אהרון שאול שור נולד באורשה שבמוהילב, על ידי נהר דניפר ברוסיה הלבנה בשנת 1864 וקיבל חינוך מסורתי בחדר. כבר בימים אלה נתגלה כישרונו לציור, אך אביו, שהיה רב וראש הישיבה בעיר, לא שעה לעצת קרובים וידידים לשלוח אותו ללימודי אמנות. ואולם בשנים 1885-1882, בהיותו בן 18, עזב שור את ביתו ועבר לווילנה, שהייתה תחנתו הראשונה באמנות. הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הממלכתי לציור. בשנת 1886 עבר לווינה, בה המשיך את לימודיו, קודם במכון הממלכתי לאמנות ולאחר מכן באקדמיה המלכותית, שם השתלם במחלקה לציור פורטרטים. למד שם יחד עם יהודה אפשטיין ולזר קרסטין, עמם התיידד. כבן לעם היהודי הצטרף באותה העת לאגודת הסטודנטים הציוניים, פעולה ציונית שהמשיך בה גם בהמשך חייו. הוא נמנה עם חבריו של ד"ר חיים ויצמן, ליאו מוצקין, נחמן סירקין ורבים אחרים. בעקבות אפיזודה בלתי נעימה (הוא הוזמן לדו-קרב על ידי אחד מחבריו ללימודים בן אצולה וינאי) נאלץ שור לעזוב את העיר. בסוף שנת 1887 הגיע לברלין עד לשנת 1913, שנת עלייתו לארץ ישראל. בברלין עסק בעיקר בציור דיוקנאות. בנוסף, עבר השתלמות בציור מניאטורות, עד שהגיע לדרגת עוזר לפרופסור באסטנייה במכון שליד המוזיאון הממלכתי של ברלין ובין השאר התמחה גם ברסטורציה של יצירות בטכניקות אלו.  עד 1907 עבד כאמן חופשי והתפרנס בעיקר ממתן שעורי ציור לבני משפחות עשירות. שור חלם על הגשמה חלוצית. בשנת 1913, בעקבות הזמנתו של פרופסור ורבורג ופרופסור בוריס שץ, עלה עם אשתו גיטה ובנו אליעזר לארץ ישראל. המשפחה נתקבלה על ידי הסופר מרדכי בן הלל הכהן. לא עברו ימים רבים ושץ, שניהל באותם ימים את "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", הציע לא.ש. שור להצטרף אל שורותיו, כחלק מצוות ההוראה והניהול. שור נעתר לבקשה והקים את מחלקת ציור המיניאטורות על שנהב, אמייל וחרסינה, אותה גם ניהל. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצליח, בזכות התעתמנותו, חבישת הטרבוש הטורקי, והידידות שרכשו לו בעלי מהלכים - להמשיך ולנהל את "בצלאל," על אף הגלייתו של הפרופסור שץ לדמשק. באותן שנים כל גדולי הציור הישראלי - האבות המייסדים - היו לתלמידיו. ביתו ברחוב החבשים היה לבית ועד לסופרים ולתלמידים חכמים, לאמנים, לעסקני ציבור וגם לפשוטי עם, לתלמידים, לאינטליגנציה הספרדית ואפילו מן המשפחות הערביות. בשנת 1925, עם סגירת בית הספר, עבר ללמד בבתי ספר אחרים בירושלים. בשנים האחרונות, טרם פרישתו מן ההוראה, לימד ציור בבית הספר תחכמוני (ירושלים). יצא לגמלאות בשנת 1940.
יצירתו.
בשנותיו הראשונות, בווינה ובברלין, נמנה עם הזרם של "האמן החופשי", שסייר ותר אחר נופים מפעימים, מראות טבע של בראשית וטיפוסי אדם שמחים אותם הרבו לצייר. בין יצירותיו נודעים במיוחד ציורי הנוף- ובעיקר הציורים בצבעי המים, אותם הקפיד לצייר תמיד בחיק הטבע. ציורי נוף בוהקים אלה נותנים ביטוי זך ורענן לאקלימה ולאורה המיוחד של הארץ, או כפי שרשם ידידו של שור, הצייר הרמן שטרוק, לפני יותר משמונים שנה: "הרבה ממסותיו הקטנות מראות אמת יוצאת מן הכלל של טבע בתפיסת צבעי ארצנו...כל המסתכל ביצירות האלו בלי משפט קדום לגבי המודרניות או המסורת, ימלא רגשי כבוד והערצה לאמן, שבלי להטעות על ידי זרמי היום הוא הולך את דרכו הבודד ושר את שירו החשאי (שם). בנו האדריכל, אליעזר שור סיפר: " הוא נטל את כליו, את לוח הצבעים ואת המטריה הלבנה ויצא לסביבות ירושלים, בסביבות סנהדריה, ובייחוד בהר הצופים. הוא מצא מראות פלא אשר נשקפו מעליו והקפיאו את נשמתו. הרי יהודה, ים המלח והרי מואב; רוחו שאבה את נופיה של ירושלים על גוניה: אילן וסלע, שהפכו בידיו לסמלים חיים, אשר חיברו בין עבר והווה של מולדת המחדשת את נעוריה".
באותן שנים, תפישתו הכללית והאופן בו הציג את הנושאים בהם עסק היה אקדמאי וציוריו באותה היו ריאליסטיים בגישתם, אם כי חופשיים ועשירים בביצועם. אולם, עד מהרה ניכרה (בעיקר בציורי הפנים והנוף) השפעה של אינטימיסטיים הולנדיים נוסח ישראלס ואחרים. בציורים אלה בולטת רגישות גדולה במעברי הטונים ותעוזה רבה במריחת המכחול. בציוריו מסוף המאה התשע-עשרה ניתן להבחין בתהליך אופייני ומעניין של השתחררות מהאלף-בית האקדמי; מהתמסרות לפרטים אל עבר ביטוי וביצוע חופשי ומודרני ביחס לזמן והסביבה בהם חי ויצר האמן. הפרוטריט 'צעירה עם כובע', הוא ציון דרך חשוב בהתפתחותו. בתקופה זו השתייך שור לקבוצת אמנים צעירים, שיצאו יחד לנוף וציירו במשותף פרוטריטים לפי מודלים מעניינים. שור ספג השפעות אימפרסיוניסטיות מתונות, שניכרו לראשונה באותו ציור. סביב שנת 1900, השתייך הצייר לחוג האמנים של ה"סצסיון", שנחשבו בברלין לקבוצת האמנים המתקדמים ולנציגי המודרניזם בציור.
בנוסף לציורי הנוף, עסק שור גם בציור דיוקנאות. משהגיע לארץ ישראל התרשם מן הטיפוסים השונים שראה ובמיוחד מיהודי המזרח, אותם צייר בדיוק רב ובקפדנות מרובה. הפרוטרטים הרבים שצייר היו ביטוי לענוותו ולאהבת האדם, שהייתה טבועה בנפשו ובציוריו. בין הפרוטרטים שצייר, ידועים גם דיוקניהם של ויצמן, ז'בוטינסקי וראשי היישוב האחרים מעשי-ידיו.
ז'אן בטיסט ז'וזף פורייה
ז'אן בטיסט קולבר
סולטאנות אוסה
הפשיטה על ואקו
תהילים צ&quot;ב
"מִזְמוֹר שִׁיר לְיוֹם הַשַּׁבָּת" הוא מזמור צ"ב (הפרק ה-92) בספר תהילים הנאמר בקבלת שבת לאחר שירת הפיוט לכה דודי. הוא נאמר גם בתפילת שחרית של שבת ושל חגים.
חיבורו.
לפי חז"ל אדם הראשון חיבר את המזמור כשבח על כך שניצל ממיתה על חטאו בזכות השבת שסינגרה עליו. לאחר מכן לפי רבי ישמעאל המזמור נשכח ומשה רבנו חידש אותו.
תוכן המזמור.
תוכן המזמור הוא תיאור שמחתו של המשורר במעשיו של הקדוש ברוך הוא ובסיפור שבחיו. המזמור מדבר על הצדיקים והצלחתם, לעומת הרשעים שהצלחתם היא רגעית וחולפת. מזמור שיר ליום השבת היה מושר על ידי הלוויים בעת הקרבת קרבן התמיד של יום השבת. חז"ל נתנו את טעמם לאמירת מזמור זה בשבת; "מזמור שיר לעתיד לבוא ליום שכלו שבת ומנוחה לחיי העולמים".
זמן אמירתו.
המזמור נאמר בפסוקי דזמרא של חג ושבת, והוא מנהג ארץ ישראלי קדום.
מזמור זה הוא הגרעין הראשון של טקס קבלת שבת שהתפתח על ידי מקובלי צפת במאה השש עשרה. מנהג ייחודי קיים בבית הכנסת אלטנוישול בפראג, שם אומרים עד היום את המזמור בקבלת שבת שתי פעמים.
מזמור זה הוא גם שיר של יום של שבת.
בקהילות הספרדים וקצת קהילות אשכנז, הוא נאמר גם אחרי קריאת התורה של מנחה בשבת.
תהילים כ&quot;ט
"מִזְמוֹר לְדָוִד הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים" הוא המשפט הפותח בספר תהילים פרק כ"ט, הוא מזמור שבח לה'. המזמור מצא מקום חשוב בליטורגיה היהודית. חוקרים משערים כי הוא שאוב משירת עמי המזרח הקדום ומצויים בו שרידים של מיתולוגיה אלילית קדומה.
תוכן המזמור.
המזמור עוסק בכבוד ובכוח של האל המקראי ובהתגלות האל בעולם. המזמור נפתח באמירה לאספת האלים לתת כבוד לאל (פסוקים א-ב), ממשיך בתיאור קולו של ה' (פסוקים ג-ט) כאשר הוא מתגלה בעולם, ומסיים בהמלכת ה' בעולם (פסוקים י-יא).
המזמור בחז"ל.
חז"ל מציינים את ייחודו של המזמור בכך ש'קול ה' חוזר שבע פעמים במזמור, ושם ה' חוזר בו שמונה עשרה פעמים (ואם מונים גם את 'אל הכבוד' מגיעים ל-19 אזכורים), שכנגדם תיקנו בתפילת העמידה של יום חול שמונה עשרה ברכות ועוד אחת.
מפסוקים א–ב מצאו חז׳׳ל מקור לברך הברכות אבות, גבורות, וקדושת השם בתפילת העמידה.
המזמור בליטורגיה היהודית.
בבית המקדש, מזמור זה הוא המזמור שהושר בשירת הלויים בעת הקרבת קרבן מוסף ביום הראשון של חול המועד סוכות, וכן בעת הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים בראש השנה.
מזמור זה מקדים את שירת הפיוט לכה דודי בתפילת קבלת שבת ונוהגים בהרבה קהילות לעמוד בעת אמירתו. המקובלים נתנו חשיבות מיוחדת לכך שבמזמור מוזכר קול ה' שבעה פעמים ולכן אומרים אותו בכניסת שבת משום ששבעה הקולות הם כנגד שבעה ימי השבוע.
את המזמור נוהגים לשיר בקצת קהילות בהקפות של שמחת תורה, וקהילות ספרדיות ואשכנזיות מלוות בשירת מזמור זה את החזרת ספר התורה לארון הקודש (בקהילות אשכנזיות שרים את המזמור רק בשחרית של שבת ואילו בחגים ובימות החול נוהגים ללוות עם "לדוד מזמור").
בקצת קהילות אשכנז, הוא נאמר גם בסוף תפילת "מעריב בזמנו" (כלומר כשמתפללים ערבית אחרי צאת הכוכבים) בימות החול.
בהתאם לדברי הגמרא לעיל, הגר"א סובר שמזמור זה הוא שיר של יום ביום הראשון של חול המועד סוכות, ובנוסף הוא גם שיר של יום לשבועות, משום דברי חז"ל שפירשו אותו על מתן תורה, וכן מנהג הפרושים.
בתרבות.
למזמור לחן של הרב שלמה קרליבך, ובוצע בביצועים רבים בין היתר על ידי יצחק מאיר הלפגוט, ישראל אדלר ויעקב יהודה דסקל.
תנועת "עוז ושלום" שאבה את שמה מן הפסוק האחרון בפרק.
קישורים חיצוניים.
משמעות המזמור בחקר המקרא
המזמור כליטורגיה דתית
אצטדיון קאראיסקאקיס
אצטדיון קאראיסקאקיס (ביוונית: Γήπεδο Γεώργιος Καραϊσκάκης) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר הנמל פיראוס שביוון. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל אולימפיאקוס ומכיל 32,115 מקומות ישיבה. כמו כן, מארח האצטדיון לעיתים את משחקיה הביתיים של נבחרת יוון. האצטדיון נקרא על שם גיבור מלחמת העצמאות היוונית, גאורגיוס קאראיסקאקיס, שנפצע קשה באזור זה.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1895, והוא נחנך כשנה מאוחר יותר. האצטדיון אירח את תחרויות הרכיבה של אולימפיאדת אתונה באותה שנה. בשנות השישים שופץ האצטדיון ולקראת המשחקים האולימפיים באתונה בשנת 2004, נבנה כמעט מחדש. באולימפיאדה זו אירח האצטדיון חלק ממשחקי הכדורגל.