חלק גדול מהתפיסה המודרנית על המלכה תמר עוצב תחת ההשפעה של התנועה הרומנטית של המאה ה-19, ועם התעצמות הלאומיות בקרב האינטלקטואלים הגאורגים של אותה תקופה. בספרות הרוסית והמערבית של המאה ה-19, שיקפה דמותה של תמר את התפיסות האירופאיות לגבי המזרח, שגאורגיה נתפסה כחלק ממנו, ואת מעמדן ומאפייניהן של הנשים במזרח.
הסופר הטירולי יוזף פיליפ פלמרייר , תיאר את תמר כ"סמירמיס הקווקזית". המשורר הרוסי, מיכאיל לרמונטוב, שהוקסם מהקווקז ה"אקזוטי", כתב את הפואמה הרומנטית "טמרה" (רוסית: Тамара ;1841), שבה הוא משתמש באגדה גאורגית עתיקה על נסיכה הררית דמוית סירנה, לה קרא המלכה תמר. אף על פי שתיאורו של לרמונוטוב את המלכה כמפתה וקטלנית, לא היה מבוסס היסטורית, הוא השפיע מספיק כדי להעלות את הנושא של מיניותה של תמר, שאלה שבה עסקו חוקרים אירופאיים מהמאה ה-19. המחזה של קנוט האמסון, משנת 1903, "דרונינג טמרה" ("המלכה תמרה"), היה מוצלח פחות; מבקרי תיאטרון ראו את דמותה של תמר כ"אישה מודרנית לבושה בתחפושת של ימי הביניים" וראו במחזה כ"דבר פרשנות על האישה החדשה של שנות ה-90 של המאה ה-19". המלחין הרוסי מילי באלאקירב כתב פואמה סימפונית שכותרתה "טמרה" (נדפסה לראשונה בשנת 1884).
דמותה של תמר עבר רומנטיזציה גם בספרות הגאורגית, אולם באופן שונה לגמרי מנקודת המבט הרוסית והמערבית. הרומנטיקנים הגאורגים הלכו בעקבות המסורת של ימי הביניים, שגילמו את דמותה כאישה עדינה וקדושה, ששלטה בממלכה שהייתה במצב קבוע של מלחמה. סנטימנט זה גבר בהשראת הגילוי מחדש של ציור קיר של תמר במנזר בתניה , מנזר הרוס באותם ימים, שנחשף ושוחזר בידי הנסיך גריגורי גגארין בשנות ה-40 של המאה ה-19. הפרסקו הפך למקור לתחריטים רבים שנפוצו בגאורגיה באותו זמן, ולהשראתו של המשורר, גריגול אורבליאני , שהקדיש לו שיר רומנטי. סופרים גאורגים שהשוו את מצבה של גאורגיה באותם ימים (המאה ה-19) של שליטה רוסית בגאורגיה ודיכוי המוסדות הלאומיים, ביכו בכתביהם את העבר שאבד לבלי. תמר הפכה להאנשה של ימי הזוהר של גאורגיה, שנמשכת עד היום.
אסטרואיד 326 Tamara שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה. השם ניתן על ידי גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
הגליל התחתון
הַגָּלִיל הַתַּחְתּוֹן (בערבית: الجليل الأسفل) הוא חבל ארץ בצפונהּ של ארץ ישראל. גבולתיו הם עמק יזרעאל בדרום, הכנרת וטבריה כולל עמק הירדן במזרח, עפולה והעמקים, בקעת בית כרם בצפון, כולל את הערים כרמיאל וסכנין, עמק זבולון ומישור עכו.
הגליל התחתון הוא יחידת המשנה הדרומית של הגליל. הוא קרוי "תחתון" בשל היותו פחות הררי מהגליל העליון, ולמעשה זהו חבל הארץ ההררי הנמוך ביותר בארץ-ישראל. פסגותיו של הגליל התחתון מתנשאות עד לגובה של כ־500 מטרים מעל לגובה פני הים. הפסגות הגבוהות ביותר הן הר כמון (602 מטר) שברכס שגור בחלקו הצפוני של הגליל התחתון והר יונה (573 מטר) בחלקו הדרומי.
יוסף בן מתתיהו תיאר במאה ה-1 לספירה את חבלי ארץ ישראל: . הוא הגדיר את תחומי הגליל התחתון כך: "לאורכו משתרע הגליל התחתון מטבריה עד כבול, השכנה לעכו שעל חוף הים, ולרוחבו מכפר במישור הגדול הנקרא אכסאל (כסלות תבור המקראית) עד בירסבה (באר שבע הגלילית שליד כפר חנניה)". חז"ל הגדירו אותם כך: .
