המאה ה-17 עד ה-19.
בשנת 1654 איחד חמלניצקי את אוקראינה עם רוסיה לאחר ששחרר אותה מהשלטון הפולני. בשנת 1774 הובסו הטורקים במלחמת רוסיה-טורקיה הראשונה, ובשנת 1783 הח'אן האחרון של קרים ויתר על הכס והעביר את ממלכתו לרוסיה. למושל המחוז החדש מונה הנסיך גריגורי פוטיומקין, אשר מיד פתח ביישוב חצי-האי והחופים הסמוכים לו ובפיתוח הצי הרוסי בים השחור. פיתוח זה התעצם לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה השנייה, שכתוצאה ממנה התבסס מעמדה של רוסיה בים השחור בכלל ואחיזתה בקרים בפרט.
ברבע השלישי של המאה ה-19, לאחר מלחמת קרים, החלו טטרים קרימיים רבים לעזוב את מולדתם בשל הרס התשתיות כתוצאה מהמלחמה, ורבים מהם התיישבו בטורקיה.
המאה ה-20.
לאחר מהפכת אוקטובר הכריזו הטטרים של קרים על הקמת הרפובליקה העממית של קרים, אך היא החזיקה מעמד רק בין דצמבר 1917 ובין ינואר 1918 ונפלה לידי הבולשביקים. בשנות מלחמת האזרחים ברוסיה, חצי-האי קרים היה מעוזם של ה"לבנים", והוא נכבש שוב על ידי ה"אדומים" המהפכנים רק בשנת 1920, בעקבות מבצע פרקופ. בשנת 1921 הפך חצי-האי קרים לרפובליקה אוטונומית בתוך הרפובליקה הפדרטיבית הרוסית, וכעבור שנה הפך לחלק מברית המועצות.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשלהי קיץ 1941 נכבש חצי-האי על ידי הגרמנים לאחר התנגדות ולוחמה עיקשת משני הצדדים. רק העיר סבסטופול הצליחה להחזיק מעמד עד ליולי 1942 (וזכתה על כך לתואר "עיר גיבורה"). מספטמבר 1942 ועד מאי 1944 נוהל חצי-האי במסגרת "מחוז קרים" (Generalbezirk Krim).
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בחצי האי כ-65 אלף יהודים (5.8%) מכלל אוכלוסיית האזור. רובם נרצחו בתקופה בה חצי האי היה בשליטת הגרמנים.
עם שחרור חצי-האי על ידי הכוחות הסובייטיים, במאי 1944, הוחל באופן מידי בגירוש הטטרים מקרים כענישה קולקטיבית על כך ששיתפו פעולה עם הכובשים הנאצים ונציבות הרייך באוקראינה. תוך ארבעה ימים (מ-18 במאי ועד 21 במאי) גורשו מחצי-האי כל הטטרים; כ-46% (כ-100,000 אנשים) מתוכם מתו ברעב ובמחלות. בסך הכל גורשו כ-230,000 איש, בעיקר לרפובליקה הסובייטית האוזבקית. בהליך זה גורשה קהילת הטטרים כולה, אשר היוותה חמישית מאוכלוסיית חצי האי, וכן חלקים קטנים מהקהילה הבולגרית והיוונית. הטטרים של קרים זוכו רק בשנת 1967, אבל גם אז נאסר עליהם לשוב לקרים, ואיסור זה בוטל רק עם סופה של ברית המועצות. ב-12 בנובמבר 2015, לאחר לחץ מצד אקטיביסטים טטרים, העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה המכירה בגירוש כרצח עם והכריז על ה-18 במאי כיום זיכרון לאומי לקורבנות הגירוש.
תחת ברית המועצות ולאחר נפילתה.
בשנת 1945 הפך חצי-האי מרפובליקה אוטונומית למחוז מן השורה בתוך הרפובליקה הרוסית, ובשנת 1954 הועבר משליטתה לרפובליקה האוקראינית כמחווה של רצון טוב לציון השנה ה-300 לאיחודה של אוקראינה עם רוסיה. לכן, עם נפילת ברית המועצות, הפך חצי-האי לחלק מאוקראינה ולא מרוסיה, למורת-רוחה של האוכלוסייה המקומית, הרוסית ברובה. הדבר גרם למתיחות בין רוסיה לאוקראינה, אשר הוחמרה נוכח העובדה שסבסטופול הייתה הבסיס של צי הים השחור הרוסי. בסופו של דבר המתיחויות נפתרו, וקרים הוכרז על ידי אוקראינה כרפובליקה אוטונומית.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2001, אוכלוסיית חצי האי מונה כ-2.4 מיליון תושבים, מהם כ-60% רוסים, 25% אוקראינים וכ-10% טטרים של קרים.
סיפוח חצי האי לרוסיה.
בשנת 2014 בעקבות אירועי יברומאידאן, עלתה שוב שאלת החזרה של חצי האי קרים לשליטה רוסית. במהלך הפגנות המוניות סמוך למבנה פרלמנט המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, הורד הדגל האוקראיני על ידי התושבים (שרובם המוחלט ממוצא רוסי ולא דוברים אוקראינית) הוחלף בדגל רוסי, בעוד התושבים קוראים לערוך משאל עם שיחליט האם חצי האי קרים יישאר תחת ריבונות אוקראינית או יועבר לריבונות רוסיה.
בעקבות הפרעות באוקראינה ובמיוחד בקייב החליטה המועצה של קרים להציב חמושים, רובם ילידי המקום, לשמירת השקט בלצי האי. למרות הסכם שכירות בין רוסיה לאוקראינה אשר מרשה הימצאות עד 25,000 חיילים רוסים בחצי האי ובסיס צבאי ימי (אשר נמצא בחצי האי קרים מלפני 250 שנה, מימי יקטרינה הגדולה), בתגובה למעשים אלו הכריז שר החוץ של אוקראינה על פלישה צבאית של צבא רוסיה לחצי האי בעוד רוסיה הכחישה את הדברים בטענה שכוחות רוסיים לא פעלו בשטח המדובר.
במרץ 2014, בעקבות הדחתו של הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' במהפכה האוקראינית, פלשו כוחות מזוינים מיוחדים של רוסיה ובדלנים פרו-רוסיים אל מבני ממשלה מרכזיים, בסיסים צבאיים ומתקני תקשורת של מדינת אוקראינה. ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם בחצי האי קרים, בניגוד לעמדת אוקראינה, האם להסתפח לרוסיה. על פי תוצאות משאל העם 85% מהתושבים הגיעו להצביע, מתוכם 97% הצביע בעד חזרה לגבולות רוסיה (אשר היו בה עד שנת 1954). ב-17 במרץ 2014 קרים הכריזה על עצמאותה וביקשה מרוסיה להסתפח אליה ולמחרת בעקבות אישור הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, סופחה רשמית לרוסיה.
רוב הקהילייה הבינלאומית (למעט אפגניסטן, בלארוס, ונצואלה, ניקרגואה, סודאן, סוריה, קובה וקוריאה הצפונית) אינה מכירה בסיפוח ומחשיבה את קרים כטריטוריה אוקראינית. בתגובה לסיפוח, הטיל המערב, בראשות ארצות הברית והאיחוד האירופי, סנקציות כלכליות על רוסיה.
בתגובה להתרחשויות אוקראינה ניתקה את זרם החשמל לחצי האי קרים, מה שהשאיר את אוכלוסיית קרים באפלה במשך יותר משבועים. ב-2015 הרסה אוקראינה את כל קווי המתח הגבוה להובלת חשמל לכיוון חצי האי קריםבהמשך חסמה אוקראינה גם את זרימת מימי תעלת צפון קרים, שסיפקה 85% ממימי קרים לפני השבתת התעלה. מתוך מים אלה מהתעלה, 72% הלכו לחקלאות ו-10% לתעשייה, בעוד שמים לשתייה ולשימושים ציבוריים אחרים היוו 18%.
חסימת התעלה ב-2014 גרמה למחסור חמור במים בחצי האי קרים. ניסיונות הידברות של רוסיה כלפי אוקראינה נדחו על הסף, כשהאוקראינים מכריזים שחידוש זרימת המים לחצי האי קרים מותנה בהשבת הריבונות האוקראינית על חצי האי. ב-2015 הקציבה אוקראינה את הכספים הדרושים לחסימת התעלה בסכר שימנע זרימה לצפון קרים ובאפריל 2017 הושלמה בניית הסכר. המחסור במים פגע קשה בחקלאות של חצי האי קרים, גדלו מאוד האזורים הצחיחים, נפסק גידול האורז ונפסקו גידולי תבואות אחרות המצריכות הרבה מים. לאחר ששנת 2020 הייתה השנה השחונה ביותר בחצי האי קרים מזה 150 שנה נאלצו השלטונות העירוניים לצמצם את אספקת המים לשש שעות ביום, שלוש שעות בבוקר ושלוש הנותרות בערב..
כלכלה.
כלכלת חצי האי מבוססת בעיקר על ענפי התיירות, התעשייה והחקלאות.
כמו כן, יש חשיבות גדולה לכך שבחצי האי נמצא בסיס מרכזי של הצי הרוסי בים השחור.
התעשייה מרוכזת באזור הצפוני של חצי האי בעיר ג'נקוי, בעיר הבירה סימפרופול ובערי נמל סבסטופול וקרץ' והענפים העיקריים הם מזון, כימיה, בניית ספינות, ייצור פחמימנים וייצור חשמל.
בשנת 2017, כלכלת חצי האי תרמה לתמ"ג הרוסי כ-0.4% בלבד. מאז 2015 קרים מהווה אזור כלכלי חופשי הכולל הקלות במיסוי.
תיירות.
התעשייה העיקרית של אזור קרים היא תעשיית התיירות - בשל האקלים הנוח, חופו הדרום-מזרחי של חצי-האי, קרוי לעיתים "הריביירה הרוסית" (שם שהוא חולק עם עיר הנופש סוצ'י) והוא משופע בערי קיט, שהחשובות שבהן הן פאודוסיה, יבפטוריה, סודאק ויאלטה - מושב הקיץ לשעבר של הצארים הרוסיים. כמו כן, בחצי-האי ישנה תעשיית יין מפותחת המושכת מבקרים רבים מכל רחבי אירופה.
החלק העיקרי של התיירים נופש בחוף הדרומי של קרים (44% בשנת 2018 מכלל תיירי חצי האי). האזור שני הכי פופולרי הוא החוף המערבי (25%), השלישי הוא החוף המזרחי (19%). שאר האזורים (אזורי סימפרופול ובחצ'יסראאי) מהווים 12% מהתיירים.
בשנת 2018 קיבלה קרים 6.8 מיליון תיירים, שהם 28% יותר מאשר בשנה הקודמת. מתוך המספר הזה 47% מהתיירים הגיעו דרך גשר קרים, 37% - מהאוויר, 16% - ממעברי הגבול של חצי האי קרים עם אוקראינה.
דיג וחקלאות.
חשיפה לים איפשרה את פיתוח ענף הדיג, המספק חלק ניכר מצריכת המזון הימי במדינה. בזכות אקלים נוח, קרים היווה מקום מרכזי באוקראינה לגידול משמש, אפרסק, דובדבנים ופירות אחרים.
החקלאות מפותחת מאוד בחצי האי קרים. ההתמחות העיקרית היא גידול תבואה, גידול בעלי חיים, גינון, גידול ירקות ועוד. חקלאות הדגנים מפותחת בחצי האי קרים.
האזור סובל מחוסר במים מתוקים. לאספקת מים סדירה בתקופת ברית המועצות נבנתה תעלת צפון קרים.
בשנת 2017 נאספו בקרים 1.7 מיליון טונות של תבואה - יבול שיא מאז סיפוחה לרוסיה. נפח יבול התבואה הוא בערך פי שניים מכלל צורכי אוכלוסיית חצי האי.
תקשורת ובנקאות.
חברות התקשורת הגדולות ברוסיה רוסטלקום, מגאפון ו-МТС אינן מפעילות שירותים בחצי האי. במקומן, חברת קרים טלקום מפעילה את תשתיות התקשורת והאינטרנט ומספקת גם תקשורת סלולרית, כאשר בחצי האי פועלים גם חברות נוספות כדוגמת "וולנה מובייל", Tele2, SevMobile ו-WinMobile.
בנקים רוסיים גדולים כמו VTB וסברבנק אינם מפעילים סניפים בחצי האי כדי להימנע מסנקציות בינלאומיות. באי פועל בנק המסחר הלאומי הרוסי שבבעלות ממשלת רוסיה ולו סניפים בכל היישובים בחצי האי, בו גם סניפים של גנבנק ובנק רוסיה מפעיל סניף בסימפרופול.
אנרגיה.
חברת לוקאויל מפעילה רשת של תחנות דלק בחצי האי באמצעות חברת CRS.
גזפרום וחברות גז רוסיות לא מספקות גז לחצי האי, חברת צ'רנומורנפטגז הפועלת בחצי האי קרים מאז 1978 מספקת את הגז.