ההסבר מתאים לגילוי ארכאולוגי נוסף בו הציעו חוקרים לזהות את השר הראשון, נרגלשראצר, עם אחד משריו של נבוכדראצר השני המופיעים באחת מהכתובות של, שם נמנו "שרי ארץ אכד" (=שרי מלך בבל, יר' לג, ט) וביניהם: "נרגלשראצר איש סין-מגיר". מתברר שהוא היה מושל מקום בשם "סין-מגיר", שנהפך במקרא ל"סמגר". בהמשך הכתוב המקראי נרגלשראצר נזכר שוב בתוספת התואר "רב מג".
ספיגמומנומטר
הביננו
מאיר בוקובזה
גשר פז
גשר פז הוא גשר מרכזי בחיפה, המחבר בין כביש 4 מערב (דרך בר יהודה-צייזל-חטיבת גולני), רחוב חלץ, והשכונות הדר, חליסה, נוה פז, נווה שאנן ואזור חוף שמן. הגשר יוצר את מה שהוא כנראה המחלף הראשון שנבנה בארץ ישראל, והיחיד עד לבנייתו של מחלף זכרון יעקב בשנת 1967.
היסטוריה.
עד לחנוכתו של מחלף חירם במרכז העיר התחתית, היה גשר פז שער הכניסה העיקרי לעיר מאזור מערב הקריות. זאת, באמצעות כביש שכונה בפי תושבי האזור בשם "כביש 58", אשר הוביל מקריית חיים, עבר בצמוד לחומת בית הספר למקצועות הטכניים של חיל האוויר (בית הספר "הטכני") והסתיים בגשר.
בשנת 1931, בעיצומה של תקופה בה עברה חיפה תנופת בנייה ופיתוח, הוקם גשר מעל כביש 4. הגשר נחנך ב-24 ביולי 1931 בנוכחות הנציב העליון. הגשר נועד לשרת את התנועה הפונה לכיוון תחנת הכוח ומתקני חברת הדלק הבריטית "של" בחוף שמן. בתחילה נקרא הגשר "גשר של", ולאחר הקמת חברת פז חברת הנפט שרכשה את נכסיה בישראל של חברת של, שונה שמו ל"גשר פז". הגשר התחבר לכביש 4 באמצעות צומת קטן מעט ממערב לגשר (ששימש ליורדים מהגשר), ורמפת עלייה מעט ממזרח לגשר. הגשר עבר מעל כביש 4 ומסילת הרכבת. מעט ממערב לגשר נמצא צומת הגיבורים/בר יהודה, המחבר בין שכונת הדר לכביש 4, וגשר פז.
במהלך השנים חובר לגשר רחוב החשמל, המחבר בין כביש דורי (העולה לאזור נווה שאנן ולשכונת נוה פז ונוה יוסף) למחלף, ומאפשר חיבור בין הקריות לשכונות הכרמל, לטכניון ולאוניברסיטה. המחלף לא היה שלם, ולא אפשר מעבר מכביש 4 מזרח (מכיוון צומת הצ'ק פוסט) לעבר חוף שמן ובכיוון ההפוך. חיבור זה מתאפשר בגשר גדוד 21, שנבנה כ-400 מטרים ממזרח, ומחבר בין רחוב החשמל לבין כביש 4.
בשנת 1977 עיצב האמן גרשון קניספל תבליטים לעיטור הגשר משני צדדיו.
במהלך שנות ה־90 נבנתה רמפת ירידה חדשה מהגשר, שאפשרה את החיבור בין "כביש 58" הישן וכביש 4 מערב, וביטלה את צומת הירידה הקודם מהגשר. הצומת החדש ביטל רמזור על דרך 4 לכיוון מזרח, ואפשר תנועה בנפח רב יותר באזור. רמפת הירידה מתפצלת לשני נתיבים, כאשר אחד מוביל לדרך בר יהודה בעיר התחתית, והשני לצומת רחוב הגיבורים, המשמש ככניסה לאזור הדר.
במהלך בניית מסלולי המטרונית התבטל הנתיב מכביש 4 לדרך הגיבורים לכיוון מערב ונוספו רמזורים בנתיבים של דרך בר יהודה.
כביש 22, שהחליף את כביש 58 הישן, נסלל מעט מצפון לגשר, ואפשר חיבור ישיר בין התנועה מאזור הקריות לעיר התחתית, ללא צורך במעבר בגשר פז. בנקודת המפגש בין כביש 22 וכביש גשר פז נבנה מחלף חוף שמן. פתיחת מחלף קישון וחיבור כביש 75 עם כביש 22 אפשרה את חיבור התנועה הבאה ממזרח לגשר פז, ללא צורך במעבר באזור צומת הצ'ק פוסט.
החלפת הגשר.
בראשית המאה ה-21 הוחלף גשר פז הישן בחדש. הגשר המקורי היה בגובה כ-4 מטרים, נמוך ביחס לסטנדרטים הנהוגים בימינו לגשרים, וכתוצאה מכך, הוא ספג פגיעות חוזרות ונשנות ממשאיות שעברו תחתיו, כשלעיתים חלקן אף נתקעו במקום וגרמו בכך לשיבושי תנועה קשים. כדי לפתור את בעיית הגובה, נבנה בצמוד לגשר הישן גשר מודרני גבוה יותר, מתוך מטרה להרוס בעתיד את הגשר הישן. הגשר החדש עוטר בהעתק מוגדל של התבליטים שהיו על הגשר הישן.
בעת תכנון הריסת הגשר התגלעה מחלוקת בין עיריית חיפה לבין גורמים חרדים אודות מועד הריסתו, שנקבע בתחילה לשבת ולבסוף נדחה ללילה של יום חול. מצב זה גרם לדחייה ארוכה במועד ביצוע הריסת הגשר הישן. לבסוף, נהרס הגשר בשנת 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, תוך ניצול הירידה הניכרת בעומס התנועה עקב המלחמה. ההריסה החלה ביום חמישי והסתיימה ביום המחרת. לטענת העירייה, באופן זה בוצעה ההריסה ללא חילול שבת, ואולם גורמים דתיים שונים טענו כי חלק מהגשר נהרס בפועל לאחר כניסת השבת.
אוניית צובר מעורבת
אוניית צובר מעורבת (אנגלית: Ore-bulk-oil carrier, ר"ת OBO) היא אוניית צובר המתוכננת לשאת מטעני תפזורת יבשים או נוזלים. יכולת זו באה להפחית את המסעות שעורכת האונייה עם ספנות (מחסנים) ריקות, מסעות בהם האונייה נושאת מטען בכיוון אחד בלבד ובדרך חזרה מחסניה ריקים. כך למשל, אוניית צובר מעורבת יכולה למשל לשאת מטען של נפט מן המזרח התיכון לאוסטרליה ולשוב לחצי הכדור הצפוני כשהיא עמוסה בעפרות ברזל.
אוניות צובר מעורבות, למרות יתרונן, עסקו לרוב בהובלת מטען מסוג אחד בלבד, ויכולתן המיוחדת כמעט ולא נוצלה. לאחר שנות ה-80 נבנו אוניות צובר מעורבות מעטות בלבד. אחת מאוניות הצובר המעורבות המפורסמות יותר הייתה MV Derbyshire, במעמס של 180,000 טון. בחודש ספטמבר 1980 טבעה האונייה באוקיינוס השקט, לאחר שנקלעה לסופת טייפון, שעה שהייתה בדרכה מקנדה ליפן עם מטען עפרת ברזל.
אוניות צובר מעורבות קטנות יותר, במעמס של אלפי טונות בודדות, פעלו על נהרות בחלקה האירופי של רוסיה.
ממשלת קנדה
ממשלת קנדה (באנגלית: Government of Canada) או, בשמה הרשמי, ממשלת הוד מלכותה בקנדה (Her Majesty's Government in Canada), היא הגוף המושל בקנדה במישור הפדרלי (כאשר בכל אחת מפרובינציות קנדה ממשלה פרובינציאלית בעלת סמכויות מקומיות רבות).
הרשות המבצעת.
ראש המדינה.
אליזבת השנייה, מלכת קנדה היא הריבון וראש המדינה של קנדה. המלכה מגלמת בתוכה את סמכויות שלוש הרשויות, לרבות הסמכות המבצעת, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בחוקת קנדה: .
על פי השיטה הקנדית, המלכה נמצאת מעל המערכת הפדרלית ואינה מהווה חלק ממנה, והיא מושלת על המדינה כמכלול, ועל כל אחת מהפרובינציות בפני עצמה. בשל כך, כל מעשה חקיקה של הפרלמנט הקנדי נחקק למעשה על ידי הכתר, ובמקביל כל מעשה חקיקה של פרלמנט פרובינציאלי נחקק אף הוא על ידי הכתר - ולמעשה המלכה מושלת ב-11 אזורים נפרדים (11 "כתרים" או "ממלכות") - עשר פרובינציות ומחוז פדרלי.
