines de la formation des noms en indo-européen ("מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית"), שהציג בשנת 1935 ושפורסמה בספר בשנת 1948, על בסיס חקר השפה החתית, תרם בנבניסט לפתרון סוגיות קשורות להיווצרות הנטיות. הגה תאוריה על שורשי המילים ההודו-אירופיות, המורכבים תמיד, לפי השקפתו, לפי המבנה: עיצור – תנועהׁ(התנועה e) – עיצור, כשהעיצור השלישי הוא סיומת נגזרת (סופיקס דריבטיבי) או "הרחבה".
עבודות אחרות בתחום השפות האיראניות (איראניסטיקה).
בנבניסט המשיך את מפעלו של רוברט גוטיו (Gauthiot): השלים את "דקדוק השפה הסוגדיאנית" שלו, שנשאר בכתב יד, ופרסם את התוצאה בשנת 1929. כן כמו, הכין לדפוס גם את המהדורה השנייה של אנטואן מייה, "דקדוק הפרסית העתיקה", עם שיפורים רבים.
אחד ממחקריו החשובים התייחס לשפה הטוחרית ולמיקומה בין השפות ההודו-אירופיות. במאמר משנת 1936, "הטוחרית וההודו-אירופית", בפרסום חגיגי המוקדש לזכרו של הבלשן הגרמני הרמן הירט, הראה בנבניסט שהשפה הטוחרית (שפה מאסיה המרכזית והטורקסטן הסיני דהיום, שנעלמה) לא נמצאה בקצה השטח ההודו-אירופי הקדמון, כפי שחשבו בלשנים רבים, בהם גם מייה, אלא היה חלק מאזור הניבים מסוג קנטום, בקרבה המידית של אזור השפות סאטם. לבנבניסט נודעו תרומות חשובות בחקר היבטים שונים של האטימולוגיה הארמנית ושל המורשת ההודו-אירופית של שפה זו.
השתתפותו ב"אסכולת פראג".
בשנות ה-30 השתתף בנבניסט בחוג הבלשנות של פראג או "אסכולת פראג" – חוג בינלאומי שנציגיו הבולטים ביותר היו רומן יאקובסון וניקולאי טרובצקוי. הם פיתחו את הרעיונות הסטרוקטורליסטים מתורתו של סוסיר, ותוך כדי כך חקרו את מערכת הצלילים של הלשונות, וייסדו, בין השאר, את הפונולוגיה; ומצד שני התייחסו להקשר השימוש בלשון והדגישו את פונקציות הלשון כמערכת תקשורת (יאקובסון) בחברה וכיוצא בזאת. בנבניסט הושפע מגישתם, חקר את הקשר בין השפה ובין המוסדות החברתיים ומאוחר יותר פיתח את תורת השיח (discours) והמבע (énonciation) שלו.
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה.
בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות, בעיקר החתית והשפות האיראניות; תרומות בלקסיקולוגיה.
ה"עיונים על השפה האוסטית" (1959) מוקדשים להיסטוריה ולמחקר ההשוואתי של שפה זו, שפת האלאנים הקדומים שהתיישבו בקווקז. בשנת 1962 פרסם את ספרו "החתית וההודו-אירופית: עיונים השוואתיים", אחד המחקרים החשובים על שפת החתים, שבה קבע מקרי דמיון שלא זוהו לפניו בין החתית ויתר השפות ההודו-אירופיות.
בשנת 1948 פרסם את הכרך השני של ספרו מ-1935, תחת הכותרת "Noms d'agents et noms d'action en indo-européen" ("שמות של גורמי פעולה ושמות פעולה בהודו-אירופית").
הלשון ככלי בחקר השיטתי של החברה.
מחקריו על השתקפות בשפות ההודו-אירופיות של המעמדות ומוסדות החברה נקבצו בספר, שנחשב חלוצי בתחום, "Le vocabulaire des institutions indo-européennes" ("אוצר המלים של המוסדות ההודו-אירופיים"), שפורסם בשנת 1969.
תוך יישום הגישה שירש מאנטואן מייה, המדגישה את הקשר בין שפה ובין חברה, עבודה זו של בנבניסט נחשבה על ידי הבלשן קלוורט ווטקינס "התיאור האתנו-סמנטי השלם שנכתב אי פעם על תרבות כלשהי". הכרך הראשון של הספר נקרא "Économie, parenté, société" ("כלכלה, קרבה משפחתית, חברה"); הכרך השני נקרא "Pouvoir, droit, religion" ("שלטון, משפט, דת").
סוגיות בבלשנות כללית - גישתו לפרגמטיקה.
