החל מ-1638, העסיק אוקסנסטירנה להקת בלט צרפתית בניהולו של אנטואן דה בוליו, שעליו הוטל גם ללמד את כריסטינה להתהלך באופן אלגנטי יותר. ב-1645 הזמינה כריסטינה את הוגו גרוטיוס להיות הספרן שלה, אך הוא מת ברוסטוק, בדרכו לשוודיה. ב-1647 מונה לתפקיד זה יוהאן פריינשיים. "סמירמיס של הצפון" התכתבה עם פייר גסנדי, הכותב החביב עליה. בלז פסקל הציע לה עותק של הפסקלין שלו. הייתה לה הבנה טובה בהיסטוריה קלאסית ובפילוסופיה. כריסטינה למדה את תורת הנאוסטויקיזם, על אבות הנצרות ועל האסלאם. היא חיפשה בשיטתיות אחר עותק של הספר "מסה על שלושת המתחזים" (בלטינית: De Tribus Impostoribus), חיבור שהטיל ספקות בעקרונות הדתות המאורגנות. ב-1651, הציע לה הקבליסט, מנשה בן ישראל, להיות הקניין והספרן שלה לספרים ולכתבי יד בעברית. הם דנו ברעיונותיו המשיחיים, כפי שהוא הביע אותם בספרו האחרון, "מקוה ישראל". מלומדים מפורסמים נוספים שהגיעו לבקר את כריסטינה, היו קלוד סאומאיס, יוהאן שפרוס, אולאוס רודבק, יוהאן היינריך בוקלר, גבריאל נאודה, כריסטיאן ראביס, סמואל בושאר, פייר דניאל אואה ומרקוס מבוימיוס.
כריסטינה התעניינה בתיאטרון, במיוחד במחזות של פייר קורניי. היא עצמה הייתה שחקנית חובבת. ב-1647 קיבל האדריכל האיטלקי, אנטוניו ברונטי, הוראה לבנות בימת תיאטרון באחד החדרים הגדולים בארמון. משורר החצר של כריסטינה, גאורג סטירנהילם, כתב עבורה כמה מחזות בשפה השוודית, שהועלו על בימת התיאטרון בארמון כשכריסטינה שיחקה את האלה דיאנה. היא הזמינה להקות תיאטרון זרות לשחק באולם הנשפים הישן (Bollhuset), כמו להקת האופרה האיטלקית עם וינצנזו אבריצ'י ב-1652 ולהקת התיאטרון ההולנדית עם אריאנה נוצמן וסוזנה ואן לי ב-1653. בין האומנים הצרפתים שהיא העסיקה בחצרה הייתה אן שבנסו דה לה בר, שהייתה זמרת החצר.
ביקור של דקארט.
ב-1646, ידידה הטוב, שגריר צרפת, פייר שאנו, נפגש והתכתב עם רנה דקארט וביקש ממנו עותק של יצירתו, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית. כאשר הוא הראה למלכה כמה מהמכתבים, היא החלה להתעניין ביצירתה של חליפת מכתבים עם דקארט. היא הזמינה אותו לשוודיה, אך דקארט סירב להצעה עד אשר היא ביקשה ממנו לארגן אקדמיה מדעית בשוודיה. כריסטינה שלחה ספינה לאסוף אותו עם 2,000 ספרים והוא הגיע ב-4 באוקטובר 1649. דקארט התגורר יחד עם שאנו וסיים את כתיבת "רגשות הנפש". לא מתקבל על הדעת שדקארט כתב את "בלט לידת השלום" שהוצג ביום הולדתה של כריסטינה. ביום המחרת, 19 בדצמבר 1649, הוא החל ככל הנראה לתת את שיעוריו הפרטיים. עקב לוח הזמנים הקפדני של כריסטינה, הוא הוזמן מדי יום בשעה 5 בבוקר לטירה הקרה והפתוחה לרוח פרצים כדי לדון אתה על פילוסופיה ודת. עד מהרה התברר שהם לא חיבבו זה את זו, היא הסתייגה מדעותיו והוא לא העריך את העניין שלה ביוונית עתיקה. ב-15 בינואר כתב דקארט שהוא ראה את כריסטינה ארבע או חמש פעמים בלבד. ב-1 בפברואר 1650 לקה דקארט בהצטננות. הוא מת עשרה ימים לאחר מכן ועל פי שאנו הייתה סיבת המוות שלו דלקת ריאות. במשך הזמן נפוצו ספקולציות על מותו של הפילוסוף. תאודור אברט טען שמותו של דקארט לא נגרם עקב החורף השוודי הקשה, כפי שפילוסופים רבים העדיפו לטעון, אלה מהרעלת ארסן. הועלתה השערה שדקארט היה המכשול להפיכתה של כריסטינה לקתולית אמיתית.
ההחלטה לא להינשא.
כבר בגיל תשע התרשמה כריסטינה מהדת הקתולית ומרעיון הצליבט. היא הבינה שמצופה ממנה ללדת יורש לכתר השוודי. היא קראה ביוגרפיה על חייה של המלכה הבתולה, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בעניין רב. בן דודה, קרל, הוקסם ממנה והם קיימו בחשאי מערכת יחסים עוד לפני שהוא יצא לגרמניה כדי לשרת בצבא שלוש שנים. כריסטינה חשפה באוטוביוגרפיה שלה שהיא חשה "סלידה שלא ניתן להתגבר עליה לנישואין" ו"לכל הדברים שנשים דיברו עליהם או עשו אותם". שנת הלילה שלה לא התמשכה מעבר לשלוש או ארבע שעות והיא בילתה את רוב זמנה בלימודים. היא הייתה שוכחת לסרק את שיערה, לבשה את בגדיה בחופזה והיה לה נוח לנעול נעלי גברים. עם זאת, היה הייתה ידועה בקסמה ושיערה הפרוע הפך לסימן ההיכר שלה. ידידתה הקרובה ביותר, שאיתה היא חלקה "זמן חברות אינטימית ארוכה" והבחינה בתשוקת נעוריה, הייתה אבה שפאר, שהיא כינתה אותה "בל". את רוב זמנה הפנוי בילתה כריסטינה עם "הרוזנת היפה" ("la belle comtesse") והיא הקדישה תשומת לב ליופייה. היא הציגה את שפאר לשגריר אנגליה, בולסטרוד וייטלוק, כ"שותפתה למיטה" והיללה הן את שכלה והן את יופייה. כאשר עזבה כריסטינה את שוודיה, היא המשיכה לכתוב מכתבים מלאי תשוקה לשפאר, בהם היא ציינה בפניה שהיא תמיד תאהב אותה. עם זאת, יצוין שכריסטינה נהגה לעשות שימוש באותו סגנון רגשני כאשר היא התכתבה עם גברים ונשים שהיא מעולם לא פגשה (אלה שהיא העריצה את כתיבתם) וההקשר של מכתביה לשפאר הוא השערה בלבד.
ב-26 בפברואר 1649, הודיעה כריסטינה על החלטתה לא להינשא ועל רצונה שבן דודה, קרל, יהיה זה שיירש את כתרה. בעוד שמעמד האצולה התנגד לכך, שלושת המעמדות האחרים, הכמורה, הבורגנות והאיכרים, קיבלו זאת. הכתרתה של כריסטינה התקיימה ב-20 באוקטובר 1650. כריסטינה נכנסה לטירת יקובסדאל בכרכרת ההכתרה שהייתה עטופה בקטיפה שחורה הרקומה בזהב ורתומה לשישה סוסים לבנים. התהלוכה לכנסייה הגדולה הייתה כה ארוכה, עד כי כאשר הגיעו אליה הכרכרות הראשונות, האחרונות טרם עזבו את טירת יקובסדאל. נציגי כל ארבעת המעמדות הוזמנו לסעוד בטירה. המזרקות של כיכר השוק התיזו יין, הוגש צלי בשר ואורות נצצו. המשתתפים בנשף היו לבושים כמו בקרנבל.
השקפותיה האישיות והדתיות.
מורה של כריסטינה, יוהאן מתאהי, שהושפע מאיש הדת הסקוטי, ג'ון דורי ומאיש הדת הצ'כי, יוחנן עמוס קומניוס, ושמאז 1638 עמל על הקמתה של מערכת חינוך חדשה בשוודיה, ייצג גישה עדינה יותר בהשוואה לרוב הלותרנים. ב-1644 הוא הציע סדר כנסייתי חדש, אך הצעתו זו נדחתה בשל העובדה שהיא פורשה כקריפטו-קלוויניזם. כריסטינה, שבשלב זה כבר נעשתה מלכה, הגנה עליו בניגוד לעצתו של אוקסנסטירנה, אך שלוש שנים לאחר מכן ההצעה ירדה מעל הפרק. ב-1647 רצתה הכמורה להוציא לאור את "ספר ההרמוניה" (Konkordieboken), ספר שהגן על הלותרניזם הנכון כנגד הכפירה והפך חלק מההיבטים של החשיבה התאולוגית החופשית לבלתי אפשריים. מתאהי התנגד לכך נמרצות וזכה שוב לגיבוייה של כריסטינה. ספר זה מעולם לא יצא לאור.
לאחר שמלכה כמעט עשר שנים ועבדה לפחות עשר שעות ביום, לקתה כריסטינה במה שפורש על ידי אנשים מסוימים כהתמוטטות עצבים. היא סבלה מיתר לחץ דם, התלוננה על ראייה לקויה ועל כאבים בצווארה. גרגואר פרנסואה דו ריץ, שהחל מ-1642 שימש כרופא החצר, נקרא לטפל בה ב-1651, לאחר שהיא התמוטטה באופן פתאומי. היא קיימה שיחות ארוכות על קופרניקוס, טיכו ברהה ויוהאנס קפלר עם אנטוניו מסדו, המזכיר והמתורגמן של שגרירות פורטוגל בסטוקהולם. מסדו היה ישועי, ובאוגוסט 1651, בדרכו לרומא, הוא העביר מכתב מכריסטינה לממונה עליו במסדר. כתוצאה מכך, הגיעו פאולו קאסטי ופרנצ'סקו מלינס לשוודיה באביב 1652. לשניים היה ידע גם במדעים וגם בתאולוגיה. שיחותיה של כריסטינה איתם נסובו על ההשקפה הקתולית על החטא, על חיי הנצח של הנשמה, על ההיגיון ועל הרצון החופשי. הם חשפו את כוונותיה לקרדינל פאביו קיגי. במאי 1652 לערך, החליטה כריסטינה להמיר את דתה לנצרות הקתולית. היא שלחה את הדיפלומט מתיאס פבליצקי למדריד ובאוגוסט שיגר פליפה הרביעי, מלך ספרד את הדיפלומט אנטוניו פימנטל דה פראדו לסטוקהולם.
בפברואר 1652 הגיע לסטוקהולם הרופא הצרפתי פייר בורדלו. שלא כמו הרופאים בני זמנו, הוא לא האמין בהקזת דם. תחת זאת הוא הורה לכריסטינה להקפיד על מנוחה מספקת, על אמבטיות חמות ועל תזונה בריאה, הוראות שהיו בניגוד לאורח החיים הסגפני של כריסטינה. היא הייתה רק בת 25 ובורדלו ייעץ לה ליהנות יותר מחייה וביקש ממנה להפסיק ללמוד בצורה כה אינטנסיבית ולהוציא את הספרים מאגף המגורים שלה. הוא הראה לה 16 סונטות מפרי עטו של פייטרו ארטינו שהוא הביא בחשאי במטענו. בורדלו חתר באופן מתוחכם תחת עקרונותיה של כריסטינה. בשלב זה הייתה כריסטינה אפיקורסית. אמה ומגנוס גבריאל דה לה גרידי לא ראו בעין יפה את פעולותיו של בורדלו וניסו לשכנע את כריסטינה לשנות את גישתה כלפיו. בורדלו שב לצרפת ב-1653, כשהוא "עמוס בעושר ובקללות". במשך שנים ידעה כריסטינה בעל פה את כל הסונטות מאמנות האהבה וגילתה התלהבות מעבודותיהם של מארטיאליס ושל פטרוניוס.
התפטרות.
בשלב מסוים הודיעה כריסטינה למועצה המלכותית כי אין בכוונתה להינשא וכי אין בכוונתה גם לנמק את החלטתה וביקשה מחברי המועצה לא לבקש זאת ממנה. ב-1651 היא איבדה הרבה מהאהדה הציבורית כלפיה, לאחר הוצאתם להורג של ארנולד יוהאן מסניוס ושל בנו בן ה-17 לאחר שהאשים את המלכה בהתנהגות פסולה וכינה אותה "איזבל". במקום למשול היא בילתה את רוב זמנה עם ידידיה הזרים באולם הנשפים בערבי ימי ראשון ובתיאטרון.