אף כי מלחינים עבדו ברומא, כמעט בוודאות, ברצף במשך אלף השנים מאז ימי גרגוריוס הגדול, התפתחותו של סגנון עקיב בסביבות אמצע המאה ה-16, הנובעת בחלקה מן הדרישות המוזיקליות של הקונטרה-רפורמציה, הביאו לכך, שהיסטוריונים של המוזיקה קיבצו אותם יחדיו בהגדרה היחידה הזאת.
אפשר לראות את המוזיקה של האסכולה הרומאית כשיא התפתחות הפוליפוניה באמצעות חלחול המוזיקה של האסכולה הפרנקו-פלמית במהלך מאה השנים האחרונות. מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית נהגו זה מכבר לבוא לאיטליה לחיות ולעבוד שם - ז'וסקן דה פרה, יאקוב אוברכט, יאקוב ארקאדלט ועוד רבים יצאו לנסיעה ארוכה זו ולסגנונם המוזיקלי הייתה השפעה מכרעת על התגבשות הסגנונות האיטלקיים. בניווט הוותיקן, ועם מקהלת הקאפלה הסיסטינית, שהייתה מן המעולות בזמנה, היה זה אולי בלתי נמנע, שהמרכז הסגנוני של פוליפוניה כנסייתית יתהווה ברומא.
ועידת טרנטו, שהתכנסה משנת 1543 עד 1563, הטביעה את חותמה באופן מובהק על המוזיקה של האסכולה הרומאית; למעשה אפשר לטעון, שהרפורמות האלה בכנסייה הקתולית, שהיו חלק מן הקונטרה-רפורמציה, הגדירו את המוזיקה של האסכולה הרומאית. ועידת טרנטו המליצה, שמוזיקת קודש, בייחוד זו שנועדה לשמש את הכנסייה, תיכתב בסגנון רציני ואומר כבוד. הוועידה התירה פוליפוניה - טעות נפוצה, שאין לה בסיס היא, שאנשיה אסרו עליה מכל וכל - אבל דרשו, שהטקסט המושר יהיה ברור וקל להבנה. נוסף לכך, אף כי לא אסרו על השימוש במלודיות חילוניות כחומר מקור למיסות ומוטטים, גם לא עודדו שימוש כזה.
השילוב בין הרפורמות של ועידת טרנטו לנוכחותם של המלחינים עתירי הכישרון, שירשו את הסגנון הפרנקו-פלמית, הניב את מצבור המוזיקה, הנחשב לעיתים למייצג את פסגת השלמות של הצלילות הפוליפונית בתקופת הרנסאנס. הנושא של "קונטרפונקט המאה ה-16" או "פוליפוניה של הרנסאנס", כפי שהוא מופיע בתוכניות הלימודים של בתי ספר למוזיקה בימינו, הוא תמיד ובכל מקרה מיצוי סגנונה של האסכולה הרומאית, כפי שהבין אותו יוהאן פוקס בראשית המאה ה-18. חשוב, מכל מקום, להכיר בכך, ש"סגנון פלסטרינה" לא היה הסגנון הפוליפוני היחיד בתקופתו, אף כי היה אולי בעכל המרקם הפנימי הלכיד ביותר. סגנונו הפוליפוני של פלסטרינה היווה אולי את שיאן של מאה שנות התפתחותו של הסגנון הפרנקו-פלמי, אך הוא היה אחד מזרמים רבים בשלהי המאה ה-16 והיה מנוגד בבירור למוזיקה של האסכולה הוונציאנית בצפון, כמו גם למוזיקה שנוצרה בצרפת ובאנגליה באותה תקופה.
מלחינים אחרים שחיו ועבדו ברומא, אם כי לא נחשבו לחברי האסכולה הרומאית, השפיעו עליהם ללא ספק. המפורסם ביותר ביניהם הוא מן הסתם לוקה מארנציו, שהמדריגלים שלו היו פופולריים ביותר באיטליה וברחבי אירופה כולה; כמה ממלחיני האסכולה הרומאית שאלו את טכניקות הביטוי שלו, למשל את ה"ציור מילים", לשימוש מזדמן במוזיקה ליטורגית.
