לאחר חלוקת העולם ההלניסטי, נותרה העיר בשטחה של האימפריה הסלאוקית. בשנת 290 לפנה"ס חידש אנטיוכוס הראשון את היישוב במרב בשטחן של ארג קלה וגאיור קלה (Gyaur kala - "מצודת גאיור"), וקרא את שמה של עירו "מרגיאנה אנטיוכיה" (Margiana Antiochia). אורך החומות סביב המתחם מגיע לכשמונה ק"מ והן עשויות משלוש שכבות שונות. מבנה החומות דומה לחומות שהוקמו בתקופה ההלניסטית באנטוליה, אך הן נבנו מלבני-בוץ ולא מאבנים. החומה השלישית והמאוחרת מהשלוש נבנתה מלבנים גדולות, ככל הנראה בתקופת האימפריה הסאסאנית. היקפן של החומות מראה על חשיבות העיר, ומתקופה זו לא נמצאו ביצורים בסדר גודל כזה בכל מרכז אסיה. החומות גוננו על שטח של 3400 דונם, וכמו כל עיר יוונית, התאפיינה גאיור קלה בתוכנית שתי וערב, בתיאטרון ובאגורה. ארק קלה המשיכה ושימשה כמבצר לעיר החדשה שקמה בגאיור קלה. באתר נמצאו מטבעות רבים, דבר המצביע על יציבותה הכלכלית של העיר לאורך תקופה ארוכה.
המקום המשיך והיה נושב על ידי הפרתים ובשנת 53 לפנה"ס התיישבו במרב כ-10,000 רומאים שנלקחו כשבויים על ידי הפרתים בקרב חרן. לאחר הפרתים שלטו הסאסאנים במרב, ובתקופה זו ישבו בה בני דתות שונות. בראש וראשונה רווחה בה הזורואסטריות שהייתה הדת הרשמית של הממלכה, אך ישבו בה גם בודהיסטים, מאמיני המינות המניכאיסטית והמינות הנסטוריאנית, שלה שימשה מרב כמרכז חשוב.
כמו כן העיר נזכרת כבר בתלמוד הבבלי (מסכת עבודה זרה דף לא עמוד ב) בשם מרגואן, בסיפור מסע של האמורא רב שמואל בר ביסנא.
התקופה הערבית והסלג'וקית - סולטאן קלה.
בשנת 651 נרצח השליט הסאסאני האחרון יזדגרד השלישי לא הרחק מהעיר והח'ליף עות'מאן בן עפאן כבש אותה. העיר הפכה לבירת חבל ח'ראסאן של האימפריה המוסלמית של בית אומיה, ושימשה כבסיס הראשי של צבאות הערבים בכיבושיהם את מרכז אסיה.
בהנהגתו של המצביא הפרסי אבו מוסלים הייתה העיר החל בשנת 748 לאחד ממוקדי התמיכה בבית עבאס במאבקו בבית אומיה. מרב שמרה על חשיבותה כמוקד כוח פוליטי לאחר שבית עבאס התבסס בבגדאד, ובין השנים 813-818 קבע הח'ליף אל-מאמון את בירתו במרב, כך שהלכה למעשה היא שימשה בירת העולם המוסלמי בתקופה זו.
אבו מוסלים החל בהקמתה של סולטאן קלה המהווה את המתחם העירוני הגדול במרב, ממערב לגאיור קלה. עד מהרה הוקף המתחם החדש בחומות והפך למרכזה של העיר החדשה אשר שגשגה משך מאות שנים. המתחם המקורי היה בשטח של כ-4 קמ"ר, ובהמשך התווסף לו מתחם בשטח של כ-2-3 קמ"ר. חלק גדול מחומות העיר שרד עד היום. החומות נבנו מלבני בוץ ונישאו לגובה של 8-9 מטר, ומגדלי שמירה נבנו במרווחים של 15-35 מטר. תחילה היו החומות דקות ולא יכלו להעניק מענה לצורכי המגננה של העיר, אך במהלך המאה ה-12 הן עובו וחוזקו באופן משמעותי. מחוץ לחומה הראשית נבנתה חומה נוספת ובהמשך נבנתה חומה סביב פרבר נוסף בשם איסכנדר קלה (Iskender kala). עם זאת, מערך החומות המפותח לא מנה את הכיבוש המונגולי בראשית המאה ה-13.
