אייריש מיסט (באנגלית: Irish Mist) הוא ליקר אירי העשוי מדבש ומעשבי תיבול כגון אברש ותלתן, על בסיס ויסקי אירי. בספטמבר 2010 המותג נרכש בידי קבוצת קמפרי. הליקר מיוצר מוויסקי אירי מיושן, ונטען כי המתכון הוא בן 1000 שנים. אייריש מיסט נמכר ביותר מ-40 מדינות.
שינויים בליקר.
בעבר יוצר האייריש מיסט בחוזק של 40% אלכוהול בנפח וכיום הוא מכיל 35% אלכוהול בנפח.
גם צורתו של הבקבוק השתנתה מצורה המזכירה דקנטר לבקבוק אירי
תולדות האייריש מיסט המקורי.
אייריש מיסט הוא הליקר הראשון שיוצר בצורה מסחרית באירלנד. הייצור החל במזקקות טולמור דיו בשנת 1947 בטולמור, שם גרה משפחת ויליאמס, שהייתה הבעלים הראשונים של האייריש מיסט. המזקקה המקורית הוקמה בשנת 1829, אז זיקקו בה ויסקי אירי. באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 החל דזמונד א. ויליאמס לחפש משקה חלופי הקרוב לוויסקי. הוא גילה את המתכון העתיק וייצור האייריש מיסט החל.
דקנטר
דֵּקַנְטֶר (בעברית: מַשְׁפֶּה או מחדרר) הוא כלי לחדרור יין , לרוב יינות אדומים מתיישנים. ליינות מתיישנים רצוי לתת "לנשום" לפני שתייתם, פעולה זו של חשיפת היין לאוויר מחמצנת אותו ובכך "מרככת" טאנינים קשים ועפיצות יתר ובכך הופכת את היין למוכן יותר לשתייה. לדקנטר יש שטח פנים רחב ומספיק נפח כדי להכיל ליטר של נוזל לעומת השטח הצר שיש בבקבוק היין. ניתן למצוא דקנטרים במגוון עיצובים, וההבדל העיקרי בין הדקנטר לקראף, הוא בכך שלדקנטר יש פקק. לרוב מייצרים את הדקנטר מחומרים כגון זכוכית או בדולח.
איך מחדררים.
זמן קצר לפני הגשת היין, יש למזוג את כמות היין הרצויה או את כל תכולתו אל הדקנטר ולהשאיר אותו לנוח כמה דקות, עד אשר היין "ינשום". בזמן מזיגתו ושהייתו בדקנטר, שטח הפנים של היין גדל יחסית, מה שמאפשר ליין להתחמצן מהר יותר והמשקעים יוותרו בבקבוק המקורי. לאחר שהיין התחמצן מעט, תחושת העפיצות של היין תרד והיין יהיה רך ונעים יותר לשתייה.
יתרונות.
מלבד היתרון הברור של החדרור המהיר של היין, צורתו של הדקנטר עוזרת למניעת מזיגת משקעים הקיימים ביינות שהתיישנו זמן רב אל כוס היין.
אל פאיס
אל פאיס (El País; מספרדית: "המדינה") הוא עיתון יומי ספרדי. העיתון הוא בבעלות תאגיד המדיה PRISA. עם מכירות של כ-390,000 אלף עותקים ביום, הוא עיתון החדשות היומי הנמכר ביותר בספרד.
העיתון הוקם על ידי התאגיד PRISA בשנת 1976 כחלק מהמעבר של ספרד לדמוקרטיה לאחר מות פרנקו והוא היה העיתון הראשון בעל אג'נדה פרו-דמוקרטית. שני מקימיו היו קארלוס מנדו (Carlos Mendo) וחוסה אורטגה ספוטורנו (José Ortega Spottorno). העיתון יצא לאור לראשונה ב-4 במאי 1976. מעמדו של העיתון כמגן הדמוקרטיה התחזק במהלך ניסיון ההפיכה הצבאי של סגן-אלוף אנטוניו טחרו בשנת 1981, במהלכו החזיק כבני ערובה בחברי פרלמנט. העיתון שיצא באותו בוקר היה הראשון שקרא לחוקה והתנגד להפיכה.
מבחינה אידאולוגית נמצא העיתון במרכז-שמאל והוא תומך בחיזוק הסמכויות של האיחוד האירופאי.
עורכו הנוכחי של העיתון הוא אנטוניו קניו.
אדוארדו פרופר דה קאייחון
אדווארדו פרופר דה קאייחון (בספרדית: Eduardo Propper de Callejón; ) היה דיפלומט ספרדי שנודע בעיקר בשל עזרתו בהצלתם של אלפי יהודים מידי הנאצים בצרפת הכבושה, מעשים בזכותם הוכר כחסיד אומות העולם.
חייו.
פרופר דה קאייחון נולד למקס פרופר, יהודי ממוצא בוהמי, ולחואנה קאייחון, ספרדייה קתולית. הוריו גידלו אותו ואת אחיו כקתולים. הוא נישא להלן פולד-ספרינגר, ציירת, אשת החברה הגבוהה, ואחותה של הברונית ליליאן דה רוטשילד - נדבנית ופטרונית נודעת של אומנות בפריז.
פרופר דה קאייחון שימש כמזכיר הראשון בשגרירות ספרד בפריז, כאשר נכנעה צרפת בפני גרמניה ב-20 ביוני 1940. על מנת להציל את אוסף האומנות של משפחת אשתו בטירת רויאמונט מסכנת ביזה על ידי הצבא הכובש, הצהיר על הטירה כעל מעונו הרשמי ובכך העניק לה ולכל תכולתה חסינות דיפלומטית. בין יצירות האומנות שניצלו נמצא טריפטיכון של יאן ואן אייק - מהציירים החביבים על היטלר.
ביולי 1940 עזבה ממשלת צרפת את פריז ובעקבותיה כל השגרירויות הדיפלומטיות, כולל השגרירות הספרדית. פרופר דה קאייחון ומשפחתו עברו לבורדו, שם גילה כי הקונסול הספרדי נטש את משרדו, כאשר אלפי פליטים שהגיעו לבורדו נדחקים בפתח השגרירות בתקווה לקבל את הויזה שתצילם מהנאצים.
פרופר דה קאייחון פתח את השגרירות והחל להנפיק ויזות לפליטים. במשך 4 ימים בין ה-18–22 ביוני 1940 הנפיק בשיתוף עם הקונסול הפורטוגזי ארישטידש דה סוזה מנדש אלפי ויזות לספרד ולפורטוגל, תוך הפרת ההוראות שלא להנפיק ויזות מבלי לקבל לכך אישור מראש ממשרד החוץ הספרדי. פרופר דה קאייחון המשיך בהנפקת הויזות גם לאחר שהשגרירות עברה למקומה החדש בוישי. לא ניתן לדעת כמה ויזות הנפיק פרופר כיוון שרישומי השגרירות לא שרדו.
במרץ 1941 הורה שר החוץ הספרדי רמון סראנו סונר לשגריר ספרד בוישי חוזה לוקרסיה (José Lucresia) להפסיק מיידית את עבודתו של פרופר דה קאייחון בשגרירות ולהעבירו לנציגות משרד החוץ באלעראיש שבמרוקו הספרדית – למשרה הרבה פחות מוערכת. השגריר הספרדי ניסה לבטל את הגזירה, בטענה כי זה עתה קיבל פרופר דה קאייחון מהמרשל אות כבוד. שר החוץ סירב לבקשה בכותבו שהוא מתקשה להבין את סיבות הממשלה הצרפתית להעניק אות כבוד לפקיד ספרדי ששירת את האינטרסים של היהודים.
בהמשך, מילא פרופר דה קאייחון שורה של תפקידים ברבאט, ציריך, וושינגטון, אוטווה ואוסלו.
פעולותיו ההרואיות לא זכו להערכה בטרם נפטר ב-1972 בלונדון. ב-12 במרץ 2008, העניק מוסד יד ושם אות חסיד אומות העולם לפרופר דה קאייחון, אותו קיבלו בשמו ילדיו: פליפה פרופר ואלנה פרופר דה קאייחון, אמה של שחקנית הקולנוע הבריטית הלנה בונהם קרטר.
ג'פאר פאנאהי
עיתון מתעד
עיתון מתעד (באנגלית: Newspaper of record) הוא מושג בעיתונות ולו שתי משמעויות. האחת, עיתון רשמי מטעם המדינה אשר מפרסם חוקים, תקנות והודעות רשמיות של גופי המדינה. השנייה, עיתון הנחשב לאמין, מקיף ובעל תפוצה רחבה, כך שהידיעות שבו נחשבות לבעלות אמינות מיוחדת בקשר לאותה מדינה.
העיתונים במשמעות הראשונה של המושג, נקראים לרוב גאזט, בהם ניתן למנות את הלונדון גאזט, Canada Gazette וה-The Hong Kong Special Administrative Region Gazette. בישראל העיתון המתעד הרשמי הוא רשומות.
עיתון מתעד (מוניטין).
במשמעות השנייה, עיתון מתעד הוא עיתון בעל מוניטין רב כעיתון אמין ולכן ניתן לצטט ממנו ולעשות בו שימוש (לעיתים קרוי עיתון זה בביטוי צרפתי, Presse de référence).
הנס הארטונג
הנס היינריך ארנסט הארטונג (בגרמנית: Hans Heinrich Ernst Hartung; 21 בספטמבר 1904 – 7 בדצמבר 1989) היה אמן צרפתי-גרמני.
ביוגרפיה.
הארטונג נולד בלייפציג שבגרמניה למשפחה שוחרת אמנות והושפע מאמנים כמו לוביס קורינת ואמיל נולדה, מציורים צרפתיים ומקוביזם. בהמשך למד באקדמיה לאמנות הן בדרזדן והן במינכן. ב-1931 נערכה התערוכה הראשונה שלו בדרזדן, אבל עם עליית הנאצים לשלטון נאלץ לנתק את קשריו עם מולדתו כיוון שהסגנון שהיה מזוהה אתו, הקוביזם, לא עלה בקנה אחד עם העקרונות של המשטר החדש. כשניסה לבקר בברלין שלוש שנים אחר-כך כמעט שנעצר על ידי המשטרה במקום, אך עלה בידו להימלט בעזרתו של חבר. הארטונג התיישב בצרפת, ואולם, שקע בחובות כלכליים ובדיכאון.
ב-1939 הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי. הגסטפו ניהל אחריו מעקב מתמיד והוא לבסוף נעצר על ידי המשטרה הצרפתית למשך שבעה חודשים. עם שחרורו הצטרף ללחימה ואיבד את רגלו בקרב ליד בלפור. ב-1945 הוענקה לו אזרחות צרפתית וכן עיטור צלב המלחמה. לאחר המלחמה עלתה קרנו כאמן והוא החל מציג בגלריות בפריז. ציוריו המופשטים וחסרי הדאגות השפיעו רבות על אמנים אמריקאים צעירים במהלך שנות ה-60. ציוריו ידועים בצבעם המורכב והאלומות הדרמטיות של משיכות מכחול כהה על רקע שטף האור. לאחרונה נודע כי ציוריו לא היו ספונטניים אלא הועתקו לאחר מחשבה ודיוק רב ממחברת הסקיצות שלו.
ב-1989 נפטר בעיירת הנופש אנטיב שבריביירה הצרפתית.
נשיאת שתי נשים ביהדות
אם תרצו - אין זו אגדה
סופיה קרפ
סופיה קרפ (באנגלית: Sophia Karp, ביידיש סאָפיע קאַרפּ, גאלאץ 1859 - 31 במרץ 1904, ניו יורק) שמה בלידתה היה שרה סגל. היא הייתה ידועה גם בשם סופי גולדשטיין וסופי קרפ. הייתה שחקנית יהודיה רומניה וזמרת בעלת קול אלט. הייתה השחקנית המקצוענית הראשונה בתיאטרון יידיש
תולדותיה.
בהיותה בת 16 הגיעה לעיר גאלאץ להקת התיאטרון שנוסדה רק שישה חודשים קודם לכן על ידי אברהם גולדפדן – באותו זמן להקת התיאטרון המקצועי היחידה ביידיש – הגיעה לעיר בחורף 1876 –1877. הלהקה הורכבה משלושה גברים (גולדפדן, ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין). הם שיתפו פעולה עם עוד שחקנים ומוזיקאים בהופעות קודמות שלהם ביאשי ובוטושאן אבל עד אותו זמן היו רק גברים, גם בתפקידים נשיים.
כאשר היא שיחקה את תפקיד הנכדה בהצגת הבכורה של להקת גולדפדן בגאלאץ, די באָבע מיטן אײניקל (הסבתא עם הנכד) הייתה בכך שרה סגל, באותו זמן תופרת, לשחקנית המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש. אמה שנכחה בהצגת הבכורה התנגדה שבתה תופיע על הבמה. שרה שהייתה כבר נגועה בחיידק הבמה צייתה לאמה אבל רצתה מאוד להופיע. אמה טענה שכל זמן שהיא בביתה היא לא תשחק אלא אם כן תתחתן ותצא מהבית. הפתרון היחיד היה להשיא אותה לאחד מהשחקנים. היות שגולדפדן וגרודנר היו כבר נשואים הדרך היחידה הייתה להתחתן עם גולדשטיין (ולשנות את שמה למשהו "זוהר" יותר – סופי).