בשנים 1918 - 1922 היה סגנון ציוריו מטאפיסי, אחר כך עד סוף חייו חזר לצייר טבע דומם של חפצים יומיומיים כמו בקבוקים וכלי חרס שמספרם בקומפוזיציה פוחת עם השנים כשהוא מתמקד פחות בחפצים ויותר במדרגים של גוונים רכים. במחצית השנייה של שנות ה-20 חבר לקבוצה פשיסטית מחוזית בשם סטרפאזה (Strapaese, בתרגום: סופר ארץ, ארץ על) שהדגישה תרבות ומסורות מקומיות. הוא אהד את הפשיזם ולמרות זאת נעצר ב-1943 בגלל חבריו האנטי פשיסטים. בפריז ביקר בפעם הראשונה בחייו ב-1956. עד מותו מסרטן ריאות ב-18 ביוני 1964 המשיך לגור עם שלוש אחיותיו בבית המשפחה בוויה פונדצה בבולוניה, למשפחה היה בית קיץ בעיירה בשם גריצאנה (Grizzana) במרחק שעת נסיעה מבולוניה שם בילה כ-15 קייצים בחייו וחלק ממלחמת העולם השנייה. בעיירה משמרים את ביתו הצנוע וגם שינו את שם העיירה לגגריצאנה מורנדי. הוא נקבר בקבר משפחתי עם שלוש אחיותיו בבית הקברות בבולוניה. למרות אופיו השקט והצנוע מורנדי היה צייר מוערך בזכות כישרונו, אישיותו האופטימיות אבל המסתורית משהו.
תערוכות.
בשנים 1926 ו-1929 השתתף בתערוכות המאה ה-20 לאמנות מודרנית Novecento Italiano exhibitions. החל מ-1928 מורנדי משתתף בחלק מהביאנאלות בוונציה (1928, 1930, 1934), בקואדריאנלה ברומא (בשנים 1931, 1935 ו-1939 אז הוקדש לו שם חדר מיוחד), וכן בערים שונות באיטליה ומחוצה לה. ב-1929 אייר את ספרו של וינצנזו קרדרלי (Vincenzo Cardarelli) "השמש בשיאה" (Il sole a picco), שזכה בפרס השנתי האיטלקי לספרות. בשנים 1929, 1933 ו-1936 זכה בפרס קרנגי בפיטסבורג, וב-1948 זכה בביאנלה בוונציה בפרס הראשון עבור ציור. בשנים 1953 ו-1957 זכה בשני פרסים ראשונים, ה-Grand Prize בביאנאלה של סאן פאולו. עבור ציור וחריטה. ב-1962 הוענק לו פרס רובנס על ידי העיר זיגן (siegen), עיר אוניברסיטאית בגרמניה.
הערכה ומורשת.
ג'ורג'ו מורנדי היה אמן פורה. השאיר אחריו כ-1,350 ציורי שמן וכ-133 תחריטים, במהלך שנות יצירתו התמקד בציורי טבע דומם ונופים. ציוריו מאופיינים בצבעים רכים ובהירים, ברגישות לגוונים, ובקומפוזיציות מאוזנות. הוא חזר וצייר שוב ושוב את אותם כלים וחפצים בסגנון פיקטוריאלי (pictorial, תמונתי, כפי שהם נראים) מיוחד לו, ב"חיסכון" בפרטים. נטייה להפשטה. בזכות האופי המיוחד של יצירותיו: החפצים הפשוטים והחוזרים והשימוש המצומצם בצבעים וברקעים מורנדי מתואר כמנבא או מבשר המינימליזם. הוא נמנה בין גדולי הציירם האיטלקיים של המאה ה-20.
שורה ארוכה של מבקרי אמנות כתבו עליו. פדריקו פליני חלק לו כבוד בסרטו "החיים הטובים" ב-1960. שני ציורי שמן שלו שנבחרו על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ב-2009 והם היום חלק מאוסף האמנות של הבית הלבן. באוסף מוזיאון תל אביב יש תמונה שלו. ב-1993 הוקם בבולוניה מוזיאון ג'ורג'ו מורנדי. במוזיאון יצירות שנתרמו על ידי אחותו תרזה, האטלייה שלו ושחזור הסטודיו שבו עבד.
לואיס פרריה
לואיס פרריה הידוע גם כג'סטין לוויס (באנגלית: Louis Ferreira; נולד ב-20 בפברואר 1967) הוא שחקן קולנוע פורטוגזי-קנדי המשחק בעיקר בדרמות וסדרות פשע, במעל 100 סדרות.
ביוגרפיה.
פרריה נולד ב-20 בפברואר 1967 באי טרסיירה שבאיים האזוריים, פורטוגל. בילדותו עברה משפחתו לצפון יורק שבאונטריו בקנדה.
הוא החל לשחק ב-1986 והופיע במגוון סדרות, בין השאר ידוע ממשחקו בסדרה Hidden Hills כדאג בארבר, הדרמה Durham County - עליה זכה בפרס ג'מיני ב-2008, נעדרים בתור ג'ון פולוק ו-Bad Blood בתור דומיניק קוסולטו. כמו כן שיחק במגוון תפקידים קטנים בסדרות רבות.
בשנת 1995 שיחק בסרט האימה הקנדי Blood and Donuts בתור אירל. בשנת 1998 גילם את התפקיד הראשי של בובי מק'אליסטר בסדרת הדרמה "השילוש הקדוש" ברשת NBC, אך בוטלה לאחר עונה אחת בשל ממוצע רייטינג נמוך.
ב-2004 שיחק בדרמה "שחר המתים" של זאק סניידר כלואיס קלארק, ובסרט "" לצד אביגייל ברסלין.
בשנת 2007 שיחק במותחן על הכוונת של אנטואן פוקווה בתור הסוכן הווארד פרנל. אותה שנה גם שיחק בסרט האימה המסור 4 בתור ארט בלאנק. לאחר שנתיים השתתף בסרט הדרמה הביוגרפית זכרונות מאחוזת הגנים האפורים.
בשנת 2012 שיחק ב-4 פרקים בסדרת הנוער הקנדית "מתחמי אל איי", אשר שודרה ברחבי ארצות הברית ברשת The CW. בשנת 2013 את לגלם את דמותו של הבלש אוסקר וגה בסדרת הטלוויזיה הקנדית "מניע" למשך 4 עונות בתפקיד הראשי.
בשנת 2016 גילם את דמותו של אריק האל בסדרת המדע הבדיוני "הנוסעים בזמן", דמות אשר שבה כדמות אורחת בעונות שאחריה. בשנת 2017 החל לשחק בסדרת המשטרה "ימ"מ" בCBS. ב-2018 התארח בסדרות "החץ" ו"תיקים באפלה", והצטרף לעונה השנייה של סדרת הפשע הקנדית "ריזוטו", בתור דומיניק קוסולטו.
סרטים נוספים עליהם זכה לשבחים הם: The Marsh, Boozecan ו-The Big Slice וכן הסרט מ-2005, Trump Unauthorized בו פרריה משחק את נשיא ארצות הברית לעתיד דונלד טראמפ.
ג'סטין לואיס
אנטוניו פינייה
אנטוניו "טוני" פינייה מירנדה (בספרדית: Antonio "Toni" Pinilla Miranda, נולד ב-25 בפברואר 1971 בבדלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעיקר כחלוץ בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21. פינייה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ואת עיקר הקריירה שלו בילה בטנריפה ובז'ימנסטיק טרגונה. באולימפיאדת ברצלונה זכה עם הנבחרת הספרדית במדליית זהב.
קריירה.
ראשית הדרך בברצלונה.
פינייה נולד וגדל בבדלונה, עיר בקרבת ברצלונה, בירת קטלוניה. בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד. ב-1988 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השנייה. ב-1989 ירדה ברצלונה ב' לליגה השלישית, שם ביסס פינייה את מעמדו כשחקן הרכב קבוע והוא הרבה לכבוש שערים. ב-18 בפברואר 1990 ערך פינייה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת שרביטו של המאמן ההולנדי יוהאן קרויף. פינייה נכנס כמחליף במחצית השנייה של משחק הלה ליגה בו ניצחה ברצלונה את ראיו ואיקאנו 4–1.
בעונת 1990/1991 סייע פינייה לברצלונה ב' לעלות בחזרה לליגה השנייה בכך שכבש 18 שערי ליגה. במקביל, קיבל הזדמנויות נוספות מקרויף בקבוצה הבוגרת, כולן כשחקן מחליף. ב-7 בנובמבר נכנס כמחליף בגומלין שמינית הגמר של גביע המחזיקות נגד פראם, כבש שער ועזר לקבוצתו לנצח 3 - 0 וכך להעפיל לרבע הגמר. ב-2 בפברואר נכנס כמחליף במשחק הליגה נגד ולנסיה כשברצלונה בפיגור 2–1, וכעבור דקות ספורות הבקיע שער שהשווה את התוצאה. בסיום העונה זכתה ברצלונה באליפות, ראשונה עבורה מזה שש שנים. כמו כן, ב-15 במאי, בגמר גביע המחזיקות נגד מנצ'סטר יונייטד, עלה פינייה כמחליף, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצתו להפוך את התוצאה, ומנצ'סטר יונייטד זכתה בתואר.
את עונת 1991/1992 החל פינייה בברצלונה ב', אך באוקטובר הושאל לשארית העונה למיורקה שהייתה אז בליגה הראשונה. בתחילה קיבל מספר דקות מצומצם, אך ב-8 במרץ 1992 נכנס כמחליף במשחק נגד קדיס והבקיע שער, ומאז פתח בכל משחקיה של הקבוצה. עד סוף העונה כבש שלושה שערים נוספים, שלא הצליחו למנוע את ירידתה של מיורקה לליגה השנייה. בעונת 1992/1993 הושאל פינייה פעם נוספת, הפעם לאלבסטה, אחת מהעולות החדשות לליגה הראשונה בספרד. במהלך העונה כבש פינייה שמונה שערי ליגה והוא עזר לקבוצה לשמור על מקומה בליגה. בנוסף, כבש ארבעה שערים בגביע המלך, שם הגיעה אלבסטה עד לשמינית הגמר.
טנריפה.
בקיץ 1993 שוחרר פינייה מברצלונה, והוא חתם בשורות טנריפה שמהאיים הקנריים. אף על פי שהבקיע את השער הראשון בהיסטוריית המועדון במסגרת אירופית, במשחק גביע אופ"א ב-15 בספטמבר נגד אוסר, הייתה תחילת הדרך של פינייה בקבוצתו החדשה לא יציבה. בשנתיים הראשונות בטנריפה נע מקומו בין ההרכב הפותח לספסל, כשהקבוצה מבלה בעיקר במרכז טבלת הליגה. ב-1995 מונה יופ היינקס לאימון הקבוצה, והוא העניק לפינייה מעמד משמעותי יותר בקבוצה. בעונת 1995/1996 תרם פינייה 7 שערי ליגה. בהתקפה שיתף פעולה עם חואן אנטוניו פיצי, שזכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 31 שערים, והשניים היו חלק משמעותי בהגעתה של טנריפה למקום החמישי בסיום העונה, שווה להישג השיא בהיסטוריית המועדון שנקבע שלוש שנים לפני כן.
בזכות ההגעה למקום החמישי, השתתפה טנריפה בגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב הראשון נגד מכבי תל אביב הישראלית הבקיע שער וסייע לקבוצתו להעפיל לסיבוב השני. בגומלין רבע הגמר, אחרי שטנריפה הפסידה 1–0 לברונדבי הדנית במשחק הראשון, כבש פינייה שער בגומלין שקבע 1–0 וכך המשיך המשחק להארכה, בה כבשה טנריפה שער נוסף והעפילה לחצי הגמר. בחצי הגמר הודחה על ידי שאלקה 04 הגרמנית בתוצאה המצטברת 2–1. גם בעונה זו תרם פינייה 7 שערי ליגה, אך הפעם סיימה קבוצתו במקום התשיעי.
בקיץ 1997 עזב היינקס את המועדון, ומנקודה זו הידרדר מצבה של טנריפה בכלל ומעמדו של פינייה בקבוצה בפרט. בחוד הקבוצה הרבו לשחק שחקני ההתקפה מהו קודרו ורוי מקאיי, כשפינייה משמש בעיקר שחקן מחליף להם. בעונת 1997/1998 הבקיע ארבעה שערי ליגה ב-23 הופעות, רובן כשחקן מחליף, וטנריפה סיימה במקום ה-16, רק נקודה מעל המקום ה-17 שמוביל לפלייאוף על המקום בליגה. בעונה הבאה הוסיף להידרדר מצב הקבוצה והיא ירדה לליגה השנייה מהמקום ה-19. במהלך העונה כבש פינייה שער בודד, במשחק ב-10 באפריל 1999 בו הפסידה טנריפה 3–2 לקבוצת נעוריו של פינייה, ברצלונה, משחק בו גם הורחק בכרטיס אדום בהמשך. למרות ירידתה לליגה השנייה, נשאר פינייה בקבוצה בעונת 1999/2000, במהלכה היה שחקן הרכב קבוע והבקיע חמישה שערים.