חקר הלשון היה אחד מהתחומים הראשונים בהם יושמה התפיסה של ניגודיות בינארית. תפיסה זו הייתה מרכזית בחשיבה שהתפתחה באסכולת פראג שפעלה בשנים 1928–1939 ועסקה בפונולוגיה - ענף בבלשנות העוסק בחקר היחסים בין ההגאים, תפקודם, וצירופם זה לזה בשפה נתונה. רומן יעקובסון, אחד מהוגי אסכולת פראג, דיבר על אופייה הדו-צדדי של הלשון וטען כי כל סימן לשוני מתארגן בשני אופנים של ארגון: צירוף וברירה. פרדיננד דה-סוסיר, מנקודת המבט של הלשון כמערכת של ייצוג וסימון, יצר את האופוזיציה הבינארית הבסיסית עולם-לשון, וראה בכל מילה כמכילה את צמד המושגים - 'מסמן' (המילה השרירותית שנבחרה לייצג משהו בעולם), ו'מסומן' - האובייקט או המושג אותם היא מסמלת. מושגים בינאריים נוספים שדה-סוסיר טבע בהקשר למערכת הלשונית הם סינכרוני-דיאכרוני, שפה-דיבור. ככלל, במסגרת התפיסה סטרוקטורליסטית, המערכת הלשונית בנויה מצמדים של ניגודים (יום/לילה, טוב/רע וכו'), וניתן להבין כל מושג רק על רקע ההבדל שלו מניגודו. בהמשך, המבנה של אופוזיציה בינארית יושם ושימש להסבר תופעות אנושיות וחברתיות בתחומי דעת שונים.
פילוסופיה.
רנה דקארט.
דקארט טען לשתיים מהאופוזיציות הבסיסיות בתרבות המערבית - האופוזיציה סובייקט-אובייקט והדואליזם גוף-נפש. הסובייקט הוא אדם החושב והפועל, והאובייקט הוא הדבר שחושבים עליו או פועלים עליו. כל אדם מורכב משני העצמים גוף ונפש, הפועלים עצמאית ללא תלות ביניהם.
אנתרופולוגיה.
קלוד לוי-שטראוס.
התאוריה הלשונית של דה-סוסיר הביאה את קלוד לוי-שטראוס, אנתרופולוג-סטרוקטורליסט שפעל במהלך המאה ה-20, לזהות את אופן התפקוד של התרבות לדומה לשפה, ובעקבות רומן יעקובסון ראה את המוח האנושי כמאורגן בצורה של צמדי ניגודים בינאריים. לוי-שטראוס סימן סדרה של ניגודים בסיסיים כאלה אשר ניתן להבין כל תרבות במונחיהם. לוי-שטראוס שחקר מיתוסים של עמים שונים, טען כי המיתוס מציית לחוקי פעולה בינאריים ובאמצעותם תיאר סדרה של דיכוטומיות, כשאחת המרכזיות היא הדיכוטומיה בין טבע לתרבות. הוא ראה במיתוס מודל לוגי שנועד ליישב ולהתמודד עם סתירות הנוגעות לשאלות יסוד של הקיום האנושי, כאשר הפשרה בין שני הקטבים מושגת על ידי גורם מתווך שמסייע להתמודד עם אזור הביניים המאיים.
ויקטור טרנר.
ויקטור טרנר, אנתרופולוג בריטי, חקר את אופיים של טקסי מעבר בחברות שונות וטען לקיומם של שני סוגי מבנים חברתיים. הראשון הוא מצב של 'מערכת הסטטוס' שהוא המצב היציב של הסדר החברתי, ולעומתו המצב הלימינלי בו מתבצעים טקסי המעבר - ה'קומיוניטס'. ההבדלים בין תכונותיהם של שני מצבים אלה מתוארים על ידי טרנר באמצעות סדרה של אופוזיציות בינאריות, כגון מבנה יציב מול מאפיינים של מעבר ותנועה, שוויון-אי שוויון, היעדר רכוש-בעלות על רכוש, קדושה-חולין ועוד. החיים החברתיים, הן של פרטים והן של קבוצות, נעים בין שני מצבים אלה - שני קטבים המכוננים זה את זה ובלתי ניתנים להפרדה.
מרי דאגלס.
