בשנת 1431 תפס אחיו של ולאד דראקול, אלכסנדרו אלדיה, את השלטון מדן השני, לאחר שהאחרון החזיק בו לסירוגין מאז 1420. בדצמבר 1436, לאחר מותו של אלכסנדרו אלדיה ממחלה, עלה ולאד דראקול לשלטון, בתמיכת זיגמונד מבית לוקסמבורג.
לאחר מותו של זיגמונד כעבור שנה (1437), בגלל היותו חסר משענת פנימית חזקה וכעת גם נעדר סיוע חיצוני מול המעצמה העותמ'אנית, החליט ולאד דראקול להיכנע לטורקים (ובכך בגד במסדר הדרקון). הוא התייצב בפני מוראט השני באדירנה ובידיו החובות שהיה עליו לשלם לשער הנשגב. ביולי 1437 - יוני 1438 יצא מוראט השני לפשיטה (ר'אזה) בדרום טרנסילבניה. כבן חסות, גם ולאד ליווה את הסולטאן ואת צבאו. ה"אקנג'י" (akıngi) הטורקים זרעו אימה והרס ברחבי ארץ זו וחזרו עם שלל ענק דרך ולאכיה, כשוולאד דראקול מורה הדרך של הסולטאן. הוא גם הרעיף על הסולטאן מתנות רבות (peşkeş "פשקש")
. אף על פי שלא יכול היה למנוע את הפשיטה הטורקית, השתדל ולאד דראקול, בהמשך, להשיג את שחרור השבויים הנוצרים שנפלו בידי העות'מאנים.
מירצ'ה השני עלה לשלטון בשנת 1442, כאשר זומן וולאד דראקול לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן על התמיכה העות'מאנית, תמיכה לה היה זקוק כדי להגן על שלטונו מפני יאנוש הוניאדי, הוויווד של טרנסילבניה.
בסופו של דבר (לפי עדותו של הכרוניקן הביזנטי דוכאס), כלא אותו הסולטאן בגליפולי כחשוד בבגידה. יתרה מכך, גם שני ילדיו, ולאד המשפד וראדו היפה, ליוו אותו, נשארו בשבי הטורקי ונשלחו למבצר אגריגז במערב אנטוליה.
בשנת 1442, בעקבות קרב סנטאימרה (כיום מארושסנטאימרה, וברומנית סנטימברו), נכנס יאנוש הוניאדי בכוח לוולאכיה, מירצ'ה השני הודח מהשלטון על ידי צבאו של הוניאדי, ונאלץ לברוח.
הוניאדי הציב את בסאראב השני, בן דן השני, על כס המלכות.
עם זאת, החזיק בסאראב השני את השלטון רק זמן קצר (עד 1443), ואיבד אותו בתוך שנה לוולאד דראקול, שחזר בתמיכת האימפריה העות'מאנית.
מלוכתו השנייה 1447-1443.
על פי ההסכם עם העות'מאנים, היה על ולאד דראקול לשלם מס שנתי, וכן לשלוח מדי שנה בנים וולאכים אשר ילחמו בשירות הכוחות העות'מאנים. על פי סעיף נוסף בהסכם נשארו שני בניו של ולאד דראקול ולאד המשפד וראדו היפה כבני ערובה.
בשנת 1444, הכריז המלך החדש של הונגריה, ולדיסלב השלישי מווארנה, על מסע הצלב נגד האימפריה העות'מאנית, בפיקודו של הוניאדי, במאמץ לשחרר את הבלקן ולגרש את הטורקים מחוץ לאירופה. הוניאדי דרש שוולאד דראקול יקיים את שבועתו כחבר במסדר הדרקון וכבן חסות של הונגריה: ולאד נצטווה להצטרף למערכה אך סירב. האפיפיור אאוגניוס הרביעי פטר את דראקול מההבטחה שלו, אבל הוא דרש שישלח את בנו מירצ'ה במקומו.
ולאד דראקול השאיר את מירצ'ה השני בפיקוד על יחידת עזר של 4000 פרשים ולאכים. היחידה השתתפה בקרב ורנה בנובמבר 1444, הצבא הנוצרי הושמד בקרב זה; מלך הונגריה איבד את חייו ויאנוש הוניאדי נאלץ להימלט מהמקום, והואשם על ידי רבים, כולל מירצ'ה השני ואביו, בכישלון הגדול . לאחר התבוסה מירצ'ה שתמך באביו, אך לא תמך ביחסיו הפוליטיים עם האימפריה העות'מאנית הוביל את שארית יחידתו ואת הכוחות הנוצריים מעבר לדנובה. בהיותו מפקד צבאי מוכשר, מירצ'ה השני כבש מחדש בהצלחה את המבצר של ג'ורג'ו, שעל הדנובה, בשנת 1445, בעזרת האביר הבורגונדי ואלראן דה ואברן. עם זאת, בהסכם נוסף עם העות'מאנים, אביו איפשר לטורקים לשוב ולשלוט על המבצר, במאמץ לשמור על שלטונו, ואולי מתוך דאגה לשלומם של שני בניו שנמצאו כבני ערובה בידי העות'מאנים.
מותו.
יאנוש הוניאדי זעם על מה שתפס כבגידתו של ולאד דראקול, במיוחד כשתכנן תגובת נקם לתבוסה בקרב ורנה.
בין 23 בנובמבר - 16 בדצמבר 1447 נכנס יאנוש הוניאדי עם צבאו לוולאכיה, לכד את ולאד דראקול ואת בנו מירצ'ה בביצות על יד הכפר בלטֶן (ככל הנראה, במחוז אילפוב, מצפון לבוקרשט, לא רחוק מסנאגוב וכיום חלק מהכפר פריש) והוציאם להורג בעריפת ראש. לפי מקורות מסוימים, את מירצ'ה, בנו הבכור של דראקול ויורשו, עיוורו וקברו בחיים בויארים עוינים בטרגובישטה.
יאנוש הוניאדי המליך את בעל בריתו ולאדיסלב השני כשליט ולאכיה. באותה תקופה הוא עצמו אימץ את התואר "שליט ולאכיה" מבלי ששלט בפועל.
לקריאה נוספת.
1968, p. 6
(מאטיי קאזאקו - אח אמיץ של ולאד המשפד, בכתב העת "ויאצה סטודנציאסקה", מס. 36, ע' 6, 1968)
קישורים חיצוניים.
Ileana Cazan, Eugen Denize - "Marile puteri şi spaţiul românesc în secolele al XV-lea- al XVI-lea Editura Universităţii din Bucureşti 2001, cap.1 - "Iancu de Hunedoara şi "cruciada târzie"""
Ştefan Andreescu "Vlad Ţepeş între legendă şi adevăr istoric. Editura enciclopedică, Bucureşti, 1998"
Bogdan Costin - "O serie monetară necunoscută a Ţării Româneşti din secolul al XV-lea, atribuită voievodului Vladislav al II-lea"
ולאד השני
ולאד הדרקון
אריק נייט
אריק נייט (אנגלית: Eric Knight; 10 באפריל 1897 - 15 בינואר 1943) היה סופר אמריקאי-בריטי, אשר נודע בעיקר הודות ליצירתו הבדיונית "לאסי חוזרת הביתה".
אריק מובריי נייט נולד ביורקשייר, אנגליה, והיה השלישי מבין ארבעה בנים שנולדו לפרדריק הריסון ולמריון הילדה. אביו היה יהלומן עשיר, שכאשר אריק היה בן שנתיים, נהרג במלחמת הבורים. אמו עברה לסנט פטרסבורג, רוסיה, בעקבות מותו של בעלה כדי לעבוד כאומנת של המשפחה הקיסרית. היא התגוררה מאוחר יותר באמריקה.
גם ספרו This Above All עובד לסרט בשנת 1942 שזכה בפרסט אוסקר על הבימוי והיה מועמד לפרס אוסקר על הצילום, העריכה והפסקול.
לנייט הייתה קריירה מגוונת, הוא שירת בצבא הקנדי במלחמת העולם הראשונה, ושימש כתב ותסריטאי במלחמת העולם השנייה בדרגת מייג'ור. ב-15 בינואר 1943 התרסק מטוס Douglas C-54 Skymaster בו טס מעל גואינה ההולנדית (כיום סורינם). באותה שנה הופקה הגרסה הקולנועית הראשונה לספר - לאסי שובי הביתה בהשתתפות רודי מקדואל ואליזבת טיילור.
מעברי הרי האלפים
United airlines
ג'ו מק'אלדרי
בית החולים טירת הכרמל
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו הכחול
הקו הכחול הוא קו מערכת אוטובוסים מהירה עתידי שיחבר בין רחובות, נס ציונה וראשון לציון. הפרויקט קודם תחילה על ידי חברת נת"ע, אך עבר לידי חברת נתיבי איילון. הפרויקט יפעל בשיטת BRT בדומה למטרונית בחיפה.
הפרויקט צפוי להיפתח בשנת 2027.
במקביל מתוכנן קו המטרו M1 על ידי נת"ע.
היסטוריה.
ב-14 בספטמבר 2009 אישרה נת"ע לפתוח בתהליך קבלת איתור מתכנני "הקו הכחול". המכרז היה צפוי להתפרסם בתחילת 2013.
בנובמבר 2011 החלו עבודות הפרדת כביש-מסילה ברחובות סמוך לתחנת הרכבת בעיר, על מנת לאפשר נסיעה חלקה ללא הפרעות לכלי הרכב מבלי צורך להמתין למעבר הרכבות במסילה. העבודות הסתיימו בשנת 2014. כמו כן, עבודות פינוי תשתיות בתוואי הקו החלו בקיץ 2012.
בשנת 2021 הוחלט לתקצב במלואו את הקו הכחול במסגרת תקציב המדינה.
באפריל 2022 פורסם כי הקו מקודם על ידי חברת נתיבי איילון והוא נמצא בשלבי תכנון.
מסלול הקו ואתרים מרכזיים.
אורכו של הקו הוא 21 ק"מ. הקו יתחיל במפגש בין כביש 40 לכביש 412 במתחם הקניות והבילוי "צומת ביל"ו" שבדרום העיר רחובות (על הגבול עם קריית עקרון), משם להמשיך לאורך רחוב הרצל, הרחוב המרכזי ברחובות. מרחובות הקו להמשיך צפונה לנס ציונה ולעבור לאורך כל הרחוב המרכזי של העיר - רחוב ויצמן. משם להצפין לראשון לציון ולעבור (על כביש 412) ברחובות הרצל ודרך המכבים (המשכו של הרצל) ומשם לפנות מערבה סמוך לצומת בית דגן לכביש 44 ולהמשיך על פי התוואי המתוכנן, לאזור ולהסתיים בצומת חולון. בראשון לציון הקו הכחול יפגש עם "הקו החום" ועם "הקו הירוק" של הרכבת הקלה בצומת חולון.
לאורך הקו צפויות לקום 44 תחנות. לפי הערכות של חברת נתיבי איילון, הקו צפוי לשרת כ-77,000 אלף נוסעים ביום.
ארנו נאדל
ארנו נָאדֶל (Arno Nadel; 5 באוקטובר 1878, וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – מרץ 1943, אושוויץ) היה מוזיקולוג, מוזיקאי, צייר, סופר ומשורר יהודי-גרמני שנספה בשואה.
קורות חיים.
נאדל נולד בשנת 1878 בעיר וילנה שברוסיה (באזור ליטא) שהייתה אז מרכז יהודי חשוב, למשפחה יהודית חסידית. אביו היה מכונאי. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בקניגסברג תחת החזן אדוארד בירנבאום (Eduard Birnbaum) והמשיך בלימודיו עם רוברט שוואלם (Schwalm).
בשנת 1895 נרשם למכון היהודי להכשרת מורים בברלין, ובתום לימודיו, בשנת 1900, השתקע בעיר והחל בלימודי קומפוזיציה אצל מקס יוליוס לוונגארד (Loewengard) ולודוויג מנדלסון.
עם יצירותיו המוזיקליות המוקדמות נמנית היצירה "Trauermarsch auf den Tod der Kaiserin Friedrich" ('מארש האבל על מותה של הקיסרית פרידריך', 1901) ו"Der Parom" ('המעבורת', 1910). בנוסף כתב מוזיקה קאמרית.
משנת 1903 היה נאדל עורך מוסף המוזיקה בכתב העת הציוני "Ost und West" ('מזרח ומערב'), ובשנים 1916–1918 היה עורך המוסף בכתב העת של מרטין בובר "Der Jude" ('היהודי'). הוא עבד גם כמבקר מוזיקה עבור מספר עיתונים והעניק שיעורים פרטיים במוזיקה, בתולדות האמנות ובספרות.
בשנת 1916 התמנה כמנהל המקהלה בבית הכנסת בקוטבּוּסֶר אוּפֶר (Kottbusser Ufer) בקרויצברג שבברלין, ובהמשך היה מעורב בפיקוח על אירועים מוזיקליים בכל בתי הכנסת בעיר. במהלך תקופה זו הקדיש נאדל את עצמו יותר ויותר להלחנה וסידור של שירים מסורתיים ומוזיקה עממית יהודית. רוב היצירות הללו פורסמו או שימשו כתוספים מוזיקליים למאמריו.