בפועל, המלכה כמעט ואינה מפעילה את סמכויותיה, ולרוב, מאחר שאינה נמצאת בקנדה, סמכויותיה מופעלות על ידי המושל הכללי של קנדה שמייצג אותה בהיעדרה, כאשר המושל הכללי מבצע את הסמכויות ב"עצת" ראש הממשלה (עצה שלרוב המושל הכללי אינו יכול לסרב לה, אולם הוא רשאי לסרב, אם הדבר לטובת המדינה).
כהונת המושל הכללי אינה מוגבלת בזמן, והמושל נבחר מעת לעת לפי שיקול דעתו של המונרך. על פי המנהג, המלכה בוחרת את המושל מדי חמש שנים.
המושל הכללי.
למלכה הסמכות להחליט שלא לתת את הסכמתה לחוקים מסוימים (ובכך אין הם מקבלים תוקף) אם היא סבורה כי יש בהם לפגוע באזרחי קנדה, וכן המלכה היא למעשה המפקדת העליונה של צבא קנדה, ואנשי הכוחות המזוינים של קנדה נשבעים לה אמונים.
ראש הממשלה.
בראש הממשלה הקנדית עומד ראש ממשלת קנדה, שממונה על ידי המונרך הקנדי (ובהיעדרו - על ידי המושל הכללי של קנדה שממלא את מקום המונרך). המושל הכללי בוחר את ראש הממשלה מבין חברי הבית התחתון של הפרלמנט הקנדי אשר לו הסיכוי הגבוה ביותר להרכיב ממשלה. לרוב בוחר המושל הכללי את ראש המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים - אף אם לזו אין רוב בפרלמנט, ובמקרים אלה מוקמת ממשלת מיעוט. בקנדה לא נהוג להקים ממשלות קואליציוניות, וממשלת האחדות האחרונה שהוקמה הייתה במהלך מלחמת העולם הראשונה (ממשלתו של סר רוברט בורדן).
ראש ממשלה מכהן עד התפטרותו או עד הפסקת כהונתו על ידי המושל הכללי.
על פי הנוהג החוקתי, ראש הממשלה, וכן כל או מרבית חברי ממשלת קנדה צריכים להיות חברי הבית התחתון של הפרלמנט, מאחר שלהם חובת דיווח לפרלמנט.
אירעו מקרים בהם ראש ממשלה לא היה חבר פרלמנט: מקרים בהם ראש הממשלה החל לכהן לאחר שנבחר לתפקידו (נבחר מטעם מחוז בחירה, אולם טרם החל לכהן כחבר פרלמנט (טרם מושב הפרלמנט), או מקרים בהם נבחר נציג אחר מאותו מחוז בחירה ממנו נבחר ראש הממשלה (מקרים בהם אירעו בחירות, והמושל הכללי טרם מינה ראש ממשלה חדש).
ראש הממשלה בוחר את יתר חברי ממשלת קנדה, אולם השרים ממונים על ידי המונרך (ובהיעדרו, המושל הכללי) בהמלצת ראש הממשלה, ונשארים בתפקידם לפי שיקול דעתו של המונרך (ובהיעדרו, המושל הכללי).
אם בית הנבחרים מצביע הצבעת רוב של אי אמון בממשלה, על פי המוסכמה החוקתית מצופה מראש הממשלה להתפטר או לבקש מהפרלמנט להתפזר ולערוך בחירות כלליות. כמו כן רואים בדחיית חוק תקציב הצבעת אי אמון בממשלה, וכן ראש הממשלה יכול להכריז כי חוק מסוים מהווה הצבעת אמון או אי אמון בממשלה.
במקרה בו יש שוויון בין שתי מפלגות במספר המושבים בהם זכו בבחירות, יכול המונרך (או, בהיעדרו, המושל הכללי) לבחור באחת משתי המפלגות להקים ממשלה לפי שיקול דעתו.
סמכויות חקיקה.
הפרלמנט הקנדי מורכב משלושה גופים: המונרך, הבית התחתון והבית העליון. בפועל, המפלגה שלה רוב בבית הנבחרים קובעת את סדר היום של הפרלמנט ואת החוקים שיעברו בו. בסמכויות ראש ממשלת קנדה לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות כלליות, ורק פעם אחת, בשנת 1926 סירב המושל הכללי לבקשה.
סמכויות שיוריות.