יוסף בן מתתיהו טען בתוקף כי ניקולאוס איש דמשק, שהיה המקור העיקרי שלו לתולדות הורדוס, היה היסטוריון החצר של המלך וכתב "מתוך חנופה וכדי לשרתו", גם לגבי מרים: "ברצותו לשוות פנים יפות למות מרים ובניה, שבוצע על ידי המלך בדרך אכזרית כל כך, בדה עליה עלילת זנות ועל הצעירים – התנקשות בחייו".
מגדל מרים.
הורדוס בנה בחומות ירושלים מגדלים מפוארים, ששלושה מהם "נפלאו בגודלם וביופיים ובחוסנם בין מגדלי העולם כולו". הוא הקדיש אותם "לזיכרון שלוש נפשות היקרות בעיניו מכל, נפשות אחיו ואוהבו ואשתו, אשר על שמם קרא את המגדלים". יוסף בן מתתיהו מתאר את המגדל: "והמגדל השלישי הוא מרים, הנקרא בשם המלכה... והעליות אשר על גבו עלו עוד בהדרן ובתפארתן על יתר המגדלים, כי חשב המלך, אשר נאה לפאר את המגדל הנקרא על שם אשתו יותר מהמגדלים האחרים, הנקובים בשמות הגברים, תחת אשר היו המגדלים האלה חזקים יותר ממגדל האשה". הוא מפרט את מידותיו של המגדל: אורכו, רוחבו וגובהו של בסיס המגדל היו 20 אמה. גובהו הכולל היה 55 אמה.
לדעת אברהם שליט, שלושת המגדלים היו בין המבצרים שאלכסנדרה ניסתה לקבל את השליטה עליהם כאשר הורדוס היה חולה. הוא מסיק מכך שהמגדל נבנה עוד לפני מותה של מרים ולפני בניית הארמון המלכותי.
אולם לדעת אריה כשר, העובדה שיוסף הדגיש שהמגדל נבנה כדי להנציח את זכרה, רומזת שהוא נבנה לאחר מותה, וייתכן אף שהורדוס בנה אותו כדי לכפר על רציחתה ואולי גם כדי לפייס את בניו ממנה.
ההיסטוריון ניקוס קוקינוס הציע את האפשרות שהורדוס גם הקים עיר הקרויה בשמה של מרים, כ-30 קילומטר מצפון-מערב לחומס, כלומר בתחום ממלכת כלקיס, שהייתה במשך שנים רבות בשלטון בני השושלת של בית הורדוס. אולם מסייג את עצמו באפשרות נוספת, שמדובר בעיר שהקים נכדו של הורדוס, שהיה מלך כלקיס, ואשתו הראשונה, שגם היא הייתה נכדתו של הורדוס, גם שמה היה מרים.
בתלמוד.
במסכת בבא בתרא בתלמוד הבבלי, ישנם דברי אגדה על הורדוס ומרים:
"הורדוס עבדא דבית חשמונאי הוה. נתן עיניו באותה תינוקת. יומא חד שמע ההוא גברא בת קלא דאמר: 'כל עבדא דמריד השתא מצלח'. קם קטלינהו לכולהו מרותיה ושיירה לההיא ינוקתא. כי חזת ההיא ינוקתא, דקא בעי למינסבה, סליקא לאיגרא ורמא קלא, אמרה: 'כל מאן דאתי ואמר: מבית חשמונאי קאתינא - עבדא הוא; דלא אישתיירא מינייהו אלא ההיא ינוקתא - וההיא ינוקתא נפלה מאיגרא לארעא'. טמנה שבע שנין בדובשא. איכא דאמרי: בא עליה, איכא דאמרי: לא בא עליה, דאמרי לה בא עליה הא דטמנה ליתוביה ליצריה ודאמרי לה לא בא עליה האי דטמנה - כי היכי דנאמרו: בת מלך נסב".
