יצירתה הראשונה שיצאה לאור הייתה הרומן "Clara Morison: A Tale of South Australia During the Gold Fever "(קלרה מוריסון: סיפור של דרום אוסטרליה במהלך קדחת הזהב). הספר נדחה תחילה על ידי מו"לים, אך חבר של ספנס, ג'ון טיילור, מצא את המו"ל ג'. ו. פרקר, שפרסם את הספר באנגליה בשנת 1854. היה זה הספר הראשון אודות אוסטרליה שנכתב בידי אישה. היא קיבלה תמורת הספר ארבעים פאונד, אך מאידך חויבה עשרה פאונד עבור עריכת הספר לדרישותיו של המוציא לאור. הרומן השני שלה "Tender and True: A Colonial Tale" פורסם בשנת 1856, ונחל הצלחה, ולשמחתה הרבה יצא במהדורה שנייה ושלישית, על אף שהיא קיבלה רק עשרים פאונד עבור המהדורה הראשונה ולא יותר. שני ספריה הראשונים פורסמו כמחוברים על ידי "אנונימי". הרומן השלישי שלה, שיצא בשנת 1861, פורסם באוסטרליה בשם "Uphill Work" ובאנגליה בשם "Mr Hogarth's Will". היה זה ספרה הראשון שיצא בשמה. "The Author's Daughter" יצא ב-1868. היא כתבה עוד מספר ספרים, שחלקם לא פורסמו במהלך חייה, ביניהם "Gathered In" שיצא כעבודה סדרתית בעיתון, אך יצא כספר רק בשנת 1977. ספרה "Hand fasted" נדחה על ידי המו"לים כ"מכוון להתיר את קשרי ברית הנישואין... יותר מדי סוציאליסטי, ולכן מסוכן". הרומן יצא כספר בשנת 1984.
ב-1888 היא פרסמה את "A Week In the Future", מדריך סיורים של האוטופיה אשר היא דמיינה שעשוי לקום בעתיד; המאסה הייתה קודמתו של עבודתו של אדוארד בלאמי משנת 1889, "Looking Backward".
עבודתה הבדיונית האחרונה, שנקראה "A Last Word" אבדה בעודה כתב יד.
באוטוביוגרפיה שלה, שיצאה בשנת 1910, כתבה ספנס ש"עבודתי בעיתונים ובביקורת יותר מאפיינת אותי, והיא במהותה יותר טובה מעבודתי בתחום הסיפורת". בערך משנת 1878, היא הפנתה את רוב מאמציה לתחום העיתונות, ואף עשתה לעצמה שם כמבקרת ספרות ופרשנית חברתית. מאמריה הופיעו באופן קבוע בעיתונים בדרום אוסטרליה, וכן במגזינים אזוריים וכלל-ארציים. כשהייתה לכתבת קבועה בשכר בעיתון "South Australian Register", היא יכלה לבטא את העניין העמוק שלה בקורות הקולוניה ועתידה, וכן קיבלה במה לסוגיות שביקשה להשפיע בהן.
עבודה סוציאלית ואקטיביזם.
ספנס עצמה דחתה את שתי הצעות הנישואין שהיא קיבלה במהלך חייה, ומעולם לא נישאה, אך היה לה עניין גדול בחיי המשפחה ובנישואין כסוגיות חברתיות, והיא הקדישה את זמנה ואת עבודת הכתיבה שלה למען העלאת המודעות ושיפור חלקן של נשים, וכן של ילדים ומיעוטים. היא גידלה שלוש משפחות ברצף של ילדים יתומים, כשהראשונים מבין אלה ילדיה של חברתה, לוסי דובאל.
ב-1872 סייעה ספנס לאמילי קלארק להקים את "אגודת המגורים האקסטרניים" (Boarding-out Society). מטרת הארגון הייתה הסרת ילדים עניים ממוסדות אליהם הכניסו ילדים משולי החברה (שנוהלו כמו מוסדות לחולי נפש של התקופה, כלומר, ללא עניין בשיקום או סיוע), ולמקם אותם עם משפחות שאושרו מראש, כשהכוונה הסופית היא הסרת כל הילדים ממוסדות סגורים, חוץ מאלו שנכנסו לשם כעבריינים. בתחילה הארגון נתקל בזלזול מצד ממשלת אוסטרליה הדרומית, אך הגישה השתפרה כשהרשויות מצאו את עצמם במצב של צפיפות יתר במוסדות, והתקשו להתמודד עם התפרעויות של הבנים המאוכלסים בהם. ספנס עבדה גם בשטח, בבדקי בית לשלום הילדים וניהול הקשרים עם המשפחות, ופעלה על תקן זה במשך 14 שנים. ספנס וקלארק מונו למועצת המדינה לענייני ילדים, אשר ניהלה את המוסד לעבריינים בעיירת מגיל. החל משנת 1886, ספנס הייתה גם האישה היחידה במועצה למען הרש.
