חבר בחברה לביולוגיה מולקולרית, משנת 1987; משנת 1988, ראש המחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת אוקספורד; חבר בחברה המלכותית (FRS), החל משנת 1989. ב-30 בנובמבר 2010, החליף את מרטין ריס בתפקיד נשיא החברה המלכותית, בהיבחרו לתפקיד זה למשך חמש שנים, בשנת 2015 סיים את תפקידו; חבר באקדמית אירופה (MAE), משנת 1991; חבר מייסד באקדמיה למדעי הרפואה (FMedSci), משנת 1998; נשיא אוניברסיטת רוקפלר בניו-יורק, בשנת 2003; מנהל והאחראי הראשי על המרכז למחקר רפואי בבריטניה (The Francis Crick Institute), משנת 2010; חבר כבוד ב,משנת 2012; חבר כבוד באקדמיה הבריטית (HonFBA), משנת 2016; החל מיולי 2016, מכהן כנשיא השמיני של אוניברסיטת בריסטול; חבר במועצה המייעצת של החברה למדעים והנדסה (CaSE).
פרסים והכרה.
בנוסף, קיבל אותות וציוני כבוד, מאוניברסיטאות שונות כמו: אוניברסיטת באת' (2002), אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג' (2003), אוניברסיטת קנט (2012), אוניברסיטת ווריק ואוניברסיטת ווסטר, (2013), אוניברסיטת לונדון (2014), ואוניברסיטת מקגיל (2017).
מגדל אלקטרה
מקסוס G20
מקסוס G20 (באנגלית: Maxus G20) הוא מיניוואן מפואר, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Maxus (שם רשמי: SAIC Maxus Automotive Co., Ltd) חברת בת של סאיק מוטור אשר מיוצר מאפריל 2019.
Maxus G10
אנדרס בוניפסיו
אנדרס בוניפסיו (באנגלית: Andrés Bonifacio; 30 בנובמבר 1863 - 10 במאי 1897) היה מנהיג מהפכני פיליפיני ונשיא הרפובליקה הטגאלוגית. הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי המהפכה הפיליפינית". הוא היה אחד המייסדים ולאחר מכן המנהיג העליון של תנועת "Katipunan", תנועה שדרשה עצמאות של הפיליפינים משלטון קולוניאלי ספרדי וחוללה את המהפכה הפיליפינית.
ראשית חייו.
אמו של בוניפסיו, קטלינה דה קסטרו, היא מסטיזה ספרדית. אביו, סנטיאגו בוניפסיו, היה ראש עיריית טננטה של טונדו. הוא למד בבית הספר פרטי לטינית ומתמטיקה. עם זאת, החינוך הרגיל שלו היה קצר כי נשר ממערכת החינוך, כשהיה כבן 14 כדי לתמוך באחיו לאחר ששני הוריהם מתו ממחלות.
בוניפסיו היה מבורך בידיים טובות עם חוש לאמנות חזותית, והכין עבודות יד ומכר אותן כמקור פרנסה. הוא גם הכין כרזות לחברות עסקיות. למעשה הקים עסק משפחתי משגשג שלו ושל אחיו, והם התקשרו עם חברות פרטיות וממשלתיות והיו להם תנאי תנאי מחיה נאותים.
בשנות העשרה המאוחרות שלו, הוא עבד כסוכן עבור חברת המסחר הבריטית פלמינג, שם הוא הפך לסוכן של זפת, קש וסחורות אחרות. מאוחר יותר עבר לחברת פרסל אנד קומפני, חברת סחר גרמנית, שם עבד כאחראי על מלאי המחסן. הוא היה גם שחקן תיאטרון ולעיתים קרובות מילא את תפקיד ברנרדו קרפיו, דמות בדיונית בפולקלור של טגאלוג.
בוניפסיו העשיר את האינטליגנציה הטבעית שלו בחינוך עצמי. הוא קרא ספרים על המהפכה הצרפתית, ביוגרפיות של נשיאי ארצות הברית, ספרים על אירועים עכשוויים בפיליפינים וגם רומנים כמו ״עלובי החיים״ של ויקטור הוגו, מלבד טאגאלוג וספרדית, הוא דיבר אנגלית, שאותה למד בעת שעבד בחברת ג'יי.אם פלמינג ושות'
נישואין.
אנדרס בוניפסיו היה נשוי פעמיים: תחילה למוניקה פאלומאר. היא הייתה שכנתו בטונדו. מוניקה מתה מצרעת ולא היו להם ילדים משותפים.
ב-1882 כאלמן בן 29, פגש את גרגוריה דה-ז'סוס בת ה-18, באמצעות בן דודו. גרגוריה, המכונה גם אוריאנג, הייתה בתו של אזרח מכובד ובעל קרקעות מקאלוקאן. ההורים של גרגוריה לא הסכימו בהתחלה ליחסים ביניהם, כי אנדרס היה שייך ל״בונים החופשיים״ שנחשבו אז אויבי הכנסייה הקתולית. הוריה בסופו של דבר נכנעו והם נישאו בטקס קתולי במרץ 1893 או 1894.
נולד להם בן בתחילת 1896, אך הוא נפטר מאבעבועות שחורות בינקות.
פעילות פוליטית.
התחלה.
ב-1882 היה בוניפסיו אחד החברים המייסדים של ״לה ליגה פיליפינה״, ארגון שדרש רפורמות פוליטיות בממשלה הקולוניאלית של הפיליפינים. עם זאת, לה ליגה התפרקה לאחר מפגש אחד כי אחד האנשים המרכזיים בארגון ריזאל נעצר. בוניפסיו, ואנשים אחרים החיו את "לה ליגה" בהיעדרו של ריזאל, ובוניפסיו היה פעיל בארגון תאים מקומיים במנילה, והפך לדובר הראשי של הארגון.
קטיפונאן.
ב-7 ביולי 1892, יום לאחר פרסום הגירוש של ריזאל, הקימו את הקטיפונאן - ארגון מחתרת שדרש עצמאות מספרד באמצעות מרידה מזוינת. הארגון הושפע מהבונים החופשיים באמצעות חיקוי טקסים וצורת הארגון של המחתרת. בתוך המחתרת בוניפסיו השתמש בשם בדוי. מסמכים שנמצאו מציינים כי קטיפונאן הייתה קיימת כבר בינואר 1892.
במשך זמן מה, בונפסיו עבד עם שני הארגונים במקביל - קטיפונאן ולה ליגה. בסופו של דבר חל פיצול ברור בדרכם - לאחר שהתייאשו מדרך השלום של לה ליגה, והתמקדו בארגון הקטיפונאן. חברים שמרנים יותר, רובם עשירים, שעדיין האמינו ברפורמות בדרכי שלום, הקימו ארגון נפרד, שהתחייב להמשיך ולתמוך ברפורמיסטים בספרד. החברים הרדיקלים הצטרפו לקטיפונאן. ממנילה, ארגון המחתרת התפשט למספר מחוזות, כולל Batangas, Laguna, Cavite, Bulacan, Pampanga ו-Nueva Ecija. רוב חברי הארגון, הנקראים קטיפונרוס, הגיעו מהמעמדות הנמוכים והמעמד הבינוני, ורבים מהמנהיגים המקומיים היו דמויות בולטות בעיריות. בהתחלה התקבלו לארגון רק גברים, אבל מאוחר יותר איפשרו לנשים להצטרף אליהם ואשתו של בוניפסיו שימשה כדוגמה לנשים.
מלכתחילה, בוניפסיו היה אחד הקצינים הראשיים של קטיפונאן, אם כי הוא לא הפך למנהיג עליון או הנשיא עד 1895. הוא היה השלישי בהיררכיה של הארגון. לפני כן הוא שימש כמבקר הארגון וכאיש הכספים. לארגון היו חוקים משלו, מבנה ביורוקרטי ומנהיגות נבחרת. בכל מחוז המועצה העליונה של קטיפונאן תיאמה פעולותיה עם מועצת המחוז וכך גם במועצות המקומיות.
בתוך הארגון בוניפסיו פיתח ידידות חזקה עם אמיליו חסינטו, ששימש כיועצו ואיש סודו, וכן היה חבר המועצה העליונה. בוניפסיו אימץ את רעיונותיו של חסינטו כתורה הרשמית של הארגון. בוניפסיו כתב כמה מאמרים בשם הבדוי Agapito Bagumbayan. הארגון התרחב וגדל גם לאיים אחרים - מתוך פחות מ-300 חברים בינואר 1896, היו בו 30,000 עד 40,000 באוגוסט באותה שנה.
