ככלל, חוקרי הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בוחנים את האינטראקציה בין כוחות שונים המשפיעים על התנהגותן של כלכלות ושל מדינות. בתחום זה, כמו במדעי החברה בכלל, קיימת מחלוקת בין תפיסות תאורטיות שונות, אשר ניתן לחלק באופן כללי על פי שני חתכים: יחסי הדומסטי והחיצוני בכלכלה הפוליטית ויחסי מדינה–חברה. על הכול מוסכם כי ישנם כוחות שונים המעצבים את התנהגותם של שחקנים בכלכלה הפוליטית אך ישנם חוקרים השמים דגש על הכוחות הבינלאומיים וממעיטים בחשיבותם של כוחות דומסטיים, וכן חוקרים המדגישים דווקא את הכוחות הלאומיים על פני כוחות גלובאליים. פרספקטיבות אלו מובילות להסברים שונים למשטרים מוניטריים, מדיניות סחר בינלאומית, אירועים היסטוריים רבים וכן התפתחויות עכשוויות בכלכלה הפוליטית הבינלאומית.
בערך זה יוצגו מודלים תאורטיים ספציפיים במסגרת הגישה הדומסטיות וכן מספר מקרי בוחן המדגימים את כוחה ההסברי של הגישה הדומסטית.
מודל רוגובסקי.
מודל זה, שפותח על ידי רונלד רוֹגוֹבסקי (Ronald Rogowski), מתאר כיצד כוחות הכלכלה הבינלאומית משפיעים על הפוליטיקה הדומסטית במדינות, וכך מדגיש את חשיבותם של גורמים דומסטיים בקבלת החלטות. בכך, מציע רוגובסקי הסבר למערכת האינטרסים הסקטוריאליים במדינות, ולוּ ברמה הכלכלית. המודל מייחס את האינטרסים הסקטוריאליים בחברות השונות לפתיחות או חסמים לסחר, ואת הפערים בהתנהגותן של מדינות בזירת הסחר הבינלאומי בעיקר לשפע או נדירות של גורמי ייצור. על פי המודל, המפתח להבנת קואליציות במדינות הוא בשפע או בנדירות של גורמי ייצור. יחד עם זאת, יש להדגיש כי המודל אינו מתייחס כלל לגורמים אחרים שעשויים להשפיע על התנהגותה של מדינה או להתהוותן של קואליציות בתוכה, כגון דת, תרבות, מורשת היסטורית, מוסדות וכדומה.
על פי תיאורית סטולפר-סמואלסון (The Stolper-Samuelson Theorem), בכל כלכלה ישנם גורמי ייצור שונים – בעיקר הון, אדמה או עובדים – אשר חלקם נמצאים בשפע יחסי וחלקם במחסור יחסי. כמעט בכל כלכלה, גורמי הייצור הנמצאים במחסור ירוויחו ממדיניות פרוטקציוניסטית מצד המדינה, בעוד גורמי הייצור הנמצאים בשפע ירוויחו דווקא מפתיחת השוק והסרת חסמי סחר. כך, למשל, במדינה העשירה בעובדים אך ענייה בהון, בעלי ההון יעדיפו פרוטקציוניזם בעוד העובדים יפגעו מכך. לעומת זאת, באותה מדינה, ליברליזציה של הסחר תטיב עם העובדים אך תפגע בבעלי ההון.
על פי רוגובסקי, מבחינה אמפירית, במדינות שבהן יש שפע באדמה יהיה מחסור בעובדים, ולהפך. מדינות מפותחות הן מדינות בעלות שפע בהון, בעוד במדינות מתפתחות יש שפע בעובדים. מצב זה עלול ליצור במדינות הנפתחות או נסגרות לסחר בינלאומי קונפליקט בין האזורים הכפריים לעיר או בין מעמדות. על כך מוסיף רוגובסקי מימד פוליטי נוסף באמצעות שלוש טענות: ראשית, המרוויחים משינוי מדיניות סחר (בין אם בפרוטקציוניזם או בהסרת חסמים) ישאפו להעמיק ולהמשיך באותה מדיניות, בעוד "קורבנות" השינוי ינסו למנוע או לבטל אותו; שנית, אלו המרוויחים והמתעשרים משינוי במדיניות סחר יגדילו גם את כוחם הפוליטי; ושלישית, ככל שמתגברת השאיפה של סקטורים לקידום אינטרסים בזירה הפוליטית כך גדל הסיכוי שמקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי יצליחו לעקוף מכשולים ויקדמו את אותם אינטרסים. במילים אחרות, חשיפה גדולה לסחר בינלאומי תגדיל את כוחן הפוליטי של קבוצות במדינה הקשורות בגורמי ייצור המצויים בשפע יחסי, על חשבון הקבוצות הקשורות בגורמי ייצור הנמצאים במחסור.
מודל גורמי הייצור (The Factor Model).
מודל זה מתבסס על ההנחה שלליברליזציה מסחרית ישנן השלכות חלוקתיות, אשר יוצרות תחרות פוליטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, השואפים לקדם או להגן על האינטרסים הכלכליים שלהם. אחת מהנחות המוצא כאן היא שהעלאה או הורדה של מכסים יוצרת חלוקה מחדש של ההכנסה, אשר בתורה משפיעה על העדפות במדיניות הסחר. מודל זה מציע הסבר אחד למכניזם המאפשר זאת (מודל ענפי הייצור שלהלן מציע הסבר אחר).
הטענה המרכזית של מודל גורמי הייצור היא שמדיניות סחר מעוצבת כתוצאה מהתחרות, הקיימת בכל מדינה, בין שני גורמי ייצור – הון ועבודה. גורמי ייצור אלו יעדיפו תמיד מדיניות סחר שונה ואף מנוגדת, ולכן לעולם יתחרו על חלוקת ההכנסות הלאומית. טענה זו מתיישבת עם מודל רוגובסקי ותיאורית סטולפר-סמואלסון, שהוצגו לעיל: פתיחה לסחר מעלה את ההכנסה עבור גורם הייצור שנמצא בשפע ומקטינה את הרווחים של גורם הייצור הנדיר, ולהפך. במצב זה נוצרים אינטרסים פוליטיים לבעלי ההון ולעובדים בכל הקשור לקביעת מדיניות הסחר. לפי המודל, על פי רוב במדינות המתפתחות ישנו שפע של כוח עבודה ונדירות של הון בעוד במדינות מפותחות ישנו שפע בהון ונדירות בעובדים. כך, בעלי ההון במדינות המפותחות ישאפו לליברליזציה בעוד העובדים במדינות אלו ישאפו לפרוטקציוניזם. ולהפך – במדינות מתפתחות, בעלי ההון ישאפו לפרוטקציוניזם בעוד העובדים ישאפו לליברליזציה. תהליכים אלו יתרחשו עם פתיחת השווקים, אך תאורטית, לאחר זמן מה ללא חסמים כלל ייווצר איזון בין המדינות המתפתחות והמפותחות וכל מדינה תממש את יתרונה היחסי.
זוהי גישה פרסמונית המתארת את התפלגות הכוחות הדומסטיים בצורה ברורה. יחד עם זאת, לגישה זו מספר חסרונות בולטים. ראשית, מדובר בגישה מאוד תאורטית המרוחקת במידה רבה מהמציאות האמפירית. הנחת היסוד של מודל זה היא כי גורמי הייצור הם ניידים לחלוטין, וכך, העובדים בהכרח ימצאו עצמם מתניידים בשוק העבודה עם פתיחת השווקים ואילו הון ינתב עצמו בהתאם לכוחות השוק. כלומר, תאורטית אין כל הגבלה על התניידותם של גורמי הייצור מלבד הגורם הכלכלי – הימצאותם של גורמי ייצור בשפע או בנדירות. לעובדים לכאורה לא תהיה כל מגבלה במעבר לעבודה מסוג שונה לחלוטין, בתנועה גאוגרפית בארצם ובהתניידות חברתית. כמו כן, המודל מניח הומוגניות של העובדים ואינו מבחין בין עובדים מיומנים או לא מיומנים, מומחים או חסרי מומחיות, בעלי רקע, השכלה ויכולות שונות. נוסף על כך, המודל הוא כלכלי ותו לא ואינו לוקח בחשבון גורמים פוליטיים, חברתיים ואחרים, אשר ימנעו על פי רוב פתיחה מלאה ומוחלטת של השווקים.
מודל ענפי הייצור (The Sector Model).
מודל זה מנסה להסביר את אותן שאלות שמודל גורמי הייצור שלעיל מתייחס אליהן, כלומר כיצד משפיעה החלוקה מחדש שיוצרת הליברליזציה על התחרות הדומסטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, וכיצד תחרות זו מעצבת את מדיניות הסחר ברמת המדינה. ההסבר שמציג מודל ענפי הייצור גורס כי דינמיקה זו מעוצבת על ידי התחרות בין ענפי ייצור (סקטורים) ולא בין גורמי ייצור. כאשר מכסים מועלים או מורדים, הן השכר והן שוויו של ההון עולים בסקטורים מסוימים ויורדים יחדיו בסקטורים אחרים. פתיחת הסחר גורמת אפוא לתחרות בין עובדים ובעלי הון בסקטורים ספציפיים המרוויחים מהסחר לבין עובדים ובעלי הון בסקטורים הנפגעים מכך.
על פי מודל זה, גורמי הייצור אינם ניידים לחלוטין, אלא ניידותם תלויה בסקטור בו הם מנוצלים. לדוגמה, הון המנוצל בתעשיית הטקסטיל (למכונות תפירה וכדומה) לא יוכל לעבור בקלות לתעשיית המחשבים, אם בכלל. כך, עובדים המועסקים שנים רבות בתעשיית הטקסטיל לא יוכלו בהכרח לרכוש את המומחיות הנדרשת ולא יוכלו להתנייד לתעשיית המחשבים. כאמור לעיל, ישנם גורמים גאוגרפיים, לוגיסטיים, פסיכולוגיים ותרבותיים אשר בפועל מונעים מגורמי הייצור להתנייד, כפי שמניח מודל גורמי הייצור.
במצב זה, כאשר פתיחת הסחר משפיעה הן על ההון והן על העובדים בסקטור ספציפי באותו האופן, לא ניתן לדבר על אינטרס משותף של העובדים הסותר את האינטרס במשותף של בעלי ההון בנוגע למדיניות סחר. לדוגמה, במדינות מפותחות הנפתחות לסחר עובדי הטקסטיל מפסידים בעוד עובדי המחשבים מרוויחים – כלומר אין להם אינטרס משותף כלל בנוגע למדיניות סחר. ניתן אף להגדיר במדויק אילו תעשיות ירוויחו מפתיחת הסחר ואילו תעשיות יפסידו מכך: הון ועובדים המועסקים בתעשיות שבהן יש לאותה כלכלה יתרון יחסי ירוויחו מפתיחת סחר. בכלכלות מפותחות מדובר בדרך כלל בתעשיות היי-טק, כגון מחשבים, ביוטכנולוגיה ותרופות. סקטורים אלה מסווגים כמוטי ייצוא. לעומת זאת, הון ועובדים המועסקים בתעשיות שאין בהן לאותה כלכלה יתרון יחסי (גורם הייצור בנדירות יחסית) יפסידו מפתיחת הסחר. במדינות המפותחות הכוונה היא להון ולעובדים במועסקים בתעשיות הנתמכות על ידי כוח עבודה רב, כגון טקסטיל, נעליים וכדומה. סקטורים אלו מסווגים כמתחרי ייבוא. על פי המודל, הדינמיקה הדומסטית במדינות מעוצבת בתחרות שבין סקטורים מוטי ייצוא לבין סקטורים מתחרי ייבוא.
להלן טבלה המשווה בין מודל גורמי הייצור למודל ענפי הייצור:
בעיית הפעולה הקולקטיבית (The Collective Action Problem).
עד כה דובר על מערכת האינטרסים הדומסטית במדינות המעצבת את מדיניות הסחר ומושפעת ממנה. אך האם אינטרס משותף של קבוצה רחבה בהכרח בא לידי ביטוי בלחץ פוליטי משמעותי? האם קבוצה בעלת אינטרס משותף בהכרח תתארגן לכדי קבוצת אינטרס בעלת עוצמה? לעיתים קרובות נלקח הדבר כמובן מאליו, כי אם לקבוצה מסוימת יהיה אינטרס משותף, הרי שנטייתה תהיה לקדם אינטרס זה. עם זאת, טוען מנסור אולסון (Mancur Olson) כי על פי רוב, בני האדם הרציונליים, השואפים לקדם את האינטרסים העצמיים שלהם, דווקא לא יפעלו לקידום אינטרס קבוצתי.