האבקנים מרובים ובעלי אורך בלתי אחיד, יושבים על דיסקית. זירי האבקנים חופשיים. השחלה עילית, בעלת שלושה עלי־שחלה בדרך־כלל, עם שליות דפניות ושתי ביציות או יותר על כל שליה. הפרי הלקט בעל חמש או עשר קשוות (שלוש ב־Helianthemum). הזרעים קטנים, בעלי קליפה קשה ובלתי חדירה למים, ומשקלם נע בסביבות 1 גרם.
אקולוגיה.
יכולתם של הלוטמיים להשתלט בהצלחה על בתי גידול ים־תיכוניים רבים נובעת משתי תכונות אקולוגיות חשובות: זיקה למיקוריזה והתחדשות מהירה אחרי שרפה.
רוב מיני הלוטמיים מסוגלים ליצור מערכת סימביוטית עם פטריית שורש מסוג Tuber. במערכת זו, הפטרייה משלימה את מערכת השורשים בתפקיד ספיגת המים והמינרלים מתוך הקרקע, ובכך מאפשרת לצמח המארח להתקיים על קרקעות דלות במיוחד, כגון קרקעות קירטון. בפרט, תכונה מעניינת של T. melanosporum היא יכולת הפטרייה להמית את כל הצמחייה מלבד המארח באזור התפתחות התפטיר שלה, ובכך להקנות לצמח בלעדיות על אזור הקרקע הסמוך.
כמו כן, הלוטמיים הסתגלו בצורה אופטימלית לשריפות יער הפוקדות תכופות את אזורנו. הזרעים הרבים המבשילים בכל עונה אינם נובטים בעונת הצמיחה הבאה. קליפתם הקשה אינה מאפשרת חדירה של מים והנביטה כתוצאה מכך, והזרעים נשארים תקופה ארוכה במצב של תרדמת. גודלם הזעיר מאפשר להם לחדור פנימה אל תוך הקרקע. כאשר השרפה פוקדת אזור מסוים ומחסלת את הצמחייה שבו, מתרככת קליפת הזרעים כתוצאה מהחימום, והזרעים ששרדו נובטים זמן קצר אחרי השרפה. מנגנון זה מאפשר ללוטמיים להגיע למלאי זרעים רדומים גדול, שרובו נובט בבת אחת וכך מתקבל יתרון על־פני צמחים אחרים באכלוס השטח שהתפנה.
שימושים.
הסוגים לוטם (Cistus), שמשון (Helianthemum) ו־Halimium מהווים שיחי נוי מצוינים בזכות פריחתם היפה. דרישות הקרקע שלהם מעטות, והם שורדים היטב גם את החורף המושלג של צפון אירופה ואנגליה, אף שאינם גדלים שם בבר.
ממיני לוטם, במיוחד מ־Cistus ladaniferus, מפיקים שרף ריחני המשמש בתעשיית הבשמים.
היכולת של לוטמיים ליצור מיקוריזה עם פטריית הכמהין (Tuber) שהיא מעדן יקר ערך, הובילה למחקרים אחדים שניסו להשתמש בצמחים אלה כמארחים לכמהה בבתי גידול תרבותיים. גודלם הקטן של שיחי הלוטמיים עשוי לתת יתרון כלכלי על פני השימוש בעצי אלון ואורן שהם המארחים הנפוצים של גידולים כאלה, שכן הם תופסים פחות קרקע ועשויים לתת יותר תנובה ליחידת שטח. עם זאת, עד עתה לא התקבלו תוצאות מסחריות בתחום מחקר זה.
דגל אנטיגואה וברבודה
דגל אנטיגואה וברבודה (באנגלית: Flag of Antigua and Barbuda) הוא דגלה הלאומי של אנטיגואה וברבודה. הוא אומץ ב-27 בפברואר 1967 ועוצב על ידי האמן והפסל המקומי סר רג'ינלד סמואלס.
בעקבות הענקת ממשל עצמי למדינה בשנת 1967, נערכה תחרות לבחירת דגל הלאום, שבה הוגשו למעלה מ-600 עיצובים שונים. הדגל כולל כמה צבעים שלהם משמעויות שונות:
השחור בראש הדגל מסמל את המוצא האפריקאי של התושבים. השמש הצהובה הזורחת על הצבע השחור מסמלת את זריחתו של עידן חדש. הצבעים הכחול והלבן מתחת לשמש מסמלים את הים הקריבי והחול בהתאמה. המשולשים האדומים מימין ומשמאל מסמלים את הדינמיות והאנרגיה של התושבים.
דגל טורקמניסטן
דגל טורקמניסטן אומץ ב-24 בינואר 2001.
הדגל הוא ירוק ובו פס אנכי בצבע אדום ליד צד התורן, המכיל חמש דוגמאות המשמשות בהכנת שטיחים המסודרות בערמה מעל שני ענפי זית מוצלבים, בדומה לדגל האומות המאוחדות. ליד הפס בפינה העליונה מופיעים חמישה כוכבים וסהר, בצבע לבן. חמשת השטיחים מייצגים את חמשת השבטים המרכזיים בטורקמניסטן - טקה, יומוט, ארסרי, צ'ודור וסאריק - מלמעלה למטה. שבטים משניים יותר, לרבות שבט הסאליר שירד מגדולתו בתבוסה צבאית לפני העת החדשה, אינם מיוצגים בדגל. הסהר בדגל מסמל את האסלאם וחמשת הכוכבים מסמלים את חמשת המחוזות במדינה.
הדגל מתואר לעיתים קרובות כדגל המפורט ביותר בעולם.
דגל טורקמניסטן בברית המועצות.
הדגל אומץ ב-1 באוגוסט 1953, כשטורקמניסטן הייתה רפובליקה סובייטית של ברית המועצות. הדגל מזכיר את דגלה של ברית המועצות בתוספת שני פסים כחולים בהירים בחלק התחתון.
לכידות קבוצתית
לכידות קבוצתית היא סך כל הכוחות הפועלים על החברים בקבוצה ומשכנעים אותם להישאר בה.
כל קבוצה מושתתת על מספר נורמות המאפיינות אותה ומייחדות אותה. פרט החורג מנורמות הקבוצה יסולק או שיופעלו עליו סנקציות כדי לחזור לתלם.
יש שני סוגי כוחות המשפיעים על חברי הקבוצה:
רמת הלכידות החברתית של קבוצה, נמדדת ביכולת של חבריה להישאר נאמנים לערכיה. ככל שהרצון של חבריה (כוח חיובי) להישאר בקבוצה גדול מהרצון של חברים בה (כוח שלילי) לעזבה, הלכידות החברתית בקבוצה גוברת.
דוגמאות לכוחות חיוביים - היוצרים לכידות בקבוצה:
קיימת סכנה בלכידות קבוצתית קיצונית, המכניעה את הפרט ומונעת ממנו ביטוי אישי והתפתחות עצמית.
מדידת הלכידות.
ניתן למדוד את מידת הלכידות של קבוצה חברתית, במטרה לעמוד על מצבה ודרכי פעולתה המשותפים. דרך אפשרית למדידה היא סוציומטריה. בדרך זו עוקבים אחר המצבים החברתיים בין חברי הקבוצה ומידת הדדיות הקשרים הנוצרים בין חבריה.
יצהר
יִצְהָר היא התנחלות דתית-תורנית בגב ההר בשומרון, מדרום לשכם. היישוב הוקם בכ"ב באב ה'תשמ"ג (1 באוגוסט 1983) כהיאחזות נח"ל שנקראה רוגן (מעין "מחווה" צינית לרונלד רייגן שקרא יום קודם להקפאת ההתנחלויות) ואוזרח בי"ח בתמוז ה'תשמ"ד (18 ביולי 1984) על ידי גרעין משפחות שהקים במקום יישוב קהילתי. ביישוב וסביבו ישנה כמות גדולה מנוער הגבעות בשומרון. הוא שוכן על פסגת רכס סלמאן אלפארסי, שגובהו 818 מטר, ומפסגתו נשקפת תצפית מחיפה שבצפון ועד אשקלון בדרום.
שם היישוב, שפירושו שמן, ובפרט שמן זית, רומז לעצירת שמן, בדומה לשם הכפר הסמוך עסירה אל-קבלייה.
אוכלוסייה.
התושבים במקום משתייכים ברובם למגזר החרדי לאומי, ולחלקם קשר עם חסידויות חב"ד וברסלב. כל עבודות הבניה במקום, כמו גם עבודות העפר, החקלאות וסלילת הכבישים הפנימיים, נבנים ומתבצעים מתוך עיקרון אך ורק בעבודה עברית. תושבי המקום מעבדים מאות דונמים ממערב ומצפון ליישוב, ומגדלים בהם זיתים, גפנים ותבואה.
בעקבות פינויו של קבר יוסף בשכם עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה עברה ישיבת עוד יוסף חי ששכנה בו ליצהר. בראשות הישיבה עומד הרב יצחק שפירא, ונשיא מוסדות הישיבה הוא הרב יצחק גינזבורג. באלול תשע"ד הוקמה ביישוב ישיבת "רועה ישראל", בראשות רב היישוב, הרב דוד דודקביץ'.
בשנת 2009 קיבל היישוב פרס מאת מועצה אזורית שומרון על הגידול במספר התושבים.
מאחזים.
בתחומי יצהר נמצאים תשעה מאחזים (אתר היישוב מגדיר אותם כ"שכונות נלוות"):
תורמי כליה.
בשנים האחרונות התפרסם היישוב בזכות אחוז תורמי הכליה האלטרואיסטים שבו הגבוה פי 30 מהממוצע בישראל ופי 120 מהממוצע העולמי.
לדברי הרב אברהם ישעיהו הבר, יושב ראש עמותת מתנת חיים, ניתן להסביר את התופעה ברוח ההתנדבותית ותחושת השותפות האופיינית אצל התושבים, שבאה לידי ביטוי גם בעצם ההתנחלות באזורים חלוציים אלו של השומרון.
אירועי אלימות.
פיגועי טרור.
במהלך השנים, הותקף היישוב פעמים רבות על ידי מחבלים פלסטינים מכפרים שכנים; ואף היו קרבנות בנפש. לטענת תושבים מיצהר, מדי שנה בשנה פורצות שריפות כתוצאה מהצתות זדוניות בידי פלסטינים, אשר גורמות לנזק רב.
אירועי אלימות ו"תג מחיר".
שמו של היישוב עולה לעיתים קרובות בהקשר של סכסוכים אלימים של תושביו עם פלסטינים תושבי האזור ועם צה"ל ומשטרת ישראל. המעשים האלימים כונו בשם: "תג מחיר" או ערבות הדדית; כך בהודעות התושבים ושלוחיהם שנתקבלו באמצעי התקשורת.
מדינה יהודית ודמוקרטית
מדינה יהודית ודמוקרטית היא הגדרה לאופייה של מדינת ישראל. נוסחה לראשונה באופן רשמי ב ו שהתקבלו בשנת 1992. נוסח קודם של ההגדרה הופיע כבר ב-1985 ב, ושונה לנוסח העדכני בשנת 2002.
שאלת אופייה של מדינת ישראל.
מפאת ריבוי המחלוקות במדינת ישראל, וחוסר היכולת להגיע להסכמה לגבי הגדרתו של המושג "מדינה יהודית", התפתחו גישות רבות לגבי אופייה של מדינת ישראל. עם הגישות הקיימות באשר להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית נמנות: "מדינת הלכה", "מדינה דתית-לאומית","מדינה ישראלית קפיטליסטית יהודית ודמוקרטית", "מדינת לאום תרבותית", "מדינת העם היהודי", "מדינת לאום יהודית" ו"מדינת כלל אזרחיה". הגדרת המדינה היא, נכון להווה, עירוב בין הגישות השונות, כאשר ניתנת אפשרות לכל אזרח במדינה לפרש את המושג לפי מידת השגתו.
התייחסות לאופי היהודי ולאופי הדמוקרטי במגילת העצמאות.
אופייה של מדינת ישראל הותווה כבר במגילת העצמאות, שנקראה בטקס הכרזת המדינה בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948. במסמך זה מוגדרת מדינת ישראל כ"מדינה יהודית בארץ-ישראל". המילה "דמוקרטיה" נעדרת מהמסמך, אולם בהמשך המסמך מופיעים יסודות דמוקרטיים רבים כגון התחייבות לקיים שוויון זכויות מלא, ללא הבדל דת גזע ומין, הבטחת חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות וכן שמירה על נציגות הולמת לאזרחים לא-יהודים במוסדות המדינה הזמניים והקבועים.
כל הטיוטות של מגילת העצמאות, וגם הנוסח הסופי, כללו התייחסות להיותה של המדינה "מדינה יהודית" וכן התייחסות כל שהיא למאפיינים דמוקרטיים שיהיו במדינה. בטיוטה הראשונה וגם בטיוטה הסופית לא הוזכר במפורש המונח "דמוקרטיה", אף על פי שהוא נכלל בחלק מהטיוטות.
למעשה קיימות ארבע אפשרויות עיקריות לאפיין את היחס בין האופי היהודי של המדינה לאופייה הדמוקרטי: