כיום חיים בארגנטינה בין 12,000 ל-15,000 צאצאים ממהגרים שהגיעו מכף ורדה, מתוכם כ-300 נולדו במדינה זו והיגרו.
ההגירה החלה בסוף המאה ה-19 והתעצמה במהלך המאה ה-20. הייתה משמעותית בעיקר בין השנים 1927–1933 ולאחר שנת 1946. הסיבה להגירה הייתה יובש גדול אשר שרר באזור כף ורדה.
מהגרים אלו היו ימאים ודייגים במקצועם לכן התיישבו ברובם באזורים עם נמל. 95% מהם עסקו במקצועות ימיים כגון דיג, ספינות משא וחלקם הצטרפו לחיל הים הארגנטינאי.
מהגרים ממקומות נוספים באפריקה.
כיום אין מספרים רשמיים של מספר האפריקאים הגרים בארגנטינה אך מספרים לא רשמיים מצביעים על עלייה חדה במספר המהגרים. בין השנים 2004–2012 נבחנו כ-100 אישורי תושבות ממהגרים סנגלים, ובין השנים 2013–2016 המספר עלה ל-1000. ההגירה לארגנטינה נעשתה גם ממדינות אחרות כמו ניגריה, חוף השנהב, גאנה, קמרון וגמביה. רוב המהגרים הגיעו לארגנטינה עם השכלה תיכונית וחלקם אף היו בעלי תואר ראשון, אך התקשו במציאת עבודה מסודרת ומרביתם עבדו ברחוב.
מהגרים מהדומיניקנים.
בתחילת 1990 ועד למשבר הכלכלי של 2001, היה גל הגירה ראשון ממדינות עניות לארגנטינה. מהגרים אלו באו לארגנטינה במטרה להרוויח כסף ולחזור למדינתם עם חסכונות. בגל ההגירה בין היתר הגיעו נשים דומיניקניות עם שורשים אפריקאים, מרביתן במטרה לעסוק בזנות, אם בצורה רצונית או שנפלו ברשת של סחר בנשים.
גל הגירה שני התחיל בשנת 2008. מספר בקשות הוויזה של נשים דומיניקניות עלו מ-663 ב-2007, ל-1168 ב-2008. השלטונות החלו להילחם בתופעה ולכן ב-2009 כ-166 נשים גורשו בחזרה למדינתם.
חלוקה טריטוריאלית של אפריקאים בארגנטינה.
על פי סקר ארצי שהתבצע בשנת 2010 ישנם כ 2738 אפריקאים בארגנטינה. הטבלה הבאה מראה את חלוקת האפריקאים על פי מחוז.
מין וקבוצות גיל.
על פי הסקר הארצי שהתבצע בשנת 2010 מתוך 2,738 האפרו-ארגנטינאים החיים בארגנטינה, 1825 מהם גברים ו-913 נשים.
74 מהגברים בגילאי 0–14, 1514 מהם בגילאי 15–64 ואילו-237 מהם מעל גיל 65.
45 מהנשים הן בגילאי 0–14, 593 נשים בגילאי 15–64, ו-275 מהן מעל גיל 65.
מוזיקה.
ההשפעה הגדולה ביותר של המהגרים מאפריקה על המוזיקה הארגנטינאית היא, ככל הנראה, המוזיקה המאפיינת את ריקוד הטנגו. מקורה במפגשים שערכו העבדים האפריקאים בבתי מפגש, שהתרחשו באישור בעליהם. מקור השם מגיע מ"צ'אנגו", שמו של אלוהי הרעם, הברקים, האש והצדק בתרבות היורובה.
גזענות.
בארגנטינה, כמו בשאר המדינות באמריקה, הגזענות קיימת עוד מימי הקולוניה הספרדית. באותה תקופה מעמדם של השחורים האפריקאים היה נמוך אפילו ביחס לאינדיאנים. הגזענות קיימת גם באומנות הארגנטינאית כפי שניתן לראות בשירה אפית של מרטין פיירו. שבה מתואר מצב שבו הדמות הראשית "פיירו" רוקדת כאשר נכנס זוג שחורים. "פיירו" מקלל את האישה, והיא עונה לו בחזרה. בתגובה עונה לה פיירו: "אלוהים ברא את הלבנים, פטר הקדוש את המולטים, השטן את השחורים, בשביל לבייש את הגיהנום"
השלטונות בסוף המאה ה-19 התנגדו לשחורים, כאשר הצהירו לאחר סקר ארצי שנערך בשנת 1895,
"בקרוב האוכלוסייה תהיה מאוחדת ותיצור אישיות לבנה ומדהימה".