בעוד שהאסכולה הרומאית נחשבת לתנועה מוזיקלית שמרנית, יש חריגים חשובים לכך. רומא הייתה ערש הולדתה של האורטוריה, ביצירתם של ג'ובאני פרנצ'סקו אנריו ואמיליו דה' קאבליירי; הפרטיטורה של Rappresentatione di Anima et di Corpo ("הצגת הנפש והגוף") היא הראשונה המודפסת שעושה שימוש בבס ממוספר. הסגנון דומה לזה של המונודיה, שפותחה בפירנצה בערך באותו זמן; למעשה, הייתה תחרות בלתי מבוטלת בין מלחינים בשני המרכזים המוזיקליים הללו. הצלחת ה"רפרזנטציונה" הייתה גדולה כדי כך, שהסגנון המונודי נעשה מקובל בחלק גדול מן המוזיקה הרומאית בעשורים הראשונים של המאה ה-17.
בין המלחינים המאוחרים של האסכולה הרומאית היה גרגוריו אלגרי, מחבר ה"מיזררה" המפורסם (בסביבות 1630). יצירה זו נשמרה היטב בקאפלה האפיפיורית - יופייה זכה להערכה גבוהה כל כך, שנאסר על הפצת העתקים שלה. סיפור חביב מדבר על מוצרט בן ה-14, שהיה הראשון להעתיק שלא כדין את היצירה כשכתב אותה מן הזיכרון אחרי ששמע אותה פעמיים בסך הכל. רבים ממלחיניה המאוחרים של האסכולה הרומאית המשיכו לכתוב בסגנון הפוליפוני של המאה ה-16, שנודע אותם ימים בשם "סטיל אנטיקו", או פרימה פראטיקה, להבדיל מן הסגנונות החדשים יותר של מונודיה וקונצ'רטאטו, שהגדירו את ראשית תקופת הבארוק.
דיוקן האפיפיור יוליוס השני
דיוקן האפיפיור יוליוס השני (באנגלית: Portrait of Pope Julius II) הוא שמם של שלושה ציורי דיוקן של האפיפיור יוליוס השני. הידוע שבהם, וככל הנראה המקור של השלושה, הוא הדיוקן המוצג בגלריה הלאומית בלונדון שבממלכה המאוחדת. ציור זה הוא ככל הנראה מעשה ידי הצייר רפאל.
דיוקן נוסף נמצא בגלריה אופיצי, והשלישי בפאלאצו פיטי, שניהם בפירנצה שבאיטליה. ככל הנראה, היצירה המוצגת בגלריה אופיצי היא מעשה ידי אמנים שעבדו תחת רפאל, ואילו היצירה בפאלאצו פיטי היא מעשה ידי טיציאן.
האפיפיור יוליוס השני הזמין את היצירה, והעניק אותה לכנסיית סנטה מריה דל פופולו שברומא, בה הוצגה היצירה לאחר מותו. בשנת 1591 לקח אותה הקרדינל פאולו אמיליו ספונדראטי, אחיינו של יוליוס השני, ומכר אותה לקרדינל שפיונה בורגזה. היצירה הייתה חלק מאוסף בורגזה, ובשנת 1823 עברה לאוסף אנגרשטיין. בשנת 1824 נרכשה היצירה על ידי הגלריה הלאומית של הממלכה המאוחדת.
תיאור היצירה.
ביצירה מתואר האפיפיור כשהוא יושב, לבוש לבן, ועל כתפיו גלימת קטיפה אדומה. פרוות החולד בבטנת הקטיפה האדומה מעידה על עושר רב. עושר זה בא לידי ביטוי גם באמצעות תכשיטיו הייחודיים, המשובצים באבני יהלומים ואמרלד. לטבעות יש תפקיד רוחני בהקשר זה, שכן המאמינים כורעים ברך ונושקים לטבעת האפיפיור בעת טקסים, כגון טקס המיסה.
צבעי האבנים סימבוליים. הצבע הירוק מסמל תקווה, הצבע הלבן מסמל טוהר, והצבע האדום מסמל חסד. ככל הנראה, האפיפיור ביקש להיקבר עם טבעותיו טרם מותו.
מאחורי האפיפיור וילון ירוק המעניק ניגוד ליתר צבעי התמונה. על אף גילו המתקדם של האפיפיור ניתן לראות שהוא במלוא כוחו. בהתאם לזקנו של האפיפיור ניתן לתארך את היצירה - ככל הנראה התמונה צוירה לאחר שנת 1511, מאחר שבשנה זו החל האפיפיור לגדל זקן לאות אבל על כך שהעיר בולוניה נכבשה ממנו. האפיפיור גילח את הזקן במרץ 1512 והתמונה צוירה זמן קצר קודם לכן.
האפיפיור ישוב על כיסא עשוי עץ, שבמשענתו שני בלוטים מגולפים, המסמלים את שלט הגבורים של האפיפיור. הבלוטים הם פירותיו של עץ האלון. המילה Rovera באיטלקית משמעה "אלון". לפיכך, הבלוטים מסמלים את השתייכותו של יוליוס השני למשפחת דה לה רוברה.
האפיפיור אוחז במטפחת בידו. ככל הנראה, הפרט מתקשר למטפחת שאוחז הכומר בידו בעת כיסוי הלחם ובעת טקסים אחרים. בנוסף, המטפחת היוותה סמל סטטוס. קיסרים רבים תוארו בדיוקנם כאשר הם אוחזים במטפחת בידם הימנית.
עד ציור זה נהוג היה לצייר את דיוקנאות האפיפיור כשהם יישובים כשחזיתם אל הצייר, או כשהם כורעים על ברכיהם והצייר נמצא לימינם (מבט צדי על האפיפיור). ציור זה היה חדשני בכך שהאפיפיור יושב בזווית אלכסונית אל הצייר ונראה שקוע במחשבות. ציור זה השפיע על ציירים רבים, וניתן לראות את השפעתו על יצירותיהם של סבסטיאנו דל פיומבו ודייגו ולאסקס.
מנזר יוחנן במדבר
מנזר יוחנן במדבר (בערבית דיר אל-חביס, שפירושו, "מנזר ההתבודדות") הוא מנזר השוכן על צלע המצוק הדרום-מזרחי של נחל שורק. הוא ממוקם מתחת לבתי מושב אבן ספיר וצופה אל הסטף. המנזר קרוי על שמו של יוחנן המטביל, שנולד בעין כרם, והחל את התבודדותו במקום זה, קודם שירד אל מדבר יהודה. במנזר מתגוררים מספר נזירים פרנציסקנים.
יוחנן המטביל.
יוחנן המטביל היה קרוב משפחתו של ישו ודמות מרכזית בברית החדשה. הוא מתואר כמבשר בואו של ישו וכמטבילו, ומכאן כינויו. האבטיפוס לדמותו הוא אליהו הנביא, שמתואר בספר מלאכי כדמות שעתידה לבשר את בוא המשיח. יוחנן המטביל היה יהודי שנולד למשפחת כוהנים. אביו זכריה בן ישראל שירת ככוהן בבית המקדש ואמו אלישבע הייתה אף היא מזרע הכהונה, והיא ידועה כבת דודתה של מרים, אם ישו. על פי המסורת הנוצרית, יוחנן נולד וחי בכפר עין כרם הסמוך לירושלים, בו פעלה באותה עת קהילה יהודית. יוחנן גדל במשפחת כהונה אריסטוקרטית, אך בחר לעצמו דרך חיים בלתי שגרתית, רחוקה ממעמד וסדר: הוא הסתובב בהרים וניזון מחגבים ומדבש בר. תודעתו האפוקליפטית התבטאה בקריאה לאנשים לחזור בתשובה לפני יום הדין הקרב.
היסטוריה.
המבנה הניצב באתר הוקם בשנת 1922 על ידי נזירים פרנציסקנים קתולים. במאה ה-6 נבנה באתר מנזר ששוקם והורחב בתקופה הצלבנית. על פי אחת הטענות, הוקם המנזר באזור בו נהג הקדוש להתבודד בטרם עבר להתגורר במדבר. על פי גרסה אחרת, מציינת הכנסייה את פעילות ההטבלה של יוחנן בנהר הירדן ופעילותו בקרב הקהילה המדברית של האיסיים.
על פי ההשערה, הוקמה הכנסייה בסמוך לעין כרם ולכנסיית יוחנן בהרים, המנציחה את מקום הולדתו של יוחנן. בנוסף לכך, הקמת מנזר במדבר ממש לא התאפשרה באותה עת בשל בעיה לאבטחו. במשך שנים הוחזק המנזר על ידי נזירים בודדים שנשלחו ממנזר יוחנן בהרים שבעין כרם. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נינטש המנזר לחלוטין וננעל על מנעול ובריח. עד שנת 2001 נשכר המקום על ידי נוצרים יוונים קתולים אך הם אולצו לעזבו לאחר מאבק משפטי, ואת מקומם תפסו בעלי המקום מהמסדר הפרנציסקני.
על הפרשה סיפר האח שמואל לכתב מסע אחר ברוך גיאן:
לדבריה של ברברה בוטרברג, נוצרייה המתגוררת בתחומי המנזר עם בעלה, העילה לסילוק הנזירים היוונים הייתה סכסוך כספי על העלאת שכר הדירה הזעום ששילמו עד אז. השוכרים סירבו להעלאה ואף הכריזו מרד על המשכירים, עד שלא נותר אלא לפנותם בצו בית משפט.
כנסיית המנזר.