ובתרגום לעברית:
"הורדוס עבד בית-חשמונאי היה. נתן עיניו באותה ילדה (מרים). יום אחד שמע אותו האיש בת קול, שאמרה: 'כל עבד, שמורד בשעה זו, מצליח'. קם, הרג את כל אדוניו והשאיר תינוקת זו. כשראתה תינוקת זו, שרצה לישא אותה, עלתה לעליה והרימה קול, אמרה: כל מי שבא ואומר: מבית-חשמונאי אני בא - עבד הוא; שלא נשארה מהם אלא תינוקת זו - ותינוקת זו נפלה מן העלייה לארץ. טמן אותה שבע שנים בדבש. יש אומרים: בא עליה, יש אומרים: לא בא עליה. האומרים בא עליה, מה שטמן אותה - ליישב את יצרו. והאומרים שלא בא עליה, ומה שטמן אותה - כדי שיאמרו: בת-מלך נשא".
על פי אגדה זו, הכריזה מרים שהיא האחרונה לבית חשמונאי, והתאבדה. לאחר מותה, הורדוס שימר את גופתה בדבש במשך שבע שנים. יש האומרים שטמן אותה בדבש כדי לבוא עליה ולספק את יצרו, ויש האומרים שטמן אותה בדבש כדי לטעון שהוא נשוי לבת מלך.
באגדה תלמודית זו משתקפים פרטים היסטוריים הידועים מתוך כתבי יוסף בן מתתיהו: הורדוס היה "עבד" (במובן פקיד) של בית חשמונאי, שהשתדל להינשא ל"בת-מלך" - אשה מבית המלוכה של החשמונאים, ואהבתו אליה הייתה עזה גם לאחר מותה. ישנו כאן גם אזכור לקיומה של אמונה שהורדוס בא על מרים לאחר מותה. כלומר, פשע של נקרופיליה שבוצע כביכול בגופתה המתה. על פי ספר הערוך, הייתה גרסה נוספת לתלמוד שבפנינו, לפיה במקום הביטוי "מעשה חידודים" נכתב "מעשה הרדוס", ומוסבר: "פירוש שבא על נערה לאח[ר] מיתה, כמפורש בריש גמרא דבבא בתרא".
בדברי אגדה זו נעשה שימוש מאוחר יותר בידי האמורא רב יהודה בשבתו כדיין. לפי המתואר במסכת קידושין בתלמוד הבבלי, אדם שהיה רגיל להתקלס באחרים ולטעון כי הם עבדים הוכרז על ידי האמורא כעבד בעצמו, אותו אדם פנה לרב יהודה בטרוניה: "לדידי קריית לי עבדא דאתינא מבית חשמונאי מלכא, אמר ליה הכי אמר שמואל כל דאמר מדבית חשמונאי מלכא קאתינא עבדא הוא דלא אישתיור מינייהו אלא ההיא רביתא דסלקא לאיגרא ורמיא קלא ואמרה כל דאמר מבית חשמונאי אנא עבדא הוא נפלה מאיגרא ומיתה. אכרוז עליה דעבדא הוא".
בתרגום לעברית: "לי אתה קורא עבד, שבאתי מבית המלוכה החשמונאי? אמר לו: כך אמר שמואל - כל שאומר 'מבית המלוכה החשמונאי אני בא', עבד הוא. שלא נשאר מהם אלא אותה נערה שעלתה לעלייה ונתנה קולה ואמרה 'כל שאומר מבית חשמונאי אני, עבד הוא' נפלה מן העלייה ומתה. הכריזו עליו שעבד הוא".
מרים בתרבות.
מאז תקופת הרנסאנס ועד היום, נוצרו יצירות אמנות רבות (מחזות, אופרות, רומאנים וכו') המוקדשות למרים החשמונאית ויחסיה עם המלך הורדוס.
החרטה של הורדוס על שהרג את מרים מצאה ביטוי ביצירתו של המשורר לורד ביירון, "מנגינות עבריות". בשיר "קינת הורדוס על מות מרימי אשתו" (תרגום יהודה לייב גורדון), מתקשה הורדוס בסערת-תאוותו להאמין שאמנם הרג את אשתו האהובה:
בולגקוב
דוד פלוסר
דוד פְלוּסֶר (Flusser; 1917 - 15 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי בעל שם עולמי בתחומי ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת הבית השני, תקופת התנאים, וחקר הנצרות הקדומה.
חייו ופועלו.
