עם השחרור מיהרו כל שרידי מחנה ההשמדה לצאת ממנו, וגם גרינפלד ביניהם. אלא שהם המשיכו כולם, איש איש לדרכו, בעוד הוא הקטן נרדם על השלג, ביציאה מהמחנה. בנקודה זו מצא אותו איש בשם שמואל גרינפלד, שלקח אותו לביתו, ונתן לו את שמו הנוכחי — פיטר גרינפלד. לאחר מות שמואל גרינפלד, בתו של שמואל אימצה את פיטר רשמית, והם חיו בהונגריה, שם הוא הכיר את אולגה אשתו, ונולדו להם שלושה ילדים, אוה, זיוה ואליעזר. ב-1979 עלה לישראל עם משפחתו.
יוסי שריד, "פפיצ'ק - הוא לא ידע את שמו".
גרינפלד הרגיש מחויבות עמוקה להנציח את השואה ולהנחילה לדור הצעיר. את מחויבותו זו ביטא בכך שבמשך שנים היה מלווה מסעות, בעיקר מסעות תלמידים, לפולין, כאיש העדות. ב-1989, באחד ממסעותיו לפולין, התוודע אליו לראשונה חבר הכנסת דאז, יוסי שריד.
בינואר 2005, כאשר הכנסת ציינה 60 שנה לשחרור מחנה המוות, הוזמן גרינפלד כאורחו של שריד למליאת הכנסת. שריד תיאר בפני חברי הכנסת את תלאותיו של הילד הקטן מפראג, שבגיל 4 מצא עצמו בבלוק התאומים הזוועתי, נתון לחסדיו של ד"ר מנגלה, שביצע בגופו הקטן ניסויים. שריד סיפר בשנת 2007 כי גרינפלד ממשיך לסבול מכאבים בעקבות התופת שעבר, אך אין ידו משגת כדי לקנות תרופות, ואינו מקבל די עזרה מהמדינה.
בהמשך כתב שריד גם ספר אודות גרינפלד: "פפיצ'ק - הוא לא ידע את שמו". הספר כיכב כ"ספר החודש" של ynet והוצאת סטימצקי במאי 2008 על פי המלצתם של גיא מרוז ואורלי וילנאי.
באוקטובר 2012 זכה גרינפלד ב"פרס יקיר הנוער" מטעם עיריית אשקלון. הפרס ניתן לנבחרי הנוער מכל גוני האוכלוסייה בעיר, על פעילותם למען הקהילה באשקלון בכלל ובני הנוער בפרט.
גרינפלד היה תושב אשקלון שחי לבד בביתו, עבד כפקיד למחייתו ובנוסף לליווי המסעות, הוא גם היה שחקן בתיאטרון "עדות" בעיר.
נפטר ב-12 במרץ 2017.
מבנה נתונים מופשט
הסרטן האדום של האי כריסטמס
רפמיון
אגם קרייטר
קורפוס האוויר השמיני (לופטוואפה)
קורפוס האוויר השמיני (בגרמנית: VIII. Fliegerkorps) היה אחד הקורפוסים האוויריים של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם באופלן ב-19 ביולי 1939, ולחם בעיקר בחזית המזרחית. הקורפוס ניהל את הרכבת האווירית לסטלינגרד החל מדצמבר 1942 ועד לפברואר 1943, הרכבת כשלה באופן נחרץ וגזרה את גורלה של הארמייה השישית של פאולוס שהייתה נצורה בעיר. היחידה התמזגה ב-28 באפריל 1945 עם הפיקוד האווירי האזורי ה-8, והפכה לפיקוד חיל-האוויר השמיני.
מנורגיה
ספר (מיצב)
סְפָר הוא מיצב וידאו מעשה ידי האמנית הישראלית עפרי כנעני המוצג בספרייה הלאומית בירושלים.
המיצב הוצג בהשראת שיריה של המשוררת היהודיה - גרמניה אלזה לסקר-שילר.
תיאור היצירה.
היצירה מוצגת על גבי חלונות בניין הספרייה הלאומית בגבעת רם. על גבי החלונות, שנצבעו לבן, מוקרן סרטון שבו רואים את האמנית כנעני כשהיא חורטת על החלונות שישה משיריה של לסקר-שילר.
כאשר מביטים ביצירה מצידו החיצוני של המבנה (מבט פנימה), רואים את דמותה של לסקר-שילר (המגולמת על ידי האמנית כנעני) כשהיא נמצאת בתוך המבנה, עומדת על שרפרף וחורטת את השירים על הזכוכית. כאשר מביטים ביצירה מתוך המבנה כלפי חוץ, נראית לסקר-שילר מבחוץ למבנה, והיא חורטת את השירים בכתב ראי.
העובדה שלסקר-שילר אינה נמצאת (נוכחת - נעדרת), ורק צלילתה נראית, מציגה את היותה קרועה בין שתי מולדות ושתי תרבויות.
שתי השפות המופיעות במיצב (כתב רגיל וכתב ראי) מדגימים את ההתמודדות של לסקר-שילר עם השפות עברית וגרמנית. והצגת השירים על חלונות הספרייה, נועדו, לדברי כנעני, להדגים את רצונה להיקרא על ידי קוראיה.
בפועל, היצירה מוקרנת על החלונות ממקרנים המצויים בפנים הספרייה.
אורכה של היצירה כשעה, אולם ההקרנה היא מעגלית, ואין לה התחלה וסוף.
כנעני מתארת את היצירה:
פוקה-וולף Fw 200
הפוקה-וולף Fw 200 קונדור הוא מטוס תובלה, סיור ימי, הפצצה ונוסעים שיוצר על ידי חברת פוקה וולף ושירת בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס, שתוכנן על ידי מהנדס האווירונאוטיקה קורט טאנק, ניחן בטווח טיסה ארוך במיוחד ולכן הוא הצטיין בתפקיד הסיור הימי שבו הוא גם ביצע משימות תקיפה של ספינות האויב. בין יוני 1940 לפברואר 1941 נטען כי מטוסי הקונדור הטביעו כ-365,000 טונות של ציוד וספינות באוקיינוס האטלנטי. המטוסים היו מוצלחים בתפקיד זה עד לכינויים "אימת האטלנטי" על ידי וינסטון צ'רצ'יל. באמצע שנת 1942 המטוס כבר איבד את יתרון המהירות יחסית למיירטי האויב ולכן תקיפת הספינות הופסקו. משנת 1943 המטוס שימש להטסת נוסעים בלבד. ייצור המטוס נפסק בשנת 1944, לאחר שיוצרו 276 יחידות.
תבלינים מהמזרח הרחוק בארצות המקרא
התבלינים מהמזרח הרחוק, היו בשימוש כבר בתקופות המקראיות. השימוש בתבלינים מהמזרח ידוע מאזכורים היסטוריים בכתבים מצרים, מהתנ"ך וממצאים ארכאולוגיים. מרגע שהחלו להשתמש בשיטות זיהוי חומרים כימיות בארכאולוגיה, אפשרו אלו להבין טוב יותר את השימוש בתבלינים. ההבנה באיזה תבלינים השתמשו, מי השתמש, איפה ומתי, בהקשר של תבלינים מן המזרח, תאפשר לחוקרי העבר להבין את הקשרים ומערכות המסחר הקדומות בין המזרח למערב, את נוהגי האכילה, הפולחן ואפילו אספקטים של ריבוד חברתי.
טווח כרונולוגי וגאוגרפי.
התקופות המקראיות הן כינוי לתקופות שבין הפרהיסטוריה לתקופות הקלאסיות. תקופות אלו נחשבות לתקופות המשתקפות מספרות המקרא. אין הסכמה גורפת על התקופות הנכללות בתוך התקופות המקראיות אך מקובל שהן מתחילות בתקופה הכלקוליתית ומסתימות בסוף התקופה הפרסית. עם זאת יש הסכמה שעיקרן של התקופות המקראיות הוא בתקופת הברונזה (1200-3200 לפנה"ס בטרמינולוגיה מקובלת) ותקופת הברזל (586-1200 לפנה"ס בטרמינולוגיה מקובלת).
המונח "ארצות המקרא" בערך זה מתייחס בעיקר למזרח הקרוב.
תבלינים מהמזרח.
התבלינים המוכרים באזורינו שמקורם מן המזרח הם:
מקורות הידע.
