אדלהייט סיים דוקטורט במכון כהן (2005-2000) בהדרכתם של הפרופסורים רבקה פלדחי וג'יל קריי ממכון וארבורג שבאוניברסיטת לונדון. העבודה, שאושרה בפברואר 2007, התמקדה בפילוסופיה ובתאולוגיה של הרנסאנס האיטלקי, וכותרתה: ": ‘Ficino’s De Christiana religione (1474) and Pico’s Apologia (1487): Humanist Theology in Crisis.’ ". בשנת 2005 שהה כעמית מחקר במכון וארבורג באוניברסיטת לונדון. בשנים 2007–2008 עשה בתר-דוקטורט במרכז לפילוסופיה עתיקה, פילוסופיית ימי-הביניים והרנסאנס על-שם וולף מניסיון במכון הגבוה לפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לובן, בלגיה.
בשנת 2004 היה שותף בייסודו של כתב העת 'קתרסיס' לצדם של יוחנן גלוקר, דורון מנדלס ומשה שוקד, החל משנת 2010 הוא חבר במערכת 'קתרסיס'. הוא עורכו של גיליון 6 (2011) של כתב העת Maynooth Philosophical Papers, גיליון המוקדש להיסטוריה של הפילוסופיה וחשיבותה. החל משנת 2009 אדלהייט מלמד במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה הלאומית של אירלנד מיינות'.
פעילותו הספרותית.
שיריו הראשונים של אדלהייט ראו אור בכתב העת 'עכשיו' 55 (1989) שהוקדש לשירה צעירה ובמקביל במאזנים ובמוסף לספרות של 'מעריב'. בשנת 1995 ייסד את 'עמדה', כתב עת לספרות ואת הוצאת הספרים בשם זה. שיריו ומסות הביקורת שלו מופיעים בקביעות ברוב הבמות הספרותיות החל משלהי שנות השמונים של המאה העשרים. עד עתה (2012) פרסם ארבעה ספרי שירה ומבחר אחד, וכן התפרסמו 25 חוברות של כתב העת 'עמדה'. מאז ייסוד כתב העת משמש אדלהייט כעורכו של 'עמדה' לצדם של אריק א. ורן יגיל.
בשנת 2000 אדלהייט הקים את סדרת 'ספרי מופת עבריים', אשר מתמקדת בפרסום יצירות של סופרים עבריים נשכחים ודחויים שספריהם אזלו מהשוק לפני שנים. עד עתה יצאו לאור בסדרה ספריהם של אשר ברש, ישראל זרחי, נח שטרן, יעקב פיכמן, יעקב שלום קצנלנבוגן ואליהו מיידאניק.
מחקריו.
אדלהייט עוסק במחקריו בהיסטוריה האינטלקטואלית של המאה ה-15 בפירנצה, הוא חוקר את ההתקבלות וההשפעה של הפילוסופיה העתיקה והימי-ביניימית על הרנסאנס ובנוסף לכך הוא חוקר את הפסיכולוגיה המוראלית של הרנסאנס.
פיצ'ינו, פיקו וסבונרולה: ההתפתחות של תיאלוגיה ההומניסטית 1498-1461/2.
ספרו הראשון מתמקד בעלייתה של תאולוגיה הומניסטית חדשה ברנסאנס והוא עיבוד של עבודות המאסטר והדוקטורט שלו. זהו ניסיון להבין את היחס של ההומניסטים ברנסאנס, בעיקר מרסיליו פיצ'ינו וג'ובני פיקו דלה מירנדולה, לדת ולתאולוגיה מחד, ולפילוסופיה הקלאסית מאידך. מחקר זה מפריך, בין השאר, את הטענה על ניגוד כביכול בין ההומניזם לדת, ומציג את מורכבותו של היחס הזה דרך ניתוח מדוקדק של שני חיבורים: "על הדת הנוצרית" (1474) של פיצ'ינו, ו"האפולוגיה" (1487) של פיקו. הממדים הפוליטיים של המשבר האינטלקטואלי והדתי נחשפים בפרק האחרון בספר דרך דיון מפורט בפעילותו, בדרשותיו ובכמה מחיבוריו של המטיף הדומיניקני הכריזמטי ג'ירולמו סבונרולה.
מחקר זה מחזק את הצורך בקונטקסטואליזציה של הפילוסופים של הרנסאנס בעיקר על רקע האסכולות הסכולסטיות השונות. מעבר להחייאת המסורת הפלטוניסטית על ידי פיצ'ינו, הרי שהבנת קשריו המורכבים עם ההוגים הסכולסטיים של הרנסאנס מחד ותפיסת הדת שלו כיסוד מכונן בשאלת מעמדו של האדם בטבע ובהיסטוריה של הציוויליזציה האנושית מאידך, הכרחיות לצורך שחזור מדויק ואמין יותר של ההיסטוריה האינטלקטואלית ברנסאנס. פיקו למשל מתגלה ב"אפולוגיה" כתאולוג מקצועי לא פחות מכמה מן התאולוגים הסכולסטיים בתקופה והוא עונה להם בשפתם ותוך שימוש במושגים טכניים, אבל גם עושה שימוש בטיעונים שמקורם במסורת האקדמית הסקפטית העתיקה אותם מצא אצל קיקרו ואוגוסטינוס. זהו תיאור שאינו מסתדר לחוקרים רבים של הרנסאנס הרואים בפיקו רק את נסיך ההומניזם ומחברו של אחד המסמכים המייצגים ביותר של תרבות הרנסאנס: הנאום על כבוד האדם. אדלהייט ניסה להראות שלא ניתן להבין אנשים כמו פיקו בלי להבין את הרקע הסכולסטי שלהם.
אדלהייט השתמש במושג "תאולוגיה הומניסטית" (בעקבות חוקרים כמו צ'ארלס טרינקהאוס, ג'ון אומלי, ובעיקר סלבטורה קמפוראלה), לתיאור הדיאלקטיקה בין ההומניזם לסכולסטיקה שמצויה בתשתית יחסם החדש של ההומניסטים לדת ולתאולוגיה. אדלהייט יישם את המושג הזה בתוך ההקשר הפלורנטיני במחצית השנייה של המאה ה-15 וכלל בו גם ממדים פוליטיים.
הומניזם, תאולוגיה ומשבר רוחני.
ספרו השני של אדלהייט (שעומד לראות אור בקרוב) כולל מהדורה מדעית של טקסט לטיני שזהו גם פרסומו הראשון, תרגום אנגלי, הערות ומבוא. הטקסט Liber dierum lucensium, "ספר הימים בלוקה" מאת ג'ובני קרולי, תאולוג דומיניקני ודמות מפתח בחיים האינטלקטואליים והציבוריים בפירנצה במחצית השנייה של המאה ה-15, שופך אור חדש על המתחים הדתיים והפוליטיים בתקופה.
מאמריו.
רוב מאמריו של אדלהייט עוסקים בעניינים הנוגעים להתקבלות הפילוסופיה הקלאסית והפילוסופיה הסכולסטית ברנסאנס וכן בפילוסופים הסכולסטיים של הרנסאנס, קבוצה שהמחקר כמעט שלא נגע בה. דומיניקנים, פרנציסקנים ואוגוסטינים שהגיבו להומניסטים וליחסם לפילוסופיה ולספרות הפגנית), קשריהם המורכבים עם הפילוסופים ההומניסטים וחשיבותם בעיקר בשטח הפסיכולוגיה המוראלית.
אדלהייט פרסם בנוסף מאמר אחד שאינו עוסק בפירנצה, בתאולוגיה ובפילוסופיה המוראלית, אלא בהיסטוריה של המדע, בעיקר מתמטיקה וגאומטריה. המאמר מתמקד בפילוסוף הניאופלטוני פרנצ'סקו פטריצי שחי במחצית השנייה של המאה ה-16 ודן באופן שבו פטריצי עושה שימוש בפירוש של פרוקלוס לאוקלידס, ובעיקר במושג החלל שלו.
מחקריו העכשוויים.
אדלהייט עובד כיום על צדדים שונים הנוגעים בהתקבלות הפילוסופיה הקלאסית ברנסאנס (בעיקר על המעבר ממסגרת חשיבה אריסטוטלית למסגרות חשיבה אחרות) ועל התקבלותן של האסכולות הסכולסטיות בעת החדשה המוקדמת.
ספרי מחקר.
1. Ficino, Pico, and Savonarola: The Evolution of Humanist Theology 1461/2-1498 (The Medieval Mediterranean series, volume 78, Leiden: Brill 2008), 503 pp.
The book has been reviewd in Renaissance Quarterly 62 (Spring 2009), pp. 277-279; eHumanista 12 (2009), pp. 351-354; Bruniana et Campanelliana 15 (2009), pp. 223-224; Neulateinisches Jahrbuch 12 (2010), pp. 426-428.
2. Scholastic Florence: Moral Psychology in the Quattrocento (Brill’s Studies in Intellectual History, volume 230, Leiden: Brill 2014), 307 pp.
3. For a Skeptical Peripatetic. Festschrift in Honour of John Glucker, eds. Yosef Z. Liebersohn, Ivor Ludlam, Amos Edelheit (Studies on Ancient Moral and Political Philosophy series, volume 3, Academia Verlag, Sankt Augustin, 2017), 370 pp.
4. Humanism, Theology, and Spiritual Crisis in Renaissance Florence: Giovanni Caroli’s “Liber dierum lucensium”. A Critical Edition with English Translation, Commentary and Introduction (Renaissance Society of America – Texts and Studies (RSA-TS) series, volume 10, Leiden: Brill, 2018), 271pp.
הפרעה אובססיבית כפייתית
הרכבת האווירית לברלין
הרכבת האווירית לברלין (אנגלית: Berlin Airlift; גרמנית Berliner Luftbrücke) היה מבצע הטסה ענק לעיר ברלין שבגרמניה, שנערך על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה מחודש יוני 1948 ועד לחודש ספטמבר 1949. הרכבת האווירית נערכה על מנת להעביר לעיר את האספקה הדרושה לקיומם של אוכלוסייתה ושל חילות המצב המערביים בה לאחר שדרכי האספקה היבשתיות לעיר נחסמו על ידי ברית המועצות. במהלך המבצע הועברו לעיר 2.32 מיליון טון של אספקה במסגרת 277 אלף טיסות, והוא היווה את הגורם המרכזי להסרת הסגר היבשתי על העיר.
רקע – הסגר על ברלין.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה חולקה גרמניה המנוצחת לאזורי כיבוש (Sectors) בין ארבע בעלות הברית העיקריות שכבשוה. ארצות הברית, בריטניה וצרפת שלטו בחלקיה המערביים של המדינה וברית המועצות שלטה בחלקה המזרחי. העיר ברלין, שנמצאה כולה בתוך שטח הכיבוש הסובייטי, חולקה אף היא: ברית המועצות שלטה בחלקה המזרחי ושלוש בעלות הברית המערביות שלטו בחלקה המערבי. התנועה של בעלות הברית המערביות אל העיר נעשתה בהסכמה עם ברית המועצות דרך השטח המוחזק על ידה, בכבישים וכן בנתיבי מים.
היריבות בין ברית המועצות לבין בעלות הברית המערביות – שזכתה במהרה לשם המלחמה הקרה – התלקחה כמעט מיד לאחר תום המלחמה, ונסבה במיוחד על שאלת גורלה לעתיד של גרמניה הכבושה. על רקע זה החלו השלטונות הסובייטיים באפריל 1948 להקשות על התחבורה המערבית אל ברלין ולהטרידה. ב-26 ביוני הטילה ברית המועצות חסימה מלאה על דרכי הגישה ביבשה ובמים אל ברלין המערבית, שאוכלוסייתה מנתה אז למעלה מ-2 מיליון תושבים. גם אספקת החשמל אליה נותקה. מטרת החסימה הייתה מניעת אספקה חיונית לעיר ולכוחות הצבא המערביים שבה, על מנת לאלץ את מדינות המערב להסיג את חייליהן ממנה ולמוסרה לידי כוחות ברית המועצות.
שלושה מסדרונות אוויר ממערב גרמניה לברלין נקבעו בהסכם בין מעצמות הכיבוש, ברוחב של 32 קילומטרים כל אחד. מסדרונות אלו נותרו פתוחים לאחר הטלת הסגר על העיר. היה זה כך ככל הנראה משום שברית המועצות סברה שלבעלות הברית המערביות בגרמניה – שצימצמו את כוחותיהן בה במידה ניכרת – לא נותרה יכולת תובלה אווירית משמעותית.
הפעלת הרכבת האווירית.