בית החולים נוסד בשנת 1922 על ידי "ההסתדרות הציונית הדסה" ונקרא "בית החולים הדסה בחיפה". בשנת 1930 שותפה הקהילה היהודית בחיפה בניהול המוסד ושם בית החולים הוסב ל"בית חולים עירוני הדסה". בוועד המנהל החדש של בית החולים השתתפו שני נציגים של ההסתדרות הרפואית "הדסה", שני נציגים של הקהילה ונציג נייטרלי. בשלב זה נקבע שבבית החולים יהיו שתי מחלקות עיקריות: יולדות וכירורגית ולא תהיה בו מחלקה פנימית. שפת הדיבור של צוות בית החולים הייתה רוסית. בשנת 1930 היו בבית החולים 32 מיטות ועם הגידול באוכלוסיית חיפה הוגדל מספר המיטות ל-58, אולם מהעדר תקציב צומצם מספר המיטות ל-46 בשנת 1936. בשנת 1932 התמנה הד"ר דניאל (פריץ) פייזר למנהל בית החולים ולמנהל המחלקה הכירורגית שהייתה המחלקה הכירורגית היחידה שפעלה בכל אזור חיפה. בתקופה זאת גדל היישוב העברי בחיפה ביותר מפי חמישה, כך שבית החולים לא עמד בצרכי האוכלוסייה והקהילה דרשה מהממשלה להשתתף במימון תפעול בית החולים.
בין השנים 1943–1948 ניהל את המכון הפתולוגי הד"ר ברוך גלי שהיה הפתולוג הראשון בחיפה.
בשנת 1944 הקים וניהל במשך 14 שנים הד"ר רפאל משה חפץ מחלקה עצמאית לגינקולוגיה ויולדות
בניין בית החולים החדש.
בית החולים התקיים בבית אתין ברחוב הטכניון (היום רחוב שמריהו לוין) שלא התאים כלל לבית חולים ונמצא בסמיכות רבה לבנייני מגורים. מתחילת שנות ה-30 נעשו ניסיונות לבנות מבנה חדש לבית החולים. 5,000 לירות הוקצו על ידי נשות הדסה לצורך כך, אולם הן הושקעו בבורסה בניו יורק וערכן ירד ל-3,000 לירות בגלל המפולת בבורסה. תרומה נוספת התקבלה מידי הברונית עדה דה רוטשילד (אשתו של הברון דה רוטשילד), אך פעילות ממשית לקראת בניית בית החולים אירעה רק כאשר החליט פנחס רוטנברג להפנות את מחצית הכספים שנגבו במס החירום לצורך בניית בית החולים. בנוסף, הממשלה העניקה לצורך השלמת הבנייה 5,000 לירות. אף על פי שהתוכנית הייתה לבנות מספר בניינים, בגלל המצב הכלכלי נבנה רק הבניין שיועד מלכתחילה עבור בית ספר לאחיות והוסב לשמש כבית החולים. באוקטובר 1942 עבר בית החולים לבנין החדש. בשנת 1946 נפתח במקום בית הספר לאחיות.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1949 העביר ועד הקהילה היהודית את הבעלות על בית החולים לעיריית חיפה. בשנת 1957 התמנה למנהל המחקר של בית החולים פרופ' יוליוס קליברג.
בשנת 1958 נפתח אגף חדש בבית החולים ועל 170 המיטות למבוגרים ו-40 המיטות ליונקים נוספו עוד 108 מיטות. באוגוסט 1961 נפתח בבית החולים מחלקה לחולים כרוניים. באוקטובר 1963 נוסף אגף חדש על ידי תוספת שתי קומות לבניין בית החולים.
בשנת 1966 החליטה ממשלת ישראל לממן את כל בתי החולים העירוניים, וכך הוחלט כי בית החולים יתוקצב בידי משרד הבריאות. בשנת 1975 הועבר בית החולים לבעלותה של הממשלה.
לאור הצפיפות בבית החולים, הוחלט בשנת 1973 להקים אגף חדש בבית החולים (אדריכל עמנואל קנר), אולם עקב קשיי תקציב, העבודות עליו הסתיימו רק בשנת 1982. ב-1987, הודות לתרומה כספית שהתקבלה ממסדר בני ציון, החלו בעבודות השלמה של האגף המערבי בן 11 קומות, בבית החולים. בעקבות זאת, באוקטובר 1987, הוסב שמו של בית החולים מהשם שהחזיק בו עד אז, "בית החולים רוטשילד". מאז, במרוצת השנים נמשכה הבנייה בשאר אגפי בית החולים ומחלקות האשפוז הפכו למודרניות ונעימות יותר. בשנים 2001-2019 בראש מרכז הרפואי עמד אמנון רופא. בתקופה זו המוסד עבר תהליך הרחבה ונרכש ציוד רפואי רב.
