אקולוגיה עמוקה נותנת את הבסיס הפילוסופי לפעילות סביבתית מעשית המנסה להתנגד למה שנתפס כהרס עצמי של האנושות. אקולוגיה עמוקה וסביבתנות משתמשים בטענה כי מדע האקולוגיה מוכיח שמערכות אקולוגיות יכולות לספוג רק כמות מוגבלת של שינויים על ידי בני אדם או גורמים חיצוניים אחרים. כמו כן, שתיהן טוענות כי פעולות הסיווילזציה המודרנית מסכנות את הקיום התקין של המערכת האקולוגית הגלובלית. אקולוגים מתארים את השינוי והיציבות של מערכת אקולגית בצורות שונות כגון, הומאוסטזיס, שיווי משקל דינמי ועוד. ללא תלות בשאלה איזה מודל הוא המדויק ביותר, סביבתנים טוענים כי פעילות כלכלית מסיבית של בני האדם דחפה את המערכת האקולגית הרחק ממצבה "הטבעי" על ידי צמצום המגוון הביולוגי, שינוי אקלים והשפעות אחרות. כלומר, הסיווליזציה שלנו גורמת להכחדה המונית. אקולוגים עמוקים מקווים לגרום לשינוי פוליטי וחברתי בעזרת הפילוסופיה שלה.
מדעית.
נאס ופוקס אינם מתיימרים להשתמש בלוגיקה או באינדוקציה מדעית כדי להגיע למסקנות הפילוסופיות שלהם היישר ממדע האקולוגיה, אולם הם טוענים כי כל מי שמתבונן במסקנות האקולוגיה המדעית וחקר הדינמיקה של מערכות לא יכול שלא להרגיש, ולו במרומז, את הטענות המטאפיזיות העומדות בבסיס האקולוגיה העמוקה.
בספרם משנת 1985, "אקולוגיה עמוקה", מתארים דבל וססונס את המקורות של האקולוגיה העמוקה. הם מונים את מדע האקולוגיה עצמו, ומחשיבים את חידושו העיקרי כגילוי מחדש בהקשר מודרני של הטענה ש-"הכל מקושר לכל דבר אחר". הם מציינים כי חלק מהאקולוגים וההיסטוריונים של הטבע אף פיתחו בעצמם תודעה אקולוגית עמוקה, חלקם בהקשר פוליטי וחלקם גם בהקשר רוחני, היוצאת ממגבלות זווית הראייה האנושית והתפיסה האנתרופוצנטרית המקובלת. בין המדענים הם מציינים במיוחד את רייצ'ל קרסון, אלדו לאופולד, ג'ון ליווינגסטון, פול רץ ארליך וברי קומונר, יחד עם פרנק פרייז'ר דרלינג, צ'ארלס סוט'רלנד אלטון, איוג'ין אודום ופול סירס.
מקור נוסף של האקולוגיה העמוקה שדבל וססונס מזכירים הוא "הפיזיקה החדשה". הם מתארים אותה כניפוץ של הגישה הקלאסית מבית מדרשם של דקארט וניוטון הרואה את היקום כמכונה הניתנת להבנה בעזרת הסברים ליניאריים של סיבה ותוצאה. הם מציינים במיוחד את ספרו של פריטיוף קאפרה "הטאו של הפיזיקה" המדגים כיצד הפיזיקה החדשה מובילה לתובנות מטאפיזיות בדבר הקשרים ההדדיים בין כל רכיבי הטבע.
הגרסה המדעית של השערת גאיה גם כאן השפיעה על התפתחות האקולוגיה העמוקה.
בספרם נותנים דבל וססונס קרדיט גם למשורר והמבקר החברתי האמריקני גארי סינדר - אדם הקשור בין השאר ללימודי בודהיזם, תרבות אינדאנית, חיי שטח ותנועות חברתיות אלטרנטיביות - כמקור מרכזי של תובנות בהתפתחות רעיונותיהם.
רוחנית.
