אין הגדרה עם קונצנזוס למושג "משחק אינדי", אולם רוב משחקי האינדי חולקים כמה מאפיינים דומים. משחקי אינדי מפותחים על ידי יחידים, קבוצות קטנות או חברות עצמאיות קטנות שהוקמו עבור המשחק. לרוב, משחקים אלו לא נתמכים כלכלית על ידי מוציא לאור בגלל הסיכון הרב הקיים בהצלחתם הכלכלית, ולכן לרוב תקציבם דל מאוד או כלל לא קיים. המשחקים מתאפיינים ביצירתיות רבה, מאחר שהמפתחים לא נדרשים לאישור המוציא לאור או לאישור בעלי השליטה, והם אינם מוגבלים לתקציב מסוים.
תמימה יודלביץ
תמימה יודלביץ (1892 – 18 באוקטובר 1967) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית מראשוני שחקני "הבימה".
ביוגרפיה.
תמימה יודלביץ נולדה בשנת 1892 בעיר לידא בפלך וילנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לשלמה ולמרים (פרידה) יודלביץ. בנערותה הייתה חברה בתנועת "אגודת הנוער הציוני". כבר מנעוריה גילתה משיכה למשחק והופעה בפני קהל והשתתפה בהצגות.
ב-1918 עזבה יודלביץ את בית הוריה ונסעה למוסקבה ברוסיה הסובייטית, כדי להיבחן לתיאטרון הבימה, שזה לא מכבר נפתח במוסקבה בניהול נחום צמח ומתקבלת. היא למדה ב"סטודיה הדרמטית" ללימוד משחק, שפעל לצד תיאטרון הבימה במוסקבה בהדרכת השחקן הבמאי הארמני ייבגני וכטנגוב. ב-1919 צורפה באופן רשמי לצוות שחקני תיאטרון הבימה.
תפקידה הראשון ב"הבימה" היה "פרידה" ב"הדיבוק" ב-1922. ב-1926 עזבה יודלביץ יחד עם חברי להקת "הבימה" את מוסקבה מבלי שוב. הלהקה יצאה למסע הופעות ממושך באירופה ובארצות הברית. בשנת 1927 חל פילוג בלהקה. חלק ניכר משחקניה החליטו לעלות לארץ ישראל. ואילו נחום צמח מייסד התיאטרון וקבוצת שחקנים החליטו שהם נשארים בארצות הברית. אחרים חזרו לאירופה. במרץ 1928 עלתה יודלביץ יחד עם שחקני "הבימה" לארץ ישראל. יחד איתם הגיעה מרגוט קלאוזנר, שסייעה לקליטתם בארץ ישראל, תוך ליווי ותמיכה כלכלית. באותם ימים החליט שחקני "הבימה" להפוך את התיאטרון לקולקטיב שיתופי, שכל חבריו הפכו לבעלים ומנהלים של התיאטרון בעלי זכות שווה ואחריות בקביעת דרך ניהולו.
במשך למעלה מ-40 שנים הופיעה תמימה יודלביץ בעשרות הצגות ב"הבימה". רבים מהתפקידים שגילמה היו תפקידים "יהודיים". לרוב לא שיחקה בהצגות בתפקידים ראשיים, אולם הייתה אהובה על הקהל בזכות משחקה ששידר עממיות חום אותנטיות ונאמנות למקור באוקטובר 1958 התכבדה תמימה יודלביץ בגזירת סרט חנוכת גינה ציבורית ע"ש נחום צמח ברחוב חיסין בתל אביב.
בתחילת שנות ה-60 יצאה לגמלאות. היא התגוררה ברחוב פרוג בתל אביב באזור המכונה "שכונת הבימה", בה התגוררו כידוע רבים משחקני תיאטראות הבימה והאוהל.
ב-18 באוקטובר 1967 ערב חג הסוכות, הלכה תמימה יודלביץ לעולמה. היא נפטרה ערירית בגיל 75 והובאה לקבורה בבית העלמין בנחלת יצחק.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות שפעלו ויצרו בתל אביב הוצבה על חזית הבית ברחוב פרוג 31 בתל אביב לוחית הנצחה משותפת לתמימה יודלביץ ולשחקנית ולמורה למשחק פאני לוביץ'. השתיים התגוררו באותו בנין.
MARPOL
קופסת קרטון
קופסת קרטון היא קופסה העשויה מקרטון, שמשמשת בעיקר לאריזת סוגים שונים של מוצרים וחומרים. עובי הקרטון בו נעשה שימוש תלוי במשקל ובצפיפות המוצרים שיארזו בקופסה.
היסטוריה.
קופסת הקרטון המסחרית הראשונה הופקה באנגליה בשנת 1817, באותה שנה יוצרו קופסאות קרטון גם בגרמניה.
ב-1879 שינה האמריקני רוברט גייל את המכונה להדפסת שקיות נייר כך שתחתוך קרטון גלי וכתוצאה מכך הומצאו הקופסאות המתקפלות הראשונות.
הפופולריות ההולכת וגדלה של דגני בוקר הגדילה את השימוש בקופסאות קרטון במידה משמעותית. הראשונה להשתמש בקופסאות קרטון עבור דגני בוקר הייתה חברת קלוגס.
אי פו טואן
אי פו טואן (באנגלית: Yi Fu Tuan; 5 בדצמבר 1930 – 10 באוגוסט 2022) היה גאוגרף סיני-אמריקאי. אחד מדמויות המפתח בגאוגרפיה האנושית, וניתן לטעון כי הוא היוצר החשוב ביותר של הגאוגרפיה התרבותית.
ראשית חייו וחינוך.
נולד בטיינג'ין, סין, למשפחה מהמעמד הגבוה. לאחר הפלישה היפנית לסין במלחמת סין–יפן השנייה ב-1938, גורשה המשפחה, והוא למד בבית ספר מאולתר בתוכנית לימודים מעורבת סינית ומערבית. בשנת 1941 היגרה משפחתו לאוסטרליה. בסיום מלחמת העולם השנייה הם שוב היגרו, הפעם לפיליפינים. בגיל 18 נסע טואן ללמוד גאוגרפיה בלונדון. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד עם תואר בוגר ומוסמך ב-1951 וב-1955 בהתאמה. משם נסע לקליפורניה בארצות הברית כדי להמשיך את לימודי הגאוגרפיה, בשני תחומים שונים: גאומורפולוגיה של נהרות, והכיוון השני גאוגרפיה תרבותית אצל קארל סאוהר. טואן קיבל את הדוקטורט בתחום הגאומורפולוגיה בשנת 1957 מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
קריירה וחיים אישיים.
את עבודתו באקדמיה התחיל באוניברסיטת ניו מקסיקו בשנים 1959 עד 1965. שם היה אחד משני האנשים שהקימו את המחלקה לגאוגרפיה. בניו מקסיקו קשר טואן קשרים עם J.B Jackson שהיה עורך כתב עת Landscape, שהיה כתב עת מדעי בין-תחומי ועסק בהשלכות של הנוף על החברה האנושית. בהשראת ג׳קסון טואן נמשך לתחום חדש - יחסי האדם והטבע, שבו קנה את שמו העולמי.
כאשר מלאו לו 38 שנים, בשנת 1968, קיבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת מינסוטה. במינסוטה התחיל לפרסם ספרים ומאמרים ביחסים שבין האדם והטבע. למעשה זה היה המסע שלו לתוך הגאוגרפיה ההומניסטית, שהחל מוקדם יותר כאשר מאמרו על הנושא (1961) הופיע בכתב העת Landscape.
לאחר 14 שנים באוניברסיטת מינסוטה, הוא עבר לוויסקונסין, והמשיך את הקריירה המקצועית שלו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. הוא נבחר כחבר של ״האגודה האמריקאית לקידום המדע״ בשנת 1986, כחבר של האקדמיה הבריטית בשנת 2001, ושל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2002. לטואן הוענקה Cullum Geographical Medal על ידי ״האגודה הגאוגרפית האמריקאית״ בשנת 1987, לאחר מכן הוענק לו פרס Vautrin Lud Prize בשנת 2012.
לצד קריירה מפוארת, אי פו טואן נשאר בודד לאורך כל חייו. באוטוביוגרפיה שלו, טואן גילה לראשונה את מיניותו ההומואית: כתלמיד באוסטרליה נמשכתי אל ילד אחר. ... אבל התחושה שלי כלפי ילד אחר, אתלט עם יופי מלוטש של מכונה משומנת היטב, הייתה עניין אחר. לא הצלחתי לשכנע את עצמי עד אז שזה רק עורר געגועים אל היופי הנשי. ... הייתי אז בן חמש עשרה.
טואן לא התמקד במוצאו האתני (סיני) או העדפתו המינית כחלק מהמחקר האקדמי. במקום להדגיש את הבדלים או יחסי כוח חברתיים, הוא ניסה ללכוד חוויות אנושיות אוניברסליות. הוא פעל להצגת גוונים של תופעות שכיחות כגון חוויית ה"בית", המפרידה בין התרבויות השונות, תוך חשיפת ביטוייהם במקומות ובזמנים שונים.
טואן היה פרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. הוא כתב עשרות ספרים, ומספר רב מאוד של מאמרים, הפך לפורץ דרך בתחומי יחסי אדם-סביבה. הוא התגורר במדיסון, ויסקונסין.
רעיונות מחקריים.
גדולתו של טואן, לא הייתה בהוספת עובדות מדעיות שליקט, אלא ביצירת מסגרות רעיוניות ופילוסופיה שלמה של פרשנות עובדות רבות שנאספו כבר קודם. הוא הסתכל על המידע הקודם בעיניים חדשות. היו לו יכולות אינטגרטיביות גדולות מאוד לצד כושר אנליטי. ההצלחה הגדולה שלו, שבה זכה לתהילה, הייתה ספרו משנת 1974 שנקרא ״טופופיליה״ (Topophilia). הספר עוסק בדרך שבני אדם יוצרים קשר חיובי עם סביבתם. הספר יצא לאור בתקופה שבה תנועות לאיכות הסביבה התחילו דרכן בארצות הברית, וחיפשו את המבט הכולל, על התחום - יחסי האדם סובב, וטופופילייה נתנה להם את ״התנ״ך״ שהיו זקוקים לו. כך הספר הפך לספר עיון ולימוד בתחומי דעת רבים, כולל תכנון סביבתי, אדריכלות, גאוגרפיה, אקולוגיה ועוד.
בספר הזה, ובספריו האחרים עסק טואן ביחסים שבין הנוף והאדם. הוא שאל שאלות כמו מהן השקפותינו כבני אדם על הסביבה הפיזית המקיפה אותנו? איך אנחנו תופסים בחושים סביבה זו? כתוצאה מתפיסה זו, איך אנחנו מעריכים אותה? כיצד העבר או סגנון החיים משפיעים על עמדותינו ביחס לסביבה? מה יוצר אצלנו כבני אדם את התחושה של סביבה שאנחנו מתחברים אליה רגשית ואוהבים אותה (=טופופיליה)?
טואן יצא נגד המוסכמות של המחקר הגאוגרפי, שרואה בנוף מקטעים שונים: הרים, נהרות, ערים, כפרים, שדות. הוא טען שהאדם חווה את הנוף כשלמות ולא כחלקים. בגיל צעיר - בני האדם רואים ומתמקדים בנוף בפרטים בודדים: רחוב, בית, כנסייה. כאשר בני האדם מתבגרים הם יכולים לראות תמונה מורכבת יותר, ולחוש את הסביבה בממדים רבים נוספים.
גם ההיסטוריה הכללית של התרבות, תורמת לתחושת הנוף שלנו: במשך מאות שנים האמנות, טען טואן, הדגישה נופים פסטוראליים- כפריים, שאולי הולכים אחורה לאידיאל הדתי של ״גן עדן״. לכן אנשים שמתבוננים בנופים פסטוראליים מרגישים משיכה ליופי הזה. במציאות הנוף הכפרי, כמו כל נוף אחר מכיל בתוכו גם תופעות של אי-ודאות, ופחד.
המחקר הגאוגרפי והסוציולוגי של יחסי אדם ונוף - חוקר וממפה את התנהגות של אנשים בנופים שונים. יש מעט מאוד מחקר על מה חושבים ומה מרגישים אנשים בנופים השונים. הוא הביא לדוגמה נופי בתי קברות. אפשר להתייחס אל נוף כזה במובנים שונים - פונקציונלי, דתי או אסתטי. איננו יודעים, טען טואן, מה עובר בראשו של האדם המצוי בבית הקברות. האם הוא רואה בעיני רוחו את ההיסטוריה האנושית הכרונולוגית המשתקפת בו? האם חייו שלו מקבלים משמעות נוספת או חדשה בביקור בבית הקברות? האם הוא מרגיש את בדידותו לעומת כמותם הרבה של המתים? טואן הסביר כי מקום כזה כמו בית קברות, מייצר אצל הצופה בו חיבור בין מושגים שאינם מתחברים בנופים אחרים: חיבור בין זמן-נצח-חיים-מוות.