בשנת 1986 נוסד ה-ACP (התוכנית לשליטה באיידס) שמטרתה לאמוד את מידת ההתפשטות של המחלה על מנת לחזק את בטיחות בנק הדם הלאומי. בנוסף, הם קיימו קמפיין חינוכי שמסביר את המחלה ודרכי ההימנעות ממנה באמצעות הרדיו, הטלוויזיה, עיתונות כתובה ולוחות מודעות, ובשנים 1988–1989 נשיא המדינה Yoweri Museveni השתתף במאמצים הארציים בחינוך נגד האיידס. מלבד הקמפיין במדיה, הם אימנו מאות יועצי איידס מתוך הקהילה, מחנכי בריאות ושאר מומחים למחלה. מובלים על ידי דוגמת מנהיגיהם, כלל האוכלוסייה גם באזורים הכפריים וגם בעירוניים, הצטרפו לבסוף למלחמה נגד האיידס כך שהיא הפכה למשימה פטריוטית. בהפצת המלחמה באיידס נכלל לא רק מידע וחינוך אלא גם שינוי התנהגותי יסודי שהיה מבוסס על גישה של תקשורת ומוטיבציה.
אחת התרומות של נדבנים בינלאומיים כמו ה-USAID, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, היה בתמיכה ברמת הקהילה כמו למשל לממן את משכורות המחנכים במלחמה באיידס, בעוד שבמדינות אחרות בעולם היה זה נהוג שעובדי בריאות ומחנכים יעבדו בהתנדבות וללא כל משכורת.
התמיכה בהתערבות באמצעות תקשורת בין אישית הגיעה לא רק לכלל האוכלוסייה אלא גם לקבוצות מפתח שכללו עובדות בזנות והלקוחות שלהם, חיילים, נהגים, בנות בברים, שוטרים וסטודנטים, וכל זאת מבלי לייצור אווירה בעלת סטיגמה שלילית. בהשוואה שנערכה באמצע שנות ה-90, אוגנדה בלטה לעומת שאר המדינות האפריקאיות, בכך שבכלל היה לה מידע על המלחמה באיידס, וזו ראייה אחת לכך שהאסטרטגיה עבדה היטב באוגנדה.
עד שנת 1990 לא הייתה חלוקת אמצעי מניעה ואף הכנסיות אסרו על שימוש בהם, ושיעור השימוש באמצעי מניעה בשנה זו היה כ-4% ועלה למעל 40% אחרי 1992.
ארגון נוסף שהוקם היה ה-UAC (ועדת אוגנדה לאיידס), שמטרתו הייתה לתאם את פיתוח המדיניות, ליישם הנחיות לגבי מחלת האיידס ולפקח על פעילויות האיידס ברחבי המדינה. בשנת 1993 הוועידה הכינה מסמך אסטרטגי שייתן מענה ופיקוח לכלל הסקטורים במדינה כנגד האיידס, ובשנת 1994 הופצה תוכנית פעולה שתספק הדרכה לאזרחים. הוועידה, מהקמתה ועד היום, נתמכת על ידי תרומות בלבד.
השפעת האיידס על אוגנדה.
מעבר להשפעות הישירות של האיידס על אוגנדה, הביא האיידס גם לתוצאות עקיפות. בעקבות מגפת האיידס נוצרה מגמה של דחיית נישואים לגיל מבוגר יותר, ויציבות ונאמנות רבה יותר בחיי הנישואים. נרשמה גם עליה בתגובות לא סלחניות כלפי בגידה, החל מהפרדת מיטות וכלה בפרידה וגירושין. כן נרשמה ירידה בנישואין של אלמנות, דבר המצביע על זניחה של מנהג ירושת האלמנה.
בעקבות מגפת האיידס נוצרה בעיית יתמות נרחבת, ולכן ארגונים לא ממשלתיים הקימו בתי יתומים מוסדיים המוקדשים במיוחד לתמיכה בילדים שהתייתמו בעקבות מחלת האיידס.
עם התפרצות מגפת האיידס נוצרה קרן בשם Munno Mukabi (חברים לעת הצורך) אשר עוזרת בהוצאות קבורה, מעניקה תמיכה למשפחות חולות באיידס וליתומים במחוזות שונים.
הערכה.
ניתן להסביר את היענות הממשלה למלחמה באיידס באמצעות ארבעה גורמים:
איידס ומדיה באוגנדה.
