באפריל 1966, 21 מורדים מ-ZANU חדרו מזמביה אל תוך רודזיה והתפצלו ל-3 קבוצות, כשמטרתם הייתה לחתוך קווי חשמל ולתקוף חוות של תושבים לבנים. באחת החוות ליד סינויה, אחת הקבוצות נתקלה בכוחות משטרה רודזיים שהקיפו אותם. שבעת חברי הקבוצה נטבחו על ידי הכוחות הרודזיים, שלא ספגו נפגעים כלל כתוצאה מהתקרית. זה היה אחד מהרגעים הראשונים בו היה "מגע", מפגש צבאי לפי המונחים הרודזיים. המנהיגים של ZANU תיארו את האירוע בצורה מוגזמת והתייחסו אליו כ-"הקרב בסינויה" . 28 באפריל, יום התקרית, נקרא יום הצ'ימורנגה. בלילה בין 16 ל-17 במאי, זמן קצר לאחר הקרב בסינויה, אחת הקבוצות המורדות הרגה את יוהנס וילהון ואשתו בחווה שלהם ליד הארטלי. ZAPU לקח אחריות על האירוע והזהיר: "על כל אחד מבנינו ובנותינו שנהרגו על ידי המתיישבים, אנו נהרוג מתיישבים עם ריבית מצטברת".
בשנים 1967–1968 פעילות הגרילה עלתה מדרגה בקצב שלה. הלאומנים הותקפו בלחימה עירונית, חומרי נפץ הוברחו דרך הגבולות במשאיות ומכוניות (לרוב הם התגלו), ZAPU שלח אישה לבנה להשאיר פצצות במלונות הגדולים של סולסברי אך גם זה נכשל. בו זמנית, קבוצה של לבנים לאומנים מהאוניברסיטה ברודזיה שהזדהו עם המטרות היו פעילים בעידוד תקיפות ברימונים – בית קפה בעיר נפגע, גם בית בפרברים. הקבוצה נתפסה, וחלקם נאסרו או גורשו לארצות מולדותיהם באירופה.
מבצע ניקל.
ב-1967, כוח משולב של 90 לוחמי גרילה ZAPU והקונגרס האפריקאי הלאומי הדרום אפריקאי נכנסו לרודזיה באזור מפלי ויקטוריה, במטרה להמשיך אל אזור בטוח של שבט בשם טהולוטו ולהקים שם בסיסי גיוס. הקונגרס הלאומי תכנן לאחר מכן להגיע ליוהנסבורג דרך חדירה לבוטסוואנה, אך לוחמי הגרילה נתקלו בבעיה. נאמר להם שהם יתקבלו בשלום על ידי אנשי השבט, אבל הם היו חשדניים כלפי המורדים. המידע הועבר ישירות אל הרודזים, וזה למעשה היה המבצע הראשון במלחמה, בו נהרגו 47 מהמורדים על ידי כוחות הביטחון במהלך 3 שבועות. מעל 20 נתפסו, והניצולים שרובם היו פצועים ברחו לבוצוואנה, שם הם נכלאו אך שוחררו בידי הרשויות של זמביה. מבצע זה נקרא "מבצע ניקל". למרות הטחת האשמות בין הקבוצות הלאומיות השונות, פעולות הגרילה המשיכו.
מבצע קלדרון.
במרץ 1968, 123 לוחמי גרילה מאותן הקבוצות חצו את נהר זמבזי ליד נהר צ'וורה, ובמשך 3 חודשים הם הקימו בסיסים בהם היה ציוד רפואי, אוכל ונשק. ריינג'ר של אחת השמורות באזור ראה את המחנה, וב-18 במרץ כוחות הביטחון של רודזיה הרסו את ששת הבסיסים של כוחות הגרילה. הלחימה נמשכה כמעט חודש, ו69 לוחמים נהרגו לעומת 6 אנשי ביטחון רודזים. שאר הלוחמים נלכדו או הוברחו חזרה לזמביה.
ביולי אותו כוח ניסה שוב לבצע את אותה הפעילות. שלוש קבוצות של 91 לוחמים נכנסו דרך נהר זמבזי ושוב נצפו על ידי הכוחות הרודזים. למרות התנגדותם העוצמתית הם הוברחו על ידי הכוחות, אך שוטר דרום אפריקאי נהרג. הוא היה השוטר הדרום אפריקאי הראשון שנהרג במגע ישיר עם לוחמי הגרילה במלחמה ברודזיה. עד סוף 1968 יותר מ-160 מורדים ו12 אנשי כוחות ביטחון רודזים נהרגו.
התקיפות של שנות 1967–1968 נכשלו. במקום כוחות גדולים שיכלו להישלח, לוחמי גרילה עצמאיים נשלחו לתוך רודזיה כדי להשיג מידע מודיעיני וכדי להתכונן לתהליך פלישה מורכב יותר. חוסר ההתקדמות של המלחמה גרמה לתחושת שאננות בקרב הממשלה הרודזי, מתוך הנחה כי יש להם עליונות צבאית (תחושה שהייתה מוטעית), וחלק מהרודזים אף האמינו שהמלחמה נגמרה. המודיעין הרודזי לעומת זאת העריך נכונה שהכוח של הגרילה מתחזק, אך לא ידעו איפה המורדים יכו ומתי. אף על פי שהכוחות של האיחוד האפריקאי העממי לא התמקדו בשיפור את האסטרטגיות שלהם, המנהיגים של ZANU והגוף הצבאי שלו – צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA) – העריכו מחדש את הנהגת המלחמה, ושלחו את אנשיהם להתאמן בסין ובקובה. בנוסף, ב-1969, ZANU הקימו מועצת מלחמה, שאחד מצעדיה הראשונים היה ניסיון לשכנע את החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO), שפעלו כנגד הפורטוגזים במוזמביק, לאשר לZANLA לפעול משטחם. למרות חוסר רצון בהתחלה מצידם של FRELIMO, הם הסכימו לכך בתנאי שלוחמי ZANLA יעמידו פנים כחלק מהארגון. מהבסיס החדש שלהם, הנשק נשלח בקלות רבה יותר לצפון-מזרח רודזיה.
בין 1969–1970 היו תקיפות מעטות של כוחות גרילה שלא גרמו לנזק רב מדי. למרות זאת, הם תמיד המשיכו לטעון ולשכנע את אזרחי זמביה שהמלחמה הזאת היה המשך של מאבק הצ'ימורנגה מ-1890. ברודזיה, ממשלתו של סמית' קיבלה דיווחים קבועים ומדויקים מהמודיעין הרודזי, ועל אף שלרוב דיווחיהם זכו להתעלמות מצד הקבינט, היו פוליטיקאים אשר התייחסו לטענותיהם. בכל זאת, לא הועברו כוחות לגבול מוזמביק כנגד כוחות ZANLA שבאותו שלב חיזקו את הלוגיסטיקה ואת מיקום בתוך FRELIMO. באותן שנים, צבא רודזיה גדל בהדרגה, ואף על פי שננקטו אמצעי זהירות רבים, הייתה תחושת ביטחון גבוהה בקרב החיילים. ב-1972 הם לא היו מודעים להיקף הפלישה של ZANLA ממוזמביק אל המזרח. על אף שבשנות ה-60 הכוחות הרודזיים הביסו בקלות את המורדים של ZAPU, דבר שלקח להם זמן להתאושש ממנו, בחלק השני של המלחמה הכוחות הרודזיים נתפסו לא מוכנים.
חלק שני ושלישי.
כוחות הגרילה היו הראשונים לתקוף. לוחמים מ-ZANLA בנו תשתית רחבה בצפון-מזרח רודזיה ורק בנובמבר 1972 סולסברי החלה להבין את היקף החדירה וההתרחבות של הכוחות, ובחודש דצמבר באותה שנה השירות הצבאי הוארך לשנה אחת, אך גם ההתרחבות של כוחות הביטחון לא הצליחה למנוע את גל ההתקפות החדש. ב-21 בדצמבר 1972, כוחות ZANLA תקפו את חוות אלטנה המרוחקת במחוז סנטנרי. לפי כוחות הביטחון ברודזיה, המתקפה הזאת הייתה אמורה להיות חלק ממתקפה משולבת כנגד 5 חוות, אבל הקבוצה שתקפה את אלטנה קראה את ההוראות בצורה לא נכונה ותקפה 24 שעות לפני. לפי ZANLA המפקד המקומי של הקבוצה האזורית (נהאנדה) שכללה 21 אנשים הורה לתקוף את אלטנה כדי להסיט את תשומת ליבם של כוחות הביטחון אליהם, כשבאותו זמן הם לחמו כנגד קבוצות גרילה אחרות באזור מטוקו. שני לילות לאחר מכן, כוחות ZANLA שיגרו טילים ורימונים שפצעו משפחה אחת, שעברה לחווה אחרת. בבוקר, רכב שחרור של הכוחות הרודזיים עלה על מוקש וחייל לבן אחד מת ו3 נוספים נפצעו. ב-28 בדצמבר 3 חיילים רודזיים נוספים נהרגו בפיצוץ מוקש. לכל זה נוספו התקפות מתמשכות על חוות באזור.
ההתקפה יזמה את מבצע הוריקן. המבצע נועד כדי להדוף את כוחות הגרילה, אבל התגובה הייתה איטית וחסרת ביטחון. הכוחות נשלחו לאזור הפעילות למבצע שימשך 8 שנים, והם שמו לב באופן מידי שהמקומיים אינם משתפים פעולה עם כוחות הביטחון מתוך פחד מנקמה של כוחות ZANLA ומכיוון שראש השבט היה תומך של כוחות ZANLA. עד לתחילת המבצע, כוחות הביטחון הרודזיים היו בטוחים שהתושבים השחורים במדינה יתמכו במאמצי הממשלה כנגד המורדים ושאין צורך לשנות את גישתם, למרות דיווחים הפוכים. רק לאחר המתקפה על חוות אלטנה הבינו שהתפיסה שהתושבים יתמכו בהם היא אשליה, ושינו את תפיסתם.
כוחות הגרילה הסתננו ממוזמביק ומזמביה. בינואר 1973, איאן סמית' הכריז על סגירת גבולות עם זמביה למעט משלוחי נחושת. לאחר מספר חודשים סמית' חזר בו, אך הממשלה בזמביה החליטה להשאיר את הגבולות סגורים מצידם. לאחר שהניסיונות הדיפלומטיים כשלו, הממשלה הרודזית החליטה לחסל כל תמיכה חיצונית לכוחות הגרילה – קנסות ניתנו לאזורים בהם פעלו המורדים, הבקר של השבטים הוחרם. כחודש לאחר מכן, בפברואר, כל המוסדות המקומיים בצ'יוואשה (שבטים בטוחים בזימבבואה) נסגרו (בתי ספר, חנויות, כנסיות, עסקים). אזורים אחרים היו סגורים בזמן שהצבא הרודזי עבר בהם במהירות. המסר שהעבירו לאזורים האלה היה להודיע על מקום הימצאותם של כוחות הגרילה, או שכל המוסדות שלכם יישארו סגורים. המסר עבר, המודיעין הרודזי קיבל מידע והחל להשתפר, אבל השיטה גרמה לכעס ומרמור בקרב התושבים באותם אזורים. הכוחות הרודזיים הצליחו לעכב את כוחות הגרילה ובמקרים מסוימים לוחמי ZANLA נאלצו לעבור לחטיפות. ביולי 1973 צעדו 295 תלמידים וצוות בית הספר לאזור סנטנרי. הם נעצרו על ידי הכוחות הרודזיים וכולם חזרו פרט לשמונה. אף על פי שצעירים רבים עזבו את בית הספר כדי להצטרף מרצון לכוחות הגרילה, ניסיונות החטיפה גדלו בשנים לאחר מכן.
הכוחות הרודזיים נתקלו גם הם בבעיות כוח אדם – בזמן שמשתמטים נרדפו, תושבים מעורבים ואסיאתיים שהיו פטורים לפני כן משירות צבאי, גויסו לצבא, טווח הגילאים התרחב, התנאים והשכר עלה לאלו שהיו זמן רב בשירותי הביטחון של המדינה. מ-1974 הצבא התרחב עוד יותר, חלקית עקב עידוד גיוס זר וגדודים נוספים של RAR הוקמו. במקביל, נעשו ניסיונות להתחיל מלחמה פסיכולוגית נגדית ולשם כך היה צורך לזכות בעידוד של האזרחים. לכן הממשלה והמשרד לענייני פנים החלו לפתח תוכניות לפיתוח אזורים כפריים, הוצעו פרסים לשבטים אשר יסגירו את מקומות המחבוא של כוחות הגרילות או מקומות בהם מוסתרים כלי נשק – כנגד, הכוחות המעודכנים היו מרוכזים באזורים מסוימים כדי לנקות את אותם אזורים מכוחות גרילה והשפעתם, מה שהפך לכפרים מוגנים.
כפרים מוגנים.