הגידול המהיר בפעילות הקטיפונאן עורר את חשדם של השלטונות הספרדים. בתחילת 1896, המודיעין הספרדי היה מודע לקיומו של הארגון המחתרתי, והחשודים היו תחת מעקב וחלקם נעצר. ב־3 במאי ערך בוניפסיו אספה כללית של ראשי קטיפונאן בפסיג, שם התלבטו מתי להתחיל במהפכה. בעוד כמה אישים, ובמיוחד בוניפסיו, האמינו כי מהפכה היא בלתי נמנעת, אחרים, במיוחד סנטיאגו אלווארז ואמיליו אגינלדו, שניהם מקוויט, הביעו הסתייגות - חילוקי הדעות בנוגע למרד המתוכנן היו בשל היעדר נשק חם. הקונצנזוס היה להתייעץ עם חוזה ריזאל לפני התחלת פעולה מזוינת. התברר שריזאל התנגד למהפכה, מתוך אמונה שעדיין מוקדם מדי. הוא המליץ ​​על הכנה נוספת, אך הציע, שאם אכן תתרחש המהפכה, עליהם לקבל את הנהגתו של אנטוניו לונה, שנחשב למנהיג צבאי מבריק.
המהפכה הפיליפינית.
תחילת ההתקוממות.
השלטונות הספרדים חשפו את קיומו של הקטיפונאן ב-19 באוגוסט 1896. מאות חשודים פיליפינים, חלקם חפים מפשע, נעצרו ונאסרו על בגידה. חוסה ריזאל היה אז בדרכו לקובה כדי לשמש כרופא בצבא הקולוניאלי הספרדי בתמורה לשחרורו מדפיטן. שנחשף הארגון ניסה בוניפסיו לשכנע את ריזאל, שהיה על ספינה במפרץ מנילה, לברוח ולהצטרף למרד. ריזאל דחה את הצעת ההצלה שלהם. ריזאל עצמו נעצר על ידי הספרדים לאחר מכן, נשפט והוצא להורג.
בוניפסיו אסף אלפי חברי הארגון בקלוקאן, שם החליטו להתחיל את ההתקוממות. המועצה העליונה של קטיפונאן הכריזה על מהפכה ארצית חמושה נגד ספרד וקראה להתקפה מתואמת בו זמנית על הבירה מנילה ב-29 באוגוסט. בוניפסיו מינה מפקדים כדי להוביל את כוחות המורדים למנילה. מועצות קטיפונאניות אחרות הודיעו גם הן על תוכניותיהן. לפני פרוץ מעשי האיבה, ארגן בוניפסיו מחדש את הקטיפונאן כממשלה מהפכנית פתוחה דה פקטו, והם קראו למדינה ״רפובליקה טאגלוג״. הוא היה הנשיא והמפקד העליון של צבא המורדים. ב-28 באוגוסט פרסם בוניפסיו ההצהרה כללית על גיוס המונים למהפיכה הפיליפינית.
ב-30 באוגוסט 1896, בוניפסיו הוביל אישית התקפה על סן חואן דל מונטה כדי ללכוד את מחסן התחמושת של העיר ותחנת שאיבת מים (אשר סיפקה למנילה). כוחות המגן הספרדים נלחמו במאבק עיקש, עיכבו את כוחות המורדים, עד שהגיעו התגבורות. כוחותיו של בוניפסיו נסוגו עם נפגעים רבים. בוניפסיו וחבריו התארגנו מחדש ליד מאריקינה, סן מאטאו ומונטלבן. וכן התרחשו קרבות נוספים במקומות אחרים. ההשקפה המקובלת טענה שהמתקפה הכללית המתוכננת של קטיפונאן על מנילה בוטלה לטובת ההתקפה של בוניפסיו על סן חואן דל מונטה, שהציתה מרד כללי באזור. [39] עם זאת, מחקרים מאוחרים מראים כי הקרב על סן חואן דל מונטה של ​​בוניפסיו היה רק ​​חלק מקרב גדול יותר - "קרב על מנילה". למרות התהפוכות בשדה הקרב, בוניפסיו לא הובס לחלוטין והוא עדיין נחשב איום על הספרדים. יתר על כן, המרד התפשט למחוזות הסמוכים עד סוף אוגוסט.
קרבות ברחבי מנילה.
בדצמבר 1896 הכירה ממשלת ספרד בשלושה מרכזים עיקריים של מרד: קוויט (בפיקוד מריאנו אלווארז, אמיליו אגינלדו ואחרים), בבולקאן (בפיקוד מריאנו ליאנרה) ומורונג (בפיקוד בוניפסיו). המרד היה מוצלח ביותר בקוויט, אשר נכבשה על ידי המורדים בספטמבר-אוקטובר 1896.