גם רבים מתלמידי הגר"א כתבו כך בזמנם בשנת תקצ"ז, במכתב שכתבו לאחר שבנו את בית הכנסת מנחם ציון. (צילום כתב-יד של המכתב תלוי בכניסה לבית הכנסת החורבה). כך גם כתב האדמו"ר ממודז'יץ, הגאון ר' יהושע מקוטנא.
הרב יהודה אלקלעי כתב שמשנת ה'תר"ף מתחילה האתחלתא דגאולה, כמו שאמרו בגמרא "ימות המשיח... ארבע מאות שנה", לפני האלף השביעי.
המשך חכמה ועוד מגדולי ישראל ראו בהצהרת בלפור אתחלתא דגאולה או פקידה, כשם שבזמן בית שני הייתה הכרזת כורש נחשבת פקידה. לעומת זאת, המנחת אלעזר קבע כי אין זו תחילת הגאולה, שכן איננה הצהרה של כל האומות, ובכלל הגאולה תיעשה על ידי הקב"ה בלבד. הוא אף כינה את הצהרת בלפור "צרת בעל פעור".
אישים בציונות הדתית הרואים בימינו אתחלתא דגאולה.
במספר מקומות קורא הרב אברהם יצחק הכהן קוק לתקופתנו "אתחלתא דגאולה". במכתב משנת תרע"ח (1918) הוא כותב:
הרב צבי יהודה הכהן קוק, בעקבות המהר"ל מפראג, רואה בספרו לנתיבות ישראל חיזוק לטענת "אתחלתא דגאולה" את ההצלחה החקלאית, ככתוב בגמרא:
בספרו לנתיבות ישראל, הקדיש לנושא מאמר בשם "המדינה כהתקימות חזון הגאולה", ובו מקורות החל מפרשיות התורה, דרך הנביאים וחז"ל, וכלה בראשונים ואחרונים, שבהם מתוארת התרקמות הגאולה בתהליך מדורג. בחתימת המאמר הוא מתייחס לאפשרות של סיבוכים ונסיגות בתהליך זה.
בספר שיחות הרב צבי יהודה (א"י 238) כתב: מדברים על אתחלתא דגאולה, אך אנו כבר באמצע הגאולה. אנו בטרקלין ולא בפרוזדור.
הספר הבולט ביותר בנושא זה הוא הספר אורות של הראי"ה קוק. כן עוסקים בכך הספרים התקופה הגדולה של הרב מנחם כשר, אתחלתא היא של הרב יצחק דדון והמדינה היהודית – האם מדינת ישראל יכולה להיות אתחלתא דגאולה של הרב יעקב משה ברגמן. הנושא נידון בעיקר בספרי רבנים מהציבור החרדי לאומי.
התנגדות להחלת המושג על המציאות בימינו.
השקפה החרדית המתנגדת להשקפה הדתית-לאומית, מבחינה בין שני המושגים, "אתחלתא דגאולה" ועקבתא דמשיחא.
הרב אלחנן וסרמן, תלמידו המובהק של החפץ חיים, כתב בספרו "קובץ מאמרים" מאמר בשם "עקבתא דמשיחא", בו הוא דן במושג זה ובהשלכותיו. בין היתר, תוקף הרב וסרמן בספרו זה את שיטת המזרחי בהסברת מושג זה וההשלכות לגביו, וכותב כי עקבתא דמשיחא מורה על זמן שפלות רוחנית גדולה. המושג עקבתא דמשיחא מבוסס על הנאמר בסוף מסכת סוטה.
הרב מנחם מנדל שניאורסון (הרבי מליובאוויטש) התנגד להגדרת מדינת ישראל כאתחלתא דגאולה וראה בכך משיחיות שקר המביאה לאסונות. במקומות רבים הוא שולל את רעיון ראיית המדינה כאתחלתא דגאולה. במכתב שכתב לרב שלמה יוסף זוין, הוא כותב שהדבר גורם להתרופפות בקיום תורה ומצוות ולדחיית הקץ "הביאור היחידי שנופלים קורבנות בארץ ישראל הוא בגלל ההכרזה של אתחלתא דגאולה. פרופ' ישראל אלדד כתב במאמר ב"ידיעות אחרונות" על ביקורו בחצר הרבי מליובאוויטש: "כאשר ניסיתי להעלות את הנוסחה המקובלת בציונות הדתית שהציונות היא אתחלתא דגאולה... חל מפנה מפתיע בטון דיבורו, אף הלם באגרופו על השולחן והפטיר: הרב קוק טעה". אחד מרבני חב"ד, הרב שלום דב וולפא, כתב בנושא זה את הספר בין אור לחושך.
