ב-1973 מונה למפקד חטיבה 274, חטיבת טנקי טירן, במקומו של גדעון אלטשולר. במלחמת יום הכיפורים פיקד על החטיבה שלחמה בגזרת סיני. לאחר המלחמה שירת כסגן ומפקד אוגדה 440. בשנים 1976-1977 פיקד על המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. השתחרר משירות הקבע ב-1979.
כיהן כמנכ"ל חברת הבנייה "הדר טבריה", ב-1984 מונה למנכ"ל חברת הבנייה של אברהם גינדי. היה פעיל במפלגת העבודה הישראלית והיה מועמדה לראשות עיריית רחובות ב-1993 עד שפרש מהמירוץ. פעיל בעמותת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" וכיהן כדירקטור בבנק אוצר החייל.
יואל גורודיש
שכווי הצפון
שֶׂכְוִי הַצָּפוֹן או שֶׂכְוִי הַשֶּׁלֶג (שם מדעי: "Lagopus muta"; באנגלית: ptarmigan) הוא מין של שכווי בגודל בינוני מהסוג שכווי לבן, המצוי באזור הארקטי והתת-ארקטי של אירואסיה ואמריקה הצפונית לרבות גרינלנד; ישנן אוכלוסיות שלו גם באזורים הרריים דרומיים יותר בעולם, כגון בסקוטלנד, הפירנאים, האלפים, הרי אורל, הרי פמיר ויפן, בה הוא מצוי רק באי הונשו.
מאפיינים.
השכווי הוא עוף קטן שאורכו 28–40 ס"מ. הוא מחליף את צבעי נוצותיו בין עונות השנה. בחורף, צבע נוצותיו לבן כליל, מלבד זנבו השחור וקו שחור מעל לעיניו, מה שמסייע לו להסתוות בשלג. גם באביב צבע נוצותיו אינו מבליט אותו בסביבתו: גבו של הזכר מנומר בכתמים בצבע חום ואפור, בעוד חזהו ובטנו לבנים, ובגב ראשו יש ציצת נוצות אדומה; לעומתו, כל פלומתה של הנקבה מנומרת. קל להתבלבל בינו לקרוביו לסוג: שכווי אירופי ושכווי לבן-זנב החופפים את אזורי תפוצתו וכמוהו משנים את צבעם על פי העונות. עם זאת הם בדרך כלל נמצאים באקלימים מעט יותר חמימים ונמוכים.
הוא אוכל כל והמזון המועדף עליו הוא פירות, ניצנים וגבעולים. השכוויים הבוגרים צמחוניים כמעט לחלוטין, בעוד שהצעירים, ולעיתים רחוקות יותר הבוגרים, ניזונים גם מחרקים, חלזונות ועכבישים. הוא עצמו נטרף בידי שועלים, סמוריים שונים, עופות דורסים שונים ועורב שחור וכן ניצוד בידי האדם. להגנתו הוא מנצל את הסוואתו הטבעית המתאימה את הרקע ללבן.
בתי הגידול האופייניים לשכווי הם טונדרה הנמצאת ברום גבוה, ומדרונות הרים סלעיים. בשל בתי הגידול המבודדים יחסית בהם הוא מצוי, שכווי השלג נהנה ממיעוט טורפים (העיקרי שבהם הוא העיט הזהוב) – ואינו חושש מהאדם. הוא אינו נודד, אך במהלך החורף, עשוי להתרחק מעט מבית גידולו הטבעי בחיפושיו אחר מזון. בחורף, הזכרים והנקבות חיים בקבוצות נפרדות.
בעונת הרבייה, הזכרים בוחרים טריטוריה ומגינים עליה. אם פולש מתקרב, הם קופצים לאוויר, מנפנפים בכנפיהם ופורשים את זנבם. במהלך החיזור, הזכרים מסתובבים סביב הנקבה בעוד אחת מכנפיהם על הקרקע, פורשים את זנבם ומרימים את נוצות הציצה האדומות שלהם. הנקבה מטילה שש עד עשר ביצים בגומה מרופדת בעשב וטחב. הזכר עוזב לקראת אמצע תקופת הדגירה, שנמשכת כ-21 ימים. הנקבה משגיחה על האפרוחים במשך כ-10 עד 12 ימים, והם נהיים עצמאיים בגיל שלושה חודשים.
תפוצת השכווי גדולה ולא נשקפת לו סכנת הכחדה בטבע.
תאודור מנקס
נאסר ג'ודה
נאסר ג'ודה (ערבית: ناصر جودة; נולד ב-11 ביולי 1961) הוא פוליטיקאי ירדני שכיהן כשר החוץ של ירדן בין השנים 2009-2017.
ביוגרפיה.
נאסר ג'ודה נולד ב-11 ביולי 1961 בעמאן בירת ירדן למשפחה ממוצא פלסטיני. אביו, סמי ג'ודה, נולד ברמאללה ושימש בעבר כשר החוץ הירדני. הוא למד בתיכון באנגליה, ולאחר מכן סיים ב-1982 לימודים לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובמשפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבארצות הברית. ג'ודה סיים לימודי תואר שני באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנים 1985-1992 עבד ג'ודה בחצר המלכותית הירדנית תחת המלך חוסיין, בתחילה כפקיד משרדי של ולאחר מכן כמזכירו האישי של יורש העצר חסן אבן טלאל, אחיו של המלך. בשנת 1992 מונה לראש משרד הידיעות הירדני בלונדון, ובתפקיד זה שימש עד שנת 1994. לאחר סיום שהותו בלונדון התמנה למנכ"ל הטלוויזיה הירדנית, תפקיד שהחזיק בו עד שנת 1998, אז מונה למנכ"ל חברת הרדיו והטלוויזיה הירדנית (בבעלות ממשלתית). בשנים 1998-1999 שימש כשר התקשורת וכדובר הממשלתי בממשלתו הראשונה של פאיז א-טראונה. את התפקיד סיים בעקבות התפטרות הממשלה. בשנים 1999-2005 עבד במגזר הפרטי.
בנובמבר 2005 חזר ג'ודה לשירות הציבורי כאשר מונה בשנית לתפקיד הדובר הממשלתי בממשלתו הראשונה של מערוף אל-בח'ית. בנובמבר 2007 קיבל פעם נוספת את תפקיד שר התקשורת בממשלתו של נאדר א-דהבי. ב-23 בפברואר 2009 מונה ג'ודה בידי א-דהבי לתפקיד שר החוץ. בתפקיד זה הוא ממשיך לאחוז עד היום, זאת בזמן שהתחלפו בתקופה זו מספר ראשי ממשלות: א-דהבי, סמיר זיד א-ריפאעי, מערוף אל-בח'ית, עון שווכת אל-ח'סאונה וכיום עבדאללה אנסור. השבעתו האחרונה לתפקיד הייתה בממשלתו השנייה של אנסור, ב-30 במרץ 2013. בהשבעה זו נוסף לתפקידו כשר החוץ גם תפקיד "השר לענייני הפזורה הירדנית".
בשנת 2012 מונה ג'ודה בידי הליגה הערבית לנציג בוועדה המגשרת בין ישראל לרשות הפלסטינית.
חיים אישיים.
אביו של נאסר ג'ודה, סמי ג'ודה, היה פלסטיני יליד רמאללה ששימש גם הוא כשר החוץ של ירדן. דודו מצד אמו הוא זיד א-ריפאעי, ראש ממשלת ירדן בשנות ה-80, ובן-דודו סמיר זיד א-ריפאעי שימש גם הוא כראש ממשלה בשנים 2009-2011 (תחתיו שימש ג'ודה כשר החוץ). נאסר ג'ודה נישא לנסיכה סומאיה, בתו של חסן אבן טלאל אחיו של המלך חוסיין, אז גם יורש העצר הירדני. לזוג נולדו ארבעה ילדים: טארק וזין (תאומים, נולדו 1994), עלי (נולד 1996) וטוקיינה (נולדה 1998). הזוג התגרש בשנת 2007.
חטיבת האגרוף והרומח
איש הכריות
איש הכריות (באנגלית: The Pillowman) הוא מחזה משנת 2003 פרי עטו של המחזאי האירי מרטין מקדונה. הוא הוקרא לראשונה בגרסתו המוקדמת בתיאטרון פינסבורו, לונדון, ב-1995. הוא מגולל את סיפורו של קטוריאן, סופר בדוי שמתגורר במדינת משטרה ונחקר על תוכנם המבעית של סיפוריו הקצרים, ודמיונם למעשי רצח מוזרים שמתרחשים בעיר. המחזה זכה בפרס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר לשנת 2004, בפרס מבקרי התיאטרון של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר בשנת 2004-5, ובשני פרסי טוני להפקה. הוא היה מועמד לפרס איבנינג סטנדרט למחזה החדש הטוב ביותר לשנת 2004.
תקציר העלילה.
קטוריאן קטוריאן קטוריאן, מחברם של סיפורים קצרים שרבים מהם מתארים אלימות נגד ילדים, נאסר בידי שני בלשים, אריאל וטופולסקי, מכיוון שכמה מהסיפורים דומים לרציחות שמתבצעות בעיר. כשאחיו מייקל מספר לו שהודה ברציחות וסיבך אותו, הוא רוצח את אחיו, מודה ברציחות שלא ביצע, אולם מנסה להציל את סיפוריו מהשמדה. המחזה כולל הקראתם של הסיפורים במהלך החקירה, כשחלק מהסיפורים מיושמים ברציחות וחלקם משוחקים בידי קטוריאן ואחיו. הידוע שבהם הוא "הסופר והאח של הסופר" האוטוביוגרפי
עלילה.
מערכה ראשונה.
תמונה ראשונה.
אריאל וטופולסקי חוקרים את קטוריאן בחדר חקירות בתחנת המשטרה. בתחילה קטוריאן אינו יודע למה הוא נחקר. וחושב שהוא נחשד בהעברת מסרים פוליטיים נגד הדיקטטורה הטוטליטרית באמצעות סיפוריו. הבלשים וקטוריאן משוחחים על סיפורי זוועה בהם כלולים ילדים. אריאל עוזב את החדר, ומעט אחרי-כן נשמעות צרחותיו של מייקל מהחדר הסמוך. אריאל שב, ידו מכוסה בדם, כפי הנראה מכך שעינה את מייקל, ומספר לקטוריאן שמייקל זה עתה הודה ברציחתם של שלושה ילדים ביחד עם קטוריאן. שני הילדים הראשונים נרצחו לפי המתואר בסיפורים "אנשי התפוחים הקטנים" ו"הסיפור על העיר שעל גדת הנהר". קטוריאן מכחיש את ההאשמות, בהצהירו שלמרות שיש בהם ילדים והרג ילדים, זוהי דרכו לספר סיפור.
תמונה שנייה.
קטוריאן גודל בידי הורים אוהבים שעודדו אותו לכתוב, ובמשך שנים רבות כתב סיפורים שמחים. אולם, בלילה אחד החל לשמוע מהחדר הסמוך החסום בפניו נהמה של כלים חשמליים וצעקות של ילד שחוסמים את פיו, וכתוצאה מכך החל לכתוב סיפורים קשים יותר. לילה אחד, פתק הוחלק מתחת לדלת בו נכתב:
קטוריאן שבר את הדלת וראה את הוריו מהתלים בו, מעמידים פנים שהם מענים ילד. אבא שלו אמר לו להסתכל על הצד השני של הדף ובו היה כתוב שהוא זכה בתחרות סיפורים קצרים. אולם, כשקטוריאן שב כעבור מספר שנים, הוא גילה את גופת אחיו המת בן הארבע מתחת למזרן, כשגופו שבור ושרוף לופת את כתב היד של סיפור יפה, טוב יותר מכל סיפור שכתב קטוריאן, קטוריאן שרף את כתב היד. כאן קטוריאן קטע את סיפורו כדי לספר שהוא פיברק את הסיום כדי לספר את הסיפור. במציאות קטוריאן פרץ את הדלת לחדר השני ומצא שם את אחיו חי, עם נזק מוחי בלתי ניתן לתיקון. באותו לילה הוא חנק את הוריו הישנים בכרית כנקמה על כך שעינו את אחיו ומאותו יום ואילך השגיח על אחיו.
מערכה שנייה.
תמונה ראשונה.
קטוריאן ומייקל ביחד בתאם בתחנת המשטרה, קטוריאן זה עתה עונה. מייקל מגלה שהוא לא עונה, אלא שיתף פעולה עם אריאל, אפילו צרח כשאריאל ביקש ממנו. לפי בקשתו של מייקל, קטוריאן מספר לו את הסיפור "איש הכריות", אודות אדם עשוי מכריות שמשכנע ילדים להרוג עצמם, על מנת שיחסך מהם עתידם הרע. מייקל מודה שהוא הרג ילד, בטענו שקטוריאן אמר לו לעשות כן באמצעות סיפוריו. מייקל גם מודה שהוא רצח ילד נוסף בהשראת "ישו הקטן", אחד הסיפורים האכזריים ביותר של קטוריאן. מייקל מספר לקטוריאן שהוא קרא את הסיפור "הסופר והאח של הסופר", והתנגד לשינויים שהוא הכניס, השונים ממה שקרה במציאות, ברצותו שקטוריאן יכתוב במקום זאת סיום שמח לשני האחים. קטוריאן משכיב את מייקל לישון בספרו לו את הסיפור "החזיר הירוק הקטן", ואז חונק אותו. קטוריאן קורא לבלשים, מכריז על כוונתו להתוודות על פשעיו, בתנאי שישמרו על הסיפורים שכתב.