טרגדיית התָלִידוֹמִיד, שהתרחשה בתחילת שנות ה-60, ממחישה את חשיבותה של הסטריאוכימיה. התרופה, שיוצרה בגרמניה ב-1957 ונועדה לשמש נגד בחילות שחוות נשים בהיריון, גרמה למומים מולדים בעשרות אלפי תינוקות, עד להורדתה מן המדפים ב-1961. מאוחר יותר הסתבר שמולקולת התלידומיד קיימת בשני סטריאואיזומרים - L-תלידומיד, המסיט אור מקוטב לשמאל, ו-D-תלידומיד, המסיט אור מקוטב לימין. האיזומר הראשון פועל כתרופה נגד בחילות, ואילו השני גורם למומים מולדים. שני האיזומרים מומרים האחד לשני בגוף האדם, כך שגם נטילת האיזומר הראשון בלבד גורמת למומים מולדים. בזמן ייצור התרופה היה תחום הסטריאוכימיה בחיתוליו, והתוצאות החמורות הביאו להאצה משמעותית בהתפתחות התחום.
דוגמה נוספת לחשיבות המבנה המרחבי בביולוגיה ניתן למצוא בחוש הראייה. מנגנון הראייה של יצורים חיים, על אף שהוא שונה באופן ניכר בין המינים השונים, מתבסס בכולם על האלדהיד רטינל. לתרכובת זו, המצויה באדם בקנים ובמדוכים שבעין, שני איזומרים. כשאור פוגע במולקולה, מנת האנרגיה של האור גורמת למולקולה לעבור מהתצורה של האיזומר האחד - 11-ציס-רטינל - לזו של האיזומר השני - 11-טרנס-רטינל. בתאי קנים שברשתית העין מחובר הרטינל לאנזים סקוטופסין; יחדיו הם יוצרים קומפלקס הנקרא רודופסין. השינוי במבנה המרחבי של הרטינל, הנגרם כתוצאה מהאור, גורם לאלדהיד להינתק מהאנזים, שכן כעת הוא כבר אינו מתאים בצורה מושלמת לאתר הפעיל של האנזים. הניתוק גורם לתגובת השרשרת המביאה ליצירת גירוי בתאי עצב המעובד על ידי מערכת הראייה לקבלת תפיסה חזותית של העולם.
אף מבחינה היסטורית היה זה ביולוג אשר גילה לראשונה כמה מהתגליות שהיוו את הבסיס לסטריאוכימיה. הצרפתי לואי פסטר, שנחשב לאבי המיקרוביולוגיה, גילה ב-1843 שגבישי חומצה טַרְטַרִית, הנוצרים כמשקע בחביות יין, מסיטים אור מקוטב לכיוון אחד, ואילו גבישי חומצה טרטרית שסונתזו באופן מלאכותי לא מסיטים אור מקוטב. פסטר בחן את הגבישים תחת מיקרוסקופ ומצא שהמבנה שלהם אינו סימטרי, והגבישים המלאכותיים היו משני סוגים, שהיו תמונת ראי זה של זה. הוא מיין בשקדנות, בעזרת מלקחיים זעירים, את הגבישים המלאכותיים לשתי קבוצות, וגילה שתמיסה שיצר מגבישי הקבוצה הראשונה (הזהים לגבישים הטבעיים בחביות היין) הסיטה אור מקוטב בכיוון השעון, בעוד שתמיסת גבישי הקבוצה השנייה הסיטה אותו נגד כיוון השעון. תמיסה בה תערובת שווה של שני הסוגים - שני האיזומרים - אינה מסיטה אור מקוטב כלל. תערובת כזו נקראת כיום תערובת רָצֶמִית; בלטינית רצמוס פירושו "אשכול ענבים", והחומצה הטרטרית, שבה גילה פסטר את התופעה, מקורה בענבי היין.
כימיה אנאורגנית
מרידה
מרידה (ספרד)
מרידה (בספרדית: Mérida) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה שבספרד. העיר שוכנת על גדות נהר הגוודיאנה. אוכלוסיית העיר מונה 53,915 תושבים (אומדן 2006), גידול לעומת 37,000 באומדן 1966. מרידה משמשת צומת מסילת רכבת חשובה, אך עיקר חשיבותה היא היסטורית. מרידה שומרה יותר מכל עיר אחרת בספרד, ולכן האתר הארכאולוגי של מרידה הפך לאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
מרידה נוסדה בשנת 25 לפנה"ס על ידי הקיסר אוגוסטוס כמושבת חיילים משוחררים תחת השם אמריטה אוגוסטה (Emerita Augusta). המושבה נבנתה במטרה להגן על העוברים בגשר פונטה רומנו (Puente Romano) החוצה את נהר הגוודיאנה. העיר יושבה על ידי חיילים משוחררים של שני לגיונות, הלגיון החמישי אלאודה והלגיון העשירי גמינה.
במהירות רבה הפכה מרידה לאחת מעשר הערים הגדולות באימפריה, ונקראה "רומי של ספרד". מלבד זאת, היא נהפכה להיות גם עיר הבירה של הפרובינקיה לוסיטניה, ואחת הערים החשובות ביותר של האימפריה הרומית.
בתקופת הויזיגותים הייתה מרידה למושב הארכיהגמון. עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים ב-713 החלה ירידה במעמדה של מרידה. מרידה נפגעה במלחמות הרקונקיסטה, ונכבשה על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון בשנת 1230, אך הוא לא המשיך בשליטתו עליה ומסר אותה למסדר סנטיאגו. מרידה לא רק ירדה מגדולתה, אלא גם ניכרה בה ירידה משמעותית במספר התושבים שחיו שם, ולכן, כאמור, חשיבותה כיום היא בעיקר היסטורית.
היהודים החלו להתגורר במרידה רק מן התקופה הרומית המאוחרת ולאחר מכן בתקופת הוויזיגותים.
היישוב היהודי במרידה התקיים גם בתקופה המוסלמית, ואף לאחר מכן, כאשר הנוצרים כבשו את המקום. באותו הזמן הקהילה היהודית חיה בקרבת הכנסייה המקומית, ששימשה להם כבית כנסת לפני שגורשו מספרד (ואז בעצם הפך בית הכנסת לכנסייה). למרות הכול, גם לאחר הגירוש ישבו שם יהודים, אמנם אנוסים, שהיוו קהילה, והעיר שימשה גם כתחנת מעבר לאנוסים מהארצות השכנות.
אתרים במרידה.
הגשר פונטה רומנו, החוצה את נהר הגוודיאנה, עדיין קיים, והוא מנוצל עכשיו בעיקר להולכי רגל שבאים לראות את האתר ההיסטורי הזה. למעשה, קיים גשר נוסף בקרבת מקום - גשר פונטה לוסיטניה (Puente Lusitania). ניתן לראות שם מבצר, ששימש את הרומאים ומאוחר יותר גם את המורים. מקדשים, כמו בכל עיר קדומה אחרת, אינם חסרים במרידה; ניתן לראות שם גם מקדש לאלת הציד (במיתולוגיה היוונית) דיאנה. שרידים רומיים במקום הם: פורום (כולל גם קשת), אמת מים (המכונה: Acueducto de los Milagros), בריכת מים, ותיאטרון רומי להצגות קיץ שגרתיות, בעיקר לפי המחזות החדשים של אותם הזמנים. שרידים נוספים, כוללים קירקוס.
בשנת 1993 הכריז ארגון אונסק"ו על השרידים הארכאולוגיים במרידה כעל אתר מורשת עולמית.
עין גב
עֵין גֵּב הוא קיבוץ השוכן על הגדה המזרחית של הכנרת ומשתייך למועצה אזורית עמק הירדן. יש הקובעים את הוראת השם "עין-גב" כמתייחס למילה "נקבה" או "נוקייב" על שם הכפר הערבי א־נוקייב. אפשרות נוספת היא שמדובר בשיבוש עברי של השם הערבי שהגייתו: 'א-נקיב' (النَّقْب) כהקטנה של 'נקב' הערבי, בהוראת 'מעבר הרים צר'.
היסטוריה.
קדמת כנרת.