ב-9 באוקטובר 2006, נוצר "הפורום של אפריקאים וצאצאים של אפריקאים בארגנטינה" במטרת לשמר את התרבות ולהילחם נגד גזענות והפליה כנגד האוכלוסייה האפריקאית.
כיום בסלנג הארגנטינאי משתמשים בביטויים "שחור", "ראש שחור", "שחורים" ככינוי לאוכלוסיות החלשות. כיום משתמשים בשחור ככינוי גנאי שמתאר לא רק שחורים צאצאים לעבדים, אלא גם לאנשים בעלי שורשים אינדיאנים.
סרטן הנהרות האפריקאי
סרטן הנהרות האפריקאי (שם מדעי: "Macrobrachium vollenhoveni") הוא מין סרטן אשר אנדמי למערב אפריקה. סרטן הנהרות האפריקאי גדול מאוד ולכן חשוב לחקלאות המקומית כמקור מזון. הסרטן נודד ממים מתוקים אל מים מלוחים בשביל להשריץ ואז חוזר למים מתוקים בצורת לרווה. עקב בניית סכר בנהר סנגל מספר הפרטים שלו ירד ומחקרים חדשים מראים כי החזרתו בכמויות גדולות לטבע עשויה לצמצם את תפוצתה של עלקת הבילהרציה, ולהפחית את מקרי התחלואה.
מורפולוגיה.
לסרטן הנהרות מבנה גוף גדול, בעל אורך של 100–150 מילימטר. הזכרים גדולים יותר מהנקבות. צבעו חיוור בעלי קווים כהים לאורך שריונו. הנקבה מטילה ביצים אדומות או כתומות.
תפוצה.
סרטן הנהרות אנדמי למערב אפריקה, מסנגל ועד אנגולה. בנוסף ניתן למצוא אותו בביוקו, סאו טומה וכף ורדה.
תזונה ומחזור חיים.
מחזור חיים.
סרטן הנהרות האפריקאי נמצא במים מתוקים ומלוחים. נצפה כי לפני ההזדווגות הם מבצעים טקסי חיזור. החדרת הזרע נעשית בצורה לא ישירה. הזכר מכניס את תאי זרע אל תוך החזה של הנקבה בצידו הוונטרלי ואז הנקבה משחררת ביציות אשר עוברות אל תוך הזרע ומופרות. לאחר ההזדווגות הנקבה נושאת את הביצים ממים מתוקים אל מים מלוחים ומשריצה אותן שם, מכיוון שהלרוות זקוקות למים מלוחים כדי להתקיים. מכיוון שהביצים לא יכולות לבקוע במליחות גבוהה מדי, הנקבה הולכת לשפך הנהר בתקופה הגשומה אז מליחות המים נמוכה יחסית. לאחר מכן הלרווה מגיעה אל מים מתוקים כדי להשלים את התפתחותה.
תזונה.
סרטן הנהרות הוא אוכל-כול, ורוב תזונתו מורכבת מצמחים, אצות, פלנקטון וחסרי חוליות. בנוסף לכך הם אוכלי נבלות, ומעדיפים תזונה משאריות של בעלי חיים, אך גם נצפו אוכלים ראשנים ודגים.
חקלאות.
סרטן הנהרות האפריקאי מתאים מאוד לגידול חקלאי כמקור מזון, מכיוון שהוא יכול להתקיים בסביבות שונות, ומפני שהוא אוכל-כול. אך עדיין אין גידול מסיבי של סרטנים, מכיוון שעדיין לא ידועים התנאים המדויקים של מליחות המים הנחוצה כדי שהנקבה תוכל להשריץ ביצים.
מלחמה נגד בילהרציה.
הפרטים הגדולים של סרטן הנהרות אוכלים חלזונות של מי מתוקים, כולל החלזונות אשר משמשים כפונדקאים לתולעת הפרזיטית עלקת הבילהרציה אשר יכולה לחדור לגוף האדם ולגרום למחלת הבילהרציה. בנהר סנגל נבנה סכר במרחק 50 קילומטר משפך הנהר וחסם את הגישה של סרטנים אל המים המלוחים של שפך הנהר. כתוצאה מכך ירדה אוכלוסיית הסרטנים בצורה מסיבית, ומספר האנשים אשר חלו בבילהרציה עלה באופן דרסטי. ככל הנראה איבוד טורף טבעי של החלזונות גרם לעליה במספר החלזונות, ובעקבותיה לעלייה במספר עלקות הבילהרציה. אחוז האנשים אשר נדבקו בבילהציה הגיע ל-71.8% בכפרים מסוימים.