מרי דאגלס, אנתרופולוגית וסוציולוגית בריטית, מנסה בעקבות לוי-שטראוס להבנות את העולם הנחקר באמצעות מיון וקטגוריזציה. דאגלס חקרה את חוקי הטהרה והטומאה בדתות פרימיטיביות, וראתה בהם סמלים שמגדירים את גבולות החברה. היא קישרה בין האופוזיציה טהור-טמא למערכות יחסים חברתיות בסיסיות נוספות, כגון היחס בין סדר לאי-סדר, קיום-אי קיום, צורה-חוסר צורה, חיים ומוות.
סוציולוגיה.
תרבות מרכז מול תרבות שוליים - תרבות המרכז מייצגת את הנורמות והערכים של הקהילה שבדרך כלל מחזיקה גם את העמדה ההגמונית בחברה. תרבות המרכז רואה עצמה כאוניברסלית וכמתקדמת יותר, ומנסה להשליט את ערכיה על החברה כולה. תרבות השוליים, בדרך כלל בגלל סיבות היסטוריות וכלכליות, היא בעלת יכולת מוגבלת להתנגד לתהליכים אלה ולהמשיך לאחוז במאפייני הזהות שלה. כדי לבדל את עצמה, תרבות המרכז מייצרת מערכת של אבחנות בינאריות המגדירות את קו הגבול, והיחס מרכז-שוליים הופך להיות אנלוגי ליחסים נוספים, כגון תרבותי-פראי, שחור-לבן, תבוני-רגשני ועוד. מערכת אופוזיציות מסוג זה עמדה בבסיס הקולוניאליזם המערבי.
תרבות.
בתחום התרבות ניתן למצוא תפיסה של חלוקה בינארית בין תרבות גבוהה לתרבות פופולרית או תרבות ההמונים. התרבות הגבוהה מאופיינת כבעלת עידון, מקוריות, גיוון ויצירתיות, בעוד שהתרבות הפופולרית מתקשרת לוולגריות, קיטש, הומוגניות וסטנדריזציה.
הביקורת הפוסט-סטרוקטורליסטית.
הפוסט-סטרוקטורליסטים מערערים על התפיסה הסטרוקטורליסטית לפיה האופוזיציות הבינאריות הן מאפיין מהותי של אופן החשיבה של הסובייקט ושל המערכות התרבותיות. לטענתם, אופוזיציות בינאריות הן דוגמה לאופן בו הלשון מייצרת היררכיה ומתקשרת לכוח ושליטה. בכל אחד מצמדי הניגודים השונים האחד מקבל מעמד מרכזי והשני משמש אך ורק כרקע להגדרת הראשון, והופך לנחות, או אפילו ללא לגיטימי ביחס אליו. הטענה היא שתהליך זה מנוצל על ידי בעלי הכוח ליצירת העדפה של ערכים המחזקים את המבנה החברתי הקיים ומנציח את מעמדם בו. כדוגמאות לתהליך זה ניתן לראות את הצמדים גבר-אישה, מזרח-מערב, טבע-תרבות ועוד.
ביקורת נוספת מתייחסת לעובדה שארגון המציאות באמצעות אופוזיציות בינאריות מוחק את כל מופעי הביניים, ההופכים להיות במידה מסוימת בלתי לגיטימיים. הגישה הפוסט-סטרוקטורליסטית מצביעה על קיומן של קטגוריות היברידיות שונות המשלבות את שתי האפשרויות הבינאריות ומאפשרות את קיומן של אופציות רבות נוספות.
פירוק האופוזיציות הבינאריות (דקונסטרוקציה) – ז'אק דרידה.
ז'אק דרידה טען שבחינה קפדנית של עקרונות שנראים בסיסיים לכאורה, תראה שתמיד אפשר לפרק אותם מאחר שהם תוצר של מערכת משמעות מסוימת. עקרונות אלה, שאחד המרכזיים בהם הוא המערך של אופוזיציות בינאריות, מוגדרים על ידי הדרה - כדוגמה, בחברה הפטריארכלית הגבר הוא הצד הראשוני, המרכזי, והאשה היא הניגוד המודר, הצד השלילי המוגדר על ידי היעדר התכונות הגבריות בה. אולם על פי דרידה, ההגדרה של הגבר אינה יכולה להתקיים ללא קיומה של האשה, הנושאת את כל מה ש"אינו גבר". התלות הזו וההדגשה של הגבול והשוני בין שני הצדדים של האופוזיציה רומזים על האפשרות שייתכן שהגבול אינו כל כך בלתי חדיר כפי שהצד האחד מציג אותו.
