בדצמבר 2014, הוועדה לחקירה ספקנית קראה למדיה להפסיק להשתמש במונח "ספקנות" כשהיא מתייחסת להכחשת אקלים. במכתבם, הם הנגידו בין ספקנות מדעית – "שעומדת ביסוד השיטה המדעית" – לבין הכחשה – שהיא "דחייה א-פריורית של רעיונות ללא שיקול דעת אובייקטיבי" – ולבין ההתנהגות של המעורבים במאמצים הפוליטיים לערעור האמון במדעי האקלים. הם אמרו ש־"לא כל האנשים שקוראים לעצמם ספקני אקלים הם מכחישים. אבל כמעט כל המכחישים תייגו את עצמם באופן שגוי כספקנים. שיתוף הפעולה של עיתונאים עם השם המטעה הזה מעניק אמינות לא רצויה לאנשים שדוחים את המדע ואת החקירה המדעית". ביוני 2015 סיפר העורך הציבורי של הניו יורק טיימס שהעיתון נוטה יותר ויותר להשתמש בתואר "מכחיש" כאשר "מישהו מאתגר מדע מבוסס היטב", אך ציין שדבריו מבוססים על חווייתו האישית ולא על מדיניות קבועה, ושלא ישתמש בתואר זה כאשר "מישהו לא ממש בטוח על מה הוא מדבר או שהוא איפשהו באמצע". המנהלת בפועל של עמותת העיתונאים הסביבתיים אמרה שבעוד שיש ספקנות מתקבלת על הדעת לגבי מספר נושאים ספציפיים, היא מרגישה ש"מכחיש" הוא "המונח המדויק ביותר להשתמש בו כאשר מישהו טוען שאין כזה דבר התחממות גלובלית, או מסכים שיש כזה דבר אבל מכחיש שיש לזה איזושהי סיבה שאנחנו יכולים להבין או איזו השפעה שניתן למדוד".
היסטוריה.
מחקר על השפעת הפחמן הדו-חמצני על האקלים החל ב-1824, כאשר ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה הסיק את קיומו של "אפקט חממה" אטמוספירי. בשנת 1860, ג'ון טינדל כימת את ההשפעה של גזי חממה על בליעה של גלי אינפרא-אדום. סוונטה ארהניוס הראה ב-1896 ששריפת פחם יכולה לגרום להתחממות גלובלית, וב-1938 גאי סטיוארט קלנדר מצא שזה כבר קורה במידה מסוימת. המחקר התקדם במהירות אחרי 1940; משנת 1957, רוג'ר רבל הזהיר את הציבור ששריפת דלקי מאובנים היא "ניסוי מדעי גרנדיוזי" על האקלים. נאס"א ו-NOAA (מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית) החלו לחקור, ו"דו"ח צ'ארני" משנת 1979 הסיק שהתחממות ניכרת כבר נמצאת בדרך, וש"משמעותה של מדיניות 'נחכה ונראה' היא כנראה לחכות עד שיהיה מאוחר מדי."
ב-1959 מדען שעבד ב"של" הציע במאמר ב-New Scientist שמחזור הפחמן הוא יותר מדי גדול מכדי שפעילות אנושית תוכל לשבש את האיזון של הטבע.
בתגובה למודעות הציבור העולה בקשר לאפקט החממה בשנות השבעים, נוצרה תגובה שמרנית, שהכחישה חששות סביבתיות שיכולות להוביל לרגולציות ממשלתיות. עם תקופת נשיאותו של רונלד רייגן ב-1981, ההתחממות הגלובלית הפכה לסוגיה פוליטית, עם תוכניות מיידיות לקיצוץ תקציבים ממחקרים סביבתיים, במיוחד כאלה שקשורים לאקלים, והפסקת מימון לניטור CO2. רייגן מינה את ג'יימס ב. אדוורדס לשר האנרגיה, שאמר שאין שום בעיית התחממות גלובלית אמיתית. חבר הקונגרס אל גור למד אצל רוג'ר רבל, והיה מודע למדע המתפתח: הוא הצטרף לאחרים בארגון שימועים בקונגרס משנת 1981 ואילך, עם עדויות של מדענים כולל רבל, סטיבן שניידר וואלאס סמית' ברואקר . השימועים יצרו מספיק תשומת לב ציבורית כדי להקטין את הקיצוץ במימון חקר האטמוספירה. התפתח ויכוח פוליטי-מפלגתי מקוטב. ב-1982, פרסם שרווד ב. אידסו את ספרו "פחמן דו-חמצני: חבר או אויב?" שאומר שגידול בכמות ה-CO2 לא יחמם את כדור הארץ, אלא ידשן יבולים והוא "משהו שצריך לעודד ולא לדכא", תוך כדי תלונות על כך שהתאוריות שלו נדחו על ידי "הממסד המדעי". דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) מ-1983 אמר שהתחממות גלובלית "היא לא בעיה תאורטית אלא איום שהשפעותיו יורגשו בתוך מספר שנים", עם אפשרות לתוצאות "קטסטרופליות". ממשלת רייגן הגיבה בכך שקראה למסמך "זורע בהלה", והפולמוס קיבל סיקור תקשורתי נרחב. תשומת לב הציבור נדדה לבעיות אחרות, ולאחר מכן מציאת החור באוזון בשנת 1985 הביאה לתגובה בינלאומית מהירה. עבור הציבור, העניין היה קשור לשינוי אקלים והאפשרות לתגובה אפקטיבית אליו, אבל העניין התקשורתי נמוג.
עניין הציבור התחדש בינות לבצורות קיץ וגלי חום כשג'יימס הנסן העיד בשימוע קונגרס ב-23 ביוני 1988, וקבע ברמת ביטחון גבוהה שהתחממות לטווח ארוך נמצאת בעיצומה יחד עם התחממות חמורה סביר להניח בחמישים השנה הבאות, ואזהרה מסערות ושיטפונות שסביר שיבואו איתה. תשומת הלב שהקדישה לכך התקשורת עלתה: הקהילה המדעית הגיעה להסכמה רחבה שהאקלים מתחמם, ושסביר שהפעילות האנושית היא הסיבה העיקרית, ושתהיינה תוצאות משמעותיות אם מגמת ההתחממות לא תרוסן. העובדות הנ"ל עודדו דיון על אודות חוקים חדשים הקשורים לרגולציה סביבתית, שגררו התנגדות מתעשיית דלקי המאובנים.
משנת 1989 והלאה, מספר ארגונים ממומנים על ידי התעשייה הכוללים את קואליציית האקלים הגלובלית (GCC) ואת מכון ג'ורג ק. מארשל (GMI) ניסו לזרוע ספק בציבור, על ידי שימוש באסטרטגיה שכבר פותחה על ידי תעשיית הטבק. קבוצה קטנה של מדענים שהתנגדו לקונצנזוס סביב ההתחממות הגלובלית הפכו למעורבים פוליטית, ובתמיכתם של גורמים פוליטיים שמרניים, החלו לפרסם ספרים וכתבות בתקשורת, יותר מאשר בכתבי עת מדעיים. קבוצת המדענים הקטנה כללה חלק מאותם האנשים שהיו חלק מהאסטרטגיה שכבר נוסתה על ידי תעשיית הטבק. ספנסר ווירט מזהה את התקופה הזאת בתור הנקודה בה ספקנות לגיטימית לגבי היבטים בסיסיים של מדע האקלים כבר לא הייתה מוצדקת, ואלו שהפיצו חוסר אמון בסוגיות אלו הפכו למכחישים. אחרי שהטיעונים שלהם הוכחשו בקצב הולך וגובר על ידי הקהילה המדעית ונתונים חדשים, המכחישים עברו להשתמש בטיעונים פוליטיים, החלו לבצע התקפות אישיות על המוניטין של מדענים, ולקדם רעיונות כמו תאוריות קונספירציה על ההתחממות הגלובלית .
עם נפילת הקומוניזם ב-1989 וההישגים הבינלאומיים של התנועה לאיכות הסביבה ב"פסגת כדור הארץ" בריו ב-1992, מאמציהן של קבוצות הדיון השמרניות בארצות הברית פנו מקידום הפחד מהסוציאליזם לקידום הפחד מתנועות סביבתיות קיצוניות. קבוצות דיון אלו הוקמו בשנות השבעים בתור תנועת נגד אינטלקטואלית לסוציאליזם, ופנו לעסוק בתנועות סביבתיות משום שהם ראו בהן איום למטרותיהם, שהן שימור נכסים פרטיים, סחר חופשי וקפיטליזם גלובלי. כתנועת נגד, הם השתמשו בספקנות סביבתית כדי לקדם את הכחשת הימצאותן של בעיות סביבתיות כמו אובדן המגוון הביולוגי ושינוי אקלים.
ב-1992, דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (ה-EPA) קישר בין עישון פסיבי לסרטן הריאה. תעשיית הטבק שכרה את חברת יחסי הציבור APCO Worldwide, שהציעה את האסטרטגיה לקדם קמפיין אסטרוטרפינג (יצירת רושם של תנועת שורשים רחבה שתומכת ברעיון, אדם או מוצר מסוים) לזריעת חוסר אמון במדע על ידי קישור בין החרדה מעישון לנושאים נוספים, כמו ההתחממות הגלובלית, כדי להפנות את דעת הציבור נגד התערבות ממשלתית. הקמפיין תיאר את חששות הציבור כ"פחדים בלתי מבוססים" שכביכול מבוססים על "מדע זבל" בלבד, בניגוד ל"מדע הנכון" שלהם. הקמפיין בוצע דרך חברות קש, בעיקר על ידי "המרכז לקידום המדע הנכון" (TASSC) והאתר שלהם, "מדע זבל", שהפעיל סטיבן מילוי . מזכר של חברת טבק העיר "ספק הוא המוצר שלנו היות שזו הדרך הטובה ביותר להתחרות ב'גוף העובדות' הקיים בתודעתו של כלל הציבור. זהו גם אמצעי ליצירת מחלוקת". במהלך שנות התשעים, קמפיין הטבק נפסק, וTASSC החלה לקבל מימון מחברות דלק כולל אקסון מוביל. האתר שלהם הפך לאתר מרכזי להפצת "כמעט כל סוג של הכחשת אקלים שמצא את דרכו לעיתונות הפופולרית".
בשנות התשעים, מכון מרשל התחיל בקמפיין נגד הרגולציות המתרבות על סוגיות סביבתיות כמו גשם חומצי, הידלדלות שכבת האוזון, עישון פסיבי וסכנות הדי-די-טי. בכל אחד מהמקרים טענתם הייתה שהמדע יותר מדי לא ברור כדי להצדיק כל התערבות ממשלתית, אסטרטגיה שהמכון שאל ממאמצים קודמים להפחית בחשיבותם של השפעות הטבק על הבריאות בשנות השמונים. קמפיין זה יימשך גם בעשרים השנים הבאות.
מאמצים אלו הצליחו להשפיע על האופן בו הציבור תופס את מדעי האקלים. בין 1988 לשנות התשעים, השיח הציבורי עבר מלדון במדע ובנתונים על שינוי האקלים לדיון בפוליטיקה ובפולמוס הציבורי סביבו.
הקמפיין לזריעת הספק המשיך גם במהלך שנות התשעים, וכלל קמפיין פרסום שמימנו תומכי תעשיית הפחם , שהתכוון "למקם מחדש את ההתחממות הגלובלית כתאוריה ולא כעובדה". בנוסף, ב-1998 נכתבה הצעה על ידי מכון הנפט האמריקאי בכוונה לשכור מדענים לשכנע פוליטיקאים, את המדיה ואת הציבור שמדע האקלים לא מספיק אמין כדי להצדיק רגולציות סביבתיות. ההצעה כללה תוכנית פעולה מפורטת שעלותה 5,000,000 דולר אמריקאי "להביא להשפעה מרבית של הדעות המדעיות שעולות בקנה אחד עם ההשקפות שלנו על הקונגרס, התקשורת, ועל קהלי מפתח אחרים", במטרה "לערער את ה'דעה המדעית השוררת' ולהעלות לגביה ספקות".
ב-1998, רוס גלבספן הבחין בכך שעמיתיו העיתונאים מקבלים את ההתחממות הגלובלית, אבל מעידים על עצמם שהם נמצאים ב־"'שלב-שתיים' של הכחשת משבר האקלים", וחושבים שמתן מענה לבעיה אינו כדאִי. ספר שיצא לאור לאחר מכן באותה שנה בשם "הפוליטיקה של ההכחשה" תיאר "לחצים כלכליים ופסיכולוגיים" שגורמים להכחשת הקונצנזוס המדעי במספר סוגיות בהתחממות הגלובלית.