ב-2008 שיחק בסרטו של קלינט איסטווד "ההחלפה" בתפקיד קפטן ג'יי. ג'יי גונס, המפקד במחלקה לטיפול בקטינים של משטרת לוס אנג'לס.
ב-2011 נבחר פעם נוספת על ידי איסטווד להופיע בסרטו "ג'יי. אדגר" לצידם של לאונרדו דיקפריו ונעמי ווטס בתפקיד הפוליטיקאי רוברט קנדי.
באותה שנה, גם ביים והפיק את סרטו הראשון "" בכיכובו של ברוס קמפבל.
בשנת 2015, דונובן שיחק בסדרה "פארגו", ובסרט "סיקאריו". בין השנים 2016-2017, שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "עין הרע. ב-2017, שיחק בסרט "מעל החוק".
בשנת 2019, שיחק בסרטים "לוסי בשמיים" ו"משפטו של טד בנדי" בכיכובו של זאק אפרון ודובב את דמותו של סטיב בסרט ההנפשה "".
בשנת 2020, שיחק סוכן FBI בסרט "גנב עם כבוד" בכיכובו של ליאם ניסן. ב-2021, שיחק בסרט "שומר טינה" והתארח בפרק בסדרה "בלתי מנוצח".
חיים אישיים.
במסגרת לימודיו הוציא דונובן חגורה שחורה בקראטה, בנוסף עוסק גם באמנויות הלחימה אייקידו וג'ו ג'יטסו ברזילאי.
בשנת 2009 הוא נעצר בעוון נהיגה תחת השפעת אלכוהול.
באוגוסט 2010 התארס דונובן עם הדוגמנית מישל וודס. הם התחתנו ב-25 באוגוסט 2012. בתם קלייר, נולדה בדצמבר אותה שנה. ב-2014, נולד בנם לוקאס וב-2017, נולדה להם בת נוספת.
קללו
הרכבת התחתית של פיונגיאנג
הרכבת התחתית של פיונגיאנג (בהאנגול: 평양 지하철도) היא מערכת הסעת המונים אשר פועלת בבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג. הרכבת התחתית נחנכה בשנת 1973 בידי הרודן קים איל-סונג והיא בנויה משני קווים הנחצים בתחנת מעבר יחידה. שני הקווים הנמתחים לאורך כולל של 22 קילומטרים יוצרים יחד מערכת של 17 תחנות אשר ממוקמות בצד אחד בלבד של נהר טאדונג החוצה את העיר. על פי הערכות שונות המערכת משרתת בין 300,000 ל-700,000 נוסעים ביום. קיימות תוכניות לבניית קו רכבת שלישי אך הן נדחות כל העת עקב קשיים כלכליים.
סקירה כללית.
בניית הרכבת התחתית החלה בשנת 1968, יש הטוענים כי הסיבה לכך הייתה קנאה בקוריאה הדרומית אשר החלה לקדם ברצינות תוכניות דומות לבניית רכבת תחתית בסיאול. במהלך הבניה בשנת 1971 קרתה תאונה חמורה כאשר עקב כשל תכנוני קרסה המנהרה העוברת מתחת לנהר טאדונג ועל פי דיווחים גרמה למותם של כמאה איש. עקב תאונה חמורה זו נזנח הניסיון לחבר בין שני חלקי העיר בעזרת הרכבת התחתית והיא עוברת רק מצד אחד של הנהר. הקו הראשון של הרכבת נחנך בשנת 1973 והקו השני נחנך בשלבים בין השנים 1975 ו-1978. בשנת 1987 הקו הוותיק הורחב בשתי תחנות נוספות ואלה הן התחנות היחידות שאליהן מותרת הכניסה לאזרחים זרים, כמובן שבליווי נציגי המפלגה. במהלך הביקורים השונים נצפו אותם פרצופים של נוסעים ברכבות וכן אותם מספרי רכבת, מה שאומר שייתכן וכל החשיפות לתקשורת היו מבוימות בידי השלטון. בנוסף למערכת הקווים אשר ידועה לעיתונאים הזרים, ישנן עדויות כי קיימים קווים נוספים לשימוש צבאי בלבד בדומה למטרו 2 המוסקבאי.
נסיעה אחת ברכבת עולה כ-5 וון צפון קוריאני השקולים לכעשרים אגורות, מה שעושה אותה לרכבת התחתית הזולה בעולם.
עומק המסלול ושמות התחנות.
בתחנות הפתוחות לזרים ניכרת השקעה רבה בעיצוב והן כוללות נברשות מפוארות, ציורי קיר ומזכירות באופן כללי את תחנות הרכבת התחתית של מוסקבה. על שאר תחנות הרכבת התחתית המידע מועט ונראה שהן אפלות הרבה יותר מהתחנות הפתוחות לזרים משיקולי חיסכון באנרגיה. כל תחנות הרכבת התחתית בנויות בעומק רב מתחת לאדמה, לעיתים יותר מ-100 מטרים, מה שהופך אותה לרכבת התחתית העמוקה בעולם. ייתכן כי הסיבה לעומק יוצא דופן זה היא הכוונה לחבר באמצעותה בין מתקנים צבאיים הממוקמים בבירת קוריאה הצפונית, מה שמחייב חסינות מפני הפצצות. סיבה אפשרית נוספת היא כוונת המתכננים, שהרכבת תעבור מתחת לנהר טאידונג העמוק (תוכנית שלא יצאה אל הפועל).
השמות של תחנות הרכבת התחתית לא משקפים את מיקומם הגאוגרפי; הן נקראות על שם מושגים בתורת הג'וצ'ה, שהומצאה על ידי השליט הראשון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, ועומדת בלב שיטת המשטר במדינה; יוצאת דופן היא התחנה הממוקמת ליד שער הניצחון של פיונגיאנג ונקראת בהתאם "קאיסון" (ניצחון).
ציוד נייד.
לאחר חנוכת הרכבת, הציוד הנייד הורכב ממערכים מסוג DK4 אשר נבנו בסין, אם כי המשטר הצפון קוריאני טוען שהם יוצרו בארצו. בשנת 1998 חלק מרכבות אלה הוחזרו לסין ושירתו תקופה קצרה ברכבת התחתית של בייג'ינג. במקום הרכבות הסיניות רכשה קוריאה הצפונית מגרמניה מערכים משומשים אשר שירתו ברכבת התחתית של מזרח ברלין. כתב של ה-BBC אשר הצליח בשנת 2000 לבקר בעיר ללא ליווי נציגי השלטון טען שראה בשירות "קרונות מזרח גרמניים ישנים אשר עדיין היו מכוסים בגרפיטי גרמני". בכל קרון מופיעים דיוקניהם של קים איל-סונג וקים ג'ונג איל.
מי יעודד את רשוש?
מי יעודד את רשוש? (בשוודית: ) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות השני בסדרת ספרי התמונות של המומינים. הספר תורגם לעברית ב-1977 על ידי ויויאן ברסקי בהוצאת הדר. ב-2015 הופיע בהוצאת קרן בגרסה עברית חדשה, בכותרת "מי ינחם את קטנטן", בתרגום דנה כספי ובעיבוד צור ארליך.
תקציר העלילה.
עלילת הספר מתמקדת ברשוש (בגרסה החדשה: קטנטן), יצור קטן שחי לבדו, ובבדידות רבה, בבית גדול. רשוש חושש מאוד לצאת לעולם ולהתידד עם תושבי עמק המומינים. רשוש הבודד מחליט לבסוף לצאת למסע בעולם במטרה למצוא חבר.
במהלך מסעו פוגש רשוש במר המיולין, בשמנטפים, ברשללנים, בגברת פילניוק (בגרסה החדשה: פיליפיונקה), אך בשל ביישנותו הרבה איננו מנסה להתיידד עימם. בחלקו השני של המסע רשוש מגיע לחוף הים, שם הוא מוצא מסר בבקבוק שנכתב על ידי מיפל (בתרגום החדש: ילדה ושמה זוטית) שנלכדה בידי מפלצת הגרוק ואשר מרגישה אף יותר בודדה מרשוש. בעקבות כך רשוש אוזר מספיק אומץ כדי לצאת למסע מעבר לים, להביס את הגרוק ובסופו של דבר להציל את מיפל/זוטית.
עיבודים.
בשנת 1980 הפיק הבמאי השוודי יוהאן הוגלבק (Johan Högelbäck) סרט אנימציה שוודי בשם באורך 22:50 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
אולר
אולר הוא סכין מתקפלת עם להב אחד או יותר, שמותאם לנשיאה בכיס.
אורך להבי האולר יכולים לנוע בין 2 ס"מ עד 30 ס"מ; אורך להב טיפוסי הוא 5–15 ס"מ.
אולרים הם כלים רב שימושיים, וניתן להשתמש בהם למטרות רבות, כגון חיתוך מזון, פתיחת מעטפות, חיתוך חבלים, ואף ככלי להגנה עצמית. רבים מהאולרים מאובזרים, בנוסף לסכין, גם בכלים אחרים כגון מספריים, פותחן בקבוקים ופחיות, חולץ פקקים, פצירה ועוד.
המילה אולר נזכרת לראשונה בלשון חכמים אך לא ברור מה מקורה.
היסטוריה של האולר.
הלהבים המתקפלים הראשונים יוצרו על ידי נפחים אירופאים באמצע המאה ה-18 והם שימשו ככידונים מתקפלים על תותחים ומרכבות. באמצע המאה ה-19, נוצרו הדוגמאות האמיתיות הראשונות של אולרים. ובדיוק כמו היום, היו מגוונים בדגמים ובאיכות. בעוד שחלקם היו סכינים קלאסיות עם ידיות עץ ולהבי ברזל, אחרים היו קלאסיים ויקרים יותר, עם חיזוקים מסגסוגת כסף וידיות איילים.
במהלך המאה ה-19, ייצור האולר נעשה נפוץ יותר. אומנים צרפתים, ספרדים ואמריקאים החלו כולם להתחרות עם הקישוטים הייחודיים שלהם ושימושים מעשיים חדשים. מלבד השימוש ככלי וכלי נשק, האדמירל הצרפתי d’Estaing השתמש בסכינים שנעשו במיוחד בספינתו שיכולים לשמש גם כסכו"ם.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ייצור האולרים נעשה מתועש. מה שהביא למגוון רחב של דגמים שונים ולעלות נמוכה יותר, מה שהפך את הסכינים הללו לפופולריים עוד יותר.
בשנות ה-50, האולרים היו נפוצים בכל מקום. יצרנים ברחבי העולם מכרו את הדגמים שלהם, בעיקר פרסמו אותם כאולרי כיס מעולים עבור חקלאים, ציידים וחוואים שזקוקים לכלי חיצוני קומפקטי, מהיר ורב-תכליתי.
בעוד שבאמריקה Schrade היה היצרן המוביל של האולרים, חיילים שהגיעו מאירופה הביאו סוויץ' איטלקי אטרקטיבי בשם סטילטו. קונים אמריקאים היו מסונוורים מההמצאה האיטלקית הזו בדיוק בגלל שהיא לא הייתה מעשית כמו הדגמים האמריקאים. במקום להב חיתוך חד, סטילטו תוכנן כנשק התקפה - מחודד ומאיים.
עם זאת, ב-1950 העיתון היומי האמריקאי הפופולרי Women's Home Companion פרסם מאמר בשם "הצעצוע שהורג". האולרים הוגדרו כאשם העיקרי בבעיה עם עליית רמות הפשיעה שיצאה מכלל שליטה. מחבר המאמר ג'ק האריסון פולק תיאר את האולרים כמסוכנים כמו אקדחים ואמר שהם נועדו לאלימות ולשימוש על ידי חברי כנופיה.
לא עבר זמן רב עד שאחרים קפצו על העגלה והצטרפו לתעמולה נגד אולרים, במהלך שנות ה-50, פרסומים רבים אחרים פרסמו מאמרים בגנות אולרים ככלי נשק מרושעים, קטלניים וקראו לחוקים חדשים שיאסרו על השימוש בהם.
אולר בחוק.
בניגוד לסכין, אולר הוא לרוב מכשיר המותר לנשיאה מבחינה חוקית. לעיתים, קיימות מגבלות שונות על גודל הלהב, ותכונות אחרות, כגון היכולת לנעול את הלהב כאשר הוא פתוח, כדי להבטיח שלא יוכל לשמש ככלי נשק מסוכן.
בחוק הישראלי נשיאת אולר מותרת. אולר מוגדר כסכין מתקפלת שאורך להבה אינו עולה על עשרה סנטימטרים ושלא ניתן להפכה, בעזרת קפיץ או באמצעי אחר, לסכין שלהבה קבוע. למרות זאת, יש איסור לשאת אולר במקומות כגון מוסדות חינוך, בתי אוכל, מועדונים, אולמי משחקים, מגרשי ספורט ומקומות בהם נערכים מופעים.
משה ספקטור (קצין)
משה ספקטור (נולד ב-1942) הוא תת-אלוף (במילואים) בצה"ל והמנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה.
קורות חייו.