בינואר 1934 רכשה חברת הכשרת היישוב ממשפחת בעלי קרקעות פרסית-בהאית, עבור חברת "קדמת כנרת" שהייתה אז בהליכי הקמה על ידי הרמן בדט, 12,500 דונם של אדמות הכפר נקיב, לאורך שבעה קילומטרים של חוף הכנרת המזרחי. השטח כלל 5,300 דונם אדמות מישור ו-7,200 דונם הרריים. כוונת חברת קדמת כנרת הייתה להקים במקום התיישבות של 400 משקים של בני המעמד הבינוני שכל אחד יחזיק משק בגודל של 10 דונם. המתיישבים תוכננו להתפרנס מגידול ירקות, לה יוקדש 70% מהשטח המישורי, ומגידול בעלי חיים. באזור ההררי תוכנן לגדל כרמים, עצי פרי וצאן. החברה הקימה על שטח של 300 דונם שחכרה מפיק"א בביתניה תחתית, חווה נסיונית בהנהלת האגרונום יהודה ברייר, לבירור הירקות שכדאי לגדל במשקיה. באוגוסט 1935 הועבר הקושאן על הקרקעות שנקנו לידי החברה, והוחל בעבודות להכשרת הקרקע. באפריל 1936 עבדו חברי "בתלם" מביתניה בהכשרת הקרקע בעין גב, בעיקר בעקירת שיחי הסדראוה, ובמקום הוקם צריף לאחסון כלי העבודה.
רכישת המניות וההתיישבות לא התקדמה בקצב הרצוי, החברה נכנסה לחובות וב-1936, פרץ המרד הערבי הגדול, שהפכו אזור רחוק זה למסוכן וקשה לגישה, הפחיתו את העלייה מגרמניה, גרמו לצניחת מחירי המניות והביאו לביטול הרעיון של התיישבות פרטית. חברת 'קדמת כנרת' פורקה, ואדמותיה נמסרו לידי הקרן הקיימת, שהושיבה בעין גב את קבוצת "בתלם".
קבוצת בתלם.
קבוצת בתלם התגבשה בקיץ 1933 כנקודת קליטה ראשונית בעיר של פועלים חברי תנועות ורקלויטה, החלוץ והבונים בגרמניה שעלו בעלייה החמישית. בשנת 1934 עברו לנחלת יהודה. ב-9 באוגוסט 1934, החליטו על הקמת גרעין קיבוצי "בתלם" בחסות הקיבוץ המאוחד, וכל החברים נדרשו למסור את רכושם לקבוצה. לקראת סוף 1934 הגיע הגרעין להסכם עם חברת קדמת כנרת על הקצאת מקום בקדמת כנרת עבור הקבוצה, עבודת חברי הגרעין בחווה בביתניה ובהכשרת השטח. קבוצה של חברים מהקבוצה נשלחה לעבוד בביתניה וסבלה שם מהחום ומקשיים אחרים. בשובם הם טענו שיש לוותר על רעיון עין גב והם עזבו או הועזבו. במקומם, הצטרפה קבוצת עולים שעברו הכשרה בנואנדורף בגרמניה. בתחילת 1937 עלו לפחות חלק מחברי הקיבוץ לחצר כנרת. ב-1935 הצטרפו ל"בתלם" קבוצה מבוגרי תנועת נצ"ח מצ'כוסלובקיה והמדינות הבלטיות. חברי הקבוצה עברו הכשרה במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל, בהם באפיקים, בכפר גלעדי, בגבעת חיים, ובכפר תבור. בתחילת 1936 מנתה הקבוצה 140 חברים, רובם בנחלת יהודה ו-45 בביתניה. בספטמבר היו כ-120 חברים של בתלם בחצר כנרת וכ-50 בעין גב.
הקמת הקיבוץ.
הקיבוץ נוסד ב- במסגרת יישובי "חומה ומגדל". את ההוראה לעלות על הקרקע הביא אברהם הרצפלד שלושה ימים לפני העלייה עצמה. אנשי גשר הכינו את המגדל ואת חדר האוכל, אנשי אפיקים הכינו את החומה, אנשי קבוצת כנרת הקימו את הצריפים והמתיישבים עצמם, גרעין בתלם, הכינו את הגדר החיצונית. דוידקה נמרי מאשדות יעקב ניהל את המבצע.
אחת המתיישבות תיארה את העלייה על הקרקע: