הקיצונים מבין אנשי הקבוצה שומרים על קשר עם מנהיגים ערבים, בהם פלסטינים, ומשתתפים בהפגנות של מוסלמים כנגד ישראל ומופיעים רבות בתקשורת. לדבריהם, הערבים והאיראנים שעמם הם עומדים בקשר הם אויבים של הציונות והמדינה ולא של היהודים, ושישנה תועלת בהתקרבות אליהם. בפרט עמדו בקשר עם יאסר ערפאת, אשר מינה את איש הקבוצה, משה הירש, כשר לענייני יהודים ברשות הפלסטינית, מינוי שלא החזיק מעמד זמן רב. נטורי קרתא גינו את מבצע עופרת יצוקה. קבוצה זו מונהגת על ידי הרב משה בער בעק. תמכו בה הרב יואל מורגנשטרן אב"ד שרמש והאחים הרב אליעזר חיים בלום אב"ד קאשוי והרב שמחה ישראל בלום דומ"צ קאשוי. גם הרב חנינא אברהם לייטנר תמך בה.
בסוף שנת 2005, נסעו כמה מאנשי נטורי קרתא לוועידה להכחשת השואה בטהראן, ונפגשה עם נשיא איראן אחמדינז'אד. נסיעה זאת נחשבה חציית קו אדום גם בעיני חלק מתומכיהם, שסברו שצעד כזה מזיק לתדמיתה של העדה החרדית כולה: רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסאטמר יצא במודעה נגד "המתפרצים בלבוש קנאות ועושים מעשי טירוף ללכת שלובי זרוע עם הערבים" ורבני בית הדין של העדה החרדית הגדירו את ההשתתפות בכנס כ"חילול השם נורא". גם הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב, מהבולטים שבמנהיגי נטורי קרתא בלונדון, יצא בגילוי דעת פומבי שבו כתב כי הנפגשים אינם חלק מנטורי קרתא אלא "בודדים מטורפים".
עם זאת, נמשכים מפגשים של אנשי נטורי קרתא עם מנהיגים ערבים. באוגוסט 2011 ביקרו אנשי הקבוצה את השייח ראאד סלאח כששהה בלונדון.
שמואל הולדהיים
שמואל הולדהיים (בתעתיק מיושן: האלדהיים, בגרמנית: Samuel Holdheim; 1806 – 22 באוגוסט 1860) היה מהוגיה הרדיקליים של היהדות הרפורמית. כיהן כרבה של הקהילה העצמאית-למחצה בברלין בין 1847 ל-1860. אף כי מרבית עמיתיו לתנועה לא קיבלו את השקפתו בימי חייו, הייתה לה השפעה רבה על הרפורמים בארצות הברית.
ביוגרפיה.
הולדהיים נולד ליצחק בקמפנו, לא הרחק מפוזן. היישוב שכן בשטחים שסופחו לפרוסיה בחלוקת פולין השנייה ב-1793; אלה היו מיושבים בעיקר בפולנים והחברה היהודית בהם נותרה מסורתית מאוד.
כבר כנער נודע כעילוי ובהמשך פנה ללמוד בישיבתו של הרב יוסף (יאסקי) שפירא, אב בית הדין של קורניק. ב-1825 בערך הוא נשא את בתו לאשה. הולדהיים החל אז לרכוש לראשונה השכלה שאינה תורנית, ותוך זמן קצר הוא ואשתו התגרשו. הוא נסע לפראג, שם המשיך בלימודיו תחת הרב שמואל לנדא, בנו של הנודע ביהודה, ממנו קיבל היתר הוראה. כמו כן נסמך על ידי יצחק שפיץ מבומסלא, חיים דייטשמן מקולין והחת"ם סופר, שכתב בהיתרו: "כל הדבר הקשה יביאון אליו". הוא בילה תקופה בפרוסניץ יחד עם הרב ליב שוואב, מראשי ההשכלה המוראבית.
הולדהיים לא למד מעולם בגימנסיה, ואת מקצועות החול רכש כאוטודידקט. ב-1833 נרשם כשומע חופשי ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג. בהמשך נכח בהרצאות גם באוניברסיטת ברלין, ואת עבודת הדוקטור שלו סיים לבסוף באוניברסיטת לייפציג ב-1839.
בין השנים 1836 ל-1840 כיהן כרב בפרנקפורט על האודר, שם נישא בשנית לציפורה (צציליה) זלומון ב-19 באוגוסט 1836. את הרבנות בפרנקפורט קיבל בהמלצת החת"ם סופר, ובאותה עת נחשב כאורתודוקסי לחלוטין.
ב-1840 מונה לרב המחוזי במקלנבורג-שוורין, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים.
בשוורין כבר ניסה להנהיג תקנות חדשות, כמו ביטול הטעמים בקריאת התורה, אך השמרנים בקהילה מנעו זאת מבעדו. ב-1841 הצטרף למחנה הרפורמי המתעורר בריב ההיכל השני: הוא תקף את החכם יצחק ברנייס על קביעתו כי אסור להתפלל מהסידור החדש שהוציאה קהילת ההיכל בהמבורג, בעימות שהתווה יחד עם ריב גייגר-טיקטין בברסלאו את הדרך לעשור סוער של התנצחות בין הזרמים.
בספרו העיקרי, "על עצמאות הרבנים ועקרון הנישואין היהודיים" (Über die Autonomie der Rabbinen und das Prinzip der jüdischen Ehe) מ-1843, גולל את שיטתו אותה הוסיף לגבש במהלך השנים. לפי ראייתו התלמוד מכיל שתי שכבות: אמיתות מוסריות נצחיות ויסודות הדת מחד, וחוקי המדינה הישראלית הקדומה מאידך, שאין טעם לשמרם בהיעדר עצמאות. הוא ראה כשל עקרוני בניסיונם של האמוראים להחיל מסגרת מחייבת לאחר חורבן הבית ואובדן המרכז בארץ ישראל. ביטולה הגמור של האוטונומיה הקהילתית היהודית בסוף המאה ה-18 ואובדן יכולתם לקבוע בעצמם את חוקיהם, ייתר לדעתו באופן סופי כל צורך בכך. שימור מסגרת הלכתית המתנגשת עם המחויבות למדינה היה מוביל לשסע פנימי ולצביעות בקרב ההולכים בדרך זו. בפן התאולוגי של חשיבתו היה הולדהיים שמרן יחסית. עיקר תפישתו היה שהיכולת לאכוף את ההלכה אבדה ושלא נשמרה כמעט כלל בכל מקרה, ואין הרבנים יכולים אלא לשמש דוגמה. הוא בז ולעג לניסיונות השמרנים בתקופתו לנסות לשדל את שמירת חלק מהמצוות שראו כקרדינליות או להפעיל סנקציות נגד הקהל. לדעתו גם הקטגוריות ההלכתיות של "מומר לתיאבון" ו"מומר להכעיס" איבדו מתוקפן, שכן הן תאמו את מציאות העבר, בה לא חלק איש על קיומו של הציווי האלוהי בשלמותו. בימיו, בהם הרוב כלל לא האמין בכך שהאל הורה על קיום רוב המצוות הטקסיות, הן היו מיושנות.
הולדהיים הושפע מאוד מהסיכויים לאמנציפציה מלאה ומהרוח הליברלית של טרום-מרץ; דוד אלינסון פירש את פרסום "האוטונומיה" כתגובה לספרו של ברונו באואר, "השאלה היהודית", בה טען שיהודים אינם יכולים ליישב את דתם עם אזרחות בעולם המודרני מאחר שהיסודות הפוליטיים והשבטיים שלה כרוכים בה ללא הפרד, והם לעולם לא יוכלו להשתלב בחברה. בתגובה, היה הולדהיים נכון להחלה נרחבת מאוד של דינא דמלכותא דינא על כל תחומי החיים, אף בתחומים כמו נישואין ושבת. בשאלת הקידושין, קבע כי הם מהווים מעשה רגיל לחלוטין של קניין ומשויכים לקטגוריה של דיני ממונות ולא איסורים. הוא נימק זאת בכך שיש איסור על עריכתם בשבת, כמו קניין עבדים או מקרקעין אך בניגוד לברית מילה או לעבודת הקורבנות. מכאן נבעה עמדתו שלא שללה נישואי תערובת, שהוא היה בין הרפורמים היחידים בגרמניה שלא התנגדו להם. טיעונים אחרים שהעלה ברוח זו נשענו על כך שההלכות נועדו לבדל את ישראל משבעת העממים ולא מבני דתות מונותאיסטיות, וכי איסורי השבת בטלים עבור משרתי ציבור כמו חיילים ורופאים כפי שבטלו עבור הכהנים במקדש.
ב-1843 התחולל פולמוס בפרנקפורט דמיין כשהבנקאי א. פלרסהיים לא מל את בנו אך ביקש לרשמו כבן הדת היהודית, אף כי החוק דרש זאת כתנאי לכך. הולדהיים תמך באב, וב-1844 פרסם ספר על המילה בהיבט הדתי. הוא עמד על כך שילדים יורשים את מעמדם כיהודים מתוקף היותם בנים לאם יהודיה, ותהה מדוע עוברים על מצוות אחרות כמו כשרות אינם נתקלים בהתנגדות כזאת. אף כי מעולם לא קרא לביטולה, הוא המעיט בחשיבותה. למרות דעותיו, הוא התנגד להתערבות המדינה בנושאי דתם של היהודים וגינה הצעות מטעם ממשלות להעניק אמנציפציה תמורת ויתור על הלכות הכשרות. כמו כן, יצא נגד כפיית תלמידים יהודיים בבתי-הספר לכתוב בשבת.
ב-1844, בעת הוועידה הרפורמית הראשונה בבראונשווייג, הכריז הולדהיים כי הפתרון לקרע בין הדת לחיי הציבור בעידן המודרני טמון בגישה רדיקלית:
ב-1845 הוציא ספר נוסף, "החוק הטקסי בימות המשיח" (Das Ceremonialgesetz im Messiasreich), בו הרחיב את הקביעות התלמודיות לגבי השינויים במצוות עם בוא הגואל. הוא עמד על כך שהאמנציפציה וההתפתחות התרבותית, והיותם של תושבי העולם מונותאיסטים, עומדת למעשה בגדרים שנקבעו לשם כך וכי החוקים הטקסיים – שאינם אלא קליפה ריקה לעומת התוכן האתי והמוסרי של היהדות – איבדו את כוחם ויש לבטלם. באותה שנה נטל חלק בוועידת פרנקפורט, שם הצביע עם הרוב בעד הצעה שקבעה שאין חיוב אובייקטיבי לשמר את העברית כשפת התפילה. בניגוד לגייגר ולרוב הרפורמים, שחשו קשר רגשי כלפי השפה, הוא ביטל כל צורך בעברית. לימים ערך תפילות שהיו כמעט כולן בגרמנית, למעט קריאת שמע, קדושה, קריאת התורה ועוד חלקים ספורים. הולדהיים לעג לנאו-אורתודוקסיה על עמדתה השלילית כלפי תפילות בלועזית, שינוי שהיה מותר לכל הדעות, וסבר כי מנהיגיה חששו מכך שהציבור יבין באמת את הנאמר.
ב-1846, בעת ועידת ברסלאו, זעזע את שומעיו כשהציע לפתור את בעיית חילול השבת ההמוני בגרמניה של ימיו באמצעות הסתמכות על התקדים של פסח שני כדי לאפשר לשבות גם ביום ראשון, יום המנוחה החוקי היחיד בארצות הנוצריות. הרעיון של "שבת שני" עורר התנגדות גם בקרב הרדיקלים שברפורמים וכלל לא הועלה להצבעה.
ב-1847 נתמנה לרב ודרשן קבוע בקהילה הרפורמית העצמאית-למחצה של ברלין, שלא הייתה מוכרת על ידי השלטונות ולכן לא התאפשר לו לערוך טקסי נישואין וכיוצא בזה. הוא לא היה המועמד הראשון: אברהם גייגר, לו הוצע התפקיד קודם, סירב לכך פעמיים משום שהאמין בקהילה מאוחדת. גם נפתלי פרנקל דחה את המשרה. הולדהיים, למרות מעמדו הדומיננטי, לא היה המכריע בענייני עדתו והיה נתון במידה רבה לשליטת ועד הפרנסים בראשות זיגיסמונד שטרן, שעמו הסתכסך לעיתים קרובות. בשל מוצאו מאזור פוזנן הוא דיבר במבטא יידי כבד ויריבו השמרן, הרב מיכאל זקש, לעג לו: "בדרשות של הולדהיים, הדבר היהודי היחיד הוא הגרמנית שלו." בקהילתו שמנתה רק 300 חברים רשומים אך זכתה לאהדה רבה, קיצר הולדהיים מאוד את נוסח התפילה ותרגם כמעט את כולו לגרמנית. הוא הנהיג "שבת שני", וב-1848 חדל לערוך תפילות שבת ביום השביעי והסתפק בקיומן רק ביום א'.