קריית האוניברסיטה נועדה להיות מרחב פתוח. כיוון שחלק מהאתר היה משטחי סלע געשי, וחלקים אחרים היו צמחייה עבותה, יש בקריה מעט מאוד דרכים ישרות: רוב הדרכים נוטות להיות מעגלים קונצנטריים (כלומר, סביב מרכז אחד) המכילים את הבניינים. הסלע הגעשי סולק כדי לפנות מקום לבניינים, ושימש לבניית השבילים והקירות החיצוניים. הבניינים עצמם נבנו מחומרים פשוטים - בעיקר לבנים ובטון - וברובם יש חלונות גדולים וגינות, גם מבחוץ וגם בתוך המבנה. רוב הבניינים אינם גבוהים משלוש קומות.
הגינות והסלע הגעשי הם המוטיבים העיקריים המשותפים לכל המבנים (אף כי סגנונו של כל בניין שונה), להוציא שני יוצאי-דופן בולטים: מגדל הרקטוראט והספרייה המרכזית. שני בניינים גבוהים ורבועים אלה עומדים בנפרד משאר הבניינים, ומעוטרים בציורי קיר של אמנים מקסקאיים ידועים: דוויד אלפארו סיקיירוס (מגדל הרקטוראט) וחואן או'גורמן (הספרייה המרכזית, בתמונה). ציור הקיר על הספרייה המרכזית, המקיף אותה מכל צדדיה, הוכר כציור הקיר הגדול בעולם. הוא מבוסס על מוטיבים אצטקיים ועל שלט האצולה של האוניברסיטה, ובזכותו הפך מבנה הספרייה לבניין המוכר והמייצג ביותר של הקמפוס.
חלל פיסולי.
בשטח השמורה האקולוגית מצוי "חלל פיסולי", מצע סלע געשי טבעי, גדול ועגול, המוקף מנסרות לבנות הנראות כאילו הן קורנות ממרכזו, כמו שמש גדולה. באזור זה נמצאות יצירות פיסוליות, שרבות מהן גדולות וצבעוניות.
מוזיאונים.
בשטח הקמפוס האוניברסיטאי שני מוזיאונים: מוזיאון המדע, המכונה "אוניברסום", שבו מוצגים אינטראקטיביים בנושאי מדע, שנועדו לציבור הכללי; והמוזיאון האוניברסיטאי למדעים ואמנויות (Museo Universitario de Ciencias y Artes או MUCA), הכולל תצוגות מתחלפות של אמנות בת-זמננו, יצירות של
אמנים מקסיקנים ויצירות מאוסף האוניברסיטה.
מתקני ספורט.
המתקן החשוב ביותר במתחם הוא האצטדיון האולימפי שנבנה ב-1952 ושאירח את אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ואת מונדיאל 1986. כיום הוא אצטדיון הבית של אוניברסידד נסיונל, קבוצת האוניברסיטה המשתתפת בליגת העל המקסיקנית, והוא משמש גם למשחקי ליגת האוניברסיטה. יש בו גם מסלול מרוצים המשמש לתחרויות אתלטיקה בינלאומיות. מלבד האצטדיון, קיימים בקמפוס גם מגרשי כדורגל ופוטבול המשמשים את הסטודנטים וקבוצות נוער, וכן מתקני ספורט שונים המשמשים את הסטודנטים.
מבני תרבות.
שלושה אולמות חשובים מצויים במתחם: אולם נסאוואלקויוטל (Sala Nezahualcoyotl) המשמש לקונצרטים ומופעי מחול, תיאטרון חואן רואיס דה אלארקון, והמרכז האוניברסיטאי לתיאטרון (CUT), המשמש להופעות קטנות יותר (כ-100 מושבים). מלבדם, קיימים בתחום "האזור התרבותי" בתי-קולנוע בהתמחויות שונות ותחנת רדיו.
תחבורה.
באוניברסיטה קיימת מערכת תעבורה פנימית, שמנוהלת על ידי האוניברסיטה עצמה. תחנת המוצא של חמשת קווי האוטובוסים נמצאת בצידו המערבי של הקמפוס, קרוב לתחנת המטרו "אוניברסיטה". הנסיעה בקווים הפנימיים היא בחינם. תחנת מטרו נוספת משרתת יציאה אחרת של הקמפוס. את הקמפוס חוצה לשניים שדרת אינסורחנטס (Avenida Insurgentes), שהיא ציר תנועה חשוב המחברת את הקמפוס לעיר, ועוברת קרוב לאזור התרבותי ולאצטדיון. כמו כן, רשת של נתיבי אופניים מחברת בין הפקולטות השונות.
מועצה דתית
מועצה דתית היא רשות ממלכתית אשר תפקידה לספק את שירותי הדת לתושבים היהודים ברשויות המקומית בישראל. פעילות המועצה הדתית משתרעת על פני תחומים רבים בחיי הקהילה כגון: כשרות, נישואין, קבורה, מקוואות, פעילות תרבות תורנית, עירובין ועוד.
מדינות דמוקרטיות רבות מעניקות לעדות דתיות תמיכה תקציבית ומעמד רשמי, אך מדינת ישראל היא היחידה המספקת שירותי דת באופן אקטיבי ובאמצעות גופים ציבוריים ייחודיים שהוקמו לשם כך. במסגרת המועצה הדתית פועל רב העיר המהווה את הסמכות ההלכתית על המועצה הדתית, כאשר לעיתים, בהתאם לגודל הרשות המקומית, ממונים לעיר שני רבנים: אשכנזי וספרדי.
הקמת המועצות הדתיות.
רעיון המועצה הדתית נוסד כשני עשורים לפני הקמת המדינה במסגרת כנסת ישראל, שמה הרשמי של העדה היהודית המוכרת בארץ ישראל. בינואר 1927 אישר הנציב העליון את "תקנות כנסת ישראל", שקבעו את הקמתם של כמה מוסדות במסגרתה של העדה היהודית: במישור הארצי – אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת הרבנות הראשית, ובמישור המקומי – ועדי הקהילות, לשכות הרבנות המקומית ומועצות השחיטה.
מועצות שחיטה אלו הן למעשה הגלגול הראשון של המועצות הדתיות. בשנת 1935, לאחר מאבקים פוליטיים ממושכים של הרבנות הראשית לטובת אוטונומיה לשירותי הדת, הוחלט להקים מועצות דתיות במסגרת ועדי הקהילות של כנסת ישראל. סמכויות הטיפול והפיקוח על כל העניינים הדתיים של הקהילה נמסרו להן, ובשנת 1937 אף נקבע תקנון כולל למועצות הדתיות. למרות זאת בפועל היו הבדלים גדולים בין הקהילות באופן הפעלתם של שירותי הדת הן לפני קבלת התקנות הן עם תחולתן.
ברוב היישובים הקטנים – ואף באחדים מהגדולים – לא הוקמה מועצה דתית, והרשויות המקומיות או ועדי הקהילה הם אלה שסיפקו את שירותי הדת. מצב זה השתנה לאחר קום המדינה, עת יוסדו ברוב היישובים היהודיים מועצות דתיות לאספקת שירותי דת. מספרן של המועצות הדתיות השתנה במרוצת השנים, וכיום הוא עומד על כ-130 מועצות. תחום האחריות הגאוגרפי של רובן המוחלט חופף לתחומה של רשות מקומית.
עם זאת, יש כמה עשרות רשויות מקומיות, רובן מועצות אזוריות, שאין בהן מועצה דתית. בחלק מהרשויות הללו מועצה דתית סמוכה מספקת את שירותי הדת, ובאחרות פועלת מחלקת דת ברשות המקומית המספקת את שירותי הדת. כיום המועצות הדתיות פועלות על-פי חוק שירותי הדת היהודיים התשל"א-1971, התקנות שהותקנו לפיו וחוזרי מנכ"ל המשרד לשירותי דת.
תחומי פעילות עיקריים.
כשרות.
החוק בישראל קובע כי מועצת הרבנות הראשית לישראל, רב שהיא הסמיכה לכך או רב מקומי — הם שרשאים לתת תעודת כשרות לבית אוכל ולכל מקום שבו עוסקים במכירה של מצרכים או בהגשתם, ובכלל זה מפעלים, בתי מלון ומסעדות. למעשה, מלבד במקרים חריגים, הרבנות הראשית אינה מעניקה תעודות כשרות ואינה מסמיכה רבנים לעשות זאת, ובפועל הנושא מצוי בסמכות הרבנים המקומיים במועצות הדתיות. הרב המקומי ממונה על הנורמות ההלכתיות של הכשרות והמועצה הדתית מוציאה לפועל את מדיניותו על ידי משגיחי הכשרות הפרוסים בעסקים השונים. גופי כשרות פרטיים רשאים להעניק תעודות כשרות משלהם רק לבתי עסק המחזיקים בתעודת כשרות מטעם הרב המוסמך.
נישואין.
המועצה הדתית אחראית לפתיחת תיק נישואין לזוגות יהודיים, להדרכה לפני החתונה, להקצאת רב לעריכת טקס הנישואין מקרב עובדי המועצה ולמתן כתובה ואישור נישואין לזוג. על אף שלכל זוג שנרשם לנישואין ישנה הזכות לקבל רב לעריכת הנישואין ללא תשלום נוסף, בפועל רוב הנרשמים לנישואין מוותרים על שירות זה ומעדיפים לבחור בעצמם רב המוסמך לעריכת נישואין שאינו מהמועצה הדתית. בעבר בני זוג היו רשאים להירשם לנישואין אך ורק במועצה הדתית במקום מגוריהם או במקום שבו אמור להיערך טקס נישואיהם. תיקון לחוק שעבר בשנת 2013 ונודע בכינוי "חוק צהר" קבע כי בני זוג יוכלו להירשם בכל אחת מהמועצות הדתיות ברחבי הארץ.
קבורה.
שירותי הקבורה הציבוריים ליהודים בישראל ניתנים על ידי חברות קדישא עצמאיות, רשויות מקומיות, מועצות דתיות, מושבים, קיבוצים וחברות קבורה אזרחיות. במרבית הערים, בייחוד הגדולות שבהן, מטפלות בשירותי הקבורה בעיקר חברות קדישא עצמאיות, כך שרוב שירותי הקבורה בישראל אינם מסופקים על ידי מועצות דתיות. עם זאת, נכון לשנת 2016 סיפקו 92 מהמועצות דתיות שירותי קבורה בהיקפים שונים, כאשר חלקן פועלות לצד חברות קדישא עצמאיות. במסגרת שירותי הקבורה המועצה הדתית אחראית על הוצאת תעודת פטירה, הקצאת חלקה בבית העלמין, טיהור וטיפול בגופה ותיאום עם חברה קדישא.
מקוואות.
הרשויות המקומיות ממונות על בניית המקוואות, אולם המועצות הדתיות ממונות על שיפוץ המקוואות ועל התחזוקה וההפעלה השוטפת שלהם. מלבד המקוואות שמפעילות המועצות הדתיות ישנם גם מקוואות פרטיים שאינם מצויים תחת פיקוח של המשרד לשירותי דת והמועצות הדתיות.
תמיכות ותרבות ותורנית.
מלבד השירותים הישירים, המועצות הדתיות מקצות גם תקציבים לפעילויות תרבות תורנית וכן לתמיכה במוסדות דת ובנזקקים. במסגרת פעילויות התרבות התורנית המועצות הדתיות מתקצבות שיעורי תורה, פעילות הסברה דתית, ערבי שירה וחזנות ועוד. במסגרת תקציבי התמיכה המועצות הדתיות מעבירות תמיכות ישירות לגופים תורניים כדוגמת בתי כנסת ומוסדות תורה, או תמיכות עקיפות באמצעות מימון תשמישי קדושה. הן אף מעניקות תמיכות לנזקקים ולעמותות חסד – חלק ניכר מהן כחלק ממבצעי קמחא דפסחא הנערכים לקראת חג הפסח.
עירוב.
המועצות אחראיות גם לקיומו של עירוב לצורך טלטול בשבת בתחום היישוב, והן מממנות את הוצאות ההתקנה והתחזוקה של העירוב.
מינוי המועצה הדתית.