תושביה הראשונים של פטגוניה היו בני עמים ושבטים נוודים. הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1520, כשפרדיננד מגלן סייר לאורך חופי פטגוניה, בחיפושיו אחר נתיב ימי מערבי לאסיה. בשנות ה-30 של המאה ה-16 חקר את האזור סימון דה אלקסאבה אי סוטומאיור. הוא הקים יישוב ראשון בשם פוארטו דה לוס לֶאונֶס, דרומית לעיירה קמרונס של ימינו, אך היא ננטשה עד מהרה, ולא התפתחה התיישבות ספרדית נוספת באזור. רק ב-1779 החלו הספרדים לנסות ולהשתלט על פטגוניה. הם הקימו את מבצר סן חוסה דה לה קנדלריה בחוף חצי האי ואלדס. ב-1810 תקפו את המבצר בני הטוולצ'ה, והחריבו אותו.
גם לאחר עצמאות ארגנטינה, חלפו שנים רבות בטרם החילה את ריבונותה באזור. ב-1865 הגיעה לחופי צ'ובוט ספינה ועליה 153 מהגרים ולשים, שחיפשו מקום חדש, שבו לא ייאלצו עוד לסור למרותם של האנגלים. הוולשים ייסדו את העיר ראוסון, לימים בירת הפרובינציה, אותה קראו על שם שר הפנים הארגנטינאי גיז'רמו ראוסון, שהתיר להם להתיישב במקום. בהמשך הקימו את פוארטו מדרין ויישובים נוספים לאורך נהר צ'ובוט, ואף הקימו מסילת ברזל שקישרה ביניהם. בין 1874 ל-1876 הגיע גל נוסף של ולשים, שהתיישב גם בפנים הארץ, והקים את אסקל ואת טרוולין. גל מהגרים שונה באופיו הגיע ב-1902. מהגרים אלה היו אפריקאנרים שעזבו את דרום אפריקה עם סיום מלחמת הבורים.
ב-1878 כוננה פרובינציה חדשה, פרובינציית פטגוניה, שכללה את מרבית השטח שמדרום לריו קולורדו. בפועל, רוב השטח לא היה נתון עדיין לשליטתה של ארגנטינה, ורק לאחר סיום "כיבוש המדבר", בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1884, ודחיקתם של מרבית בני העמים המקומיים לצ'ילה, הייתה להכרזה משמעות מעשית. הפרובינציה החדשה השתרעה על פני שטח הכולל את פרובינציות נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו של ימינו, ובירתה נקבעה בוויידמה. הפרובינציה חולקה לטריטוריות משנה, אחת מהן צ'ובוט, וראוסון הייתה לבירתה. ב-1955 פוצלה פטגוניה ל-4 פרובינציות, אחת מהן צ'ובוט.
דמוגרפיה.
צ'ובוט היא אחת הפרובינציות הפחות מאוכלסות בארגנטינה, ומתגוררים בה רק 413 אלף בני אדם (נכון ל-2001). צפיפות האוכלוסין בה היא 1.8 נפש לקמ"ר, השיעור הנמוך ביותר בארגנטינה פרט לפרובינציית סנטה קרוס. רוב האוכלוסייה מרוכזת לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, ואילו פנים הארץ דליל. מבחינה מינהלית, מחולקת צ'ובוט ל-15 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות בפרובינציה:
הוולשים.
צאצאיהם של המתיישבים הוולשים מונים כיום כ-20 אלף נפש, מיעוטם אף דוברים את השפה הוולשית. מקורותיהם של כמה משמות הערים בפרובינציה הם בוולשית: טרוולין (מהמילה הוולשית Trefelin, שפירושה "עיר הטחנה"), טרלאו ("העיר של לואיס"), דולאוון (שם שנגזר מצירוף המילים הוולשיות dôl ("אחו") ו-afon ("נהר")), ועוד.
כלכלה.
צ'ובוט היא פרובינציה קטנה באוכלוסייתה, אך כלכלתה היא מהמשגשגות בארגנטינה. בשנת 2006 עמד התמ"ג בה על 11,250 דולר לנפש, השיעור החמישי בגובהו בארגנטינה. תעשיית הנפט, המרוכזת בעיקר סביב קומודורו ריוודוויה, היא מקור ההכנסות העיקרי בפרובינציה, ו-13% מזיקוק הנפט בארגנטינה מתבצע בה.
ענפי החקלאות הבולטים הם דייג וגידול כבשים. 21% מהדגה בארגנטינה מקורה בצ'ובוט, ובחוות לגידול כבשים הופקו 71,000 טונות של צמר בשנת 2006.
התיירות בצ'ובוט מתפתחת בהדרגה, אף כי אינה מרכיב דומיננטי בכלכלת הפרובינציה. אתרי התיירות המרכזיים מצויים בשני קצותיה: במערב האזור האנדי, על נופיו והפארקים הלאומיים שבו, ובמזרח חצי האי ואלדס ופונטה טומבו, שבהם ניתן לצפות בבעלי חיים ימיים.
זורב נור'אידלי
התחום הנראה
איצי פערנהאף
איצי פרנהוף
ז'ווניה
זלמן ברנסטין
זלמן חיים (בעבר גם סנפורד צ'ארלס) ברנסטין (Zalman Chaim (Sanford C.) Bernstein; 1926 – 6 בינואר 1999) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי, שתרם לארגונים יהודיים ברחבי העולם, והקים בין היתר את ארגון קרן תקווה, צו פיוס וקרן אבי חי.
חייו ואישיותו.
ברנסטין נולד ב-1926 בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית דלת אמצעים. בגיל 18 גויס לצי האמריקני, ושירת כקצין אספקה ימית במלחמת העולם השנייה. עם שחרורו פנה ללימודי כלכלה וחשבונאות באוניברסיטת ניו יורק, ובהמשך קיבל תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
עם תום לימודיו עבד ברנסטין במשך כמה שנים כיועץ כלכלי בתוכנית מרשל (Marshall Plan), במטרה לשקם את הכלכלה האירופית, תוך התבססות על שווקים חופשיים.
בגיל 41, לאחר שמילא שורה של תפקידים בעולם העסקים (בהם שותפות עם אחיו הצעיר, והעסקת אביו כשכיר), הקים ברנסטין את חברת ההשקעות Sanford C. Bernstein &amp; Co, שהפכה לאחת החברות המצליחות בוול סטריט. החברה נתנה בשיאה שירות ל-25,000 לקוחות, וגלגלה 80 מיליארד דולרים בשנה.
בגיל 30 נישא לאשה לא יהודייה מצרפת. ברנסטין חי במשך רוב חייו במנותק מהיהדות הדתית. עם מות אביו בהיותו בן 50, החל לומר קדיש והתקרב ליהדות, בהשפעתו של הרב שלמה ריסקין. השניים החלו ללמוד תורה מדי שבוע, ואט אט הפך ברנסטין ליהודי אורתודוקסי שומר מצוות, ושינה את שמו לשמו היהודי זלמן חיים. במקביל נפרד מאשתו הגויה ונישא לאישה יהודייה. ברנסטין תרם מאות מיליונים של דולרים לארגוני צדקה ותרבות יהודיים ברחבי העולם, בהם מרכז שלם וכן קרן אבי חי שהקים בשנת 1984, במטרה לקרב יהודים ליהדות ותרבותה בישראל ובחו"ל.
בשנת 1989 עלה ברנסטין לישראל ובנה את ביתו בשכונת ימין משה בירושלים. שלוש שנים לאחר מכן פרש מעסקיו, ובשש השנים עד למותו ממחלת הלימפומה השקיע את כל מרצו בקידום ופיתוח ארגונים יהודיים בישראל. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ולאחר מותו המשיכה אלמנתו, מֵם ברנסטין, בפעילות פילנתרופית למען חינוך ותרבות יהודית.
לשה ז'ווניה
בניין סנסור
בניין סנסור הוא בניין משרדים ומסחר בכיכר ציון, בפינת הרחובות יפו ובן-יהודה במרכז העיר ירושלים. הבניין נבנה בשנת 1929 על ידי איש העסקים הערבי הנוצרי כמאל מיכאיל סנסור, ובמשך שנים רבות היה מהגדולים והמפוארים שבבנייני המשרדים בירושלים. המבנה הוא דוגמה לבנייה הערבית בירושלים בתחילת המאה ה-20, המתבססת על ערכים ואדריכלות אירופאיים.
רקע היסטורי.
בתקופת המנדט הבריטי התפתחה ירושלים, שהייתה עד אז עיר שדה משנית בחשיבותה באימפריה העות'מאנית השוקעת, לעיר מרכזית ומודרנית השואפת לאמץ סטנדרטים אירופאים. מוסדות חיוניים לעיר מודרנית, כגון משרדים, בנקים, בתי קולנוע, חנויות מלונות ובתי קפה נפתחו עבור אוכלוסיית העיר, תיירים ופקידי הממשל החדש.
מרכז העיר החדשה החל לקרום עור וגידים, בתחילה לאורך רחוב יפו, שהיה גם בתקופה העות'מאנית עורק החיים והמסחר של ירושלים שמחוץ לחומות. חנוכת רחוב המלך ג'ורג החמישי ורכישת הקרקעות באזור הידוע כ"משולש" (רחוב יפו - רחוב המלך ג'ורג' - רחוב בן-יהודה) על ידי חברת הכשרת היישוב מידי הכנסייה היוונית אורתודוקסית הובילה ליצירת מרכז העיר המוכר היום.
חברת הכשרת היישוב שכרה את שרותי האדריכל ריכרד קאופמן לנהל את חלוקת השטח לחלקות. לאחר דחיות ועיכובים שנבעו בעיקר מחילוקי דעות עם הרשויות המקומיות נמכרו החלקות למשקיעים.
את המגרש עליו נבנה בניין סנסור רכשה חברה "קהיליית ציון" שבבעלות יהודים אמריקאים. בתחילת שנות ה-20 נקלעה החברה לקשיים כלכליים והמגרש נמכר למרי ויניק, מיליונרית אמריקאית. את העסקה חתם עורך הדין דב יוסף, לימים שר בממשלות ישראל.
בשנת 1928 מכרה מרי ויניק את החלקה לאיש עסקים ערבי ויצרן סיגריות מבית לחם, כמאל מיכאיל סנסור. סנסור היגר להונדורס ושם הקים בית חרושת לסיגריות, ואחרי שנתעשר חזר לארץ והקים בבית לחם מפעל לסיגריות בשם "צ'מפיון". מרווחיו אלו הוקם בית סנסור. הוצאות לרכישת השטח והבנייה הסתכמו ב 1,500,000 דולר - סכום עתק באותו זמן.
תכנון ובנייה.
סנסור בנה בנין גדול השוכן מדרום וממזרח לרחוב יפו, וממערב לרחוב לונץ אליו פתוחה אחת מכניסות הבניין, ומצפון לרחוב בן יהודה, אליו פונה הכניסה השנייה. הבניין תוכנן מלכתחילה לשמש כבניין משרדים, וזאת בניגוד לבניינים אחרים במרכז העיר שתוכננו לשמש כבנייני מגורים (עם חנויות בקומת קרקע).
הבניין תוכנן ונבנה על ידי חברת האחים סמאחה מלבנון ונבנה בסגנון אקלקטי. שולבו בו אלמנטים קישוטיים בסגנון רוקוקו - כותרות מסוגננות, עיטורים הלוקחים את השראתם מעולם הצומח והחי, וכן עיטורים המזכירים בתים מתקופת הרנסאנס, סגנון פופולרי בבניה הערבית באותה תקופה. בעת בנייתו נחשב הבניין למפואר ביותר. למבקרים בו שמורה החוויה של השוטטות במסדרונות צרים, שדלתות לחדרי משרד ניצבים משני צדדי המסדרון הנמתח במעגל סביב חדר מדרגות מרכזי.
בחזית הפונה לכיכר ציון, מעל הפתח המשמש כיום ככניסה לבנק לאומי, מוצב לוח אבן סגלגל ועליו מונצח שמו של מקים הבניין.
שלטונות המנדט נתנו לכיכר המרכזית עליה צופה הבניין את השם "רחבת סנסור", אולם השם "כיכר ציון" דבק בכיכר בזכות קולנוע ציון הפופולרי.
תולדות הבניין.
בבניין שכנו חנויות ובנקים שונים, בהם בנק קופת עם ובנק אלכסנדר עליאש ושות' (שלימים היה מסד לבנק צפון אמריקה), משרדי רופאים ומשרדים. בקומת הקרקע של הבניין פעלו בתי קפה.
בפברואר 1934 נפתח בחזית הבניין הפונה לכיכר ציון בית הקפה 'אירופה', שהיה אחד ממרכזי הבילוי החשובים של ירושלים המנדטורית. בית הקפה היה ידוע בגינה הפנימית שהייתה צמודה אליו ובהופעות המוזיקליות שנערכו במקום, ושימש מרכז חברתי ועסקי לחברה הגבוהה בירושלים.
בשנת 1937 החל מוסד הרב קוק את פעילותו באחד מהחדרים בבניין, ופרסומי המוסד נעשו בבית דפוס סמוך בנחלת שבעה.