כאשר בני ישראל הגיעו להר סיני אחרי יציאת מצרים הצטרף אליהם יתרו. לפי פירוש רש"י לתורה הוא הגיע בעקבות נס קריעת ים סוף ומלחמת עמלק. הוא ראה את העומס שהוטל על משה שתפקד לבדו כשופט, והציע לו לבנות מבנה הירארכי של שרי אלפים, שרי מאות, שרי חמישים ושרי עשרות שישפטו את העם. לאחר מכן יתרו שב לארצו.
המדרש אומר שיתרו הוא חובב חותן משה. המדרש מוסיף שאחרי שיתרו יעץ למשה למנות שופטים הוא שב אל ארצו ואל משפחתו לגייר אותה ואז הצטרף לעם ישראל שיצא ממצרים. בספר במדבר ביקש משה מחובב, שלדעה זו הוא יתרו, שיישאר עם העם ויסייע להם בחציית המדבר, ואכן אנו מוצאים את צאצאי חובב הקרואים שבט הקיני בספר שופטים ביניהם את יעל אשת חבר הקיני שהרגה את סיסרא.
באגדה היהודית.
במדרש ישנה דעה שליתרו היו שבעה שמות: יתר, יתרו, חובב, רעואל, חבר, פוטיאל וקיני.
אמנם כבר בחז"ל דעה זו לא מוחלטת כאשר הספרי סובר שרעואל הוא אבי יתרו, ומה שכתוב ויבאו אל רעואל אביהן הכוונה לסבם.
חז"ל משבחים בדרך כלל את יתרו כי על אף שעבד כל עבודה זרה שהייתה קיימת בימיו, ואף היה מיועציו של פרעה, הכיר לבסוף באלהי ישראל. הם משבחים אותו גם על כך שברח בתגובה לעצת פרעה לשעבד את בני ישראל, בניגוד לבלעם שיעץ לשעבד ולאיוב ששתק.
לעומת זאת, נטען בספר גליא רזא כי כל מטרת בואו של יתרו אל משה הייתה יצירת מעמדות בחברה הישראלית. גישה זו אינה יחידאית שכן פרשנים נוספים מבקרים את יתרו ומטילים ספק בכוונותיו האמיתיות, אך היא מהווה דעת מיעוט.
שמותיו.
ישנן מספר מחלוקות בנוגע לשמותיו של חותן משה. ב מופיע הפסוק "לְחֹבָב בֶּן-רְעוּאֵל הַמִּדְיָנִי חֹתֵן מֹשֶׁה". אף על פי שב נאמר "וּלְכֹהֵן מִדְיָן, שֶׁבַע בָּנוֹת" ולא מופיע אף ילד. בהמשך רעואל הופך לחותן משה ב: "וַיּוֹאֶל מֹשֶׁה, לָשֶׁבֶת אֶת-הָאִישׁ; וַיִּתֵּן אֶת-צִפֹּרָה בִתּוֹ, לְמֹשֶׁה." הבעיה היא שבעברית המקראית ישנה מילה אחת בלבד לאבי הכלה ואחי הכלה (חותן, המילה גיס הופיעה מאוחר יותר) למעשה, נראה כאילו לדמות המקראית הזו ישנם שני שמות שמיוחסים אליה (), שקורא לחובב בנו של רעואל חתן משה, נראה כאילו רעואל ויתרו הם אותו אדם, וחובב הוא גיסו של משה. ברם, העניין כולו עדיין נידון בקרב התאולוגים וחוקרי המקרא.
יתרו במסורת הדרוזית.
יתרו הוא שועייב (شعيب), נביא הדרוזים. דמותו, כפי שהיא מופיעה במסורת הדרוזית, מושפעת ככל הנראה מדמותו במקורות היהודים, שם הוא מזוהה ככהן גדול במדיין. גם במסורת הדרוזית מופיע יתרו כאדם חכם אשר יעץ למשה איך לשפוט את העם באופן יעיל, וכחותנו. דמותו נקשרת למשה ולעם ישראל, לאורך כל התקופה ההיסטורית.
הדרוזים אשר מאמינים בתורת יתרו מאמינים גם בתורת ישראל. יתרו מוצג כאיש חכם, בעל ידע על כל דת, יודע את ה', מכיר בו ואף אוהב אותו מאוד. תורתו דומה מאוד לתורת היהדות: סוגיות כגון כבוד האישה, כבוד הבעל ומצוות ומנהגים אחרים בדת הדרוזית. הדרוזים של ימינו רואים משמעות אך ורק בספר התורה ולא בכתובים ובנביאים בשל החזרות הרבות המופיעות בפרקים מסוימים בהם.
סיפורו של יתרו מופיע גם בקוראן, שם הוא נקרא ומתואר כנביא העיר מדיין, הקורא לאמונה באל אחד ולצדק חברתי אך נתקל בלעג ובזלזול של בני עירו.
אחד מעיקרי האמונה הדרוזית קובע שהבנים שנולדו למשה ולציפורה הם יהודים מלידה. הסיבה לכך היא מסורת הידועה לחכמי הדת הדרוזים בלבד.
הדרוזים חוגגים את חג הנביא שועייב (عيد النبي شعيب) מדי שנה במשך ארבעה ימים החל מה-24 באפריל, בקבר הנביא שועייב המזוהה על ידם בכפר חיטים באזור טבריה, שחרב בעת מלחמת העצמאות.
יתרו במסורת המוסלמית.
סיפורו של יתרו מופיע גם בקוראן, שם הוא נקרא שועייב (شعيب, "זה שמראה את דרך הישר"). הוא מוזכר בקוראן בסך הכל 11 פעמים. שועייב הוא נביא נערץ באסלאם, ומשויכים לו מעשים רבים שלא מוזכרים בתנ"ך. לפי האמונה, שועייב חי אחרי אברהם ונשלח כנביא לקהילת המדיינים אשר ידועה גם בשם "אנשי העץ", מכיוון שהם נהגו להעריץ עץ גדול. שועייב הצהיר את הדת המוסלמית והזהיר את המדיינים שיפסיקו את דרכי המרמה בהם נהגו. לאחר שלא חזרו בתשובה, אלוהים הרס את הקהילה.
שועייב מוכר בידי מוסלמים בתור אחד מהנביאים הערבים היחידים שמוזכרים בשמם בקוראן, השאר הם צאלח, הוד ומוחמד. נאמר כי הוא היה ידוע בידי המוסלמים הראשונים בתור "המטיף הרהוט בין הנביאים", מכיוון שכך היה, לפי המסורת, לשועייב הוענק כישרון וצחות לשון בשפתו. הקוראן מציין כי שועייב נשלח על ידי האלוהים כנביא לאנשים שחיים ממזרח להר סיני - המדיינים. אנשי אותה אדמה היו לכאורה ידועים לשמצה בשל חוסר כנותם, רמאותם ובשל שעבדו אלילים. משימתו העיקרית של שועייב הייתה בעיקר החזרתם של אנשי מדין לדרך האלוהים ולאסור עליהם מלעבוד אלילים. כמו כן, נאמר כי שועייב גם אמר לבני עמו שיפסיקו להתנהג בדרך הרמאית אשר בה נהגו להתנהג בחיי היומיום שלהם. על אף שניבא והטיף לאורך תקופה ממושכת, המדיינים סירבו להקשיב לו, אך שועייב נשאר איתן. הוא הזהיר את המדיניים שבורותם תוביל להשמדתה של מדין והביא דוגמאות מנביאים קודמים כמו נוח, הוד, סלאח ולוט, שעמיהם הושמדו בידי האלוהים. אנשי מדיין התגרו בשועייב והקניטוהו שלולא הגיע ממשפחה מכובדת כמו שלו, כבר מזמן היו סוקלים אותו באבנים. שועייב השיב "האם משפחתי משפיעה על שיקולכם יותר מאשר אלוהים?". לאחר שלא חזרו בתשובה, נהרגו בידי רעידת אדמה חזקה, אך הקוראן מציין ששועייב ותומכיו ניצלו מהאסון.
בחקר המקרא.
לפי ההשערה המדיינית-קינית בחקר המקרא, מייצג יתרו את זכרה של קבוצה אתנית מדיינית או אדומית, אשר הביאה את האמונה באלוהות ששמה יהוה לעם ישראל. במסגרת ההשערה הוצע שבמקורות קדומים למקרא היה יתרו כוהן ה', אשר לימד את חתנו משה לעבוד את ה'. לפי ההשערה תואר יתרו במקורות אלו כאב המייסד של שבט הקיני.
קרל סאגן
פרנק מלגשי
פרנק מלגשי היה שמו של ההילך החוקי של מדגסקר בין 1961 ועד 1 בינואר 2005 שאז הוחלף באריארי (Ariary) בשער של חמישה פרנק מלגשי. הפרנק המלגשי החליף את הפרנק CFA, הפרנק ששימש במושבותיה לשעבר של צרפת בשנת 1963. בשנת 1972 עזבה מדגסקר את גוש פרנק CFA והפרנק המלגשי הפך בלתי–ניתן להמרה. מאוחר יותר, עבר המטבע סדרה של פיחותים עד שהוחלף על–ידי האריארי.
שמעון אגסי
הרב שמעון בן אהרון אבא בר אבא אגסי (ידוע גם בכינוי "הרשב"א") (1852 – 1914, ח' באב ה'תרע"ד) היה ראש ישיבה, מקובל, דרשן ופייטן, מגדולי רבני בגדאד.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד למשפחת סוחרים שהיגרה מפרס והתפרנסה מיבוא צבע הניל (איסטיס) מהודו ומתן שירותי תיווך לסוחרים בכפרים. כמקובל בזמנו, היה עליו לפרוש בגיל 13 מלימודיו ולעזור בעסקי המשפחה, ואפשרות נוספת הייתה ללמוד הנהלת חשבונות, ומשנת 1864 - להמשיך ללמוד בבית הספר "אליאנס" של חברת "כל ישראל חברים". למרות זאת, בתמיכת הוריו בחר להמשיך וללמוד תורה, למורת רוחם של אחיו הבוגרים, שציפו ממנו שיעזור בפרנסת המשפחה. בתקופה זו נכנס ללמוד במדרש בית זלכה אצל הרב שמואל מג'לד והרב נסים הלוי.
משפחתו וילדיו.
בשנת 1879 נישא לרחל (צ'חלה), בת הרב עבדאללה בן אליה בחר, ובשנת 1882 נולד בנו בכורו אהרון.
חיי משפחתו בתקופה זו לא היו סוגים בשושנים: אחרי שנולד בנו בכורו אהרון, נולדו לו שני בנים (מנשה ומאיר-ששון-חי) ושתי בנות (פרחה ואסתר), אך הוא שיכל את שני בניו. הוא רצה לעזוב את בגדאד שבה ידע צער ולהגר להודו, לשם היגרה אחותו, ובאותה ההזדמנות גם לארס את בתה לאהרון בנו. תוכנית זאת לא יצאה לפועל משום שאשתו סירבה להגר.
הוא ציפה ללידת בן נוסף, אח לאהרון, על מנת להתנחם על מות שני בניו, אך ציפייתו לא מיהרה להתגשם. המשפחה עלתה לקברו של עזרא הסופר ואחרי אירוע זה נולד לשמעון ולאשתו הבן עזרא-ציון.
"וכדי להרבות שמחה ולהשכיח תוגה מלב, ארס הרב שמעון לבנו הבכור (אהרון) בתולה ממשפחה נכבדה, וקבעו את מועד החתונה באדר תרנ"ח (1898)" והוא היה אז בן 16. ומספר הרב שמעון בהקדמתו לספרו "בְּנֵי אהרון":
באדר תרנ"ח (ערב חתונתו) נפטר אהרון במגפת הדבר והוא בן 16 שנים.
האסון שנפל על המשפחה ומתואר בשפה כה מרגשת על ידי האב החריד את יהודי בגדאד. עדות לזעזוע שעבר על הקהילה נמצאת במחברות שכתב חברו של הרב שמעון, חכם יהודה פתייה, ובה תיאור של פגישות מזעזעות בינו לבין ידידו חברו ללימוד חכם שמעון בעקבות האסון הזה. מסופר כיצד עשו 12 חכמים מאמצים עילאיים לקרוע את רוע הגזירה, וכיצד סייע חכם יהודה לחברו לעמוד במצוקת נפשו האיומה אחרי האסון. עוד מסופר שם איך בדרך ההארה וחלום נעשה הגילוי להבנת שורשי האסון. חלקם של חלומות ומראות אלה נמצאו רשומים בכתב ידו של הרב שמעון עצמו שהשאירם למזכרת.
במהלך השנים הבאות נתנחם הרב שמעון, ונולדו לו שלוש בנות נוספות (דינה, כתון ומזל), ובשנים 1908/9 מלאה כוס נחמתו, עם סיום כתיבת ספרו "בני אהרון", חגיגת בר המצווה של בנו עזרא-ציון, והולדת בנו בן הזקונים, אליהו-חיים.
פועלו בתורה ובקהילה.