לפי ניתוח של דב אלבוים ועזרא ברום, הנוסח הסופי של מגילת העצמאות מבוסס על תפיסה של "דמוקרטיה הנובעת מן היהדות", הטיוטה הראשונה אותה הכין המשפטן מרדכי בעהם מבוססת על תפיסה כי "היהדות עליונה על הדמוקרטיה", הטיוטה של צבי ברנזון מבוססת על תפיסה של "שוויון בין יהדות לדמוקרטיה" ואילו הטיוטה של משה שרת דגלה בקיומה של "מדינה דמוקרטית בעלת מאפיינים יהודיים"
לפי ניתוחו האקדמי של ד"ר יהודה כהן, מעמדה של מגילת העצמאות גובר לא רק על חוקי הכנסת, אלא אף על כל חוקה, ככל שתתקבל, היות שבמגילת העצמאות קבעו מייסדי המדינה "עקרונות חוקתיים, כמו גם דרך אפשרית לקבלת חוקה, דרך שאינה ניתנת לשינוי בידי בית המחוקקים — קל וחומר בידי השופטים".
כמו-כן, מציין ד"ר כהן, כי "בהכרזת העצמאות אין כל אזכור ל"מדינה דמוקרטית", אף כי המושג והעיקרון "מדינה יהודית" מופיע שם כמה פעמים", וכי היסודות הדמוקרטיים המופיעים במגילת העצמאות אינם מושלמים (למשל, שוויון זכויות מוגדר בלי הבדל דת, גזע ומין, אבל ללא אזכור "עם" או "לאום") וכי הם מוגבלים "באיסור לפגוע ביסודות ההכרזה, שהם: היות ישראל מדינה יהודית, והיותה פתוחה לעלייה חופשית של יהודים".
התפתחויות בחקיקה.
כיוון שלא התקבלה חוקה למדינת ישראל, לא הוגדר אופייה באופן משפטי (למגילת העצמאות אין תוקף משפטי). הצורך להגדיר את אופייה של המדינה באופן משפטי התעורר לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה שנערכו ב־1984, שבהן זכתה מפלגת כ"ך במושב אחד בכנסת. מפלגת כ"ך שאפה לביטול אופייה הדמוקרטי של המדינה, ולהחליפו במשטר המבוסס על ההלכה היהודית, תוך שלילת חלק ניכר מזכויות הלא-יהודים במדינה. ועדת הבחירות המרכזית אמנם פסלה את רשימת כ"ך מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-11, אולם כ"ך עתרה לבג"ץ, וזה קבע כי אין עילה משפטית לפסול את הרשימה. תיקון מס' 9 ל שהתקבל בשנת 1985 בכנסת ה-11 (ונכנס לתוקפו בבחירות לכנסת ה-12) קבע שלא תתמודד בבחירות רשימה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כ"מדינתו של העם היהודי", וכן רשימה ששוללת את "האופי הדמוקרטי של המדינה".
המונח "מדינה יהודית ודמוקרטית" בנוסחו המוכר הופיע לראשונה ב ו, שנחקקו ב־1992 ותוקנו ב־1994. בחוקים אלו נאמר במפורש שמטרתם "לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית". בשנת 2002 תוקנה גם ההגדרה ב בהתאם לנוסח זה. ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית מוזכרים בחוקים נוספים: חוק התרבות והאמנות, חוק חינוך ממלכתי, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, חוק יסודות התקציב, חוק שירות אזרחי, חוק שירות לאומי-אזרחי, חוק המפלגות, חוק השידור הציבורי הישראלי וחוק החולה הנוטה למות.
בעקבות חקיקת חוקי היסוד והפיכת ההגדרה לרשמית, התעוררה ב-1994 השאלה האם ממשלת ישראל רשאית להגביל ייבוא בשר לא-כשר למרות חוק יסוד: חופש העיסוק. תחילה פסק בג"ץ שהממשלה אינה רשאית להגביל את ייבוא הבשר, אולם לאחר שהכנסת ערכה תיקונים בחוק היסוד, התקבלה ההגבלה. במשך הזמן התעוררו סוגיות נוספות תחת השאלה מהי הדרך הראויה ביותר לתווך בין אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה. למשל בסוגיית החכרת אדמות לאום, האם מותר למדינה יהודית להגבילן ליהודים בלבד, באזורים מסוימים בארץ, באופן שלא יסתור את היותה מדינה דמוקרטית?
ביטוי הלאום היהודי.
מאפייניה של מדינת ישראל וכן הכרזת העצמאות מזהים אותה כ"מדינת לאום יהודית" כלומר כמדינה המושפעת מהזיקה למסורת והמורשת היהודית. אופייה היהודי של מדינת ישראל מגיע לביטוי בארבעה מרכיבים.
המרכיב הראשון הציונות, במובנה הראשוני והבסיסי ביותר, הייתה תנועת שחרור לאומית שחתרה לחלץ את היהודים מן ההסתמכות על גורמים חיצוניים לקביעת גורלם, והיא שאפה להשיג אמצעים ריבוניים הכוללים בין השאר עוצמה פוליטית, צבאית וכלכלית, שיאפשרו ליהודים להגדיר את עצמם ואת גורלם.
המרכיב השני המגדיר את ישראל כמדינה יהודית הוא חוק השבות. חוק זה, הקשור באופן הדוק למרכיב הראשון של הגדרה עצמית לאומית, קובע שלכל היהודים, באשר הם, יש זכות לאזרחות במדינת ישראל והם יכולים להפוך את מדינת ישראל לביתם אם יחפצו בכך. ישראל קמה בין השאר כדי למנוע מצב שבו יהודים המבקשים מקלט מתדפקים על דלתותיהן של מדינות שאינן מעוניינות בנוכחותם.
הצידוק לחוק שבות בישראל אינו תלוי רק בטיעונים של מצוקה אפשרית. לקבוצות אתנו־תרבותיות יש זכות להגדרה עצמית, דהיינו הזכות לקיים מרחב ריבוני שבו הן רוב האוכלוסייה ובו מתפתחת ופורחת תרבותם.
המרכיב השלישי המגדיר את ישראל כמדינה יהודית נוגע לממדים של הפרהסיה – כמו סמלי המדינה, השפה הרשמית שלה ולוח השנה. מאפיינים אלה קשורים לתכנים של סמלי התרבות והמסורת היהודית, כמו המנורה, המגן־דוד והשפה העברית. לוח השנה הממלכתי יעוצב בהתאם ללוח העברי והשבת וחגי ישראל יהיו ימי המנוחה הרשמיים.
המרכיב הרביעי והחשוב ביותר קשור במערכת החינוך הציבורית. במדינת ישראל, כמדינה יהודית, למערכת החינוך הציבורית אמורה להיות מחויבות להמשכיות ולפריחה של תרבויות יהודיות. תרבויות יהודיות בריבוי, משום שבקרב הלאום היהודי מגוון רחב של גישות אודות אופי החיים היהודיים ומשמעותו של חינוך יהודי.
במדינת ישראל נחקקו חוקים רבים עם מאפיינים יהודיים, חוקים אלו מתחלקים לשלוש קטגוריות עיקריות:
הדגשת אופייה היהודי של המדינה, על חשבון אופייה הדמוקרטי, באה לידי ביטוי בדיון הציבורי על נושאים מגוונים כגון פתיחת עסקים בשבת, סמכות בתי הדין הרבנים ופינוי שטחים בהסכמי שלום.
פרשנות בג"ץ.
הכנסת ה-15 תיקנה שוב את , כך שהתנאי לקבלת אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה יחול לא רק על רשימה המועמדת לכנסת, אלא גם על כל אחד מהמועמדים ברשימה בנפרד.
על פי סעיף 7א החדש ל:
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פסלה ועדת הבחירות המרכזית, על-פי סעיף זה של החוק, את מועמדותם של עזמי בשארה ושל אחמד טיבי. הצעה לפסול את מועמדותו של ברוך מרזל לא התקבלה. בעקבות זאת הוגשו עתירות לבג"ץ נגד שלוש ההחלטות. הסעיף בחוק יסוד: הכנסת עמד, לפיכך, בבחינה מעמיקה של בית המשפט העליון, ובסופו של דבר החליט בג"ץ להפוך את שתי ההחלטות הראשונות של ועדת הבחירות, ולאשר את ההחלטה האחרונה, כלומר להתיר לכל שלושת המועמדים הנ"ל להשתתף בבחירות.
על משמעות "מדינה יהודית ודמוקרטית" בסעיף זה כתב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שיש להעניק לה פירוש מצמצם, מאחר שהיא מגבילה זכות יסוד. זאת בניגוד לפירוש המרחיב שיש לתת לחוקים העוסקים בזכויות האדם.
השופט ברק קבע בפסק הדין שהפירוש המינימלי ביותר למושג "מדינה יהודית" הוא כדלקמן:
לפי ברק, הפירוש המינימלי ל"מדינה דמוקרטית" הוא:
לפיכך: "רשימת מועמדים או מועמד לא ישתתפו בבחירות אם ביטולם או שלילתם של מאפיינים אלה היא מרכזית ודומיננטית בשאיפותיהם ופעולותיהם; והם פועלים נמרצות להגשמת שאיפות אלה; וניתן להוכיח כל זאת בראיות משכנעות, ברורות וחד משמעיות".
ברק תהה האם פסילת רשימה המתנגדת להיותה של ישראל יהודית ודמוקרטית תיעשה בכל מצב, או שתאומץ "אמת מידה הסתברותית" שלפיה רשימה תיפסל רק אם קיים סיכוי ממשי שתצליח לקדם בפועל מטרות הסותרות את אופייה של ישראל כיהודית וכדמוקרטית. לבסוף הותיר ברק שאלה זו ב"צריך עיון".
בבג"ץ חוק הלאום ציינה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, בדונה במגבלות החלות על חקיקת חוקי היסוד, כי "בשלב זה של המפעל החוקתי הישראלי קיימת מגבלה אחת, צרה ביותר, החלה על הכנסת בכובעה כרשות מכוננת והיא כי אין ביכולתה לשלול בחוק יסוד את עצם היותה של ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית."
בעיני העולם.
לטענת חוקר הקבלה יוסף דן, התפישה העצמית הלאומית חילונית בעיני מרבית היהודים, חילונים וחרדים, בדבר אופייה וזהותה של מדינת ישראל, כמעט אין לה שותפים מחוץ למדינה. התהליכים המאפיינים את תחיית העם היהודי במולדתו ההיסטורית, תחיית הלשון העברית, קיבוץ הגלויות, ומעל לכל הריבונות היהודית המתחדשת הן, בעיני הציבור במדינות הנוצריות והמוסלמיות, כנגד מהלכה התקין של ההיסטוריה משום שעם ישראל חטא ואובדן ריבונותו היה עונש מן האל. כך מנקודת מבטן של שתי הדתות המונותאיסטיות ישנו משקל תאולוגי גדול לישות הריבונית היהודית והדבר נוגע ביסודות דתן ומשפיע באורח מתמיד על מערכת היחסים בין הנצרות והאסלאם ובין המדינה היהודית. ומהבחינה הזאת מדינת ישראל לעולם לא תיתפס "עם ככל העמים" אלא כמדינה שלא ניתן להפריד בין הווייתם הדתית והלאומית של יהודיה.
יהדותה של המדינה והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ההכרה בישראל כמדינה יהודית נמצאת גם בלב הסכסוך הישראלי-פלסטיני. ברובד הריאל פוליטי של הסכסוך טוענים הפלסטינים ומצטרף אליהם חלק ממחנה השמאל בישראל, כי הכרה בישראל כמדינת היהודים תסתום את הגולל על הדרישה לזכות השיבה. לטענת חוקר הקבלה יוסף דן, ברובד התאולוגי היהדות, בעיני האסלאם, לא רק שהיא דת כופרת אלא גם קבוצה נחותה מבחינה אנושית וככזאת בוודאי שאינה זכאית להגדרה עצמית ומדינה עצמאית.
קישורים חיצוניים.
קישורים שבורים:
סיוון
סִיוָן הוא חודש בלוח העברי, השלישי במספר לפי המסורת המקראית והתשיעי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בסוף תקופת האביב.
בחודש סיוון 30 ימים. א' בסיוון יכול לחול בימים ראשון, שלישי, רביעי ושישי.
שם החודש וסמליו.
שם החודש נזכר לראשונה במגילת אסתר (). השם הובא, ככל שמות החודשים, מגלות בבל, ומקורו במילה "סיוונו", שמשמעותה "זמן קבוע". לפי פירוש נוסף, זהו שם בבלי שמקורו במונח האשורי "סיוונו", שפירושו כנראה "עת להט השמש".
מזלו של החודש הוא מזל תאומים. בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל סרטן.
טבת