ממלכת יוגוסלביה.
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של אוסטרו-הונגריה והאימפריה העות'מאנית התנאים היו בשלים להכרזה על ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים בדצמבר 1918. האידיאל היוגוסלבי כבר היה קיים מזה זמן רב בחוגים האינטלקטואליים של שלושת העמים, אך הקונסטילציה הבינלאומית של כוחות ואינטרסים פוליטיים לא איפשרו את יישומו עד אז. אולם, לאחר המלחמה, אינטלקטואלים אידיאליסטיים פינו את מקומם לפוליטיקאים, והפוליטיקאים הקרואטים המשפיעים ביותר התנגדו למדינה החדשה מהולדתה.
מפלגת האיכרים הקרואטית (HSS), שבראשה סטג'אפן ראדיק, ולאחריו ולאטקו מסק, גדלה להיות מפלגה מסיבית שתמכה באינטרסים הקרואטים. לפי מנהיגיה, המדינה היוגוסלבית לא הביאה לפתרון משביע רצון לבעיה הלאומית הקרואטית. הם חברו לנהל את מאבקם הפוליטי בכך שהתנגדו באופן שיטתי למוסדות המדינה ובייצור קואליציות שחתרו תחת אחדותה, וכך ביקשו להגיע לויתורים מסוימים מצד היוגוסלבים. כל נושא פוליטי או כלכלי היווה תירוץ להעלאת השאלה הקרואטית הלא פתורה.
על מנת לענות על אתגר זה ולמנוע החלשה נוספת של המדינה, המלך אלכסנדר הראשון אסר את המפלגות הפוליטיות הלאומיות ב־1929, תפס את הכוח הביצועי וקרא לארץ מחדש בשם ממלכת יוגוסלביה. הוא ביקש למנוע את הנטייה להיפרדות ולהחליש את עוצמת הרגשות הלאומיים. אך שיווי המשקל בין המעצמות הבינלאומיות השתנה: באיטליה ובגרמניה פשיסטים ונאצים עלו לשלטון, וסטלין נעשה למנהיג האבסלוטי של ברית המועצות. כל המדינות האלה התנגדו למדיניות של אלכסנדר הראשון. למעשה, שנת המדינות הראשונות ביקשו לשנות הסכמים בינלאומיים עליהם חתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, והסובייטים היו נחושים לזכות מחדש במעמדם באירופה ולהגיע לפעילות רבה יותר בזירה הבינלאומית. יוגוסלביה היוותה מכשול לתוכניות האלה, ואלכסנדר הראשון היה עמוד התווך של המדיניות היוגוסלבית.
בזמן ביקור בצרפת ב־1934, המלך נרצח במרסיי על ידי חבר ב־VMRO – ארגון בולגרי לאומני קיצונית שהתכוון לספח טריטוריות לאורך הגבול היוגוסלבי המזרחי והדרומי – בשיתוף עם האוסטאשי – ארגון קרואטי פשיסטי לאומני. הזירה הפוליטית הבינלאומית בסוף שנות השלושים אופיינה בחוסר סובלנות גוברת בין השחקנים העיקריים, בגישה אגרסיבית של המשטרים הטוטליטיריים, ובהרגשה כי הביטחונות והסדר שקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה מתערערים ומאבדים את כוחם. כשהם נתמכים ונתונים ללחץ מאיטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, המנהיג הקרואטי וולאטקו מסק ומפלגתו הצליחו להשיג את יצירתו של המחוז הקרואטי ב־1939. ההסכם אמר בפירוש כי קרואטיה תישאר כחלק מיוגוסלביה, אך היא ניסתה לבנות לעצמה זהות פוליטית עצמאית בזירה הבינלאומית.
סרביה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות הארבעים, יוגוסלביה מצאה עצמה מסובבת בארצות עוינות. חוץ מיוון, כל שכנותיה חתמו על הסכמים עם איטליה או גרמניה. היטלר לחץ בחוזקה על יוגוסלביה להצטרף למדינות הציר. הממשלה אף הייתה מוכנה להגיע להסכם עמו, אך הרוח במדינה הייתה שונה לגמרי. הפגנות ציבוריות כנגד הנאציזם הביאו לתגובה ברוטאלית. חיל האוויר הגרמני הפציץ את בלגרד וערים מרכזיות אחרות באפריל 1941, וכוחות הציר כבשו את יוגוסלביה ופירקו אותה. החלקים המערביים של המדינה יחד עם בוסניה והרצגובינה נהפכו למדינת בובות נאצית, שנקראה המדינה העצמאית הקרואטית, ונשלטה בידי האוסטשה.
