את מסעו הראשון החל דה ברוין באיטליה, שבה שהה כארבע שנים, בעיקר ברומא, להוציא שהות לא קצרה בעיר הנמל ליבורנו. ברומא הצטרף לאגודת הציירים בני ארצות השפלה (בנטפויכלס), שבה כונה בשם "אדוניס". ב-1678 הפליג ללבנט. תחנותיו העיקריות באסיה הקטנה היו סמירנה ואיסטנבול. בתחילת 1681 הגיע למצרים. בביקורו בגיזה, טיפס עד קצה הפירמידה הגדולה ואף חרת את שמו על אחת מאבניה. דה ברוין נחשב לראשון שצייר חלקים מפנים הפירמידה. ממצרים המשיך לארץ ישראל וצייר לא מעט ממראות יפו, רמלה, ירושלים ובית לחם, טבריה, הר תבור, נצרת, חיפה ועכו. ציוריו אלה משמשים את חוקרי הארץ. דוגמה לכך הם ציורי כנסיית הקבר בירושלים, שתקרת הרוטונדה שלה התמוטטה בשריפה ב-1808. דוגמה בולטת אחרת היא ציור גרם-המדרגות בתוך חצר המצודה ההוספיטלרית בעכו ב-1682, ציור שהנחה את הארכאולוגים בשנות התשעים בחשיפה ובשיקום של המבנה שכוסה במאות שעברו בעפר ונעלם תחתיו. את הציורים במקומות השונים ביצע, לדבריו, תוך סיכון חיים משום האיסור שהטילו העות'מאנים על תיעוד ביצורים בידי זרים. בסתיו 1682 יצא דה ברוין בשיירה שהוליכה לחלב, שבה התעכב כשנה. מסוריה הפליג ב-1684 לקפריסין וממנה לוונציה, שבה עבד כשמונה שנים במחיצת הצייר הגרמני יוהאן קרל לוֹת .
דה ברוין חזר להאג ב-1693, וב-1698 הוציא לאור את ספר מסעותיו הראשון, שכלל למעלה מ-200 מציוריו. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם במהרה לשפות אחרות. ב-1699 נבחר דה ברוין לכהן כראש גילדת הציירים בהאג.
מסע שני.
ב-1701 יצא דה ברוין למסעו הגדול השני שהחל ברוסיה. המלחמה באירופה (1701–1714) מנעה מסע ביבשה, דרך גרמניה ופולין, ודה ברוין נאלץ לעשות את דרכו בספינת סוחר שהקיפה את נורווגיה ושטה בים ברנץ ובים הלבן עד נמל ארכנגלסק. בדרכו למוסקבה עבר בצפון-מערב רוסיה ותיעד בכתוב ובאיור את אנשי השבטים הנודדים בטונדרה הארקטית, הסאמויידים . במוסקבה הוצג בפני הצאר פטר הגדול, החליף עימו דברים בהולנדית ואף התבקש לצייר את אחייניותיו של השליט. בתוך כך יצא לסיור בוורונז', ככל הנראה לראות את המספנה החדשה שהקים הצאר על הנהר שם. בסוף אפריל 1703 עזב את מוסקבה בדרכו לפרס בהפלגה במורד נהר מוסקבה, נהר אוֹקָה והוולגה עד לאסטרחן בשפך לים הכספי. דה ברוין התעכב בניז'ני נובגורוד במהלך ימי הפסחא, ובאמצעותו הובאו לידיעת המערב תיאורים של מרכז המסחר הרוסי הגדול שעל הוולגה. מאסטרחן הפליג לאורך חופו המערבי של הים הכספי עד דרבנט, שם נכנס לגבולות פרס ואת המשך דרכו עשה ביבשה. אחרי ביקור בארדביל חצה את הרי אלבורז, עבר בקוֹם ובכאשאן והגיע בדצמבר 1703 לאספהאן הבירה. שם שהה כמעט שנה כאורחו של נציג חברת הודו המזרחית ההולנדית, ובתוך כך בילה כשלושה חודשים בפרספוליס, צייר את אתריה והקדיש בספרו מקום נרחב לתיאוריהם. הציורים שהפיק בפרספוליס עוררו עניין רב, ובמשך מאה השנים שאחרי כן היו היחידים הזמינים במערב. בשהותו בפרס השיג דה ברוין עותק של השאהנאמה (אפוס המלכים) של פֿירדוסי ופרסם תרגום מקוצר שלו בתוך ספר מסעותיו.
אחרי ביקורים בפסארגאדה ובשיראז הפליג דה ברוין בסוף 1705 להודו דרך נמל גמרון שבמפרץ הפרסי אל האוקיינוס ההודי. ספינתו נחתה בקוצ'ין, שהייתה נתונה אז בידי ההולנדים, וממנה המשיך לגאלֶה בציילון ההולנדית (סרי לנקה). מגאלה הפליג למרכז חברת הודו המזרחית ההולנדית בבטוויה, בקצהו הצפוני של האי ג'אווה, שם היה אורחו של המושל ההולנדי. באוגוסט 1706 החל דה ברוין בדרכו חזרה לארצו. בגלל המלחמה באירופה נמנע מן השיט דרך כף התקווה הטובה וחזר בנתיב שבו בא, דרך פרס, רוסיה והים הצפוני. בסתיו 1708 שב לעירו האג.
ספר מסעותיו השני של דה ברוין, "מסע ברחבי מוסקוביה, פרס ואיי הודו המזרחית", אף הוא עתיר איורים, ראה אור בהולנד ב-1711 ותורגם לשפות אחרות. הספר היה ערוך בצורת יומן, לפי סדר זמנים, שלא כספרו הראשון. דה ברוין השקיע ממון רב בהפקתו אך הצלחתו של הספר המסחרית הייתה פחותה משל קודמו. המלחמה גרמה לערעור המצב הכלכלי בהולנד, והקונים התמעטו. על כך נוספה האשמתו של דה ברוין בגנבה ספרותית כשהתברר שכף רגלו לא דרכה בפלמירה שבמדבר הסורי וציוריו הועתקו מאחרים. דה ברוין שקע בחובות ונמלט מנושיו לעיר ויאנן שמדרום לאוטרכט, שהייתה עיר קיסרית חופשית מחוץ לתחום השיפוט של הרפובליקה ההולנדית. את שארית חייו עשה באחוזת אחד ממיטיביו באוטרכט. מקום קבורתו לא נודע.
קישורים חיצוניים.
ספר מסעותיו של קורנליס דה ברוין בלבנט במהדורה ההולנדית (1698) ובמהדורה הצרפתית (הדפסת 1725)
ספר מסעותיו ברוסיה, פרס ואיי הודו המזרחית
במהדורה הצרפתית (1718) ובמהדורה האנגלית (חלק I, 1759)
הפופולים
הפופולים הייתה להקה ישראלית שפעלה בשנים 1974–1976. חבריה היו עוזי חיטמן (שהלחין את כל השירים וכתב את רובם), יהודה תמיר, קובי קלמנוביץ, איזי גדאל, שמואל קובלסקי. הלהקה התאפיינה ברוק אקוסטי ובהרמוניות קוליות, עם השתתפות של כל חבריה בשירה ובנגינה. מנהיג ההרכב, עוזי חיטמן הצעיר, יוצא להקת פיקוד מרכז, החל בפופולים את הקריירה המוזיקלית העשירה שלו.
היסטוריה.
לאחר שחרורו מלהקת פיקוד המרכז החל עוזי חיטמן בכתיבת שירים המשלבים הומור ומסרים חברתיים. משצבר די חומר להצגה מוזיקלית שלמה, החליט לקבץ סביבו חברים נוספים שישירו וינגנו, ולהעלות את השירים כהופעה. איסוף החברים נמשך כשנה, ובסופה התגבש הרכב הלהקה, שכלל פרט לחיטמן את יהודה תמיר, קובי קלמנוביץ, איזי גדאל ושמואל קובלסקי. כמו חיטמן, היו גם חברי הלהקה האחרים יוצאי להקות צבאיות. הלהקה נקראה על שם מוזיקאי בשם ז'אן פול, שעבד עימה בראשית דרכה.
החמישה התחילו בחזרות לקראת המופע, בהשתתפות מלאה של כל הנגנים בשירה ובעיבודים. הלהקה הגדירה את סגנונה כאקוסטי ובעל הרמוניות לא מורכבות, השם דגש על כלי נגינה אקוסטיים למעט גיטרה בס חשמלית. מבחינה ווקאלית התאפיינה שירתו של תמיר בקול בס נמוך, להבדיל מקולם הגבוה של גדאל וחיטמן, ומנעד הקולות יצר רושם של מקהלת זמרים גדולה.
הופעותיה הראשונות של הלהקה זכו לאהדה בקרב הקהל, ובתחילת 1975 התפרסם בתחנות הרדיו שירה הראשון, "שיר הכלבלב". בהמשך השנה יצאו כמה שירים נוספים של הלהקה, ובהם "הריני מברך מראש", שזכה להצלחה אדירה במצעדי הפזמונים, ואף הגיע לראש המצעד של קול ישראל באוגוסט 1975. הופעת הבכורה של הלהקה נערכה באמצע 1975, אך זמן קצר לאחר מכן היא התפרקה בעקבות סכסוך של חבריה עם אמרגנם על רקע כספי. לאחר הפירוק המשיכו חיטמן ותמיר להופיע כצמד, ובתחילת 1976 הוקמה הלהקה מחדש בשם "עוזי חיטמן ולהקת הפופולים". זהו השם שנכתב על גבי אלבומה היחיד של הלהקה, שיצא ביולי 1976. חיטמן הלחין את כל שירי האלבום וכתב את כולם פרט ל"המציאות באות באופן פתאומי" ו"אדון עולם", שאת מילותיהם כתב אבי גרוס. להקלטת האלבום הצטרף לחברי הלהקה המתופף מאיר ישראל, שהוצג בו כחבר להקת תמוז. בין השירים באלבום היה השיר "ניגונה של השכונה", שהתפרסם מאוחר יותר בביצועו של יזהר כהן.
בסמוך ליציאת האלבום הוציאה הלהקה לרדיו עוד כמה שירים אחרים שצעדו במצעדי הפזמונים, ביניהם "אני יודע אבותיי" ו"לא צריך להוריד את הראש". עוד לפני יציאת האלבום התפרקה הלהקה, ולא הוסיפה להופיע עוד. האלבום זכה לביקורות מפרגנות וחלק מהמבקרים ציינו את השפעתה הבולטת של להקת כוורת על סגנונה של הפופולים, השפעה שהתבטאה הן במילים ההומוריסטיות והן בהרמוניות הקוליות.
רוב חברי הלהקה פרשו מתחום המוזיקה. הקלידן קובי קלמנוביץ הפך לצלם עיתונות ידוע ובהמשך חזר בתשובה. עבור חיטמן הייתה זו התחלתה של קריירה מוזיקלית ענפה. יהודה תמיר הצטרף ב־1979 ללהקת חלב ודבש, והיה חבר בה עד פירוקה בסוף שנות השמונים. ב־1979 יצא אלבום הסולו הראשון של חיטמן, "נולדתי לשלום", ובו חמישה שירים שנכללו במקור באלבומם של הפופולים. ב־26 באוקטובר 2004, זמן קצר לאחר מותו של חיטמן, יצא אלבומה היחיד של הלהקה לראשונה על גבי תקליטור.
ז'וזף בבינסקי
ז'וזף ז'ול פרנסואה פליקס בבינסקי (17 בנובמבר 1857 - 29 באוקטובר 1932) היה נוירולוג צרפתי ממוצא פולני. הוא ידוע בעיקר בתיאור שלו משנת 1896 של רפלקס בבינסקי, רפלקס פתולוגי המעיד על נזק למסלול הקורטיקוספינאלי.
ביוגרפיה.
בבניסקי שנולד בפריז, היה בנו של קצין פולני, אלכסנדר בבינסקי (1824–1889), ואשתו הנריטה ורן בבינסקה (1819-1897), אשר בשנת 1848 ברחו מוורשה לפאריס.
בבינסקי רכש את התואר הרפואי שלו מאוניברסיטת פריז בשנת 1884. הוא הפך לתלמידו האהוב של פרופסור שארקו בבית החולים Salpetriere בפריס.
מותו של שארקו ב -1883 הותיר את בבינסקי ללא תמיכה, ולכן הוא מעולם לא השתתף יותר בתחרויות אקדמיות. חופשי מחובות ההוראה, תוך כדי עבודה בבית החולים, הוא נותר עם מספיק זמן כדי להקדיש את עצמו לנוירולוגיה קלינית. הוא היה קלינאי מחונן שהיה תלוי במידה מזערית בבדיקות נוירופתולוגיות ובבדיקות מעבדה.
באבינסקי התעניין גם בפתוגינזה של ההיסטריה, והיה הראשון שהציג קריטריונים מקובלים לאבחנה מבדלת להפרדת היסטריה ממחלות אורגניות וטבע את המושג "הפיתיות".
בשנת 1896, הוא דיווח לראשונה על מה שקרא לו "phenomène des orteils": גירוי כף הרגל כשיש פגיעה במסלולים הפירמידיים תגרום למתיחה של אצבעות הרגליים כלפי מעלה בזמן שהרפלקס הנורמלי יהיה כיווץ של האצבעות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בבינסקי טיפל במקרים רבים של נוירולוגיה טראומטית בבית החולים Pitié.
הוא היה פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פריז.