הקמת המוסדות הבהאיים הראשונים (1901–1915).
אחד מן המוסדות הבהאיים הראשונים בארצות הברית הוקם בשיקגו וכונה 'מקדש האחדות הבהאי'. מקדש זה הפך בשנת 1909 למוסד רשמי במטרה לסייע להקמת מרכז פולחן בהאיי ראשון במערב. המרכז, אשר כונה לימים כ'מקדש הבהאי' נבנה לבסוף בשנת 1953 בעיירה וילמט שבמדינת אילינוי.
ביקור עבד אל-בהאא' בארצות הברית והקשר למסורת ההתגלות הנוצרית.
ב-11 באפריל 1912 יצא עבד אל-בהאא' לסיור בארצות הברית שנמשך עד 5 בדצמבר, במהלכו ביקר בכ-40 ערים שונות בארצות הברית. ביקורים אלו נחלו הצלחה עצומה. עבד אל-בהאא' משך מאמינים חדשים רבים, בעיקר מקרב הנוצרים. רעיונות השוויון, האחווה והשלום שהציג, השתלבו יפה במסר שהוא חזר עליו באוזני שומעיו הנוצרים. המסר בפיו היה כי המשיח אשר הנצרות מצפה להופעתו השנייה אכן כבר הופיע. הוא ציין בפניהם כי בהאא אללה הוא בעצם ישו החוזר אל העולם. הוא קיווה כי לנוצרים לא יהיה אלא לקבל את נביא הישע ולתת את ידם לאיחוד העולם ברוח של העקרונות האנושיים הנעלים של הנביא המייסד אשר הופיע בארץ הקודש. ואכן, מאמינים נוצריים היו מוכנים לכך, שכן קצת יותר משישים שנה קודם לכן, הולהבו נוצרים רבים בארצות הברית על ידי המטיף ויליאם מילר שחזה את הופעתו השנייה של ישו בשנת 1843 או בשנת 1844. ישו אמנם לא הופיע בשנה הראשונה ולא בזו שלאחריה, אך הייתה סמליות רבה עבור המאמינים בכך שהבאב (כינויו של בהאא אללה) הופיע ב-1844 בדיוק, כשהוא נושא את בשורת התגלותו של ישו השב שנית.
במהלך ביקוריו הוא פרש את משנתו של אביו בפני קהלים שונים, ותרם לליכוד השורות בקרב הקהילה הבהאית המערבית הצעירה. ההישגים שלו במהלך ביקורו בארצות הברית כוללים פרסום ומתן דוגמה של ערכי הליבה של הדת הבהאית - אחדות האנושות ושוויון בין המינים. ראשית, הוא יצא נגד ההפרדה הגזעית שהייתה מנהג מקובל באותם ימים בארצות הברית, ודיבר בשבח מתן הזדמנויות גם לשחורים בארצות הברית. שנית, הוא פעל להרחבת השוויון בין נשים לגברים, ואכן במהלך שהותו באמריקה, התמוטטה ההגמוניה הגברית שרווחה בארצות הברית באותן השנים.
לאחר שחזר ממסעו, המשיך עבד אל-בהאא' להיות בקשר עם הבהאים האמריקניים במסגרת חילופי מכתבים והתכתבויות, ודרש מהם להמשיך במשימת הפצת הדת הבהאית בעולם. מכתבים אלו נאספו לספר המכונה "לוחות הברית".
קשרי הקהילה עם שוגי אפנדי, ממשיך דרכו של עבד אל-בהאא' (1921–1944).
לאחר מותו של עבד אל-בהאא' בשנת 1921, הפך נכדו שוגי אפנדי למנהיג הדת, והמשיך לעודד ולהכווין את מאמציה של הקהילה הבהאית בארצות הברית. בשנת 1925 הוקמה "האספה הרוחנית" הראשונה בארצות הברית בשיתוף עם הקהילה הבהאית בקנדה.
בשנת 1936 ביקש שוגי אפנדי מן המאמינים להתחיל ביישום שיטתי של הפצת תורתו של עבד אל-בהאא' בעולם. הוא תיאר גם את קהילת הבהאים האמריקנית כ"מעוז הסדר העולמי הבהאי" העתידי, וכמודל לחיקוי לשאר הקהילות הבהאיות ביבשת אמריקה. בהמשך הוא גם קרא למאמינים החלוצים לסייע בהקמת קהילות בהאיות במדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 1938 התייחס אפנדי לתפקידה הבלתי נמנע של הקהילה הבהאית בארצות הברית באשר למשבר העולמי שהתפתח באותן שנים (ערב מלחמת העולם). לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קרא לקהילה לפעול למימוש חזונו - "להניח את אבן הפינה לשלום אוניברסלי, להכריז על סולידריות המין האנושי ולהביא לצדק לכל יושבי תבל".
במסגרת מאמצים מאוחרים יותר נשלחו החלוצים הבהאיים האמריקניים למגוון רחב של מקומות ברחבי העולם, כגון אפריקה, מזרח אסיה, אוקיאניה, כמו גם ליעדים בארצות הברית בהם היו מרוכזים הילידים המקומיים. כתוצאה מהמפגש עם התרבויות השונות ברחבי העולם ספגה הדת הבהאית שינויים תרבותיים ברוח הקהילות המקומיות.
הקהילה הבהאית בארצות הברית כיום.
סקר הזהות הדתית האמריקאי (ARIS) שנערך בשנת 2001 בקרב 50,000 משתתפים, העריך כי ישנם 84,000 בהאים (בוגרים מעל גיל 21) בארצות הברית. ארכיון "איגוד נתוני הדת האמריקאי" (ARDA) העריך כי בשנת 2010 היו כ-513,000 בהאים בארצות הברית.
נכון לשנת 2010, האוכלוסיות הגדולות ביותר של הבהאים ברמת המחוז נמצאות בלוס אנג'לס (קליפורניה) פאלם ביץ' (פלורידה), האריס (טקסס) ומחוז קוק (אילינוי).
ביחס לגודל האוכלוסייה המקומית, ריכוז הבהאים הגבוה ביותר נמצא בקרוליינה הדרומית ובמחוז בנט (דקוטה הדרומית).
בהסתמך על נתונים משנת 2010, הבהאים היו דת המיעוט הגדולה ביותר ב-80 מחוזות מתוך 3143 מחוזות במדינה.
קרב ההר הלבן
קרב ההר הלבן (בצ'כית: Bitva na Bílé hoře, בגרמנית: Schlacht am Weißen Berg) היה קרב חשוב בשלבים המוקדמים של מלחמת שלושים השנים, שהתרחש ב-8 בנובמבר 1620.
בקרב צבא של 15,000 בוהמים ושכירי חרב תחת פיקודו של כריסטיאן מאנהלט הובס על ידי 27,000 חיילים של הכוחות המשולבים של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בראשות הרוזן בוקואה הגרמני והליגה הקתולית תחת פיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי ב-Bílé hoře ("ההר הלבן") בקרבת פראג. כיום האתר הוא חלק מהעיר פראג.
הקרב סימן את סוף המרד הבוהמי במלחמת שלושים השנים והשפיע על גורלה של צ'כיה במשך 300 שנים. כתוצאה מהקרב השתנה באופן דרסטי הנוף הדתי של כתר בוהמיה, ולאחר שתי מאות של שליטה הוסיטית, השתלטה הנצרות הקתולית על רוב הנחלות הצ'כיות עד שלהי המאה ה-20.
רקע.
בתחילת המאה ה-17 רוב הנחלות הבוהמיות, אם כי היו תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה הקתולית, היה בה אוכלוסייה גדולה פרוטסטנטית, אשר הוענק להם זכויות והגנות והתאפשר להם דרגות שונות של חירות פוליטית.
עיקר עניינם של השליטים לבית הבסבורג היה בשימור עוצמתם ברחבי היבשת ובהגדלתה. מסיבה זו נכונו לעיתים לשתף פעולה עם הפרוטסטנטים, במה שרק העצים את המתיחות בין הפלגים השונים. רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויורשו מתיאס, לא החזיקו בזהות קתולית איתנה ולא לחמו בשמה, שכן ביקשו בעיקר להעצים את בסיס כוחו של בית הבסבורג. בנוסף, קיסרים אלה הצטיינו בסובלנותם, במה שאפשר התפשטותן של הדתות השונות והעצמת המתיחות הבין-דתית. שוודיה ודנמרק היו לותרניות בעיקרן.
המתיחות הבין-דתית הוסלמה לכלל מעשי אלימות בעיר הגרמנית דונאוורת (Donauwörth) בשנת 1606. הרוב הלותרני מנע מהתושבים הקתולים לקיים תהלוכה בעיר והציתו בכך מהומות אלימות בין הפלגים. הדבר גרם לדוכס בוואריה, מקסימיליאן הראשון (1573-1651), להתערב לטובת הקתולים. לאחר ששככו מעשי האיבה בעיר, הקלוויניסטים ברחבי גרמניה (שהיו בשלב זה מיעוט זניח) חשו מאוימים מפני התעמרות קתולית, ולכן בחרו להתאגד בחבר האיחוד האוונגלי תחת הנהגתו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1583–1610). מדינתו, אשר שכנה לאורך נהר הריין, נמנתה עם הנסיכויות שאותן שאפה ספרד להשיג. צעד זה של הקלוויניסטים עורר תגובת נגד של הקתולים, אשר התאגדו בליגה הקתולית (נוסדה בשנת 1609) תחת הנהגתו של הדוכס מקסימיליאן הראשון.
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1619 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי. בן דודו, פרדיננד משטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני. הלה היה קתולי אדוק, אשר התחנך על ברכי הישועים, ושאף להחזיר את הקתוליות לגדולתה. משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם. התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנים.
המרד הבוהמי.
במאי 1618 שלח פרדיננד השני נציגים קתוליים מטעמו לבירת בוהמיה, פראג, על מנת שיכשירו את הקרקע לקראת הגעתו וביסוס מלכותו. תושביה הקלוויניסטים של העיר השליכו את הנציגים בבוז מחלון טירת ראדצ'ני, במה שנודע כ"ההשלכה מהחלון השנייה של פראג". השליחים ניצלו הודות לגל אשפה שהיה מתחת לחלון שממנו נזרקו, אך המסר היה ברור והביא לפריצתו של "המרד הבוהמי". העימות התפשט ברחבי בוהמיה רבתי, הכוללת את מדינות בוהמיה, שלזיה, לוסאטיה ומוראביה, שטחים אשר סבלו בלאו הכי ממתיחות בין קתולים ופרוטסטנטים. האירועים זכו לתהודה רבה ברחבי היבשת, ומהומות בין-דתיות פרצו בערים ובממלכות נוספות. נראה כי לו הוגבל היקף המרד למזרח אירופה בלבד, מלחמת שלושים השנים הייתה מסתיימת כעבור שלושים חודשים לכל היותר. עם זאת, חולשתם של פרדיננד מזה והמורדים הבוהמיים מזה הביאה להתפשטות הלחימה גם לנסיכויות שבמערב גרמניה. פרדיננד נאלץ להזעיק את בן דודו, פליפה הרביעי, מלך ספרד, כדי שיסייע לו לדכא את המרד.
הבוהמים, אשר חיפשו נואשות אחר בני ברית שיילחמו לצידם כנגד הקיסר, גמרו אומר להצטרף לחבר האיחוד האוונגלי בהנהגתו של הקלוויניסט פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ובנו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מייסד האיחוד. הבוהמים רמזו כי אם תאושר הצטרפותם לאיחוד וחסותו תיפרש עליהם, יוכתר פרידריך כמלך בוהמיה. הצעות דומות הוגשו לשליט דוכסות סבויה, קרלו אמנואלה הראשון ולשליט סקסוניה וטרנסילבניה, גאבור בתלן. שליטיה ההבסבורגים של אוסטריה, אשר ריגלו אחר התכתובות היוצאות מפראג, חשפו כפילויות אלה ופגעו משמעותית במעמדה הבינלאומי של בוהמיה, במיוחד בחצר הסקסונית.