הרב אלעזר מנחם שך כתב כי "עם ישראל עדיין בגולה עד ביאת הגואל אף בזמן שהוא בא"י, ואין זו גאולה ולא אתחלתא דגאולה".
ישעיהו ליבוביץ מתח ביקורת, בשנת 1967, על גישת "אתחלתא דגאולה":
ביקורת דומה אך חריפה פחות נשמעת גם מפי חלק מהיונקים ממשנת הרב יוסף דב סולובייצ'יק, כגון הרב חיים נבון:
הרב נבון מעדיף לתאר את מדינת ישראל כיום כ"אתחלתא דתקווה".
אנשי תנועת ציונות דתית ריאלית מביעים עמדה דומה:
הרב אהרון ליכטנשטיין, חתנו של הרב סולובייצ'יק וראש ישיבת הר עציון נימק מדוע אינו תומך בקביעה שמדובר באתחלתא דגאולה:
בגישה דומה החזיק מאז סוף שנות השבעים גם הרב יהודה עמיטל, ששימש גם הוא כראש ישיבת הר עציון. הוא טען שלאור כל ההתרחשויות במאה העשרים, ובייחוד השואה, לא ניתן לקבוע חד משמעית מה משמעותו של התהליך שעובר על עם ישראל.
וריאציה חדשה של גישה זו מבטא הרב מיכאל אברהם במאמר בכתב העת צהר. לדבריו, רבני הציונות הדתית ניסו לכונן מדינה יהודית, אך נכשלו בכך, שלא באשמתם. כיום, לשיטתו, נובעות הבעיות ביחס למדינה מהציפייה שזו תקדם את ערכי היהדות אף על פי שאינה עושה זאת. היא איננה מבטאת את "כלל ישראל" אלא מכשיר חברתי בלבד, הדרוש לקיומנו. עדיין ייתכן יחס של פטריוטיות למדינה ואפילו "ציונות" במובנה החילוני.
לדעת נדב שנרב מדינת הלאום היא גוף ביורוקרטי-טכני שנולד במאה השמונה עשרה, ואינו יכול להיות בעל מהות דתית. בניגוד לאחרים הוא טוען שלמדינה אין משמעות דתית גם כאשר היא מתנהלת לפי חוקי הדת. דעתו דומה לזו שהביע ישעיהו ליבוביץ, ומנוגדת לחלוטין לטענתם המרכזית של הרב קוק ובית מדרשו - שהתורה והמצוות אינן יכולות להתממש במלואן אלא במסגרת לאומית.
ישנם בציונות הדתית (או בקו התפר בינה ובין הציבור החרדי) גם אישים הרואים בעיה מהותית בעצם קיומה של מדינת ישראל. פרופ' הלל וייס כתב: "זו, המדינה בפועל, היא מהות פגומה מיסודה שקמה כגולם על יוצרה... המדינה, מדינת ישראל הנוכחית ולא רק השלטון, חשפה את מהות קיומה. שנאת ישראל הנובעת אמנם גם מפחד ההשמדה, אך בעיקר מתאווה להיות ככל הגויים". הרב שמואל טל, ראש ישיבת תורת החיים, כתב: "לא היה בכל תולדות ישראל אף צורר שהצליח לגרום למאות אלפי יהודים לעזוב את דתם כמו שהצליחו ראש הממשלה הראשון וחבר מרעיו. לא היו אף פעם אימפריות של כפירה וטומאה בישראל כדמותן של האוניברסיטאות והתקשורת הממלכתית בישראל שמפיצות כל כך הרבה כפירה וטומאה בחסות ומכוח המדינה... המלכות החילונית הנוכחית שונה במהותה ממלכות ה' ובתחומים רבים היא אף אויבת לה, ולכן היא אינה יכולה לשמש בשותפות עם מלכות ה'. אי אפשר לראות בה ביטוי להשבת מלכות ה' על עמו ישראל, ולכן אין לחגוג על הקמתה".
פרטוריה
פּרֶטוֹריה (באנגלית: Pretoria) היא עיר בירתה הראשית של דרום אפריקה, מושב הנשיא והממשלה. העיר חולקת את תואר עיר הבירה עם שתי ערים נוספות במדינה: קייפטאון – הבירה התחיקתית (מושב הפרלמנט), ובלומפונטיין – הבירה המשפטית (מושב בית המשפט העליון). פרטוריה היא הבירה הביצועית (האדמיניסטרטיבית), ובה יושבות זרועות הממשלה השונות והשגרירויות הזרות, ולכן מקובל, לרוב, להתייחס אליה כבירתה הרשמית של המדינה.
