בניו הם הרבנים מרדכי סנדר קופשטיין שהיה רבה של ראדין, ויהודה שהיגר לארצות הברית ושימש כרב בקנטון, אוהיו. חתניו הם הרבנים אברהם יצחק מנקין ששימש ברבנות באיוויה, וגדליה סנפיר שמילא את מקומו ברבנות נמנצ'ין ונספה ב בשנת 1943. אחיו ישראל החליף את שמו על שם משפחת אִמו – קמנצקי. היה סוחר עשיר ברוסיה ומתומכי מוסדות התורה. עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
ישראל ריף
ישראל ריף (תרל"א, 1871 – תש"ב, 1941) היה רבה של זאגר חדש בליטא.
תולדותיו.
נולד בזאגר חדש, שבה כיהן כרב אביו הרב יהודה לייב ריף. למד בישיבת וולוז'ין. בשנת 1893 נלקח כחתן למירל, בתו של הרב רפאל שפירא ונכדתו של ראש הישיבה, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב", שנפטר באותה שנה). הממליץ עליו היה חתנו האחר של הרב רפאל שפירא - הרב חיים סולובייצ'יק, שכיהן כראש ישיבה בישיבת וולוז'ין.
לאחר נישואיו כיהן כרב בעיירה קורשאן שבמחוז שאוול. לאחר פטירת אביו התמנה לרבה של זאגר חדש, וכיהן בתפקידו עשרות שנים. בשנת 1919 נפטרה אשתו, בגיל 67.
בשנת 1936 נבחר בנו, הרב יצחק זונדל, לרבה של זאגר ישן, על מקום חותנו הרב טודרוס הלוי לוקשצאן, רבה הקודם של זאגר ישן. כהונתו של הרב ישראל ריף כרבה של זאגר חדש לצד בנו שכיהן כרבה של זאגר ישן שמה קץ למחלוקת בין שתי הקהילות.
בימי מלחמת העולם השנייה הוקמו בזאגר גטו ומחנות עבודה, שבהם נכלאו כל יהודי הסביבה. הגרמנים ציוו על היהודים שיתעללו ברב ריף וישפילו אותו. הרב ריף ביקש מן היהודים שימלאו את הפקודה, אם בכך יהיה פתח להצילם. הרב ריף נספה עם חיסול הגטו בערב יום הכיפורים תש"ב. יחד איתו נספו אשתו ובנו הרב יצחק זונדל, רבה של זאגר ישן, והרב אריה משה ריף.
בתו של הרב ריף, חיה, הייתה אשת הרב יצחק רבינוביץ (בנו של הרב יחיאל מיכל רבינוביץ, בעל "אפיקי ים"), שכיהן כרבה של וולקוויסק. אף הם נספו בשואה.
בנו הרב נפתלי צבי יהודה ריף היגר יחד עם בן נוסף, חיים, לארצות הברית. שימש ברבנות וכיהן כסגן יו"ר אגודת הרבנים ומראשי ארגון עזרת תורה בארצות הברית.
יוהנס מאייר
גנרל יוהנס מאייר (בגרמנית: Johnannes Mayer; 6 בספטמבר 1893 – 7 באוגוסט 1963) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
מאייר נולד ב-6 בספטמבר 1893 בפריטצוואלק, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-42 (פומרניה ה-5 - מוריץ, נסך אנהלט-דסאו), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל מאייר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר מאייר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1928 הועלה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן יצא ללימודי כלכלה והנדסה, ובשנת 1935 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1937 הועלה מאייר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-65.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה בפולין שהה מאייר עם גדודו כחלק מהדיוויזיה המוטסת ה-22 בחזית המערבית, וב-6 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-501. במהלך המערכה על צרפת לחם מאייר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-290 במסגרת הקורפוס ה-38, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-18, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם מאייר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-290 במסגרת הקורפוס ה-1, וב-13 בספטמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-16 בינואר 1942 מונה מאייר למפקד חטיבת לוחמה בשלג, וב-22 במרץ 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-329. ב-1 באפריל אותה הועלה מאייר לדרגת גנרל מיור, וב-1 בפברואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-13 באפריל 1944 קיבל מאייר על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-16 ביולי אותה שנה נפצע מאייר באורח קשה באחד הקרבות. ב-23 באוגוסט 1944 קיבל מאייר את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בדצמבר קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-10 למשך שבוע. ב-15 בינואר 1945 מונה מאייר למפקד הקורפוס ה-2 שהיה מכותר בכיס קורלנד, אולם ב-1 באפריל פרש מתפקידו לאחר שנאלץ להתאשפז שוב בבית חולים בעקבות פציעתו.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר מאייר בהמבורג ועבד כמהנדס תעשייתי, וב-7 באוגוסט 1963 מת והוא בן 70 שנים.
הדיוויזיה ה-329 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-329 (בגרמנית: 329. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בדצמבר 1941, והועמדה תחת פיקוד הלמוט קאסטורף. ב-20 בפברואר 1942 נשלחה הדיוויזיה לתגבר את הכוחות בכיס חולם. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה תחת פיקודו של ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, ובהמשך לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית כחלק מהארמייה ה-16. בפברואר 1944 ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות יחד עם הדיוויזיה ה-81, ובעקבות כך נותק הקשר עם קבוצת ארמיות מרכז, ורק לאחר קרבות קשים יוצב הקו בחזרה. לאחר השמדת כוחות קבוצת ארמיות מרכז במבצע בגרטיון, נהדפה הדיוויזיה יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות צפון לכיס קורלנד, שם לחמה עד סוף המלחמה, אז נפלו שרידי הדיוויזיה בשבי הצבא האדום.
אינוכטון
אִינוּכְּטוּן (Inuktun, בגרינלנדית: avanersuarmiutut, בדנית: nordgrønlandsk, polarskimoisk, thulesproget) היא שפתם של האינוגואיטים, עם אינואיטי החי בצפון גרינלנד (קאנאק והכפרים הסמוכים לה).
תפוצה גאוגרפית.
מלבד העיר קאנאק, אינוכטון מדוברת גם בכפרים מוריאוסק (Moriusaq) (או מוריאוהק (Muriuhaq) באינוכטון), סיאורפלוכּ (Siorapaluk) (או היאורפלוכּ (Hiurapaluk) באינוכטון), קקרטט (Qeqertat) (או קיכּיקטט (Qikiqtat) באינוכטון), סוויסיוויכּ (Savissivik) (או הוויכיוויכּ (Havighivik) באינוכטון) וקקרטרסואק (Qeqertarsuaq) (או קיכּיקטכואק (Qikiqtarhuaq) באינוכטון).
סיווג.
השפה היא שפת אסקימו-אלאוט, והיא נמצאת מבחינה דיאלקטולוגית בין שפת ה-כּלשׂיסוט של גרינלנד לבין שפת ה-אינוקטיטוט של קנדה. ישנם כמה הבדלים דקדוקיים ולקסיקליים קטנים בין אינוכטון וכלשיסוט, למשל, בהחלפת העיצור /s/ של כלשיסוט בעיצור /h/ שנהגה לעיתים קרובות כעיצור חכי, חוכך, אטום. אינוכטון גם מאפשרת רצפים של עיצורים יותר מאשר כלשיסוט שמאפשרת רצפים של שני עיצורים שונים רק אם הראשון הוא /ʁ/.
היסטוריה.
האינוגואיטים היו האינואיטים האחרונים שעברו מקנדה לגרינלנד, וייתכן שהם הגיעו במאה השמונה עשרה.
השפה תוארה לראשונה על ידי החוקרים קנוד רסמוסן ופטר פרויקן שנסעו דרך צפון גרינלנד בתחילת המאה העשרים והקימו תחנת מסחר בדונדאס בשנת 1910.
סטטוס רשמי.
לאינוכטון אין אורתוגרפיה משלה והיא לא נלמדת בבתי הספר. עם זאת, רוב תושבי קאנאק והכפרים הסמוכים משתמשים באינוכטון בתקשורת היומיומית שלהם. כיום, כל דוברי האינוכטון מדברים גם גרינלנדית ורבים מדברים גם דנית ומעטים אף אנגלית.
יחסי סין-פלסטין
זיהוי ישו בתלמוד לישו שבברית החדשה
500 השירים הגדולים בכל הזמנים
אלפרד גאוזה
גנרל אלפרד גאוזה (בגרמנית: Alfred Gause; 14 בפברואר 1896 - 30 בספטמבר 1967), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
גאוזה נולד ב-14 בפברואר 1896 בקניגסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-18, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל גאוזה את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר גאוזה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1934 מונה גאוזה לקצין מטה בדיוויזיה ה-5 של הרייכסווהר, אשר הפכה מאוחר יותר לקורפוס ה-5. ב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-12 באוקטובר 1937 מונה גאוזה לקצין מטה בOKH, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1 בנובמבר 1939 מונה גאוזה לראש מטה הקורפוס ה-10, ושימש בתפקיד זה במהלך המערכה על צרפת. ב-1 באוקטובר 1940 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-38, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה לקצין הקישור הגרמני בפיקוד האיטלקי בצפון אפריקה. ב-1 בספטמבר 1941 הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר אפריקה, וב-13 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוקטובר 1942 הוא הפך לראש מטה ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, וב-1 במרץ 1943 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות אפריקה. ב-1 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובתחילת מאי אותה שנה הוא מונה לראש המטה של מפקדתו של ארווין רומל, אשר הפכה בתחילת יולי לקבוצת ארמיות B. ב-1 ביוני 1944 מונה גאוזה למפקד זמני של הקורפוס ה-67, וכיהן בתפקיד זה כשבוע. בתחילת אוגוסט 1944 הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר החמישית, וב-14 בספטמבר אותה שנה הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר השישית. ב-5 באפריל 1945 מונה גאוזה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה מכותר בכיס קורלנד, ופיקד עליו עד כניעתו לכוחות הצבא האדום בתום המלחמה.
לאחר המלחמה.
ב-10 באוקטובר 1955 שוחרר גאוזה מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בבון עד למותו ב-30 בספטמבר 1967.
סימונה &amp; סימריה
סימונה מנדס רושה דיניז (באנגלית: Simone Mendes Rocha Diniz; נולדה ב-24 במאי 1984) וסימריה מנדס רושה אסקריג (באנגלית: Simaria Mendes Rocha Escrig; נולדה ב-16 ביוני 1982) הן אחיות זמרות שנולדו באואיבאי שבבאהיה, ממוצא ברזילאי.