דוד (גוסטב) פלוסר נולד בשנת 1917 בווינה, וילדותו עברה עליו בפראג. בן דודו היה וילם פלוסר. מ-1936 ועד 1939 למד פילולוגיה קלאסית וגרמניסטיקה (חקר התרבות הגרמנית והלשונות הגרמניות) באוניברסיטת פראג. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והמשיך את לימודיו (לימודים קלסיים והיסטוריה יהודית וכללית) באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1957 קיבל שם את תואר הדוקטור. ב-1962 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית, וב-1968, עם ייסודו של החוג למדע הדתות, הצטרף אליו.
מחקריו תרמו תרומה חשובה במיוחד לנושאי ספרות חז"ל בתקופת המשנה, תולדות הכתות בישראל בשלהי תקופת בית שני, במיוחד כת קומראן, ולחקר המגילות הגנוזות.
הוא תרם תרומה מיוחדת להבנת התהוות הנצרות, עמד על חשיבותה של הספרות היהודית להבנת הנצרות הקדומה והרקע לפעילותם של ישו, פאולוס ובעלי האוונגליונים.
כמו כן האירו מחקריו את תהליך התגבשותה של היהדות הרבנית הקדומה ובכך סייעו רבות להבנת התפתחות ההלכה היהודית ותרבות ישראל, תחת השפעת ההלניזם.
אחד התחומים המרכזיים בהם עסק פלוסר וזכה בשל כך לפרסום עולמי, הוא חקר המגילות הגנוזות ותולדותיה של כת קומראן, שמקובל לראותה ככת האיסיים עליה מספרים סופרי התקופה. הוא חקר את המגילות הגנוזות מראשית גילויין לאורך יובל שנים, עסק בבירור פרטיהן, בליבון המשמעות של הפשרים ושל התפילות שנמצאו שם, ובחשיפת כתבים שמקורם בעולמם ובהגותם של אנשי הכת. פלוסר גם חקר את השפעתה של כת זו על ראשית הנצרות, ובראש וראשונה על הגותו של פאולוס (הוא שאול התרסי).
פלוסר היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזכה בפרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית בשנת תש"ם.
בנוסף זכה בפרס רוטשילד במדעי היהדות, וכן בתואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת לוצרן שבשווייץ. פלוסר שימש גם כמרצה אורח באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם.
בשכונת ארנונה בירושלים וכן בשכונת נאות לון בבאר שבע, קרויים רחובות על שמו.
פלוסר היה נשוי לחנה ולהם נולדו שני בנים: הבכור אורי, רואה חשבון, והשני יוחנן, לשעבר מזכ"ל תנועת עוז ושלום - נתיבות שלום ומנהל לשעבר של בית הספר בית רחל שטראוס לחינוך מיוחד, וכיום מנהל את "מרכז היענו"ת" – הקשבה, ייעוץ, עזרה נפשית ומשפחה תומכת עבור משפחות של אנשים עם צרכים מיוחדים אותו הקים בירושלים.
בנו יוחנן נקרא על שם יוחנן המטביל.
דאייה
דאייה היא טיסה בכלי טיס הכבד מהאוויר, אך ללא שימוש במנוע. אף על פי שמטוסים רבים יכולים לדאות, הדבר נעשה בדרך-כלל בעתות חירום בלבד (תקלה במנועים או מחסור בדלק כמו שאירע לדאון גימלי); השימוש הנפוץ במונח מתייחס לדאייה בעזרת כלי טיס ייעודיים המכונים דאונים.
בדומה לסקי למשל, דאייה נפוצה הן כתרבות פנאי והן כספורט. תחרויות דאייה בוחנות את יכולתם של הטייסים לזהות ולנצל את תנאי מזג-האוויר השונים. כדי לצבור גובה הטייס מנצל תופעות מזג-אוויר שונות כגון תרמיקות (אוויר חם עולה), זרמי אוויר עולים בניצב למצוקים בדומה לעננות אורוגרפית (Ridge Soaring) וגלים (Wave Soaring).
מהבחינה הפיזיקלית גרידא, ניתן להגדיר דאיה, וזאת בדומה לצניחה, ואפילו להליכה, ריצה או קפיצה - כסוג של פעולה, שהיא למעשה מעין "נפילה מבוקרת".
היסטוריה.