גולדמן סאקס
גולדמן סקס
טריבקה
צ'יינטאון
צ'יינטאון (באנגלית: Chinatown) הוא כינוי לרובע או לשכונות של מהגרים ממזרח אסיה בערים באמריקה, אירופה ואוסטרליה ולרובע או לשכונת המהגרים מסין בערים במזרח אסיה (מחוץ לסין). ככל הנראה תיאר הכינוי לראשונה את רובע המהגרים הסינים בסן פרנסיסקו.
מאפייני צ'יינטאון.
ברובע צ'יינטאון טיפוסי בולט הסגנון המזרח-אסיאתי: מסעדות המגישות מזון מהמטבח המזרח-אסיאני, שילוט החנויות, סחורות וסגנון בנייה עם אלמנטים בולטים המקובלים במדינות מזרח אסיה המושך מבקרים לרובע. ברבעים אלה ישנם בתי עסק רבים בבעלות מהגרים ממדינות האזור העוסקים בתחומים המקובלים למהגרים מהאזור, למשל מכבסות ציבוריות בבעלות של מהגרים מיפן כמקובל בארצות הברית.
צ'יינטאון של סן פרנסיסקו.
רובע צ'יינטאון של סן-פרנסיסקו הוא המפותח ביותר בהשוואה ליתר ערי ארצות הברית וככל הנראה גם בהשוואה ליתר הערים שמחוץ לאסיה . הרבה מהאוכל שמוכר במערב כאוכל סיני מקורו ברובע זה. הסיבה להתפתחות הרובע, מלבד הקרבה היחסית של חופי קליפורניה אל מזרח אסיה היא רעידת האדמה והשריפה הגדולה של סן פרנסיסקו בשנת 1906. לפני האסון היה בעיר רובע סיני קטן יותר שמרבית תושביו היו מהגרים סינים. מיד לאחריו הגיעו לעיר מכל רחבי ארצות הברית מהגרים לא חוקיים רבים שמוצאם ממזרח אסיה וטענו שהם תושבים חוקיים בעיר ושמסמכיהם נשרפו.
הרובע אומנם כונה צ'יינטאון עוד לפני השריפה אבל הבניה המחודשת והייחודית ששיקום השריפה הקנתה לו וגודלו החדש פרסמו אותו והפכו את שמו למטבע לשון.
צ'יינטאון של סן-פרנסיסקו שימש השראה לסרטים שונים כגון שנת הדרקון ושירת תוף הפרח.
צ'יינטאון בערים אחרות.
ארצות הברית.
מלבד בסן פרנסיסקו, בארצות הברית יש לפחות עוד 12 ערים עם רובע או שכונה בשם צ'יינטאון. בניו יורק יש שכונות רבות שגרים בהן מהגרים ממוצא מסוים ובהן גם צ'יינטאון הנמצאת בדרום מרכז האי מנהטן. בשיקגו יש שכונת צ'יינטאון מדרום ללופ (מרכז שיקגו) ושכונה נוספת שנקראת צ'יינטאון הקטנה (סביבות רחוב ארגייל בצפון העיר). גם ביוסטון יש שני רובעי צ'יינטאון. ברוס לי נולד בצ'יינטאון של סן פרנסיסקו, גדל בהונג קונג וחזר לארצות הברית אל צ'יינטאון של סיאטל (וממנה חזר שוב להונג-קונג). הסרט צ'יינטאון מראה את צ'יינטאון של לוס אנג'לס . גם בערים בוסטון, לאס וגאס, אוקלנד, אוקלהומה סיטי, פילדלפיה , פורטלנד ווושינגטון יש רובע או שכונה בשם צ'יינטאון.
מזרח אסיה.
יש לפחות שבע מדינות במזרח אסיה עם ערים שיש בהן רובע או שכונה בשם צ'יינטאון:
אפונסו דה פאיבה
אפונסו דה פּאיבה (בפורטוגזית Afonso de Paiva, שמו בלידה ז'ואאו אפונסו דה אביירו João Afonso de Aveiro, 1460 קשטלו ברנקו – ?1491) היה דיפלומט ומגלה ארצות פורטוגזי.
לפי דרישת המלך ז'ואאו השני ערך מסע למזרח על מנת לאסוף מידע על דרכי המסחר ותחנות הביניים באוקיינוס ההודי לקראת מסעותיו של ואסקו דה גאמה.
רקע משפחתי וכמה פרטים ביוגרפיים.
בן למשפחה מהאצולה הגבוהה של העיר קשטלו ברנקו, (שמוצאה לפי ההיסטוריון גשפאר קוריאה - מהאיים הקנריים) ירש את התפקיד של פקיד מס ושל "סופר המלך" לענייני הקהילה היהודית בעיר. במסגרת תפקידיו אלה היה במגע עם המיעוטים ה"מזרחיים" בארצו - היהודים והערבים - ולמד את שפותיהם.
שכלל את הידע שלו בערבית אצל סוחרי העיר סאוטה.
אפונסו דה פאיבה השתתף והצטיין בקרב טורו (1476) כנושא כליו של המלך לעתיד ז'ואאו השני. לכן אחרי שעלה על כס המלכות, ז'ואאו השני בחר בו ללוות את פרו דה קוויליאן במסעות המיועדים למצוא את הדרך להודו ולממלכת הכומר יוחנן.
דה קוויליאן רכש כבר ניסיון בשני מסעות קודמים לצפון אפריקה וידע היטב ערבית ואת מנהגי האוכלוסייה המוסלמית שם.
מסעותיו.
ב-7 במאי 1487 הפליגו שני שליחי המלך מסנטרם (מקום המצאות החצר של המלך) מצוידים בכסף (כולל אגרות אשראי של ברטולומיאו מרקיוני) ובמידע שסופק להם על ידי ה"קוסמוגרפים" של החצר (למשל מפה מאת דיוגו אורטיש) ועל ידי שני סוחרים יהודים. עם אחד מסוחרים אלה דב פאיבה התיידד ונסע איתו ביחד בעבר לאורך חופי אפריקה.
בקשר למסלול שיש לבחון.
עברו קודם דרך ליסבון, ולנסיה, ב-14 ביוני הגיעו לברצלונה, כעבור עשרה יום לנאפולי, אחרי עוד עשרה יום לאיי יוון ולרודוס שם התארחו באכסניה האבירים הפורטוגזים של מסדר יוחנן הקדוש. אחר כך הגיעו לאלכסנדריה במצרים תוך התחזות לסוחרי דבש. באלכסנדריה חלו שניהם במחלת חום הקרויה "קדחת הנילוס". מפני שנחשבו לגוססים ללא צאצאים סחורותיהם הופקעו על ידי נאיב, סגן של הסולטאן, אבל הוחזרו להם אחרי שהתאוששו. נסעו בהמשך לרוזטה, לקהיר, עברו אחר כך דרך סואץ למדבר סיני ולחוף המזרחי של חצי האי ערב ומשם עד לעדן. בדרך עשו גם עליית רגל למכה ומדינה, מחופשים למוסלמים. הגיעו לעדן בשנת 1488 ומאותו רגע נפרדו צעדיהם. פרו דה קוויליאן פנה לכיוון הודו בעוד אפונסו דה פאיבה נסע לחפש את ממלכת הכומר יוחנן באתיופיה.
אולם אפונסו לא הגיע למקום היעד. ידוע שהמשיך לסוואקין בסודאן שם קיווה, כפי שכותב ג'יימס ברוס בספרו, להצטרף לשיירה אל יעדו.
כשדה קוויליאן חזר לקהיר בתום מסע של כשנה, ב-30 בינואר 1491 פגש שני יהודים, הרב אברהם דה בז'ה וז'וזה דה לאמגו, שנשלחו על ידי מלך פורטוגל לחפש אותם במצרים. בקהיר נודע לו על מות עמיתו אפונסו בתחילת החודש, ממחלת הדבר.
כמה שנים מאוחר יותר, פרו דה קוויליאן יצליח להגיע לממלכה הנוצרית באתיופיה ואף חי שם עד סוף חייו.
קישורים חיצוניים.
"Verdadeira informacao das terras do Preste Joao das Indias" 1 ed. 1540 ( "האב פרנסישקו אלווארש - המידע האמיתי של ארצות הכומר יוחנן והודו" - מהדורה ראשונה 1540)
הקרב על איי וייק
התאמות נגישות במקום העבודה
גילוי מחזור הדם
גילוי מחזור הדם היה תהליך הדרגתי שהתמשך מימי קדם ועד המאה ה-17. בימי קדם לא הבינו את תפקידו של הדם, אם כי ידעו שהוא נחוץ לחיים. ביוון העתיקה כבר ידעו על מרכזיותו של הלב במערכת הדם, והיו מוכרים מסתמי הלב. בעת החדשה החלו להבין את תפקידיו השונים של הדם, אך לא הבינו את פעולת מערכת הדם. העובדה שהדם זורם במחזוריות בגוף התקבלה רק לאחר גילוי מסתמי הוורידים במאה ה-16, והבנת המערכת הושלמה במאה ה-17 עם גילוי הנימיות.
מחזור הדם.
מחזור הדם הוא מערכת שתפקידה לספק לכל התאים החיים בגוף את כל צורכי הקיום שלהם, באמצעות הדם.
מחזור הדם בגוף פועל במחזוריות (ומכאן שמו). בכל פעימת לב הדם נדחף מהלב לכיוון העורקים, מהעורקים לעורקיקים, ומהעורקיקים לנימיות. הנימיות עוברות ליד התאים וכאן מתבצע חילוף הגזים (חמצן – פחמן דו-חמצני בתאי הגוף, ולהפך בריאות) וחילוף החומרים (חומרים מזינים – פסולת ולהפך בכליות ובאיברים אחרים). מהנימיות עובר הדם לוורידידים ומשם לוורידים וללב (המחזור הגדול - המערכת הכללית הסיסטמית). הדם גודש ומרחיב את הלב. בהתכווצות הבאה יעשה הדם, רווי פחמן דו-חמצני, דרכו לריאות, ושוב יבוצע חילוף גזים (פחמן דו-חמצני – חמצן) והדם יחזור בפעם השנייה ללב, עשיר בחמצן (המחזור הקטן - הריאתי) לעשות שוב את דרכו לתאי הגוף וחוזר חלילה. מבחינה טכנית, הלב פועל כשתי משאבות מסונכרנות: משאבה אחת מפעילה את המחזור הגדול והשנייה את המחזור הריאתי. באדם מבוגר קצב פעימות הלב 60–80 פעם לדקה ובשעת מאמץ, כאשר תהליכי אספקת האנרגיה לגוף מואצים, יכפיל הלב את הקצב ואף יותר.
הבעייתיות בהבנת מחזור הדם.
בזמנים קדומים פותחו תאוריות אחדות, ורק עם השתרשות הפרקטיקה של ניתוחי גוויות והצטברות ידע רפואי הגיעו החוקרים לכדי הבנה יסודית של תהליך הולכת הדם ורציפותו.
הקושי בהבנת הולכת הדם נעוץ בירידת קוטר כלי הדם. ככל שמתרחקים מהלב, הולכים כלי הדם (עורקים וורידים) ומתפצלים וקוטרם קטן עד אשר אין לראותם יותר בעין בלתי מזוינת. על פניו, אין קשר פיסי בין מערכת העורקים למערכת הוורידים ועל כן, אין הדם יכול לעבור מהעורקים לוורידים או להפך. רופא או מדען, בן העת העתיקה או ימי הביניים, יכול היה להגיע בקלות לידי מסקנה, שהדם הקולח מהלב נספג, בסופו של דבר ברקמות הגוף ואינו חוזר יותר ללב. מצד שני, הוא חוזה באיבר גדול ככבד, הרווי כולו בדם, ולא ברורה תכליתו, אלא אם הוא מייצר ברציפות דם, במקום זה שנספג ברקמות. יתר על כן, הדם קולח - בעת פציעה - החוצה, הן מהעורקים והן מהוורידים, ומסקנת המתבונן תהיה שהדם נדחף כל הזמן מהלב כלפי חוץ, ולא ישער שתיתכן גם פעולת שאיבה.
בעת העתיקה.
בתקופות קדומות לא הבינו רופאים וחוקרים את מהותו ותפקידו של הדם. אם כי ידעו, שאובדן דם מרובה באדם או בחיה (פצע, שחיטה, דימום מסיבי וכו'), יכול לגרום למוות. תיאורים של הלב וכלי הדם מופיעים כבר במצרים העתיקה, אולם הם הכילו השקפות שגויות, כמו שצינורות הדם מכילים צואה. בפפירוס מצרי המתוארך ל-1700 לפני הספירה, המכונה "פפירוס אדווין סמית", מופיעה פסקה על זרימת הדם: . בסין העתיקה הייתה נפוצה הדעה כי הלב מספק חום לכל האיברים, אולם הלב לא נתפס כמרכז מערכת הדם אלא כמחסן דם בלבד. המקרא אף הוא מזהה את הדם כמשכן הנפש: .