ב-12 בינואר 1906 התחתן פרדיננד עם בת דודתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, בתם השנייה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ואשתו השנייה, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
פיגוע הירי בהר חברון (אוגוסט 2010)
פיגוע הירי בהר חברון התרחש ב-31 באוגוסט 2010, חוליית חמאס ירתה לעבר רכב ובו ארבעה ישראלים סמוך לקריית ארבע. ארבעת הישראלים בהם אישה בהריון, תושבי בית חגי ואפרת, נרצחו. אירוע זה היה פיגוע הטרור הפלסטיני הקטלני ביותר ביהודה ושומרון לאחר כשנתיים.
המחבלים נעצרו על ידי הרשות הפלסטינית אך שוחררו לבסוף. ב-8 באוקטובר עצרה ישראל מחבלים הקשורים לפיגוע במבצע בו נהרגו שני פעילי חמאס.
הפיגוע.
זוג ושני אזרחים נוספים שתפסו טרמפים נסעו באותו כלי הרכב בכביש 60 בסמוך להתנחלות קריית ארבע. בסמוך לכניסה להתנחלות החל מחבל פלסטיני לירות על כלי הרכב כאשר הוא רצח את הנהג ובכף גרם למכונית לסטות מהכביש. לדברי עדי ראייה התוקפים "התקרבו למכונית" וירו בנוסעים במושביהם מטווח אפס.
המשטרה מאמינה שהמחבלים פתחו באש בתחילה על המכונית כאשר המכונית הפלסטינית נסעה לצד המכונית של הקורבנות. פרמדיק של מגן דוד אדום תיאר את הסצנה לעיתונאי כאשר ציין שהבחין ב"מכונית שהייתה נקובה בעשרות כדורים ובתוכה היו ארבע גופות. לא היה שום סיכוי לעזור".
קורבנות.
בפיגוע נרצח הזוג יצחק וטלי איימס מבית חגי שבגבעות חברון. הם היו הורים ל-6 ילדים, בגילאים 5 עד 24, והיה להם נכד אחד. טלי הייתה בחודש התשיעי להריונה.
כוכבא אבן חיים, מורה באפרת ואמא לילדה בת שמונה, נרצחה גם היא בפיגוע. בעלה, שהיה בין החובשים שהגיעו לזירת הפיגוע, גילה אז שאשתו בין הקורבנות.
הקורבן הרביעי היה אבישי שינדלר, שעבר לא מכבר עם אשתו לגור בבית חגי.
הקורבנות נקברו בירושלים, באשדוד ובפתח תקווה. אלפי אנשים השתתפו בהלוויות.
לאחר הפיגוע.
ב-8 באוקטובר 2010, פשט צה"ל על מספר מבנים בחברון בהם היו מחבלים שהיו חשודים בביצוע הפיגוע. שניים מהחשודים חוסלו במהלך ההסתערות וששה אחרים נעצרו. השניים שחוסלו בפשיטה היו:
חמאס נשבע לנקום על המבצע ובירך את הפלסטינים בחברון על "המשך ההקרבה של השהידים במאבק נגד ישראל". הקבוצה האסלאמיסטית גם לעגה לרשות הפלסטינית על המשך שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים, וביקרה בחריפות את הפת"ח על מה שכינה את שותפות פת"ח במבצע ורדיפת חמאס, וציין כי חמאס "לא יבקש אישור מהפת"ח... לבצע עוד פיגועים".
הרשות הפלסטינית גינו רשמית את המבצע, אך גורמים רשמיים של הרשות הפלסטינית ציינו שמערכת הביטחון הפלסטינית מברכת על חיסולו של אל-כרמי משום שחיסולו החליש את כוחו של ארגון החמאס בגדה המערבית.
שר הביטחון אהוד ברק שיבח את כוחות הביטחון הישראלים על הצלחת המבצע: "הפעולות בחברון הן תגובה מהירה לרצח ארבעה ישראלים באוגוסט השנה ליד קריית ארבע. צה"ל וכוחות הביטחון ימשיכו לעבוד בכל מקום ובנחישות בלתי מתפשרת נגד ארגוני הטרור על מנת להבטיח שהשקט יימשך ביהודה ושומרון".
עטלף שועל רודריגז
הדוכסות הגדולה של טוסקנה (1815–1840)
ממלכת הצרפתים
דוד דקו
ספורט בדרום-אפריקה בתקופת האפרטהייד
אפרטהייד היא שיטת הפרדה על רקע גזע שהייתה מעוגנת בחוקה הדרום אפריקאית משנת 1948 ועד תחילת שנות ה-90 המוקדמות ודגלה בעליונות גזע הלבן כחלק ממדיניות המשטר. חוקי האפרטהייד כפו הפרדה מוחלטת באזורי המחיה, במוסדות החינוך, באמצעי התחבורה, ובגישה לשרותי הבריאות, התרבות והפנאי, תוך הקצאת המיטב שבהם לשימוש בני המיעוט הלבן. הם גם אסרו על נישואים ועל יחסי מין בין בני הגזעים השונים, העניקו ללבנים את הזכות הבלעדית לבחור ולהיבחר למוסדות השלטון, הגבילו את חופש התנועה של השחורים, ואסרו עליהם התאגדות פוליטית ומקצועית. מדיניות זו זכתה לגינוי מצד מדינות רבות, וגרמה לחרם, נידוי וסנקציות כנגד דרום אפריקה בתחומים רבים. אלו בשילוב תסיסה פנימית מצד ארגוני התנגדות למשטר האפרטהייד, הביאו לקיצו לאחר ארבעה עשורים. ביטול ההפרדה ומתן זכות הצבעה לאוכלוסייה השחורה הביאו לבחירתו של נלסון מנדלה לנשיא בשנת 1994 בבחירות דמוקרטיות ולסיומו הרשמי של המשטר. לאורך כל שנותיו, ספורט היווה כלי משמעותי בחרמות של גופים ומדינות כנגד משטר האפרטהייד וגם לאחר קריסתו תרם לקידום שוויון בין האוכלוסיות במדינה והתמודדות עם משקעי העבר.
ספורט בתקופת החרם הגלובלי.
רקע.
כחלק מהמאבק הפוליטי כנגד משטר האפרטהייד, דרום אפריקה הייתה חשופה למספר חרמות בינלאומיים, בין היתר בענפי הספורט השונים. קיימת מחלוקת האם כוונת המחרימים הייתה להוביל להפסקת ההפרדה הגזעית בקבוצות הספורט, או להוביל לסיום שלטון האפרטהייד ככלל.
שינוי משמעותי ביחס למשטר האפרטהייד בכלל ובספורט בפרט החל בעקבות נאום "רוחות השינוי" ("Winds of Change") שנשא ראש ממשלת בריטניה בזמנו, הרולד מקמילן ב-3 בפברואר 1960. בנאום עודד ראש ממשלת בריטניה את תהליך הדה-קולניזציה שהחל באפריקה, וכן הביע חוסר שביעות רצון ממשטר האפרטהייד שהתקיים בדרום אפריקה ולפגיעה בזכויותיהם של האוכלוסיות שונות על רקע גזען. הנאום היווה פתח ראשוני להתבטאויות כנגד האפרטהייד והוביל להתייחסות פחות סובלנית למשטר ממדינות שונות. בנוסף לכך, ככל שמדינות אפריקאיות רבות יותר קיבלו עצמאות בשנות ה - 60, כך גבר משמעותית הלחץ על דרום אפריקה שהגיע כעת גם ממדינות שכנות.
עקרונות האפרטהייד אסרו על ספורט רב-גזעי, ולכן קבוצות ספורט מכל העולם בהם שיחקו ספורטאים מגזעים שונים, לא יכלו לשחק בדרום אפריקה. חרמות וגינויים של מצב זה החלו בשנות החמישים והשישים, והובילו למספר תקריות דיפלומטיות.
החל משנת 1959 פעל איגוד הספורט הלא גזעני של דרום אפריקה (SASA- non-racial South African Sports Association) לדאוג לזכויותיהם שחקנים ברמה הבינלאומית. לאחר שלא השיג האיגוד שיתוף פעולה של המשטר הלבן, פנה ב 1962 לוועד האולימפי הבינלאומי בבקשה להדיר את דרום אפריקה מהמשחקים האולימפיים. כתוצאה מכך נאסר על המדינה להשתתף במשחקים האולימפיים בטוקיו 1964 ומקסיקו סיטי 1968. לבסוף היא גורשה רשמית מהוועד האולימפי ב-1970, וספורטאים דרום אפריקאים החלו להתחרות עבור מדינות אחרות אליהן עמדו בקריטריונים לזכאות לאזרחות.
ב-1966 הכריז ראש ממשלת דרום אפריקה ג'ון פורסטר (Johannes Vorster), כי המדינה תבטל את האיסור על קבוצות רב גזעיות להשתתף במשחקי ספורט בשטחה, מה שאפשר את כניסתם של שחקנים מגזעים שונים למדינה. הצהרה זו לא החזיקה זמן רב ורק שנתיים לאחר הצהרתו סורב להכניס למדינה שחקן בקבוצת הקריקט האנגלית שהיה יליד דרום אפריקה. המשחק בוטל והביא למחאות נגד סיורים ומשחקים של מדינות נוספות.
לאחר החמרה בלחצים מצד מדינות רבות, הנהגת דרום אפריקה עשתה מספר שינויים שטחיים כדי לאפשר קשרים בין גזעיים בתחום הספורט, אך אלו התקיימו תחת כללים נוקשים שהוצבו על ידי המשטר. למרות המאבקים השונים נגד המדיניות המפלה של המשטר, דרום אפריקה השתתפה לאורך השנים באירועי ספורט בינלאומיים ומספר ספורטאים מהמדינה אף הגיעו להישגים מרשימים בשנים אלו.
אבן דרך משמעותית נוספת בחרם הבינלאומי על דרום אפריקה בתחום הספורט הוא הסכם גלנאיגלס. בהסכם זה, אשר התקבל בפה אחד ב-1977 בגלנאיגלס שבסקוטלנד, הסכימו נשיאי וראשי הממשלות של חבר העמים הבריטי להימנע ממגע ומתחרויות ספורט בין ספורטאים אינדיבידואלים וארגוני ספורט ממדינותיהם ובין ספורטאים, קבוצות וארגוני ספורט מדרום אפריקה. ההסכם חיזק את ההתחייבות של חבר העמים הבריטי להתנגד לגזענות, והביע את העמדה המשותפת כנגד הרדיפה הגזענית בדרום אפריקה, אשר תוארה כ"חולי מסוכן ורוע מוחלט". בעקבות הסכם זה גדל הבידוד על דרום אפריקה, יחד עם התחזקות ההתנגדות הפנימית במדינה כנגד המשטר הוביל בסופו של דבר הוביל למפלתו.
סיום האפרטהייד ב-1994 הביא להפסקה מידית של החרם על הספורט בדרום אפריקה. הודו ומדינות אירופה הפסיקו את החרם כבר ב-1991, ודרום אפריקה אירחה את משחקי גביע העולם ברוגבי בשנת 1995, אירוע שהיווה צעד משמעותי בחזרתה של דרום אפריקה למגרש הספורט הבינלאומי.
החרם בענפי הספורט השונים.
כדורגל.
דרום אפריקה הורחקה מהפדרציה הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א, בצרפתית: Fédération Internationale de Football Association, בראשי תיבות: FIFA) בשנת 1963. נשיא פיפ"א דאז, סטנלי רוס החל במשא ומתן לגבי ההחלטה, בו הציע ארגון הכדורגל הדרום-אפריקאי לשלוח קבוצות שחורות או לבנות לחלופין בכל גביע העולם בכדורגל. ההצעה זו נדחתה על ידי פיפ"א. ב-1976, לאחר המהומות בסווטו, דרום אפריקה הודחה רשמית מפיפ"א. ב-1991, כאשר החל פירוק שלטון האפרטהייד, ארגון כדורגל דרום-אפריקאי רב גזעי הוקם וצורף לפיפ"א - מה שאיפשר לדרום-אפריקה להיכנס לשלב הבתים של המונדיאל.
כדורסל.
נבחרת הכדורסל הדרום-אפריקאית (BFSA) הודחה ב-1980 מטורנירים בינלאומיים על ידי הפדרציה הבינלאומית לכדורסל (FIBA), כמהלך נגד ההפרדה הגזעית של ממשלת דרום אפריקה. ב-1992, לאחר שאוחדו כל הקבוצות הדרום-אפריקאיות המחולקות *גזעית לקבוצה אחת ללא הפרדה גזעית, דרום-אפריקה התקבלה מחדש לארגון FIBA.
טניס.