בדתות רבות, כמו היהדות, הנצרות, האסלאם, הבודהיזם ההינדואיזם והקונפוציאניזם, ועוד, נחשבת הגאווה לרגש שלילי. בדתות והאמונות אלו קיימת ציפייה מן האדם לחוש שפלות רוח וצניעות של האדם לנוכח חכמת האלוהות חובקת הכל.
בדתות כמו הבודהיזם, השאיפה הנעלה ביותר היא להפסיק את הסבל. גאווה גורמת לסבל. על–פי תפישה זו גאווה היא דבר שיש למגר.
גם בהינדואיזם נחשבת הגאווה לרגש מגונה. האל רוואנה במיתולוגיה ההינדואיסטית הוא מלך מרושע שראמה, האווטאר של וישנו הורג, משום שהוא מפגין את החטאים שדינם מיתה - גאווה ותאווה.
ביהדות.
בתנ"ך.
בתורה שבכתב יש איסור של גאווה לאדם הפרטי בדומה לאיסורים על חמדנות, נקמנות, נטירה ושנאה. איסור הגאווה נאמר בפירוש גם אצל המלך שמצוּוה לקרוא בתורה , ושם הדבר מנוסח לא כאיסור או לאו, אלא כנימוק והסבר למצווה אחרת. ולכן, הרמב"ן מבקש ללמוד מדבר זה בקל וחומר, שהגאווה אסורה אצל כל אדם. בעקבות התגלות שמיימית בחלום, מנה הסמ"ג את איסור הגאווה כאחת מתרי"ג מצוות (מצווה סד) בלאו של "השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך", על פי הפסוק "ורם לבבך ושכחת את ה'" (דברים ח, יא), "אזהרה שלא יתגאו בני ישראל כשהקדוש ברוך הוא משפיע להם טובה".
עם זאת, במקרא מיוחסת גאווה כתכונה חיובית רק לאלוהים. לדוגמה: . גאווה אצל אדם, לעומת זאת, נתפשת כשלילית או כמקורבת או משויכת לטיפשות או בערות. לדוגמה: וישנה אף תפילה להימנע מגאוה, .
יחס עוין במיוחד יש לגאווה כאשר היא באה מפי אדם או ממלכה המתיימרים לסמכות או כח אלוהי. לדוגמה, פרעה מלך מצרים המתיימר כי הוא ברא את עצמו: ; או מלך בבל, המדמה את עצמו יושב בשמים: . וכן לממלכה כמו אשור:
לעומתם, זכו להלל ותהילה מנהיגים שצוירו כענוותנים, כמשה רבנו שמתואר במקרא כעניו מכל האדם אשר על פני האדמה; ודוד המלך המעיד על עצמו שהוא "כֶּלֶב מֵת... פַּרְעֹשׁ אֶחָֽד" (שמואל א', כד, יד) ובמקום אחר אמר "וְאָנֹכִי תוֹלַעַת וְלֹא אִישׁ, חֶרְפַּת אָדָם וּבְזוּי עָם" (תהילים פרק כ"ב ז).
בתלמוד.
בתלמוד, הגאווה מכונה גסות רוח וזחיחות דעת.
על מי שמתגאה נאמר שהוא "דוחק רגלי שכינה". כן נאמר ש"כל אדם שיש בו גסות הרוח אומר עליו הקדוש ברוך הוא: 'אין אני והוא יכולין לדור בעולם', שנאמר (תהלים קא) "מלשני בסתר רעהו אותו אצמית גבה עיניים ורחב לבב אותו לא אוכל" אל תקרי אותו אלא איתו".
עוד אמרו, ש"כל המתייהר, אם חכם הוא - חכמתו מסתלקת ממנו כמעשה הלל הזקן, ואם נביא הוא - נבואתו מסתלקת ממנו כמו אצל דבורה הנביאה, שפסקה את שירתה באמצע" (). עוד מדמים חז"ל את המתגאה לעובד עבודה זרה (אחת משלוש העבירות החמורות שבתורה), ואומרים שמי שיש בו גאווה "ראוי לגדעו כאשירה" על פי הפסוק "ורמי הקומה גדועים".
