אחד ממטוסי גל התקיפה היפני הראשון, שעשה דרכו חזרה לנושאת המטוסים שלו, הבחין באנטרפרייז ודיווח את מיקומה למטוסי הגל השני. מכיוון שהסבו נזק כבד להורנט, התרכזו טייסים אלה באנטרפרייז, והחלו לתקוף אותה בשעה 10:08. כבפעם הקודמת, לא הוזנקו מטוסי הקרב בזמן, והמפציצים היפנים תקפו את נושאת המטוסים ללא הפרעה, לבד מאש נ"מ כבדה מאנטרפרייז וממלוותיה. שלוש פגיעות נרשמו: הפצצה הראשונה חדרה בסמוך לקצה סיפון ההמראה והתפוצצה בקו המים בחרטום, הפצצה השנייה פגעה במרכז סיפון ההמראה ובמעלית המטוסים, והפצצה השלישית פגעה במים בסמוך לגוף האונייה, וגרמה לסדק. הפצצות גרמו לשריפות וכן להרוגים ולפצועים רבים.
כעשרים דקות לאחר מכן תקפה את אנטרפרייז קבוצת מפציצי טורפדו. קבוצת מטוסי הקרב שהגנה על נושאת המטוסים יצאה לקראתה ובקרב האוויר התרסק אחד ממפציצי הטורפדו אל תוך המשחתת "סמית'". התרסקות המטוס הציתה שרפה וגרמה לאבדות, והטורפדו, ששרד את ההתרסקות והתפוצץ זמן לאחר מכן, גרם לנזק נוסף. מפקד המשחתת השיט אותה לעבר שובל אוניית המערכה דקוטה הדרומית, וסילוני המים כיבו את השריפות והמשחתת שבה לפעולה. שאר מפציצי הטורפדו שיגרו מטחים לעבר אנטרפרייז, דקוטה הדרומית ופורטלנד, אך כולם החטיאו את מטרתם או היו נפלים, ולא נגרם כל נזק. צוותי בקרת הנזקים על סיפון האנטרפרייז השתלטו על השריפות, ובשעה 11:15 היא החלה לקלוט את מטוסי גל התקיפה הראשון. תוך זמן קצר הופיע גל תקיפה יפני נוסף, ואילצו אותה לבטל את הנחיתות. היה זה גל התקיפה מנושאת המטוסים ג'וניו, שבשעה 09:14 שיגרה 17 מפציצי צלילה ו-12 מטוסי קרב. בשעה 11:21 פתחו מפציצי הצלילה בהתקפה ופגעו באנטרפרייז, בדקוטה הדרומית ובסיירת סן חואן.
בשעה 11:35 החליט קינקייד להסיג את כוחותיו משדה הקרב. מצב זה, בו הורנט יצאה מכלל פעולה, אנטרפרייז ניזוקה באופן קשה, והוא הניח שליפנים יש לפחות נושאת מטוסים אחת שלמה באזור, לא הותיר לו ברירה אלא להורות לכוחות המשימה שלו לנתק מגע. בשעה 11:40 החלו נושאות המטוסים היפניות הנותרות, זואיקאקו וג'וניו לקלוט את מטוסיהן והתכוננו לשגר גלים נוספים.
בשעה 13:00 הפליגו הכוח הקדמי וכוח החלוץ לאזור בו נצפו כוחות המשימה של בעלות הברית, במטרה להיכנס עמם לקרב שטח. לעומתם, פנו נושאות המטוסים הפגועות זואיהו ושוקאקו צפונה ונסוגו משדה הקרב. בשעה 13:06 שיגרה ג'וניו את גל התקיפה השני שלה, שמנה שבעה מפציצי טורפדו ושמונה מטוסי קרב, ובשעה 13:11 שיגרה זואיקאקו את גל התקיפה השלישי שלה, שמנה שבעה מפציצי טורפדו, שני מפציצי צלילה וחמישה מטוסי קרב.
בשעה 14:45 החלה נורת'האמפטון לגרור את הורנט אל מחוץ לשדה הקרב במהירות של 5 קשרים. צוותי התיקון הצליחו לשקם את מערכת החשמל, אך בשעה 15:20 תקפו את נושאת המטוסים מפציצי טורפדו מג'וניו. חמישה מתוך ששת המפציצים החטיאו, אך הטורפדו השישי פגע במרכז נושאת המטוסים, והסב נזק רב. מערכת החשמל קרסה שוב, והפסיקה את פעולת משאבות המים, והורנט החלה לנטות. בעת שהחלו ההכנות לנטישת האונייה, הגיע גל התקיפה השלישי מזואיקאקו ופגע פעם נוספת בהורנט. עד השעה 16:30 נטש כל הצוות את האונייה.
לאחר ההתקפה ביטל הלסי ניסיונות נוספים לגרירת הורנט, בשל איום המטוסים היפנים, והורה לשתי משחתות לטבע אותה ולשאר כוחותיו לסגת דרומה. המשחתות "מסטין" ו"אנדרסון" ניסו לטבע את נושאת המטוסים באמצעות טורפדו ותותחים אך היא המשיכה לצוף. בסביבות השעה 20:00 התקרבו אוניותיו של אבה להורנט הבוערת והמשחתות האמריקניות נסוגו במהירות. המשחתות "מקיגומו" ו"אקיגומו" שיגרו ארבעה טורפדו שלבסוף טיבעו את נושאת המטוסים בשעה 01:35. לאחר מכן פנו הכוחות היפנים ושבו לטרוק, לשם הגיעו ב-30 באוקטובר. במהלך נסיגה כוחות המשימה האמריקנים, התנגשה אוניית המערכה דקוטה הדרומית במשחתת מהן והסבה לה נזק כבד.
תוצאות הקרב.
לאחר הקרב טענו היפנים כי טיבעו ארבע נושאות מטוסים ושלוש אוניות מערכה, למעשה איבדו בעלות הברית נושאת מטוסים אחת, הורנט, ומשחתת אחת, פורטר. נושאת המטוסים אנטרפרייז, אוניית המערכה דקוטה הדרומית, הסיירת הקלה סן חואן והמשחתות סמית' ומהן ניזוקו. מתוך 155 המטוסים שהיו ברשות בעלות הברית, 74 אבדו. נושאות המטוסים היפניות שוקאקו וזואיהו והסיירת צ'יקומה ספגו נזקים כבדים, ומתוך 157 מטוסים בתחילת הקרב אבדו ליפנים 100 מטוסים.
אנטרפרייז הפליגה לקלדוניה החדשה לתיקונים, אך נאלצה לעזוב את המספנה ולשוב לאיי שלמה כדי לסייע לכוחות בעלות הברית בקרב הימי על גוודלקנל, בו מלאה תפקיד מרכזי בניצחון בעלות הברית.
היפנים אמנם השיגו ניצחון טקטי בקרב זה בבחינת מספר הכלים שאבדו, אך הניצחון גבה את חייהם של אנשי צוות רבים, אותם התקשו היפנים להחליף, בניגוד לאמריקנים. גם הנזק שנגרם לנושאות המטוסים היה כה גדול, עד שהן נאלצו לשוב ליפן לתיקונים יסודיים, ושבו לפעילות רק ב-1943.
הנזק הגדול ביותר שנגרם לצי הקיסרי היה אובדן צוותי האוויר שלו. בקרב איי סנטה קרוז אבדו יותר אנשי צוות אוויר יפנים מבכל אחד מקרבות נושאות המטוסים הקודמים בים האלמוגים, במידוויי ובאיי שלמה המזרחיים, ובשלב זה יותר ממחצית הטייסים שהשתתפו בהתקפה על פרל הארבור נהרגו.
בשל המחסור בטייסים חדשים נאלצו גם נושאות המטוסים זואיקאקו והיו לשוב ליפן, כדי לחדש את מצבת הטייסים שלהן. בצי היפני צוות האוויר היה חלק אינטגרלי ממצבת נושאת המטוסים והם לא נהגו להעביר טייסות מנושאת מטוסים אחת לאחרת. אף על פי שנושאות המטוסים היפניות שבו ללגונת טרוק בקיץ 1943, הן לא שבו למלא תפקיד במערכה באיי שלמה.
על אף הניצחון הטקטי לו זכו היפנים, למעשה הייתה זו ההזדמנות האחרונה של הצי הקיסרי היפני להכריע את צי בעלות הברית בקרב ימי, ומנקודה זו והלאה העניקה העוצמה התעשייתית של ארצות הברית יתרון ברור לצי בעלות הברית.
Kind of Blue
Kind of Blue הוא אלבום של מוזיקאי הג'אז, מיילס דייוויס. האלבום יצא ב-17 באוגוסט 1959 בחברת התקליטים קולומביה רקורדס.
הפקה.
ההקלטות נערכו באולפני קולומביה בניו יורק, ב-2 במרץ ו-22 באפריל 1959. האלבום כלל את האנסמבל של דייוויס שכלל באותה תקופה את הפסנתרנים ביל אוונס ו-וינטון קלי, המתופף ג'ימי קוב, הבסיסט פול צ'יימברס, והסקסופוניסטים ג'ון קולטריין וקנונבול אדרלי. לאחר צירופו של אוונס להרכב, דייוויס המשיך בפיתוח סגנון הג'אז המודאלי שלו שהוצג באלבומו Milestones שיצא שנה לפני כן, בניגוד ליצירותיו הקודמות שהתאפיינו בסגנון ההארד בופ.
אף על פי שהנתונים שנויים במחלוקת, Kind of Blue נחשב לא רק כאלבומו הנמכר ביותר של דייוויס, אלא גם כאלבום הג'אז הנמכר ביותר. ב-7 באוקטובר 2008, האלבום קיבל תואר של אלבום פלטינה מאיגוד ה-RIAA. מאז האלבום קיבל שבחים ממבקרים רבים, ומוכר כאלבום הג'אז הגדול בכל הזמנים, וכשיא יצירתו של דייוויס. קטעים שונים מן האלבום (בעיקר All Blues) הפכו לסטנדרטים של ג'אז ובוצעו על ידי אמנים רבים.
השפעתו של האלבום על עולם המוזיקה ועל יוצרים שלא רק בתחום הג'אז, אלא גם בז'אנרים אחרים כגון רוק ומוזיקה קלאסית, הביאה לתודעה על השפעתו של האלבום, והכרתו באחד האלבומים הגדולים במוזיקה. ב-2003, דירג מגזין הרולינג סטון את האלבום במקום ה-12 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים. חלק מנגני ההרכב של דייוויס - כמו אוונס וקולטריין - הפכו לאמני ג'אז מצליחים ומוערכים בפני עצמם כאשר ההשתתפות באלבום היוותה סוג של צומת דרכים מוזיקלי.
יורי אננקוב
יורי פבלוביץ' אננקוב (ברוסית: Юрий Павлович Анненков, היה ידוע גם בשם ז'ורז' אננקוב; 23 ביולי 1889 – 12 ביולי 1974, על פי הלוח היוליאני נולד ב-11 ביולי) היה אמן רוסי שידוע בעיקר בשל האיורים שלו שהופיעו בספרים והפורטרטים שהוא צייר. הוא גם עסק בעבודות עיצוב בתיאטרון ובקולנוע והיה חבר במערכת המגזין הרוסי Мир иску́сства ("עולם האמנות").
במאמרו "על הסינתטיזם" משנת 1922, כתב יבגני זמיאטין ש"(אננקוב) היה מודע באופן נלהב לעומס ולדינמיות של התקופה שלנו. חוש העיתוי שלו התפתח תוך מאית שנייה. הייתה לו את היכולת לתת רק את המהות הסינתטית של הדברים".
ביוגרפיה.
יורי אננקוב נולד למשפחה ידועה (בין בני משפחתו היה פבל אננקוב, שהיה המוציא לאור של אלכסנדר פושקין). אביו, שגם שמו היה פאבל אננקוב, היה מעורב בפעילות מהפכנית שבגללה הוא הוגלה לסיביר. משפחת אננקוב שבה לסנקט פטרבורג ב-1892.
ב-1908 התקבל אננקוב לאקדמיה לאמנות של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם למד יחד עם מארק שאגאל. ב-1909 הוא השתתף בסדנאות של יאן סיגלינסקי. בין השנים 1911 – 1912 שהה אננקוב בפריז ועבד בסדנאות של מוריס דני ופליקס ולוטון. ב-1913 עבד אננקוב בשווייץ. עם שובו לסנקט פטרבורג ב-1914 הוא עבד בעיקר כמאייר במגזינים ובתיאטראות.
הספר הראשון שיצא לאור עם איוריו של אננקוב היה ספרו של מקסים גורקי, "סמובר" שיצא לאור ב-1917. ההכרה בו כמאייר ספרים הגיעה בזכות עבודתו המפורסמת ביותר, הפואמה "שנים עשר" של המשורר הרוסי אלכסנדר בלוק, שפורסמה ב-1918 ויצאה לאור בשלוש הדפסות במהלך אותה שנה. בשנים הבאות, תרם אננקוב לעיצובם של כמה וכמה ספרים של הסופרים בסנקט פטרבורג, בין השאר, מיכאיל קוזמין ואלכסיי רמיזוב). ב-1919, עיצב אננקוב את התפאורה למחזה "המזקק הראשון", קומדיה מאת לב טולסטוי.