אלפרט פועלת זה שנים רבות לקידום המחקר האיכותני בארץ, במיוחד בתוכניות ההכשרה להוראה. זאת, באמצעות בחינת היבטים מתודולוגיים שונים של פרדיגמה מחקרית זאת וכתיבה עליהם:
א. הציגה את האפשרויות הטמונות במחקר האיכותני להעמקה ולהעשרה של הכשרת המורים והתנסותם בשדה. הציעה ליישם בהכשרה הפדגוגית את האתנוגרפיה והכלים שהיא מציעה להתבוננות ולחקירה, וכן הציגה מודל לתפקוד תלמידי הוראה כחוקרים של השדה בו הם מתנסים ואת התרומה של התנסותם בעריכת מחקר איכותני לפיתוח חשיבה רפלקטיבית.
ב. התמחתה בדרכי כתיבה של עבודות מחקר איכותני ותומכת בקידום הכתיבה של חוקרים איכותניים באמצעות פרסומים וסדנאות בנושא.
בשנת 2001 פרסמה מאמר בנושא כתיבה במחקר בספר: "מסורות וזרמים במחקר איכותי" בעריכת נעמה צבר בן-יהושע. הספר עומד לצאת לאור במהדורה מתוקנת בהוצאת מכון מופ"ת.
בשנת 2007 פרסמה ספר שכתבה יחד עם שמחה שלסקי שכותרתו: "דרכים בכתיבת מחקר איכותני, מפירוק המציאות להבנייתה כטקסט". הספר משמש חוקרים וסטודנטים העורכים מחקרים בגישה איכותנית.
מאז שנת 2002 מנחה קבוצה בנושא "כתיבה של מאמרים איכותניים" ונותנת סדנאות בנושא. הקבוצה פועלת במסגרת קבוצות עניין במחקר איכותני שבחסות מכון מופ"ת בתל אביב. משתתפיה הם מרצים, חוקרים וסטודנטים לתארים מתקדמים ממכללות להכשרת מורים וממוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
ג. אלפרט עוסקת בשיתוף בין מוסדות להכשרת מורים לבין בתי ספר באמצעות מחקרי פעולה שיתופיים בין חוקרים מן המכללה לבין מורים מן השדה. הציגה את האפשרויות הטמונות במערך מחקרי זה. כמו כן השתתפה בעריכת מחקרי פעולה שיתופיים עם מורים ובעלי תפקידים בבתי ספר שונים.
ביחד עם חוקרות עמיתות הרחיבה את העיסוק בנושא השיתופיות בהערכה במסגרות חינוכיות ופרסמה מאמרים, מבוססים על חקר מקרים, בנושא.
ה. אלפרט מתעניינת בגישה של שילוב שיטות (mixed methods) בהקשר המחקר האיכותני וכתבה על הגישה מאמרים הכוללים רקע עיוני על הנושא עם דוגמאות ממחקרים משלבי גישות שנערכו בארץ ובעולם.
ו. אלפרט ערכה יחד עם שותפה ש. שלסקי את הספר "הכתה ובית הספר במבט מקרוב". הספר כולל מאמרים אתנוגרפיים על חינוך והוראה, המבוססים בעיקר על תצפיות ממושכות במוסדות חינוך ועל ראיונות פתוחים עם המשתתפים בהם: מורים, מנהלים, תלמידים, יועצים חינוכיים ועוד. המאמרים עוסקים במגוון נושאים וביניהם: קבלת שבת בגני ילדים, חינוך לאזרחות משתתפת, ניתוב לחינוך מיוחד בבית הספר היסודי, שיח המורה בכיתה, שיח מגדרי בבית ספר תיכון ערבי, התנגדות מורים לשינוי ועוד. מאמרים אלה נועדו לשמש מורים, סטודנטים להוראה וחוקרי חינוך לצורך הבנה של תופעות חינוכיות בגנים ובבתי ספר ולפיתוח כיווני פעולה בהקשר להן. כרקע למחקרים המוצגים במאמרי הספר מופיע בו מאמר הסוקר את ההיסטוריה של המחקר האתנוגרפי בחינוך בישראל:
לוז'
לוז' (Luge) היא מזחלת קטנה המיועדת לאדם אחד או שניים. הניווט במזחלת נעשה על ידי הרגליים או על ידי הפעלת לחץ על המזחלת בעזרת הכתפיים. מזחלת לוז' שוקלת בדרך כלל בין 21 ל-25 ק"ג ליחיד, ובין 25 ל-30 עבור מזחלת כפולה. הגלישה בלוז' היא ספורט אולימפי. הגולשים יכולים להגיע למהירויות של עד 140 קמ"ש בעת הירידה במדרון. הגולשים מתמודדים בזה אחר זה, וזמנם נמדד בעזרת שעון עצר, אשר מגיע לדיוק של אלפיות השנייה.
היסטוריה.
ממצאים היסטוריים וארכאולוגים מעידים על שימוש נרחב במזחלות על ידי המין האנושי במשך אלפי שנים. התיעוד הראשון של תחרות מזחלות הוא מנורווגיה במאה ה-15. חוקי הספורט האולימפי של ימינו, כמו גם תחרויות הבוב-סליי והסקלטון, מקורן בעיירת הנופש היוקרתית סנט מוריץ שבשווייץ. בסוף המאה ה-19. בשנת 1883 נערכה התחרות הבינלאומית הראשונה של הענף בדאבוס שבשווייץ, שבה השתתפו כ-21 ספורטאים מ-7 מדינות. בשנת 1913 הוקם הארגון המנהלי הראשון של הספורט בדרזדן בגרמניה, אשר נקרא "Internationale Schlittensportverband or International Sled Sports Federation". בשנת 1935 הוא נטמע בארגון האחראי על הבוב-סליי והסקלטון.
בשנות ה-30 עבר הספורט הלוז' מהפכה בעקבות עיצוב מחודש של המזחלת על ידי הגולש הגרמני מטרין טייצה (Martin Tietze). העיצוב המחודש שנקרא המזחלת הגמישה, איפשר לגולש לנווט בעזרת גופו בלבד. לפני כן, הניווט נעשה על ידי נגיעה בעזרת ידי הגולש, שהיו מכוסות בכפפות, על פני המדרון.
בשנת 1957 הוקם מחדש הארגון האחראי על רגולציה של הענף, ונקרא International Luge Federation. הלוז' הוכר כמשחק אולימפי רשמי בשנת 1954 על ידי הוועידה האולימפית הבינלאומית. בשנת 1955 נערכה תחרות הלוז' הבינלאומית הרשמית הראשונה באוסלו, בהשתתפות כשמונה מדינות. תחרויות בתחום נערכות בכל אולימפיאדה, החל מאולימפיאדת החורף של שנת 1964. התחרויות כוללות מקצים לנשים ולגברים עבור גולש אחד, ומקצה כפול, הפתוח לשני המינים, אולם בפועל משתתפים בו רק גברים. בשנת 1980 נערכה התחרות לראשונה במסלול מלאכותי. הענף נשלט על ידי מספר מצומצם של מדינות, בהן איטליה, אוסטריה ואיטליה, השולטות בענף, כשאחריהן מזנבות גם רוסיה, ארצות הברית, ולטביה.
מזחלת הלוז' המודרנית בנויה מפיברגלס וברזל, ולרוב בנויה בהתאמה אישית לאתלט המשתמש בה, בהתאם למאפייני הגוף שלו.
סכנות.
לוז' הוא ספורט אתגרי, ועלול להיות מסוכן. הפציעות בו יהיו פגיעות חבלה, שבירת עצמות או זעזוע ראש. בשנת 2010, במהלך האימונים לאולימפיאדת החורף בוונקובר, נהרג בתאונת אימונים הגולש הגאורגי נודאר קומאריטאשווילי. בשנת 1964 נהרג גולש לוז' בריטי בשם קאז'ימיש קיי-סקרז'יפקי במהלך ההכנות לאולימפיידת החורף.
היסטוריה אולימפית.
המדינה שזכתה במספר הרב ביותר של מדליות זהב בגלישת לוז' יחידה לגברים היא גרמניה, עם עשר מדליות, אחריה איטליה, עם שלוש ואחריה אוסטריה עם מדליה אחת. בתחרות הנשים היחידות, גרמניה נמצאת במקום הראשון, אחריה איטליה ואחריה אוסטריה.
סבנה לה מאר
סבנה לה מאר (Savanna-la-Mar, או בקיצור, סב לה מאר - Sav-la-Mar, או בפשטות סב – Sav) היא בירת מחוז ווסטמורלנד שבג'מייקה. זוהי עיר חוף ובה שוכן מבצר מהמאה ה-18 שנבנה לצורך הגנת המושבה מפני שודדי ים.
היסטוריה.
ב-1780 נחרבה העיירה לחלוטין על ידי סופה טרופית ולאחריה היא נבנתה מחדש, שכן הנמל היה נקודה חשובה על קווי הסחר הטרנסאטלנטיים של הסוכר, עבדים וסחורות נוספות.
לאחר שבריטניה ביטלה את העבדות ב-1833 ולפני שהעבדות בוטלה בארצות הברית ב-1865, היו נציגי השלטונות של בריטניה בקריביים עוצרים את הספינות האמריקאיות ובודקים אם ברצונם של העבדים השחורים שהיו עליהן להישאר במושבות הבריטיות ולזכות בחרותם, או לשוב לארצות הברית ולהישאר שם כעבדים. בשני מקרים כאלה שאירעו ב-1835 בברמודה ובאיי בהאמה ב-1842, זכו יותר מ-200 עבדים בחירותם.
לפחות במקרה אחד שאירע בג'מייקה הייתה מעורבות של תושבים מקומיים בהשגת חירותם של העבדים. ב-20 ביולי 1855 עלו תושבי סבנה לה מאר על הספינה האמריקאית, "יאנג אמריקה" שעגנה בעיר. הם קיבלו את המידע שטבח האנייה, אדם בשם אנדרסון, היה עבד נמלט שעלה לאנייה עם ניירות מזויפים, והצליחו להורידו לחוף, שם הוא זכה בחירותו. הרשויות בג'מייקה לא התערבו במקרה, אך קונסול ארצות הברית התלונן על כך בפני ממשלת האי. כמו כן הוא פרסם כמה ימים לאחר מכן מכתב בניו יורק טיימס המזהיר את בעלי הספינות שלא יכללו שחורים בצוותי ספינותיהם המפליגות לג'מייקה, שכן בכך הם הסתכנו בלאבד אותם.
בתרבות הפופולרית.
שמה של סבנה לה מאר מוזכר בשירו של בוב דילן "שרה".
יהודה עתי
יהודה עַתַּי (נולד ב־13 בנובמבר 1947) הוא הוגה, משורר, מוציא לאור ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה.
יהודה עתי נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים, בנם הצעיר של דבורה ואליעזר קירשנבוים, אח לשתי אחיות בוגרות ממנו. גדל כילד דתי בשכונה חילונית מסורתית למשפחה ממעמד הפועלים. בוגר יסודי דתי "אמונים" בגבעתיים, בוגר בית הספר התיכון העירוני הדתי (הרא"ה) ברמת גן, חניך תנועת הנוער בני עקיבא. בשלהי לימודיו בתיכון פרש מהיהדות הרבנית מסורתית.
שירת בצה"ל כקצין בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים (מ"מ, סמ"פ ומ"פ בסדיר).
בשנים 1969–1980 שהה בארצות הברית. בעל תואר בוגר אוניברסיטה במדעים בתחום ניתוח מאגרי מידע וסטטיסטיקה (Summa Cum Laude) מאוניברסיטת מרילנד (1972), תואר שני בחקר ביצועים וניתוח מערכות מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1973), ודוקטורט בקיברנטיקה (תורת המערכות) ומימון בינלאומי מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1976).
Assistant Professor באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית, היה מדען חוקר במכון ליישומי טכנולוגיה של האוניברסיטה, וייעץ לסנאט ולקונגרס במרכז לחקר יישומי טכנולוגיה בתחום מאגרי מידע.
ב־1977 פרש מהאקדמיה ושימש יועץ לד"ר ארתור מ. סאקלר בניו יורק. תחומי פעילותו כללו עיתונות רפואית, רשתות מידע רפואי, פרסום רפואי, חברות תרופות ואמנוּת.
ב־1979 הקים ותִפקד כמו"ל של ידיעון מקוּון (ניוזלטר) למידע ייחודי בשם: (Emerging markets – Israel (An independent letter on business and politics of Israel שהופץ לכל נציגי המודיעין, לסנאט, לקונגרס ולמכוני מחקר אקדמיים ברחבי העולם.
ב־1980 שב לישראל ובמהלך שנות השמונים שימש יועץ עצמאי, אסטרטג־מבצע, לפתרון בעיות שונות אָד הוֹק עבור ארגונים וחברות בישראל (כולל מלכ"רים ממלכתיים).