השכלה גבוהה (בצרפתית: Grande École) הוא סרט קולנוע צרפתי בבימויו של רוֹבֵּר סַאלִי (Robert Salis) שיצא לאקרנים בצרפת ב-2004.
תקציר.
פול הוא צעיר בן המעמד הגבוה אשר מתחיל בלימודי כלכלה באחד מהגראן אקול (בתי הספר הגבוהים היוקרתיים) בצרפת. במקום לגור עם חברתו אָגְנֵה (Agnès), הוא מעדיף לשכור דירה עם שני שותפים חדשים שהכיר, וכתוצאה מכך הוא אינו מתראה איתה הרבה. אגנה מתחילה לזהות קרע במערכת היחסים ביניהם, וחושדת כי פול נמשך לאחד מן השותפים שלו, לואי-אָרְנוֹ (Louis-Arnault) – אולם פול מכחיש כל טענה למשיכה הומוסקסואלית מצִדו. אגנה מחליטה לערוך עם פול התערבות: מי שזוכה ראשון בלואי-ארנו – מנצח; אם היא תנצח – פול מבטיח להפסיק לחקור את המיניות שלו על חשבונה; ואם פול ינצח, היא תעזוב אותו. לצד המירוץ אל ליבו של לואי-ארנו (שלא מוצא חן בעיני חברתו של האחרון), פוגש פול במֵסִיר (Mecir, המגולם על ידי סלים קשיוש), פועל ערבי צעיר שמתאהב בו. יחד עם מסיר חוֹוה פול מסע של תגליות על מה שמעבר לגבולות המעמד, הבדלי התרבויות והמיניות. בסופו של דבר מגיעים הקונפליקטים לשיאם, ודבר לא עתיד להיוותר כשהיה.
טוחן
טוחן (או טוחנת) הוא מקצוע, המציין אדם אשר מפעיל טחנת קמח, לטחינת דגנים לקמח; או מטחנה לתבלינים, קפה, מספוא לבעלי חיים וכדומה. לעיתים נקרא אדם "טוחן" גם כאשר המטחנה אינה פועלת יותר בייעודה המקורי. בשפות מסוימות, המונח המציין "טוחן" (מילר) הוא גם שם משפחה נפוץ מאוד: Müller בגרמנית או Miller באנגלית.
הפעלת מטחנות הוא מקצוע עתיק ביותר, שקיים כבר בחברות ציידים-לקטים וטוחנים מילאו תפקיד חשוב בהיסטוריה של החקלאות.
טוחנים עובדים בדרך כלל עם מוצרי מזון גולמיים ובייחוד עם דגנים. תהליך הטחינה מסייע לעיכול קל יותר של מרכיביו התזונתיים ושומר על שלמות השיניים.
כיום, כמעט ולא קיימים טוחנים במובן הקלאסי של המילה בחברות מתועשות, וטחינה נעשית בטחנות קמח או במפעלי מזון גדולים.
טוחן בתרבות.
בשל חשיבותו ההיסטורית של מקצוע הטוחן בתרבות ובכלכלת העבר, טוחנים מאוזכרים בסיפורי עם רבים, למשל: בחתול במגפיים הטוחן הוריש לבנו הבכור את טחנת הקמח, לבן השני את הפרדות ולצעיר הבנים את החתול. בעוץ לי גוץ לי הטוחן מצהיר כי בתו מסוגלת לטוות קש לזהב. אגדה גרמנית מספרת כי הגמדים ממערות הגמדים עזרו לטוחן בעבודתו וכך הוא התעשר, ומשהעליב את הגמדים עזבוהו והוא הפך לעני מרוד.
סיפורו של הטוחן הוא השני בסיפורי קנטרברי שחיבר הסופר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר.
אחת הדמויות ברובין הוד הוא מאץ' בן הטוחן.
הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה הוא ספר עיון המבוסס על מציאות היסטורית, שכתב ההיסטוריון האיטלקי קרלו גינצבורג.
בתרבות הישראלית מאוזכר טוחן בשירים "בלדה לבת הטוחן" מאת איציק מאנגר, "דמעות הטוחן" מאת מרק ורשבסקי (נוסח עברי: אברהם לוינסון). במחזה "הרשלי מאוסטרופולי" מאת יעקב אורלנד, שהועלה ב-1966 בתיאטרון העירוני חיפה, מופיעה דמותה של פרלה, בת הטוחן.
