היווסדותה של אל אהלי טמונה תחילה בחלומו של מוסטאפה קאמל להביס את הקולוניאליות הבריטית במצרים. מוסטאפה היה אינטלקטואל מצרי ואחד ממובילי המאבק נגד הקולוניאליות הבריטית בתחילת המאה ה-20. למען השגת המטרה הוא הקים קבוצת כדורגל של סטודנטים שייצגה גישה ליברלית ויצאה בזעם כנגד הקולוניאליזם הבריטי. באפריל 1907 חדלה הקבוצה מלהיות קבוצת סטודנטים ונערכה פגישה של צוות ההנהלה בראשו של מיטשל אינס הבריטי ששימש כנשיא המועדון בשאיפה לנצל את הקשרים שלו עם הרשויות הבריטיות. משמעות השם של הקבוצה היא "הלאומי" והצבעים שלה היו בצבעי אדום שסימלו את הצבע של דגל מצרים שבמקור מבוסס על צבע הדגל של האימפריה העות'מאנית. אל אהלי קמה כקבוצה של עם, קבוצה לאומנית הנלחמת בקולוניאליזם ובשחיתות, ומטרתה הייתה לאפשר ולסייע לאדם הפשוט להתאגד מתוך מטרות לאומניות. א-זמאלכ הוקמה ב-1911 על ידי עורך דין בריטי שנכח במצרים בעקבות הסכם של בלגיה עם מצרים. שם המועדון שונה מספר פעמים בהתאם לאנשים שניהלו את המועדון. ב-1940 שונה השם ל"פארוק אל אוול" על שמו של המלך פארוק. תבוסתה של מצרים במלחמת העצמאות וכן ריבוי השחיתויות מצד המלך, הובילו להפיכה צבאית ב-1952. לאחר ההפיכה שונה שם המועדון לשמו הנוכחי "א-זמאלכ" על שם רובע זמאלכ, בו התרחשה ההפיכה הצבאית, והמלך הודח מתפקידו. צבעם של מדי א-זמאלכ הוא לבן, והיא נחשבה, להבדיל מאל אהלי, כקבוצה של הזרים (הבריטים) ושל האאוטסיידרים – סופרים, משוררים, אינטלקטואלים שייצגו מעמד גבוה יותר מאשר המועדון היריב. אל אהלי הייתה הראשונה מבין השתיים לזכות באליפות הליגה המצרית כאשר זו נוצרה לראשונה ב-1948.
אמצע המאה ה-20.
בשנים שלאחר הדחתו של המלך פארוק, נשלטה המדינה על ידי מנהיגים מתוך תנועת הקצינים החופשיים שהביעו את אהדתם בגלוי לקבוצת אל אהלי. דבר שהוביל לקריאות נגדם מצד אוהדי א-זמאלכ. ב-1960 עבר האצטדיון הבינלאומי בקהיר שיפוץ מסיבי. מספר המקומות יועד ל-100,000 צופים אך בימים של דרבי נדחסו באצטדיון גם 120,000 צופים. ב-1965 הפכה האיבה בין המועדונים קיצונית יותר כאשר אוהדי אל אהלי שלחו אבוקות אש לתוך יציעי א-זמאלכ לאחר פסיקה שנויה במחלוקת לגול לטובת א-זמאלכ באחד ממשחקי הדרבי. לאחר שנאצר מונה לנשיאה של אל אהלי, הפער והמחלוקת בין המועדונים הפכו ברורים וכעת ניתן היה להבחין באופן חד משמעי כי מועדון אל אהלי מייצג את הלאומניות ואילו מועדון א-זמאלכ מייצג את המלוכניות, וכעת משחקי הדרבי הפכו למוקד מרכזי לאלימות והתנגדות. ב-1966 נבלמה פעילות שכזו בעקבות הסתערות של הצבא על האצטדיון. הליגה לא חודשה כראוי במשך כחמש שנים לאחר מכן. כמה שנים לאחר מכן, 1971, שוערה של אל אהלי היה שותף לתגרה במגרש לאחר שאוהדי א-זמאלכ פרצו לכר הדשא. בעקבות האירוע הזה הליגה הושבתה. מאותו אירוע החריפה היריבות בין מחנות האוהדים, עד לכדי מצב בו האוהדים הפנאטיים ביותר אסרו על בנותיהם להתחתן עם גברים שאוהדים את הקבוצה היריבה.
בשנים האחרונות.
לאחרונה סובלת א-זמאלכ מחוסר יציבות בעמדת הנשיאים והמאמנים (הוחלפו תשעה נשיאים מ-2005), בעוד אצל אל אהלי הוחלפו סך הכל שני נשיאים ב-20 השנים האחרונות. בינואר 2012 קראו "האבירים הלבנים" מא-זמאלכ להפסקת אש ולהפסקת שפיכות הדמים בין מחנות האוהדים ולהתאחד למען עתידה של מצרים. בתגובה שלחו להם האוהדים האהלאווים סמיילי, שביטא הסכם פיוס ראשון בין המועדונים, שנבע משנאה ויריבות משותפת של מחנות האוהדים כנגד כוחות הביטחון. בעונת 2015–2016 זכתה אל אהלי באליפות ה-38 שנה (בעלת מספר הזכיות הגדול ביותר באליפות הליגה). א-זמאלכ היא השנייה במספר הזכיות באליפויות המדינה עם 12 זכיות (האחרונה שבהן הייתה בעונת 2014–2015). בשנת 2000, הוכתרו שתי הקבוצות רשמית על ידי התאחדות הכדורגל האפריקאית כ"קבוצות המאה של אפריקה" והן אף נפגשו בגמר ליגת האלופות האפריקאית בנובמבר 2020, במשחק שבו אל אהלי ניצחה בתוצאה 1-2.
רקע אידאולוגי ופוליטי ליריבות.
האידאולוגיה של אל אהלי מושתתת על לאומנות ומאבק נגד הכיבוש הבריטי ואילו האידאולוגיה מאחורי א-זמאלכ מושתתת על הרעיון לאחד בין האוכלוסייה הזרה לבין המצרים. כבר מלכתחילה בהתאם למינויים המרכזיים שנעשו בכל מועדון ניתן לראות את הצד שבחר כל מועדון. סעד זגלול, שהיה פעיל חברתי פוליטי ולחם בכיבוש הבריטי, היה הראשון שעמד בראש המועדון אל אהלי, וביסס את האידאולוגיה הלאומית של המועדון. לאחר מכן תמיכתם של ראשי תנועת הקצינים החופשיים (נאצר, סאדאת ועוד) הביעה גם כן את מקומה של אל אהלי כקבוצה המייצגת את הלאומניות והפכה את המועדון לפופולרי יותר בקרב כלל העם הערבי. מנגד, שמה של א-זמאלכ בתחילת שנות ה-40 היה על שם המלך פארוק, דבר שהבליט יותר את הבדלי המעמדות והגישות בין המועדונים. מצד אחד עמדו "פשוטי העם", צעירים, סטודנטים מסורים וגאים, ומנגד עמדו הבורגנים, בני המעמד הבינוני, קציני הצבא והמנהל הבריטי ותומכי המונרכיה במצרים. הכינויים של מחנות האוהדים ייצגו את האידאולוגיה מאחורי כל מועדון. אוהדי א-זמאלכ כינו עצמם "האבירים הלבנים" – אבירים כמייצגים את האליטה ולבנים כצבע המסמל טהרה. מנגד אוהדי אל אהלי כינו עצמם "השדים האדומים" – אדום כצבע של דם המסמל אנושיות.
מפגשים ידועים.
הניצחון הגדול ביותר במשחקי דרבי הוא 0–6. פעמיים זו הייתה א-זמאלכ שיצאה כשידה על העליונה. הפעם הראשונה הייתה במסגרת הליגה הקהירית ב-1942, והפעם השנייה הייתה במסגרת גמר הגביע המצרי ב-1944. במאי 2002 הובסה א-זמאלכ 1–6 בידי אל אהלי. זוהי התבוסה הגדולה ביותר של א-זמאלכ במשחקי הדרבי מאז תחילתה של הליגה הסדירה ב-1948. מאז אותו דרבי מזכירים אוהדי אל אהלי לאוהדי היריבה את המשחק הזה באמצעות שירה: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש".
אחד המשחקים הטעונים והמשמעותיים ביותר היה משחק גמר ליגת האלופות האפריקאית בנובמבר 2020.
אולטראס.
