לפי מקורות חלק לא מבוטל מהכסף הופנה לקניית ציוד צבאי מתקדם, בעיקר מברית המועצות, ובעזרתו הצליח מנגיסטו לרסק את ההתנגדות למשטרו. יש עדויות לכך שגם אוכל שהגיע לאתיופיה דרך עמותת בנד אייד סופח להאכלת הצבא, או לשימוש לסחר חליפין עם ברית המועצות לקניית עוד כלי נשק. אתיופיה, שאז הייתה המדינה השלישית הכי עניה בעולם, לפתע השיגה את הצבא הגדול והמתקדם ביותר בכל יבשת אפריקה.
לפי הBBC, חלק מהתרומות שימשו גם לקניית נשק לחזית העממית לשחרור תיגראי (Tigray People's Liberation Front), שנלחמה נגד החונטה הצבאית האתיופית. בראש החזית עמד מלס זנאווי (Meles Zenawi), אשר בעתיד כיהן כנשיא וראש ממשלת אתיופיה. מיליוני דולרים הועברו דרך החברה להצלת תיגראי (Relief Societ of Tigray), שהיוותה חלק מהחזית העממית לשחרור תיגראי. מנגיסטו סירב לאפשר לסיוע להגיע לאזורים תחת שלטון המורדים, ולכן זו הייתה הדרך היחידה לסייע לאנשים במקומות אלו. על פי מקורות אחדים רק כ-5% מכל הכספים הופנו לסיוע הומניטרי, ואילו כל שאר הכספים הופנו לרכישת ציוד צבאי. מקורות אחרים מציינים כי עד 20% מהתרומות הופנו למימון נשק למורדים.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים, בוב גלדוף סירב להתראיין בקשר לנושאים אלו. עם זאת גלדוף מכחיש כל אפשרות לניצול לרעה של הכספים, וטוען שהם שימשו אך ורק לסיוע הומניטרי. בנוסף, עמותת בנד אייד ניסתה להוריד ולצנזר כתבות הנוגעות לנושא זה בטענה שאין הוכחות חד-משמעיות לטענות שכספים שגויסו נוצלו לרעה.
בטווח הארוך אתיופיה היא עדיין אחת המדינות העניות בעולם, וקשה להגיד האם הכספים שגויסו עזרו או פגעו באתיופיה. על פי מומחים, ייתכן והכסף שגויס עזר להוריד את שיעור התמותה באתיופיה עקב הרעב בכ-25%-50%. עם זאת, קשה לקבוע זאת בוודאות, כיוון שחלק לא מבוטל מהכסף הופנה, במקביל, לאמצעי לחימה שגרמו למוות רב.
אך מנגד, רבים טוענים שאירוע ההתרמה גרם לשינוי תפיסה עולמי, והביא את הרעב באפריקה לחזית תשומת הלב של המערב. על פי מקורות אלו, לא רק שהכספים גרמו להקלה מיידית בטווח הקצר, אלא גם לבניית תוכניות ליצור אוכל בר קיימא על ידי ארגונים כמו Farm Africa. ארגונים אלו הצליחו להוריד את אחוזי העוני בקרב חקלאים באזורי פריפריה באפריקה.
קישורים חיצוניים.
לוח הזמנים וסדר ההופעות
בנגאזי
בֵּנְגָֿאזִי (בערבית: بنغازي - בִּנְעָ'אזִי) היא העיר השנייה בגודלה בלוב והגדולה בחבל קירנאיקה שבמזרח המדינה. העיר ממוקמת על רצועת קרקע בין הים התיכון ובין שני מקווי מים עומדים, ויש בה שני חלקים: הרובע הערבי והרובע המודרני. נכון ל-2006, התגוררו בה כ-670 אלף בני אדם.
בעיר יש מספנה, שדה תעופה ובתי נופש. כמו כן בעיר מפעלים רבים, כגון בתי חרושת לעיבוד עורות, טחנות קמח, טקסטיל, שימורים, שמנים, לבנים וצמנט.
היסטוריה.
בימי קדם הייתה בנגֿאזי מושבה יוונית שנקראה אוספירידס. מיוון עברה בנגֿאזי לידי מצרים. לאחר מכן הועברה ממקומה בחסות המלכה ברניקי השנייה אשתו של תלמי השלישי ונקראה על שמה "בירניקי". ממצרים עברה בנגזי אל הרומאים. הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון פיאר את העיר ובנה את חומותיה.