עם זאת, לעיתים הגאווה חיובית במידת מה, כמו שמובא שם בשמו של רב שסובר ש"תלמיד חכם צריך שיהיה בו שמינית שבשמינית (כלומר 1/64, במילים אחרות - מעט שבמעט) של גאווה", ורב הונא אף מוסיף שהדבר אף "מעטר אותו כתג שבקצה השיבולת".
הוגים יהודיים.
הרמב"ם בשיטת שביל הזהב שהוא מאמץ מאריסטו, אומר שאף שבכל רגש יש להגיע אל האיזון שבין הקצוות, אל מידת המתון, ברגש זה צריך להרחיק לקצה השני של שפלות הרוח ולא לעמוד בענווה שהיא האמצע. באיגרת הרמב"ן שהיא איגרת מוסר שכתב הרמב"ן לבנו, הוא מתעכב במיוחד על הדרכה מעשית כיצד להימנע מגאווה, ובין היתר הוא ממליץ על דיבור בנחת, הימנעות מהרמת קול או כעס, התייחסות לכל אדם אחר כגדול ממך והתביישות ממנו.
הסמ"ג מנה כמצוות לא תעשה את האיסור להתגאות:
הרמח"ל במסילת ישרים (פרק י"א) כותב שכלל עניין הגאווה שהאדם מחשיב עצמו בעצמו, ובלבבו ידמה כי לו נאוה תהילה, ולו ראוי כבוד. על פי תפיסתו הגאווה היא עיוורון שכלי, מפני שהאדם קרוב אצל עצמו ואיננו מכיר בחסרונותיו ובפחיתותו, ובכל אדם ימצאו חסרונות רבים מצד טבעו, משפחתו, מקרים שהאדם חווה, או מצד מעשיו. עוד הוא מציין שיש ביטויים רבים לגאווה אצל בני האדם, מאיש שהולך בכבדות גדולה כאילו היה גופו עשוי מעופרת, וממרגיז ארץ זעפן שמבהיל בני אדם ומשתרר עליהם, ועד כזה שמתגאה בענוותנותו הרבה, ששואף לכבוד במה שהוא מראה לכולם, שהוא בורח ממנו.
גאווה יהודית.
ביהדות קיים המושג החיובי של גאווה הנקראת "גאווה יהודית", והיא תחושת הגאווה של היהודים ביהדותם. כתוצאה מכך, מגיעה המוכנות למסור את נפשם על היהדות וחוקיה מתוך גאווה, וכפי שניתן להיווכח מההיסטוריה על יהודים שנרצחו ב'"גאווה יהודית", הן על עצם היותם יהודים והן על כך ששמרו על התורה והמצוות ועל הגחלת היהודית.
במקרים רבים בהיסטוריה, הועמדה לפני היהודים הבחירה האם להמיר את דתם ולהישאר בחיים, או להישאר ביהדותם ולהירצח. היהודים בארצות שונות בעולם עמדו בדבקות באלוקיהם ובחרו שלא לנטוש את הדת, וכתוצאה מכך נרצחו רבבות יהודים לאורך ההיסטוריה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 בברית המועצות, הייתה סכנת חיים לשמור על זהות יהודית, ומסופר על המקובל רבי לוי יצחק שניאורסון (אביו של הרבי מלובביץ') שהשפיע על אלפי יהודים לשמור על יהדותם ועמד בלי פחד ואמר ליהודי הקהילה שלו: "אתם יהודים! אנחנו יהודים!". והוא שילם על כך בחייו. הוא נאסר, עונה, נשלח לגלות ונפטר לאחר תקופה קשה של סבל וייסורים. סיפר זאת הרב שלום בלוי, וסיים: "מותר גם לנו להתגאות ביהדות שלנו, בייעוד המיוחד שלנו. זו לא גאווה ריקה שמובילה להתנשאות, זו לא שחצנות. זה גאון יהודי שמניע אותנו לעשות טוב, לקיים את המצוות ולהפיץ את אור היהדות בכל העולם".
בנצרות.
על–פי תפישות נוצריות שונות, לדוגמה, על האדם להתקיים תוך התכחשות עצמית מוחלטת ושפלות רוח מרבית משום שלאדם אין ערך כלל, ותחושת גאווה כלשהי היא מטבעה יהירות שיש לדכאה. הגאווה (superbia) נחשבת לאחד משבעת חטאי המיתה — חטאים שהלוקה בהם חייב מיתה. על פי דנטה אליגיירי בספרו הקומדיה האלוהית, האנשים שחטאו בחטא של גאווה מופרזת, ביניהם מלכים רבים, נידונים לחיות בביצה מזוהמת כחזירים. בכור המצרף החוטאים בחטא זה מטוהרים מחטאם בכך שהם נושאים על עורפם סלע כבד, אשר אינו מאפשר לנושאו להרים את ראשו ולהזדקף.
