המטרה העיקרית בניתוח הטכני היא זיהוי מגמה חדשה מוקדם ככל האפשר (כדי להצטרף אליה) תוך מזעור הסיכון (במקרה של טעות). זיהוי מוקדם של מגמה מגדיל את פוטנציאל הרווח ממנה אך מגדיל גם את הסיכוי לטעות בזיהוי. מאידך, ככל שהמגמה בשלה יותר היא בולטת יותר לעין, אך פוטנציאל הרווח ממנה קטן וגדלים הסיכויים שתשבר לטובת מגמה חדשה.
כלים בניתוח הטכני.
תורת הניתוח הטכני מתבססת על מגוון גדול של כלים שכולם מבוססים על נתוני העבר ובהם: מחיר (גבוה יומי, נמוך יומי, שער פתיחה ושער סגירה של אותו יום, תדירות הנתון (נתון של נר יומי, שבוע, חודשי, שנתי) ומחזורי מסחר (ווליום). הם פונקציות של לפחות שניים מתוך שלושת הפרמטרים הללו. ניתן למצוא סוגים שונים של אינדיקטורים. לדוגמה מתנדי זרימת כסף שמודדים את זרימת הכסף לתוך נייר והחוצה ממנו (CMF).
כלים שונים בניתוח הטכני הם:
קיימים סוגים שונים של מתנדים. בדרך כלל נהוג לחלק את המתנדים לכאלו שנמצאים על גבי הגרף אשר נקראים Overlays ומתנדים אשר נמצאים מעל הגרף ומתחתיו שקרויים בדרך כלל Indicators.
בנוסף ישנם אינדיקטורים לניתוח טכני שאינם גרפיים אלא מתארים סיטואציה חוזרת בשווקים כגון: שלושה ימי ירידה רצופים משיא חדש.
סוגי גרפים שונים לניתוח טכני:
גרפים אלו משמשים מנתחים שונים בעת בדיקת הגרף אחורה והסקת מסקנות מהניתוח. בדומה לסוגי הגרפים השונים, ישנם גם טווחי זמן שונים עבור המסחר התוך יומי והיומי:
מנתחים טכניים מובילים בוחנים מספר גרפים במקביל עבור נכס מסוים כדי לוודא שהמגמה שהם מזהים אכן באה לידי ביטוי בסוגי הגרפים השונים.
תוכנית מסחר וניתוח טכני.
אחד היתרונות היחסיים של הניתוח הטכני על פני שיטות מסחר אחרות הוא קביעת שיטת מסחר קבועה, כלומר תוכנית מסחר (סיסטם).
תוכנית מסחר היא שיטת עבודה המתבססת על מספר תנאים טכניים שנקבעו מראש על ידי הסוחר, ובזמן שהם מתרחשים בו זמנית, מעניקים לסוחר איתות לקנייה או למכירה.
תוכניות המסחר מתבססות לרוב על איתותי המתנדים השונים ומזהות שינויי מומנטום ומגמה. אחד היתרונות הבולטים בשימוש בתוכנית מסחר הוא היכולת לנטרל את רגשות המשקיע ולנקוט פעולות בורסאיות על סמך מידע טכני אובייקטיבי יבש לחלוטין.
ישנן תוכנות מחשב למסחר אשר מאותתות לסוחר כאמור, כי התנאים לביצוע פעולה כפי שקבע אותם מראש מתקיימים ברגע נתון, וישנן תוכנות אשר עם קיומם של התנאים שנקבעו מראש, גם נותנות ישירות הוראה לביצוע הפעולה ללא מעורבות ישירה של הסוחר עצמו.
מנת משכל
מנת משכל (באנגלית: Intelligence Quotient ובראשי תיבות IQ; מכונה לרוב גם: איי קיו) היא תוצאה מספרית המושגת בסדרת מבחנים קבועים, שפותחו במטרה למדוד את מידת התבונה של הנבדק, בהתאם לקבוצת הגיל ביחס לשאר האוכלוסייה. במבחנים אלה מוצגות שאלות לוגיות, מרחביות, מתמטיות ומילוליות.
התפתחות מבחני מנת המשכל.
מבחני האינטליגנציה פותחו במאה ה-19 על ידי פסיכולוגים רבים. ראשוני המפתחים של מבחני האינטליגנציה:
אדולף פרנק כתב ספר פילוסופי העוסק במבחני אינטליגנציה, ולאחר שנים הוקם מוסד, על ידי פסיכולוג גרמני, וילהלם וונדט, אשר בדק את המושג על פי תחום הפסיכיאטריה.
וילהלם עורר את סקרנותו של הרמן אבינגהאוס, שחקר את השפעת העייפות על היכולת הקוגניטיבית של האדם. בינה חקר את השקפותיו של אבינגהאוס ותיאר את המושג באמצעות יכולות שונות של האדם. אלפרד בינה פיתח מבחנים שונים על מנת לבדוק זאת. בינה הוא הראשון שחיבר מבחנים למדידת מנת משכל ולא רק חקר את נושא האינטליגנציה.
סר פרנסיס גולטון הוא הראשון שמייחסים לו פיתוח מבחנים להערכת היכולת האינטלקטואלית. גלטון התעניין בתורשה, וסבר שאינטליגנציה מורכבת מכישורים תפיסתיים וחושיים המועברים מדור לדור. כך, ככל שהמערכת התפיסתית של האדם רגישה ומדויקת יותר, עולה האינטליגנציה שלו. גלטון בנה סוללה של מבחנים אשר מודדים משתנים דוגמת היקף הראש, גובה, זמן תגובה, זיכרון וחדות ראייה. הוא העביר את סוללת המבחנים שבנה לכ-9,000 נבדקים בבריטניה, אך נכשל במציאת מתאם בין משתנים אלה לבין מדדים של אינטליגנציה.
מבחני ה-IQ הראשונים עבור ילדים פותחו בשנת 1905 על ידי אלפרד בינה ותיאודור סימון. בעקבות העברת חוק חינוך חובה בצרפת, ביקשה הממשלה ליצור מבחן שיעריך את היכולת האינטלקטואלית של הילדים לצורך סיווג התלמידים לרמות. בינה סבר שאינטליגנציה צריכה להימדד באמצעות משימות שדורשות היגיון ופתרון בעיות, ולא על ידי כישורים תפיסתיים. בינה הגה את המונח "גיל מנטלי" (), וטען שילד פחות אינטליגנטי יבצע את המבחן ברמה המאפיינת ילד צעיר יותר, בעוד ילד מחונן יתפקד ברמה המאפיינת ילד בוגר יותר. במבחן שבנה היו פריטים ברמת קושי עולה, וככל שהילד הצליח לענות על יותר שאלות הגיל המנטלי שלו הוערך כגבוה יותר. הגיל המנטלי הושווה לגיל הכרונולוגי של הילד על מנת להעריך את רמת התפתחותו השכלית. עם זאת, מאחר שבשלב מסוים האינטליגנציה נותרת קבועה ואילו הגיל ממשיך לעלות, נוצר קושי להעריך את רמת האינטליגנציה בקרב מבוגרים.
מבחן סטנפורד-בינה נבנה על בסיס פריטי המבחן של בינה, אשר הותאמו לאוכלוסייה האמריקאית על ידי לואיס תרמן מאוניברסיטת סטנפורד ב-1916. במבחן זה, כל פריט דורג לפי הגיל בו רוב הילדים ענו עליו נכון. גילו המנטלי של הילד נקבע על פי סיכום מספר הפריטים עליהם ענה נכונה. המבחן השתמש בנוסחה הבאה לחישוב מנת המשכל: formula_1. לדוגמה, ילד בן 8 עם יכולת מנטלית של ילד בגיל 10, היה מקבל את מנת המשכל 125 לפי נוסחה זו: formula_2. בהתאם לגישה המודרנית שמתייחסת לאינטליגנציה כמכלול של יכולות שונות, מחולקת הגרסה המעודכנת של מבחן סטנפורד-בינה לארבעה תחומים עיקריים: הגיון מילולי, הגיון מופשט/ויזואלי, הגיון כמותי וזיכרון לטווח קצר, ולכל נבחן מחושב ציון נפרד בכל תחום מארבעת תחומי המבחן.
המבחן מורכב ממבחנים שונים המודדים את היכולות השכליות של האדם על פי גילו השכלי. גם במבחן זה מושם דגש על יכולות מילוליות וביצועיות בדומה למבחנו של דייוויד וכסלר. אך משום שהמבחן מודד יכולות על פי גילאים, היה קשה לזהות התפתחות מנת משכל בקבוצות גיל שונות. רצף ההתפתחות אצל בני האדם זהה אך הקצב שונה ולכן כדוגמה בגיל התבגרותו של אדם קשה לנבא יכולות והישגים לימודיים ושכליים, מכיוון שבגיל ההתבגרות ישנה התפתחות קוגניטיבית ושינוי תהליכי בגילו. מבחן סטנפורד-בינה משקף אך ורק יכולות בהווה ואיננו משקף יכולות עתידיות הטמונות באדם.
מבחני האינטליגנציה ככלי מדידה.
בחינת מנת המשכל מתבצעת לצורך הערכה של כשרים שכליים ויכולות למידה אצל יחידים או קבוצות בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
על-מנת שמבחן האינטליגנציה יחשב לכלי מדידה אמין עליו לעמוד בתנאים הבאים:
המבחן כיום.
מבחני מנת המשכל המקובלים כיום פותחו בשנת 1939 על ידי דייוויד וכסלר, שסבר שמבחן סטנפורד-בינה נותן משקל יתר לתחום השפתי ואינו מתאים לאוכלוסיית המבוגרים. מבחן אינטליגנציה וכסלר למבוגרים מחולק לשני חלקים: מילולי וביצועי. לכל חלק ציון נפרד, בנוסף לציון האינטליגנציה הכללי. בחלק המילולי של המבחן ישנם תתי מבחנים כגון ידיעות כלליות, הבנה מילולית, יכולת מתמטית, הפשטה מילולית, זכירת ספרות ופירושי מילים, ואילו בחלק הביצועי ישנם תת-מבחנים כגון השלמת תמונות, סידור תמונות, קוביות, הרכבת עצמים, וקידוד. ציון נפרד מחושב לכל תת-מבחן, ומאפשר לקבל תמונה מקיפה של נקודות החוזק והחולשה של הנבחן.
מאוחר יותר פיתח גם את מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים.
תוצאות כל מבחן בודד מתורגמות למספר על פי הסטטיסטיקה של כלל התוצאות בחלוקה לפי קבוצות גיל, באופן שמביא את הציון הממוצע בכל קבוצת גיל ל-100, ואת סטיית התקן ל-15. כך מתקבלות תוצאות המשקפות את המיקום היחסי של יכולות הנבחן בתוך קבוצת הייחוס שלו. ההתפלגות המתקבלת באוכלוסיות גדולות קרובה להתפלגות נורמלית (יוצרת גרף דמוי פעמון): לכ-68 אחוזים מהאוכלוסייה מנת משכל של בין 85 ל-115, ולכ-95 אחוזים מהאוכלוסייה מנת משכל בטווח ה"תקין" (עד שתי סטיות תקן לכל כיוון, בין 70 ל-130). תוצאות המבחן הוכחו כמהימנות ויציבות לאורך זמן, וגם לאחר אימון ותרגול מרבית האנשים אינם משפרים את ציונם ביותר מחצי סטיית תקן.
הבחינה בודקת רק את רמת ההבנה והלוגיקה במספרים והנדסת המרחב, ולכן אינה מעידה על כישרון בתחומים אחרים, כגון מוזיקה, ציור, ספורט או יכולות חברתיות. כמו כן קבוצות מיעוטים רבות טוענות כי המבחנים מושפעים מהטיות תרבותיות ולכן הן מקבלות ציונים נמוכים יחסית.
יש המתייגים את האוכלוסייה על פי תחומי הציונים ל"מחוננים" לבעלי "מוגבלות שכלית התפתחותית" ברמות שונות. חלוקה זו נובעת בעיקר מסיבות בירוקרטיות והתוקף שלה מוטל בספק. עם הזמן פוחת השימוש בחלק מקטגוריות אלה, בין השאר משיקולי תקינות פוליטית.
מבחנים נפוצים.
מבחן סטנפורד-בינה.
המבחן חובר על-מנת לאתר תלמידים חסרי יכולת בבית הספר. מחבריו האמינו כי לאדם כושר כללי אותו כינו "יכולת שיפוט", ולכן השאלות שחיברו עסקו בהבנה ושיפוט ולא בזיכרון או ידע. המבחן מורכב מארבעה תחומים עיקריים: היגיון מילולי, היגיון מופשט/ויזואלי, היגיון כמותי וזיכרון לטווח קצר. (אנסטאזי, 1954)
מבחן וכסלר.