לאחר שדוכא המרד נכנס ראס סהול עם חייליו לגונדר ואסר כל מי שהתנגד לו, ביניהם גם ראש הכנסייה האתיופית האבונה סאלמה השלישי ולאחר משפט ראווה לכל המורדים הוצאו כולם להורג. החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס כותב:
ב-1771 הפסיד ראס סהול בשלושת הקרבות בסרבקוסה, קרב שהתרחש במאי אותה שנה ליד העיר טאדה ליריביו. כוחותיו של סהול נסוגו באותו הקרב לגונדר וסהול נכנע לוונד באוווסאן ב-4 ביוני 1771 שכלא אותו למשך שנה ולאחר מכן שחרר אותו לביתו ומינה אותו למושל מחוז תיגראי. בעקבות הדחתו של סהול הפך ראס גאשו לשליט החזק ביותר באימפריה. הקיסר תקלה שנכלא יחד עם ראס סהול בדאגולה וונד באוווסאן דרש ממנו להתפטר וב-13 באפריל 1777 הוא וויתר על הכתר.
למרות כל הסכסוכים והמאבקים פרחו האמנות והתרבות בגונדר בתקופת היימנות. ההיסטוריון ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכות היימנות את בנייתן של שבע כנסיות שהחשובה ביניהן הייתה ביתא מריאם שנבנתה ב-1775. המבנים האחרים שבנה היו: קדוס קירקוס ("הקדוש קיריאקוס"), קדוס פטרוס ווא פאולוס ("הקדושים פטרוס ופאולוס"), פארטה לידאטה ("לידת מרי") בפרטה, יוהנס וולדה נגודגווד ("הקדוש ג'ון האוונגליסט"), אבגאלה תקלה היימנות ("תקלה היימנות הקדוש") ודברה טיבב ("הר הידע").
מנדעית
מנדעית או מנדאית היא דיאלקט של הארמית, המשמש את המנדעים, דת גנוסטית שמאמיניה נמצאים בעיקר בתחומי עיראק ואיראן. הניב משתייך לענף המזרחי של הארמית המאוחרת, שזמנה הוא מהמאה הרביעית עד המאה השביעית לספירה, ושלב מודרני שלו קיים גם היום.
מאפייני המנדעית דומים לניבים האחרים של הארמית המאוחרת המזרחית, ארמית בבלית וסורית. היא שימשה כלשון ליטורגית ומצויים בידינו היום טקסטים בניב זה מן המאות הראשונות לספירה הכוללים לחשי השבעה, תפילות ופרקי הגות. הניב המודרני של המנדעית הוא ניב מדובר ויש בו קבוצה קטנה של דוברים, רובם בעיר אהוואז במחוז ח'וזסתאן באיראן ובסביבתה ומיעוטם בתפוצות. הניב המודרני מושפע השפעה חזקה מן הפרסית.
למנדעית יש גם אלפבית מיוחד, הנקרא אלפבית מנדעי . חוקר השפה הבולט ביותר במאה ה-19 היה תאודור נלדקה, ובמאה ה-20 היה רודולף מצוך .
מנדאית
ריוונדל
ריוונדל (המכונה גם ימלדריס) הוא מקום משכנו של חצי-העלף אלרונד בספריו של ג'.ר.ר. טולקין דוגמת שר הטבעות.
המקום נבנה באמצע העידן השני והיה אחד מהמעוזים העיקריים של המלחמה בסאורון בסוף העידן השני. ממקום זה יצאה בנוסף אחוות הטבעת במסע להשמדת הטבעת.
היסטוריה של ריוונדל.
מייסדה של ריוונדל היה אלרונד שבנה אותה בתחילת העידן השני לאחר נסיגתו מארגיון.
ריוונדל הייתה אחד מארבעת המעוזות הראשיים של האלפים נגד סאורון.
שלושת המעוזות האחרים היו לינדון, שהייתה ממלכה של עלפים.
ארנור, שהייתה בברית עם הממלכה השלישית גונדור. שתי האחרונות היו ממלכות של בני אדם שהיגרו מנומנור.
במהלך הקרבות הוטל על ריוונדל מצור על ידי צבאות מורדור שתקפו מדרום ארידור, אך ריוונדל הצליחה לשבור אותו ולתקוף חזרה את צבא מורדור.
בקרב הברית האחרונה שהיה הקרב האחרון נגד מורדור ריוונדל שלחה כוחות גדולים שהיו חיוניים לצבא הברית האחרונה, מה שגרם לסאורון להפסיד בקרב ובמלחמה.
אחרי מות איסילדור בקרב בשדות הסיפנים עבדו הביא את שברי החרב של איסילדור ששמה היה נארסיל אל ריוונדל, ושם היא נשארה עד
שאראגורן לקחה אחר יותר מאלפיים שנה אחר כך.
בספר אחוות הטבעת ריוונדל שמשה את פרודו בגינס וחבריו למסתור בעת שברחו מהנזגול, ואחרי כן התכנסה שם המועצה שהחליטה לשלוח את פרודו כדי להשמיד את הטבעת בארץ מורדור, וכדי ללוותו לשלוח אחווה שהורכבה מנציגי העמים החופשיים של הארץ התיכונה.
כמה שנים לאחר סיום מלחמת הטבעת עזב אלרונד את ריוונדל והפליג אל ולינור. ובזה הסתיים העידן השלישי.
בעידן הרביעי הלכה ונעזבה ריוונדל וכלתה כיוון שהאלפים עזבו בקצב הולך וגובר לוולינור.
תושבי ריוונדל.
תושביה של ריוונדל הם האלפים אך בעידן השלישי שכנו בה גם הנוטרים (שמהם היה אראגורן). ובנוסף שכן בה בילבו בגינס למשך תקופה של בערך חצי יובל.
תושבי ריוונדל המוכרים ביותר הם:
גיידמק
הרדר
באדה מאריאם הראשון, קיסר אתיופיה
ההיסטוריה של התעופה
לשון הרע (מושג)
פוליסמיה
אבידן בן גדעוני
לשון הרע
לשון הרע הוא אמירה מדוברת או כתובה הפוגעת בכבוד או בשם הטוב של אדם, קבוצת בני אדם או ארגון. יש להבדיל לשון הרע מרכילות, בעוד שהראשון מפורסם ברבים ומטרתו להשפיל ולפגוע באותו גורם, השני לאו דווקא מתכוון לעשיית רע, אף שלעיתים יכול לכלול מילים קשות יותר מלשון הרע כשלעצמו.
איסור לשון הרע הוא מהחשובים בהלכה היהודית. במדינות רבות, לשון הרע או דיבה נחשבות לעבירה פלילית ולעוולה אזרחית, ויש האוסרים גם לשון הרע שיסודה אמת. על המצב המשפטי בישראל ראה ערך נפרד חוק איסור לשון הרע.
איסור לשון הרע בהלכה היהודית.
ההלכה היהודית אוסרת לדבר לְשון הרע, כלומר כל דיבור רע על יחיד או רבים הכולל פרסום מעשיהם הרעים, או היכול לפגוע בהם או להעליבם. עיקרו של האיסור הוא ההיזק שעלול להגרם למי שדיברו עליו רע.
מקור איסור לשון הרע הוא בתורה בספר ויקרא (יט, טז) "לֹא תֵלֵךְ רָכִיל בְּעַמֶּיךָ". את הקללה במעמד הקללות בהר גריזים ובהר עיבל, "אָרוּר מַכֵּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר" (ספר דברים פרק כ"ז כ"ד) ייחסו חז"ל לאמירת לשון הרע, שהיא במובן מסוים הכאתו של אדם בסתר.
הלכות לשון הרע נידונות על ידי הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה בהלכות דעות פרק ז', ובקיצור שולחן ערוך סימן ל'.
רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (המכונה "החפץ חיים" על שם ספרו) כתב את הספר חפץ חיים ובו הוא דן באריכות בהלכות לשון הרע. ספר זה הפך ליסוד בהלכות לשון הרע ועליו נכתבו תקצירים דוגמת הספר "נצור לשונך".
המונח "לשון הרע" מתחלק למספר סוגים:
הוצאת שם רע או הוצאת דיבה - היא פרסום דבר שקרי על אדם אחר אך לא נכללת באיסור לשון הרע וייתכן והיא חמורה ממנו.
אף שעל לשון הרע אין עונש בידי אדם, מכיוון שדיבור לא נחשב מעשה, הזהירו חז"ל מאוד על לשון הרע ואמרו: "לשון הרע שקול כנגד עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים". וכן נאמר במסכת מכות כי האומר לשון הרע, השומע לשון הרע והמעיד שקר בחברו ראוי שישליכוהו לכלבים. אולם, הפוסקים קבעו שיש להעניש מוציאי דיבה, גם בדרך של חיוב ממוני, אם על ידי תקנה מיוחדת או על ידי שימוש בסמכות בית הדין להטיל פשרה בין הצדדים. יש בתי דין שחייבו על בסיס חוק לשון הרע.
איסור לשון הרע אינו קיים כאשר נאמר בהכרח לתועלת ובמטרה טובה, כדי למנוע נזק, למשל בקבל עובד למעביד או בהצעת שידוך, או בעדות בבית דין, אם אמירה שאין בה תועלת נחשבת ללשון הרע.
במשפט הבריטי.
חקיקה מודרנית בנושא הוצאת לשון הרע, או הוצאת דיבה, הקיימת ברבות ממדינות חבר העמים הבריטי בעבר ובהווה, בארצות הברית, ובאירלנד, מקורן בחקיקה הבריטית על לשון הרע. ההיסטוריה של החקיקה הבריטית בנושא לשון הרע לוטה בערפל. ניתן למצוא תביעות בגין נזקי לשון הרע כבר בימי אדוארד הראשון (1272-1307), אולם לא ידוע האם היה קיים אותה עת הליך פלילי כללי בעניין זה. המקרה הראשון המאשש את העובדה כי באופן כללי הוצאת לשון הרע היא עבירה שניתן להעניש עליה במשפט המקובל נמצא בימיו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה (1566-1625) ומאותה עת הוצאת לשון הרע היא עבירה בת-ענישה ואף עוולה אזרחית שניתן לרפאה.
החוק האנגלי מאפשר קיום הליכים משפטיים בבית המשפט, בגין לשון הרע, על כל פרסום אמירה הפוגעת בשמו של אדם שניתן לזהותו, או חבר בני אדם, באופן הגורם להם לאבד את עיסוקם או מקצועם, או גורם לאדם סביר לשנות דעתו לרעה עליהם. הגנות המוכרות בחוק כנגד טענה של לשון הרע הן: הגנת "אמת דיברתי", הגנת הערה הוגנת (האמירה משקפת דעה שאדם סביר יכול לאחוז בה), הגנת פריבילגיה (האמירה נאמרה בפרלמנט או בבית המשפט, או שאלה דיווחים הוגנים על האשמות שיש לציבור עניין בהן). הצעה לתקן את העוולה היא מחסום להגשת תביעה. קיימת הנחה שפרסום לשון הרע הוא שקרי, אלא אם כן הנתבע מוכיח את אמיתות האמירה. תנאי למתן פיצוי על לשון הרע לאישיות ציבורית הוא שתוכח כוונה (ידיעה של המפרסם על שהאמירה שקרית, או התעלמות חסרת אחריות מן העובדות). לעומת זאת, אדם פרטי צריך להוכיח רק רשלנות מצד המפרסם (סטייה מחובת הזהירות) כדי לזכות בפיצוי. כוונה להזיק היא תנאי לפיצויים עונשיים.
ב-12 בינואר 2010 בוטלה העבירה הפלילית של לשון הרע באנגליה, ויילס וצפון אירלנד.
במשפט האמריקאי.
בארצות הברית חלה חובה להוכיח שהפרסום הפוגעני נעשה בזדון או במכוון, ולכן ההליך המשפטי נחשב קשה יותר עבור נפגע המבקש סעד. זאת בהשוואה למצב בישראל וברוב מדינות אירופה. לפי החוק האמריקני, מידע פוגעני יהווה עילה לתביעה רק אם יוכח כי המפרסם הפגין "התעלמות פזיזה מהשאלה האם מדובר באמת או שקר". קושי נוסף לתובעים קיים בפרסומי אינטרנט, כאשר בעלי אתרים נהנים מהגנה לפי סעיף 230 לחוק המכונה "חוף מבטחים". סעיף זה קובע שמו"ל אתר אינטרנט איננו אחראי למידע פוגעני שפרסם, אם התוכן השקרי נוסח ונוצר על ידי כותבים שאינם קשורים אליו ישירות. מצב זה עוגן ב-2014 בפסיקה שהתקבלה לאחר דיונים בשתי ערכאות. הפסיקה האחרונה ביטלה החלטה קודמת שקבעה כי אתר רכילות פופולרי יפצה ב-338 אלף דולר מורה מסינסינטי בשם שרה ג'ונס, לאחר שפרסם מידע שקרי כאילו קיימה יחסי מין עם כל שחקני קבוצת הפוטבול בעיר.
במשפט הישראלי.