המשלחת הגיעה עד הר בולי על נהר לוקוגה כאשר מפקדו, הרופא ד"ר סידני לנגפורד הינדה, חלה במחלת כבד. מוהון קיבל את הפיקוד החל מ-11 באפריל והשלים בהצלחה את שארית המשימה. מוהון טיפל בהינדה, שלא היה מסוגל אפילו לשבת זקוף או לאכול, והגיעו לעיר קאסונגו ב־25 באפריל. גם בקאסונגו לא ניתן היה לטפל בהינדה כי לא היה שם רופא, אבל לבסוף הרופא פתר בעצמו בהצלחה את התפרצות המחלה והציל את חייו.
מוהון המשיך בעבודתו למיגור סחר העבדים, ביצע מספר משלחות של מדידות, הקים יעדי סחר חדשים וסייע בדיכוי הקניבליזם. הוא העריך כי ישנם 20 מיליון קניבלים במדינת קונגו החופשית. עבודתו של מוהון בקונגו תוארה כ"תרומה המרהיבה" האחרונה של אמריקאי בפתיחת המדינה.
מוהון נשאר סוכן מסחרי של ארצות הברית לאורך כל התקופה הזו, והתעקש לא לקבל מהממשלה הבלגית שכר עבור שירותיו, אם כי הוא קיבל 5000 דולר מאגודה בלגית פרטית. מוהון מצוטט כאומר, שהסיבה שבחר לסייע למבצעים הצבאיים של בלגיה כי "אני מעדיף להרוג סוחרי עבדים ערבים בתוך הארץ על פני בזבוז זמן בבומה". בשנת 1894 הוענק לו חברות כבוד באגודה הגאוגרפית הבלגית, והמלך ולאופולד הראשון עיטר אותו באות המסדר המלכותי על הישגיו במלחמת בסוחרי העבדים. מוהון קיבל גם עיטורים מבריטניה וצרפת על עבודתו בקונגו. הוא גם טען כי הדימוי הפופולרי של אכזריות בלגית בקונגו היה שקר שהפיצו המיסיונרים - הצהרה שנסתרה בסופו של דבר, על ידי עדיות לאכזריות מיותרת מצד חיילים בלגים.
מוהון עזב את קונגו וחזר לארצות הברית שם התחתן עם הרייט לואיז בארי מניו יורק והגיש את הדוח על קונגו בפני הקונגרס.
זנזיבר.
לאחר תקופת חופשה קצרה מונה מוהון להיות קונסול של ארצות הברית בזנזיבר ב־24 במאי 1895. ייתכן שמינויו, שאותו מילא עד 22 בנובמבר 1897, היה תגמול על עבודתו במדינת קונגו החופשית. הרייט ליוותה את מוהון לזנזיבר וב-18 באפריל 1896 ילדה את בנם הראשון, רג'ינלד דורסי מוהון.
במהלך תקופתו באי, הוא השתלב במלחמת אנגלו-זנזיבר ב־27 באוגוסט 1896, כמתווך בין הסולטאן מזנזיבר לשלטונות הבריטים. הוא דיווח למשרד החוץ, על תוצאות המלחמה וביטחונם של כל האזרחים האמריקנים. במהלך המלחמה ערך מוהון תיק צילומים שפורסם מאוחר יותר. ב־6 ביולי 1897 הוא הודיע ​​לממונים עליו על התפרצות אבעבועות שחורות באי בקרב האוכלוסייה ההודית והילידית. מוהון היה מודאג מכך שההתפרצות עלולה להתפשט לאוכלוסייה הלבנה וציין כי הוזמנו ממרסיי חיסונים עבור האוכלוסייה הילידית.
קו הטלגרף טנגניקה-נילוס.
מינויו של מוהון בזניבאר הסתיים בנובמבר 1897 והוא חזר לבלגיה עם אשתו, ורכש בית בבריסל. הרייט נשארה בבית זה בזמן המסעות הנוספים של מוהון באפריקה.
מוהון יצר קשר עם ממשלת בלגיה, שהתרשמה מעבודתו, והוא מונה למושל מחוז בשירותם הקולוניאלי ביוני 1898. חודש לאחר מכן, הורה המלך לאופולד למוהון להניח קו טלגרף מאגם טנגניקה לוואדלאי שעל הנילוס הלבן. מוהון קיבל את המשימה למרות, שחודשים ספורים לפני כן, כינה את האזור כ"מקום עלוב בלב אפריקה". מוהון עזב את אנטוורפן שבבלגיה לאפריקה בסוף אוגוסט 1898.
הטלגרף עשוי היה להיות מרכיב חשוב בקו הרכבת שתוכנן מכף התקווה הטובה לקהיר. הטלגרף התבסס על עמודים בגובה 7 מ' וברווחים של 150 מ' והוקצה לו תקציב של שלושה מיליון פרנק. מוהון הורשה לבחור את הצוות שלו ויצא לדרך עם חמישה מהנדסים, רופא, וקצין צבא. בזנזיבר חיפש מתנדבים שיספקו את הליווי הנדרש למשלחת, וקיבל יותר מאלף בקשות מבין אלה הוא בחר מאה אנשים שילוו אותו, עשרים מהם שירתו עמו במשלחת קונגו בשנת 1894. התכנון היה שהעבודה תסתיים עד שנת 1900.
על מנת לנהל משא ומתן עם האוכלוסייה המקומית לקח מוהון "100 תיבות של סחורות: שכללו פעמונים, סכינים, מנעולים, מראות, תיבות נגינה, שעונים, ועוד". ביומנו מוזכרים גם חפצים נוספים - משקפיים, קטורת מתוצרת ערבית ובד מתוצרת אמריקה, שהיו פופולריים. המשלחת כללה גם סבלים שנשאו את הציוד להנחת קו הטלגרף. בנוסף להנחת הטלגרף, הונחה מוהון על ידי דהניס להשתמש באנשיו נגד סוחרי עבדים ושודדים שעדיין פעלו באזור בעקבות המרד 1897–1898.
ספינה לקחה אותם מזנזיבר ליבשת אפריקה למושבה הגרמנית טנגניקה. המשלחת המשיכה לפורט ג'ונסטון בקצה הדרומי של אגם ניאסה, שם הם חידשו את מלאי המזון שלהם בדגים. לאחר מכן המשיכה המשלחת של מוהון לאורך הגדה המערבית של האגם עד לקרונגה בצפון מזרח רודזיה.
הקבוצה של מוהון החלה באלברטוויל להניח את קו הטלגרף, כשהיא פונה צפונה לאורך הגדה המערבית של האגם ונכנסת למדינת קונגו החופשית לפני שפנתה מערבה לנהר קונגו בקאסונגו. זמן קצר לאחר כניסתו לקונגו ביולי 1899 הותקפה המשלחת, שכללה אז רק עשרה אנשים אירופאים, על ידי כוח של אנשי שבטים קניבלים. מוהון העריך כי הכוח שלהם מנה כ-1,500 איש וטען כי גרם ל־300 הרוגים ו-600 פצועים בקרב התוקפים, לעומת 9 אנשים שנהרגו מאנשיו ו-47 פצועים. לעזרתו באו גם שלוש פלוגות חיל רגלים של ילידים נאמנים לבלגים שנשלחו על ידי דהניס. לאחר מכן נמלטו הקניבלים לכיוון אגם טנגניקה.
משלחתו של מוהון הלכה בעקבות הנהר צפונה עד מפלי סטנלי, שם, לאחר שלוש שנים, השלימה את הקו במרחק קצר מהנילוס. אורך קו הטלגרף היה 460 ק"מ ואיפשר לראשונה העברת הודעות ברחבי פנים אפריקה. כתוצאה מכך טען מוהון כי הוא ידוע בקרב העמים הילידים לאורך המסלול כ"אדון הגדול של הטלפון ". מוהון, השורד הלבן היחיד של המשלחת, שב לבלגיה מחופי מערב קונגו בחוף המערבי ובכך השלים מסלול מזרח-מערב של היבשת.
אחרי המשלחת.
החוזה של מוהון עם הכתר הבלגי הסתיים באוקטובר 1901 והוא חזר להרייט בבריסל שם שימש כיועץ של המלך לאופולד בניהול קונגו. בנו השני, ססיל פיבודי מוהון, לימים סוכן מניות, נולד בבריסל ב־27 במרץ 1904.
בדצמבר 1905, בהמלצת המלך ליאופולד, התמנה מוהון למנהל חברת "אביר קונגו". חברת הגומי "אביר" הייתה החברה היחידה שהוזכרה בשמה בדו"ח של ועדת קונגו, שדיווחה על מעשי התעללות קשים בילידים האפריקאיים. מוהון מונה לבצע רפורמות ושינוי היחס לילידים. הוא זכה להצלחה מסוימת בעניין זה וגם הקדיש זמן בניסיון להשמיד את זבוב הצצה. בשנת 1906 הציע לליאופולד השני לרכוש את חברת "אביר" ולקחת את הזיכיון לשליטה ישירה של הכתר. נראה שהוא עזב את אביר בערך באותה תקופה והציע, במרץ 1907, על ידי ממשלת קונגו החופשית למלא את תפקיד המנהל האפריקאי בחברת קונגו האמריקאית.
מוהון נבחר, במאי 1907, לביצוע חיפושי מחצבים במשלחת ראיין-גוגנהיים ב-1908 - משלחת לחיפושי עצי גומי ומינרלים במימון הון אמריקני ומלווה על ידי אנשי השירות הגאולוגי של ארצות הברית. קבוצה אחרת - משלחת מוהון-בול, עם המינרלוג סידני הובארט בול ומהנדס הכרייה אלפרד צ'סטר ביטי, חיפשו מרבצים חדשים של זהב, נחושת ופחם. מוהון מונה לראש המשלחת הזאת כשיצאה לדרך בשנת 1907. המשלחת הייתה חשופה להתקפות של ילידים, ואף שעדפה את רובן היא נסוגה בסופו של דבר מאזורי חיפושי המרבצים. בדיווחי העיתונות של אותם ימים תואר מוהון כקצין צבא ארצות הברית לשעבר שהיה מעורב במהפכות בכמה מדינות. אנשיו של מוהון הגיעו בסופו של דבר בביטחון לקמגמייקה.
המשלחת הסתיימה בשנת 1909, וחשפה מרבצי יהלומים יקרי ערך הראשונה שנמצאה במדינה, והמליצה על אזור קסאי העשיר במינרלים להמשך החיפושים. גילוי היהלומים פתח מקור הכנסה חדש לקונגו, ומשלחות אמריקאיות רבות לאחר מכן ביצעו חיפוש אחר מרבצים נוספים. חוזהו של מוהון פג בנובמבר 1909 והוא חזר לזמן קצר למשפחתו בארצות הברית.
בשנת 1910 הוזמן על ידי חברת הגומי לבדוק פיתוח מטעי גומי בדרום אפריקה, רודזיה, מוזמביק, מדגסקר ואפריקה המשוונית ולנהל משא ומתן על רכישתם מטעם החברה. משלוחי הגומי הראשונים מאזורים אלה הגיעו לארצות הברית באוגוסט 1911.
מוות ומורשת.
באוגוסט 1911 חזר מוהון לביתו ברויאל אוק, מרילנד כדי להתאושש מפציעות שנגרמו במהלך עשרים שנות שירותו באפריקה.
נפטר ב-13 ביולי 1915 בגיל 50, כל סימני מחלה קודמים.
טקס הלווייתו של מוהון נערך בקתדרלת סנט מת'יו השליח והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית העלמין באוק היל.
הרייט מוהון נפטרה ב־6 באוקטובר 1942 בסטמפורד, קונטיקט, ונקברה לצד בעלה.
במהלך הקריירה שלו זכה מוהון באותות הצטיינות ממשלות בריטניה, צרפת ובלגיה והיה חבר באגודות הגאוגרפיות המלכותיות של בריטניה, צרפת ובלגיה. הוא דיבר שוטף ערבית וסווהילית בנוסף לאנגלית שפת אמו. אוסף עצום של מידע אתנוגרפי וחפצים שאותם אסף מוהון באפריקה מוחזק כעת במוזיאון סמיתסוניאן ורבים מהכתבים שלו מוחזקים על ידי המוזיאון המלכותי הבלגי למרכז אפריקה והמינהל הארצי והרשומות הלאומי של ארצות הברית.
הכנסייה המבוצרת של פרז'מר
הכנסייה המבוצרת של פרז'מר (ברומנית: Biserica fortificată din Prejmer, בגרמנית: Die Kirchenburg Tartlau) היא "כנסיית מפלט" בכפר פרז'מר,
שבאזור טרנסילבניה, רומניה. הכנסייה נבנתה החל מהמאה ה-12, בתחילה על ידי אבירי המסדר הטבטוני ובהמשך על ידי הסקסונים הטרנסילבנים. הכנסייה מהווה חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה.
היסטוריה.
ב-1211 מלך הונגריה אנדראש השני הזמין את אבירי המסדר הטבטוני להתיישב באזור פרז'מר. כדי שיהוו מחסום לפולשים אפשריים מכיוון מעבר ההרים של בוזאו. הם הקימו במקום את הכנסייה בשנים 1212–1213. האבירים הטבטוניים סולקו על ידי המלך אנדראש השני בשובו ממסע הצלב, ב־1225, ובמקומם באו הנזירים הציסטרציאנים.