בשנת 1997 החל המושב ליזום במהלך להפשרת הקרקעות החקלאיות שהוחכרו למושב לצורך בניית שכונה חדשה, שתסופח לעיר לוד. זאת על בסיס החלטה 737 של מינהל מקרקעי ישראל שנתנה הרשאה למושבים לשינוי יעוד של קרקע חקלאית. לצורך מימוש התוכנית חבר המושב לחברה הממשלתית - החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה (לור"ם). מנכ"ל החברה יעקב אטרקצ'י, אף רכש בית במושב. החברה החלה בתכנון השכונה, על שטח של 550 דונם ממזרח ללוד וממערב למושב. באוגוסט 1999 הגישה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מרכז, תוכנית להפשרת הקרקע ובניית 2,000 יחידות דיור. בדצמבר 1999 נכנסה חברת דלק נדל"ן כשותפה לפרויקט יחד עם לור"ם, שתי החברות שילמו למושב 8.5 מיליון. ארגוני איכות הסביבה, בראשם החברה להגנת הטבע הגישו התנגדויות לתוכנית והוועדה קיבלה את טענת הארגונים הירוקים, לפיה שטח התוכנית מוגדר בתוכנית המתאר המחוזית כנחל. מאחר שבמרכז השטח שבו תוכננה השכונה זורם נחל גזר. למרות ביטול התוכנית, הודיעה המועצה האזורית חבל מודיעין כי היא מוכנה להעביר את השטח לתחום השיפוט של לוד.
בשנת 2017, חודשה שוב התוכנית לבנייה על אדמות המושב, לאחר שהממשלה חתמה על הסכם גג עם עיריית לוד להקמת 17 אלף דירות בעיר, מתוכן 4,000 שייבנו של קרקעות המושב בן שמן. בינואר 2019 חתמה חברת אאורה השקעות שבבעלות יעקב אטרקצ'י (ששימש קודם כמנכ"ל לור"ם) על הסכם עם ועד אגודת מושב בן שמן לרכישת מגרשים להקמת 500 יחידות דיור, תמורת 45 מיליון שקל. המושב קיבל לידיו את הקרקע בפטור ממכרז. ההסכם נחתם זמן קצר לאחר שתוכנית השכונה החדשה אושרה בוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור. חברת אאורה דיווחה כי היא צופה רווח של 100 מיליון שקל מהפרויקט. ביוני 2020, זכתה חברת פרשקובסקי
במכרז שפורסם על ידי החברה הממשלתית דירה להשכיר ורשות מקרקעי ישראל לבניית מאות דירות להשכרה במתחם. פרשקובסקי זכתה במכרז לאחר שהציעה 104 מיליון שקל בעבור הקרקע.
כלכלה.
שטח המושב כ-2,500 דונם, ותושביו מתפרנסים בעיקר מחקלאות - גידול תבואה, ירקות, זיתים, פרדס ולול אווזים.
בוב דילן
בוב דילן (באנגלית: Bob Dylan; נולד ב-24 במאי 1941) הוא זמר-יוצר יהודי-אמריקאי, הנחשב לאחד מגדולי הכותבים במוזיקה הפופולרית האמריקאית. זהו האמן הראשון בהיסטוריה מעולם המוזיקה שזכה בפרס נובל, כאשר זכה בפרס נובל לספרות לשנת 2016.
דילן פרץ בשנות ה-60 של המאה ה-20. התנועה לזכויות האזרח אימצה את שירו "Blowin' in the Wind" כהמנון חצי רשמי, ומיליוני צעירים הזדהו עם שירו "The Times They Are A-Changin'", בתקופה שאירעו שינויים חברתיים מהותיים בארצות הברית. עם זאת, גם כיום ניכרת השפעתו הרבה של דילן על עולם המוזיקה הפופולרית ועל מוזיקאים רבים.
דילן נחשב כמי שמתח את גבולות המוזיקה הפופולרית מעבר לנושאים המוכרים של "הוא והיא" אל תחומי הפוליטיקה, הפילוסופיה ועוד. הליריקה בשיריו מאופיינת בכפלי משמעויות ומשחקי מילים רבים. דילן חידש בשיריו את המסגרות המוכרות של המוזיקה האמריקאית ושאב ממקורות הפולק, הקאנטרי, הבלוז, הרוק ואף הג'אז, הסווינג ומוזיקת ברודוויי.
מגזין רולינג סטון דירג את דילן במקום השני ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
בוב דילן הוא גם צייר, וציוריו הוצגו בתערוכות רבות.
קורות חיים.
ראשית הדרך.
נולד בשם רוברט אלן צימרמן (Robert Allen Zimmerman) בדולות שבמינסוטה, ארצות הברית למשפחת מהגרים יהודית (שמו העברי המלא: שבתאי זושא בן אברהם ורחל רבקה צימרמן). משפחתו מצד אביו היו פליטים יהודים שנמלטו מהפוגרומים באודסה שבאימפריה הרוסית דאז (כיום באוקראינה). משפחתו מצד אמו היו מהגרים יהודים מליטא. באוטוביוגרפיה שלו "Chronicles: Volume One" , דילן כתב שמשפחתה של סבתו מצד אביו הייתה במקור מקארס שבטורקיה.
הוא האזין רבות לרדיו בילדותו, בעיקר לתחנות בלוז וקאנטרי מניו אורלינס, ואחר כך גם לתחנות רוק אנד רול. הוא הקים את להקתו הראשונה "The Golden Chords" בעודו תלמיד תיכון, והחל משתמש בכינוי "אלסטון גאן" שבו גם הופיע כפסנתרן מלווה.
בשנת 1959 החל דילן ללמוד באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס, ולנגן עם נגני הפולק המקומיים, אז גם החל לכנות את עצמו "בוב דילן". יש הטוענים שמקור הכינוי הוא במחווה למשורר הוולשי דילן תומאס, שהיה אהוב עליו, אך דילן הכחיש זאת וטען כי מקור הכינוי בשמו של דודו, דילון. דילן עזב את הלימודים הפורמליים בתחילת שנת 1961 ועבר לניו יורק כדי להופיע ולפגוש את אלילו, וודי גאת'רי.
הוא ניגן במקומות קטנים בגריניץ' וילג' עבור שכר זעום, אך עד מהרה החל להופיע בבית הקפה "Gerde’s Folk City", שם גם חימם את הופעותיו של ג'ון לי הוקר. רוברט שלטון, המבקר של הניו יורק טיימס שמע אותו וכתב עליו (ב-29 בספטמבר 1961) ביקורת נלהבת לפיה "אין ספק שהוא מתפקע מרוב כישרון". חודש לאחר מכן כבר הוחתם דילן בחברת קולומביה רקורדס על ידי המפיק ומגלה הכישרונות, ג'ון האמונד והחל לעבוד על אלבום בכורה. החתמתו של אומן אוונגרד כמו דילן בחברה שייצגה את עולם מוזיקת הפופ ההמונית הייתה אירוע יוצא דופן, והרבה מחבריו בקהיליית המחאה הניו-יורקית קינאו בדילן על כך וטענו שהוא אופורטוניסט ובוגד בדרך שהם מייצגים.
אלבומו הראשון "Bob Dylan" מ-1962 שילב של פולק מסורתי, שירי בלוז וגוספל עם מעט חומר מקורי. ב-1962 חתם דילן על חוזה ניהול עם אלברט גרוסמן שהיה למנהלו במשך שנות השיא שלו עד 1970. לגרוסמן היה חלק משמעותי בקריירה של דילן, הן מבחינת העימותים שהיו לשניים והן מבחינת נאמנותו לדילן ולרעיונות שייצג. על רקע עימותים שהיו לגרוסמן עם המפיק המוזיקלי של דילן, ג'ון האמונד, פוטר זה במהלך העבודה על האלבום השני של דילן ובמקומו החל לעבוד טום וילסון שבא מתחום הג'אז.
מחאה.
בשנת 1963 כבר היה דילן פעיל משמעותי בתנועה לזכויות האזרח. הוא הופיע בכינוסים חשובים, בין היתר בוושינגטון, בכינוס בו נאם מרטין לותר קינג את נאום "יש לי חלום" המפורסם שלו.
בתחילת 1963 הוציא דילן את האלבום "The Freewheelin' Bob Dylan" שהצליח מאוד והיה לאלבומו המוצלח עד יציאת "Highway 61 Revisited" ב-1965. באלבומו "The Times They Are A-Changin" הציג דילן השקפה פוליטית, מתוחכמת וצינית על החיים. האלבום עסק בנושאים קשים כרצח של פעיל זכויות האזרח מדגר אוורס, התפוררות קהילות הכורים והחוואים המסורתיות וכלל את השיר "The Lonesome Death of Hattie Carroll", המתאר רצח של משרתת בידי אדוניה (במרומז רצח של שחורה בידי לבנים).
לקראת סוף השנה החל דילן למאוס בתווית "הקול של הדור" שהודבקה לו, הוא השתכר והעליב חברי אגודה לזכויות אזרח שהעניקו לו את "אות תומאס פיין" מעט לאחר רצח ג'ון פ. קנדי, ואמר כי הוא רואה משהו מעצמו ברוצח אוסוולד. דרכיהם של דילן והתנועה לזכויות האזרח נפרדו.
אלבומו הבא, "Another Side of Bob Dylan" אכן היה רך יותר מקודמו, עם שירי אהבה ופרידה מחברתו הוותיקה סוזי רוטולו. נגינת הפסנתר שלו כבר ניבאה את חזרתו למחוזות הרוק מאוחר יותר, ושירים כ "Chimes of Freedom" הציגו את דילן מהסוג החדש: ארכני ואימפרסיוניסטי, בסגנון שאלן גינסברג הגדיר מאוחר יותר כ"שרשרת של הבזקי תמונות".
התפתחותו האמנותית של דילן הייתה כה מהירה בתקופה זו, שהוא הותיר את מבקריו ומעריציו הרחק מאחוריו. אלבומו "Bringing It All Back Home" ממרץ 1965 היה קפיצה נוספת קדימה. אלבום זה הושפע רבות מהביטלס (שהושפעו בעצמם מדילן), מצ'אק ברי וממוזיקת הרוק. באלבום כבר ניתן לשמוע את המעבר של דילן לגיטרה חשמלית ושירים קצביים ומהירים. הנושאים נותרו "דילניים" מובהקים, עם ההומור היבש והדמויות הגרוטסקיות.
ביולי 1965 הופיע דילן בפסטיבל הפולק של ניופורט (במסגרתו "הוכתר" בשנתיים הקודמות כ"קולו של הדור"). לאחר שדילן הופיע עם סט אקוסטי בליל שבת ב-24 ביולי 1965 הוא החליט באופן ספונטני לערוך הופעה נוספת, חשמלית, בערב שלמחרת.
באותה תקופה דילן טרם הופיע עם כלים חשמליים והופעה חשמלית של אחד מגדולי מוזיקת הפולק של התקופה בפסטיבל הגדול והחשוב של חובבי הז'אנר, נחשבה לדבר בלתי נתפס וחילול קודש של ממש עבור טהרני הפולק. לצורך ההופעה גיבש דילן הרכב נגנים מאולתר במקום. ההרכב גובש מחברי The Paul Butterfield blues band (ללא פול באטרפילד) עם חיזוק של ברי גולדברג על פסנתר ואל קופר (אשר ניגן גם הוא בהקלטות Highway 61 revisited) על אורגן. הופעתו של דילן נפתחה עם גרסה חשמלית לקטע "Maggie's Farm". בסיום הקטע דילן וההרכב זכו לקריאות בוז רבות ואף דווח כי היו ניסיונות להפסיק את המופע. הסיבות לתגובות אינן חד משמעיות, אך גורסים שהן שילוב של מחאה על "הבגידה" של דילן במסורת הפולק וסאונד גרוע במיוחד שהגיע מהבמה וצרם באוזני הקהל.
דילן וההרכב ביצעו שני קטעים נוספים, "Like a Rolling Stone" ו"Phantom Engineer" (גרסה מוקדמת של It takes a lot to laugh it takes a train to cry) וירדו מהבמה לקול קריאות בוז רמות. למרות הביקורות והתגובות הקשות מהקהל ההופעה שבה דילן "חישמל" את המוזיקה ותצוגת הנגינה של בלומפילד נחשבות לרגע מכונן במוזיקה ובתרבות.
הפסגה והנפילה.