הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 במאי 2011.
תקציר העלילה.
שנתיים לאחר מסיבת הרווקים הקטסרופלית של דאג בלאס וגאס, ארבעת החברים פיל, אלן, דאג וסטו טסים לבנגקוק שבתאילנד על מנת להשתתף בחתונתו של סטו. הפעם, סטו אשר לא מעוניין לקחת שום סיכונים, מארגן בראנץ' פשוט לפני טקס הנישואין.
אף על פי כן, יומיים לפני החתונה, יושבים כל החבר'ה ביחד עם אחיה של ארוסתו של סטו, לצליית מרשמלו על האש. למחרת, שלושת גיבורי הסרט הקודם קמים שוב עם הנגאובר, בחדר נטוש היכנשהו בבנגקוק. הם מגלים שאחיה של ארוסתו של סטו, טדי, נעלם, ומצליחים ליצור קשר עם דאג שנמצא במלון של החתונה. הם יוצאים למסע מטורף בבנגקוק במטרה למצוא את טדי, בו הם פוגשים את צ'או, המאפיונר הסיני מהחלק הקודם, ובהמשך מתברר כי אלן שוב סימם אותם, בכך ששם בשקית מרשמלו אחת את התרופות שלו, וכדבריו "לעלף את טדי בשביל שאנחנו נהנה מסוף השבוע כמו שצריך". בסופו של דבר, אחרי שהאינטרפול אוסר את צ'או, וסטו מדווח שהוא פישל וכנראה מבטל את החתונה, מצליח להבין סטו איפה טדי, ובכך הם מוצאים אותו וממהרים לחתונה של סטו. סטו ולורן מתחתנים ובכך נגמר הסרט, לא לפני שמייק טייסון מבליח לכמה דקות, והחברים מוצאים תמונות מהלילה שעבר עליהם. כמו בחלק הקודם, בזמן הכתוביות מופיעות גם התמונות מהלילה המשוגע שעבר על הגיבורים.
פרובינציות פולין
מבחינה אדמיניסטרטיבית פולין מחולקת ל-16 פרובינציות (בפולנית: Województwo, ווייוודות, ביחיד: ווייוודה). חלוקה זו נכנסה לתוקף החל מה-1 בינואר 1999 עם כניסתה לתוקף של הרפורמה במנהל האזרחי. חלוקה זו החליפה את החלוקה הקודמת, שנוצרה ב-1 ביולי 1975, בה חולקה פולין ל-49 פרובינציות. שטחן של הפרובינציות נע בין כ-9,500 קמ"ר (אופולה) ל-35,000 קמ"ר (מזוביה), ואוכלוסייתן נעה בין כמיליון (אופולה גם כן) ללמעלה מחמישה מיליון (מזוביה גם כן). שם הפרובינציה נקבע בדרך כלל על פי שם היסטורי של האזור, כאשר לכל פרובינציה יש עיר בירה, בדרך כלל העיר הגדולה, שבה ממוקמים מוסדות הממשל המקומיים.
לצד תפקידי פיקוח ובקרה, לפרובינציות ישנן גם סמכויות מינהל מסוימות בנושאי פנים. בראש כל פרובינציה עומד מושל (wojewoda, וויווד) הממונה על ידי ראש ממשלת פולין.
בנוסף קיים תפקיד המרשל (Marszałek Województwa) שהוא ראש הממשלה ברמת הפרובינציה. המרשל נבחר על ידי הפרלמנט המקומי ברוב מוחלט של קולות. בהמשך המועצה האזורית בוחרת סגן מרשל וחברי מועצה אחרים רק לבקשת המרשל ברוב פשוט של קולות בהצבעה חשאית. המרשל מנהל את ענייני האקטואליה ומייצג אותם בחוץ. ניתן לבחור את המרשל, סגן מרשל ובעלי תפקידים אחרים גם אם הם לא חברי הפרלמנט המקומי. הרשות המבצעת של הממשל העצמי היא המקבילה של ממשלה ארצית ברמת הפרובינציה. המועצה מורכבת מחמישה חברים, כולל את מרשל (כיו"ר), סגן מרשל או 2 סגנים (סגן יו"ר) וחברים אחרים. גזבר הרשות משתתף בעבודת המועצה בתפקיד מייעץ. המועצה היא גוף קולקטיבי, החלטות מתקבלות ברוב קולות רגיל בנוכחות לפחות מחצית מהרכב הוועד המנהל בהצבעה גלויה, אלא אם כן החוק קובע הצבעה חשאית. במקרה של מספר שווה של קולות, מרשל הרשות מכריע את ההצבעה.
הרשות המחוקקת (sejmik województwa), הנבחרת בידי התושבים ובראשה עומד יושב הראש. גודל הרשות משתנה לפי כמות האוכלוסייה, ונע בין 30 ל-51 חברים.
הפרובינציה מתחלקת למחוזות (powiat - powiaty) והללו למועצות אזוריות (gmina - gminy).
היסטוריה.
בימי הביניים ובראשית העת החדשה.
החל מהמאה ה-14, חולקה המדינה הפולנית למספר ווייוודות. במהלך קיומו של האיחוד הפולני-ליטאי הייתה פולין מחולקת ל-22 ווייוודות, כאשר 11 מהם היו כפופות ליחידת העל "פולין קטן" (Małopolska) ו-11 נוספות ל"פולין גדול" (Wielkopolska). עם התפרקותה הסופית של פולין בשנת 1795, נטמעה פולין במדינות הסובבות אותה: האימפריה הרוסית, הקיסרות האוסטרו-הונגרית ופרוסיה.
החל משנת 1815, הוגדרה הנחלה הרוסית בפולין כפולין הקונגרסאית, ולהכלה נהנו הפולנים באזור זה מאוטונומיה מסוימת תחת האימפריה הרוסית. במסגרת זאת שנה לאחר מכן ב-1816 תיקנו הרוסים בפולין שלטון מקומי, וזו חולקה לשמונה ווייוודות. חלוקה זו הייתה בתוקף עד ל-1837, אז שונתה החלוקה ומעתה נקראו הווייוודות "גוברנייה" (Guberniya). ב-1844 מספר הגוברניות קטן לחמישה בלבד. לאחר כישלון מרד ינואר בשנת 1863, רפורמה נוספת נעשתה ומספר הגוברניות הוכפל לעשרה.
בעת החדשה המאוחרת.
עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקה המדינה ל-16 ווייוודות (לא כולל ורשה שקיבלה מעמד מיוחד כעיר נפרדת, ושלזיה שקיבלה מעמד אוטונומי. השיטה כונתה 15+1+1 בגלל שני המחוזות הנפרדים). חלוקה זו נשארה בתוקף עד 1939, אז נכבשה פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות. עם תום מלחמת העולם השנייה (1945) זכתה פולין העצמאות מחודשת, והוקמה בה הרפובליקה העממית הפולנית, אשר זו הייתה נתונה למרות סובייטית. עם כינון המדינה מחדש חולקה פולין ל-14 ווייוודות ושתי ערים שזכו למעמד מיוחד והוגדרו כערים חופשיות - ורשה ולודז'. בשנת 1957 זכו גם שלוש ערים נוספות - ורוצלב, קרקוב ופוזנן - במעמד של עיר חופשית, ואלו הופרדו מהווייוודות להן השתייכו קודם לכן. כמו כן נוספו עוד שתי ווייוודות חדשות
ב-1975 רפורמה במנהל האזרחי של הרפובליקה חילקה את המדינה מחדש ל-49 ווייוודות קטנות, כשסמכויותיהם של ראשי הפרובינציות מוגבלות יותר, וללא חלוקה לשלוש דרגות (במקום חלוקה למחוזות ולרשויות מקומיות, חולקו הווייוודות רק לקומונות). חלוקה זו בוטלה לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השלישית, ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1999, כאשר מאז חלוקתה המנהלית של פולין לא השתנתה.
דרייק (זמר)
וויוודות פולין
ווייוודות של פולין
וויוודות של פולין
ווייוודות פולין
ערן נוימן
ערן נוימן (נולד בשנת 1968 בפתח תקווה) הוא אדריכל, אוצר וחוקר אדריכלות ישראלי. החל מאוקטובר 2019, נוימן מכהן כדקאן הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2010 ל-2018 כיהן כראש בית-הספר לאדריכלות על-שם דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב. נוימן עומד בראש המעבדה הדיגיטלית לחקר אדריכלות.
נוימן הרצה ולימד במוסדות מובילים בעולם: באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת טונג'י בשנחאי, אוניברסיטת מונאש במלבורן, אוניברסיטת ריירסון בטורונטו, אוניברסיטת מק'גיל במונטריאול ועוד.
נוימן שימש כחבר בוועדות רבות (ועדת פרס ישראל, פרס רוקח וועדת פרס קרוון). הוא שימש כיועץ לכנסים אקדמיים רבים (הכנס לכבוד מאה שנים לתל אביב, כנס יד הנדיב).
נוימן גם זכה במספר רב של מענקי מחקר (הקרן הישראלית למדע, קרן גרמניה-ישראל, קרן עתיד Zukunft, קרן ליידי דייוויס, קרן ג'יי פול גטי מלוס אנג'לס, קרן Chateaubriand ועוד).
נוימן הוא המקים ועומד בראש ארכיון עזריאלי לאדריכלות במוזיאון תל אביב לאמנות.
ביוגרפיה.
נוימן הוא בוגר המחלקה לאדריכלות של האקדמיה לאמנות בצלאל, ובעל תוארי מוסמך ודוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). את עבודת המסטר והדוקטורט ערך נוימן בהנחיית פרופ' אנטוני וידלר (Anthony Vidler) ופרופ' סלביה לאווין (Sylvia Lavin).
תחום התמחותו של נוימן הוא תאוריה ביקורתית בתחום האדריכלות שלאחר מלחמת העולם השנייה, וכן תאוריות אדריכלות דיגיטלית עכשווית, לצד השפעת מדיה דיגיטלית על אדריכלות במאה ה-21.
פרסומיו של נוימן ראו אור במגזינים מקומיים ובינלאומיים, ובהם:
"Architectural Design", "Architectural Theory Review", "Journal of Architectural Education" ,"Journal of Architecture", "Leonardo", "Footprint", וכן "Theory and Criticism"
בשנת 2003, ייסד נוימן יחדיו עם החוקרים אהרן שפרכר וצ'נדלר ארנס את משרד המחקר והתכנון הבינלאומי Open Source Architecture.
בשנת 2006, אצר נוימן יחד עם שפרכר וארנס את התערוכה "The Gen[H]ome Project: Genetics and Architecture" ב-Mak Center of Art and Architecture שבלוס אנג'לס. התערוכה הציגה עבודות של אדריכלים דיגיטליים שעוסקים בקשר בין אדריכלות לגנטיקה.
בשנת 2008, אצר נוימן יחד עם עמיתו יעקב יאשה גרובמן את התערוכה "פרפורמליזם" (הלחם של המילים "פרפורמנס" ו"פורמליזם") בביתן הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב.
בשנת 2012, יצא לאור הספר "Performalism: Form and Performance in Digital Architecture" בהוצאת Routledge בעריכת נוימן ויעקב יאשה גרובמן.
בשנת 2013, שימש כחבר בוועדת פרס ישראל. הוועדה החליטה להעניק את הפרס לפרופ' אדם מזור.
בשנת 2014, יצא לאור ספרו של נוימן "Shoah Presence: Architectural Representations of the Holocaust" בהוצאת Ashgate. הספר זכה לביקורות מצוינות.
בשנת 2014, אצר נוימן את התערוכה "דוד ינאי: אדריכלות וגנטיקה". התערוכה מבוססת על מחקר שנוימן ערך על ינאי. התערוכה הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות. נוימן גם ערך ספר מקיף על עבודותיו של ינאי שיצא לאור במקביל לתערוכה.
בשנת 2015, אצר נוימן את התערוכה "מרכז הנגב: מברוטליזם לפוסט-מודרניזם". התערוכה הציגה את הגלגולים השונים של מרכז הנגב בתכנונו של רם כרמי. התערוכה הוצגה בארכיון עזריאלי לאדריכלות.
בשנת 2016, אצר נוימן יחד עם פרופ' נורית ליסובסקי את התערוכה "נופי זיכרון". התערוכה מציגה שלוש עבודות של אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור. התערוכה הוצגה בארכיון עזריאלי לאדריכלות.
בינואר 2017, נבחר נוימן לשמש בתפקיד מנכ"ל מוזיאון ישראל אך החליט שלא לקחת על עצמו את התפקיד.