בשנת 1972 הוענק ליעקב רכטר פרס ישראל לאדריכלות, על תכנונו של בית ההבראה. בנימוקי ועדת השופטים לפרס נאמר:
בשנת 1974 נעשה שימוש יוצא דופן בבית ההבראה: עם חזרתם לישראל של שבויי צה"ל במלחמת יום הכיפורים הם שוכנו בבית ההבראה, שהוסב למתקן חקירות, שבו נחקרו פדויי השבי על נסיבות נפילתם בשבי ועל התנהגותם במהלכו.
בית המלון אלמא.
במהלך השנים עבר בית ההבראה לניהולה של חברת "מלונות גנים" ששינתה את שמו ל"גני כרמל". בשנות ה-90 עבר ניהולו לרשת בתי המלון "מוריה", ובסוף שנות ה־90 חזר לניהולה של "גני מבטחים". בשנת 2004 החליטה קרן הפנסיה "מבטחים", שהולאמה שנתיים קודם לכן, על מכירת המלון. במכרז שנערך בשנת 2004 זכתה תחילה רסקו. לאחר שכבר נסגר המכרז, והמבנה המיוחד של בית ההבראה עמד בסכנת הריסה, החליטה לילי אלשטיין, אלמנתו של יואל משה אלשטיין, בנו של אחד ממייסדי חברת התרופות "טבע", להצטרף למכרז, ובשל רצונה לשמר את המבנה ולייעד אותו לפעילות תרבותית ואמנותית, זכתה בו.
אלשטיין תכננה לערוך שינויים מפליגים במבנה, ובכלל זה הריסת חלק ניכר ממנו והחלפתו בבנייה חדשה, אך נסוגה בה מתוכנית זו בעקבות התנגדות עזה של תושבי הסביבה ואדריכלים. לאחר מכן החלו עבודות לשימור ושיפוץ של המלון, לשם הפיכתו למרכז תרבות ואמנות שבו מלון בוטיק. העבודות, בעיצובם של האדריכלים אמנון רכטר (בנו של יעקב רכטר) ורני זיס ומעצבי הפנים יונייטד מלונדון ולאה מלר, כללו איחוד כל שני חדרים במלון לחדר אחד מרווח יותר, הפיכת חדר-אוכל לגלריה, הוספת מבני וילות להגדלת מספר החדרים והקמת חניון תת-קרקעי.
בסוף 2014, עם תום השיפוץ, נפתח במקום מלון "אלמא" המשמש כמרכז אמנות מפואר. שם בית המלון מורכב מראשי התיבות של: אלשטיין, מוזיקה, אמנות. ובאנגלית: ELSHTEIN, MUSIC, ART. במלון שני אולמות, המיועדים לקונצרטים, רסיטלים, הופעות תיאטרון ומחול. האחד כולל 450 מקומות ישיבה ומותקן בו עוגב בעל 1414 צינורות. השני, שנקרא "הקיוב" (the cube), כולל כ-200 מקומות ישיבה. במלון גם שתי גלריות המשמשות לכנסים ולתערוכות מתחלפות וכיתות אומן.
כיום המנהל האמנותי של סדרות הקונצרטים באודיטוריום הוא נעם בן זאב.
בית ההבראה של &quot;מבטחים&quot; בזיכרון יעקב
טאנה
ארוחת בוקר בטיפני (סרט)
ארוחת בוקר בטיפני (נובלה)
יאניס קסנקיס
יניס קסנקיס
יניס קסנאקיס
החותם השביעי
החותם השביעי (בשוודית: Det sjunde inseglet) הוא סרט מאת הבמאי השוודי אינגמר ברגמן, אשר יצא לאקרנים ב-1957. הסרט נחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר של ברגמן.
עלילה.
האביר אנטוניוס בלוק ונושא כליו ינס חוזרים לביתם בשוודיה מארץ הקודש, עשר שנים אחרי שעזבו כדי להשתתף במסע צלב. תושבי הארץ אחוזים אימה בשל המגפה השחורה הקוטלת רבבות, ורבים משוכנעים כי יום הדין קרב. המוות בא לקחת את אנטוניוס, אך הלה משכנע אותו לשחק נגדו שחמט ולהותירו בחיים כל עוד לא ניצח. בהפסקות בהתמודדות, רוכב אנטוניוס אל עבר טירתו.
