ראשית הקומנדו הימי האמריקאי היה במלחמת העולם השנייה עת נדרשה יחידה מיוחדת שתבצע סיור טרם נחיתה של המארינס על היעדים בחזית האוקיינוס השקט. מקים היחידה היה לוטננט קומנדר דרפר קופמן ב-6 במאי 1943. היחידה נקראה NCDU שפירושו Naval Combat Demolition Units. לאחר מכן יסד את היחידה שנקראה היחידה לחבלה תת-ימית (Underwater Demolition Team UDT).
בשנת 1962 החליט נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי כי על הצי לייסד יחידת קומנדו ימי במתכונת חדשה - יחידת "אריות הים". מדובר ביחידה בעלת מסורת ואתוס הנשענת על כמה יחידות של הצי האמריקני שפעלו במלחמת העולם השנייה, ובהן יחידת החבלה התת-ימית (UDT), יחידת החבלה הקרבית של הצי ויחידת השחיינים המבצעיים של ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים). את היחידה הקים לוטננט קומנדר רוי בוהאם, ותיק הלחימה במלחמת העולם השנייה ובקוריאה, אשר בשנת 1955, בגיל 31, עבר את קורס ההכשרה של יחידת החבלה התת-ימית. בוהאם הוא שהגה את המודל על-פיו הוקמה יחידת אריות הים ואף אימן את אנשיה. המלחמה הראשונה בה השתתפו לוחמי היחידה הייתה מלחמת וייטנאם. במהלך המלחמה ביצעו לוחמי היחידה פשיטות רבות לאיסוף מודיעין, השמדת מטרות וכן סיורי חדירה עמוקים מעבר לקווי האויב. היחידה התמחתה גם בפעילות קומנדו קרקעית ולא רק בזירה הימית. בשנת 1970 ביצע צוות לוחמים של היחידה, בפיקודו של דיק קאוץ', את אחת הפשיטות המוצלחות הבודדות באותה מלחמה לחילוץ שבויי מלחמה אמריקנים.
"צוות שש", צוות העלית של היחידה, הוקם רק בשלב מאוחר יותר, כחלק מהפקת הלקחים מניסיון החילוץ הכושל של בני הערובה האמריקאיים באיראן, בשנת 1980. תחילה התמחתה היחידה רק במשימות ימיות מיוחדות, אך לאחר פיגועי 11 בספטמבר במגדלי התאומים, הורחב טווח פעילותה גם למבצעים יבשתיים, והיא השתתפה בפעילויות שונות במסגרת המלחמות בעיראק ובאפגניסטן. גודלה של היחידה לא פורסם רשמית, אך מעריכים כי מבין 3,000 לוחמי "אריות הים", מונה "צוות שש" כ-300 לוחמים, המהווה מספר כפול מזה שלפני פיגועי 11 בספטמבר.
בין הבולטים שבמפקדי הקומנדו הימי האמריקני ניתן למנות את אריק אולסון וויליאם מקרייוון.
הכשרה ואימונים.
לוחמי יחידת "אריות הים" נבחרים מבין מועמדים רבים ועוברים הכשרה ממושכת, קשה ומפרכת. במסגרת הכשרתם עוברים הלוחמים אימונים מיוחדים של חבלה תת-ימית במשך חצי שנה. ידוע במיוחד לשמצה בקרב הלוחמים, שבוע אימונים מרוכז שמכונה "שבוע גיהנום". במהלכו מתאפשרת שינה רק למשך סך כולל של 5 שעות, במהלך חמש יממות רצופות של פעילות מאומצת שכוללת ריצה, שחייה במים בטמפרטורה שקרובה לאפס מעלות וזחילה בבוץ. לוחמי היחידה מתאמנים גם בהפעלת כלבים, שמאומנים לפעול במצבי לוחמה שונים לאיתור בני אדם בשטח בנוי כמו גם לזיהוי ונטרול מטעני נפץ מאולתרים, שגורמים לרוב הפגיעות במקרים אלה. כשמונים אחוז מהמועמדים נושרים במהלך ההכשרה. לאחר מספר שנות שירות ביחידה, נבחרים הטובים ביותר לצוות העלית של היחידה - "צוות 6".
שירות נשים ביחידה.
על פי תקנות צי ארצות הברית עד אמצע שנת 2015 רק גברים הורשו לשרת בצוותי היחידה. באוגוסט 2015 דווח כי "הצי מתכנן לפתוח את צוותי העילית של היחידה לנשים המסוגלות לעבור את משטר האימונים המפרך." ב-3 בדצמבר 2015 עודכנו תקנות הצי, הוכרז כי "אין עוד חריגים" לכלל התפקידים במערך הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ונשים יכולות להשתלב גם בצוותי יחידת "אריות הים".
באוגוסט 2017 אישה החלה את תקופת ההכשרה הראשונית ביחידה, אך פרשה כעבור שבוע. בשנת 2019 השלימה אישה אחרת לראשונה את כל מסלול ההכשרה התת-ימית, אך נשרה לאחר מכן.
צוות שש.
צוות שש הוא כינויו של הצוות המובחר ביותר מבין צוותי "אריות הים", Naval Special Warfare Development Group הידוע גם כ-DEVGRU. היחידה הוקמה בשנת 1981 כלקח ממבצע "טופר העיט". מפקדה ומייסדה הראשון היה קומנדר ריצ'רד מרסינקו, שלחם בשורות הקומנדו הימי במלחמת וייטנאם. יחידה זו נשלחה לתפיסת פושעי מלחמה בבוסניה, לחמה בקרבות הקשים והמסובכים ביותר בעיראק ובאפגניסטן, ופעלה במבצע לחילוץ אזרח אמריקאי שנתפס כבן ערובה על ידי פיראטים סמוך לסומליה ב-2009, במהלכו חוסלו שלושה מהחוטפים. המבצע המפורסם ביותר של יחידה זו הוא "מבצע חנית נפטון" לחיסול הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה, שנערך ב-2 במאי 2011, בפקיסטן. באוגוסט אותה שנה נהרגו 22 מלוחמי היחידה כשהופל המסוק בו הוטסו למבצע באפגניסטן.
לוחמי היחידה ידועים במיומנותם הרבה בהפעלת כוח קטלני באופן מושכל ונבון, גם כאשר הנסיבות בעייתיות ובלתי ברורות. בנוסף לאימונים שזכו להם לוחמי היחידה במסגרת הרגילה של "אריות הים", כוללים האימונים המיוחדים של המועמדים ל"צוות שש" גם צניחה מגובה 30 אלף רגל, תוך שימוש במסכות חמצן, ופעילות ימית ותת-ימית מגוונת בלב ים, לרבות השתלטות על ספינות אויב. רק כמחצית מהמועמדים ל"צוות שש" (שנבחרים מבין הלוחמים הוותיקים של "אריות הים") מצליחים להתקבל אליו, ולכן גילם הממוצע של רוב לוחמי הצוות נע בין 30 ל-40, כעשור מעל הגיל הממוצע של מרבית חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
אמצעי לחימה.
רובי סער:
תת-מקלעים:
אקדחים:
רובי שוטגאן:
מקלעים:
רובי קלעים וצלפים:
מטולי רימונים:
מטולי רקטות:
המועצה להסדר ההימורים בספורט
נחל עירון
נַחַל עִירוֹן הוא נחל הזורם בחבלי רמות מנשה והשרון הצפוני, לאורך 20 קילומטרים, במפגשם עם השומרון. מיובלי נחל חדרה.
ראשיתו של נחל עירון בהר אלכסנדר שליד אום אל־פחם, משם הוא יורד לאורך ואדי עארה לכיוון דרום-מערב, במקביל לקו התחום בין רכס אום אל־פחם לקער רמות מנשה. כקילומטר ממערב למחלף משמר הגבול יוצא הנחל אל מישור השרון הצפוני, ומתחבר לנחל חדרה מדרום למושב תלמי אלעזר.
השם העברי "עירון" נגזר מהשם "עַרוּנַה", שהוא שמו העתיק של ואדי עארה הידוע לנו מסיפור מלחמתו של תחותמס השלישי (1458 לפנה"ס).
בעמק הנחל ועל גדותיו מספר גדול של יישובים. בחלקו המזרחי, ההררי, היישובים הערביים (ממזרח למערב) מושריפה, מוצמוץ, עין איברהים, אום אל-פחם, ערערה, עארה וכפר קרע אום אל קוטוף, חור צקר, דאר אל חנון, אל עריאן, ביאדה, עין אבראהים וואדי אל קצב, מערבה משם, לאורך חלקו המישורי, היישובים היהודיים ברקאי, עין עירון, עין שמר, מענית, גבעת חביבה, שער מנשה ותלמי אלעזר. צמוד לאפיקו עובר כביש מספר 65, המכונה כביש ואדי עארה, המחבר בין מחלף משמר הגבול לצומת מגידו, ומשמש כעורק תחבורה חשוב במדינת ישראל.
ואדי עארה
ואדי עארה (בערבית: وادي عارة) הוא גיא בארץ ישראל, באורך של כ-20 קילומטר, הנמצא בין רמות מנשה לבין רכס אמיר, ולאורך רובו (מאום אל-פחם מערבה) זורם נחל עירון. הגיא מחבר את מישור החוף ממערב אל עמק יזרעאל ממזרח, הוא שימש לאורך ההיסטוריה כתוואי לדרכים ראשיות, בימינו – כביש מספר 65, המכונה בקטע זה "כביש ואדי עארה".
לאורך הואדי שוכנים היישובים הערביים (ממזרח למערב) מושריפה, מוצמוץ, עין איברהים, אום אל-פחם, ערערה, עארה וכפר קרע אום אל קוטוף, חור צקר, דאר אל חנון, אל עריאן, ביאדה, עין אבראהים וואדי אל קצב, והשם "ואדי עארה" מתאר גם את האזור מסביב לגיא.
היסטוריה.
משחר ההיסטוריה האנושית שימש תוואי הנחל כמעבר עיקרי בין מישור החוף של ארץ ישראל לגליל. לצד ואדי מילק, שנמצא מצפון-מערב לו, הוא היה הנתיב שחיבר את דרך הים אל תוך הארץ, לכיוון סוריה ומסופוטמיה.
"עַרוּנַה" הוא שמו העתיק של ואדי עארה הידוע לנו מסיפור מלחמתו של תחותמס השלישי (1458 לפנה"ס), וממנו נגזר גם השם העברי "עירון".
ידוע שכבר בימיו של פרעה תחותמס השלישי, מלך מצרים, השתמשו בנתיב זה כנתיב מעבר לצבאות ולמסחר. תחותמס עצמו השתמש במעבר זה בשנת 1458 לפנה"ס כדי להעביר את צבאו מעזה למגידו על מנת לתקוף את הקואליציה הכנענית שהתכנסה במגידו. המעבר היה ידוע כמעבר קשה, שהדרך בו צרה. מהמבנה הגאולוגי של הוואדי ברור שלא היו בו ערוצים צרים, צוקים ונקיקים, ומכאן שהקושי במעבר בו נבע מקיומו של חורש ים תיכוני סבוך, המבוסס על חברת אלון ואלה. זהו יער לא גבוה אך סבוך מאוד, והוא שגרם לכנענים להניח שאיש לא יחצה אותו. תחותמס העז להיכנס למעבר למרות אזהרות קציניו, צלח את הסבך והפתיע את הכנענים.
בעת החדשה.
מוחמד עלי (שליט מצרים) כבש את ארץ-ישראל וסוריה מידי העות'מאנים, ושלט באזור זה בשנים 1831–1840. כיבוש הארץ הביא לשינוי דמוגרפי מהותי. אבראהים פאשא (בנו של מוחמד עלי) הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה. שכונות מצריות הוקמו ביפו בלוד וברמלה והוקמו כפרים חדשים בשפלת החוף. בוואדי עארה ודרומית לו, התיישבו מאות משפחות של מהגרים מצריים בכפרים עארה, ערערה, כפר קרע, כפר קאסם, טייבה, קלנסווה, אום אל-פחם, כפר מצר ואחרים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות חסמו הערבים את הכביש הראשי שעבר בוואדי עארה לתנועת יהודים.
לאחר המלחמה צורף אזור נחל עירון לשטחה של מדינת ישראל על-פי הסכם שביתת הנשק עם ירדן תמורת ויתור על דרום-מערב הר חברון. מדינת ישראל רצתה להשיג שליטה על מעבר עירון מפני שכביש 65 ("כביש ואדי עארה") שבו היווה ציר מרכזי ממישור החוף אל הצפון, ועל ידי כך קיוותה להשיג ביטחון ממתקפות ערביות.