חשיבה מסוג זה מוכרת בעבודה טיפולית של זוגות, משפחות או קבוצות. בבסיס כל אדם קיים מתח בין גישות הפוכות (מחויבות מול חופש, חיסכון מול חיפוש עונג, תוקפנות מול ריסון) ובמצבים שונים האדם מפריד בין החלקים שבתוכו ומפקיד צד אחד בידי האחר. באופן זה מתקיים לרוב בזוגיות צד מחויב יותר וצד שנוטה לברוח, חבר משפחה שנוטה לבזבז ולעומתו אחר שחוסך יתר על המידה. כל משתתף מייצב את העצמי שלו באמצעות החלת תבנית פשוטה על גבי הדחיסות הראשונית והעשירה שקיימת בו. זה הוא התהליך המשני שמגדיר חלקים מסוימים מתוך המורכבות הראשונית כ"שלי", וחלקים אחרים - כ"של האחר".
קלאו קרקע דרומי
מרים ברטוב
מַרְיָם ברטוב (גוטמן) (25 ביולי 1914 – 30 ביוני 2012) הייתה סופרת ילדים, ציירת ומאיירת ישראלית.
ביוגרפיה.
ברטוב נולדה בקיץ 1914 בעיר המבורג שבצפון גרמניה. בילדותה מתה עליה אמה, והיא התחנכה בבית סביה בבירה בברלין. ברטוב הצטיינה בציור מגיל צעיר, ולמדה בגימנסיה ריאלית ולאחר מכן באקדמיה לאמנות. עוד בילדותה הגיעה להכרה ציונית והייתה פעילה בתנועת "החלוץ". בשנת 1935, על רקע עליית הנאצים לשלטון, היגרה משפחתה לארגנטינה, אך היא החליטה לעלות לארץ ישראל, ועלתה בשנת 1936. בארץ הצטרפה לגרעין של הקיבוץ המאוחד בשם "קיבוץ מחר" ששכן ברמתיים, ובשנת 1942 התיישב בגברעם. ברטוב הייתה חברת הקיבוץ במשך עשרות שנים. בהמשך עברה לבאר שבע, ולבסוף התיישבה בנתניה. בקיבוץ עסקה, בין היתר, בייצור צעצועים שעיצבה בעצמה.
בשנת 1949 החליטה לכתוב סיפור לילדים, על פי סיפור שסיפרה לילדיה, לאחר שעיצבה בובות בד בדמויות הסיפור. היא פנתה אל שחקן תיאטרון "האהל" יהודה גבאי, שכתב על פי הנחייתה את הסיפור "עֲליקָמָא הקטן", העוסק בכושי באפריקה. את הסיפור איירה ברטוב במגזרות נייר בצבעים אדום, לבן ושחור. הצלחת הספר הביאה לכתיבת ספרים רבים נוספים, ולאיור ספרים של כותבים אחרים. כן איירה לעיתונים "דבר" ו"משמר לילדים". גם בספרים שאיירה, כתבה לעיתים קרובות את הסיפורים, והגישה אותם כשהם מאוירים למספרים ולחורזי החרוזים, כך שחלקה ביצירה היה גדול מאיור גרידא.
בשנת 1986 זכתה מידי נשיא המדינה חיים הרצוג על מפעל חייה באיור ספרי ילדים בפרס בן-יצחק, המוענק על ידי מוזיאון ישראל למאייר המצטיין לספרי ילדים.
ברטוב עבדה בקיבוץ במשך שישה ימים, וציירה, כתחביב, ביום השביעי. ציוריה הוצגו בתערוכות, וזכו להכרה אמנותית. ברטוב ציירה בטכניקות שונות, לרבות ציור על זכוכית וחיתוך עץ.
בשנת 1949 הציגה ציור זכוכית בתערוכה "הקיבוץ במאבק ובמערכה" של הקיבוץ המאוחד בבית סרני שבגבעת ברנר,
וב-1951 הציגה ב"תערוכת אמני ישראל" במוזיאון תל אביב.
בשנת 1955 הציגה בתערוכת אמני ההתיישבות העובדת במשכן לאמנות בעין חרוד,
ב-1958 בתערוכת אמני הקיבוץ בנען,
וב-1960 הציגה בבית האמנים בירושלים תערוכה שזכתה לביקורות מחמיאות.
בשנת 1961 הציגה בגלריה "אטליי" בתל אביב תערוכה מציוריה, שכללה גם ציורים על זכוכית, וגם איורי מגזרות נייר לספרי ילדים.
בשנת 1968 זכתה בפרס ראשון ב"תערוכת יום העצמאות של ציירי הנגב".
ב-1970 הציגה בגלריה "אנגל" תערוכת ציורי שמן.
ב-1972 הציגה במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע.
ברטוב הייתה אם לשלושה:
פרופ' אלישע ברטוב (אופתלמולוג, מנהל מחלקת עיניים במרכז הרפואי וולפסון ופרופסור חבר קליני לאופתלמולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, חבר נשיאות המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל), חנה כץ ושולי כץ (מוותיקי קיבוץ גברעם; נהרגה מפגיעת קסאם ב-2008), וסבתא לנכדים.
בשנותיה האחרונות המשיכה להתגורר בביתה בנתניה עד לאשפוז בו נפטרה.
נפטרה בקיץ 2012, בסמוך למלאת לה 98.
ספרים שכתבה.
עליקמא הקטן.
אחד האהובים שבספריה של ברטוב הוא הספר "עֲליקָמָא הקטן". הספר מספר את סיפורו של הילד עליקמא שהוא כושי מאפריקה, ואמו שמה סמבינה. הספר פותח במילים: "ראו ילדים כאן עומד עליקמא / עליז ושמח יודעים אתם למה? / ראשית הוא כושון / ושנית שחרחרון / ושלישית הוא יודע לרכב על פילון."
כאשר פורסם הספר בשנת 1949 לא נראה היה כי למילים אלו משמעות שלילית מיוחדת, אך עם חלוף השנים הפכה המילה "כושי" ואף "כושון" לטעונה במשמעויות שליליות, וחרוזים אלו לא נראו תמימים כפי שנכתבו. בשנת 2007 פסק בית משפט השלום בירושלים בתביעת לשון הרע של מאבטח ממוצא אתיופי, שבשעת מריבה קרא לו נהג אגד "כושי", והביא את הספר "עליקמא" כדוגמה לשינוי השלילי שחל במשמעות המילה "כושי" משנות הארבעים, בהן נחשב הכינוי לחיובי, ועד לשנת 2007.
בשנת 1999 החליט אגף הנוער במוזיאון ישראל להוציא מהדורה מחודשת לספר, וברטוב החליטה לשנות את מילות הפתיחה של הספר כך שלא יכללו את המילים "כושון" ו"שחרחרון", וכתבה כי "ראשית, יש לו אבא / שנית, יש לו אמא / ושלישית יש לו פיל שקוראים לו במבימא". ברטוב עצמה הסבירה כי לדעתה ספרה אך קירב את הילדים לדמותו של עליקמא השחרחר, ולא הייתה לה כל כוונה גזענית.
קלאו חבשי
נסיגה והשהייה
נסיגה והשהייה היא צורת קרב צבאית שתכליתה הוא תמרון כוח צבאי לעמדה עורפית בצורה מסודרת ומאובטחת, תוך שימור מגע עם האויב ועיכוב, אך לא בלימת התקדמותו.
מרכיב הנסיגה מתמקד בשימור הכוח, ואילו מרכיב ההשהייה מתמקד בעיכוב התקדמות האויב. פעמים רבות שני המרכיבים משולבים זה בזה, ולמעשה, המשימות הצבאיות המשמשות להשגת שתי המטרות מונחות על ידי אותם כללים ועקרונות, ועל כן צורת הקרב מאחדת את הנסיגה עם ההשהייה. במהלך הנסיגה מוותר הכוח הנסוג על שטח או עמדה בה החזיק קודם לכן, על מנת לשמר את הכוח עצמו, על מנת להרוויח זמן, או על מנת לתעל את האויב. תיעול האויב יתבצע בעדיפות לשטחים נחותים בשליטה ואש בהם לכוח הנסוג יהיה יתרון על פני כוח האויב בשליטה ואש. הדבר מתבצע על ידי ביצוע מארבים של כוחות חיר/תצפיות/נ.ט/שריון ושילוב של אמצעי אש קרב/מסק"ר/נשק מדויק/ארטילרית (נקרא גם מארב ארטילרי). דוגמאות לשטחים נחותים הם מעברי מכשול צרים, שטחים נחותים טופוגרפית, שטחים גלויים מתוחמים טופוגרפית (הנקראים שטחי השמדה).
הולדת ישו
הולדתו של ישו
קצב שעון
לידתו של ישו
FARC או FARC-EP (בספרדית: Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia – Ejército del Pueblo = הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה – צבא העם) היה ארגון טרור מרקסיסטי שפעל ברחבי העולם ובעיקר בקולומביה. ב-2001 הכניסה מחלקת המדינה של ארצות הברית את הארגון לרשימת ארגוני הטרור, והאיחוד האירופי החליט על כך אף הוא מעט אחרי האמריקאים. ממשלות קובה וונצואלה טענו כי היה זה ארגון פרטיזנים שפעל על פי האידאולוגיה הבוליברית.
פאר"ק השתתף באופן פעיל וחשוב במלחמת האזרחים בקולומביה מאז הוקם ב-1964 ועד הפסקת האש ב-2016. הארגון דגל בסוציאליזם מהפכני ומרקסיזם-לניניזם. הארגון פעל מדרום קולומביה, דרום-מערב ומזרח המדינה, והיו לו סניפים גם במדינות השכנות: פרו, ונצואלה, ברזיל, פנמה, אקוודור, ובכוחות מצומצמים יותר ניכרת נוכחותו גם בארגנטינה, מקסיקו, בוליביה ופרגוואי.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הביא הארגון להעמקת התפתחות הנרקו-טרור, טרור שממומן באמצעות סחר לא חוקי בסמים.
היסטוריה.
הארגון הוקם ב-1964 בתור הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית של קולומביה עם פרוץ מלחמת האזרחים בקולומביה.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 פעל הארגון כמחתרת בעלת עמדות סוציאליסטיות מהפכניות, אלא שהחל מאמצע שנות ה-80 החל הארגון להתעסק בסחר בסמים ובחטיפת אנשים (אף שרשמית, הארגון סירב להודות בכך שהוא עסק בסחר לא חוקי בסמים). בשנות ה-90 הסתכסך פאר"ק עם המפלגה הקומוניסטית הקולומביאנית, וכאלטרנטיבה הקים זרוע פוליטית בשם "המפלגה המחתרתית הקומוניסטית של קולומביה".
הנהגת פאר"ק הייתה מאורגנת כמזכירות בת 7 חברים, שבראשה "קוֹמֵנדנטֶה" (מפקד) עם שישה מפקדי שדה, כשמביניהם התפרסם חורחה בריסניו בתור הפרטיזן הקולומביאני המפורסם ביותר.
עד ה-26 במרץ 2008, המפקד העליון של פאר"ק היה מנואל מרולנדה, שהיה ממייסדי הארגון. לאחר מותו מונה אלפונסו קאנו לראש המורדים הקולומביאניים, אף שלבסוף כוחו והשפעתו בארגון פחתו, ואת תפקיד ראש פאר"ק מילא איוואן מארקס. ב-4 בנובמבר 2011 הרגו כוחות הביטחון של קולומביה את אלפונסו קאנו באזור הררי במחוז קאוקה, במהלך המבצע הצבאי "אודיסאו". במקומו כיהנה מזכירות החזית בראש התנועה וטימולאון חימנס כמפקד עליון.
כ-40% מלוחמי פאר"ק היו נשים. אחת ממפקדות השדה של הארגון, אלדאנייס מוסקרה (Eldaneyis Mosquera), שנודעה בכינוי "קארינה", נכנעה לכוחות הצבא הקולומביאניים ב-19 במאי 2008.
עד העשור האחרון של המאה ה-20 שלט הארגון על כ-40% משטח קולומביה, אולם בעשור הראשון של המאה ה-21, הודות לסדרת מבצעים צבאיים בשיתוף פעולה עם גופים שונים, שליטת הארגון צומצמה, ובעת פתיחת תהליך השלום שלט הארגון על 30% משטחי המדינה.
הארגון ביצע שורת פיגועי טרור, ואחד המאסיביים שבהם היה ב-3 בנובמבר 1998, כאשר פיצוץ אדיר בעיר מיטו הביא להרג 130 איש ולפציעתם של 30. נוסף להתנקשויות ופיגועי טרור רצחניים פעל הארגון באמצעות חטיפות, כולל חטיפות המוניות. אחת החטופות המפורסמות ביותר היא אינגריד בטנקור, סנאטורית קולומביאנית ממוצא צרפתי, אשר שהתה בשבי FARC במשך כמה שנים, ושוחררה במבצע צבאי.
ב-2011 דיווחו כוחות הביטחון כי כ-30% מהרשויות המקומיות בקולומביה סבלו מהתקפות של FARC וכנופיות פשע, פחות מבשנה הקודמת, בעוד שמספר ההתקפות גדל.
תהליך השלום.