באזור זה נמצא מסע ברפסודות - ב"אשדות נהר קאלי", וכן "מסלול המהרג'ה" - אזור הליכה בג'ונגל בו מוצגים דרקוני קומודו, עטלפים וציפורים טרופיות. באזור נמצאת גם רכבת ההרים משלחת אוורסט.
פרטים נוספים.
פארק זה נסגר בשעה מוקדמת של הערב על מנת שלא להלחיץ את החיות, ולאפשר להם מנוחה. מאותה סיבה בפארק זה, בניגוד לפארקים האחרים, אין מופעי זיקוקים.
קורילטאי
קורילטאי הוא מונח מונגולי קדום המתאר את אספת ראשי השבטים באימפריה המונגולית, שנועדה לקבוע את סדרים השלטוניים באימפריה ואת המשך ההתפשטות שלה.
הקורילטאי המפורסם ביותר נערך ב-1206, ובו נבחר טמוצ'ין לחאן הגדול של האימפריה ושינה את שמו לג'ינגיס חאן. מרבית הקרבות והכיבושים המונגוליים תוכננו בקורילטאי, והוא המודל על פיו מבוסס הפרלמנט המונגולי הנוכחי, החוראל הגדול.
הבעיתיות בקורילטאי נבעה מכך שכינוסו דרש את נוכחותם של כל ראשי המשפחה הג'ינגיסית. מותו של אוגדיי חאן בשנת 1241 תרם לעצירת הפלישה המונגולית למזרח אירופה. מותו של מונגקה חאן בשנת 1259 ומלחמת האזרחים שפרצה לאחר מכן, תרמו לעצירת ההתקדמות של הולאגו חאן לתוך סוריה וארץ ישראל.
ניסנית
ניסנית הייתה ההתנחלות הגדולה ביותר בצפון רצועת עזה. ניסנית הוגדרה כיישוב קהילתי מעורב.
הקמת היישוב.
היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל, בחודש ניסן תשמ"ב (אפריל 1982). גרעיני הנח"ל שהגיעו למקום, ישבו קודם לכן בנח"ל גדיד. נח"ל גדיד נמסר להתיישבות אזרחית, ולוח הזמנים לפינוי נקבע בהתאם לצורך להכין מקום לתלמידי ישיבת ההסדר שפונו מימית במסגרת הסכם השלום עם מצרים. ביום העצמאות תשמ"ב נערך טקס העלייה לקרקע של נח"ל ניסנית.
אוזרח ב-1984 כמחנה הכשרה ל-15 משפחות החלוץ. בשנת 1993 הפך ליישוב קבע קהילתי-עירוני. היישוב מנה כ-300 משפחות.
היישוב.
היישוב שימש כמרכז עירוני לשאר היישובים בצפון רצועת עזה: אלי סיני ודוגית. הוא כלל גן ילדים, מרפאה, מעונות יום ובתי כנסת.
האזור מתאפיין בדיונות חול ורכסי כורכר. היישוב היה בנוי בצורה מעגלית, בדומה ליישובים רבים בארץ וחולק לשכונות ולרחבות.
קרבת היישוב לעיר אשקלון אפשרה קליטה מהירה של משפחות תוך השענות על מקורות התעסוקה והשירותים העירוניים המקומיים. בנוסף, היו מספר בקתות אירוח (צימרים) בשטחו.
היישוב נקרא כך על שם פרח הניסנית הנפוץ בחולות האזור באביב.
ניסנית פונתה במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004.
אחרי ההתנתקות.
לאחר הפינוי פוזרו 300 המשפחות במספר אתרים. מרבית המשפחות שוכנו באתרי הקרווילות ביישובים: ניצן, אור הנר, מפלסים, כרמיה ובוסתן הגליל.
ב-26 ביולי 2007 הייתה עלייה של פעילי ימין לעבר ניסנית, שבה הגיעו עד לגדר.
ב-9 בספטמבר 2008 עירית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם ניסנית.
בתחילת שנת 2017, המחצית הדרומית של שטח היישוב פונתה מההריסות על ידי פלסטינים, שזרעו במקום שדה חקלאי.
אלי סיני
אלי סיני הייתה התנחלות ויישוב קהילתי בצפון רצועת עזה, כ-15 קילומטרים מדרום לאשקלון.
הקמת היישוב.
היישוב הוקם באופן הצהרתי ב-1982 (סוכות תשמ"ג), על ידי גרעין שרובו נמנו עם מפוני ימית, ואז נערך טקס רשמי במקום. בפועל הגיעו התושבים הראשונים למקום, רק אחרי כמעט שנה, בסוף קיץ 1983 (אלול תשמ"ג). בשנים הראשונות גרו התושבים בקרוואנים, ורק בקיץ 1988 (תמוז תשמ"ח), נכנסו המשפחות הראשונות לבתי קבע. שמו של היישוב נבחר לסמל את הכמיהה לחזור לסיני. היישוב השתייך למועצה האזורית חוף עזה.
היישוב.
היישוב הוגדר כאגודה שיתופית קהילתית. במקום גרו כ-95 משפחות, רובן חילוניות, שמנו למעלה מ-350 נפש. רובם עסקו במקצועות חופשיים. במקום פעלו מעונות יום וגן ילדים. ביישוב התקיימו חוגים ופעילויות תרבות שאורגנו על ידי ועדות חינוך ותרבות של היישוב. הילדים התחנכו בבתי הספר באשקלון ובשער הנגב.
ב-3 באוקטובר 2001 הצליחו שני מחבלים לחדור ליישוב, פתחו באש על התושבים וזרקו רימונים. כתוצאה מכך נהרגו שניים ונפצעו 16 ישראלים. לאחר מכן התבצרו המחבלים בבית ריק וניהלו חילופי אש עם צה"ל במשך למעלה משעתיים עד שנהרגו בידי צלפי הימ"מ. שני ההרוגים בפיגוע הם: לירון הרפז, חיילת, בת היישוב, וחברהּ, אסף יצחקי.
אלי סיני בתוכנית ההתנתקות.
ב-21 באוגוסט 2005 פונה היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות. מרבית התושבים מחו על כך שהממשלה לא דאגה לפתרונות דיור לקהילה והבעירו צמיגים בכניסה ליישוב. בסופו של דבר, התפנתה קבוצה זו לאחר טקס פרידה ויצאה ברגל מהיישוב, כשבראש השיירה נסע אריק הרפז הגורר עמו את גלעד ההנצחה לזכר לירון ואסף שהיה מוצב ביישוב.
אחרי ההתנתקות.
לאחר הפינוי - קבוצה של 50 משפחות הקימה מאהל בצומת יד מרדכי כמחאה על כך שהממשלה לא מצאה להם פתרון קהילתי. המשפחות גרו במאהל וקיימו שם חיי שגרה. ב-2006 נענתה הממשלה לדרישת מפוני אלי סיני שדרשו להיקלט בקיבוץ פלמחים אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות, אחרי שהם שהו 11 חודשים במאהל מחאה. חברי פלמחים הביעו את הסכמתם לקליטת חלק מהמפונים.
ב-9 בספטמבר 2008 עיריית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם אלי סיני.
כיום רוב משפחות היישוב עברו לבתי הקבע שלהם, ומתגוררות כקבוצות ביישובים שונים בארץ:
דוגית
דוגית הייתה התנחלות בעלת אופי קהילתי חילוני בצפון רצועת עזה, סמוך לאלי סיני, שפונתה בשנת 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
היסטוריה.
ההחלטה על הקמת היישוב התקבלה בשנת 1989 בימי ממשלת האחדות הלאומית. במקור, אמור היה היישוב לקום על החוף במרחק שני קילומטרים ממחנה שאטי, אך יצחק רבין, שר הביטחון דאז, החליט בסופו של דבר על המיקום הסופי, צפונית מזרחית משם.
במאי 1990 עלה הגרעין הראשוני, שמנה 3 משפחות, לקרקע סמוך לחוף הים בצפון רצועת עזה. היישוב הוקם ככפר דייגים במסגרת אמנה ושמו סימל את עיסוקם העיקרי של תושביו - חקלאות ימית, שירותי הצלה, בריכות דגים, תיירות, מסעדות דגים, דיג ועוד.
במשך כ־10 שנים התגוררו התושבים בקראוונים עד שקיבלו אישורי בנייה והקימו בתי קבע ביישוב.
היישוב מנה כ-20 משפחות והיה בתחילת דרכו להתפתחות נוספת לאחר הפשרת שטחים נוספים לבניית בית במסגרת "בנה ביתך" ובניה תקציבית של כ-15 יחידות דיור שהחלה בשנת 2002 והסתיימה בשנת 2004. בדוגית היו פעוטונים וצהרון, ילדי הגן היו נוסעים לאלי סיני ואילו ילדי בית הספר הגיעו בהסעה מאורגנת לבית הספר באשקלון.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, דוגית, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון. ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה ובהן דוגית הקיפה אף מספר אישים מרכזיים בשמאל כמו עמי אילון ועמרם מצנע.
אף על פי כן פונתה דוגית במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בין ה-15 ל-17 באוגוסט 2005. התושבים לא גילו התנגדות פעילה לפינוי כביישובים אחרים ורובם עברו ליישוב בוסתן הגליל שבצפון.
רפיח ים
רפיח ים הייתה ההתיישבות הדרומית ביותר בגוש קטיף, במרחק של כמה מאות מטרים מגבול מצרים מדרום וממערב, ומחנה הפליטים רפיח ממזרח ליישוב. עד פינויה התגוררו בה כ-25 משפחות. רפיח ים היה בעל אופי חילוני. נודע בזכות חוף הים הסמוך לו. ביישוב פעל גן ילדים וילדי בית הספר הוסעו באופן מאורגן לבתי ספר בחבל אשכול.
היסטוריה.
הקמת היישוב החלה בסוף שנת 1984, זמן קצר לאחר החלטת ועדת השרים להתיישבות על הקמתו, שהתקבלה ב-22 ביולי 1984. היישוב הוקם כיישוב קהילתי על ידי גרעין של זוגות צעירים מרחבי הארץ שהתיישבו באתר זמני. הכוונה הייתה שהתושבים יתפרנסו מתיירות, אולם בעקבות הרעת המצב הביטחוני פנו ברובם לחקלאות במסגרת תכנון ממשלתי וקיימו חקלאות חממות בהן גידלו עגבניות שרי אורגניות. תושבים אחרים ניהלו מתפרות פרטיות שייצרו עבור רשתות האופנה בישראל. פיתוח היישוב התעכב עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף שנת 1987, היישוב סבל מאירועים של יידוי אבנים מרפיח ופגיעה בתשתית החקלאית שלו. רק בסוף שנת 1991 עבר הגרעין לבתי קבע ביישוב.
בקביל להקמת רפיח ים, החלה בשנת 1986 הקמתה של שכונת "תל א-סולטאן", בצפון רפיח, במרחק של עשרות מטרים בודדים מהיישוב. השכונה הוקמה על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, שבעקבותיו נחצתה העיר רפיח, וחלקה שמדרום מערב לקו הגבול הבינלאומי עבר לשליטת מצרים. על פי ההסכם, מצרים הייתה אמורה לממן את יישובם מחדש של תושבי שכונת קנדה בסיני בתל א-סולטאן, שנודע כשכונת קנדה החדשה. תהליך היישוב מחדש נמשך מ-1989 עד שנת 2000 במימון של קנדה וכווית.
אף על פי שהיה יישוב אזרחי, הייתה ממוקמת בו בקביעות מחלקה של חיילי מילואים שאבטחה אותו, צוות של חיילות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר ניסיונות חדירה מגבול מצרים בלילה, לאורך ציר פילדלפי, וצוות של משמר הגבול, שהיה אחראי לאבטחה ושיטור ברפיח הסמוכה. כבר בפברואר 2000, הוכן במערכת הביטחון מסמך המלצה לדרג המדיני, לקראת הסדר הקבע עם הפלסטינים, ובו נכללה רפיח ים ברשימה של 21 יישובים המיועדים לפינוי במסגרת הסדר הקבע.