תחת שלטון רומא נהנתה משגשוג כלכלי מסוים כתוצאה ממסחר. עם התפלגות האימפריה הרומית עברה כלקיס, יחד עם כל יוון, לידי האימפריה הביזנטית, אז שימשה כמבצר ביזנטי מהמאה ה-6 לפנה"ס והלאה. משנת 1209 הייתה העיר תחת שלטון ונציה ונקראה נגרו פונטה (הגשר השחור). בשנת 1470 עברה לידי האימפריה העות'מאנית, שהפכה אותה לעיר מחוז של פאשה וב-1688 ניסו הוונציאנים לכבוש אותה בשנית בכוח גודל, אך נכשלו. משנת 1830 השתייכה כלקיס, יחד עם כל אובויה, למדינת יוון המודרנית.
בתקופה המודרנית הכילה העיר כעשרת אלפים נפשות, ואוכלוסייה מעורבת של טורקים, יוונים וקהילה יהודית. רעידת אדמה ב-1894 הרסה חלקים גדולים מהעיר העתיקה וחומותיה.
מסילת רכבת אשר הוקמה ב-1904 על גבי גשר נע, וחיברה בינה ובין אתונה ופיראוס, נתנה לעיר תנופה כלכלית מחודשת. ב-1961 מנתה העיר כ-25,000 נפש וב-1981 מנתה העיר 44,847 תושבים.
בעקבות הרפורמה של בשנת 2011 היישוב אבלידה נכלל בתחום העיירה.
קווי המתאר של העיר המודרנית ומבנים בולטים.
העיר מורכבת משני חלקים: החלק העתיק יותר מוקף חומות, ידוע בשם "הקאסטרו" של "קארה באבא" (מטורקית: "אבא השחור") וממוקם צמוד למצר אורופז. החלק המודרני יותר מהווה פרבר חיצוני לקאסטרו. בעוד החלק הפנימי שימש בעבר כגטו ליהודים ולמיעוט הטורקי, החלק החיצוני שימש בית בעיקר יוונים. חלק גדול מחומות העיר הפנימית נהרסו על ידי רעידת האדמה ב-1894, חלק נהרס בגלל ההתרחבות הטבעית של מיצר אורופז ולמעשה, חלקים נרחבים של החומה שניצבה בעבר על יד הים אינם קיימים כיום.
אחד מן המבנים החשובים ביותר בעיר היא כנסיית סנט פראסקאוה, בעבר הכנסייה הראשית של השלטון הוונציאני אשר הוקמה עוד בתקופה הביזנטית, למרות חזותה הארכיטקטונית המערבית. ישנו גם מסגד טורקי בעיר. נמלה של העיר נמצא בחלקה הצפוני, והעיר מחוברת ליוון היבשתית בגשר חדש בחלקה הדרומי והמזרחי.
העיר בעלת חופי רחצה, בתי ספר, אולמות תרבות, בנקים, תחנת דואר, כיכרות, ומבני השלטון המקומי של מחוז המשנה.
יהודים.
קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס מזכיר יישוב יהודי בעיר. לפי בנימין מטודלה היו בכלקיס בעת ביקורו קהילה של כ-200 יהודים שעסקה ביצור ובצביעת משי. בערך מתחילת שלטון הפרנקים, ובהמשך תחת שלטון ונציה, חויבו היהודים לגור בגטו המקומי ה"קאסטרו", ולשלם מיסים מיוחדים. ידוע על משפחה יהודית בשם קלומיטי, שרכשה אזרחות ונציאנית, ושאחד מבניה, דוד קלומיטי, במאה ה-15, היה בעל אחוזות וצמיתים יהודים. היהודים מילאו חלק חשוב בכלכלת העיר בימי הביניים, וסחרו גם עם הנמלים העות'מאניים וגם עם הנמלים הוונציאנים.
תחת שלטון העות'מאנים ירדה חשיבותה של הקהילה המקומית, מעט ממגורשי ספרד הגיעו אליה, ובכך השאירו את הקהילה בצביון המקורי שלה.
היהודים עסקו בתקופה זו בעיקר בפחחות, מכירת ירקות ופירות, ובתפירת בגדים. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בכלקיס כ-325 יהודים, פלישת הגרמנים הובילה רבים מהם לברוח להרים. בעוד חלק הצליח לברוח לארץ ישראל דרך טורקיה ולהינצל, חלק מהם נתפסו ונשלחו בשנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. ב-1948 מנתה הקהילה כ-180 יהודים, ובשנת 1959 כ-122 נפש. כיום הקהילה מונה כ-20 משפחות.
אקצ'ה (מטבע)
אקצ'ה (בטורקית: Akçe; בטורקית עות'מאנית: آقچه) היה מטבע באימפריה העות'מאנית עשוי כסף.
במשך תקופות ארוכות היה יחידת הכסף העיקרית באימפריה העות'מאנית.
שמותיו.
שמו הטורקי של המטבע נגזר מהמילה ak (לבן), רמז לצבעה של המתכת. הוא נקרא בראשיתו akça, קרי "לבנבן", והוטבע לראשונה בעיר בורסה בשנת 1327, בידי אורהן הראשון; השם "לבן" או "לבנבן" בא משם מטבע ביזנטי מכסף הנקרא אף הוא "לבן", ביוונית "אספרון" או "אספרו" (ασπρον
או ασπρο). הוא הוטבע על ידי בית קומננוס בטרפזונט. על כן, במקורות העבריים נקרא גם "לבן".
באירופה נקרא אַסְפֵּר על שם מטבע יווני (יוונית: ασπρον-אספרון), ובמקורות עבריים גם אשפר ואשביר. וכן, בצרפתית (aspre), באיטלקית "אספרו" (aspro) ובנסיכויות הרומניות - aspru.
הרכב המתכת והשווי.
בשנים הראשונות להטבעתו הייתה מתכת האקצ'ה בדרגת טוהר טורקית של 900 אָיָר (טורקית: ayar). אך בחלוף הזמן פחתה איכות המתכת עד דרגת טוהר של 465 אָיָר. לשם ציונה של דת האימפריה היו חקוקים על צדה האחד של המטבע השהאדה ושמם של ארבעת ח'ליפי האסלאם (הראשידון), ואילו בצדו השני (צד שמאל) הוטבע שמו של סולטאן התקופה (בתקופת בין המלכים נזכר על גבי המטבע גם שמו של טימור לנג, אך לימים הוסר ממנה.)
תקופה ארוכה שלושה מטבעות אקצ'ה היו שווים לפארה אחד. 120 מטבעות אקצ'ה היו שווים למטבע אחד של קורוש. הקורוש היה יחידת החישוב (יחידת מטבע המשמשת כבסיס אחיד לחישוב מחירים) שמילאה את מקומו של האקצ'ה. בשנת 1870 הוחלף הקורוש בלירה.
אף שבראשיתן לא צוין התאריך על גביהן, הרי שבימי הסולטאן באיזיט הראשון החלו להטביעו על גבי המטבעות.
בניית מסגד סולימאן באיסטנבול מומנה בכ-59 מיליון מטבעות אקצ'ה, בשנת 1550. סכום נכבד זה היה שווה באותה העת ל-700,000 דוקאטים (מטבע אירופי ונציאני) בזהב.
קורוש
קורוש (בטורקית: Kuruş) הוא מטבע שהיה נהוג באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן בטורקיה. כיום הקורוש הוא יחידת המשנה של המטבע הטורקי לירה טורקית - לירה טורקית אחת שווה מאה קורוש.
באימפריה העות'מאנית קורוש היה שווה בערכו ל-40 פארה. הקורוש העות'מאני (כונה גם פיאסטר) היה מלכתחילה מטבע עשוי כסף, אך במחצית השנייה של המאה ה-19 פוחת ערכו עד כדי כך שהוא הופץ גם כמטבע נחושת גדול וגם כמטבע כסף קטן. לאחר מכן, בשנת 1870, הפך ליחידת משנה של הזהב הטורקי, הלירה.
הקורוש איבד את ערכו לחלוטין בעקבות האינפלציה הכרונית בטורקיה בסוף שנות השבעים של המאה ה-20. ב-1 בינואר 2005 החליטה ממשלת טורקיה להחליף את המטבע הטורקי, ולהנהיג את הלירה הטורקית החדשה. השם קורוש הוחזר לשימוש עבור יחידת המשנה של הלירה החדשה, כך שהחלק המאה של הלירה החדשה מכונה קורוש חדש.
השם קורוש, בצורתו הערבית: קִרְש (قرش), התקבל גם במצרים בעת שהנהיגה מטבע עצמאי משלה - הלירה המצרית. עד היום נקרא החלק המאה של הלירה המצרית "קרש". בעת שהוחלפה הלירה המצרית בלירה הארץ ישראלית (פונט פלסטיני) בשטח המנדט הבריטי, נקבע שהיא תתחלק ל-1000 מיל, אולם בציבור עדיין רווח השם קרש או גרוש למטבע של 10 מיל.
דריווש
באיזיט הראשון
באיזיט הראשון (טורקית I. Bayezid המכונה Yıldırım, ילדרם, שמשמעותו "הברק" וזאת משום מהירות מסעותיו הצבאיים ויכולתו לעבור בין מספר חזיתות בתוך זמן קצר להפליא; טורקית עות'מאנית بايزيد اول, 1360–1403) היה סולטאן האימפריה העות'מאנית בשנים 1389–1402. באיזיט עלה לכס המלכות לאחר ההתנקשות באביו מוראט הראשון. מיד לאחר מכן ביאזיט חנק למוות את אחיו יעקוב, על מנת שזה האחרון לא יוכל לדרוש את הכס העות'מאני או לגרום להפיכה.
כדי לנקום על ההתנקשות באביו בקרב קוסובו, הוציא באיזיט להורג את אסיריו הסרביים. אף על פי כן, באיזיט הצליח להשיג חוזה שלום עם המנהיג הסרבי סטפן בולקוביץ'. ההסכם העניק לסרביה ריבונות ניכרת.
בשנים שלאחר מכן, ניצחו חילותיו של באיזיט הראשון את הבולגרים ופלשו ליוון, אלבניה ובוסניה. באנטוליה כבשו חילותיו כמה אזורים נרחבים כמו נסיכות קרמן שבירתה בקוניה. במקום לשתף פעולה עם הממלוכים, כפי שעשו הסולטאנים שקדמו לו, יצא באיזיט למלחמה בהם, ניצחם וכבש כמה ממבצריהם באנטוליה הדרומית. מלחמותיו של באיזיט כנגד מדינות מוסלמיות גרמו לכעס רב עליו מצד האליטות הדתיות במדינתו.
בשנת 1391 הקים באיזיט מבצר סמוך לקונסטנטינופול בצד האסייתי של מצר בוספורוס, שכונה אנאדולו היסארי. באותה שנה הוא שם מצור על בירת האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול, והאפיפיור בוניפקיוס התשיעי קרא למסע צלב נגדו. לקריאה נענו זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מספר דוכסים צרפתיים, הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של ג'נובה ומסדר אבירי רודוס; סך הכל כ־100,000 איש. הצבא הצלבני שם מצור על ניקופול בשנת 1396, והכריח את באיזיט לצאת לעזרת העיר. ב־25 בספטמבר לחמו הצבאות זה בזה. למרות שבאיזיט סבל אבדות כבדות מהצבא הצלבני, הצלבנים נטשו לבסוף את שדה הקרב.
המצור על קונסטנטינופול נמשך עד 1398. הוא פסק באופן זמני לאחר שהביזנטים העלו לבאיזיט מס כבד, אך לבסוף הפסיק באיזיט את המצור באופן חד-צדדי, כאשר טימור לנג פלש לממלכתו בשנת 1400. טימור לנג החריב שתי ערים באנטוליה והמשיך במסעו דרומה. לאחר כיבוש סוריה ובגדאד, הוא שב לאנטוליה, ובקיץ 1402 נחל באיזיט תבוסה מוחצת בקרב אנקרה.
קרב זה היה הרה הגורל עבור באיזיט שנשבה ב-20 ביולי 1402, נכבל, ונלקח לכלוב בו הוא הוצג כשלל מלחמה. ישנה אגדה המספרת שטימור לנג נהג בבאיזיט כהדום לרגליו בעת שביו. באיזיט מת בשנת 1403 באקשהיר ויש טענה כי התאבד. הוא נקבר בבורסה.
מבחינה מנהלתית ארגן באיזיט את הסנג'קים של האימפריה ויצר מנגנון בירוקרטי לאיסוף מיסים. המנהל שלו אופיין בכניסה נוחה יחסית של נוצרים גם לתפקידים בכירים, ובמקביל הוא החל להשתמש בעבדים נוצרים כחיילים.
אלכסנדר הראשון מיוגוסלביה
גשר וסטמינסטר
גשר וסטמינסטר (באנגלית: Westminster Bridge) הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר לבין רובע למבת'.
היסטוריה.
הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1862, והוא הגשר השני שנבנה במקום. גשר קודם נבנה בשנים 1739–1750 אך היה רעוע ביותר. הגשר הנוכחי הוא העתיק מבין גשרי מרכז לונדון הקיימים כיום.
לגשר שבע קשתות. את העיטורים הגותיים תכנן צ'ארלס בארי, מתכנן ארמון וסטמינסטר.