על פניו נראה שפתיחות הממשלה בנוגע למגפת האיידס מתקשרת באופן ראשוני לקמפיין המדיה האגרסיבי שנעשה במלחמה נגד האיידס ואשר קיבל את תמיכת הממשלה וארגונים לא ממשלתיים בתחילת ובאמצע שנות ה-90. אוגנדה נהנית מחופש עיתונות יחסית נרחב, ובאופן כללי ניתן לומר שהאוכלוסייה באוגנדה מדברת על דברים באופן פתוח. חופש המדיה ההמונית, בייחוד של הטלוויזיה והרדיו, הרחיבו את המודעות הציבורית בנושאים שקשורים לאיידס. המוני שדרנים עצמאיים העלו תוכניות על איידס ביוזמה אישית, בשביל ליידע את הציבור ובשביל להילחם בסטיגמה שהייתה קשורה באופן הדוק למגפת האיידס. בתקופה ההיא, בה חולי איידס רבים היו מופלים לרעה באוגנדה, הרדיו שימש כמכשיר לחנך ולייצור רגישות בנושא ההידבקות באיידס והחיים במשותף עם חוליי האיידס. מדיה נוספת שהייתה בעלת חשיבות היה העיתון הקטן "שיחה ישירה", אשר העביר מידע ישיר ואמין בנושאי סקס ויחסים ל-15 אלף תלמידי חטיבות ביניים ותיכונים ו ל-600 קבוצות קהילתיות.
אך למרות זאת, חופש המדיה באוגנדה הוא יחסי ויכול להתקיים רק אם הוא לא מאיים על השלטון של הנשיא Museveni, ובמיוחד על הכוח הצבאי שלו. לכן, ויכוח חופשי בנוגע לאיידס בתקשורת ובמדיה אחרים, מותר אך רק בנוגע לאוכלוסייה אזרחית, ולנושאים לא צבאיים.
ויכוח פתוח וחופשי מאפשר לאוגנדים, במיוחד למיעוט העירוני, לשחרר את הכעסים והתסכול שלהם מבלי שהממשלה תסכים לרפורמה משמעותית בנושא. זה מסביר מדוע, במשך שנות ה-80 ותחילת ה-90, מניעת האיידס והודעות האנטי סטיגמה הופיעו בתדירות גבוהה במדיה ובלוחות מודעות של בריאות. מחלקות ממשלתיות שונות כמו הצבא, ביצעו מטרות של קמפיינים בשביל לקדם ולהפיץ קונדומים.
בזמן שפרסום מידע, חינוך ואסטרטגיה של שימוש בתקשורת היו נפוצים לפני 1995 במאבק נגד האיידס, מעט אחרי, המומנטום החל להיחלש. הפצת מודעות בריאות בנוגע לאיידס החלו לרדת בהדרגה ומרבית הפוסטרים נגד איידס בלוחות מודעות נעלמו, כמו גם טי-שרט ועלונים שחולקו על ידי ארגונים לא ממשלתיים. נראה כי תרומות רבות הועברו למשרד הבריאות במקום ישירות לארגונים מתנדבים באוכלוסייה, והתוצאה לאקט זה הייתה שהשחיתות פלשה למשרד הבריאות והשפיעה לרעה על הקמפיינים נגד האיידס.
איידס וסטיגמה באוגנדה.
המלחמה בסטיגמה של מחלת האיידס הייתה אף היא משימה חשובה ובסיסית של ארגון ה- UAC (ועדת אוגנדה לאיידס). בשנת 2000, אמר הנשיא כי אוגנדה מציגה מדיניות של אי- אפליה כנגד אנשים עם איידס. לצערינו, המלחמה בסטיגמה היא משימה שבה הנשיא וממשלתו עשו עבודה לקויה. בזמן, שמצד אחד הנשיא אולי נתן לקמפיין של המלחמה באיידס נראות והבלטה, מצד שני, הגישה האישית שלו לאיידס הייתה רגשות גועל ואף תוכחה בחולים. אחת הדוגמאות הבולטות לסטיגמה של האיידס נראתה בתקשורת האוגנדית בשנת 2000, באופן שבו איידס טופל במסגרת הצבאית. הנשיא עצמו הצהיר כי: "אין שום סיבה שאדם שחולה באיידס יקבל הזדמנויות בצבא, מאחר שאימון של אנשים, שלאחר מכן ימותו מאיידס ולא מכדורי האויב, זה דבר מתסכל". בנוסף הוא אמר עוד כי הצבא אינו בית חולים, ככה שאין לאנשים חולי איידס מה לחפש בצבא, וכי קידום קצינים בצבא תלוי בסטטוס והתקדמות המחלה שלהם.
