באימון נבחרת ספרד ב-2004, תפסו מצלמות טלוויזיה את אראגונס ממריץ את חוסה אנטוניו רייס על ידי אמרות גזעניות כלפי חברו לקבוצה בארסנל, תיירי הנרי: "אמור לחרא השחור הזה שאתה טוב ממנו הרבה יותר. אל תפחד, אמור לו. אמור לו זאת ממני. אתה חייב להאמין בעצמך, אתה טוב יותר מהחרא השחור הזה."
המאורע עורר תגובות רבות בתקשורות הבריטית. לאחר חקירת האירועים, הטילה אופ"א על התאחדות הכדורגל הספרדית קנס בסך 100,000 פרנק שווייצרי (87,000 דולר אמריקני) והזהירה כי כל מאורע עתידי יגרור עונש חמור יותר – הרחקה מטורנירים בינלאומיים, למשל.
כתגובה לכך טען אראגונס בציבור כי אינו גזעני וכי יש לו חברים שחורים. שחקן הנבחרת השחור מרקוס סנה צידד באראגונס ואמר שאינו גזעני כלל אלא אדם נפלא.
שלהי קריירת האימון.
ב-5 באוגוסט חתם אראגונס על חוזה לשנתיים כמאמן פנרחבצ'ה הטורקית. בעונתו הראשונה במועדון הוביל את הקבוצה למקום הרביעי ופוטר בתום העונה.
ב-4 בדצמבר 2013 הודיע אראגונס על כך שהוא פורש מאימון. ב-1 בפברואר 2014 נפטר לאחר מאבק במחלה קשה.
רומן קנטור
רומן יוזף קנטור (בפולנית: Roman Józef Kantor; 20 במרץ 1912 – 1943) היה סייף (התמחה בדקר) פולני-יהודי, שהשתתף באולימפיאדת ברלין (1936). הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943 במיידנק.
ביוגרפיה.
קנטור נולד בלודז', וב-1924 יצא ללמוד בפריז. מגיל צעיר היה ספורטאי מעולה, ושיחק טניס וכדורגל. בסוף שנות ה-20 החל להצטיין בסיף, וזכה בשנת 1929 במקום שלישי באליפות האקדמיה של פריז ובמקום השישי באליפות הפתוחה של צרפת. בשנת 1931 יצא לאנגליה והתאמן שם בהשגחת הסייף לפבר, ובגרמניה בהשגחת המאמן האיטלקי גצרה. ב-1934 שב ללודז' והצטרף ל"מועדון הספורט הצבאי". הוא זכה פעמיים באליפות העיר. ב-1935 היה חלק מהנבחרת הפולנית שניצחה את נבחרת גרמניה.
לאחר שסיים במקום השני באליפות לבוב הפתוחה, צורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים עצמם הוא הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום 12. כן תרם להגעת נבחרת ארצו למקום חמישי באולימפיאדה.
בשנת 1938 זכה באליפות המדינות הנורדיות. באליפות פולין ב-1939 זכה במדליית כסף. במאי 1939 הספיק להשבע את השבועה האולימפית, כשצורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת הקיץ 1940 שהתבטלה.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, נעצר קנטור. הוא זוהה על ידי ריינהרד היידריך שהיה בעצמו סייף נלהב. היידריך סיפק לו דרכון דרום אמריקני מזויף, ואיפשר לו להימלט לשטח הכיבוש הרוסי בלבוב.
קנטור המשיך בקריירת הסייף שלו וב-1940 זכה באליפות ברית המועצות שהתקיימה בעיר חרקוב.
לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, כאשר תקפו את ברית המועצות ב-1941 נעצר קנטור שוב. הוא ניסה להשתמש בדרכונו המזויף, אך הדבר לא הסתייע, והוא נשלח ב-1942 למחנה המוות מיידנק, שם עבד בעבודות כפייה. הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943.
ורדיה
דגנית ברסט
דגנית בֶּרֶסְט (נולדה ב-1949) היא ציירת וצלמת ישראלית.
ביוגרפיה.
דגנית ברסט נולדה בפתח תקווה בשנת 1949. אביה, צבי ברסט (1988–1910), היה יליד האימפריה הרוסית ששירת בתפקיד קצין קרקעות של חיל ההנדסה. לאחר שחרורו מצבא קבע עסק בבינוי של מבני מגן דוד אדום. אמה, פאני (1997–1915), הייתה זמרת במקהלה של האופרה הישראלית ושל התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בנעוריה למדה ברסט נגינה בכינור והייתה פעילה בתנועת הנוער "הנוער העובד". מאוחר יותר עברה עם משפחתה לרמת השרון, שם למדה אמנות בתיכון השרון (כיום תיכון רוטברג) שבו שימש רפי לביא כמורה לאמנות וכמחנך. ברסט העידה מספר פעמים על השפעת דמותו של לביא עליה בהחלטתה ללמוד אמנות במקום מדעים בצורה מקצועית. לאחר לימודיה התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל. שם פגשה את זאב ברקאי, לו הייתה נשואה למשך תשע שנים.
בין השנים 1973-1969 למדה אמנות בבצלאל. היא העידה בדיעבד כי הרגישה שהיו בעבורה "מעט מורים משמעותיים". עבודותיה מאותה עת הושפעו מן הפופ ארט האמריקאי, בכל הקשור לשימוש בדימויים יום-יומיים ובשימוש בטכניקת הדפס רשת. היא אף עבדה כדפסית רשת בסדנה של בית הספר. בסדרת עבודות קטנות-ממדים בשם "גלריה לים", לדוגמה, שיצרה ברסט בשנת 1973, שילבה האמנית ציור מסורתי עם תצלום של חזית של גלריה תל אביבית, שהועבר אל הבד באמצעות ההדפס. היחס אל האמנות, התבטא בצורה מובהקת יותר בעבודה "דוד ואני" (1974-1973), בה יצרה השוואה בינה לבין הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו.
עם סיום לימודיה, בשנת 1973, החלה להציג את יצירותיה בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב-יפו. יצירותיה זכו להצלחה בקרב הקהילה האמנותית. העבודה "נמר" (1975) נרכשה על ידי יונה פישר לאוספי מוזיאון ישראל ואילו "רותי פוטוגנית" (1977) נרכשה לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. בנוסף, יצירותיה שולבו בתערוכות קבוצתיות שונות, שהעידו על שילובה בקהילה האמנותית. בין היתר הציגה ב"תערוכת הבאות: הכתב באמנות הפלסטית של ימינו" (1976) בבית האמנים בת"א, ובתערוכה קבוצתית בגלריה שרה גילת (1978), בה הציגו אמנים כרפי לביא ואמנים מחוגו האמנותי, ובתערוכות "מתקשרים עם קדישמן" (1979) במוזיאון ישראל ו-"אמן-חברה-אמן" (1979) במוזיאון תל אביב.
שנות ה-1970.
במחצית שנות ה-70 החלה ברסט לעסוק באופן שיטתי באמנות פוסט-מושגית, הבוחנת את גבולות האובייקט האמנותי. המדיום העיקרי של יצירה זו היה צילום, ששימש את ברסט לבחינת הקשר שבין מסמן למסומן. בעוד עבודות כגון "זאת אומרת" (1975), "אינפורמציה" (1975) או "רותי פוטוגנית" (1977) העמידו בפני הצופה מכשולים לוגיים בהבנת האינפורמציה בעזרת יצירת פער מכוון בין טקסט לדימוי המצולם, הרי עבודות כגון "העיגול ליד וירג'יניה" (1975), "מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין" (1976) פתחו את הקריאה לשדות סמנטים נוספים, וחרגו מן הנוסח המושגי שממנו הושפעה האמנית.
בעת שהותה בניו יורק עבדה עם אמן גלופות בשם יואל ריסטונג ממנו שאבה עדכונים תכופים בסצנה המקומית האומנותית מדעית והתחברה לקומונת האומנות "יאארקה" אתם נשארה בקשר למשך כ-15 שנים עד לפירוקה הסופי.
בעבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1975), עשתה ברסט שימוש בדימויים של ים המלח מתוך מהדורת שנת 1963 של האטלס שיצר משה ברור. השימוש במפות שנות הצרי את ברסט להגדיל את קנה המידה באמצעות תקריב (זום) הולך וגדל שיצר טשטוש של הדימוי. בתצלום האחרון בסדרה, לדוגמה, מופיע ים המלח כסימן מטושטש הדומה למספר 8 או לסמל האינסוף (formula_1). השימוש ב"רדי מייד" צילומי והאופן הפסדו-מדעי, שבה הוצג הדימוי, היוו חידוש בשדה האמנות הישראלי. בנוסף, השימוש באמצעים אלו ניסחו כמה מדרכי פעולתה האמנותיים של ברסט בעתיד.
