ספרו המחקרי הראשון המבוסס על עבודת הדוקטור שלו הופיע בשנת 1977 בכותרת נורמות של תרגום והתרגום הספרותי לעברית בשנים 1930-1945 (בעברית). הספר מעמיד בסיס שיטתי למחקר התרגום במונחים של הנורמות המכוונות אותו והשתנותן לאורך זמן, ועל בסיס זה הוא מתאר פלח מתולדות התרגום הספרותי לעברית במאה ה-20. שלוש שנים לאחר מכן פרסם קובץ מאמרים תאורטיים שנתפס על ידי רוב החוקרים בתחום כמהפכני בכותרת In Search of a Theory of Translation ובשנת 1995 את הספר Descriptive Translation Studies and beyond, שעורר הדים רבים בעולם. ספר זה, מסכם את השלב הבא בחשיבה התאורטית והמתודולוגית ומדגימו בשורת מחקרים תיאוריים-הסבריים קצרי היקף, זכה גם למהדורה סינית, (באנגלית) וכן תורגם לספרדית בכותרת Los estudios descriptivos de traducción y más allá: Metodología de la investigación en estudios de traducción (2004). בעבודה נמצאים שני ספרים: Innovations in Disguise: Fictitious translations and their Significance ו'תחנות בתולדות התרגום לעברית'. נוסף על כך ערך, לבדו ועם שותפים, מספר ניכר של קבצים, גם בארץ וגם בחוץ-לארץ, ופרסם עשרות מאמרים בחקר התרגום, בסוציו-לינגוויסטיקה, בבלשנות ובחקר הלשון העברית. רבים מהמאמרים שנכתבו במקורם אנגלית תורגמו גם לשפות אחרות (ספרדית, פורטוגזית, סינית, טורקית, פולנית, איטלקית, הולנדית ועוד).
חידושיו המחקריים.
מושג הנורמה.
גדעון טורי הכניס למחקר התרגום את מושג הנורמה, ובכך דחף את הדיסציפלינה מן הקוטב ה"בלשני" או ה"טקסטואלי" לעבר המחקר הסוציו-תרבותי. נקודת-המוצא הייתה ההנחה, שהתרגום הוא דבר שונה בנסיבות שונות, כשאחד הגורמים המשפיעים ביותר על דמותו הוא נורמות הקובעות מה נדרש, מה קביל ומה אסור. למשל ספריו של ד.ה. לורנס במקור באנגלית הכילו שלל מילים גסות, אולם עד שנות ה-60 לא השתמשו במילים גסות בתרגומיהם לעברית אף שמילים כאלה כבר היו בשימוש, וזאת בגלל נורמה חזקה שמנעה זאת. נורמות הפועלות בתרגום יכולות להיות חלוציות או מפגרות מבחינה היסטורית, וטיבן נקבע במידה רבה על ידי מעמדו של התרגום (כפעילות או כמערכת של טקסטים) בתרבות הקולטת אותו.
מושג התרגום המשוער.
מתוך כל זה העלה טורי מסקנה כבדת משקל לגבי הגדרת התרגום: לא ניתן לגשת לחקר התרגום מתוך תפיסה ברורה של מהותו של התרגום. מקומה של הגדרת התרגום הוא בסיומו של המחקר ועליה להיגזר מתוצאותיו. נקודת-ההתחלה היא במושג "התרגום המשוער", המעמידה כל טקסט או תופעה, שיש סיבות לראות בהם תרגומים, כאובייקט לגיטימי לחקר התרגום. בדיעבד מסתבר, שהקשרים הקושרים התנהגות תרגומית לשורה של גורמים משפיעים (ערוץ התרגום, סוג הטקסט, ניסיונו הקודם של המתרגם, שייכותו הדורית, מינו, ועוד הרבה) הם הסתברותיים: הדרך היחידה לנסחם היא רק כנטיות גדולות או קטנות יותר.
חקר הפסבדו-תרגום.
גדעון טורי הוא אביו מולידו של חקר הפסבדו-תרגום בעולם כחלק מתורת התרגום, כהשלכה מובהקת של מושג "התרגום המשוער". מחקר זה עוסק בטקסטים המוצגים כתרגומים, אף שנכתבו למעשה בשפת היעד. שאלת-היסוד היא, מה הסיבה לכך שאדם יוותר על שמו ועל שיוך הטקסט אליו, ומסתבר שבחלק ניכר מן המקרים (ויש אלפי מקרים כאלה בעולם, בכל התקופות כמעט) הוא להכניס "חידושים במסווה" לתרבות המתנגדת לשינויים; שכן רוב התרבויות מגלות מידה קטנה יותר של התנגדות לתרגומים מאשר לטקסטים מקוריים. שתי דוגמאות: (1) כשלוש מאות ספרונים שיצאו בעברית על איש הקראטה האמריקני-ממוצא-קוריאני פטריק קים. כולם נכתבו בארץ בידי שורה של אנשים שונים ושם המחבר (ברט ויטפורד) בדוי לחלוטין. (2) 'ספר מורמון' שהביא ליסודה של כנסייה חדשה (ויש אומרים דת חדשה). ג'וזף סמית ג'וניור, מייסד הכנסייה המורמונית, הציג אותו כספר קדוש שכאילו תורגם ממצרית קדומה בעזרת רוח הקודש.
צ'וגה זנביל
צ'וֹגָה זַנְבּיל (גם: צ'וע'א זנביל או צ'ע'א זנביל; פרסית: چُغا زَنبیل) הוא מתחם עילמי בפרובינציית ח'וזסתאן במערב איראן. מתחם זה הוא אחד הזיגוראתים היחידים ששרדו מחוץ למסופוטמיה. המתחם שוכן במרחק 25 קילומטרים מערבית לדזפול, 25 קילומטרים דרומית לשושן ו-230 קילומטרים צפונית מאבאדאן.
המתחם נבנה בשנת 1250 לפנה"ס בקירוב על ידי המלך אונטאש-נאפירישה, בעיקר על מנת לחלוק כבוד לאל אינשושינאק. השם המקורי של האתר היה "דור אונטאש" (دور-اونتَش), ומשמעותו היא "העיר של אונטאש", אך אין זה סביר שאנשים רבים חיו שם מלבד כוהני הדת והמשרתים.
המתחם מוגן על ידי שלוש חומות קונצנטריות המגדירות את האזורים העיקריים של "העיר". האזור הפנימי מכיל זיגוראת גדול המוקדש לאל הראשי אינשושינאק, זיגוראת שנבנה על גבי מקדש קודם שהכיל חדרי אכסון ונבנה גם הוא על ידי אונטאש-נאפירישה. באזור האמצעי יש מקדשים לאלים הפחות חשובים. ישנה דעה כי התוכנית המקורית של המלך הייתה לבנות 22 מקדשים, אך הוא מת לפני שהסתיימה בנייתם, ויורשיו לא היו מעוניינים להמשיך במשימה זו. באזור החיצוני נמצאים ארמונות המלוכה וארמון קבורה המכיל חמישה קברים מלכותיים תת-קרקעיים.
למרות שהבנייה בעיר הסתיימה בפתאומיות לאחר מותו של אונטאש נאפירישה, האתר לא ננטש, והמשיך לתפקד עד שנחרב על ידי המלך האשורי אשורבניפל בשנת 640 לפנה"ס. מספר מומחים משערים, על סמך מספר המקדשים הגדול בצ'וגה זנביל, שאונטאש-נאפירישה ניסה להקים מרכז דתי חדש (שככל הנראה היה מיועד להחליף את סוסה) שייאחד את האלים השמימיים והארציים של עילם באתר אחד.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במקום בין 1951 ל-1962 האתר נחשף פעם נוספת, והזיגוראת נחשב לדוגמה המשומרת הטובה ביותר בעולם. ב-1979 הוענק למקום מעמד של אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו - האתר האיראני הראשון שזכה לכך.
BOM - או byte-order mark (סימן סדר-סיביות) הוא תו היוניקוד שערכו U+FEFF המופיע לרוב בתחילת מסמך או קובץ (באופן שאינו נראה לקורא האנושי בדרך כלל), ומטרתו לסמן אם התוכן המקודד שבהמשך הוא מסדר big-endian או מסדר little-endian - שתי אפשרויות שונות לקריאת הקידוד במסגרת הקידוד UTF-16. כמו כן, הסימן משמש גם להבחנה בין הקידודים UTF-8, UTF-16 ו-UTF-32.
כאמור, בקידוד UTF-8 אין שום משמעות לסימן, מלבד סימון הטקסט כבעל קידוד זה; סדר הסיביות בפענוח UTF-8 הוא תמיד זהה. באופן עקרוני, חתימה זו אמורה להיות בלתי-נראית, אם כי לעיתים מדווחות תקלות (נפוצות) בקריאת התו על ידי דפדפנים שונים באינטרנט (פירוט להלן). מאחר ש-UTF-8 הוא קידוד היוניקוד הנפוץ ברשת, מוטב שלא להוסיף את תו ה-BOM; עם זאת, תוכנות רבות במערכת ההפעלה חלונות (כמו למשל Notepad) מוסיפות את הסימן הזה, לצורך זיהוי עצמי של הקובץ כמקודד בקידוד זה.
תקלות נפוצות בעקבות שימוש ב-BOM.
הפתרון לכל הבעיות האלו, הוא שמירת הקובץ ללא BOM באמצעות עורכי טקסט המאפשרים שמירה ב־UTF-8 ללא BOM.
מערך הקברים של גוגוריו
מערך הקברים של גוֹגוּרְיוֹ (קוריאנית צ'וסונגול 고구려 고분군; הנג'ה 高句麗古墳群 - "גוגוריו גובונגון") מונה 30 קברים מעוטרים ברחבי קוריאה הצפונית, אשר זכו למעמד של אתר מורשת עולמית בשנת 2004.
גוגוריו הייתה ממלכה חזקה בצפון מזרח סין וחצי האי קוריאה, בין המאה ה-5 והמאה ה-7, והייתה אחת משלוש הממלכות של קוריאה. הממלכה הוקמה באזור קוריאה הצפונית של ימינו בשנת 227 לפנה"ס ובירתה הועברה לפיונגיאנג בשנת 427.
עד כה התגלו וזוהו למעלה מ-10,000 קברים מתקופת גוגוריו ברחבי סין וקוריאה הצפונית. 90 מהם מקושטים בציורי קיר ו-70 מאלה שוכנים בקוריאה הצפונית. ההשערה היא שהקברים המקושטים הוכנו עבור מלכים, חברי משפחת המלוכה והמעמד האריסטוקרטי.
אתרי הקברים.
שלושים מתחמי הקברים ממוקמים בעיקר באזורים חקלאיים ומיעוטם נמצאים ליד כפרים. אלה כוללים ערימות אבנים, מבנים מקורים או קברים בצורת תל. הקברים עצמם שוכנים במתחם בנוי ומתחלקים לכמה סוגים - חדר בודד, שני חדרים, שלושה חדרים ומעלה וכן חדר צדדי. אל הקברים מסוג זה מובילים מסדרונות והם בנויים מאבן. לקברים מגוון רחב של תקרות, חלקן משוכללות מאוד, שכן עליהן לכסות שטח רחב ללא תמיכת עמודים, כאשר גושי אבן גדולים נושאים עליהם את משקל האבנים או את תל האדמה.
ציורי הקיר מאופיינים בצבעים חזקים והם מתארים את חיי השגרה והמיתולוגיות הקוריאניות. עד לשנת 2005 התגלו 70 ציורי קיר, רובם באגן הנהר טידונג ליד פיונגיאנג, אזור אנאק בדרום פרובינציית הואנגהי ובג'יאן שבמחוז ג'ילין הסיני. הציורים בקברים מתחלקים לכמה סוגים: דיוקנאות, ארבע האלוהויות ביחד, ארבע האלוהיות בנפרד וציורים למטרות אסתטיות.
הנימוקים של אונסק"ו להכללת האתר ברשימת אתרי המורשת העולמית היו:
היסטוריה.
ממלכת גוגוריו התקיימה במשך כ-700 שנים בין שנת 37 לפנה"ס לשנת 668 לספירה. הממלכה הוקמה באזור שנקרא היום הנפה האוטונומית חְווָאנְזֶ'ן (桓仁, פין-יין Huánrén) שבמחוז ליאונינג הסיני, ושליטי הממלכה העבירו את עיר הבירה שלהם לעיר גְווֹנֵי (כיום בתחומי העיר ג'יאן במחוז ג'ילין בסין) בשנת 3 לפנה"ס, ב-427 להר טיסונג באזור פיונגיאנג, ולבסוף לטירת ג'אנגן הנמצאת במרכז פיונגיאנג של ימינו. פיונגיאנג שכנה באותה תקופה בנקודה אסטרטגית חשובה והייתה מרכז פוליטי, כלכלי ותרבותי חשוב. מסיבה זו החליטו שליטי גוגוריו להעביר את עיר הבירה שלהם לפיונגיאנג ולהשקיע משאבים רבים בפיתוחה. ממלכת גוגוריו הרחיבה את שליטתה וכבשה את צפון מזרח סין ומחצית מקוריאה, כך שהיא הפכה לגורם דומיננטי במזרח הרחוק. הממלכה קרסה בשנת 668.