סרביה נכבשה בידי החיילים הגרמנים, אך הטריטוריות הצפוניות סופחו בידי הונגריה, והטריטוריות המזרחיות והדרומיות לבולגריה. קוסובו ומטוהיג'ה סופחו ברובן על ידי אלבניה שהייתה תחת חסותה של איטליה הפאשיסטית. מונטנגרו גם היא איבדה טריטוריות לאלבניה ואז נכבשה על ידי חיילים איטלקיים. סלובניה חולקה בין גרמניה לאיטליה, שגם כבשה איים בים האדריאטי.
המדינה העצמאית הקרואטית ייסדה מחנות ריכוז והחלה ברצח עם שבמהלכו נרצחו מעל 750,000 סרבים, יהודים וצוענים. רצח העם הזה היווה את הרקע ההיסטורי והפוליטי למלחמת האזרחים שפרצה חמישים שנה לאחר מכן בקרואטיה ובוסניה והרצגובינה, ושהביאה לפירוק יוגוסלביה ב־1991-1992.
היחס האכזרי של כוחות הכיבוש הגרמני ומדיניות הרצח של המשטר הקרואטי הביא להתנגדות סרבית חזקה. הסרבים התנגדו לממשלה הקרואטית שהייתה אחראית לרצח העם, ולפירוק הנאצי של יוגוסלביה. רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים (צבא השחרור הלאומי שהונהג בידי יוסיפ ברוז טיטו) במלחמת השחרור וכך עזרו לניצחון הברית. בסוף 1944, הפרטיזנים הצליחו לשחרר את סרביה בעזרת הצבא האדום ובמאי 1945 שוחררו שאר השטחים היוגוסלביים, כשהפרטיזנים נפגשים עם כוחות הברית מהונגריה, אוסטריה ואיטליה. סרביה ויוגוסלביה סבלו אבדות כבדות במלחמה: 1,700,000 (10.8% מהאוכלוסייה) אנשים נהרגו והנזק הכלכלי הלאומי הוערך ב־9.1 מיליארד דולר במחירי אותה תקופה.
סרביה ברפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית היוגוסלבית.
עוד בזמן המלחמה, ב־1943, חל שינוי מהפכני במערכת החברתית והמדינית עם הביטול של המלוכה לטובת רפובליקה. יוסיפ ברוז טיטו נעשה לנשיא הראשון של יוגוסלביה החדשה והסוציאליסטית (הרפובליקה הסוציאל פדרלית של יוגוסלביה). בעבר ארץ חקלאית ברובה, יוגוסלביה נהפכה לארץ תעשייתית במידה רבה, ויצא לה מוניטין פוליטי בינלאומי בכך שתמכה בתהליך הדה-קולוניזציה ובכך שלקחה חלק פעיל בתנועת המדינות הבלתי-מזדהות במלחמה הקרה.
יוגוסלביה הסוציאליסטית הייתה מורכבת כמדינה פדרלית בעלת שש רפובליקות: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו. שני אזורים אוטונומיים וויוודינה וקוסובו היו יחד עם זאת חלק אינטגרלי מסרביה. בגלל החלוקה האדמיניסטרטיבית ובשל סיבות היסטוריות, הסרבים – הרבים ביותר מבין העמים היוגוסלביים – חיו בכל שש הרפובליקות ובאזורים האוטונומיים. המגמה לתמוך בכוח הרפובליקות על פני הרשויות הפדרליות התחזקה לאחר אימוץ חוקת 1974 שעודדה את התרחבות ההתבדלות בקרואטיה, בוסניה וקוסובו.
התפרקותה של יוגוסלביה.
יוגוסלביה התפרקה בשנות התשעים המוקדמות. קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה הכריזו על עצמאותן. מאז 1992, סרביה, יחד עם מונטנגרו, הייתה חלק ממה שידוע כרפובליקה הפדרלית היוגוסלבית, או האיחוד של סרביה ומונטנגרו. מ-2003, סרביה התייחסה לעצמה כמדינה החברה באיחוד עם מונטנגרו, עד שמונטנגרו קיבלה עצמאות בשנת 2006. ההתפרקות של יוגוסלביה אושרה על ידי המעצמות הבינלאומיות, שהכירו בזכות להכרה עצמית לכל הלאומים, חוץ מהסרבים שהעדיפו להמשיך לחיות ביוגוסלביה כמו בעבר. הרפובליקות המתבדלות הוכרו בידי הקהילה הבינלאומית.
