לאחר מכן עבר אל-ע'זאלי לעיר נישאפור שבצפון פרס כדי ללמוד מפי התאולוג הנודע אלג'ויני, לאחר שזה האחרון הגיע לאותה עיר אחרי שנים רבות שפעל בערים מכה ומדינה. מפיו למד עד יום מותו של המורה הגדול. תורתו של אלג'ויני השפיעה עמוקות על אלע'זאלי וספריו הראשונים היו בעצם מעין סיכום של תורת רבו. שיטתו של אלג'ויני ובעקבותיו של אלע'זאלי הייתה שייכת לאסכולה השאפעית בהיבטיה ההלכתיים ונטתה לתפיסה האשערית בממדים התאולוגיים שלה. תחת השגחתו של מורו, החל להתפרסם אלע'זאלי הצעיר כעילוי מופלג בהלכה ובהשקפה.
עם מותו של רבו נקרא אל-ע'זאלי למדרסה (בית המדרש) אלנט'אמיה שבבגדד שעמדה תחת חסותו של הווזיר הסלג'וקי הגדול נט'אם אלמֻלכּ. כאמור אלמלכ זה היה אחראי לפריחה הרוחנית הגדולה של האסלאם הסוני באימפריה הסלג'וקית. הוא הקים מדרסות רבות, שנקראו על שמו אלנט'אמיות, ושקד לטפח את חיי התרבות והרוח ברחבי הממלכה, במידה רבה גם כתנועת נגד להתעצמות השיעית שסביב. באלנט'אמיה המשיכה קרנו של אלע'זאלי לעלות. אלמלכ לקח את העילוי הצעיר תחת חסותו והפך לפטרונו האישי. הוא הציב אותו כמורה, ויש אומרים כראש המדרסה הגדולה שבבגדד בה למד. מכל קצות האימפריה המוסלמית החלו להתאסף תלמידים לקבל תורה מפיו של החכם הגדול אלע'זאלי ושאלות רבות בנושאים רבים ושונים, בהלכה ובאגדה, הופנו אליו.
למרות הצלחתו הכבירה, ארבע השנים שהיה בבגדד לא היו מאוד טובות לאלע'זאלי. פטרונו נט'אם אלמלכ נרצח בידי החשישון זמן קצר לאחר בואו לבגדד. הוא עצמו היה נתון לחששות גדולים מפני זעמם של החשישון מפני שהיה ידוע כמתנגד חריף לתפיסתם האלימה ולהערצתם את האימאם שבו הם מאמינים. בנוסף, הלכה וגברה בו אי הנוחות ותחושת הריחוק מהחשיבות המוגזמת בעיניו שנתנו חבריו חכמי הדת הסונים לעולם פרטי המעשיים ללא תשומת לב לענייני האמונה ועבודת הלב. גם תופעות של רדיפת שררה וכבוד בקרב אנשי הדת שסביבו היו לו לזרא.
בשנת 1095, לאחר חודשים של מחשבה ולבטים שלדבריו הפילוהו למשכב, החליט לעזוב את מעמדו הרם ואת תפיסותיו הישנות ולצאת למסע של חיפוש אחר האמת הדתית והאמונית. הוא החל לחקור וללמוד את הזרמים והשיטות השונות שהיו קיימות באסלאם של ימיו. דרכו עברה במסגדים שבדמשק ובירושלים, במערת המכפלה ואולי אף במצרים, ולאחר מכן עלה לכעבה שבמכה במסגרת החג'. מסעו המשיך משם לאזורים שאינם ברורים כל צרכם, כנראה חזר לזמן מה גם לבגדד ולטוס עיר הולדתו. את מקומו ההשקפתי מצא לבסוף בקרב השיטה הצופית, בה מצא את עבודת הלב והחוויה הדתית שהיו חסרות לו בתפיסה ההלכתית-גרידא ממנה הגיע. במהלך השנים הללו פיתח אלע'זאלי את תורתו המתאפיינת בשילוב של עולמו ההלכתי הקודם וזה החווייתי-מיסטי שאימץ מההשקפה הצופית, והעלה אותה על הכתב.
בשנת 1106 חזר אל נישאפור בה למד בצעירותו לבקשתו של בנו של נט'אם אלמלכ, שנרצח גם הוא כעבור זמן קצר. שם שהה כשנה. חזרתו לחברת בני האדם ולמסגרות הפורמליות היו קשות מבחינתו, אך הוא ראה בכך גזירה ויעוד, להדריך את בני האדם בדרך הנכונה בעיני האל. לאחר אותה שנה חזר לטוס עיר הולדתו ושם לימד גם ענייני הלכה בבית המדרש וגם במנזר הסופי המקומיים.
בשנת 1111 מת אבו חאמד מוחמד אלע'זאלי בעיר טוס ונקבר בטבאראן השכנה.
תורתו.
בעוד אבו חאמד אלע'זאלי היה כאמור חכם הלכתי חשוב ביותר שכבר בגיל צעיר השיב על שאלות והעמיד תלמידים, עיקר עיסוקו ופרסומו היה בתחומי הרוח ועבודת הלב.
תאולוגיה אסלאמית ויחסה לפילוסופיה.
אלע'זאלי בעצמו עסק רבות בפילוסופיה, למשל בספרו רב ההשפעה כוונות הפילוסופים. (חיבור זה שימש גם פילוסופים יהודיים במאות שלאחריו, בעיקר כמקור לדיונים במדעי הטבע. את "כוונת הפילוסופים" תרגמו כמה פילוסופים יהודים לעברית, ואף כתבו עליו הערות, בהם: יצחק אלבלג, יצחק פולקר, משה נרבוני ור' יצחק אבן שם טוב).
אולם מאוחר יותר שינה אלע'זאלי את טעמו והחל לכתוב על חסרונותיה ומגבלותיה. בספרו "מפלת הפילוסופים" הוא יוצא במלחמה נגד דרכי החשיבה של הפילוסופיה הדתית ובפרט נגד אסכולת ה"מותכאלימון" שהציבה את עיקר עיסוקו של האדם הדתי בחקירה שכלית פילוסופית. לטענתו של אלע'זאלי חקירה זו לא רק שמביאה את האדם פעמים רבות למבוי סתום, אלא היא בעיקר מעקרת מלב המאמין את יחסו האישי והרגשי אל האל. הוא אימץ בחום את הגישה הצופית הרואה את העבודה הדתית כניסיון להגיע לחוויה אישית בלתי אמצעית של האל. בפרט התנגד אלע'זאלי לטענת המותכאלימון שאפילו פשוטי העם חייבים לאמץ תפיסות פילוסופיות מסוימות. אלה רק פוגעות בהם לשיטתו ומרחיקות אותם מדרך האמת. בתגובה לחיבורו זה, חיבר הפילוסוף המוסלמי אבן רושד את ספרו "תהאפת אל-תהאפת" (=הפלת ההפלה), בו הוא מתפלמס עם מרבית מטיעוניו של אלע'זאלי, ומגן על העיסוק בפילוסופיה.
חיבור אחר של אלע'זאלי (משכאת אל אנואר) עוסק בטבעה של המיסטיקה, הנבואה, ותיאור עניינם של בעלי 'הראייה הפנימית' החווים חוויות דתיות. ספר זה תורגם לעברית (על ידי יצחק אלפאסי בתחילת המאה ה-14) בשם: משכית האורות בפרדס הניצנים. החיבור שב והופיע בתרגום עברי במהדורה מודרנית אקדמית (גומחת האורות, תרגום עברי, מבואות וביאורים: אבי אלקיים, בהוצאת מאגנס, תשע"ח, ספר זה מוקדש לפסוק האור).
היחס להתפלפלות ההלכתית.
הנושא הנוסף, שאולי הוא החשוב והמרכזי בפעילותו של אלע'זאלי אחרי גלותו ואימוצו את השיטה הצופית, הוא היחס בין עבודת הלב לדקדוק ולפלפול ההלכתי. העולם הדתי שפעל סביב אלע'זאלי היה עמוס בחכמי הלכה שעסקו בפלפול ובחקירת פרטי ההלכות. במדרסות הסוניות ראו בלימוד ההלכתי הפלפולי, ה"פִיקה", את עיקר עבודתו של חכם הדת. ה"פקיה", הלמדן, נחשב לאיש הדת הבכיר ביותר. אלע'זאלי עצמו עמד במעמד שכזה לפני גלותו, אך חש את חוסר האיזון שבו. בתחום היחס בין עולם ההלכה לעולם החוויה והרז פיתח אלע'זאלי משנה ענפה ומפוארת המשלבת יחד את שני העולמות הללו. מחד הוא מציב את הקשר הפנימי של המאמין אל האל ועבודתו כתחום המרכזי והחשוב ביותר של עולם הדת, ומאידך הוא רואה במסגרת ההלכתית על כל פרטיה את הדרך ההכרחית כדי להגיע לאותה חוויה עמוקה. לדידו שני הקצוות מוכרחים לדור בכפיפה אחת, על כל המורכבות והעדינות שבשילוב זה. את עבודתו הגדולה זו הציג באופן המלא ביותר בחיבור "החייאת מדעי הדת", שהפך לנכס צאן ברזל בחשיבה המוסלמית הסונית עד היום.
הפולמוס עם החשישיון.
שאלת ה"תכּפיר".
במאבקו מול השיעה שסביבו התמקד אלע'זאלי בשני תחומים. הראשון הוא שאלת ה"תכפיר". ברחבי האסלאם רווח הפולמוס מתי וכיצד ניתן להכריז על אדם ככופר, ובכך בעצם להרחיק אותו מחברת המאמינים ואף להתיר את דמו. תנועות קיצוניות כמו ה"חשישיון" נקטו גישה מחמירה ביותר לגבי הגדרת הכופרים, והכריזו מלחמה על כל מי שלא היה שייך לחברתם. עלע'זאלי נקט בשיטה הפוכה הנזהרת מאוד מלהכריז על אדם, גם אם חטא, שאינו מוסלמי ושדמו הותר.
קדושת האימאם.
התחום השני בו חלק נחרצות על החשישיון והשיעה ככלל הוא הערצת העיוורת את האימאם שלהם. מאבקו זה החל עוד ביושבו בנישאפור ובבגדד. בנושא זה היה אלע'זאלי נאמן לתפיסה הסונית המסורתית הרואה במוחמד את אחרון הנביאים, וכל הבאים אחריו אינם אלא באי-כוחו. התפיסה הרואה באימאמים השיעים דמויות הנעלות ממוחמד, או אפילו התגלמות אלוהית, הייתה פסולה בעיניו.
השפעה.
קשה להפריז בהשפעתו של אלע'זאלי על העולם הסוני, ואף מחוצה לו, כמו על הוגים יהודיים הסמוכים לתקופתו. אמנם בתחילת הדרך היו שחלקו על שיטתו, אך בהמשך איחוד הקצוות שיצר והחיבור העדין בין עולם הרוח, החוויה הרגשית והמעשה ההלכתי הפכו לעמדה הרשמית של האסלאם הסוני האורתודוקסי. הוא הכניס החזרה לאסלאם את החום והחיות שהלכו ונעלמו תחת מעטה הפלפול והשררה ומנגד קירב את העולם הצופי חזרה לחיק האותודוכסיה המוסלמית.
באוניברסיטת אל-קודס הוקמה קתדרה לחקר אל-ע'זאלי ומוסטפא אבו סווי עומד בראשה.
הג'וב האיטלקי (2003)
הג'וב האיטלקי (באנגלית: The Italian Job) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של פ. גארי גריי ובכיכובם של מארק וולברג, שרליז ת'רון ואדוארד נורטון. הסרט הוא חידוש לסרט בכיכובו של מייקל קיין באותו שם משנת 1969, וכמוהו, הוא עוסק בכנופיית שודדים הגונבת מטילי זהב ונבגדת על ידי אחד מחבריה. למרות השם המשותף, העלילה והדמויות שונים בין סרט המקור לחידוש, וגריי תיאר את הסרט כ"מחווה לסרט המקור".
רוב הסרט צולם בוונציה שבאיטליה ובלוס אנג'לס. ה"ג'וב האיטלקי" יצא לאקרנים ב-30 במאי 2003, וגרף בקופות כ-176 מיליון דולר. הביקורות היו ברובן חיוביות והושם דגש בעיקר על סצינות הפעולה המוצלחות. לסרט תוכנן סרט המשך כבר מ-2004 אולם הוא טרם יצא.
עלילה.
ג'ון ברידג'ר (דונלד סאת'רלנד) הוא פורץ כספות בדימוס. לאחר שהפסיק את עבודתו במשך מספר שנים, מתקשר אליו צ'ארלי קרוקר (מארק וולברג), ומציע לו להצטרף בחזרה לחבורת השודדים, לביצוע שוד גדול של מטילי זהב בוונציה שבאיטליה. צ'ארלי מתכנן את השוד לפרטים והשוד מוכתר כהצלחה. לאחר שששת החברים חוגגים יחדיו את הצלחת המבצע, בוגד אחד החברים, סטיב - ובסיוע מספר חברים הוא הורג את ג'ון ברידג'ר, ובחושבו כי גם שאר חברי החבורה נהרגו, הוא גונב את כל מטילי הזהב בשווי 35 מיליון דולר.
השודדים מהחבורה המקורית, וביניהם צ'ארלי, אשר שרדו את מעשה הבגידה של סטיב מחליטים לנקום את נקמתם ואת נקמתו של ג'ון, שהיה חביב על כולם. הם מנסים לגייס את עזרתה של בתו של ג'ון, סטלה, אשר במקצועה פורצת כספות מומחית. בתחילה מסרבת סטלה להצטרף לחבורה, אך לבסוף, גוברים רגשות הנקמה שלה על רצח אביה, והיא מסכימה להשתתף.