במאה השביעית עבר בבנגֿאזי הצבא הערבי הכובש בדרכו לספרד, והשאיר בה חורבן. הטורקים כבשו את העיר במאה ה-16, והחזיקו בה עד לשנת 1911, אז כבשו אותה האיטלקים. בימי מלחמת העולם השנייה נכבשה בנגֿאזי על ידי הבריטים. העיר עברה מידי האיטלקים, והגרמנים לידי הבריטים לסירוגין, במשך חמש פעמים, עד שנכבשה סופית בידי הבריטים ב-1943. העיר ניזוקה קשות מהפצצות, ונבנתה מחדש לאחר המלחמה.
בפברואר 2011 הייתה בנגֿאזי במוקד ההפגנות נגד הממשל הלובי בראשות מועמר קדאפי. במהומות בעיר נהרגו מאות בני אדם מאש הצבא הלובי.
לאחר מכן הפכה בנגֿאזי לעיר המרכזית של המורדים ולמשכנם של חברי מועצת המעבר הלאומית, עד לנפילת משטרו של קדאפי.
הקהילה היהודית בבנגאזי.
הקהילה היהודית בבנגאזי היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות בעולם והעתיקה ביותר מבין קהילות צפון אפריקה. היא ישבה בעיר עוד במאה הרביעית לפני הספירה והמשיכה להתקיים שם עד לסוף שנות השישים של המאה העשרים.
מיקומה של בנגאזי כצומת מסחר ימי ויבשתי, העניק לקהילה היהודית לאורך הדורות השפעה בתחומי הכלכלה והשלטון בקשרים עם המעצמות השונות. הקהילה היהודית ביססה את מעמדה הרוחני בעיקר לאחר גירוש ספרד, כאשר היגרו אליה חכמים כדוגמת: ר' אברהם חביב, ר' שמעון לביא, ר' יששכר חכמון ובנו משה חכמון.
בימי בית שני.
קהילות קרינאיקה ובנגאזי בתוכן, שמרו על זיקה לנעשה בארץ ישראל. בשל הקשרים האמיצים הייתה למרד הגדול בארץ ישראל, שנגמר בחורבן בית שני, השלכה על יהודי קרינאיקה ובנגאזי בתוכה. חלק מגולי החורבן מצאו מקלט במקום. בין הגולים הגיעו גם כמה מהגורמים ה"סיקריים" שעודדו מרידה בשלטון הרומאי. לבסוף, השפעת הגורמים הקיצוניים מארץ ישראל הביאה להתפרצות מרידה יהודית בשנים 115–117 לספירה, הידועה בשם "מרד התפוצות". המרד נגמר בדיכוי אכזרי שהמיט שואה על היישוב היהודי המפואר לדורות רבים.
תעודות היסטוריות מספרות על רדיפת יהודים בעיר בנגאזי ובאזור כולו על ידי נוצרים במאה ה-4.
כאשר הגיעו העות'מאניים למקום במאה ה-16 מצאו קהילה יהודית קטנה ביותר, ככל הנראה שרידים של הקהילה מימי הביניים. איננו יודעים מה קרה בתקופה זו, אך כפי הנראה היהודים בעיר בנגאזי לא חיו בשלווה באותן שנים, ואולי אף חוו מאורעות.
התחדשות הקהילה במאה ה-18.
התחדשות היישוב היהודי בבנגאזי והקמת מוסדות קהילה החלו מראשית המאה ה-18 במשך כל תקופת השלטון העות'מאני ועד לכיבוש האיטלקי (אוקטובר 1911) יהודי בנגאזי נחשבו למיעוט חשוב ובעל ערך בתוך האוכלוסייה הערבית, הן ביחס למספרם והן ביחס למעמדם החברתי והכלכלי. כמו כן בתקופת התחדשות הקהילה היגרו יהודים מאיטליה וממלטה. בזמן המרידות נגד השלטון האימפריה העות'מאנית השתדלה האוכלוסייה היהודית של בנגאזי לפעול בצנעה, זאת על מנת לא גרום להתנגדות בזמן חילופי השלטון.
טיבינגן
טיבינגן (בגרמנית: Tübingen, ) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
גאוגרפיה.