לצערה של אוגנדה, מצב זה של אפליה, הן במגזר האזרחי (כאשר אזרחים לא מתקבלים לעבודה כי הם חולי איידס) והן במגזר הצבאי, מחזיר את אוגנדה אחורה בזמן ואף מבטל עבודה רבה שעשתה אוגנדה במלחמה בהפצה, בסטיגמה הקשה ובהכחשת מחלת האיידס.
1893 בארצות הברית
1893 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 117 שנה מיום היווסדה.
אלי שגיא
אלי שגיא (שמו המקורי: אליעזר פרלשטיין, נולד ב-10 ביולי 1939) הוא סופר, מחזאי ותסריטאי ישראלי. בתחילת דרכו התפרסם בזכות סדרת ספרי מדע בדיוני לנוער, "קפטן יונו", שכתב בתחילת שנות ה-60. בהמשך כתב מחזות, בהם "אמי הגנרלית", ויש הרואים בו המחזאי המצליח ביותר בתולדות התיאטרון המסחרי בישראל. נמנה עם יוצרי סדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" בטלוויזיה הישראלית בערבית, וביים את הסרט "שיגעון של אבא" המבוסס על שניים ממחזותיו.
קורות חייו.
תחילת דרכו.
נולד בשם אליעזר פרלשטיין ליוסף פרלשטיין והלן בורקו בפולין. אביו היה סופר ועיתונאי ביידיש ואימו הייתה סופרת גם היא.
בילדותו קרא ודקלם ביידיש באירועים שונים בפני קהל יהודי. ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל.
קפטן יונו.
הסדרה עוסקת בנער ונערה צעירים, המתגנבים לחללית כנוסעים סמויים, ועוברים סדרת הרפתקאות בחלל. הגיבורים הם רוסים, ככל הנראה בהשפעת הצלחתה של תוכנית החלל הסובייטית באותה תקופה. במהלך הסדרה הופכים הגיבורים לקוסמונאוטים בזכות עצמם.
הסדרה כוללת שלושה ספרים: "הרפתקותיו של קפטן יונו על הכוכב המסתורי" (הוצאת א. דר, 1963), "הרפתקותיו של קפטן יונו בשליחות מסוכנת" (הוצאת א. דר, 1963), ו"הרפתקותיו של קפטן יונו בין שודדי מערכת השמש" (הוצאת קרני, 1964). שגיא תכנן, ככל הנראה, גם ספר רביעי ושמו "הרפתקותיו של קפטן יונו בממלכת מאדים האבודה", אך הדבר לא הסתייע.
באותה תקופה פרסם שגיא גם ספר בשם תולדות המדעים ובו סקירה קצרה על שנים עשר תחומים במדע.
בתיאטרון המסחרי.
באמצע שנות ה-60 עזב שגיא את תחום ספרות המדע הבדיוני, ופנה לקולנוע ולתיאטרון. הוא כתב וביים עשרות סרטי הדרכה ופרסומות. כדובר המכון לפריון העבודה והייצור, כתב את הדיאלוגים לסרט טלפון שבור שביים נתן גרוס.
בתיאטרון, החל שגיא בערבי מערכונים ובמחזה דרמטי אוטוביוגרפי, גבול האמת.
בהמשך כתב שגיא קומדיות עממיות שזכו להצלחה מסחרית חסרת תקדים. הראשונה שבהן, אמי הגנרלית, על אם המגיעה בהפתעה לבסיס הצבאי שבו משרת בנה, הוצגה בישראל 1,084 פעמים, הופקה ב-14 ארצות ושפות שונות, ועובדה לסרט בשנת 1979. העריכו כי רבע מתושבי ישראל ראו את ההצגה. הצגה אחרת, בני הדוקטור, הוצגה בישראל 380 פעמים, והופקה בעשר שפות שונות.
מצד שני, הצגותיו של שגיא זכו לביקורות גרועות. נטען שהן עוצבו לפי נוסחה קבועה: למקום סגור ובו קבוצה קטנה של אנשים מגיע אורח, או "פולש", מבחוץ; הופעתו יוצרת הפתעות וסיבוכים, ואנשי הקבוצה נאלצים להתאחד כדי להתמודד עמם.
המסעדה הגדולה.
קומדיית המצבים המסעדה הגדולה הייתה הפקה מקורית ששודרה בטלוויזיה הישראלית בערבית בשנים 1985–1988. הסדרה כללה 39 פרקים. שגיא היה אחד מיוצרי הסדרה, כתב את רוב התסריטים, וביים, יחד עם אבי אמבר, את 12 הפרקים הראשונים. במרץ 2011 כתב שגיא: