עיטור הדגל האדום (ברוסית: Орден Красного Знамени) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-1918 כעיטור של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, והיה העיטור הראשון של הצבא האדום. העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב. גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה. בשנת 1924 הוגדר העיטור כעיטור כללי לכל ברית המועצות (עד אז למעשה לכל רפובליקה סובייטית הייתה גרסה משלה של עיטור זה). עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור הקרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לשנת 1943, אז נוסד עיטור גבוה יותר - עיטור הניצחון.
העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב. על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!".
מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא גם על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב. של ברית המועצות. לאחר שנת 1958 העיטור שוב חזר להיות מוענק רק על הישגים בשדה הקרב.
עד לפירוק ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו כ-580,000 עיטורי הדגל האדום.
עיטור סובורוב
עיטור סובורוב (ברוסית: орден Суворова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור קרוי על שמו של אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18.
בברית המועצות.
העיטור נוסד ב-29 ביולי 1942. בברית המועצות העיטור ניתן בשלוש דרגות:
העיטור הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. היה זה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין, בגין ביצוע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכה השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות אספקה לארמייה הנצורה של גנרל פאולוס בסטלינגרד.
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה הוענק לראשונה ב-28 בינואר 1943 לגאורגי ז'וקוב על חלקו בקרב סטלינגרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7266 עיטורי סובורוב מתוכם 391 היו מדרגה ראשונה, 2863 - מדרגה שנייה ו-4012 - מדרגה שלישית. 1528 מהם הוענקו ליחידות צבאיות.
בין מקבלי העיטורים היו גם כ-80 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ביניהם: דווייט אייזנהאואר, ארתור האריס, אלן ברוק, ג'ורג' מרשל, ברנרד לו מונטגומרי, מארק קלארק, עומר בראדלי, לודביק סבובודה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי סובורוב בודדים בלבד:
עיטור קוטוזוב
עיטור קוטוזוב (רוסית: Орден Кутузова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-29 ביולי 1942. בהתחלה לעיטור היו שתי דרגות, דרגה שלישית נוספה בשנת 1943. העיטור הוענק על מבצעים בעלי אופי הגנתי.
העיטור קרוי על שמו של קוטוזוב, גנרל רוסי שעיקר פרסומו בא לו במלחמות נפוליון.
לפי תקנון העיטור:
במהלך מלחמת העולם השניים הוענקו 7322 עיטורי קוטוזוב (מתוכם 1594 הוענקו ליחידות צבאיות ואחד - ללמפעל לייצור טנקים בצ'ליאבינסק).
בין מקבלי העיטורים היו גם כ-100 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צ'כוסלובקיה, בולגריה, יוגוסלביה ומונגוליה. ביניהם: עומר בראדלי, ארתור טדר, טרפורד לי מלורי, יומג'אגין טסדנבאל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי קוטוזוב בודדים בלבד:
עיטור בוגדן חמלניצקי
עיטור בוגדן חמלניצקי (רוסית: Орден Богдана Хмельницкого) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור, שנוסד ב-10 באוקטובר 1943, קרוי על שמו של בוגדן חמלניצקי, מרים נס המרד נגד שלטון האצולה הקתולית באוקראינה במאה ה-17.
לפי תקנון העיטור קיימות שלוש דרגות של העיטור:
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-8,451 עיטורי בוגדן חמלניצקי (מתוכם 106 הוענקו ליחידות צבאיות, ביניהן גם חטיבה צ'כית).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו 6 עיטורי חמלניצקי בלבד - למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי.
וילה לודוויזי
וילה לודוויזי (Villa Ludovisi) הייתה וילה (בית נופש) ברומא. הווילה נבנתה במאה ה-17 במקום בו עמדו גני סאלוסטיוס עבור הקרדינל לודוויצ'ו לודווויזי , וגני הווילה תוכננו על ידי מעצב הגנים אנדרה לה נוטר (אשר עיצב חלקים מגני ארמון ורסאי).
במהלך בניית הווילה והגנים התגלו בהם שרידים רבים ופסלים שעמדו בגני סאלוסטיוס ובהם פסלי הגאלי הגוסס והגאלי המתאבד.
בשנת 1872 החכיר בעלי הווילה, הנסיך בלדסארה בונקומפאניי, את הווילה למלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני אשר השתמש בה כבית המגורים של אהובתו רוזה ורצ'לאנה .
בשנת 1883 נמכרה הווילה ונהרסה על מנת לבנות במקום שכונת מגורים (שנקראת "לודוויזי" על שם הווילה).
פליטה פרוידיאנית
המדריך לטרמפיסט
המדריך לטרמפיסט לגלקסיה
מדריך הטרמפיסט
תומס האקסלי
משוואה עם נעלם
אסף הלוי איש ירושלים
לוויסנית
כס לודוויזי
כס לודוויזי הוא פסל שיש שמקורו ביוון העתיקה במאה החמישית לפנה"ס. הפסל התגלה בגני וילה לודוויזי שברומא, וככל הנראה ניצב בגני סאלוסטיוס שברומא העתיקה. הפסל נרכש בשנת 1894 על ידי ממשלת איטליה וכיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי של רומא.
הפסל התגלה בשנת 1887 בגני וילה לודוויזי, ונקרא על שמם (השימוש הראשון בשם זה הופיע במאמר משנת 1892). בשל קשיים כלכליים נאצלו בני משפחת לודוויזי למכור את הפסל בשנת 1894 לממשלת איטליה.
במרכז היצירה ניתן לראות את האלה אפרודיטה נולדת מן הים (מוטיב המכונה "ונוס אנאדיומנה"). משני צדדי האלה מצויות שתי עלמות העומדות על החוף ומכסות את גופה בבד. על הלוחות הצדדיים דמויות של נשים - האחת מכוסה צעיף ומחזיקה כלי לקטורת, והאחרת - נערה צעירה, ערומה, ששערה אסוף, המנגנת בחליל.
איכות התגליף גבוהה ביותר, ולא ברור ההקשר בין הדמויות על לוחות הצד לבין הלוח המרכזי. כמו כן לא ידועה מטרת הפסל, וישנה סברה לפיה הפסל היה חלק ממקדש אפרודיטה שנבנה בשנת 480 לפנה"ס.
כס בוסטון
כס בוסטון (באנגלית: Boston Throne) הוא תבליט שיש הדומה בצורתו ובגודלו לכס לודוויזי שהתגלה בגני וילה לודוויזי שברומא, והיה ככל הנראה אחת מפסלי גני סאלוסטיוס שהיו במקום זה בתקופת האימפריה הרומית. הפסל התגלה בשנת 1894, נמכר במכירה פומבית, ונרכש על ידי אדוארד פרי וורן עבור מוזיאון בוסטון לאמנויות בשנת 1896.
תיאור הפסל.
כס בוסטון הוא תבליט העשוי מגוש ריבועי של שיש לבן אשר מגולף בשלושה מצדדיו. הלוח המרכזי מתאר דמות גבר עירום מכונפת המחזיקה בידיה מאזניים (מרביתם לא שרדו), כאשר על כל כף של המאזניים דמות של בחור צעיר. משני צדדי הדמות המרכזית מופיעות דמויות נשים.
האירוע המתואר בתגליף הוא הפסיכוסטסיה – שקילת הנשמות במיתולוגיה היוונית – והדמויות בו הן ארוס במרכז ופרספונה ואפרודיטה מצדדיו, או לדעת אחרים, ונוס ויונו.
בצידי התבליט מגולפות שתי דמויות: אישה זקנה מתאבלת בצד אחד וילד מנגן בנבל בצד השני.
מקור הפסל.
אין מחלוקת כי איכותו של כס בוסטון נמוכה מזו של כס לודוויזי, אולם ישנה מחלוקת בדבר מקורו של כס בוסטון. רוב החוקרים סבורים כי כס בוסטון פוסל במאה ה-1 לפנה"ס והוא גרסה רומית של כס לודוויזי, שנועדה לעמוד בסמוך לו. לעומת זאת, יש הסוברים כי כס בוסטון מקורו במאה החמישית לפנה"ס, בדומה לכס לודוויזי, ואחרים בכלל סבורים שמדובר בזיוף מאוחר שגולף בסגנון עתיק בשיש מהעת העתיקה.
וילה לודוויסי
כס לודוויסי
פול לאוטו
פול לאוטו (בצרפתית: Paul Léautaud; 18 בינואר 1872 - 22 בפברואר 1956) היה סופר צרפתי.
לאוטו נולד בפרבר פונטנה או רוז שמדרום לפריז לפרמין לאוטו, שהיה קומיקאי ב-"קומדי פראנסז", ולאשתו השחקנית ז'אן פורסטייה שנטשה את פול חמישה ימים בלבד לאחר הלידה. הוא נמסר לטיפולה של יצאנית שגידלה אותו. כאשר החל ללכת לבית ספר, עבר להתגורר עם אביו שהזניח אותו. לדבריו ידידו האמיתי באותם הימים היה הכלב "טבק" (שם שניתן לו בשל צבע פרוותו). כבר בגיל צעיר מאוד ידע כי עליו להיות עצמאי כדי לשרוד. ב- 1887, כאשר סיים את לימודיו, אביו שלח אותו לעבוד.
ב-1892, בהיותו בן עשרים שנה, גילה את כתבי הסופר אנרי בייל המכונה סטנדל - מה שהיווה שלב עיקרי בהתפתחותו הספרותית. ב-1893 החל לכתוב "יומן ספרותי" שבו המשיך עד מותו. יומן זה משקף את אישיותו וכולל הערכה סובייקטיבית של החיים הספרותיים בצרפת במחצית הראשונה של המאה העשרים.
ב-1896 עזב לאוטו את בית אביו והתנסה בחיי דלות כעצמאי. תשוקתו לשירה באה על ביטויה בקובץ "משוררים בני זמננו" שהצליח לפרסם בשיתוף עם ידיד נעוריו אדולף ואן בווה (1900). ב-1903 פרסם את ספרו "הידיד הקטן" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו.
ב-1908 קיבל משרה קבועה ובמשך 33 שנה שימש כמזכיר כללי של בית ההוצאה לאור של מרקור דה פראנס (כתב עת לספרות). משרה זו אפשרה לו להתחיל לכתוב ביקורת על התיאטרון הצרפתי בכתב עת זה בשם העט מוריס בואסאר, ולהמשיך לעשות כן בכתבי עת שונים לספרות במשך שנים רבות.
הוא הפך את משכנו למקום מקלט לחיות עזובות (חתולים, כלבים ואפילו חמור). דאגתו הגדולה הייתה לספק להן מזון ולשם כך הקדיש את מרבית הכנסתו. ב-1912 שב להתגורר בפרבר שבו נולד ונהג לנסוע ברכבת יומיום למקום עבודתו במרכז פריז. הוא חי בחברת החיות והמשיך בכתיבת היומן הספרותי. ביומן זה כתב בין היתר ביקורת נוקבת על יצירותיהם של אנדרה ז'יד, אנטול פראנס, ז'ורז' דיאמל, פול ואלרי ורבים אחרים.
ב-1926 יצא לאור הספר "התיאטרון של מוריס בואסאר" שבו קובצו דברי הביקורת של פול לאוטו על התיאטרון הצרפתי.
לאוטו לא נישא מעולם אך היו לו מאהבות שהאחרונה שבהן, מארי דורמואה, ערכה את "היומן הספרותי" והוציאה אותו לאור לאחר מותו. יומן זה הפך ליצירת המופת של פול לאוטו (19 כרכים 1956 - 1966).
אפיסטזה
אפיסטאזיס
מארי-אל
חמצן דו-מימני
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם