באפריל 2007 הודיעה אייאקס כי מספר החולצה של קרויף (14) לא יילבש על ידי אף שחקן אחר בקבוצה, כהוקרה על פועלו הארוך ותרומתו הרבה במועדון. בפברואר 2008 חתם קרויף על חוזה באייאקס כמנהל הטכני החדש של המועדון, אך כעבור חודש בלבד עזב בעקבות חילוקי דעות מקצועיים שהתעוררו בינו לבין המאמן החדש של הקבוצה, מרקו ואן באסטן. בנובמבר 2009 מונה קרויף למאמנה של נבחרת קטלוניה, שאינה משחקת במסגרת רשמית כלשהי. היה זה תפקיד האימון הראשון שלו מזה 13 שנים. הוא מילא תפקיד זה עד 2013.
קרויף אובחן כחולה בסרטן הריאות בשנת 2015. לאחר מאבק קשה במחלה נפטר ב-24 במרץ 2016, כשהוא בן 68.
בנו של יוהאן קרויף, ז'ורדי קרויף, הוא כדורגלן עבר ששימש כמאמן של מכבי תל אביב.
בשנות ה-70 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "חולצה מספר 14" אודות קרויף.
יורם נמרוד
יורם נמרוד (תרצ"ד, 1933 – תשנ"ה, 1995) היה חוקר, היסטוריון, עיתונאי ופובליציסט.
נמרוד נולד בקבוץ מזרע ליצחק והניה, שם העביר את ילדותו ונערותו. לאחר הצבא עבר לקבוץ עין החורש שם נפטר ונקבר.
נמרוד חקר וכתב בכמה תחומים: נשק גרעיני בישראל ובעמים, המים בישראל והקואליציות הבין-מפלגתיות ובין-עדתיות ערב הקמת המדינה. מאמריו, מחקריו וגילוייו בתחומים שפעל בהם עוררו פולמוס. הוא האמין שרוב המידע הפוליטי, הכלכלי והארגוני נמצא בעיתונות, בצורה גלויה, והבעיה הגדולה היא כיצד לרכזו ולמיינו. מאמריו בתחום הזה הקדימו את הופעת המחשב, ואת האפשרויות הרבות הטמונות בו. הוא חלם על מאגרי נתונים ענקיים, כוללי כול, האוצרים את כל האינפורמציה הגלויה, גם כדרך להבנת העולם הפוליטי וכוחות הענק המתמודדים בו על השליטה, וגם כאפשרות מסחרית: לספק לכל דורש במחיר נמוך מידע חיוני.
דרכו האקדמית נחסמה בשל חילוקי דעות שנוצרו עקב דעותיו ופרסומיו הבוטים. הוא פרסם כמה ספרים, ובהם: מי מריבה - המחלוקת על מי הירדן; נפט - הגלוי והנסתר; מפגש בצומת - יהודים וערבים בארץ ישראל בדורות האחרונים. בשל מותו המוקדם לא זכה להגשים את חלום מרכז המידע ולא זכה להשלים כמה ממחקריו.
נמרוד, יחד עם אחרים, נחשב אחד החוקרים הבולטים באסכולת "חוג אורנים", שהתפתחה בין כותלי סמינר "אורנים", לימים "מכללת אורנים".
לאחר מותו יצא לאור ספרו "ברירת השלום ודרך המלחמה", שהוא הרחבה של עבודת הדוקטור שלו בנושא יחסי ישראל-ערב בשנים 1948–1950.
יוהן קרוייף
אורובורוס
אוּרוֹבוֹרוֹס (מיוונית "οὐροβóρος": "בולע זנב") הוא סימן עתיק בצורת נחש או דרקון הבולע את זנבו. מקורו של סימן זה הוא כנראה במצרים העתיקה. הסימן ייצג מושגים רבים לאורך הדורות, בין השאר מחזוריות, אחדות בראשיתית, התייחסות עצמית ואחד מהארכיטיפים בתורתו של קרל גוסטב יונג.
ייצוגים בתרבות ובמדע.
האורובורוס מיוצג בתרבויות שונות, כמו בדמותו של הנחש יורמונגנד במיתולוגיה הנורדית, בנחשים שבמטה האלה ארטמיס במקדש ארטמיס באפסוס, ועוד; הוא מוזכר אף בספר הזוהר - 'חויא אריך, ומתפשט לכאן ולכאן, זנבא ברישא', 'חויא... זנביה בפומיה', 'נחש תלייא על קדליה ומשיך זנביה בפומיה'.
שמה המדעי של לטאת הארמדילו הוא Ouroborus cataphractus, ניתן לה כיוון שלטאה זו ייחודית בכך שהיא יכולה לתחוב את זנבה הקוצני לתוך פיה ובכך ליצור חישוק של קוצים המזכיר את האורובורוס.
הכימאי פרידריך אוגוסט קקולה פון סטראדוניץ חלם על אורובורוס, ובאמצעות החלום מצא פתרון למבנה הכימי המשושה של תרכובת הבנזן.
מופיע על כריכת הספר הסיפור שאינו נגמר.
מופיע כמקור היקום (דמותה של המלכה מימ) בסדרת ספרי הקומיקס בון.
פטר גינץ
פטר גינז
פטר גינז (בצ'כית: Petr Ginz; 1 בפברואר 1928 – 1944) היה נער ממוצא יהודי, יליד צ'כיה שנספה בשנת 1944 באושוויץ בזמן השואה. רבים ניבאו לו עתיד מזהיר בתחום הציור והספרות.
העתק ציור שלו, המתאר את כדור הארץ הנראה מהירח נלקח על ידי האסטרונאוט הישראלי אילן רמון לחלל והתפרסם לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה.
חייו.
גינז היה בנם של האספרנטיסטים אוטה גינז (1896–1976) ומריה, ואספרנטיסט מלידה. אביו של גינז היה יהודי, ואמו צ'כית, מהראדץ קראלובה. האב היה אספרנטיסט והכיר את האם בקונגרס אספרנטו. האם ניהלה משק בית יהודי שלמדה מחמותה. גינז אהב את יצירותיו של ז'ול ורן וחלם על מסעות בימים ובחלל.
הוא למד בבית הספר היהודי בפראג (שפת הלימוד הייתה צ'כית), עד שנסגר בעקבות הכיבוש הנאצי.
באוקטובר 1942, בגיל 14, נשלח לגטו טרזין. מן התקופה עד לכליאתו בגטו נותרו ציורים רבים, מכתבים להוריו ויומן (כתוב בצ'כית).
בטרזין החל לחבר מהזיכרון מילון אספרנטו-צ'כית. כמו כן היה עורכו של מגזין נוער סודי בשם "וֶודֵם" ("אנו הולכים בראש"), אשר הופיע במשך שנתיים.
במאי 1944, נשלחה גם אחותו, אווה, לגטו, כאשר מלאו לה 14 שנים.
גינז נשלח לאושוויץ ב-28 בספטמבר 1944, עם דודו ובן דודו.
בפברואר 1945 נשלח האב גם הוא לגטו.
אביו ואחותו שרדו את השואה.
הנצחה.
האסטרונאוט הישראלי אילן רמון נשא עמו לחלל בינואר 2003 העתק של ציורו של גינז הנקרא "נוף ירח", ציור שנבחר עבורו על ידי יד ושם כשרמון ביקש לקחת עמו לחלל פריט מתקופת השואה. המקור שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים. מעבורת החלל קולומביה שעליה היה רמון התרסקה בדיוק ביום הולדתו ה-75 של גינז, אילו היה חי עד אז. זמן קצר לאחר התרסקות המעבורת נמצאו במקרה, בעליית-גג בפראג, חלקים מן היומן המתאר את תקופת המלחמה עד שנשלח לגטו. אחותו, חווה פרסבורגר, ערכה ופרסמה את היומן, שיצא לאור בישראל ובמדינות נוספות.
בראשית 2005 פרסם הדואר הצ'כי בול זיכרון הנושא את הציור.
שמו של פטר גינז אף ניתן לאסטרואיד.
אבן נגף לזכרו הוצבה בפראג לפני בית המשפחה.
תמונות שצייר גינז נמסרו על ידי אביו ליד ושם, והן הוצגו בין היתר במוזיאון היהודי בפראג (באגף בית הכנסת פינקס).
העתק של הציור נמסר לרונה רמון במלאת 15 שנים למותו של בעלה. העתק נוסף נשלח לאסטרונאוט האמריקני אנדרו פוסטל שהיה עמיתו של אילן רמון בנאס"א, כדי לקחת אותו עמו לחלל.
החל משנת 2008, מדי שנה ביום השואה משודרת תוכנית בשם "נוף ירח" בערוץ דיסני, לזכרו.
לקריאה נוספת.
פטר גינז, יומנו של פטר גינז, 1941-1942 בעריכת חוה פרסבורגר, הוצאת דביר ויד ושם, 2008.
ריכרד קאופמן
ריכרד קאופמן (בגרמנית: Richard Kauffmann; 20 ביוני 1887 – 3 בפברואר 1958) היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-גרמני, שהיה המתכנן הראשי של ההתיישבות הציונית מתחילת המאה ה-20 ועד סוף המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוא פעל כאדריכל הראשי של המוסדות הציוניים באמצעות חברת הכשרת היישוב בתקופת היישוב, ונחשב לאחד האדריכלים המשפיעים ביותר בתולדות האדריכלות הישראלית. קאופמן ביצע בתקופת היישוב 644 פרויקטי תכנון ואדריכלות, ובהם למעלה מ-100 יישובים חקלאיים, שכללו קיבוצים ומושבים, וכן שכונות ויישובים עירוניים. בכך השפיע בצורה מכרעת על דמותו של היישוב בישראל, השפעה שניכרת עד ימינו. הוא נטמן בהר המנוחות.
קורות חיים.
ריכרד יצחק קאופמן (Richard Kauffmann) נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה בשנת 1887, בן להיינריך יצחק, סוחר, ולהלנה לבית בליוויס. למד ציור באקדמיית שטדל ואצל האנס פון האייק בעיר דכאו. למד אדריכלות בבית הספר הדוכסי בדרמשטאדט ובבית הספר הטכני הגבוה במינכן, אצל תיאודור פישר (כמו גם האדריכל אריך מנדלסון). שם גם נפגש לראשונה עם תחום בינוי הערים שהיה אז בראשית התהוותו. עד גיוסו לצבא הגרמני ב-1915, ניהל משרד אדריכלות בפרנקפורט, ואף שימש כאדריכל הכתר של נורווגיה. התמחותו הייתה באדריכלות בסגנון הבינלאומי. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל לאחר שהוזמן על ידי ארתור רופין - מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, לבצע תוכניות אב ליישובים חקלאיים ועירוניים העתידים לקום בישראל, בהם גם תוכנית בסיסית לעיר תל אביב שהיוותה בסיס רעיוני לתוכנית גדס, שהוכנה על ידי פטריק גדס.
בשנת 1922 נישא לבת-שבע גלב, והיה אב לרות ואסתר.
מ-1920 ועד 1932, עת פתח משרד עצמאי בירושלים, שימש קאופמן בשני תפקידים מרכזיים: אדריכל חברת הכשרת היישוב ואדריכל המחלקה להתיישבות של ועד הצירים. קאופמן הגה והוציא לפועל, כמעט כמבצע יחיד, את המערך התכנוני של הקיבוץ והמושב. תכנן עשרות קיבוצים ומושבים, שהידועים בהם הם כפר יהושע, עין חרוד ונהלל שבנוי בצורת עיגול שבמרכזו בתי מגורים ונחלות חקלאיות המסתעפות ממנו בצורה של חרוטים. קאופמן שימש אף כמתכנן של שכונות מגורים עירוניות רבות, לרבות תכנונן של הערים רמת גן, עפולה והרצליה, שכונות הדר הכרמל, נווה שאנן, כרמל מרכזי ובת גלים בחיפה וחלקים משכונות הגנים רחביה, תלפיות, בית הכרם וקריית משה בירושלים.
הקו המרכזי בתוכניותיו היה ניסיון לשלב את רעיון עיר הגנים של אבנעזר הווארד, ככלי ביטוי לאידאות החברתיות שעמדו בבסיסו, עם האידאות של ההתיישבות החקלאית הציונית ועם דרישות המוסדות המיישבים ואף המתיישבים עצמם. רעיון עיר הגנים הועלה במקור במטרה להתמודד עם תהליך העיור המואץ שחל בעקבות המהפכה התעשייתית שיצר בעיות של צפיפות אוכלוסין, זיהום ובעיות חברתיות כגון ניכור חברתי ופשע. בארץ ישראל, בה לא היו קיימות בעיות אלו, ביקש קאופמן לענות על הצרכים האידאולוגים של התנועה הציונית: שינוי אופיו של העם היהודי בדרך של חזרה לטבע, פיזור אוכלוסין ככלי לייהוד הארץ והתבדלות מהתרבות המקומית של ערביי ארץ ישראל. קאופמן הושפע ברעיונותיו ועבודתו מזרם הנאו קלאסיציזם ואף ניתן לזהות אצלו נטייה קלה למונומנטליות. עם זאת, תוכניותיו התאימו עצמן לתנאי הסביבה והקרקע. תוכניותיו נמסרו על ידי בני משפחתו לארכיון הציוני.