ב-2009 עבר ז'ילבר לאחת משתי הקבוצות הבלגיות הבכירות; קבוצת "סילנס לוטו". הייתה זו הכרה ביכולתו של ז'ילבר להיות לאחד מהרוכבים המובילים במרוצים החד-יומיים הקלאסיים. ז'ילבר הביא לידי ביטוי את יכולתו זו בעיקר בסוף העונה. אמנם הוא ניצח בסוף מאי בקטע ה-20 בג'ירו ד'איטליה, אך לשיאו הגיע בהמשך השנה. תחילה, כשניצח בסוף הקיץ בשני מרוצים חד-יומיים איטלקיים; "קופה סבטיני" ו"ג'ירו דל פימונטה" ובהמשך, כשניצח באוקטובר ב"פריז–טור", לאחר שתקף בעליה הנמצאת 11 קילומטר לסיום. יחד איתו בבריחה נשארו עד הסיום גם תום בונן ובורוט בוזיץ' ואף על פי ששני רוכבים אלו מצטיינים במאוצים, הצליח ז'ילבר לנצח במאוץ אל קו הסיום וזכה במרוץ שנה שנייה ברציפות. שבוע לאחר מכן, ניצח גם במרוץ היוקרתי הג'ירו די לומברדיה, לאחר שהצליח לברוח יחד עם סמואל סנצ'ז וניצח אותו במאוץ אל קו הסיום.
באפריל 2010 ניצח ז'ילבר את ניצחונו הראשון לעונה במרוץ אמסטל גולד. במרוץ המפרך שכלל התקפות רבות (חלקן ביוזמת ז'ילבר), הצליח ז'ילבר לברוח בעלייה המסיימת בקוברג כשתקף 500 מטר לסיום והצליח לשמור על יתרונו עד לקו הסיום. כמו ב-2009, גם ב-2010 הגיע ז'ילבר לשיאו בסוף העונה. לאחר שניצח שני קטעים בוואלטה אספניה הוא ניצח שנה שנייה ברציפות במרוצי הסתיו האיטלקיים; ה"ג'ירו דל פימונטה" וה"ג'ירו די לומברדיה" כשבאחרון, שנערך בתנאי מזג אוויר קשים ביותר, הוא ניצח לאחר בריחה אישית. לאליפות העולם שנערכה בג'ילונג באוסטרליה, הגיע ז'ילבר כאחד המועמדים המובילים. ואמנם, הוא היה אחד הרוכבים החזקים במרוץ והפגין, כדרכו, רכיבה אגרסיבית, אולם המרוץ הסתיים במאוץ רב משתתפים בניצחונו של תור הוסהובד.
התחלת 2011 סימנה שנה טובה לז'ילבר בעת שניצח במרוץ האיטלקי מונטה פאשי סטראדה ביאנקה וסיים שלישי ב"מילאנו סן-רמו". במרוצי האביב הוא הגיע לשיאו, בעת שניצח ב-4 מרוצים חד יומיים יוקרתיים ברציפות: חץ ברבנט (Brabantse Pijl), "אמסטל גולד", לה פלש ואלון והשיא - המרוץ שהיה לו החשוב ביותר, לייז'–בסטון–לייז'. מרוץ זה, שמסלולו נמצא באזור בו גדל ובו הוא מתגורר, היה חלומו של ז'ילבר והוא אמר לא פעם שהוא מוכן להחליף את כל ניצחונותיו בניצחון במרוץ זה. בשלושת המרוצים הראשונים ניצח ז'ילבר בצורה מרשימה תוך הפגנת עליונות על שאר הרוכבים ובמרוץ שהסתיים בליאז', הוא גבר במאוץ הסיום על האחים פרנק ואנדי שלק. בסיום העונה זכה ז'ילבר בפרס היוקרתי, אופני הזהב, המוענק לרוכב הבולט ביותר בעולם באותה שנה.
קבוצת BMC.
ב-2012 עבר ז'ילבר לקבוצת BMC במטרה להתחרות במרוצים הקלאסיים בארדנים ועל מנת לסייע לקאדל אוונס לשחזר את זכייתו בטור דה פראנס. עם זאת, ז'ילבר לא הצליח לנצח באף אחד ממרוצי הארדנים, ואף לא סייע לאוונס לשחזר את הישגו. את הניצחון הראשון של העונה השיג ז'ילבר באוגוסט 2012, כשניצח בשלב התשיעי של הוואלטה אספניה, והמשיך לנצח גם את השלב ה-19 בו.
ב-23 בספטמבר ניצח ז'ילבר זכה באליפות העולם באופני כביש שנערכה בהולנד, וקיבל את חולצת הקשת בענן.
גם בעונת 2013 התקשה ז'ילבר לרשום ניצחונות לזכותו, ופעם נוספת רשם את הניצחון הראשון בעונה רק באוגוסט, בוואלטה אספניה, הפעם בשלב ה-12. ב-2014 הצליח ז'ילבר מעט יותר אך לא חזר לרמת השיא שלו ב-2011. הוא ניצח במרוצי הארדנים "בראבנט פיל" ו"אמסטל גולד", אך במרוצים הקלאסיים האחרים בהם הצטיין הגיע רק למקום ה-7 (ג'ירו די לומברדיה) ו-8 (לייז'–בסטון–לייז'). כמו כן, הוא ניצח ב-2014 במרוצי הקטעים הקצרים "Ster ZLM Toer" שבהולנד וטור בייג'ינג שבסין. ב-2015 ניצח ז'ילבר בשני קטעים בג'ירו ד'איטליה ובמרוץ חד-יומי אחד (Grand Prix Pino Cerami). ב-2016 ניצח באליפות בלגיה במרוץ הכביש, בקטע אחד בוואלטה מורסיה במרוץ חד-יומי אחד (GP José Dubois).
קבוצת קוויק-סטפ פלורס.
בעונת 2017 עבר לרכוב בקבוצה הבלגית הבכירה, קוויק-סטפ פלורס. בתחילת העונה השיג ז'ילבר רצף ניצחונות במרוצי האביב המוקדמים: תחילה ניצח באומלופ הט ניוזבלאד, ואחרי כן גם בE3 הארלבקה, במרוץ החד-יומי דווארס דור פלנדרן, במרוץ הקטעים הקצר שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה (כולל ניצחון באחד מקטעי המרוץ) ולשיאו הגיע בניצחון ברונדה ון פלנדרן לאחר בריחת יחיד של 55 ק"מ. הוא ניצח במרוץ אמסטל גולד בפעם הרביעית לאחר שגבר במאוץ אל קו הסיום על שותפו לבריחה, מיכל קוויאטקובסקי.
ב-2018 ניצח ז'ילבר במרוץ חד-יומי אחד. הוא סיים שני ב-E3 הארלבקה ושלישי ברונדה ון פלנדרן. ב-2019 ניצח ז'ילבר במרוץ פריז - רובה, ובכך השיג ארבעה ניצחונות בחמשת המונומנטים במהלך הקריירה. הוא ניצח את הקטע ה-12 של וואלטה אספנייה 2019, וגם את הקטע ה-17 באותו מרוץ. לקראת סוף עונת 2019, ז'ילבר חתם בקבוצת לוטו - סודאל, וירכב עבורה בעונת 2020.
מאפיינים.
גובהו של ז'ילבר הוא 1.79 מטר, הוא שוקל 69 ק"ג ומבנה גופו חסון ביחס לרוב רוכבי האופניים. ז'ילבר נחשב כרוכב אשר מרבה לתקוף במרוצים ותכונה זו הקנתה לו אוהדים רבים. גם רוכבי עבר ידועי שם מציינים את ייחודו של ז'ילבר בין רוכבי הדבוקה. אדי מרקס אמר באפריל 2011: "הישגיו הותירו בי רושם רב. מה שהוא עשה עד עכשיו טוב יותר ממה שעשה מרקס". רוכב העבר האיטלקי, מיקלה ברטולי, אמר: "ז'ילבר הוא אחד מהרוכבים האמיתיים שכמוהם נותרו מעטים בדבוקה. הוא מתחרה במרוצים עם הלב והנשמה, לא כמו אחרים שמתנהגים כמו ידוענים".
שתי נשים
סרטון
האוניברסיטאות שלי
האוניברסיטאות שלי (ברוסית: Мои университеты), הוא רומן זכרונות אוטוביוגרפי מאת הסופר הרוסי מקסים גורקי, אשר נכתב בשנת 1920.
ברומן מתאר הסופר את קורותיו, משלחי היד בהם עבד, ובעיקר את הדמויות אשר פגש בחייו, מאז עזב את בית סבתו בהיותו נער במטרה ללמוד באוניברסיטה. השאיפה להיכנס למוסד לימודים מתבדה עד מהרה בשל העדר אמצעי תשלום והגיבור נודד ממקום למקום, עובד בעבודות מזדמנות ורוכש השכלה בעצמו מספרים ומהחיים - שהם-הם מהווים את "האוניברסיטאות שלו". בלשונו של גורקי "לעיתים נדירות מאד מצאתי בספרים רעיונות שלא שמעתים לפני כן בחיים".
תוך כדי עבודותיו המזדמנות הרבות - שוליית אופה, סבל ועוד - מתוודע הגיבור לטיפוסים שונים ומגוונים, איכרים, שוטרים, מהפכנים, זונות ועוד, היוצרים נגד עינו של הקורא פסיפס צבעוני ועשיר, לעיתים אלים, גס ואווילי, לעיתים נאצל ומלא טוב-לב ועדנה. על עצמו הוא ממעט לספר ועל הקורא להשלים את דמותו בעיקר דרך היחסים בין הגיבור לשאר הדמויות. גם על אירועים טראגים כמו ניסיונו להתאבד, מות סבתו האהובה ורצח חברו הוא מדווח בלקוניות ואגב אורחא. אולם דווקא אובייקטיביות רטורית לקונית זו מטלטלת את הקורא ומותירה בו רושם כביר.
הספר מאופיין בסגנון ייחודי, בהומור השזור בו, בכנות, ביכולת תיאור מופלאה ומדויקת ובתובנות על טבע האדם. כך למשל: "פעמים רבות נתקלתי בפחד זה מפני הצדיק, בעובדה זו של רדיפת האדם הטוב עד מוות. שני מיני יחסים קיימים לגבי אנשים מעין אלה: או שרודפים אותם...או שמתרפסים לפניהם...לעיתים רחוקות יותר. ואולם ללמוד מהם כיצד לחיות, לחקות אותם, את זה אין יודעים...ואולי גם אינם רוצים?"
הספר תורגם לעברית על ידי פסח בן-עמרם בשנת 1936 ויצא לאור בהוצאת קריית ספר ובהוצאות מחודשות ב-1956 וב-1989 בהוצאת עם עובד.
ב-1941 יצא לאור סרט קולנוע סובייטי שהתבסס על הספר ונשא את שמו, כחלק השלישי בטרילוגיה אודות כתביו האוטוביוגרפיים של גורקי, שביים הבמאי מרק דונסקוי.
ראא'ד סעד
ז'ואאו פיגיירדו
ז'וֹאָאוּ בָּטִיסְטָה דֶּה אוֹלִיבִיֶּירָה פִיגֻיֶירֵדוֹ (בפורטוגזית: João Batista de Oliveira Figueiredo; 15 בינואר 1918, ריו דה ז'ניירו - 24 בדצמבר 1999, ריו דה ז'ניירו) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כיהן כנשיא ברזיל בין השנים 1979-1985. פיגיירדו היה הדיקטטור הצבאי החמישי ואחרון ב בברזיל.
תקופת השלטון של פיגיירדו התאפיינה בהתמודדות עם המשבר הכלכלי העמוק שפקד את ברזיל (ומדינות אחרות בעולם, כולל ישראל) במחצית הראשונה של שנות ה-80. החוב הלאומי של ברזיל עבר את סף המאה מיליארד דולר והאינפלציה השנתית הגיעה ליותר מ-230%. על מנת לקבל סיוע מקרן המטבע הבינלאומית, נאלצה הממשלה לקצץ את הוצאותיה בצורה משמעותית, דבר שפגע פגיעה נוספת בשכבות החלשות של החברה.
במישור הפוליטי, המשיך פיגיירדו את תהליך הדמוקרטיזציה האיטי שהתחיל קודמו, ארנסטו גייזל. עם עלייתו לשלטון, הבטיח פיגיירדו "להפוך את ברזיל לדמוקרטית". מיד עם תחילת הקדנציה שלו הכריז על חנינה פוליטית, שאיפשרה את חזרתם של עשרות מתנגדי הדיקטטורה שחיו בגלות. בשנת 1980 בוטלה המערכת הדו-מפלגתית, דבר שאיפשר ריבוי מפלגות האופוזיציה. בשנת 1983 יצא העם לרחוב בדרישה לקיומן של בחירות דמוקרטיות ישירות באופן מיידי, בהפגנות המוניות שסיסמתן הייתה "ישירות מיד" (Diretas Já). אך פיגיירדו בלם דרישה זו בקונגרס.
פיגיירדו סיים את הקדנציה שלו ב-15 במרץ 1985 מבלי שהחזיר את הבחירות הישירות למדינה. אולם הוא קידם את התמודדותם של מועמדים אזרחיים לנשיאות, ובכך סיים 20 שנים של שלטון צבאי בברזיל. מועמדו של פיגיירדו, פאולו מלוף, הפסיד בקונגרס למועמד האופוזיציה המוערך טנקרדו נווס. נווס נפטר מבעיות לב מספר ימים לפני שהיה אמור לעלות לשלטון ובמקומו עלה סגנו, ז'וזה סרניי.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.