ב-8 בפברואר 1981 נהרגו 21 אוהדי כדורגל באסון שאירע באצטדיון, לאחר משחק בין אולימפיאקוס לבין א.א.ק. אתונה, כאשר אלפים מאוהדי הקבוצה בשער 7 נהרו אל מחוץ לאצטדיון כדי לחגוג עם השחקנים מול הכניסה הראשית לאצטדיון. הדלתות היו כמעט סגורות והדלתות המסתובבות בכניסה לשערים הפכו את היציאה לבלתי אפשרית, כך שהמדרגות הפכו למלכודת מוות. לזכר האסון נצבעו 21 כיסאות בשחור במקום באדום, בצורה שיוצרת את הספרה 7.
בין יוני לאוגוסט 2005 הפך האצטדיון לבית קולנוע המופעל באופן יומי, עם מסך קולנוע בגודל של 20x10 מטרים.
יוסף היינימן
יוסף הַיינימן (או היינמן; בלועזית: Joseph Heinemann, שם המשפחה הקודם: Hans; א' באייר תרע"ה, 15 באפריל 1915, מינכן – כ"ו בטבת תשל"ח, 5 בינואר 1978, ירושלים) היה רב, מורה וחוקר התפילה, הפיוט הקדום, התרגומים הארמיים, ספרות המדרש והאגדה. מחבר הספר "התפילה בתקופת התנאים והאמוראים".
חייו.
יוסף היינימן בן יעקב נולד במינכן שבגרמניה בשנת תרע"ה (1915). התחנך בישיבות וקיבל את הסמכתו בישיבת מיר. בשנת 1939 היגר לבריטניה ושהה שם במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שימש רב ומדריך לבני נוער שהובאו מגרמניה לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט ושוכנו ב-Whittingehame Farm School שבסקוטלנד, כשלב מכין לעלייה ולחיי חלוציות בארץ ישראל. היינימן הדריך במחנה, בחלק שהוקצה לברית חלוצים דתיים (בח"ד) של הציונות הדתית, והיה אחראי על כשרות המחנה והתפילה ובנוסף לימד עברית. מאוחר יותר הוא נשלח לנהל את העבודה במחנה הכשרה אחר של בח"ד, בעיר מנצ'סטר שבאנגליה. בתקופה זו למד לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר, ועבודת הסיום שלו עסקה בחוקי ההלכה בקשר לעבודה יהודית בתקופת התנאים. על בסיס עבודה זו הופיע פרסומו הראשון (באנגלית): "Torah and social order", אשר זכה לארבע מהדורות ולמספר הדפסות ובנוסף תורגם לצרפתית, הונגרית ורומנית. במהלך שהותו בבריטניה הפך היינימן לאחד ממנהיגי בח"ד (ברית חלוצים דתיים) והיה ממתווי דרכה האידאולוגית.
בשנת תש"ט עלה לישראל. בשנת תשכ"ב הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, על מקורות התפילה בתקופת התנאים והאמוראים. בעבודה, שנחשבה למחקר פורץ דרך, הציג היינימן שיטה כמעט חדשה לניתוח הטקסטים של התפילה היהודית שלאחר המקרא. הוא החל ללמד תלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1962, בגיל מאוחר יחסית, עבר ללמד באוניברסיטה העברית. בין הקורסים שלימד היו קורסים על תפלות ישראל ותולדותיהן, על האגדה ועל מכילתא דר' ישמעאל בנוסף ובמקביל לימד מספר סמינרים באותם הנושאים, כגון על התרגומים הארץ-ישראליים לספר שמות, על האגדה ועל המדרש.
היינימן נפטר בירושלים ממחלת הסרטן בשנת 1978.
עבודתו ומחקריו.
בתחילת דרכו המחקרית עסק היינימן בקשר שבין הלכה וסוציאליזם. לאחר שעלה לארץ, היו עיקר מאמריו בענייני הלכה, תפילה ותורה. בנוסף פרסם מערכי שיעורים למורים, המתווים דרכים ללימוד התפילה והמשנה לבני נוער.
בהמשך, החל לחקור את הצד הצורני של התפילות ומקורן, וחיבר למעלה ממאה מאמרים בנושאים אלה. כמו כן, חיבר מספרים ערכים אנציקלופדיים בנושא התפילה באנציקלופדיה העברית.
הוא התפרסם בעיקר בשל ספרו על התפילה בתקופת התנאים והאמוראים; העריכה וההשלמות שהכין, יחד עם חוקרים אחרים, לספרו של יצחק משה אלבוגן, התפילה בישראל; ובשל מאמריו הרבים בתחום זה; כמו כן נודע במאמריו ומחקריו על האגדה, הדרשה והתרגומים.
ספרו "התפילה בתקופת התנאים והאמוראים".
בשנת תשכ"ב הגיש כאמור את עבודת הדוקטורט שלו, "על טיבה ותכונותיה של התפילה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, תוך תשומת לב מיוחדת לבחינה הספרותית-הצורנית." בשונה מהחוקרים שקדמו לו, העבודה עוסקת הן בתפילה בציבור והן בתפילה של הפרט. העבודה פורסמה כספר בשנת תשכ"ד, עודכנה בשנת תשכ"ו והודפסה פעמיים נוספות, וכן תורגמה לאנגלית. שני פרקים מתוך הספר פורסמו קודם לכן: הפרק הששי של הספר: "דפוסי פיוט מיסודו של בית המקדש" פורסם קודם לכן בשם "ההושענות – שרידים של דפוס פיוטי קדום" בכתב העת תרביץ; הפרק העשירי של הספר: "תפילות מיסודו של בית המדרש", פורסם תחילה באנגלית בשם "Prayers of Beth Midrash origin" בכתב העת: "Journal of Semitic Studies".
המחקר נחשב כאמור לחדשני ופורץ דרך, בעיקר בשל הדרך שבה בחר היינימן לנתח את הטקסטים של התפילה היהודית שלאחר המקרא. במקום להשתמש באופן בלעדי בניתוח היסטורי-פילולוגי של נוסח התפילה כפי שהיה מקובל עד לזמנו, בחר היינימן בניתוח ספרותי-צורני. בדרך ניתוח זו עסקו החוקרים בחקר התפילות במקרא, אך לא בתקופת המשנה והתלמוד. יוצא הדופן היחיד היה ארתור שפנייר, במחקרים שפרסם בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים. אלא ששפנייר נרצח בשנת 1944 על ידי הנאצים, בטרם הצליח לפתח דרך זו. היינימן הכיר בשפנייר כמי שסלל ראשון את הדרך ושמחקריו שימשו יסוד חשוב למחקרו שלו, אולם הוא לא קיבל את דעותיו ומסקנותיו בשלמותן.
על בסיס עיון במקרא ובמקורות התלמוד והמדרש העוסקים בתפילה, השוואת נוסחים שונים של אותן ברכות, וניתוח סוגי התפילה השונים – הן הדפוסים הצורניים שבהם והן תפקידיהם – טען היינימן כי מלכתחילה לא היו לתפילות נוסח מקורי אחיד, שנקבע על ידי בית מדרש כלשהו, אלא הן היו "יצירות של העם", אשר "נתחברו בשעת מעשה, במקומות ובשעות שבהם התאספו להתפלל בבתי הכנסת ובבית המקדש בשעתו". היינימן טען כי הבדלי נוסחים שנמצאים בכתבי היד השונים, אינם בהכרח עדות לקדמותו של טקסט מסוים; למעשה, לא היה קיים מוסד רבני מרכזי אשר קבע את סדרי התפילה ונוסחיה, וכל מתפלל רשאי היה לומר את נוסחי הברכה האישיים שלו. תהליך ההאחדה של התפילות היה ארוך והדרגתי, ונסתיים בתקופת הגאונים, וגם אז נתגבשו שני נוסחים – נוסח בבל ונוסח ארץ ישראל.
החוקר אורי ארליך מציין כי "עמדה זו נתקבלה כיסוד מסד בחקר התפילה במשך עשרות שנים ובעקבותיה הוזנח במידה רבה חקר נוסחה הקודם של תפילת העמידה", אך בהמשך מוסיף כי "כנגד תפיסה זו יצא בעשור האחרון ע' פליישר בשני מאמרים וביסס תפיסה שונה בתכלית. לדעתו התפילה תוקנה באחת, כמהפכה בתולדות ישראל בעקבות החורבן. בבית הדין ביבנה תחת הנהגתו של רבן גמליאל תוקנה התפילה על מלא מרכיביה ונקבעה כחובה גמורה על כל איש מישראל.
הספר "התפילה בישראל" לאלבוגן.
בשנת 1972 נענה חיים שירמן לבקשתה של קבוצה מתלמידיו, ידידיו ומוקיריו של חוקר התפילה יצחק משה אלבוגן, והסכים לעמוד בראש צוות מומחים שיתרגם לעברית את ספרו הנודע "התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית". הספר פורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1913, ועודכן פעם אחת בלבד, בשנת 1924. כעורך ראשי מונה היינימן, שדאג להשלים את מרבית חלקי הספר, כדי להתאימו ולעדכנו בהתאם לחידושים והמחקרים שהתפרסמו לאחר 1924, לרבות תיקון חלק מקביעותיו של אלבוגן. כמו כן דאג לשוות אחידות להערות ולתוספות של שאר החוקרים שהשתתפו בהכנת המהדורה החדשה.
הספר במתכונתו החדשה נותר רלוונטי עד היום ונחשב ספר חובה לכל חוקר בתחום התפילה והפיוט, ואין כמעט מחקר או ספר היוצאים בתחום זה שאינם מתבססים עליו או מאזכרים אותו, לרבות מחקרים וספרים שיצאו מתוך זרם היהדות האורתודוקסית. עדות לחשיבות המהדורה העברית המעודכנת ולמידת הרלוונטיות שלה גם כיום, היא העובדה שבשנת 1993 היא תורגמה לשפה האנגלית ללא עדכון של המחקרים החדשים שיצאו בתחום התפילה, על אף שחלפו עשרים שנה כמעט מאז צאתה לאור.
יוסף היינמן
מזמור לדוד
אצטדיון קראיסקקיס
שחייה באולימפיאדת הלסינקי (1952)
אולימפיאדת הלסינקי (1952) נערכה בהלסינקי, פינלנד. תחרויות השחייה נערכו בין ה-26 ביולי 1952 ל-2 באוגוסט 1952. 11 משחים נערכו במשחקים אלו (5 לנשים ו-6 לגברים), בהשתתפות 319 משתתפים (118 נשים ו-201 גברים) מ-48 מדינות.
נבחרת השחייה החזקה של יפן () ונבחרת השחייה של גרמניה () חזרו להשתתף במשחקים האולימפיים, לאחר השעיה שנבעה מתוצאות מלחמת העולם השנייה.
נבחרת הנשים של הונגריה () בשחייה זכתה ב-4 מדליות זהב מתוך 5 אפשריות וב-7 מדליות בסך הכל מתוך 13 אפשריות. שתי שחייניות יהודיות אווה סקלי ( הונגריה) ויודית תמש ( הונגריה) זכו ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד, 7 שנים לאחר השואה.
הרברט קליין יהודי-גרמני () זכה במדליית ארד.
השחייניות הבולטות.
קטלין סוקה ( הונגריה) זכתה בשתי מדליות זהב ואווה נובק ג'ררד ( הונגריה) זכתה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף.
השחיינים הבולטים.
פורד קונו () שזכה ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. ז'אן בואטו () שזכה בשתי מדליות זהב וארד. קונו ויושינובו אויאקאווה (), שזכה אף הוא במדליית זהב, נולדו וגדלו בהוואי.
ויטרי
ענישה קולקטיבית
ענישה קולקטיבית (קיבוצית) היא ענישה של קבוצת אנשים בגין מעשה או סטטוס של בודדים או חלקים מתוכה. לרוב ענישה קולקטיבית מתבצעת כאשר קשה לדעת מי בדיוק ביצע את המעשה, שלעיתים אף הוגדר כ"פשע" על ידי אותו גורם שהחליט על ענישה קולקטיבית.
בדיקטטורות רבות, ובמקומות בהם מונהג משטר צבאי, השימוש בענישה קולקטיבית נפוץ מאוד כתגובה לניסיונות מרד או הפיכה.
ענישה קולקטיבית של אזרחים בזמן מלחמה נחשבת לפשע מלחמה ולעיתים אף פשע נגד האנושות אשר המדינות שחתמו ואשררו את אמנת ז'נבה, התחייבו להימנע מביצועם.
ענישה קולקטיבית בהיסטוריה.
בסין, בזמן שושלת צ'ין, הונהג עונש קולקטיבי של בני משפחה. צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של סין, קבע שהעונש על פשעים חמורים כמו בגידה יכול להיות הוצאה להורג של כל בני משפחתו של הפושע. השימוש בעונש זה נעשה לעיתים רחוקות בלבד, אך הוא בוטל רשמית רק בשנת 1905 על ידי הממשלה של שושלת צ'ינג.