ז'ולט נולד במשפחה יהודית. אביו איגנאץ שטיינר, היה עורך דין ואחר כך מנהל בנק, אמו הייתה אילונה הירשלר. לאחר מותו המוקדם של אביו בשנת 1903 אמו התחתנה בשנית. בלה למד בקומארנו ובהמשך למד בבודפשט למורה להונגרית - לטינית, אך קטע את לימודיו בגלל מלחמת העולם הראשונה והתגייס לצבא. הוא נשלח לחזית הרוסית, שם נפצע מספר פעמים ובסופו של דבר חזר הבייתה. שיריו, שנכתבו תוך הבראתו בבית החולים הצבאי באורדיאה, פורסמו בעיתונים המקומיים. כרך השירים הראשון שלו פורסם בשנת 1916, ובסיום המלחמה, בשנת 1918, הפך לעיתונאי. הוא היה עורך עיתון "יומן אורדיאה" ועוד עיתונים.
בשנת 1920 עבר לבודפשט, שם גילה בו שאנדור ברודי את העיתונאי האמיתי, כך הפך ז'ולט לאחד מעורכי העת הספרותי "אביב" (Tavasz). משנת 1921 הוא היה חבר במערכת בכתב העת "עולם" (Világ). כתביו היו לוחמניים, אך אלה הפוליטיים שיקפו התפכחות מהאידיאלים האזרחיים שלו שקרסו, ולא התאימו לאלה של תקופת הורטי (הונגריה בין שתי מלחמות העולם). בגלל ביקורתו על המערכת, לא היה חביב על השלטון, אך בחוגי הספרות זכה להכרה ולהערכה. באותה תקופה הוא נסחף פוליטית שמאלה והפך למאמין בסוציאליזם. בשנת 1925 עבד "ב"עיתון """יומן הונגריה" (Magyar Hírlap), בין 1929 לבין 1938 בעיתון ספרותי רדיקלי. הוא היה גם עורך כתב העת הספרותי הקיצוני "העט" (A Toll). ב־27 בדצמבר 1927 התחתן עם השחקנית היהודייה אילונה הולוש (שוורץ), והתגרש ממנה בשנת 1936. אשתו השנייה הייתה רוקחת בשם אגנש ראץ, אמה של אווה היימן.
בשנת 1934 הוא הכיר את תנועת הבונים החופשיים והצטרף לתא "לאבורה וירטוס", שנוסד בווינה. יחד עם רוסטם ואמברי בנו של ארמין ואמברי פעלו לביטול עונש המוות. בבחירות 1935 התמודד ז'ולט כמועמד משותף למפלגה הרדיקלית הלאומית, מפלגת העצמאות 1848 ומפלגת קושוט, אך לא זכה. בסוף שנות השלושים הוא שהה לעיתים קרובות בפריז; הידיעה על פרוץ מלחמת העולם השנייה תפסה אותו שם. תחילה חשב להגר, אך בסופו של דבר חזר לביתו. משנת 1939 הוא לא יכול היה להמשיך בקריירה העיתונאית שלו בגלל החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי הראשון ובעיקר השני והשלישי), אך המשיך לפרסם; בשנת 1942 פרסם את אוסף מאמריו באורדיאה שבינתיים סופחה בחזרה להונגריה. עד שנת 1943 פרסם בלה ז'ולט אחד-עשר רומנים, שלושה כרכים של סיפורים קצרים וחמישה מחזות.
בשל מוצאו היהודי הוא גויס לשרות העבודה לעבודות כפייה שהיה מיועד ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי ב־16 ביולי 1942. תחילה לוואץ, אחר כך לאוקראינה שהייתה כבושה על ידי הוורמכט. הוא נשלח תחילה עם פלוגתו לסרדינה-בודה ואחר כך לקייב. ב־30 באוקטובר 1943 הועבר לפלוגת שירות העבודה של נדיקאטה שהייתה ידועה לשמצה בשל יחסה האכזרי ליהודים. על אף שהצליח לשרוד, הוא נעצר והורשע זמן קצר לאחר מכן עקב התערבותו האישית של שר ההגנה, לאיוש צ'אטאי, באשמת הסתה והפצת טרור. הוא נמצא אשם ונפסקו לו ארבעה חודשי מאסר בכלא בשדרות מרגיט בבודפשט. הוא שוחרר בינואר 1944. לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, הוא ואשתו חיפשו מקלט בגטו אורדיאה. ביולי 1944 עזב את הונגריה ברכבת קסטנר לברגן-בלזן ואחר כך לשווייץ. בתוך כך, כל משפחת אשתו נרצחה יחד עם בתו מנישואיו הקודמים.
בתום מלחמת העולם השנייה ב־1945 חזר ז'ולט חולה להונגריה. באוגוסט הוא הצטרף שוב למפלגה הרדיקלית ההונגרית שהוקמה מחדש. מצד אחד הועיל למפלגה עם המוניטין שלו כסופר, אך מצד שני, אופיו התזזיתי, השנאה שלו, שפתו חסרת המעצורים והפוגענית הזיקה לה. ב־17 בנובמבר הוא נבחר ליו"ר משותף של המפלגה הרדיקלית ההונגרית לצד אימרה צ'צ'י. בשנת 1946 כתב את הרומן האחרון שלו, "תשע מזוודות", בו תיאר את חיי הגטו באורדיאה דרך חייו שלו, ובשנת 1947 את מחזהו "בית המרקחת הלאומי". בשלב זה הוא כבר היה חולה מאוד, ורוב כתביו, מאמריו ויצירותיו מ -1947 נכתבו כבר בסנטוריום, שם טופל. בשנת 1948 הפך לנשיא היחיד של מפלגתו. בסתיו 1948 חלה שוב ונסע לשווייץ לטיפול רפואי. בגלל האידאולוגיה הסוציאליסטית שלו המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ראתה בו תומך עקרוני ב-1949. כמה ימים לאחר הבחירות באותה שנה (שניתן היה להצביע רק עבור רשימת החזית העממית), הוא נפטר והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. בתה של אשתו השנייה הייתה אווה היימן שנרצחה בשואה.
מפרץ גדנסק
מפרץ גדנסק (בפולנית: Zatoka Gdańska; בקזחית: Gduńskô Hôwinga; ברוסית: Гданьская бухта; בגרמנית: Danziger Bucht) הוא מפרץ שנמצא בדרום-מזרח הים הבלטי. המפרץ קרוי על שם העיר הסמוכה למפרץ, העיר גדנסק שבפולין. המפרץ נמצא בין חצי האי סאמביה וחצי האי הל.
ניאו ES6
ניאו ES6 (בסינית: 蔚来 ES6) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) חשמלי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית ניאו אשר מיוצר משנת 2019 בסין.
דגם "ניאו ES6" הוא ה-SUV השני מתוצרת NIO.
עמותת הניצחון הסופי
עמותת הניצחון הסופי נוסדה בשנת 2014 על ידי רואי מנדל, מפיק סרטים דוקומנטריים. העמותה מנציחה את הרוח היהודית שצמחה מאפר השואה על ידי הקרנת סרטי 'ניצחון' דוקומנטריים באירועים הכוללים דיאלוג מותאם-קהל בבתי ספר, אוניברסיטאות, ארגונים וחברות פרטיות. בשבע שנות פעילותה, עמותת 'הניצחון הסופי' הפכה לכלי חינוכי המשולב בתוכניות הלימוד הבית-ספריות, במשרד הביטחון ובצבא ובמוסדותיו השונים, תוך שיתוף פעולה עם ארגונים חינוכיים מקומיים וגלובליים המעלים על נס ערכים אנושיים אוניברסליים.
שם העמותה.
שם העמותה מתכתב עם 'הפתרון הסופי' של אדולף היטלר. השם מבטא את ניצחון הרוח היהודית שצמחה מאפר השואה, על-אף מאמצי המפלגה הנאצית להשמיד את העם היהודי.
הסרטים.
הניצחון הסופי של פליקס זנדמן.
הסרט 'הניצחון הסופי של פליקס זנדמן' מתחקה אחר סיפור חייו של ד"ר פליקס זנדמן - מהנדס, ממציא, יזם ובעל חזון, שייסד את חברת וישיי אינטרטכנולוג'י העולמית, מיצרניות הרכיבים האלקטרוניים הגדולות והמוערכות בעולם. פליקס, שורד שואה, התחבא יחד עם דודו ו-2 יהודים נוספים בבור שנחפר תחת מיטת העוזרת הפולניה שעבדה בבית משפחתו. ב-17 החודשים בהם שהו בבור למד פליקס מדודו מתמטיקה ופיזיקה. בצאתם מהבור הפך פליקס לאחד המדענים החשובים בעולם ולימים אף רכש את קונצרן 'AEG טלפונקן' הגרמני שהיה מקור גאוותו של היטלר ושימש את הוורמאכט כחיל הקשר הגרמני במלחמת העולם השנייה. הסרט מביא את סיפור ניצחונותיו של פליקס; החל מהצלחתו לשרוד מול ניסיונות הנאצים לרוצחו, המשך בהקמת הקונצרן העולמי 'וישיי', עבור בתרומתו לביטחון ישראל וכלה בניצחון הסופי שלו על אדמת גרמניה.
