הפיוט מאגד בתוכו עבר, הווה ועתיד סביב השבת – ההכנות לשבת, עונג השבת והשכר העתיד לבוא לשומרי שבת. עקרונות השבת הבסיסיים משובצים בין השורות – איסור מלאכה, הצורך להבדיל בין ההתנהגות בשבת להתנהגות בשאר השבוע, וחשיבות מנוחת הנפש ומנוחת הגוף יחד עם ההתענגות ביום קדוש זה. השיר מסתיים בציפייה לגאולה.
מהומות קראון הייטס
מהומות קראון הייטס (באנגלית: Crown Heights riot) היו סדרת התפרעויות שהתרחשו בשכונת קראון הייטס שברובע ברוקלין בניו יורק, במשך שלושה ימים, מה-19 עד ה-21 באוגוסט 1991. המהומות החלו לאחר שילד אפרו-אמריקני נפגע בשוגג ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב שהיה חלק משיירתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. במהלך המהומות נספו עוד שלושה אנשים.
המהומות חשפו במלוא עוזם את המתחים והמשקעים שבמרקם היחסים בין יהודים ושחורים בקראון הייטס והעלו את החשש מפני עליה באנטשימיות בקרב אוכלוסיית השחורים. בין היתר, חשפו המהומות גם את מורכבות היחסים בין השחורים הרדיקלים לבין הממסד הפוליטי השחור בברוקלין, את הרגישויות ביחסים בין ראש העיר ומפכ"ל המשטרה השחורים לבין השוטרים ה"לבנים", בין משרד המשפטים של ארצות הברית לבין הפוליטיקאים בניו יורק, ובין הארגונים היהודיים המבוססים במנהטן לבין יהודים ברבעים החיצוניים. המהומות הובילו את ארצות הברית להכליל את היהדות בחוק זכויות האזרח הפדרלי והשפיעו על אי בחירתו של ראש עיריית ניו יורק, דייוויד דינקינס, לכהונה נוספת ב-1993.
יש הטוענים כי מדובר באירוע האנטישמי החמור ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע.
בליל 19 באוגוסט, התקדמה שיירה בת שלוש מכוניות של האדמו"ר מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, מערבה ברחוב פרזידנט, בדרכו חזרה מביקורו השבועי בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס, שם התפלל על קבר חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון. מכונית המשטרה שהובילה את השיירה באורות מהבהבים ומכוניתו של האדמו"ר שנסעה אחריה חצו את צומת יוטיקה באור אדום או צהוב, במהירות שנעה בין 40 ל-100 קמ"ש, על פי גרסאות שונות. הרכב השלישי, בו ישבו מספר חסידים צעירים ובו נהג יוסף ליפש, ניסה להדביק את השיירה וחצה את הצומת באור אדום. רכב אחר פגע ברכבו של ליפש, שסטה ימינה, עלה על המדרכה ופגע בילד שחור ממוצא גויאני כבן שבע, גאווין קאטו. הילד הועף אל קיר בניין המגורים שבסביבתו שיחק עם בת דודתו, אנג'לה קאטו בת השבע. הילדה נפצעה קשה והילד מת מפצעיו.
כעשר דקות לאחר התאונה הגיעו למקום אמבולנס של הארגון היהודי "הצלה" ואמבולנס עירוני. נהג האמבולנס של "הצלה" טיפל בליפש. בינתיים התאספה במקום האירוע קבוצת שחורים שהחלה לתקוף את ליפש וקבוצת החסידים, דקות ספורות לאחר מכן הגיעה המשטרה והורתה לנהג האמבולנס של "הצלה" להסתלק מהמקום עם קבוצת החסידים מחשש לאלימות השחורים. השוטרים אמרו שאמבולנסים נוספים עושים דרכם למקום והם אלה שיטפלו בילדים.
טענות הצדדים.
לאחר מותו של גאווין קאטו, חברי הקהילה השחורה טענו שההחלטה לפנות באמבולנס את ליפש לפני הילדים השחורים הייתה ממניעים גזעניים, דבר המדגים לטענתם את היחס המועדף המוענק ליהודים בקראון הייטס. כמו כן נטען כי אכיפת החוק וכן הקצאת משאבים ממשלתיים מוטה לטובת היהודים.
