האירועים האנטישמיים והאנטי-ישראלים של השנים האחרונות לא פסחו על אלזס. בעשור האחרון הושחתו מצבות רבות בבית קברות ברחבי אלזס, נכתבו כתובות נאצה כלפי יהודי המקום ונפגעו יהודים ממקרי אלימות ברחובות.
מזכיר המדינה האמריקאי
לאו מוצקין
דביר (הוצאת ספרים)
דביר היא הוצאת ספרים לספרות עברית, לשירה ולחכמת ישראל.
הוצאת "מוריה" ברוסיה.
ההוצאה נוסדה לראשונה באודסה בשנת 1901 על ידי חיים נחמן ביאליק, ש. בן ציון, מאיר דיזנגוף, אלחנן ליב לוינסקי ויהושע חנא רבניצקי תחת השם "מוריה". ספרי ההוצאה היוו את המסד לספריית בית הספר העברי המודרני על ידי הספקת ספרי לימוד וספרי יסוד במקצועות העברית והמקרא ועיבוד לעברית קלה של סיפורי חז"ל ויצירות מתקופת ימי הביניים.
הוצאת "דביר".
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נסגרה ההוצאה ברוסיה עקב האיסור של השלטון על הוצאת ספרים בעברית מלבד ספרי קודש. איש העסקים אליהו פאינסון, ממייסדי בית החרושת "שמן" הקציב סכום כסף נכבד כדי לסייע להוצאה להתבסס בברלין ואיפשר להוצאה להפתח מחדש ב-1919, על ידי אותם אישים. במשך כחצי שנה הוציאה ההוצאה ספרים תחת השמות "מוריה" ו"דביר" ומשנת 1920 תחת השם "דביר" בלבד, תוך מיזוג הזכויות והנכסים של "מוריה" ב"דביר".
ההבדל העיקרי בין "מוריה" ל"דביר" היה שהוצאת מוריה פנתה לתחום ספרי הלימוד והעיבודים עבור תלמידים בעוד ש"דביר" התמקדה בהוצאת יצירות שלמות לקהל הבוגר ("העם"), בתוכו בוגרי בתי הספר שהתחנכו על ספרי "מוריה". בשנת 1923 החל לצאת גם ה"מאסף העתי" (כתב עת) לחוכמת ישראל "דביר". הרוח החיה בהוצאה ומכתיב דרכה היה חיים נחמן ביאליק שכל ספריו יצאו בהוצאת דביר. סופרים מובילים נוספים בהוצאה היו שלום אש, י"ל פרץ, י"ד ברקוביץ', דוד פרישמן, גרשון שופמן ועוד. המשוררים הבולטים היו שאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור ועוד. בנוסף הוציאה ההוצאה סדרות ספרים על ההיסטוריה של עם ישראל בעריכת שמעון דובנוב.
השהות בברלין הוגדרה מראש כזמנית, עד שיוקמו התשתיות הדרושות וייאסף הממון הדרוש להעברתה לארץ ישראל. ואכן בשנת 1924 עברה ההוצאה לתל אביב ואל חברי המערכת שלה נוספו הסופרים אחד העם, שמריהו לוין, יהודה גור (גרזובסקי), ואלתר דרויאנוב על הצד הפיננסי הופקד יצחק גולדברג.
המשבר הכלכלי שפקד את הארץ והעולם בשנות השלושים ומלחמת העולם השנייה הביאו לירידה חדה במכירות ולצבירה מהירה של חובות. בנוסף, עמודי התווך של ההוצאה הלכו לעולמם. חיים נחמן ביאליק נפטר ב-1934 ורבניצקי ב-1944. לאחר מותו של רבניצקי, נתמנה שמואל פרלמן לעורך הראשי של ההוצאה. ההוצאה התמקדה בנכסי העבר, כ-1,400 כותרים שהוציאה בעבר והמשיכה להוציא. בנוסף רכשה ההוצאה את הזכויות לספרי הוצאת תרשיש שכלל תרגומים ממיטב הספרות העולמית. הבעלות על ההוצאה התחלקה בין מספר גורמים, ביניהם יורשיו של שמריהו לוין ואיש העסקים אשר רשף (אביהם של רפי וצלי רשף). שמה של ההוצאה הפך לשם נרדף לעולם מיושן ולא רלוונטי .
בשנת 1969 זכו התרגומים לכתבי זיגמונד פרויד שיצאו בהוצאת דביר בפרס טשרניחובסקי.
מטרות ההוצאה והגדרתה.
מטרת ההוצאה עם הווסדה הייתה "חנוך לאומי מתוקן על יסודות אנושיים כלליים" וזאת על ידי פרסום ספרות מקורית, בדגש על ספרים בעלי תוכן חינוכי וכינוס הספרות היהודית לדורותיה ובעיקר חוכמת ישראל ושירת ימי הביניים. במכתבו של ביאליק מיום כ"ט באייר תרפ"ג (מאי 1923) לעורכי "המאסף העתי" "דביר" ניתן לראות את ה"אני מאמין" שלו לתפקידה של הוצאת הספרים כולה:
לאחר הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים ראתה עצמה הוצאת דביר כמחויבת להוציא את הספרות המחקרית הנדרשת לתלמידי המוסד, הן פרי עטם של חוקרי האוניברסיטה והן ספרי עזר לתלמידיה. אולם, בהיותה עסק פרטי שלא ראה רווח בהוצאת סוגה זו של ספרות לקהל יעד צר, התמקדה בצד הפופולרי יותר שבשולי העיסוק המדעי והותירה את ההוצאה האקדמית המדעית בידי האוניברסיטה עצמה.
אחד מן העקרונות המנחים של דביר היה אי-התפשרות על איכות החומרים (נייר, כריכה, דפוס וכדומה). בהוצאה יצאו ספרים בפורמט גדול, על גבי נייר איכותי ובכריכות מהודרות. מפעלי הכינוס הגדולים (כגון ספר האגדה) יצאו במספר מהדורות מהודרות במיוחד. הדבר חייב השקעת כספים גדולה שלא תמיד הוחזרה במכירות.
התנגדויות וביקורת.
הוצאת דביר ריכזה במהלך שנות השלושים התנגדות מבין הסופרים ובעיקר המשוררים הצעירים (דאז) של ארץ ישראל אשר התאגדו בחבורת "יחדיו", בין הבולטים בחבורה ניתן למנות את נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, יעקב הורוביץ וישראל זמורה. טענתם העיקרית הייתה שההוצאה החשובה מתמקדת בהוצאה לאור של כתבי "משוררים מתים" ומתעלמת מהיצירה העברית החדשה. כתגובת נגד קמו הוצאת "יחדיו" ולאחר מכן הוצאת מחברות לספרות של ישראל זמורה.
מיזוג עם הוצאת זמורה-ביתן.
בשנת 1986 רכש אהד זמורה, שותף בכיר בהוצאת "זמורה-ביתן" ובנו של מתנגדה התקיף של "דביר", ישראל זמורה, את הוצאת דביר.
מלבד יחס נוסטלגי נרכש עם רכישת דביר קטלוג ענק של זכויות ("בקליסט" בלשון ההוצאה לאור) ותדמית מכובדת ושורשית. מבקר הספרים מיכאל הנדלזלץ כתב:
בשנות ה-90 החלה דביר להוציא לאור את סדרת "מה? דע!", סדרת ספרי מדע פופולרי.
בשנת 2005, במלאת 70 שנה למותו של ביאליק, פג תוקף זכויות היוצרים על יצירתו, נכס חשוב של "דביר". עם זאת הוציא לאור מהדורות חדשות של קובץ השירים וקובץ הסיפורים של ביאליק. בשנת 2009, השיקה דביר שירות דפוס דיגיטלי שמאפשר להזמין באינטרנט ספרים שאזלו מהמלאי ומהחנויות לפי דרישה. כך שהספר המבוקש מודפס במיוחד עבור המזמין, כולל העטיפה המקורית. בשנת 2012, לקראת יום השואה, ראה אור בהוצאת דביר הספר "אנה פרנק - בין מילים לתמונות", שעיקרו תצלומים מחייה של אנה פרנק לצד כיתובים, ציטוטים ועובדות הנמסרות בקצרה.
הוצאת הספרים ממשיכה להוציא תחת המותג "דביר" את ספרי הילדים של מרים ילן שטקליס ופאול קור, כתבי שלום עליכם וסדרת ספרי ההיסטוריה של צבי יעבץ וספרים נוספים.
אוכריד
טיטאניום
גדרון (פירושונים)
אות מלחמת הקוממיות
אות מלחמת הקוממיות הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במלחמת העצמאות, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים. חלוקת האות החלה בשבוע של יום העצמאות בשנת 1951. בשנת 1955 הוענק האות למספר יישובים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה.
הזכאים לאות.
האות ניתן לחיילים ששירתו בין 1 בפברואר 1948 ל-10 במרץ 1949 במשך 4 חודשים ברציפות לפחות. האות ניתן גם למי שהשתתף בפועל בקרבות, גם אם לא עמד בתנאים שלעיל, למי שהיה מרותק 120 ימים ליישוב ספר וכן לשליחי רכש והעפלה.
על אות זה נענדו על ידי הזכאים לכך ארבעה סמלים: זכאי עיטור לוחמי המדינה (שחולק החל מ-1968) והיו עדיין במדים, ענדו גרסה מוקטנת של העיטור על גבי אות מלחמת הקוממיות. בנוסף, נהגו יוצאי פלמ"ח לענוד על האות גרסה מוקטנת של סמל הפלמ"ח (סמל זה היה אות עצמאי בטרם בוטל), נהגו יוצאי הבריגדה היהודית לענוד על האות גרסה מוקטנת של סמל הבריגדה וזכאי אות מגן ירושלים (אות שניתן, בטרם בוטל, למי ששירת באזור ירושלים, בין 1 באפריל ו-10 ביוני 1948) נהגו לענוד גרסה מוקטנת של אות זה. ניתן היה לצרף לאות מספר סמלים במקביל ואחדים ענדו שלושה סמלים במקביל.
הצעה לעצב מדליה לאות מדליה, בדומה לאותות המערכה של הצבא הבריטי הייתה קיימת, נעשתה עבודת מטה בצה"ל בקשר להנפקתה ובנובמבר 1951 הוכרז על תחרות לעיצוב המדליה. אולם המדליה לא הונפקה בסופו של דבר.
חלוקת האות.
חלוקת האות החלה בשבוע של יום העצמאות בשנת 1951. ההודעה על חלוקת האות הביאה לתרעומת מצד חברי ההגנה על שאות הקוממיות חולק לפני אות ההגנה. לאבות חללי מלחמת השחרור הוענק אות הקוממיות אותו הם היו רשאים לענוד ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות ויום נפילת הבן. בעת הדיון על חוק העיטורים בכנסת, הודיע שר הביטחון פנחס לבון שאות הקוממיות יוענק ביום העצמאות של 1955 לאזרחים ששיתפו פעולה במישרין עם צה"ל וליישובים שהצטיינו בלחימה. ביום העצמאות 1955 הוענק האות ל-98 יישובים ישראליים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה, ביחד עם נס, שנקרא נס הקוממיות.
מסילת קאלקה-שימלה
מסילת קאלקה-שימלה (באנגלית: Kalka-Shimla Railway) היא מסילת רכבת הררית באורך של 96.54 ק"מ בצפון הודו. המסילה מחברת את העיר קאלקה השוכנת בגובה של 656 מטר במדינת הריאנה, עם העיר שימלה הנמצאת בגובה של 2,076 מטר במדינת הימאצ'ל פרדש, הפרש גבהים של 1,420 מטר. בשנת 2008 הוכרזה המסילה כאתר מורשת עולמית וצורפה לשתי מסילות רכבת הרריות נוספות בהודו. ההכרזה המאוחדת מכונה "הרכבות ההרריות בהודו".
היסטוריה.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 נודעה לשימלה חשיבות כמעוז בריטי בצפון הודו, וב-1864 הפכה העיר ל"בירת הקיץ" הבריטית בתת-היבשת ההודית, ושימשה גם כמטה צבא הוד מלכותה בתת-היבשת. הרעיון להניח מסילה אשר תקשר את העיר אל השפלה שמדרום לה עלה כבר בשנת 1847, אך בדיקות מעשיות בשטח נערכו לראשונה רק בשנת 1884. מאז נערכו ארבעה סקרים נוספים ודיונים רבים, אך חוזה ההקמה נחתם רק ב-29 ביוני 1898. החברה המבצעת קיבלה את הקרקע להקמת המסילה בחינם, אך לא הוענקו לה כל ערבויות ממשלתיות.