עד לתחילת המאה ה-19 ואף לאחר מכן, הייתה האירית מדוברת בכל מחוזות פרובינציית לנסטר - קרלו, קילדייר, דבלין, קילקני, ליש, לונגפורד, לאות', מית׳, וסטמית׳, אופאלי, וקספורד וויקלו. עדויות שסיפקו שמות המקומות באזורים אלו, מקורות ספרותיים והקלטות חיות של דוברי הדיאלקטים, הצביעו על קיומם של שלושה דיאלקטים בלנסטר - אחד משמעותי ועוד שניים בעלי חשיבות פחותה. ניב משני אחד היה קרוב לניבים של פרובינציית אלסטר והיה מדובר בעיקר במחוזות מית' ולאות' והגיע עד לעמקו של נהר הבוין, והניב השני היה קרוב וכמעט זהה לניבים של פרובינציית מנסטר ובו היו מדברים בעיקרי במחוזות קילקני וליש. הניב העיקרי דובר ברובה של הפרובינציה, באזורה המרכזי - ממערב קונכט עד לשפכו של נהר הליפי ודרומה עד לווקספורד. לניב זה היו וריאציות מקומיות רבות.
לניב המרכזי היו מאפיינים ששרדו עד היום רק בניבים של קונכט. ברמה העקרונית, הייתה העדפה להטעמה בהברה הראשונה של המילה, ולרוב היו מבטאים את הצירוף "Cn" כ-"Cr". לדוגמה, המילה "Cnoc" (גבעה) הייתה מבוטאת כ-"Croc", כפי שניתן לראות בשמות מקומות במחוז דבלין - קרוקסלינג (Cnoc Slinne) או במחוז קרלו - קרוקין (Cnoicín). הניב היה מאופיין גם בדיפתונגיזציה ובהארכת ההברות במילה, כאמור, בעיקר הראשונה. הוכחה מוקדמת לניב של מזרח לנסטר נמצאת בספרו של הרופא האנגלי אנדרו בורד, אשר תיעד את הניב המקומי בשנת 1547:
התחום.
התחום (באנגלית: The Pale, באירית: An Pháil) היה כינוי לאזור אשר הקיף את העיר דבלין בימי הביניים והיה נתון לשליטה ישירה של המלך והממשלה האנגלית. לקראת סוף המאה ה-15, כלל התחום את קו החוף שבין דלקי בדרום ועד לדאנדוק בצפון. בפנים האי, התחום הגיע לערים נאס וליקסליף שבמחוז קילדייר והערים טרים וקלס שבמחוז מית'. על אף שהיה נתון לשליטה אנגלית, עד לתקופה מסוימת רוב התושבים עוד היו מדברים בו בשפה האירית, כפי שניתן להיווכח מכתביו של פקיד אנגלי משנת 1515 - ״רוב פשוטי העם המתגוררים במחוזות הכפופים לחוקי המלך (אנגליה), הם ממוצא אירי, בעלי תרבות אירית ודוברים את השפה האירית״. עם התחזקותה התרבותית והפוליטית של האנגלית בתחום, החל תהליך של נסיגת השפה האירית לטובתה של השפה האנגלית, אשר הגיע לשיאו בתחילת המאה ה-19. לדוגמה, בשנת 1781, אחוז דוברי האירית במחוז מית' עמד על 41%, ואילו כמעט מאה שנה לאחר מכן, ב-1851, אחוז זה עמד על כ-3%.
דעיכה כללית.
האנגלית פשטה ברחבי לנסטר במאה ה-18, אך דוברי האירית עוד היו הרוב. על פי מפקד משנת 1781, הוערך אחוז דוברי האירית במחוזות השונים (על אף שההערכה כנראה קטנה מדי):
תחילת הדעיכה המשמעותית של השפה האירית התרחשה במחוזות ליש, וקספורד, ויקלו, דבלין וקילדייר. אחוז הילדים דוברי האירית צנח באופן משמעותי במאה ה-18: 17% בתחילת המאה ה-18, 11% בתחילת המאה ה-19, 3% בשנות ה-30 של המאה ה-19, וילדים ספורים בלבד כבר בשנות ה-60 של המאה ה-19.
מפקד משנת 1851 מראה שעוד היו דוברי אירית מבוגרים במחוז דבלין. הקלטות קוליות שבוצעו בין השנים 1928 ו-1931 משמרות את זכר הניבים בלנסטר של כמה מאחרוני הדוברים מאומית' שבמחוז לאות'. הדוברת האחרונה של ניב לנסטר גם כן התגוררה באומית', שמה היה אנני או׳הנלון והיא נפטרה בשנת 1960.
מנסטר.
האירית של פרובינציית מנסטר מדוברת בעיקר באזורי הגיילטאכט של מחוז קרי - חצאי האי דינגל ואיוורה, הערים רינג ודונגרבן שבמחוז ווטרפורד ואזור מסקרי והאי קייפ קליר שבמערב מחוז קורק. חלוקת המשנה בתוך פרובינציית מנסטר היא בין הניב של מחוז ווטרפורד לבין שאר הפרובינציה.
צפון ומערב חצי האי דינגל הם האזור האחרון שנותר במנסטר בו האירית היא שפת הקהילה והיא השגורה בפי רוב האוכלוסייה, על אף שהשפה מדוברת גם בשאר אזורי הגיילטאכט שבפרובינציה. מבחינה היסטורית, הייתה האירית נפוצה לחלוטין בכל רחבי מנסטר, והניב של מנסטר אף השפיע במידה ניכרת על הניבים בקונכט ובאלסטר שהיו קרובים אליו מבחינה גאוגרפית - לדוגמה, הניבים של המחוזות קילקני, וקספורד ודרום מחוז גולוויי ואיי אראן.
קונכט.
מבחינה היסטורית, הניבים של קונכט מהווים שריד יחידי לאזור דיאלקטי שהשתרע ממרכז האי ועד לחופו המזרחי. את הניב המובהק ביותר של פרובינציית קונכט ניתן למצוא בקונמארה ובאיי אראן, וניב מובהק נוסף נמצא באזורי הגיילטאכט שבין המחוזות מאיו וגולוויי. הניב של צפון מחוז מאיו שמדובר בעיר אריס ובאי אקיל, הוא בהכרח של קונכט מבחינה דקדוקית ומורפולוגית, על אף שיש לו קרבה מסוימת גם לניבים של אלסטר, וזאת בעקבות הגירה של אירים מנושלים רבים מאלסטר לקונכט בעקבות ההתיישבות האנגלית על אדמותיהם במאה ה-16. יש האומרים שדווקא ניב זה הוא ניב קונכט המקורי, אותו היו מדברים בעבר במחוזות סלייגו, רוסקומון, ליטרים ומזרח גולוויי.
ההבדלים המשמעותיים בין ניב קונכט לבין שאר הניבים של השפה האירית הוא השימוש בסיומת "-achan" בסוף שמות פעולה - לדוגמה, המילה ״היחלשות״ - "lagú" במנסטר ו-"lagachan" בקונכט. כמו כן, הארכת התנועות והקטנה משמעותית של הסיומות הוא גם סמל היכר לניבים של קונכט. ישנם סימני היכר המשותפים לקונכט עם אחד הניבים האחרים: גם בקונכט וגם באלסטר הוגים את הסיומת "mh" או "bh" כ-"W" ולא כ-"V" כמו במנסטר, למשל המילה ״הר״, "sliabh", נהגית כ-"[ʃlʲiəw]" ולא "[ʃlʲiəβ]" כמו במנסטר. לעומת זאת, גם בקונכט וגם במנסטר יש דיפטונגיזציה או הארכה של הברות קצרות לפני העיצורים "nn, -m, -rr, -rd, -ll-" במילים בעלות הברה אחת או במילים בעלות מספר הברות, כאשר ההברות מוטעמות ואחריהן מופיע העיצור. לדוגמה, המילים "ראש" - "[ceann [cɑ:n", "קצר" - "[gearr [gʲɑ:r", ״זר״ - "[gall [gɑ:l" או ״פלא״ - "[iontas [i:ntəs".
גם בתוך קונכט יש הבדלים בין הניב של דרום קונמארה לבין הניב של מאיו וגולוויי לבין הניב של צפון מאיו. נשיא אירלנד הראשון, דאגלס הייד, היה ככל הנראה מהדוברים האחרונים של הניב של מחוז רוסקומון, ניב קונכט שנכחד.
אלסטר.
מבחינה בלשנית, הניב המשמעותי של פרובינציית אלסטר הוא זה המדובר בעיירה רוזס וסביבותיה ובעיר גווידור, הממוקמות במחוז דניגול. בניב זה השתמשו רוב הסופרים והמשוררים האירים שהתגוררו בפרובינציית אלסטר כמו גם הזמרת אניה ולהקת הפופ קלאנאד המודרניים והוא גם מהניבים האחרונים ששרדו בפרובינציה. האירית המדוברת במחוז אלסטר שונה במקצת משאר הניבים של השפה האירית, וניתן אף להגיד שהיא קרובה לשפות הגוידליות האחרות - גאלית סקוטית ומאנית, איתם היא חולקת תחביר ומילים משותפות. אולם, בעקבות הכחדתם של רוב ניבי אלסטר בשטחים שהיום נקראים צפון אירלנד, קשה להגיד שהניב הנוכחי של אלסטר מהווה מעבר בין הניבים הדרומיים של קונכט ומנסטר לבין השפות הגאלית סקוטית והמאנית, על אף שבעבר הדבר היה נכון. המאפיין המשותף הבולט ביותר לשלוש השפות - ניב אלסטר, גאלית סקוטית ומאנית הוא השימוש במילת השלילה "(cha(n" במקום במילה "ní", בה משתמשים בקונכט ובמנסטר. בניבים הצפוניים של אלסטר הדבר בולט יותר מאשר בדרומיים, על אף שגם בניבים הצפוניים וגם באלו הדרומיים הטיית השלילה לעתיד נהגית כ-"níl" כמו בניבים של קונכט ומנסטר יותר מאשר כ-"chan fhuil" או "cha bhfuil" כמו בסקוטית ובמאנית.
מאפיין נוסף של הניבים של אלסטר הוא השימוש בסיומת "-am" במקום "-im" בפועל יחיד בהווה, בניגוד לניבים של מנסטר וקונכט. לדוגמה, ״אני הולך״ - "siúlaim" בניבים הדרומיים ו-"siúlam" באלסטר.
האירית בערי אירלנד.
אירית הייתה השפה השגורה בפי הקהילות בערים ובעיירות האיריות עד למאה ה-19, ועד המאה ה-18 היא עוד הייתה נפוצה בדבלין ובהתחום, בעיקר בתחומי האמנות, השירה, הספרות והתרבות. הניב שהיה מדובר בדבלין היה בטווח שבין הניבים של אלסטר שבמית' ובלאות' מצפון והניבים של לנסטר וקונכט מדרום ועל כן הוא קרוב אליהם מבחינת דקדוקית ופונולוגית. הכלל במחוז דבלין היה שימת דגש בהברה הראשונה של המילה. מאחר שהשפה האירית הייתה מדוברת באופן נרחב בדבלין בתקופה הקרומווליאנית, הרשויות האנגליות ביקשו להסדיר אותה באופן רשמי והאצולה האנגלית אולצה לשמוע הרצאות באירית ונאומי כמרים קתולים היו נישאים בה. המתיישבים האנגלים אף מחו בשנת 1657 על השימוש היום-יומי והנרחב בשפה במקומה של האנגלית. ישנן הוכחות לשימוש נרחב בשפה מאותה התקופה גם בערים גדולות אחרות באירלנד, דוגמת קורק ודרוהדה.
במאה ה-16, צאצאיהם של המתיישבים האנגלו-נורמנים במרכזים העירוניים באירלנד היו דוברי אירית או שדברו את שתי השפות גם יחד. בסוף המאה ה-16, לאחר שסייר ברחבי אירלנד, כתב המטייל האנגלי פיינס מוריסון - "האנגלים האירים והאירים עצמם, על אף שהם יכולים לדבר אנגלית טוב כמונו, מדברים בדרך כלל באירית בינם לבין עצמם, ולא פותו לדבר איתנו בשפה האנגלית כלל". סגירתם ופירוקם של מוסדות לאומיים ותרבותיים איריים במאה ה-17 הובילו לירידת קרנה של השפה האירית ולאינגלוז הדרגתית של מעמד הביניים. מפקד אוכלוסין משנת 1851 מעיד שעוד נותרו קהילות גדולות דוברות אירית בערים, ובשווקים וברחובות עוד היו מדברים באירית באופן שוטף. כ-40% מתושבי קורק עוד היו מדברים בשפה האירית.