מסתרי ארבעת הגדולים (באנגלית: The Big Four) הוא ספר מתח שנכתב על ידי אגאתה כריסטי וראה אור בשנת 1927. גיבורו הראשי של הספר הוא החוקר הרקול פוארו. הסיפור כולו מתואר לא מבעד לעיני הגיבור (פוארו) אלא מבעד לעיני ידידו, הסטינגס. זהו אחד הידועים שבספרי המתח שנכתבו על ידי אגאתה כריסטי, מתוך 80 ספריה שתורגמו לעברית.
עלילת הספר.
בספר מסתרי ארבעת הגדולים מתואר ארגון פשע שמנהיגיו הם ארבעה אנשים הידועים בכינוי "ארבעת הגדולים". הראשון ביניהם, "מספר אחת," הוא סיני בשם לי צ'אנג יאן, מנהיג פוליטי בסין (כמובן, אדם דמיוני). הוא נחשב למוחם של ארבעת הגדולים. "מספר שתיים" הוא אמריקאי עשיר, וסימנו הוא $- כסימן הדולר האמריקאי. "מספר שלוש" היא אישה צרפתייה, ואילו "מספר ארבע" הוא "המשחית"- אדם שאינו משתמש בשמו ומסוגל ללבוש כמעט כל צורה ודמות שהיא. אדם זה הוא רוצח מתוחכם ביותר. כאשר מיארלינג, איש השירות החשאי שסברו שנעלם, מוסר לחוקר הרקול פוארו את המידע שברשותו על ארבעת הגדולים (ונרצח על ידי "מספר ארבע") פותח פוארו בחקירה שמטרתה לגלות מיהם "ארבעת הגדולים" ומהם תוכניותיהם.
הוצאות בעברית.
הספר נדפס בעברית בשנת 1960 בהוצאת מ. מזרחי, ותורגם על ידי ג. אברהם.
החומה השלישית
החומה השלישית היא החומה הצפונית והמאוחרת מבין החומות שהקיפו את ירושלים בתקופת בית שני. החומה נבנתה באופן חלקי בשנות הארבעים לספירה על ידי המלך אגריפס הראשון. אך בפקודת הקיסר קלאודיוס שחשש מביצורה של העיר, הופסקה הבנייה, והומשכה, בחופזה, רק כאשר החל המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
היסטוריה.
בשלהי ימי הבית השני ירושלים התרחבה לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה, כמו שכונת בית-זיתא, "מחנה האשורים" (על פי ההשערה באֵזור הצפוני-מערבי) ובריכות הצאן (מצפון להר-הבית, בסמוך לו) שהיוו את אחד ממאגרי המים הגדולים של ירושלים.
התרחבות העיר חילקה את ירושלים של שנות הארבעים לספירה לשני אזורים עיקריים: החלק הדרומי, המוקף בחומה הראשונה (ראו במפה), והחלק הצפוני שנקרא "הפרבר" (משום שהיווה פרבר לחלקו העיקרי של העיר) או "בית זיתא". הבניה בחלק הדרומי התאפיינה בצפיפות יחסית מחד ובבתי מידות של עשירים מאידך. הבניה בפרבר הייתה דלילה יותר וייתכן שהיה לו אופי חצי-חקלאי. חלק מסוים של הפרבר נכלל בתחומי החומה השנייה בימי הורדוס. אגריפס הראשון הכליל את כל שטח הפרבר בחומה ארוכה מאוד, החומה השלישית.
יוספוס ממשיך ומספר שאגריפס תכנן חומה רחבה, ברוחב של 5 מטרים לפחות, מאבני גזית, אשר מכונות המלחמה של הזמן לא היו יכולות להן ויוספוס טוען שאם בניית החומה הייתה מושלמת ירושלים הייתה הופכת לעיר שלא ניתנת לכיבוש. אולם מלאכת הבנייה של אגריפס הושבתה לאחר הנחת יסודות החומה, משום ש"ירא את הקיסר קלאודיוס, פן יחשוד בו, שבבניין המבצר הגדול הזה הוא מכוון לחולל תמורות ולקשור קשר - על כן השבית את עבודת החומה" (מלחמת היהודים, שם, שם). ייתכן שאגריפס אף קיבל זאת בפקודה מפורשת מהקיסר קלאודיוס, שחשש מביצורה של העיר. החיכוך בין אגריפס לקלאודיוס בנוגע לחומה השלישית הייתה בעקבות התערבותו של ויביוס מרסיוס מושל סוריה שמצא עילה לאסור על המשך העבודות בטענה שביצור העיר יחתור תחת סמכותה של רומא ביהודה. אולם ככל הנראה לא הייתה כל כוונת זדון בפעולותיו של אגריפס ופקודתו של מרסיוס נבעה מסכסוך אישי וקנאה בקשריו האישיים הטובים של אגריפס עם הקיסר קלאודיוס. השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי מנהיגי העיר והמורדים רק בסמוך לפרוץ המרד הגדול, כשהיא מתבצעת בחפזה ובאופי בנייה חלש יחסית. לאורך החומה תוכננו תשעים מגדלים שנקראו "מגדלי הנשים", שלפחות חלקם הושלמו ונבנו.
למרות ביצורה היחסי של ירושלים חומת העיר נפרצה מצפון על ידי כוחותיו של טיטוס אשר התקדמו לעבר בית המקדש.
ארכאולוגיה.
הראשון מחוקרי ירושלים שעסק בתוואי החומה השלישית היה אדוארד רובינסון בשנת 1838, בסקר שערך על שרידי חומה גדולה שנמצאו מצפון לחומות העיר העתיקה, באזור מגרש הרוסים. סקר זה היה ראשיתה של מחלוקת מורכבת סביב מהלך בניית החומה השלישית. רובינסון סרטט מפה של השרידים שהיו מצויים על פני השטח, והציע שאלה הם חלק מקו החומה השלישית. במהלך השנים נעלמו השרידים הללו מן הנוף, והם לא הוזכרו בדיווחים מאוחרים יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חשפו אלעזר ליפא סוקניק ול"א מאיר שרידי חומה מצפון לשער שכם, וזיהו אותם כחלק מהחומה השלישית. לעומתם, קתלין קניון הציע לראות בשרידים אלו כקטע מהדייק שבנה טיטוס בשנת 70. רייך, בהתחשב בגודל הביצורים שנחשפו וברמת הבינוי הגבוהה שבהם, שולל את אפשרות זו.
למעשה שרידי חומה המקובלים על ידי הארכאולוגים כחלק מהחומה השלישית, הם ברחוב "החומה השלישית" בשכונת מורשה (מוסררה), לצד תחנת דלק ברח' חיל ההנדסה (שיח' ג'ראח), ושרידים נוספים שהתגלו מאוחר יותר על ידי רינה אבנר באזור מגרש הרוסים, כשלצידם שרידי קרב ההבקעה של הלגיון הרומאי בשנת 70 לספירה.
כחלק מן המחקר שערך יוסף שפייזר עוגנה המפה ההיסטורית שפרסם רובינסון בעזרת תוכנת ממ"ג (GIS), ושורטטו מפות המרכזות את כלל החפירות הארכאולוגיות שנערכו בתוואי החומה, וממקמות במדויק את תוואי קו החומה.
מטריצה משולשית
מטריצה משולשית היא מטריצה ריבועית שכל האיברים שמתחת לאלכסון הראשי או מעליו שווים לאפס. כלומר, האיברים היחידים במטריצה שאינם שווים בהכרח לאפס מופיעים או במשולש שמעל האלכסון הראשי או במשולש שמתחתיו. אם האפסים במשולש שמתחת לאלכסון הראשי המטריצה תיקרא מטריצה משולשית עליונה. באופן דומה, אם האפסים במשולש שמעל לאלכסון הראשי, המטריצה תיקרא מטריצה משולשית תחתונה. מטריצה שהיא גם משולשית עליונה וגם משולשית תחתונה נקראת מטריצה אלכסונית.
כל מטריצה משולשית תחתונה היא מטריצה משוחלפת של מטריצה משולשית עליונה מתאימה ולהפך. לכן ניתן להמיר כמעט כל תכונה של המטריצות המשולשיות עליונות לתכונה מתאימה של המשולשיות תחתונות.
החישובים העוסקים במטריצות משולשיות הם נוחים יחסית. למשל, הדטרמיננטה של מטריצה משולשית היא מכפלת איברי האלכסון שלה. מכפלה של שתי מטריצות משולשיות עליונות היא מטריצה משולשית עליונה, ואיברי האלכסון שלה הם מכפלת איברי האלכסון של שתי המטריצות. מטריצה משולשית עליונה היא הפיכה אם ורק אם כל איברי האלכסון שלה שונים מ-0. תכונה זו נותנת מאפיין פשוט לנילפוטנטיות של מטריצה משולשית מעל חוג קומוטטיבי - המטריצה נילפוטנטית אם ורק אם כל איברי האלכסון שלה הם איברים נילפוטנטיים. בפרט, כאשר עוסקים במטריצות מעל שדה המטריצה נילפוטנטית אם ורק אם כל איברי האלכסון הם אפסים.
צ'רוקי
האַנִיוּנְוִייַה, הידועים יותר בכינויים האמריקני צ'רוקי (בצלאגי: ᎠᏂᏴᏫᏯ, באנגלית: Cherokee) הם שבט אמריקני יליד שחי באמריקה הצפונית. בתחילת ההתיישבות הבריטית באזור במאה ה-17 ישבו בני השבט בחלקה המזרחי והדרום-מזרחי של ארצות הברית לעתיד. רובם הועבר בכוח מערבה לכיוון הרי אוזרק. הם היו אחד השבטים שתוארו כחמשת השבטים המתורבתים. לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2000, זוהי הקבוצה השנייה בגודלה (אחרי הנאוואחו) בקרב השבטים האינדיאנים בארצות הברית.
איחודים ושם.
מספר אומות ואיחודים צ'רוקים מוכרים בידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית ונציגים של שבט הצ'רוקי מצויים במחוז צ'רוקי שבאוקלהומה ("אומת הצ'רוקי" ו"איחוד קיטוֹוָה של האינדיאנים הצ'רוקים") ובעיירה צ'רוקי שבמחוז סווין בקרוליינה הצפונית ("האיחוד המזרחי של האינדיאנים הצ'רוקים").
סרט תיעודי משנת 1984 בשם "Spirit of the Fire" חקר את מקורם הרוחני של ילידי הצ'רוקי, ושימורם של טקסים מסורתיים לאחר הגעתם לאוקלהומה. רדבירד סמית' (סמית' אדום הזקן) היה חבר רב השפעה בכת המסורתית, והחל מראשית המאה ה-20 הקבוצה הפיחה רוח חיים חדשה ברוחניות המסורתית בקרב אנשי הצ'רוקי. שם השפה מבוטא כסַה-לַה-גִי ("Tsalagi"), שלפי השפה הפורטוגזית מתבטא כ"צֵ'לַק" (Chelaque), לפי השפה הצרפתית מתבטא כ"שֵה-רַה-קִי" (Cheraqui), ולפי השפה אנגלית מתבטא כ"צֵ'רוֹקִי" (Cherokee).
המילה "צ'רוקי" היא מילה שמקורה בשפת ילידי שבט הצ'קטאו (ר' פידג'ין). היא נגזרת ממילת הצ'קטאו "צַ'ה-לַה-קִי" שמשמעותה "אלה שחיים בהרים", או "צִ'י-לוֹק-אִיק-בִּי" שמשמעותה "אלה שחיים במערות". המילה המקורית שבה משתמשים הצ'רוקים לתאר את עצמם עד היום היא "אַה-נִי-קוֹ-טַה-נִי" (בתרגום חופשי: "עם העקרונות" או "אלה כל בני האדם").
שפה ושיטת כתיבה.
השפה הצ'רוקית היא ממשפחת השפות האירוקויות. השפה היא פוליסינתטית (בעלת מורפמות רבות), והיא נכתבת בהברות שהמציא בתחילת המאה ה-19 סֵקוּיה, חרש כסף משבט הצ'רוקי.
השפה הצ'רוקית לא כוללת צלילי "ר". המילה "צ'רוקי" מבוטאת כ"גַ'ה-לַה-גִי" בידי ילידי המקום, כיוון שזה נשמע קרוב יותר לשפה האנגלית. בעת מפגש ראשוני עם אירופים ממוצא צרפתי וספרדי בג'ורג'יה ובאלבמה בתחילת המאה ה-18, קבוצה צ'רוקית דרומית אכן דיברה את הדיאלקט המקומי עם עיצורי "ר", אך העיצורים עצמם נכחדו מהשפה לאחר טיהור אתני שנעשה במאה ה-19.
משום אופייה הפוליסינתטי של השפה, מילות תיאור חדשות נכתבות כדי לשקף ולתאר מצבים מסוימים. כך למשל הביטוי "דִי-טִי-יוֹ-הִי-הִי" (שמתאר משפטן) מתפרש כ"הוא מתווכח חזור ושוב בכוונה ומתוך כוונה". אולם, מילים רבות נלקחו מהשפה האנגלית, ומשבטים אחרים שהתיישבו באוקלהומה בראשית המאה ה-20. דוגמה נוספת היא "דִי-דַה-נִי-יִי-סְ-גִי" (שמתארת שוטר) שמתפרשת כ"הוא תופס אותם לבסוף ובאופן סופי".