בדומה לאלבום הקודם של מטאליקה, "Ride the Lightning", גם Master מתחיל בפתיחה אקוסטית, הבאה בניגוד לקצב הת'ראש הרצחני של שאר האלבום. השיר הראשון, אשר אליו משתייכת הפתיחה, הוא "Battery". מיד אחרי הפתיחה האיטית, המלודית והמלנכולית, מתחיל השיר עצמו, שהוא מהיר, חסר מלודיה, מאופיין בקצב תופים מסחרר ובעל קצב של פאנק, אך באמצעו שני סולואים - הראשון איטי ומלודי, השני בעל קצב מסחרר. Battery על כל חלקיו הוא אחד השירים האהובים ביותר של מטאליקה בעיני מעריצי הלהקה.
השיר השני באלבום הוא שיר הנושא. מבחינה מוזיקלית, Master of Puppets (אדון הבובות) היא יצירה ארוכה בת שלושה חלקים, כאשר החלק השני שונה בתכלית מהשאר. החלק הראשון של היצירה הוא כבד, מהיר, "עצבני", חסר מלודיה ומלא בדיסטורשיין. היצירה מתחילה בפתיחה אינסטרומנטלית ארוכה וכבדה, הכוללת סולו טכני של גיטריסט הקצב, ג'יימס הטפילד, ורק לאחר מכן מתחילות המלים. בין החלקים מנוגן סולו מלודי מלא רגש של גיטרות חשמליות, אשר מהווה ניגוד מוחלט לחלקים האחרים. החלק השלישי חוזר על העוצמות של הראשון ומסתיים בציחקוקים מעוררי פחד. מבחינת התוכן, השיר "אדון הבובות" מתאר את התמכרותם של חברי הלהקה לסמים ולמשקאות חריפים, ומתאר בצורה מטאפורית את שליטת הסמים במוחם ובאופן מחשבתם.
שני שירים מהאלבום שבולטים בליריקה המקורית שלהם הם "The Thing That Should Not Be" ("הדבר שלא צריך להיות") ו-"Leper Messiah" ("משיח מצורע"). זה הראשון מבוסס על סיפור קצר מאת ה.פ. לאבקרפט בשם "Shadow Over Innsmouth" ומתאר את עלייתו של יצור מפלצתי מן הים. השני הוא שיר מחאה פוליטי אנטי-דתי, המתאר את שחיתות הכנסייה ובז למאמינים, המתוארים ככסילים ופתאים.
שיר נוסף מהאלבום, אשר מזכיר באורכו, בעוצמתו, במוזיקה הכבדה והזועמת ובליריקה הבוטה את שיר הנושא, הוא "Disposable Heroes" ("גיבורים חד פעמיים"). שיר זה מתאר את ניצול החיילים הצעירים על ידי השלטונות ככוח עבודה זול ויעיל, את הזלזול בחיי אדם ואת שליחת החיילים למוות למען אינטרסים פוליטיים של השלטון. הדובר בשיר הוא חייל אשר נשלח בעל כורחו לחזית, והוא מבין כי הוא למעשה בובה על חוט של השלטון. ליותר מידע על היצירה ראו ערך פוליטיקה במטאל.
כמו כן, האלבום מכיל יצירה אינסטרומנטלית בשם "Orion". בדומה לשיר הנושא באלבום, גם יצירה זו מורכבת משני חלקים, כאשר הראשון הוא כבד ו"עצבני" (אם כי לא כל כך מהיר), ואילו החלק השני הוא מלודי, עדין, שקט ויותר מינורי. ביצירה מתבלט באופן מיוחד דווקא חלקו של הבסיסט, קליף ברטון, אשר תרם ליצירה קטעים נינוחים ולא-מטאליים בהווייה, שמהווים התחלה קדומה של סגנון הפרוג מטאל. לאחר שברטון נהרג בתאונת דרכים במהלך סיבוב הופעות של הלהקה בשוודיה, היצירה "Orion" נוגנה בהלווייתו.
משפט לגראנז' (בתורת החבורות)
חללאי
רייקי
רֵייקִי (מיפנית: 霊気) היא שיטת טיפול אלטרנטיבית המבוצעת, בין היתר, על ידי מגע. ישנן כ-15 תנוחות (המספר משתנה בזרמים השונים של הרייקי) שבהן המטפל מניח את ידיו על גופו של המטופל, או מעט מעליו, באופן הגורם כביכול ל"אנרגיית הרייקי של היקום" לזרום דרך המטפל אל המטופל.
על פי השיטה, הרייקי פועל באופן כוללני, הוליסטי, כלומר מטפל בייצור חי כמכלול ולא רק מסיר תסמינים. מאמיני השיטה מסבירים כי אנרגיית הרייקי היא אנרגיית חיים בעלת כוחות ריפוי החודרת בעדינות אל כל יצור שבו מטפלים, ומרפאת לעומק את היסוד האמיתי של הבעיה, וכך, תומך בכל יצור ביומיום ומשפר את מצבו בכל המישורים - הגופני, הנפשי והרוחני. בנוסף פועל הרייקי גם כרפואה מונעת, המגינה מפני מחלות.
בסקירה שבוצעה בשנת 2008 על ניסויים קליניים אקראיים-מבוקרים שבחנו את יעילות הרייקי הוסק כי "העדויות הן בלתי-מספקות כדי להראות שהרייקי מהווה טיפול אפקטיבי למצב רפואי כלשהו. לכן יעילות הרייקי לא הוכחה". החברה האמריקנית לסרטן והמרכז הלאומי האמריקני לרפואה משלימה ואלטרנטיבית מצאו אף הם שאין ראיה קלינית או מדעית לכך שהרייקי מהווה טיפול יעיל בחולי כלשהו. עם זאת, טיפולי רייקי מוצעים גם במסגרת מרפאות של קופות החולים השונות בישראל, ובמספר בתי חולים בעולם. המטפלים ברייקי סבורים ששימוש בשיטה זו עשוי לסייע למטופלים עם בעיות נפשיות או פיזיות, בין אם הם מאמינים ביכולות הרייקי ובין אם לאו.
התפתחות הרייקי.
הרייקי התפתח בתחילת המאה ה-20 על ידי מיקאו אוסואי, נזיר בודהיסטי מיפן. במהלך הזמן פותחה השיטה על ידי אוסואי יחד עם ד"ר צ'וג'ירו הייאשי, רופא בצבא היפני באותה תקופה. לאחר מכן הובאה השיטה למערב על ידי הוואיו טקאטה. ישנן שתי גרסאות של ההיסטוריה של רייקי: ההיסטוריה המסורתית, וההיסטוריה כפי שהיא מובאת בגרסה מודרנית.
מקור המילה "רייקי" הוא בשני תווי קנג'י יפניים: "ריי" = רוח, תודעה אלוהית; ו"קי" (היגוי יפני של המילה צ'י) = אנרגיית חיים. השילוב של שני התווים משמעו "אנרגיית חיים המכוונת על ידי תודעה אלוהית".
על מנת ללמוד לטפל ברייקי יש לעבור תהליך מיוחד הנקרא "פתיחה" או "חניכה" (initiation), שבו נפתח התלמיד, כביכול, אל "אנרגיית הרייקי". לימוד שיטת הרייקי מתחלק לשלש רמות בסיסיות:
עם ההתפתחות משלב רייקי אחד לשני, בא לידי ביטוי השימוש המסורתי בסמלים. סמלים אלו מהווים לטענת העוסקים ברייקי כלי עזר למיקוד וחיזוק "עוצמת האנרגיה" המתועלת מהמרפא אל המטופל תוך התאמה בין סמל מסוים לסובייקט המטופל על ידי המרפא בשיטה זו.
במהלך השנים יצאו מהרייקי המסורתי גם זרמים נוספים שערכו פרשנות לגרסה הפשטנית של הרייקי, ובהם - "ריידינס", "קרונה רייקי", "אנרגיה אוניברסלית", "רייקי יהודי", הפוסל שימוש בסמלי הרייקי ועוד. חלק מזרמים נוספים אלה מחלקים את לימוד הרייקי לארבעה שלבים במקום לשלושה. רוב המשתמשים ברייקי אינם נמנים עם זרמים אלה ואינם מכירים בתוספות שהוסיפו אלה לרייקי.
הערכה מדעית.
המחקר המדעי המודרני אינו מספק תימוכין לרייקי. הקושי הגדול בביצוע מחקר מדעי על רייקי נובע מהדרישה להשוות את הטיפול לקבוצת ביקורת אשר מקבלת טיפול פלצבו אשר ידמה את טיפול הרייקי לחלוטין.
המחקר המקיף ביותר, אשר בוצע בשנת 2008, לא מצא השפעה חיובית של טיפולי רייקי על כל מחלה שהיא. המטא-אנליזה השיטתית השוותה 9 מחקרים שעמדו בקריטריוני הבחירה שלהם. מסקירת המחקרים הקיימים, נתגלה שכל המחקרים כשלו מסיבות מתודולוגיות (כגון: גודל מדגם מצומצם, דיווח לוקה בחסר ותכנון לקוי של הניסוי). היות שמחקרים המתוכננים באופן לקוי עשויים לשגות באומדניהם של האפקט הטיפולי הנחקר, הרי שאין עדות מדעית מספקת כדי לתמוך באפקטים רפואיים של הרייקי (מעבר לאפקט הפלצבו) על שום מצב רפואי (בין אם הטיפול ניתן באופן בודד או בשילוב עם טיפולים אחרים).
עמדת היהדות.
מכיוון שהרייקי מבוסס על בודהיזם ומעורב בזה עבודה זרה, אסור לפי היהדות להשתמש ברייקי המקורי כפי שהוא. הרב יצחק פנגר שהוא בעברו היה מאסטר לרייקי, והיה בעל מכון לרייקי, שאל את הרב יצחק זילברשטיין על כשרות הרייקי והוא הורה לו שזה אסור על פי ההלכה. בעקבות זאת פיתח הרב פנגר שיטה שדומה לרייקי אך משלבת עוד דברים והיא מותרת גם לפי ההלכה היהודית.
מוקומנטריה
מוקומנטריה (באנגלית: Mockumentary – הלחם של Mock - "ללעוג", ו-Documentary - "תיעודי"; בעברית: סֶרֶט דְּמוּי תִּעוּדִי) היא סוגה טלוויזיוניות, קולנועית וספרותית. היא מוצגת כדוקומנטריה, לרוב קומית, אך למעשה היא פיקטיבית ברובה, על אף שהיא נשענת לעיתים על המציאות.
המוקומנטריה משמשת לרוב כאמצעי פארודי וסאטירי ובצורתה הקומית נקראת גם "דוקו-קומדיה". עם זאת, מוקומנטריה יכולה לשמש כמרכיב דרמטי.
מוקומנטריות מוצגות לרוב כדוקומנטריות היסטוריות עם צילומי ראש ודיונים בנושא, או כקטעי צילום המלווים את הדמויות במהלך האירועים. לעיתים ניתנת לשחקנים בסרט מוקומנטרי הרשות לאלתר.
המושג "מוקומנטריה" – הלחם בין "ללעוג" (to mock) ו"דוקומנטריה" (documentary) – נטבע על ידי הבמאי רוב ריינר באמצע שנות ה-80 בתיאור סרטו "ספיינל טאפ". המושג "תיעודיון" הוא הלחם בין "תעודה" ו"בדיון".
מבשרי הז'אנר.
סרטו של לואיס בוניואל משנת 1933 "ארץ ללא לחם"; תסכית הרדיו מ-1938 בו שידר אורסון ולס את הספר "מלחמת העולמות" מאת ה.ג'. וולס כספיישל ליל כל הקדושים אשר יצר מהומה על לא מאומה; "קציר הספגטי השווייצרי" - דוגמה מוקדמת למוקומנטריה סאטירית, מתיחת אחד באפריל אשר הופיעה בתוכנית ה-BBC "פנורמה" בשנת 1957; כמה וכמה סרטים ותוכניות טלוויזיה בסגנון "סִינֵמָה וֵרִיטֶה" בשנות ה-60 וה-70 (ביניהם כמה מסרטי הגל החדש הצרפתי שצולמו בסגנון דוקומנטרי קופצני בצילום ובעריכה) - כל אלה היו בין מבשרי הז'אנר.
דוגמאות מוקדמות כוללות את הסרטים: The Connection" (1961)", "לילה של יום מפרך" (1964, סרט המתיימר לתאר ימים אחדים בחייהם של הביטלס, שיהיה לסרט המוקומנטרי הראשון באורך מלא), "היומן של דייוויד הולצמן" (1967), "פאט פולסון לנשיאות" (1968, עם הנרי פונדה), "קח את הכסף וברח" (1969, סרטו הראשון של וודי אלן, שחזר לסגנון זה בסרטיו "זליג" מ-1983 ו"מתוק ומרושע" מ-1999), "הליצנים" (סרטו של פדריקו פליני מ-1970, שילוב של סרט תיעודי ובדיוני, 'דוקו-פיקציה'), "כל מה שאתה צריך זה מזומן" ("All You Need is Cash", משנת 1978, פארודיה ייחודית על הביטלס, תיעוד לכאורה של מסע הופעות של להקת רוק בריטית בדיונית, בשם The Rutles, עם אריק איידל מחבורת "מונטי פייתון". לסרט הופקו שני סרטי המשך קצרים). "חיים אמיתיים" (1979, סרטו של אלברט ברוקס, פארודיה על סרט תיעודי של הטלוויזיה הציבורית).