על השימוש בתבלינים מהמזרח הרחוק בתקופת המקרא ניתן ללמוד ממקורות היסטוריים מקראיים וחוץ מקראיים וכן ממקורות ארכאולוגים. המקורות ההיסטוריים חוץ מקראיים בני התקופה, אשר מזכירים נקודתית תבלינים מהמזרח הרחוק, הם מעטים מאוד. המקורות המקראיים רבים יותר אם כי בעייתיים יותר. שכן, כשבאים ללמוד מן הטקסט המקראי על שימוש בתבלינים מן המזרח בתקופת המקרא, יש לקחת בחשבון כי זיהוי הצמחים אינו וודאי, זמן כתיבת הטקסט אינו מוסכם ולכן לא ברור אילו תקופות מייצגים הספרים השונים. העדויות הארכאולוגיות לגבי תבלינים מהמזרח בתקופת המקרא גם כן לוקות בחסר. זאת מכיוון שרובן מגיעות מחפירות ישנות וניתן לחלוק על זיהוי התבלין או התקופה שאליה הוא שייך. לעומת זאת, מרגע שהתחילו להשתמש בשיטות כימיות כמו "ניתוח שאריות" (Residue Analysis) ניתן להציג עדויות מבוססות יותר. שיטות אלו בשילוב התפתחות שיטות החפירה הופכים את הארכאולוגיה למקור מידע אמין ומתחדש.
מקורות היסטוריים.
פפירוס אברס, פפירוס מצרי על ענייני רפואה מן המאה ה-16 לפנה"ס, מזכיר את תבלין ההל. בחדר המתים, בארמון של המלכה חתשפסות מהמאה ה-15 בדיר אל בחרי, מתוארת משלחת למזרח אפריקה שמטרתה להביא צמחים ארומטיים ובניהם הקינמון.
מהמאה החמישית לפנה"ס כבר מתחילות להיות עדויות רבות למערכות מסחר בתבלינים מהמזרח. ידוע כי היוונים והרומאים עשו שימוש נרחב בתבלינים לרפואה, לפולחן ולמשק הבית. האנקדוטה ההיסטורית הידועה ביותר, בהקשר לתבלינים מהמזרח, היא סיפורו של הרודוטוס, היסטוריון יווני בן המאה ה-5 לפנה"ס, על מקורות הקינמון. הרודוטוס מספר שציפורים גדולות מביאות את ענפי הקינמון לקנים שלהם, אשר ממוקמים על צוקים בלתי נגישים. כדי להגיע לקינמון, הערבים שמים גושים גדולים של בשר חמור, הציפורים סוחבות את חתיכות הבשר לקנים שמתפרקים ונופלים תחת כובד הבשר. מקלות הקינמון מתפזרים על הקרקע ואז ניתן לאסוף אותן ולסחור בהם.
מקורות מקראיים.
על מסחר ארוך טווח בתבלינים מעידה המסורת על ביקור מלכת שבא בארמון שלמה. מלכת שבא מביאה איתה בשמים (אשר מעצם היותם "מוצרים מדיפי ניחוח המופקים בעיקר מצמחים" מקבילים למעשה לתבלינים) אשר לא נראו באזור:
אך עם זאת, האזכורים לתבלינים שאולי ניתן לזהות כתבלינים מן המזרח, מעטים. בפסוקים הבאים מוזכרים מינים אשר יש המזהים אותם עם תבלינים שמקורם מהמזרח:
לפי זהר עמר הקינמון מזוהה ברמת סבירות גבוהה אך לא וודאית עם הקינמון של ימינו, הקדה נמנית עם שמות הצמחים שלא ניתנים לזיהוי או שסבירות הזיהוי נמוכה. אך יש שמזהים את הקדה עם קינמון הכסיה (מין נוסף של קנמון המצוי גם כן במזרח הרחוק). הכרכום מזוהה עם הזעפרן, כרכום הגינה אשר מקורו בארצות הים התיכון. יש שמזהים את הכרכום עם הכורכום (כורכומה ארוכה) שמקורה במזרח הרחוק.
מקורות ארכאולוגיים.
עדויות לשימוש בתבלינים במרחב אגן הים התיכון לפי סדר כרונולוגי:
משמעות הממצא.