הוא למד ב-"אינסטיטוט ד'אטוד פוליטיק דה פארי" שבו מתחנכים אנשי העילית של הפוליטיקה הצרפתית ואלה המיועדים לשירות הדיפלומטי. ב-1893 החל בקריירה של דיפלומט שבה שימש עד 1936. במשך קריירה זו שימש בתפקידים דיפלומטיים בארצות הברית, בסין, ביפן, בברזיל, בגרמניה, בדנמרק ובבלגיה. כאשר היה קונסול בריו דה ז'ניירו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, פיקח על העברת אספקת מזון מארצות דרום אמריקה לצרפת.
ב-1936 פרש לטירתו שבמחוז איזר בחבל רון-אלפ בצרפת. הוא נפטר שם ב-1955 ונקבר בגן שליד הטירה.
יצירתו.
בימי נעוריו פול קלודל הושפע משירתו של ארתור רמבו ומתנועת הסימבוליזם בשירה הצרפתית. הוא נתמלא חרדה מהשקפת העולם המטריאליסטית, אך בניגוד לסימבוליזם אימץ לעצמו את הקתוליות. בכל כתביו הוא מביע התנגדות לרעיון שהיקום הוא מקרי ומכני, ומכריז על משמעותם הרוחנית של חיי אנוש המבוססת על אהבתו וחסדו של אלוהים. כרקע למחזותיו משתמש קלודל בצרפת של ימי הביניים או בדרום אמריקה של המאה השש עשרה תחת שלטון האימפריה הספרדית. במחזות אלה הוא מביע הערצה לחסדו ורוב טובו של אלוהים המאציל על האדם מאהבתו.
המפורסמים שבמחזותיו של פול קלודל הם: יצירתו האוטוביוגרפית "מפנה בצהריים" (1906), "הבשורות שניתנו למארי" (1912) - מחזה המבוסס על הקרבתה האישית ועל דבקותה הדתית של נערת כפר צרפתייה בימי הביניים שלקתה בצרעת, ו-"נעל קטיפה" (1924) - מחזה שבו הוא מתאר את אהבתו של האדם ואת כיסופיו לאלוהים על רקע דרום אמריקה שבשליטת האימפריה הספרדית. מחזה זה הוצג על ידי קומדי פראנסז בפריז ב-1943. קובץ שיריו המפורסם של פול קלודל הוא: "חמש אודות גדולות" (1910).
דמותו.
פול קלודל היה אישיות בעייתית במשך ימי חייו. דבקותו בקתוליות והשקפת עולמו הימנית גרמו לאי הפופולריות שלו בקרב החוגים האינטלקטואליים. שירו "דברים למרשאל" שבו הביע את תמיכתו במרשאל אנרי פיליפ פטן ששיתף פעולה עם הנאצים לאחר מפלת צרפת לגרמניה ב-1940, נשאר חרות בזיכרון. אולם הוא התייחס אל הנאצים בשאט נפש, וכבר ב-1930 כינה אותם "שותפיו של השטן". הוא התייחס לנאציזם ולקומוניזם כאחד כ-"גוג ומגוג", ושינה את יחסו לממשלת וישי כשהתברר שהיא משרתת את האינטרסים של הנאצים.
למרות שבימי נעוריו פול קלודל תמך באנטישמיות כחלק של התנועה השמרנית בצרפת, ב-1935 הוא שלח מכתב לוועידה היהודית שבו גינה את חוקי נירנברג כ-"מתועבים וטיפשיים". הוא הביע את מחאתו נגד החקיקה האנטישמית של ממשלת וישי וב-1941 כתב לישעיה שוורץ - רבה הראשי של צרפת והביע "סלידה, חרדה ותיעוב שכל הצרפתים ההגונים שותפים להם, באשר לאי הצדק והרדיפה של יהודי צרפת שהפכו לקורבנות הנאציזם." שלטונות וישי הגיבו בחיפושים בביתו של פול קלודל ובהתחקות אחר כל צעדיו.
פול קלודל תמך בגנרל דה גול ובכוחות צרפת החופשית וחיבר שיר הלל לדה גול אחרי שחרור פריז ב-1944. ב-1946 נבחר פול קלודל לחבר האקדמיה הצרפתית.
גיאופיטים
פי נר
אבידע
אביר יעקב
אדמת יהודיה
מאיר גורביץ
מאיר גורביץ (1890 – 3 בפברואר 1950) היה מהנדס, מחנך ואיש ציבור ביישוב היהודי בארץ ישראל, יזם בתחומי התעופה והימאות, הוגה ומחדש הימאות העברית בארץ ישראל.
חייו.
גורביץ נולד בעיר טאלין שבאסטוניה (אז חלק מן האימפריה הרוסית). סבו היה רבהּ של אסטוניה. הוא התחנך ברוסיה ורכש השכלה גם בארצות נוספות. בין היתר למד בז'נבה והוסמך כמהנדס תעופה באקדמיה בפריז. בשלהי שנות העשרים, עשה דוקטורט בתחום הימי באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וושינגטון ארצות הברית, ובסוף העשור השתלם שנתיים באגף הדיג של מחלקת החקלאות הפדרלית של ארצות הברית. תרומתו לימאות העברית מובהקת ונגדעה עקב גישה בלתי מתפשרת בה האמין. הוא עסק בסיוע לגופים וארגונים בתחום הימי והיה סוכן אוניות עד סוף ימיו.
חזון התעופה העברית והימאות העברית.
גורביץ הגיע לארץ ישראל בשנת 1909, אך ממנה עוד יצא לתקופות לימודים ושליחויות ארוכות בחו"ל. משנכח כי ביישוב העברי אין ולו ימאי או טייס אחד, וחסרה המודעות לחשיבותה של ימאות ותעופה עברית, ובשנת 1913 בהיותו מורה בגימנסיה, בנה כלי טיס נסיוני ונכשל. הידע שהיה אז בעולם כולו בתחום התעופתי היה מוגבל למדי, ובוודאי הידע והחומרים שהיו לרשותו בתקופתו בארץ ישראל.
בסוף אותה שנה הרצה בפני שומעיו בתל אביב בנושא "האווירון", כאשר הדגם האמיתי שבנה עמד מאחוריו. הוא שכנע את שומעיו לערוך מגבית לרכישת שני אווירונים - האחד ללימוד בני נוער עברי ש'יקבל כנפיים', והשני יימסר לאוויריית השלטון העות'מאני, לשמירה על יחסים טובים ולמניעת תחושה, כאילו היישוב העברי צובר עוצמה שתסכן את השלטון.
הוא שכנע בדבריו וגייס את כל הכסף, אך כוונתו לא התגשמה. שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כדי להציג טיסה, הזמין אווירון ללימוד. אירוע התרסקות האווירון העות'מאני בחולות ים תל אביב, גרם ליישוב לוותר על חזונו.
בראשית 1914 קידם את חזונו לכיוון הימי. תכנן הקמת 'מסגרת כלכלית' לתמיכה ב'בית ספר ימי' שיוקם ליד התכניון, ובו ילמד נוער עברי את מקצועות הים והתעופה. משנתגבשה תודעתו הציונית, היה פעיל בפועלי ציון.
לפרנסתו עבד כמורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה בתל אביב הקטנה, אך עיקר זמנו הוקדש לניסיונות להגשים את חלומו - הקמת צי עברי לכיבוש השמים והים.
בראשית 1914 תכנן להקים בית ספר ימי ותעופתי. המימון הראשון תוכנן להיעשות על ידי הקמת חברת ספנות ברוסיה, שרווחיה ישמשו להפעלת בית הספר ולהקמת צי עברי למסחר ולמגן, ומאוחר יותר, תורחב פעילות בית הספר לתחום האווירי, לתעופה. בסיוע איש עסקים חיפאי, יהודי ממוצא רוסי בשם יצחק ברגר, הוקמה חברת ספנות ברוסיה (אוקראינה) בעיר חרקוב ונקראה בשם "זבולון".
בתחילת דרכו להגשמת חזונו, התעת'מן גורביץ עקב חובת התעת'מנות שקבע ג'מאל פאשה כמושל סוריה (וארץ ישראל), ושם יהבו על קשרים טובים של היישוב היהודי בארץ ישראל עם השלטון העות'מאני; לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 יצא לשרת לצד הבריטים בגדודים העבריים, ונאלץ לעשות פסק זמן בתוכניות להגשמת חזונו. באותה תקופה התרחשה גם המהפכה הרוסית, וחברת הספנות בחרקוב שבה תלה תקוות חוסלה ב-1917. כשהסתיימה המלחמה החל השלטון הבריטי בארץ ישראל, וגורביץ יכול היה לחזור במלוא המרץ לתוכניותיו.
ועדת המים.
ב-1918 הקים גורביץ את ועדת המים, כמשרד מיישב לפיתוח כלכלי על בסיס חקלאות ימית וכמשרד ימיה עברי. הוועדה שימשה כ"סניף הימים" של תנועת העבודה המאוגדת ופעלה בפיקוח הקפא"י. ועדה זו ראתה כעניינה את כל תחום המים בשטחי ארץ ישראל והימים שסביבה – בים, בנהר ובנחל, בציד ימי ובדיג, במחקר ובפיתוח תעשייה הקשורה בים, ובמסחר עם ארצות חו"ל. במסגרת הוועדה עסק גורביץ בחקר, פיתוח והקמה של צי עברי, ובמקביל המשיך בפעילותו החינוכית במסגרת הגימנסיה ומחוץ לה.
ב-1919 קיבל מג'יימס דה רוטשילד עבור ועדת המים זיכיון ל-200 דונם כולל הבניינים בחוף טנטורה, שם הקים כפר דייגים עברי ראשון בארץ ישראל וייסד בו קבוצת דייגים ראשונה מבין הסובוטניקים, הגרים שעלו לארץ ישראל מאסטרחן. לצורך זה קיבל מהנדבן יצחק גולדברג 20 לא"י, ואף הזמין את ש. בן-ציון לכתוב את 'שיר הים' העברי הראשון.
בין השנים 1920-1925, כיו"ר ועדת המים, הקים לראשונה בעזרת הקפא"י חברת מניות לספנות עברית בשם החברה לאסדות וספנות חופית וכמנהלה, מונה הסופר אברהם ריבוצקי. מניות החברה נמכרו בעיקר לאנשי הגדודים העבריים שהיו מוצבים במחנה סרפנד. אלה שנחשפו לנאומיו המרגשים של גורביץ על "חשיבות הצלחת כיבוש הים" נדבקו בהתלהבותו. לצורך פעילות החברה, ועדת המים רכשה על ידי תשלום מקדמה בכסף שנאסף מהגדודים את אניית הצי העברי ראשונה שנקראה "החלוץ". ספינה זו עקפה לראשונה את המצור היבשתי על מרכז הארץ בזמן הקרבות בין האנגלים לצרפתים ולכנופיות הצבא הערבי המפוזר, ויצאה לביירות להביא סחורות ליישוב. אולם מאחר שהתמורה ממכירת מחצית המניות שהועברו למכירה בארצות הברית, לא הגיעה, חזרה האנייה לבעליה מר ליפשיץ ושות' בתל אביב.
מאז הקים את ועדת המים, עמד גורביץ בקשרי עבודה עם ידידו הקולונל הבריטי סויאר שיצא מארץ ישראל בה שרת, ללמד ימאות באוניברסיטת וושינגטון, סיאטל, ארצות הברית. למימוש חזונו יצא גם גורביץ ללמוד שם. בדרכו, עבר בניו יורק ומסר למזכיר "ועד פועלי ציון", אלפיים ממניות חברת הספנות החופית (מחצית מהכמות) למכירה בציבור היהודי וקיבל אישור בכתב: "מעכשיו, הטיפול באלפיים המניות בידי ועד 'פועלי ציון-פלסטינא', בארצות הברית". אך התמורה לא הגיעה מעולם.
גורביץ שיצא ללמוד את התחום הימי באוניברסיטת וושינגטון שבארצות הברית, המשיך שם בתפקידו במשך כשלוש שנים (1921-1923), ועמד בחליפת מכתבים עם הזואולוג והביולוג הימי, היהודי ד"ר ולטר שטייניץ, שלימד באותה עת באוניברסיטת ברסלאו.
שטייניץ וגורביץ יצרו קשר עם 'מרכז התחנות ההידרולוגיות סביב אגן הים התיכון' שבמונקו לקראת הקמת תחנה בארץ ישראל. בעזרת נחום סוקולוב, ייבאה 'ועדת המים' שתי 'סירות מחקר' ממרכז המחקר ההידרולוגי במונקו.
הוקמה חברת מניות שנמכרו בכוונה להקים 'מרכז מחקר ימי' בחוף תל אביב, שנשיאו יהיה אלברט איינשטיין. מרכז שיכלול מעבדות, מחסנים וספריה מקצועית, וישמש גם כמרכז מבקרים באקווריום (32 אקווריומים), גם כיחידה כלכלית סגורה, כמרכז הכנסה למימון המחקר. נמכרו לציבור מניות, המחלקה הטכנית בעיריית תל אביב ערכה תוכניות, אך המרכז לא הוקם. עם זאת, אחד המחקרים היותר מפורסמים, הוא מחקרו של שטייניץ על ה"פאונה הימית בארץ ישראל" שפורסם בעולם האקדמי בשנת 1927.