צבע חלקיו העליונים שחור, והתחתונים - חום. מקורו הארוך מעוקל בקצהו. צבע העיניים - טורקיז. קרומי שחייה בכפות הרגליים מחברים את כל ארבע האצבעות. הזכרים דומים לנקבות במראם, למעט העובדה שהם מעט גדולים יותר. הפרטים הצעירים די דומים לבוגרים, פרט להבדלים קלים. הפרטים הבוגרים משמיעים קולות נהמה. כמו אצל יתר הקורמורנים, הנוצות שלהם אינן אטומות למים, ולכן אחרי כל צלילה במים הם מבלים זמן מה בייבוש הכנפיים לאור השמש. נוצות התעופה והמתאר דומות לאלו של יתר הקורמורנים, ואולם יתר נוצות הגוף הן עבות יותר, רכות יותר וצפופות יותר. בלוטה שעל גופם מפרישה כמות קטנה של שמן. האוויר הכלוא בנוצותיהם העבות מונע מהן לשקוע.
רבייה.
עונת הקינון נמשכת בחודשים הקרים (יולי עד אוקטובר), כאשר היצע המזון הוא הגדול ביותר ואין סכנה שהחום יעיק על הגוזלים. הקורמורן מקנן במושבות שמונות כתריסר זוגות. נוהגי החיזור של מין זה מתחילים בים, כאשר הזכר והנקבה שוחים זה לצד זה כאשר צוואריהם מכופפים. לאחר מכן יעברו ליבשה. אז יציג הזכר את "מתנותיו" לנקבה, הכוללות בדרך-כלל זבל צף כמו חבלים ופקקים. הנקבה מטילה שלוש ביצים לבנבנות, אף שעל-פי רוב רק גוזל אחד שורד. שני ההורים משתתפים בדגירה. לאחר בקיעת הביצים, שניהם יאכילו את הגוזלים וישמרו עליהם. עם זאת, לאחר שהגוזלים יגיעו לגיל שבו הם עוזבים את הקן, והיצע המזון יהיה מספק, הנקבה תעזוב את הזכר על מנת להמשיך בטיפול ההורי. לאחר מכן תמצא זכר חדש. הנקבות יכולות להתרבות שלוש פעמים בשנה.
הקורמורן חי בחופים סלעיים. הוא תר אחר מזונו במי החוף הרדודים, ולרוב לא יתרחק למעלה מקילומטר מאתר הרבייה.
מצב שימור.
קורמורנים אלו התפתחו על איים שהיו נטולי טורפים. בהינתן מצב זה, ובצירוף העובדה שאת מזונם השיגו בים, יכולת התעופה, שלא הייתה נחוצה להם, התנוונה עד שנעלמה. עם זאת, מאז בוא האדם לאיים, האיים לא נותרו חפים מטורפים: האדם הביא עמו חתולים, כלבים וחזירים. בעבר היו כלבי פרא איום משמעותי על הקורמורנים באי איסבלה, אולם לאחר שהופנם נזקם לחברת בעלי החיים בארכיפלג, הם נלקחו מהאיים. האיומים הנוכחיים על המין כוללים את המכרסמים והחתולים שהובאו לאי פרננדינה, וכן פעילות דיג שפוגעת בקורמורנים בשני היבטים: היא מצמצמת את היצע המזון שלהם, וכן מביאה לעיתים לא רחוקות ללכידתם ברשת ומותם הבלתי נמנע.
קורמורן גלאפגוס אנדמי לאיי גלאפגוס, כנרמז משמו. הוא נפוץ רק בשני איים בארכיפלג - פרננדינה, שם הוא נמצא בחוף המזרחי, ואיסבלה, שם הוא נמצא בחופים הצפוניים והמערביים. אוכלוסייתו ידעה תנודות חדות: האל ניניו ב-1983 הביא להצטמצמות האוכלוסייה בכמחצית, והעמיד את מספר הפרטים על כ-400. האוכלוסייה השתקמה במהירות, וב-1999 הוערך גודלה בכ-900 פרטים. סקר שביצעה תחנת המחקר על-שם צ'ארלס דרווין (מיסודה של הקרן על-שם צ'ארלס דרווין) בשנת 2004 העריך את גודל אוכלוסיית קורמורנים אלו בכ-1,500 פרטים. גודל אוכלוסייה זה מציב את המין כאחד מהנדירים בעולם העופות העולמי.
האוכלוסייה הקטנה ואזור התפוצה המצומצם מגבירים את פגיעות המין לאירועים מיוחדים כמו אסונות סביבתיים, אירועים אקלימיים קיצוניים (כמו אל ניניו) והגעת מחלות או טורפים. עם זאת, הרבייה המהירה של המין מקנה לו יכולת התאוששות טובה יחסית, כל עוד גודל האוכלוסייה נשאר מעל רף קריטי. כל אוכלוסיות המין נמצאות בשטחיו של הפארק הלאומי גלאפגוס. איי גלאפגוס עצמם הוכרזו כאתר מורשת עולמית ב-1979. תחנת המחקר ע"ש דרווין עוקבת תדיר אחרי התנודות בגודל האוכלוסייה. נכון ל-2008 הוגדר מצב השימור של המין "בסכנת הכחדה" (Endangered) על ידי ארגון השימור העולמי (IUCN). ב-2011 בעקבות, מחקר שגילה שמצב האוכלוסייה טוב יותר משחשבו, שונה מצב השימור לפגיע. עיקר מאמצי השימור מתרכזים סביב תוכניות בקרה (אחר גודל האוכלוסייה), צמצום ההפרעות של בני האדם, ומניעת פעילות דיג באזורי האכילה של העוף.
פרוסופוגרפיה
פרוסופוגרפיה היא תחום בהיסטוריוגרפיה העוסק במחקר על אודות המאפיינים המשותפים של קבוצת אנשים מסוימת בהיסטוריה, באמצעות חקר הפרטים המרכיבים אוכלוסייה זו. דוגמה למחקר כזה יכולה להיות חקר בעלי מקצוע כלשהו באזור מסוים (עיתונאים במזרח התיכון), או בתקופה מסוימת (אנשי חינוך בימי הביניים); דוגמאות אחרות למחקר פרוסופוגרפי: חקר ההיסטוריה המדינית של תקופה כלשהי באמצעות חקר חייהם של הפוליטיקאים מהתקופה הנידונה. דוגמה נוספת היא בדיקה מי היו הקדושים החשובים בתקופה מסוימת ובטריטוריה מסוימת על ידי בדיקת השמות הפרטיים שניתנו באותה תקופה.
הרעיון העומד בבסיס הפרוסופוגרפיה הוא שגם אם לא ניתן למצוא מידע מספיק על אדם מסוים ולכתוב עליו ביוגרפיה מפורטת, וגם אם החוקר אינו מעוניין כלל לכתוב ביוגרפיה כזו, בשל חוסר חשיבות של אדם מסוים, הרי שמתוך מעט המידע שישנו על אנשים שונים שיש להם תכונה משותפת, ניתן להסיק ולהשליך לגבי קבוצה גדולה יותר של אנשים בעלי אותה התכונה, וכן לגבי הקשר בין קבוצה זו לשאר החברה.
מקור המונח הוא מיוונית - פרוסופון (פנים, אדם), וגרפיה (כתיבה).
מטרת המחקר היא ללמוד על תבניות חוזרות בחייהם של מושאי המחקר, במערכות היחסים שלהם, בפעילויותיהם, תוך איסוף מידע וסטטיסטיקה רלוונטיים וניתוחם.
הדגל הקולוניאלי הלאומי של אוסטרליה
הדגל הקולוניאלי הלאומי של אוסטרליה (1823–1824) היה המבשר של עיצוב דגלים אוסטרליים רבים אשר עוצבו על בסיס הצלב הדרומי ודגל הממלכה המאוחדת בקנטון משולבים יחדיו.
היה זה הניסיון המתועד הראשון לעיצובו של דגל לאומי ייחודי לאוסטרליה. הדגל עוצב בידי קפטן ג'ון ניקולסון וקפטן ג'ון בינגל, שניהם תושבי ניו סאות' ויילס. עיצובו הושפע מעיצובו של הנס הלבן של הצי המלכותי מגינה של אוסטרליה בין השנים 1788 ועד 1913. צלב ג'ורג' הקדוש האדום הגדול שובץ בארבעה כוכבים לבנים מתומנים המייצגים את צלב הדרום האוסטרלי. על פי קפטן בינגל הדגל אומץ בידי הממשל של סר תומאס בריזביין.
אבזים
אַבָּזִים, או אַבָּזִינִים (באבזית: абаза, רוסית: Абази́ны), הם קבוצה אתנית הקרובים מבחינה אתנית לאבחזים ולאדיגים. כיום הם מתגוררים בעיקר בטורקיה, מצרים ובמחוזות קאראצ'אי-צ'רקסיה וסטברופול שבצפון הקווקז הרוסי. רוב האבזים הם מוסלמים סונים.
דמוגרפיה.
האבזים מתגוררים בעיקר ברוסיה, מצרים וטורקיה (הערכה בין 15,000 ל-50,000) במחוזות סמסון, יוזגט ואדנה ובמישור קייסרי. רוב האבזים בטורקיה משתייכים לשבט אשחרואה, שנלחם באימפריה הרוסית במלחמת הקווקז והובס בקרב קבדה באזור סוצ'י של היום. שבט הטפנטה נלחם יחד עם הרוסים. קבוצות קטנות של אבזים מתגוררים בארמניה ואוקראינה.
האבזים ברוסיה מתגוררים ב-16 אאולים ברפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה, וקבוצה נוספת של אבזים מתגוררת באדיגיה. במפקד אוכלוסין שנערך ברוסיה בשנת 2010 הצהירו כ-43 אלף איש כי הם אבזים (ב-2002 הצהירו כ-38 אלף).
היסטוריה.
מוצאם של האבזים הוא בסדזן, מחוז היסטורי בקווקז הגדול שנמצא כיום בשטח קאראצ'אי-צ'רקסיה. הם קרובי משפחה אתניים של האבחזים והאדיגים. במאות הארבע-עשרה וההחמש-עשרה הם נפרדו מהאבחזים של מחוז הים השחור ועברו לאבזה במישור צפון הקווקז. הם התערבבו באוכלוסייה הצ'רקסית המקומית שעלתה עליהם במספר.
האבזים הושפעו רבות מהסביבה הצ'רקסית. מבחינה חברתית היו האבזים במעמד נמוך יותר מהצ'רקסים, והנסיכים האבזים היו וסאלים של הנסיכים הצ'רקסים. האבזים אימצו את השפה הצ'רקסית כשפה מדוברת נוספת, דבר שהפך אותם לעם דו-לשוני. ההשפעה על השפה הייתה חד-צדדית, מכיוון שאבזית נחשבה לשפת מעמד נחות יותר. זו הסיבה לכך שבשפת האבזים ישנן מילים רבות השאולות מהצ'רקסית.
עקב שיעור נישואי התערובת הגבוה בין האבזים לצ'רקסים, קידמו הנשים הצ'רקסיות שנישאו לאבזים את השפה הצ'רקסית ולימדו את ילדיהם המשותפים צ'רקסית. במהלך השנים התערו האבזים עם שכניהם. 36% מהגברים ו-25% מהנשים נשואים בנישואי תערובת. בעיקר עם הצ'רקסים. מעל למחצית משיעור נישואי התערובת של הצ'רקסים היו לאבזים, ומעל לשני שלישים מנישואי התערובת של האבזים היו לצ'רקסים.
מאוחר יותר, במאות השמונה עשרה והתשע עשרה, התרחשה ההגירה השנייה של האבזים.
שפה.
האבזים בקאראצ'אי-צ'רקסיה הם דוברי שפה משלהם הנקראת אבזית, ממשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. היא מדוברת על ידי כ-20,000 איש. משנת 1936 נכתבת האבזית באלפבית הקירילי. לאבזית בקאראצ'אי-צ'רקסיה שני ניבים עיקריים: אשחרואה וטפנטה.
האבזים יושבים בעיקר בהרי צפון הקווקז בשכנות לצ'רקסים והיו עם דו-לשוני במשך תקופה ארוכה. לעומתם, האבזים שהתגוררו באאולים הקראצ'אים אינם דוברים צ'רקסית ולא קאראצ'אית ואינם נחשבים דו-לשוניים. לפיכך האבזים ברוסיה הם למעשה הם דו-לשוניים חלקית. אף על פי שהאבזים דיברו אבזית וצ'רקסית במקביל, נותרה השפה האבזית עם כל הייחודות ההדקדוקית כפי שהייתה, והיא קרובה מאוד מבחינה זו לשפה האבחזית.
הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
האבזים, הקרובים מאוד מבחינה אתנית לאבחזים, לקחו חלק פעיל בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז והשתתפו יחד עם עמי צפון הקווקז האחרים בטבח סוחומי והאירועים האחרים במלחמת אבחזיה בין השנים 1992–1993. במסגרת שאיפתם של האבחזים להיות הרוב באבחזיה, גירשו את הגאורגים מאבחזיה, כולל את המגרלים ממחוז גאלי, שבפועל לא השתתפו במלחמה כנגד האבחזים. בנוסף לכך פעלו האבחזים להשבת הפזורה האבחזית בטורקיה והמזרח התיכון. אולם, מספר המהגרים היה מועט ביותר. תוכנית נוספת שהועלתה הייתה ל"אבחז" את הצ'רקסים והאבזים על ידי שינוי הלאום המופיע בתעודת הזהות שלהם.
רוברט ברו