גולת הכותרת של תרומותיו של בנבניסט לבלשנות ולמדעי החברה בכלל הוא הספר "סוגיות של בלשנות כללית", שיצא בשני כרכים.
הכרך הראשון (1968), המקבץ מאמרים מהשנים 1939–1964, דן ביחסים בין ביולוגי ובין תרבותי, בין סובייקטיביות ובין חברתיות, בין סימן ובין אובייקט, בין סמל ובין חשיבה, ובסוגיות של אנליזה תוך-שפתית. בכרך זה עוסק בנבניסט בנושאים הקשורים לאתנולוגיה, ללוגיקה ולפילוסופיה – למשל בתחום פרגמטיקה.
הכרך השני, שהופיע בשנת 1973, כולל כעשרים מאמרים שפורסמו בשנים 1965–1972.
הוא מתחיל בשני ראיונות שבהם דן המדען בהתפתחות הבלשנות ובשינויים שחלו באותן השנים בתאוריות של הלשון.
הפרק השני עוסק בתקשורת, בבעיית היסוד של הקשר בין התקשורת ובין הסימן ובהתפתחות הסמיוטיקה של הלשון.
בעבודות בפרק השלישי דן במושגים של מבנה ופונקציה ובמבנה הלשון ומבנה החברה.
הפרק הרביעי מוקדש לתפקידים של תחביר, להיווצרות השמות המורכבים וליחסי "אוקסיליאריות", בעיקר מקרי פועלי העזר.
הפרק החמישי, הקרוי "האדם בתוך הלשון", מורכב משני מחקרים: אחד על האנטונימים וכינויי הגוף בשפה הצרפתית, והשני דן בנושא "צורה ומשמעות בשפה", בסמנטיקה ובסמיוטיקה. בפרק האחרון, "אוצר מלים ותרבות", חוקר בנבניסט את היווצרותם של מושגים תרבותיים, כמו למשל את תולדות המושג "מדעי", את ה"בלספמיה והאופמיה", ודן ב"שני מודלים בלשניים של העיר", היווני והרומי.
עבודות עיקריות.
אמיל בנבניסט כתב בחייו מעל מאתיים מאמרים ופרטי-כלים מדעיים, שחלקם נקבצו במספר ספרים.
להלן מבחר מעבודותיו:
הקורסים שלימד בקולז' דה פראנס נרשמו על ידי תלמידו ז'וקז' רדאר, לימים פרופסור בברן, ונמסרו לשמירה לקולז' דה פראנס:
קישורים חיצוניים.
כתבים של בנבניסט on-line:
על בנבניסט ותרומתו:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:בלשנים ולשונאים יהודים צרפתים]]
[[קטגוריה:יהודים סורים]]
[[קטגוריה:סטרוקטורליזם]]
[[קטגוריה:יהודים בצבא צרפת]]
[[קטגוריה:סגל קולז' דה פראנס]]
[[קטגוריה:יהודים בשואה: צרפת]]
[[קטגוריה:מקבלי אות לגיון הכבוד]]
[[קטגוריה:ניצולי השואה]]
[[קטגוריה:משפחת בנבנשתי|אמיל בנבניסט]]
[[קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברן]]
[[קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טהראן]]
[[קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון]]
[[קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1902]]
[[קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1976]]
רות הקטין
רות הַקְטִין (18 בדצמבר 1901 – 14 ביולי 1991) הייתה חברת הכנסת בכנסות השלישית עד השישית.
ביוגרפיה.
הקטין נולדה בסוסניציה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1901. למדה בבית ספר תיכון, עבדה בפקידות והייתה פעילה במפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס). בשנת 1923 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יוסף.
הייתה חברת מפלגת אחדות העבודה. בשנת 1930 הייתה בין מקימי מפא"י (שנוסדה כאיחוד בין מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר). פרשה ממפא"י יחד עם סיעה ב' והשתייכה לתנועה לאחדות העבודה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה לאירופה והייתה רכזת חברתית במחנות עולים. בשובה לארץ פרצה מלחמת השחרור והיא שימשה כקשרית בין התנועה הקיבוצית לבין הלוחמים ברחבי הארץ. באותן שנים פעלה במסגרות ההסתדרות והרצתה מטעם המפלגה בכל רחבי הארץ. בין מאבקיה באותן שנים גם הדרישה לספק סיוע רפואי לכל נקודות היישוב.
בשנת 1948 הייתה בין מייסדי מפ"ם (שהוקמה כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר ובין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון). הייתה חברת מזכירות הקיבוץ המאוחד ובשנת 1952, עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה עם חברי מפ"ם לקיבוץ עין חרוד מאוחד. בשנת 1954 פרשה ממפ"ם יחד עם חבריה שהקימו מחדש את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.