לברון נולדה לאב אתאיסטי, אך הוטבלה כקתולית בנעוריה. כבר מילדותה החלו הסובבים אותה לשתף מיתוסים אודותיה כאילו היא בעלת כוחות מיוחדים. למשל, הסיפור שרווח במשפחתה, לפיו כשהייתה ילדה בת 9, וסופת הוריקן נטתה לכיוון האי, נעמדה לברון בדלת בית המשפחה, והודיעה שעליהם לעזוב מיד. הוריה, שתכננו לעבור את הסופה סגורים בבית, החליטו לשמוע לה, והסתתרו במקום אחר, ואכן ביתם נהרס.
לברון סיפרה שבעת שהותה במעצר בלילה אחרי הירי בבית הנבחרים, "ישו הופיע בפניי", והיא הפכה מאותו רגע מסורה לדת. כשישבה בכלא אלדרסון, היא דיווחה על חזיונות בעלי אופי דתי, כך שנשלחה לאגף פסיכיאטרי למשך כשמונה חודשים. היא ראתה בחזיונותיה מסר שכוחות עולמיים תוקפים את ישו. היא בנתה מזבח בתאה, וחיכתה ללילות אז היו באים החזיונות. היא התחילה לרשום אותם - תחילה על נייר טואלט ואחר כך במחברות. רישומיה עובדו מאוחר יותר לספרי שירה. היא קראה לתקופה זו "תקופת האור" שלה. בין המסרים שפענחה מחזיונותיה, היא שאלוהים מבקש ממנה להיאבק למען מיגור נשק גרעיני. היא כתבה על כך מניפסט - "A Message From God in the Atomic Age" - אשר גינה את ארצות הברית בגין הארסנל הגרעיני שלה, ושלחה אותו לנשיא דווייט אייזנהאואר.
לאחר שחרורה מהכלא וחזרתה לפוארטו ריקו, היא קיבלה מעמד לא רק כגיבורה לאומית, אלא גם כדמות מיסטית-דתית, ורבים ראו בה מעין "ז'אן ד'ארק" פוארטוריקנית. גם נכדתה, בספרה הביוגרפי, כתבה על המיסטיקניות שאפיינה את סבתה. לברון עצמה אמרה שהיא עדיין חוזה דברים, ביניהם מי ינצח בבחירות עולמיות, או בחיי אילו מנהיגים יתנקשו. בעלה טען שהיא חזתה את ההתנקשות על חייו של אנואר סאדאת, וכן את אלה על חייהם של מרטין לותר קינג ומלקולם אקס. הוא סיפר שלפעמים גופה היה זוהר באור, כאילו עולה באש, אך ללא חום.
במהלך חידוש מאבקיה למען עצמאות פוארטו ריקו, היא כפרה בשימוש באלימות לשם המאבק. את השינוי רשמה להתעוררות הדתית שלה. היא המשיכה לדגול באי-ציות אזרחי, דווקא מתוך אמונתה. היא אמרה, "למדתי ששינוי אמיתי מגיע רק בדרכי שלום. וכך, כשאעמוד בפני האל, אעשה כן בלב טהור. זה יהיה סוף טוב".
נמל התעופה הבין-לאומי בצרה
נמל התעופה הבינלאומי בצרה (באנגלית: Basrah International Airport; בערבית: المطار الدولي في البصرة) הוא נמל התעופה השני בגודלו בעיראק והוא ממוקם כ-20 ק"מ ממערב לעיר בצרה.
הנמל משמש כבסיס משני של חברת התעופה העיראקית עיראקי איירווייז.
היסטוריה.
הנמל נבנה בשנת 1980 ומתופעל מאז על ידי ממשלת עיראק.
בשנת 1991 הופסק פרויקט שיפוץ הנמל שכללה בניית טרמינל חדש, וזאת עקב מלחמת המפרץ. המשך פיתוח הנמל בוצע בפועל בשנת 2003 לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק, מספר מבנים שופצו על ידי הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי ובנמל נבנה מגדל בקרה אווירית והותקנו בו אמצעי ניווט, כמו כן הוקמו בו מבני תחבורה ותקשורת.
נמל התעופה נפתח בסופו של דבר ביוני 2004, פתיחת הנמל צוינה על ידי הקרבת כבשים כמו גם עם נחיתתו של מטוס סילון מסוג בואינג 727 של חברת עיראקי איירווייז מבגדאד. בכך ציינה גם החברה את פתיחת השירות הפנימיים, בחנוכת הקו מבגדד לבצרה.