אך רוב עבודתה של ספנס למען חינוך ורפורמה נעשתה בכוח העט. היא תמכה בהקמת גני ילדים ובית ספר תיכון לבנות בחסות המדינה. ב-1877 היא מונתה למועצת החינוך של איסט טורנס, גוף חינוכי קצר-ימים. ספרה משנת 1880, "The Laws We Live Under", היה הטקסט הלימודי הראשון במדעי החברה ששימש את מערכת החינוך באוסטרליה, והקדים קורסים דומים בשאר אוסטרליה ביותר מעשרים שנים.
סביב 1854, מתוך תחושת אכזבה מחלק מהדוקטרינות של הכנסייה של סקוטלנד, ספנס החלה להשתתף בפגישות של הכנסייה האוניטרית הנוצרית של אדלייד. היא הטיפה את דרשותיה הראשונות בכנסייה ברחוב וייקפילד בשנת 1878, אחת הנשים הראשונות לעשות כן, אם כי לא הראשונה, והיא הייתה מחליפה את איש הכמורה ג'יי קרופורד וודס במהלך היעדרויותיו בין השנים 1884–1889.
פוליטיקה ורפורמה בזכות ההצבעה.
ספנס אמצה את המטרה של רפורמה בבחירות בשנת 1859, אחרי שקראה על שיטת הייצוג היחסי של תומאס הייר. היא כתבה, פרסמה והפיצה עלון בנושא בשם "A Plea for Pure Democracy" ("טיעון למען דמוקרטיה טהורה"). (היסטורית, זכות הבחירה באוסטרליה ניתנה רק לגברים לבנים בעלי רכוש, או שאם לכל הגברים הלבנים, עם הטיות לטובת בעליה הרכוש. אבוריג'ינים אוסטרלים לא השיגו את זכות הבחירה עד שנות ה-1960.) הייתה תקופה שסוגיית זכות הבחירה למיעוטים אף עמד בראש מעייניה יותר אפילו מזכות ההצבעה לנשים. בחייה המאוחרים היא טענה שנושא רפורמת הבחירות היה מפעל חייה, אך בפועל היא כמעט ולא עסקה בתחום בין השנים 1861–1892. בנוסף, בתחילת דרכה כרפורמטורית, היא הציגה את תוכניתו של הייר כדרך להעניק את זכות ההצבעה לבני מיעוטים "בעלי אופי מהוגן, השכלה ואינטליגנציה", תנאים המתואמים לפוליטיקה שמרנית, ורק מאוחר יותר, כשחזרה לעסוק בנושא ב-1892, הציגה גרסה מעודכנת, תוכנית הייר-ספנס, בתור הדרך היחידה להשיג ייצוג יחסי אמיתי על פי מפלגות פוליטיות, טיעונים שהיו יותר מתואמים למזג הפוליטי של התקופה בקולוניה.
ספנס יצאה לקמפיין לאימוץ התוכנית, עם גיבוי כלכלי מצד ר. באר סמית. היא זכתה לתמיכת מפלגת הלייבור שקמה באותה העת, וכן של מספר ארגונים סוציאליסטים ופופוליסטים קטנים. במהלך 1892–1893, היא דיברה באספות ציבוריות גדולות, ואף הציגה את התוכנית בתערוכה העולמית בשיקגו של שנת 1893 לכנס הבינלאומי לצדקה ותיקון, לקונגרס לייצוג יחסי, לכנס המס היחיד, לכנס השלום, ולאספת נשים. היא אז ניצלה את ההזדמנות להרצות ולהעביר דרשות ברחבי ארצות הברית, ואף ביקרה בבריטניה ובשווייץ לפני חזרתה לאוסטרליה.
הצעד הבא שלה היה הקמת הליגה לבחירות אפקטיביות של אוסטרליה הדרומית. היא רצה בבחירות של הכנס הפדרלי, והגיעה למקום 22 מתוך 33 מועמדים. ובכך הייתה לאישה הראשונה לעמוד בבחירות לתפקיד פוליטי באוסטרליה. בשנים 1899 ו-1900 היא המשיכה בקמפיין לאימוץ שיטת הבחירות האפקטיביות בבחירות הפדרליות, ללא הצלחה, ובין השנים 1902–1910, תומכיה הגישו הצעות חוק לאימוץ השיטה בפרלמנט של אוסטרליה הדרומית, גם כן ללא הצלחה. היא כן זכתה לראות במהלך חייה את השיטה מיושמת בטסמניה.
