הודות להשתתפותם בתוכנית רדיו בקולומביה שבקרוליינה הדרומית, זכתה הרביעייה לפרסום באזור בו פעלה. לפרסום ולחשיפה לאומית הגיעו הגולדן גייטס ב-1938 בעת שנטלו חלק במופע "מספריטואלז לסווינג", אותו העלה ג'ון האמונד על בימת הקרנגי הול בניו יורק, מופע שכלל אמנים שחומי עור רבים והביא לתודעת הקהל הלבן את "המוזיקה השחורה". חיש מהר הם קיבלו תוכנית רדיו ששודרה ברחבי ארצות הברית והחלו להופיע במועדון "קפה סוסייטי" בגריניץ' וילג', שהיווה מרכז למוזיקה שחורה. ב-1940 הם שרו בטקס ההשבעה לנשיאות של פרנקלין דלאנו רוזוולט. הם המשיכו להיות פופולריים גם במשך מלחמת העולם השנייה, כשהופיעו במספר סרטי קולנוע הוליוודים ושרו מוזיקה חילונית, כולל שירי חזית כגון "Stalin Wasn't Stallin'" ששילב הומור ומלל פוליטי.
לאחר שנות המלחמה, איבדה הרביעייה את מעמד הבכורה שלה בתחום מוזיקת הגוספל בעת שרביעיות גוספל חדשות שעלו זכו לפרסום. הם המשיכו בסגנונם הוותיק תוך כדי הבעת עמדות פוליטיות מחודדות יותר כמו בשיר "God's Gonna Cut 'Em Down", אך איבדו חלק מקהלם לטובת רביעיות כמו "Dixie Hummingbirds" ו"Soul Stirrers". זמר הבריטון של הרביעייה, וילי ג'ונסון, עזב ב-1948 לטובת רביעייה אחרת, "the Jubilaires", וזמר הטנור, הנרי אוואנס, עזב ב-1950 והפך למטיף.
אירופה כמרכז הקריירה.
ב-1955 זכתה הקריירה של הגולדן גייטס לתחייה כשהרביעייה ערכה לראשונה סיור הופעות באירופה. הם זכו באירופה לפופולריות הולכת וגוברת וב-1959 קבעו את מושבם הקבוע בפריז. בשנים שלאחר מכן ערכה הרביעייה את רוב מסעות הופעותיה במדינות אירופה, כולל בישראל (בשנים 1957-1958 וב-1966). אלביס פרסלי, ששירת בצבא האמריקאי בגרמניה באותן שנים, והיה מעריץ של ההרכב עוד מילדותו, צפה באחת מהופעותיהם בפריז וביקר אותם מאחורי הקלעים ובבית המלון שלהם.
הרביעייה הופיעה במספר סרטים: "Star Spangled Rhythm" (1942), "Hit Parade of 1943" (1943), "Hollywood Canteen" (1944) וב-"A Song Is Born" (1948), בכיכובו של דני קיי, בו שרו את הספיריטואל "Joshua Fit the Battle of Jericho" וחלק משיר הנושא בסרט יחד עם לואי ארמסטרונג וכוכבת הסרט, וירג'יניה מאיו.
ב-1998 זכתה הרביעייה להכלל ב"היכל התהילה של ההרכבים הקוליים".
ב-2010 הופיעה הרביעייה בפסטיבל הג'אז בווינה לרגל 75 שנה להיווסדה.
נח מילגרם
נח מילגרם (25 בפברואר 1931 - 23 באוגוסט 2012) היה דקאן בית הספר ללימודים מתקדמים במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון ופרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד והוסמך באוניברסיטת בוסטון. בשנת 1951 השתתף בתוכנית החלפת סטודנטים בישראל, ובשנת 1971 עלה לישראל מארצות הברית, כשהוא כבר פרופסור לפסיכולוגיה. מילגרם היה הפרופסור הראשון בארץ בתחום הפסיכולוגיה, ועסק במצבי לחץ במלחמה. מילגרם עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב עד יציאתו לגמלאות.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור אבנר זיו, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981.
בשנת 1986 הגיע מילגרם למכללת אריאל, ופיתח בה במשך שנים את המחלקה לפסיכולוגיה. בשנת 2000 יצא לגמלאות, אולם בשנת 2007 חזר והקים את המחלקה לתואר שני בפסיכולוגיה.
מילגרם נפטר בשנת 2012.
סידני קרק
סידני קרק (באנגלית: Sidney Lionel Kark; 22 באוקטובר 1911, יוהנסבורג - 18 באפריל 1998, ירושלים, ישראל) היה רופא יהודי-דרום אפריקאי, פרופסור וחלוץ של שיטות רפואה חברתית בעולם, בדרום אפריקה ובישראל. גישה זו (Community Oriented Primary Care: COPC) הפכה לגישה חשובה ומרכזית ברפאות משפחה בעולם.
חייו.
נולד ב-1911 ביוהנסבורג למשפחה יהודית שהגיע מליטא. לאחר סיום לימודי התיכון, בשנת 1929, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד (Witwatersrand University) ביוהנסבורג, אולם נאלץ להפסיק עקב קשיים כלכליים. הוא חזר ללימודים לאחר מכן וסיים אותם בשנת 1936. קרק היה פעיל מאוד בקרב הסטודנטים ששאפו לשוויון זכויות לשחורים בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה.
סידני קרק פגש בשנות לימודיו את זוגתו לחיים, לה נישא בשנת 1939 - ד"ר אמילי ישפן (Dr Emily Jaspan), רופאה וחלוצה בבריאות הציבור, ויחד הם עבדו בשיתוף שנים רבות והפכו למייסדי גישת הרפואה החברתית COPC בדרום אפריקה.
בשנת 1938 שירת סידני כקצין הרפואה של משרד הבריאות הדרום אפריקאי לבחינת בריאותם ותזונתם של ילדי דרום אפריקה. לאחר מכן ייסד ועמד בראש פרויקט חלוצי להקמת מרכז בריאות קהילתי בפוללה שבאזור נאטאל בדרום אפריקה. אזור זה היה עני ביותר והתגוררו בו שחורים משבט הזולו. קרק עבד שם במשך שש שנים ופיתח באותן שנים רבות מהגישות של הבריאות הציבורית. מכיוון שהבין שהעוני אחראי לבעיות הבריאות של האוכלוסייה, פעלו הרפואיים במרפאה שלו לשפר את מצב הדיור, סניטציה ונגישות המזון של הציבור. סידני, אמילי וצוות הרופאים והאחיות שעבדו עמם, פעלו יחד עם אנשי השבטים המקומיים ליצור מודעות לחשיבות תזונה נכונה, הנקת תינוקות, היגיינה, אכילת ירקות אריים ויצירת גינות ירק ועוד בקרב המקומיים. פעילותם הפכה למודל מרכזי ובעקבותין ייסדו מרכזי בריאות קהילתיים רבים ברחבי דרון אפריקה, שגרמו לעליה משמעותית בהשרדות תינוקות, בריאות הקהילה ומודעות לרפואה מונעת.
בשנת 1946 הקים סידני את המרכז לבריאות המשפחה והקהילה בדרבן, שם לימד רופאים ואחיות מקומיים (שחורים, צבעוניים הודים) ואנשי בריאות נוספים את שיטות הבריאות הציבורית שפיתח ויישם בפוללה. גשיה זו הייתה שונה מהמקובל באותם ימים בדרום אפריקה של האפרהייד, בה מעמד הרופאים והאחיות השחורים היה נמוך ביותר. סידני ואמילי, יחד עם הצוות שלהם שכלל רופאים ואחיות יהודים ואחרים, פעלו ליצירת הנהגה מקומית של רופאים ואחיות דרום אפריקאיים, מה שהיה מהפכני באותם הימים.
בשנת 1958 עזבו סידני ואמילי יחד עם משפחתם וחלק מאנשי הצוות שלהם את דרום אפריקה עקב ממשל אפרטהייד שניסה להגביל את צעדיהם המועילים והחשובים בתחום הרפואה החברתית בשבטי הזולו ובקרב השחורים בדרום אפריקה. הם עברו לארצות הברית לאוניברסיטה מובילה, University of North Carolina, Chapel Hill, בה ייסדו את המחלקה לרפואה חברתית.
בשנת 1959 הגיע סידני עם משפחתו לישראל במשימה של ארגון הבריאות העולמי, בה הקים באוניברסיטה העברית בירושלים את המחלקה לרפואה חברתית, שם לימד עד לפרישתו בשנת 1980. סידני ואמילי, יחד עם חלק מאנשי הצוות שלהם מדרום אפריקה ורופאים ואחריות אחרים, ייסדו מרכז ראשון מסוגו בישראל ובעולם שנקרא "הדסה הקטנה" בקרית יובל שבירושלים. במרכז רפואי חלוצי זה, שהפך למודל עולמי, הקימו מרכז לרפואה חברתית וקהילתית שפעל ברפואה מונעת ורפואת משפחה עבור עולים ממדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון שגרו בשכונה. המרכז פעל במשך עשרות שנים והכשיר רופאים ואחיות רבים בתחום רפואת המשפחה, רפואה חברתיץ וקהילתית.
סידני ואמילי הקימו את המסלול לתואר שני הבינלאומי של בריאות הציבור (Maters of Public Health), שהפך לתוכנית דגל שהכשירה מאות רופאים, אחיות, אנשי בריאות הציבור ומומחים אחרים מכל רחבי העולם בתחום הרפואה החברתית, תוכנית הפעילה עדיין ומושכת סטודנטים מרחבי העולם, כולל ארצות מתפתחות רבות.
אשתו אמילי למדה עם סידני רפואה והייתה שותפה לכל פעילויותיו לאורך השנים. בנו, הוא פרופסור לרפואה ואפידימיולוג באוניברסיטה העברית והדסה בירושלים, וזוגתו של ג'רמי, רות קרק היא פרופסורית לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סידני קרק ואמילי (ישפן) קרק היו נשואים במשך כ-60 שנה ויש להם שלושה ילדים, קרול קרק, ג'רמי קרק ובילי קרק Carol Kark, and William Kark.
סידני ואמילי כתבו אוטוביוגרפיה על פועלם בתחום הרפואה החברתית מדרום אפריקה ועד ישראל:
אריאנה הפינגטון
אריאנה הפינגטון (באנגלית: Arianna Huffington, נולדה כאריאנה סטסינופולוס: Arianna Stassinopoulos; ביוונית: Αριάννα Στασινοπούλου; נולדה ב-15 ביולי 1950) היא סופרת ובעלת טור יוונייה-אמריקאית. היא ידועה במיוחד בשל היותה מייסדת-שותפה של אתר החדשות והבלוגים הפופולרי "הפינגטון פוסט", בשנת 2005, יחד עם ג'ונה פרטי ואנדרו ברייטברט.
היא הייתה נשואה לחבר הקונגרס הרפובליקני מייקל הפינגטון, ואימצה דעות פוליטיות ליברליות יותר בשלהי שנות התשעים.
ב-2003 היא רצה כמתמודדת עצמאית לתפקיד מושלת קליפורניה.
ב-2009 דורגה הפינגטון במקום ה-12 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר בתעשיית התקשורת שפרסם לראשונה המגזין "פורבס".
היא גם העפילה למקום ה-42 ברשימת מאה אנשי התקשורת המובילים של "הגארדיאן".
ב-7 בפברואר 2011 הכריזה חברת אמריקה און ליין (AOL) על רכישת האתר הפינגטון פוסט תמורת סכום של 315 מיליון דולר ועל הפיכתה של הפינגטון לנשיאת ועורכת בפועל של קבוצת התקשורת הפינגטון פוסט (The Huffington Post Media Group) שכוללת את Engadget, TechCrunch , Moviefone, MapQuest, Black Voices, PopEater.com , AOL Music, AOL Latino, AutoBlog, Patch Media ו-StyleList.
Justified