פרסומו המפוקפק של הגיא היה עקב היותו מקום עבודת המולך - פולחן עבודה זרה שהתקיים בזמנו של הנביא ירמיה. המקום היה קרוב יחסית לעיר ירושלים של אותם ימים, במרחק קצר מאוד מהחומה המערבית. החוקרים סבורים שגיא בן הנם הוא הגיא שעובר כיום ממערב לעיר העתיקה ומדרום להר ציון, ויוצא לנחל קדרון. משערים שבמות התופת (הבמות עליהן היו מקריבים את הבנים בעבודת המולך) היו במזרחו של החלק הדרומי של גיא בן הנם, ליד שער החרסית. השם בן הנם אינו מפורש די צרכו, אך יש המשערים שהמקום הוא על שמו של אדם שהיו לו קרקעות באותו הגיא.
הנביא ירמיה, בנבאו על חורבן בית המקדש הראשון, מנבא כי למקום יקראו גיא ההריגה, לומר כי כל כך הרבה יהיו המתים בחורבן, עד שימלאו את גיא בן הנם במתים, אשר יהיו .
הגיא כיום.
הגיא המזוהה כיום כגיא בן הינום היווה חלק משטח ההפקר שחצץ בין ירושלים המזרחית והמערבית בשנים 1948–1967.
בתקופת מלחמת העצמאות הופעל רכבל צבאי מעל הגיא, שקישר בין הר ציון לשכונת שמעא. הרכבל שימש להובלת אספקה ולפינוי פצועים, והופעל רק בשעות הלילה. הרכבל נשמר במצב כשיר בכל תקופת הקו העירוני. ב-1972 הוחלט להקים במקום את מוזיאון הרכבל שינציח את פעילותו במקום.
בסוף המאה ה-19 הוקמו בעמק שתי שכונות: שמאעה במרכזו, למרגלות הר ציון, וג'ורת אל-ענב, בצפון-מערבו במקום בו נמצא היום מתחם חוצות היוצר. ג'ורת אל-ענב ננטש ב-1948 בגלל הסמיכות לגבול ושמאעה פונה בסוף שנות ה-60 במסגרת פינוי משכנות עוני.
בגיא ממוקמים בריכת הסולטאן, שהוסבה לתיאטרון פתוח למופעים רבי משתתפים, הסינמטק של ירושלים והמרכז העירוני למוזיקה ע"ש אלפרט. דרך חברון, הדרך המובילה משער יפו דרך דרום העיר לעבר בית לחם וחברון, מתחיל בצידו המזרחי של הגיא, חוצה אותו בגשר, וממשיך בצידו המערבי. חלקו הצפון-מערבי של הגיא מהווה פארק מטופח.
במערב הגיא, ישנו מצוק המשמש גם כאתר טיפוס צוקים והוא אתר הטיפוס הראשון בארץ. במשך שבע שנים היה האתר אסור לטיפוס ובחודש אפריל 2014 הותר שוב לטיפוס.
נחל גיא בן הינום.
בתוך גיא בן הינום עובר נחל בעל אותו השם שהוא אחד מיובליו של נחל קדרון הנמצא ממזרח.
ציון כהן יהונתן
הרב ציון כהן יהונתן (ה'תרל"ב, 1872 – כ"ו באב ה'תרצ"א, 9 באוגוסט 1931), היה ראב"ד האי ג'רבה שבתוניסיה.
ביוגרפיה.
הרב ציון, בנו של שושן כהן יהונתן ובן אחיו של הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן ממשפחת כהן יהונתן, נולד והתגורר בג'רבה שבתוניסיה. אביו כלכל אותו כדי שיוכל לפנות את זמנו ללימוד והתעלות בתורה.
למד שחיטה מהרב בנימין חדאד (השוחט של הרובע הגדול - "חארה צגירה"). בגיל 25 נתמנה הרב ציון לדיין בג'רבה על ידי דודו הרב סאסי מעתוק, ובגיל 40 הוא נתמנה לראב"ד בג'רבה, והיה בתפקיד זה עד מותו בחוליו ב-1931. חיבר את הספרים "שערי ציון" ו"ציון במשפט תפדה", שעל שמם נקרא לפעמים. היה חותם בשם צ"ב ש"ך (ציון בן שושן כהן).
הרב ציון תואר כרב גאון שמעלותיו עיון ישר, סברה ישרה, פיקחות וענווה. הרב חיים חורי העיד עליו: "רב מובהק ומופלא בעיונו ובענוונותו הוא מורנו הרב". סופר עליו שהיה מתמיד גדול ושלמד את כל התלמוד שלוש פעמים בעיון.
קבע שיעורי תורה (שמם המפורסם היה "ארבע אמות הלכה") רבים, שמקומם היה בביתו של הרב או בישיבת דודו הרב סאסי מעתוק.
לרב ציון הייתה משפחה מרובת ילדים (שבעה בנים ושתי בנות), וכל בניו היו תלמידי חכמים. גדול האחים הוא הרב דוד הכהן יהונתן, וצעיר האחים הוא הרב יוסף הכהן יהונתן.
הרב ציון כהן יהונתן נפטר ממחלתו ב-1931 ונקבר בג'רבא. בשנת 2010 הועלו עצמותיו ארצה על ידי צאצאיו, והובאו לקבורה במושב ברכיה.
ספריו.
ספריו יצאו לאור רק לאחר מותו.
חלק א' של הספר "ציון במשפט תפדה" יצא לאור בארץ בהדפסה מחודשת בשנת 1995. שני חלקיו הנוספים של הספר עתידים להיות מודפסים. הספר "שערי ציון" יצא לאור בארץ בהדפסה מחודשת בשנת 2000.
קארים עבדול ג'אבאר
טסאם
טְסָאם הוא ריקוד מסכות מונגולי מסורתי שמטרתו לגרש רוחות. זהו ריקוד תיאטרלי, בו מגלמים הרקדנים דמויות של גיבורים, שדים וחיות. אפיון הדמויות מתבטא באמצעות צורת הריקוד, המוזיקה המתלווה אליו, ובאמצעות עיצוב התלבושת וצבעיהן.
הטסאם הוא מרכיב באמנות הנקראת "דויגָאר", אחת מעשר החוכמות בפילוסופיה ההודית. הריקוד הובא למונגוליה במאה ה-8 על ידי הקדוש ההודי לובון באדאמונג'אי, שהוזמן לקדש את המקדש הבודהיסטי הראשון במדינה, סאיאם. מאותה תקופה הטסאם היה חלק מהטקסים המונגוליים המסורתיים, ונעשה פופולרי ביותר במאה ה-16. עד סוף, קיימו 500 מתוך 700 המנזרים הבודהיסטיים במונגוליה את הטקס, כל אחד בגרסה משלו.
בעבר היו קיימים שני סוגי טסאם: הטסאם המדבר, "מִיל בּוגדו", שכבר חלף מן העולם, וה"גסר טסאם". אחד מריקודי הגסר טסאם הפופולריים ביותר הוא ה"ארלג נומון חאן טסאם" הנקרא גם "חורי טסאם". ריקוד זה, שבוצע לראשונה ב-1811, כלל למעלה מ-20 רקדנים וכ-108 תלבושות שונות, ובוצע ביום השמיני של החודש הראשון של הקיץ.
הטסאם היה נפוץ בעבר גם בהודו, נפאל, סין ובהוטן, אך כמעט ונעלם בעקבות השפעות מערביות מהפכת התרבות בסין ורדיפות הנזירים תחת שלטונו של צ'ויבלסאן במונגוליה. כיום מנסה ממשלת מונגוליה לחדש את המסורת בעזרת נזירים ששרדו את הרדיפות.
מועצת הזקנים
וויליאם סטנלי ג'וונס
איקרוס
איקרוס (ביוונית עתיקה: Ἴκαρος, בלטינית: Ikarus, וכך גם באנגלית) הוא דמות מן המיתולוגיה היוונית, בנו היחיד של דדלוס, הממציא האומן. בעקבות המיתוס, השם איקרוס משמש בהשאלה לאדם הרפתקן או למי שמסתכן יתר על המידה ומשלם על כך מחיר.
במיתולוגיה.
דדלוס היה מהאמנים והממציאים המוכשרים ביותר ביוון. לבקשת המלך מינוס מכרתים, בנה את הלבירינת, מבוך שנועד להסתיר מהעולם ולהחזיק בשבי את המינוטאורוס, בנה של פסיפאה אשת מינוס.
לאחר שהסתיימה בניית הלבירינת כלא מינוס את איקרוס ואת דדלוס בתוכו. זאת על מנת שאיש חוץ ממנו לא ידע על סודותיו של המבוך. לפי גרסה אחרת, נכלאו השניים במבוך כיוון שדדלוס עזר לתסאוס במשימתו להרוג את המינוטאורוס. גרסה נוספת מספרת שהמלך כלא אותם במגדל גבוה, ולא במבוך.
הסיפור ממשיך בכך שדדלוס (אם מתוך המגדל, ואם לאחר שברח יחד עם בנו מהלבירינת) חשב על רעיון שיעזור למלט את עצמו ואת איקרוס מכרתים. כיוון שדרך הים הייתה חסומה על ידי ספינותיו וחייליו של מינוס, החליט דדלוס להימלט דרך האוויר.
השניים הכינו לעצמם כנפיים מנוצות ציפורים, כאשר הם מחברים את הנוצות בעזרת חוטים ושעווה או דונג. טרם המראתם הזהיר דדלוס את איקרוס פן יגביה מרום ויתקרב לשמש, העלולה להמיס את השעווה שבכנפיו. איקרוס, שבניגוד לאביו מתואר כילד פזיז וחסר כישורים אומנותיים, שמע את אביו ושניהם המריאו. אולם איקרוס הצעיר והפזיז שהיה כה נרגש מהבריחה וכה מלא התלהבות מיכולתו לעוף, החל להתרומם מעלה- מעלה, בשוכחו את הוראות אביו. לאט לאט החל חום השמש להמיס את הדונג של כנפיו, ואיקרוס נפל מטה לים. כאשר הגיע אליו דדלוס, הנער כבר טבע ומת.
לפי מקורות אחרים ששימרו את המיתוס (כמו הספר השמיני ב"מטמורפוזות" של אובידיוס והספר הרביעי בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס) איקרוס נפל על האדמה ונהרג, ודדלוס נחת אחריו.
דדלוס באבלו קילל את כישרונותיו שהביאו למותו של ילדו, וקבר אותו על אדמת האי אשר מאז, לפי המיתולוגיה היוונית, נקראה איקרה על שמו של איקרוס.
ים כרתים מכונה גם הים האיקרי על שמו של איקרוס. השם איקרוס משמש כהשאלה לאדם הרפתקן או למישהו שמסתכן יתר על המידה.
בתרבות.
המיתוס על איקרוס ודדלוס שימש השראה למספר יצירות מופת. אחת המפורסמות שבהן היא נוף ונפילת איקרוס (1558, פיטר ברויגל האב), אשר ידועה בזכות התיחכום, המניפולציות והמסרים אשר בה. הציור מתאר את נפילת איקרוס בדרך שכמעט מתעלמת מאיקרוס עצמו, והדבר בא לידי ביטוי גם בשמו של הציור. לצופה קשה להבחין בדמותו של איקרוס, ואף שלל הדמויות שבציור מתעלמות מן האסון וממשיכות במלאכתן. המסר העיקרי של הצייר הוא הניכור של בני האדם, העסוקים בשלהם, ואדישותם לסבלותיו של הזולת (מסר יוצא דופן לאמן מן המאה ה-16).
ציור אחר (פטר פול רובנס, 1636) מתאר את מעופם של איקרוס ודדלוס בצבעי צהוב עזים וחמים, ומכאן שהמסר העיקרי של הצייר הוא הדגשת החטא (חטא ההיבריס של איקרוס שהגביה עוף), והעונש (המסת הדונג, ומותו של מי שמתייהר כך). ציור מפורסם אחר הוא של יעקוב גוי (). גוי היה מתלמידיו של פיטר פול רובנס, ובציורו משנת 1650 מתוארים איקרוס ודדלוס במעופם. יצירה אחרת היא איקרוס של הצייר הפלמי יוס דה מומפר.
המיתוס על איקרוס ודדלוס שימש השראה גם לאלבום חשוב של הרכב אמריקאי בשם Winter Consort וגם לשיר "Flight of Icarus" ("המעוף של איקרוס") של להקת ההבי מטאל האנגלית איירון מיידן. ברוס דיקינסון, מחבר מילות השיר, שינה את הגרסה המקורית של הסיפור וכתב כי אביו של איקרוס הכשיל את בנו ושלח אותו אל מותו בכוונה. חברת התקליטים הפרטית "Swan Song" של הלהקה הבריטית לד זפלין השתמשה בדמותו של איקרוס כלוגו שהפך למזוהה עם הלהקה. בלוגו ניתן לראות את דמותו של איקרוס מרחפת בין שמים לארץ בדמות מלאך.
במשחק Assassin's Creed Odyssey משנת 2018, לדמות הראשית נלווה נץ אשר מכונה איקרוס.
בהשראת המיתוס כתב דן אלמגור ב-1973 את "הבלדה על דדלוס ואיקרוס" לצוות בידור חיל האוויר.
המשורר הבלגי גי גופט כתב את השיר "עלייתו של איקרוס" בעקבות הסיפור המיתולוגי. השיר תורגם לעברית על ידי יואל טייב ופורסם בכת העת ננופואטיקה.
סינסתזיה