אחד מסדרי העדיפויות הראשונים של קורנווליס היה להגיע להסכם שלום עם המיקמאק ושבטים ילידים אחרים באזור, והוא נפגש עם ראשי השבטים השונים, בקיץ 1749. הם הסכימו לחדש עם הבריטים אמנה משנת 1725. המאמצים של קורנווליס לחתום על הסכמי שלום עם שבטי המיקמאק האחרים לא נשאו פרי. מרבית מנהיגי המיקמאק בנובה סקוטיה ראו את הקמת הליפקס כהפרה של הסכם 1725 שנחתם לאחר מלחמת האב רייל . מנהיגי המיקמאק נפגשו בסנט פיטרס בקייפ ברטון בספטמבר 1749 כדי להגיב למהלכים בריטים. הם חיברו מכתב לקורנווליס שהבהיר כי אף על פי שהם הסכימו עם הצבת חיל מצב קטן באנאפוליס רויאל, הם התנגדו לחלוטין להתיישבות בהליפקס שראו במיקומה פגיעה באדמותיהם.
קורנווליס ביקש להעצים את הכוח הצבאי הבריטי ברחבי נובה סקוטיה על ידי הקמת מבצרים בקהילות האקדיאיות הגדולות ביותר, בפיזיגויט ( ווינדזור ) ( פורט אדוארד ), גראנד פרי ( Fort Vieux Logis ), וצ'יניקטו ( פורט לורנס ). הצרפתים הקימו מבצרים בסנט ג'ון, צ'יגנקטו ( מבצר ביוז'ור ) ופורט אלגין, ניו ברונזוויק. הקרבות החלו כאשר האקדים והמיקמאק הגיבו בירי על הבריטים בכמה מקומות.
כדי להפסיק את הפשיטות על ההתנחלויות הבריטיות ולהכריח את הילידים להיכנע, קורנווליס הפיץ כרוז שקרא להשמיד ולגרש את המיקמאק מנובה סקוטיה. במסגרת הכרוז הוא הציע פרס לכל גולגולת של אינדיאני. הוא הגדיל את הפרס באופן דרמטי עבור ראשי לוחמים אינדיאנים. סה״כ הגיעה לידו רק גולגולת אחת בתשעה חודשים הבאים. במהלך השנתיים הבאות נמשכו פשיטות הילידים והאקדים בגרנד פרי, צ'יניקטו, דרטמות' ופעם אחת בהליפקס.
במאי 1751, ערכו המיקמאק את ההתקפה הגדולה ביותר שלהם על מתנחלים בריטים עם הפשיטה על דרטמות' . אחרי הפשיטה הזו הופסקה התרחבות ההתיישבות הבריטית ולכן המיקמאק הפסיקו את התקפותיהם. קורנווליס פירש את הפסקת ההתקפות כרצון לשלום. הוא הניח את היסוד לחתימת חוזה 1755 עם מייג'ור קופ שהיה בתפקיד בעת החתימה. בסופו של דבר התפטר קורנווליס ועזב את המושבה באוקטובר 1752.ההסכם נדחה על ידי מרבית מנהיגי מיקמאק האחרים. קופ שרף את האמנה שישה חודשים לאחר שחתם עליה.
כמושל דיווח קורנווליס בפני מועצת המסחר של בריטניה, שהייתה אחראית על הנעשה במושבות. המועצה הביעה דאגה מהוצאות היתר: כעלות המזון ועלות ההתחמשות של צ'יניקטו. במרץ 1751 נאמר לקורנווליס כי יאבד את אמון הפרלמנט אלא אם יימנע מהוצאות יתר בעתיד. קורנווליס השיב כי המועצה לא העריכה נכון את גודל ההוצאות של המשימה להקים את הליפקס בתנאים עוינים כל כך. קורנווליס עזב את נובה סקוטיה באוקטובר 1752, שלוש שנים לפני שמלחמתו של האב לה לוטר הסתיימה בשנת 1755. הוא מונה לקולונל בגדוד ה -24 ונבחר לפרלמנט בשנת 1753.
מלחמת שבע שנים.
בנובמבר 1756 היה קורנווליס אחד משלושה קולונלים שהצטוו להמשיך לגיברלטר ומשם לצאת לאי מנורקה, שהייתה אז במצור של הצרפתים. האדמירל ג'ון בינג הקים מועצת מלחמה, שכללה גם את קורנווליס, שהחליטה להחזיר את הצי הבריטי לגיברלטר ולהשאיר את חיל המצב הבריטי במנורקה לגורלו. בינג, קורנווליס והקצינים האחרים נעצרו כשחזרו לאנגליה. המון גדול ופרוע תקף את הקצינים כשעזבו את ספינותיהם בפורטסמות' ובהמשך שרפו את מגורי קורנווליס והקצינים האחרים.
הקצינים הועמדו למשפט "בחשד לאי ציות לפקודות". בינג נמצא אשם והוצא להורג. קורנווליס העיד שהוא לא ציית לפקודות, כי "לא ניתן היה לבצע" נחיתה במנורקה בגלל הכוח הצרפתית העדיף. יתר על כן, הוא אמר שהוא פעל לפי פקודתו של בינג. "ראיתי את עצמי כפוף לפיקוד האדמירל והייתי צריך לחשוב שזו חובתי לציית לו", הוא העיד. פסק הדין זיכה אותו מאחר שביצע את פקודת מפקדו.
קורנווליס היה גם אחד הקצינים הבכירים בפשיטה הכושלת בספטמבר 1757 על רושפור בקו החוף הצרפתי. הכוח העצום התאסף באי וייט לפני ששט לרושפור. הצי נעצר באיל ד'אקס ובחן את ההגנה הצרפתית. הגנרל סר ג'ון מורדאונט, ראש כוחות היבשה, החליט שההגנות הצרפתיות חזקות מכדי לתקוף. הוא קרא למועצת מלחמה. קורנווליס הצביע בעד נסיגה, ואילו אדמירל אדוארד הוק, ראש הכוחות הימיים, וגנרל ג'יימס וולף, הצביעו לתקוף. מרדונט וקורנווליס הכריעו והמשימה ננטשה.
מרדאונט נעצר ועמד בפני בית משפט. קורנווליס העיד שניסיון נחיתה ברושפור היה "מסוכן, כמעט בלתי מעשי ומטורף." ג'יימס וולף כתב לאביו בנובמבר 1757 ואמר כי קורנווליס "... קורנווליס הוא אדם בעל אומץ לב ונאמנות מאושרים. "
מושל גיברלטר.
קורנוואליס כיהן כמושל גיברלטר בין יוני 1761 עד ינואר 1776, כאשר נפטר בגיל 63.
גופתו הוחזרה לאנגליה והובאה למנוחות בכנסיית פאולפורד בקולפורד, ב־9 פברואר 1776. בשנת 1899 כתב מקדונלד, "שמו נכנס במהירות לקטגוריה של 'הנשכחים של בריטניה'."
חיים אישיים.
בשנת 1763 התחתן קורנווליס עם מרי טאונשנד, בתו של צ'ארלס טאונשנד, ודורוטי טאונשנד (וופול), אחותו של רוברט וופול. מנישואיו למרי לא נולדו ילדים. אחיו, צ'ארלס קורנווליס, התחתן עם אחותה למחצה של מרי, אליזבת, בתו של צ'ארלס ואשתו הראשונה, אליזבת פלהאם. במהלך נישואיו של אחיו, הוא הפך לדודו של צ'ארלס קורנווליס, המרקיס הראשון קורנווליס .
מורשת בנובה סקוטיה.
שמו מופיע על כמה בנייני צבא קנדיים בנובה סקוטיה. שמו ניתן לרחובות בערים - הליפקס, שלבורן, לוננבורג. וכן נהר קורנווליס, וקורנווליס פארק. מספר ספינות נקראו על שמו. פסל של קורנווליס הוקם בשנת 1931 במרכז פארק קורנווליס במרכז העיר הליפקס.
בראשית המאה ה-21, הנצחות אלה של קורנווליס הפכו לעניין במחלוקת בנובה סקוטיה. כתוצאה מכך בית ספר תיכון (2012) והכנסייה הבפטיסטית (2018) החליפו את שמם, והסירו את שמו מהם.
הפסל בהליפקס הפך לאתר של מחאות. ראשי שבט המיקמאק קראו להסיר את הפסל. פסל קורנווליס הוסר בהוראת המועצה האזורית הליפקס ב־30 בינואר 2018. הוא הוחסן עד קבלת החלטה סופית בעניין.
ב־28 בינואר 2019, מורה בבית ספר בנובה סקוטיה זכתה בפרס ההיסטוריה של המושל הכללי על הצעת הכיתה שלה להחזיר את הפסל לפארק קורנווליס. ההצעה שלה היה לכלול את פסלו בין שלושה פסלים אחרים של מנהיגים מקומיים ילידים מאותו הזמן, ולהציבם כך כאילו הם משוחחים על הישגיהם ועל מאבקיהם.
עכסן אדום
עכסן אדום (שם מדעי: Crotalus ruber) הוא מין של עכסן החי במערב ארצות הברית בדרום-מערב קליפורניה וכן בחצי האי באחה קליפורניה, מקסיקו באזורי תת-מדבר. הוא קיים גם במספר איים באוקיינוס השקט, מערבית לבאחה קליפורניה.
מאפיינים.
לעכסן האדום קשקשים אפורים-חומים ומעט אדמדמים, וזנב בעל קצה שחור-לבן. הוא מגיע לאורך של מטר עד מטר וחצי בממוצע ואף לאורך 162 סנטימטרים, והוא בעל ראש שטוח עם עיניים כהות ולידם גומות היכולות לחוש בחום גוף קבוע של טרפו. נקבות העכסן משריצות 3 עד 20 צאצאים באזור אוגוסט.
הוא מצוי באזורי מדבר, ערבות יבשות, מדרונות של גבעות עד לגובה 1,500 מטרים ובקרבת החופים, ובכמה איים קטנים. נחשי המדבר קטנים יחסית לשוכני החופים.
הנחש משתמש בארס חזק כדי להרוג טרף הכולל עופות, עכברים, ארנביים קטנים וסנאיי קרקע אך יגוון בלטאות ובנחשים אחרים. הארס יכול לשמש להגנה מאויבים, אם כי הנחש לא תוקפני וארסו חלש יחסית לשאר העכסנים, אך עדיין מסוכן מאוד. מדד ה-LD50 שלו הוא 4.0 עד 3.7 מ"ג/ק"ג.
עכסן גב-יהלום אדום
בית יוסף אליהו שלוש
בית יוסף אליהו שלוש, הניצב בפינת שדרות רוטשילד ורחוב הרצל בתל אביב, הוקם בהדרגה בין השנים 1910 ו-1930. במקורו שימש כבית המגורים של יוסף אליהו שלוש ולאחר פטירתו שימש לצורכי מסחר ומשרדים. הבית שמר על מאפיינים ייחודיים של סגנונות הבנייה שהיו נהוגים בתל אביב בראשיתה, ולמרות מיקומו בלב "תל אביב הקטנה" שהפכה למרכז העסקים של תל אביב לא נהרס לטובת בנייה מודרנית כמו רבים מן המבנים האחרים סביבו. בית יוסף אליהו שלוש הוכר כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת ונכלל בתוכנים לשימור מבנים של עיריית תל אביב.
הרקע להקמת המבנה.
בשנת 1906 התארגנה קבוצה מיהודי יפו במטרה להקים שכונת מגורים חדשה ומודרנית בשולי העיר העתיקה. הם הקימו אגודה בשם אחוזת בית, רכשו קרקע ובשנת 1909 החלו לבנות את בתי השכונה החדשה. בין חברי האגודה נמנה יוסף אליהו שלוש, סוחר וקבלן עשיר שהתגורר עד אז בבית המשפחה בשכונת נווה צדק, אשר החליט להקים במקום בית מגורים מפואר למשפחתו.
הקמת המבנה.
בהקמת בית יוסף אליהו שלוש ניתן להבחין בין שני שלבים עקרוניים. בשלב הראשון, שנמשך זמן קצר בין השנים 1911 עד 1924, שימש הבית לצורכי מגורים בלבד. בשלב השני, שנמשך מאז שנת 1924 ועד ימינו, השפיע הצורך ההולך וגובר של בתל אביב המתפתחת בשטחי מסחר על הסבת חלקים גדולים יותר ויותר של המבנה לחנויות ומשרדים.
בניית קומת הקרקע.
בשלב הראשון הקים יוסף אליהו שלוש את בית המשפחה בשנת 1911 כמבנה חד קומתי צמוד קרקע שחזיתו פנתה אל שדרות רוטשילד. לבית היה גג שטוח והוא הותאם לחוקי הבנייה שהיו נהוגים בתל אביב הקטנה. הבית עוצב על פי סגנון האריכלות האקלקטית שהייתה מקובלת באותה תקופה, והוא עוטר בחלקי בנייה שונים שנוצרו ככל הנראה במפעל לחלקי בנייה של האחים שלוש. קיימת אי בהירות לגבי זהותו של האדריכל שתכנן את הבית בשלב הראשון, אולם מחתימות מאוחרות יופר המופיעות בתוכניות הבניין עולה כי ייתכן והמדובר באדריכל זאכי שלוש.
יעקב שלוש, אחיו הצעיר של יוסף אליהו שלוש, הקים מבנה זהה במגרש הסמוך (שדרות רוטשילד 11), אולם מבנה זה נהרס בתחילת שנות ה-2000 ובמקומו הוקם מבנה חדש.
הוספת הקומה הראשונה והשנייה.