ינס מציל נערה שתקנית מידיו של שודד, אותו הוא מזהה ככומר ששכנע את אדונו לצאת למסעות הצלב. הם פוגשים להקת שחקנים נודדים: יוף, מיה וסקאט. ינס מחלץ את סקאט מידיו של פלוג, נפח הכפר הזועם על כך שהשחקן נמלט עם אשתו. במהלך המסע מהרהר האביר בשאלת משמעות החיים וודאות המוות, ומבקש לשווא לשוב ולהאמין באלוהים. ינס מנסה לשכנעו כי לחייו אין תכלית ממילא, ועליו לקבל זאת. במהלך מסעם רואה יוף את האביר משחק עם המוות, ונמלט עם מיה ובנם. המוות מרמה במשחק ומנצח, ואומר לאנטוניוס כי יבוא לקחתו עם שחר. הנוסעים מגיעים לטירתו של האביר, שם הוא מתאחד עם אשתו. המוות מופיע בשעת הזריחה, בעוד אנטוניוס מתפלל בעיניים עצומות, ינס אדיש וציני והיתר משלימים עם גורלם באימה. הנערה השתקנית אף שמחה לקראתו.
יוף ומיה, שניצלו עם בנם הקטן, מתעוררים לבוקר שטוף שמש. יוף החולמני רואה ממרחק רב את אנטוניוס, ינס וכל האחרים רוקדים עם המוות.
שם הסרט.
שמו של הסרט "החותם השביעי" (בשוודית Det sjunde inseglet ובאנגלית: "The seventh seal") לקוח מתוך הברית החדשה, מתוך ספר חזון יוחנן שההוא האחרון בספרי הברית החדשה ומוכר גם בתור "ספר האפוקליפסה". בספר זה חוזה יוחנן בעל ההתגלות בחיזיון בדבר אחרית הימים הכולל בין היתר פתיחה של שבעה חותמות בשמיים אשר כל פתיחה שכזו מביאה עמה אסונות על העולם. החותם השביעי שהוא האחרון להיפתח מביא עמו שורה של אסונות הבאים על העולם וגוררים סבל רב של האנושות כולה טרם בוא הגאולה. הסרט עצמו עוסק בימי הביניים בתקופה שלאחר מסעי הצלב ועם בוא הדבר השחור על אירופה. נראה כי ברגמן יצר קישור בין הטקסט האפוקליפטי העוסק בגזרות משמיים לבין המציאות הקשה של ימי הביניים באירופה שהייתה אפופה באווירה דתית של אחרית הימים. כמו כן ייתכן והעיסוק הנרחב במוות של הגיבור הראשי בסרט, האביר אנטוניוס, והדיאלוג שלו עם המוות לאורך כל מסעו מקבילים לאחד הפסוקים המופיעים בחזון יוחנן בעקבות פתיחת החותם השביעי "ובימים ההם יבקשו בני האדם את המוות ולא ימצאהו וישאלו את נפשם למות והמוות יברח מהם".
הפקה.
הסרט מבוסס במקור על הצגה שכתב ברגמן ב-1953 בשם "ציורי עץ", עבור תלמידים מהתיאטרון הראשי של מאלמה. ברגמן ביים אותו במאלמה, ולאחר מכן ביים אותו גם בנט אקרוט, השחקן שמשחק את מוות בסרט זה, בסטוקהולם. שם הסרט לקוח מחזון יוחנן ח' א', מפסקה המתארת את יום הדין שמופיעה בפתיחת הסרט ולקראת סופו: . הסרט צולם בשלושים יום ובתקציב של 150,000 דולר.
ברגמן הדגיש כי סרטו לא נועד להציג תמונה מדויקת של שוודיה של ימי הביניים או של ההיסטוריה. כך, לדוגמה, הגיבורים מתוארים כצלבנים אף על פי שמסע הצלב האחרון לארץ ישראל נערך קרוב למאה שנה לפני התפרצות המוות השחור. כמו כן, כת המלקים (פלגלנטים) מעולם לא הגיעה לשוודיה כמוצג בסרט, וציד מכשפות והעלאתן על המוקד לא רווח עד לתקופה מאוחרת בהרבה.
קבלה.
הסרט זכה בפרס איגוד השופטים בפסטיבל קאן ב-1957, ובפרסים נוספים בתחרויות באירופה. הוא זכה לביקורות משבחות, ותרם רבות למעמדו של ברגמן כאחד מבכירי הבמאים בעולם. סצינות רבות ממנו זכו למחוות - חלקן פארודיות, למשל בסרטים "מונטי פייתון והגביע הקדוש", "מסע הכזבים של ביל וטד" ו"אהבה ומלחמה" של וודי אלן.
