הרב יעקב דוד פרידמן נחשב לעילוי גדול והיה לתלמיד חכם, לאחר השואה שהה תקופה קצרה ברומניה ובעזרת כמה יהודים הצליח בשנת ה'תש"י לברוח ממנה ולעלות לארץ ישראל. לאחר שעלה ארצה השתכן הרב יעקב דוד ביפו, ומשך חסידים רבים שעלו לארץ ישראל לאחר השואה. רבים מחסידי רומניה ראו בו את אדמו"רם ובעזרת הכריזמה שלו הוא הצליח לקרב רבים מהיהודים בחזרה אל יהדותם. בכ"ב אב ה'תשט"ו נפטר רבי יעקב דוד ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק בחלקת אדמו"רי רוז'ין. אשתו הרבנית חיה שרה סימה נפטרה בט' בכסלו ה'תשל"ח ונטמנה לצידו.
דור שלישי.
לאחר פטירתו של הרב יעקב דוד פרידמן נפסקה שושלת חצר החסידות פשקאן למשך שנים ארוכות וזאת לאחר סירוב בניו לכהן כאדמו"ר. ולכן באותן שנים שושלת החסידות הומשכה באופן לא-רשמי על ידי מחותנו, הרב יצחק פרידמן (השני), האדמו"ר מבוהוש. ופטירתו של הרב יצחק פרידמן בשנת 1992 הוכתר נכדו, הרב יעקב מנדל פרידמן לכהן כאדמו"ר מבוהוש.
בשנות האלפיים נכד מייסד השושלת הרב ישראל שלום יוסף פנחס פרידמן, החל לכהן כאדמו"ר והחל לערוך טיש בימי ההילולה של אבותיו (ג' בחשון, י"ט בכסלו וי'-י"א באלול), ובהזדמנויות נוספות, כדוגמת ימי ההילולה של אדמור"י חסידות הוסיאטין. רבי ישראל נהג לחבוש כיפה סרוגה. בשבתות לבש קפוטה חסידית וחבש שטריימל בעל כיפה מוגבהת, כמנהג אדמור"י רוז'ין. בטישים החלים בימי חול, חבש קולפיק, גם זה כדרך אדמ"ורי רוז'ין. כונה לעיתים "האדמו"ר הסרוג".
נפטר בערב יום העצמאות תשע"ז, ונקבר בחלקת בית רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק.
דור רביעי.
לאחר פטירתו של הרב ישראל שלום פרידמן, הוכתר בנו הרב הושע פרידמן בן שלום לכהן כאדמו"ר מפאשקאן, הרב הושע פרידמן נולד ב-1959 בקיבוץ רשפים וגדל בקיבוץ סעד. אמו ציפורה בתו של האדמו"ר מוויזנ'יץ רבי חיים מאיר הגר בעל ה"אמרי חיים". שם משפחתו המקורי, פרידמן, עוברת על ידי אביו, בעת שירותו כנספח תרבות בפריז ל"בן שלום". מאוחר יותר, מתוך כבוד למסורת של בית רוז'ין שמשפחתו נמנית עם צאצאיה, הוסיפו הרב ישראל וילדיו חזרה את השם "פרידמן" לשם "בן שלום". פרידמן התגייס בשנת 1977 לצה"ל ושירת בשמך שנים רבות במספר תפקידים בכירים, היה קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, וכיהן כקצין מילואים ראשי ומשמש כראש המכינה הקדם-צבאית בית ישראל. בשנת ה'תשע"ז לאחר הכתרתו לאדמו"ר פרש מצה"ל, מוסר שיעורים והרצאות וכן עורך טישים בימי הילולא.
חסידות פאשקאן
אספרי ארנה
מרקור שפיל-ארנה
אשוחית לבנה
אשוחית לבנה (שם מדעי: Picea glauca, באנגלית: White spruce) הוא עץ מחטני ירוק-עד ממשפחת האורניים. תחום התפוצה של העץ משתרע על צפון אזורי האקלים הממוזג ויערות הטייגה של אמריקה הצפונית עד קו העצים של הטונדרה. תחום התפוצה המקורי השתרע ממרכז אלסקה ועד מזרחה, דרומה לרוחב רוב שטחה של קנדה, והוא מצוי בכל עשר הפרובינציות ושלוש הטריטוריות של המדינה. העץ התאזרח במדינות הגובלות בקנדה גם בחלקים הצפוניים של ארצות הברית: מונטנה, מינסוטה, ויסקונסין, מישיגן, ורמונט, ניו המפשייר ומיין; יש גם אוכלוסייה מבודדת בגבעות השחורות של דקוטה הדרומית וויומינג. העץ הוא אחד מקרוב ל-40 מינים של הסוג אשוחית, ואחד העמידים ביותר לתנאי האקלים הקשים של האזור הארקטי.
אשוחית לבנה היא העץ הרשמי של הפרובינציה מניטובה של קנדה, ושל מדינת דקוטה הדרומית בארצות הברית.
תיאור.
נוף.
אשוחית לבנה היא עץ ירוק-עד בגובה בינוני עד קטן או אפילו שיח. ברוב תחום התפוצה שלו העץ מגיע לגובה שבין 25 ל-30 מטרים, וקוטר בגובה חזה של 60 עד 90 סנטימטרים, ובמקרים יוצאי דופן עד 55 מטרים, וקוטר הגזע של מטר. בפנים אלסקה גובה העצים בין 12 ל-21 מטרים, אף שהעץ גדל לעיתים קרובות בצורת קרומהולץ או כשיח בגובה 1–2 מטרים בשל הטמפרטורות הנמוכות בגובה או בקווי רוחב צפוניים. משך חייו של העץ בין 100 ל-250 שנים, כשהעצים המבוגרים יותר גדלים במקומות מוגנים משריפות כדוגמת איים. בקו העצים יש גם עצים בני יותר מ-350 שנים כשהעץ המבוגר ביותר המתועד גדל מעבר לחוג הארקטי והוא בן קרוב ל-1,000 שנים. בשנים הראשונות העץ גדל באיטיות. אחרי 20 שנים הוא יכול להגיע לגובה של 1.5 מטרים. נוף העץ הוא חרוט רחב עד צר כשהצמרת ישרה.
שורשים.
לאשוחית לבנה יש מערכת שורשים אנכית, אופקית ומערכת שורשים גרים. מערכת השורשים נוטה להיות רדודה במיוחד בקרקעות שבהן מי התהום גבוהים או מעל קפאת-עד. מרבית השורשים גדלים בתוך 15–30 הסנטימטרים הראשונים ומרביתם אופקיים, אם כי השורש השיפודי יכול להגיע עד לעומק של 3 מטרים. מערכות שורשים מרובי שכבות, משניות וגרות נוצרות במישורי הצפה בתגובה למשקעי סחף. כתוצאה מהתפתחות שורשים גרים במשקעי סחף גדלה האשוחית הלבנה עם שורשים אופקיים ואנכיים חזקים.
גזע וענפים.
הגזע ישר וקליפתו דקה עד עובי 8 מילימטר, גונה תחילה אדמדם ההופך לאפור-חום. הקליפה מכילה שרף, היא חלקה, ומתקלפת בלוחיות קטנות מעוגלות ברוחב 5 עד 10 סנטימטרים כשגון המשטח הנחשף כסוף. הענפים קצרים נוטים מעט כלפי מטה.
ניצנים ועלווה.
הניצנים מעוגלים בגוון חום-כתום, ואורכם בין שלושה לשישה מילימטרים. העלים הם דמויי מחטים נוקשות בעלות חוד, אורכם בין 15 ל-20 מילימטרים, הם מכילים שרף וצורתם מרובעת בחתך רוחב. בחלקם העליון גונם ירוק-כחול ויש בהם כמה שורות של קווי פיוניות לבנים דקים. בחלקם התחתון גונם כחול-לבן ויש בהם שני קווי פיוניות עבים. כמעט כולם בקצה הענף. עלים כתושים מפיצים ריח עז. המחטים מכוסים בציפוי שעווה לבן שנתן את השם הנפוץ למין זה כמו גם לסיומת השם המדעי ("glauca" – מלטינית glaucus, שתיאר גוון חיוור בין צהוב-ירוק לאפור-כחלחל וגם ציפוי שעווה). אורך החיים של המחטים הוא בין ארבע ל-10 שנים.
אצטרובלים וזרעים.
אשוחית לבנה הוא צמח חד-ביתי, כלומר בעל פרחים משני המינים על אותו עץ. האצטרובל הזכרי הוא אליפטי מאורך באורך של סנטימטר, בהתחלה סגול וזקוף והופך חום-צהבהב כשהוא תלוי על גבעול קצר וכמש לאחר שחרור האבקה. האצטרובל הנקבי הוא דמוי פרי מתנדנד גלילי צר התלוי על הענפים העליונים של העץ. אורכו בין 3 ל-7 סנטימטרים ורוחבו 1.5 סנטימטרים כשהוא סגור, והוא נפתח עד לרוחב של 2.5 סנטימטרים. האצטרובל בנוי מקשקשים דקים גמישים באורך 15 מילימטרים ששוליהם מעוגלים וחלקים. בתחילה גונם ירוק או אדמדם אבל הופך לחום בהיר 4 עד 8 חודשים אחרי ההאבקה. הזרעים קטנים שחורים באורך 2 עד 3 מילימטרים שאליהם צמודה כנף ארוכה דקה באורך 5 עד 8 מילימטרים. אלף זרעים שוקלים בין 1.1 ל-3.2 גרם.
תפוצה.
תחום התפוצה של העץ משתרע על רוב שטחה של קנדה והוא מצוי בכל עשר הפרובינציות ושלוש הטריטוריות של המדינה. העץ התאזרח במדינות ארצות הברית הגובלות בקנדה בחלקים הצפוניים של ארצות הברית: מונטנה, מינסוטה, ויסקונסין, מישיגן, ורמונט, ניו המפשייר ומיין; יש גם אוכלוסייה מבודדת בגבעות השחורות של דקוטה הדרומית וויומינג. הקצה המזרחי של תחום התפוצה הוא בחוף המזרחי של חצי האי לברדור והקצה המערבי הוא בחוף המערבי של אלסקה. אשוחית לבנה היא מין העץ הצפוני ביותר באמריקה הצפונית, ומגיע עד צפונית לקו הרוחב 69° בדלתה של הנהר מקנזי. הוא גדל בין גובה פני הים ועד לגובה של 1,520 מטרים. קצה התפוצה הצפונית לו מקבילה לקו העצים, שבו הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 10°C, הגורמים המשפיעים הם סך כל הימים שבהם יש טמפרטורות קיציות, קרינת שמש ממוצעת ועוצמות האור. אשוחית לבנה נמצאת באזורים שבהם עונת הגדילה גדולה מ-60 ימים בשנה.
הקצה הדרומי של אזור התפוצה של אשוחית לבנה מהווה כ-60% או יותר מסך כל העצים מקביל פחות או יותר לאזור שבו הטמפרטורה היומית הממוצעת ביולי היא 18°C, סביב הימות הגדולות. במפנה הקיץ אורך היום נע בין 17 שעות בקצה הדרומי ל-24 שעות מעל לחוג הארקטי.
האשוחית הלבנה היא אחד המחטניים העמידים ביותר לקור. בחלק מאזור התפוצה שלו הטמפרטורות היומיות הממוצעות בינואר הם 6.7°C- וטמפרטורות מינימום קיצוניות יכולות להגיע ל-56.5C-. טמפרטורות מינימום של 50°C- קיימות במרבית אזור התפוצה למעט החלקים הדרומיים והדרום-מזרחיים ביותר. בעצמו, או יחד עם אשוחית שחורה וארזית מזרחית ("Larix laricina") הוא יוצר את הקצה הצפוני שבו גדלים עצים.
המין יוצר יערות מעורבים, שבו בדרך כלל הוא המין הדומיננטי. העצים הגדלים בחברת אשוחית לבנה כוללים אשוחית שחורה, שדר הנייר ("Betula papyrifera"), צפצפה רעדנית, אשוחית אדומה ("Picea rubens") ואשוח ריחני ("Abies balsamea"). לעיתים כלולים בחברת העצים המעורבים ליבנה צהוב ("Betula alleghaniensis") ואדר הסוכר ("Acer saccharum").
אשוחית לבנה שונה מאשוחית שחורה בכך שאין כיסוי צפופה של פלומה על הקליפה של הקצוות של ענפים צעירים, הקליפה שלה בגוון חום-אדמדם בהיר יותר, המחטים ארוכות יותר, האצטרובלים גדולים יותר ומעוגלים פחות, והיא מעדיפה לגדול באזורים גבוהים יותר ופחות בוציים.
רביית כלאיים טבעית מתרחשת תדיר עם אשוחית אנגלמן ואשוחית סיטקה, ולעיתים נדירות עם אשוחית שחורה.
שימושים.
העץ של אשוחית לבנה הוא קל ורך ומשמש לבנייה והוא אחד המקורות החשובים ביותר בקנדה לתעשיית הנייר. התהודה של העצה והיכולת להעביר תנודות מאפשרת לבנות ממנו כלים מוזיקליים דוגמת גיטרות וכינורות. העץ משמש לעיתים רחוקות כעץ חג המולד וכשובר רוח.
תת-המין של הגבעות השחורות ("Picea glauca" var. "densata") משמש ליצירת בונסאי