העיר נמצאת 30 קילומטר דרומית לשטוטגרט, והיא שוכנת לגדות נהר הנקר, יובלו של הריין. יובלו של הנקר עצמו, האָמר (Ammer), עובר אף הוא בעיר. בשנת 2002 התגוררו בעיר כ-83,000 תושבים. שטחה גדול יחסית - 108 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה - כ-760 איש לקמ"ר.
טיבינגן היא אחת מערי האוניברסיטה המובהקות של גרמניה. אוניברסיטת טיבינגן נוסדה ב-1477, וכיום מהווים 25,000 הסטודנטים הלומדים בה כמעט שליש מתושבי העיר. בטיבינגן אווירה אקדמית עשירה, והעיר הפכה במשך השנים לחממה של דעות פוליטיות הנוטות שמאלה ושל מעורבות חברתית וסביבתית. זוהי אחת הערים הבודדות בגרמניה בהן ראש העיר משתייך למפלגת הירוקים ובהן מפלגה זו היא הגדולה ביותר במועצת העיר. ראש עיריית טיבינגן מאז ינואר 2007 הוא בוריס פאלמר (Boris Palmer), אשר כיהן לפני כן כחבר בפרלמנט של באדן-וירטמברג. פאלמר החליף את בירגיטה רוס-שרר (Birgitte Russ-Scherer), אשר כיהנה בתפקיד מטעם ה-SPD במשך שמונה שנים.
בטיבינגן שלושה מכוני מקס פלאנק: מכון לביולוגיה התפתחותית, מכון לקיברנטיקה ביולוגית ומכון למערכות אינטליגנטיות (לאחרון קיים סניף נוסף בשטוטגרט). זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1995, כריסטיאנה ניסליין-פולהרד, מנהלת את אחת המחלקות במכון לביולוגיה התפתחותית.
קיימות ראיות כי בעידן האימפריה הרומית היה יישוב באתר של טובינגן המודרנית, אך רק ב 1191 מוזכרת העיר לראשונה ברשומות בכתב. ככל שעבר הזמן, צברו הרוזנים של טובינגן בהדרגה כוח והשפעה. בסופו של דבר, הדוכס של ממלכת וירטמברג הכיר ביתרונותיה של העיר וקנה אותו בשנת 1495. מאז, העיר כמעט תמיד השתייכה בלב הממלכה ואחר כך בלב המדינה הפדרלית של וירטמברג.
טיבינגן מהווה עיר תיירותית ראשונה במעלה, ותיירים רבים פוקדים אותה מדי שנה, במיוחד בחודשי הקיץ. העיר העתיקה של טיבינגן היא מהגדולות והנאות שבערי גרמניה; היא נשתמרה בצורה טובה ולא נהרסה במלחמת העולם השנייה. בעיר העתיקה עשרות סמטאות צרות, מפותלות ומרוצפות אבן. שלושת האתרים החשובים ביותר בעיר העתיקה הם כנסיית גאורג הקדוש, הכנסייה הראשית של טובינגן; בית העירייה העתיק, אשר חזיתו מכוסה כולה בציורים נאים; וטירת הוהנטיבינגן (Hohentübingen), המוקפת חומה והנמצאת כ-50 מטרים מעל לפני העיר העתיקה. הטירה צנועה יחסית לטירות אחרות, כגון טירת היידלברג, וחלק מחדריה משמשים את אוניברסיטת טיבינגן - בטירה שוכנות המחלקה לארכאולוגיה והמכון לחקר ההיסטוריה של האמנות.
טיבינגן שוכנת בגבולו הצפוני של האזור הגאוגרפי המכונה היורה השוואבית (בגרמנית: Schwäbische Alb). מצפון לעיר שוכן יער גדול, שנבוך (Schönbuch). הגובה במרכז העיר הוא כ-350 מטרים מעל לגובה פני הים; השכונות הגבוהות ביותר של טיבינגן שוכנות כ-100 מטרים מעל לגובה מרכז העיר. על גבעות העיר פזורות נקודות תצפית רבות, מהן נשקף נוף מרהיב.
טיבינגן מהווה מרכז תחבורתי אזורי. בעיר ארבע תחנות רכבת; התחנה המרכזית גדולה יחסית לגודל העיר.
בנגזי
קירואן