לאחר שמשפחת הדובים יוצאת לטייל, זהבה הסקרנית פולשת לביתם. היא רואה לפניה שולחן ערוך ושלושה כיסאות. זהבה בודקת את כל שלושת הכיסאות של הדובים, ובוחרת לבסוף בכיסא של הדוב הבן, אשר אינו קשה מדי ואינו רך מדי. היא טועמת מקערות הדייסה של שלושת הדובים ולבסוף מחליטה לאכול את הדייסה של הדוב הבן, שאינה חמה מדי ואינה קרה מדי. עכשיו היא עייפה ומחליטה ללכת לישון, ולאחר שהיא בודקת את כל שלוש המיטות, היא נרדמת לבסוף על המיטה של הדוב הבן, שמתאימה בדיוק למידותיה.
בהמשך, בעוד זהבה ישנה, חוזרים שלושת הדובים הביתה. הדוב האב אומר: "מישהו ישב על הכיסא שלי וטעם מן הדייסה שלי." הדובה האם אומרת: "מישהו ישב גם על הכיסא שלי וטעם גם מן הדייסה שלי." הדוב הבן אומר: "מישהו ישב בכיסא שלי ואכל את כל הדייסה שלי", וכשהדובים נכנסים לחדר השינה, זהבה מתעוררת בבהלה, קופצת מן החלון ובורחת. הדובים לא שמעו ממנה יותר.
עיבודים.
לסיפור "זהבה ושלושת הדובים" נעשו במשך השנים מספר עיבודים לתחומי אמנות שונים.
אינדי-רוק
כפר יסיף (יישוב עתיק)
כפר יסיף היה יישוב יהודי בתקופת המשנה ותקופת התלמוד שהתקיים במקום בו נמצאת היום כפר יאסיף. יש עדויות כי קהילה יהודית ישבה בכפר גם בימי הביניים ובתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, המאות ה-17 עד ה-19 כולל בית קברות יהודי בו נקברו מיהודי המקום והסביבה.
מקור השם ואזכורו.
קיימות מספר פרשנויות למקור השם כפר יסיף:
היסטוריה.
במקומו של כפר יסיף ישנם שרידים רבים המעידים על קיומו של יישוב עתיק יומין שראשיתו בימי הפיניקים והכנענים ועל שגשוגו כישוב השוכן על דרך המלך המובילה ללבנון ולסוריה. במקום מצויים גם שרידים מימי הרומאים, הביזנטים והצלבנים, אשר נהרסו ברובם או נטמנו.
בתעודה עות'מאנית משנת 1573 מסופר על תושבי הכפר שהיו מרדנים ומחבלים.
במאה ה-16 מוזכר הכפר בתעודה עות'מאנית המציין שבכפר היו 86 בעלי משפחות ו-16 רווקים נוצרים ומוסלמים ו-29 בעלי משפחות יהודים. הכפר מוזכר גם בספרות רבנית מאותה תקופה. אזכור הכפר מופיע גם בכתביהם של רבי יום-טוב צהלון ורבי חיים אבן עטר.
ארכאולוגיה.
בשנת 1902 נחשפה בכפר מערת קברים יהודית מימי המשנה והתלמוד. על דלת המערה המתוארכת למאות השנייה והשלישית נמצאו עיטורים שונים ובהם מנורת שבעת הקנים ופתח ארון קודש. גובה הדלת 78 ס"מ ורוחבה 62 ס"מ. הדלת נמצאת במוזיאון הלובר.
ממצא נוסף שנמצא בכפר הייתה כתובת ביוונית
ליד הכפר נמצאו באר עתיקה ורצפת פסיפס עם כתובת יוונית מן המאה ה-5.
דובדב
הופ דאנס
ההופ דאנס (באנגלית: Hoop dance או Hooping) הוא ריקוד בסגנון חופשי המשלב תנועות טכניות וחישוק הולה הופ. מטרת הריקוד להוות אימון לכל הגוף. הריקוד התפתח במועדונים בלוס אנג'לס בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, ומשם התפשט לשאר חלקי ארצות הברית.
קהילות ריקוד הופ דאנס נפגשות ברחבי העולם בפארקים ופסטיבלים, שם הן עוסקות בריקוד. בישראל המפגשים מתרחשים ברחבי הארץ. בפארקים, פסטיבלים ונקודות מפגש ספונטיות.
עכברא (יישוב עתיק)
עכברה (יישוב עתיק)
ירון שלו
ירון שלו (נולד ב-1982) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה.
ירון שלו גדל בירושלים. הוריו התגרשו כשהיה ילד. מגיל צעיר אהב לבשל ולקרוא ספרי בישול. בגיל 12 עזב את הלימודים ועבד כעוזר לשף שלום קדוש במסעדת "פרה על הגג" בירושלים. בגיל 13 התחיל לעבוד ב"ארקדיה" של עזרא קדם ותמר בליי, שם עבד ארבע שנים. בזמנו הפנוי נהג לנסוע עם סבתו נעמי לסעוד בטובות שבמסעדות צרפת, איטליה ולטובות שבמסעדות תל אביב כמו ’מול ים’, ’קרן’ ו’רושפלד’. בהיותו בן 17 עבד חצי שנה בשתי מסעדות בנות שני כוכבים במדריך מישלן האדום: "מישל רוסטאן" ו"אפיסיוס" של השף ז'אן פייר ויגאטיו. אחר כך שב לתל אביב ועבד במסעדת 'יונתן רושפלד'.
בשלב הבא עבד ארבע וחצי שנים כסגן-שף במסעדת "רפאל" של רפי כהן. חצי שנה אחרי שעזב את מסעדת "רפאל" נכנס למסעדת "טוטו", שנפתחה על ידי השף מנה שטרום, שפתח את המסעדה ב-2006.
בשנת 2007 נבחר ירון שלו על ידי 200 מומחי קולינאריה כשף המבטיח של השנה במשאל שערך המגזין "גורמה".
המגזין "דרך האוכל" בחר בירון שלו לשף השביעי בטיבו בישראל לשנת 2008.
אתר מפה בחר במסעדת "טוטו" למסעדה השלישית בטיבה בישראל לשנת 2010.
תכנן להקים מלון בוטיק ומסעדה ברחוב אחד העם בתל אביב ביחד עם האחים עירית ועדי שטראוס והשף יונתן רושפלד, שלו היה אמור לכהן כשף המסעדה. העסקה בוטלה ורושפלד בלבד יהיה שף המלון המסעדה היחיד.
ביוני 2014 עזב את מסעדת "טוטו", אך כבר באוגוסט של אותה השנה הודיע על שובו למסעדה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
יוחנן ה-22
שליח עושה שליח
שליח עושה שליח הוא כלל בהלכות שליחות לפיו שליח רשאי למנות שליח אחר שיבצע את השליחות במקומו. זאת, בהנחה שהשולח אינו מקפיד על כך שדווקא השליח שמינה יבצע את השליחות. לכלל זה סייגים רבים והיקפו המדויק שנוי במחלוקת.
רקע.
באופן עקרוני ההלכה קובעת ש"שלוחו של אדם - כמותו", ובתחומים מסוימים פעולתו של שליח נחשבת כפעולתו של השולח. הדבר איננו מובן מאליו, וחז"ל למדו זאת מפסוקים מיוחדים במקרא. זאת, בתנאי שהשליח אכן רצוי לשולח והוא עושה את מעשיו בהתאם למה שנתבקש. אם חרג מן הסמכות שהוענקה לו - אינו נחשב לשליח, ואין למעשיו תוקף מחייב מבחינת השולח.
השאלה האם שליח עושה שליח נדונה משני היבטים: עקרוני - האם הדין "שלוחו של אדם כמותו" מורחב גם לשליח שני, ויש תוקף למעשיו בשם זה ששילח את משלחו. ומעשי - האם בהערכת כוונותיו של השולח יש להניח שבאופן סתמי הוא מרשה לשליח הראשון למנות שליח שני במקומו, או שאין להניח כך ללא הסכמה מפורשת של השולח.
בתלמוד מופיעה ברייתא ובה דרשה מן המקרא ששליח רשאי לעשות שליח: . דרשה זו עוסקת בהיבט העקרוני, ומחדשת שגם שליח שני יכול להחשב כ"שלוחו של אדם כמותו". אולם אין בדרשה זו אמירה ברורה לגבי ההיבט המעשי, וייתכן שהדרשה עוסקת רק במקרה שהשולח הרשה במפורש לשליח למנות לו מחליף.
הדיון התלמודי עוסק בשני ההיבטים הללו: באלו מקרים קיימת סמכות עקרונית של השליח למנות שליח, ובאלו מצבים קיימת הנחה מעשית שהשולח אכן מסכים לדבר.
במשנת התנאים.
במשנה במסכת גיטין נאמר:
המשנה מבחינה, אפוא, בין שליח להבאת גט, שרשאי למנות שליח במקומו, לבין שליח לקבלת חפץ: במקרה הראשון אנו מניחים שלשולח לא אכפת מי יביא את הגט, ואילו במקרה השני ייתכן שהשולח סומך רק על זה שמינה.
בתוספתא נחלקו תנאים בשאלה זו:
האמורא דייק מלשון המשנה "וחלה", שדווקא כאשר השליח אנוס שלא לבצע את שליחותו הוא רשאי למנות שליח תחתיו. על פי זה התלמוד מתלבט בשאלה האם המחלוקת בתוספתא עוסקת בשליח שחלה, ואפילו במקרה זה סובר רבן שמעון בן גמליאל שאינו יכול למנות שליח אחר, והמשנה חולקת עליו; או שבשליח שחלה מודה רשב"ג שניתן למנות שליח אחר, והמשנה סוברת כדעתו.
מחלוקת הראשונים על הכרעת ההלכה בין האפשרויות שבגמרא.
במשנה אחרת במסכת גיטין נאמר:
אמר לשניים: 'תנו גט לאשתי' או לשלושה: 'כתבו גט ותנו לאשתי' - הרי אלו יכתבו ויתנו. אמר לשלושה: 'תנו גט לאשתי' - הרי אלו יאמרו לאחרים ויכתבו, מפני שעשאן בית דין. הרמב"ן מסביר כי כאשר אדם אומר לשלושה עדים לכתוב, הוא ממנה אותם לבית דין, ולמרות הכלל האומר כי "מילי לא מימסרי לשליח", שונים הדברים כאשר מדובר בבית דין שכוחם אלים גם כדי לבצע שליחות של דבר מילי.
מילי לא מימסרן לשליח.
הגבלה עיקרית לכלל "שליח עושה שליח", שבהיקפה ובמשמעותה דנו רבים ממפרשי התלמוד והפוסקים, מופיעה אף היא במסכת גיטין בשם התנא רבי יוסי. על־פי הגבלה זו, כאשר נושא השליחות מוגדר כ"מילי" [=דיבור] בלבד, אין השליח רשאי להעביר את שליחותו לאחר - "מילי לא מימסרן לשליח" [=דיבורים אינם נמסרים לשליח].
דוגמה למקרה שבו מיושם הכלל היא שליחות לכתיבת גט. להבדיל משליחות למסירת גט לאשתו של הממנה, שבה נמסר בעת המינוי שטר הגט יחד עם הרשאה לגירוש האישה באמצעותו, הרי בעת מינוי שליח לכתיבת גט אין הממנה מוסר לשליח אלא את פקודתו בלבד. במקרה זה על השליח לקיים בעצמו את הציווי ואינו רשאי להעבירו לאחר.
בפירושו המדויק של המושג "מילי", וכתוצאה מכך גם בהיקפו של הכלל, נחלקו הדעות בין הראשונים:
הדעה המצמצמת ביותר היא זו שמביא המרדכי בשם רבו, לפיה המאפיין של כתיבת גט הוא היותה פעולה שכשלעצמה אינה גורמת לתוצאה הלכתית ישירה. רק משייעשה שימוש בגט או בשטר המתנה תיגרם תוצאה כזו, זאת לעומת מסירת הגט לאישה הגורמת לתחולת הגירושין. לשיטה זו, רק שליחות לפעולה שאין בה כשלעצמה תוקף הלכתי מכונה "מילי" והשליח אינו יכול להעבירה לאחר, ואילו מינוי שליח לפעולה שיש בה תוקף הלכתי, אף אם הוא נעשה בדיבור בלבד ללא מסירת חפץ כלשהו, אינו מוגדר כ"מילי" ולא חלה עליו הגבלה זו.
לפי דעה אחרת, המובאת בתוספות רי"ד, כל פעולה שביצועה אינו צמוד לחפץ מסוים ומוגדר מכונה "מילי". כך, לפי דעה זו, שליחות לקדש אישה בכסף תוגדר כ"מילי" ולא תתאפשר העברתה לאחר, שכן קידושי כסף אינם מוכרחים להתבצע באמצעות שווה־הכסף שניתן על ידי הממנה דווקא, והשליח יכול להחליפם בשווה־כסף אחר. זאת להבדיל משליחות לקידושי שטר, המוכרחת להתבצע באמצעות שטר האירוסין שנתן הממנה, ולכן אין מניעה להעבירה לשליח אחר.