ספנס הצטרפה למאבק למען זכות הבחירה לנשים ב-1891, והייתה לסגנית-נשיאת הליגה למען זכות הבחירה לנשים של אוסטרליה הדרומית. לאחר שהוכרה זכות ההצבעה של נשים באוסטרליה הדרומית ב-1894, היא תמכה בקמפיינים בניו סאות' ויילס ובוויקטוריה, והייתה מרצה בליגת הנשים, ארגון שקם באדלייד למטרת השכלתן הפוליטית של נשים. היא קידמה הקמת סניף מקומי של ארגון הנשים הבינלאומי מועצת הנשים. עבודה זו גם הניבה לה שבחים, והיא הפכה לסמל לפוטנציאל הטמון בנשות אוסטרליה.
מותה.
כשהיא נפטרה ב-3 באפריל 1910, היא הוספדה כ"זקנת האומה".
בחייה, היא חייתה עם הוריה עד מותם (אביה בשנת 1843, ואמה ב-1886), וגידלה ילדים יתומים של שלוש משפחות. במותה, עזבונה עמד על סכום של 215 ליש"ט.
דיוקן שלה מוצג בגלריית האמנות של אוסטרליה הדרומית.
ביבליוגרפיה.
רומנים
ספרי עיון
MG SA היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars אשר יוצרה, בין השנים 1936–1939. בשנת 1936 מחיר דגם "MG SA" בתצורת 4 דלתות, "סלון" עמד בבריטניה על 415 שטרלינג.
תצורות דגמי "MG SA".
למכונית מספר דגמים:
אצטדיון דינמו (סטברופול)
אצטדיון "דינמו" הוא אצטדיון כדורגל בעיר סטברופול, רוסיה. משמש כמגרש הבית למועדון הכדורגל "דינמו סטברופול", המשחקת בליגה הרוסית השנייה.
מיקום.
אצטדיון "דינמו" בסטברופול ממוקם באזור כיכר לנין, בחלק המרכזי של העיר, שבו גם שוכן בניין הדומה העירונית של סטברופול, ממשלת מחוז סטברופול, מעון המושל והספרייה המחוזית על שם לרמונטוב, מרכזי קניות גדולים ממוקמים בצד המזרחי של האצטדיון, בסמוך לפארק העירוני.
סמוך לאצטדיון עוברים קווים ראשיים של חשמליות ואוטובוסים. לכן ישנה גישה מכל חלקי העיר. במרחק שבע דקות הליכה מהאצטדיון ישנה תחנת האוטובוס ובמרחק 10-15 דקות הליכה גם תחנת רכבת והוא במרחק חצי שעה נסיעה מנמל התעופה הבינלאומי שפאקובסקויה.
היסטוריה.
האצטדיון נחנך במאי 1920 ושימש כאצטדיון ספורט מרכזי בעיר. במהלך התקופה הסובייטית הוא שופץ פעמיים, ב-1944 וב-1966.
האצטדיון אירח משחקים במסגרת הליגה הסובייטית השנייה.
לאחר התפרקות ברית המועצות שימש את מועדוני הכדורגל של העיר. לאחר הקמת דינמו סטברופול מחדש ב-2015 משמש כמגרשה הבייתי ומארח משחקים בליגה הרוסית השנייה.
האצטדיון מארח גם אירועים נוספים פרט למשחקי כדורגל. ב-29 בספטמבר 2007, במלאת 230 שנה לעיר, נערך קונצרט גדול ובו נטלו חלק אמנים כאלה פוגאצ'ובה, פיליפ קירקורוב, יוליה סביצ'בה ואחרים.
אצטדיון ארסנל טולה
אצטדיון ארסנל, או בשמו הרשמי האצטדיון המרכזי ארסנל, הוא אצטדיון הממוקם במרכז העיר טולה, משמש כמגרש הבית של קבוצת ארסנל טולה. בעל קיבולת של 19,241 צופים.
היסטוריה.
האצטדיון נחנך באוגוסט 1959 תחת השם "לוז'ניקי של טולה" (Тульские Лужники ברוסית)
שמו שונה מספר פעמים והוא נקרא בעבר אצטדיון "עמל" ואצטדיון "חמישים שנה לקומסומול".