הנשיא היוצא רתרפורד הייז לא ניסה להיבחר מחדש, וקיים את ההבטחה שהבטיח בבחירות הקודמות. אחרי הוועידה הארוכה ביותר בתולדות המפלגה, הרפובליקנים המפולגים בחרו בגרפילד כמועמד שלהם, עוד מועמד מאוהיו שהיה חבר קונגרס וגנרל במלחמת האזרחים האמריקנית. הדמוקרטים בחרו בווינפילד סקוט הנקוק, גנרל במלחמת האזרחים גם הוא, מפנסילבניה. השלטון של שתי המפלגות הגדולות הוביל ליצירת מפלגת שמאל קיצונית, מפלגת השטרות (Greenback), שבחרה בג'יימס וייבר מאיווה, גם הוא גנרל במלחמת האזרחים. מסע הבחירות עסק בעיקר בנושא הנאמנות מתקופת מלחמת האזרחים, מכסי המגן וההגירה הסינית, וגרפילד והנקוק הצליחו להשיג 48% כל אחד מהם. וייבר ושני מועמדים אחרים השיגו את שאר הקולות.
הבחירות היו הבחירות השישיות ברציפות שהרפובליקנים ניצחו בהן, וזהו רצף ניצחונות שרק המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הצליחה להשיג בין 1800 ל-1824.
רקע.
כבר לפני מלחמת האזרחים, הרפובליקנים והדמוקרטים היו שני הכוחות השולטים בפוליטיקה, ולאחר סוף תקופת השיקום ב-1877, המפלגות היו צמודות ביותר במספר התומכים שלהן. חברות במפלגה כלשהי לא הייתה קשורה לאידאולוגיה: הזיהוי המפלגתי היה קשור בעיקר לרקע דתי ואתני, וגם מרגשות שנותרו במלחמת האזרחים. רוב הפרוטסטנטים הצפוניים תמכו ברפובליקנים, וכך גם השחורים מהדרום. מצד שני, הלבנים מהדרום והקתולים מהצפון תמכו בדרך כלל במפלגה הדמוקרטית.
הרפורמה במכסי המגן ותקן הזהב גם הם פילגו את המדינה ואת המפלגות. הוויכוח היה סביב המתכת שאליה יוצמד הדולר האמריקני. עד למלחמת האזרחים, רק זהב וכסף שימשו כאמצעי תשלום, אולם עלויות המלחמה הכריחו את ארצות הברית להנפיק שטרות מנייר שגובו רק בידי איגרות חוב ממשלתיות. השטרות עזרו לשלם על המלחמה, אבל גרמו לאינפלציה חמורה. לאחר המלחמה, המלווים וספקי האשראי מהצפון דרשו לחזור אל תקן הזהב. מצד שני, הלווים מהדרום ומהמערב הרוויחו מהאינפלציה ששחקה את חובותיהם, והפועלים ואנשי העסקים חיבבו את האשראי הקל שהאינפלציה הובילה אליו. המצב פילג בין המפלגות, והוביל ליצירת מפלגת השטרות ב-1876, כששתי המפלגות תמכו בתקן הזהב. הוויכוח החריף כשב-1873 הקונגרס ביטל את הצמדת הדולר לכסף, והתחיל להמיר שטרות בזהב ב-1879. כשתקופת הבחירות החלה, הדולר היה מגובה רק בזהב, אולם העניין עדיין לא הוכרע.
מדיניות מכסי המגן גרמה לסכסוכים בסוף המאה התשע-עשרה. במהלך מלחמת האזרחים, הקונגרס העלה את המכסים לשיא. מצד אחד היה זה כדי לשלם על המלחמה, אולם מצד שני המכסים היו מאוד אהודים בצפון: הם ייקרו את הייבוא והקלו על התעשיות הצפוניות למכור את הסחורה שלהם. הרפובליקנים תמכו במכסים, כיוון שראו בכך דרך להגן על העבודות האמריקניות ולהעלות את השגשוג. הדמוקרטים טענו שהדבר מוביל למחירים גבוהים יותר, ושלאחר מלחמת האזרחים המכסים הגבוהים לא היו נחוצים. הדמוקרטים הצפוניים תמכו במכסים הגבוהים מאותן סיבות כלכליות שהרפובליקנים הצפוניים תמכו בהם. כדי לשמור על אחדות מפלגתית, המפלגה נמנעה רוב הזמן מהנושא.
