בשנת 1946 נישאה קלרה לזלמן חן, מחבר המנון ההתיישבות העובדת "שורו, הביטו וראו" (1936), ולימים ממייסדי משרד העבודה ודוברו הראשון (1950–1977), דובר שירות התעסוקה (1977–1986) ומשורר, פזמונאי וסופר. נולדו להם בת ובן: עדית אפלבאום (נולדה ב-1950) ופנחס חן (נולד ב-1955).
עם סיום מלחמת העצמאות, המשיכה חן את לימודיה באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופסור נעמי פיינברון-דותן. בשנים 1950–1953 אף לימדה בתיכון ליד האוניברסיטה במקביל ללימודיה. בשנת 1954 קיבלה חן את תוארה השני, תואר בבוטניקה. היא המשיכה בלימודיה בתחום זה תחת הדרכתו של פרופסור מיכאל זוהרי (ז"ל), ובשנת 1960 הגישה את עבודת הדוקטורט שלה בבוטניקה, שכותרתה "Monographic revision of annual species of Medicago L. in the sections Spirocarpos Ser. and Orbiculares Urb.". העבודה נעשתה בהנחייתם של פרופסור נעמי פיינברון-דותן ופרופסור מיכאל זהרי. הספר שהוציאה לאחר מכן, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, זכה לשבחים בכל העולם ונחשב לפריצת דרך חשובה בתחום עד עצם היום הזה.
בשנת 1962, לאחר שקיבלה חן את הדוקטורט, הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית. במשך כמעט שלושה עשורים (1997-1969), היא ניהלה את העשבייה של האוניברסיטה. במהלך מחקריה באוניברסיטה, לימדה גם בתיכונים.
חן הוזמנה להצטרף לוועדות אקדמיות רבות ברחבי הארץ, ובשנת 1974 אף נמנתה עם מייסדי הארגון הבינלאומי "אופטימה" (OPTIMA - Organization for the Phyto-Taxonomic Investigation of the Mediterranean Area) לחקר סיווג עולם הצומח של אזור הים התיכון. בשנת 1978, מונתה חן לפרופסור מן המניין. היא נשארה חברה בוועד המנהל של ארגון אופטימה עד שנת 1993, ובשנת 1995 - שנתיים לאחר פרישתה לגמלאות ובאותה השנה בה נפטר בעלה, זלמן חן - אף זכתה במדליית הזהב של אופטימה על תרומתה המדעית בתחום מיון עולם הצומח של אזור הים התיכון.,
בשנים תשנ"ג-תשנ"ח הייתה יו"ר הוועדה לשמות צמחי ארץ ישראל של האקדמיה ללשון העברית.
לאחר מאבק של כתשעה חודשים עם מחלת הסרטן, נפטרה פרופסור קלרה חן ב-27 בדצמבר 1998 בביתה בירושלים. עד ימיה האחרונים, עסקה בכתיבת מאמרים בנושאים שחקרה. היא השאירה מאחוריה שני ילדים ושישה נכדים.
פעילותה המחקרית.
במהלך קריירת המחקר שלה, התמקדה פרופסור חן בתחום מיון עולם הצומח ותרמה באופן משמעותי להבנת סוגים רבים של קטניות, סוככיים ומורכבים.
תחומי העניין של חן היו רבים ומגוונים. תחום ההתמחות העיקרי שלה היה משפחת הקטניות, ובמיוחד הסוג אספסת, אך בנוסף היא חקרה לעומק סוגי צמחים נוספים, וביניהם גרגרנית, לוטוס, כרבולת, תורמוס, שעמון, כנפה וציפורני חתול. חוץ מהעיסוק במיון עולם הצומח, חן חקרה גם את ביולוגיית ההאבקה של הצמחים, את תאיהם (ציטולוגיה) ואת מבנה והתפתחות תאי הרבייה שלהם.
הפעילות המחקרית של פרופסור חן הגיעה לשיאה בשנת 1963 עם פרסום המונוגרפיה שלה, המבוססת על עבודת הדוקטורט, בנושא מינים חד שנתיים של אספסת. מונוגרפיה זו, שהגדירה 27 זנים של אספסת ועוד מספר זנים של סוגי צמחים אחרים, היא שהביאה את פרופסור חן לחזית החקר בנושא מיון עולם הצומח הים תיכוני.
בשנים מאוחרות יותר, החלה חן להתעניין גם בטחבים. יחד עם דוקטור אילנה הרנשטט, היא הובילה את המחקר בנושא הטחבים בישראל, אשר מאוחר יותר הביא לכתיבת הספר "Bryophyte flora of Israel and adjacent regions" (בתרגום חופשי – צמחיית הטחבים בישראל ובאזורים סמוכים).
חן תרמה רבות להבנה של הצמחייה המקומית באזור הים התיכון. היא פעלה למען הגדלת הפופולריות של חקר בתחום הבוטניקה והרחבת הידע האנושי בנוגע לצמחייה המקומית. היא עודדה תלמידים שלה, ותלמידים לשעבר, לחקור קבוצות צמחים מקומיות שעוד לא נחקרו ולגלות טכניקות מחקר חדשניות. בנוסף, היא כתבה מספר עצום של מאמרים ופרקים בכתבי עת ישראליים, אנציקלופדיות ומדריכי טבע. אחת התרומות המשמעותיות ביותר שלה בתחום הייתה כתיבת מספר עצום של ערכים בנושא בוטניקה ב-"Encyclopaedia hebraica" (כרכים 24–32, 1972-1981).
שלוש קבוצות טקסונומיות נקראות על שמה: "Medicago sect. Heynianae Greuter,", "Medicago heyniana Greuter" ו-"Prangos subg. Heynia Pimenov &amp; V. H. Tikhom".
ספריה.
נמנתה עם המערכת המדעית של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל". כתבה ערכי בוטניקה באנציקלופדיה העברית (כרכים כ"ד-ל"ב).
המוזיאון הלאומי של נארה
"המוזיאון הלאומי של נארה" (ביפנית: 奈良国立博物館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר נארה שבחבל קנסאי שביפן.
המוזיאון הלאומי של נארה הוקם בשנת 1889 כמוזיאון אימפריאלי (帝国奈良博物館) של האימפריה היפנית. המוזיאון הוקם בנארה, שהייתה בירת יפן בין השנים 710–784 ונקראה "הֵייג'וֹ-קיוֹ" באותה עת. מבנה המוזיאון הוקם בשנת 1894 בסגנון מערבי המאפיין את תקופת מייג'י ובשנת 1895 פתח המוזיאון את התצוגה הראשונה שלו. המוזיאון מציג פריטים מתקופת הייאן ומתקופת אדו. בשנת 1914 הועברו אל המוזיאון פריטים מה"שוסו אין" (正倉院), בית האוצר של מקדש "טודאי-ג'י" בנארה, ופריטים מבית אוצר זה מוצגים במוזיאון בתערוכות מתחלפות.
בשנת 1972 הוקם האגף המערבי של המוזיאון ובשנת 1997 נפתח אגף מזרחי ומעבר המקשר בין שני אגפים אלו, המציגים בעיקר פיסול בודהיסטי וכן תערוכות מתחלפות. גן המוזיאון מכיל בית תה שמקורו באחד ממקדשי המשנה של מקדש קופוקו-ג'י (興福寺), שהועבר אל המוזיאון לשימור בשנת 1892.
פסטיבל מנורת לילה
פסטיבל "מנורת לילה" הוא פסטיבל אמנות ואור שנתי בן שלושה לילות, המתקיים מאז שנת 2014 בשכונת נווה שאנן בתל אביב-יפו. לרוב מתקיים הפסטיבל בתקופת חג המולד וחג החנוכה, שבה הלילות הארוכים בשנה. הוא כולל מיצבי ומיצגי אמנות ואור של אמנים, מעצבים, פעילים חברתיים ויוצרים רב-תחומיים. הרחובות שבהם נערך הפסטיבל נבנו לפי תוכנית המנורה, התוכנית המקורית של השכונה, בצורת חנוכייה שבה שמונה קנים ובמרכזם שָמש (רחוב לוינסקי). התוכנית לא הושלמה, ונקטעה בחלקה הדרומי עם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
בשונה מפסטיבלי אור אחרים, המתרחשים באזורי תיירות, פסטיבל מנורת לילה מתקיים בשכונה רוויה במתחים חברתיים ועירוניים. הוא מתקיים בשיתוף עיריית תל אביב-יפו ולאורך השנים נתמך על ידי הקרן לתרבות בפריפריה של משרד התרבות והספורט, חברת החשמל לישראל וחברת התאורה יאיר דורם.
היסטוריה.
הפסטיבל נוסד בשנת 2014 על ידי האוצרים עברי באומגרטן ויאשה רוזוב, יזמי תרבות ופעילים עירוניים. הפסטיבל הראשון התקיים בדצמבר 2014, ומשך כ-10,000 מבקרים.
בשנתו השנייה משך הפסטיבל כ-20,000 מבקרים. הציגו בו עשרות אמנים, בהם תום לאב ולולו פליי, יעל פרי, לארה גבריאלי, דדי אליאס וקואופרטיב קוצ'ינטה (Kuchinate).
בשנתו השלישית משך הפסטיבל כ-28,000 מבקרים. בין האמנים שהציגו בו היו אורי זמיר, מאי אלימלך, האחיות לוז, אורי הולבן, עוז מלול וסיגלית לנדאו.
הפסטיבל הרביעי ב-2017 משך כ-40,000 מבקרים. הציגו בו כ-40 אמנים, ביניהם סיגלית לנדאו, אורי הולבן, שאול צמח ונטלי מנדל.
בשנת 2018, שנתו החמישית של הפסטיבל, הוא התקיים ב-20 וב-22 בדצמבר ואירח את האוצרת רווית הררי.
הפסטיבל השישי יתקיים ב-16 עד 18 בינואר 2020, ויארח את האוצרת נוגה דוידסון.
פעילויות נוספות.
בעקבות פתיחת חדר משאבות מים עירוני נטוש בעורף כיכר ארלינגר פיין באירועי הפסטיבל בשנת 2015 ובשנת 2016, הגישו מנהלי הפסטיבל לקרן בלומברג תוכנית הפעלה והקמה של גלריה עירונית קבועה במבנה. גלריית המשאבה נחנכה בפסטיבל 2017. היא שופצה בשנת 2018, ועיריית תל אביב הוציאה קול קורא לאוצרות הגלריה ולהפעלתה כגלריה העירונית השנייה בעיר. ד"ר ליאת לביא נבחרה לתפקיד.
ארתור והמינימונים (סדרת טלוויזיה, 2018)
ארתור והמינימונים - הסדרה (באנגלית: Arthur and the Minimoys - The Series) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוסס מבוסס על הספר והעל הסרט המקורי הילדים "ארתור והמינימונים".
עלילה.
עלילותיו של ארתור וחבריו בטאמש וסלניה בעולם המינימונים הנלחמים בכוחות הרשע מלתזסאר שרוצה לנקום ולשבוט בעולם המנימונים עם בנו דארקוס.
Out In Africa
פסטיבל הסרטים הלהט"בי בדרום אפריקה Out In Africa (באנגלית: Out In Africa South African Gay and Lesbian Film Festival, או OIA) הוא פסטיבל קולנוע להט"בי אשר נוסד בשנת 1994 כדי לחגוג את ההכללה בחוקת דרום אפריקה של סעיף האוסר אפליה על רקע של נטייה מינית. מטרת הפסטיבל הייתה לשנות את המצב של חוסר הנראות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס (להט"ב) בחברה ובתרבות הדרום אפריקאית, אחרי עשרות שנים של דיכוי באפרטהייד, ולהיאבק נגד דימויים שליליים של להט"בים בקהילות מסורתית ודתיות, וכן כדי לשמש פלטפורמה לדיון על המצב של להט"בים בדמוקרטיה החדשה.
הפסטיבל נערך מדי שנה ביוהנסבורג ובקייפטאון, עם פסטיבלי "לווין" קטנים יותר בעיירות אחרות.
הפסטיבל פועל במשך כ-20 ימים בכל שנה, בין סוף ספטמבר עד תחילת נובמבר. מוצגים בו סרטים מקומיים ובינלאומיים, מז'אנרים שונים, כולל סרטים קצרים, תיעודיים, קומדיות ודרמות.
ת'ול
ת'ול (בערבית: ثُوًل ) היא עיר במחוז ג'דה שבערב הסעודית. העיר שוכנת לחופו של הים האדום, 80 ק"מ צפונית לג'דה. בשנת 2007 נבחרה עיר זאת למקום משכנה של אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. העיר הייתה מפורסמת במשך שנים כמרכז דיג מרכזי, עד שחיל הים הסעודי בנה אותה מחדש. כיום במזח הדיג שבכפר מתבצעות בעיקר עבודות יד.