מאזניהן של הקרנות הגרעוניות לסוף שנת 2007 מציגים את התמונה הבאה:
גירעונות אלה הם גירעונות "לפני סיוע ממשלתי עתידי" והם מחושבים למעשה בהנחה כי הממשלה לא תסייע לקרנות בכל צורה שהיא (כלומר, הקרנות הוותיקות לא יקבלו את הפיצוי בגין הפחתת סכום ההשקעה שהייתה מותרת להן באיגרות חוב מיועדות וכן יימנע מהן היתרון שבהנפקת איגרות חוב מיועדות בעתיד מעבר לתשואה של 4% לשנה). לפי חישוב זהה, גם לקרנות הוותיקות הנחשבות "מאוזנות" יש גירעונות אקטואריים משמעותיים, שכן גם הן נהנות מ"סיוע ממשלתי עתידי" (ואף, במידת מה, גם "קרנות הפנסיה החדשות" נהנות מסיוע ממשלתי באמצעות אג"ח מיועדות).
כיוון שבשנת 1995 נסגרו הקרנות למצטרפים חדשים, מספר עמיתיהן הכולל (פעילים וגמלאים) צפוי להצטמצם בהדרגה, ובפרט יצטמצם מספר העמיתים הפעילים, עם הפיכתם לגמלאים. כתוצאה מכך ילכו ויפחתו תקבולי הקרנות מפרמיות (דמי ביטוח). לעומת זאת, בשלב ראשון יגדלו תשלומי הפנסיה של הקרנות (עקב גידול במספר הגמלאים), ולאחר שיגיעו לשיא ייפחתו תשלומי הפנסיה (עקב פטירתם של הגמלאים). ההערכה היא שבשנת 2050 מספר העמיתים שייוותרו יהיה זניח. עד למועד זה צפויה הממשלה להזרים לקרנות עשרות מיליארדי שקלים, כדי לאפשר להן לעמוד בהתחייבויותיהן לעמיתים.
גלידת ויטמן
גלידה ויטמן
שלמה לעוויזון
דיוויס
בן-ציון טרגן
בן-ציון טָרָגָן (נכתב גם: טראגאן, טאראגאן) ( 18 ביוני 1870, י"ט בסיון תר"ל – 26 ביולי 1953, י"ד באב תשי"ג) היה עיתונאי, מחנך, מתרגם לאדינו, פעיל ציוני ומלומד יהודי-ספרדי, אשר היה שותף בכמה ממפעליו הגדולים של אליעזר בן-יהודה למען החייאת העברית.
קורות חיים.
בן-ציון טרגן נולד במשכנות שאננים בירושלים בשנת 1870, בן למשפחה ממגורשי ספרד שעלתה לירושלים לאחר גירוש ספרד בשנת 1492. אביו היה ר' יוסף רפאל טרגן ואמו פרלה לבית נייגו. הוריו היו מראשוני המתיישבים במשכנות שאננים, מחוץ לחומות העיר העתיקה.
טרגן התחנך בילדותו בתלמוד תורה ספרדי. אחר כך למד בבית הספר דורש ציון בירושלים, ששילב חינוך מסורתי ופתיחות למודרנה (לימים כתב רבות בשבח בית הספר ומנהלו, ר' יצחק פראג אופלטקה). בשנת 1882, כאשר נוסד בירושלים בית הספר "התורה והמלאכה" של כל ישראל חברים בניהול נסים בכר, רצה טרגן לעבור ללמוד בבית הספר החדש, אולם בהתעקשות אביו הוא נשלח ללימודים בישיבה לקראת הסמכה לרבנות. בגיל 17 שינה את מסלול חייו שוב והחל להתמחות כעובד בדפוס צוקרמן בירושלים.
על פי דוד תדהר, כאשר שמע טרגן על יוזמותיו של אליעזר בן-יהודה למען חידוש השפה העברית, "השתוקק להיות בקרבתו" ובשנת 1890 עבר לעבוד בבית הדפוס של עיתונו "הצבי". לאורך 19 השנים הבאות המשיך טרגן לעבוד בבית הדפוס של בן-יהודה. בחלק מהתקופה הוא שימש כמנהלו, ובשנים 1904–1905 אף היה לשותף לאחר שרכש את בית הדפוס מבן-יהודה ביחד עם שלמה ישראל שירזלי. בתקופה זאת עזר לבן-יהודה באיסוף חומר למילון בן-יהודה הגדול, ובעידודו פרסם מאמרים רבים בעיתונים העבריים החשובים הצבי וההשקפה שהיו בבעלות בן-יהודה.
