המופע עצמו היה חדשני בשילוב התרבותי שהציע בין רוק ומוזיקה פופולרית לטקסטים מסורתיים. בשנים הבאות הוציאו אמנים ישראלים רבים, כדוגמת אהוד בנאי וברי סחרוף, אלבומי פיוטים בהם הופיעו גם שירים מהערב המקורי.
לילה של כוכבים - שירי ילדים מאת שלום חנוך.
בשנת 2012 יזם קובי בן עטר את הפקת האלבום לאחר שחש כי מאגר השירים לילדים לוקה בחסר.
הפרויקט כולל שירים שכתב והלחין שלום חנוך שלא כוונו לכתחילה להיות שירי ילדים, בביצוע מחודש שכלל עיבודים רכים, נוגים ואיטיים יותר ביחס למקור. במהלך העבודה על האלבום נעשו מספר ניסיונות לשילובו של חנוך ביצירה על ידי כתיבת שיר חדש לפרויקט, אך ניסיון זה לא צלח.
עטיפת האלבום עוצבה ואוירה על ידי עדי רפופורט מ-plain studio כשלכל שיר באלבום עוצבה גרסה שונה של עטיפת האלבום. ביחס להיקפם של הפרויקטים הקודמים, האלבום כולל כמות שירים קטנה יחסית.
היספיקו החיים? משירי חנוך לוין.
בשנת 2013 יצא אלבום בשם "היספיקו החיים?" ובו לחנים לשיריו של המחזאי והמשורר חנוך לוין לרגל 70 שנה להולדתו. בשונה מאלבומים קודמים בפרויקט, שירי האלבום הם יצירה חדשה של אנסמבל מוזיקאים שכלל את יוני רכטר, שלומי שבן, קרולינה, אלי מגן, איתמר רוטשילד, ערן ויץ, אייל תלמודי, איתמר דוארי, אסף רוט, גרשון לייזרסון, רוני עברין וגרשון וייספירר בהנחיית המנהל האמנותי והמפיק אסף תלמודי. האלבום כלל ספרון אודות יצירתו של לוין והוא הושק במופע מיוחד בכנס "לשון ראשון" בראשון לציון.
מעליי דממה - אהובה עוזרי.
בחודש מרץ 2013 יצא אלבום ובו שירים חדשים של הזמרת אהובה עוזרי, שעקב מחלה במיתרי הקול, הייתה מנועה מלשיר את שיריה. עוזרי כתבה והלחינה את השירים ואמנים שונים ביצעו אותם, למעט שניים אותם שרה עוזרי עצמה.
שרות חוה אלברשטיין.
בשנת 2014 יצא האלבום "שרות חוה אלברשטיין" ובו גרסאות כיסוי של זמרות צעירות לשיריה של הזמרת-יוצרת הוותיקה. האלבום התבסס על מופע משנת 2009 בשם "בנות חוה" בו הצדיעו הזמרות, רובן מסצנת האינדי הישראלית, ליצירתה רבת השנים של אלברשטיין ולתרומתה למוזיקה הישראלית.
ז'ינט נבה
ז'ינט נבה (בצרפתית: Ginette Neveu; 11 באוגוסט 1919 - 27 באוקטובר 1949) הייתה כנרת צרפתייה מחוננת.
חייה.
נבה נולדה בפריז למשפחה מוזיקלית שבין בניה היה המלחין שארל-מארי וידור. היא למדה נגינה בכינור ואחיה, ז'אן-פול נבה, למד נגינה בפסנתר. ז'ינט למדה אצל אמה והתגלתה כילדת פלא בגיל שבע בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מקס ברוך עם התזמורת הסימפונית של קלן בפריז. היא המשיכה ללמוד אצל לין טלואל וז'יל בושרי בקונסרבטואר של פריז, ולבסוף השלימה את הכשרתה המוזיקלית בהנחיית ג'ורג'ה אנסקו, נדיה בולאנז'ה וקרל פלש.
בגיל 15 השיגה נבה מוניטין בינלאומי כאשר זכתה בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי, ראשונה בין 180 מתחרים, ביניהם וירטואוז הכינור לעתיד, דוד אויסטרך, שהגיע למקום השני. היא הוחתמה על חוזה לסיור הופעות עולמי ובמהלך השנתיים הבאות הופיעה כסולנית בגרמניה, בפולין, בברית המועצות, בארצות הברית ובקנדה.
הקריירה הבינלאומית של נבה נקטעה במלחמת העולם השנייה אולם חודשה בתומה בלונדון. אחיה, הפסנתרן ז'אן-פול, ליווה אותה והשניים ערכו סיור מקיף באירופה שאחרי המלחמה (שכלל הופעה בפסטיבל האביב הבינלאומי למוזיקה בפראג), וכן ביקרו באוסטרליה ובדרום אמריקה. הם באו גם לביקורים חוזרים באולמות הקונצרטים החשובים של ארצות הברית. סגולותיה הכנריות - העוצמה, השליטה והמצלול הנקי - מציבים את ז'ינט נבה בין הכנרים הגדולים בעולם, על אף הקריירה הקצרה.
נבה הופיעה בקונצרט האחרון שלה ב-20 באוקטובר 1949. כעבור שבוע, ב-27 באוקטובר, יצאו היא ואחיה בטיסת אייר פראנס אל סדרת קונצרטים נוספת. מטוסם התנגש בצלע הר לאחר שני ניסיונות נחיתה כושלים בנמל התעופה בסאו מיגל שבאיים האזוריים. כל 48 נוסעי הטיסה, ביניהם אלוף האגרוף הצרפתי המפורסם מרסל סרדן, נספו.
אדית פיאף כתבה על נבה באוטוביוגרפיה שלה, "גלגל המזל": "הייתי מוכנה לנסוע אלפי מילין כדי לשמוע את ז'ינט נבה הדגולה...".
פטרייה (פירושונים)
עבד אל-רזאק אל-סנהורי
עבד אל-רזאק אל-סנהורי (בערבית: عبد الرزاق السنهوري; 1895–1971), הוא משפטן מצרי הנחשב לאחד מגדולי המשפטנים שקמו לאומה הערבית. מפעלו הגדול ביותר היה כתיבת הקודקס האזרחי המצרי המשמש במצרים עד ימינו והועתק למדינות ערב רבות.
תולדות חייו.
סנהורי נולד באלכסנדריה הקוסמופוליטית ב-1895. בגיל 18 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של קהיר, שהשפה הרשמית בו הייתה אנגלית אך הלאומיות האנטי-בריטית הייתה מפותחת בו מאוד.
בשנת לימודיו השנייה נפטר אביו, פקיד ממשלה, והוא החל לעבוד במשרד האוצר כדי לפרנס את עצמו. ב-1917 סיים את לימודיו ראשון מבני כיתתו והחל לעבוד בפרקליטות ביהמ"ש המעורב באלמנצורה. לאחר שיזם שביתת פקידים והשתתף במהומות אנטי-בריטיות הורחק לביהמ"ש באסיוט שבדרום מצרים. ב-1920 קיבל משרת מרצה בבית הספר לשופטים שרעיים, אך שנה לאחר מכן יצא לאוניברסיטת ליון שבצרפת לכתיבת דוקטורט. במסגרת לימודיו שקד על כתיבת שתי עבודות דוקטורט (ולכן תוארו הוא "דוקטור דוקטור" להבדיל מ"דוקטור" שהוא יחסית שיגרתי לאנשי משפט מהמורשת הקונטיננטלית): אחת עסקה במגבלות חוזיות על חופש העיסוק במשפט האנגלי, והשנייה בח'ליפות האסלאמית, בשורשיה, התפתחותה וסיכויי חזרתה לאחר שבוטלה ב-1924 בטורקיה הכמאליסטית.
ב-1926 חזר מצרפת והפך מרצה למשפט אזרחי באוניברסיטה בקהיר. ב-1934 נטען שהיה אחראי להתארגנות פוליטית חשאית של סטודנטים ולפיכך הושעה זמנית (אף כי הכחיש זאת). בהמשך נסע לעראק לעמוד בראש הפקולטה למשפטים בבגדאד, וכשחזר ב-1936 התמנה לדיקאן הפקולטה למשפטים בקהיר. לאחר שנה אולץ שוב לעזוב 'מסיבות פוליטיות'.
יחד עם חבריו מאהר ונקראשי יסד את המפלגה הסעדיסטית שפרשה מאחת ממפלגות השלטון, מפלגת הוופד. המפלגה הסעדיסטית תויגה כנציגת בעלי הקרקעות הגדולים וההון בפרלמנט. בכירי מפלגת הוופד המשיכו לפעול כלפי סנהורי בנקמנות מספר פעמים – בכל פעם שהוקמה ממשלה ופדיסטית הוא הודח מכל תפקידיו, וחזר אליהם כשהוקמה ממשלה סעדיסטית. ב-1937 הדיח אותו מנהיג מפלגת הוופד מתפקידיו, אך הוא חזר אליהם אחרי שנה. ב-1942 נמלט סנהורי לעראק מרדיפות הוופדיסטים ועסק שם בניסוח הקודקס האזרחי העראקי. ב-1944 חזר למצרים והתמנה לשר חינוך. ב-1949 התמנה לראש ביהמ"ש המנהלי העליון (מועצת המדינה) שהיה בנוי במתכונת הconceil d'Etat הצרפתי. במהלך תפקיד זה התחוללה מהפכת 1952, וסנהורי התייצב לצד הקצינים החופשיים, והיה היועץ המשפטי של מועצת המהפכה ומנסח חלק מחוקיה.