בהלכה מלאכת טוחן היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת.
המילה טוחן מהווה פעמים רבות בתנ"ך ביטוי לקיום יחסי מין, כך מפרשים חז"ל את הנאמר על שמשון הגיבור "ויהי טוחן בבית האסורים" (שופטים טז כ"א), וכן את אמירתו של איוב "תטחן לאחר אשתי ועליה יכרעון אחרין" (איוב לא, י).
מישל פיקולי
מישל פיקולי (בצרפתית: Michel Piccoli; 27 בדצמבר 1925 – 12 במאי 2020) היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי.
ביוגרפיה.
פיקולי נולד בפריז כבן למשפחה מוזיקלית: אימו הייתה פסנתרנית, ואביו היה כנר. הוא נישא שלוש פעמים, בראשונה לאלינור הירט, כעבור אחת עשרה שנים לזמרת השאנסונים ז'ולייט גרקו, ולבסוף ללודיבין קלר. יש לו בת אחת מנישואיו לאשתו הראשונה, אן-קורדליה.
בשנת 1982 שיחק בתיאטרון בוף דה נור בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בבימויו של פיטר ברוק.
בשנת 1991 זכה הסרט "היפהפה שעושה צרות" ("La Belle Noiseuse") שבו שיחק בתפקיד ראשי, בפרס הגדול של חבר השופטים בפסטיבל קאן. במאי הסרט ז'אק ריווט (Jacques Rivette) כתב תסריט על פי רומן, באותו כותר, מאת אונורה דה בלזק.
פיקולי היה פעיל פוליטית בשמאל, והיה מתנגד חריף לחזית הלאומית הצרפתית.
נפטר ב-12 במאי 2020.
אוריאל ויינרייך
אוריאל ויינרייך (נכתב גם: וויינרייך, וינריך; ביידיש: ווײַנרײַך; באנגלית: Uriel Weinreich; 23 במאי 1926, וילנה – 30 במרץ 1967, ניו יורק) היה בלשן יהודי־אמריקאי יליד ליטא, אשר עסק בבלשנות כללית ובבלשנות שפת היידיש.
תולדות חייו ופועלו.
בעקבות אביו הבלשן מקס ויינרייך למד ויינרייך בלשנות בווילנה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך את לימודיו בקופנהגן וסיים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, כאשר קיבל בה תואר דוקטור ומאוחר יותר התמנה בה לפרופסור.
ויינרייך היה פעיל בייִוואָ – המכון היהודי למדעים, שייסד אביו. הוא הוביל כמה מיזמים משמעותיים לתיעוד שפת היידיש, המרכזי שבהם - "אטלס הלשון והתרבות של יהדות אשכנז" (Language and Culture Atlas of Ashkenazic Jewry, LCAAJ) המכונה גם EYDES – הגייה יידית של המילה "עדות" וראשי תיבות של Evidence of Yiddish Documented in European Societies ("עדות של יידיש מתועדת בחברות אירופיות"). במסגרת מיזם זה הוקלטו אלפי שעות של יידיש מדוברת, אשר נותחו ומוינו על פי ניבים. בנוסף הוציא לאור כמה מהספרים החשובים בנושא בלשנות יידיש, ביניהם ספר הלימוד והדקדוק "יידיש לאוניברסיטה" (College Yiddish) ו"מילון יידי־אנגלי מודרני" (מאָדערן ייִדיש־ענגליש ווערטערבוך, Modern Yiddish-English Dictionary), שיצא לאור לראשונה רק לאחר מותו בעריכת אביו.
בתחום הבלשנות הכללית היה ויינרייך אחד התומכים במדעיותה של תורת הסמנטיקה, ואחד הראשונים שתיאר באופן מדעי את התופעות האופייניות ללשונות במגע ודו-לשוניות, בהן הצורה שבה מדבר אדם הלומד שפה חדשה ומנסה להחיל עליה כללי דקדוק של שפת האם שלו.
בתחילת שנות השישים שימש פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 1967, בסוף שנתו ה-41.
אוריאל וויינרייך
אוריאל וינריך
העלייה אל ההר
העלייה אל ההר הוא קובץ מאמרים בעריכת אברהם שבות, גאוגרף ומתכנן אזורי ביהודה ושומרון, המסכם 28 שנות התנחלות. שבות היה בצוות ההתיישבות של גוש אמונים, במזכירות תנועת ההתיישבות שלה אמנה, וריכז את עבודת ועדת השרים להתיישבות, בראשות שר המדע והפיתוח, יובל נאמן. במשך 25 שנה, משנת 1967 עד לשנת 1992, הוקמו 136 יישובים ביהודה ושומרון.
פורצי הדרך.
הקובץ מונה ומתאר את המקומות שבהם החלה ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון:
גוש עציון.
יוחנן בן יעקב, מבני גוש עציון, מספר על תחילת ההתיישבות ליד כפר עציון. היא החלה בשנת 1927 עם הקמת מגדל עדר. אף על פי שארתור רופין, ממתכנני ההתיישבות, לא ראה עדיפות להתיישבות בהר, הרי המתיישבים הראשונים ראו חשיבות במיקום היישוב, בדרך האבות בין ירושלים לבין חברון. היישוב הראשון, מגדל עדר, קרס בעקבות מאורעות תרפ"ט.
בשנים 1943–1948 הוקמו באזור ארבעה קיבוצים. מלחמת העצמאות הביאה לחורבן יישובי הגוש. חברים ב"אגודת בני גוש עציון", ביקשו לחדש את היישוב היהודי בגוש. בכ"ב באלול תשכ"ז - 29 ביולי 1967 יצאו מירושלים ראשוני המתיישבים לכפר עציון המתחדש. הם עשו את הדרך במשוריין של אגד ממלחמת העצמאות והתיישבו במחנה הצבאי הירדני, בכפר עציון ההרוסה. בשנת 1970 הוקמה אלון שבות - ליד עץ האלון המפורסם שסימל לבנים את מיקומו של הגוש, בעת שצפו בשרידיו מתוך הקו הירוק. בשנת 2002 היו באזור 15 יישובים, בהם היישובים העירוניים אפרת וביתר עלית.
חברון.
מטרת ההתיישבות בעיר הייתה לחדש את היישוב היהודי שנכחד בעקבות מאורעות תרפ"ט - 1929. שותפים למטרה היו גם אנשי תנועת העבודה. התנועה למען ארץ ישראל השלמה תמכה בהם ועל הכרוז שלהם התנוסס שמם של נתן אלתרמן ואורי צבי גרינברג. יגאל אלון, שר בממשלת ישראל, תמך ברעיון ומשה דיין, שר הביטחון, שלל אותו. כאשר הסתבר כי התוכנית ליישוב היהודים בחברון אינה יוצאת לפועל, יגאל אלון אמר לראשי המתיישבים: "אל תחכו לאישור ממשלתי, לכו ותקבעו עובדות".
בב' בניסן תשכ"ח - 31 במרץ 1968 הגיע חבורת יהודים לחברון לבית מלון "נהר אל-חאלד" המקומי במטרה להיות בעיר בחג הפסח. מרכז הקיבוץ המאוחד, תנועתו של יגאל אלון שלחה ברכה לשבים לחברון. ב-12 במאי 1968 ממשלת ישראל אישרה את ההתיישבות היהודית בעיר והוחלט על הקמת קריית ארבע. הוסכם כי עד להקמת הקריה ישהו המתנחלים בבנין הממשל הצבאי. בשנת 1972 נכנסו המשפחות הראשונות לקריית ארבע.
אלון מורה.
אחרי כפר עציון, חברון והקמת קיבוצים בבקעת הירדן הגיע תור השומרון. ממשלת גולדה מאיר לא ראתה עתיד ליישוב ישראלי בשומרון ודחתה את הבקשות להתיישב ליד שכם. מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 החישה את התהליך. לפי סיכום עם שר הביטחון דאז שמעון פרס הגרעין עלה להתיישבות בבקעת מכמתת, 3 ק"מ משכם, בט"ו בסיוון ה'תשל"ד - 5 ביוני 1974.
ראש הממשלה דאז יצחק רבין הורה על פינוי וב־25 ביולי 1974 עלו להתיישב בסבסטיה. אחרי שבעה ניסיונות כושלים ולאור החלטת עצרת האו"ם על הכרזת התנועה הציונית כגזענית, אושר למתיישבים בחנוכה תשל"ו להתיישב זמנית במחנה הצבאי בקדום, שם הוקם היישוב קדומים ולימים הוקם ליד שכם היישוב אלון מורה.
עפרה.