הרעיון להקמת ארגון אולטראס קם לראשונה במצרים מתוך השראה מהאולטראס האיטלקי. חברים בארגון אולטראס אינם עוד חבורה של מופרעים שנהנית מליצור הפרעות לשווא, אלא מדובר בחבורה של אנשים אידאולוגים שמוכנים להקדיש ממירב מאמצם וזמנם לטובת שמירה על המוניטין של הקבוצה אותה הם מייצגים. לא מן הנמנע כי שתי קבוצות האולטראס המפורסמות והחזקות ביותר במצרים שייכות לשני מועדוני הפאר המצריים, אולטראס "אהלאווי" המקושר עם המועדון אל אהלי, ואולטראס ה"אבירים הלבנים" המשויך למועדון א-זמאלכ. שתי קבוצות האולטראס קמו בשנת 2007. בתקופת קיומן הראשונה עסקו קבוצות האולטראס בעיקר במכות בין מחנות האוהדים ובעידוד שנאה בין הקבוצות. לחברים בקבוצת האולטראס יש גאווה עליונה, הם הולכים עם הראש מורם, לא מדברים יותר מדי ולא מדברים עם חברי אולטראס של קבוצות יריבות. עד 2011 התעמתו האולטראס של אל-אהלי וא-זמאלכ בינם לבין עצמם וכן לעיתים קרובות עם המשטרה. כמו כן עד אותה שנה יצאו חברי אולטראס למיניהם בהצהרות פוליטיות בעיקר כיחידים ופחות כקבוצה מגובשת. על מנת שלא להיות נתונים להשפעת משטרו של מובארק, החליטו קבוצות האולטראס להיות עצמאיות מבחינה כלכלית.
אולטראס תחת משטרו של מובארק.
הכדורגל במצרים הוא בעל חשיבות עליונה והמשמעות שלו באה לידי ביטוי גם בפוליטיקה. ב-2005 הבין מובארק את כוחו של הכדורגל וכחלק מהאסטרטגיה שלו במהלך הבחירות באותה שנה, הוא בחר להתמקד בשני המועדונים הגדולים במדינה על מנת לקדם את מעמדו בבחירות ולהזדהות עם העם. הוא ביקר במחנות אימונים, קיבל את המנצחים בשדה התעופה ועוד. כעיקרון התחלתי קבוצות האולטראס לא קמו מתוך רעיון פוליטי, אך רצף של אירועים פוליטיים הובילו אותם לתוך המערכה הפוליטית. הם הפכו יותר ויותר פוליטיים ויצאו נגד הרשויות תחת שלטונו של מובארק. מובארק ניסה באמצעות הכדורגל להסיח את דעתם של צעירים פעילים מהסוגיות הפוליטיות וטייח את השליליות שנוצרה במדינה בעקבות שלטונו. כמו כן הוא השתמש במשטרה על מנת להרתיע את הציבור מלצאת נגד שלטונו באמצעות הפחדות והשפלות. האולטראס יצאו נגד המשטר, לקחו חלק בקטטות אלימות עם שוטרים ולא מעט קיפחו את חייהם לטובת המדינה. במהרה תפסו האולטראס מקום חשוב ומשמעותי בהנהגת העם כנגד הרשויות ומשטרו של מובארק. ב-22 בפברואר 2011 הועלה סרטון ביוטיוב בו נראים מספר אירועים של התנגשויות של האולטראס עם המשטרה ואת האופן בו האולטראס מתמודדים עם כוחות הביטחון. בסרטון קראו לציבור להגיע לכיכר תחריר ביום ההפגנה (25 בינואר 2011) וכי אין להם ממה לחשוש, האולטראס בעל הניסיון יהיה שם כדי להגן עליהם. ב-25 בינואר האופי הפוליטי והפעיל חברתית של האולטראס יצא לאור בצורה חד משמעית. למרות הצהרתם כי לא יצטרפו למחאה כקבוצה מאורגנת מתוך אידאולוגיה אלא רק כיחידים, נוצר מצב בו התגבשה לה קבוצת האולטראס והנהיגה את הציבור ביום המחאה הגדול במה שנקרא לימים "קרב הגמלים". קרב זה נקרא כך מפני שכוחות הביטחון המצרים נלחמו במפגינים כשהם רכובים על גמלים וסוסים, חמושים בחרבות. האולטראס לקחו חלק מרכזי במהפכה כאשר הנהיגו והובילו את העם לצאת ולהפגין ולא חששו להתמודד עם השוטרים בעקבות הניסיון רצוף השנים שלהם במאבק נגדם במגרשי הכדורגל.
לאחר משטר מובארק.