למבצע יצאו הכוחות על גבי ספינות שייטת ספינות הטילים. לוחמי שייטת 13 פשטו על החוף הלבנוני באמצעות סירות גומי, החל מהשעה 22:05, אז הצטרפו אליהם כוחות הצנחנים שנחתו אף הם בחוף, בסירות גומי אותן השיטו לוחמי השייטת. הם תקפו חמישה בתים, פוצצו והשמידו אותם. במהלך הקרב באחד הבתים נהרגו שני קציני צנחנים, סרן וסרן . בתוך הקרב בגזרתו של יאיר רפאלי הושלך מטען גור לבונקר והבניין קרס על הלוחמים. שמונה לוחמים נפצעו מירי המחבלים ומהתפוצצות הבית. אחד ההרוגים נקבר תחת קיר בטון ונדרש זמן רב על מנת לשחרר את גופתו. בשל העובדה כי כוחות תגבורת של המחבלים עמדו להגיע במהרה לאזור הפעולה, קיבל מפקד הכוח, אל"ם ליפקין-שחק פקודה לסגת מבלי לחלץ את גופות הלוחמים. על אף זאת התעקש ליפקין-שחק על השלמת מאמצי החילוץ. עמדתו נתקבלה והכוח הצליח לפנות את ההריסות ולחלץ את הגופות. עד כמעט סוף החילוץ לא אישר הרמטכ"ל לכוח החילוץ לבוא לעזרה מחשש שיזדקק לו מול תגבורות מחבלים. בשלב מסוים נקרא כוח החילוץ לעזרה, חבר לכוח והצטרף לפעולת הוצאת הכוח מהשטח. בסיום הפעולה חולצו הנפגעים באמצעות מסוק סער. כוח שייטת 13 תקף שלושה בתים על החוף. באחד מהם נתגלו נשים וילדים, ולכן הוא לא פוצץ.
מפקד הרפואה במבצע היה רופא קחצ"ר ד"ר אפרים סנה. במהלך נוהל הקרב דרש סנה לגייס 8 צוותי כירורגים מהמערך האזרחי ולמקמם על אניות חיל הים. לאחר ויכוח סוער עם הרמטכ"ל אושרה תוכניתו. לאחר חילוץ הכוחות אל האניות נעשה שימש בשמונת הצוותים.
תוצאות הפעולה.
במבצע הרגו כוחות צה"ל כעשרים מחבלים ופצעו כמה נוספים. הושמדו ארבעה מבנים ושלוש סירות גומי מוכנות לפעולה. בית שני שהתברר כמאוכלס במשפחה לא הותקף. אמצעי לחימה וסירות נלקחו. שני קציני צה"ל נהרגו ו-8 חיילים נפצעו.
ליד אבן מנחם נמצא חניון הסרנים (חניון נו"י) על שם הסרנים ו שנפלו במבצע.
מפרץ בנגאל
בנגאל
וילהלם דילתיי
וילהלם דילתיי (בגרמנית: Wilhelm Dilthey, בעברית: דילתיי או דילת'יי; 19 בנובמבר 1833 – 1 באוקטובר 1911) היה היסטוריון, פסיכולוג, סוציולוג, פילוסוף והרמנויטיקן גרמני.
שימש מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
עניינו המחקרי נסב על שאלות של מתודולוגיה מדעית, ראיות היסטוריות ומעמדה של ההיסטוריה כמדע.
פילוסופיה.
בתחומי האפיסטמולוגיה והאונתולוגיה כמקצועות בפילוסופיה, אפשר להציגו כאמפיריציסט, וזאת בניגוד לאידיאליזם הגרמני בן התקופה, אך עמדתו בנוגע למהות האמפירי והנסיוני שונה מן האמפיריציזם הבריטי או מהפוזיטיביזם בעצם ההנחות ההכרתיות והאונתולוגיות המרכזיות שלו, אותם שאב מן המסורת הפילוסופית והספרותית הגרמנית.
הרמנויטיקה.