הכומר אל שרפטון הגדיר בהספד את היהודים כ"יהלומנים", הכריז על התנגדות ל"אמבולנס האפרטהייד" וטען כי כוחות ההצלה היהודיים הפקירו את הילדים למותם וכי "אין לעצור את בני הנוער המכלים את זעמם במתעללים בהם". כמו כן טען שהנהג היה תחת השפעת אלכוהול ונהג ללא רישיון. על פי עדויות, באותו ערב התבטא שרפטון שיש "לרצוח את היהודים".
בקהילה היהודית טענו כי טענות השחורים בדבר אפליה לא נתמכות בעובדות: לדבריהם מספר מחקרים הפריכו את הטענות. הדעה הרווחת בקהילה היהודית היא כי טענות אלה היו ניסיון להסוות את האנטישמיות הבוטה לפני ובמהלך המהומות. כדוגמאות, הם מצביעים על נאומו של לנארד ג'פריז, פרופסור למדע המדינה, שהתפרסם בהשקפותיו האנטישמיות והגזעניות, בסיטי קולג' של ניו יורק, נאום שכלל תיאורים בוטים על יהודי ארצות הברית, התבטאויות אנטישמיות שהושמעו על ידי מפגינים ברחבי המהומות, ואת הדברים שנאמרו בהלוויית הילד.
המהומות.
במשך ארבעה ימים לאחר התאונה נחשפו יהודי שכונת קראון הייטס לתקיפות אלימות ולמעשי בריונות מצד אפרו-אמריקאיים תושבי השכונה, אליהם הצטרפו רבים מחוץ לשכונה. למעשה, רוב המתפרעים לא היו תושבי קראון הייטס.
מספר שעות לאחר התאונה פנה צ'ארלס פרייס אל הצעירים השחורים בנאום תוקפני וזועם, שפורסם לאחר מכן ברשת NBC. פרייס טען שאילו אדם שחור היה הגורם לתאונה, המשטרה הייתה עוצרת אותו ולא דוחפת אותו לאמבולנס למען ביטחונו האישי: "אנחנו לא יכולים לסבול את זה יותר. הם הורגים את ילדינו. היהודים משיגים את כל מה שהם רוצים. המשטרה מגינה עליהם. מה אנחנו הולכים לעשות עם זה? האם נמשיך לסבול? עין תחת עין. אם אין צדק אין שלום... בואו לרחוב קינגסטון ונמצא שם יהודים".
חבורה של כעשרים שחורים הקיפה את יענקל רוזנבאום, סטודנט יהודי אוסטרלי בן 29, דוקטורנט להיסטוריה שלמד גם בישיבת חב"ד ב-770, הכתה בו באכזריות וסדקה את גולגולתו. אחד מהם דקר את רוזנבאום שוב ושוב בגבו, והוא מת באותו לילה בבית החולים קינגס קאונטי.
בהמשך, נקלע לאספסוף זועם רוכב אופנוע לא-יהודי בן 67 בשם אנתוני גרציוזי, לאחר שאיבד את דרכו בשכונה. גרציוזי הוכה ונדקר בכל חלקי גופו ומת במקום. ככל הנראה הטעו זקנו ולבושו השחור את התוקפים, שסברו כי הוא יהודי חסידי.
במהלך הלילה הותקפו גם שלושה שוטרים.
במהלך המהומות ביום שלישי, 18 יהודים נפצעו, חנויות נבזזו ונשרפו, 50 מכוניות ניזוקו, שמונה מהם התהפכו ונשרפו ו-60 בתים ניזוקו. המתפרעים זיהו בתים יהודיים על ידי המזוזות שעל משקוף דלת הכניסה לבתים. המתפרעים השליכו לבנים ובקבוקים גם לעבר השוטרים, נורו יריות לעבר שוטרים וניידות משטרה נרגמו והושחתו.
במהלך לווייתו של גאווין הונף שלט: "היטלר לא עשה את העבודה". בוזזים צעדו בקראון הייטס ונשאו שלטים ועליהם כתובות אנטישמיות, ושרפו דגלי ישראל.
ברכה אסתרין, קשישה יוצאת אירופה תושבת השכונה, שמעה את הזעקות הקוראות לפגיעה ביהודים, וסברה שפורעים מאירופה עשו את דרכם אל מעבר לים לבצע פוגרומים ביהודי ניו יורק. מרוב בהלה היא קפצה מחלון ביתה אל מותה, כדי לא ליפול בידי הפורעים.
ביומיים הראשונים משטרת ניו יורק הגיבה בפאסיביות רבה למהומות. תושב השכונה, המוזיקאי יצחק ביטון, שהתחנן בפני השוטרים שילוו אותו הביתה, אך הם סירבו, נלכד בתוך מטר אבנים ובקבוקים ונפצע. לאחר מכן זכה ביטון בפיצויים בסך 200,000 דולר מהעירייה, משום שהמשטרה, המצוידת באמצעים לפיזור הפגנות, עמדה מן הצד כאשר הותקף על ידי ההמון הזועם.
ביום רביעי, הזהיר הכומר שרפטון את הרשויות במסיבת עיתונאים כי אם לא יעצרו את ליפש, יעצרו אותו בעצמם. ביום רביעי נפגעה מכוניתו של מפקד המשטרה של ניו יורק, ומכוניות משטרה נפגעו מבקבוקי תבערה. ראש העיר של ניו יורק שביקש לפגוש את משפחת קאטו על מנת להרגיע את המצב, הותקף בבקבוקים ואבנים ונאלץ לסגת.
שחורים שצעקו 'הייל היטלר' ויידו אבנים אילצו את המשטרה להקים מחסומים מול בניין 770. המשטרה גם הקימה מחסומים כדי לחסום את הכניסה לזירת התאונה שרוססה בצלבי קרס.
לאחר שני לילות, קיבלו כל שליחי חב"ד ברחבי ארצות הברית פקס נואש ממנהיגי הקהילה בקראון הייטס: "ראש העיר שלנו לא עושה דבר, המשטרה לא מגנה עלינו, אנא התקשרו לנבחרים שלכם ובקשו שהם יפעילו לחץ להפסקת האלימות". בתוך מספר שעות פנו שליחי התנועה לרוב חברי הקונגרס והסנאט, והמהומה שנוצרה הביאה את הבית הלבן לדרוש ממושל ניו יורק להציב בשכונה כוחות אבטחה גדולים יותר.
ביום שלישי בבוקר נשלחו 350 שוטרים נוספים לתגבר את משטרת קראון הייטס. השוטרים הותקפו באבנים ובקבוקים וקבוצות של שחורים צעדו בקראון הייטס בקריאות "מוות ליהודים!". בתגובה, נשלחו ביום רביעי 1,200 שוטרים נוספים להתמודד עם המתפרעים. לאחר שפלוגה של 200 שוטרים חמושים בציוד לפיזור הפגנות הותקפה ונאלצה לסגת, דיבר ראש העיר דייוויד דינקינס בתחנת הרדיו והתחנן בפני "הנוער הסוער" שלא לגרום ל"חוסר שקט" נוסף, משום שהרשויות לא יסבלו התפרעויות חוק ואם יהיה צורך יתבצעו מעצרים.
רק לאחר התערבות הבית הלבן ולאחר שנציגי השכונה פנו למושל ניו יורק בבקשה לגייס את המשמר הלאומי, שמטפל במקרי חירום ובאסונות, אישר ראש העיר ביום חמישי למשטרה לפזר 1,800 שוטרים נוספים ויחידות סוסים ואופנועים ברחובות השכונה כדי לדכא את המהומות.
בשבת ארגן שרפטון צעדה, עליה פיקחו 1,400 שוטרי סיור בסיוע מסוקים. לא דווח על תקריות אלימות, אבל המשתתפים קראו סיסמאות אנטישמיות. מבין 400 המשתתפים, 250 הובאו באוטובוסים מהארלם.
במהלך המהומות היו גם מקרים של אזרחים שבחרו לנסות לעצור את המהומות. קרטיס סליווה, מייסד ומנהיג ארגון המשמר האזרחי 'משמרות המלאכים', הגיע יחד עם אנשי הארגון לקראון הייטס כדי להגן על אנשי השכונה. בתגובה לתמיהת העיתונות השיב סליווה, כי באחד הימים בילדותו, כשלמד בבית ספר קתולי בקראון הייטס, "היכה בי בריון בחצר בית הספר, כשהוא מנסה לקחת מידי את הכסף שנועד לארוחת הצהריים. בדיוק אז עבר במקום גבר בלבוש חסידי. מבטינו נפגשו, הוא התערב, גרש את התוקף וקנה לי סודה וגלידה. מעולם לא שכחתי את האיש הזה, והנה אני כאן בקראון הייטס כדי להחזיר את החוב".