לה ולבעלה, עורך הדין האמריקאי-יהודי מרטין ד. גינסבורג , נולדו שני ילדים: ג'יין קרול גינסבורג (1955), פרופסורית לדיני קניין רוחני בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, וג'יימס סטיבן גינסבורג (1965), מייסד ונשיא חברת הקלטות למוזיקה קלאסית בשיקגו.
לאחר הולדת בתם הראשונה, אובחן בעלה כחולה בסרטן. ביידר גינסבורג טיפלה בו ובבתה התינוקת תוך שהיא מנהלת כתב עת משפטי ולומדת משפטים, עד החלמתו. בשנת 1999 אובחנה ביידר גינסבורג עצמה כחולה בסרטן המעי הגס וטופלה בכימותרפיה. למרות התהליך הקשה, לא נעדרה אפילו יום אחד מכס המשפט. עשר שנים לאחר מכן אובחנה כחולה בסרטן הלבלב וב-2009 עברה ניתוח שני, שבו הוסר הגידול. שמונה ימים לאחר הניתוח נשאה נאום פומבי.
ביידר גינסבורג תיארה את חיי הנישואים והמשפחה שלהם כמנוהלים בהערכה הדדית ומתוך תפישה שוויונית מוחלטת. הם אף נתנו לכך פומבי בהתבטאויות רשמיות (תפישה ומצב דברים יוצאי דופן לתקופתם). הם אפשרו לבן ובת הזוג, כל אחד בתורו ולפי צרכיו, לפתח ולקדם את הקריירה המקצועית שלהם, ולכך הייתה השפעה מכרעת על התפתחות הקריירה של ביידר גינסבורג (כפי שהיא הייתה הראשונה להודות). לימים, תשחיז ותנסח ביידר גינסבורג את ניסיון החיים הזה לכדי המסקנה הבאה: "when fathers are equal parents to their children, only then will women truly be free". [רק כאשר אבות יתפקדו כהורים שוויוניים לילדיהם - תהיינה הנשים חופשיות באמת]
מרטין גינסבורג נפטר ב-27 ביוני 2010, ארבעה ימים לאחר יום נישואיהם ה-56. את הנאום האחרון שהספיק להכין ולכתוב, עמדה ביידר גינסבורג וקראה, כשהוא מתובל בהערות משלה, בפני קהל של שופטים ועורכי דין בכנס משפטי בקולורדו, כשהיא שָבה ומראה בכך (כפי שנכתב בהמשך על האירוע): "How feminism is done".
רות ביידר גינסבורג הלכה לעולמה ב-18 בספטמבר 2020, בגיל 87, לאחר מאבק בסרטן הלבלב.
מעמד תרבותי.
בשנת 2013 הופקה בארצות הברית אופרה קומית, בת מערכה אחת, על החברות האמיצה שנרקמה בין ביידר גינסבורג לבין השופט סקאליה, ועל ההערכה המקצועית ההדדית ששררה ביניהם (חרף המחלוקת האידאולוגית העמוקה שלאורך השנים גרמה להם, לא אחת, להימצא בשני צידי המתרס בפסיקות של בית המשפט העליון האמריקאי). האופרה "Scalia/Ginsburg", שהמוטו שלה הוא: " We are different. We are one" (וששני השופטים - חובבי אופרה ידועים, נתנו לה את ברכתם, וכתבו הקדמה לליברטו שלה), הוצגה לקהל הרחב לראשונה בשנת 2015, וזכתה לביקורות משבחות ואף לתשומת לב בקרב חוגי הממשל האמריקאי.
משנת 2016 השתתפה דמות בדמותה של ביידר גינסבורג, מעת לעת, בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" בערוץ NBC, בגילומה של הקומיקאית קייט מקינון.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת סיימון ושוסטר , ספר ילדים מצויר בשם: "I Dissent: Ruth Bader Ginsburg Makes Her Mark", המיועד לילדים בגילאים צעירים. הספר מספר בשפה פשוטה ונגישה את סיפור חייה של ביידר גינסבורג ואת התפישות שלאורן התנהלו חייה, וזכה לביקורות אוהדות ופרסים.