סדרת העבודות "הדיון" (1982–1978), שהוצגה כתערוכת יחיד שנפתחה ב-5 בפברואר 1982, התבססה על שני תצלומים תיעודיים של דיון על אמנות נראטיבית שברסט צילמה בעת שהותה בניו יורק. ברסט יצרה סדרה גדולה של ציורים צבעוניים, שהתבססו על ניתוח חזותי של התצלומים. בעזרתם יצרה ברסט מבנה "כמו השתלשלות עניינים ליניארית, הרחבות נוסח הערות שוליים וסוגריים, יחסי כותרת/כתב-תמונה וגם "פרולוג" – סדרת פנלים הפותחת את העבודה ומציגה את המוטיבים העיקריים המופיעים בה".
חקירות לוך נס, 1989-1986.
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכו המים כמיטיב ליסוד מהותי ביצירתה של ברסט. ברסט המירה את הדימוי הרמטי של משטח המים הכחול שבעבודותיה הקודמות בתיאור ציורי מרובד, עמוס דגמים ועיטורים, שייצגו את המים כמקום מורכב ומאיים. מקום המכיל את "המפלצות" של התרבות.
במרכזה של גוף העבודות שיצרה – "חקירות לוך נס" – הועמדה מטפורה של הניסיון האירוני לגילוי "המפלצת מלוך נס". ברסט ראתה במים כשדה להתבוננות בעולם ולבחינה של אופני הראיה, וזאת בעזרת כלים שיצר מדע. בספר סקיצות מן התקופה כתבה האמנית: "עומד אדם מול הים, הנזיר של פרידריך, למשל, ומחכה להתגלות. אדם זה... מנסה לגלות דבר-מה בעזרת המצלמה (מכשיר לייצוג העולם...) והמשקפת הגדולה שהוא בנה. הניסיון הזה נועד לכישלון, אך הוא טעם החיים".
דוגמה לפעולת התבוננות כזו ניתן למצוא בציור "קו פיאנו" (1987-1986), בו יצרה ברסט מעין תיאור נוף של אגם מוקף מבנים הררים. שטח האגם מרוצף בדגם קווי אינסופי, הבנוי על פי "עקום פאנו". למרות תיאור של גשר בחלקו הימני העליון של האגם, אין הנוף מוצג על פי חוקי הפרספקטיבה, כי אם משלב כמה נקודות מבט, בדומה לציור מתקופת מצרים העתיקה המציג כל פרט מנקודת-מבט נפרדת. ייצוג מדעי נוסף ניתן למצוא בציור "אגם-כוכב (זווית הפגיעה שווה לזווית החזרה)" (1987) בו יצרה ברסט תיאור דומה של משטח אגם המרוצף בדגם קונצרני-גאומטרי ועליו ייצוג של גל-חלקיקי אור הנעים בין שני "מגדלורים", המיוצגים על ידי שתי מלחיות. האירוניה שבייצוג המתמטי-פיזקלי של ברסט יצרה מבנים חסרי הגיון חזותי שביטאו, כמו בציור "המזימה של הטבע" (1989), את חוסר היכולת של המדע והאמנות ליצור ייצוג של העולם. ב-4 בינואר 1987 נפתחה בגלריה של המחלקה לאמנות של בצלאל תערוכת-יחיד של ברסט בשם "מתוך חקירות לוך נס", ובה הציגה את ראשיתו של הפרויקט.
בשונה מעבודותיה הציוריות הקודמות, סדרה זו שצוירה על בדים גדולי ממדים, אופיינה בצבעוניות כהה ובאווירה "שכלתנית". סגנון הציור שאימצה ברסט הושפע מסגנון הציור הפוסט-מושגי האמריקאי והאירופי. הקומפוזיציות המורכבות הורכבו מריבוי פרטים שנוצרו על פי חוקיות קבועה, באופן שהוגדר על ידה כ"מוטציה גנטית", שאיפשרה בה בעת גם את האקראיות והפואטיקה של הפעולה הציורית.