אוחנה הוא שם משפחה של יהודים שמוצאם מצפון אפריקה, ופירושו "מוכר חינה" או בברברית – "בן ".
חוק דרומי
בולטון
מדד תפיסת השחיתות
מדד תפיסת השחיתות הוא מדד שנתי, המפורסם מדי שנה מאז שנת 1995 על ידי הארגון הבינלאומי שקיפות בינלאומית (Transparency International) ובו מדורגות מדינות העולם לפי רמת השחיתות שבהן, בהתאם לסקר שנעשה בנושא זה בין מומחים ואנשי עסקים. בסקר זה מוגדרת שחיתות כ"ניצול לרעה של כוח שניתן בנאמנות לצורך רווח פרטי".
הדירוג העולמי.
המדינות הנקיות ביותר, נכון לשנת 2018, בסדר יורד הן: דנמרק, ניו זילנד, פינלנד, סינגפור, שוודיה, שווייץ, נורווגיה, סינגפור, הולנד, קנדה, לוקסמבורג, גרמניה ובריטניה. אלה הן 12 המדינות שזכו לציון מ-80 ומעלה.
המדינות המושחתות ביותר, בסדר עולה: סומליה (המושחתת ביותר), סוריה, דרום סודאן, תימן, קוריאה הצפונית, סודאן, גינאה ביסאו, גינאה המשוונית, אפגניסטן, לוב, בורונדי, ונצואלה, עיראק, הרפובליקה של קונגו, צ'אד ואנגולה. אלה הן 16 המדינות ש'זכו' לציון נמוך מ-20.
שיטת הדירוג.
הכלכלן הגרמני (לימים פרופסור) ג'ונתן גרף למבסדורף, מאוניברסיטת פסאו, החל לפרסם את הדירוג בשנת 1995.
על מנת לכלול מדינה בדירוג, נדרשים לפחות 3 מקורות מידע עליה. דירוג 2014 התבסס על 12 מקורות מידע (כל המקורות עולמיים או יבשתיים, ולכן מספקים מידע על יותר ממדינה אחת). בנוסף, בעבודת המחקר שלפני הדירוג נעשה שימוש גם בסקרים, הן בקרב אנשי עסקים והן בקרב אנשים שהארגון מגדיר כ"מומחים".
בדו"חות הדירוג מצוין הקושי למדוד את רמת השחיתות המדויקת, שנגרם בשל טבעה החשאי של השחיתות בדרגים הגבוהים והנמוכים כאחד, ולכן יש לראות את הדירוג כמדד כללי יותר לרמת השחיתות.
דירוגה של ישראל לאורך השנים.
בישראל קיים סניף מקומי של הארגון הבינלאומי (שבי"ל) והוא מקיים את הבדיקה של מדד תפיסת השחיתות בישראל.
ישראל נכללת בדירוגי המדד מאז שנת 1996. להלן הציונים והדירוגים שקיבלה ישראל מאז היכללותה במדד:
שמות משפחה יהודיים
פרוקולומביט
ניוביט
קולומבט
מרד חמלניצקי
מרד חמלניצקי (בפולנית: Powstanie Chmielnickiego, באוקראינית: Хмельниччина, "תקופת חמלניצקי"; ידוע גם כ"מרד הקוזאקים הגדול", "מלחמת הקוזאקים בפולנים", "מלחמת השחרור העממית האוקראינית" ועוד) הוא כינויה של התקוממות הקוזאקים והצמיתים בהנהגת בוגדן חמלניצקי שפרצה בשטח אוקראינה המודרנית בשנת 1648 ונמשכה לסירוגין עד למותו ב-1657. המרד כוון נגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי ונועד לסלק את האצולה, את החוכרים היהודים ששירתו אותה ואת הכנסייה הקתולית הרומית מאוקראינה. המורדים הצליחו להביס את צבאות האיחוד מספר פעמים וכוננו שלטון עצמי במרבית הארץ. המלחמה גלשה גם מחוצה לה והגיעה לממלכת פולין גופא, לדוכסות הגדולה של ליטא ולנסיכויות הדנובה. ב-1654 הסכים הצאר הרוסי אלכסיי הראשון להעניק חסות לחמלניצקי, וכך הפך המרד למלחמה רוסית-פולנית. בתולדות עם ישראל זכור המאורע בשל מעשי הטבח שערכו המתקוממים באלפי יהודים, שנודעו כגזירות ת"ח-ת"ט.
רקע.
ב-1569, הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין צורפו זו לזו באיחוד לובלין ויצרו את האיחוד הפולני-ליטאי, או רפובליקת שני העמים. הליטאים, שהיו מעוניינים באיחוד כדי להבטיח לעצמם תמיכה נגד הצאר, נאלצו להעביר לשליטה פולנית שטחים נרחבים באוקראינה של היום, אותם כבשו במאה ה-13. האצילים הפולנים, השלאכטה (szlachta) נעשו לכח המוביל באיחוד לאחר הנהגת מונרכיה נבחרת ב-1573. הם נהרו לנחלות החדשות, הקימו לטיפונדיות ענק והחילו חוקי צמיתות על האיכרים הרוּתֶנִים (השם הנהוג לסלאבים מזרחיים ככלל עד המאה ה-18) המקומיים. אל מול חולשת המלך, הם נהגו כרצונם באוכלוסייה, תוך הפרת החוק לעיתים קרובות. הנסיכים המקומיים, כמו בית אוסטרוגסקי, נקטו באותן שיטות: גדול אויביו של חמלניצקי, הוויווד ירמי וישניובייצקי, הוא "הדוכס ווישנעוועצקי" המוזכר ביוון מצולה, היה רותני ממשפחה אדוקה שאמו הייתה דודניתו של המטרופוליט מקייב. הוא קיבל חינוך ישועי והמיר את דתו לקתולית בגיל עשרים. המאבק שהתפתח היה בעיקרו מעמדי, בין בעלי האדמות הגדולים לכל היתר. בקרב האצולה רווחה התפישה ה"סרמאטית", האמונה כי חבריה – ללא הבדלי מוצא ובין אם היו רותנים, ליטאים, פולנים או גרמנים – הם צאצאי אותם נוודים קדומים ומהווים חטיבה חברתית נפרדת ונעלה מפשוטי העם. התרבות הפולנית והדת הקתולית התפשטו בקרבם בגלל הדומיננטיות של השלאכטה ברפובליקת שני העמים; בימי המלחמה, זיהו האצילים את עצמם ואת השיטה החברתית באופן בלעדי עם האיחוד כולו.
לחיכוך באוקראינה היה גם מימד אמוני חזק: המלך והמגנאטים ניסו לכפות על פשוטי העם כמו גם על האצילים הרותנים להמיר את דתם מנצרות אורתודוקסית לקתולית. ב-1596 שוכנעו מספר בישופים רותניים להכיר בסמכות האפיפיור ולהקים כנסייה אוניאטית. הבישופים שסירבו הוכרזו כמורדים על ידי המלך זיגמונט השלישי והוא החל ברדיפה שיטתית של הכנסייה האורתודוקסית. להיבט הדתי הזה הייתה חשיבות מכריעה ב-1648, וכל הלא-אורתודוקסים זוהו כאויבים בידי המורדים, אף כי המרת דתם מעולם לא היוותה מטרה בעיני האחרונים; למרבית ההרוגים מעולם לא הוצעה האפשרות. ההיסטוריון אדוארד פראם כתב כי "הדת מילאה תפקיד מכריע כאמצעי להגדרה עצמית ולזיהוי האויב, אך הדוקטרינה הדתית לא הייתה במוקד הסכסוך."
האצילים מסרו את מרבית הקרקע לחוכרים, רובם יהודים שהיגרו לאוקראינה בעקבותיהם: ב-1616, חצי מהאדמות היו שכורות בידיהם. כמו כן, יהודים רבים רכשו את הזיכיונות למכור טבק או משקאות חריפים באחוזות. מצב עניינים זה הביא לעוינות עזה מצד האוכלוסייה המקומית כלפי היהודים.
ההתמרמרות הרבה שעוררו צעדיהם של השלאכטה תועלה במהירות למעשי מרד, שהכח המניע בהם היה הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י. אלה התגוררו בערבות הפרא מעבר לנהר הדנייפר, אזור ספר שהיה נתון לשליטת הרפובליקה בשם בלבד, וקיימו אורח חיים צבאי-למחצה. הם היו שרויים בשגרה של לחימה מתמדת נגד הטטרים מחאנות קרים. הממשל ניסה לאכוף את שליטתו עליהם, וב-1572 הונהגה מערכת של "קוזאקים רשומים" שצורפו לצבא ונהנו מזכויות-יתר. בו בזמן, התמידו האצילים בנסיונותיהם לשחוק את חירויות השאר. הזפורוז'ים, שהיו גם אורתודוקסים מסורים, התקוממו שמונה פעמים בין 1592 ל-1638. מעשי המרי שלהם ונטייתם להפר את השלום עם השולטנות העות'מאנית על ידי ייזום פשיטות לשטחה הגבירו את ניסיונות האיחוד לרסנם על ידי הגבלת מספרם.
ערב ההתקוממות.
ב-1632 מת זיגמונט, ובנו ולדיסלב ירש אותו. המלך החדש מיהר להפסיק את רדיפת האורתודוקסים והסדיר את מעמד הכנסייה. הוא היה אהוד בקרב הרותנים והקוזאקים, אף כי האצולה המשיכה להפקיע אדמות באופן שרירותי ולנהוג כרצונה באוקראינה. ב-1638 דוכא מרד פווליוק. מספר הרשומים הוגבל ל-6,000, והזפורוז'ים כולם הוכרזו רשמית כשווי ערך לאיכרים בלבד.
ב-1645 פרצה מלחמה בין העות'מאנים ל בכרתים. ולדיסלב והוונציאנים הגיעו להסכמה סודית לפיה האיחוד יתערב בלחימה. כדי לעקוף את התנגדות פרלמנט האצילים, הסיים, תכנן המלך להציע בחשאי לקוזאקים לפתוח ביזמתם בעימות עם הטטרים וכך להצית מלחמה עם הטורקים. מניעיו כללו גם את הרצון לחזק את המונרכיה, אולי אף לבטל את בחירת המלך. באפריל 1646, הגיעה אל המלך משלחת מהסיץ', ביניהם אציל זוטר בשם בוגדן חמלניצקי. בתמורה להסכמתם להשתתף במזימתו, הציע להם ולדיסלב את השבת כל זכויותיהם והכפלה מיידית של מספר הרשומים ל-12,000. תוכנית המלך נחשפה לבסוף על ידי הוונציאנים, שהיו מעוניינים להרתיע את העות'מאנים, והוא נאלץ לוותר עליה אל מול התרעמות הסיים שהתכנס באוקטובר.
בתחילת 1647 התרחשה סדרת אירועים שהניעה את חמלניצקי למרוד בשלטון האיחוד. הדיווחים לגביה מעורפלים. ככל הנראה המגנאט הפולני אלכסנדר קונייצפולסקי חמד לעצמו את נחלתו של הקוזאק, הכפר סובוטיב, או חשש מתחרות מצדו בעסקי המשקאות החריפים; אחד מעושי-דברו, דניאל צ'פלינסקי, פשט על ביתו, גזל את רכושו ולפי גרסאות אחדות אף הלקה את בנו בן העשר, שמת כתוצאה מכך. כמו כן, צ'פלינסקי נשא לבסוף את האשה שחמלניצקי האלמן תכנן להתחתן עמה, אם כי לא ברור אם חטף או פיתה אותה. חמלניצקי הגיש תלונות רבות לבתי-המשפט ונענה ריקם. הוא אף פנה אל המלך, שאהד את עניינו אך היה מנוע מלהתערב בענייני האצילים.
הקוזאק הנגזל החל לארגן התקוממות. הוא נסע ברחבי הארץ ושוחח עם אַטָמַנים, מנהיגי הקוזאקים המקומיים, בפניהם הציג את המכתבים שנתן המלך בפגישתם. באמצעותם, שכנע את שומעיו כי ולדיסלב היה מוכן להעניק להם ויתורים נרחבים. הוא אף הציג את המרי המתוכנן כמעשה תמיכה בשליטם נגד האצולה המרדנית, וכך העניק למרידה לגיטימיות – ייתכן שראייה זו של הדברים שיקפה בכנות את דעתו של חמלניצקי עצמו. בסוף 1647, כששב לביתו, נעצר בפקודת קונייצפולסקי. בינואר 1648 הצליח להימלט מהמאסר בעזרת חברים ועשה את דרכו אל הסיץ', מעבר לדנייפר, שם היה מחוץ להישג ידן של הרשויות. עם הגעתו, החל ביצירת ברית בין הקוזאקים מהערבות לבין הרשומים. ב-25 לחודש הוביל מתקפה מוצלחת על חיל-המצב של האיחוד באי מיקיטינסקאיה, משכן מועצת הסיץ'. רבים מהרשומים במקום החליפו צדדים והצטרפו אליו. חמלניצקי החל מיד בשיגור אגרות לכל חלקי אוקראינה בקריאה להצטרף למרד.