האפיפיור גרגוריוס הראשון קבע כי הגאוה היא ראשית החטאים והחטא הגדול מכולם. בעקבות ההתעשרות וההשחתה של הממסד הקתולי במאה ה-16, בהנהגתו של לאו העשירי, התפלגה ממנה הנצרות הפרוטסטנטית, שכללה בתוכו זרמים רבים. אחד מזרמים אלו התפתח לכת בשם איימיש שאורחות חייה סובבות בעיקר סביב ההתייחסות ל"חטא הגאווה". אנשי כת זו מדירים את עצמם מעושר וטכנולוגיה וחיים חיי פשטות וצניעות במטרה להתרחק מגאווה.
גאווה להט"בית.
גאווה להט"בית היא תנועה עולמית ופילוסופיה הטוענת כי לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית. תומכי גאווה להט"בית פועלים למען זכויות והטבות שוות הטבות עבור להט"בים. לתנועה יש שלוש הנחות מרכזיות: שאנשים צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית, כי המגוון המיני הוא מתנה, וכי הנטייה המינית והזהות המגדרית הם דברים מובנים ואינם ניתנים לשינוי מכוון.
במקרה זה המילה גאווה משמשת כניגוד לבושה, וזאת על רקע מאות שנים של רדיפה וענישה קשה נגד להט"בים והצגתם כחוטאים מצד דתות אברהמיות, ובהמשך הצגת להט"בים כסוטים, חולי נפש או עבריינים בתקופה המודרנית, עד השליש השני של המאה ה-20. גאווה במובן זה היא קבלה ואישור-עצמי ושל הקהילה כולה. תנועת "הגאווה" המודרנית החלה לאחר מהומות סטונוול ביוני 1969, שהייתה ההתקוממות שארכה כמעט שבוע בין צעירים ושוטרים בניו יורק בעקבות פשיטה על מלון סטונוול אין. ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה הראשון בארצות הברית לזכר יום השנה הראשון למהומות סטונוול.
השמדת לא-יהודים במלחמת העולם השנייה
גרמניה הנאצית השמידה בני עמים וקבוצות רבות במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכלל זה כשישה מיליון יהודים (בסיוע רוצחים בני עמים אחרים). לא יהודים בני אומות וקבוצות נרצחו במבצעי הירי של חיילי האיינזצגרופן ובמחנות ההשמדה. כמו כן ביצעו חיילי הוורמאכט וכוחות גרמניים אחרים פשעי מלחמה בהיקף גדול שהביאו למותם של מיליוני בני אדם.
השמדת לא-יהודים על ידי גרמניה הנאצית ובעלות בריתה.
בעוד מספר הנספים היהודים מוסכם בדרך-כלל על החוקרים, הרי שמספר הנספים הלא-יהודים שנוי במחלוקת, וההערכות לגביו נעות בין 9 מיליון ועד קרוב ל-20 מיליון. חלק מהפער נובע מהקושי להגדיר מהו פשע מלחמה. בעוד שמוסכם על הכול כי שליחת בני אדם למחנות ריכוז והשמדה או ירי המוני בחסרי אונים היא פשע נגד האנושות בכל מקרה, כפי שעשו הנאצים לרבים מהיהודים, מהצוענים, הנכים ואחרים, הרי רבים מתו לא כתוצאה מפעולת רצח ישירה אלא באופן עקיף כתוצאה מרעב ומחלות שנבעו מהתנאים הנוראיים במחנות הריכוז או במחנות השבויים לחיילים מצבא ברית המועצות. מחלוקת נוספת היא בעניין הכללתם של נספים שמתו כתוצאה מנסיבות המלחמה. לדוגמה, פליט פולני שנמלט מביתו מאימת הכוחות הגרמניים ומת בדרך, עשוי להיחשב בחלק מן המחקרים כמי שנרצח, ובחלק אחר כמי שמת מנסיבות המלחמה.