לראשונה נזכרו יהודים בסן מרינו ב-1369 בהקשרה של הלוואת כספים, ושוב ב-1442 וב-1462. עוד נזכרו יהודים בהקשרים שליליים של גנבה (1455), בגידה ושל זיוף מטבע (1459). במאות ה-16 וה-17 נזכרו היהודים בסן מרינו בהזדמנויות רבות, כך שיש להניח כי במקום התקיימה קהילה יהודית קבועה. מסמכים אלה עוסקים בעיסוקיהם של היהודים, בהגבלות ואיסורים שהוטלו עליהם, ובהוראות לנשיאת אות קלון, אך מאידך הם זכו להגנה רשמית ולהצהרת סובלנות. במאות שלאחר מכן פחת מספרם של היהודים במקום באופן מתמיד. במלחמת העולם השנייה מצאו למעלה מ-100,000 איטלקים ויהודים מקלט בסן מרינו, אך כיום לא פועלת בה קהילה יהודית.
ערים תאומות.
לסן מרינו ברית ערים תאומות עם שתי ערים, ובשני המקרים מבוססת הברית על קשר היסטורי רב שנים:
לאשה
לאִשה הוא שבועון ישראלי בהוצאת "קבוצת ידיעות אחרונות", הפונה בעיקר לקהל נשי, אך עם השנים נעשה פופולרי גם בקרב גברים. הוא המגזין הנפוץ ביותר בישראל, לדוגמה בשנת 2017 הגיע שיעור החשיפה שלו ל-5.4%.
בין השנים 1999–2014 הייתה אורנה ננר העורכת הראשית של המגזין. החל מ-2014 העורכת הראשית שלו היא קרינה שטוטלנד, והעורכת האחראית שלו היא מרים נופך-מוזס.
היסטוריה.
ב-22 בינואר 1947 צורף לעיתון "ידיעות אחרונות" מוסף בן ארבעה עמודים שכותרתו "ידיעות אחרונות לאשה".
מטרת המוסף בשנת 1947.
דבר המערכת הציג את מטרת המוסף:
שבועון עצמאי.
ב-23 ביולי 1947 החל "לאשה" לצאת לאור כשבועון עצמאי, בעריכת חמדה נופך-מוזס, משפטנית במקצועה. מהגיליון הראשון הודפסו 200 עותקים, ומחיר הגיליון היה 20 מיל.
תוכני השבועון.
עמודי השער.
בשנותיו הראשונות הציגו עמודי השער של השבועון נשים עובדות: מורות, לוחמות, אחיות וחקלאיות, וגם את פולה בן-גוריון, אשת ראש הממשלה, ביומה הראשון בשדה בוקר. בהמשך עברו עמודי השער להתמקד בידועניות נאות: מלכות יופי, דוגמניות, זמרות שחקניות וכדומה. הדוגמנית גלית גוטמן הופיעה בשער השבועון 27 פעמים, יותר מכל אדם אחר. ב-70 שנותיו הראשונות זכו רק כעשרה גברים להופיע בשער "לאשה", ובהם צביקה פיק, יאיר לפיד, יהודה לוי וליאור אשכנזי. בשער לא שגרתי, תחת הכותרת "לא תאנסו אותנו לשתוק", הופיעו 22 נשים שעברו תקיפה מינית.
בשנת 2022 זכה שער לאשה לציון יום המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים, בפרס הברונזה לעיצוב, בתחרות הפרסום הבינלאומית היוקרתית "קליאו". השער עוצב על ידי מערכת "לאשה" ומשרד הפרסום "ענבר מרחב"
התייחסות חברתית.
השבועון הוא הנפוץ ביותר בישראל, ובעבר היה ניתן למצוא אותו במספרות ובחדרי המתנה רבים, כגון אלה של רופאים ועורכי דין, לנוחות הממתינים. מאפיין זה הגדיל את החשיפה לשבועון, כשאל קוראיו הקבועים הצטרפו קוראים מזדמנים רבים. בשירו "ישנן בנות" (1967) כלל יורם טהרלב את השורה: "ישנן בנות אשר קוראות ללא בושה את השטויות ב'לאשה' וזה, אם תשאלו אותי, כל עולמן התרבותי!".
תחרויות מלכות היופי של ישראל בחסות השבועון.
בשנת 1950 ערך "לאשה" את תחרות מלכת היופי הראשונה, מסורת שנמשכת עד היום.
ניספור נייפס
ז'וזף ניספור נייפס (בצרפתית: Joseph Nicéphore Niépce; 7 במרץ 1765 - 5 ביולי 1833) ממציא צרפתי, מחלוצי הצילום. נחשב לאדם הראשון שהצליח לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה. היה בן למשפחת אצולה מיוחסת, נולד בעיר שאלון-סור-סון שבחבל בורגונדי.
ניספור נייפס והמצאת הצילום.
ההיסטוריה של המצאת הצילום היא סבוכה ומסוכסכת, ולטכניקה זו אבות רבים. עם זאת, מקובל לראות את ניספור נייפס כממציא הראשון שהצליח ללכוד ולקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה בסביבות 1826 או 1827. היכולת לקלוט דימוי בקמרה אובסקורה על גבי משטח רגיש לאור הייתה מוכרת עוד לפניו, אולם רק כעת נמצאה דרך לקבע את הדימוי, כדי שלא ימשיך להשחיר בעת הוצאתו מן המצלמה אל האור.
נייפס עסק בפיתוח המצאות שונות עם אחיו, קלוד. הונה של משפחתם, למרות שנפגע בעקבות המהפכה הצרפתית, אפשר לאחים להקדיש את זמנם לניסויים. בשנת 1807 הוציאו האחים נייפס פטנט על המצאת ה"פיראולופור" (Pyréolophore), גרסה מוקדמת של מנוע בעירה, בעזרתה הצליחו להשיט סירה בנהר הסון. ב-1816 החל נייפס לערוך ניסויים פוטוכימיים במטרה לקבע את דימויי הקמרה אובסקורה. ראשית, ערך ניסויים בכלוריד הכסף, אשר משחיר בהיחשפו לאור היום, והצליח ליצור דימוי נגטיבי. ואולם, הדימוי שהתקבל השחיר ונעלם ברגע שהוצא מהמצלמה. ב-1822 המציא את הדפס-המגע (קונטקט) הראשון: רפרודוקציה מרישום שהונח ישירות על לוח סיד או נחושת המרוחים בביטומן (סוג של זפת). הביטומן, ידע נייפס, מתקשה בזמן החשיפה לאור, אך באזורים שלא נחשפו - משום שהיו תחת הצל שיוצרים קווי הרישום - החומר נותר גמיש. אי לכך, לאחר החשיפה ניתן היה להסירם בעזרת שמן-לבנדר ונפט, ולחשוף את הלוח המקורי. על הלוח התקבל נגטיב של הרישום המקורי (האזורים שהיו בהירים העבירו דרכם אור, שהקשה את הביטומן השחור). כעת שטף נייפס את הלוח בחומצת-נתר: החומצה איכלה רק את אזורי הסיד או המתכת החשופים, ולא פעלה על האזורים שכוסו בביטומן. לאחר השטיפה הסיר נייפס את שאר הביטומן, וקיבל לוח עם דימוי צרוב, שממנו ניתן היה ליצור הדפסים על נייר. טכניקה זו אפשרה, כאמור, ליצור רפרודוקציות, אך רק מרישומים קוויים, שבהם אין גוני-ביניים אלא רק אזורים לבנים ושחורים. בשל חוסר יכולתה להתמודד עם גוונים רציפים, לא הייתה השיטה יעילה לשימוש בקמרה אובסקורה, ועדיין לא הייתה בבחינת צילום.
התצלום הראשון.
לאחר זמן נטש נייפס את שיטת ההדפס וניסה להגיע לדימוי מוגמר ישירות על גבי לוח נחושת. ככל הנראה הצליח להשיג דימוי קבוע ראשוני בשנת 1826, שהפך לצילום הראשון בהיסטוריה: "נוף מחלון בלה-גרא". לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (נתך של בדיל) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח באמצעות שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. התוצאה שהתקבלה הייתה תמונה פוזיטיבית קבועה ויחידאית (בלתי ניתנת לשכפול). רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה-אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו נגטיביים על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור. נייפס היה הראשון שהצליח לקבע את הדימוי. התצלום קשה לקריאה ואינו ברור. רואים בו מצד שמאל את עליית הגג של בית-יונים, ומצד ימין אגף של ביתו של נייפס. במרכז נראה גגו המשופע של אסם, ומאחוריו עץ.
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה להראותו לאחיו, קלוד, שגר בלונדון באותה תקופה. נייפס גילה לתדהמתו שאחיו על ערש דווי, שהוא לא הצליח לקדם את מכירת פטנט מכונת הפיראולופור שלהם, ולכן מיהר לנסות לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים, והציג בפניה את המסמך "מזכר על ההליוגרפיה" ("Notice sur l'héliographie") בדצמבר 1827:
ניסיונותיו של נייפס למצוא תמיכה וסיוע אנגלי לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את אחיו הגוסס מאחור (שנפטר ימים ספורים לאחר חזרתו של ניספור לצרפת) וכן את הדימוי הייחודי "נוף מחלון בלה-גרא" אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר ("Bauer", 1758-1840). על גב התצלום רשם באואר: "הליוגרפיה. תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון-סור-סון. 1827". התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב-1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב-15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם. הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל-4 ביוני - 18 ביולי 1827.
סיום התהליך שהמציא.
בשנת 1826 ניסה נייפס למצוא שם שיבהיר את אובייקט המחקר שלו, ובחר במילה שתתאים לתיאור התהליך כולו - "הליוגרפיה" ("Héliographie"); הליוס פירושו "שמש", וליתר דיוק "אל השמש" במיתולוגיה היוונית, וגרפי פירושו רישום, כתיבה או ציור. מכאן, רישום-שמש. השם הליוגרפיה מצביע על הנחתו של נייפס שהטכניקה שהמציא שייכת למשפחת הליתוגרפיה, הליך שעתוק שהומצא בשנת 1796, אשר הווה את מקור ההשראה עבור האחים נייפס בניסוייהם בחומרים רגישים לאור. השם הדגיש את תפקיד האור ביצירת הדימוי ויצר גם הקשר מיתולוגי ותאולוגי לפעולתו (היות שהליוס הוא אל השמש במיתולוגיה). נייפס השתמש בשם זה בהתכתבויות שלו וכן בטקסט בו הציג את התהליך שלו בפני האגודה המלכותית באנגליה (״מזכר על ההליוגרפיה״). תחת כותרת זו כתב כאמור ״אני חושב שרשאי אני לתת שם זה לאובייקט המחקרים שלי, עד שימצא מונח מדויק יותר״. הוא השתמש בשם זה גם ב-1829 בטקסט נוסף בשם ״על ההליוגרפיה, או שיטה לקיבוע אוטומטי של התמונה שנוצרת בקמרה אובסקורה בעזרת פעולת האור״. שם זה הופיע גם בשנת 1839 במסגרת מכירת ההמצאה לממשלת צרפת.