ב-1900 פיטר וילהלם את הוהנלוהה, ומינה את מי שכינה "ביסמרק שלי", ברנהרד פון בילוב. וילהלם קיווה כי בבילוב מצא אדם שישלב את היכולת הפוליטית של קנצלר הברזל עם הכבוד לשאיפותיו ומטרותיו של וילהלם, שיאפשר לאימפריה להישלט לפי רצונו של וילהלם. בילוב כבר זוהה על ידי וילהלם כבעל פוטנציאל להיות קנצלר כלבבו, וטיפח אותו בסביבתו מספר שנים בטרם מינה אותו לתפקיד. במהלך העשור שלאחר מכן ניחם וילהלם על בחירתו. "פרשת הדיילי טלגרף" באוקטובר 1908, שבה העניק וילהלם ריאיון לעיתון הבריטי, שהביא לזעזוע בשל התבטאויות יוצאות דופן וכנות בדבר הרצון לעוצמתה הצבאית של גרמניה, ולאחר מכן להתנצלות פומבית של בילוב ברייכסטאג, והתמוטטות הקואליציה הליברלית שמרנית שתמכה בבילוב ברייכסטאג, הביאו לאובדן חינו ולפיטוריו של בילוב והחלפתו בתאובלד פון בתמן-הולווג ב-1909.
בתמן-הולווג היה איש השירות הציבורי, ומשפחתו נמנתה עם הידידים האישיים של בני משפחת המלוכה. וילהלם הראה לו כבוד רב, והכיר בידע ובניסיון שלו בענייני פנים, על אף שהשניים נחלקו בנקודות מסוימות, כניסיונו של בתמן-הולווג לערוך רפורמה במערכת הבחירות בפרוסיה. ב-1917 נאלץ וילהלם לפטר את הקנצלר, עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה.
מעורבותו של וילהלם בענייני פנים הייתה מוגבלת יותר בתחילת המאה ה-20 מאשר בשנים הראשונות לשלטונו. בחלקה בשל מינויים של בילוב ובתמן-הולווג, שניהם אישים בעלי אופי חזק שידעו לעמוד על שלהם אל מול הקיסר, אך גם בשל עניינו הגובר והולך במדיניות החוץ.
בשנים אלו ידע הקיסר מספר שערוריות, שהביאו להתמרמרות כנגד "השלטון האישי", התמרמרות שלא הביאה לכל תוצאה מעשית. פרט לתקרית "הדיילי טלגרף" בשנת 1908 נחשפה בשנת 1907 "פרשת אוילנבורג", שנמשכה כשנתיים, בה הואשם ידידו של הקיסר, פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, כי הוא מעורב בשערורייה הומוסקסואלית. שתי שערוריות אלו העיבו במקצת את זוהרו של בית המלוכה, אך לא הביאו לכך שיתגבש בפרלמנט רוב לשינוי חוקתי. שערורייה נוספת בשנת 1913 נגעה להתבטאויות ומעצרים שרירותיים של תושבים צרפתים בחבל אלזס על ידי מפקד צבא מקומי. השערורייה שכונתה "שערוריית סוורן" על שם הכפר הקטן בו התרחשו האירועים, הביאה לתסיסה ולגל של רגשות כנגד הצבא. המפקד, רויטר שמו, נשפט וזוכה, ואף עוטר על ידי הקיסר. שוב נראה כי מוקד הכוח האמיתי הוא באצולה ובצבא, וכי ניסיון להביא לשינוי באמצעות הפרלמנט נדון לכישלון מראש.
מדיניות החוץ.
מדיניותו הזהירה של ביסמרק, שהביאה לגרמניה אחדות והתפשטות טריטוריאלית, הייתה מבוססת על מספר הנחות. ביסמרק ראה את עתידה הטריטוריאלי של גרמניה במזרח, ודיבר על "ההסתערות למזרח" (בגרמנית: "Drang nach Osten"). הוא ראה בקיסרות גרמנית יבשתית, המושתתת על יחסים טובים עם בריטניה המושלת בימים, ועם אוסטריה-הונגריה והאימפריה הרוסית במזרח, משום מענה לאיום של אויבתה המסורתית של גרמניה, צרפת. מכיוון שכך, יזם את ה-"Dreikaiserbund", ברית שלושת הקיסרים, שנחתמה ב-1873 בין הקיסר הגרמני, קיסר אוסטריה-הונגריה, והצאר הרוסי, ויזם במרץ חדירה גרמנית כלכלית ומדינית לבלקן ולמרחב האימפריה העות'מאנית.