דילתיי הושפע בחלקו מעבודותיו של פרידריך שליירמכר במקצוע ההרמנויטיקה, וסייע בהחייאתם הפעילה של כתבים אלו. שני ההוגים קשורים ברומנטיציזם הגרמני. אסכולת ההרמנויטיקה הגרמנית הדגישה שפרשנים ממשיים, דמויות חיות וקיימות, (וזאת בניגוד לפיקציות קרטזיאניות או תאורטיות), מסתייעים ב'הבנה' וב'פרשנות' חדשה משלהם כדי לרכוש ידע רב יותר אודות הטקסט או המחבר אותו הם קוראים. 'הבנה' ו'פרשנות' שכזו מסתייעת בניתוח ובתיאור פסיכולוגי וחברתי-היסטורי של ההקשרים הרלוונטיים לפענוח המקור. תהליך העיון הפרשני אותו הציג שליירמכר, כלל מה שדילתיי כינה 'המעגל ההרמנויטי' שהוא התנועה החוזרת ונשנית בין המצוי בפירוש במקור (בטקסט) ובין החבוי בו שלא בפירוש, וכן בין הנתון הספציפי והפרטיקולרי לבין המכלול. ה'הרמנויטיקה הכללית' אותה הציע שליירמכר הייתה שילוב של הפרשנות הנקוטה כלפי כתבי הקודש (למשל: באגרות פאולוס בברית החדשה), והפרשנות הנקוטה בספרות הקלאסית (למשל: כתביו הפילוסופיים של אפלטון). דילתיי מצא בכך רלוונטיות לביסוס מתודולוגי של מדעי האדם, להבדיל מביסוסם של מדעי הטבע: במדעי הרוח, הם מדעי האדם, הפרשן איננו עוסק בהצעת 'הסבר' סיבתי לתופעות, אלא ב'הבנה' שלהם. הבנה כזו משלבת את המידע החדש המגיע מן התופעה (למשל: טקסט שאני קורא) עם המידע הפנימי שיש לי מראש על בני אדם, שהרי אני עצמי בן אדם ולכן אני יודע על כך מראש. [לכן בניגוד לאחרים, תפס דילתיי גם את מקצוע הפסיכולוגיה כחלק של 'מדעי האדם' או מדעי הרוח, ולא כ'מדע' חלק של מדעי הטבע]. הפעולה המדעית במדעי הרוח היא הניסיון להבין את מה שאני חווה, כלומר לבצע תיאור וניתוח התופעה הנקודתית, למשל בתיאור יחסה אל המכלול.
לצד כתביהם של פרידריך ניטשה, גיאורג זימל ואנרי ברגסון, השפיעו גם כתביו של דילתיי על מגמות 'פילוסופיית החיים' ("Lebensphilosophie") והאקזיסטנציאליזם של ראשית המאה העשרים.
תורתו ההרמנויטית של דילתיי השפיעה על גישתו של מרטין היידגר בהרצאותיו המוקדמות, שם פיתח האחרון את "ההרמנויטיקה של החיים בפועל" וכן בספרו Being and Time. בהדרגה הפך היידיגר לביקורתי יותר ויותר כלפי דילתיי, ותבע להכיר בתלות רבה ורדיקלית יותר בהקשר התקופתי והזמני של אפשרויות הפרשנות ושל המצב האנושי של הפרשן.
הנס גאורג גדמר הושפע מהיידגר וביקר אף הוא (בספרו אמת ומתודה) את גישתו ההרמנויטית של דילתיי כנוטה יותר מדי אל האסתטי והסובייקטיבי וכן כ"פוזיטיביסטית" ומתודית מדי. לדעת גדמר, ההרמנויטיקה של דילתיי אינה מדגישה די הצורך את הופעת האמת כאירוע ואינה מדייקת בתיאור ההשלכות של התובנה ולפיה פרשנותו של הפרשן איננה משהו המצוי מחוץ למסורת הקודמת אלא נוטלת עמדה בתוכה ומתוכה, ובכך אופקיה של הפרשנות תלויים בתקופה ובהקשר.
רבי אהרן הגדול מקרלין
חנווני על פנקסו
חנווני על פנקסו הוא כינוי לנאמנותו של חנווני לגבי רישומים בפנקסו אודות חובות שחייבים לו.
כאשר מתגלע ויכוח בין חנווני לבין לקוח בשאלה האם הלקוח שילם על הסחורה או האם החנווני סיפק אותה, נוהג הכלל: "המוציא מחבירו - עליו הראיה", ולפיו הלקוח פטור מלשלם וכן החנווני פטור מלספק את הסחורה עד שימציאו ראיות לדבריהם. אולם במקרים מסוימים קבעו חז"ל, שהחנווני התובע נאמן לקבוע על פי רישומים בפנקסו שהלקוח חייב לו כסף, ואם החנווני מוכן להישבע על כך - יישבע ויקבל את תביעתו.
מדין זה למדו פוסקי ההלכה גם לגבי מקרים אחרים, שלעיתים ניתן להתייחס לרישומים פרטיים כאל ראיה בעלת משקל מסוים.
מקור הדין ופירושו.
מקור הדין במשנה במסכת שבועות (משניות א-ה):
פירוש הדברים: מוסכם בין הצדדים שהנתבע ביקש מן החנווני התובע לספק סחורה מסוימת לצד שלישי על חשבון הנתבע, ויש ויכוח בין החנווני לבין הצד השלישי האם הסחורה סופקה או לא. במקרה זה החנווני נאמן לקבוע שעל פי רישומיו בפנקסו הוא אכן מסר את הסחורה וזכאי לקבל את תמורתה מן הנתבע. הסיבה לכך היא, שעצם הבקשה מראש מהחנווני להעביר את הסחורה לצד שלישי שלא בנוכחות זה שמשלם או עדים מטעמו מהווה הוכחה שהתובע האמין לחנווני וסמך עליו, ולכן החנווני אינו צריך להפסיד בגלל הכחשתו של הצד השלישי. לעומת זאת, במקרה רגיל של רישום בפנקסו של החנווני אין כל הוכחה שהלקוח האמין לחנווני, ולכן תביעת החנווני על סמך רישומיו נחשבת כתביעה ללא כל ראיה.
ההבחנה בין המקרים נדונה בפסקי דין רבניים (חלק ד עמ' 317), בהרכב הדיינים: הרב אליעזר ולדנברג, הרב עובדיה יוסף והרב יוסף קאפח, שכתבו בהכרעת דינם:
אמינות הרשום בפנקס פרטי.
הרא"ש (שו"ת הרא"ש, כלל פו סימן א) מדייק מלשון המשנה, שאפילו אם החנווני אינו טוען שהוא זוכר בוודאות שמסר את הסחורה, אלא הוא מראה שכך רשום בפנקסו - הרי זה נאמן. על פי זה הסיק שיש לתת מהימנות לרשום בפנקסו של אדם שמת, כאשר ניכר שהנפטר ניהל רישום מסודר של עסקיו, ומצאו כתוב בפנקסו שהוא חייב כסף למישהו. דין זה נפסק להלכה בשולחן ערוך (חושן משפט סימן צא סעיף ה).
לעומת זאת, אם רשום בפנקסו של הנפטר שאחרים חייבים לו כסף - אין זו ראיה מספקת לחייב אותם לשלם. מכל מקום, זוהי עילה מספקת להחשיב את תביעתם של היורשים כתביעה ודאית, ולפיכך הנתבע חייב להישבע על צדקת טענותיו.
על פי זה נפסק להלכה, שכאשר יש מחלוקת בין עובד ומעביד על מספר שעות העבודה שנעשו, רישום הנוכחות שנעשה על ידי מזכירה שתפקידה לעשות זאת הוא ראיה מספקת לחייב שבועה.
בימינו, במקרים בהם הנתבע חייב שבועה, כגון אלו, בית הדין אינו משביע, אלא קובע פשרה מסוימת בין הצדדים.
ועדת ידין-שרף
ועדת ידין-שרף היא ועדה שהוקמה בשנת 1963 על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, במטרה לבחון את חלוקת האחריות בתוך קהילת המודיעין הישראלית. הוועדה מנתה שני חברים, הרמטכ"ל לשעבר, רב-אלוף יגאל ידין, וכן זאב שרף, פעיל ותיק במפא"י, מזכיר הממשלה לשעבר, ולימים חבר הכנסת ושר. הוועדה הגישה את מסקנותיה לראש הממשלה הנכנס, לוי אשכול, ב-31 ביולי 1963.
הסיבות להקמת הוועדה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקש לכנס את הוועדה כדי להבטיח כי קהילת המודיעין הישראלית תמשיך לעמוד לשירות ראש הממשלה הישראלי גם לאחר פרישתו שלו. זאת, מאחר שבן-גוריון עצמו שימש במקביל כשר הביטחון וכראש ממשלה, ולאור חששו כי ביום שהסמכויות יפוצלו תעמוד קהילת המודיעין לשירותו של שר הביטחון באופן שיפגע בתפקודו ובכוחו של ראש הממשלה. על הוועדה היה להבטיח, על כן, את זרימת המידע גם לראש הממשלה.