בזמן משטרו של סלובודן מילושביץ', סרביה הותקפה בידי נאט"ו בזמן מלחמת קוסובו. המלחמה נפסקה רק לאחר שמילושביץ' הסכים לנסיגה של צבאו והמשטרה שלו ממחוז קוסובו. המחוז כעת נשלט בידי האו"ם.
ביוני 1999, כוח נאט"ו נכנס לאזור האוטונומי הקרוי קוסובו, לאחר סיומה של מלחמת קוסובו. כתוצאה מהמלחמה, מאות אלפי פליטים מקוסובו – סרבים ואלבנים – איבדו את בתיהם, והייתה מתיחות רבה במחוז על רקע אתני. המאבקים הבין-אתניים בין שתי הקבוצות התלקחו מפעם לפעם אף על פי שכוחות נאט"ו היו במקום.
שינויים דמוקרטיים חלו במדינה לאחר המאבק על הבחירות של ה־24 בספטמבר 2000, שבהן סלובדן מילוסביץ' ניסה שוב לגנוב את הבחירות. מועמד האופוזיציה ווייסלב קושטוניצה טען לניצחון, וחצי מיליון מפגינים התאספו מול בתי הפרלמנט בבלגרד ב־5 באוקטובר בדרישה כי מילושביץ' יפרוש. לאחר הפגנות ולוחמה עם המשטרה הנאמנה למילושביץ', הוא הופל, וווייסלב קושטוניצה עלה לשלטון כנשיא. לאחר הבחירות הפרלמנטריות מינואר 2001, זוראן ג'ינג'יץ' נעשה ראש ממשלה. לאחר שנתיים של מאבק על רפורמות בארצו ההרוסה, זוראן ג'ינג'יץ' נרצח בבלגרד ב-12 במרץ 2003, על ידי המאפיה. אחד מהבוסים של המאפיה גם הואשם בפשעי מלחמה בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג.
מיד לאחר הרצח, הממשלה הכריזה על "מלחמה" על המאפיה ועל הכוחות הריאקציוניים, והשמידה למעשה את רוב ארגון המאפיה. זוראן ז'יווקוביץ' עמד בראש הממשלה עד הבחירות החדשות בדצמבר 2003. לאחר כמעט שלושה חודשים של משא ומתן, וווייסלב קושטוניצה יצר את הממשלה החדשה במרץ 2003. שלושה חודשים לאחר מכן, בוריס טאדיץ, יורשו של זוראן ג'ינג'יץ' כנשיא של המפלגה הדמוקרטית, נעשה לנשיא החדש של סרביה.
הסגרת פושעי מלחמה סרביים.
במשך שנים רבות דרש האיחוד האירופי מסרביה להסגיר לבית הדין הבינלאומי בהאג חשודים שביצעו פשעי מלחמה במלחמות הבלקן בשנות ה-90, לפני שתוכל להצטרף לאיחוד. בשנים האחרונות סייעה סרביה להסגרת כמה פושעי מלחמה. בשנת 2007 הוסגר ולסטימיר ג'ורג'ביץ'. ביולי 2011 הוסגר גוראן האדזיץ', הסרבי האחרון שהיה מבוקש על ידי בית הדין.
לבנדר
צבי
צבי (שם מדעי: "Gazella") הוא סוג בתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים.
הצבאים ידועים במהירותם הרבה, אותה הם מסוגלים לשמור לאורך מרחק רב. הם ימצאו בעיקר בשדות העשב ובסוואנה באפריקה, אך גם בדרום-מערב אסיה. בארץ מצויים צבאים בעיקר באזור הצפון, הם חיים בעדרים ואוכלים צמחייה קלה לעיכול.
מינים.
המינים במשפחה:
המינים צבי תומסון, צבי מונגאלה, וצבי אדום חזית היו בסוג בעבר והועברו לסוג צבי אמיתי. המינים צבי יחמורי, צבי גראנט, וצבי סומרינג היו והועברו לסוג צבי דק-צוואר. מינים דומים שאינם שייכים לסוג הם צבי קלארק, צבי ג'ירפי, צבי יעלי, דלגן, ואנטילופת ביירה.
תות אנך אמון
סטיוארט קופלנד
סטיוארט קופלנד (באנגלית: Stewart Copeland; נולד ב-16 ביולי 1952) הוא מוזיקאי, הידוע כמתופף להקת פוליס ומייסדה.