פיכטה היה אנטישמי. ב-1783 התנגד למתן זכויות ליהודים מכיוון שלדעתו הם אינם יכולים להשתנות, וכתב "לתת להם [ליהודים] זכויות אזרח - לזאת איני רואה כל אמצעי אחר, כי אם לכרות להם, לכולם, לילה אחד את ראשיהם ולשים במקומם ראשים אחרים, אשר לא יהיה בהם אף רעיון יהודי אחד".
לכך הוסיף: "אין דרך אחרת אלא לכבוש את ארצם המובטחת ולגרש לשם את כל היהודים".
ב-1793 הצהיר פיכטה כי "בחיקן של כל האומות באירופה מתפשטת אומה עוצמתית, מונעת בידי רגשות עוינים ומצויה במלחמה מתמדת עם כל השאר, ובמקומות מסוימים מדכאת באופן נוראי את האזרחים. אני מדבר על היהדות".
ב-1806, כשברלין הייתה בידיו של נפוליאון, פיכטה הרצה סדרה של "קריאות לעם הגרמני" שהיוו תמריץ ללאומיות הגרמנית. בנאומים אלה, המשיך פיכטה את הטיעונים האנטישמיים שלו מחיבוריו הקודמים על דת ועל המהפכה הצרפתית.
כתביו (מבחר).
ספרו "Die Bestimmung des Menschen" משנת 1800 הופיע בתרגום לעברית:
שופנהאואר
קבר
מרגרט מיד
מרגרט מיד (אנגלית: Margaret Mead; 16 בדצמבר 1901 – 15 בנובמבר 1978) הייתה אנתרופולוגית אמריקאית, שחקרה את מסורת האנתרופולוגיה התרבותית.
קורות חיים.
מיד נולדה בפילדלפיה לאב פרופסור ולאם פעילה חברתית. למדה בברנרד קולג' וקיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת קולומביה ב-1929. ב-1925 עברה לפולינזיה כדי לבצע שם עבודת שדה. ב-1926 הצטרפה למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק כאוצרת משנה, ולבסוף נעשתה לאוצרת האתנולוגיה וסגנית מנהל המוזיאון מ-1946 ועד 1969. בנוסף, לימדה באוניברסיטת קולומביה מ-1954. ביולי 1956 ביקרה בישראל כאורחת משרד הבריאות, כדי לייעץ בנוגע ליישובי העולים.
מיד התמקדה בחקר בעיות של גידול ילדים, אישיות ותרבות, תחום אליו פנתה בעקבות מורתה רות בנדיקט.
לאחר מותה הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
מיד ידועה ביותר כיום בשל הוויכוח סביב מחקריה, במיוחד החיבור הראשון שלה, בשנת 1928, "התבגרות בסמואה" ("Coming of Age in Samoa"), המבוסס על מחקר שביצעה כשהייתה סטודנטית.
מיד התנגדה לנישואי סטודנטים וטענה שנישואים בגיל צעיר ימנעו את ההתקדמות המדעית.
החל משנת 1979 מוענק "פרס מרגרט מיד" בתחום אנטרופולגיה. למעט תקופה קצרה הוא מוענק בתדירות שנתית. בריז'יט מולר ג'ורדן הייתה בין הראשוני מקבלי הפרס.
חייה הפרטיים.
הייתה נשואה לאנתרופולוג לותר קרוסמן .
בין 1928–1935 הייתה נשואה לריאו פורצ'ן הניוזילנדי.
בין השנים 1936-1950 הייתה נשואה לגרגורי בייטסון, אבי בתה היחידה, ד"ר מרי קתרין בייטסון שנולדה ב-1939.
נטען שמערכת היחסים שלה עם רות בנדיקט הייתה מינית. בשנות חייה האחרונות התגוררה מיד עם האנתרופולוגית Rhoda Metraux, ומחילופי מכתבים שפורסמו אחרי מותן עולה כי בין השתיים התקיימה מערכת יחסים רומנטית. אף כי מיד מעולם לא העידה על עצמה כבעלת נטיות לסביות או ביסקסואליות, היא ציינה באחד מכתביה כי נטייה מינית עשויה להתפתח במשך השנים.
הספר "התבגרות בסמואה".
בהקדמה ל"התבגרות בסמואה" כתב המנחה של מיד, פרנץ בועז:
"אדיבות, צניעות, נימוסים, התנהגות בהתאם לקני מידה אתיים ברורים הם אוניברסליים, אך התוכן של אדיבות, צניעות, נימוסים וקני המידה האתיים הם לא. חשוב לדעת כי הסטנדרטים משתנים באופנים בלתי צפויים ביותר".
בועז העיר על כך כי בזמן פרסום הספר, אמריקאים רבים עסקו בבעיות שאנשים צעירים (בייחוד נשים) עומדים בפניהם כשהם מתבגרים. בועז חשב כי המחקר על גיל ההתבגרות בתרבות אחרת יהיה משמעותי ומאיר עיניים.
מיד ביצעה את מחקרה בקרב קבוצה של קטנה של תושבי סמואה – 600 איש – שאיתם חיה ושאותם הכירה, וראיינה מקרבם 68 נשים צעירות בין הגילאים 9 ו-20. כשהמחקר הופיע ב-1928, קוראים אמריקאיים רבים הזדעזעו מכך שסיפרה כי נשים סמואניות צעירות מעדיפות לדחות את הנישואין לשנים רבות בזמן שהן נהנות ממין מזדמן, אך בסופו של דבר מתחתנות ומקימות משפחה בהצלחה. יתר על כן, מיד הגיעה למסקנה כי המעבר מילדות לבגרות אינו מלווה במצוקה, חרדה או בלבול, אלא דווקא קל למדי.
כפי שבועז ומיד ציפו, הספר הדהים מערביים רבים. לספר עדיין יש השפעה דומה על קוראים רבים, וארגון שמרני בארצות הברית (Intercollegiate Studies Institute) הצהיר על הספר כ"גרוע ביותר במאה ה-20".
חמש שנים לאחר מות מיד, פרסם דרק פרימן ספר הטוען כי כל ממצאי מיד שקריים, וכי הנשים שמיד דיברה איתן הכחישו את שאמרו אז, וטענו כי שיקרו לה. אך רבים רואים את הביקורת כבלתי-אמינה, שכן מחברה חיכה עד לאחר מות מיד, כך שלא תוכל להשיב. הפילוסוף בנג'מין וויקר טוען שמחקרה של מיד היה מוטה בהתאם לאמונותיה הפרטיות . בלי לפסוק לגבי אמיתות הביקורות, אין כיום ספק בקרב אנתרופולוגים שמחקרי מיד היו מוטים, ספק אם הבינה לאשורה את שפת המקום, וככל הנראה הושפעה מהעדפתה האישית לחיי מין חופשיים במחקר.
ספר משפיע אחר של מיד הוא "מין ומזג בשלוש חברות פרימיטיביות". ספר זה נעשה לאבן הפינה של התנועה לשחרור האשה, כיון שהוא טען שנשים הן דומיננטיות בשבטי הטצ'מבולי באיי הים הדרומי, ללא שהדבר מעורר בעיות מיוחדות. אך מחקרים מאוחרים יותר על הטצ'מבולי ערערו תיזה זו, וטענו מצידם כי בחברות אלה הגברים הם הדומיננטיים, חוץ מאשר האמונה שלמכשפות בשבט יש כוחות טאבו מיוחדים. גם טענות של מיד כי אנשי האראפש הם פציפיסטים הופרכו.
ריצ'רד רורטי
ריצ'רד רורטי (באנגלית: Richard McKay Rorty; 4 באוקטובר 1931 - 8 ביוני 2007) היה פילוסוף אמריקאי.
ביוגרפיה.
רורטי נולד בניו יורק. למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת שיקגו, ועסק בתחילה בניסיון להתאמה בין אמונותיו האישיות לבין החיפוש אחר האמת. את הדוקטורט שלו כתב באוניברסיטת ייל על "מושג הפוטנציאל", וספרו הראשון, "המפנה הלשוני" (The Linguistic Turn), היו במסורת האנליטית השליטה. הכרת הפרגמטיזם, ובמיוחד כתביו של ג'ון דיואי, וכן יצירתם של פילוסופים פוסט-אנליטיים כמו קוויין ווילפרד סלרס, גרמו לשינוי בחשיבה שלו. פרגמטיסטים בדרך כלל טוענים כי האמת של רעיון צריכה להמדד על פי היעילות שלו, הוא האפשרות שלו להתמודד עם בעיה מסוימת, ולא על פי התאמתו ל"אמת" חיצונית. רורטי חיבר בין הפרגמטיזם לאונטולוגיה ויטגנשטיינית, שקובעת כי משמעות היא תוצר חברתי-לשוני, וכי משפטים אינם מתחברים אל העולם ביחס של התאמה. רעיונות אלה מאפשרים לרורטי להעמיד בסימן שאלה רבות מהנחות היסוד של הפילוסופיה.
לאחר שהחזיק במשרות הוראה בוולסלי קולג', אוניברסיטת פרינסטון, ובאוניברסיטה של וירג'יניה, עבר רורטי להיות פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת סטנפורד. המעבר מפילוסופיה לספרות שיקף את עמדתו שפילוסופיה עצמה היא רק סוג של ספרות.
בשנים 1954- 1972 היה נשוי לאמלי רורטי.
חיבוריו.
באחד מחיבוריו העיקריים, "פילוסופיה ומראת הטבע" (Philosophy and the Mirror of Nature) (1979), רורטי מאחד רעיונות הלקוחים מוילפריד סלרס, תומאס קון, לודוויג ויטגנשטיין ואחרים, על מנת ליצור את דוקטרינת "המסת" הבעיות הפילוסופיות, במקום לפתור אותן. הוא טוען כי אפיסטמולוגיה, תורת הידע, היא תוצר של הדעה המוטעית כי הנפש מתפקדת כמו מראה, שמטרתה לשחזר בנאמנות את המציאות החיצונית. הוא מתקיף חקירות פילוסופיות אוניברסליות, כגון בעיית גוף ונפש, בכך שהוא מראה את ההקשר ההיסטורי שלהם ואת מקריותם. רורטי טוען בעד ההרמנויטיקה, כלומר הסברת טקסטים על ידי טקסטים אחרים, במקום לחפש אחר הסבר אולטימטיבי שיוצדק באמצעות כוח גבוה יותר.
חיבור חשוב אחר של רורטי, "קונטינגנטיות, אירוניה וסולידריות", פורסם ב-1989. בחיבור זה, רורטי נוטש את האפשרות להסביר את התאוריות שלו באופן אנליטי, הוא יוצר סכמה מושגית אלטרנטיבית לזו של הפלטוניסטים שהוא דוחה. סכמה זו מבוססת על הדעה, כי אין אמת גבוהה יותר מיכולתו של האדם להחיות את עצמו מחדש, דעה שנלקחה מניטשה אותה מזהה רורטי גם ברומנים של פרוסט. ספר זה גם מסמן את ניסיונו הראשון לבנות באופן מודע ראייה פוליטית המתאימה לפילוסופיה שלו, ראייה של קהילה מגוונת שמחוברת על ידי ההתנגדות לסבל, ולא על ידי רעיונות מופשטים כמו צדק, אנושיות משותפת, וכיוצא בזה.
רורטי הוא אחד מהפילוסופים הנקראים ביותר בזמננו. הפילוסופיה הפוליטית והמוסרית שלו מותקפת מהימין, המכנים אותה רלטביסטית וחסרת אחריות, ומהשמאל, שאומרים כי היא לא מספקת מסגרת מספיקה לצדק חברתי. הביקורת הנפוצה ביותר היא שדעותיו של רורטי סותרות את עצמן, אף שביקורת כזאת מתאימה ביותר לתאוריות של רורטי על "ויכוח בתוך" כנגד "ויכוח מחוץ" ל"משחק-השפה" נתון.
פרסומים נוספים של רורטי כוללים שלושה כרכים של מאמרים פילוסופיים, "להשיג את ארצנו" (Achieving Our Country) מניפסט פוליטי המבוסס חלקית על קריאות מג'ון דיואי ווולט ויטמן, ו"פילוסופיה ותקווה חברתית" (Philosophy and Social Hope), אוסף של מאמרים לציבור הרחב.
ריאליזם (מדע המדינה)
רֵאָלִיזְם (מכונה גם "ריאליזם קלאסי") או מְצִיאוּתָנות היא תאוריה במדע המדינה ובתורת היחסים הבינלאומיים השואפת להציג מבט על העולם "כמו שהוא", ללא ניסיון לתקן או לייפות אותו. התפישה הריאליסטית מניחה כי טבען של מדינות הוא אנוכי ואינטרסנטי, ושכל מדינה שמה דגש על פיתוח של עוצמה צבאית. לשיטת האסכולה הריאליסטית, פועלן של המדינות מונע על ידי השאיפה להשגת כח פוליטי או צבאי, ולא על ידי עקרונות מוסריים ואידיאלים.