מבנים נוספים בבית החולים.
במרכז פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
אימה סומאק
אִימָה סוּמָאק (בספרדית: Yma Sumac) (13 בספטמבר 1922 – 1 בנובמבר 2008) הייתה זמרת ממוצא פרואני. בשנות החמישים הייתה סומאק אחת הנציגות המובהקות של סוגת האקזוטיקה, וזכתה להצלחה בינלאומית בזכות המנעד הקולי שלה, שנודע כ"עולה לבטח על שלוש אוקטבות", ואשר לעיתים קרובות נטען כי בשיאו התפרס על פני ארבע ואף חמש אוקטבות.
ביוגרפיה.
אימה סומאק נולדה בשם סוֹילה אַוּגוסטה אמפראטריס צ'אווארי דל קאסטִיוֹ (ספרדית: Zoila Augusta Emperatriz Chávarri del Castillo) בפרו בשנת 1922 – אם כי ביוגרפיות שונות שלה סיפקו מידע מגוון על אודות שנת לידתהּ, שנעה בהן מ-1921 ועד 1929. סיפורים שהתפרסמו בשנות החמישים טענו כי היא נסיכת אינקה, צאצאית ישירה של אטוואלפה עצמו. בעת שהופיעה בניו יורק בתחילת אותו עשור, נפוצה שמועה כי היא נולדה בשם איימי קאמו (Amy Camus – היפוך השם Yma Sumac) בברוקלין או בקנדה.
היא אימצה את שם הבמה Imma Sumack (אשר אוית לעיתים Ymma Sumack או Ima Sumack) בדרום אמריקה, עוד בטרם הגיעה לארצות הברית. שם במה זה מבוסס על שמהּ של אמהּ, שנגזר מן הצירוף Ima Shumaq – שפירושו בקצ'ואה "כמה יפה!" (סומאק טענה בראיונות שונים שנערכו עִמה כי הפירוש הוא למעשה "פרח יפה" או "ילדה יפה").
סומאק הופיעה ברדיו לראשונה בשנת 1942, ובאותה השנה נישאה למלחין ולמבצע מוֹיְסֵס וִיוַאנְקוֹ (Moisés Vivanco). בשנת 1943 היא הקליטה לפחות 23 רצועות. של מוזיקת עם פרואנית בארגנטינה. בהקלטות אלה השתתפה להקתו של בעלה, Compañía Peruana de Arte – להקה של 46 מוזיקאים, זמרים ורקדנים אינדיאנים. בשנת 1946 עברו סומאק ובעלה לעיר ניו יורק, שם הופיעו תחת השם "Inca Taky Trio": סומאק בתפקיד סופרן, ויואנקו על הגיטרה ובת-דודתהּ צ'וֹלִיטָה רִיבֶרוֹ (Cholita Rivero) כזמרת קונטראלטו ובריקוד. סומאק ילדה בשנת 1949 את בנהּ צ'ארלס, והוחתמה על חוזה הקלטות חברת התקליטים "קפיטול רקורדס" בשנת 1950. מרגע זה ואילך נודעה בשם הבמה "Yma Sumac".
במהלך שנות החמישים הפיקה סומאק סדרת הקלטות של מוזיקת לאונג', ובהן גרסאות נוסח-הוליווד של שירי עם דרום-אמריקאיים ושירי אינקה. בשנת 1951 הוציאה גרסה פופולרית לשיר "Vírgenes del Sol" של חורחה דה רואדה (Jorge Bravo de Rueda). השילוב בין קולה יוצא הדופן, המראה האקזוטי והנוכחות הבימתית שלה הפכו אותה להצלחה מסחררת בקרב הקהל האמריקאי. סומאק אף הופיעה באותה שנה במחזמר בברודוויי – "Flahooley", בתפקיד הנסיכה הזרה שמביאה את המנורה של אלאדין למפעל צעצועים אמריקני כדי שיתקנו אותה. המחזמר ירד מן הבימות עד מהרה, אך ארבעת השירים של סומאק – תוצר עבודה משותפת עם ויואנקו – הפכו לקלאסיקה.
