פאזוליני משתמש בשפה פיזית כדי להראות את מצבו הרגשי או הפסיכולוגי של אטורה. אטורה הולך בצורה חריגה, כאילו הוא "סהרורי". ויאנו טוען כי פאזוליני דואג שהדמות של אוטרה יראה "סהרורי" לאורך הסרט כי "סהרוריות" הוא תרגום ויזואלי הטוב ביותר של מצב חוסר תפקוד נורמלי, שמתעורר לחיים". מצבו הגופני של אטורה מתאים עם מצבו הנפשי. בסוף הסרט מתחיל לו חום. הוא מבודד מחבריו והופך לבודד. "טמפרטורת הגוף הלא נורמלית" שלו מראה את הלא נורמליות שלו או ההבדל בינו לבין אנשים אחרים ואת הבדידות החזקה שלו ושהוא רוצה להיות שייך ושיהיה לו מישהו לסמוך.
תגובת הקהל.
המבקרים והקהל טענו שהסרט בלתי מוסרי בגלל שימוש בשפת רחוב וקללות, והנושא הובא לבית המשפט. העתירה נדחתה כמופרכת.
בהצגת הבכורה של הסרט ב"פונטאנה קאוטרו סינמה" ברומא ב-22 בספטמבר 1962 פאזוליני הותקף על ידי פשיסטים אשר מחו נגד הסרט.
תיאודור קוטשי
קרל גאורג תיאודור קוטשי (באנגלית: Karl Georg Theodor Kotschy; 1813–1866) היה בוטנאי ומגלה ארצות אוסטרי. קושטי גדל בעיר אוסטרון כבן לתאולוג קרל פרידריך קוטשי.
בין השנים 1836 ל-1862 ערך תיאודור מחקר נרחב אודות צמחיית המזרח התיכון, צפון מזרח אפריקה, ומרכז אסיה במשלחות מדעיות שונות. במהלך אלו, נאספו למעלה מ-300,000 דגימות צמחים.
עולם הטבע של ארץ ישראל שהוא תיעד במהלך מסעיו, תורמים לנו מידע רב אודות החי והצומח של אותה תקופה. כך, לדוגמה, הוא מציין את הדוב חום סורי כנפוץ בחרמון.
בנומנקלטורה הבוטנית, הקיצור Kotschy המובא לאחר שם המין, מציין שתיאודור קוטשי הגדיר אותו לראשונה כמין.
על שמו נקרא הסוג Kotschya, ממשפחת הפרפרניים, וכן השממית Cyrtopodion kotschyi.
ארבעה מיני צמחים בארץ-ישראל נקראים על שמו:
בורסת סנקט פטרבורג (1997)
בורסת סנקט פטרבורג (במקור: Санкт-Петербургская биржа) היא אחת הבורסות הגדולות ברוסיה שמפעילה שוקי מסחר במניות, מטבע חוץ, מתכות וניירות ערך. אומנם במתכונתה המודרנית הבורסה קיימת משנת 1997, אך בעבר פעלה בעיר סנקט פטרבורג בורסה שהוקמה בצו של הצאר משנת 1703 ופורקה בעקבות מהפכת אוקטובר 1917.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוקמו מספר קרנות בורסה בעיר סנקט פטרבורג כדוגמת:
בינואר 2021 הבורסה עברה לראשונה את בורסת מוסקבה מבחינת מחזור המסחר במניות, כשנסחרה ב-18% יותר מזו המוסקבאית. זה קרה בגלל הנגישות הרחבה של בורסת סנקט פטרסבורג למניות גלובליות כשבבורסה המוסקבאית נפתחה גישה למסחר במניות זרות רק בסוף 2020. באמצעות הבורסה במוסקבה התאפשר ביצוע עסקאות ב-55 מניות זרות, בעוד שבבורסה הפטרבורגית 1,523 מניות זרות, תקבולים ואיגרות חוב, כולל אלה הכלולות במדד S&amp;P 500.
הבורסה לניירות ערך של סנקט פטרבורג
לודוויג ברנה
קרל לודוויג בֶּרְנֶה (גרמנית; Carl Ludwig Börne; נולד כיהודה לייב ברוך; 6 במאי 1786 – 12 בפברואר 1837) היה סופר, עיתונאי ומבקר ספרות ותיאטרון גרמני, יהודי מומר. ברנה נחשב כחלוץ של הביקורת הספרותית בגרמניה, בעיקר של הפיליטון. נמנה עם ראשי הזרם הספרותי "גרמניה הצעירה", ששאפה להעלאת המודעות הפוליטית הגרמנית.
חייו, יצירותיו והשפעתו.
יהודה ליב ברוך נולד ברחוב היהודים בפרנקפורט ליעקב ברוך, בנקאי אמיד ושתדלן במסדרונות השלטון. סבו היה סוחר ויהודי חצר. הוא ואחיו זכו לחינוך פרטי מקיף על ידי המשכיל יעקב זאקס, ולאחר מכן על ידי רקטור משה מהגימנסיה. לבקשת אביו נסע ברנה בגיל שש עשרה לברלין (1802) כדי ללמוד רפואה אצל מרקוס הרץ. הוא התגורר בביתו של הרץ ואשתו הטרקלינאית הנרייטה הרץ בת ה-38, שכלפיה הוא פיתח תשוקה אימפולסיבית. לאחר מות בעלה בשנת 1808, הוא חשף בפניה את רגשותיו והביע את הערצתו בסדרת מכתבים, אך נדחה על ידה. הרץ תיווכה בינו לבין פרופ' יוהאן כריסטיאן רייל והוא נרשם ללימודים באוניברסיטת האלה, אך הישגיו בלימודים היו דלים, והוא נשלח לגימנסיה על מנת לשפר את השכלתו. הוא נרשם אליה רק בשנת 1804, לאחר שהשתתף בשיעורי פילוסופיה אצל הנריק סטפנס ופרידריך שליירמאכר.
בשנת 1807 נקלע לסכסוך קשה עם אביו בשל חוב, והליך אזרחי שנפתח נגדו נמשך עד שנת 1813. ברנה הוכרח לנסוע לאוניברסיטת היידלברג, כדי שתהיה לאביו שליטה טובה יותר במעשיו. כאן הוא נטש את לימודי הרפואה השנואים עליו ועבר ללמוד משפט חוקתי ומדע המדינה, שהיו קשורים לפקולטה לפילוסופיה, וקיבל את הדוקטורט שלו בפילוסופיה בשנת 1809. הוא נאלץ לעזוב שוב את האוניברסיטה, לאחר ששקע בחובות בהיידלברג.
עם שובו לפרנקפורט הוא התקבל (1811) לעבודה כאקטואר בשירות המשטרה בעיר, אך בשנת 1814 נאלץ להתפטר בגלל יהדותו, לאחר שההגבלות הדתיות חודשו עם מפלת נפוליון. הדיכוי ממנו סבלו יהודי גרמניה, שאותו חש כעת על בשרו, כמו גם הרעיונות שבערו בו לחירות מדינית כללית בגרמניה הניעו אותו להילחם בשמרנות הפוליטית ובשנאת היהודים שפשטה בגרמניה. הוא פנה לכתיבה ולעיתונות, דרכה ביטא את רעיונותיו בסגנון מושחז ונוקב, והיה לאחד מראשי הלוחמים ב"ל"ו העריצים" שמשלו ב-36 מדינות הקונפדרציה הגרמנית.
את דרכו העיתונאית החל בעריכת העיתונים הליברליים בפרנקפורט Staatsristretto ו-Zeitschwingen. בשנות 1818–1821 ערך את Die Wage ("המאזניים"), ירחון שהתייחד במאמריו הפוליטיים התוססים ובביקורות רבי העוצמה שנכתבו בעוקצנות תיאטרלית. העיתון דוכא בידי המשטרה והצנזור, ובשנת 1821 נטל ברנה הפוגה מן העיתונות ופרש לחיים שקטים בפריז, המבורג ופרנקפורט. בתקופה זו נרקמו יחסים אפלטוניים בין ברנה לז'נט וואהל (Wohl), שנמשכו עד יום מותו. וואהל נתנה לו השראה וסייעה לו להתפנות לכתיבה, וכן סעדה וטיפלה בו בביתה במהלך השנים שקדמו למותו, לאחר שכבר נישאה לסלומון שטראוס.
בשנת 1818 המיר את דתו ללותרניות, ושינה את שמו זמן קצר לפני הטבילה לקרל לודוויג ברנה, בנימוק שבשמו הקודם ניכר מיד מוצאו היהודי, מה שעלול לפגוע בפעילות ההוצאה לאור שלו. אולם אירועי השעה ומתנגדיו הספרותיים שבו והזכירו את מוצאו. במהלך פרעות הפ הפ בשנת 1819 יצא להגנת הנרדפים במאמר שכותרתו "לזכות היהודים" (Für die Juden), ובפתחו הוא כותב: . בתשובה לאחד ממתנגדיו כותב ברנה: .
בעקבות מהפכת יולי (סתיו 1830), הוא מיהר לפריז כדי לסקר את תוצאות המהפכה ובציפייה למצוא שם הזדהות עם רעיונות החירות שלו. ברנה אמנם התאכזב מעט מתקוותיו, אך ממקום גלותו הספרותי הוא חדל מלהשקיף בחביבות על המצב הפוליטי בגרמניה; מה שהוסיף להט למכתבי הסאטירה המבריקים שהחל לפרסם במיזם הספרותי האחרון שלו, Le Balance, תחייה של העיתון Die Wage. ברנה הנלהב האמין שאירועי המהפכה, שהביאו להחלפת המלך האבסולוטי במלך חוקתי, מובילים לעידן חדש באירופה שאותו הגדיר כ"אביב העמים", מונח שמקובל לייחס לברנה את זכות הראשונים עליו.
"מכתבים מפריז - 1830-1833" (יצא לאור בפריז ב-1834), המהווה ציון דרך בהיסטוריה של העיתונות הגרמנית, הוא חיבורו החשוב ביותר של ברנה, והופעתו קיבעה אותו כהוגה דעות מוביל בגרמניה. חיבורו זה, כמו גם התקפותיו נגד סמל הריאקציה מטרניך, הוחרמו ברחבי פרוסיה. בכתביו השונים שלח חצי ביקורת ולעג נגד יוהאן וולפגנג פון גתה, וולפגנג מנצל, והיינריך היינה, עמו היה בתחילה בקשרי ידידות חמים. היחסים בין השניים עלו על שרטון בסוף חייו של ברנה, ולאחר מותו פרסם היינה את הביוגרפיה השנויה במחלוקת שלו, "על לודוויג ברנה" (1840), בה שרטט את דמותו של ברנה באור נלעג.
יצירותיו של ברנה יוצאת דופן בסגנונן המבריק ובסאטירה המעמיקה שלהן. את הביקורת הטובה ביותר שלו ניתן למצוא במחשבות על ז'אן פול (1826), סופר שאותו אהד והעריץ בחום, וכן בסאטירה השנונה מנצל זולל הצרפתים. בנוסף כתב מספר סיפורים קצרים ורישומים, שהידועים מביניהם הם: Monographie der deutschen Postschnecke ו- Der Esskünstler.
ברנה נפטר ממחלת ריאות בפריז בפברואר 1837, שם נקבר בבית הקברות פר לשז. ז'נט שטראוס-וואהל ירשה את כל נכסיו, והוציאה לאור את הכתבים שהשאיר. שמו של ברנה הונצח ברחובות רבים בגרמניה, וכן בעיר ברנה בטקסס, אותה ייסדו מהגרים גרמנים בשנת 1849. מאז שנת 1993 מעניקה "קרן לודוויג ברנה" מדי שנה את פרס לודוויג ברנה לפובליציסטים דוברי גרמנית.
יואן ברמנר
יואן ברמנר (באנגלית: Ewen Bremner; נולד ב-11 בדצמבר 1970) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סקוטי.
התפרסם בסרטים הבריטיים המצליחים "טריינספוטינג" ו"סנאצ'" ובשוברי הקופות ההוליוודיים בלאק הוק דאון" ו"פרל הארבור".
ביוגרפיה.
ברמנר נולד באדינבורו, סקוטלנד ולמד ב"בתיכון פרוטובלו".
ברמנר החל את דרכו בתעשייה הבריטית בתפקיד קטן בסרט הסקוטי "הבשורה על פי ויק".
לברמנר בת אחת בשם הרמוני, שנקראה על שמו של הבמאי הרמוני קורין.
קריירת משחק.
ברמנר התגלה לראשונה לציבור הבריטי ב-1993 בדרמה של מייק לי "עירום" שם גילם נער סקוטי בשם ארצ'י הסובל מטיק.
ב-1995 שיחק בהפקה הוליוודית הראשונה "השופט דרד" בתור ג'וניור אנג'ל הצעיר מבין קבוצת הנבלים.
ברמנר התפרסם ברחבי העולם לראשונה ב-1996 ביצירת המופת של דני בויל, המוערכת ביותר של שנות ה-90 בקולנוע הבריטי של "טריינספוטינג". בסרט גילם את ספאד חברו המסומם של הדמות הראשית מארק רנטון (יואן מקגרגור) המכור להרואין.
ב-1999 ביצע ברמנר את אחת ההופעות הטובות ביותר בקריירה שלו בתפקיד הראשי בדרמה "ג'וליאן דונקי-בוי" בתור ג'וליאן צעיר בעל הפרעה נפשית המכניס את אחותו פרל (קלואי סביני) להריון.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן בתור פושע בשם מולט בסרט הפעולה של גאי ריצ'י - "סנאצ'".