יודקובסקי מונה לעורך העיתון. מינוי זה הביא לפרישת משה ורדי, במחאה על כך שלא מילאו, לדבריו, הבטחה שניתנה לו להתמנות למרכז המערכת במקומו של יודקובסקי. פרישתו הפתאומית של ורדי גרמה לזעזוע בעיקר בדסק החדשות, שוורדי עמד בראשו מאז לקה יודקובסקי בהתקף לב, משום שוורדי לא הכין יורש שימלא את מקומו.
את המושכות תפס דב עצמון, לשעבר המייסד ועורך מוסף הספורט של "ידיעות אחרונות", שהיה העיתונאי בעל הניסיון המגוון ביותר בעיתון. לאחר תקופת ביניים נכנס לתפקיד סמי גרינשפן ואחריו עמוס רגב.
באותה תקופה מינה יודקובסקי את "פורום המערכת", שעם חבריו נמנו זאב גלילי, דב עצמון, צבי קסלר ואדם ברוך, שהתכנס בקביעות בביתו של יודקובסקי לקביעת דרכו של העיתון.
השגיאות של "חדשות".
פילוסופיה ניהולית.
היתרון הבולט של "ידיעות אחרונות" על "חדשות" בכל התקופה היה התרבות הארגונית שהנהיגו יודקובסקי ומוזס בעיתון. לעובדים בידיעות הייתה קביעות, ועשרות שנים לא פוטר אפילו עובד אחד (כולל עובדים שנתפסו בפלילים). העיתון העניק לעובדיו גם מעין ביטוח רפואי ופיננסי.
הפילוסופיה הניהולית של "חדשות" הייתה הפוכה. זה היה העיתון הראשון בישראל שהעסיק אנשים בחוזים אישיים ולא על פי הסכם קיבוצי. נמנעה מהם הגנה של אגודת העיתונאים והיכולת להתארגן ולשבות. השכר של רוב העובדים (פרט לקבוצה נבחרת שבצמרת) היה נמוך. בתשע שנות קיומו עבדו בחדשות כ-800 עיתונאים. מספר זה מעיד על רמת תחלופה גבוהה אשר פגעה בארגון ובתפקודו.
פגיעה באתיקה.
העסקת כתבים לא מנוסים הביאה לתופעות חמורות של פגיעה באתיקה. כך נהג אותו כתב שבא למשפחה בצפון הארץ שבתה נהרגה בתאונת דרכים והיא תרמה את אחד מאבריה להשתלה. הוא נטל מהמשפחה בטענות שווא את תמונת המנוח, והתמונה פורסמה בעמוד הראשון של "חדשות". בעקבות פרשה זו חוקקה הכנסת חוק האוסר פרסום זהות תורם איברים בלי הסכמת המשפחה.
הייתה כתבת שהועמדה לדין על זיוף שהעיד כאילו קצין משטרה ביטל דו"ח תנועה לקרוב משפחה של חבר הכנסת. הידיעה וצילום הדו"ח המזויף הופיעו בחדשות בלי שמישהו במערכת בדק את העניין מלכתחילה ומבלי שהסיקו מסקנות לגבי הכתבת.
נטישת הכתבים.
בחלקים המגזיניים היו לעיתון הישגים לא מעטים ונחשפו בו הרבה כישרונות מבריקים, אך אלה לא יכלו לסרב להצעות שהוצעו להם לעבור ל"ידיעות". על עובדים אלה שערקו לעיתון המתחרה אמר עמוס שוקן לירון לונדון: "...דב יודקובסקי, עורך ידיעות, הזמין אותם לסוויטת המנהלים בעיתונו עם השטיח מקיר אל קיר, והם הלכו אליו... דב הוא איש אינטליגנטי מאוד שהתחיל את השיחה במחמאות לכתיבתו הנהדרת של המחוזר ואחר כך, אחרי שהחניף לאגו שלו, אמר את המשפט 'לא חשוב כמה אתה משתכר, אשלם לך כפליים, או פי שלושה או ארבעה'."
ואכן, אט אט עברו הכישרונות הגדולים של "חדשות" ל"ידיעות אחרונות": רונית ורדי, שוש מימון, אביבה שאבי, ולבסוף יגאל סרנה, שהיה מהבולטים בעיתונאי "חדשות". כשבאו ל"ידיעות" הם חשבו שנקראו להציל את העיתון. מה שלא ידעו הוא שיותר משיודקובסקי רצה אותם ל"ידיעות", רצה לגרוע אותם ממצבת העובדים של "חדשות".
סוף המאבק.
כשנסגר "חדשות" הייתה תפוצתו היומית כמה עשרות אלפים, ו"ידיעות" עלה ל-600 אלף עותקים בימי שישי.
כשהופיע "חדשות" הוא נחשב לבשורה גדולה. תשע שנים לאחר מכן התברר כי זהו אחד הכישלונות הגדולים של התקשורת הישראלית, כישלון שעלה למו"ל שלו, עמוס שוקן, עשרות מיליוני דולרים והביא לשעבודו להלוואה של נוני מוזס לשנים רבות.
"חדשות", שנכנס לתקשורת הישראלית עם ציפיות רבות, נסגר בקול דממה דקה, אך ההשפעה שהותיר על עולם התקשורת היא רבה. בעקבותיו הלכו כל העיתונים והפכו את העיתונאים לעובדים בחוזים אישיים, שאינם מאורגנים בהסכם קיבוצי.
MACD (ראשי תיבות: Moving Average Convergence / Divergence) הוא אינדיקטור בניתוח טכני שפותח על ידי ג'רלד אפל בשנות ה-60 של המאה ה-20. MACD מציג את ההבדל בין ממוצע נע אקספוננציאלי EMA מהיר ואיטי של מחירי סגירה.
במהלך שנות ה-80 MACD הוכח ככלי מועיל בכל שוקי המסחר. עם התפתחות הניתוח הממוחשב, ה-MACD הפך לכלי לא אמין ומסחר מבוסס על MACD מייצר כיום הסתברות גבוהה יותר להפסד מאשר לרווח.
ברבות השנים התווספו ל-MACD תוספות מסוימות כגון ההיסטוגרמה של ה-MACD, אך הוא נותר אינדיקטור בפיגור אחר המאורעות. ביקורת מיוחדת עליו היא כישלונו להגיב על תנאי שוק תנודתיים.
מאז ההתמוטטות של שנת 2000 מרבית האסטרטגיות לא ממליצות על שימוש ב-MACD ככלי עיקרי של הניתוח אלא מאמינות שיש להשתמש בו ככלי מנטר בלבד. הוא מועד לשינויים המכונים "שיני מסור" ואם הסוחר לא זהיר הוא עשוי להפסיד הפסדים ניכרים, במיוחד אם העסקה היא עסקת מרג'ין או סחר באופציות. התקופות התקניות שהומלצו על ידי ג'רלד אפל בשנות ה-60 היו 12 ו-26 ימים.
עקום הפעולה נוצר על יד החלקה של הקו עם EMA נוסף, התקופה התקנית היא של 9 ימים.
ההפרש בין MACD לעקום הפעולה מחושב ומוצג לעיתים קרובות לא כקו, אלא כהיסטוגרמה. בנייה זו נעשתה על ידי תומאס אספריי בשנת 1986 והחישוב הוא:
בשרטוט המוצג בצד שמאל רואים את כל השלושה ביחד. הגרף העליון הוא המחירים. בתחתון יש את ה-MACD בצבע כחול ואת עקום הפעולה בצבע אדום. הקווים של ההיסטוגרמה הם הפער בין שניהם.
ניתן להתאים את הערכים 12,26,9 לערכים אחרים, רצויים. אפל ואחרים עשו ניסיונות עם אחרים שונים.
MACD הוא אינדיקטור עוקב מגמה ומיועד לזהות שינויי מגמה. ישנם שלושה סוגים של איתותי מסחר:
קו MACD חוצה את עקום הפעולה
קו MACD חוצה את אפס
הפער בין המחירים לבין רמות MACD
כלל הפעולה הרגיל הוא חציית עקום הפעולה. איתות הקנייה הוא כאשר MACD חוצה דרך עקום הפעולה, וכלל המכירה הוא כאשר הוא חוצה כלפי מטה את עקום הפעולה. חציות אלו עשויות להתרחש בתדירות גבוהה מדי, ויהיה צורך ליישם מבחנים נוספים.
ההיסטוגרמה מראה מתי מתבצעת חצייה. כאשר קו MACD חוצה דרך האפס על ההיסטוגרמה פירושו ש-MACD חצה את עקום הפעולה. ההיסטוגרמה מסייעת להמחיש כאשר שני הקווים נפגשים. שניהם יכולים לעלות אך להתקרב, כך שהיסטוגרמה יורדת מציעה שחצייה מתקרבת. חציית MACD כלפי מעלה דרך האפס מתפרשת כשוק פרי (נוטה לעליות), וכלפי מטה דרך האפס כדובית (נוטה לירידות).
