הנקראים זלנים שני אלו היו בעלות ברית של אתיופיה. אף על פי כן, טאדסה טמרת כותב שההצלחות היו זמניות, ובתגובה לגידול של הכוח המוסלמי הקיסר דווית הראשון חיזק את ההגנות האתיופיות בגבול והקים את בירתו בעיר טילק שבפטאגר.
סעאד הציג אתגר קשה לקיסר האתיופי של פשיטות לתוך דרום הממלכה האתיופית, והמשיך עד אשר נרדף לתוך שטחה של אדאל על ידי האתיופים. אחרי קרב בין חייליו של סעאד לבין חייליו של הגנרל האתיופי בארווה, שבו הצבא של יפאט הובסו ולא פחות מ-400 חיילים מובחרים של יפאט נהרגו, סעאד א-דין יחד עם קומץ חייליו ששרדו נרדפו עד העיר זילע שבסומליה המודרנית. בזילע הקיסר כיתר את העיר והרג את סעאד א-דין השני.
עם מות של סעאד, שושלת וואלשמה אימצה את התואר "מלכי אדאל". עשרת ילדיו של סעאד נמלטו ומצאו מקלט בתימן שנשלטה על ידי אחמד אל-אסרף.
ישנו וויכוח על שנת מותו של סעאד. ההיסטוריון אל-מקריזי, שמגובה במקורת אתיופים רבים מצהיר שמת ב-1403 על ידי הקיסר האתיופי דווית הראשון. אך בספר ההיסטוריה של וואלשמה נרשם כי מת ב-1415.
קברו של סעאד הפך לאתר עלייה לרגל בזילע. החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון שביקר באזור ב-1854 שתיאר את אתר הקבר "כתל של אבנים מחוספסות מקיפות העומדות זקוף". טרימינאם כתב בספרו שביקר באזור ב-1950 אך הים הרס את אתר הקבורה.
הפארק הלאומי וסקראן
הפארק הלאומי וסקראן (בספרדית: Parque Nacional Huascarán) שוכן בקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבהרי האנדים, במחוז אנקאש שבצפון פרו. הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975. ב-1977 הכריז עליו אונסק"ו כשמורה ביוספרית וב-1985 – כאתר מורשת עולמית. הקמת הפארק נועדה להגן על החי והצומח באזור, על האתרים הארכאולוגים ועל נופיה של הקורדיירה בלאנקה.
גאוגרפיה.
שטחו של הפארק כ-3,400 קמ"ר, הכוללים 663 קרחונים, 296 אגמים ו-3 נהרות אליהם מתנקזים 41 יובלים. גובהו של הפארק הוא למעלה מ-200 מ' מעל פני הים, ופסגותיו הגבוהות כוללות את ההר הגבוה בפרו – הר וסקראן שנתן לפארק את שמו (6,768 מ'), וכן את הר אלפמאיו (5,947 מ') והר פיסקו (5,752 מ').
צמחיית הפארק כוללת 779 מיני צמחים. 112 מיני עופות זוהו בתחומיו, ובהם קונדור האנדים, טינמו הפונה, ברווז הנהרות וקוליבריים ממינים שונים. היונקים המצויים בפארק כוללים, בין היתר, יגוארים, פומות, חתולי פמפס, דובי משקפיים, טפירים ברזילאים, ויקוניות מצויות, גואנקואים ולמות.
נופיו של הפארק מהווים מוקד משיכה לתיירים, והפעילויות בו כוללות טרקים, טיפוס הרים וסקי. מרבית המטיילים מגיעים לפארק מהעיירה ואראס הסמוכה.
פארק לאומי ווסקראן
אלסקה אפוייה
הרכבת הקלה בחיפה
אנטרופוסופיה
וירטוס בולוניה
וירטוס פלקנסטרו בולוניה (באיטלקית: Virtus Pallacanestro Bologna), היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר בולוניה, המתמודדת בסרייה A.
היסטוריה.
וירטוס הוקמה בשנת 1879 כמועדון התעמלות, כשמועדון הכדורסל מתחיל להתחרות רק בשנות ה-20 של המאה ה-20. המועדון זכה ב-15 אליפויות מקומיות וב-8 גביעי מדינה. העונה המוצלחת ביותר של וירטוס הייתה עונת 2001 שבה זכה המועדון בליגה האיטלקית, בגביע וביורוליג, כלומר בכתר משולש. הקבוצה זכתה גם באליפות אירופה בשנת 1998 כששחקנה הבולט היה פרדראג דנילוביץ'.&lt;BR&gt;
הקבוצה הורדה ליגה אחרי עונת 2003 בגלל בעיות כספיות, אך חזרה לליגה הראשונה בעונת 2005/2006 ואף סיימה בעונה הבאה כסגנית הליגה. בשנת 2009 זכתה בולוניה בתואר ראשון מאז 2002 כאשר הניפה את גביע היורוצ'לנג', לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת שולה באסקט 75-77.
ספונסרי עבר.
בכדורסל האיטלקי הקבוצות נקראות על שם הספונסר הראשי שלהם. להלן רשימה של כל הספונסרים של וירטוס בולוניה:
מועדון הכדורגל ברצלונה (כדורסל)
מאיה אנג'לו
מאיה אנג'לו (באנגלית: Maya Angelou; 4 באפריל 1928 - 28 במאי 2014) הייתה משוררת וסופרת אפרו אמריקאית, שחקנית ופילוסופית ואחת הדמויות החשובות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובספרות האפרו-אמריקאית.
התפרסמה בסדרה של שש אוטוביוגרפיות שפרסמה החל משנת 1969, שהראשונה שבהן ("ידעתי למה הציפור הכלואה שרה") מספרת את סיפור חייה עד גיל 17.
בשנת 1993, בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, הקריאה את שירה "על פעימת הבוקר" (On the Pulse of Morning), ובכך הייתה למשוררת השנייה בתולדות ארצות הברית שקראה משירתה בטקס השבעת נשיא.
ביוגרפיה.
מאיה אנג'לו נולדה בשם מרגריט אן ג'ונסון בסנט לואיס שבמיזורי ב-4 באפריל 1928. אביה עבד כשוער ומאוחר יותר כתזונאי בצי האמריקאי, ואמהּ עבדה כסוכנת נדל"ן, אחות חדר ניתוח, ומאוחר יותר בצי הסוחר. אחיה הבוגר העניק לה את הכינוי "מאיה". בשש ביוגרפיות שהתפרסמו על חייה ובריאיונות שנתנה קיימים תיאורים רבים (וסותרים) על ימי ילדותה ונערותה של אנג'לו.
בספרה האוטוביוגרפי הראשון, "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה", המתאר את 17 שנותיה הראשונות, היא מספרת שכאשר הייתה כבת שלוש ואחיה כבן ארבע, הסתיימו נישואי הוריה, ואביה שלח אותם לחיות עם אמו בארקנסו. ארבע שנים אחר כך הופיע לפתע אביה ולקח אותם בחזרה לסנט לואיס כדי לחיות עם אמם. כשמלאו לאנג'לו 8 שנים, נאנסה על ידי החבר של אמהּ, ולאחר שסיפרה על כך לאחיה, נודע המקרה במשפחה והחבר הועמד לדין, אולם נאסר ליום אחד בלבד. ארבעה ימים לאחר שחרורו הוכה האנס למוות (וכנראה נרצח על ידי משפחתה של אנג'לו). מותו הכה את אנג'לו בהלם ובמחשבה שהיא בקולה יכולה לגרום למותו של אדם. היא נתקפה באילמות, איבדה את קולה והפסיקה לדבר במשך חמש שנים. זמן קצר אחר כך נשלחו אנג'לו ואחיה בחזרה לבית סבתם.
אנג'לו זוקפת לזכות אחת ממורותיה, ברתה פלאורס, את חשיפתה ליצירותיהם של סופרים בולטים כגון דיקנס, שייקספיר, אדגר אלן פו ואחרים. בגיל 13 שבו אנג'לו ואחיה לחיות עם אמה בסן פרנסיסקו, שם למדה בבית ספר תיכון ואחר כך זכתה במלגה ללימודי ריקוד ודרמה. שלושה שבועות לאחר סיום לימודיה ילדה את בנה הבכור קלייד, שאף הוא היה למשורר בבגרותו.
אנג'לו התחתנה במהלך חייה שלוש פעמים לפחות (איש אינו יודע בדיוק) ומיאנה לפרט את מלוא תולדות נישואיה השונים, לדבריה: "מחשש שאשמע קלת דעת." בספרה האוטוביוגרפי השני, "Gather Together In My Name", מתארת אנג'לו קשיי פרנסה גוברים שהובילוה לעבודה כטבחית, ולעסוק בזנות ובניהול זונות אחרות, במשך כשנתיים. בסוף שנות ה-40 הופיעה במופע ריקודי קליפסו במועדון לילה בסן פרנסיסקו.
בשנת 1952 זכתה במלגת לימודי ריקוד אפריקני עם הכוריאוגרף, בן טרינידד, פרל פרימוס. מאוחר יותר למדה ריקוד מודרני עם מרתה גרהם. בקבוצת הריקוד "אל וריטה", בה הופיעה לצד הרקדן אלווין איילי, שילבה אלמנטים של ריקוד מודרני, בלט וריקוד מערב אפריקני. בשנים 1954 ו-1955 קיימה מסע הופעות באירופה במסגרת האופרה "פורגי ובס". באותה עת סיגלה לה מנהג לנסות וללמוד את שפת המקום בכל מקום שבו הופיעה, ובתוך שנים ספורות למדה מספר שפות. בשנת 1957, על רקע הפופולריות הגואה של מוזיקת הקליפסו, הקליטה אלבום סולו ראשון בשם Miss Calypso. היא הופיעה ברוויו באוף ברודוויי בניו יורק שאף שימש השראה לסרט Calypso Heat Wave, בו ביצעה את שיריה.
בסוף שנות ה-50, לאחר שעקרה לניו יורק, החלה להתרכז בקריירה של כתיבה. היא הצטרפה לאגודת הסופרים של הארלם ופגשה בפעילותה זו כמה מהסופרים האמריקאים הבולטים באותה עת. אז גם פרסמה את ספרה הראשון. בשנת 1960, לאחר שנכחה בנאום של מרטין לותר קינג, ארגנה מופע קברט שנועד לאיסוף תרומות לקידום זכויות האזרח. בשנת 1961 פגשה את פעיל זכויות האזרח הדרום אפריקאי ווסומזי מאקה שהזמין אותה ואת בן זוגה לגור עמו בקהיר, שם החלה לעבוד כעורכת משנה בשבועון The Arab Observer.
בשנת 1962, לאחר שיחסיה עם מאקה הסתיימו, עקרה לגאנה, שם שימשה כעוזרת מינהל ומורה בבית הספר למוזיקה ודרמה באוניברסיטת גאנה, וכן כעורכת בירחון The African Review. כמו כן שיחקה וכתבה מחזות. בשנת 1964, לאחר שהתהדקו יחסיה עם מלקולם X, שבה לארצות הברית כדי לסייע לו בהקמת ארגון חדש לזכויות אזרח, "ארגון האחדות האפרו-אמריקאי". מלקולם X נרצח זמן קצר אחר כך. בשנת 1968, בהשפעת אבלה על הרצחו של מרטין לותר קינג, כתבה את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה", אשר פורסמה בשנת 1969 והביאה לה לראשונה הכרה בינלאומית.
בשנת 1973 התחתנה עם פאול דו פו, מעצב פנים ממוצא בריטי, ועקרה לעיר סונומה בקליפורניה. שנות ה-70 היו מן השנים הפוריות ביותר בכתיבתה, כמשוררת וסופרת. היא אף עבדה כמלחינה עם הזמרת רוברטה פלאק, והלחינה פסקולים לסרטים. היא כתבה מאמרים לעיתונים, סיפורים קצרים ותסריטים לטלוויזיה, והופיעה כמרצה באוניברסיטאות שונות. בשנת 1977 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "שורשים". בשלהי שנות ה-70 פגשה את מגישת הטלוויזיה אופרה וינפרי בבולטימור. ברבות הימים הפכה אנג'לו לידידתה הקרובה של וינפרי. בשנת 1981 התגרשה אנג'לו וחזרה להתגורר בדרום ארצות הברית. היא קיבלה משרת פרופסור באוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1993 קראה משירהּ "על פעימת הבוקר" בטקס השבעתו של הנשיא ביל קלינטון, והייתה למשורר השני שהוזמן לעשות כך בטקס השבעת נשיא, מאז רוברט פרוסט בשנת 1961. בשנת 2008 תמכה במועמדותה של הילרי קלינטון לנשיאות ארצות הברית, בעת הבחירות הפנימיות במפלגה הדמוקרטית. לאחר שברק אובמה היה למועמד המפלגה, הביעה את תמיכתה בו. בשנת 2009 פעלה לקידום חוק המכיר בנישואים חד-מיניים במדינת ניו יורק.
בשנת 2006 שיחקה בקומדיה של טיילר פרי "איחוד המשפחה של מדיאה", לצד בלייר אנדרווד.