מיתרידטס הראשון (138-195 לפנה"ס) שלט על האימפריה הפרתית בשנים 138-171 לפנה"ס, לאחר שירש את כס המלוכה מאחיו פראטס הראשון. הוא הפך את הממלכה הפרתית לאימפריה גדולה ורבת עוצמה, לאחר שהרחיב את גבולותיה למזרח, דרום ומערב. במהלך תקופת שלטונו השלימו הפרתים את השתלטותם על כל החלק המזרחי של הממלכה הסלאוקית. בשלב ראשון פנה מיתרידטס מזרחה, וכבש את ממלכת באקטריה, כולל העיר הראת (167 לפנה"ס), ובכך העניק לפרתים שליטה על דרכי המסחר החשובות (דרך המשי), שעברו באזור זה. לאחר מכן פנה מיתרידטס מערבה, תקף את הסלאוקים והשתלט על כל המישור האיראני, ועל דרום מסופוטמיה, כולל ממלכות פרס, מדי ועילם, והערים הגדולות בבל וסלאוקיה.
בשנת 140 לפנה"ס הביס מיתרידטס את המלך הסלאוקי דמטריוס השני "ניקאטור" ולקח אותו בשבי, אך שנתיים לאחר מכן הוא נהרג בקרב כנגד צבא סלאוקי בפיקוד אנטיוכוס השביעי, אחיו של דמטריוס השני, ליד סלאוקיה. לאחר מותו ירש אותו בנו, פראטס השני.
בגלל כיבושיו הרבים של מיתרידטס וסובלנותו הדתית, הוא הושווה לשליטים איראניים גדולים שקדמו לו, כולל כורש הגדול מייסד האימפריה הפרסית.
דרגת קנטור-בנדיקסון
צרעת מרים
צרעת מרים הוא סיפור המופיע ב, בפרשת בהעלתך, ובו דיברה מרים הנביאה דברים רעים (לשון הרע) על אחיה משה, ובשל כך נענשה בצרעת לשבעה ימים.
הסיפור המקראי.
קודם קבלת התורה במעמד הר סיני נצטוו בני ישראל לפרוש מתשמיש המיטה מנשותיהם, על מנת שלא יהיו טמאים בטומאת שכבת זרע. אך מיד לאחר נתינת התורה, מצווה הקב"ה את משה לאמר לבני ישראל 'שבו לכם לאוהליכם', ובזה התיר להם אלוהים לשוב לנשותיהם. אמנם משה אף לאחר היתר זה המשיך לפרוש מאשתו ציפורה.
וַתְּדַבֵּר מִרְיָם וְאַהֲרֹן בְּמֹשֶׁה, עַל אֹדוֹת הָאִשָּׁה הַכֻּשִׁית אֲשֶׁר לָקָח: כִּי-אִשָּׁה כֻשִׁית לָקָח. וַיֹּאמְרוּ: הֲרַק אַךְ בְּמֹשֶׁה דִּבֶּר ה'? הֲלֹא גַּם-בָּנוּ דִבֵּר. וַיִּשְׁמַע ה'. וְהָאִישׁ מֹשֶׁה עָנָו מְאֹד מִכֹּל הָאָדָם אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה. וַיֹּאמֶר ה' פִּתְאֹם, אֶל-מֹשֶׁה וְאֶל-אַהֲרֹן וְאֶל-מִרְיָם: צְאוּ שְׁלָשְׁתְּכֶם אֶל-אֹהֶל מוֹעֵד. וַיֵּצְאוּ שְׁלָשְׁתָּם. וַיֵּרֶד ה' בְּעַמּוּד עָנָן, וַיַּעֲמֹד פֶּתַח הָאֹהֶל; וַיִּקְרָא אַהֲרֹן וּמִרְיָם, וַיֵּצְאוּ שְׁנֵיהֶם. וַיֹּאמֶר: שִׁמְעוּ-נָא דְבָרָי; אִם יִהְיֶה נְבִיאֲכֶם, ה' - בַּמַּרְאָה אֵלָיו אֶתְוַדָּע, בַּחֲלוֹם אֲדַבֶּר בּוֹ. לֹא-כֵן עַבְדִּי מֹשֶׁה: בְּכָל-בֵּיתִי, נֶאֱמָן הוּא. פֶּה אֶל-פֶּה אֲדַבֶּר בּוֹ, וּמַרְאֶה וְלֹא בְחִידֹת, וּתְמֻנַת ה' יַבִּיט; וּמַדּוּעַ לֹא יְרֵאתֶם לְדַבֵּר בְּעַבְדִּי בְמֹשֶׁה? וַיִּחַר אַף ה' בָּם, וַיֵּלַךְ. וְהֶעָנָן סָר מֵעַל הָאֹהֶל, וְהִנֵּה מִרְיָם מְצֹרַעַת כַּשָּׁלֶג; וַיִּפֶן אַהֲרֹן אֶל-מִרְיָם, וְהִנֵּה מְצֹרָעַת. וַיֹּאמֶר אַהֲרֹן אֶל מֹשֶׁה: בִּי אֲדֹנִי, אַל-נָא תָשֵׁת עָלֵינוּ חַטָּאת, אֲשֶׁר נוֹאַלְנוּ וַאֲשֶׁר חָטָאנוּ. אַל-נָא תְהִי כַּמֵּת, אֲשֶׁר בְּצֵאתוֹ מֵרֶחֶם אִמּוֹ, וַיֵּאָכֵל חֲצִי בְשָׂרוֹ. וַיִּצְעַק מֹשֶׁה אֶל ה' לֵאמֹר: אֵל, נָא רְפָא נָא לָהּ. וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה: וְאָבִיהָ יָרֹק יָרַק בְּפָנֶיהָ, הֲלֹא תִכָּלֵם שִׁבְעַת יָמִים; תִּסָּגֵר שִׁבְעַת יָמִים מִחוּץ לַמַּחֲנֶה, וְאַחַר, תֵּאָסֵף. וַתִּסָּגֵר מִרְיָם מִחוּץ לַמַּחֲנֶה שִׁבְעַת יָמִים; וְהָעָם לֹא נָסַע, עַד-הֵאָסֵף מִרְיָם. וְאַחַר, נָסְעוּ הָעָם מֵחֲצֵרוֹת; וַיַּחֲנוּ, בְּמִדְבַּר פָּארָן. ()
סיפור מקראי זה, עוסק בגדולת משה כנביא. בסיפור זה מדברים אהרן ומרים סרה על נישואיו של משה עם אשתו הכושית ועל ייחודיות נבואתו. משה אינו מגיב לטענותיהם ובפסוק ג', ה' מגיב על הטענה ואף מנמק זאת כי: הָאִישׁ מֹשֶׁה, עָנָו מְאֹד--מִכֹּל, הָאָדָם, אֲשֶׁר, עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה. טענת ה' מפורטת ובסופה ה' מעניש את מרים בצרעת.
בסיפור זה מודגישה התורה כמה עניינים:
הסיבות לעונש.
אהרן ומרים דיברו סרה באישה הכושית שמשה נשא לאישה. מהכתוב לא ברור מיהי האישה הכושית, שלקח משה. לדעת ראב"ע, ועל פי התלמוד הבבלי, מדובר בציפורה. ולדעת רש"י הטענה הייתה על שגירש אותה. הרשב"ם, על פי דברי הימים של משה רבנו, מבאר כי הכוונה לאישה מכוש, שמשה נשא אותה (בלא לדעת שלא מימש את נישואים אלו). הכתוב אינו מסביר גם מדוע לא ראו מרים ואהרן בעין יפה את התקשרותו של משה לאישה הכושית, אך ברור כי התנגדותם קשורה לתפקידו של משה בהנהגת העם. הפועל "וַתְּדַבֵּר" מעיד על כך, שמרים היא יוזמת השיחה והיא המובילה אותה.
חז"ל כורכים את הסיבות לעונש הצרעת בלשון הרע כך: אמר רבי חנינא:
רש"י מסביר את העונש למרים ולא לאהרן בכך שדיברה ראשונה, על פי הכתוב וַתְּדַבֵּר מִרְיָם וְאַהֲרֹן בְּמֹשֶׁה - היא פתחה בדיבור תחילה, לפיכך הקדימה הכתוב תחילה. לשיטתו כל פעם שנוקט המקרא בלשון דיבר, כוונת הדברים ללשון קשה כאמור בבראשית מ"ב ל:
רבי אברהם אבן עזרא מבין את הכתוב בכך שהיא הייתה הדוברת: ואהרן הסכים או החריש"."
עונש הצרעת.
הצרעת פגעה בעור החיצוני, עורה של מרים הלבין כשלג וכך בפסוק: וְהִנֵּה מִרְיָם, מְצֹרַעַת כַּשָּׁלֶג. הצרעת במקרא אינה המחלה הידועה בתקופה המודרנית כמחלת הנסן. סימניה של מחלת הנסן הן: התעבות העור (FACIES LEONTINA), פני אריה, אובדן כושר תחושתי ונשירת איברים. סימנים אלו אינם מופיעים במקרא. הסימנים המופיעים ב אינם מאפיינים את מחלת ההאנסן, אך ב בפרק זה מצוי רמז להרס הרקמות הקיים בגופו של המצורע: לזיהוי הצרעת הועלו מספר אפשרויות. בספרו הרפואה במקרא ובתלמוד מזהה ד"ר יצחק פרויס שלא מדובר בצרעת אלא מדובר בפסוריאזיס בהתחשב בעובדה כי מרים החלימה לאחר שבוע. עונשה היה פתאומי והכתוב בפרק מבהיר זאת. הכתוב: וַיִּפֶן אַהֲרֹן אֶל-מִרְיָם, וְהִנֵּה מְצֹרָעַת ממחיש את מורכבות המעמד.
מרים מורחקת מהקהילה לאחר שהיא נענשת. מכך אפשר להבין כי תגובת החברה היא מיידית והיא הרחקת החולים. תקופת ההרחקה נמשכת כל עוד החולה לא נרפא. המילה טומאה אינה מופיעה בפרק זה אך במופעיה במקרא היא באה לצד הביטוים: שִׁבְעַת יָמִים, המופיעים ב. לדעת פרשנים, פסוק י"ב, מכוון בכתוב בפועל תְהִי למרים: אל נא תהיה מרים כמת, שכן המצורע בימי קדם משול למת, ועל כך רש"י: "ששניהם מטמאים בביאה".לעומתו הפרשן רבי עובדיה ספורנו מסב את הפועל: תְהִי למשה: "אל נא תהיה אתה כמת, שתניח חצי בשרך במדבר". מפסוק י"ד מובן כי פגע מרים בצרעת משול ליריקת אביה בפניה. היריקה נחשבת במקרא כעונש שיש עמו קלון, שלא ימחה במשך זמן רב ועל כך גם עומד בעל : וְנִגְּשָׁה יְבִמְתּוֹ אֵלָיו, לְעֵינֵי הַזְּקֵנִים, וְחָלְצָה נַעֲלוֹ מֵעַל רַגְלוֹ, וְיָרְקָה בְּפָנָיו.
תפילתו של משה והיענות ה'.
סיפור על הנביא המתפלל בעד יחידים בתנ"ך קיימים בכמה סיפורים. תפילתו של משה לה' כדי שירפא את מרים מצטיינת בקיצורה. בהשוואה לתפילות אחרות, ארוכות ומנומקות שנושא משה, תפילה זו היא בת מילה אחת רְפָא, שכן שאר המילים בפסוק הן מילות זירוז ופנייה. ייתכן כי קיצורה של פנייה זו היא, שמדובר בעיניין פנימי משפחתי ואילו תפילות למען העם הן ארוכות ומנומקות היטב. בתשובת ה' בפסוק י"ד, אפשר לראות, שסליחתו אינה שלמה.
חזרתה של מרים.
הפועל תֵּאָסֵף בפסוק י"ד מתאר תהליך קליטת אדם נטוש. קשר לשוני נמצא גם ב שם חוזרת המילה צרעת בזיקה למילה אסף ארבע פעמים. פועל זה מתאר מונח משפטי, שהוא ניגוד לפועל השלך. הפועל "אסף" בא לתאר קליטתו של אדם מחדש, של מי שהושלך. הקשר בין סיפורי המקרא בהם נעזבו מצורעים לפועל "אסף" אינו מקרי. המצורע נתפס כיצור נטוש, עזוב ונחשב למת בחברה המקראית. רפואתו ושובו של החולה בצרעת לחברה, נתפסים כלידה מחדש.
צרעת במקרא.
החולים במחלת הצרעת הורחקו מהקהילה, מחברת בני האדם. החולים במחלה היו משולים למתים, וחיו בבידוד ובנידוי.
מחלת הצרעת קיבלה משמעות דתית-פולחנית, והיא קשורה בדיני טהרה וטומאה, ככתוב ב-י"ד. המחלה נחשבה כעונש אלוהי על חטאים שונים: כמו מרים אשר נענשה בצרעת על שדיברה סרה במשה (); עוזיהו מלך יהודה היה מצורע, כאשר ניסה להקטיר על המזבח, וישב בבידוד בבית החופשית (); צרעת נעמן דבקה בנערו של אלישע, גיחזי לאחר שאלישע מקלל אותו שצרעת נעמן תעבור אליו וזרעו. (). בסיפור מצור שומרון, ב, מסופר על מצורעים אשר חיו מחוץ לעיר שומרון, חייהם היו הפקר וכניסתם הייתה אסורה בימי שלום ומלחמה. ריפוי החולים בצרעת נחשב לנס, והריפוי נעשה בעזרת ה'.
סיפורי המקרא מדגישים כי המחלה והרפואה הם בידי האל. המחלה נתפסה כעונש ואילו הריפוי מהמחלה הוא חסד שעשה האל עם האדם וזהו אחד מסימני תפיסת הגמול במקרא.
צרעת בספרות המסופוטמית.
תפיסת הצרעת במקרא הייתה חלק בלתי נפרד מתפיסת המחלה במזרח הקדום. באיפוסים של המזרח הקדום נתפסה הצרעת כקללת האלים. המצורע נודה מהמחנה, סיפור עלילות גילגמש מבהיר זאת:
אריתריטול
אריתריטול הוא סוכר כהלי (פוליאול) המשמש בין היתר כממתיק תזונתי ותוסף מזון.
השימוש כממתיק.
התגלה ב-1848 על ידי הכימאי הבריטי ג'ון סטנאהוס לאורך השנים אושר אריתריטול לשימוש כתוסף מזון בארצות הברית, אירופה, יפן, אוסטרליה ומדינות נוספות בעולם.
נמצא בטבע בפירות, פטריות וגם בגוף האדם. בייצור מתועש הוא מופק בתהליך ביולוגי מגלוקוז (שמקורו בדגנים) שמותסס על ידי שמרים, ולאחר מכן עובר שלושה מחזורי טיהור יסודיים לניקוי שאריות הדגנים והשמרים.