טיסה אחת בשבילנו.
הסרט "טיסה אחת בשבילנו" מבוסס על ספרו של פרופ' דייוויד ס. ויימן 'הפקרת היהודים' ומביא מחקרים ועדויות שמוכיחים שבנות הברית, בראשות ארצות-הברית ובריטניה, ידעו על השמדת יהודי אירופה והחרישו בעת שהקרמטוריום ומסילות הברזל שהובילו אל אושוויץ היו בטווח טיסותיהם של מטוסי בנות הברית. האלוף אמיר אשל, מפקד חיל האוויר היוצא, הוא גיבור הסרט ששיאו במטס חיל האוויר הישראלי שהוביל מעל מחנה ההשמדה אושוויץ.
הכינור שחזר.
זיגמונט רולט, ששרד את זוועות הנאצים בצ'נסטוחובה מספר על הקמתה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סיפור ששזור בקורותיהם של ריינהרד היידריך ויוזף גבלס, טוסקניני ואלברט איינשטיין.
שני אסמים.
הסרט "שני אסמים" מלמד כי עוד קודם שהנאצים החליטו על 'הפתרון הסופי' רבבות יהודים נרצחו בידי שכניהם הכפרים ועיירות בפולין, ברוסיה ובאוקראינה. בין גיבורי הסרט: פרופסור שבח וייס - שגריר ישראל בפולין, המשוררת כלת פרס נובל לספרות ויסלבה שימבורסקה וההיסטוריונים פרופסור יהודה באואר, פרופסור יאן גרבובסקי וד"ר חוי דרייפוס - מהבולטים בחוקרי השואה בעולם.
תוצרת ז'יד.
סיפורו של מחנה עבודות הכפייה בסְקַרְזִ'יסְקוֹ-קָמְיֶינָה, שבו מייצרת כיום רפאל את טילי הספייק שפולין רכשה בישראל.
לואיג'י דאטומה
לואיג'י "ג'יג'י" דאטומה (באיטלקית: Luigi "Gigi" Datome; נולד ב-27 בנובמבר 1987) הוא כדורסלן איטלקי המשחק בקבוצת אולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית והיורוליג. גובהו 2.03 מטרים, והוא משחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד. בולט ביכולות הקליעה שלו מעבר לקשת השלוש ומקו העונשין.
קריירה מקצועית.
השנים הראשונות.
דאטומה נולד בעיר מונטבלונה שעל יד ונציה, ובילדותו עבר עם משפחתו לאולביה אשר באי סרדיניה. בשנת 2003, בגיל 15, החל לשחק במונטפסקי סיינה מליגת העל האיטלקית, ובאותה עונה זכה עמה באליפות הליגה הראשונה בתולדותיה. ב-3 בנובמבר 2004 השתתף במשחק היורוליג של סיינה מול אסוול וילרבאן, ובכך הפך לאחד השחקנים הצעירים בתולדות היורוליג, בגיל 16 ו-342 ימים. ב-353 משחקיו במדי סיינה – בליגה האיטלקית וביורוליג – קלע 4.1 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 2007, לאחר כ-3 עונות וחצי בסיינה, עבר לשחק עבור סקפאטי האיטלקית, אשר סיימה את עונת 2007/2008 במקום האחרון וירדה לליגת המשנה.
וירטוס רומא.
לקראת עונת 2008/2009 חתם על חוזה בווירטוס רומא. את אותה עונה סיימה רומא במקום השני בליגה האיטלקית (אחרי סיינה), ודאטומה זכה בפרס "השחקן הצעיר המצטיין של הליגה האיטלקית", לאחר שקלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק. בעונות הבאות הפך לאחר השחקנים הבולטים באיטליה, ובעונת 2012/2013 אף זכה בתואר ה-MVP של ליגת העל האיטלקית לאחר שרשם ממוצעים של 16.9 נקודות, 5.8 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק.
דטרויט פיסטונס.