נולד בשנת 1926 בצ'רנוביץ (אז רומניה), בילדותו עבר עם משפחתו לצרפת ואחר כך לארצות הברית. בסוף מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא האמריקאי באירופה.
בלנק השלים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. בקיץ 1948 עלה לישראל והתנדב לשירות כמפקד מחלקה בחטיבת הראל של הפלמ"ח. כעבור זמן קצר נפצע בקרב על ירושלים והתעוור.
במהלך שיקומו השלים לימודי דוקטורט (על הערבית המדוברת הפלסטינית בצפון הארץ) באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית הבלשנים פרופ' שלמה דב גויטיין ופרופ' יעקב פולוצקי.
בראשית שנות החמישים פרסם, תחת שם העט ח' קבלן, טור בשם "לשון בני אדם" במוסף "משא" בנושא העברית המדוברת. היה מרצה וחוקר בחוגים לבלשנות ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, ובין נושאי מחקרו: הערבית המדוברת של הקהילות השונות בבגדאד, הערבית של הבדואים בנגב, ערבית מצרית, וכן המדקדקים הערבים של ימי הביניים.
בלנק היה מן הבלשנים הראשונים שהכירו בעובדה שהעברית הישראלית כפי שהיא מדוברת בפי תושבי הארץ היא שפה עצמאית העומדת בפני עצמה. זאת בניגוד לתפיסה ששלטה עד זמנו, לפיה העברית היא שפה בתהליכי התגבשות, ויש בה "יסודות מתרוצצים" ממקורות שונים שעדיין אינם מתיישבים היטב זה עם זה. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 השתתף בפולמוס סוער בחוגי הבלשנות העברית בנושא זה. בטוריו, שנאספו לימים לספר בשם "לשון בני אדם", הראה כי מה שנחשב ל"שיבושי לשון" של דוברי העברית הם למעשה תופעות לשוניות החלות בכל שפה באופן טבעי. באחד מטוריו כתב:
נפטר ב-16 בנובמבר 1984 לאחר מחלה ממושכת.
משפחתו.
היה נשוי לג'ודי בלנק, ילידת ארצות הברית, ואב לשלושה. בתו, שרה הרמתי, היא פסיכולוגית קלינית ורפואית האחראית על ההתמחות בפסיכולוגיה רפואית במרכז הרפואי הדסה בירושלים. בעלה, אבנר הרמתי, הוא יועץ ארגוני ומייסד חברת "עוגנים".
בנו, דוד בלנק, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת חיפה, נשוי לד"ר נעמי דה-מלאך, מרצה לספרות במכללת אורנים ובתו של יואל דה-מלאך. בנם הוא סרבן המצפון נתן בלנק. בנו השלישי, ירמיהו (רמי) בלנק עוסק באיכות הסביבה, טיפול בשפכים וטיהור מים.
ג'טרו טאל
זביון
סרגיי נילוס
סרגיי אלכסנדרוביץ' נילוס (רוסית: Серге́й Алекса́ндрович Ни́лус; 28 באוגוסט 1862 - 14 בינואר 1929) היה סופר רוסי.
ביוגרפיה.
סרגיי נילוס היה בן למשפחת מהגרים משווייץ, אשר סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מוסקבה. לאחר סיום הלימודים עבד כמשפטן, עד שחזר לאחוזה המשפחתית.
הוא פרסם רישומים על חייו של סרפים סארובסקי, עד היום לא ברור האם אכן יש בסיס לנתונים שפורסמו על ידי נילוס.
הוא פרסם את הגרסה המלאה של החיבור האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון", לפי הגרסה הרוסית, המקובלת בעולם (גרסה מקוצרת פורסמה כבר בשנת 1903). את המסמך פרסם לראשונה ב-1905 בספרו "הגדול בקטן". הפרסום קיבל תפוצה רחבה ותורגם למספר רב של שפות.
בנוסף לכך הוא חיבר מספר ספרים על נושאים דתיים. לאחר מהפכת אוקטובר כל יצירותיו היו אסורות לפרסום. הוא נעצר מספר פעמים אך כל פעם שוחרר לאחר תקופת מעצר קצרה.
בשנת 2001 הוכרז על "פרס נילוס" שמוענק לסופר רוסי עבור יצירות הקשורות להיסטוריה רוסית. בשנים 2003–2005 פורסמו יצירותיו מחדש.
ניצן (יישוב)
ניצן (נִצָּן) הוא יישוב קהילתי השייך למועצה אזורית חוף אשקלון. זהו היישוב הצפוני ביותר במועצה האזורית. הוא נמצא בחולות ניצנים, כ-6 ק"מ צפונית לעיר אשקלון וכ-2.5 ק"מ דרומית לאשדוד. אוכלוסיית היישוב דתית לאומית.
היסטוריה.
שטח היישוב יושב לראשונה בשנת 1943 והיה מקום מושבו של קיבוץ ניצנים. בשנת 1948 נכבש המקום על ידי המצרים ונחרב. לאחר מלחמת העצמאות, קיבוץ ניצנים הוקם מחדש כ-4 ק"מ דרומית, במקום בו הוא שוכן היום. באתר המקורי הקימה המחלקה לעליית הנוער של הסוכנות היהודית את כפר הנוער ניצנים. בשנת 1989 נסגר כפר הנוער, הוא נרכש על ידי חברת ניצני ים שהקימה בו בשנת 1998 את היישוב ניצן.
בשנת 2005 בחודשים מאי-אוגוסט, הוקמה הרחבה מזרחית ליישוב בה הוקמו כ-500 מבנים יבילים על פני כ-300 דונם, שיועדו לאכלוס זמני של מפוני תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה. בשנת 2007 הופרדה ההרחבה ליישוב נפרד - ניצן ב'.
בניצן פועלים גני ילדים, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וסניף של תנועת הילדים עוז, בתי כנסת, מקוואות ומתנ"ס. בין השנים 2007 ו-2013 הורחב היישוב משמעותית עבור בניית בתי קבע לשיכון מפוני תוכנית ההתנתקות.
שטח היישוב ניצן הוא כ־400 דונם. ביחד עם ניצן ב' והשטחים החקלאיים שבאזור מגיע שטח היישובים לכ־1,800 דונם.
קרב רורק'ס דריפט
קרב רורק'ס דריפט (אנגלית: Rorke's Drift; "מעברת רורק") היה עימות צבאי בין האימפריה הבריטית לשבט הזולו, במהלך מלחמת הזולו, שנמשך מ-22 בינואר 1879 ועד ה-23 בחודש. מיד אחרי תבוסת הבריטים בקרב איסאנדלוואנה, תקפו הזולו את מעברת רורק, מיסיון בפרובינציית נאטאל שנמצא כיום בשטחה של דרום אפריקה. המבנה ניצב סמוך למעברה בנהר הבפאלו, שהתווה את הגבול בין נאטאל לממלכת זולו. 139 חיילים בריטים, בפיקודו של סגן ג'ון צ'ארד, עמדו מול התקפות עזות של כוח זולו גדול שמנה כ-3,500 עד 3,700 לוחמים, והצליחו לבלום אותם.. אחד-עשר צלבי ויקטוריה הוענקו למגני המיסיון, וזהו אחד הקרבות בגינם הוענק המספר הרב ביותר של עיטורים בכל תולדות בריטניה.
תיאור הקרב.
בבוקר שלאחר שוך קרב איסנדלוואנה, פנה כוח של הזולו בפיקודו של דבולמנזי קמפנדה להתקיף בסיס עורף של הבריטים, מיסיון רורק'ס דריפט. הגם שהמוצב הזה לא הוגדר כמטרה של צבא הזולו, יחידתו של דבולמנזי, שהייתה יחידת עילית, השתתפה בקרב איסנדלוואנה כעתודה בלבד, והקרב על רורק'ס דריפט התקיים, לדעת חלק מהחוקרים, במטרה לספק את תאוות החיילים "לטבול את חניתותיהם בדם בריטי".
המנזר הישן שימש את הבריטים כבית חולים, שאליו פונו כמה מהפצועים בקרב על איסנדלוואנה, וכמחסן תחמושת ומזון ללוחמים. הזולו נצפו מבעוד מועד על ידי חיילי באסוטו בפיקודו של וויט, אשר הצליחו להימלט יום קודם מציפורני הזולו. מספרם של הזולו הוערך במתקפה זו בכ-2,000, מה שגרם לרבים מהבריטים והמקומיים שגויסו על ידם, להימלט לנקודה הבאה - הלפמאקר. במחנה נותרו, אפוא, 139 לוחמים כשירים ועוד כמה עשרות פצועים בבית החולים. מפקד הכוח, צ'רד, ביצר מבעוד מועד את המתחם באמצעות שקי תירס ועגלות שהיו במקום. מתקפת הזולו החלה בשעה 16:30 של ה-22 בינואר 1879. היא נמשכה עד 2:00 בלילה, וכללה פריצה לאחד המתחמים המבוצרים, חדירה לאחד מחדרי בית החולים, והעלאת גגו באש. אולם בסופו של דבר הסתבר שהבריטים הצליחו להדוף את המתקפה במספר אבדות קטן יחסית: 15 הרוגים מול 351 הרוגים של הזולו. מספר חסר תקדים של 11 צלבי ויקטוריה חולקו לחיילים.
חד-חד ערכית
תרופיט
פונקציה חח&quot;ע
חח&quot;ע
ישלצ
מכון טכנולוגי לישראל
לפלנד
לפלנד (סאמי: Sápmi ("סאפמי") וגם Sámeednam; פינית Lappi; נורווגית: Finnmark; שוודית: Sameland; רוסית: Лапландия) הוא חבל ארץ בצפונה של אירופה, הכולל את חלקיהן הצפוניים של ארצות סקנדינביה ואת חלקו הצפוני של חצי האי קולה שתחת שלטון רוסי. אזור לפלנד משתרע בשטחיהן של 4 מדינות - פינלנד, רוסיה, נורווגיה ושוודיה.
גבולות לפלנד הם: בצפון - ים ברנץ, במזרח - הים הלבן, במערב - הים הנורווגי ובדרום (ממערב למזרח) - נורווגיה, שוודיה, הים הבלטי, פינלנד ורוסיה.
כבירת החבל נחשבת העיר הפינית רובניימי.
גאוגרפיה.
שטחה של לפלנד הוא כ-388,350 קמ"ר, ורובו נמצא צפונית לחוג הארקטי. החלק המערבי של לפלנד כולל פיורדים, עמקים, קרחונים והרים. הנקודה הגבוהה ביותר היא הר קבנקייסה (2,104 מטר) אשר נמצא בחלק השוודי של לפלנד.
מזרחה מן הנקודה הגבוהה ביותר משתנה הנוף לרמות נמוכות עם ביצות ואגמים רבים. האגם הגדול ביותר באזור זה, שהוא גם השני בגודלו בפינלנד כולה, הוא אגם אינארי שנמצא בחלק הפיני של לפלנד. שטחו הכולל של האגם הוא כ-1,040 קמ"ר, וגובהו מעל פני הים כ-118 מטר. באגם מצויים כ-3,000 איים, שחלקם שימשו את הסאמים כבתי קברות.
החלקים המזרחיים של לפלנד מתאפיינים בשטחי טונדרה.
אקלים.
אקלימה של לפלנד הוא סוב-ארקטי והצמחייה נדירה, למעט האזור הדרומי, המיוער בצפיפות.
כלכלה.
לפלנד עשירה במחצבי טבע, במיוחד בעופרות ברזל בחלק השוודי, נחושת בנורווגיה, וניקל ואפטיט ברוסיה. הפאונה עשירה וכוללת איילים, זאבים, דובים ובעלי חיים אחרים.
כלכלתם של הסאמים, תושביה הילידים של לפלנד, התבססה במשך דורות רבים על ציד ומרעה איילים. אולם המודרניזציה, במיוחד בשוודיה ונורווגיה, לא פסחה עליהם ולצד פיתוח ענפים מודרניים ביישוביהם (לרבות תיירות) הם נאלצו להסתגל לשטחי מרעה קטנים יותר, מה שבמרוצת המאה ה-20 הביא לחשש לעתיד פרנסתם המסורתית.
דמוגרפיה.
רוב אוכלוסיית האזור מתגוררת בכפרים וערים קטנות שמפוזרים על פני שטח עצום.
כ-80 אלף "בני סאמי", הידועים גם כסאמים, חיים ברחבי לפלנד, בעיקר בחלקה הדרומי, כאשר רישום וסטטיסטיקות לא-אחידים בין מדינה למדינה מסבירים את הפערים בהערכת מספרם המדויק. בלשונות רבות השתרש המינוח "לאפים", שבעיני הסאמים ואחרים נתפס כשם גנאי, וגם השם "לפלנד" נתפס כביטוי מזלזל, ותושביה מעדיפים את השם "סאפמי".