בשנת 1905 הוזמן טרגן לאלכסנדריה על ידי המדפיס פראג' מזרחי, כדי לסייע בהוצאה לאור של ספריהם של רבני מצרים. כשסיים את עבודתו ורצה לשוב לירושלים, שוכנע על ידי הרב הראשי לאלכסנדריה, הרב אליהו בכור חזן, להישאר בעיר כדי ללמד עברית בבית הספר של הקהילה, בשיטות הוראה מודרניות שיחליפו את שיטות ההוראה המסורתיות של ה"חדר". טרגן לקח על עצמו את התפקיד, והיה למורה הראשון במצרים שלימד בשיטה המודרנית של "עברית בעברית". טרגן אף חיבר והוציא לאור באלכסנדריה מספר ספרי לימוד מודרניים של השפה העברית. במקביל הוא המשיך לכתוב מאמרים רבים לעיתונות העברית בארץ ישראל, לעיתונות הצרפתית של יהודי מצרים ולעיתונות הלאדינו. טרגן חי באלכסנדריה בארבעת העשורים הבאים, ושב לירושלים בשנת 1946, מספר שנים לאחר שפרש מעבודתו החינוכית ולאחר שחינך כיתות רבות של תלמידים שהעברית המודרנית שגורה בפיהם.
מלבד פעילותו החינוכית הוא חיבר ופרסם בעודו במצרים ספר המתעד את ההיסטוריה של יהודי אלכסנדריה במהלך 40 שנותיו בקהילה, והוציא אותו לאור במקביל בעברית וצרפתית. בנוסף הוא תרגם ללאדינו משפות זרות שורה של יצירות או קטעים מיצירות ספרותיות ועיוניות ידועות, כגון מחזות של שייקספיר. יחד עם שלמה ישראל שיריזלי שימש גם הוא בתור עורך של כתב עת בלאדינו בשם "גואירטה די ירושלים" (תרס"ב).
לאורך חייו היה טרגן פעיל במספר רב של מוסדות ציבור וארגונים ביישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילה היהודית באלכסנדריה. בין היתר נמנה עם מייסדי אגודת "צעירי ירושלים", שפעלה בתחילת המאה ה-20 למען חידוש הדיבור בעברית בכל תחומי החיים, היה מזכיר אגודת "העברי הצעיר" ופעיל ב"צעירי ציון", חברת "ביקור חולים" ועוד.
בן-ציון טרגן נפטר בירושלים בשנת 1953, בגיל 83. הניח בנים ובנות, נכדים ונינים.
בן ציון טרגן
בן-ציון טראגאן
בנציון טרגן
בהלה לזהב
בהלה לזהב (באנגלית: Gold Rush) הוא כינוי לתופעה של הגירה המונית של עובדים אל מקומות בהם התגלו מרבצי זהב משמעותיים. העובדים המהגרים שואפים לקחת חלק בחיפוש הזהב בתקווה להתעשרות מהירה. מרבית אירועי הבהלה לזהב התרחשו במאה ה-19.
בהלת זהב טיפוסית מתחילה עם גילוי אזור עשיר בזהב נגיש. פרסום הגילוי גורם להגירה של מחפשי זהב, שהגעתם יוצרת יישובים חדשים ומשיכה לנותני שירותים עבור מחפשי הזהב.
מיצוי הזהב הנגיש יכול לגרום לעזיבה המונית של האזור.
בדומה לבהלה לזהב היו גם אירועים של בהלה לכסף, כתופעות לוואי לגילוי מרבצי כסף נגישים.
תופעת הבהלה לזהב היוותה השראה עבור יוצרים וכך נכתבו ספרים ונוצרו סרטים, שעלילותיהם מתרחשות על רקע זה, לדוגמה: הספר "הבהלה לזהב" של ג'ק לונדון והסרט הבהלה לזהב בבימוי וכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
הבהלה לזהב (ארץ האש)
בהלה לזהב בארץ האש התרחשה בין השנים 1883–1906, כאשר ארגנטינאים, צ'יליאנים ומהגרים אירופאים (בעיקר קרואטים) נהרו אל ארץ האש במטרה להפיק זהב מאדמתה וממימיה.
בשנת 1879 שלחה צ'ילה משלחת צבאית ימית, בראשותו של איש הצי הצ'יליאני רמון סרנו מונטנר לסקור את ארץ האש. המשלחת זיהתה חולות מכילי זהב בשפכי הנחלים המערביים. בשנת 1884 עלתה על שרטון בכף וירחנס ספינת קיטור צרפתית בשם ארקטיק (Arctique). אחד מניצולי הספינה חפר בור, כדי לייצור באר מים וחשף גוש זהב וגרגירי זהב נוספים. אנשי ספינת החילוץ, שנשלחה לשם, הפיצו את הידיעה על גילוי הזהב במקום בשם סנחה אה פיקה (Zanja a Pique), על החוף היבשתי של מצר מגלן. הידיעות, שהגיעו לפונטה ארנס, על הימצאות זהב, יצרו בהלה לזהב חדשה, כשרבים מהתושבים יצאו אל מקום הגילוי. הידיעות התפשטו והגיעו לבואנוס איירס והנהירה גדלה.
ניסיונות הפקת הזהב לא השיגו תוצאות מלהיבות וחלק מהמהגרים, שהתיישבו באי הגדול של ארץ האש, הפכו לרועי כבשים. במקום חי עם ילידי, שהתקיים על ציד והתיישבות הרועים באה על חשבון שטחי הציד שלהם, מה שגרם להיווצרות עימותים. הציידים המקומיים ראו בבהמות של המתיישבים חיות מותרות בצייד וזה יצר עימותים נוספים.
החברה הצ'יליאנית Compañía Stuphen החלה בניסיונות הפקת זהב בעזרת כלים מכניים כבדים, מתקדמים מאוד בשביל אותה תקופה, אך התוצאות היו מאכזבות. המבנים והכלים נזנחו ורק מחפשי זהב בודדים המשיכו לחפש לאורך זרמי המים הגדולים יותר.
המשלחת של פופר.
הידיעות על גילוי הזהב בסנחה א פיקה, הגיעו גם לבואנוס איירס, שם התארגנו יזמים רבים והקימו חברות לשם הפקת זהב. היו יזמים, היה ההון הדרוש ואף הכלים, אך חסרו אנשי מקצוע, מומחים לכריה ולמינרולוגיה. בנסיבות אלה הגיע לבואנוס איירס יוליוס פופר, מהנדס יהודי יליד ולאכיה, שרכש ניסיון מעשי ברחבי העולם ודיבר ספרדית. הוא גויס על ידי חברת "אל דורדו" (El Dorado) ויצא עם משלחת סקר לבדוק את אזור גילוי הזהב.
המשלחת של פופר כללה אותו בתפקיד מהנדס ראשי, ראש משלחת, מינרלוג, כרוניקאי וצלם, את מהנדס המכרות יוליוס קארסון וכמה טכנאים נוספים. המשלחת הייתה מצוידת בציוד גאולוגי, כלי נשק, מצלמות, תריסר פרדים, מזון, ביגוד חורפי וכמה סוסים. הם הפליגו ממונטווידאו לכיוון פונטה ארנס ב-7 בספטמבר 1886. בפונטה ארנס שכר פופר קבוצת עובדים וכך הגיע מספר חברי המשלחת ל-18. פופר ביקש וקיבל רישיון לאנשים חמושים בתפקיד משמר אישי.
קוקופו
קוקופו (Kokopo) היא עיירה בפפואה גינאה החדשה, בירת מחוז בריטניה החדשה המזרחית. בירת המחוז הייתה עד 1994 העיר רבאול, אך עקב התפרצות הר הגעש טבורבור הפכה קוקופו לבירת המחוז. כתוצאה מכך גדלה אוכלוסיית העיר מ-3,150 תושבים ב-1990 ל-6,300 בשנת 2011.
קוקופו הייתה ידועה כהרברטשוה (Herbertshöhe) בתקופת השלטון הגרמני בגינאה החדשה בין השנים 1884-1914. עד לשנת 1910 היא הייתה הבירה האדמיניסטרטיבית של המושבה.
שרידיה של רבאול נמצאים 20 ק"מ מצפון-מזרח לקוקופו. עדיין מתגוררים שם כ-4,000 תושבים לאחר שהתגוררו בה מעל 17,000 תושבים לפני ההתפרצות הגעשית של 1994. נמל התעופה של רבאול, שבעבר היה אחד מהגדולים ברשת התעופה המקומית של פפואה גינאה החדשה, נמצא ק"מ אחדים ממזרח לקוקופו.
מדנג
מדנג (Madang) היא עיירה בפפואה גינאה החדשה, בירת מחוז מדנג. העיירה הוקמה על ידי השלטונות הגרמנים במאה ה-19 ונקראה אז פרידריך-וילהלמשאפן (Friedrich-Wilhelmshafen). אוכלוסיית העיירה מנתה 36,000 תושבים בשנת 2011. בעיירה פועלת אוניברסיטה שבה לומדים סטודנטים מקומיים וממדינות אחרות. במחוז מדנג מדוברות 173 לשונות, כמה מהן שונות לחלוטין זו מזו.
היסטוריה.