בשנת 1037 נעו הסלג'וקים מאזור ימת אראל לכיוון דרום-מערב, וכבשו את מרב שהייתה למרכז ממלכתם בין המאה ה-11 למאה ה-13. גם הסלג'וקים קבעו את מרכזם בעיר בסולטאן קלה וזה השתרע בתקופתם על שטח של 6000 דונם. הסולטאן מליקשאה (Melikşah) הקיף את העיר בחומה וכשהתפתחה העיר והתרחבה הקיף אותה הסולטאן אחמד סנג'ר בחומה נוספת וארוכה יותר. המאוזוליאום של סנג'ר, מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 27 מטר ולו שתי כניסות וכיפה גדולה, ניצב בסולטאן קלה עד היום. בתקופה זו כינו גאוגרפים פרסיים וערבים את העיר בשמות כמו "אם העולם" ו"בירת העולם הפרסי המזרחי", ולפי הערכה, בין 1145-1153, התגוררו במרב כ-200,000 תושבים. מרב הייתה בין הערים החשובות בתקופה וייתכן שהגדולה בעולם כולו באותה עת.
השלטון המונגולי - עבדולה חאן קלה.
בשנת 1221 כבשו המונגולים את מרב, טבחו את רוב תושביה והרסו את מערכת אספקת המים. החפירות במקום מראות שלאחר הכיבוש חודשו חומות העיר, אך היא לא שבה לשגשוגה בעת השלטון הסלג'וקי. מרב עברה לשליטת טימור לנג ובנו שאה רוח הקים ב-1409 את עבדולה חאן קלה מדרום לסולטאן קלה.
מסולטאן קלה שרדו רק חלקים של הארמון ששימש גם כמבצר.
מאז המאה ה-16.
בשנת 1505 נכבשה העיר על ידי האוזבקים, אך הם גורשו על ידי הספווים לאחר חמש שנים בלבד. בשנת 1787 צורפה העיר לאמירות בוכרה ושליטת הפרסים בה הסתיימה. לאחר מספר שנים הסכרים נהרסו והאוכלוסייה גורשה לאזור בוכרה. בכך הסתיימו 4500 שנות יישובה של מרב העתיקה. בשנת 1883 כבשו הרוסים את האזור שהיה לחלק מהאימפריה הרוסית ושנה לאחר מכן הקימו בסמוך לעיר העתיקה מרכז מנהלי שהתפתח בתקופה הסובייטית לעיר המודרנית מארי. ב-1886 הגיעה לעיר המסילה הטרנס-כספית. ב-1991 הייתה מרב לחלק מטורקמניסטן העצמאית.
שיירת פינקלשטיין
ארלן ספקטור
עקודים
עולם העקודים בתורת הקבלה הוא העולם הראשון מבין עולמות עקודים נקודים וברודים שיצאו מא"ק (אדם קדמון).
רקע.
בתורת הקבלה מתוארים עולמות רבים אשר נבראו לפני בריאת העולם הזה הגשמי, עולמות רוחניים אשר ניתנים למישוש ולהשגה על ידי מימוש עצות מקובלים. משמעות "לפני עולם הזה הגשמי" היא קדימת מעלה ולא בקדימה בזמן.
הסיבה לבריאת העולמות מוסברת בהרחבה בתורת הקבלה.
את הדרגות השונות בעולמות השונים שנתהוו מסבירים בתורת הקבלה על ידי שפת הענפים, שפה ארצית אשר יורה על השורשים העליונים.
כמו כן מוסבר בתורת הקבלה שכל דבר שקיים בעולם הזה מקורו האמיתי הוא מהעולמות הרוחניים שנבראו לפני בריאת העולם הזה, ועל כן שמות המושגים השונים, הם המקורות לדברים, כמו שהם כאן בעולם הזה הגשמי.
דרגת עולם העקודים.
עולם העקודים הוא הבריאה הראשונה היוצאת מן האדם קדמון שהוא הבריאה הראשונה לאחר הצמצום, לפני צאת עולם הנקודים אשר הפך לעולם האצילות.
מקור השם.
השם "עקודים" ניתן לעולם זה לאור העובדה כי בעולם זה כל הדרגות השונות הנמצאות בתוך העולם הפרטי הם, באחדות גמורה אחד עם השני ונמצאים בכלי אחד לכל עשרת אורותיו של העולם, להבדיל משאר העולמות בהם כל ספירה כוללת את הכלי שלה ואת האור שלה. וכאן כל האורות קשורים יחדיו, כביכול, ומכאן שמו אשר הם 'עקודים' בתוך כלי אחד.
מקורו.
אדם קדמון כולל בתוכו את כל דרגות העולמות שלאחריו כאשר בכל אבר מרומז ההשפעה הבאה ממנו לאחר מכן. דרגת העקודים נמשכת מתוך הפה של א"ק, כאשר סביבות הפה התקבצו כבר אורות האזן והחטם (כך שהם קיבלו מאורות אח"פ [אזן חטם פה]). מקום העקודים הוא מפה דא"ק עד טבורו.
בעולם העקודים שייך הדרוש מטי ולא מטי שהוא דרוש מרכזי בעולם הקבלה.
המונומנטל
אדם קדמון (קבלה)
אדם קדמון, או בקיצור המקובל: א"ק (הוגים: aq), הוא מושג בקבלה, המתאר את הדרגה הראשונה שהשם ברא (ובלשון הקבלה- "האציל", מכיוון שעד סוף עולם האצילות נחשבו העולמות לאלקות ולא לבריאה נפרדת.) לאחר הצמצום.
אך אין בדרגה זו דרגה של ממש מאחר שאינה גשמית, שהיא הבריאה הראשונה שהשם ברא, וממילא היא הכי פחות גשמית מכולן.
כמו כל העולמות - שכל אחד מהם מכיל את העולמות הבאים אחריו, גם העולם הזה מכיל את כל הבאים אחריו, וכיון שהוא הראשון, הרי שכולם באים אחריו ובעצם - הוא מכיל את כולם. הוא נקרא "אדם קדמון" משום שהוא בצורת אדם, כביכול, ו"קדמון" - כי הוא הראשון לכל הברואים.
בקבלת האר"י.
על פי קבלת האר"י, אדם קדמון מקבל את חיותו ישירות מהקו הנמשך אל תוך החלל הפנוי, שנוצר לאחר הצמצום.
ישנם מקובלים, ביניהם הרב שלמה אלישיב בעל הספר לשם שבו ואחלמה, וכן רבי ישראל סרוג בתורת המלבוש שלו, המדברים על בחינות המקשרות בין אדם קדמון לבין האין-סוף. מתוך חמשת העולמות א"ק, אצילות, בריאה, יצירה ועשיה, א"ק מקביל לפרצוף אריך אנפין. הא"ק כולל בתוכו עסמ"ב (ע"ב ס"ג מ"ה ב"ן), וכל אחד כלול מטנת"א (טעמים נקודות תגין אותיות), המאירים מגופו החוצה דרך נקביו. עולם העקודים יצא מטעמים דס"ג (דרך אח"פ), ועולם הנקודים - מנקודות דס"ג (דרך העיניים של אדם קדמון ואחר כך תשלום שם מ"ה מן המצח). מכיוון שא"ק הוא הנברא הראשון, וממילא גם - הנשגב ביותר - ממעטים ללמוד וללמד עליו, עד כדי כך שכמעט שלא נכתב בספרים דבר על אורותיו הפנימיים, אלא רק על הארות היוצאים ממנו דרך נקביו.
במחקר.
הסבר אחר הביא פרופ' גרשם שלום, המתאר את אדם קדמון כחיץ בין החלל הפנוי לבין אור אינסוף.
אבי&quot;ע
אבי"ע הוא מושג בקבלה, המורכב מראשי התיבות של ארבעת העולמות המרכזיים בקבלה: "אצילות", "בריאה", "יצירה" ו"עשיה", בסדר יורד. השמות מבוססים על הפסוק בישעיהו, "כל הנקרא בשמי ולכבודי בראתיו, יצרתיו ואף עשיתיו" ("הנקרא בשמי" רומז לעולם האצילות), שם הויה שמורכב מארבע אותיות, רומז על סדרתם וצורתם של עולמות אלו.
ארבעת העולמות.
השוני המהותי בין העולמות הוא שככל שהעולם גבוה יותר כך הוא אלוהי יותר. ההארה שבו היא גדולה יותר מהעולם שמתחתיו, והלבושים או המסכים שמסתירים את האור האלוהי פחותים. ככל שיורדים בהשתלשלות העולמות, לישויות שבו יש פחות התבטלות כלפי האלוהות, ותחושה חזקה יותר של קיום עצמאי, ולכן מתמעט הטוב ומתגבר הרע. כל עולם (או יותר נכון החלק התחתון שבו) הוא בחינת הנשמה ומקור החיים לעולם שמתחתיו, ולכן העולמות אחוזים אחד בשני, וכך למעשה יש קשר בין אור אינסוף שהוא ההתגלות הראשונה והעילאית של האלוהות לבין העולם הממשי.
החלוקה של ארבעת העולמות היא כזו:
מקובל לחלק בין "עולמות אבי"ע הכלליים" – המייצגים את מכלול הבריאה השלם, ובין "עולמות אבי"ע הפרטיים" המייצגים את העולמות מכתר ומטה – כלומר את מערך הספירות הפנימי.
בחינות נוספות.