חריסטו לוקוב נקבר בסופיה, ובהלווייתו נכחו המלך בוריס השלישי, ראש הכנסייה של בולגריה המטרופוליט קיריל, שרים וחברי פרלמנט. בנרטיב ההיסטורי הבולגרי נותר חריסטו לוקוב דמות השנויה במחלוקת. הוא נערץ על ידי חוגי הימין הקיצוני בבולגריה אך נותר מוקצה על ידי מרבית הקשת הפוליטית וחוגי הממשל. מ-2003 נוהגים נאו-נאצים ואנשי הימין הקיצוני לקיים מצעד לפידים לילי בסופיה, לציון יום השנה למותו של הגנרל לוקוב. המצעד מתקיים בכל שנה למרות התנגדות הרשות המקומית. גם ב-2019 חרף צו מפורש של עיריית סופיה האוסר על קיומו, התיר בית המשפט הבולגרי, בעקבות עתירה שהוגשה אליו, למאות נאו-נאצים לקיים את המצעד ברחובותיה הראשיים של בירת המדינה, וזאת בשם חופש הביטוי. על מנת להיאבק בתופעה, יזמה עיריית סופיה בשיתוף עם הקונגרס היהודי העולמי ביום השנה להצלת יהדות בולגריה, "מצעד סובלנות" ובו השתתפו שרת החוץ של בולגריה וראשי הקהילה היהודית כשהם אוחזים ידיים.
אדוארד קרדליי
משוואות אוילר (מכניקת זורמים)
מערת הפלמ&quot;ח
מערת הפלמ"ח היא מערה טבעית בקרבת קיבוץ משמר העמק ששימשה לאימוני הפלמ"ח משנת 1941 ועד סיום מלחמת העצמאות בשנת 1948. שופצה בשנת 1989 על ידי חברי משמר העמק, ונפתחה לביקורים על מנת לספר את סיפור המקום ואת סיפורו של הפלמ"ח.
ב-2013 הוצב ליד המערה, פסל של שוקי כהן בשם "מדורות הפלמ"ח". הפסל מורכב משש דמויות מתכת המסמלות את יחידות הפלמ"ח: המסתערבים, הסיירים, החבלנים, הדתיים, הצנחנים והגרמנים. ליד כל דמות יש פסל של מדורה ועליו כתוב: "פלמ"ח".
המקום הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
תקופת הפלמ"ח.
המערה נמצאת בחורש סבוך ממערב לקיבוץ, שימשה רועים בדואים, והתגלתה על ידי חברי הקיבוץ לאחר עלייתו לקרקע בסוף 1926. עם הקמת הפלמ"ח ב-1941, נבחרה המערה לאתר אימונים של הפלמ"ח עקב ריחוקה מדרכים ראשיות ומעינם הבוחנת של הבריטים. במקום נערכו אימונים של יחידות מיוחדות כמו המחלקה הערבית (המסתערבים) והמחלקה הגרמנית. כמו כן שימש המקום לכינוסי מפקדים וכנקודת יציאה לפעולות.
לאחר סיום מלחמת העצמאות.
לאחר סיום מלחמת העצמאות הוזנחה המערה. ב-1989 שופצה המערה על ידי חברי הקיבוץ שגם מפעילים את המקום . המקום מציע מגוון חוויות הקשורות לשימור מורשת הפלמ"ח כמו הרצאות, תערוכת כלי נשק האופייניים לתקופה, סרטים תיעודיים, וקומזיצים.
אדוארד קרדל
יברו-מאידאן
יברו מאידאן
מאקו אייוומאטצ'ו
לאמבאסה
לאמבאסה (בפיג'ית: Labasa – מבוטא Lamˈbasa) היא עיר בפיג'י השוכנת בחלקו הצפון-מזרחי של האי ונואה לוו (Vanua Levu) והיא העיר הגדולה ביותר באי. העיר היא בירת המחוז הצפוני של המדינה. לאמבסה ממוקמת על הדלתה של שלוש נהרות שאחד מהם נתן לה את שמה. ברחוב הראשי של העיר הופעל הרמזור הראשון בכל האי. אוכלוסיית העיר מנתה 27,949 תושבים בשנת 2007.
כלכלה.
העיר מוקפת בשטחים חקלאיים. ענף הגידול העיקרי הוא קנה סוכר. בעיר פועל המפעל הגדול ביותר באי לעיבוד קני סוכר. לאחרונה קטן היקף הגידול והייצוא של קני הסוכר עקב שינויים פוליטיים ואובדן שווקים בחו"ל. התופעה גרמה להגירתם של תושבים לאי ויטי לוו בחיפוש אחר תעסוקה.
בית החולים של העיר הוא המרכז הרפואי הגדול ביותר באי ולאחרונה הוא הורחב. רוב כלכלתה של העיר נשענת על חקלאות ובדרך כלל היא מחוץ לתנועת התיירות. יש בה מלון אחד, בית קולנוע וכמה מסעדות. בעיר פועל שוק גדול המספק מגוון של תוצרת חקלאית, דגים ובשר.
יעקב אבידוב
יעקב (יאני) אבידוב (אוסטרובסקי) (26 ביולי 1901 – 27 בפברואר 1970) היה פעיל עלייה שנשלח בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי המוסד לעלייה ב' לארצות ערב, לסייע בהעלאת יהודי מדינות ערב לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה המשיך בפועלו החשאי ובשנות החמישים פרש מהמוסד לעלייה ב' ועסק בהבאת חוטרי תמרים מארצות ערב לשיפור ענף התמרים בארץ.
ביוגרפיה.
נעוריו.
אבידוב נולד ב-1901 בעיר קרמנצ'וג שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לזלמן אבידב. בבגרותו למד בטכניון בעיר ניקולייב שמדרום לקייב והיה פעיל בתנועת החלוץ. ב-1921 עלה יעקב לארץ ישראל עם אשתו. בזמן המעבר ברומניה נאסר אבידוב לשלושה חודשים בחשד לנטייה קומוניסטית. בהגיעם לארץ ישראל נשלחו השניים למחניים עם קבוצת פועלים של פועלי ציון. מאוחר יותר הצטרפו לגדוד העבודה שליד מגדל, והיו בין מקימי תל יוסף. עם הפילוג ב"גדוד" הצטרפו לקיבוץ עין חרוד. ב-1929 רכשו משק ועברו לנהלל. בנהלל הקימה המשפחה בחצר ביתה בור ספיגה גדול שהוקם מלכתחילה לשמש כסליק (סליק אבידוב בנהלל).
השירות במוסד.
ב-1944 התגייס אבידוב למוסד לעלייה ב' בראשות שאול אביגור (מאירוב). ארגון זה שם לו למטרה להעלות את יהודי מדינות ערב לארץ ישראל.
אבידוב הוצב ב-1944 בסוריה כשמפקדו מטעם ההגנה היה נפתלי גולומב מתל עמל ועוזרו היה עקיבא פיינשטיין מראש פינה. בתקופה זו הוציא לפועל את "מבצע האֵלֶף" במסגרתו הועלו לארץ כ-1,350 ילדים מיהודי סוריה. לאחר עלייתם, פוזרו רוב הילדים בקיבוצים ובמושבים.
ב-1946 הוצב לשירות ביוון שם עסק בארגון ושילוח ספינות מעפילים (כמו "חביבה רייק", "הנרייטה סולד", "כנסת ישראל" ועוד).
ב-1947 הגיע אבידוב לאלג'יר והחל לארגן את העלאת יהודי צפון אפריקה לארץ. היה מעורב בשילוח אוניות המעפילים "יהודה הלוי" ו"שיבת ציון". שליחות זו נקטעה עקב מות בנו איתן.
ב-1949 נסע אבידוב למרוקו כדי לסייע בארגון מבצע יכין להעלאת צעירי יהדות מרוקו. עולים אלו הגיעו ארצה ב-1951 ו-1952 באוניות המעפילים "גלילה" ו"ארצה".
את תקופת שירותו תיאר אבידוב בספרו "נתיבים נעלמים".
מבצע הבאת חוטרי עצי תמר.
בהנהגת היישוב בארץ ישראל רצו לשפר ולהרחיב את ענף גידול התמרים בארץ, ולשם כך נשלחו שליחי היישוב להביא חוטרי תמרים ממדינות ערב השכנות. מכיוון שלא התקיימו יחסי שלום עם אותן מדינות, נעשתה הבאת החוטרים בצורה בלתי לגאלית.
ב-1924 הביא יוסף ויץ ממחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית חוטרים ממצרים. החל מ-1933 הוביל את הנושא בן-ציון ישראלי שנסע למצרים, לעיראק, לכורדיסטן ולאיראן. ב-1953 הצטרף אליו אבידוב על מנת להביא חוטרים מפרס ומפקיסטן. ב-1954, לאחר מותו של בן-ציון ישראלי באסון מעגן, המשיך אבידוב את המפעל. החוטרים שהובאו היוו את הבסיס לענף גידול התמרים בעמק בית שאן, בעמק הירדן וב. תקופה זו מתוארת בסיפרו "עלילות עיראק".
השירות האזרחי.
לאחר סיום פעילותו החשאית מונה למנהל מחלקת הקליטה במרכז מפא"י.
משפחתו.
במהלך ביקוריו של אבידוב בכפרי האימפריה הרוסית פגש בנסיה קוקסו ונשא אותה לאישה. ילדיהם, דב, התאומים איתן ועזה, ודוד (דודיק) נולדו בקיבוץ עין חרוד.
אבידוב נפטר בתל אביב ב-1970 מהתקף לב. אשתו נסיה נפטרה ב-1967. שניהם נקברו בבית הקברות של נהלל.
פרשת איתן אבידוב.
איתן אבידוב, כמו אביו יעקב, עסק בהעלאת יהודים ארצה. ב-1947 נשלח למחנה ויזנהוף ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה) כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה. באותה תקופה היה ארגון הבריחה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, וב-30 באוקטובר 1947 ניסו אנשי האצ"ל להשתלט על המחנה, ואיתן, שניסה להתנגד, נהרג מפליטת כדור אקדח. הוא הובא לקבורה בנהלל.
מורשתו.
ב-2004 הפך הנכד, עופר אבידוב, את הסליק שברפת המשק בנהלל לאתר תיירות שכולל אוסף תמונות מחיי סבו.
לוטוקה
לוטוקה (בפיג'ית: Lautoka) היא העיר השנייה בגודלה בפיג'י. העיר שוכנת במערב האי ויטי לוו, 24 ק"מ מצפון לעיר נאדי ופועל בה הנמל השני בגודלו במדינה. העיר ידועה כ"עיר הסוכר" עקב היותה שוכנת בלב אזור גידול קנה הסוכר העיקרי של פיג'י. שטחה של העיר 16 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 52,220 תושבים בשנת 2007. העיר היא בירתו של המחוז המערבי של פיג'י.
כלכלה.
לוטוקה ידועה כ"עיר הסוכר" עקב שטחי הגידול הנרחבים של קנה סוכר מסביב לעיר. מפעל עיבוד קני הסוכר בעיר הוא המעסיק הגדול בלוטוקה. המפעל הוקם בראשית המאה העשרים והעסיק פועלים מהודו ומאיי שלמה. כיום עובדים במפעל כ-1300 עובדים. תעשיות נוספות בעיר הם תעשיית העץ, ייצור בגדים, מזקקה, מבשלת בירה, תעשיית תכשיטים, מפעלי פלדה, דיג, מדגרה, ייצור מוצרים ביתיים, תעשיית צבעים ובניה.
היסטוריה.
פרוש שם העיר הוא "מהלומת חנית", על שם דו-קרב בין שני ראשי שבטים שנערך במקום על פי המסורת. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה קפטן ויליאם בליי שעבר במקום האנשים שנותרו נאמנים לו לאחר המרד על הבאונטי. בליי חלף במקום ב-7 במאי 1789 בדרכו לאי טימור.
דמוגרפיה.
מאז שנת 1970 לוטוקה גדלה במהירות ומאז שנות התשעים קצב הגידול של האוכלוסייה גדל אף יותר. בראשית שנות השבעים היה גודל אוכלוסיית העיר 12,000 על פי ההערכות. לאור היותה מרכז לענף הסוכר, הרוב הגדול של האוכלוסייה הוא ממוצא הודי. ב-1986 אוכלוסיית העיר מנתה 39,000 תושבים וב-1996 היא מנתה 43,000, למרות שלא ברור מה היו גבולות האזור האורבני בשני המפקדים. ב-2005 מנתה אוכלוסיית העיר על פרבריה כ-50,000 תושבים בשטח של 16 קמ"ר. כיום אוכלוסיית המטרופולין של לוטוקה מונה כ-80,000 תושבים, אך רוב הגידול באוכלוסיית העיר נובע מתנועת הגירה של תושבים ממוצא פיג'י מהאזורים הכפריים.
נושאות המטוסים מסדרת יורקטאון