סרטנים דומים התגלו כטורפים יעילים של חלזונות בתנאי מעבדה, ולכן חשבו שגם סרטן הנהרות האפריקאי יצליח לטרוף אותם ביעילות רבה. המאמץ העיקרי הושקע בגידול סרטנים זכרים אשר יותר גדולים ולכן טורפים יותר מאשר הנקבות, ובנוסף לא יצטרכו להגר כדי להשריץ, ולכן יישארו בקרבת המקום שבו יוחזרו לטבע. הסרטנים יוכלו לשמש למאכל גם לאחר שהם יטרפו את החלזון מכיוון שעלקת הבילהרציה איננה מסוגלת לשרוד בגופו של הסרטן. להחזרת הסרטנים בנוסף לשימוש בסמים וטורפים טבעים יש פוטנציאל עצום בלחימה נגד המחלה הקשה הזאת.
פארק הפילים הלאומי אדו
פארק הפילים הלאומי אדו (באנגלית: Addo Elephant National Park) הוא פארק, שמתפקד כשמורה לחיות בר, לרבות פילים, והשלישי בגודלו בדרום אפריקה (כ-686,000 הקטאר, שמחולקים ל-164,000 הקטאר של אדמה וכ-120,000 הקטאר של מים). הפארק מחולק למספר אזורים נפרדים, מקארו ועד לאוקיינוס, ואמנם בשמו מצוין פילים, אך הפארק נכון לעכשיו מגן על מספר חיות בר חשובות ובהם פינגווינים וציפורים. הוא ממוקם בעמק מלריה- פרי סנדיי ריבר malaria free) Sunday river) בכף המזרחי, סמוך לפורט אליזבת.
היסטוריה.
לפני כ-1,000 שנה אנשי קוי קוי הגיעו לאזור אדו והתיישבו בו. ב-1750 אנשי בוהר הגיעו לאזור ועבדו בחקלאות. השבטים השונים ניהלו מלחמות פנימיות ביניהם ובין היתר צדו את הפילים באזור. ב -1900 נשארו אוכלוסיות בודדות של פילים באדו. בין יוני 1919 ועד אוגוסט 1920 אוכלוסיית הפילים הופחתה שוב מ-130 פרטים ל-16 פרטים בלבד. הסיבה לכך הייתה בידי אדם אחד- Major P. Protorius. בשנים אלה הפילים הפריעו רבות לחקלאות באזור, וצרכו את מקור המים העיקרי של החקלאי. כדי להוריד את איום הפילים עבור האנשים באזור, המשרד האדמיניסטרטיבי הממשלתי הוציא צו הכחדה. הפילים נשחטו, עורם נוצל להכנת שוטים (ניתן לראות תצוגה שלהם במוזיאונים מקומיים ומרוחקים יותר) ומוצרים אחרים. 2,1 ב-1931 נותרו רק 11 פילים באזור ונעשו מאמצים על ידי סידני סקייפה להקמת פארק לאומי לשימור הפילים שנותרו ולהגנתם3,1. מאמצים אלו נפלו לתהום כיוון שהפארק היה מסוגר וצפוף- לא תאם לחיי פילי הבר ועל כן הפילים מתו זה אחר זה. ב-1954 נעשה ניסיון נוסף לפארק -ניסיון שצלח, וכיום יש כ-600 פילים בשמורה והאוכלוסייה פורחת ומתרחבת.
התרחבות.
הפארק המקורי הורחב לאחר מכן וכיום משתרע על 3,600 קמ"ר, טומן בתוכו שטחים ימיים ושטחי אדמה גם יחד. מחולק למספר אזורים נפרדים וכולל בתוכו מספר איים ושמורות, כמו אי בירד (אי הציפור- bird island) ואי סנט קרוי, אשר מהווים בתי גידול לציפורים, פינגווין שחור-רגל וחיות בר נוספות. האי בירד הוא הבית למושבת הרבייה של סולת גנת – כ-120,000 ציפורים ולמושבת הרבייה השנייה בגודלה של הפינגוונים האפריקאים.
עם ההתרחבות נמנו חיות בר נוספות בפארק אדו ובניהם 400 תאו אפריקני, 48 קרנפים שחורים, אריות, עמלץ לבן וצבוע נקוד.
הכחדה ורביית יתר.