פרטוריה יושבת בעמק מוקף הרים בפרובינציית חאוטנג, כ-50 ק"מ מצפון ליוהנסבורג. אוכלוסיית העיר 1.3 מיליון תושבים, ובשטחה המטרופוליני כ-2 מיליון תושבים.
העיר נוסדה בשנת 1855 על ידי מרטינוס פרטוריוס, מחלוצי המתיישבים הבורים בדרום אפריקה, אשר קרא לה על שם אביו, אנדריאס פרטוריוס – גיבור לאומי בורי. היא שימשה אז כבירת "הרפובליקה הדרום אפריקנית" – מדינה בורית מצומצמת שהוקמה אז בשטחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית. בתום מלחמת הבורים השנייה (1902) נכבשו שטחי הבורים על ידי האימפריה הבריטית, וכמה שנים מאוחר יותר (1910) קיבלו 4 הפרובינציות של דרום אפריקה עצמאות תחת השם "איחוד דרום אפריקה" עם פרטוריה כבירה אדמיניסטרטיבית לכל הפרובינציות. תפקיד זה היא ממשיכה למלא עד היום.
פרטוריה ידועה גם כעיר הג'קרנדות, הידועים בשם העברי "סיגלון חד עלים". רחובותיה ושדרותיה של פרטוריה מעוטרים בעצי הג'קרנדה, הצובעים את כבישיה בצבעי סגול-כחול פסטליים.
בשנת 2005 הוחלט על שינוי שמו של מטרופולין פרטוריה ל"צוואנה", מילה שמשמעותה "כולנו שווים", כצעד של התרחקות ממשטר האפרטהייד. למרות השינוי, שאושר על ידי מועצת העיר בחודש מרץ אותה שנה, ממשיך הרובע המרכזי בעיר לשאת את השם הישן, כאשר המילה "צוואנה" מתייחסת לאזור המיושב המקיף רובע זה.
דמוגרפיה.
מספר התושבים בעיר נע בין 700,000 (בעיר עצמה) ל-2.95 מיליון (בפרוורים). השפות העיקריות המדוברות בפרטוריה הן ספדי, ססוטו, סטוואנה, שיטסונגה, איזיולו, אפריקאנס ואנגלית. בעיר פרטוריה יש את האוכלוסייה הלבנה הגדולה ביותר באפריקה שמדרום לסהרה.
מאז סוף האפרטהייד, בפרטוריה עצמה יש רוב לבן, עם מעמד ביניים שחור שהולך וגדל. עם זאת, בפרוורים של העיר יש רוב דומיננטי של שחורים. הקבוצה האתנית הלבנה הגדולה ביותר הם האפריקנרים והקבוצה האתנית השחורה הגדולה ביותר הם הסות'ים הצפוניים.
חינוך.
פרטוריה היא אחד ממרכזי ההשכלה הגבוהה החשובים בדרום אפריקה ונמצאים בה מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת דרום אפריקה, האוניברסיטה הכי גדולה ביבשת כולה, אוניברסיטת פרטוריה ואוניברסיטת צוואנה לטכנולוגיה.
ערים תאומות.
ערים תאומות של פרטוריה:
אזאלי אסומאני
רזאלי אסומאני (תעתיק מדויק ע'זאלי עת'מאני בערבית: غزالي عثماني; נולד ב-1 בינואר 1959) הוא נשיא קומורו.
עוסמאני הוא יליד העיר מטסדייה שבאי גרנד קומורו. משנת 1977 ועד לשנת 1980 התאמן כצנחן באקדמיה הצבאית המלכותית במרוקו. כשחזר לאיי קומורו הצטרף ל'כוחות המזוינים של איי קומורו', והתקרב לנשיא אחמד עבדאללה. לאחר מותו של עבדאללה מונה עוסמאני לקצין בכיר ב'צבא ההגנה של איי קומורו' (FCD), שהוקם לאחר עזיבתם של שכירי החרב בשנים 1990-1989.
בשנת 1996 עוסמאני נסע לצרפת לתקופה קצרה של אימונים באקדמיה הצבאית. בשובו קודם לדרגת קולונל, ומונה לרמטכ"ל הגוף הצבאי החדש שהוקם באיים 'National Army of Development'.