מחקר מ-2006 תיעד בים סוף צמדים של דקר (roving coral grouper) וצלופח (ניבן ענקי) משתפים פעולה: כשדקר מזהה טרף שמסתתר בנקיק לתוכו הוא אינו יכול להיכנס, הוא מבקר לעיתים צלופח במחילת השינה שלו ומנענע בראשו במחווה גופנית הנראית כהזמנה להצטרף אליו לציד. הצלופח נצפה מצטרף אל הדקר, מתקרב בהנחייתו אל הנקיק ואז צד את הטרף בעצמו או מבריח אותו החוצה כדי שהדקר יוכל לצוד אותו. מחקר נוסף, מ-2014, תיעד תופעה דומה גם בקרב דגי דוקרן נמרי, ומצביע על כך שנראה שהם לומדים להעדיף פנייה לצלופחים ששיתפו עמם פעולה בעבר. שיתוף פעולה דומה תועד גם בין דגי דקר ותמנונים.
דגי נקאי מספקים לדגים ממינים אחרים שירותי ניקוי, הסרת טפילים, טיפול בפצעים, ניקוי שיניים, עיסוי והרגעת מתחים, שניתנים לרוב בתחנות ניקוי קבועות ותוך שיתוף פעולה משני הצדדים.
תצפיות ומחקרים רבים נערכו על תופעה זו, ומעריכים כי היא מעידה על יכולות קוגניטיביות מפותחות משני הצדדים. היחסים בין המנקה למנוקה מעוגנים במסגרת של "אמנה חברתית" חזקה: מעולם לא תועד דג הורג נקאי או אוכל אותו, למרות עימותים שמתפתחים לא פעם סביב נשיכה מכאיבה. מחקר מ-2002 גילה כי דגים מעדיפים לא לבקר שוב בתחנת ניקוי בה ראו "שירות גרוע" ניתן לדג אחר (למשל נקאי שאכל ריר-מגן מאחד הדגים, ולא רק עור מת וטפילים, ובכך גרם לדג האחר כאב).
מחקר נוסף מ-2002 נמצא כי דגי נקאי עושים עבודה טובה וזהירה יותר כשיש יותר דגים שממתינים וצופים בהם, מה שמצביע על כך שהם עשויים להיות מודעים להשפעה שיש על כך על הבחירה של הדגים האחרים.
למידה חברתית.
דגים יכולים ללמוד לבצע משימות מסוימות באמצעות צפייה בדגים אחרים המבצעים את פעילות זאת. יכולת זו נקראת "למידה באמצעות צפייה" או "למידה חברתית". כך למשל, דגים יכולים ללמוד מסלול מסוים לאחר שעקבו מספר פעמים אחרי מנהיג מנוסה. במחקר מ-1997 אימנו דגי גופי לשחות דרך חור שמסומן באדום ולהתעלם מחור שמסומן בירוק כדי להשיג מזון. כשצורף לקבוצה המאומנת דג חדש שלא עבר את אותו האימון, הוא למד מהדגים האחרים לבחור בחורים האדומים, והמשיך לדבוק בבחירה שלמד מהם גם כשנותר לבדו, וגם כאשר היה מזון זמין מעבר לחור הירוק.
בטבע, דגי שונית ממשפחת הגממיתיים לומדים בהיותם דגיגים את הנתיבים המסורתיים מאתרי האכילה הלילית שלהם בריף לאתרי המנוחה המשמשים אותם במהלך היום. מחקר מ-1984 מצא שכאשר קבוצה של 10–20 דגיגים מסומנת ומושתלת באוכלוסייה אחרת מאותו מין, הדגיגים החדשים יעקבו אחרי הדגים הוותיקים באוכלוסייה לאורך המסלול שלהם וילמדו אותו; אם לאחר יומיים מורחקים כל הדגים הוותיקים, הדגים החדשים ימשיכו להשתמש במסלולים ובמקומות האכילה והקינון החדשים.
במחקר שנערך ב-2015 על דגי צדפנון ב-2015 נמצא שהם לומדים מבני להקתם מפני איזה יצורים יש לפחד, כשהם צופים בתגובת הפחד של חבריהם ומאמצים אותה לעצמם, ומשתמשים במידע שקיבלו באירועים דומים.
קבלת החלטות קבוצתית.
להקות דגים צריכות לקבל החלטות משותפות כדי לא להתפרק. לפי חוקר התנהגות הדגים איאן קוזין, להקות של בעלי חיים, ובכלל זה להקות של דגים, עורכות לעיתים קרובות מעין "הצבעה" בין חבריהן בנוגע לשאלה כיצד לפעול, באופן שמשקלל את בחירות החברים השונים בקבוצה להחלטה שכולם נשמעים לה.
ניסויים רבים מצביעים על כך שהחלטה שהתקבלה בצורה זו נוטה לשקף את עקרון "חוכמת ההמונים"; כלומר, היא טובה יותר, סטטיסטית, מהחלטה שמקבל בעל חיים בודד (או קבוצה קטנה יותר) באותן נסיבות.
להקות של דגים מחליטות כיצד לפעול בשקלול קולות כל החברים בהן או במעקב אחרי מנהיגים מנוסים. אבל גם מעקב אחרי מנהיג מחייב החלטה קבוצתית על מנהיגותו ומסתבר שקבוצות דגים גדולות יותר בוחרות את מנהיגיהן טוב יותר. כך למשל, מראה בריא של דג מגביר את הסבירות שדגים אחרים יעקבו אחריו כמנהיג; אבל הזיהוי המוצלח של "דג בריא" תלוי בגודל הקבוצה. מחקר מ-2008 גילה שדג בודד בחר לעקוב אחרי הדג הבריא ביותר ב-60% מהפעמים, בעוד שקבוצת דגים בחרה בדג הבריא ביותר ב-80% מהפעמים.
באופן דומה, במחקר מ-2007 נמצא כי קבוצת דגים תנטוש מנהיג שקיבל החלטה גרועה או מסכנת חיים (למשל, שחייה הישר לעבר טורף) מהר יותר מאשר דג בודד.
מודעות עצמית.
מחקר שפורסם ב-2019 מצא שדגי נקאי מסוגלים לזהות את עצמם במראה, יכולת המעידה על מודעות עצמית, וזוהתה עד כה רק בקרב מינים מעטים של יונקים ועופות שנחשבים כאינטליגנטיים במיוחד.
משחק.
דגים נצפו ותועדו משחקים מיוזמתם, בטבע ובמעבדות ניסויים, ככל הנראה רק לשם הנאה.
קיימים דיווחים רבים על דגים שנצפו המשתעשעים ברכיבה על בועות האוויר הנפלטות על ידי צוללנים. באקווריום מעבדתי תועד דג פיל משליך כדור אלומיניום קטן לצינור היוצא מפילטר האקווריום, מניח לזרם להדוף את הכדור ואז חוזר על הפעולה.
במחקר מ-2014, דגי אמנון בשבי תועדו מכים ומזיזים מדחום צף שוב ושוב, כ-1,400 פעמים, ככל הנראה למטרת שעשוע.
ג'ורג' דייוויס (פוליטיקאי)
ג'ורג' דייוויס (באנגלית: George Davis; 1 במרץ 1820 – 23 בפברואר 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי הרביעי של קונפדרציית המדינות של אמריקה (ה"קונפדרציה") בין השנים 1864 – 1865, בסוף תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית
ביוגרפיה.
ג'ורג' דייוויס נולד ליד וילמינגטון, קרוליינה הצפונית. הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה המצטיין בכיתת 1838. בהמשך הוא למד משפטים וב-1840 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1848 הוא החל לעבוד כיועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבות וילמינגטון וולדון, משרה בה הוא החזיק עד יומו האחרון.
דייוויס היה נציגה של קרוליינה הצפונית לוועידת השלום הבלתי מוצלחת שהתקיימה בוושינגטון די. סי. מה-4 ועד ה—27 בפברואר 1861. הוא היה נציג בקונגרס הזמני של הקונפדרציה בין השנים 1861 – 1862 ולאחר מכן נבחר לסנאט של הקונפדרציה, שם הוא כיהן בין השנים 1862 – 1864. בדצמבר 1863 מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שהיה קרוב משפחה שלו, לתובע הכללי בממשלו. במשרה זו הוא כיהן מ-2 בינואר 1864 ועד 24 באפריל 1865.
דייוויס נשבה על ידי כוחות צבא האיחוד בקי וסט, פלורידה ב-18 באוקטובר 1865 ונכלא בפורט המילטון שבברוקלין, ניו יורק. הוא בילה שם כמה חודשים וב-1866 הוענק לו חנינה. לאחר מכן הוא שב לעיסוקו כעורך דין בווילמינגטון.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מסדרת אוניות ליברטי, SS George Davis. פסל בדמותו ניצב בעירו וילמינגטון.
ראש קמפבל
ראש קמפבל (באנגלית: Campbell Head) הוא לשון יבשה בולטת, בצד המערבי של מפרץ אום, בחוף מוסון שבאנטארקטיקה.
ראש קמפבל נמצא 4.8 קילומטרים מרבית - צפון-מערבית מכף ברוס.
שיא גובהו של ראש קמפבל מתנשא לגובה של 182 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי לשון היבשה.
לשון היבשה התגלתה ב-18 בפברואר 1931 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון.
מקור השם.
מוסון קרא ללשון היבשה על שם סגן סטיוארט קמפבל (Stuart Campbell), טייס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שהיה אחד הטייסים של משלחת החקר.
לקריאה נוספת.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 293
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 420
אביטל גזית
אביטל גזית הוא ביולוג פרופסור לאקולוגיה של נחלים ומקווי מים מתוקים, הראשון שעסק והניח את התשתית לשיקום נחלים בישראל. גזית הוא זוכה פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית לשנת 2010 בקטגוריית אישים בעלי הישגים יוצאי דופן.
קריירה.
גזית החל את לימודיו בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב אצל פרופסור היינריך מנדלסון, הנחשב לאחד ממייסדי שימור הטבע בישראל והמחקר הזואולוגי בה וזוכה פרס ישראל. מחקרו של גזית בתואר השני עסק בקבוצת חרקי מים בלתי מוכרת בשנות ה-60 של המאה הקודמת – שעירי כנף. בעקבות מחקרו זה נתגלו גם מינים חדשים למדע. גזית המשיך את לימודיו לתואר השלישי באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ארצות הברית במרכז המוביל במחקרי לימנולוגיה (תחום מחקר האקולוגיה של מקווי מים מתוקים), בהנחיית פרופ' האסלר (), לימנולוג בעל שם וראש האגודה האמריקאית לזואולוגיה לשעבר. מאז שובו לארץ עמד גזית בראשון המכון לחקר שמירת הטבע ולאחר מכן בראש המחלקה לזואולוגיה. מחקריו של גזית מתמקדים באקולוגיה של הכנרת, שיקום נחלים ים תיכוניים, ושיקום בריכות חורף. בהקשר האחרון, הוביל גזית מהפכה חסרת תקדים של שיבת ברכות החורף לנוף הארץ. בית גידול ייחודי זה שעובר שינויים עונתיים של הרטבה והתייבשות הוא נוף הולך ונעלם בכל אגן הים התיכון, כתוצאה מפעילות אדם. עם תלמידיו, הוביל את שיקומו של הירקון תוך כדי פיתוח מתודולוגיה חדשנית לבדיקת בריאות הנחל על פי חברת היצורים המאכלסת אותו. נוסף על הירקון היה שותף בשיקומו של הקישון ונחלים נוספים רבים.