הזעזוע בדעת הקהל העולמית מפעולת קיביה הקל על ארצות הברית לנקוט צעדים כלפי ישראל בנוגע להטיית אפיק הירדן וב-20 באוקטובר 1953 הודיעה שהחליטה לעכב את המענק השנתי לישראל.
בירדן.
בעקבות פעולת קיביה, רמזה בריטניה על אפשרות הפעלת ברית ההגנה שלה עם ירדן ואף שלחה נשק לחזק את המשמר הלאומי שלה. בירדן נערכו הפגנות רחוב, בהן דרשו המפגינים לבצע פעולת תגמול נגד ישראל ודרשו את פיטוריהם של גלאב והקצינים הבריטים האחרים, בשל אי-התערבותו של הלגיון בזמן הפעולה. ישראל גונתה בחריפות בוועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן.
השלכות הפעולה.
הלגיון הירדני נפרס לאורך הגבול עם ישראל, וכתוצאה מכך גבר בהרבה מספר התקריות בין צה"ל ללגיון. השאלה האם הפעולה בקיביה צמצמה את ההסתננויות לישראל נתונה במחלוקת. צה"ל וחלק מצמרת המדינה טענו שבעקבות הפעולה צומצם במידה ניכרת מספר ההסתננויות. לעומת זאת, אבא אבן, גדעון רפאל ואחרים טענו שלא הייתה לפעולה השפעה משמעותית, וכי תמיד יש ירידה במספר ההסתננויות בחודשי החורף.
באזור לטרון–טולכרם פחתה כמות ההסתננויות באופן דרמטי. בעקבות ההשלכות המדיניות של הפעולה, הוסטו מעתה מטרות פעולות התגמול נגד ירדן ומצרים, מכפרים אזרחיים לבסיסי צבא ומשטרה. כתוצאה מכך, בניגוד לפעולות התגמול שבוצעו עד אז, בהן רוב הנפגעים היו אזרחים, בפעולות שבוצעו בשנים 1954–1956 עיקר הנפגעים בצד הערבי היו חיילים ואנשי משטרה. עם זאת, פעולות אלו גרמו להתגברות החיכוך בין הצבאות הסדירים וכתוצאה מכך למספר גדול של נפגעים בשני הצדדים, שהובילו בסופו של דבר למבצע קדש ב-1956 (בעקבות פעולת עזה ב-1955).
פעולת כנרת
פעולת כנרת (שמו הרשמי: מבצע עלי זית) היא פעולת תגמול צבאית שנערכה ב-11 בדצמבר 1955 (כ"ו בכסלו ה'תשט"ז, נר שני של חנוכה) על ידי צה"ל נגד מוצבי צבא סורים בפאתי רמת הגולן על שפת הכנרת. למרות הצלחתו הטקטית-מבצעית של המבצע המורכב, הוא נחשב בזמנו למבצע שגרם נזק מסוים ליחסיה הבינלאומיים של ישראל עם ידידותיה ולהגברת נחישותה של סוריה לחפש לעצמה בעלי ברית במאבקה מול ישראל. הדבר הוביל לחיזוק הקשר בין סוריה לירדן, ששקלה באותה עת הצטרפות לברית בעלת אוריינטציה מערבית – ברית בגדאד – אך לבסוף הצטרפה במרץ 1956 לברית ההגנה מצרים-סוריה.
רקע.
הסיבה הרשמית למבצע הייתה תקריות הירי שיזמו הסורים ממוצבים שממזרח לכנרת לעבר סירות דיג וסירות משמר של חיל הים ששטו בה. בשל השקט היחסי ששרר באזור לפני המבצע ובשל היקפו הרחב הועלו השערות שהסיבות למבצע אחרות. וכי המניע האמיתי למבצע היה הרצון הישראלי לפגוע במצרים לאחר שביצעה את עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. ב-17 באוקטובר חתמה מצרים ברית הגנה עם סוריה שכללה סעיף להגנה משותפת אם תותקף אחת מהן על ידי כוח זר. ההשערה היא כי ישראל שאפה להחליש את מעמדה של מצרים במידה שהיא לא תגיב, ובמידה שתגיב, תפתח ישראל במלחמה בה תהיה לה עליונות שכן הנשק הצ'כי טרם הגיע למצרים, וכך תוכל ישראל לתפוס עמדות אסטרטגיות טובות יותר להגנה על גבולותיה ועליונותה תישמר גם לאחר קליטת הנשק הצ'כי.
גזרת המבצע.
גזרת הפעולה חולקה על ידי צה"ל לשני אזורים כשקו ההפרדה היה הכפר עקיב. בחלק הדרומי (עקיב-עין גב) רצועת החוף צרה יחסית והמדרון המערבי של רמת הגולן הוא תלול. רק דרך אחת עולה מזרחה בגזרה זו והיא דרך נחל סמך שליד כורסי המובילה לסקופיה ולפיק. בחלק הצפוני (עקיב-שפך הירדן) מרוחקים הרי רמת הגולן מקו החוף של הכנרת ומבקעת הבטיחה. השטח, שנחצה על ידי מספר נחלים הנשפכים לכנרת, היה ביצתי בחלקו וחקלאי בחלקו האחר והכיל כפרים ומאהלים של בדואים ושל פליטים פלסטיניים.
הסורים מיקמו מספר מוצבים בגזרת הפעולה, רובם בנקודות גבוהות ושולטות:
כוחות סורים נוספים בגזרה היו גדוד חי"ר מחטיבה 6 הסורית שנמצא במרחב פיק - חארב (כיום כפר חרוב) והיה אחראי על הגזרה מעקיב ועד ואדי אל-חמה, גדוד חי"ר נוסף הוצב באזור פיק ולצידו גדוד של כוחות תומכי לחימה ופלוגת סיור משוריינת.
תכנון המבצע.
מטרת הפעולה העיקרית הייתה להשתלט ולפוצץ את המוצבים הסוריים שלאורך החוף המזרחי של הכנרת, מעין גב ועד שפך הירדן. מטרה משנית של הפעולה הייתה לקחת בשבי חיילים סורים שישמשו כקלף מיקוח בתמורה לשחרורם של ארבעה חיילי צה"ל שנפלו בשבי במבצע צרצר: סגן מאיר מוזס, סמל , טוראי יעקב לינד וטוראי גד קסטלנץ. החיילים נפלו בשבי הסורי כשנה קודם למבצע, ב-8 בדצמבר 1954, יחד עם רב-טוראי אורי אילן שהתאבד וגופתו הושבה קודם לכן, בעת פעולה של תחזוקת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן. בפקודת המבצע נקבע כי אם יגלו הסורים התנגדות יש לפגוע בהם ולא לקחת אותם כשבויים.
פקודת המבצע הראשונית הייתה למבצע מוגבל להיקף גדודי, בביצוע גדוד 890; גדוד מורחב שכלל 2 פלוגות מהנח"ל, טרם הקמת הנח"ל המוצנח, שמטרתו הייתה תקיפת מוצב כורסי שבחלקו הדרומי של "מוצב השפך". ב-10 בדצמבר, בעת קבוצת פקודות נוספת, הוחלט על הרחבת המבצע להיקף חטיבתי תוך צירוף פלוגה מגדוד 51 של גבעתי וגדוד מילואים צנחנים 771 שהוקם זמן קצר לפני כן בפיקוד אהרן דוידי. מפקדי הצנחנים הצליחו לשכנע את פיקוד צפון כי כדי להבטיח את הצלחת הפעולה ואת עוצמת השפעתה יש לתקוף בו-זמנית את כל העמדות הסוריות. המטה הכללי של צה"ל היה מודע להיקף הכוח הישראלי ואישר אותו בשל הכוונה לסיים את הפעולה במהירות ללא התערבות של כוחות סוריים מעבר לכוחות שאיישו את המוצבים. נראה כי בן-גוריון לא היה מודע להיקף המלא של הכוח הישראלי ועקב כך הביע ספקות לגבי יכולת גדוד 890 לבצע את המשימה הנרחבת במלואה.
חיל המודיעין הישראלי המעיט באמדן הכוח הסורי במוצבים של כורסי ובית הבק. לטענת זאב דרורי, נרקחה העילה לפעולה על ידי ישראל על ידי משיכת אש סורית לעבר סירת משטרה שהתקרבה ב-10 בדצמבר אל החוף הסורי.
הקצאת המשימות לכוח הישראלי.
הכוחות המסייעים היו סוללת תותחים 25 ליטראות שמוקמה בחורבת חט (סמוך למושב אליפלט), מרגמות 120 מ"מ שהוצבו באזור עין גב, וכוח של חיל הים. הכוח הרגלי הושט על ידי נחתות חיל הים, שהופעלו על ידי פלגה 788, היחידה הימית שהייתה מוצבת בימת לצורך אבטחת הריבונות הימית הישראלית.
פיקוד ושליטה בכוח הישראלי.
על המבצע פיקד מפקד גדוד הצנחנים, סא"ל אריאל שרון. כל שבעת כוחות המשימה עבדו על רשת קשר אחת. מפקדת הפעולה הייתה מחוברת בקשר למפקדת פיקוד צפון ולכוחות הארטילריה המסייעים. בגלל מורכבות המבצע, אופי השטח הקשה שכלל מכשולי מים ותלות בצירי תנועה שנשלטו על ידי הסורים, ניתנה שהות מספיקה לכוחות המשימה להגיע ליעדיהם ונקבע כי שעת פתיחת האש תהיה אחידה לכל הכוחות - 22:00. פעולות כוחות המשימה חושבו ותוכננו עד הפרט האחרון. כמו כן, כדי לשמור על חשאיות המבצע ועל יתרון ההפתעה, נקבע כי עד שעת השין, 22:00, תשרור דממת אלחוט.
אחת הבעיות הקשות של הכוח הישראלי הייתה נושא הקשר האלחוטי עם כוחות המשימה השונים שהיו פרוסים על פני שטח גדול, ביחס לטווחי מכשירי הקשר שהיו בשימוש באותה עת. פתרון לבעיה זו ניתן בשני אופנים: מטוס קל ובו משה פלס טס באזורי הפעולה השונים ופעל כתחנת ממסר. בנוסף, פעל מפקד המבצע, אריאל שרון, מסירת משמר צבאית שנעה בכנרת, והתקרב בשיט אל מוקדי הקרבות, ובצורה זו היה מסוגל להיות בקשר אלחוטי עם מפקדי יחידות המשנה.
השתלשלות המבצע.
גדוד 771 בפיקוד דוידי, התארגן במחנה פילון (מדרום לראש פינה) ויצא לפעולה מאזור אלמגור, חצה את הירדן לאחר קשיים והגיע אל היעד כשכל החיילים והציוד רטובים לגמרי. הפלוגה בפיקוד רפאל איתן כבשה את מוצב השפך תוך שאיתן וקצין נוסף נפצעו בעת תקיפת עמדת מקלע מבוצרת. לאחר שהופגז על ידי הארטילריה הישראלית, מצאה הפלוגה בפיקוד אלישע שלם את מתחם בית הבק מאויש באזרחים שפונו לפני פיצוץ הבית. בגזרה זו היו לצה"ל הרוג אחד ושני פצועים. לכוח הסורי היו 9 הרוגים ושבוי אחד. החסימות שפעלו באזור דרדרה, הוכחו כיעילות לאחר שבלמו כוחות סוריים שנעו לעבר אזור הלחימה. בשעה 03:30 ב-12 בדצמבר, החל הכוח הישראלי בנסיגה לעבר הגבול הישראלי והיא הושלמה 05:15.
כוח משימה ב', בפיקוד הר ציון, יצא רגלית מעין גב כבר בשעה 17:45, הוא עקף את נוקייב והגיע לעמדותיו בפאתי מוצב כורסי ב-21:10. במהלך זחילה אל עבר היעד נפלט כדור לאחד מחיילי הכוח התוקף ומפקד הכוח החליט מיידית על יציאה להסתערות. הר ציון זרק רימון הלם אל תוך חדר הקצינים במוצב ובכך בא הקץ ללחימה על המרכיב העיקרי במוצב. יחידה נוספת של סיירת צנחנים השתלטה על מוצב משנה אנטי-טנקי ויחידה נוספת, בפיקוד מיכה קפוסטה, כבשה מוצב אנטי-טנקי נוסף ושבתה 9 חיילים סורים. יחידה בפיקוד עובד לדיז'ינסקי כבשה, לאחר קרב קשה, פילבוקס בעל שתי קומות. השבויים וציוד שלל שנתפס פונו לעין גב על ידי כוח נוסף שהוכן מראש למשימה. הלוחמים עצמם פונו בשיט דרך הכנרת בשעה 02:00. לצה"ל היו 2 פצועים קל בקרב על מוצב כורסי. לסורים היו 27 הרוגים ו-27 חיילים נוספים נלקחו בשבי.
לאחר שנחת מהים באזור כפר עקיב, נאלץ כוח משימה ד', בפיקוד , לפתוח בקרב מוקדם מהמתוכנן לאחר שהקרב בכורסי הסמוכה החל לפני השעה היעודה. הכוח הישראלי תקף את מבני המגורים במוצב הסורי. בעת הקרב נהרג בן מנחם לאחר שנפגע מרימון של הכוח המגן. את הפיקוד נטל סגנו, טיבי שפירא. חלק מהחיילים הסורים ברחו מהמוצב עם תחילת הלחימה. בסיום הקרב על מוצב כפר עקיב היו לצה"ל 2 הרוגים ו-2 פצועים. לסורים היו 9 הרוגים ו-2 חיילים שנלקחו בשבי.