ג'רג' קונרד בילה את אחת עשרה השנים הראשונות לחייו בעיירה בשם בֶּרֶטיוֹאוֹיפַאלוּ (Berettyóújfalu) בקצה הדרום-מזרחי של הונגריה. אביו יוז'ף קונרד היה סוחר ברזל יהודי אמיד, ואמו רוזה קליין הייתה ממשפחה בורגנית יהודית מאוראדיה. אחותו אווה נולדה בשנת 1930. ג'רג' קונרד למד בבית הספר היסודי היהודי המקומי ואז עבר לכיתה הראשונה של בית הספר שכונה "האזרחי", ותפקידו היה דומה לחטיבת הביניים. למד עד אביב 1944, כלומר בסך הכל עד כיתה ה'. לאחר מבצע מרגרטה, כיבוש הונגריה על ידי הוורמאכט, נעצרו הוריו על ידי הגסטפו והז'נדרמריה וגורשו לאוסטריה. ג'רג' ואחותו וכן שני בני הדודים שלהם, אישטוואן זדור ופאל, נשלחו ב־5 ביוני לקרובי משפחה בבודפשט עם אישור נסיעה מיוחד שהיה קשה מאוד אז להשגה. למחרת גורשו כל תושביה היהודים של העיירה שלהם לגטו אוראדיה הסמוך ומשם תוך ימים לאושוויץ. כל חברי כיתתו של קונרד נרצחו בבירקנאו כמעט ללא יוצא מן הכלל. הוא ואחותו ובני הדודים שרדו את השואה בזכות דודתם ז'ופיה שלקחה אותם לבית מוגן של השגרירות השווייצרית. בודפשט שוחררה ב-18 בינואר 1945 ועיירת מגוריהם עוד קודם לכן. בסוף פברואר שבו אווה וג'רג' הביתה לבֶּרֶטיוֹאוֹיפַאלוּ. הם מצאו את ביתם ריק לחלוטין. ביוני 1945 חזרו גם הוריהם שגורשו. משפחת קונרד שרדה, היחידה כמשפחה מתוך כאלף היהודים בעיירה. בשנת 1950 הולאמו חנותו של אביו ובית משפחתו וההורים עברו קרוב לילדיהם שלמדו אז בבודפשט. תולדותיו בשואה היווה את בסיס הרומן האוטוביוגרפי של קונראד "העזיבה והשיבה הביתה" (2001) על הרפתקאות ההישרדות של ילדותו.
בשנת 1945 היה תלמיד פרטי ואז בשנת 1946 הפך לתלמיד בגימנסיה הרפורמית בדברצן וחניך בפנימייה של הגימנסיה. בין השנים 1947–1951 למד בגימנסיה מדאץ' בבודפשט. בגלל הרקע הבורגני שלו (ולא רקע פועלים או איכרים) התקבל בשנת 1951 רק למכון הרוסי של אוניברסיטת אטווש לוראנד, בפקולטה למדעי הרוח, אך חברותו בלימודי המכון נשללה באפריל 1953, כאשר המכון קיבל את השם "מכון לנין" (בספטמבר 1954 נפרד מכון לנין מהפקולטה למדעי הרוח ותיפקד כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה. ייעודו כלל חינוך אידאולוגי – מרקסיסטי-לניניסטי – וגם לימודי השפה הרוסית). בסתיו 1953 החל קונרד את לימודיו במחלקה לשפה ההונגרית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה, אותה סיים בשנת 1956. פעמיים גורש בגלל התנהגות פוליטית אופוזיציונית, אך הצליח להמשיך את לימודיו בהתערבות הפרופסורים שלו. את התזה שלו כתב על הסופר, המשורר והמחזאי ההונגרי-יהודי קארוי פאפ שנספה בשואה.
בשנות ה-50.
בשנת 1955 פרסם קונרד לראשונה. בסתיו 1956 הפך לחבר מערכת כתב העת "תמונות מהחיים", שהיה מוערך באותה תקופה. במהלך המרד ההונגרי של 1956, כחבר במשמר הלאומי של הסטודנטים, נסע בעיר עם תת-מקלע, בעיקר כדי לראות מה קורה. הוא מעולם לא השתמש בנשק שלו. משרתו הסתיימה במהרה וחבריו, אחותו ובני דודיו, עזבו דרך הגבולות שהיו פתוחים יחסית במהלך המרד, לכיוון מערב. קונרד החליט להישאר בהונגריה. הוא התפרנס מעבודות מזדמנות: היה מורה פרטי, כתב דוחות עריכה כלקטור, היה מתרגם, ופועל בלתי מיומן. מקיץ 1959 מצא תפקיד קבוע ברשות האפוטרופסות של הרובע השביעי בבודפשט כמפקח על הגנת ילדים. הוא נשאר בתפקיד זה במשך שבע שנים, וחוויותיו מהתקופה קיבלו ביטוי ברומן שלו "עורך הביקורים" (1969).
בשנות ה-60.
בראשית שנות השישים הוא לקח חלק בחיי החברה הספורדיים של סופרים צעירים ובלתי פורמליים של אותה תקופה, שהתארגנו סביב שולחנות בתי קפה ומגזינים שונים. בשנים 1960–1965 היה לקטור כמשרה נוספת בהוצאת הליקון ההונגרית, שם היה העורך האחראי לטיפול בכתביהם של גוגול, טורגנייב, טולסטוי, דוסטויבסקי, באבל ודה בלזק. הוא פרסם מסות בכמה כתבי עת. בשנת 1965 החליף משרה והפך לעמית מחקר במכון למדע ותכנון של בנייה אורבנית, שם ביצע מחקר סוציולוגי עירוני עם קבוצת המחקר הסוציולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים. עבודתו המשותפת עם איוואן סלני, מרצה וסוציאולוג אורבני, הניבה מחקרים רבים. באותה תקופה כתב את הרומן הראשון שלו "עורך הביקורים" (1969), שהניב תגובה ערה ומנוגדת: הביקורת הרשמית הייתה הרסנית, והלא רשמית מחמיאה, והספר אזל מהחנויות תוך ימים. עד מהרה תורגם ל-13 שפות והתקבל היטב על ידי מוציאים לאור ומבקרים יוקרתיים וכן על ידי סופרים מבית. לדברי ארווין האו, שהיה המבקר האמריקני המוביל באותה תקופה, קונרד הגיע לחזית הספרות האירופית עם ספר זה.
בשנות ה-70.
עם הזמן, שיתוף הפעולה עם איוואן סלני העמיק לחברות, וכתוצאה מחוויותיהם המשותפות שרטטו טיוטה לתאוריה חברתית שהביאה לכתיבת ספרם """דרך האינטלקטואלים לכוח המעמד" בשנת 1974. הם שכרו יחד בית כפר בצ'ובאנקה, ליד בודפשט, והמציאו שיטת כתיבה משותפת. בינתיים קונרד איבד את משרתו ביולי 1973 בלחץ המשטרה הפוליטית. במשך חצי שנה עבד ככוח עזר לאחים בבית החולים לחולי נפש. בשלב זה האינטלקטואלים הביקורתיים כבר התארגנו, ומחקרים ראשונים ומאמרים של חברי האופוזיציה הדמוקרטית הופיעו. קונרד ניסה להעביר לחו"ל יצירה של חברו הצעיר, הרסטי"." כתב היד נתפס בגבול על ידי המשטרה, התביעה הגישה תביעה נגד הרסטי בקיץ 1973, קונרד הוזהר על ידי התובע, נאסר לנסוע למשך שלוש שנים ונידון לעונש מאסר על תנאי.
בשנות ה-80.
בין 1977 ל-1982 פרסם שני כרכים של מאמרים, "פיתוי האוטונומיה והאנטי-פוליטיקה". כתבים אלה כבר הטילו ספק בכל הסטטוס קוו האירופי הפוליטי. הספר ראה אור תחת הכותרת "מדיטציות מרכז אירופאיות", והיה אחד הקולות שקרא להפרדת מרכז אירופה מהגוש הסובייטי כתנאי לשלום אירופי. קונרד היה בין הראשונים שחזו את היעלמותו של מסך הברזל בעתיד הנראה לעין. בין 1973 ל-1989 התגבשה קבוצת חברים בה נפגשה תת-התרבות הפוליטית והאמנותית שהפכה לבלתי תלויה מהתרבות הרשמית. קונרד היה בין הדמויות הבולטות באופוזיציה הדמוקרטית רבת-הפנים הזו. בשנת 1986 הוזמן על ידי "הקרן הספרותית לירושלים" ובילה חודש בירושלים. בתקופה זו כתב את המאמרים, הרשימות והיומנים על נושאים יהודיים שאסף ופרסם ב"צליל הבלתי נראה" (1997). בשנים 1992 ו-1996 חזר קונרד לישראל, תחילה לראיון ביוגרפי ממושך עם אוניברסיטת ירושלים, ושנית להרצאה ב"שלושת מסלולי היהדות" באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. בשנת 1988 לימד בארצות הברית, במכללת קולורדו. בשנת 1989 פורסמו חמישה מספריו בהונגריה. בשנת 1990 הוענק לו פרס קושוט. משנת 1989, בשנים הראשונות לשינוי המשטר, קונרד היה משתתף פעיל בחיים הציבוריים ההונגריים והיה ממבשרי השינוי הדמוקרטי. הוא חבר מייסד של "הברית הדמוקרטית החופשית".