ארבע שנים קודם לכן, ניצח רתרפורד הייז את סמואל טילדן הדמוקרטי באחת ממערכות הבחירות השנויות ביותר במחלוקת בתולדות המדינה. התוצאות הראו שהדמוקרטים זכו ליותר קולות, אולם התוצאות בכמה מדינות היו שנויות במחלוקת. חברי שתי המפלגות בקונגרס הסכימו ליצור ועידה דו-מפלגתית, שהעניקה את הקולות להייז והבטיחה את ניצחונו. הדמוקרטים טענו שגנבו מהם את הבחירות, והרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים חקר את תוצאות הבחירות ב-1878, אולם לא הצליח למצוא ראיות חדשות. טילדן נחשב למועמד מוביל מבחינת הדמוקרטים. עוד כשהייז נכנס לתפקידו, הוא הצהיר שלא יכהן תקופת כהונה שנייה, ולכן הרפובליקנים ניסו להשיג את המועמדות בבחירות הללו.
מועמדים.
מועמדים רפובליקניים.
הוועידה הרפובליקנית נפגשה בשיקגו, ב-2 ביוני. שלושת המועמדים החזקים ביותר היו הנשיא לשעבר יוליסס סימפסון גרנט, הסנאטור ג'יימס בליין ומזכיר האוצר ג'ון שרמן. גרנט היה מפקד כוחות הצפון במלחמת האזרחים וכיהן כנשיא בין 1869 ל-1877. הוא רצה לרוץ לכהונה שלישית, דבר חסר תקדים באותה התקופה. אלו שהתנגדו לרפורמה בשירות הציבורי ודרשו לשמור על אחיזת המפלגה בתפקידים תמכו בו. בליין, שהיה סנאטור וחבר קונגרס לשעבר ממיין, זכה לתמיכת אלו שחפצו ברפורמה בשירות הציבורי. שרמן, שהיה אחיו של ויליאם שרמן, היה סנאטור לשעבר מאוהיו והיה בקבינט של הייז. אלו שלא תמכו בשני המועמדים האחרים העדיפו אותו.
בסיבוב הראשון, השיגו גרנט ובליין 304 ו-285 קולות בהתאמה, לעומת 93 של שרמן. אף אחד מהמועמדים לא היה קרוב לניצחון, והסיבובים המשיכו. אף מועמד לא הצליח בסיבובים הבאים. לאחר הסיבוב ה-35, בליין ושרמן החליטו להעביר את תמיכתם למועמד אלמוני חדש, חבר הקונגרס ג'יימס גרפילד מאוהיו. בסיבוב ה-36, גרפילד השיג 399 קולות, רובם מתומכי בליין ושרמן לשעבר. כדי לרצות את מחנה גרנט, תומכיו של גרפילד מאוהיו הציעו שלוי פ. מורטון יהיה סגנו של גרפילד. מורטון סירב. לאחר מכן הציעו את התפקיד לצ'סטר ארתור, עוד מתנגד לרפורמה בשירות הציבורי. למרות לחצים מצד תומכי גרנט, ארתור הסכים לכך. הוועידה הרפובליקנית הארוכה ביותר ננעלה ב-8 ביוני. נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא כשהוא מנצח את אליהוא וושבורן. האספה הזאת הייתה האספה עם מספר סיבובי הבחירות הגדול ביותר למינוי מועמד לנשיאות.
מועמדים דמוקרטיים.
מאוחר יותר באותו החודש, הדמוקרטים נפגשו בסינסינטי. שישה אנשים היו המועמדים הרשמיים, וכמה אחרים גם קיבלו קולות. המועמדים המובילים היו האלוף לשעבר, וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה, והסנאטור תומאס בייארד מדלאוור. טילדן לא היה מועמד רשמי, אולם השפיע רבות על הוועידה. טילדן לא רצה להשתתף בעוד מסע בחירות ולכן הצירים תמכו במועמדים אחרים, למרות שחלקם עדיין תמכו בו.
עם פתיחת הוועידה, חלק מהצירים תמכו בבייארד השמרן, ואחרים תמכו בהנקוק. האחרים הלכו למועמדים שנחשבו לקרובים לטילדן, כמו הנרי פיין מאוהיו, שהיה עורך דין וחבר קונגרס לשעבר, וסמואל רנדל מפנסילבניה שהיה דובר בית הנבחרים. הסיבוב הראשון לא היה החלטי, והנקוק ובייארד הובילו שניהם. לפני הסיבוב השני, טילדן פרש מהמירוץ ורוב ציריו עברו להנקוק, שנבחר להיות מועמד. ויליאם אינגליש, פוליטיקאי ואיש עסקים שמרן ממדינת אינדיאנה, נבחר להיות סגנו.
אחרים.
הוועידה של מפלגת השטרות התכנסה בשיקגו באמצע יוני, באותו אולם של הרפובליקנים. המפלגה הייתה חדשה בפוליטיקה, ועלתה כתגובה לשפל הכלכלי שנוצר לאחר המשבר הפיננסי של 1873, שפגע בעיקר במערב ובדרום. במהלך מלחמת האזרחים, הקונגרס הכניס כסף מנייר למחזור, שגובה באיגרות חוב ממשלתיות ולא בזהב. לאחר המלחמה, הדמוקרטים והרפובליקנים מהמזרח דרשו לחזור לתקן הזהב, והממשלה התחילה להוציא את השטרות מהמחזור. הפחתת היצע הכסף, יחד עם השפל הכלכלי, הקשתה על בעלי חוב, חקלאים ופועלים. מפלגת השטרות קיוותה לזכות בתמיכתם. בנוסף לתמיכתם בהיצע כסף גדול, הם גם תמכו בהנהגת יום עבודה בן 8 שעות, חקיקת חוקי בטיחות במפעלים, ואיסור על העסקת ילדים.
שישה אנשים ניסו להיות מועמדים מטעם למפלגה. ג'יימס וייבר, חבר קונגרס מאיווה וגנרל במלחמת האזרחים, היה המועמד המוביל, אבל שני מועמדים אחרים, בנג'מין באטלר ממסצ'וסטס והנדריק רייט מפנסילבניה, גם זכו לתמיכה משמעותית. וייבר ניצח במהירות, וזכה לרוב כבר בסיבוב הראשון. בנג'מין צ'יימברס, איש עסקים מטקסס וחבר קונפדרציה לשעבר, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. הצירים התעמתו על מצע המפלגה, במיוחד על מתן זכות הצבעה לנשים, ההגירה הסינית ומידת ההתערבות הממשלתית הרצויה.
גם מפלגת האיסור התכנסה, בקליבלנד, אוהיו. הם היו תנועה ולא מפלגה, והתרכזו בחקיקת חוק יובש נגד אלכוהול. רוב חברי המפלגה היו נוצרים אדוקים, ורפובליקנים לשעבר. רק שתים-עשרה מדינות שלחו צירים לוועידה, והמצע היה שקט בנוגע לרוב הנושאים, והתמקד בעיקר באלכוהול. כמועמד נשיאותי, נבחר ניל דו, גנרל במלחמת האזרחים ממיין. כראש העיר של פורטלנד, דו העביר חוק שאסר על מכירת אלכוהול. בנוסף, עוינות כלפי תנועת הבונים החופשיים הובילה ליצירה של מפלגה פוליטית נייטיביסטית, שהשתמשה בשם הישן של המפלגה האמריקנית. גנרל מלחמת האזרחים לשעבר, ג'ון פלפס, המנהיג של התנועה המתנגדת לבונים החופשיים בורמונט נבחר להיות המועמד לנשיאות וסמואל פומרוי נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. מעטים חשבו שהמועמדים הנוספים יצליחו לנצח.
מסע הבחירות.
החולצה המדממת.
הנקוק והדמוקרטים ציפו לנצח בדרום, והצפון נחשב לטריטוריה בטוחה עבור גרפילד והרפובליקנים. רוב מסע הבחירות התמקד במדינות המתנדנדות, כולל ניו יורק ומדינות המערב התיכון, שיכריעו את הבחירות. ההבדלים בין המפלגות היו מועטים, והרפובליקנים המשיכו בשיטה שלהם מהבחירות הקודמות שנקראה "לנפנף בחולצה המדממת": להזכיר את תמיכת הדמוקרטים במלחמת האזרחים ובפרישת הדרום מארצות הברית, וטענה שאם הדמוקרטים ינצחו שוב, הם יפגעו בחיילים, יבטלו את הישגי המלחמה ויתמכו בחיילי הקונפדרציה. חמש-עשרה שנים עברו מאז המלחמה, וכל המפלגות העמידו לבחירה גנרלים מצבא האיחוד, כך שהנושא לא עורר רגשות גדולים בקרב הציבור.
הדמוקרטים, לעומת זאת, הקפידו להדגיש את מועמדיהם. הם טענו שגרפילד היה קשור לעסקת אשראי מושחתת עם איגוד רכבות. הדמוקרטים טענו שהנקוק היה רחוק מהפוליטיקה המפלגתית. הרפובליקנים לא רצו לפגוע במי שהיה גיבור קרב גטיסברג, אולם טענו שהנקוק היה לא מנוסה. הדמוקרטים לא הסבירו כיצד בחירתם תשפר את המצב בארצות הברית.