וילהלם ראה את הדברים באופן שונה לחלוטין. כבר עם עלותו לשלטון של וילהלם הייתה גרמניה הכוח הצבאי, הכלכלי והמדיני החזק ביותר ביבשת אירופה. וילהלם לא הסתפק בכך – הוא שאף להשפעה עולמית. הוא כינה את מדיניותו "מדיניות עולמית", בשאיפה להשפעה עולמית ול"מקום תחת השמש" שפירושו למעשה שלטון עולמי, או לפחות השוואת מעמדה של גרמניה בעולם לאלו של המעצמות הקולוניאליות כאנגליה וצרפת שהחזיקו בנחלות קולוניאליות רחבות ידיים. גישה זו הונהגה על ידי גרמניה במאה ה-19 והמשיכה את קו ה-"real politik" שהונהגה על ידי ביסמרק בתקופה בה פעל לאיחוד גרמניה תוך התבוססות על צעדים רציונליים מחושבים וללא קשר לאידאולוגיה ספציפית מסוימת. איחוד גרמניה כלל את מלחמת פרוסיה־דנמרק ב־1864, מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב־1866, ואת מלחמת צרפת–פרוסיה ב־1870. בכל אחד מהמלחמות הללו בחש ביסמרק בקלחת הפוליטית, יצר בריתות והביא למצב בו היה נראה שלא הוא היה זה שהכריז מלחמה. כל המלחמות הסתיימו בניצחון פרוסיה ובסופן נחתמו הסכמים דיפלומטים (בהתאמה: הסכם וינה, הסכם פראג, הסכם פרנקפורט) שבו התחייבה המעצמה המפסידה למשוך את השפעתה מפרוסיה ולתת שטחים לטובת איחוד גרמניה. משתם האיחוד, נהג ביסמרק על פי המדיניות העולמית" וחתר למדיניות כזו שתוצאתה תהיה השפעה גרמנית על העולם כולו. דבר שקירב את מלה"ע הראשונה.
אישיותו התיאטרלית והבלתי יציבה של וילהלם היקשתה על ניהול מדיניות חוץ ראויה, והביאה ליצירת סדרה של משברים בינלאומיים ותקריות, שנסבו על התנהגותו או אמירותיו הפזיזות. הוולגריזציה וההקצנה של הגותם המורכבת של הוגים כניטשה, טרייצ'קה והגל, והשפעתם של הוגים פאן-גרמנים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין הביאו בגרמניה כולה לזן של לאומנות מיליטריסטית, שהשפעתה הייתה רבה במיוחד על הקיסר. הקיסר ניווט את המדיניות הגרמנית בחוסר יציבות, והשפעתו הפריעה לניהול מדיניות עקבית. הוא היה המחליט האחרון בסוגיות של מדיניות חוץ, ולא הייתה עליו כל ביקורת פרלמנטרית, פרט לנושא המצומצם של התקציב. הוא שלט בעיתונות ודיכא את הביקורת על מדיניותו. עוד ב-1891 איבחן דיפלומט פורטוגזי שנפגש עמו כי "ייתכן שיום אחד תשמע אירופה את רעם הצבאות המתנגשים, רק בשל כך שבנשמתו של הדילטנט הגדול הזה בוערת התשוקה 'לדעת מלחמה', ליהנות מהמלחמה, הגוברת על התבונה, העצה, או החמלה על נתיניו".
מערכת הבריתות האירופית.
עם כניסתו של וילהלם למשרתו הייתה גרמניה מחויבת על פי הסכם סודי לברית ידידות עם רוסיה. רוסיה אמנם פרשה מ"ברית שלושת הקיסרים", שהפכה ל"ברית המשולשת" בין גרמניה, אוסטריה-הונגריה ואיטליה, אך ביסמרק חפץ לשמור את רוסיה לצידו. וילהלם, במעשה שיש מכנים אותו מעשה האווילות החמור ביותר בתקופת כהונתו, החליט שלא לחדש את הברית לאחר פיטוריו של ביסמרק. ב-1893 חתמה רוסיה על ברית עם צרפת. במהלך כהונתו ניסה וילהלם לשוב ולסחוף את רוסיה לברית עם גרמניה, וזאת תוך ניסיון להשפעתו האישית על קרוב משפחתו הצאר ניקולאי השני. בפגישה סודית בביורקו שבמפרץ פינלנד, חתמו שני הקיסרים על ברית הגנה הדדית, מאחורי גבה של צרפת. אך חתימתם של הקיסרים לא היה די בה. עם שובם של שני הקיסרים לבירותיהם, עמדו בפני התנגדות גורפת של ממשלתם, ונאלצו לגנוז את ההסכם. רוסיה הלכה והתקרבה לצרפת, עד לחתימת ההסכמה המשולשת ב-1907, שגיבשה למעשה את הצדדים שיילחמו במלחמת העולם הראשונה. גם עם בריטניה ניסה לנהל יחסים ידידותיים, תוך שהוא מנסה לבססם על קרבת משפחתו לדודו, המלך אדוארד השביעי, ולמשפחת המלוכה (אמו של וילהלם הייתה בתה של המלכה ויקטוריה). ההתעצמות הימית של גרמניה, הניסיונות הגסים להתערב בנעשה בחוץ לארץ, מסוג "מברק קרוגר", שבו בירך בשנת 1896 את נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית פול קרוגר על הצלחתו בדיכוי "פשיטת ג'יימיסון" (פשיטה של לאומנים בריטים שנועדה להצית מלחמה בתחומי הרפובליקה) ואירועים כ"ראיון הדיילי טלגרף" מנעו התקרבות מסוג זה.
התפשטות קולוניאלית.
על אף שההתיישבות הקולוניאלית הגרמנית החלה עוד בימיו של ביסמרק, הרי שבימיו של וילהלם קיבלה זו עידוד ותנופה. בעוד שביסמרק סבר כי "המתיישב הגרמני חייב לבוא לאחר הסוחר הגרמני", הייתה מדיניותו של וילהלם מכוונת להתפשטות טריטוריאלית ולהכרזת ריבונות גרמנית בכל מקום בו הדבר ניתן. כתוצאה מכך, בשנת 1914 השתרעה האימפריה הקולוניאלית הגרמנית על פני 1,643,200 קמ"ר, ואוכלוסייה מנו למעלה מ-12 מיליון נפש, מתוכם כ-24,000 גרמנים. וילהלם נכשל בניסיונותיו להביא להגירה משמעותית למושבות, והמהגרים הגרמנים העדיפו את ארצות אמריקה הלטינית וארצות הברית. כיוון שגרמניה איחרה להצטרף למירוץ הקולוניאלי, הוגבלו שטחי ההתפשטות שלה לאזורים מעטים יחסית לאימפריות אחרות. מושבותיה היו בדרום מערב אפריקה, בחלקים ממערב אפריקה וממזרח אפריקה, ובאיי האוקיינוס השקט. נוסף על אלה כללה האימפריה תחנות סחר בסין.
ההתרחבות הקולוניאלית הביאה לאירועים כמו השתתפותה של גרמניה בדיכוי מרד הבוקסרים או ניסיונותיו של וילהלם לבחוש בענייני דרום אפריקה וטרנסוואל. בדמיונו ראה עצמו וילהלם שליט על מעצמה עולמית כבריטניה, ולשם כך נזקק הן למושבות והן לצי חזק. השלטון הקולוניאלי הגרמני באפריקה היה בין האכזריים מהמשטרים מסוג זה, ואירועים כרצח העם של ההררו והנאמה ומרד המאג'י מאג'י גבלו ברצח עם. ההיסטוריון בעז נוימן כותב כי הם היוו מעין הקדמה לשואה.
משבר מרוקו.
ב-1905 ניסה וילהלם ליצור סכסוך בין בריטניה וצרפת במרוקו. מרוקו, שהייתה מדינה עצמאית למחצה הייתה מוקד להתעניינות צרפתית ובריטית. וילהלם נחת בחוף טנג'יר והכריז על תמיכתו בעצמאות הסולטאן המרוקני. לגרמניה לא היו אינטרסים מסורתיים במרוקו, כשם שהיו לצרפת, שמושבתה הגדולה אלג'יריה הייתה שכנתה, ובריטניה, שרצתה לשמור על השליטה במיצרי גיברלטר. אם הייתה כוונתו של וילהלם ליצור חיץ בין בריטניה וצרפת, הרי שהשיג את ההפך הגמור. תוצאת הביקור הייתה ועידה בינלאומית לענייני מרוקו באלחסירס, שבה נחשף בידודה הבינלאומי של גרמניה ונגרם לה נזק דיפלומטי, בעוד שאחדותה של ההסכמה בין בריטניה וצרפת הופגנה ברבים. שני משברים נוספים, ב-1908 וב-1909, העמידו את המדינות על סף מלחמה, אך שניהם הסתיימו בנסיגה דיפלומטית גרמנית, לאחר עמידה מתלהמת על הסף. עם סיום המשבר האחרון, משבר אגדיר, ב-1911 הכירה גרמניה באינטרסים הצרפתים במרוקו.
משבר הדיילי טלגרף.