על פי הלוח העברי הקבוע, בשנים פשוטות חל שבת הגדול תמיד בפרשת צו. בחלק מהשנים המעוברות, קוראים את פרשת מצורע ובחלק את פרשת אחרי מות.
ברוב הקהילות נהוג להפטיר בשבת הגדול בפרשת "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים" (). לקריאה בהפטרה זאת נתנו מספר טעמים:
עם זאת, במקרים שבהם הקריאה בתורה בשבת הגדול היא בפרשת מצורע, יש הנוהגים (של"ה פסחים בהג"ה) לקרוא את ההפטרה הרגילה של הפרשה ("וארבעה אנשים", ), משום שגם בה יש מעניין הנס, שכן יש שם ברכת שפע מיוחדת ("סאה סולת בשקל"). יש שנהגו לקרוא בהפטרה זו רק אם חלה השבת בערב הפסח, ומשום שכתובה בה מצוות ביעור מעשרות, שאמור להיעשות בערב פסח.
יוסף עופר טען שההפטרה של שבת הגדול התגלגלה מהיותה ההפטרה של חלק מפרשת צו, על פי המנהג הקדום בארץ ישראל, דרך היותה ההפטרה של כל פרשת צו על פי המנהג הבבלי, עד להפיכתה להפטרה של שבת הגדול, שבשנים פשוטות על פי הלוח העברי הקבוע קוראים בו את פרשת צו. לדבריו, במקור הפטרת "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים", נקראה עם הסדר (פרשת השבוע הארץ-ישראלית) הראשון שמתחיל בפרשת צו - "זה קרבן אהרן ובניו... מנחה תמיד" (), על פי הנוהג שהפסוק הראשון בהפטרה היה קשור לשונית לפסוק הפותח את ה"סדר". עם דחיית מנהג הקריאה התלת-שנתי הארץ ישראלי, היו ששימרו את המנהג, וקראו בכל שבת את הפטרת ה"סדר" הפותח את הפרשה, כפי שנהגו בביזנטיון (מנהג רומניה), וכן גם אצל הקראים. בשלב מסוים נוצרה תחרות בין הפטרת פרשת צו הבבלית, "עולותיכם ספו" ( ואילך) להפטרת "וערבה לה'". הד לעימות נמצא בספר אור זרוע, שמתלבט בין המנהג המקובל בציבור להפטיר תמיד "עולותיכם ספו", לבין מה שקיבל מאבותיו להפטיר "וערבה". הפתרון שהציע הוא לקרוא את "וערבה" רק בערב פסח שחל להיות בשבת, יום בו מוקרב קורבן פסח ולא ראוי לקרוא בו על התנגדות לקורבנות, שמתואר בהפטרת "עולותיכם ספו". בהמשך התשובה הרחיב רבי יצחק מווינה את הדברים גם לכל "שבת הגדול" שלפני הפסח.
עופר מציין שייתכן שהיו גורמים אחרים שהאיצו את הבחירה בהפטרת "וערבה" לשבת הגדול, כגון היותה של הפטרת "עולותיכם ספו" הפטרת פורענות קשה, שהציבור העדיף להימנע ממנה, וכן התקבעותו של המנהג לדרוש ב"שבת הגדול", ובכך להופכה לשבת מיוחדת, כמו גם הקשר המדרשי המאוחר בין "יום ה' הגדול והנורא" לגאולת פסח.
שבת זכור
שבת החודש
שבת מברכים
שבת פרה
שבת ראש חודש
שבת שובה
שבת שקלים
שבעה (פירושונים)
קרב סטאלינגרד
תשעת הימים
תרגום יונתן
קרן
משפט לגראנז'
אהרן ליכטנשטיין
הרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין (כ"ח באייר ה'תרצ"ג, 23 במאי 1933, צרפת – א' באייר ה'תשע"ה, 20 באפריל 2015, ישראל) היה ראש ישיבת הר עציון באלון שבות ודוקטור לספרות אנגלית. מרבניה הבולטים של האורתודוקסיה המודרנית בישראל ובארצות הברית, וממנהיגי האגף המתון של הציונות הדתית. חתן פרס ישראל לספרות תורנית.
החזיק בהשקפת עולם המשלבת את ערכי לימוד התורה וההלכה בצורתם המסורתית עם הומניזם מודרני וליברליות. נחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ודרכו הלימודית קרובה לשיטת בריסק.
ביוגרפיה.
נולד בצרפת לר' יחיאל ליכטנשטיין ולבלומה לבית שוורץ. בשנת 1940, חודשים ספורים לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, הצליחה משפחתו לברוח לארצות הברית. בגיל התיכון למד אצל הרב יצחק הוטנר בישיבת רבנו חיים ברלין והרב אהרן סולובייצ'יק, אך עיקר חינוכו התורני היה בישיבה יוניברסיטי אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. הוא קיבל ממנו הסמכה לרבנות בשנת 1959 ובהמשך גם נישא לבתו, ד"ר טובה ליכטנשטיין. הרב ליכטנשטיין החשיב את הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק כרבו המובהק. במקביל ללימודיו בישיבה יוניברסיטי, למד ספרות אנגלית, וסיים ב-1957 עבודת דוקטורט בתחום זה באוניברסיטת הרווארד, שעסקה בהגותו של הנרי מור . תקופה קצרה שימש כמרצה לספרות אנגלית במכללת שטרן לנשים שעל יד ישיבה יוניברסיטי. היה גם ראש כולל בישיבת רבנו יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1970 הזמין אותו הרב יהודה עמיטל לעמוד בראש ישיבת הר עציון. הרב ליכטנשטיין קיבל את התפקיד בתנאי שהרב עמיטל ימשיך לכהן כראש הישיבה לצידו, ועלה לארץ עם משפחתו בשנת 1971. הרב ליכטנשטיין היה גם רקטור מכללת יעקב הרצוג וכיהן גם כראש ישיבה בסניף ישיבה יוניברסיטי בירושלים. מאז עלייתו התגורר בירושלים, וב-2006 עבר לאלון שבות, בסמיכות לישיבת הר עציון. בסוף זמן חורף תשע"א הודיע על פרישתו מהעברת השיעור היומי בעיון, והתמסרותו בעיקר לכתיבה תורנית.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשע"ג על ספריו על התלמוד, שסוכמו בידי תלמידיו. בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "הרב ליכטנשטיין מביא בספרים האלה את שיטת הלימוד הבריסקאית לזיקוק ומיצוי מעמיקים ומרשימים, ופותח את הלמדנות התלמודית המסורתית לפני בני הדור".
בשנת תשע"ד (2014) זכה הרב ליכטנשטיין בפרס ישראל לספרות תורנית.
בבוקר א' באייר ה'תשע"ה, 20 באפריל 2015, בגיל 81, נפטר הרב ליכטנשטיין באלון שבות.
השקפת עולמו.
תלמידו, הרב חיים נבון, כתב עליו:
השקפת עולמו קרובה לתפיסת האורתודוקסיה המודרנית. תקופה מסוימת היה קשור לתנועת נתיבות שלום המשויכת לחוגי השמאל הדתי. לאחר רצח רבין התבטא בחריפות נגד האווירה בציבור הדתי-לאומי בתקופה שקדמה לרצח. התנגד בתוקף לסרבנות. עם זאת, בשעת הפולמוס על תוכנית ההתנתקות הבהיר שאין הוא מביע עליה דעה - לחיוב או לשלילה - בניגוד לניסיונות תנועת מימד להציב אותו כתומך בתוכנית.
הרב ליכטנשטיין יסד דרך פסיקת הלכה מיוחדת המכונה "גישת המורכבות" על פיה הפסיקה מתבצעת תוך כדי בדיקת הסוגיה מצדדים שונים בנוסף לסוגיה עצמה. כך לדוגמה, התנגד בתוקף לפטור ממצוות סוכה לעוברי דרכים, אף לאחר שהוכיח מהסוגיה שאפשר להקל בכך, בטענה שלא ראוי לתת פטור ממצווה עשה במלוא היקפה. לצד זאת, הקל בלבישת מכנסיים לנשים, אם אינם צמודים לגוף.
תמך במסלול ההסדר לכתחילה וטען שלתלמידי חכמים יש חיוב הלכתי לשרת בצבא. עם זאת, התנגד להארכתו לשירות צבאי מלא.
ספרים ומאמרים.
הרב ליכטנשטיין פרסם מספר רב של מאמרים בענייני תלמוד, הלכה והשקפת עולם. מפורסם במיוחד מאמרו "זאת תורת ההסדר", שבו הציב תשתית הלכתית ורעיונית לשילוב תורה ושירות צבאי במסגרת ישיבות ההסדר.
ישיבת הר עציון הוציאה לאור קבצים בשם "שיעורי הרב אהרן ליכטנשטיין" על מסכתות מהתלמוד הבבלי: זבחים, טהרות, פסחים, בבא מציעא, בבא בתרא, הוריות, וגיטין, ובנוסף על קונטרס דינא דגרמי של הרמב"ן, בעריכת תלמידיו.
