בין אוגוסט 1956 ועד 1962 שרף ה-FDA רבים מכתביו של רייך והושמדו גם מכשיריו לטיפול באורגון. רדיפתו המתמשכת בידי הממסד הרפואי עוררה את הסופר רוברט אנטון וילסון לכתוב את המחזה "וילהלם רייך בגיהנום", בו תיאר את אנשי האקדמיה כאוחזים במוסר צבוע, ואת גורמי הממשל כשליחי אינקוויזיציה.
תאוריות.
רייך פיתח תאוריה לפיה היכולת לחוות אהבה מינית תלויה ביכולת הפיזית לקיום יחסי מין על ידי מה שכינה "פוטנציאל אורגזמטי". הוא ניסה למדוד את האורגזמה הגברית והבחין בקיומם של ארבעה שלבים פיזיולוגיים: הראשון - טעינה פסיכו-סקסואלית;
השני - זקפה, המלווה בהטענה חשמלית, אותה רייך ניסה למדוד;
השלישי - שחרור חשמלי בעת האורגזמה;
והרביעי - ירידת הזקפה.
רייך האמין שהאנרגיה שמצא היא ייחודית ומצויה בכל אורגניזם חי. מאוחר יותר כינה את האנרגיה הזו "אורגון", ואת המודל שפיתח אודותיה כינה "אורגונומיה". הוא טען שלאנרגיית האורגון יש צבע כחול, ניתן לראות אותה, והיא מופיעה ומשפיעה על מצבים שונים בטבע ובגוף האדם, בהם מזג אוויר, צבע השמים, היווצרות גלקסיות, ביטויים פיזיים של רגשות ומיניות האדם, תאי דם אדומים, כלורופיל בצמחים ותאים סרטניים. הוא בנה מכשירים "קולטי אורגון" וטען כי ניתן להשתמש באורגון שנצבר בהם לטיפול במחלות גופניות ופסיכוסומטיות. במחקרים מדעיים לא נמצא תוקף מדעי לקיום האורגון. כמה מתלמידיו של רייך, בהם רפי רוזן בישראל, פיתחו על בסיס גישתו תורות מיסטיות שונות.
רייך הסכים עם פרויד שמקור ההפרעות הנפשיות הוא ההתפתחות המינית. שניהם הסכימו שהמצבים הפסיכולוגיים נובעים מתהליכים לא מודעים, שהמיניות בגיל הרך מודחקת ושלכך יש השלכות עמוקות על המצבים הנפשיים. רייך, שבתחילת דרכו היה מרקסיסט, האמין שהסיבה להדחקת המיניות בילדות נעוצה באותו המוסר הבורגני והמבנים הסוציו-אקונומיים שהחברה יצרה. מכיוון שהסיבה לנוירוזות, כפי שהובנה בתקופה זו, היא הדחקה של המיניות — רייך הציע שהתרופה הטובה ביותר תהיה חיי מין פעילים ומשוחררים מרגשי אשמה. הוא טען שהדבר יתאפשר רק על ידי מוסר שאינו נתון למרותו של מבנה כלכלי מדכא.
בתרבות הפופולרית.
רייך ופועלו שימשו נושא בכמה הקשרים בתרבות הפופולרית. הבמאי הסרבי דושן מקבייב התמקד בסרטו מסתרי האורגניזם בחייו של רייך. הדים לתפישותיו ניכרו גם בסרטים אחרים של הבמאי. הזמרת קייט בוש עסקה ברייך בשירה "Cloud Busting". בסרטון לשיר מככב השחקן דונלד סתרלנד כרייך ואילו בוש מופיעה כבנו. רייך השפיע מאוד על התרבות הפופולרית בשנות השישים ובשנות השבעים ורעיונותיו בדבר מיניות משוחררת ואהבה חופשית לכדו בקסמם את ילדי הפרחים באמריקה וצעירים רבים בעולם, שמצאו תשובות בכתביו של רייך.
טלמכוס הקדוש
טלמכוס הקדוש היה נזיר שחי בסוף המאה החמישית במזרח האימפריה הרומית (ככל הנראה באסיה הקטנה) ושמיוחסת לו פעולה שהביאה להפסקת מלחמות הלודרים ברומא.
המקור היחידי לסיפור אודות טלמכוס נמצא אצל תיאודורט בישוף קירוס (Cyrrhus), שכתב את הדברים כמה עשרות שנים אחרי התרחשותם.
על פי תיאורו של תיאודורט, אדם בשם טלמכוס שאימץ חיי סגפנות נכנס לאחד האצטדיונים (stadio) ברומא כאשר התקיימה שם מלחמת לודרים, פסע אל תוך הזירה וניסה לעצור את האנשים הנלחמים שם. הצופים הנזעמים התרגזו על ההתערבות הלא רצויה ורגמו את טלמכוס למוות. כאשר נודע על כך לקיסר הונוריוס הוא הורה לצרף את טלמכוס לרשימות המרטירים ושם קץ למלחמות הלודרים.
בחינה של הנסיבות ההיסטוריות מצביעה על כך שהפסקת תחרויות הלודרים, שבאה אכן בתחילת המאה החמישית לא נבעה מפעולתו של טלמכוס, והסיפור כולו נברא ככל הנראה על ידי תיאודורט כדי להעניק סיבה נוצרית טובה להפסקת מלחמות הלודרים.
סביר להניח כי בשנת 404, במהלך שורה של פלישות לאיטליה שנערכו החל משנת 400 על ידי אלאריק הוויזיגותי, נוצר מצב בו המשך קיום מלחמות הלודרים לא היה אפשרי מבחינות שונות. אחת מהן הייתה התחזקות הנטיות הנוצריות-אריאניות באימפריה בהשראת השליט בפועל באימפריה הרומית המערבית, הגנרל הוונדלי סטיליקו.
סטיליקו הורה שנה מאוחר יותר (405) על סילוקם של ספרי הסיבילות, וייתכן והפסקת מלחמות הלודרים הייתה שלב מוקדם יותר במסע להגברת נצרותה של האימפריה. עם זאת, קשה להניח כי סטיליקו היה נוטה לנקוט בצעד המנוגד באופן כה מובהק לרצונו של הציבור, וסביר להניח כי ביטולן של המלחמות הוסבר במניעים כלכליים ולא דתיים.
שילובו של הקיסר הונוריוס, מכל מקום, נעשה קרוב לוודאי במאמץ מצד תיאודורט לשאת חן בעיני שליטי הקיסרות. הונוריוס ישב באותה עת ברוונה, מבוהל מאפשרות של פלישה נוספת של אלאריק, וסביר להניח כי גם אילו ידע על מעשה כזה ברומא, לא היה מעז לנקוט בצעד החלטי כזה, שהיה מנוגד גם לאופיו וגם להגיון הפשוט.
האנציקלופדיה הגדולה
האנציקלופדיה הגדולה - מראשונות האנציקלופדיות המודרניות, חוברה בצרפת באמצע המאה ה-18. היא התפרסמה תחת השם המלא אנציקלופדיה או מילון שיטתי של המדעים, האמנויות והמקצועות (Encyclopédie ou dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers), אך נקראה בקיצור (בצרפתית) "אַנסיקלופדי".
בין כותבי האנציקלופדיה הגדולה נמנו כמה מגדולי ההוגים של צרפת של אותה תקופה, והיא נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כביטוי המובהק ביותר של עידן האורות או ה"נאורות". ראשיתו של הפרויקט בניסיון של אנדרה לה ברטון, אחד מגדולי המוציאים לאור של התקופה, להוציא לאור תרגום לצרפתית של ציקלופדיית צ'יימברס. בעיות ועיכובים שונים גרמו לזניחת התוכנית המקורית והחלפתה בפרויקט שאפתני בהרבה: כתיבה של אנציקלופדיה מקורית שתתבסס על מבנה ארגון ידע חדש. בסופו של דבר, התרומה העיקרית של ציקלופדיית צ'יימברס לפרויקט התבטאה בהחלטה - החדשנית לזמנה - לארגן את ערכי האנציקלופדיה בסדר אלפביתי. ז'אן לה רון ד'אלמבר הופקד על תכנון מבנה ארגון הידע ועל כתיבת המבוא, שנחשב עד היום כאחד מכתבי הנאורות החשובים ביותר, ודני דידרו שימש כעורכה הראשי. מאה וארבעים כותבים התקבצו ביחד וכתבו, תוך כמה שנים, 71,818 ערכים ב-28 כרכים. בין כותבים אלו נמנו הוגי דעות חשובים כגון וולטר, רוסו, מונטסקייה, קונדיאק. רובם השתייכו לחוג אינטלקטואלי בשם "הפילוסופים" שדגל בדאיזם ובסובלנות דתית, ונודעו לאחר מכן בשם האנציקלופדיסטים. אחותה הצעירה ב-200 שנה, האנציקלופדיה העברית מעידה עליה שהיא "כוללת את כל ההישגים שנתגלמו בתוכניות האנציקלופדיות שקדמו לה, ומתוך גישתה האחידה לכל הנושאים שדנה בהם גרמה במידה מרובה לשינוי פניה של כל התרבות האירופית".
הכרך הראשון של האנציקלופדיה יצא בשנת 1751, ומדי שנה יצא כרך חדש, למרות הצנזורה ולמרות הגבלות שונות ומשונות מצד השלטון והכנסייה. בה לראשונה הוכנס השימוש בהפניות מערך לערך (cross-reference), אשר שימשו לא רק להקלה על הקורא, אלא גם להשתלת מסרים סמויים בתוך האנציקלופדיה.
כרך הערכים האחרון, ה-17 במספר, יצא בשנת 1765, וב-1772 יצא כרך האיורים ה-11, שהיה האחרון. מאוחר יותר, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-18, יצאו חמישה כרכי מילואים ושני כרכי מפתח.
האנציקלופדיה הגדולה נחשבת אחד מהמפעלים החשובים ביותר בהיסטוריית הבונים החופשיים. לשכה מיוחדת שמטרתה הייתה פיתוח האנציקלופדיה נוסדה בצרפת.
רוונה
רוונה (באיטלקית: Ravenna) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה בצפון מרכזה של איטליה. העיר שוכנת בדרום-מזרחו של עמק הפו במרחק של 8.5 ק"מ מהים האדריאטי אליו היא מחוברת בתעלה. העיר היא בירתה של נפת רוונה, ומשתרעת על שטח של כ-653 קמ"ר, דבר המציב אותה מבחינה זו במקום השני באיטליה לאחר רומא. בשנת 2005 התגוררו בעיר 149,084 איש.
העיר שימשה כבירתה של האימפריה הרומית המערבית, כבירת הממלכה האוסטרוגותית וכמרכז ביזנטי חשוב בימי הביניים. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמונה מבנים ברוונה כעל אתרי מורשת עולמית.
היסטוריה.
העת העתיקה.
מקורותיה של רוונה אינם ידועים בוודאות וההתיישבות הראשונה במקום מיוחסת לטירנים, ליוונים מתסליה או לאומברים. התיישבות זו ישבה על תילים שניצבו על איים קטנים בליבה של לגונה שהייתה דומה ללגונה של ונציה כיום. הרומאים השתלטו על העיר רק בשנת 89 לפנה"ס ולאחר שכבר כבשו את דלתת הפו. סמוך לרוונה ארגון יוליוס קיסר את כוחותיו בשנת 49 לפנה"ס בטרם חצה את הרוביקון, ומאוחר יותר נוסד בה נמל צבאי רומאי חשוב. בתחילת המאה ה-2 בנה הקיסר טראיאנוס אמת מים באורך של 70 ק"מ אשר הובילה מים אל העיר ורוונה שגשגה ופרחה עד כי בשנת 402 העביר אליה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס את בירת האימפריה הרומית המערבית ממילאנו.
במאה ה-5 ובמאה ה-6 נהנתה העיר מתקופת שגשוג חסרת תקדים והנצרות פרחה בה. בתקופה זו החלה בנייתם של מבני העיר המונומנטליים הדתיים שהשתמרו בה ואשר הביאו להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996, וכן מבנים חילוניים רבים אחרים שרובם לא שרדו. לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית בשנת 476, הייתה העיר לחלק ממלכתו של אודואקר, אולם בשנת 489, ובעידודו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, פלש המלך האוסטרוגותי תאודוריק הגדול לאיטליה, וצר על העיר משך שלוש שנים. העיר נכנעה לבסוף והאוסטרוגוטים עשו אותה לבירת ממלכתם. תאודוריק הגדול המשיך בבניית העיר והקים בה מבנים בסגנון רומאי, ובהם "ארמון תאודוריק" (Palazzo di Teodorico) שלא שרד.
תאודוריק ותומכיו היו אריאנים אך חיו בשלום לצידם של הנוצרים האחרים. לעומת זאת, הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון התנגד נחרצות לאריאנים, ופלש בשנת 535 לאיטליה תוך שהוא כובש את רוונה בשנת 540.
ימי הביניים.