נופים.
בגליל התחתון ניתן להבחין בשלוש יחידות נוף השונות זו מזו במבנה הגאולוגי:
הגליל התחתון המרכזי בנוי מרכסי הרים נמוכים שצורתם מעוגלת הנמשכים ממזרח למערב כאשר ביניהם עמקים רחבים:"(מסודרים מצפון לדרום)"
הגליל התחתון המזרחי בנוי מרמות נטויות העולות מכיוון דרום מערב ונופלות בחדות בכיוון צפון מזרח:
במערב הגליל התחתון מצויות גבעות נמוכות (200–300 מטר) המכוסות ביערות אלונים, במרכז הגליל התחתון השטח הופך הררי יותר ובמזרח שוב מתמתן לכדי גבעות בזלת שטוחות בגבהים של כ־300 מטר מעל פני הים. במזרחו הופכים הרכסים לרמות בזלת נרחבות המשתפלות מצפון מזרח לדרום מערב.
נופו של הגליל התחתון פחות דרמטי מזה של הגליל העליון, אך ירוק ומעודן יותר. חלק נכבד מהתוצרת החקלאית של ישראל מקורו בגליל התחתון, ובמיוחד בעמק יזרעאל רחב הידיים ובעמק בית שאן.
מים.
ההתיישבות בגליל התחתון המזרחי התבסס עד שנת 1932 אך ורק על מי מעיינות בתחומי היישובים שהספיקו בצמצום רק לשימוש ביתי ועל כן לא היה ניתן לקיים חקלאות שלחין. בשנת 1932 בוצע בבקעת יבנאל קידוח עמוק ראשון שסיפק מים להשקיה ליבנאל ובית גן. בשנת 1942 הונח צינור מים מן הכנרת אל היישוב, והמושב הרחיב את שטחיו המעובדים, בהתבסס על מקור המים החדש, למרות המחיר היקר יחסית של המים. במהלך העשור הראשון למדינת ישראל ניהלו יישובי הגליל התחתון מאבק בלתי פוסק בדרישה שהממשלה תפתור את בעיית המים שלהם. מספר ניסיונות לקידוחים מקומיים שבוצעו בשנים אלו נכשלו והדרישה הייתה להביא לאזור מים מהכנרת.
מרחק
מרחק הוא מדד מספרי לגודלו של הפער במרחב בין שני אובייקטים.
גאומטריה.
בישר, המרחק בין שני מספרים ממשיים הוא הערך המוחלט של הפרשם.
במרחב התלת-ממדי המרחק בין שתי נקודות הנתונות בקואורדינאטות קרטזיות: formula_1 ו-formula_2 הוא:
שני המקרים הם מקרים פרטיים של הגדרת המרחק בין שתי נקודות במרחב אוקלידי formula_4-ממדי שהיא formula_5, כאשר formula_6 הנורמה האוקלידית.
מרחק כאורך.
במרחב התלת-ממדי (ובכל מרחב אוקלידי) המרחק בין שתי נקודות הוא אורך הקטע המחבר ביניהן. במילים אחרות, המרחק הוא אורך המסלול הקצר ביותר בין שתי נקודות.
קשר זה מצדיק את הגדרת האורך בגאומטריה האוקלידית. הנוסחה מתקבלת ממשפט פיתגורס.
במהלך השנים התפתחו בארצות שונות יחידות מידה לאורך שונות.
הכללה.
במתמטיקה ישנו עניין בהגדרת מרחק בין נקודות גם במרחבים נוספים מלבד המרחב האוקלידי. כך למשל בתורת האינפורמציה מקובל להגדיר את ה"מרחק" בין שתי מילים באורך זהה כמספר האותיות שיש לשנות במילה אחת כדי לקבל את המילה השנייה (ראו מרחק המינג).
לצורך זה הוגדר המונח מטריקה כהכללה למרחק האוקלידי. מטריקה היא פונקציה שמתאימה לכל שתי נקודות במרחב מספר אי-שלילי שנקרא "מרחק" ומקיים שלושה תנאים:
מרחב שבו מוגדרת מטריקה נקרא מרחב מטרי והוא דוגמה מרכזית למרחב טופולוגי.
גם את הקשר בין מרחק לאורך ניתן להכליל. מרחב נורמי הוא מרחב וקטורי שבו מוגדרת נורמה formula_6 (פונקציה שמתאימה לכל וקטור את אורכו). בכל מרחב נורמי אפשר להגדיר מטריקה כך שהמרחק בין שני וקטורים formula_13 ו-formula_14 הוא formula_5. כלומר המרחק בין שני וקטורים הוא אורך ההפרש שלהם.
ציור
ציור הוא תחום באמנות המתאר את היצירה באופן גרפי על גבי משטח בעזרת צבע, היוצר קווים וכתמים. בעזרת טכניקות שונות, הצייר יכול ליצור אשליה של אור, תנועה, נפח ועומק; באמצעות הציור יכול האמן לבטא רגשות, דעות והשקפת עולם.
כללי.
הציור נחשב לאחת מצורות האמנות הקלאסיות, עם תיעוד לאורך אלפי שנים של תרבות אנושית. בחלוקה קטגורית הנפוצה בימינו, ציור מצוי תחת אמנות פלסטית, בכפיפה אחת עם הדפס, פיסול, תבליט ועוד. בתפישה הציבורית כיום ציור נחשב לעיתים רבות כסמל לאמנות, אף על פי שלאורך השנים נתפש תפקידו של הצייר לעיתים כבעל מלאכה, מורה ואף איש דת.
בכל מחוזות התרבות האנושית קיים תיעוד של עבודות ציור, בסגנונות שונים שנובעים מסביבתו של כל אמן, השפעות דתיות וחברתיות וחומרים זמינים. הסגנונות התפתחו לאורך השנים כתוצר לוואי של כיבוש על ידי תרבויות שונות, התפתחות אזורי מחיה, שינויים דתיים (יוצא דופן בהקשר זה הוא האיקונוקלאזם, איסור פיסול וציור כלשהו, באזור טורקיה בימי הביניים) והתפתחויות טכנולוגיות של הצבע, כלי העבודה, ויכולות השימור של העבודות המוגמרות.
אסתטיקה.
הציור כחיקוי מציאות.
התפיסה המערבית כאילו תפקידו האסתטי של הציור הוא בחיקוי של המציאות ("מימזיס") הייתה קיימת כבר בציור היווני של התקופה הקלאסית וההלניסטית (בידי ציירים כמו אפלס וזאוקסיס), והחלה להופיע מחדש בתקופת הרנסאנס באיטליה. בחיבור "על הציור" ("Della Pittua", 1435), שנכתב בידי לאונה בטיסטה אלברטי, טען המחבר כי תפקידו של הצייר הוא "לרשום באמצעות קווים ולצייר בצבעים על גבי משטח כל גוף נתון באופן כזה, שממרחק קבוע ומעמדה קבועה מראש של הקרן המרכזית, ייראה מה שהוא מייצג - כתבליט, וידמה בדיוק לאותם הגופים המיוצגים".
היינריך ולפלין, תיאר את מהותו של הציור כעוסק באופן ראייה חזותי. לעומת הרישום, שגבולותיו הברורים סמלו עבורו את חוש המישוש. "הקפת גבולה של דמות בקו שווה וקבוע", טען ולפלין, "יש בה משהו מן האחיזה ביד גופנית. פעולה שהעין עושתה, משולה לפעולתה של יד שמהלכת וממששת לאורך הגוף". בניגוד לכך, משווה ולפלין את פעולת הציור ואת התיאור הציורי לפעולת העין והוא אף מכוון אל הראייה. בכך יוצר האמן מעין "תמונת ראייה".
תרבויות נוספות.
במקביל התפתח הציור במקומות ותרבויות אחרות. ביפן הציור מתמקד ביופיו של הטבע וכן תאורי מלחמות ודיוקנאות של שליטים ומלכים. היפנים שילבו פעמים רבות כתיב או שיר כחלק מהקומפוזיציה. בדרום אמריקה הציור אינו מנסה להיות דומה למציאות מסוימת. הוא יותר מתמקד בסמלים וצורות גאומטריות המתארים אלים, את עונות השנה ושאר סמלים הקשורים לעולם המושגים של השבטים האינדיאנים.
התפתחות הציור.
הציורים הקדומים ביותר הידועים הם הציורים שהאדם הקדמון צייר על קירות המערות. הציורים הללו מעידים שהציירים הקדומים לא ידעו לצייר נפח או עומק באותה התקופה. מהות הציורים הייתה סמלית, והערכה מודרנית היא שמטרתם הייתה כפיית/בקשת מציאות עתידית - ציור של צייד הורג תאו אמור היה להבטיח ציד מוצלח.