לאחר הצלחתו בתל חסי, עבר בליס לחפור בירושלים. הוא חפר בה ביחד עם האדריכל ארצ'יבלד דיקי (A.C. Dickie) בין השנים 1897-1894. תרומתו העיקרית הייתה הבנת הארכאולוגיה של ירושלים. בין האתרים שחפר היו בריכה וכנסייה ביזנטית בבריכת השילוח. בשנת 1898 עבר לחפור יחד עם עוזרו רוברט מקאליסטר במספר אתרים בשפלת יהודה הוא חפר באזור עד שנת 1900. האתרים שנחפרו היו במרשה, תל צפית, תל גודד ועזקה. דוחות החפירה של בליס ומקליסטר מאתרים אלה, קבעו סטנדרט חדש לחפירות העתידיות.
ב-1900 פוטר בליס מתפקידו כ"חוקר הקרן" בטענה של בריאות לקויה, אבל גם בגלל הדקדקנות הרבה שלו, שגרמה לכך שלא ייצר עבור הקרן דוחות מלהיבים, ובכך הקשה עליה לגייס תרומות לקרן. בתקופה מאוחרת יותר הצהיר אולברייט שזו הייתה שגיאה שפגעה במחקר הארכאולוגי באזור הלבנט. לאחר פיטוריו כתב בליס מונוגרפיה שעסקה בהתפתחות המחקר באזור הלבנט מתחילתה ועד שנת 1902.
ג'ון ברייס הדרכה
חברת ג'ון ברייס הדרכה, מקבוצת matrix הישראלית, היא חברת הדרכה בתחום המחשוב וטכנולוגיית המידע ובתחום הדרכת מיומנות הניהול, השירות והמכירות. לג'ון ברייס הדרכה 3 מרכזי הדרכה בישראל (תל אביב, ירושלים וחיפה) ומרכזים נוספים באירופה.
פעילות.
לחברה שני קהלי יעד מרכזיים: אנשי מקצוע מנוסים מהתעשייה בכלל ומתעשיית ההיי-טק בפרט ואנשים העושים את צעדיהם הראשונים בעולם ההיי-טק במסגרת קורסי הסבה והכשרה. האנשים העוברים הדרכה בג'ון ברייס כל שנה הוא כ-10000.
פעילות ג'ון ברייס הדרכה מחולקת ל-5 קווי פעילות עיקריים:
היסטוריה.
בשנת 1990 חברו ערן לסר וזיו מנדל, שני מדריכים יוצאי ממר"ם להקמת גוף הדרכה וייעוץ. כך הוקמה חברת מ.ל מיני מחשבים (ראשי התיבות מנדל לסר). בשנת 1991 הוסמכה החברה להעביר קורסים וסדנאות של חברת אורקל. בשנת 1994 התמזגה החברה עם ג'ון ברייס מערכות, נציגת חברת אורקל (Oracle) בישראל באותה תקופה, ובעקבות המיזוג שונה שם החברה לג'ון ברייס הדרכה. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 צברה ג'ון ברייס הדרכה תאוצה בפעילותה כאשר ניצלה את גל הפריחה בענף ההיי-טק. החברה הרחיבה את פעילותה בתחום הקורסים למקצוענים והחלה בהעברת קורסים לקהל הרחב וקורסי הסבת אקדמאים. בתחילת 1997 הודיע החברה שהיא עומדת להנפיק את מניותיה בבורסה לניירות ערך בלונדון ולגייס כ-10 מיליון דולר. באותה עת החזיקו בני הזוג מרקוס וג'ודית הולסייד ב-88% מהחברה. לבסוף רכשה חברת ICTS, שהייתה בשליטת איש העסקים עזרא הראל, את קבוצת ג'ון ברייס. באותה שנה גם נמכרה חלק מהפעילות של "ג'ון ברייס מערכות" לחברת אורקל שפתחה אז סניף בישראל.
בשנת 1999 רכשה, תמורת 20 מיליון דולר, חברת גילת תקשורת את ג'ון ברייס הדרכה. במסגרת עסקה שמטרתה לשלב בין תוכני ההדרכה של ג'ון ברייס לבין טכנולוגיית הלימוד מרחוק של גילת. וכן במטרה לספק גב פיננסי לג'ון ברייס הדרכה להתרחבות ברחבי העולם. באותה שנה רכשה חברת מלם מערכות את פעילות הפרויקטים של חברת ג'ון ברייס ואת חברת הבת שלה, "ג'ון ברייס מוצרים" תמורת 6.7 מיליון דולר. בעקבות הרכישה של ג'ון ברייס הדרכה, עברו מנדל ולסר, בינואר 2001, לשמש כמנכ"לים בגילת תקשורת, אשר בהמשך, במסגרת מאמץ להפוך לחברת e-Learning בינלאומית, שינתה את שמה למנטרג'י. מנדל ולסר המשיכו לפתח את שתי החברות, תוך מאמץ לייצב את שתי החברות בתקופה של ירידה בהכנסות, וחובות מצטברים כתוצאה מן המשבר בתעשיית הטכנולוגיה בשנת 2001.
