ההתקפה על באר שבע בוצעה על ידי כוחות גדוד 9 והגדוד השביעי של חטיבת הנגב, יחד עם גדוד 82 (ללא הטנקים, שניזוקו כאמור בקרב על עיראק אל-מנשייה, ר' למעלה) וגדוד 88 (משורייני תותח ומרגמות כבדות), שניהם של חטיבה 8. חלק זה של מבצע יואב נקרא מבצע משה, על שם מפקד בית אשל , שנהרג כחמישה חודשים קודם לכן בהתקפה מצרית. גדודים 82, 88 ו-7 התרכזו באזור משמר הנגב, וגדוד 9 התרכז באורים. יתר היחידות המסייעות, תותחים ומרגמות, התרכזו בחצרים (קֶלטה, כפי שנקרא אז הקיבוץ). מהירות הפעולה של צה"ל הביאה לכך שהכוחות המצריים בבאר שבע, בגודל גדוד מוגבר לערך, לא היו ערוכים להתקפה הממשמשת ובאה, ואף לא נודע להם על פריצת הדרך לנגב. בשעה 3:45 פתחו התותחים והמרגמות באש ארטילרית מעמדות הממוקמות ממערב לעיר, ונערכו פעולות הטעייה מדרום לעיר. בהמשך תקף הגדוד התשיעי וכבש את חלקה הצפוני של העיר, שמחוץ לתחומה המבוצר. הקומנדו הצרפתי, אשר פעל במסגרת הגדוד, כבש את מוצב בית הקברות, והכוחות התקדמו בחלקה הצפוני של העיר, עד שהגיעו אל הכביש הראשי החוצה אותה. עם בוקר, ב-21 באוקטובר 1948, תחת הרושם כי הגנת העיר מתפוררת, תקף כוח הזחל"מים, אשר יצא מצפון העיר, את תחנת הרכבת. ארבעה זחל"מים עלו על מוקשים, והכוח נסוג. נסיגתו העלתה חשש במפקדת המבצע, כי הכוחות שחדרו לעיר יימצאו בנחיתות באור יום. לפיכך, כוח מן הגדוד השביעי, יחד עם פלגת שיריוניות מגדוד 88, תקף שנית את תחנת הרכבת, וזו הפעם כבש אותה. הכוח המשיך והתקדם לבניין המשטרה, אשר היה מעוז ההתנגדות העיקרי שנותר. בשעה 9:45, לאחר שנורו על המשטרה מספר פגזים, נכנע הכוח המצרי שהגן על הבניין. כיבוש המשטרה בישר את כיבוש העיר באר שבע כולה.
גדוד 9 ניסה בהמשך אותו יום להתקדם ולכבוש את המחנה הבריטי לשעבר קמפ אל שריף (כיום מול השער של עיר הבה"דים), ונהדף.
הלחימה באוויר ובים.
פעילות חיל הים במבצע הייתה הנחתת אש, כסיוע למבצע, על הכוחות המצרים ועל מטרות אחרות, מכיוון הים. פעילות זו כללה הפגזת איסדוד, עזה ואל-מג'דל. כן פגע חיל הים בספינות של חיל הים המצרי, כאשר ביום האחרון למבצע נתגלו והוטבעו אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק" ושולת מוקשים שנלוותה אליה.
משימות חיל האוויר היו להשמיד מטוסי האויב, לתקוף יעדים אסטרטגיים וטקטיים של המצרים ולסייע לכוחות הקרקע של צה"ל. החל מהיום הראשון של המבצע הופצצו בסיסי אוויר וכן עמדות ובסיסים מצריים באל עריש, איסדוד, באר שבע, ג'ורה, חירביא, דיר סוניד, עזה, רפיח, אל-מג'דל, עיראק אל-מנשייה, עיראק סווידאן, בית ג'וברין ומקומות נוספים.
לחיל האוויר היו גם אבדות: בשעות הצהריים המאוחרות של 20 באוקטובר יצא זוג מטוסי 'בופייטר' לתקוף את משטרת עיראק סואידן. עם הגעתם למתחם המשטרה נפתחה על שני המטוסים אש נ"מ חזקה, אשר בעקבותיה נפגע אחד המטוסים, נחת נחיתת אונס. הטייס, לאונרד פיצ'ט (Fitchett), איש מח"ל מקנדה, נהרג, ושני אנשי צוות אוויר אחרים, דב שוגרמן וסטנלי אנדרוז (אנקשטיין), מתנדבי מח"ל מבריטניה ומארצות הברית, בהתאמה, נעדרים עד ימינו (2019).
בנוסף נערכו מספר קרבות אוויר עם מטוסים מצריים, וכולם הסתיימו בניצחון ישראלי.
