המפיק ריצ'רד היגינס סיפר שאת ההשראה לסרט שאב מסיפור שהוצג בסדרת האקטואליה הטלוויזיונית 20/20 , אודות נערות יפניות שפיתו גברים מבוגרים שנחשדו בניצול ילדים, להגיע למקום מפגש לפי בחירתם, שם הותקפו על ידי כנופיית נערות שהכו ושדדו אותם. לדברי היגינס, הסיפור גרם לו לתהות: מה אם התוקף הצפוי איננו כזה, אלא דווקא מי שאמורה להיות הקרבן?.
לאור העובדה שהסוגיות שעולות בסרט שנויות במחלוקת מטבען, ההפקה שאפה לקיים תקציב נמוך של $950,000 כדי לצמצם ככל שניתן את התערבות החברה המפיצה. לכן, הסרט צולם תוך 18 יום אחרי חמישה ימי חזרות בלבד. רוב הסצנות צולמו ברצף כרונולוגי על במה אקוסטית, ובקירות הבית הותקנו דלתות צונחות כדי שהמצלמה תמקד את הצופים רק במה שהם אמורים לראות. לצילום מחוץ לבית ועל הגג שימש ביתו של מתאם הפעלולים של הסרט, אריק ברנן.
מכיוון שעד סרט זה, סלייד התמחה בפרסומות וקליפים, הוא ייחס חשיבות לאפקטים של גוונים ותאורה, ואלה בוצעו כחלק מתהליך הדיגיטציה של הסרט בשלב הפוסט-פרודקשן, בידי איש האפקטים החזותיים ז'אן-קלמנט סורט, מומחה בעיצוב צבעים דיגיטלי (קולוריסט). זה היה אחד הסרטים הראשונים שבהם ניתן לקולוריסט קרדיט בכתוביות הפתיחה, ולא בסיום כמקובל.
סרטון כתוביות הפתיחה הופק על ידי אולפן MOMOCO בלונדון, שמעצב כותרות לפרסומות. המעצב ניק בנס הסביר שהריבוע האדום ש"מחפש" את הכתוביות בתוך צורות גאומטריות לבנות בין קווים אפורים, מהווה הפשטה של הסצנה שבה היילי מחפשת בביתו של ג'ף ראיות מפלילות, והריבוע נע באיטיות כביטוי של אהדה למצבה הפסיכוטי של היילי, ומשקף את הסגנון המינימליסטי של הסרט. הצורות הגאומטריות התבססו בחלקן על הארכיטקטורה של ביתו של המפיק ריצ'רד היגינס. זאת מכיוון שהבית נבחר כחלופה אם לא היה נמצא תקציב למימון במה אקוסטית.
היבטים מסוימים בעלילה מעורפלים בכוונה תחילה. כך, אין פרטים על הרקע של היילי וג'ף, לא מתברר מה בדיוק קרה לדונה מאואר, ולא ידוע מה מצאה ג'נל כאשר הגיעה לבית, מכיוון שמהגרסה הסופית של הסרט נחתכה סצנה שבה היא מוצאת את גופתו של ג'ף תלויה מהגג.
רבים סברו שהברדס האדום בסצנות הפגישה והסיום מהווה הרמז לסיפור כיפה אדומה והזאב הרע, אולם סלייד הסביר שבשל תקציב ההלבשה המצומצם השתמשו בברדס הפרטי של פייג', שצבעו כתום, אך הצבע שונה בשלב הפוסט-פרודקשן משיקולי התאמת גוונים, והדמיון לכיפה אדומה מקרי.
הפצה.
"הרד קנדי" הוקרן בהצגת בכורה כסרט חצות במסגרת פסטיבל "סאנדנס" בינואר 2005, וחברת Lions Gate רכשה את זכויות ההפצה תמורת 4 מיליון דולר. ב-1 באפריל 2006 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בפלורידה, ב-14 בחודש יצא להקרנה מצומצמת בשני בתי קולנוע בלוס אנג'לס ובניו יורק, וב-28 בחודש – לקהל הרחב בארצות הברית וקנדה.
באירופה, התקיימו הקרנות בכורה בספרד במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של קטלוניה ב-14 באוקטובר 2005, ובבריטניה – ב-20 באפריל 2006 במסגרת פסטיבל סרטי האימה Dead By Dawn.
ב-5 באוקטובר 2010 הופצה גרסת הבלו-ריי, אשר בנוסף לפרק בן 51 דקות המתעד את עשיית הסרט, היא כוללת שש סצנות שלא נכללו בגרסה הקולנועית. בין היתר, סצנות אלה כוללות גרסאות רחבות יותר של סצנת ההתכתבות הפותחת, והסצנה שבה היילי קוראת בקול את מכתבה של ג'נל לג'ף. כמו כן, סצנה שבה היילי מתקשרת הביתה, וסצנה שבה היא חוקרת את ג'ף לגבי גורלה של דונה מאואר, שתיהן הוצאו מהגרסה הקולנועית.
הכנסות.
בסוף שבוע הבכורה המצומצמת, הסרט הכניס $58,049. ההכנסות בארצות הברית הגיעו ל-$1,024,640 ובשאר המדינות ל-$5,997,569, נתונים שהעמידו את סך כל ההכנסות על 7,022,209 דולר.
ביקורות.
באתר Rotten Tomatoes דורג הסרט על ידי מבקרי הקולנוע בציון 6.4 מתוך 10 לאחר שקלול של 141 ביקורות, וסיכום הביקורות היה שעל-אף היותו מטריד ושנוי במחלוקת, "הרד קנדי" מרתק בתכלית וכתוב היטב, עם הופעות חזקות של השחקנים הראשיים, במיוחד זו של אליוט פייג' שהיה פנים חדשות בקולנוע, והסרט נשאר עם הצופים הרבה אחרי שיצאו מהאולם. באתר Metacritic קיבל ביקורות מעורבות או ממוצעות, וציון 5.8 על בסיס 30 ביקורות, ואילו גולשי האתר דרגו אותו 8.1 מתוך 10.
ג'ון גראסי ראה את "הרד קנדי" כתוצר של האווירה בארצות הברית אחרי פיגועי 11 בספטמבר, וכאלגוריה למשבר האמונה שנתן לגיטימציה לעינוי אסירים תוך ויתור על דמוקרטיה ליברלית והליך משפטי הוגן. לדבריו, כאשר עינויים הופכים לנורמה מקובלת, נחצה רף מוסרי. גראסי ציין שהיילי מייצגת רעיון אכזרי ומפגינה חזות שאי אפשר לראות מאחוריה אדם אמיתי. כך, הסרט משאיר לקהל הצופים את הברירה הנפסדת בין פדופיל חסר אונים לבין נערה מתבגרת סאדיסטית.
רוג'ר איברט כתב שמדובר בסרט מרשים ואפקטיבי שנע בין סרט נקמה לבין תסריט פורנוגרפי ללא עירום שבו אשה דומיננטית מענה גבר, תוך משחק יוצא מן הכלל של שני השחקנים הראשיים. לדעתו של ויל לאריק, פייג' ווילסון ראויים לפרס אוסקר על שהם מצליחים לכבוש את לב הקהל בתוך אתר שכולל רק כמה חדרים, ללא סיוע של דמויות נוספות וללא אפקטים מיוחדים.
בצד הביקורות השליליות, מנולה דארגיס כתבה בניו יורק טיימס שמדובר בלא יותר מסרט ניצול יומרני ולא-קוהרנטי מבחינה ויזואלית, ואף שהיילי טוענת שברצונה לעשות צדק, היא מתגלה אך כבת דמותן השטנית של ואלרי סולאנס ולורנה בוביט. המבקר ג'ונתן טומפסון טען שהדמויות מגוחכות, והוא היה מעדיף למחות את הסרט מזכרונו.
בישראל, ליטל אבזון כתבה שמדובר באחת מפנטזיות הנקמה המוצלחות של העשור הראשון של המאה, הסרט מצולם מדהים ומטריד כאחד וקשה לצפות בו בלי לשבת על קצה המושב. אהרן קשלס ואורי שחורי כתבו באתר ynet שאלמלא השליש האחרון והמאכזב, הסרט היה הופך למותחן המושלם של שנת 2006. הם מציינים שדייוויד סלייד יוצר קולנוע הנשען על מלאכת ההסתרה מבחינת התסריט והצילום, ומהקהל נמנעת התמונה הכוללת. על המסך מתקבלת התנצחות פסיכולוגית בין טורף וטרפו, כך שהיצירה נסמכת בראש וראשונה על יכולת המשחק המופלאה של וילסון ופייג'.
פרסים ומועמדויות.
"הרד קנדי" זכה בתשעה פרסים:
בנוסף לזכיות האלה, הסרט קיבל מועמדויות לחמישה פרסים:
מדרשת טהר
מדרשת טׂהר היא מדרשה תורנית לבנות, הממוקמת ביישוב יד בנימין, כחלק ממוסדות תורת החיים בנשיאות הרב שמואל טל. רב המדרשה הוא הרב דביר טל. לימודי הקודש במדרשה נחשבים למילוי חלק מחובות הלימודים לתואר האקדמי.
המדרשה הוקמה בשנת תשנ"ט ביישוב גן אור שבגוש קטיף. ראש המדרשה הראשון היה הרב דוד (דידי) גרשנזון. כשלוש שנים לאחר הקמתה עברה המדרשה לנווה דקלים, ובשנת תשס"ה פונתה ממקומה במסגרת תוכנית ההתנתקות, והועברה ליד בנימין, שם הוקמה מחדש בראשות הרב יובל לנגזם. כשנתיים לאחר מכן נכנס הרב זאביק הראל לראשות המדרשה במקומו של הרב לנגזם. בשנת תשע"ה למדו במדרשה 70 בנות, בכלל התוכניות.
תוכנית הלימודים במדרשה.
הלימודים במדרשה כוללים את התחומים הבאים:
במדרשת מלמדים בין היתר הרב שמואל טל, הרבנית יפעת טל, הרב הלל מרצבך (רב קהילה ביד בנימין) והרב צבי לב.
המדרשה חברה בפורום המדרשות התורניות לבנות.
בזמנים מעבר לשעות הלימוד ישנו דגש במדרשה על עשיה חברתית, התבוננות, הפצת חומרי יהדות, ערבי הווי וגיבוש. בנות המדרשה נמצאות במדרשה גם בשבתות וכן בחלק מן החגים כחלק מבניינן התורני.
תוכניות מיוחדות.
במדרשה ישנה תוכנית שילוב עם לימודים אקדמאים עם מכללת אורות ישראל, וכן אפשרות לשלב לימודים כיומיים בשבוע עם מכללות אחרות. המדרשה מקיימת כמה פעמים בשנה ימי עיון לציבור הרחב לרגל תאריכי פטירת צדיקים, מועדים ואירועים נוספים.
המדרשה מקיימת תוכנית מיוחדת לחודש אלול, המיועדת לבנות שירות לאומי וסטודנטיות.
טהר
מדרשת טוהר
נדב נייטס
נדב נייטס (נולד ב-18 באוקטובר 1982) הוא שחקן ישראלי, זוכה שני פרסי התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה.
נייטס גדל בכוכב יאיר. אביו ממוצא דרום אפריקני ואמו ילידת קזבלנקה. בין השנים 2004–2006 למד בבית צבי ובמסגרת לימודיו שיחק במחזות "רחוב", "טרטיף", "מלאכים באמריקה", "אוריאל אקוסטה" בתפקיד אוריאל אקוסטה, "רוברטו זוקו" ו"המוקיון". לאחר מכן, בין השנים 2006–2009 למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב, שם שיחק במחזות "שבת ראשון שני", "אידיוט" מאת דוסטויבסקי), "עד בלי ירח", "שרופים" ו"לוויה חורפית".
השתתף בפרסומות ל"גולדסטאר", "נטוויז'ן", "סטימצקי" ו"אלרין".
נשוי לשחקנית אלינור קלוגר, ואב לשתי בנות ובן. מתגורר בזכרון יעקב.
קריירה בתיאטרון.
נייטס שיחק במספר מחזות. בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"השחקנית", "משאלה אחת ימינה", "המוגבלים", "אחים בדם", על משחקו במחזה זה הוא זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח, "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה", עליו זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר של שחקן בתפקיד ראשי, "ביבר הזכוכית" ו"הים הכחול העמוק". שיחק בהבימה בהצגה "עקומים". בתיאטרון הקאמרי משחק את השחקן המתחזה לנכד במחזה "הנכד", בהצגה "אהבה ומגפה" בתור מתארח במלונית קורונה, ב"לילה בפריז", בהצגה ״עוץ לי גוץ לי״ בתור מלך עוץ, ובמחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.