ברנד לקח חלק במספר אליפויות פורמולה פורד בגרמניה וברחבי אירופה. בשנת 1986 הצטרף לאליפות הפורמולה 3 הגרמנית. שנה לאחר מכן זכה בתואר האליפות. הצלחתו משכה את תשומת הלב של אריך זקובסקי, שהחתים אותו כנהג בקבוצת זקספיד (Zakspeed), שהתחרתה באליפות הפורמולה 1. הקבוצה לא רשמה הצלחה מיוחדת על מסלול המרוצים. במהלך העונות 1988 ו-1989 הצליח לעבור את שלבי הדירוג רק בתשעה מרוצים מתוך 32. הוא הצליח לסיים רק שני מרוצים ולא צבר נקודות. בעונת 1990 עבר להתחרות עבור קבוצת Arrows, אך עזב את הקבוצה לאחר מרוץ אחד בלבד ועבר להתחרות באליפות העולם למכוניות ספורט, כשהוא נוהג בפורשה.
אליפות גרמניה למכוניות תיור.
במהלך השנים השתתף במספר מרוצים במסגרת אליפות גרמניה למכוניות תיור. בשנת 1992 עבר להתחרות באליפות באופן מלא כנהג בקבוצת מרצדס. את עונת הבכורה סיים במקום השלישי. בשנת 1995 זכה באליפות הגרמנית ובאליפות הבינלאומית, שהתקיימה במקביל.
בין השנים 1997 עד ל-1999 לא התקיימה האליפות הגרמנית. בשנים אלה התחרה באליפות ה-GT שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בעונתו הראשונה ניצח שישה מרוצים וזכה באליפות. שנה לאחר מכן ניצח חמישה מרוצים יחד עם חברו לקבוצה מארק ובר, אך השניים סיימו במקום השני. בשנים 1998 ו-1999 התחרה עבור מרצדס במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך לא סיים את המרוץ.
האליפות חזרה לפעילות בשנת 2000. שניידר זכה בתואר האליפות בשלוש מארבע השנים שלאחר מכן (2000, 2001, 2003). בשנת 2002 סיים במקום השני. בשנת 2006 זכה באליפות נוספת. באוקטובר 2008 הודיע על פרישה בסיום אותה עונה.
לאחר הפרישה.
לאחר הפרישה השתתף במספר מרוצי סיבולת. בשנת 2013 השתתף וניצח את מרוץ 24 השעות של דובאי, מרוץ 12 השעות של באת'ורסט, מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ומרוץ 24 השעות של ספא.
בשנים 2015 ו-2016 התחרה בסבב מרוצי בלאנקפיין GT ספרינט קאפ (Blancpain GT Series Sprint Cup).
שכווי אירופי
שכווי אירופי (שם מדעי: Lagopus lagopus), הוא מין של שכווי מהסוג שכווי לבן המצוי באזורים הצפוניים של אמריקה הצפונית ושל אירואסיה בשטחי הטונדרה.
אורכו של השכווי 35–44 סנטימטרים, אורך מוטת כנפיו 60–65 סנטימטרים ומשקלו 430–810 גרם. השכווי מחליף את נוצותיו בחורף ללבן, למעט קצוות ראשו וזנבו, ובקיץ משיב אותם לצבעם החום המנומר. הנקבות יותר קטנות מהזכרים וצבען בהיר יותר. הן גם מחליפות את צבען לחום מוקדם מהזכרים.
שכווי זה נודד ברחבי הטונדרה בחיפוש אחר נצרים ועלים צעירים וכן אחרי זרעים, פירות יער וחרקים. לשכווים הצעירים טורפים רבים כמו שועלים ועופות דורסים, ולכן הם חייבים ללמוד לעוף במהירות.
ריצת מייל בפחות מארבע דקות
ריצת מייל היא תחרות ריצה מקצועית שבה רצים מרחק של מייל (התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מחשיבה את המייל בתחרות זו כ-1,609.32 מטר).
מקורה של תחרות זו באנגליה, שם הייתה נהוגה יחידת מידה במשך שנים רבות היוותה התחרות מטרה לריצת מייל בפחות מארבע דקות. שבירת מחסום ארבע הדקות למייל בוצעה לראשונה על ידי רוג'ר בניסטר ב-6 במאי 1954, ומאז נשבר המחסום פעמים רבות.
למירוץ זה נקשרו אלמנטים מיתולוגיים של "פריצת גבול היכולת האנושית" בהתאם למושגי אותה תקופה, והסברים על כוחה של "חשיבה חיובית". בשל העובדה שרופאים רבים הכריזו שריצה כזו היא בלתי אפשרית ואף מסוכנת – נתפס הישגו של בניסטר כהישג שהושג באמצעות אמונה עזה ביכולתו לפרוץ את המחסום, ובכך הפך את הישגו להישג עילאי והפריד אותו משאר רצי תקופתו.
ישנם המכנים את המירוץ בו שבר בניסטר את מחסום ארבע הדקות כ"הישג הספורטיבי המשמעותי ביותר אי פעם".
שיא העולם הנוכחי לגברים נקבע על ידי הישאם אל גרוז' ב-1999, והוא עומד על 3:43.13 דקות. שיא העולם לנשים שייך לסיפאן חסן, בתוצאה של 4:12.33 דקות, נקבע בתחרות ליגת היהלום במונקו ב-2019.
הרקע לשבירת השיא.
ההיסטוריה של מחסום ארבע הדקות נמשכה כתשעים שנה. רופאים ופיזיקאים בתחילת המאה ה-19 הכריזו שריצת מייל בפחות מ-4 דקות היא בלתי אפשרית ואף מסוכנת, משום שהריאות לא מסוגלות לספק לגוף חמצן בכמות מספקת. אמנם, למרות קביעה זו, ניסו רצים רבים לשבור את המחסום ולרוץ מייל בפחות מארבע דקות.
בשנת 1864 נערך באוקספורד מרוץ המייל הראשון, בין נבחרת אוניברסיטת אוקספורד לנבחרת אוניברסיטת קיימברידג'. המנצח עבר את המרחק בזמן של 4:50.6 דקות. כמה שנים לאחר מכן, שיפר רץ אחר מקיימברידג', ויליאם גיבס, את התוצאה הזו וקבע זמן של 4:28.8 דקות. מיד לאחר מכן דרך כוכבו של רץ נוסף, וולטר ג'ורג' הבריטי. הוא שלט במסלול ללא מתחרים ושיפר את השיא העולמי ל-4:18.4 דקות. לאחר שזכה בשש אליפויות רצופות כשהוא מביס את יריביו בהפרשים עצומים, החליט ג'ורג' להתחרות מול המקצוענים.
אותם ימים הייתה ההפרדה בין שתי הקטגוריות של חובבנים ומקצוענים משמעותית ביותר, ומכיוון שספורט טרם הוגדר כמקצוע בפני עצמו – הקהל אהב והעריך יותר את החובבנים מאשר את המקצוענים שקיבלו כסף על הישגיהם. המשחקים האולימפיים, למשל, היו פתוחים לחובבנים בלבד, וכך נפסלה גם מדליית הזהב שהשיג האתלט האמריקאי ג'ים ת'ורפ בקרב 10 באולימפיאדת סטוקהולם (1912) לאחר שהתגלה כי שיחק קודם לכן עבור קבוצת בייסבול אמריקאית.
וולטר ג'ורג' החליט להוכיח שכחובבן הוא מסוגל להכות את אלוף המקצוענים, וביקש מהתאחדות האתלטיקה הבריטית לארגן לו מרוץ עם אלוף המקצוענים באותה תקופה, רץ בריטי בשם קאמינגס. ההתאחדות סירבה, משום שתחרות של חובבן נגד מקצוען נגדה את החוקה, ועל כן נאלץ ג'ורג' לעבור לשורות המקצוענים.
התחרות הראשונה בין השניים התקיימה ב-31 באוגוסט 1885, מול קהל של 25,000 צופים. ג'ורג' קבע אז שיא של 4:20.2 דקות והקדים את יריבו ביותר מ-45 מטרים. בקרב הגומלין, שנערך שנה מאוחר יותר, הקדים קאמינגס את ג'ורג', אך כשהגיעו למרחק 70 מטרים מקו הסיום – אפסו כוחותיו של קאמינגס, וג'ורג' ניצח וקבע שיא בזמן של 4:12.7 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כמעט 30 שנה, עד שהרץ האמריקאי נורמן טייבר שבר אותו ושיפר אותו ל-4:12.6 דקות. שמונה שנים מאוחר יותר קבע הרץ הפיני, פאבו נורמי, שיא חדש, והעמיד אותו על 4:10.4 דקות. בשנת 1937 ירד זמן השיא במירוץ לראשונה מתחת ל-4:10 דקות ועמד על 4:06.4 דקות, כשאת השיא קובע רץ אנגלי בשם סידני וודרסון.
בשנות מלחמת העולם השנייה התחולל קרב בין שני רצים שוודים, ארנה אנדרסון וגונדר האג, במטרה לשבור את מחסום ארבע הדקות למייל. באותו זמן הייתה שוודיה לאחת המדינות הבודדות באירופה שלא השתתפו במלחמה, מה שאיפשר לה לנהל חיי ספורט סדירים פחות או יותר. ב-1 ביולי 1942 הפחית האג שתי עשיריות שנייה משיאו של וודרסון והעמיד אותו על 4:06.2 דקות. תשעה ימים לאחר מכן הגיב אנדרסון בסטוקהולם בהשוואת השיא. בספטמבר 1942 הנמיך האג את השיא פעם נוספת, כשקבע 4:04.6 דקות. לאחר שנה שבר אנדרסון את שיאו של האג וקבע זמן שיא של 4:02.6 דקות, ושנה לאחר מכן קבע זמן של 4:01.6 דקות. ב-17 ביולי 1945, חתם האג את הדו-קרב בינו לבין אנדרסון כשקבע זמן שיא של 4:01.4, אך אף על פי שרק שנייה וחצי עמדה בינם ובין שבירת מחסום ארבע הדקות, פרשו שניהם ללא שעלה בידם להגיע ליעד הנכסף.
לעומתם, עולם האתלטיקה הבינלאומי עוד לא התאושש מתוצאות המלחמה, והזמנים הטובים ביותר שנקבעו מחוץ לשוודיה בשנים 1946, 1947 ו-1948 היו 4:17.4 דקות, 4:10.6 דקות ו-4:14.2 דקות בלבד, בהתאמה.
בשנת 1953 הסתמן דור חדש של רצים מעולים, כשחקלאי אוסטרלי בשם ג'ון לאנדי גמא מייל בריצה באצטדיון האולימפי של מלבורן בזמן של 4:02.8 דקות. הייתה זו התוצאה הטובה ביותר לריצת מייל מאז קבע גונדר האג את השיא שמונה שנים קודם לכן. מיד לאחריו, רץ אמריקאי בשם ווס סנטי מטקסס התקרב למרחק שנייה אחת מהשיא העולמי, וקבע זמן של 4:02.4 דקות. רוג'ר בניסטר, רץ בריטי, הסתער אף הוא על השיא וגמא את המרחק ב-4:03.6 דקות, וכעבור ימים אחדים – ב-4:02.2 דקות בלבד. השאלה מי הראשון שישבור את מחסום ארבע הדקות הייתה שאלה של כבוד לאומי, כשעל השיא מסתערים שלושה רצים, לאנדי מאוסטרליה, סנטי מארצות-הברית ובניסטר מאנגליה.
ג'ון לאנדי.
לאנדי נולד באוסטרליה למשפחה מבוססת. בנעוריו אהב ספורט, אך נהג לרוץ רק כתמיכה לאימוניו בפוטבול אוסטרלי. רק בגיל 21, בשנת 1951, תוך כדי לימודי חקלאות, התחיל להתנסות בריצה תחרותית. מאמנו היה פרסי צ'רוטי, ובתוך שנה שיפר לאנדי את תוצאותיו מ-4:43 דקות למייל ל-4:17 דקות, ונטש את הפוטבול על מנת להתמקד בריצה. צ'רוטי אמר על חניכו: "כרץ, הבחור הזה פשוט נפלא. יש לו אומץ ורצון להצטיין, כמעט מבלי להראות מאמץ, בוודאי שלא סבל". כשלאנדי שיפר את שיאו ל-4:11 דקות, הוא הצטרף לנבחרת האוסטרלית לאולימפיאדת הלסינקי (1952). בלונדון, לפני המשחקים, שיפר את שיאו ל-4:10 דקות, אך במוקדמות משחקי האולימפיאדה אכזב וקבע זמן של 4:14 דקות, שלא הספיק בשבילו לעלות לגמר.
אמנם, שם רכש לאנדי את שיטת האינטרוולים מהרץ אמיל זאטופק, ובה השתמש מאז.
כשחזר לאוסטרליה חל שיפור ניכר בתוצאותיו, וכבר בדצמבר 1952 קבע שיא אישי של 4:02.1 דקות. שיא זה גרם גם לקצר בינו לבין מאמנו צ'רוטי, כשהמאמן טען שלאנדי לא השקיע מספיק עבור הנבחרת, כשבתחרות הגיע לתוצאה של 4:14 דקות בלבד, 12 שניות יותר משיאו הנוכחי. לאנדי עבר להתאמן לבדו ורץ שש פעמים בין 4:02.0 ל-4:02.8 דקות. לימים סיפר כי לא חשב שניתן לרוץ מייל בפחות מארבע דקות, ומטרתו הייתה רק לשפר את שיא העולם של האג.
רוג'ר בניסטר.