בשנת 2002 רכשה חברת מטריקס הישראלית את ג'ון ברייס הדרכה בעסקה בשווי 905 אלף דולר, לאחר שנקלעה לקשיים עם התפוצצות בועת הדוט-קום. במקביל רכשה מטריקס את חברת ההדרכה "סיון" שיסד יצחק סיון. ג'ון ברייס הדרכה וסיון התמזגו ב-2003, כאשר שם המותג ג'ון ברייס הדרכה נשמר, תחת ניהולם של מנדל ולסר כמנכ"לים משותפים.
מאז רכישתה על ידי מטריקס משמשת ג'ון ברייס הדרכה כזרוע ההדרכה וההטמעה המרכזית של חברת מטריקס. במהלך השנים 2003 עד 2010 התחזקה ג'ון ברייס והפכה לגוף הדרכת המחשבים והטכנולוגיה הגדול בישראל. במהלך השנים הללו חיזקה ג'ון ברייס הדרכה את פעילותה בתחום ההטמעה של מערכות מחשוב בארגונים, בנוסף לפעילותה המסורתית בתחום ההדרכה.
בחודש מאי 2011 עברה ג'ון ברייס הדרכה למשכנה החדש ברחוב חומה ומגדל בתל אביב.
בחודש אוגוסט 2011 הודיעה מטריקס על איחוד שתי חברות ההדרכה שברשותה, במהלך זה אוחדו הפעילויות של ג'ון ברייס הדרכה ומכללת הייטק לחברה אחת בשם "ג'ון ברייס מכללת היי-טק".
ביוני 2014, עזב ערן לסר את תפקידו בג'ון ברייס, אחרי 24 שנים. זיו מנדל נשאר בתפקיד המנכ"ל.
פרדריק ג'ונס בליס
פסק דין הנדלס נגד קופת עם
פסק הדין אליעזר הנדלס נגד קופת-עם היה מערכה משפטית בת שלוש ערכאות, בה נדון סכסוך אזרחי בין מוצא אבידה, אליעזר הנדלס, לבין בעלי המקום בו היא נמצאה, בנק קופת עם. הסכסוך נדון תחילה בבית המשפט המחוזי בירושלים, שפסק לטובת הנדלס. הבנק ערער לבית המשפט העליון, שהפך, ברוב דעות, את פסק הדין של המחוזי, ופסק לטובת בנק קופת עם. בדיון נוסף, שנערך בבית המשפט העליון בהרכב מורחב, אושררה ההחלטה הקודמת בערעור. הסוגיה העיקרית בדיונים הייתה למי שייכת אבדה שבעליה אינם ידועים שנמצאה בשטח בבעלות פרטית, אך כזה המשמש בפועל כמקום ציבורי, ומצויים בו עוברים ושבים רבים בהיתר.
בפסק הדין, הנחשב לאחד מפסקי הדין המכוננים במערכת המשפט הישראלית, התגלעה מחלוקת יסודית בשאלת מידת מעמדם של מקורות המשפט העברי במשפט הישראלי המודרני, ומידת הזיקה הראויה ביניהם.
המקרה הנדון.
ב-22 באפריל 1976 נכנס אליעזר הנדלס לבנק קופת עם. הוא ירד לחדר הכספות ומצא שם על הרצפה מעטפה ובה שתי איגרות חוב המזכות את בעליהן בסך 20,000 ל"י, ללא ציון פרטי בעליהן. הנדלס ניסה לברר אצל פקידי הבנק למי שייכת האבדה, אך לא היה להם מידע בנושא. מנהל הסניף דרש ממנו למסור לידיו את המעטפה, אך הנדלס סירב. הוא העדיף למסור אותה לידי המשטרה, שאכן קיבלה את האבדה לידיה, על פי חוק השבת אבידה תשל"ג-1973. לאחר ארבעה חודשים שבהם לא התבררה זהות המאבד, פנה הנדלס למשטרה וביקש לקבל לידיו את איגרות החוב על פי החוק הקובע כי במקרה כזה ניתנת האבדה למוצא. המשטרה סירבה לבקשתו בטענה שעליה למסור אותן לבנק, משום שבו נמצאה האבדה.
פסיקת בית המשפט המחוזי בירושלים.
הנדלס תבע את המשטרה בבית המשפט המחוזי בירושלים. הוא ביקש המרצה של בית המשפט, שתקבע כי הוא הזכאי לקבל את האגרות. מנגד טענו מורשי הבנק, כי יש להעביר את המציאה לידם, מכיוון שעל פי החוק שייכת מציאה שלא נדרשה לבעל המקום שבו נמצאה. לעמדה זו הצטרפה גם מדינת ישראל, שטענה, באמצעות בא כוחה, כטענות מורשי הבנק.
השופט יהודה וייס, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, קבע ב-11 באוגוסט 1978 כי הדין עם הנדלס, וכי יש להעביר את המציאה לידיו. הוא נימק את פסיקתו בכך שחדר הכספות של הבנק אינו מוגדר כ"רשותו" של הבנק, אלא כ"רשות הרבים". זאת משום שהבנק מעוניין לאפשר כניסת הציבור לחדר זה, ואף איפשר אותה בפועל. מלבד זאת, מכיוון שזכותם של בעלי הכספות לגשת בחופשיות לחדר זה, הרי שהוא נחשב כרשותם יותר מאשר כרשות הבנק. השופט הסתמך, בין השאר, על ההלכה היהודית, הקובעת שאין לבעל רשות אפשרות לזכות בחפץ של הפקר הנמצא ברשותו, אם הרשות מוגדרת "אינה משתמרת", כלומר נכנסים ויוצאים בה בני אדם העלולים ליטול את החפץ. מכיוון שכך, חפץ המוטל במקום כזה - כל הקודם זוכה בו, ואין עילה הלכתית העשויה לשייך אותו לבעל המקום. לבית המשפט הוצגה חוות דעתם של שלושה פוסקים בני ימינו, שקבעו שלפי ההלכה זכה הנדלס במציאה. השופט קיבל חוות דעת זו, ופסק כי איגרות החוב יינתנו למוצאן.
פסיקת בית המשפט העליון (ערעור ראשון).
בנק קופת עם לא קיבל את החלטת בית המשפט המחוזי, וערער עליה לבית המשפט העליון. בערעור דנו השופטים: משה לנדוי, מנחם אלון ואהרן ברק. דעות השופטים היו חלוקות: ברק קיבל את טענת המערער, לנדוי הצטרף לדעתו של ברק, ואילו אלון סבר שהדין עם המשיב. ביום 17.2.1980 החליטו השופטים ברוב דעות לקבל את הערעור, והורו לתת את האגרות לבנק שבו נמצאו.
חילוקי הדעות בין השופטים התמקדו בעיקר בנקודות הבאות:
מהי "רשותו של אדם אחר"?
החוק הישראלי הדן בנושא השבת אבדה קובע כך:
השופטים נחלקו כיצד להגדיר את חדר הכספות של הבנק - הרשות בה מצא הנדלס את האבדה. השופט ברק סבר שיש לפרש את לשון החוק בהתאם למטרתו המוצהרת - השבת האבדה לידי בעליה שאיבדה. לדעתו, מסירת האבדה לידי בעלי הרשות בו נמצאה - נועדה לשרת מטרה זו, משום שבאופן טבעי יפנה המאבד לבקש אותה במקום בו אבדה לו, ומשום שסביר שבעל המקום ישמור על האבדה טוב יותר מאשר מוצא מזדמן. ברק הוסיף והבהיר, כי הענקת האבדה שלא נדרשה למי שמצאה - נועדה אף היא למען הגשמת השבתה. לכן, סבר, יש להעניק את האבדה לבעלי הרשות, שכאמור, הם אלו שעשויים להגשים את השבת האבדה באופן המיטבי.
השופט אלון הסכים עם ברק באשר למטרות החוק, אך סבר כי יש לפרש אותו בהתאם להלכות השבת אבדה במשפט העברי. זאת משום שמחוקקיו העניקו לו את השם התלמודי "חוק השבת אבדה" בכוונת מכוון, כדי לרמוז על מקורותיו ומטרותיו הזהות לאלו שבמשפט העברי. הוא טען כי ההגדרה "רשותו של אדם אחר" היא הגדרה עמומה ביסודה, ועל כן יש לפרש אותה על פי ההגדרה בה היא מתפרשת במשפט העברי הדן בהשבת אבדה. אלון הוסיף וחלק על ברק בעצם ההנחה שהענקת המציאה לבעלי הרשות בו נמצאה עשויה לקדם את השבתה.