עזריה רפפורט, מבקר "מעריב", כתב כי הסרט הוא "סדרת צילומים שכל אחד מהם מושלם כיצירה בפני עצמו, מחרוזת מעמדים ותמונות שכל אחד מהם מהווה שלמות אמנותית". שמואל מור, מבקר "חרות", הצהיר: "לי, מכל מקום, גרם 'החותם השביעי' את החוויה המרגשת ביותר שחוויתי אגב צפייה במכלול סרטיו של ברגמן... אין ספק כי נדרש עוד זמן ומקום נוסף רב יותר כדי להתחיל רק את ניסיון תיאורו וסיכומו של סרט מרגש ומעורר מחשבה זה". ר. גבריאלית מ"דבר" התרשמה כי 'החותם השביעי' הוא "סרט מאזוכיסטי המעביר בך צמרמורת ומדכא את רוחך. מבחינה אמנותית זוהי חוויה גדולה, אם כי קשה להמליץ בלב שלם על ראיית סרט כזה".
לוגלאושומגל
לוגלאושומגל היה שליט של עיר המדינה השומרית לגש, בתקופה בה נקראה העיר שירפורלה, ותפקדה כמדינת חסות של האימפריה האכדית. על פי הערכות שונות חי במאה ה-23 לפנה"ס.
בשחזורים של שושלות במזרח הקדום נקבע לוגלאושומגל כמי שהתחיל את השושולת השנייה של לגש, אם כי, מכיוון שלא נשא את התואר מלך, מעצם היותו כפוף בתקופת מלכותו לשליטי אכד, על פי כמה מההגדרות הוא אינו נחשב חלק משושלת זו. לוגלאושומגל החזיק בתואר אנסי , המתאר שליט עיר מדינה בשומר, וגם בתואר פאטסי, שהקנה לו מעמד של נציג האלים המקומיים.
לוגלאושומגל, ששלט במקביל למלכי אכד נרם-סין ושאר קאלי שארי, היה כפוף להם והעביר להם מיסים. שתי כתובות שנמצאו מצביעות על התחייבות של לוגלאגושומגל לשאר קאלי שארי ונרם-סין. באחת הכתובות נכתב: "נרם-סין, האלוהים הגדול של אכד, מלך ארבעת האזורים, לוגלאושומגל, הלבלר, הפאטסי של שירפורלה, הוא משרתך". כתובות אלו הביאו את החוקרים למסקנה, שבאופן מעשי תפקד לוגלאושומגל בתפקיד פקידותי תחת מלכי אכד ששלטו בפועל באזור בימים אלו.
לוגלאושומגל השתמש בשני סוגים שונים של טביעות חותם, אחת לכל מלך אכדי תחתיו נשלט, אשר מאפיינות אותו בממצאים ארכאולוגיים רבים שנמצאו ונושאים את טביעתו.
הערכות מסוימות מציגות את יורשו של לוגלאושומגל, פוזר-מאמא, כשליט העצמאי הראשון של לגש, עת תחילתה של היחלשותה ההדרגתית של האימפריה האכדית.
סאם האריס
ה&quot;ג וולס
חיים סרנא
הרב יעקב חיים סרנא (ט' באדר א' תרפ"ט, 19 בפברואר 1929, חברון - ה' בתמוז ה'תשע"א, 7 ביולי 2011, ירושלים) היה ראש ישיבת חברון בגבעת מרדכי, וראש ישיבת חברון-גאולה.
ביוגרפיה.
נולד בחברון בשנת תרפ"ט, בנם היחיד של הרב יחזקאל סרנא ופעשא-מרים, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין. סבו הרב אפשטיין היה ראש ישיבת סלבודקה בקובנה ועמד בראש הקבוצה שהקימה בחברון את ישיבת חברון, יחד עם אביו הרב יחזקאל סרנא שהיה יד ימינו ולימים ממלא מקומו. בגיל חצי שנה פרצו פרעות תרפ"ט והישיבה עברה מחברון לשכונת גאולה בירושלים, שם גדל.
בצעירותו למד בישיבת תפארת צבי בירושלים, ששימשה מכינה לישיבת חברון. אחת החברותות שלו ב"תפארת צבי" היה מנחם אלון. כמו כן למד בצעירותו בישיבת מקור חיים בירושלים ובישיבת תפארת ציון בבני ברק, שם התקרב לחזון איש. בהיותו כבן 14 עבר ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד בחברותא עם הרב משה שמואל שפירא והרב יוסף רוזובסקי. לאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת חברון אצל אביו, ראש הישיבה, שם גידלו וטיפחו הרב ישעיהו גולדשמידט.