ניהול מחלה והחלמה - כהתערבות שניתנת לאנשים עם הפרעות פסיכיאטריות קשות (סכיזופרניה, והפרעות מצב רוח).
טיפול קהילתי אסרטיבי
Wellness &amp; Recovery Action Plan - התערבות נוספת שמסייעת לקדם החלמה ורווחה נפשית עבור אנשים עם הפרעות פסיכיאטריות קשות (אנשים החיים עם סכיזופרניה, דיכאון דו־קוטבי או חד־קוטבי
DBT טיפול דיאלקטי התנהגותי - לאנשים עם הפרעת אישיות גבולית.
PE חשיפה ממושכת - לאנשים עם PTSD והפרעות חרדה אחרות.
התערבות מבוססת ראיות בתחום החינוך.
התערבות מבוססת ראיות מקודמת בתחום החינוך באמצעות קבוצה גדולה של אנשי אקדמיה, מתוך מטרה להדגיש את חשיבות ההתעדכנות התקופתית של המורים במחקרים מבוקרים הנערכים באקדמיה לצורך קידום העבודה החינוכית בשטח.
ביקורת.
פרקטיקה מבוססת ראיות היא צורת חשיבה שזכתה גם לביקורת, הן מהקהילה המדעית והן מהקהילה המקצועית.
סרטן העצם
קאת'י בייקר
מכללת עמק הירדן
רולניק
סטיב וינווד
סטיבן לורנס "סטיבי" וינווד (באנגלית: Stephen Lawrence "Steve" Winwood; נולד ב-12 במאי 1948) הוא מוזיקאי אנגלי.
קריירה.
במהלך קריירה בת ארבעה עשורים, הספיק סטיבי וינווד להקים מספר להקות חשובות ומצליחות, ולזכות בהערכת הקהל והמבקרים גם כאמן סולו. בין הלהקות בהן היה וינווד חבר היו ה-Spencer Davis Group, טראפיק והסופרגרופ Blind Faith. לאורך השנים הוציא וינווד להיטים רבים, זכה בפרסי גראמי ושיתף פעולה עם אמנים שונים. את הקריירה ארוכת השנים שלו החל כשהיה בן חמש עשרה. וינווד, שכילד למד לנגן בפסנתר, כינור, גיטרה וסקסופון, סולק מבית הספר עוד לפני שמלאו לו 16 שנים. אחיו, מאף, שהיה חבר ב-Spencer Davis Group, קפץ על ההזדמנות וצירף את אחיו המוכשר אל הלהקה. בין השנים 1963 - 1967 ביצעו הספנסר דייוויס גרופ מספר רב של להיטים, שביססו את מעמדם כאחד מהרכבי הפופ החשובים והמצליחים באנגליה. וינווד הצעיר הופיע איתם במועדונים שונים ברחבי אירופה, ואף כתב ושר שניים מהלהיטים הגדולים של ההרכב, "Gimme Some Lovin" ו- "I'm A Man". והקליט יחד עם אמן הבלוז האמריקאי האולין וולף.
לאחר מכן הקים וינווד יחד עם אריק קלפטון וג'ינג'ר בייקר את הלהקה Blind Faith. לאחר מספר שיתופי פעולה פתח בקריירת סולו עשירה.
נכדתו של הרועה
נכדתו של הרועה (באנגלית: "The Shepherd's Grand-Daughter") הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופרת הקנדית אן לורל קרטר, ויצא לאור בשנת 2008. נושא הספר הוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני מבעד לעיניה של אמאני, ילדה פלסטינית בת שש (בתחילת הסיפור) החווה את האירועים העוברים על משפחתה בכפר פלסטיני. הסיפור מתאר איך הילדה מתמודדת עם הסוגיות שמאחורי הסכסוך, על אף מורכבותן. הסופרת התבססה על סיפורים ששמעה מפי פלסטינים שחוו מצבים דומים.
הסיפור משבח את אחדות המשפחה הפלסטינית המסורתית ומתאר את דרכי ההתמודדות של המשפחה עם הכיבוש. נושא מרכזי נוסף שמוזכר לאורך הרומן הוא תפקידן של הנשים בחברה הפלסטינית. חלק מתמלוגי הספר נתרם לקרן למען ילדים בסיכון של האגודה הבינלאומית לספרות לנוער.
תקציר העלילה.
אמאני היא צעירה פלסטינית, בת למשפחתה בעלת מסורת ארוכה של גידול כבשים ורעיית צאן. למשפחה נחלה עם מטעי זיתים באזור חברון. אמאני מוקסמת מחייו ומסיפוריו של הסבא שלה, סידו, שכל חייו היה רועה צאן, וחולמת ללכת בעקבותיו. הוריה היו רוצים שהיא תלך ללמוד בבית הספר בכפר, אך הסב מאמין שעליה להיות רועת צאן ולהמשיך את המסורת המשפחתית. הסב מלמד את אמאני את אמנות רעיית הצאן, ובין השאר מספר לה סיפורים על שטח מרעה סודי בשם "פירדוס". באחד הימים נאסרת עליהם הכניסה לאדמת בית המשפחה ולאדמות המרעה, עקב סלילת כביש חדש המוביל להתנחלות הסמוכה למקום מגוריהם. אמאני מטפסת לקצה הר, מעבר לשטח המרעה, ופוגשת שם נער יהודי בשם יונתן, בנו של אחד מתושבי ההתנחלות. למרות ההבדלים ביניהם, שני הצעירים מתיידדים ומגלים ביחד את השטח הסודי "פירדוס" עליו שמעה מהסב. אמאני מחליטה ללכת ללמוד בבית הספר, עקב אובדן פרנסתה, מתוך כוונה ללמוד אנגלית ולנסות לשכנע את תושבי ההתנחלות להחזיר לה את אדמתה. בבית הספר היא פוגשת בנות נוספות המתמודדות עם אירועים טרגיים דומים. לאחר שהבית של אמאני נהרס, משפחתה מתפזרת: אימה יוצאת לקנדה לבקר את הסבתא הגוססת, ונאסרת עליה החזרה לכפר. אביה ודודה נכלאים עקב התנגדות לפעולותיה של ישראל. במפתיע, רב מירושלים נרתם לעזרתה, וביחד עם ארגוני זכויות האדם הם מצליחים לאחד את המשפחה ולבנות את ביתה מחדש.
נושאים עיקריים.
הנושאים העיקריים בספר הם הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהקשר של אי-אלימות, וכן הקונפליקטים בין דרך החיים במשפחה פלסטינית מסורתית לבין החברה המודרנית.
פרסים ספרותיים.
הספר היה מועמד למספר פרסים ספרותיים, וזכה בפרס "ספר השנה לילדים" מטעם אגודת הספריות הקנדית, ובפרס של כבוד מטעם אגודת ג'יין אדמס לספרי ילדים.
על המחברת.
אן לורל קרטר פרסמה שורה של ספרי ילדים, ספרים לנוער וספרי מבוגרים. חלקם זכו בפרסים ספרותיים.
היא נולדה וגדלה באונטריו, קנדה, וכיום מתגוררת בטורונטו. בשנות השבעים היא נסעה לבקר בסקוטלנד ובישראל. היא למדה עברית ועבדה בקיבוץ, שם פגשה את בעלה, יהודי אמריקאי. הם עברו ללוס אנג'לס, שם קיבלה קרטר תואר שני בחינוך. היא חזרה לישראל בשנת 2005 כדי ללמד כתיבה יוצרת ברמאללה, שם פגשה מספר משפחות פלסטיניות שסיפוריהן שימשו בסיס לספר.
ביקורת.
הספר זכה להצלחה מסחרית. עם זאת, ארגון בני ברית בקנדה הביע תרעומת על הכללתו ברשימת הספרים המומלצים לקריאה על ידי מספר ארגונים ספרותיים בקנדה. לדברי דובר הארגון, יש בספר "תעמולה אנטי-ישראלית" והוא מהווה "סיפור חד-צדדי דמיוני העושה דמוניזציה למדינה היהודית." הספר איננו חלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר בטורונטו.
שלמה גרבץ
שלמה (שלומיק) גרבץ (1946 - אוקטובר 2006), היה יו"ר הקרן הקיימת לישראל.
ביוגרפיה.
שלומיק גרבץ נולד ב-1946 למשפחה בית"רית ממייסדות ההתיישבות החקלאית נחלת ז'בוטינסקי. משפחתו של גרבץ גרה בשוני ואחותו הבכורה נולדה בשוני.
בנעוריו, שימש מדריך בתנועת הנוער בית"ר, אשר היוותה מסד לפעילותו החינוכית והציבורית.
גרבץ סיים לימודי תואר ראשון בתולדות עם ישראל ומדע המדינה, וסיים בהצטיינות לימודי משפטים.
מילא שורת תפקידים ציבוריים, בהם מנהל בית הספר רוגוזין בקריית גת, ראש ההנהגה הארצית והעולמית של בית"ר. חבר בהנהלת הסוכנות היהודית, יו"ר מחלקת הסטודנטים ויו"ר מחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית. כיהן כיו"ר הקרן הקיימת לישראל בשנים 1998-2000. כמו כן, שימש כיו"ר תנועת קדימה העולמית.
גרבץ פעל רבות למען הקהילה. בין היתר, יזם מסע העפלה משוחזר של אלפי בני נוער דרך חוויות הקהילה היהודית בפראג, מוראות השואה בגטו טרזינשטט, ושיט בספינות העפלה משוחזרות מאיטליה לחופי הארץ. תרם להקמת "יער השירים", יער שבו כל עץ ועץ מסמל שיר משירי ארץ ישראל האהובים.
בשנת 1984 החלו לשחזר ולשקם את שוני. גרבץ היה שותף בהקמת פארק ז'בוטינסקי.
כמו כן שקד עם פתחיה שמיר ומרדכי צפורי על מוזיאון האצ"ל. בהמשך דאג לגייס את אהוד אולמרט לגיוס תרומות להקמת מוזיאון נחלת ז'בוטינסקי.
בהיותו יו"ר קרן קיימת לישראל ובעידודו של ד"ר אריה הררי, נספח תרבות בשגרירות ישראל בפריז, קידם את רעיון הקמת מוזיאון הפסלים של אחיעם שושני.
היה מראשוני חברי מפלגת קדימה ושימש כיו"ר קדימה העולמית. בבחירות לכנסת השבע עשרה במרץ 2006 הוצב במקום ה-43 ברשימת מפלגת קדימה לכנסת. בבחירות קיבלה המפלגה 29 מנדטים.
הלך לעולמו ב-2006 והוא בן 60, נטמן בבית העלמין בבנימינה.
גיל סיגל
גיל סיגל (נולד ביוני 1966) הוא פרופסור חבר בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת וירג'יניה, פרופסור חבר (אורח) בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וראש המרכז למשפט רפואי וביו-אתיקה בקריה האקדמית אונו. פרופ' סיגל הוא מנתח אף אוזן וגרון, ראש וצוואר בכיר, בבית החולים "שיבא" ובמרפאה שברמת אביב.
ביוגרפיה.
בין השנים 1984–1991 למד רפואה באוניברסיטת תל אביב. במקביל, בין השנים 1988–1993, למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון במשפטים. בין השנים 2004–2006 השתתף בלימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטת וירג'ניה ובמאי 2009 הוענק לו תואר דוקטור (J.S.D) במשפטים.
בשנים 1996, 1998-1999 שימש מרצה אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. ב-1999 מונה מרצה למשפטים באוניברסיטת מנצ'סטר. ב-2002 מונה למרצה בכיר בפקולטה למדעי רווחה ובריאות ובבית ספר למשפטים של אוניברסיטת חיפה. ב-2003 הצטרף כעמית ב"מכון לאתיקה מעשית", באוניברסיטת וירג'יניה. ב-2004 פעל כעמית מחקר לאתיקה רפואית, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ויועץ ועמית מחקר לרשלנות רפואית בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד. באותה שנה מונה למרצה למשפט רפואי באוניברסיטת בר-אילן. בסוף 2005 מונה למרצה בכיר בקריה האקדמית אונו וב-2008 מונה לפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
סיגל מרצה לתואר שני במשפטים בקורס "משפט רפואי", ומרצה לתואר ראשון במשפטים בקורס דיני נזיקין בהקריה האקדמית אונו
במקביל, סיגל עובד במחלקה הכירורגית "א.א.ג וניתוחי ראש צוואר", בבית החולים תל השומר.
סיגל מתגורר בפתח תקווה, נשוי ואב לארבעה.
סיגל הוא בנה של אנט סיגל, אחיה של מיכל בר-אשר סיגל ונכדה של סוזן דניאל-נטף.
חברות בוועדות לאומיות וציבוריות.
סיגל חבר ב-9 ועדות ציבוריות ולאומיות, בנושאי משפט רפואי ואתיקה: