לגבי ההנאה (שהיא בעיקר בשעת המעשה), לא נמצא בספרות התורנית ביטוי לכך שיש חשיבות בהנאה מרובה, מה שאין כן בתאווה (שהיא בעיקר לפני המעשה) שכתוב שיש להרבות בתאווה, שעל ידי ריבוי התאווה ייצא הוולד פיקח ויפה. כמו כן, השולחן ערוך מביא להלכה (ב) שיש לקצר בזמן קיום היחסים ולמעט הנאתו, ומצד שני פוסק (ב) שבדברי תשמיש (כמו דברים מגרים או דברי אהבה וחיבה) יכול לדבר עמה "כדי להרבות תאוותו".
ספרות ההדרכה הדתית לאומית מציעה להשתמש בתאווה ובהנאה באופן טבעי. לעומת זאת, בספרות החרדית, יש דגש על כך שאין למלא את כל התאווה, ויש להשתמש בה ליצירת רגש של אחדות. הרב ישראל אליהו וינטרוב, לדוגמה, הגדיר זאת כך: כל מקום שנמצא בדברי הראשונים לשונות של ריבוי תאווה והנאה, כוונתם רק, למידה שיצאו מרגש פירוד לרגש אחדות, ולא שיש עניין בריבוי.
לפי חז"ל, במניעת יחסי אישות, צערו של האיש גדול מזה של האישה, כיוון שהגירוי החיצוני משפיע יותר על האיש. לגבי האישה, רש"י בתלמוד מפרש שתאוות האישה גדולה משל האיש. האור החיים מתייחס לתאוות האישה בפירושו לפסוק בספר בראשית: "ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך". לדבריו, האישה נתקללה בשני דברים. האחד, שביד האישה להשלים תאוותה רק על ידי הבעל, והשני, שלא תהיה לה אפשרות להשלים את תשוקתה, כי האיש ישבע בתשוקתו מה שאין כן האישה שתמיד תשוקתה תהיה חסרה.
קדושה.
חז"ל ראו קשר בין יחסים תקינים בין בני זוג וסברו כי הם עשויים לגרום למהות רוחנית גבוהה: שכינה, שתשרה ביניהם. במילים אחרות, ביהדות, קיום יחסי אישות באופן הנכון מביא את בני הזוג לפסגת הקדושה ואף להשראת שכינה ביניהם. מכיוון שחשיבות הביאה בקדושה בין האיש לאשה כה גדולה, אזי גם האפשרות להתדרדרות גדולה, ואפילו מחשבה קלה עלולה להטות מן הקדושה אל הטומאה. כיוון שכך, קבעו חכמי ההלכה הלכות וגדרים על מנת לשמור על איכותה הרוחנית של הביאה.
היעב"ץ מבטא את הדברים באופן חריף יותר:
בתלמוד מובא שכל המקדש את עצמו בשעת קיום היחסים – יהיו לו בנים זכרים. המפרשים הגדירו את המשמעות המעשית של קדושה זו. ראשית, יש לקיים יחסי אישות כפי מה שנצרך בלבד, ושיהיה פרוש מן המותרות. כמו כן, יש לקיים את כל פרטי ההלכות וההנהגות במקום החיבור, בזמן החיבור, בכוונת החיבור ובאיכות החיבור ברוח הכתוב באיגרת הקודש. בהתאם, יש לקיים יחסי אישות בדרך צניעות, כגון לעשות זאת בלילה או בחדר חשוך. על פי הגאון מווילנה, עיקר החובה בקדושת הזיווג הוא להשתדל בריבוי אהבה ואחדות ביניהם, ולהיזהר מבני תשע מידות. לפי השל"ה, אין קדושה בכל הקדושות כקדושת הזיווג, אם הוא בקדושה הראויה והנכונה.
פרישות.
הרמח"ל בספרו "מסילת ישרים" מסביר שיש דרגות ומובנים שונים למושג הפרישות ביהדות (באופן כללי, לאו דווקא לגבי יחסי אישות); לשיטתו יש פרישות אסורה ויש פרישות שהיא מותרת. הכלל העיקרי הוא שכל מה שאינו מוכרח לאדם בענייני העולם - הרי ראוי לאדם לפרוש ממנו, וכל מה שמוכרח לו מאיזה סיבה שתהיה - אם הוא פורש הרי זה חוטא.
פרישות מוחלטת מיחסי אישות אינה מקובלת ביהדות, גם כאשר אין אפשרות להיכנס להריון מאותה ביאה, מכיוון שיחסי אישות מרבים אהבה ושלום בין בני הזוג. בתלמוד מובא, שרבי שמעון בן חלפתא אמר על עצמו לעת זקנותו (כשלא היה יכול לקיים יחסי אישות) "משים שלום בבית בטל". אמנם, יש ביטוי לפרישות, אך במקרים מיוחדים. למשל, על בן עזאי נאמר שחי חיי פרישות מכיוון ש"נפשו חשקה בתורה". כמו כן, על משה נכתב שפרש מצפורה אשתו, היות שהיה עשוי לקבל גילוי שכינה בכל עת. על פי הרמב"ם פרישות רבה עלולה להביא את האדם אל חטא. בדומה לכך כתב החזון איש באיגרת ג: "הפרישות הבלתי טבעית ביחס לאשתו מביאה להרהור מרובה". וכן הרחיב בנושא זה, רבי יעקב קנייבסקי.
דברים אלו אמורים לגבי פרישות מוחלטת מקיום יחסי אישות. לגבי פרישות מהנאה ביחסי אישות, בספרות התורנית, ישנם לשונות המורות על חשיבות ההנאה כדבר מאחד, לעומת לשונות המורות על צמצום ההנאה, והאידיאל לפרישות מהנאות העולם הזה. בספרות ההדרכה החרדית, הדברים מוצגים כגישה אחת. האידיאל הוא למעט בתענוג, אך בפועל אין לאדם לצמצם בהנאה, אלא אם כן הוא הגיע לדרגת חסידות (מקביל לדרגת הפרישות), ואשתו לא נפגעת מכך. הגדיר זאת החזון איש באיגרת ג': "באשתו הטהורה הכל מצווה, רק על דרך החסידות מי שראוי לכך ממעט בתענוג". דברים דומים כתב הסטייפלר באיגרתו. לעומת זאת, בחלק מהספרות הדתית לאומית, הנושא מוצג כשתי גישות ביהדות. גישה אחת שרואה מיעוט הנאה כאידיאל - גישתו של השולחן ערוך שלדבריו יש לקיים יחסים "כמי שכפאו שד", כלומר, לקצר במשך זמן קיום היחסים כדי למעט הנאתו. וגישה שנייה, שעל פיה יש לנהוג, גישה של שימוש בהנאה באופן טבעי בלא צורך למעט בה, כיוון שההנאה מאחדת בין בני הזוג.
צורך פיזי ונפשי.
חכמי ישראל התייחסו גם לצורך הביולוגי בפורקן המיני, ולצורך הנפשי בהצלה מיצר הרע. כך למשל, נפסק במשנה תורה להקדים את הנישואים על מנת להינצל מהרהורי עבירה. כמו כן, בתלמוד מסופר על רבי חייא שאשתו הייתה מצערת אותו. בכל זאת, כאשר היה מוצא דבר טוב היה צורר אותו בסודרו ומביא לה. אמר לו רב: "והרי היא מצערת את אדוני!" אמר לו רבי חייא (על נשים באופן כללי): "דיינו שמגדלות בנינו ומצילות אותנו מן החטא (הרהור עבירה)". תלמידי אבא חלקיה תמהו על כך שבבואו לעיר נהגה אשתו להקביל פניו כשהיא מקושטת, והוא הסביר להם שהיא עושה זאת כדי "שלא אתן עיני באשה אחרת".
הראב"ד בחיבורו בעלי הנפש, מציג ארבע כוונות חיוביות לקיום יחסי אישות, כאשר הם מדורגים מהטוב ביותר ועד הדרגה הנמוכה ביותר. בכוונה הרביעית הוא מציג אדם מתכוין לגדור עצמו מן העריות ולהנצל מן החטא. לדבריו, יש שכר גם בבעילה זו, אף על פי שהוא לא התכוון לשם מצווה. הרב מרדכי אליהו (בסוף ספרו "דרכי טהרה") מביא את הראב"ד, ומוסיף גם מקרה שאדם רוצה להימנע מהוצאת זרע לבטלה.
הרמב"ם, שהיה גם רופא, ראה את הדברים גם מנקודת מבט רפואית. לדבריו בהלכות דעות, עודף משגל מזיק לבריאות, אך במקרים מסוימים יש בו תועלת רפואית; כשהאדם הוא בשיא בריאותו ויש לו זקפה גם בלי כוונה (בלי התעוררות מינית) ובשרו חם. הרמב"ם אף כתב ספר רפואי מיוחד שנקרא "על המשגל ועל חיזוק כוח הגברא". גם הרב יעקב עמדין כתב שיש מקרים בהם יש תועלת בקיום יחסים, כגון למי שחלה במרה שחורה או שנתקף בשיגעון.
חובת קיום יחסי אישות.
מצוות עונה.
חובת הבעל לקיים יחסי אישות עם אשתו היא מצווה מהתורה הנקראת מצוות עונה, ואי קיומה, אפילו בשל העדר יכולת, מחייב אותו לגרש אותה, אם זהו רצונה. מצוות עונה נגזרת מצורכי האישה ומיכולתו של הבעל; היא אינה תלויה במצוות פרייה ורבייה, ולכן חיובה אינו תלוי ביכולת האישה להרות מאותם יחסים. מחיוב זה אפשר להסיק שיחסי האישות לא נועדו רק לשם הקמת הדור הבא, וכמאמר הפסוק () "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד".
חיוב לקיים יחסי אישות במינון שאין לגרוע ממנו מובא במשנה ובתלמוד, בספרות הפוסקים ובשולחן ערוך. זוהי המחויבות הבסיסית של האיש לאשתו על פי נוסח הכתובה. שיעור זה נקבע על פי האומדן המקובל להימצאותו של הגבר בביתו בהתאם לעיסוקיו ועבודתו. לדוגמה: ספן היוצא לשיט למשך חודשים ארוכים, חייב רק פעמיים בשנה. לעומת זאת, אנשים העובדים בסמוך לביתם ומצויים כל יום בביתם, חובתם - פעמיים בשבוע, ואם עובדים בעיר אחרת ולא לנים בביתם במשך השבוע הם מחויבים לפעם אחת בשבוע.
בשולחן ערוך נפסק שעונת תלמידי חכמים (כלומר חיובם לקיים יחסי מין עם נשותיהם) היא פעם אחת בשבוע, בליל שבת, כיוון שבלילות החול צריכים לעסוק בתורה, שתורתם אומנותם. יש מהפוסקים שכתבו שבזמננו אין מי שנקרא "תלמיד חכם" לעניין זה, אך בכל זאת די לתלמיד חכם לקיים יחסי מין עם אשתו פעם אחת בשבוע "משום שהתורה מתשת כוחו". אחרים כתבו שמי שיודע שהוא בבריאות טובה, מחויב בקיום יחסי אישות פעמיים בשבוע.
על פי בעל הטורים, בשנה הראשונה לאחר החתונה ישנו חיוב מיוחד במצוות עונה, והוא חייב בזה כל ימות השנה חוץ מימים שאסור (בעיקר ימי הנידה), ככתוב בספר דברים: "נָקִי יִהְיֶה לְבֵיתוֹ שָׁנָה אֶחָת, וְשִׂמַּח אֶת אִשְׁתּוֹ אֲשֶׁר לָקָח".
פרייה ורבייה.
במקביל למצוות עונה, מוטלת על הבעל חובה לקיים יחסי מין סדירים גם לצורך קיום מצוות פריה ורבייה. בתלמוד יש מחלוקת בין התנאים האם גם אישה מצווה בפרייה ורבייה. להלכה נפסק, שהיא פטורה.
להלכה, מספיק להוליד זכר ונקבה כדי לקיים מצווה זו. ההשתדלות הנדרשת מהבעל לקיום מצוות פרייה ורבייה (שיהיו לו בן ובת), היא קיום יחסי אישות בתדירות הנדרשת לצורך קיום מצוות עונה.
מדברי חכמים יש חובה להמשיך לפרות ולרבות כל זמן שיש בו כח.
חובה מחמת הנישואין.
הבעל והאישה מחויבים זה לזה לקיום יחסי אישות, שעל מנת כן נישאו. סירוב האישה לקיימם שולל ממנה את הזכות לכספי הכתובה ולהתפרנס מממון בעלה, מדין מורדת על בעלה. סירוב מכוון של הבעל לקיים יחסי אישות מטיל עליו קנס כספי, באופן של הוספה על כתובַּת האישה כפי המופיע בדין המורד על אשתו.
במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך לא הוזכר מה התדירות שהאישה חייבת בקיום יחסי אישות. המהרי"ט כתב שהאישה חייבת רק בהתאם לחיוב העונה של בעלה, ואם הבעל דורש להרבות בקיום יחסים יותר מחיוב ה"עונה" שלו, או לבוא עליה שלא כדרכה (כלומר במין אנאלי), אין עליה "דין מורדת", המהווה עילה לגירושין.