הרעיון הרוחני המרכזי של האקולוגיה העמוקה הוא בדבר היותה של האנושות חלק מהעולם ולא ישות נפרדת ממנו. כדי שהיחיד יוכל לקבל אינטואיציה ונקודת מבט אקוסנטרית שכזו עליו לעבור תהליך של הכרה עצמית מחודשת ("חזרה לארץ"). רעיון זה מבוסס על התובנה כי ככל שהעצמי יהיה מסוגל להרחיב את מעגל ההזדהות שלו עם אחרים (אנשים, בעלי חיים, מערכות אקולוגיות) הוא ימצא את עצמו חופשי ומשוחרר יותר. ורוויק פוקס מגייס את הפסיכולוגיה הבין-אישית כדי לתמוך ברעיון זה.
מסורות רוחניות נוספות השפיעו על האקולוגיה העמוקה ביניהם, טאואיזם, בודהיזם וג'ייניזם, בעיקר בזכות הגישה הלא דואליסטית שלהם בנוגע לאבחנה בין סובייקט לאובייקט. ביחס למסורת היהודית-נוצרית, נאס מעביר את הביקרות הבאה: "היוהרה של שלטון האדם (כפי שהיא משתקפת במקרא) נמצאת בהרגשת העליונות העומדת בבסיס המחשבה כי אנו קיימים כדי לפקח ולשלוט על הטבע בדומה לאיזשהו איש ביניים מכובד ביותר, הניצב בין הבורא לבריאתו". ביקורת זו הורחבה במאמרו של לין וייט משנת 1967 "אודות המקורות ההיסטוריים של המשבר האקולוגי". במאמר וייט אף מציע אלטרנטיבה לתפיסה הנוצרית המקובלת ביחס למעמד האדם בטבע, על פי הפילוסופיה של ההוגה הנוצרי פרנציסקוס מאסיזי, הטוען בזכות השוויון בין כל היצורים.
מעשית.
בהשראת המסורת הבודהיסטית, ג'ואנה מקיי, פעילה נגד גרעיניות בארצות הברית, גילתה כי אחד המעכבים הגדולים ביותר לעבודתם של הפעילים הוא הנוכחות של רגשות בלתי מטופלים כגון ייאוש, עצב, כעס וזעם. ההתעלמות מרגשות אלו הובילה לאדישות וחוסר מוטיבציה אצל הפעילים.
אקולגים עמוקים מעשיים, כגון ג'ון סיד, טוענים כי אף על פי שאצל חלק מהאוכלוסייה קיימת המודעות האינטלקטואלית אודות הקשר ההדדי בין כל רכיבי הסביבה, התרבות המערבית מצליחה לשדוד מאיתנו את האינטואיציה והזדהות הרגשית עם רעיונות אלו שאולי היו לנו כילדים, בעזרת הדרה מסיבית של וחינוך בסביבה אנתרופוצנטרית.
בעקבות הספרים שנכתבו בנושא, "ייאוש ועבודת העצמה" ו-"העבודה שמחברת מחדש", מייסי ואחרים הביאו את רעיונות האקולוגיה העמוקה המעשית למדינות רבות, בעיקר ארצות הברית, אירופה (אנגליה וגרמניה בפרט), רוסיה ואוסטרליה.
עקרונות.
תומכי האקולוגיה העמוקה מאמינים כי העולם אינו קיים כמשאב הניתן לניצול באופן חופשי על ידי בני האדם. האתיקה הסביבתית של האקולוגיה העמוקה מחזיקה כי המערכת כולה חשובה מכל אחד מרכיבה. הם מציעים מבנה של 8 עקרונות כדי להבהיר את עמדתם:
שורשים פילוסופיים.
ניתן לזהות את התפיסה האידאולוגית העומדת בבסיס "אקולוגיה עמוקה" וכן את ההתנגדות לתפיסה זו, בהגות מוקדמת.
תפיסה אקולוגית עמוקה באה לידי ביטוי במסה של ז'אן-ז'אק רוסו "על המקור והיסודות של אי-השוויון בין בני האדם", שבה תיאר את "מצב הטבע" האידיאלי ככזה שמקיים גם צדק חברתי וגם צדק סביבתי. למסתו של רוסו ניתן לזהות שורשים במטמורפוזות של אובידיוס.
גם הגישה המנוגדת, הרואה חשיבות וערך ב"ממשלת האדם" המתלווה ב"פיתוח אנושי של הטבע", נוכחת בהגות ובשירה של המאה ה-19, למשל, בשירו של רודיארד קיפלינג "The Explorer" (מגלה הארצות). לתפיסה זו ניתן למצוא הדים בתנ"ך, כדוגמת הציווי הראשוני לאדם בתחילת ספר בראשית: .
התנועה.
בפועל, פעילי אקולוגיה עמוקה תומכים בביזור, יצירת אזורים אקולוגיים, פירוק צורתה הנוכחית של התעשייה וסוף לסמכותיות המוחלטת של הממשל.
אקולוגיה עמוקה אינה בדרך כלל מוגדרת כתנועה נפרדת אלא כחלק מהתנועה הירוקה. ניתן להגדיר את האקולגיה העמוקה כתנועת הפעילים הירוקים בעלי תודעה אקולוגית עמוקה. הפעילים מקבלים עליהם את האבחנה בין ירוקים בהירים לכהים (מכונים גם גיאנים מלשון גאיה) וגם את ההקשר הרחב יותר הכולל מחויבות לשלום וערכים נוספים. לאקולוגיה העמוקה השפעה רחבת היקף על התנועה הירוקה הכללית בכך שהיא מספקת מצע אתי מובחן ומסודר למפלגות ירוקות, אקולוגים פוליטיים וסביבתנים.
הפילוסופיה של האקולוגיה העמוקה תרמה לבידול התנועה האקולוגית המודרנית באבחנתה באנתרופוצנטריות של המושג סביבה עצמו ובהתנגדות לרעיון שבני האדם משמשים כשליטים-מגינים של הסביבה.
גדי יציב
גדי יציב (5 באפריל 1937 – 25 בספטמבר 2004) היה סוציולוג ואיש ציבור ישראלי, ממייסדי תנועת "שלום עכשיו" ובכיר במפ"ם, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-11, מרצה בבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה העברית ודקאן בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה.
ביוגרפיה.
גדי יציב (צימרמן) נולד בשנת 1937 בקיבוץ נען. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד ובצה"ל שירת בנח"ל המוצנח. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, לאחריהם למד סוציולוגיה באוניברסיטה העברית. שלושת תאריו במקצוע למד בירושלים: בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור (כותרת הדיסרטציה: "זיקה מפלגתית שכבתית" והיא נכתבה בהנחיית משה ליסק). לאחר סיום התואר השלישי נסע ל-3 שנים לפוסט-דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון.
במקצועו היה מרצה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, וכן נמנה עם מקימי המרכז ללימודים סוציאליסטיים בגבעת חביבה.
ראשית פעילותו הציבורית של יציב החלה בתחילת שנות ה-30 לחייו, לאחר מלחמת ששת הימים, עם הצטרפותו לקבוצת הפרופסורים, בראשות יהושע אריאלי, מייסדי התנועה לשלום וביטחון. כעבור שנתיים, במערכת הבחירות לכנסת השביעית (1969) הקים את מפלגת "רשימת שלום" והתמודד בראשה לכנסת (המפלגה לא עברה את אחוז החסימה).
בעקבות מלחמת יום הכיפורים (1973) הצטרף יציב לתנועת של"י, ובשנת 1979 עבר ממנה לשורות מפ"ם. בין תפקידיו במפלגה נבחר לשמש כמזכיר המדיני ומאוחר יותר עמד בראש אגף ההסברה. בשנת 1988 כיהן מטעמה כחבר הכנסת בכנסת ה-11, לאחר התפטרותו של ויקטור שם-טוב.
לאחר פיזור הכנסת עזב את הפוליטיקה והתמסר לעבודתו האקדמית כמרצה בבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה העברית ודקאן בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה.
יציב היה נשוי משנת 1964 ועד מותו לבתיה לבית שוורצבך. הוא נפטר ב-25 בספטמבר 2004 בירושלים לאחר מחלה, בגיל 67. התגורר בשכונת רסקו בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
צ&quot;א
אות אביר איכות השלטון
אלחנדרו לרו
אלחנדרו לרו (Alejandro Lerroux; 4 במרץ 1864 - 25 ביוני 1949) היה מנהיג המפלגה הרפובליקנית הרדיקלית בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה וראש ממשלה.