אמיל ברלינר הקים את חברת גרמופון האמריקאית שהיו לה חברות בנות ברחבי העולם מה שהפך את שם חברתו לשם הגנרי למוצר בארצות רבות. בדצמבר 1898 ייסד אמיל ברלינר יחד עם אחיו יוסף ברלינר, את דויטשה גרמופון (Deutsche Grammophon Gesellschaft) בעיר הולדתם הנובר, כענף הגרמני של חברת Berliner Gramophon האמריקאית שאמיל הקים. זאת לאחר שבשנת 1897 ייסד אמיל ברלינר את הענף הבריטי, The Gramophone Company בלונדון. בית החרושת של דויטשה גרמופון בהנובר היה המפעל הראשון בעולם שהוקם במיוחד לייצור תקליטים ותוך עשור ייצר מספר מיליוני תקליטים בשנה.
הגרמופון של ברלינר התחרה שנים רבות בפונוגרף של תומאס אדיסון. ייצור המוני ושכפול של תקליטים שטוחים עבור הגרמופון היה יעיל משמעותית מייצור של גלילים (צילינדרים) עבור הפונוגרף. עם חלוף הזמן גבר התקליט על הצילינדר, עד שאדיסון נאלץ לייצר תקליטים שטוחים משל עצמו, ב-1913. עד היום משמשות דסקות שטוחות לאחסון מידע (לאורך ספירלה או בלעדיה) במגוון מדיות המאופיינות ביכולת גישה ישירה, למשל תקליטור או דיסק קשיח.
ייצור מסחרי של גרמופונים החל בשנת 1893. הם היו בתחילה מעין צעצוע שכלל מנגנון מכני עם ידית ותמסורת ישירה ופשוטה שסובבה את התקליט ידנית. החל משנת 1896 הוכנס לשימוש מנגנון "מנוע" של קפיץ לסיבוב התקליט. הקפיץ נדרך על ידי סיבוב של ידית מחוץ למכשיר ואגר בתוכו אנרגיה, תמסורת מבוקרת על ידי וסת צנטריפוגלי שחררה את הקפיץ שחרור מבוקר וסובבה את התקליט במהירות קבועה לאורך זמן.
החל מאמצע המאה ה-20 שולבו במכשיר מנוע חשמלי לסיבוב התקליט, זרוע עם מחט העוקבת אחרי חריצי התקליט, מגבר להגברת אותות חשמליים ורמקול להשמעת הקול. מכשירים כאלה יוצרו ונמכרו בצורה של מזוודה שהכילה את כל הרכיבים. לגרסאות אחרות של המכשיר אין מערכת הגברה מובנית, והם תלויים בחיבור למערכת הגברה חיצונית.
בשנות השמונים של המאה ה-20, עם התפתחות התקליטורים, ירדה בהדרגה קרנם של תקליטי הוויניל, ועימם מכשירי הגרמופון. אבל בשנות האלפיים שב הגרמופון ותפס את מקומו כאמצעי השמעה מוערך. חברות רבות מייצרות פטיפונים ברמה גבוהה המגיעים למחירים של אלפי שקלים. הגרמופון מיועדים בין היתר לקהל הולך וגדל של חובבי מוזיקה המעדיפים לשמוע את הצליל האותנטי והייחודי הבוקע מן התקליטים, מאשר זה של אמצעי השמע החדישים יותר, קלטות ותקליטורים. תקליטנים רבים עדיין משתמשים כיום בגרמופונים, בעיקר במיקסים ובצורות של מוזיקה אלקטרונית הנוצרת על ידי התקליטן.
בתחילת המאה ה-21 החלו לייצר פטיפונים עם יציאת USB ועם אפשרות לחברם למחשב ובו תוכנת הקלטה
שיטת ניוטון רפסון
אורסולה קרובה לה גווין
אורסולה ק. לה גווין
התקופה הניאוליתית
מבשרי הציונות
מְבַשְׂרֵי הציונות הוא מושג בהיסטוריוגרפיה המתאר שורה של הוגי דעות יהודים שפעלו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 והציגו בכתביהם תפישות ותוכניות מוקדמות שכיוונו כולן להקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, עוד בטרם ייסוד תנועת חובבי ציון ב-1881 ותחילת הציונות המדינית ב-1896. לפי החלוקה המקובלת על מרבית ההיסטוריונים שקיבלו את מושג "המבשרים", העיקריים שבהם פעלו בין 1860 ל-1874.
הגדרה וזהות.
היסטוריונים חלוקים בשאלת הגדרתם וזהותם של "מבשרי הציונות". חלקם, המרחיבים, ראו כמבשרים, כל מי שרעיונותיו או הצעותיו מקושרים אל מארג הרעיונות הציוני שהופיע לאחר מכן, מאז תנועת "חובבי ציון" ואילך. ואילו, המצמצמים, טענו, כי אף אם קדמו לתנועת "חיבת ציון" הוגים ויזמים, באותם מסלולים שהציונות נעה בהם לאחריהם, הרי שהתואר "מבשר ציונות" הולם רק את ההוגים שהשפיעו באופן ניכר על הציבור. ההיסטוריונים חלוקים גם בשאלה: האם "מבשרי הציונות" באשר הם, הושפעו, מרעיון הלאומיות המודרנית שפשט באירופה במהלך מאה ה-19, אם לאו.
במחצית המאה ה-20 היה החוקר דב ויינריב מבין הטוענים לראשונה, כי מחקר תולדות הציונות, ובכלל זה העיסוק בשאלה מי הם "המבשרים", הושפעו במידה רבה מעמדותיהם של עורכי המחקרים, רובם ככולם ציונים בהשקפתם.
בין "מבשרי הציונות" המוסכמים על ההיסטוריונים נמנים:
בהיסטוריוגרפיה של הציונות הוזכרו בשל תרומתם לרעיון הציוני מספר הוגי דעות ויזמים נוספים, יהודים ושאינם יהודים, כמבשרי הציונות, שהופיעו בטרם שהייתה לתנועה המונית; נחום סוקולוב, כתב על משה מונטיפיורי, אדולף כרמיה, אליעזר בן-יהודה, בעל השל"ה, מנשה בן ישראל, ואף משיח השקר שבתי צבי שעלילותיו טלטלו את היהדות בעשור השביעי של המאה ה-17 ומאז נטבע בזיכרון הלאומי הקיבוצי. אדולף ביהם הציע בספרו את מרדכי עמנואל נח, בעל תוכנית "אררט", אשר פעל במחצית הראשונה של המאה ה-19, ועד פרץ סמולנסקין שנפטר ב-1885, ומבין הלא-יהודים זיהה כ"מבשרים" מבחר הוגי דעות ויזמים, כגון ג'ורג' אליוט ולורנס אוליפאנט. ההיסטוריון מנחם קדם הגדיר גם את המדינאי הבריטי ג'ורג' גאולר כמבשר ציונות.
ההיסטוריוגרפיה של המבשרים.
ההיסטוריוגרפיה שעסקה במבשרי הציונות ובציונות רחבה ומגוונת. בין כותבי ההיסטוריה של הציונות ומסמני המבשרים שלה הוא הוגה הדעות והעסקן הציוני נחום סוקולוב. על פי ההיסטוריון יעקב כ"ץ, כינה סוקולוב "מבשר הציונות" "את כל אחד מבני הדורות הקודמים, מבני ברית ושאינם בני ברית, שהגה הגות כלשהי בכיוון המחשבתי של התנועה הציונית". הגדרה רחבה זו הובילה אותו לכלול ברשימתו אישים שפעלו עבור היישוב הישן והחדש במשך המאה ה-19,
היסטוריונים רבים דוחים לחלוטין את המושג "מבשרי הציונות". מיכאל סטניסלבסקי, לדוגמה, הצביע על כך שאפילו לשלושת הידועים ביותר מבין הנחשבים ככאלו – הס, קלישר ואלקלעי – לא היה כמעט קהל קוראים וחשוב מכך, מייסדי הלאומיות והציונות שבאו אחריהם כלל לא שמעו אודותם ולהגותם לא הייתה שום השפעה אצל האחרונים. רעיונותיהם של "המבשרים" היו בוסריים ופרטים רבים מתוכם לא תאמו כלל שום גוון בהשקפה הציונית. הכללתם לתוך הנרטיב ההיסטורי נערכה בתחילת המאה ה-20, כשהמפלגות הציוניות השונות החלו לפתח תמונת עבר סדורה ולטעון כל אחת לבכורה על האחרות. הציונים הסוציאליסטיים איתרו את כתביו הנשכחים של הס, והמזרחי נתלתה ברבנים קלישר ואלקלעי.
תמורות בתפיסת העולם של המבשרים.
יעקב כ"ץ טען כי הרבנים אלקלעי וקלישר שינו את תפיסת עולמם הדתית, בזונחם את "היסודות הלא-מציאותיים בתפיסת המשיחיות המסורתית";
הוא סבר כי בתקופה שפעלו מבשרי הציונות: "לא עמדה על הפרק בעיה של העדר זכויות ליהודים או הפליה חברתית", ולכן רעיון הלאומיות המודרנית היהודית לא זכה להצלחה בשנים בהן פעלו. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, בעקבות מצוקתם הכלכלית הגוברת של יהודי מזרח אירופה וגל אנטישמיות גואה, עזבו שני מיליון וחצי יהודים (עד מלחמת העולם הראשונה) את מזרח אירופה; רק אחוז קטן מתוכם עלו לארץ ישראל.
נחמיה
נְחֶמְיָה בֶּן-חֲכַלְיָה היה ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון שבתקופת בית שני. הוא חי במאה החמשית לפני הספירה. על פי מסורת חז"ל היה מחברי הכנסת הגדולה. פעולותיו מפורטות בספר נחמיה שנכתב ברובו על ידי נחמיה עצמו, בגוף ראשון. שימש שר המשקים של המלך הפרסי ארתחשסתא הראשון, תפקיד שעבורו נבחר אדם שבו נתן המלך אמון רב ומאוחר יותר (בשנת 445 או 444 לפנה"ס) אף מינה אותו המלך לתפקיד פחה האחראי על פחוות יהודה. משמעות שמו דומה למילה נחמה.
על פי המסורת נפטר נחמיה בט' בטבת.
ייחוסו.
במקרא לא מפורש מאיזה שבט היה נחמיה, ושמו לא מוזכר בפירוש בשום ספר אחר בתנ"ך. יש מהפרשנים שאומרים שהוא נחמיה שמוזכר בפתח ספר היחס של העולים שבעליית זרובבל (עזרא ב). במספר מקומות במקרא הוא כונה "התרשתא", ובחז"ל הוא נדרש על שם שהותר לו לשתות יין נסך, לפי שהיה משקה את המלך (התר שתא = היתר שתייה).
לדעתו של הרב ישעיה די טראני, נחמיה היה מצאצאי הכהנים בני אהרן הבסיס לזיהוי זה הוא הופעתו של נחמיה בראש רשימת הכוהנים החותמים על האמנה. אומנם ניתן לפקפק בזיהוי זה משום שסביר להניח שבגלל מעמדו כפחה חתם נחמיה כראשון באמנה אף שלא היה כהן.
דעה אחת עולה מהתלמוד, שם מופיעה דעה כי נחמיה בן חכליה הוא בעצם זרובבל בן שאלתיאל, מצאצאי מלכי יהודה. ניתן לחזק זיהוי זה בתיאורו של נחמיה את ירושלים כ"עיר קברות אבותיי" ביטוי שמתאים להנחה שנחמיה היה מצאצאי בית דוד ואבותיו המלכים היו קבורים שם, כך גם ניתן להבין את וידוי של נחמיה "אני ובית אבי חטאנו" כווידוי של נחמיה על חטאי מלכי יהודה שהוא מצאצאיהם. אמנם לכאורה דעה זו נסתרת מפשט המקרא שבו מתוארים נחמיה וזרובבל כשני אישים שונים, רבי יעקב עמדין הקשה על דברי התלמוד מפסוק מפורש שמנתק את נחמיה מזרובבל: "וכל ישראל בימי זרובבל ובימי נחמיה". קשיים אלו ניתנים ליישוב בשני אופנים: ייתכן שאין כוונת התלמוד לזהות מוחלטת בין נחמיה לזרובבל, אלא זהות אידאית שהתבטא בתפקידם הזהה ומרכזיותם בהנהגת העם בתקופת שיבת ציון. כיוון נוסף הוא שלאחר שפעל תחת התואר 'זרובבל' שמייצג את העלייה מבבל, שונה שמו לנחמיה בן חכליה כמייצג תקופה שונה בעלת משמעות של נחמה ובניין בארץ.
בשיטה המייחסת את נחמיה לבית דוד הולכים מספר פרשנים, ביניהם האבן עזרא ואבן כספי, אמנם הם ניתקו במפורש בין זרובבל לנחמיה, בניגוד לדברי התלמוד..
מינויו לפחה.
13 שנה אחרי עליית עזרא הסופר, עלה לארץ ישראל בעקבות תיאור מצבה של ירושלים על ידי אחיו חנני כפי שמספר נחמיה בספרו:
בעקבות שמועות אלו, נחמיה ביקש ואף קיבל מארתחשסתא מלך פרס רישיון לעלות באופן זמני לארץ כדי לבנות ולשקם את העיר ירושלים.