בדו"ח הרמטכ"ל העיראקי מ-16 בנובמבר 1948 נכתב כי: "השליטה באוויר היא בידי היהודים. והמצב כיום הוא חמור עד כדי כך, שהמטוסים המצריים מתייראים להיכנס עמם לקרב, כי אין הם יכולים לנצחם".
קרב אוויר-ים משולב.
ב-19 באוקטובר נתגלתה ליד עזה מכלית מצרית שיעדה היה, על פי הידיעות, אספקת דלק לכוחות המצריים. שלוש ספינות חיל הים: 'הגנה', 'וודג'ווד' ו'נגה' חשו למקום כדי לתקוף אותה. במהלך הקרב נראה היה כי למכלית התלוותה ספינת המלחמה המצרית האמיר פארוק, ו'נגה', הקלה בחימושה, פתחה בנסיגה צפונה. במהלך קרב זה הותקפו ספינות חיל הים על ידי זוג מטוסים מצריים, שחזרו מתקיפת בארות יצחק. בהפצצה נהרג מלח ישראלי אחד וארבעה נפצעו. ספינות חיל הים ירו במטוסים ודיווחו כי הפילו אחד מהם, אלא שהדיווח התגלה לימים כמוטעה. בהמשך הקרב הגיע למקום זוג מטוסים מצרי נוסף, וכן מטוס 'בופייטר' ישראלי אשר נשלח למקום, כדי לתקוף את 'האמיר פארוק'. בתקיפה המצרית הנוספת נפצע עוד מלח ישראלי, ואז פנו המטוסים המצריים לתקוף את המטוס הישראלי. כדי לחמוק, ה'בופייטר' צלל לעבר הים והתיישר ברגע האחרון. מטוס מצרי שדלק אחריו, לא הספיק להתיישר, והתרסק אל תוך הים.
אחרית דבר.
במבצע נהרגו כ-120 מחיילי צה"ל, וכן נפצעו כ-300. אבדות המצרים מוערכות בכמה מאות הרוגים ועוד כמה מאות פצועים.
ב-22 באוקטובר בשעה 15:00 הוכרזה הפוגה, והמבצע תם. בעקבות מבצע יואב נותק הקשר בין עיקר המערך המצרי שבמישור החוף הדרומי, לבין כוח מצרי גדול שכותר במובלעת שכונתה 'כיס פלוג'ה'. זה האחרון נותק גם מן הזרוע המזרחית של הצבא המצרי, אשר נערכה באזור בית ג'יברין והלאה להר חברון. גם הכוח המצרי שמצפון לטריז בית חאנון מצא עצמו בסכנת ניתוק. בתחילת נובמבר, כוח זה חמק דרומה אל מעבר לטריז, תוך שהמהנדסים המצרים מגלים תושייה, עת פרסו רשתות על החול שבחוף הים, ויצרו כך דרך מאולתרת. כיוון שכך, צה"ל השתלט על מג'דל ואיסדוד, וכן חזר אל יד מרדכי ואל ניצנים. כך נקבע למעשה, מאז ועד לימינו (2017), בשינויים קלים, גבולה הצפוני של רצועת עזה.
נוכחותו של צבא מצרי פולש בתחומי ארץ ישראל הביאה לכך שישראל ביצעה בעקביות 'מחטפים' לשיפור היערכותה בדרום. בסוף אוקטובר כבשה חטיבה 8 את אזור בית ג'יברין. בליל 2–3 בנובמבר ניסתה חטיבת 'גבעתי' לכבוש כמה מוצבים של 'דרך בורמה המצרית', אך שוב נהדפה. עם זאת, בהמשך המצרים פינו ביוזמתם את אותם המוצבים. ב-9 בנובמבר, נכבשה משטרת עיראק סואידן על ידי חטיבה 8. בהמשך נובמבר, כוחות חטיבת הנגב פנו מזרחה ודרומה מזרחה, חברו לסדום (מבצע לוט), אשר, כמו הנגב, הייתה מנותקת אף היא, וירדו מרחק רב דרומה אל הערבה. בתחילת דצמבר מנע מבצע אסף התבססות מצרית בצפון מערב הנגב.
לנוכח המציאות שיצר המבצע, נעלמה סכנת ניתוק יישובי הנגב היהודיים. תוכנית ברנדוט נגנזה, אם כי במהלך שנות ה-50 המוקדמות עלו מדי פעם בזירה הבינלאומית רעיונות אודות ניתוק הנגב מישראל.
הנצחה ואזכורים תרבותיים.
"ליל חנייה".
המשורר נתן אלתרמן, אשר לחם בצוות מרגמות, בגדוד 88, אשר סייע להתקפה על שייח' אל-עיראני, במסגרת ההתקפה על עיראק אל-מנשייה, כתב בעקבות חוויותיו את השיר ליל חניה.
אחר.
על שם מבצע זה הוקם שבט צופים בבאר שבע הקרוי שבט 'יואב'.
עופר בר-יוסף
עופר בר-יוסף (באנגלית: Ofer Bar-Yosef; 1937 – 14 במרץ 2020) היה פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת הרווארד, פרופסור לארכאולוגיה פרה-היסטורית באוניברסיטה העברית, ואוצֵר מוזיאון פּיבּוֹדי באוניברסיטת הרווארד בתחום הארכאולוגיה הפלאוליתית. בר-יוסף היה מחשובי החוקרים הישראלים של העת הפלאוליתית.
ביוגרפיה.
בר-יוסף נולד בישראל המנדטורית כבן הבכור במשפחה בת ארבעה ילדים. משפחת אביו עלתה ממרוקו, ומשפחת אמו באה מריגה ונמנית עם מייסדי חדרה. כבר בגיל צעיר הושפע בר-יוסף מהארכאולוגיה, דרך אוספי העתיקות של אביו ושל החוקר האמריקאי ויליאם אולברייט. בגיל 17 הצטרף לקיבוץ, ולימים התגייס לצה"ל.
בגיל עשרים, במסגרת שירותו הצבאי, השתתף בחפירותיו של משה שטקליס במערת כּבּרה. כעבור שנתיים התנדב לחפירה נוספת בטראסת נחל אורן. בזמן לימודיו האקדמיים בארכאולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, השתתף בחפירות נוספות (תל עוּבּידיה, נחל אורן, מערת כבארה ואתר ליד עין-גב). יחד עם חוקרים אחרים עבד על פיתוח שיטות מחקר חדישות ויעילות יותר שנוסו בחפירות מערת היונים. בזמן עבודתו על תואר בתחום הפלאוליתי, נקרא לחפירות תל עובידיה, להחלפת שטקליס שנפטר.
בשנות ה-60 וה-70 הוסיף לחקור את מערת היונים, תל עובידיה ואתר בג'בל מע'רה שבסיני. כמו כן, השתתף בחפירות נוספות במערת כבארה בשנות ה-80. בר-יוסף חקר וחפר אתרים נוספים בגאורגיה, בטורקיה, במזרח אירופה ובסין. עמלו תרם רבות להבנתם ולבחינתם של שלבים חשובים שהביאו לתפוצת האדם על פני כדור הארץ, של התפתחות החברות האנושיות ושל מקור החקלאות.
בר-יוסף נפטר ב-14 במרץ 2020.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
תופל
תופל, אחת מערי ממלכת אדום הנזכרת בתנ"ך.
העיר המקראית תופל, מזוהה עם טפילה שבירדן, צפונית לפטרה.
תפל
בואינג CH-47 צ'ינוק
CH-47 צ'ינוק הוא מסוק תובלה כבד כפול רוטורים מתוצרת בואינג האמריקנית מהכבדים במערב
שמו, צ'ינוק, נלקח משמם של בני הצ'ינוק האינדיאנים שהתגוררו במדינות אורגון וושינגטון.
היסטוריה.
הצ'ינוק טס לראשונה ב-21 בספטמבר 1961, והפך להיות המסוק הסטנדרטי של צבא ארצות הברית. הוא קרוי (כמו רבים מהמסוקים האמריקאיים) על שם שבט אינדיאני.
לצ'ינוק גם גרסה אזרחית בשם Boeing 234 Chinook, המשמשת לעבודות כריתת עצים, קידוחי נפט בלב ים, כיבוי שריפות והצלה.
דגם מיוחד של "צ'ינוק" פותח לפעולת הכוחות המיוחדים של ארצות הברית – כוח פשיטה מיוחד לפשיטות עמוקות בעורף שטחו של האויב. המסוק צויד בצינור לתדלוק אווירי, מערכות תקשורת וניווט מתקדמות, וכן בחימוש של טילי "סטינגר" ומקלעים.
חיל האוויר הישראלי שקל להצטייד במסוק הצ'ינוק כתחליף למסוקי יסעור המתיישנים, אך בפברואר 2021 הוחלט להצטייד במסוק סיקורסקי CH-53K קינג סטליון.
מבנה והנדסה.
למסוק שני רוטורים, להבדיל ממסוקים סטנדרטיים שלהם רוטור ראשי אחד ורוטור זנב. המנועים מותקנים חיצונית בשני צידי המסוק, בעוד האחורי גבוה במעט מהקדמי. שני הרוטורים סובבים בכיוונים מנוגדים, וכך אין צורך ברוטור זנב לאיזון.