בשנת 2018 הופק "RBG - רות ביידר גינסבורג", סרט דוקומנטרי על מהלך חייה ואישיותה של ביידר גינסבורג. בסרט הוצג, בין היתר, המעמד האייקוני שרכשה ביידר גינסבורג בשנים האחרונות בקרב הפרוגרסיבים בני הדור הצעיר בארצות הברית. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים סאנדנס לשנת 2018 והוקרן גם בפסטיבל דוקאביב 2018 הסרט קיבל ביקורות משבחות ואף הפך במפתיע להצלחה קופתית.
"המין החזק", סרט קולנוע עלילתי על ביידר גינסבורג, יצא לאקרנים בסוף שנת 2018. הסרט מתמקד בשלבים המוקדמים של הקריירה של ביידר גינסבורג, ובתיק המשותף היחיד שבו טיפלו בני הזוג ביידר גינסבורג יחדיו (שלימים הוכיח את עצמו כבעל חשיבות גם לאסטרטגיה שהובילה ביידר גינסבורג במסגרת פרויקט זכויות נשים ב-ACLU).
קישורים חיצוניים.
בעקבות פטירתה:
מפרק הלסת התחתונה
פריים (פירושונים)
איילת גונדר-גושן
איילת גונדר-גושן (נולדה ב-1982 בתל אביב) היא סופרת ותסריטאית. זוכת פרס ספיר לספר ביכורים לשנת 2012 על הרומן "לילה אחד, מרקוביץ'", וזוכת פרס וינגייט לשנת 2016 על הרומן "להעיר אריות".
ביוגרפיה.
שירתה בצה"ל ככתבת צבאית בביטאון חיל האוויר. בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ו-BA כללי באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה. במקביל ללימודיה עבדה כעיתונאית ועורכת חדשות ב"ידיעות אחרונות" ובמחלקת החינוך של האגודה לזכויות האזרח. השלימה תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות ולמדה תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
היא מרצה בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון, מפרסמת דעות בנושאי תרבות ב-BBC, ומאמרים בעיתונות האמריקאית, הבריטית והגרמנית. מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה יואב שוטן ושני ילדיהם.
ספריה ויצירתה.
ספרים:
סיפורים קצרים:
מאמר:
תסריט:
אינגריד מיכאלסון
קבר אחים (באר שבע)
אדמונד נתן יאפיל
אדמונד נתן יאפיל (בצרפתית: Edmond Nathan Yafil; 1874–1928) היה מוזיקאי יהודי-אלג'יראי.
קורות חיים.
אדמונד יאפיל נולד באלג'יר. בנעוריו למד מוזיקה מאחד מגדולי המוזיקאים האלג'יראים של התקופה, מוחמד בן עלי ספינג'ה, שנודע בבקיאותו ברזי המוזיקה האנדלוסית הקלאסית כפי שהשתמרה באלג'יריה. ממנו למד יאפיל את ה"צנעה" (מערכת הנובה האלג'יראית), כולל קטעים נדירים מהרפרטואר הקלאסי.
הרפרטואר הקלאסי של המוזיקה האנדלוסית-אלג'יראית הועבר באופן מסורתי בין אמן לתלמיד, ומעולם לא הועלה על כתב. אומנים זכו להכרה וליוקרה לפי מידת בקיאותם ביסודות המוזיקליים הקלאסיים, ולכן מיעטו לשתף את הידע שלהם עם זרים או אף עם תלמידיהם. עקב זאת עלה חשש שלאחר מותם של האמנים הגדולים יישכחו חלק מהמסורות. מודע לצורך לשמר את המסורות, למד יאפיל את יסודות המוזיקה המערבית ואת הרישום בתיווי מערבי. בשיתוף פעולה עם המוזיקולוג הצרפתי הנודע ז׳ול רואנה ועם מורו מוחמד בן עלי ספינג'ה, הוציא לאור עשרים ושבע מחברות של מבחר קטעי נובות אלג'יריות בתיווי מערבי בשם "רפרטואר של מוזיקה ערבית ומאורית" (Répertoire de la musique arabe et maure). בנוסף לשיתוף פעולה זה, עבד יאפיל באופן עצמאי לשימור מאות לחנים ועיבודים, הפיק הקלטות והוציא לאור שני כרכים של שירים - אחד בערבית והשני בערבית יהודית.
