פריזיה (בהולנדית ובגרמנית: Friesland, פריזית: Fryslân) היא אזור המשתרע לאורך החוף הדרום מזרחי של הים הצפוני בהולנד מזרחה לכיוון דנמרק. פריזיה כוללת אזורים בצפון מזרח הולנד, צפון גרמניה, ודרום מערב דנמרק. מערב פריזיה חופף בקירוב את המחוז ההולנדי פריסלנד, החלק הצפוני של מחוזות צפון הולנד (הקרויים מערב פריזלנד).
מזרח פריזיה (בגרמנית: Ostfriesland) כולל אזורים שממוקמים בסקסוניה התחתונה, לרבות המחוזות: אריך, לר, וויטמונד ופריזלנד.
סינקדוכה
סִינֵקְדוֹכָה (מיוונית: Συνεκδοχή; מהשורשים היווניים סינ- [עם] + אק- [מחוץ] + דכסתאי [לקבל]; מילולית: לקבל ביחד, או לקבל בו-זמנית) - היא אמצעי ספרותי, שבו החלק משמש לתאר את השלם, או להפך.
הסינקדוכה היא אמצעי פיגורטיבי נפוץ בספרות ובשירה, וכן בלשון הדיבור הרגילה; הסינקדוכה היא קרובה באופייה למטונימיה, ונחשבת למקרה פרטי שלה.
מאפיינים אפשריים של סינקדוכה:
הסינקדוכה משמשת לפעמים לאפיון דמות ספרותית באמצעות הדגשת אלמנט בולט אחד במראה שלה ("רגל-עץ", "אבו ארבע"), או ייחוס תכונות אופי לאברי גוף שונים ("עיניו החכמות", "אפו השתלטני").
סינקדוכה ומטונימיה.
יש הרואים את הסינקדוכה כסוג של מטונימיה. המקור לראייה זו הם מחקריו של הבלשן רומן יאקובסון, שהבדיל בין 'הציר המטאפורי' ('ציר הברירה') - הדמיון בין מילים נרדפות או קרובות תוכנית זו לזו, לבין 'הציר המטונימי' ('ציר הצירוף') - הקישור בין מילים המתחברות זו לזו לכלל רצף הגיוני. הגדרה זו רחבה מההגדרה המקובלת למושג 'מטונימיה' כתחבולה ספרותית, וכוללת בתוכה, למשל, גם את הסינקדוכה.
דוגמה לסינקדוכה שהיא גם מטונימיה ניתן לראות בביטוי "נתן בכוס עינו"; הכוס מייצגת את המשקה האלכוהולי שבתוכה (וזו מטונימיה, כי ישנה סמיכות פיזית בין הכוס למשקה), והעין מייצגת את האדם שחומד במשקה (וזו סינקדוכה, כי העין היא פרט שמסמל את השלם, וגם מטונימיה, כי העין והאדם קרובים פיזית).
עם זאת, אם מצמצמים את הגדרת המטונימיה לסמיכות בזמן או במקום בלבד, ניתן לראות בסינקדוכה מושג עצמאי שאינו נכלל בהכרח תחת ההגדרה של מטונימיה. דוגמה לסינקדוכה שאינה מטונימיה מתרחשת, למשל, כאשר הכלל מופיע במקום הפרט: האמירה "ארצות הברית דורשת" תהיה מובנת כתחליף לאמירה "נשיא ארצות הברית דורש" - גם אם הנשיא ביטא את דרישתו בעת שהיה במסע דילוגים באירופה.
גלילון
סוכר לבן
גאלאקטוז
סוכר פירות
פרה-היסטוריה
אמדן
אֶמדֶן (בגרמנית: Emden; הידועה גם בשמות: Amuthon, Embda, Emda, Embden) היא עיר נמל בצפון מערב גרמניה, בסקסוניה התחתונה, ליד נהר אמס. מקור השם, כנראה, בסכר (=דאם) שעל הנהר אֶמס. זו היא העיר הראשית של מזרח פריזיה; בסוף 2013 מנתה אוכלוסיית העיר 49,770 בני אדם.
היסטוריה.
תאריך הייסוד המדויק של אמדן אינו ידוע, אך אמדן התקיימה במאה ה-8 בוודאות. זכויות העיר ושלטי הגיבורים של העיר ניתנו לה על ידי הקיסר מקסמיליאן הראשון בשנת 1495.
אמדן הייתה עיר עשירה מאוד במהלך המאה ה-17, וזאת משום המספר הגדול של המהגרים ההולנדים שהגיעו אליה. אמדן הייתה מרכז של הפרוטסטנטיות באותם הימים, ויצרה את תרגום התנ"ך להולנדית. במשך תקופת שלטונו של נפוליאון, הייתה אמדן והשטחים הקרובים אליה במזרח פריזיה לחלק מממלכת הולנד הנפוליאונית.
אמדן נתנה את שמה לסיירת גרמנית מפורסמת בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שבסיסה היה בצ'ינגדאו שבסין. מפקד הסיירת היה קארל פון מילר , שפעל במרחבי האוקיינוס ההודי בשלושת החודשים הראשונים של המלחמה, ועד שטובעה בנובמבר 1914 ליד האי צפון קילינג באיי קוקוס שבמזרח האוקיינוס ההודי.
עד למלחמת העולם השנייה שכן בצפון העיר אמדן מחנה צבאי של צבא גרמניה הנאצית שנקרא על שם קארל פון מילר. נמלה של אמדן שימש כנמל בית של הצי של גרמניה הנאצית ובפרט של הצוללות שלו. במהלך המלחמה חרבה כמעט כל העיר בהפצצות העזות שהשמידו כמעט את כל הבניינים והאתרים ההיסטוריים שלה. מאידך, בנייני המחנה הצבאי לא הופצצו ונותרו על תלם.
הקהילה היהודית באמדן.
ידיעה ראשונה על יהודים באמדן (או עמדין בהתאם לכתיב שרווח אצל היהודים), היא מהמחצית השנייה של המאה ה-16, בספר ההיסטורי צמח דוד מאת רבי דוד גנז. כבערים נוספות בצפון-מערב גרמניה, התקיימו בעיר הן קהילה אשכנזית ותיקה, והן קהילה של יהודים פורטוגזים, שהגיעו להולנד כאנוסים, ומשם עברו לערים מעבר לגבול הגרמני. הקהילה היהודית התקיימה בעיר במשך כ-400 שנה עד 23 באוקטובר 1941 היום בו החל גירוש היהודים מהעיר לגטאות בברמן ובהנובר. בתאריך 22 יולי 1942 הוכרז האזור נקי מיהודים. זו הייתה הקהילה העתיקה והגדולה ביותר במזרח פריזיה.
באמדן קיים בית קברות יהודי שפעיל משנת 1750 בערך. באורח פלא, בית הקברות העתיק שרד את מלחמת העולם השנייה. לעומת זאת, בית הכנסת של הקהילה, שהיה סמוך לו, הוצת בליל הבדולח ונחרב לחלוטין בהפצצות המסיביות בספטמבר 1944 של בנות הברית. במהלך השואה נרצחו על ידי הנאצים 465 מיהודי העיר. הם מונצחים בלוחות זיכרון הנמצאים בבית הקברות היהודי העתיק שבמרכז העיר. נכון לשנת 2020 אין בית כנסת בעיר אמדן ואף לא תושב יהודי אחד.
13 יהודים חזרו לאמדן עד שנת 1947. בשנת 1949 הם הקימו קהילה חדשה ובית כנסת. בשנת 1984 התפרקה הקהילה מכיוון שנשאר בעיר רק יהודי אחד בלבד. ההלוויה האחרונה בבית העלמין היהודי הייתה בשנת 2006.
אחד מרבני העיר, שאף נקרא על שמה, הוא רבי יעקב עמדין, מחשובי פוסקי ההלכה. גם רבי שמשון רפאל הירש, מאבות הנאו-אורתודוקסיה, כיהן כרב באמדן בין 1841 ל-1847, והיה ממונה על כל מחוזות אאוריך ואוסנאבריק.
מחנה המעפילים באמדן.
במסגרת מבצע אואזיס, גורשו מעפילי אקסודוס-1947 בספטמבר 1947 למחנות המעפילים אמסטאו ופפנדורף שבגרמניה. מחנות אלו לא התאימו למגורים בחורף, על כן, תוך תאום עם מזכירות המחנות בראשות מרדכי רוזמן, העבירו הבריטים בראשית נובמבר 1947 את מעפילי מחנה פפנדורף למבני המחנה הצבאי בשם קארל פון מילר שבצפון אמדן (מעפילי אמסטאו הועברו למחנה זנגווארדן). מחנה אמדן נקרא על ידי המעפילים "מחנה אקסודוס".
כפי שהחלו עוד במחנה פפנדורף, התארגנו מעפילי המחנה (שחלקם השתייכו עוד קודם לכן לתנועות חלוציות) בקבוצות פעילות בהדרכת מזכירות המחנה שהורכבה מבני פח"ח (פרטיזנים חיילים חלוצים) והשומר הצעיר. קבוצות אלה הקימו במחנה אמדן את "קיבוץ הבוקע", כקבוצת הכשרה לקיבוץ אותו ביקשו להקים בארץ ישראל. בנוסף, הוקמו מסגרות לימוד לילדים, ומסגרות למבוגרים, בהם למדו עברית ורכשו מקצועות שונים. במחנה הודפס עיתון מקומי, התקיימו משחקי כדורגל כנגד קבוצות גרמניות מהעיר אמדן וערי הסביבה הקרובה. נחגגו חתונות רבות, חלקן חתונות פיקטיביות לשם קבלת סרטיפיקטים משפחתיים (לעיתים מזויפים) לעליה ארצה. בדרך זו התאפשר לעלות ארצה כמה שיותר מעפילים. למשל, ב-30 בדצמבר 1947 בלבד, התקיימו תשע חתונות במחנה אמדן.
מחנה אמדן היה מחנה פתוח והמעפילים יכלו לנוע בחופשיות בערים הסמוכות, אך תנאי החיים החופשיים וביטול הסגר לא הביאו להגירה מהירה יותר ארצה. אספקת המזן למחנה בידי הג'וינט והסוכנות היהודית הייתה סדירה, ולעיתים קרובות אף בכמות גדולה יותר מהמצוי מחוץ למחנה בגרמניה שלאחר המלחמה. כתוצאה מכך, בחלק מהמקרים נוצרו קשרים הדוקים עם האוכלוסייה הגרמנית השכנה באמצעות סחר חליפין, שוק שחור ושירותים לא חוקיים. ילדים וצעירים יהודים וגרמנים בילו הרבה זמן ביחד בתחומי המחנה. במהלך שהות המעפילים במחנה נולדו כ-36 תינוקות, אך בעיר אמדן ההרוסה לא היה בית חולים או בית יולדות, והחולים נשלחו לבית החולים בעיר הסמוכה אאוריך, והיולדות נשלחו לבית היולדות בכפר זנדהוסט, שבתחום השיפוט של עיר המחוז אאוריך. שניים מהמעפילים שנפטרו במהלך השהות במחנה נקברו בבית הקברות היהודי ההיסטורי שבעיר אמדן.
מזכירות המחנה עמדה בקשר עם אנשי ההגנה, וחלק מהמעפילים עזבו את המחנה כדי לנסות להעפיל מחדש לארץ ישראל, על בסיס סרטיפיקטים מזויפים שזויפו במחנה, במסגרת עליה ד'.
עם סיום המנדט הבריטי ב-15 במאי 1948 הוסרו כל המגבלות על המעפילים, אך ההגעה למדינת ישראל, שהייתה בעיצומה של מלחמת העצמאות, לוותה בקשיים. ביולי 1948 החל פינוי המחנה מתושביו. מחנה אמדן נסגר סופית באוגוסט 1948, והמעפילים האחרונים שנותרו בו הועברו למחנות אחרים, כגון מחנה העקורים ברגן בלזן, שמהם יכלו להגר לישראל מהר יותר.
הנצחת מחנה המעפילים באמדן.