בשנת 1957 התגרשו בני הזוג. הם התחתנו שוב באותה שנה, והתגרשו בשנית ב-1965. סומאק ולהקת "Inca Taky Trio" המקורית יצאו בשנת 1961 למסע הופעות עולמי שנמשך חמש שנים, ככל הנראה עקב בעיות כלכליות. הם הופיעו בארבעים ערים בברית המועצות, ולאחרי כן בכל רחבי אירופה, אסיה ואמריקה הלטינית. הופעתם בבוקרשט הוקלטה באלבום "Recital" – ההקלטה החיה היחידה של סומאק. עד סוף שנות השישים הופיעה סומאק באופן ספוראדי.
בשנת 1971 הוציאה אלבום רוק בשם "נסים" ("Miracles"), ולאחריו חזרה לחיות בפרו. במהלך שנות השבעים הופיעה מפעם לפעם, בפרו ומאוחר יותר גם בניו יורק. בשנות השמונים היו לה מספר הופעות בארצות הברית ומחוצה לה. בשנת 1987 הקליטה סומאק את השיר "I wonder" מתוך הסרט "היפהפייה הנרדמת", עבור האלבום "Stay Awake" (אלבום שירים מסרטי דיסני). באותה שנה היא שרה "Ataypura" בתוכנית "הערב עם דייוויד לטרמן" (" Late Night with David Letterman"), לצד הקומיקאים-שחקנים ג'רי סיינפלד וביל מארי.
בשנת 1992 ביים גינתר צ'רנצקי (Günther Czernetsky) סרט דוקומנטרי על אודותיה, בשם "אימה סומאק – נסיכת האינקה של הוליווד" (בגרמנית: "Yma Sumac – Hollywoods Inkaprinzessin"). עם חזרתה לאופנה של מוזיקת הלאונג' בשנות התשעים עלתה שוב קרנה של סומאק, כאשר הופיע השיר "Ataypura" בסרטם של האחים כהן "ביג לבובסקי". שירהּ "Bo Mambo" הופיע בפרסומת לקלואה, וסומפל (נדגם) לשירם של הבלאק אייד פיז "Hands Up". השיר "Gopher Mambo" הופיע בסרטים "Ordinary Decent Criminal" ו"Confessions of a Dangerous Mind". השירים "Goomba Boomba" ו-"Malambo No. 1" הופיעו בסרט "Death to Smoochy".
אימה סומאק נזכרת בשירהּ של זמרת הפופ הצרפתייה ונסה פאראדי, "Joe le taxi", כיוצרת אשר נהג המונית ג'ו אוהב להאזין לה (כמו גם לקסאבייר קוגאט).
במאי 2006 טסה סומאק ללימה, שם קיבלה מידי נשיא פרו, אלחנדרו טולדו (Alejandro Toledo), את עיטור מסדר השמש של פרו, וכן את מדליית חורחה בַּסַאדְרֶה (Jorge Basadre) מהאוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס.
אימה סומאק נפטרה ב-1 בנובמבר 2008 בלוס אנג'לס מסרטן המעי הגס, שנתגלה אצלה בחודש פברואר באותה שנה.
איכויות קוליות.
הקלטותיה של אימה סומאק מדגימות מנעד קולי יוצא מן הכלל, המתפרס על פני למעלה מארבע אוקטבות: מ-B2 ועד C♯7 (בערך 123 עד 2270 הרץ). היא הייתה מסוגלת לשיר תווים ברגיסטר בריטון נמוך – כמו גם תווים גבוהים יותר מאלה של coloratura soprano רגילה. שני הקצוות – הנמוך והגבוה – נשמעים בשירהּ "Chuncho" (יצורי היער, The Forest Creatures) משנת 1950.
הקלטות.
וכן:
מחלת השכחה
מחלת השיכחה
דגם
מודל מדעי
סלט חומוס
סירה מעופפת
ספינה מעופפת
ג'ון קאבוט
נץ חלב
נֵץ חָלָב (שמו אולי על שום צבעה הלבן של ניצת הצמח; שם מדעי: "Ornithogalum") הוא גאופיט בעל פרחים עם בצל שטחי בקרקע. הבצל מכיל רעל המתפוגג בצלייה.
הסוג נץ חלב כולל 275 מינים של גאופיטים הגדלים בכל היבשות. מוצא נץ החלב כנראה בדרום אפריקה ובאזור ים התטיס. בישראל גדלים בר מספר מינים של נץ החלב חלקם צעירים. מספר מינים מקובלים בגננות, כגון:
. נץ החלב וחלבצין נזכרים במשנה (שביעית, עוקצין) אך לא ברור לאיזה צמח הכוונה.