לסקוטלנד מספר רשתות שידור שחברות באיגוד השידור האירופי, תחתן היא הייתה יכולה להיות מיוצגת, כגון: STV, ITV Border, ו-BBC סקוטלנד. אליין סמית, חבר בפרלמנט האירופי אמר שגם מדינות קטנות אחרות הצטרפו לאירוויזיון, ושהוא ישמח לעזור לכל רשת שידור לעבור את התהליך הזה.
בשנת 2011 הצהיר איגוד השידור האירופי כי אין שום דבר המונע בעד סקוטלנד להגיש שיר לתחרות, אולם רשת השידור STV אמרה כי אין בכוונתה לשלוח כעת שיר לאירוויזיון.
יום לאחר גמר אירוויזיון 2021, ב-23 במאי 2021, חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה הלאומית הסקוטית, אלין סמית' , אמר כי הוא מעוניין שסקוטלנד תתחרה בנפרד מהממלכה המאוחדת, ולנהל קדם-אירוויזיון נפרד. עם זאת, ה-EBU אמר כי זה בלתי אפשרי בגלל שה-BBC אחראי על ייצוג הממלכה המאוחדת כולה.
ויילס.
רשת השידור של ויילס S4C, המשדרת בשפה הוולשית, הביעה את רצונה להשתתף באירוויזיון, ואף יש לה תחרות קדם בשם "Cân i Gymru" (שיר לוויילס). רשת השידור שקלה בעבר הצטרפות לאירוויזיון הילדים 2008, אולם לבסוף החליטה שלא להשתתף. בשנת 2009 ג'יליאן אוונס, חברה בפרלמנט האירופי מטעם ויילס הביעה את רצונה שוויילס תשתתף באירוויזיון 2010 שנערך בנורווגיה, כשהיא מיוצגת תחת BBC Cymru Wales, ITV Wales &amp; West או S4C.
בשנת 2017 הייתה נציגות ולשית בתחרות "אירוויזיון המקהלות" זו הייתה הפעם הראשונה בה אחת מהמדינות שמרכיבות את בריטניה השתתפה בנפרד
בתחרות של איגוד השידור האירופי.
בשנת 2018 הצטרפה S4C ל-אירוויזיון הילדים 2018 ובכך משתתפת לראשונה באחת התחרות הגדולות של איגוד השידור האירופי.
צפון אירלנד.
בצפון אירלנד נערך קמפיין למען השתתפות עצמאית באירוויזיון תחת רשת השידור UTV או BBC צפון אירלנד.
אנגליה.
אנגליה לא גילתה שום רצון להשתתף כמתחרה עצמאית באירוויזיון.
גיברלטר.
גיברלטר מאז 2006 מנסה רשת השידור של גיברלטר GBC-TV להתקבל לאיגוד השידור האירופאי, כך שיוקנה לו זכות השתתפות באירוויזיון. לבינתיים, לא מאפשרים זאת עבור הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
קטר.
מדינת המפרץ קטר הביעה את התעניינותה בתחרות.
רשת השידור הקטרית Qatar Radio, היא חברה באיגוד השידור האירופי. רשת השידור חשפה לראשונה ב-12 במאי 2009 כי היא מעוניינת להצטרף לאיגוד השידור האירופי כחברה פעילה, דבר שיאפשר לה השתתפות בתחרות האירוויזיון. רשת השידור הביעה תקווה כי היא תוכל להשתתף כבר באירוויזיון 2011.
קטר גילתה מעורבות באירוויזיון לראשונה בשנת 2009, כאשר רשת השידור שלחה משלחת של נציגים לתחרות שנערכה במוסקבה וזאת על-מנת לבחון אפשרות להצטרף לאירוויזיון בעתיד. כמו כן, רשת השידור הקטרית שידרה תוכנית רדיו שבועית בשם . התוכנית קיבלה תגובות חיוביות שגרמו לקטר להתעניין בתחרות אף יותר.
קטר ציינה שהיא תשמח להשתתף באירוויזיון ושלא תהיה לה בעיה לשדר את השיר הישראלי. עם זאת, היא מעולם לא השתתפה באירוויזיון, וכן היא לא הביעה רצון נוסף להשתתף בתחרות בעתיד.
דון סימפסון
דונלד "דון" קלרנס סימפסון (באנגלית: Donald "Don" Clarence Simpson; 29 באוקטובר 1943 - 19 בינואר 1996) היה מפיק סרטים, תסריטאי ושחקן אמריקאי. הוא ידוע בזכות חלקו בהפקת להיטים כמו השוטר מבוורלי הילס, אהבה בשחקים והפריצה לאלקטרז. בשנת 1985 ובשנת 1988 הוא ושותפו להפקה, ג'רי ברוקהיימר, זכו בתואר מפיקי השנה על ידי האיגוד הלאומי של בעלי התיאטרון.
קורות חייו.
ילדותו ונעוריו.
סימפסון נולד בסיאטל, וושינגטון וגדל בעיר אנקורג' שבאלסקה. הוא למד בבית ספר התיכון "מערב אנקורג'". לאחר מכן הוא המשיך ללימודים אקדמאים באוניברסיטת אורגון, שם היה חבר באחווה Phi Delta Theta.
חייו האישיים.
חייו האישיים יוצאי הדופן של סימפסון תועדו במספר מקורות. פרק בספר "אתה לעולם לא תעשה אהבה בעיר הזאת" (שנכתב על ידי ליזה גריר, רובין גריר ולינדה האמונד ומתאר ארבעה סיפורים על המפגשים המיניים שלהן עם סלבריטאים בהוליווד) דן בההעדפות שלו ומצלם בווידאו את הפגישות של הכותבות איתו. סימפסון היה ידוע גם בכך שעשה כמה ניתוחים פלסטיים.
מותו.
ביום שישי, ב-19 בינואר 1996, סימפסון נמצא מת בביתו בלוס אנג'לס. סיבת המוות הייתה דום לב כתוצאה מהרעלה עקב ערבוב תרופות יחד (CDI).
על פי "High Concept", הביוגרפיה של סימפסון שנכתבה על ידי שארל פלמינג, ההוצאות של סימפסון על תרופות היו מעל 60,000$ בחודש בזמן מותו. תפקידו כמנהל בסרטי פרמאונט הגיע לסיומו כאשר הוא לכאורה התעלף באמצע פגישה.
הפריצה לאלקטרז, סרט אמריקאי בכיכובם של שון קונרי וניקולס קייג', מוקדש לזכרו של סימפסון. עובדה זו מוזכרת בסוף הסרט. בתחילת הסרט הוא מקבל קרדיט בתור אחד המפיקים ביחד עם ג'רי ברוקהיימר. בסרט אויב המדינה יש לסימפסון קרדיט על המסך בתור מפיק בכיר, למרות שהסרט יצא לאקרנים שנתיים לאחר מותו. הסיבה לכך היא שככל הנראה ברוקהיימר וסימפסון פיתחו את התסריט ביחד לפני מותו של סימפסון.
גופתו של סימפסון נשרפה ואפרו ניתן לבני משפחתו.
מודל-תצוגה-בקרה
כובע קסמים
כּוֹבַע קְסָמִים הוא שיר של המשוררת הישראלית לאה גולדברג.
מילותיו הראשונות של השיר הן:
השיר נדפס לראשונה בעיתון 'דבר לילדים' ב-11 בינואר 1945, ונכלל בקובץ "מה עושות האילות" שפרסמה גולדברג ב-1949. השיר עוטר בשני רישומים של צילה בינדר.
בשנת 2006 הודפס השיר מחדש בספר בהוצאת ספרית פועלים, עם איורים של רינת הופר.
בשיר הילדה מדמיינת שהודות לכובע הזה היא צמחה לממדי ענק והפליגה בים. לצערה היא לא יודעת היכן אפשר להשיג כובע כזה.
בשנת 1989 ביצעה הזמרת ריטה את השיר בפסטיבל בצבעים טבעיים שנערך בפעם השנייה וזכתה במקום הראשון.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־9 בינואר 1990, זכה להצלחה והגיע לראש המצעד לשבוע אחד ב־23 בינואר 1990. בסך הכול צעד שמונה שבועות, עד 13 במרץ 1990, ובמצעד השנתי תש"ן של התחנה דורג במקום ה־28.
נירה לוין כתבה על השיר: "המשוררת ידעה להניח כל אחת ממילות השיר במקומה הטבעי והנכון כך שהשיר הצליח 'לצייר' את עצמו. השורות השקולות-מחורזות הבטיחו מסגרת שלווה, מתונה, שבין גבולותיה גאו חלומות גדולים וצבעוניים להפליא".
על בסיס השיר הופקו הצגות, סדרה בערוץ הילדים וקלטת.
אתיקה
מאיר גוגנהיים
מאיר גוגנהיים (באנגלית ובגרמנית: Meyer Guggenheim; 1 בפברואר 1828, לנגנאו, שווייץ - 15 במרץ 1905, פאלם ביץ', פלורידה) היה יהודי אמריקאי ממוצא שווייצרי שהפך לאחד מעשירי תבל במאה ה-19 ופילנתרופ מהידועים בעולם.
קורות חיים.
גוגנהיים נולד בלנגנאו, שווייץ, ב-1828, למשפחה יהודית ותיקה במקום, עם שורשים גרמניים מאזור אלזס. לנגנאו הייתה באותה עת אחת משתי העיירות היחידות בכל שווייץ, בהן הותר ליהודים לגור (העיירה השנייה - אנדינגן, שתיהן בקנטון ארגאו, בעמק הנהר סורב, בצפון שווייץ). אזכור ראשון לשם גוגנהיים בלנגנאו ניתן למצוא כבר משנת 1696. ב-1702 נזכר שמו של יעקב גוגנהיים, סב - סבו של גוגנהיים, בנוגע למשפט שנערך לו בשל קניית כרם בעיירה הסמוכה וואטינגן, ללא קבלת אישור מיוחד לשם כך, כנדרש מיהודי באותה עת. כשנה אחר כך שרף אלמוני את ביתו, ככל הנראה כנקמה על כך.
כשלושים שנה לאחר מכן, ב-1732, מוזכר יעקב גוגנהיים שוב, בתור נציגן של 250 משפחות יהודי עמק הנהר סורב, שנשלח לנאום בפני הממשל בציריך, למנוע גזרה של גירוש שעמדה להיות מוטלת על היהודים. הגירוש נמנע אמנם, אך במקומו הוטלו על היהודים מסים כבדים.
סבו של גוגנהיים, מאיר גוגנהיים, שעל שמו הוא נקרא, נולד אף הוא בלנגנאו ב-1749. אביו של גוגנהיים, שמעון - סיימון (1792, לנגנאו - 1869, פילדלפיה) היה חייט. אימו - שייפלה לבית לוינגר, נפטרה ב-1836; האב גידל את בנו גוגנהיים, בנוסף לחמש בנות, לבדו. בצעירותו עסק גוגנהיים ברוכלות, אחד המקצועות היחידים בהם יכלו יהודים לעסוק בשווייץ של אותה עת.
רוכל שהפך לסוחר.
אביו שמעון גוגנהיים האלמן ביקש לשאת את רחל וייל מאיירס, אלמנה עם שבעה ילדים, שהכיר, אולם השלטונות סירבו לאשר את הנישואין. זו, ככל הנראה, הייתה אחת הסיבות שגרמה לשתי המשפחות להגר משווייץ לפילדלפיה, ארצות הברית ב-1847 ושם אכן התחתן האב עם האלמנה. סיבה אחרת הייתה ככל הנראה הפרנסה הדחוקה בשווייץ של אותם הימים. כשהשתקעה המשפחה המורחבת בפילדלפיה המשיך האב בעבודת החייטות ואילו הבן המשיך כרוכל.
במהרה הרחיב גוגנהיים את עיסוקיו והפך מרוכל לסוחר. בעזרת קרובים ממולדתו הוא הוסיף לכך גם עסקי ייבוא של סחורות שונות משווייץ.
ב-1854 נישא גוגנהיים לברברה מאיירס (1834–1900). נולדו להם אחד עשר ילדים, אך רק עשרה שרדו והגיעו לבגרות, שבעה בנים ושלוש בנות.
סוחר שהפך לאיל הון.
גוגנהיים שלח את בניו להתחנך באירופה - בפריז ובציריך, וכשחזרו שיתף את כולם בעסקיו ונעזר בהם. בגיל שישים ביצע צעד ראשון ומכריע ליצירת הונו - הוא השתמש בחסכונות המשפחה שנצברו בעשרות שנות מסחר וייבוא, וכן רווחים מסוימים שהרוויח בבורסה, כדי לקנות שני מכרות כסף בקולורדו. צעד זה הניב פירות עצומים והמשפחה הפכה לעשירה. ב-1890 הרחיבה המשפחה את עסקי הכריה גם למקסיקו. מתחרים ויריבים של המשפחה חברו באותה שנה לגורמים רבים אחרים, להטלת מכסים גבוהים על הייבוא, בצעד שכונה "המכסים של מקינלי", על שם הסנאטור מאוהיו דאז ולימים נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי שהציע אותם; אבל גוגנהיים כבר היה באותה עת לאחד האנשים העשירים ביותר בארצות הברית ובעולם כולו.
משפחת גוגנהיים.