אוכלוסיית האי מונה 2,188,295 נפשות ושטחו כ-7,368 קמ"ר. אורכו של האי הוא 180 ק"מ ורוחבו 65 ק"מ. בצפונו, גובל האי באי סאמאר, כאשר ביניהם מפריד מצר סן חואניקו (San Juanico Strait), שהנקודה הצרה ביותר שלו היא 2 ק"מ בלבד. בדרום, מופרד לייטה ממינדנאו על ידי מצר סוריגאו. במזרח, גישתו של לייטה לים הפיליפינים מכוסה על ידי האי סאמאר מצפון מזרח והאי דינאגאט בדרום מזרח, אשר יחד יוצרים את מפרץ לייטה. ממערב ללייטה שוכנים האיים סבו ובוהול.
האי לייטה הוא הררי ברובו ומכוסה יערות, אך עמק לייטה, בצפון מזרח האי, שופע בחקלאות.
מבחינה פוליטית, מחולק האי לשתי פרובינציות: לייטה ודרום לייטה. פרובינציית דרום לייטה, השוכנת בדרום האי, כולל את האי פאנאון, ואילו האי ביליראן, השוכן בצפון ובעבר היה חלק מפרובינציית לייטה, מהווה כיום פרובינציה עצמאית.
הערים המרכזיות בלייטה הן טקלובן סיטי, בצד המזרחי של האי, ואורמוק סיטי, בחופו המערבי, כאשר האחרונה ידועה בתחנת הכוח שבה, המופעלת באמצעות אנרגיה גאותרמית.
האי לייטה התפרסם בעיקר בקרבות המערכה על הפיליפינים, במהלך כיבושם מחדש של הפיליפינים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. ב-20 באוקטובר 1944, עלה גנרל דאגלס מקארתור על החוף באומרו: שבתי - I have returned, בתגובה להבטחתו שישוב, כשעזב את האי עם כיבושו על ידי היפנים במרץ 1942. אולם, היפנים לא נכנעו במהרה, כפי שהוכיח קרב לייטה, והתכנסות כוחות ימיים, אמריקאים ויפנים, סביב האי, הוביל לקרב מפרץ לייטה, שנמשך ארבעה ימים והיה לקרב הימי הגדול בהיסטוריה.
אזורי עניין.
אתר הזיכרון לנחיתה בלייטה שוכן בחוף פאלו, ומציין את הנקודה בה נחתו הכוחות האמריקאים. באתר מוצב גם פסלו של מקארתור.
גשר סן חואניקו הוא הגשר הארוך ביותר בפיליפינים, וממנו ניתן לצפות על מצר סן חואניקו, על אלפי האיונים שבו.
הפנינה
הפנינה (באנגלית: The Pearl) היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ג'ון סטיינבק. הנובלה פורסמה לראשונה ב-1947.
עלילה.
הנובלה של סטיינבק מבוססת על סיפור עם מקסיקני עתיק. קינו האינדיאני מוצא את הפנינה הגדולה ביותר בתבל, ורואה בה הזדמנות להגשים את כל חלומותיו. השמועה על התגלית של קינו עושה כנפיים בעיר, וכולם מתחילים לחמוד את הפנינה: "תמצית של פנינה היה הולך ונמהל בתמציתם של בני האדם, ומשקע מוזר ואפל היה מתעבה והולך... הפנינה נכנסה לחלומותיהם של האנשים, להרהורים, למזימות, לתוכניות, לעתידות, לתקוות, לצרכים, לתשוקות ולרעבונות. ואיש אחד בלבד עמד בדרכם, הלוא הוא קינו, ולכן היה קינו, בדרך מוזרה, לאויבו של כל אדם".
בלילה מתגנבים אנשים לבקתתו של קינו ומנסים לגנוב את הפנינה, אך הוא נאבק בהם ומבריח אותם. חואנה, אשתו של קינו, מבינה את פוטנציאל ההרס הטמון בפנינה: "הדבר הזה הוא רע... הפנינה הזו היא כמו חטא! היא תהרוס אותנו", אך הוא לא מקשיב לה. בבוקר הוא יוצא לעיר כדי למכור את הפנינה לסוחרי הפנינים בעיר. סוחרים אלה, שלכאורה מתחרים אחד בשני, עובדים כולם עבור אותו קונה, ורוכשים את הפנינים מהאינדיאנים העניים באזור במחירים נמוכים מאוד: "למראית עין פעלו קוני הפנינים איש איש לעצמו והתחרו זה בזה במחירים שהציעו לדייגים המביאים את הפנינים. כך זה היה לפנים. ואולם שיטה נפסדת הייתה זו, שכן פעמים רבות, בלהט התחרות על פנינה יקרה, שילמו לדייגים מחיר גבוה מדי. עכשיו היה רק קונה אחד בלבד ולו ידיים רבות, והאנשים שישבו במשרדיהם והמתינו לקינו ידעו מה המחיר שיציעו ועד כמה רשאים הם להעלותו ואיזו שיטה ינקוט כל אחד מהם".
הסוחרים מנסים להערים על קינו, וטוענים כי לפנינה בגודל כזה אין ערך. קינו מתרגז ומחליט ללכת לעיר הגדולה כדי לחפש קונה לפנינתו. בלילה מישהו שוב מנסה לגנוב את הפנינה, וקינו מבריח אותו. חואנה, שחוששת מהרוע של הפנינה, קמה מאוחר יותר בלילה ומבקשת להשליך אותה בחזרה לים, אך קינו תופס אותה, מכה אותה ומשיב לעצמו את הפנינה. היא עצמה אינה כועסת על התנהגותו: "'גבר אני', כך אמר, וחואנה הבינה את משמעות הדבר. משמעו שהוא מטורף למחצה ואל למחצה, משמעו שנכון הוא לצאת בכוחו כנגד ההר וגם כנגד הים. ובנפש האשה שבה ידעה חואנה שההר עתיד לעמוד אבל הגבר יישבר, והים עתיד לגעוש אבל הגבר יטבע בו". בדרך חזרה לבקתה מותקף קינו שוב, ובמהלך המאבק עם התוקף שולף קינו את סכינו והורג אותו.
קינו וחואנה מחליטים לצאת למסע לעיר הגדולה כדי לחפש רוכש לפנינה. הם מחביאים את הגופה בצד השביל, מסתתרים במשך היום בבקתת אחיו של קינו, חואן תומא, ובלילה יוצאים עם בנם התינוק קויוטיטו לכיוון העיר. אלא שאחרי המשפחה עוקבים זרים, שמבקשים לשים ידיהם על הפנינה. קינו מחליט להסתתר ולתקוף את הזרים בלילה, אך במהלך המאבק ירייה מהרובה של אחד הזרים פוגעת בראשו של קויוטיטו והורגת אותו. קינו וחואנה חוזרים לכפר עם גופתו של קויוטיטו, ומשליכים את הפנינה בחזרה לים: "משך קינו את ידו לאחור והשליך את הפנינה בכל כוחו, ושניהם צפו בה במעופה וראו אותה קורצת ומנצנצת לאור השמש השוקעת. הם ראו את המים שניתזו במרחק, ושעה ארוכה עמדו זה לצד זה והסתכלו במקום שנפלה".
ניתוח.
מוסר ההשכל של הסיפור הוא כי החמדנות מביאה לאסון, ומוטב לאדם להיות מאושר בחלקו. על אף השאיפות החיוביות של קינו, שמבקש לערוך חתונה נאה לאשתו ולו ולשלוח את ילדו הפעוט ללמוד בבית הספר, הפנינה מעוררת את היצר הרע בלב האנשים, שמנסים לגזול אותה. חואנה היא זו שמבינה את ההשפעה ההרסנית של הפנינה, ובמהלך הסיפור היא מתחננת לפני קינו להיפטר ממנה, אך קינו, שבוי בחלומות על עתיד טוב יותר לבנו, שיהיה משכיל ולא ייתן לסוחרים לנצל אותו כמו שאר האינדיאנים, נשבה בקסם ההבטחות של הפנינה ואינו מוכן לוותר עליה - עד הרגע שבו כבר מאוחר מדי.
הרי הלר
הרי הלר (16 במרץ 1899, ברלין - 3 במרץ 1967, ישראל) היה רופא פנימי, היה מחלוצי הרפואה בארץ, ממייסדי בית החולים בילינסון, ומנהלו הראשון.
