נדמה כי חברי הוועדה מצויים בין הפטיש לסדן: מחד, הוועדה מחויבת לשמור על מעמדה כהנהגה לאומית לוחמת, על-מנת שלא תיתפס בעיני הערבים כ"ממסדית" מידי ומאידך מוטלת עליה האחריות לבלום התפרעויות ולשמור על פיכחון, על אף שהיא זו אשר גם קוראת לשביתות. זאת עקב ההבנה הנטועה בחברי הוועדה, כי אלו הם תנאים הכרחיים וחיוניים על מנת לשמור על עצם קיומו של המיעוט הערבי במציאות הסבוכה, בה הדרך היחידה היא השתלבות בחיי המדינה.
מסמך החזון העתידי.
בשנת 2006 פרסמה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל יחד עם ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות את מסמך החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל, המהווה לטענתם ניסיון ראשון מסוגו להגדיר את מקומם ומעמדם של הערבים במדינת ישראל.
במסמך החזון מועלים לדיון שמונה נושאים במטרה להביא ליישום התוכנית האסטרטגית אשר גובשה בכל תחום, בפרק זמן של שני עשורים:
הערבים הפלסטינים בישראל ויחסיהם עם המדינה.
על פי מחברי המסמך, ישראל היא תולדה של פעולה קולוניאליסטית, והיא מיישמת מדיניות קולוניאליסטית נגד אזרחיה הערבים; חותרת לניתוק כל הקשרים בין הערבים בישראל לשאר העולם הערבי והמוסלמי, ומנסה לבנות קבוצה חדשה "ערבית ישראלית"; ובנוסף מכריחה את הערבים בישראל להסכים לחלוקת משאבי המדינה לפי מפתח אתני ולא לפי האזרחות.
בשל סיבות אלה, וכן סיבות נוספות, לא ניתן, לדעת מחברי המסמך, לתאר את ישראל כדמוקרטיה, אלא כאתנוקרטיה, המגבילה זכויות של מיעוטים החיים בה.
על מנת לשנות מצב זה יש לשנות את שיטת המשטר בישראל, ולכונן בה דמוקרטיה הסדרית. שתבטיח לערבים בישראל שותפות בשלטון במשאבים ובתהליכי קבלת ההחלטות.
המסמך קובע כי יש לפעול לשינוי במספר תחומים, בהם: הכרת המדינה בנכבה הפלסטינית, ונקיטת פעולות לתיקון השלכותיה; הכרת המדינה בערבים בישראל כקבוצה לאומית וכילידים המקוריים, ועיגון בחוקה של היותה של ישראל מולדת משותפת לאזרחיה הערבים והיהודים; הפסקה של אפליית המגזר הערבי, וכן הנהגת אפליה מתקנת; הכרה ישראלית במעמד הוואקף ותיקון יחסה למקומות הקדושים, והכרה ישראלית בזכותם של הערבים בישראל לקיים קשרים (לאומיים, אזרחיים, תרבותיים וחברתיים) עם שאר העולם הערבי והמוסלמי.
המעמד המשפטי.
מחברי המסמך מצהירים כי הערבים הפלסטינים בישראל הם בעלי הארץ המקוריים, בעלי קשר רגשי, לאומית, דתית ותרבותי בינם למולדתם, וכן חלק בלתי נפרד מן העם הערבי הפלסטיני.
לדברי המחברים, מערכת המשפט הישראלית כוללת מספר חוקים מרכזיים המייצרים ומנציחים אי-שוויון גלוי בין ערבים ליהודים, וכי הנורמה המשפטית עצמה נוטה בגלוי לטובת היהודים. כל זאת הן במישור הסימבולי (סמלים ודגלים) והן במישור המעשי, בכל התחומים. אי שוויון כזה הוא אפליה הנוגדת את עקרונות היסוד של הדמוקרטיה, פוגעת בערבים הפלסטינים וממנה נגזר עיקר סבלם כקבוצה וכיחידים.
כן נטען כי לא ניתן להפריד בין המימד הרשמי-משפטי, לבין המימד הכלכלי-חברתי, בו "ניכר (...) עוול היסטורי מתמשך גם בתנאי המחיה" שמתבטא בתחומי חיים שונים, כגון עוני, אבטלה, הישגים לימודיים ועוד.
המסמך קובע כי בג"ץ כשל בסיפוק הגנה משפטית לזכויות האזרחים הערביים, בכך שדחה עתירות רבות שנגעו להפקעת אדמות וחלוקת תקציבים ומשאבים ממשלתיים. וכי אף שהיו פסקי דין בהם בג"ץ קיבל עתירות דומות, נקבע כי הן היו מעטות וכי "על אף היותם חיוביים במישור המשפטי הרשמי – הנימוקים של בג"ץ היו בצורת נורמות משפטיות בעלות אופי איניבידואלי צר", ולא בצורה שתשפיע למעשה על מציאות חייהם של הערבים הפלסטינים בישראל.
על מנת לתקן עוולות אלה, המסמך מציג דרישות בשני ממדים:
קרקעות, תכנון ובנייה.
ענייני הקרקע, התכנון והבנייה, לפי הנכתב במסמך החזון, הם העיקר וגולת הכותרת במאבק של המיעוט הערבי בשני העשורים הבאים. לטענת המחברים, מיעוט זה הוא מהקבוצות הזקוקות ביותר לקרקע, ועד שנת 2020 יוכפל מניינם של האזרחים הערביים בישראל.
על פי המסמך ישראל פועלת כיום למחיקת האתרים ההיסטוריים והגאוגרפיים הפלסטינים; להעברת האדמות הערביות לבעלות יהודית; נמנעת מלהקצות "אדמות מדינה" לערים ולכפרים הערבים בישראל, ומנהיגה חלוקה מנהלית במטרה לאפשר שליטה באדמות ערביות; פועלת לדחיקתם לשוליים, מניעת ייצוגם, והדרתם של האזרחים הערביים ממוסדות ומוקדי קבלת ההחלטות; וכן הורסת בתים ערביים ומצהירה על סכנה דמוגרפית ערבית, במטרה לעודד התיישבות יהודית.
הדו"ח ממליץ לפעול להשגת מספר מטרות:
עשייה פוליטית וציבורית.
במסמך מצוינים מספר עקרונות לפיהם יש לפעול על-מנת לפתח ארגונים ומוסדות לאומיים:
תגובות לפרסום המסמך.
כחודש לאחר פרסום מסמך החזון קיימה המועצה לשלום ולביטחון דיון בעניין, בהשתתפותם של ד"ר אסעד גאנם, ממחברי המסמך, ועם יו"ר הוועדה דאז, שאוקי ח'טיב, שהיה שותף לכתיבתו. המועצה טענה כי מדובר ב"מסמך פוליטי השולל את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית דמוקרטית, ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בא"י"... "אין להעלות על הדעת ערעור על זכותה של המדינה להגדיר עצמה כמדינה יהודית דמוקרטית, על הקשר שלנו עם יהודי העולם (חוק השבות), על ההגמוניה הדמוגרפית, הטריטוריאלית ועל הסמלים הלאומיים. אלה הם יסודות הכרחיים ליהדותה של המדינה. מסמך החזון העתידי אשר כופר בכל אלה, גורם להקצנה ולנזק לשני הצדדים".
על פי מכון ראות "במסמך 'החזון העתידי' של ערביי ישראל שפרסמה ועדת המעקב נכללת "...דרישה לביטול הגדרתה של המדינה כיהודית ולכינון משטר המבוסס על 'דמוקרטיה הסדרית' המאפשר לערביי ישראל להטיל וטו על החלטות לאומיות. כך, מקווים מחברי המסמך, ניתן יהיה להבטיח את הזכויות הלאומיות ההיסטוריות, האזרחיות, האינדיבידואליות והקולקטיביות של המיעוט הערבי".
ד"ר דוד בוקעי, מרצה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, טוען במאמרו כי 'החזון העתידי' שהוכן במימון UNDP, סוכנות הפיתוח של האו"ם, "בעיקרו קורא לחיסולה של מדינת ישראל כמדינה ציונית-יהודית, ובמקומה להקים מדינה דו לאומית, לצידה של מדינה פלסטינית נקייה מיהודים". מוסיף וטוען בוקעי ש'החזון העתידי' הוא זרוע אסטרטגית אחת "התובעת שילוב במערכות השונות של ישראל מתוך כוונת השתלטות מבפנים והפיכתה של ישראל לדו לאומית", ואילו הזרוע השנייה היא זרוע "הפעלת הטרור ופרעות של אינתיפאדה".
ב-2007 השב"כ הציג עמדה על פיה בארבעת מסמכי החזון שנסחה האליטה האקדמית הצעירה של ערביי ישראל (שמסמך החזון העתידי הוא אחד מהם) מוצאות ביטוי מגמות בדלניות וחתרניות כנגד אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, שעלולות לסחוף אחריהן את ההמונים. לטענת השב"כ הוא נדרש לסכל פעילות מסוג כזה, גם אם היא מתבצעת באמצעות כלים דמוקרטיים, בשם עיקרון הדמוקרטיה המתגוננת, ומכוח סעיף 7 (א) לחוק שירות הביטחון הכללי התשס"ב 2002, המפקיד בידי השב"כ, בין היתר, את שמירת ביטחון המדינה וסדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו מפני איומי חתרנות.
עופר בר יוסף
תיקון ליל שבועות
תיקון ליל שבועות הוא כינוי לסדר לימוד המיועד לליל חג השבועות, הכולל התחלות וסיומים של פרקי התורה ובנוסף משמש לציון לימוד התורה המסורתי בליל חג השבועות הנמשך כל הלילה. על פי המסורת, התורה ניתנה לעם ישראל בבוקר חג השבועות והלימוד הוא ההכנה ליום מתן התורה. מקור המנהג בספר הזוהר שהופץ לרבים במאה השלוש עשרה ומאז נפוץ המנהג ברוב קהילות ישראל.
מקור השם וטעמי המנהג.
השם תיקון ליל שבועות הגיע מספר הזוהר, שם מופיעה המילה הארמית "תיקון", שפירושה בעברית- "קישוט". הכוונה היא שהאנשים שאומרים את ה"תיקון" הם השושבינים המקשטים את הכלה-התורה, במהלך הלילה, לקראת כניסתה לחופה למחרת בבוקר, בעת קריאת עשרת הדיברות.
יש המסבירים זאת מלשון התקנה - התכוננות לקבלת התורה שהיהודי אמור להרגיש כל שנה מחדש ביום בו ניתנה התורה.
טעם נוסף שניתן לכינוי 'תיקון' הוא שלימוד התורה בלילה שלפני מתן תורה מתקן את חטאם של בני ישראל אשר על פי האגדה במדרש שיר השירים רבה ישנו עד מאוחר ביום מתן תורה, במקום לצפות בכיליון עיניים והקב"ה נאלץ להעיר אותם בקולות וברקים.
ארבעה טעמים מובאים על פי הפרד"ס:
תוכן הלימוד וגלגוליו.
המקור הראשון לתיקון הוא ספר הזוהר. מקור דומה נמצא אצל רבי משה די לאון בכתב יד, והובא על ידי רבי משה כלץ בהגהותיו לספר המוסר. בתחילתו, תיקון ליל שבועות היה נפוץ במיוחד בחוגים שלמדו זוהר, ולאורך ימי הביניים ובתקופה שלאחריהם, הפך המנהג נפוץ והתקבע במסורת.
ע"פ סדר האריז"ל בפרי עץ חיים (יסודו בזוהר בראשית ח ע"א):
סדר לימוד זה מקורו בקהילות הספרדיות. יחד עם התפשטות הקבלה מבית מדרשו של האר"י הוא התפשט גם אל קהילות אשכנזיות, בעיקר החסידיות. כיום נהוג בקהילות אשכנזיות רבות (בעיקר ליטאיות או מחוגי הציונות הדתית) לימוד חופשי או שיעורים על ידי רבנים. בכמה קהילות ספרדיות נהוג שרבנים מוסרים שיעורים בנוסף לאמירת סדר תיקון ליל שבועות.
בשנים האחרונות צבר המנהג פופולריות רבה והחל להתפשט גם אל מחוץ לציבור הדתי כחלק ממגמת ההתחדשות היהודית, עד שנהפך לאחד מסימני ההיכר של החג לצד המנהג לאכול מאכלי חלב. כך ניתן למצוא ערבי תיקון ליל שבועות בבתי כנסת בהם מועברים הרצאות בנושאים מגוונים, לצד רשויות מקומיות ומוסדות תרבות המקיימים מפגשים ולימודים משותפים בליווי שירים והצגות תיאטרליות. כמו כן מתקיימים מפגשים חברתיים וערבי נגינה במהלך השבוע שלפני החג. בירושלים, שבה המספר הרב ביותר של ערבי תיקון, נוהרים משתתפים רבים בסיום הלימוד לתפילת ותיקין בכותל.
דינים ומנהגים.