בשנת ה'תשס"ו יצא לאור הספר "באור פניך יהלכון", המקבץ שיחות המייצגות את תפיסת עולמו של הרב ליכטנשטיין. את הספר ערך הרב ראובן ציגלר, בהוצאת 'תבונות'. יצא שוב בהוצאת 'ידיעות ספרים' בשנת תשע"ב.
באלול תשע"א (2011) יצא לאור הספר "מבקשי פניך" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מבוסס על שיחות שניהל הרב חיים סבתו עם הרב ליכטנשטיין בנושאי השקפה ויהדות.
בשנת ה'תשע"ד (2014) יצא לאור ספרו "מנחת אביב: חידושים ועיונים בש"ס", ובו 36 מאמרים תורניים מפרי עטו. את הספר ערך הרב אליקים קרומביין, בהוצאת 'מגיד'.
בשנת ה'תשע"ו (2016), לאחר פטירתו, יצא לאור ספר בשם "מוסר אביב: על מוסר, אמונה וחברה", ובו 15 מאמרים הגותיים שכתב, מתוכם 5 שתורגמו מאנגלית. את הספר ערכו פרופ' אביעד הכהן והרב ראובן ציגלר, בהוצאת 'מגיד'.
בשנת ה'תשע"ז (2017) לאחר פטירתו, יצא לאור ספר בשם "קדושת אביב: עיונים בקדושת הזמן והמקום" בעריכת ש"י ליכטנשטיין והרב חיים נבון, בהוצאת 'מגיד'.
בשנת ה'תשפ"א (2021) יצא לאור ספר בשם "תקווה לדורשיך: על תשובה ועבודת ה'" בעריכת מרדכי ברגר וראובן ציגלר, בהוצאת 'מגיד'.
בשנת ה׳תשפ״ב (2022) יצא לאור ספר בשם ״בשובך לציון״, ספר המאגד את שיחות הרב ליכטנשטיין והרב עמיטל ליום העצמאות ויום ירושלים, בהוצאת ׳ידיעות ספרים׳. באותה שנה יצא לאור גם ספר בשם ״רוח אביב: על עבודת ה׳, משפחה וקהילה״ בעריכת הרב אליקים קרומביין וראובן ציגלר, בהוצאת ׳מגיד׳.
שדה המספרים הממשיים
שדה המספרים הממשיים (או: השדה הממשי) הוא השדה הסדור היחיד שהוא שדה סדור שלם. אברי השדה הזה נקראים מספרים ממשיים. מקובל לסמן אותו באות formula_1.
אפשר לזהות את שדה המספרים הממשיים עם הישר האינסופי, הנקרא משום כך "הישר הממשי". זיהוי זה עומד מוביל לקואורדינטות הקרטזיות של המישור, ומאפשר לתאר ולפתור בעיות גאומטריות באמצעים אנליטיים.
תכונות.
השדה הממשי הוא שדה סדור. ככזה, הוא שדה סדור שלם: לכל קבוצה לא ריקה וחסומה מלעיל יש חסם עליון (תכונה זו מכונה לעיתים "אקסיומת החסם העליון"); שדה המספרים הממשיים הוא השדה הסדור היחיד המקיים את אקסיומת החסם העליון. מאקסיומת החסם העליון נובע שהשדה הוא מרחב מטרי שלם ביחס למטריקה המוגדרת על ידי הערך המוחלט, וגם שהוא ארכימדי, תכונה המייחדת אותו בין כל השדות הסדורים השלמים.
עבור שדות סדורים, אקסיומת החסם העליון שקולה לשילוב של ארכימדיות ושלמות במובן של סדרות. לכן השדה הממשי הוא השדה הסדור הארכימדי היחיד שהוא שלם במובן של סדרות. זהו גם השדה הארכימדי הגדול ביותר: כל שדה סדור ארכימדי מוכל בממשיים.
עוצמת קבוצת המספרים הממשיים מכונה עוצמת הרצף, ונהוג לסמנה בסימונים formula_2, formula_3, formula_4 או formula_5. גאורג קנטור הוכיח באמצעות שיטת האלכסון של קנטור כי השדה אינו בן מניה.
למעשה, עוצמת שדה הממשיים שווה לעוצמת קבוצת החזקה של המספרים הטבעיים - formula_6. הסיבה לכך היא שעוצמת שדה הממשיים שווה לעוצמת הקטע הפתוח formula_7, וזו שווה ל-formula_6 על ידי ההצגה הבינארית של כל מספר ממשי בקטע.
היסטוריה ובנייה.