עלה לראשונה בשנות העשרים במסגרת תנועת "כחול לבן", עבד כחלוץ, עקב בריאותו הלקויה נאסרה עליו העבודה הגופנית, לכן שב לגרמניה ללמוד רפואה. בגיל 30 היה רופא ראשי בבית החולים "פרידריכסהיין" בשכונת פרידריכסהיין בברלין. עם עליית הנאצים עלה לישראל בשנית בשנת 1934, תחילה עבד בעפולה, ומאז היווסדו של בית החולים בילינסון בשנת 1936 הלר היה ממניחי התשתית הרפואית של בית החולים ביחד עם ארוין רבאו, ומונה למנהל מחלקה פנימית, ולמנהלו של בית החולים..
הלר היה מפעילי "השירות הרפואי" בההגנה. בעת מלחמת העצמאות שימש כנציג השירות הרפואי בארצות הברית ועסק בעיקר ברכישת ציוד רפואי.
ב -8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת " להקמת שירות רפואי " : "(דב"ג) מציע ששיבר (חיים שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים. בעיקר -קופ"ח, עליהם להקים בית חולים של שדה. שיבר מציע גיוס חובה של רופאים. עד עכשיו התנדבו - או מתוך חוסר פרנסה, או מתוך אידיאליזם או עולים חדשים. הצבא צריך לבחור כל מה שנחוץ, דרושים 25 רופאים, אלה יספיקו עד הקמת המדינה. יש לנו מעט בחורים מאומנים - יש לשמור עליהם, הם זכאים לשירות הרפואי הטוב ביותר. יש לקופ"ח מחסן - תתן ציוד נגד שטרות . שיבר סבור שד"ר הרי הלר צריך לארגן שירות הרפואה"..
ב-20 במרץ 1948 במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי ד"ר חיים שיבא מונה הלר יועץ לענייני תכנון בתי חולים
עם הקמת צה"ל היה הלר מפעילי ה"שרות הרפואי" בצה"ל.
הלר מונה לרופא הראשי של בית החולים תל השומר משנת 1950, ולמנהל מחלקה פנימית.
הלר נחשב בעיני רבים לגדול הרופאים בארץ בעת ההיא..
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
הלר ייסד בשיבא את מרפאת ה-FMF.
מתלמידיו : הפרופ' הרי צבי בנק, הפרופ' אוטו פרנקל, הפרופ' דן מיכאלי.
הוא נפטר בשנת 1967 מבעיה בקצב הלב. בעקבות מותו, אחד מתלמידיו, מיכאל מירובסקי, פיתח את מכשיר הדפיברילטור האוטומטי המושתל.
אמר עליו חיים שיבא : "חייו של ד"ר הלר בארץ היו כעמוד האש ההולך לפני המחנה..."
הלר היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1964-1965, מטעם עיריית תל אביב ביחד עם פרופ' עזרה זהר וד"ר יוסף גפני.
על שמו קרוי מכון הלר למחקר רפואי במרכז רפואי ע"ש שיבא.
מצר סוריגאו
מצר סוריגאו הוא מצר ים בפיליפינים. הוא מפריד בין האיים מינדנאו ולייטה.
המצר מחבר בין ים בוהול למפרץ לייטה, ומהווה עורק תחבורה ראשי למעבורות המעבירות אנשים וסחורות בין קבוצת ויסאיאס למינדנאו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-25 באוקטובר 1944, התנהל במצר קרב מצר סוריגאו, בו הושמדה שייטת יפנית בדרכה למפרץ לייטה.
כנסייה (מוסד)
כנסייה היא התארגנות דתית המאופיינת על ידי מיסוד של תפקידים ויחסים דתיים ותביעה לחלות לאומית (כנסייה לאומית של אומה מסוימת) או אוניברסלית (החלה על כל האנושות, כמו הכנסייה הקתולית). הכנסייה במובנה זה, נוצרת בדרך של תהליך התפתחותה של דת חדשה (למשל, הנצרות) או על ידי פילוג של כנסייה קיימת (פילוג הכנסייה האנגליקנית מהכנסייה הקתולית, למשל).
תהליך היווצרות הכנסייה.
כנסייה נוצרת במספר שלבים, שאינם בהכרח עוקבים, אלא יכולים להתרחש במקביל:
מיסוד -