ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Armed Services; לעיתים נכתבת בראשי התיבות SASC באתר האינטרנט שלה) היא ועדה קבועה של הסנאט של ארצות הברית, אשר בסמכותה פיקוח פרלמנטרי על הכוחות המזוינים של ארצות הברית, מחלקת ההגנה, מחקר ופיתוח צבאי, אנרגיה גרעינית וביטחון לאומי, הטבות לחברי הכוחות המזוינים, מערכת השירות הסלקטיבי ועניינים אחרים הקשורים למדיניות הביטחון של ארצות הברית. ועדת הכוחות המזוינים נוסדה מכוח חוק הארגון החקיקתי מחדש 1946 (Legislative Reorganization Act of 1946) בעקבות ניצחון ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. סמכויות הוועדה ותחומי אחריותיה הם מיזוג של אלה של הוועדה לענייני הצי והוועדה לענייני הצבא שנוסדו שתיהן ב-1816.
הוועדה נחשבת לאחת הוועדות המשפיעות והמרכזיות ביותר בסנאט, ומתן סמכותה הרחב לפעולות מאפשר לה לדווח על החקיקה הנרחבת והמהפכנית ביותר בשנות המלחמה הקרה, כולל חוק הביטחון הלאומי משנת 1947. הוועדה נוטה לנקוט בגישה דו-מפלגתית יותר מבוועדות אחרות, כפי שרבים מהסנאטורים החברים בה שירתו בעבר בצבא ארצות הברית או שיש להם אינטרסים ביטחוניים גדולים הנמצאים במדינות אותן הם מייצגים.
תחומי שיפוט.
על פי הכללים הקבועים של הסנאט של ארצות הברית, כל חקיקה, עתירה, משימה, הקמת אנדרטה ועניינים אחרים הקשורים לנושאים הבאים מופנים לוועדת הכוחות המזוינים:
הפדרציה העולמית של איגודי העובדים
הפדרציה העולמית של איגודי העובדים (באנגלית: The World Federation of Trade Unions - WFTU) הוקמה על מנת לחבר איגודים מקצועיים ברחבי העולם. בימי המלחמה הקרה זוהה הארגון כתומך בברית המועצות וכנשלט על ידי המפלגות הקומוניסטיות. הארגון, על פי הצהרותיו, מבקש להגשים את עקרונות אמנת האו"ם מיוני 1945, בדבר מאמץ למניעת מלחמה בעולם, ולקידום הקידום הכלכלי והחברתי של כל העמים באמצעות שיתוף פעולה. כמו כן חרט הארגון על דגלו את המאבק בגילוייו השונים של הפאשיזם.
נכון לשנת 2016 דיווחה הפדרציה כי תחת הארגונים החברים בה מאוגדים כ-92 מיליון עובדים מכ-120 מדינות.
היסטוריה.
שורשי הארגון בפדרציה הבינלאומית של ארגוני העובדים (IFTU) שהוקם באמסטרדם ביולי 1919, בניסיון לאחד מחדש את איגודי העובדים באירופה שפוצלו ביניהם במלחמת העולם הראשונה. ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, ירש ה-WFTU את מקומו. ועידת היסוד של הארגון התקיימה בפריז ב-3 באוקטובר 1945, והשתתפו בו נציגי 56 ארגונים שייצגו כ-67 מיליון עובדים מ-55 מדינות. קדם לה כינוס הכנה שנערך בפברואר אותה שנה בלונדון. בין הארגונים המייסדים היו ה-TUC הבריטי, קונגרס הארגונים התעשייתיים האמריקני (CIO), והמועצה המרכזית של האיגודים המקצועיים בברית המועצות.
בשנותיו הראשונות של הארגון, היווה את הפדרציה העולמית הגדולה ביותר של האיגודים המקצועיים, ואף התיימר לפעול ולאחד תחתיו את כלל האיגודים המקצועיים בעולם תחת פדרציה עולמית אחת. הוא קיבל מעמד ייעוצי למועצה החברתית-כלכלית של האו"ם. פעל ליישום החלטות ארגון העבודה הבינלאומי בדבר זכות ההתארגנות והמשא ומתן הקיבוצי. כמו כן ניהל קמפיין כנגד המשטרים הטוטליטריים בספרד ויוון, ודחף את האו"ם להמליץ למדינות החברות בו על הוצאת השגרירויות שלהן ממדריד. ביולי 1946 ובפברואר 1947 שלח הארגון משלחות לאירן בעקבות מעצריהם של מנהיגי איגוד מקצועי. במרץ 1947 שלח משלחת דומה לדרום אפריקה בעקבות דיכוי איגודי הכורים. הארגון תמך במאבקים הלאומיים לעצמאות של עמים תחת המשטרים האימפריאליסטים.
אולם עד מהרה, נתפצל על רקע המלחמה הקרה, כשאיגודי העובדים המערביים, הלאומיים ואלו שהתנגדו למדיניות ברית המועצות פרשו ממנו בינואר 1949, בהובלת האיגודים האמריקניים והבריטיים, והקימו את הארגון המתחרה הקונפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU). נושא מרכזי למחלוקת הייתה תוכנית מרשל בארצות הברית שהאיגודים האמריקניים תמכו בה. גם ארגוני העובדים ביוגוסלביה ובסין, עזבו את ה-WFTU בעקבות מחלוקות של מדינותיהם עם ברית המועצות.
הארגון ספג מהלומה נוספת עם קריסת ברית המועצות, כשאיגודים מקצועיים נוספים מהגוש המזרחי עזבו אותו והצטרפו לפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים הנוצריים (IFCTU). הארגונים המתחרים ל-WETU התאחדו ביניהם ב-2006, והקימו את קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית המתחרה ב-WFTU, והגדולה מביניהן.
פסח מלובני
פסח מלובני (נולד ב-22 באפריל 1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה. שירת באמ"ן בתחומי האיסוף (יחידה 8200) והמחקר (חטיבת המחקר) ובאגף המחקר/מודיעין ב"מוסד". היסטוריון וחוקר היסטוריה צבאית. תחום התמחותו העיקרי הוא במחקר צבאות ערב ומלחמותיהם, שירותי המודיעין הערביים, וכן המעורבות הסובייטית/רוסית והמעורבות האיראנית באזור. פרסם ספרים ומאמרים בנושאים הקשורים למלחמות ישראל ומלחמות אחרות באזור, שבהן ישראל לא הייתה מעורבת ישירות. חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה.
מלובני נולד בברית המועצות, להורים ילידי פולין שברחו ממנה לפני הכיבוש הנאצי. בשנת 1949, בגיל 4, עלה עם משפחתו, לאחר שהייה של מספר שנים במחנות עקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. גדל ולמד בהרצליה. סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית, בהיסטוריה צבאית ובלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
שירת ביחידה 515 של חיל המודיעין כקצין בינה רשתית (קב"ר), במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. ערב מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה שימש ראש מדור דיווח והתרעה במפקדת היחידה. לאחר המלחמה עבר לשרת בחטיבת המחקר, כקצין מחקר בתחומים הסובייטי, הסורי, העיראקי והמודיעין הטכני/טכנולוגי, בתפקידי ראש מדור (רמ"ד) וראש ענף (רע"ן). חזר ליחידה 8200 ושירת בה כראש זירת מודיעין בתקופת מלחמת שלום הגליל. המשיך לתפקיד במחלקת קשרי החוץ של צה"ל ולחטיבת המחקר בתפקיד ראש הזירה הטכנית/טכנולוגית. לאחר פרישתו מצה"ל עסק במחקר צבאי באגף המחקר והמודיעין ב"מוסד". מאז פרישתו מ"המוסד" הוא עוסק כחוקר עצמאי במחקר היסטוריה צבאית של מדינות האזור.
כתביו.
