עד שנת 1000 לספירה הגיעו אנשי הבנטו לאזורים של זימבבואה ודרום אפריקה של היום. בזימבבואה הייתה אחת האימפריות הגדולות של דרום כדור הארץ, ובירתה הייתה זימבבואה הגדולה. היא שלטה בנתיבי סחר מדרום אפריקה לצפון הזמבזי, וסחרה בזהב, נחושת, אבנים יקרות וטובין אחרים, עם סוחרים ערבים בחוף הסוואהילי. עד אמצע האלף השני לספירה האימפריה כילתה את משאביה והתמוטטה, וזימבבואה הגדולה ננטשה.
ממלכות מערב אפריקה.
האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות, היה מערב אפריקה. התפתחות הכלכלה באזור איפשרה את התפתחותם של משטרים ריכוזיים. התרבות המוקדמת ביותר באזור היא תרבות הנוק ששלטה באזור משנת 1000 לפני הספירה עד שנת 200 לספירת הנוצרים. הנוקאים היו התרבות הראשונה מדרום לסהרה שיצרה פסלי טרקוטה בגודל אדם. היסטוריונים מקשרים את התרבות האבודה לשבט היורובה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה הגאנאית שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית. העיר המרכזית באימפריה - קומבי סלאח היא בימינו עיר במאוריטניה של ימינו. האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש של האזור על ידי אימפריית אל-מוראביטון ב-1052.
אימפריית סוסו ניסתה למלא את החלל הפוליטי באזור עד שהובסה על ידי המנדיקים מקימי האימפריה המאלית החדשה במחצית המאה ה-13. האימפריה המאלית המשיכה לשגשג כמה מאות שנים אך שלטונם של שליטים חלשים בתקופה מאוחרת יותר הובילו להפסדים קשים מול שבטי הטוארג, הסונגהאי והמוסי. במאה ה-15 ייצבו הסונגהאי מדינה חדשה סביב העיר גאו, בשם אימפריית סונגהאי. המנהיגים המובילים של האימפריה היו סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריית סונגהאי הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי. דרומית לסודאן נוסדו ערי מדינה, שהתחזקו והתפתחו כלכלית על רקע פעילותן בסחר העבדים הקולוניאלי - איפה, בונו, בנין. מזרחה משם התפתחה אויו להיות העיר המרכזית של בני הירובה. קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה-17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית של ימינו.
העת החדשה.
אפריקה תחת השלטון האירופי.
במאה ה-15 החלו האירופים (הפורטוגזים היו הראשונים שבהם) להקים תחנות סחר ביבשת על חופי האוקיינוס האטלנטי ומדרום לארצות הים התיכון. האירופים, בשיתוף סוחרים מוסלמים וכמה מנהיגי שבטים מקומיים, תפסו אפריקנים רבים (בעיקר מאפריקה המערבית והמשוונית) וסחרו בהם ברחבי העולם, פעילות שכונתה מאוחר יותר "סחר העבדים הגלובלי". לאחר גילוי אמריקה, כאשר כוח האדם של הילידים שם לא ענה על ביקוש המתיישבים האירופים, והתקשה לשרוד בתנאי עבדות, גדל הביקוש לכוח אדם אפריקני, והגיע למיליוני עבדים שנשלחו בעיקר ליבשת החדשה.
בתחילת המאה ה-19 החלו מדינות אירופה במרוץ לאפריקה. והן כבשו את רוב שטחי היבשת, שהפכו לקולוניות מערביות. יוצאות דופן מבחינה זו היו אתיופיה, ששמרה על עצמאותה מאות בשנים, וליבריה, מדינה חדשה שייסדו ב-1847 עבדים אמריקאים משוחררים, בסיוע הנשיא האמריקני החמישי ג'יימס מונרו.
בסוף המאה התפשטות הכיבושים הובילו לשיתופי פעולה פאן-אפריקאים ראשונים. בשנת 1897 הוקמה בלונדון האגודה הפאן-אפריקאית במטרה ליצור שיתוף פעולה בין גורמי כוח שונים באפריקה לקידום אינטרסים משותפים אל מול המעצמות הקולוניאליסטיות. בשנים שלאחר מכן החלו לראשונה כנסים בין מנהיגים ילידים ממקומות שונים ביבשת, ומנהיגים של אוכלוסיות שמוצאן מאפריקה, וקידמו הלך רוח אנטי-גזעני, אנטי-קולוניאלי ופרו-לאומי. בתקופות מסוימות בלטו נציגים אפרו-אמריקאים בניסיון לקדם רעיונות אלו, אל מול העדרם היחסי של נציגים ילידים-אפריקאים.
הכיבוש הקולוניאליסטי נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה, שלאחריה זכו כל הקולוניות בהדרגה בעצמאות. נכון לשנת 2020 יש באפריקה (כולל האיים הסמוכים לה) 56 מדינות עצמאיות ומוכרות. גבולותיהן של רוב המדינות האלה נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו בצורה שרירותית למדי בין המדינות הקולוניאליסטיות השונות במאה ה-19. הדבר גרם לסכסוכים על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות.
מלחמת העולם הראשונה.
המושבות הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה במערבה של אפריקה כללו את קמרון, וטוגולנד (טוגו של ימינו). במהלך המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה נפלו אלה בידי כוחות מדינות ההסכמה בפיקודן של בריטניה, צרפת ובלגיה.
דרומה משם דרום אפריקה ניהלה את המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובה כבשה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית (נמיביה של ימינו). המושבות הגרמניות במערב ובדרום מערב אפריקה נפלו לידי מדינות ההסכמה עד 1916.
החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה: את מזרח אפריקה הגרמנית (בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי של ימינו) כבשו כוחות מדינות ההסכמה עד לסתיו 1917, אלא שכוחות גרמנים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים, בפיקודו של לטו-פורבק (Lettow-Vorbeck), המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואפילו מעט לאחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה. הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית ( זמביה) של ימינו).
מלחמת העולם השנייה.
חזית צפון אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, התאפיינה בהתקדמויות ונסיגות נשנות של שני הצדדים הלוחמים (בעיקר הגרמנים והבריטים). בספטמבר 1940 התקדמו כוחות איטליה מלוב, שהייתה בשליטה איטלקית, למצרים, שהייתה בשליטה בריטית. הכוחות הבריטיים בפיקוד ארצ'יבלד וייוול הצליחו להדוף את האיטלקים וכעבור חצי שנה לקחו בשבי כ-113,000 חיילים איטלקיים. במרץ 1941 נחתו בצפון אפריקה שתי דיוויזיות גרמניות ("קורפוס אפריקה") בפיקודו של רומל. רומל הצליח להדוף את בעלות הברית לגבול לוב-מצרים, פרט לנמל טוברוק שבלוב, שנשאר כמובלעת של בעלות הברית. הגנרל הבריטי אוקינלק החליף את ויוול בפיקוד על הזירה וניסה לתקוף את הגרמנים בנובמבר 1941. עד ינואר 1942 הוא התקדם עד בנגזי שבלוב, ושחרר את המצור על טוברוק. אחר כך הוא נאלץ לסגת. ביוני 1942 כבשו מדינות הציר את טוברוק, והתקדמו עד לאזור אל עלמיין מזרחה לגבול המצרי - לובי.
המלחמה הקרה.
הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות. כאשר מדינה קיבלה את עצמאותה לראשונה, ציפו ממנה כי תחבור לאחת משתי מעצמות העל הללו. מדינות רבות בצפון אפריקה קיבלו עזרה צבאית סובייטית, בעוד שמדינות במרכז אפריקה ובדרומה קיבלו את עזרתן של ארצות הברית וצרפת. הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה ודרומה חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית. קובה לקחה חלק במאמצי ההשפעה הסובייטית באפריקה. היא שלחה עשרות אלפי חיילים ומומחים ל-17 מדינות באפריקה, ובמיוחד לאנגולה. סכסוכי גבול וטריטוריה היו נפוצים אף הם, כאשר הגבולות שקבעו האירופים עורערו שוב ושוב בידי מדינות האזור.
לאחר המלחמה הקרה.
מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים.
אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגיפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים. קליניקות ניידות באפריקה שמדרום לסהרה הן דוגמה לניסיון לספק מענה לחוסרים אלו. במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
יוחנן בן ברוקה
אנדי מיליגן
אנדי מיליגן (באנגלית: Andrew Jackson Milligan, Jr; 12 בפברואר 1929 – 3 ביוני 1991) היה מחזאי אמריקאי, תסריטאי, צלם קולנוע, שחקן, עורך סרטים, מפיק ובמאי. עבודתו כללה 27 סרטים שנעשו בשנים 1965–1988.
דרכו הקולנועית.
במהלך שנות ה-60 המוקדמות, מיליגן החליט להפוך ליוצר סרטים כשינוי דרך בחייו.
סרטיו עוסקים לרוב בנושאים כמו:עבירות ועונשים, יחסים לא תקינים במשפחה, מיניות מודחקת, הומוסקסואליות, ופגיעה בגוף האדם.
סרטיו הראשונים צולמו עם מצלמת 16MM של אוריקון שנועדה בעיקר לצילום חדשות. עבד לעיתים קרובות עם תקציבים מתחת ל-$10,000, סרטיו מאופיינים בצילומים הדוקים
שעזרו לו לכסות את תקציבו הנמוך מאוד, במיוחד ביצירותיו שרובם היו סרטי אימה. היכולת שלו לעשות סרטים עם תקציב נמוך מאוד היא הסיבה שהוא נשכר לעיתים קרובות על ידי ויליאם מישקין וסרטיו הוקרנו בבתי הקולנוע שלו לעיתים קרובות.
במהלך השנים מיליגן פיתח לעצמו שם של יוצר סרטים גרוע, ספק אפקטים בסגנון של הרשל גורדון לואיס, ואחד מהבמאים הגרועים ביותר בכל הזמנים.
רוב סרטי הניצול שהוא ביים במהלך שנות ה-60 אבדו במהלך הזמן ונשארו אבודים עד היום.
מיליגן נפטר מאיידס ב-3 ביוני 1991 בגיל 62.
רבי יוחנן בן גודגדא
רבי יוחנן בן גודגדא, היה תנא בדור השני. היה לוי מן הממונה של בית המקדש ומהשוערים (הלוויים שתפקידם היה לנעול את השערים) שבבית המקדש השני.
אודותיו מובא, מהלשון בו הוא קרא לרבי יהושע בן חנניה - "בני", מוכיח בערכי תנאים ואמוראים שהוא היה תלמידו של רבי יוחנן בן גודגדא.
תוספתא מזכירה אותו שהיה אחד מהממונים בבית המקדש על נעילת השערים של בית המקדש:תוספתא מסכת שקלים פרק ב הלכה יד :"אילו הן הממונין שהיו במקדש יוחנן בן גודגדא על נעילת שערים"