נמל התעופה נמצא בתהליכי בנייה מחדש.
בין השנים 2003 ו 2009 הייתה בנמל נוכחות גדולה של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
רכבת לילה לליסבון
רכבת לילה לליסבון הוא רומן פילוסופי מאת הסופר פסקל מרסיה.
הספר פורסם בשנת 2004, היה לרב-מכר עולמי ונבחר לספר השנה בשווייץ בשנת 2004. הספר תורגם לאחת עשרה שפות ונמכר ביותר משני מיליון עותקים.
הספר עובד בשנת 2013 לסרט קולנוע מצליח בשם "רכבת לילה לליסבון", בכיכובו של ג'רמי איירונס.
הספר נכתב בשפה הגרמנית, ותורגם לעברית על ידי טלי קונס, בשנת 2008.
תוכן.
הספר מתאר את מסעו של ריימונד גרגוריוס, מורה ללימודים קלסיים בברן שבשוויץ, לליסבון שבפורטוגל, בעקבות אמדאו דה פראדו, רופא מליסבון שחי בימי שלטונו של הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזר.
אמדאו דה פראדו, הוא אדם חושב, המעלה על הכתב, בספר, מכתבים, מסמכים ופתקים, את מחשבותיו, חקירותיו הפילוסופיות על חיי האדם, התלבטויותיו, ייסוריו וקורותיו, יחסיו עם משפחתו והקרובים אליו. גרגוריוס נתקל במקרה בספרו של אמדאו דה פראדו, בחנות ספרים בעיר מגוריו, ברן בשווייץ, והוא נוסע בעקבותיו לליסבון.
בליסבון הוא מתוודע לאנשים קרובים לאמדאו דה פראדו, המספרים לו על דמותו וקורותיו, ומשתפים אותו במכתבים ודפים שכתב אמדאו דה פראדו. גרגוריוס נשאב לדמותו של אמדאו דה פראדו, למחשבותיו, דעותיו, ומכאוביו. מהקשרים הנרקמים בין הדמויות השונות הקרובות לאמדאו, ולגרגורגיוס, נוצרת תמונה רבת ממדים של אמדאו דה פראדו, המרתקת בעוצמתה ובמידותיה.
המסע הפיסי והרוחני של גרגוריוס בעקבות אמדאו דה פראדו, גורם לשינוי משמעותי בחיי הדמויות וכן בחייו של גרגוריוס.
הסופר.
פסקל מרסיה הוא שם העט של פטר בירי, פרופסור לפילוסופיה, יליד ברן, שחי בברלין. זהו ספרו הרביעי.
תמה.
בהקדמה לספר מצוטטים אמרות סופרים ואנשי הגות, המבטאים את התמה של הספר:
חורחה מנריקה:
"חיינו הם הנהרות הזורמים אל הים וזהו המוות".
מישל דה מונטן:"אכן האדם כולו עשוי קרעים קרעים, המחוברים באופן משובש, נטול צורה ורבגוני כל כך, שכל קרע וקרע עושה מעשה לעצמו כל רגע ורגע. ורב ההבדל בין אדם לבין עצמו ממש כהבדל בין אדם ובין זולתו".
פרננדו פסואה:"כל אחד מאיתנו הוא כמה, הוא רבים, הוא מערך סדור של עצמויות. לכן מי שבז לסביבה אינו אותו אדם ששמח בה או סובל ממנה. במושבה הגדולה של הוויותינו יש בני אדם מסוגים רבים, החושבים ומרגישים באופנים שונים".
התחנה המרכזית של טבריה
התחנה המרכזית טבריה היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר טבריה ושוכנת ברחוב הירדן בעיר. בתחנה 14 רציפים ויוצאים ממנה אוטובוסים ליעדים שונים בצפון ובמרכז הארץ.
היסטוריה.
התחנה תוכננה על ידי האדריכלים שרגא פרידריק רוהטין וזאב וולטש. אבן הפינה לתחנה הונחה בסוף 1957, והיא נחנכה בשנת 1959.
בשנת 1999 יזמה חברת נצב"א, בעלת התחנה, תוכנית להריסת התחנה ובנייה מחדש שלה, כולל קניון ומלון מעליה. בשנת 2001 אימצה הוועדה הבינמשרדית להתחדשות עירונית, בראשות משרד הבינוי והשיכון, את הפרויקט. על פי התכנון, במתחם, המשתרע על שטח של 28 דונם, ייבנו 72 אלף מ"ר, מתוכם כ-21 אלף מ"ר מיועדים למסחר, 20 אלף מ"ר למשרדים ו-31 אלף מ"ר למלונאות. בספטמבר 2004, אושרה התוכנית על ידי משרד התחבורה, אך לא בוצעה לבסוף.
בשנת 2011 עברה התחנה שיפוץ ראשון מאז הקמתה, שכלל צביעה מחדש, תיקונים בטיחותיים, הרחבת גרם המדרגות עבור הנוסעים וכמו כן גם שדרוג כללי של אולם הכניסה.
בשנת 2017 החלה העירייה בתכנון מרכז תחבורתי חדש שימוקם בטבריה עילית, ליד שכונת טבריה המושבה ובסמוך לציר כביש 768 ותחנת הרכבת העתידית.
שירות בתחנה.
התחנה פועלת כנקודת היציאה של כל קווי האוטובוס הבין עירוניים היוצאים מטבריה.
רציפי התחנה, חנויות השרות, המודעין והשירותים הציבורים נמצאים בחלקה הצפוני של התחנה ואילו בחלקה הדרומי נמצא חניון האוטובוסים של אגד ונקודת ההמתנה של החברות השונות הפועלות בתחנה.
מקרא סימנים:
קווים עירוניים.
רשת קווי האוטובוס העירוניים בעיר מופעלת על ידי חברת סופרבוס.
קווים אזוריים ובינעירוניים.
את מרבית השירות האזורי מפעילה חברת סופרבוס, בנוסף חברת אגד מפעילה שירות בינעירוני רחב לכל הערים המטרופוליניות הגדולות ולחלק מערי הצפון, מועצה אזורית גולן מפעילה שירות לדרום רמת הגולן, חמת גדר וקצרין, בנוסף חברת ג'יבי טורס מפעילה קו בודד לבועיינה-נוג'ידאת וחברת נסיעות ותיירות נצרת מפעילה קו לנוף הגליל, נצרת ומגדל העמק.
נסים אמון
אברהם בנימין זילברברג (פיטסבורג)
הרב אברהם בנימין זילברברג (ה'תרנ"ב, 1892 – ליל י' בתשרי תשכ"ג, 7 באוקטובר 1962) היה רב ואב"ד בטולישקוב בפולין, מו"ץ בוורשה, ולאחר מכן רב ואב"ד בפיטסבורג, פנסילבניה.
קורותיו.
נולד בשטח פולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית), להינדה בת ר' ראובן ישראל ויינגורט מקאליש ולרב מיכאל משה יהודה זילברברג, בנו של הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג. נקרא על שם אבי סבו הרב אברהם בנימין זילברברג מקוטנו, בנו של הרב משה יהודה לייב זילברברג, בעל ה"זית רענן". בשנת תרע"ג (1913) נישא לשפרה מרים, בת דודו הרב אפרים שרגא הלוי לוונטל, רבה של איניבה ומחבר "חמדת אפרים". לאחר נישואיו היה רב ואב"ד העיר טולישקוב בפולין. כעבור זמן עבר לכהן כמו"ץ בוורשה. בשנות ה-40 היגר לארצות הברית, כיהן במשך שנים כרב ואב"ד בפיטסבורג, הוא נפטר מהתקף לב במהלך דרשה שנשא בקהילתו בליל יום הכיפורים של שנת ה'תשכ"ג, לאחר תפילת כל נדרי. הועלה לקבורה בירושלים.
חתניו הם הרב מנחם מנדל ליטמנוביץ מוורשה והרב יששכר לוונטל, רב באנפול-לובלסק, פולין. בנו, רפאל צבי מאיר, נהרג בהתרסקות מטוס בשנת 1960. נכדו של רפאל מאיר צבי הוא הרב צבי מאיר זילברברג, הקרוי על שמו.
פועלו התורני.
הרב זילברברג היה מחבר פורה של ספרים תורניים והרבה לעסוק בשו"ת. הלך בדרכיהם של סב סבו בעל ה"זית רענן" וסבו הרב חיים יעקב נפתלי ואף הוא עסק כמותם בתורת רבי עקיבא איגר וכן בהדפסת ספריו. על הספרים שהוציא קמו עוררין והיו שטענו כי חלק מן התוכן אינו משל רבי עקיבא איגר עצמו.
לאחר פטירת סבו המשיך בהדפסת ספרי מהרא"ל צינץ, שבה עסק סבו במשך שנים רבות. כיום ממשיך בכך נכדו, הרב שמואל זילברברג.
אברהם בנימין זילברברג
נאוריון שיקגו