בשנות ה-90 ואילך.
באביב 1990 נבחר לנשיא מועדון ה- PEN הבינלאומי. הוא מילא תפקיד זה עד סוף הקדנציה ב־1993. הוא פעל רבות לשחרור הסופרים הכלואים והנרדפים. משנת 1997 ועד 2003 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנויות בברלין (Akademie der Künste) בשתי קדנציות. קונרד היה הנשיא החיצוני הראשון של ה-ADK ופעל רבות לקירוב התרבותי בין האזורים המזרחיים והמערביים של אירופה, ולהכרת סופרים ואמנים ממרכז ומזרח אירופה במערב. הוא היה מחברי המערכת של הפסטר לויד החדש שהוקם שוב בשנת 1994.
משפחתו.
קונרד נשא לאישה את חברתו לכיתה, ורה ורשה, בשנת 1955 והתגרש ממנה ב-1963. אשתו השנייה הייתה יוליה לאנג, ממנה נולדו לו בת ובן. מאז 1979 הוא גר עם אשתו השלישית, יודית לקנר, ומנישואים אלה, הוא אב לשלושה.
יחסי ניו זילנד–צרפת
יחסי ניו זילנד–צרפת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין ניו זילנד לרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה.
היחסים בין המדינות בדרך כלל טובים, והם אף היו בעלות ברית במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, למעט תקופה קצרה בשנות ה-80 ובשנות ה-90, בשל המתיחות שנוצרה בעקבות הניסויים הגרעיניים של צרפת בפולינזיה והטבעת האונייה ריינבו וורייר בנמל אוקלנד בשנת 1985. בשנת 2003 נחתם הסכם בין המדינות לתיחום הגבול הימי בין טוקלאו וואליס ופוטונה. בעקבות הטבח בכרייסטצ'רץ' ב-15 במרץ 2019, ראש ממשלת ניו זילנד, ג'סינדה ארדרן ונשיא צרפת עמנואל מקרון, ערכו יחד את ועידת קריאה לפעולה בכרייסטצ'רץ' במאי 2019, שהתחייבה להתנגד לקיצוניות אלימה באינטרנט.
יחסים כלכליים.
ניו זילנד וצרפת היו שותפות סחר גדולות מאוד בשנים האחרונות, כאשר צרפת ממוקמת כשותפת הסחר ה-15 בניו זילנד בשנת 2007 עם יצוא בהיקף של 401.3 מיליון דולר ניו זילנדי (בעיקר: בשר כבש, פילה דג, בשר צבי ותרופות) והיבוא בסך 679.6 מיליון דולר ניו זילנדי (בעיקר: מכוניות, ציוד יין ומכונות).
לצרפת השקעות רבות וחלקן גדולות, בכלכלה הניו זילנדית, במיוחד בתעשיית היין הניו זילנדי הכוללת את Veuve Clicquot Deutz הדומה מאוד לתעשיית היין בצרפת. יופלה היא חברה מרכזית בניו זילנד והיא מחזיקה באחד ממותגי היוגורט הידועים ביותר בענף המזון החקלאי הניו זילנדי. השקעות צרפתיות גדולות אחרות בוצעו בתחום התחבורה והתקשורת של ניו זילנד (Alstom, Alcatel) וניהול הפסולת (ONYX).
נציגויות דיפלומטיות.
ניו זילנד מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז בלבד. מאידך, צרפת מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון ו-5 קונסוליות באוקלנד, כרייסטצ'רץ', דנידין, הייסטינגס וקווינסטאון.
הדיוויזיה ה-240 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-240 (בגרמנית: 240. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה.