הדפס-הרשת "דוד ואני" נוצר בשנים 1974-1973 במהדורה של 10 עותקים. האמנית הדפיסה אותו בסדנת ההדפס של בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנת הלימודים הרביעית או החמישית שלה. הוא מציג את פסלו של מיכלאנג'לו "דוד" ולצידו את דמותה של האמנית, העומדת בתנוחה הדומה לזו של הפסל. הדמויות מבוססות על תצלומים שהודפסו בצבע שחור על גבי הרקע האפור של המשטח. מעל דימויים אלו הוסיפה האמנית דגם צבעוני של מעוינים תלת-ממדים וצבעוניים. בנוסף לסדרת ההדפסים יצרה האמנית ציור עם מוטיב זהה, שאף הוא הועבר אל הבד בדפוס-רשת.
העבודה יוצרת השוואה בין דמות האמנית לדמות הפסל. אלן גינתון הצביע על היחסים השונים שבין דמות האמנית הלבושה לפסל העירום וטענה כי הוא מהווה בחינה וערעור על מוסכמות חברתיות ומגדריות, לצד "צורה של התקשרות" אל האמנות בכלל והאמנות הקלאסית בפרט. מרדכי עומר קשר את הגריד המופיע בעבודה כביטוי של "הסעת גבולות, עיבוי משמעויות ופירוק הזהויות".
הקצנה
ביל פינגר
מילטון "ביל" פינגר (באנגלית: Milton "Bill" Finger; 8 בפברואר 1914 - 18 בינואר 1974) היה קומיקסאי יהודי אמריקאי הידוע בעיקר בשל השתתפותו ביצירת דמויות הקומיקס באטמן וגרין לנטרן (אלן סקוט).
ביוגרפיה.
פינגר נולד למשפחה יהודית בדנוור, קולורדו. אביו לואיס, היגר לארצות הברית מאוסטריה ואילו אמו, טסי, הייתה ילידת ניו יורק. בצעירותו עברה המשפחה לגור בברונקס ופינגר נרשם ללימודים בתיכון דוויט קלינטון וסיים את לימודיו שם בשנת 1933. לאחר שסיים את לימודיו עבד למחייתו כמוכר נעליים ובמקביל ניסה לפתח קריירה כסופר. בשנת 1938 החל לעבוד בסטודיו שפתח בוב קיין, חבר לספסל הלימודים אשר נפגש עמו במסיבה.
נוסף על עבודתו בתחום הקומיקס, היה פינגר שותף גם לכתיבת מספר סרטים, בהם "מוות בכוכב אייטין", "הרפש הירוק" ו"מסע חיית הירח" אשר זכו לביקורות שליליות. לצד הסרטים שכתב, סרטים רבים נוספים, כמו גם סדרות טלוויזיה שונות שהתבססו על יצירתו נוצרו במשך השנים.
פינגר היה נשוי פעמיים. בנו פרד נולד מנישואיו לאשתו הראשונה, פורשיה. לאחר גירושיהם נישא ללין סימונס, אך גם נישואים אלו לא החזיקו מעמד שנים רבות.
פינגר, שסבל לאורך השנים משלושה התקפי לב, נפטר בביתו כתוצאה מטרשת עורקים ב-18 בינואר 1974.
לפי גרסה אחת, נקבר בבית קברות לעריריים בו הנפטרים לא זוכים למצבה עם שמם אלא עם מספר קבר בלבד ולפי גרסה אחרת גופתו נשרפה ואפרו פוזר על צורת עטלף שצייר בנו פרד על חוף הים, והגלים שטפו את העטלף ואת האפר.
מבנו, שנפטר ב-1992, נולדה לו נכדה אחת, את'נה פינגר, שלה עצמה יש בן שנחשב כיום ליורשו האחרון של פינגר.
באטמן.
בעקבות ההצלחה הגדולה של דמות הקומיקס סופרמן, נוצר ביקוש בתחום ליצירת דמויות של סופר-גיבורים. לאור הביקוש שנוצר, הגה בוב קיין את דמותו של באטמן ועיצב אותה כגבר בלונדיני עם כיסוי עיניים וכנפי עטלף קשיחות. את הדמות, אשר בעיצובה הושפע מדמותו של השחקן דאגלס פיירבנקס, כמו גם מדמותו הבדיונית של זורו ותוכניות לייצור כלי טיס של לאונרדו דה וינצ'י, הראה לפינגר, אשר הציע מספר שינויים שהביאו את הדמות לעיצובה המוכר יותר כיום – מסיכה שתכסה את כל הראש, הסרת האישונים, כפפות, גלימה במקום כנפיים ושינוי הצבע האדום לשחור-אפור. את העלילה הראשונה של באטמן אייר קיין וכתב פינגר, אשר נתן לדמות גם את שמה המלא – ברוס וויין. הדמות פורסמה לראשונה בחוברת "#27 Detective Comics" ב-30 במרץ 1939 (על שער החוברת כתוב "מאי 1939") והפכה מיד ללהיט. נוסף לבאטמן, יצר פינגר יחד עם קיין (וג'רי רובינסון) גם את דמותו של רובין, בן בריתו של באטמן ואת אויבם המושבע – הג'וקר.
לאחר מאבק משפטי של כעשרים וחמש שנים, ב-18 בספטמבר 2015 הודיעו DC קומיקס והאחים וורנר כי הם קיבלו את טענת צאצאיו של פינגר לגבי טענת הבעלות המשותפת על המותג "באטמן" הודות לעדויות שהוצגו בפני בית משפט (הקלטות של בוב קיין מדבר על כך שפינגר היה זה שעזר לו ליצור את הדמות ואת היקום שלה, ועדות מוקלטת שבה הוא התמקח עם פינגר על האחוזים שיקבל על עשייתו כיוון שקיין שאף להיות מוכר כיוצר הבלעדי של המותג) ומעתה יאזכרו את שמו בכל מוצר באטמן שייצא לשוק (עד אז באטמן שווק כיצירה של בוב קיין בלבד).
גרין לנטרן.
פינגר היה שותף גם ליצירת דמותו של גרין לנטרן המקורי אלן סקוט, יחד עם מרטין נודל. לדברי נודל, פינגר סייע בכתיבת הסיפור הראשון אחר שכבר המציא את הדמות בעצמו, אם כי שניהם קיבלו קרדיט בחוברת הראשונה (נודל תחת שם העט מאט דילון).
דמויות נוספות.
בנוסף לבאטמן, רובין, הג'וקר וגרין לנטרן, יצר פינגר יחד עם אחרים גם את דמויות הקומיקס הפינגווין, קאטוומן, באטגירל (בטי קיין), איש החידות, הדחליל, אלפרד פניוורת', דו-פרצוף, ג'יימס גורדון ולאנה לאנג.
פרסים והוקרה.
שמו של פינגר הונצח בהיכל התהילה של הקומיקס ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1994 ובהיכל התהילה ע"ש וויל אייזנר ב-1999.
בשנת 2005 החלה במסגרת כנס קומיק-קון חלוקת פרס ביל פינגר להצטיינות בכתיבת קומיקס. הפרס מוענק בכל שנה לשני זוכים, אחד חי ואחד מנוח.
משה שקד
משה שקד (1905 - 24 בנובמבר 1971) היה ראש עיריית נתניה וממייסדי נתניה שגר בה מימיה הראשונים כל ימי חייו.
הוא עלה בגיל 20 לבדו ארצה בשנת 1925. הוא הפך לקבלן בארות ידוע מפתח תקווה והגיע לנתניה לחפור את הבאר הראשונה בשנת 1928. לאחר נישואיו להדסה בנה את ביתו בנתניה, ולאחר מות אביו העלה את אמו ואחיו לנתניה בשנת 1934. שקד התמקד בעסקי הבנייה במקביל לעיסוקו כאיש ציבור בנתניה.
על משפחת שקד.
ר' הרשלה מנדל, השתקע בעיירה מולודקוב (על רצף הגבול בין אוסטריה לרוסיה) באמצע המאה ה-19, התפרנס מטחנת קמח קטנה על גדות הנהר המקומי. בנו של ר' הרשלה, אברום-בורך (אברהם-ברוך) היה איש נמרץ שהחל במסחר תבואות כבר בגיל צעיר ועזר לאביו בעבודה בטחנת הקמח. בהמשך התפרנס בעסקי דיג, חכר שדות לחקלאות והעסיק עובדים מקומיים.
אברהם-ברוך התחתן עם פייגה (ציפורה), עקרת בית שעסקה בגידול ילדיה. למשפחה נולדו 9 ילדים: משה (1905), מיכואל (1906), חנה (1911), בתיה (1914), יוסף (1916), שושנה (1918), צבי (1920), נתנאל (1924), אריה (1927).
בסוף 1918 עברה המשפחה מהעיירה מולדודקוב לבילוזורקה. פרנסת המשפחה נשארה בעיירה הקודמת מולדוקוב בטחנת הקמח, מסחר בתבואה, שדות ושטחי מדגה.
משה, הבן הבכור עלה לארץ לבדו בשנת 1925. המשפחה נשארה בבילוזורקה והמשיכה לשמור על קשר עם משה הבכור בארץ ישראל. בשנת 1934 נפטר אברהם-ברוך באופן פתאומי בגיל חמישים. מיכואל עזב את המשפחה לאמריקה וחנה עלתה לארץ ב-1933 ופייגה (ציפורה) וששת הילדים נותרו בבילוזורקה.
משה שקד שלח כסף, כרטיסים ומימן את הוצאות המשפחה לעלייתה ארצה: כחצי שנה לאחר מותו של אברהם-ברוך יצאה המשפחה למסע הגדול: מלבוב נסעו במכונית עד לעיר נמל ברומניה. בתיה נותרה בלבוב. פייגה וחמשת ילדיה היטלטלו במכוניות, אוניות והגיעו באוניה 'פולוניה' מנמל קונסטנצה לנמל יפו בארץ ישראל-פלשתינה. בשנת 1933 עלתה חנה מנדל-שקד ארצה ובתחילת דרכה בנתניה עבדה בעטיפת שתילי הדרים בענף הפרדסנות.
משה שקד הגשים את חלומו עם עליית המשפחה. מיכואל שקד הבין שמשפחתו מתחילה חיים חדשים בארץ ישראל, עזב את אמריקה והגיע ארצה. משפחת מנדל-שקד התאחדה מחדש כעבור 10 שנים בנתניה. בהמשך שינו את שם המשפחה ממנדל לשקד.
קורות חייו.
שקד היה ממקימי סניף תנועת "החלוץ" כשהיה בן 16, היטיב לדבר רוסית ופולנית, היה לעזר רב לאביו בתפעול טחנת הקמח, מכירת התוצרת החקלאית ולא זנח את לימודיו והרעיון הציוני.
שקד היה ממנהיגי החוות החקלאיות שנקראו 'הכשרות' – הכשירו את הצעירים לחיי מעשה בארץ ישראל. החוות היו למעשה מעבדה ל"חיים האמיתיים" בארץ, בענפי החקלאות השונים, הסתפקות במועט וחיי קבוצה. סלק הסוכר היה הגידול העיקרי בבילוזורקה, ומשה בדרך ארגונית ותפעולית הפך את החווה לסיפור הצלחה.
בשנת 1925, בגיל עשרים, עלה משה לבדו ארצה.
בשנה הראשונה לחייו בארץ נמנה שקד עם חברי קיבוץ גבעת השלושה, הסמוך לפתח תקווה. בהמשך עזב את הקיבוץ ובחר בחיים עצמאיים. תחילה עבד כפועל בפתח תקווה. שקד, כחלוצים רבים אחרים חלה במלריה מספר פעמים, בהיותו חסון ובעל מרץ התגבר על התקפי המחלה, ורכש מקצוע יוקרתי: כריית בארות אצל כורה בארות מפתח תקווה. עד מהרה ארגן קבוצת עבודה והנהיג אותה לכריית בארות ובנייתן ועמד בראשה כקבלן.
משה איכילוב הכיר לו את גד מכנס ועובד בן עמי, שהשתייכו ל"בני בנימין", ורכשו קרקע מהשיח' של אום ח'אלד לייסוד ישוב בשרון. בשנת 1928 הוזמן שקד לכריית הבאר הראשונה בנתניה. בהמשך, היה צורך לכרות עוד בארות בנתניה, ובמהרה העבודה והבנייה נתנה תנופה לקבלן שקד שבנה בתים רבים במושבה.
לימים, הכיר את הדסה לבית זכאי שהפכה לאשתו בשנת 1930, והזוג עבר להתגורר בנתניה בפינת הרחובות רמז וסמילנסקי. שקד בנה את ביתו בעזרת קומץ פועלים ערבים, והבית היה בית בטון ובו שני חדרים, מטבח חדר אמבטיה ומרפסת. בשנת 1951 עברו להתגורר ברחוב ביאליק בנתניה.
הדסה נולדה בשנת 1905 בכפר קטן ליד בריסק עלתה ארצה בשנת 1914 למושבה פתח תקווה. משפחתה התפרנסה בקושי רב מהפרדס שהיה ברשותה.
לזוג נולדו שני בנים, ישעיהו (בשנת 1932) ואברהם (בשנת 1936).
משה שקד היה קבלן לבנייה ציבורית בנתניה בחברה שהקים: "משה שקד ובניו" ושיתף פעולה עם חברת הובלות לחמרי בניין "הקו המקשר" בבעלות אחיו יוסף, נתנאל ואריה שקד. יחד בנו בכל הארץ בתי מגורים בשנים 1950–1971.
פעילות ציבורית.