ב-1939 החל פונדה במערכת יחסים קולנועית פורייה עם הבמאי הנודע ג'ון פורד, כאשר כיכב בסרט "מר לינקולן הצעיר" ("Young Mr. Lincoln"). באותה שנה כיכב בסרט נוסף של פורד, "תופי מוהוק" ("Drums Along The Mohawk"). פורד היה מרוצה כל כך מהשחקן הצעיר עד שפונדה לוהק ב-1940 לאחד מהתפקידים הזכורים ביותר שלו, טום ג'ואד בסרט "ענבי זעם" ("The Grapes Of Wrath"; שנעשה על פי הספר "ענבי זעם") ושזיכה את פונדה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה חתם על חוזה של שבע שנים עם אולפני פוקס. החוזה חייב אותו להופיע גם בסרטים שבהם לא רצה לשחק, וכתוצאה מכך לא בלט בהם.
בתחילת שנות ה-40, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ביקש פונדה להתגייס לצבא האמריקאי. אולפני פוקס לא אהבו את הרעיון וניסו למנוע את גיוסו, אולם לבסוף הוא גויס לחיל הים על אף שקיבל פטור משירות. הוא שוחרר מחיל הים ב-1945 לאחר שזכה במספר עיטורים.
פונדה שב לשחק בהצגות למשך זמן קצר ולאחר מכן חזר להוליווד. ב-1946 כיכב במערבון "קלמנטיין יקירתי" בבימויו של ג'ון פורד. הוא הופיע במערבון נוסף של פורד - "מבצר האפאצ'ים" (1948).
השיבה לברודוויי וההידרדרות הקולנועית.
ב-1948 שב פונדה לברודוויי ולוהק לתפקיד הראשי במחזה "מר רוברטס" ("Mister Roberts"). המחזה הופיע 1,077 פעמים ופונדה לא החמיץ אפילו הופעה אחת. ב-1950 התפרקו נישואיו לברוקאו, וכשדרש ממנה גט התאבדה. בסוף אותה שנה נישא בפעם השלישית, לסוזן בלנשרד.
לאורך שנות ה-50 המשיך להופיע פונדה בברודוויי. בין השאר, הופיע ב-1951 ב"נקודת האל-חזור" ("The Point Of No Return") וב"המשפט הצבאי של המרד על הקיין" ("The Caine Mutiny Court Martial").
ב-1955 חזר להוליווד וכיכב בגרסה הקולנועית של "מר רוברטס". הסרט בוים גם הוא על ידי פורד, אולם חילוקי דעות בינו ובין פונדה גרמו לסרט להיות שיתוף הפעולה האחרון של השניים. במהלך צילומי הסרט חלה פורד ובמאי אחר נקרא להחליפו. פונדה אמר מאוחר יותר שלא היה מרוצה מהמוצר הסופי, הגם שהביקורות היו ברובן חיוביות.
ב-1956 כיכב פונדה בסרט "מלחמה ושלום" לצידה של אודרי הפבורן,ובסרט "הנאשם" בבימויו של אלפרד היצ'קוק. ב-1957 הופיע בסרט "12 המושבעים" ("Twelve Angry Men"). לאחר שהתגרש מבלנשרד ב-1956, נישא לרוזנת אדפרה פרנצ'טי ב-1957. ב-1962 התגרשו, וב-1965 נישא בפעם החמישית והאחרונה לדוגמנית שירלי אדמס. ב- 1958 שיחק בסרט "זרקורי במה" בבימויו של סידני לומט. ב-1959 שיחק במערבון "עיר היצרים" בבימויו של אדוארד דמיטריק. ב-1962 שיחק בסרטים "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימויו של אוטו פרמינגר והיום הארוך ביותר. ב-1964 שיחק בפעם השלישית בסרט של סידני לומט, הפעם במותחן המלחמה "אל-כשל", המדבר על משבר גרעיני במהלך המלחמה הקרה, ועל ניסיונותיו של נשיא ארצות הברית להביא לסיומו. באותה שנה שיחק בקומדיה "סקס והנערה הרווקה לצידה של לורן באקול. ב-1965 שיחק בסרט המלחמה "יום לפני הכניעה". ב-1968 שיחק בסרט "החונק מבוסטון" לצידו של טוני קרטיס. עד 1969, כשלוהק לסרטו של סרג'ו לאונה "היו זמנים במערב", הייתה הקריירה הקולנועית של פונדה בשפל. היה זה התפקיד הגדול הראשון שלו לאחר 12 שנים, אולם גם לאחריו הוא התקשה מאוד להתאושש.
ב-1973 כיכב לצד אליזבת טיילור בסרט "Ash Wednesday" (הסרט תורגם לעברית בשם "גורלה של אישה יפה"). וכיכב לצד טרנס היל בסרט "קוראים לי אף אחד".
ב-1970 שיחק בסרט "המועדון החברתי של שאיין" בבימויו של ג'ין קלי לצידו של ג'יימס סטיוארט.
בשנת 1975, לפני הופעה בברודוויי, התמוטט פונדה מאחורי הקלעים ובגופו הושתל קוצב לב. זו הייתה תחילתה של הידרדרותו הבריאותית, ולמרות אשפוזים תכופים בבתי-חולים המשיך לעבוד. בשנת 1977 שיחק בסרט האסונות "רכבת הרים" לצד ג'ורג' סיגל.
ב-1981 כיכב פונדה לצד בתו, ג'יין פונדה, באחד הסרטים המפורסמים ביותר שלו - האגם המוזהב. עבור הסרט קיבל את האוסקר היחיד שלו, זמן קצר לפני שנפטר מהתקף לב ב-12 באוגוסט 1982. גופתו של פונדה נשרפה ואפרו פוזר.
סורא
סורא הייתה עיר בדרום בבל, אשר הייתה ממוקמת ממערב לפרת. בסורא פעלה ישיבת סורא, שהייתה מרכז תורה חשוב ביותר. אדמות הסביבה של סורא התפרסמו בגידוליהם, בעיקר כרמים, שדות חיטה ושעורה ומטעי פירות. יש הסוברים (רב שרירא גאון, ספר הקבלה) שסורא והעיר מחסיה הם שמות שונים לאותה העיר.
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו קדמוניות היהודים, שלאחר ביטול ממלכתם הקטנה (שהייתה על אדמות בבל, והוקמה על ידי חסינאי וחנילאי, יהודים בבלים, כ-45 שנים לפני חורבן בית המקדש השני), פקד משבר חמור ביותר את יהודי דרום בבל. לאחר מותם של האחים חסינאי וחנילאי, התנקמו עמי הארץ ביהודים על מעשיהם, מה שהוביל להגירה המונית משם. חלק מהיהודים נמלטו לעיר סלוקיה שעל שפת החידקל. בעיר זו, הייתה מלחמה בין היוונים ובין הסורים, ולאחר בואם של היהודים לשם, הם השלימו, ועשו יד אחת נגד היהודים. התוצאות היו הרס וחורבן של סלוקיה היהודית, ומותם של רבים מהיהודים שהיגרו לשם. לאחר ההרס הרב, פנו יהודי סלוקיה (לשעבר) לעיר קטסיפון, בירת מלכות הפרתים, אך גם שם התנכלו אליהם התושבים, והם נאלצו להמשיך לנדוד. כדי להציל את נפשם מבעוד מועד, ברחו רוב יהודי המקום לערים נהרדעא ונציבין, שהיו ערי מבצר, שבהם יד היהודים הייתה על העליונה. מכיוון שרוב יהודי דרום בבל עברו דרך תלאות זו עד לערים אלו, נתדלדל היישוב היהודי בדרום בבל, וקהילות סורא וסביבותיה נחרבו.
כ-180 שנה לאחר חורבן והתדלדלות העם הזו, החלה קהילת סורא להתאושש, ואף נמצאו שם יהודים רבים במאה השלישית.
לאחר שרב חזר לבבל בתחילת המאה השלישית, הוא נוכח במצב הרוחני העגום של קהילת סורא ולכן בשנת 225, בחר לעזוב את המרכז התורני של יהודי בבל אז, נהרדעא, ולהקים ישיבה בסורא. ישיבה זו הפכה למרכז תורני חשוב בדרום בבל ובבבל בכלל, ולימים הפכה לאחת משתי ישיבות בבל הגדולות, סורא ופומבדיתא.
סורא הייתה עיר חשובה ליהדות, ושימשה כמרכז תורה חשוב, בו חכמיה למדו, לימדו, וגם עסקו בחקלאות. היא התפרסמה בקרב היהודים בעיקר בזכות ישיבת סורא.
על פי הרב שרירא גאון, סורא היא העיר מתא מחסיא המוזכרת בתלמוד, ואולם, מתא מחסיא, המוזכרת בתלמוד, מובאת שם פעמים רבות כעיר סמוכה או בפרבר של העיר סורא, והישיבה שהתקיימה במתא מחסיא הועברה או שימשה מעת לעת כסניף נוסף לישיבת סורא.
מירק
מזלג
מזלג הוא כלי אכילה, לו ידית מצד אחד ומספר קצוות משוננים מצידו השני, אשר מטרתו להרים חתיכות מזון על מנת להקל על אכילתן.
המזלג נפוץ היום בעולם, אך במזרח הרחוק משתמשים בעיקר במקלות אכילה.
היסטוריה.
במקור, היו המזלגות ישרים ודמו לקלשון. מבנה זה איפשר לאחוז במזון בזמן שחותכים אותו וכן להרים את המזון, אך לא לאסוף אותו. מזלגות כאלה שימשו במזרח התיכון במשך מאות שנים ואף הוזכרו בספר שמואל א':
מעריכים כי המזלג הגיע לאירופה במאה השביעית או השמינית, דרך השפעה פרסית. שם מעמד הביניים הבורגני, בעלי נימוסי השולחן, עשו שימוש במזלג לאכילת בשרים.
פרשן התלמוד חננאל בן חושיאל, אשר פעל בסוף המאה ה-10 ובתחילת ה-11, מספר על המזלג שבו עושים שימוש בני יוון. הוא מציין בפירושו למסכת בבא מציעא את הדברים הבאים:
לפני המצאת המזלג אכלו באירופה רק באמצעות סכין, כף ובידיים. בני המעמדות העליונים, בעיקר הנשים שבהם, נהגו, על מנת שלא ללכלך את ידיהם, להרים את המזון מהצלחת ולאכול עם שני סכינים.
במאה ה-11 הגיע המזלג לאיטליה, דרך האימפריה הביזנטית, ושימש להחזקת גוש הבשר בזמן שחתכו אותו (ואת הבשר עצמו אכלו בידיים), אולם רק במאה ה-16 נוצרו מזלגות עם שלוש וארבע שיניים שנועדו לאכילת פסטה, זו הייתה התקופה בה הפך המזלג לפופולרי באיטליה בקרב האצולה. מעמד הסוחרים החל להשתמש במזלג אחרי 1700.
המזלג מוזכר בספרו של תומאס קוייאט על מסעותיו לאיטליה משנת 1611, אולם בצפון אירופה התייחסו למזלג כאל קוריוז איטלקי.
המזלג החל להיות מקובל באירופה מהמאה ה-17, ובבריטניה רק במאה ה-18. באותה עת פיתחו את המזלג כפוף השיניים, המקובל היום בשימוש, בגרמניה.
הסולטנות הממלוכית
הסולטנות הממלוכית הייתה סולטנות ששלטה על חלקים נרחבים מהלבנט בין 1260 ל-1517 לספירה. הסולטנות שנשלטה על ידי אליטה ממלוכית, הייתה כוח פוליטי וצבאי מרכזי במזרח התיכון וממרכזה במצרים התפשטה לשטחי ארץ ישראל, סוריה, לבנון, עבר הירדן, סודאן ומערב חצי האי ערב. הסולטנות הממלוכית כבשה את הממלכות הצלבניות שנותרו בלבנט, בלמה את ההתפשטות של הח'אנות האילח'אנית מעבר לנהר הפרת, והתמודדה בהצלחה מול אויבים רבים עד שהובסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
הרקע לעליית הסולטנות הממלוכית.
השיטה הממלוכית.
כאשר הח'ליפות הגיעה לאזור מרכז אסיה, עמדו השליטים הערבים על הכישורים הצבאיים של העמים הטורקים שישבו שם. הטורקים היו נוודים פסטורליים שהצטיינו בפרשות ובקשתות רכובה. הח'ליפה העבאסי אל-מעתצם בנה לעצמו יחידה גדולה של חיילים טורקיים מאזור הערבה המרכז אסייתית.אל-מעתצם לא גייס את אותם טורקים כשכירי חרב אלא "יצר (ויש הטוענים שרק מיסד) מנגנון של עבדות צבאית". אל-מעתצם רכש לעצמו עבדים טורקים ממוצא פגאני, וריכז אותם ביחידה עם דומיננטיות אתנית טורקית. הח'ליפים העבאסים שבאו אחרי אל-מעתצם "המשיכו ושכללו את השיטה הממלוכית והוסיפו לה שני מרכיבים שאפיינו אותה (על פי רוב) גם במאות השנים שלאחר מכן – רכישת העבדים בגיל צעיר והעברתם במסלול הכשרה מיוחד". השיטה הממלוכית התפשטה ברחבי עולם האסלאם ובמשך מאות בשנים הקימו שלטים מוסלמיים יחידות ממלוכיות לשרת בצבאם.