בשנת 2010 פרסם את הספר מלחמות בבל החדשה - עלייתו ונפילתו של הצבא העיראקי, על צבא עיראק ומלחמותיו. בשנת 2014 פרסם את ספרו מצפון תפתח הרעה: צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק על צבא סוריה ומלחמותיו. בשנת 2017 פרסם את הספר דגל אדום מעל המזרח התיכון: המעורבות הצבאית הסובייטית באזור בתקופת ברית המועצות בשנים 1955–1991 וסיפורה של ״מסרגה״ ביחידה 8200, על המעורבות של ברית המועצות באזור המזרח התיכון, והתמודדות ״מסרגה״ ביחידה 8200 מולה.
ביחד עם ד"ר יוסף ברגר, פרסם ב-2017 את המחקר מבצעי הקומנדו והכוחות המיוחדים הסוריים ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, על מבצעי הנחתת כוחות הקומנדו הסוריים ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. בשנת 2018 פרסם ביחד עם אברהם זוהר את הספר מלחמת ששת הימים - 50 שנה אחרי - דעת חוקרים על המלחמה, ואת מחקרו קרב סולטן יעקב 1982 מנקודת המבט הסורית. הספר "מלחמות בבל החדשה" והמחקר על מבצעי הקומנדו הסורי במלחמת יום הכיפורים התפרסמו גם באנגלית ב-2017 וב-2018 בהתאמה. בשנת 2022 פרסם את הספר "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית שעוסק בהכנות הצבא הסורי לקראת מלחמת יום הכיפורים, בשיתוף הפעולה שהתפתח עם מצרים ובמלחמה עצמה.
מפרסם מאמרים רבים בביטאון המרכז למורשת המודיעין - "מבט מל"מ", בכתב העת "מערכות", בכתב העת "יד לשריון", ב״עלי זית וחרב״, באתר משמר המורשת הימית, באתר nrg, באתר IsraelDefense. משמש מדי פעם כפרשן לענייני צבאות סוריה ועיראק ברדיו, ברשת ב׳ ובגלי צה"ל. סייע במידע מהמקורות הערבים על לחימת האויב, בעיקר במלחמת יום הכיפורים, בסיפורי הקרבות של חטיבות צה״ל, הן ברמת הגולן (פאנל מחט״ים באתר יד לשריון, ואירועי חטיבות 7, 179, 205 ו-679) והן בסיני (חטיבות 14 ו-421). מסייע להצגת סיפורי הלחימה של חיל הים מההיבט הערבי. מסייע לחוקרים ישראלים במחקריהם, בעיקר על מלחמת יום הכיפורים, בהכרת הצד הערבי, מסייע לחוקרים זרים הכותבים על מלחמות עיראק - מלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ - על הצד העיראקי בהן. מרצה במסגרת העמותה להיסטוריה צבאית, במרכז למורשת המודיעין (מל״מ), באירועי ״צוות״ - ארגון גמלאי צה״ל, ועוד. סייע באיסוף וכתיבת חומרים עבור אתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה ביד לשריון. חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
פרסים.
בין המייסדים של המכון לחקר מלחמות ישראל. חבר בוועדת השופטים של קרן ענבר מבית המרכז למורשת המודיעין. בשנת 2010 זכה מלובני בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו מלחמות בבל החדשה - עלייתו ונפילתו של הצבא העיראקי, ובתעודת הערכה על ספר זה מטעם פרס מולדובן לספרות צבאית של אוניברסיטת אריאל. בשנת 2012 זכה בציון לשבח במסגרת פרס ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי על ספרו "מלחמות בבל החדשה". בשנת 2019 זכה בפרס ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל לשנת 2018, שניתן לו על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי על ספרו "דגל אדום מעל המזרח התיכון". כן זכה בציון מיוחד מטעם פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2019.
נבידו
מקיקו טנאקה
מקיקו טנאקה (ביפנית: 田中 眞紀子, נולד ב-14 בינואר 1944 בטוקיו) בטוקיו היא פוליטיקאית יפנית, בת של ראש הממשלה קקואיי טנאקה. היא הייתה שרת החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה ושרת החוץ של יפן.