מאלאר היה פורה ביותר. דוחות מדעיים רבים שכתב הופיעו מדי שנה בביטאון החברה המינרלוגית של צרפת (Bulletin de la Société mineralogique de France) ובשנתון המכרות (Annales des Mines). רובם של מאמרים אלו דנו בבעיות קשות לפתרון בתחום הקריסטלוגרפיה, בייחוד בתכונות הפיזיות של הגבישים. ארבע שנים לאחר שהחל ללמד בבית הספרות למכרות, ב-1876, פרסם מאלאר את המאמר "הסבר התופעות האופטיות האנומליות המופיעות בסוגי גביש רבים" (Explication des phénomènes optiques anormaux que présentent un grand nombre de substances cristallines). במאמר זה הסביר מאלאר בלא קושי את התופעות האופטיות האנומליות שנתגלו בגבישים רבים על בסיס מערכות הסימטריה וקבע כי מבין כל הסידורים האפשריים נוטים החומרים האנאורגנים להסתדר במבנה הסימטרי ביותר. את ההסבר הכללי הוא קידם בהרצאתו "קבוצות גבישיות" שהופיעה ב"Revue Scientifique" ב-1887. להשערות שהעלה קמו מגינים רבים ואף מתנגדים רבים, בייחוד עמיתיו הגרמנים, שגררו אותו לעיתים קרובות למחלוקות. מאלאר המשיך לעסוק בנושא והתרכז בתופעת הגבישים התאומים. מחקריו על סיבת היווצרות גבישים תאומים הסבירו כיצד למשל נוצרים גבישים תאומים כאשר מפעילים לחץ בעזרת להב סכין בניצב לאחד מצלעות המעוינון של קלציט. או כיצד נוצרים התאומים הרבים של גבישי האורתוקלז.
מחקר הגבישים הבלתי הומוגניים, שנחשב כחלק עיקרי בעבודותיו של מאלאר, הוביל לגילוי התאוריה הפיזיקלית שמאחורי הקיטוב המעגלי הגבישי (1881). מחקר זה הוביל גם לגילוי התכונות הפיזיקליות של תרכובות איזומורפיות בכלורטים ובחנקות ולמחקר הניסיוני שביצע אחר־כך על איזומורפיזם ופולימורפיזם. המסקנות התאורטיות ממחקר זה הפתיעו את מאלאר והוא הציגן במאמר "על הזהות לכאורה של הסידור המולקולרי של כל החומרים הגבישיים" (Sur la quasi identité de l'arrangement moléculaire dans toutes les substances cristallisées). על פי המאמר, כל החומרים האיזומורפיים כוללים את הקובייה כאחת מצורותיהם. יתר על כן, ברוב מכריע של החומרים הגבישיים מקבלים בהכפלה של פרמטרי הסריג במספרים קטנים את הפרמטרים של הסריג הקובייתי. אחר כך הראה אנרי לה שטלייה (Henry Le Chatelier 1936-1850) כי הסיבה לכך היא שצורת הקובייה מבטיחה את הדחיסות הגדולה ביותר. ב-1879 הובילו מחקריו של מאלאר ליצירת 66 חבורות סימטריות מרחביות.
ספרו העיקרי, "מסה על קריסטלוגרפיה" (Traité de Cristallographie), תוכנן להיות בן שלושה כרכים. הכרך הראשון יצא לאור בפריז ב-1875 והכרך השני ב-1884. הכרך השלישי המתוכנן מעולם לא יצא לאור.
לזכותו של מאלאר נזקפים גם:
חייו האישיים וכיבודים.
מאלאר תואר על ידי מכריו כצנוע ועניו. אחד ממכיריו סיפר כי בשהותו בסנט אטיין הוצעה לו משרה רווחית בתחום המטלורגיה והוא דחה אותה מניה וביה בהעדיפו להקדיש את חייו למדע גם אם יישאר עני. על חייו האישיים ידוע מעט מאוד מעבר לעובדה שמעולם לא נישא וכי העדיף להתבודד. למעט כשהנושא נסב סביב קריסטלוגרפיה הוא סירב לדבר על עבודתו והוא התלהב מהתועלת שהתגליות המדעיות מביאות לאנושות ולא היה לו משנה אם התגליות האלו יוחסו לו או לאדם אחר.
הכבוד והפרסום להם זכה הגיעו באיטיות גם אם לא חיפש אחריהם. ב-1879 נבחר לנשיא החברה המינרלוגית של צרפת (société minéralogique de France) וב-1885 לנשיא החברה הגאולוגית של צרפת (Société géologique de France). ב-1886 מונה למפקח הכללי של בית הספר הלאומי למכרות. וב-1888 קיבל את אות לגיון הכבוד בדרגת קצין ותואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת בולוניה. ב-1890 נבחר לנשיא החברה הצרפתית לפיזיקה (Société française de physique) וב-1890 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
מאלאר מת בפריז ב-1894. על שמו נקרא המינרל מאלארדיט - (Mn2+(SO4)•7(H2O.
טרומבוציט
טרומבוציטים
משוואת הנדרסון-האסלבאך
משוואת הנדרסון-האסלבאך היא משוואה כימית המתארת את אופן גזירתו של ערך ה-pH בתמיסה נתונה, כמדד של החומציות (באמצעות שימוש ב- pKa, הידוע כקבוע הדיסוציאציה החומצי) במערכות ביולוגיות וכימיות. באמצעות המשוואה ניתן להעריך את ה-pH של תמיסת בופר ולמצוא את נקודת שיווי המשקל של ה-pH בתגובות חומצה-בסיס. במקרים רבים משתמשים במשוואה על מנת לחשב את הנקודה האיזואלקטרית של חלבונים.
ניסוח המשוואה.
משוואת הנדרסון-האסלבאך מנוסחת כך:formula_1
במילים:
formula_2
במשוואה זו, (pKa = - log10(Ka כאשר Ka הוא קבוע הדיסוציאציה של החומצה, כלומר:
formula_3
עבור תגובת ברונסטד-לאורי הפשוטה מסוג חומצה-בסיס המתוארת כך:
formula_4
היסטוריה.
לורנס ג'וזף הנדרסון חיבר משוואה דומה ב-1908, ותיאר בה את השימוש של חומצה פחמתית בתמיסת בופר. זמן מה לאחר מכן, קארל אלברט האסלבאך ניסח את המשוואה מחדש בצורה לוגריתמית, וכך נוצרה המשוואה בצורתה הנוכחית. האסלבאך השתמש במשוואה על מנת לחקור את החמצת המטבולית, שנגרמת בין השאר כתוצאה מנוכחות חומצה פחמתית בדם.
מגבלות.
הבסיס של משוואת הנדרסון-האסלבאך כולל בתוכו כמה קירובים משמעותיים. הקירוב העיקרי הוא ההנחה כי ריכוזי החומצה והבסיס המצומד לה יהיו שווים לריכוז הרשום במצב של שיווי משקל. הנחה זו לא מביאה בחשבון את הדיסוציאציה של החומצה ואת ההידרוליזה של הבסיס, כאשר גם הדיסוציאציה של מים לא נלקחת בחשבון. קירובים אלה אינם טובים כאשר מתעסקים בחומצות חזקות או בסיסים חזקים (pKa גבוה בכמה יחידות מ-7), תמיסות מהולות או מרוכזות מאוד (פחות מ-1mM או יותר מ-1M), או יחסי חומצה/בסיס גבוהים (למעלה מ-1 ל-100).
מסקנות.
במצב שבו ריכוז היונים שווה לריכוז החומצה, 1=[-AH]/[A], ערך ה-pH של התמיסה יהיה שווה לערך ה-pKa. זאת מאחר ש-log(1)=0, ואם נציב ביטוי זה בנוסחה נקבל: pH=pKa.מסיבה זו, ערך ה-pKa יהיה בדיוק בין שתי נקודות אקוויוולנטיות על עקומת טיטרציה.
ניו גינאה
מודול פרוייקטיבי
חצי האי קוריאה
חצי האי הקוריאני
חצי האי הקוריאני הוא חצי אי במזרח אסיה, החופף במידה רבה את הגבולות המדיניים, התרבותיים והאתניים של קוריאה. עד מלחמת העולם השנייה שכנה בשטחו ישות פוליטית אחת, קוריאה, וכיום שוכנות בשטחו המדינות קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית. חצי האי מחובר ליבשה מצפון, ומוקף בים מיתר עבריו - ים יפן ממזרח, מצר קוריאה מדרום והים הצהוב ממערב. ההגדרה המקובלת לגבולו הצפוני של חצי האי חופפת את גבולותיה של קוריאה הצפונית עם סין ועם רוסיה, הקבועים ברובם לאורך גבולות טבעיים, הנהרות יאלו וטומן. בגבולות אלה, שטחו של חצי האי ושל האיים הסמוכים לו 220,847 קמ"ר. בסך הכל גרים בחצי האי כ-74 מיליון בני אדם שחיים בצפיפות של כ-337 נפש לקמ"ר.
הרים משתרעים על כ-70% משטח חצי האי. רובם של הרים אלה נמוכים, והגבוה שבהם, הר פאקטו, מתנשא לגובה של 2,744 מ' מעל פני הים. אורך קו החוף של חצי האי הקוריאני הוא 8,460 ק"מ. החופים הדרומי והמערבי מפורצים במיוחד, ורוב רובם של 3,579 האיים הפזורים לאורך קו החוף מצויים בסמוך לחופים אלו.
האקלים בחצי האי משתנה מצפון לדרום. הדרום חם ולח יותר מהצפון, והוא מושפע מזרמי ים חמים. הצפון קר ויבש יותר, והאקלים בו דומה לזה של מנצ'וריה. בעוד שכמות המשקעים השנתית בעמק של שנהר יאלו הצפוני היא כ-600 מ"מ, בחופי הדרום עומדת כמות המשקעים על כ-1500 מ"מ. הבדלי הטמפרטורות בין אזורים אלה עשויים להגיע גם ל-20°C. בקיץ פוקדות את חצי האי סופות מונסון, ובסתיו סופות טייפון. עיקר המשקעים יורדים בקיץ, וכמחצית מהם בזמן המונסון.
הנערה מאיפנימה
אחד נגד 100
משמש בקודש
איבר הפכי
מספר הפכי
הפכי
אופוס סקטילה
אופוס סקטילה (מלטינית: opus, אופוס - עבודה; sectile, סקטילֶה - חתוך, מחולק) היא שיטת ריצוף בה נעשה שימוש בלוחות אבן צבעוניים בעלי צורות גאומטריות משתנות. לוחות אלו הוטבעו במערך הריצוף השלם לעיתים קרובות תוך כדי בניית מערכי דגמים. הרצפות נושאות בדרך-כלל דגמים בעלי מאפיינים קבועים החוזרים על עצמם. שיטה זו מופיעה בכתובים לראשונה בספרו של מרקוס ויטרוביוס פוליו "על אודות האדריכלות", שם הוא מצביע על טכניקה זו לצד שיטות ריצוף מקובלות אחרות. טכניקה זו נכנסה לשימוש כבר במאה הרביעית לפנה"ס בעולם היווני, בעיקר במסגרת דגמים פשוטים מאוד של משבצות. בעולם ההלניסטי הפכו הדגמים למורכבים יותר עם הופעתם של דגמים גאומטריים ואף תיאורים פיגורטיביים, אלו נחתכו באופן ישיר והוטבעו במערך הכולל, לעיתים בשילוב עם ריצוף פסיפס פשוט.
שיטת ריצוף זו נחשבה ליוקרתית ביותר ועמדה בראש היררכיית הרצפות שנהגו בעת העתיקה.
בתקופה הרומית נעשה שימוש באופוס סקטילה בעיקר בבתי עשירים; בתקופה הביזנטית החלו לשמש לעיתים קרובות כעיטורי קירות של כנסיות.הדוגמאות הקדומות ביותר מופיעות באיטליה בתקופה ההלניסטית, ומצביעות על שימוש באבני גיר צבעוניות כחומר הגלם שממנו עשויות היו הרצפות. בעולם הרומי נפוץ השימוש בשיש כחומר גלם, לצד האבנים האחרות, החל מן המאה הראשונה לפנה"ס.
הלוחות יוצרו בטכניקה מעורבת. הלוחות הפשוטים יוצרו בניסור. פלטות האבן נוסרו לעיתים כשצידן התחתון מחודד, כדי להקנות אחיזה טובה בטיח שאליו הן הוצמדו, בעוד הצד העליון היה חלק לגמרי. הלוחות הונחו על גבי טיח לח, שהתקשה לאחר ההנחה ויצר אחיזה טובה של הלוח המוצמד. הטיח היה מורכב מתערובת של סיד ואפר, שיצרה אפקט התקשות של בטון. על מנת למנוע תזוזה או שבירה של הלוחות ושמירה על מפלס אחיד, נהגו להצמיד את הלוחות אחד לשני ולהניח אבנים בנקודות החיבור הרגישות. האבנים שהוצמדו לטיח הפכו לחלק ממכלול התשתית שתמך ואחז בלוחות.