עד 1814 נקטו הבריטים אסטרטגיה הגנתית בעיקרה, והסתפקו בהדיפת הניסיונות של ארצות הברית לפלוש למושבות הבריטיות בקנדה, קנדה עילית ותחתית (Upper and Lower Canada, כיום קוויבק ואונטריו, בהתאמה). ב-1813 הצליחו האמריקאים להשתלט על ימת אירי ועל חלקים מאונטריו ולהרוס את חלומו של טקומסה, מנהיג האמריקאים הילידים, להקים פדרציה של כל השבטים, ובדרום מערב הצליח גנרל אנדרו ג'קסון להשפיל את האומה הילידית של שבט הקריק (Creek Nation). ואולם, עם תבוסת נפוליאון ב-1814 היו הבריטים יכולים להפנות לזירה כוחות גדולים. הם העבירו שלוש ארמיות גדולות, ואלו נחלו הצלחות: באוגוסט 1814 כבשו הבריטים את וושינגטון די. סי. ושרפו אותה. האמריקאים הצליחו להדוף מתקפות בריטיות נוספות על ניו יורק, על בולטימור ועל ניו אורלינס.
בנוסף לזירה היבשתית, התנהלה לוחמה ימית ערה: אוניות מלחמה ופריבטירים של שני הצדדים תקפו את אוניות הסוחר של היריב, והבריטים הטילו הסגר ימי על החוף המזרחי של ארצות הברית. הבריטים גם פשטו בכוח רב מן הים על יעדי חוף אמריקאיים. הלחימה היבשתית התנהלה לאורך החוף הדרומי (ממפרץ מקסיקו מזרחה) והמזרחי, מניו אורלינס וצפונה, ולאורך הימות הגדולות ונהר סנט לורנס בצפון, וכן מול השבטים הילידים. שני הצדדים הצליחו לתפוס שטחים של היריב, אך פלישות אלו היו זמניות, והשטחים שנכבשו הוחזרו על ידי שני הצדדים בסיום המלחמה.
קרבות מוצלחים הביאו למעין תחושה של אופוריה בקרב הציבור בארצות הברית, שראה במלחמה מעין מלחמת עצמאות שנייה מול בריטניה. אחד הקרבות שהתפרסמו במיוחד בתודעה האמריקאית היה ההגנה המוצלחת על בולטימור, שסיפקה את ההשראה לכתיבת השיר "הדגל זרוע הכוכבים" (The Star-Spangled Banner), שהפך להמנון ארצות הברית. סיום המלחמה הביא לתקופה רגועה בשיח הציבורי בארצות הברית, תקופה שנקראה "תקופת התחושות הטובות" (Era of Good Feelings). גם קנדה יצאה מן המלחמה בתחושות לאומיות מחוזקות ואווירה של סולידריות לאומית. הבריטים ראו במלחמה מעין מלחמה צדדית, בצל המלחמות המתמשכות באירופה, והעדיפו לסיים את המלחמה כדי לפתוח בעידן של שלום ויחסי מסחר פוריים עם ארצות הברית.
רקע.
העילות למלחמה היו תוצאה של האינטרסים המנוגדים של כמה צדדים שפעלו בו זמנית בזירה: מצד אחד עמדה ארצות הברית הצעירה שביססה זה עתה את עצמאותה, החלה להתפשט מערבה. מן הצד השני עמדו האימפריה הבריטית - בריטניה הגדולה עצמה ומושבותיה בצפון אמריקה, שכמה עשרות שנים לאחר מכן יהפכו לקנדה, וכן אומות הילידים האמריקאים שהתנגדו למהלכי ההתפשטות מערבה של ארצות הברית, וניסו להתגבש בעצמן למעין קונפדרציה משלהן שתבלום את התקדמותה של ארצות הברית אל עומק היבשת. מעבר לאינטרסים ביבשת אמריקה הצפונית, הושפעו כל הצדדים ממהלכי המלחמות הנפוליאוניות באירופה באותן שנים, מלחמות שבהן נטלה בריטניה חלק מרכזי.
ההתנגשות הראשונה בין ארצות הברית לבריטניה הייתה במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שהסתיימה ב-1783 בהסכם פריז. שתי המדינות החליפו ביניהן שגרירים, אולם היחסים נותרו מתוחים. כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת ב-1793, כמעט שפרצה מלחמה גם בין ארצות הברית לבריטניה. ב-25 במרץ 1802 חתמו בריטניה וצרפת על הסכם אמיין, שהביא לתקופת שלום קצרה, אך כבר ב-1803, לאחר שנה אחת בלבד, הסתיימה תקופת השלום והמלחמה החלה מחדש.
הפסקת המסחר עם אירופה.
ב-21 באוקטובר 1805 הביס הצי המלכותי הבריטי את הצי המשולב של ספרד וצרפת בקרב טרפלגר, ובריטניה הפכה לשליטה הבלתי מעורערת בים. תוכניותיו של נפוליאון לפלוש לבריטניה הפכו בלתי מעשיות. ואולם, חודש וחצי לאחר מכן, ב-2 בדצמבר 1805, בקרב אוסטרליץ, זכו הצרפתים לניצחון מוחץ על צבאות הקואליציה שעמדו מולם. למעשה, בריטניה נותרה היריבה המשמעותית היחידה של צרפת. כדי לפעול נגדה יצר נפוליאון את השיטה הקונטיננטלית - חרם כלכלי שלו היו שותפות בעל כורחן גם פרוסיה, אוסטריה ורוסיה; השיטה הקונטיננטלית הייתה מבוססת על כך שיבשת אירופה תספק את צורכי עצמה, ותחרים סחורה המגיעה מבריטניה. זו האחרונה גמלה בהטלת מצור ימי על אירופה.
המצור פגע קשות במסחר האמריקאי, שחלק נכבד ממנו היה תלוי ביבשת הישנה. ארצות הברית ראתה בכך הפרה בוטה של זכויותיה כמדינה נייטרלית, אך הבריטים סברו שעדיף לפגוע בזכויות אלו מאשר לאפשר לארצות הברית לסחור עם האימפריה הצרפתית. מעבר לשיקולים האסטרטגיים, חששו הבריטים גם מהגידול המהיר בנפח המסחר הימי של ארצות הברית: בין השנים 1802 ל-1810 גדל צי הסוחר של ארצות הברית כמעט פי שניים, והפך לצי הסוחר הנייטרלי הגדול ביותר בעולם. עיקר הסחר האמריקאי היה מופנה לבריטניה: כ-80% מהכותנה שגדלה בארצות הברית שווקה בבריטניה, וכ-50% משאר הייצוא שלה נועד לשווקים בבריטניה. הבריטים החלו לחשוש מהתחרות המסחרית ההולכת וגדלה, ואילו ארצות הברית ראתה בהגבלות המסחר פגיעה בחוק הבינלאומי.
גיוס בכפייה והתנגשות בים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות גדל מאוד הצי המלכותי הבריטי, והיה לצי המלחמתי הגדול בעולם: הצי הבריטי כלל 175 אוניות קו וכ-600 אוניות מלחמה אחרות. כדי להפעיל את הצי הגדול היו הבריטים זקוקים לכ-140,000 מלחים. בימי שלום, כאשר הצי היה קטן בהרבה, היו מלחי הצי בעיקר מתנדבים, ואולם בעת מלחמה היה צורך במספר רב בהרבה של מלחים. כדי למלא את מצבת כח האדם היה צורך בהעברת מלחים מצי הסוחר הבריטי לצי המלכותי. אך לעיתים רחוקות הסכימו מלחי צי הסוחר לעבור מרצונם; השירות בצי המלכותי היה קשה בהרבה ומתגמל הרבה פחות. בשל כך, הופעלה בעתות כאלה שיטה של גיוס בכפייה (Impressment) של מלחים מצי הסוחר הבריטי: מלחים של הצי המלכותי היו חוטפים מן החוף מלחים מצי הסוחר, ואף מורידים אותם בכוח מאוניות במהלך הפלגה.
מלחים בריטים רבים עברו לשרת גם על אוניות סוחר אמריקאיות. ההערכה היא שעל אוניות כאלה שירתו כ-11,000 מלחים בעלי אזרחות של ארצות הברית, מהם כ-9,000 איש שהיו בריטים במקור. הבריטים ראו במלחים אלה עריקים, ולפיכך היוו אנשים אלה מאגר חשוב של כוח אדם מנוסה עבור הצי. כחלק מהמצור על אירופה, הופעלו חוקים שנקראו "פקודות המועצה" (Orders of the Council), ועל פיהם החל הצי הבריטי לחפש עריקים על ספינות סוחר אמריקאיות. במהלך החיפושים גויסו בכפייה כ-6,000 מלחים אמריקאים; מה שהחמיר יותר את המצב היה השימוש בתעודות מזויפות, שהקשה על הבריטים. מצב זה הביא לכך שלעיתים גויסו בכפייה גם מלחים אמריקאים לכל דבר. שיטות אלה העלו את חמתה של דעת הקהל בארצות הברית, והעובדה שספינות מלחמה בריטיות ארבו מעבר לקו המים הטריטוריאליים של ארצות הברית כדי ללכוד עריקים ולהחרים סחורה המיועדת לאירופה רק ליבתה עוד את המתיחות. הסיסמה "מלחמה למען סחר חופשי ולמען זכויות המלחים" הייתה אחת הסיסמאות הבולטות של ארצות הברית במהלך המלחמה.
אחת התקריות הבולטות הייתה תקרית צ'ספיק (Chesapeake Affair). ב-22 ביוני 1807 עצרה אוניית המלחמה הבריטית "לאופרד" את הפריגטה האמריקאית "צ'ספיק" ודרשה לבצע על סיפונה חיפוש אחר עריקים. הספינה האמריקאית סירבה לחיפוש, ואז פתחה "לאופרד" באש. האונייה האמריקאית לא הייתה מוכנה לקרב, ו-21 אמריקאים נהרגו; קברניט "צ'ספיק" הציע להיכנע, אך המפקד הבריטי התעלם וביצע את החיפוש, במהלכו נלכדו ארבעה עריקים. הממשל ודעת הקהל בארצות הברית רתחו על הפרת הריבונות, ונשמעו בארצות הברית קולות רבים שדרשו צעדים צבאיים. הנשיא תומאס ג'פרסון העדיף לפנות לצעדים כלכליים ופוליטיים, מכיוון שהעריך שלארצות הברית אין אופציה צבאית כנגד הבריטים. כתגובה על האירוע הוטל איסור על סחר על בריטניה, אך האיסור פגע בארצות הברית יותר מאשר בבריטניה ובוטל ב-1809 על ידי הקונגרס. יתרה מכך, במשך כל תקופת החרם התחזקו ההברחות מארצות הברית לבריטניה דרך קנדה הבריטית, שהפכה למרכז מסחר חשוב כלכלית. תושבי צפון ארצות הברית החלו מתקנאים בעמיתיהם הקנדים והרצון לפגוע במסחר הקנדי דרך אגן הנהר סנט לורנס התחזק.
התפשטות מערבה.
ארצות הברית הייתה בעיצומו של מהלך התפשטות מערבה. אחד משיאיו התרחש בתחילת המאה, מהלך שנקרא "רכישת לואיזיאנה": נפוליאון קיבל את טריטוריית לואיזיאנה מספרד, לאחר שזו זכתה בה במלחמת שבע השנים, חמישים שנה קודם לכן. כישלונה של צרפת בקרבות הימיים מול בריטניה שכנע את צרפת שלא תוכל לשלוט בטריטוריה החדשה, וב-30 באפריל 1803 נמכרה הטריטוריה לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר, במה שנודע כ"רכישת לואיזיאנה". היה זה שטח עצום, כמעט שליש משטחה של ארצות הברית כיום (ובו נכללות כיום המדינות איווה, מיזורי, ארקנסו, דרום דקוטה, נברסקה, קנזס ואוקלהומה, וחלקים ניכרים ממינסוטה, לואיזיאנה מונטנה, ויומינג וקולורדו), מהלך שכמעט הכפיל את שטחה של ארצות הברית דאז.
בהסכם פריז שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מסרה בריטניה לארצות הברית שטח נרחב שנקרא "הטריטוריה הצפון מערבית" (Northwest Territory, כיום שטחיהן של המדינות אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן וויסקונסין). כאן הייתה נקודת החיכוך השנייה בין ארצות הברית לבריטניה, שהייתה סכסוך אלים וחריף יותר מן ההתמודדות הימית במזרח. הסכסוך היה בין תושבי הספר האמריקאי לבין בריטניה, סכסוך חזיתי שנבע מניגוד אינטרסים מוחלט.