טובלי נולד בישראל וגדל אצל הורים מאמצים בעיר רמלה. בנעוריו שימש כעיתונאי ב"מעריב לנוער". את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל, שם ערך והגיש תוכניות דוקומנטריות ותוכניות רוח ומוזיקה. סיפורים קצרים שכתב הגיעו לידי חיים פסח וצרויה שלו, עורכים בהוצאת "כתר ספרים", וראו אור בספרו "שפת הגוף". הספר זכה בפרס משרד החינוך לשנת 1995.
בשנת 1997 ביקר בהודו, ובמקביל החל לכתוב באופן קבוע בעיתון "מעריב". הוא אף כתב בעיתונים "העיר", "חיים אחרים" ו"הארץ".
החל משנת 1998, החל להשתתף בהרצאות של טיוהר הגורו הישראלי, וכן יצא למחנות רוחניים שאורגנו על ידי טיוהר. בקיץ 1999, הודיע כי במהלך התבודדות בחצי האי סיני, חווה התעוררות רוחנית מה שהוביל אותו בשנת 2000 לארגן מפגשים רוחניים פומביים. תוך מספר חודשים החלו להיאסף סביבו קבוצות של תלמידים. הוא לימד בישראל, בהודו ובגרמניה.
באתר "שמש חדשה", שטובלי היה ממייסדיו, צוין כי הוא "נחשב למורה רוחני שנוי במחלוקת בשל תפישותיו המהפכניות ואורח חייו הנועז והבלתי מתפשר". כן נאמר שם על טובלי: "לאמונתו, כדי להגיע לחיים אמיתיים, חייב היחיד לערער מהיסוד על הגיונה של התרבות הנוכחית, ולמצוא צורות חלופיות של חברה ותרבות, אשר ביכולתן להביא אושר ומשמעות אמיתיים לחייו."
בגיל 26 התחתן טובלי, ושנה לאחר מכן נולדה לזוג בת. בגיל 30 עזב את משפחתו ועבר לגור עם אילון, שהיה תלמידו ומאהבו, ואשר עזב אף הוא אישה ובת לטובת הקשר עם טובלי. הקהילה שנוצרה סביב טובלי דגלה באורח חיים טבעוני, חבריה עברו סדנאות שתיקה ומדיטציה, נהגו להתנזר מקיום יחסי מין לתקופות מסוימות, קיימו צומות, והייתה בה נורמה של חילופי זוגות. בדצמבר 2006 הצהיר טובלי על עצמו במסגרת תקשורים שבמהותו הוא חלק מ"הבודהא מאוריון", ישות תבונית מקבוצת הכוכבים אוריון, וש"יש לו ידע לחלוק עם האנושות כולה".
בעבר התגורר בקיבוץ מורן עם קבוצה מתלמידיו. לאחר מכן (2008) התגורר במושב תנובות שליד נתניה עם בן זוגו. יחד עם תלמידיו הקים את עמותת "שמש חדשה", ארגון חברתי-רוחני, ואת "המרכז לתרבות חדשה" באזור פרדס חנה, שנסגר. "שמש חדשה" הוא גם שם הרומן שכתב עם בן זוגו, בהוצאת הקיבוץ המאוחד. העוסק באהבה בלתי נתפסת בין שני אחים ונבואה טיבטית עתיקה. סביב אותו זמן הודיע טובלי על פירוק קבוצת התלמידים שלמדה איתו משך כשלוש שנים, וסיום תפקודו כמורה רוחני לקבוצה. מאז ועד היום הוא שמר על עמדתו זו.
בתחילת 2011 תבע טובלי את חוקר הדתות תומר פרסיקו על הוצאת לשון הרע. התביעה הוגשה אחרי שפרסיקו פרסם בבלוג שלו רשומה תחת הכותרת "הכת של שי טובלי – עדות מבפנים", אשר לפי כתב התביעה "קיבלה הד גדול בקרב קהל הלקוחות הקיים/הפוטנציאלי של התובעים". ברשומה המדוברת פרסם פרסיקו ציטוטים שהביא, לטענתו, מדבריו של חבר לשעבר לכאורה בקהילה של טובלי, בהם הוא מצביע על אופייה הכיתתי של קהילתו של טובלי. כמו כן טען לדבריו אותו חבר לכאורה בקהילה שבעוד בעבר הציע טובלי טיפולי המרה להומוסקסואלים, כיום הוא מטיף לקיום יחסים כאלה כדי להגיע להארה, ושנשים מתבקשות לוותר על הגבר שלהן ללילה אצל גבר אחר. בדיון ראשוני החליט בית המשפט לדחות את בקשת טובלי לצו עשה, עד למועד בירור התביעה, לאור כך שטובלי עצמו פרסם בעבר דברים דומים. בסמוך לאחר מכן משך טובלי את התביעה, לטענתו כיוון שאזלו לו האמצעים הכספיים שהיו ברשותו לשם כך.
בשנת 2012 עזב טובלי את ישראל והיגר לגרמניה. במקביל לכך מספר אנשים שנהגו לפקוד את הפעילויות שהעביר כסדנאות והרצאות עברו אף הם לגרמניה.
בברלין העביר טובלי סדנאות והרצאות פומביות, וכתב ופרסם מספר ספרים בשפה האנגלית והגרמנית (לאחר תרגום).
תוכנית ויסקונסין
משרד התעשיה והמסחר
הפולמוס ההיסטוריוגרפי על מותו של ג'יימס קוק
הפולמוס ההיסטוריוגרפי אודות מותו של ג'יימס קוק או הפולמוס ההיסטוריוגרפי-אנתרופולוגי מתייחס לוויכוח בין היסטוריונים ואנתרופולוגים על אופן התיאור וההסבר של עובדת הרצחו של ג'יימס קוק בהוואי. הפולמוס הוא אבן דרך חשובה בהיסטוריוגרפיה המודרנית, שלאחר המפנה התרבותי. המפנה התרבותי הוא התקופה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בה החלו היסטוריונים לתת משקל וחשיבות לעובדות תרבותיות בהסבירם תופעות היסטוריות. בתקופה זו הוכנס מושג הנראטיב התרבותי להסבר ההיסטורי על פיו לכל תרבות יש סיפור שונה אודות האירוע ההיסטורי. ההבדלים בין נראטיבים של חברות שונות נובע מהבדלים תרבותיים ביניהן.
רקע.
הימאי ומגלה הארצות ג'יימס קוק הגיע להוואי בינואר 1779. היה זה ביקורו השני באי והוא התקבל בכבוד מלכים. ימאי גרמני בשם היינריך צימרמן (Zimmermann) כתב ב-1781 שבני הוואי חשבו את קוק לאל שעלה מן הים. קוק עזב את האי אך נאלץ לשוב לאחר זמן קצר, בפברואר 1779, לשם תיקון תורן שנשבר. אולם, כאשר שב התחוללה באי התפרעות של הילידים במסגרתה נדקר קוק למות. נסיבות האירוע לא ברורות.
האנתרופולוג מרשל סהלינס (Marshall Sahlins) סיפק בספרו "איים של היסטוריה" נראטיב הסבר היסטוריוגרפי-תרבותי סדור, לפיו בתחילה ראו הילידים את קוק כאל לונו, משום שהופיע בזמן הנכון מבחינת המחזור הפולחני. כששב לאי בפעם השנייה, כבר לא תאם העיתוי את האמונות המסורתיות והדבר יצר תסיסה ותחושת השפלה בקרב הילידים.
הפולמוס.
בשנת 1992 פרסם פרופסור גנאנאת אובייסקרה (Gananath Obeyesekere), ראש המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פרינסטון דאז את ספרו "ההאלהה של קפיטן קוק" - "The Apotheosis of Captain Cook: European Mythmaking in the Pacific", בספר זה טען שההצגה הנראטיבית המערבית המקובלת של רצח קוק כמעשה פולחני של חברת ילידים הוא תיאור קריקטוריסטי נלעג. עיקר ספרו מבקר את סהלינס. לדבריו, התיאור האנתרופולוגי-תרבותי הוא מתנשא ומבזה. לשיטתו, התיאור התרבותי "מבחוץ", מבצע הדרה מהשיח של אחד השחקנים החשובים בדרמה - בני הוואי. הילידים, בני הוואי, טען אינם פחות רציונליים מכל תרבות אחרת. חיבורו הוא דוגמה להגות פוסט-קולוניאליסטית.
אובייסקרה מספק הסבר רציונלי להתנהגותם של בני הוואי, אשר הופתעו משינוי היחס של קוק אליהם לרעה בעת ביקורו השני. לדברי אובייסקרה הם מעולם לא חשבו באמת ובתמים שהוא אל והרצח לא היה פולחני אלא אקט של הגנה עצמית מפני פולש. פעולתם הייתה רציונלית והגיונית ולא אימפולסיבית.
בעקבות הפרסום החלה ביקורת נוקבת על ההיסטוריוגרפיה האנתרופולוגית-תרבותית כממסד מתנשא מחד והתקפות מצד היסטוריונים ואנתרופולוגים, וסהלינס בראשם, מאידך. היסטוריונים חשובים תקפו בעיקר את חוסר מקצועיותו של אובייסקרה, אשר לא היה היסטוריון מקצועי ואף לא עסק באנתרופולוגיה של איי הוואי.
האנתרופולוג והפילוסוף קליפורד גירץ הגדיר את הפולמוס כמפנה התרבותי השני של ההיסטריוגרפיה. מעתה התיאור האנתרופולוגי חייב לקחת בחשבון ביתר רצינות את נקודת ההשקפה התרבותית החוץ-אירופית ועליו לנסות ולהגן עליה בכנות כצורת מחשבה והתנהגות תקפה ולא כקריקטורה. הדבר השתלב היטב עם עליית התקינות הפוליטית בכתיבה ובדיבור האקדמי של התקופה.
המתנגדים לגישה זו טוענים שהחשיבה הרציונלית היא עצמה פרי של חשיבה מערבית ועצם הניסיון להכפיף תרבויות חוץ-מערביות לסולם הערכים לפיו חשיבה רציונלית נעלה יותר מצורות חשיבה אחרות היא-היא התנשאות והדרה של צורות חשיבה.
האנתרופולוג רוברט בורובסקי (Borofsky) חקר את הפולמוס ומצא לו השלכות פוליטיות. בורובסקי התגורר בהוואי וראיין פעילים פולטיים במדינה. אלו טענו ברובם כי אף על פי שאינם יכולים להוכיח את דברי אובייסקרה ואף על פי שייתכן שסהלינס צודק וראיותיו העובדתיות מוצקות יותר, הרי שאובייסקרה, כמהגר מסרי לנקה, "מבין את הפוליטיקה של הדיכוי" טוב יותר ולכן הוא רשאי, מוסרית, "לדבר בשם הוואי". הפרשה מוכיחה, לדעת בורובסקי ואחרים (כגון הפילוסוף Ian Hacking) שנראטיב היסטורי נוטל חלק מכריע בהבניית כוח תרבותי, בלי קשר ליכולת האישוש האובייקטיבי שלו. השאלה "מה היה באמת" ריקה מתוכן וטפלה ביחס לכוח של הנראטיב המעוגן בחוויה התרבותית והבא ממקור לגיטימי (לדעתה של הקבוצה שאותה הוא מייצג).
המפנה התרבותי
המפנה התרבותי (באנגלית: The Cultural Turn) הוא כינוי לתנועה הכוללת סדרה של התפתחויות במדעי החברה והרוח שתחילתם בשנות ה-60 של המאה ה-20 ואשר הגיעה לשיאה בשנות ה-80 וה-90. המפנה התרבותי מדגיש את החשיבות של משמעויות וסמלים ככוחות חברתיים, לעומת הדגש שניתן בעבר על גורמים "קשים" יותר, כגון מבנים חברתיים, דמוגרפיה, פוליטיקה וכלכלה. מכאן שניתן לראות את התנועה כמאופיינת על ידי מעבר מתורת הכרה לפיה המציאות נתונה כעובדה הניתנת לחקירה מדעית וידיעה חד-משמעית, לתפיסה לפיה התרבות היא שמבנה זהויות ויחסים חברתיים. המפנה התרבותי כולל בין השאר את הפוסטמודרניזם והפוסט-סטרוקטורליזם שצמחו בתוכו, ומתקשר גם למפנה הלשוני - המעבר לתפיסת המציאות דרך השפה.
המפנה התרבותי שינה כאמור באופן רדיקלי את הפרקטיקות והמטרות של מדעי החברה והרוח, גרם ליצירת התחום של לימודי תרבות והפיכתו לאחד מתחומי הלימוד האקדמיים הממוסדים, ופתח תתי תחומים חדשים בדיסצפלינות המסורתיות. אחד ההוגים המרכזיים בתנועת המפנה התרבותי הוא קליפורד גירץ, שספרו פרשנות של תרבויות (1973) השפיע על חוקרים בתחומים רבים ומגוונים, כגון סוציולוגיה, אנתרופולוגיה היסטוריה ותקשורת.
דוגמאות להשפעת המפנה התרבותי על תחומי מחקר שונים.
היסטוריוגרפיה.