החצייה היא פשוט הקו המקורי (EMA(12 חוצה כלפי מעלה דרך הקו האיטי יותר (EMA(26.
פער חיובי בין MACD ומחירים נוצר כאשר המחירים יורדים כלפי מטה לשפל חדש, אך ב-MACD לא נוצר שפל כזה. (הוא נשאר מעל לרמה בה היה בעבר כאשר המחירים הגיעו לשפל דומה). תופעה זו מתפרשת כ"פרית", אשר מציעה כי מגמת הירידות עשויה להסתיים. פער שלילי הוא אותה התופעה בעת עלייה: המחירים קובעים רמת שיא חדשה, אך MACD לא עולה לשיא חדש. תופעה זו מתפרשת כדובית.
פערים ניתן לפרש באופן דומה כמחיר ביחס להיסטוגרמה, כאשר רמות שיא של מחירים לא מאוששות על ידי רמות חדשות של ההיסטוגרמה. פערים ארוכים וחדים יותר (שיא בולט או שפל עמוק) נחשבים יותר משמעותיים מאשר תבניות רדודות.
מומלץ להתבונן ב-MACD בסקלה שבועית לפני בחינה על סקלה יומית כדי להימנע מסחר לטווח קצר בניגוד למגמה המשנית. ישנה גישה זהירה יותר לפיה יש לסנן את איתותי הקניה ולבצע קנייה רק אם ה-MACD פרץ מעל ל- (EMA(9 ונשאר מעליו לפחות במשך שלושה ימים. במקרה זה יתחיל איתות הקניה מסוף היום השלישי.
הדיבוק - אופרה ביידיש
הדיבוק – אופרה ביידיש (באנגלית: The Dybbuk – An Opera in Yiddish) היא אופרה מאת המלחין האמריקאי סולומון אפשטיין, על פי המחזה "הדיבוק" של ש. אנ-סקי שהוצגה בבכורה עולמית בישראל בשנת 1999. האופרה בבימוי ובהפקה של רחל מיכאלי ובניצוחו של רונן בורשבסקי עלתה בהצגות גאלה במרכז סוזן דלל ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומוקרנת מאז בעולם בגרסת די.וי.די. ככל הידוע זוהי האופרה הראשונה שנכתבה במקור ביידיש (בעבר הועלו בקהילות היהודיות אופרות ידועות בתרגום ליידיש). ההפקה הועלתה על ידי קבוצת יוצרים וזמרים צעירים, רובם ללא ידע מוקדם ביידיש לפני תחילת החזרות.
המחזה הדיבוק משנת 1914 עלה במקור ביידיש, והעלאת האופרה, לקראת סוף המאה העשרים הייתה בין הסנוניות שבישרו על תחייתה של תרבות היידיש בקרב הדור הצעיר בישראל ובארצות הברית.
קולו של הדיבוק, הבוקע מגרונה של לאה, הופך באופרה למשחק מתעתע של קולות. האופרה נאמנה בסגנונה המוזיקלי לתקופה שבה נכתב המחזה ברוח מלחינים כבארטוק ודביוסי, ומעניקה בד בבד מרחב מחיה למסורת המוזיקלית היהודית.
"הדיבוק - אופרה ביידיש" עלתה בגרסה בימתית קאמרית ומקוצרת. הגרסה המקוצרת מתמקדת באהבתה של לאה, ובתשוקה לחוש בתשוקה. לאה, בגרסתה של הבמאית רחל מיכאלי, נאחזת בדיבוק ומגוננת עליו במקום לשתף פעולה עם אלה המנסים לגרשו.
ההפקה כללה צוות של שישה זמרים, שישה שחקני תנועה, בליווי הפסנתרנית אירית רוב. בתפקיד הראשי מככבת הסופרן השוודית קמילה גריסל. לצדה: יוסף ארידן (חנן), ברכה קול (פרידה), דוד זבה (ר' עזריאל), אבי יסינובסקי (חנוך) ומורי גרוס (סנדר), והשחקנים: דורית תלמי, מיקי אנגל, סמי פיוגלר, עודד גאון, אייל הראל וחזי שוחט. בצוות: איתן שמייסר (קורפטיטור), הדסה בן חיים (הדרכת זמרים ביידיש), רחל מיכאלי (עיצוב תפאורה) עפיף אדריס (עיצוב תאורה) ודבורי טופז (עיצוב תלבושות).