צבאה הסדיר של ארצות הברית מנה פחות מ-12,000 איש ב-1812. הקונגרס אישר את הגדלת הצבא הסדיר ל-35,000 איש, אך ההרחבה נתקלה בקשיים: השירות הצבאי היה התנדבותי ולא פופולרי, השכר היה נמוך וקציני הצבא, בתחילת המלחמה, חסרו ניסיון ואימון. חלק מן המיליציות סירבו להילחם מחוץ למדינותיהן, ואנשיהן סירבו לקבל עליהם את עולה של המשמעת הצבאית. מהלך המלחמה הוכיח שהמיליציות נלחמו היטב כאשר אנשיהן היו על אדמתם, אך כאשר נלחמו באזורים אחרים היה תפקודם הקרבי גרוע. רבים מאזרחי ארצות הברית התנגדו למלחמה, דבר שהכביד על ניהולה; במיוחד התנגדו לה תושבי ניו אינגלנד, שהביעו מחאה קולנית ולא היססו לתקוף, מילולית ואף פיזית, חברי קונגרס ואישי ציבור אחרים. בארצות הברית לא היה בנק מרכזי, שכן זה נסגר ב-1811 משתם ההיתר לפעילותו מטעם הקונגרס (הבנק המרכזי הקיים כיום, הבנק הפדרלי, נוסד רק ב-1913, ולפניו פעלו כמה בנקים מרכזיים, אך רק משנת 1862). הממשל נאלץ לפנות לבנקאים פרטיים, אך הבנקאים של האזור הצפון מערבי התנגדו למלחמה וסירבו לסייע לממשל, דבר שיצר קושי רב במימון המלחמה. ניו אינגלנד סירבה גם לספק מיליציות, ואף איימה לפרוש מן האיחוד. הבריטים ניצלו היטב את הפיצול, והטילו הסגר ימי רק על נמלי המדינות הדרומיות יותר. מאידך, עודדו הבריטים הברחות לניו אינגלנד.
המלחמה התנהלה בשלוש זירות:
זירת האגמים הגדולים וגבול קנדה.
כאמור, מנהיגי ארצות הברית האמינו כי פלישה לקנדה תהיה קלה; הנשיא לשעבר ג'פרסון התבטא, כי כיבוש קנדה הוא פשוט עניין של צעדה אל תוכה. רבים מתושבי קנדה היו לויאליסטים (loyalists), שתמכו בבריטניה בעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הם היגרו לקנדה עילית לאחר תבוסתה של בריטניה, והאמריקאים האמינו כי יצדדו בארצות הברית במלחמה זו. אמונה זו התבדתה. בקנדה תחתית, שהייתה מאוכלסת יותר, זכה השלטון הבריטי לתמיכה איתנה של האליטה האנגלית שהייתה נאמנה לאימפריה, ומהאליטה הצרפתית, שחששה שפלישה אמריקאית תפגע באורח חייהם, ותחדיר פרוטסטנטיות, דמוקרטיה וקפיטליזם, בצד פגיעה בכנסייה הקתולית. התושבים הצרפתיים גם חששו מסיפוח אדמותיהם על ידי מהגרים אמריקאים שעלולים היו להגיע אם תנצח ארצות הברית.
הפלישות לקנדה עילית וקנדה תחתית, 1812.
בשנתה הראשונה של המלחמה נהנו הבריטים מהיתרון שהקנה להם ניסיונם הצבאי, לעומת המפקדים האמריקאים שהיו חסרי ניסיון קרבי ופיקודי. האמריקאים היו יכולים לתקוף באזור מונטריאול וקוויבק, לאורך נהר סנט לורנס; מתקפה באזור זה הייתה שוללת מן הבריטים את הבסיס העיקרי שלהם בצפון אמריקה. ואולם, האמריקאים העדיפו לתקוף בגזרה מערבית יותר, סביב ימת אירי וימת אונטריו, וליד אגם צ'מפליין. באזור זה הייתה התמיכה הרבה ביותר במלחמה, עקב הקשר בין הבריטים לשבטי הילידים האמריקאים שחיו באזור זה.
הצבא הבריטי זכה לניצחון ראשון מיד בתחילת המלחמה: יחידה בריטית שבסיסה היה באי סנט ג'וזף, בימת יורון, הצליחה להשתלט כמעט ללא קרב על מבצר מקינאק, במישיגן. הכוח הבריטי שמע על הכרזת המלחמה לפני שהכוח האמריקאי קיבל על כך ידיעה. הבריטים נחתו על האי שבו היה המבצר ב-17 ביוני 1812, הציבו תותח בעמדה שולטת וירו ירייה אחת; האמריקאים המופתעים נכנעו ללא קרב. ניצחון זה עודד מאוד את הילידים האמריקאים, והם נהרו בהמוניהם לאמהרטסברג כדי להצטרף לבריטים.
מדיסון פקד על גנרל וילאם האל, מושל מישיגן, לפלוש לקנדה דרך נהר דטרויט. האל הגיע לפורט דטרויט (כיום בשטח העיר דטרויט) ב-5 ביולי 1812, כשאתו 3,000 חיילים סדירים ו-1,500 חיילי מיליציה מאוהיו; אף שהכוח היה גדול יחסית, רובו היה מורכב מחיילים לא מאומנים, ממיליציה חסרת משמעת, ללא ארטילריה, עם אספקה מועטה וקווי אספקה גרועים. שבוע לאחר מכן חצו האמריקאים את הנהר, והאל קרא לכל הבריטים להיכנע; הוא איים שיוציא להורג כל שבוי בריטי שיימצא לוחם בצד ילידים. ההצהרה לא הועילה, ורק עוררה התנגדות נוספת לפלישה האמריקאית.
מולו, בפורט מאלדן, ניצב כוח בריטי קטן בהרבה, בפיקוד גנרל אייזק ברוק: הכוח הבריטי מנה 150 חיילים סדירים, 300 אנשי מיליציה קנדים ו-250 ילידים אמריקאים, מאומות הילידים של טקומסה. הכוח הבריטי היה במרחק 32 ק"מ בלבד מהכוח האמריקאי הפולש, אך האל, שכבר חצה את הנהר, היסס ולא תקף. ברוק הבין שרק ניצחון בריטי ניכר כבר בתחילת המלחמה ימנע את קריסת קנדה עילית ולכן בחר לפלוש לארצות הברית. הוא נע במהירות לאמהרטסברג, בקצהו המערבי של אגם אירי, מדרום לדטרויט. האל חשש שלברוק כוחות עדיפים, וכן חשש מהילידים שהצטרפו לברוק, שיבצעו מעשי טבח. הוא גם חשש שהתמקמותו של ברוק באמהרטסברג תנתק אותו מאוהיו. האל נסוג מערבה וחזר לנמל דטרויט, שם הופגז על ידי ארטילריה של ברוק. גנרל האל נכנע לברוק ללא קרב, אף שכוחותיו היו גדולים פי שניים מאלה של ברוק. אנשי המיליציה שלו שוחררו תמורת הפקדת ערבות והוא וחייליו נאסרו והועברו למונטריאול. מאוחר יותר נחון האל והוחזר לארצות הברית, שם עמד בפני משפט צבאי, נידון למוות ונחון מיד אחר כך. לפני כניעתו הורה האל לתושבים במצודת דירבורן (שיקגו של היום) להתפנות לפורט ויין, מחשש למתקפות בריטיות. אף על פי שהבריטים הסכימו לאפשר מעבר בטוח, הותקפו התושבים (אזרחים וחיילים) על ידי ילידים משבט הפוטוואטומי, בקרב שנקרא אחר כך קרב מצודת דירבורן. המבצר נשרף לאחר מכן.
ברוק הזדרז להעביר את כוחותיו לקצה המזרחי של ימת אירי, שם תוכננה פלישה שנייה על ידי הגנרל האמריקאי סטפן ואן רנסלר. הפסקת אש זמנית (שאורגנה על ידי פרבוסט, מושל קנדה עילית, כדי להביא לידיעת ארצות הברית ביטול הוראות המועצה בבריטניה) עיכבה את תוכניותיו של ברוק לפלוש לטריטוריות אמריקאיות נוספות. כאשר הסתיימה הפסקת האש פתחו האמריקאים במתקפה לאורך נהר ניאגרה, אך ספגו תבוסה מוחצת בקרב בקווינסטון הייטס. הבריטים זכו אמנם בניצחון מוחץ מול כוח אמריקאי שהיה גדול פי ארבעה מכוחם שלהם, אך הגנרל ברוק נהרג במהלך הקרב. ניסיון אחרון לפלוש לקנדה בשנת 1812 מצפון לאגם צ'מפליין על ידי הגנרל האמריקאי הנרי דירבון, נכשל כאשר אנשי המיליציה שבפיקודו סירבו להתקדם מעבר לטריטוריה האמריקאית. הצבא האמריקאי השתפר במשך המלחמה, אך חסרונו של ברוק הביא לפגיעה קשה ביכולותיו של הפיקוד הבריטי. לעומת המיליציה האמריקאית, המיליציה הקנדית לחמה היטב.
החזית הצפון מערבית, 1813.
לאחר כניעתו של האל הועבר הפיקוד על הארמייה של צפון המערב לידי גנרל ויליאם הנרי הריסון, אשר פתח בהכנות לכיבוש מחדש של דטרויט, שהייתה כעת בשליטת הכוחות המשותפים של קולונל הנרי פרוקטר הבריטי וטקומסה, מנהיג הילידים. פלוגה מצבאו של הריסון נחלה תבוסה בפרנצ'טאון, בסמוך לנהר ראיזין (River Raisin) ב-22 בינואר 1813. פרוקטר הותיר את השבויים האמריקאים שנפלו לידיו תחת שמירה שלא הייתה מספקת. השומרים הבריטים לא הצליחו למנוע מהילידים בעלי בריתם לתקוף את השבויים ולהרוג כ-60 מהם, רובם אנשי מיליציה מקנטקי. אירוע זה כונה "טבח נהר ראיזין", והתבוסה בקרב זה הביאה למעשה לסיומה של המתקפה של הריסון על דטרויט. בארצות הברית הפכה הקריאה "זכרו את נהר ראיזין!" לסיסמה משלהבת לנקמה.
במאי 1813 הטילו פרוקטר וטקומסה מצור על מצודת מייגס, בצפון אוהיו. התגבורות האמריקאיות שהוזעקו לאזור נחלו תבוסה מידי האינדיאנים אולם המבצר החזיק מעמד. האינדיאנים החלו בסופו של דבר להתפזר, ופרוקטר וטקומסה נאלצו להפסיק את המצור ולשוב לקנדה. ביולי הותקפה שוב מצודת מייגס, אך גם מתקפה זו נכשלה. פרוקטר וטקומסה ביקשו להשיג הישג צבאי כדי להעלות את מורל האינדיאנים, וניסו לכבוש את מבצר סטפנסון. המתקפה נהדפה באבדות כבדות לתוקפים, והמערכה על אוהיו הגיעה לסיומה.
ב-10 בספטמבר 1813 התחולל הקרב על ימת אירי, במהלכו הביסה שייטת אמריקאית בפיקוד קומנדר (דרגה המקבילה בערך לסרן) אוליבר האזארד פרי צי בריטי. הניצחון החד-משמעי הבטיח את השליטה האמריקאית בימה, שיפר את המורל האמריקאי לאחר שורה של הפסדים, ואילץ את הכוחות הבריטים לסגת מדטרויט. בעקבות הניצחון פתח הריסון בפלישה נוספת לקנדה עילית, שהסתיימה בניצחון אמריקאי בקרב על התמז ב-5 באוקטובר 1813, שבמהלכו נהרג טקומסה. מותו של המנהיג האינדיאני הביא למעשה לסיומה של הברית בין האינדיאנים הצפון האמריקאים לבריטים באזור דטרויט. השליטה האמריקאית בימת אירי ניתקה את נתיבי האספקה שדרכם הזרימו הבריטים ציוד ותחמושת לבעלי בריתם, הילידים האמריקאים, ובכך הסתיימה למעשה מעורבותם של האחרונים במלחמה. ארצות הברית שלטה על כל האזור עד תום המלחמה.
חזית ניאגרה, 1813.
השליטה על הנתיבים הימיים בחזית הצפונית - הימות הגדולות ונהר סנט לורנס - הייתה חיונית לשני הצדדים, מכיוון שעיקר התעבורה הימית, המסחרית והצבאית, התנהלה בהם. בתחילת המלחמה הייתה לבריטים שייטת קטנה של אוניות מלחמה בימת אונטריו, דבר שהקנה להם יתרון ראשוני. כדי לתת מענה ליתרון הבריטי הקימו האמריקאים מספנה משלהם בסאקטס הארבור בצפון מערב ניו יורק. קומודור אייזק קאונסי הביא מן העיר ניו יורק מספר רב של מלחים ובוני אוניות, ואלה החלו בבנייה אינטנסיבית של צי אמריקאי. בשיאה העסיקה המספנה למעלה מ-3,000 איש, שבנו אחת עשרה אוניות מלחמה וספינות קטנות רבות אחרות, למלחמה ולתובלה.