באופן זה המבנה של אופוזיציות בינאריות משמש את האידאולוגיות המעדיפות לייצר גבולות נוקשים בין מותר לאסור, בין אמיתי לשקרי ועוד. פירוק של אופוזיציות אלה ואחרות מערער גבולות אלה ומראה כי כל צד כולל גם משהו מהקצה השני, וכי על מנת לתחזק אופוזיציות אלה יש למחוק או לדחוק לשוליים כל מה שאינו מציית לחלוקה זו.
מרכז פוליטי בישראל
המרכז הפוליטי בישראל מציג חלופה פוליטית לגושי הימין והשמאל המסורתיים בפוליטיקה של ישראל ומציג השקפות ודעות המאפיינות את שני המחנות. הוא שואף לאזן בין כלכלה חופשית לסולידריות חברתית ומשלב נציות ביטחונית עם פרגמטיזם מדיני. המרכז שואף לשמור על הרוב היהודי במדינת ישראל לצד סקפטיות ביכולת להגיע להסכם שלום מול הפלסטינים. בנושאים האזרחיים המרכז שואף ליצור פוליטיקה פחות "שבטית" ומקדם עמדות ליברליות ופלורליסטיות.
עד 1977 מפלגות המרכז אופיינו כאנשי העלייה הרביעית, לרוב אמידים ממוצא אירופאי. שאיפתם העיקרית הייתה שוק חופשי ופרגמטיות מדינית. הקמת ד"ש וחבירת יגאל ידין למנחם בגין הולידה את "המהפך". מפלגות השלטון היחידות בישראל ממחנה המרכז הן בעבר מפלגת קדימה וכיום מפלגת יש עתיד. המפלגה זכתה לפופולריות בעקבות האכזבה בימין הרך מרעיון של ארץ ישראל השלמה ואכזבה בשמאל הרך מההיתכנות להשיג שלום.
הגדרות למרכז פוליטי.
אפרת קנולר במחקרה על מפלגות המרכז הגדירה את מפלגות המרכז כך: סוג מפלגות שאינן נמנות עם הימין או עם השמאל הפוליטי. מרכז פוליטי בישראל מנסה להיות גורם מאזן בין הימין לבין השמאל, כאשר חלק מהמרכזים נטו ימינה וחלקם שמאלה, וחלקם אף מפולגים בין תומכי הימין לשמאל. כשאנו מגדירים ימין כמול שמאל, אנו עושים זאת על הציר של ממדים ביטחוניים מדיניים וכגורם מאזן בין עמדות אלו נמצאות מפלגות המרכז. במדינת ישראל מפלגות מרכז צומחות ונעלמות במחזוריות.
קיימים שלושה קריטריונים אובייקטיביים, על פי גורדון סמית, שמאפיינים את המרכז הפוליטי:
אפרת קנולר טוענת כי הקריטריון הראשון והשני הם תנאי הכרחי להגדרת מפלגה כמרכז פוליטי בישראל, ואילו הקריטריון השלישי אינו הכרחי.
לפי ינאי על מפלגת מרכז לענות על שני משתנים:
גוטמן מוסיף וטוען כי מרכז פוליטי הוא המקום שבו מתרכזות עמדות מתונות.
עם זאת ביימה טוען כי אין משמעות למילה מרכז שבהן מפלגות משתמשות, ומפלגות הקוראות לעצמן כך עושות זאת במטרה למשוך קהל בוחרים. בישראל ההבדלים האידאולוגיים בין הימין לשמאל מתמעטים בשל כוונת המפלגות לפנות לקהל רחב יותר, בייחוד הבוחר שבמרכז.
לעיתים אף קרה בישראל שמפלגת מרכז נחשבה ככזו בשל שילוב עמדה ימנית בנושא מרכזי אחד בסדר היום הפוליטי עם עמדה הנחשבת לשמאל בנושא מרכזי אחר בפוליטיקה של ישראל. למשל מפלגת שינוי נחשבה למפלגת מרכז כמשלבת בתוכה רעיונות ימניים של כלכלה חופשית עם רעיונות של הפרדת דת ממדינה המזוהים עם השמאל.
מפלגות מרכז בישראל.
מפלגות כיום:
סיעות כיום :
מפלגות בעבר:
ראו גם.
פוליטיקה של ישראל
ימין פוליטי בישראל
שמאל פוליטי בישראל
24 (פירושונים)
המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי