בחוג של ארגון הנוער האוניברסיטאי הפאשיסטי (Gioventù Universitaria Fascista G.U.F), זנזוטו הירצה פעם בשנת 1942 הרצאה מעמיקה על המשורר אאוג'ניו מונטאלה, תוך פירוש הפסימיזם שלו מבחינה פוליטית ואתית.
באותה שנה, ב-30 באוקטובר סיים את התואר בספרות איטלקית עם עבודה על הסופרת גרציה דלדה, בהדרכתו של הפרופסור נטאלה בוזאטו.
בגלל המחלה האסתמטית האלרגית זנזוטו קיבל פטור מהשרות הצבאי וכך נחסכה לו החוויה הקשה של בני מחזורו שנשלחו להילחם נגד יוון ובערבות רוסיה. בהמשך נמנע מלהיענות לקריאה להתנדבות של המפלגה הפאשיסטית.
באותה תקופה פרסם פואמה בפרוזה בשם "אדג'ו" בגיליון מס. 10 של כתב העת "סיגנום" וכמו כן כתב את הגרסאות הראשונות לקטעי פרוזה והשירה שהיוו את גרעין ספרו "על הרמה" (Sull'Altopiano) שיצא לאור בשנת 1964. סגירת כתב העת "ריבולוציונה" (המהפכה) מפירנצה שנוסד על ידי מריו טובינו, מנעה ממנו לפרסם כפי שתכנן קובץ ראשון של שירים בעיצומה של המלחמה.
בתחילת פברואר 1943 קיבל זנזוטו צו גיוס לקורס קצינים יחד עם המחזור 1922 ונשלח לאסקלוי פיצ'נו. לקח איתו ספר שירים של ויטוריו סרני שעשו עליו רושם רב. בסופו של דבר בגלל החמרה של האסתמה אושפז בבית החולים הצבאי בקייאטי וקיבל פטור מקורס קצינים. לעומת זאת גויס לסוג של שרות לאומי לא צבאי.
המהפכים הצבאיים בחזית האיטלקית הביאו אותו להתגייס למחתרת האנטיפאשיסטית "ג'וסטיציה וליברטה" באזור ונטו, שבמסגרתה עסק בהפצת עיתונים ועלוני תעמולה.
אחרי המלחמה.
בתום המלחמה זנזוטו לא התקבל לעבודה כמורה ומשום כך, בשנת 1946 היגר לתקופה קצרה ל ואדטלאנד בשווייץ ואחר כך לצרפת. עבד שם בהוראה, אך גם כמלצר וברמן.
אחרי שאביו נבחר לראש המועצה של פייבה דה סוליגו,
יכול היה לשוב ב-1947 ולחדש את פעילותו כמורה וכסופר.
ב-1950 השתתף בתחרות לפרס "ליברה סטמפה" (עיתונות חופשית) בלוגאנו. הכיר בהזדמנות זו אנשי ספרות רבים, ביניהם, את קרלו בו ולוצ'אנו אנצ'סקי.
אחרי שעבר מבחנים באיטלקית, לטינית, יוונית, היסטוריה וגאוגרפיה, קיבל דיפלומה נוספת להוראה והועסק בשנת 1949–1950 כמורה בתיכון "פלמיניו" בוויטוריו ונטו.
לימד שם איטלקית, היסטוריה ושפות קלאסיות.
פריצתו לתודעת הציבור.
בתחרות לפרס באבילה של שנת 1950 זכה לפרס הראשון לכישרונות צעירים כשבחברה שופטים ישבו אורים ותומים של השירה האיטלקית: ג'וזפה אונגרטי, אואג'ניו מונטלה, סלבטורה קוואזימודו, לאונרדו סיניסגאלי וויטוריו סרני. השירים שנחשבו ראויים לפרס חוברו בשנים 1940–1948 ופורסמו ב-1951 בקובץ "
"Dietro il paesaggio".(מאחור הנוף). כעבור 3 שנים יצאו לאור "אלגיה ושירים אחרים" (1954),ו"ווקטיבו" ("ציווי"). בינתיים, במקביל לעבודת ההוראה, בין השנים 1953 -1957 פרסם בקורת ספרותית בכתב-העת "לה פיירה לטראריה" ("La Fiera Letteraria") ("היריד הספרותי")ובין השנים 1958–1965 ב"לה קומוניטה".(Comunità).
בשנת 1958 הכיר את מריס מיקיאלי ונשא אותה לאשה כעבור שנה. באותה שנה ספורים פרות עטו זכו בפרס 'צ'ינו דל דוקה. אז הופיעו גם הרהוריו על שירתו תחת הכותרת "שירה המתעקשת לקוות"
אחרי שנפטר אביו ב-4 במאי 1960, קרא בשמו לבנו הראשון, שנולד ב-20 במאי.
התארח בדפי כתב העת "איל קפה" שבו כתבו מטובי האמנים של המילה הכתובה כמו איטלו קאלווינו, גווידו צ'רונטי, ג'ורג'ו מנגנלי ופאולו ווֹלפוני.
ב-1961 נולד בנו השני. סירב לקבל משרה של פרופסור באוניברסיטת פדובה, אבל הסכים לארגן בקול סאן מרטינו סניף של התיכון מפארה די סוליגו, שבו עבד.
ב 1962 ההוצאה לאור מונדאדורי פרסמה את קובת שיריו - "IX Egloghe" ובמאמר בכתב העת "קומוניטה"
הביע הסתייגותו מאמות המידה שהכתיבו את יצירת אנתולוגיה של המשוררים נאני בלסטריני, אליו פליאראני, אדוארדו סנגווינטי, אלפרדו ג'וליאני ואנטוניו פורטה - תחת הכותרת Novissimi ("החדשים ביותר").
למרות זאת, בקורתו לא העיבה על יחסיו הטובים עם לוצ'אנו אנצ'סקי, מנהל כתב העת "איל ורי" (Il Verri
) שהיה אחראי על פרסום האנתולוגיה.
המשך פעילותו הפובליציסטית כמסאי, התנסויות בפרוזה ובתיאטרון.
החל משנת 1963 הגדיל זנזוטו את עבודתו כמבקר ספרות בעיתונות. כתב מאמרים ל"קואסטו א אלטרו", "אפרודו ליטראריו", "פאראגונה", "נואובי ארגומנטי", "איל ג'ורנו", "אוואנטי!", "קוריירה דלה סרה".
כתב מסות רבות בעיקר על משוררים ומחברים בני זמנו כמו אונגרטי, מונטלה או ויטוריו סרני.
בשנת 1964 התרשם מאוד מפגישתו באזולו עם הפילוסוף הגרמני ארנסט בלוך.
בינתיים פרסם את ספרו הראשון בפרוזה "Sull'altopiano" (על הרמה) שזכה באותה שנה בפרס טראמו לסיפור יוצא דופן. בחבר השפוטים ישבו קרלו בו, קרלו בטוקי וג'קומו דבנדטי". גם כן ב 1964 כתב יצירה תיאטרלית בשם "Il povero soldato" ("החייל המסכן") המבוססת על קטעים מהמחזאי מהמאה ה-16, אנג'לו באולקו.
ב-1966 זנזוטו תרגם מצרפתית בשביל הוצאת מונדדורי את "עידן האדם. לילות ללא לילה וימים ללא יום"
מאת מישל לרי. כמו כן השתתף יחס עם אנשי אומנות ותרבות אחרים בהרצאתו של ז'אק לאקאן במכון לתרבות במילנו לרגל ההוצאה לאור של כתביו Ecrits, אירוע שהיווה ציון דרך לפריחת החסיבה הסטרוקטורליסטית באיטליה.
באותה תרופה זנזוטו התחיל לכתוב בשביל העיתון "אוונטי" ולקח חלק באירועים סביב ספרו של אוטיירו אוטיירי "L'irrealtà quotidiana" (אי המציאות של היום-יום), הנחשבת אחד הספרים החשובים של המחצית השנייה של המאה ה-20 באיטליה.
בשנת 1967 ביקר מעבר למסך הברזל, בפראג, יחד עם סרני, פרנקו פורטיני וג'ובאני ג'ודיצ'י לרגל הופעת אנטולוגיה של שירה מודרנית איטלקית מתורגמת לצ'כית. באותם הימים התקרב לעמדות הפוליטיות השמאליות של פורטיני ושל כתב העת "קואדרני פיאצ'נטיני" שבעריכתו של פיירג'ורג'ו בלאוקיו.
קובצי השירים החשובים.
ב-1968 פורסם קובץ השירים "La beltà" (היופי) הנחשב, לפי ס. אגוסטי גולת הכותרת של יצירתו.
כעבור שנה בהשראת נחיתתו של ניל ארמסטרונג על הירח ב-21 ביולי 1969 כתב
"Gli sguardi, i fatti e Senhal" (המבטים, העובדות וסניאל) (Il specchio) (הראי)
בשנת 1970 יחד עם טד יוז ופאול צלאן הגיע לשלב הגמר של תחרות פרס פירנצה.
פרסם עוד קובץ של 14 שירים תחת הכותרת "(A che valse?(Versi 1938-1942"
אחד הספרים שהלהיב אותו בשנות ה-1960 היה "המחוות והמילים" של האתנולוג והפלאונטולוג הצרפתי אנדרה לרואה-גוראן (Leroi-Gourhan) .
באביב 1973 נסע עם אוגוסטו מורר ברומניה, שבה תורגמו אחדים משיריו, בין השאר על ידי המשוררת מריה באנוש. אולם הידרדרות במצב בריאותה של אמו אילצה אותו לחזור בטרם עת לאיטליה. חזר ברכבת - דרך הונגריה ויוגוסלביה, מפני שסבל מפוביה מתמדת מטיסות. אחרי הכאב שנגרם לו על ידי מות אמו האהובה, חזר לעבודת הכתיבה. תרגם את "הספרות והרוע" מאת באטאי והוציא לאור קובץ שירה חדש " Pasque (פסחא) ואנטולוגיה "Poesie"(שירים) (1938-1972) בעריכתו של סטפנו אגוסטי.
בשנת 1974 הגיליון 8–9 של כתב העת "Studi novecenteschi" (מחקרים על תרבות המאה ה-20) הוקדש לזנזוטו וקיבץ בתוכו דעות ופרשנויות של משוררים ומבקרי תרבות רבים על יצירתו.
ב-1975–1976 זנזוטו הוזמן להרצות בקורסי הקיץ של אוניברסיטת אורבינו ע"ש קרלו בו, בשנואים של ספרות בת זמננו. התחיל באותו זמן לחבר את הסונטות שהרכיבו את הפרק "Ipersonetto" (היפרסונטה) בקובץ שיריו,"Il Galateo in Bosco".
בדצמבר 1978 הופיע בסדרת Lo Specchio (הראי) הקובץ "Il Galateo in Bosco", עם מבוא מאת ג'אנפרנקו קונטיני.
העבודה עם פליני.
את פדריקו פליני פגש זנזוטו לראשונה בשנת 1970 בבכורת הסרט "I clowns". בשנת 1976 התחיל שיתוף הפעולה בין הבמאי ובין המשורר ביצירת הסרט "קזנובה של פליני".
באותה שנה פרסם זנזוטו את הספר "Filò" שכלל את הפואמה בעלת אותו השם. המכתב שבו כתב לפליני על צפיותיו, השירים קנטילנות בהשראתו של קרלו גולדוני ושל המחבר בניב ונציאני טיציאנו ריצו.
בשנת 1980 כתב את התסריט לסרט "La città delle donne" (עיר הנשים)
פגש אז את פליני בוונטו יחד עם אשתו, השחקנית ג'ולייטה מזיני שהעניקה את חסותה לטקס הפרס "קומיסו" בטרוויזו.
בשנת 1983 כתב זנזוטו גם את התסריט וה"מקהלות" לסרט "E la nave va" (והספינה שטה)
בינתיים כתב גם את הספר "Fosfeni" (פוספנות) שהיה לחלק השני מתוך טרילוגיה.
הדיכאון וההתאוששות.
בשנים 1983 - 1984 לקה זנזוטו במצב דיכאוני עם נדודי שינה מטרידים. כתב בתקופה זו יומן ששימש לו מעין טיפול עצמי וכמו כן, באפריל-מאי 1984 סדרת שירי האיקו In un finto petèl (בשפה תינוקית מזויפת)
עם תת-כותרת באנגלית "For a season". בשלהי האביב 1984 חלה הטבה בהרגשתו ונסע לפאריס לאירוע שאורגן שם לכבודו בתיאטרון הלאומי שאיו.
בשנת 1987 המשורר התאושש לחלוטין.
הכרתו בעולם הספרותי באיטליה ומחוצה לה התבטאה בזכיית פרסים נוספים כמו הפרס פלטרינלי, הפרס של העיר מינסטר למשוררים אירופים.
בשנת 1986 ההוצאה לאור מונדאדורי פרסמה את הכרך השלישי " אידיומה" של הטרילוגיה.
הוקדשה לו הגיליון מס. 37-38 משנת 1987 של כתב העת "L'immaginazione" תוף השתתפותם של פורטיני, פרטה, מריו ריגוני שטרן. גם רוב הגיליון הראשון של כתב העת Vocativo דן ביצירתו.
בשנת 1989 יזם יחד עם פרופ לורנצו רנזי מאוניברסיטת פאדובה עצומה של אקדמאים איטלקים נגד הקשיים שהערים השלטון הקומוניסטי ברומניה בפני פרסומו והפצתו של ספר של המשוררת אנה בלנדיאנה.