ב-1954 מפוטר סנהורי מבית המשפט המנהלי הגבוה של מצרים. באותה שנה הוא גם מותקף על ידי המון שפורץ לבימ"ש ומכה אותו (כנראה תחת הוראה של נאצר שביקש להטיל חיתתו על אנשי המשטר הישן, וזאת למרות תמיכת סנהורי במהפכה).
לאחר פרישתו עסק סנהורי בחיבור קאנוני של ספרי פרשנות הקודקס האזרחי, ה"אלוסיט פי שרח אלקאנון אלמדני " המשמש עד ימינו ומהווה מקור משפטי משמעותי בשיטת משפט הקונטיננטלית המצרית (כתבי מלומדים).
הקודקס של סנהורי.
הרקע ההיסטורי של הקודקס.
ההיסטוריה הכללית של מצרים והקודקס של סנהורי.
הרקע עליו צמח הקודקס של סנהורי היה הרצון ב"תנקיח", ליטוש, של החברה המצרית. באותם ימים, כתוצאה מההשפעה המערבית החזקה (בעיקר הבריטית) התפתחה מצרים והפכה למדינה מודרנית, אך הקיטוב החברתי העמיק, ופירות העושר זרמו בעיקר לבני מעמד מסוים שהורכב בעיקרו מנתינים זרים. השכבה האינטלקטואלית של מצרים ביקש לעצמה רפורמה שתצעיד את מצרים אל עבר קידמה אך תשמור על מבנה החברה הישן שלה, על תחושת הלכידות של האומה המצרית ושתשמור אמונים למורשת המפוארת המצרית-הערבית-האיסלמית.
תחת הצורך בתנקיח בוצעה הפיכת הקצינים הצעירים, תחתיו גם נכתב הקודקס של סנהורי.
סנהורי כמו רבים אחרים ראה את המשפט האיסלמי כשווה ערך למשפט המערבי. הוא סבר כי מדובר בשתי מערכות שיונקות האחת מהשנייה ויחסי הכוחות ביניהם משתנים מפעם לפעם- הפרעונים השפיעו על היוונים שהשפיעו על הערבים שהשפיעו על האירופאים שכעת משפיעים על המזרח. מכאן שהקודקס המשפטי האידיאלי יהיה כזה שייקח את הטוב משני העולמות, ייחס לכל אחד מהם חשיבות שווה, ויעניק להם כבוד דומה.
ביקורת צינית ייחסה לסנהורי את הצורך במשפט האיסלמי כדי להעביר את הרפורמות המערביות שביקש לבצע באמצעות השתלת מרכיבים איסלמיים שיירצו את הגורמים השמרניים.
הרקע ההיסטורי של המשפט הקודיפקטיבי במצרים והקודקס של סנהורי.
ראשית השימוש בקודקסים קונטיננטליים בנוסח ה"קוד נפוליאון" הייתה ב-1876 שעה שהוכנס לשימוש הקוד סיביל הצרפתי בבתי המשפט המעורבים (בתי המשפט שהוקמו במסגרת הקפיטולציות ונועדו לפתור סכסוכים בהם עורבו אנטרסים זרים או שאחד הצדדים היה זר).
ב-1883 תורגם הקודקס לערבית והחל משמש גם בבתי המשפט האהליים (בתי המשפט הילידיים ששימשו את האוכלוסייה המקומית).
עם השנים הוקמו מספר ועדות שביקשו לחבר קודקס מצרי מקורי, כאשר הצוות שחיבר הלכה למעשה את הקודקס הרלוונטי היה סנהורי ומורו הצרפתי מאונ' ליון, הפרופ' למברט ששקדו על המלאכה מ-1938. ב-1942 הוגש נוסח ראשוני שנשלח למיטב המוחות המצריים (אנשי דת, רוח, משפט ושלטון) שלאחריו החלה בחינה מחודשת של הקודקס לאור הערותיהם, ב-1945 הוגשה לבית התחתון שביצע בו מספר שינויים, ב-1946 הועבר לבית העליון שגם הוא ביצע בו מספר שינויים ואישר אותו ב-1948.