כחלק מרוח זו של חידוש המוזיקה המסורתית והפצתה ברבים, ייסד יאפיל בית ספר למוזיקה באלג'יר שבו למדו תלמידים בצורה ממוסדת את המוזיקה המסורתית תוך אימוץ שיטות מערביות, כולל למידת סולפג'. בית ספר זה היה בית הספר המודרני הראשון למוזיקה אלג'יראית-אנדלוסית מסורתית.
בשנת 1911 ייסד אנסמבל בשם "אלמוטרביה", שהורכב מנגנים יהודים כגון אלי מויאל (ידוע בכינוי "לילי עבאסי") וזכה להצלחה רבה. בהמשך הצטרף ללהקה זמר מוסלמי בשם מחיידין בישרתרזי, תלמידו של יאפיל, שהיה כוכב עולה במוזיקה האלג'יראית, וביחד איתו ערכה הלהקה סיבובי הופעות רבי פרסום ברחבי אלג'יריה ואירופה. יאפיל העביר לזמר את שרביט ניהול הלהקה בשנת 1927.
בשנת 1922 מונה לבעל הקתדרה למוזיקה ערבית בקונסרבטוריון למוזיקה באלג'יר. הייתה זו הפעם הראשונה שהקונסרבטוריון הצרפתי, שלימד מוזיקה מערבית, החל בלימוד של מוזיקה אלג'יראית מקומית. יאפיל הפך בעיני מעריציו באלג'יריה ובעיני השלטונות הצרפתיים למלחין מייצג וכמפענח וחוקר של יסודות המוזיקה המסורתית. העיתונות בשפה הצרפתית באלג'יריה השתבחה בעובדה ש"בפעם הראשונה מוזיקאים אירופאיים יכולים לבצע מוזיקה ערבית ושמפעלו של יאפיל הוא ניסיון להציל את האמנות המאורית". המוזיקולוגית האלג'יראית נדיה בוזר־קסבדג'י בספרה על המוזיקה האלג'יראית במאה העשרים, מתארת את יאפיל כגורם המוביל בתנועת ההתחדשות של המוזיקה המסורתית הקלאסית של אלג׳יריה וכמי שהעלה את קרנה.
אדמונד יאפיל
המדינה העצמאית של קרואטיה
המדינה העצמאית של קרואטיה (בקרואטית: Nezavisna Država Hrvatska או בקיצור NDH, בגרמנית: Unabhängiger Staat Kroatien, באיטלקית: Stato Indipendente di Croazia) הייתה מדינת בובות של גרמניה ואיטליה במלחמת העולם השנייה שהוקמה בחלקים מיוגוסלביה הכבושה.
היסטוריה.
המדינה העצמאית של קרואטיה הוקמה ב-10 באפריל 1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה על ידי מדינות הציר. המדינה הורכבה ממרבית שטחי קרואטיה ובוסניה והרצגובינה, ביחד עם חלק משטחי סרביה המודרנית. השלטון עינה ורצח סרבים, יהודים, צוענים וגם מוסלמים במקומות כמו מחנה יאסנובאץ.
המדינה הייתה מונרכיה ומדינת חסות איטלקית מ-1941 ועד להסכם שביתת הנשק עם איטליה ב-1943. הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה שמונה לתפקיד מלך קרואטיה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה והוכתר כ"טומיסלב השני", נשאר באיטליה ולא עבר להתגורר בקרואטיה.
המדינה נוהלה למעשה על ידי תנועת האוסטאשה הפשיסטית וה אנטה פאבליץ'. בשתי שנותיה הראשונות, עד 1943, המדינה הייתה של גרמניה ואיטליה. מרכז דלמטיה סופח לאיטליה כחלק ממדיניות האירידנטה והשאיפה להחיות מחדש את האימפריה הרומית ולהשיג שליטה בים התיכון (מארה נוסטרום).
לאחר כניעתה של איטליה, המדינה העצמאית של קרואטיה ביטלה את ההסכמים עם איטליה וסיפחה בחזרה את השטחים בדלמטיה.
בראשית 1945 צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת יוסיף ברוז טיטו ביחד עם הצבא האדום גברו על משמר המולדת הקרואטי וגרמו לנסיגה המונית של אנשי האוסטאשה ובעלי בריתם. הם הצליחו לשים סוף למדינה העצמאית של קרואטיה.
גאוגרפיה.