סירוס כימי מתבצע על ידי הזרקת הורמון המין הנשי אסטרוגן או מתן תרופות אנטי-אנדרוגניות. פעילות זו גורמת לשינוי הריכוז היחסי של הורמונים גבריים ונשיים בגופו של הגבר, כולל ירידה בדחף המיני ובמאפיינים המיניים המִשְנִיים שלו. בין היתר, תרופות אלו גורמות לירידה בשיעור הגוף ולצמצום ההתקרחות, לעלייה בגובה הקול, לשינוי פיזור השומן בגוף (פחות בכרס ויותר בישבן ובחזה, עד כדי הצמחת שדיים) ועוד. קיימים ממצאים לפיהם סירוס כימי מקטין את הסיכוי להתקף לב, אולם נראה שלסירוס כימי השפעה שלילית על צפיפות העצמות, בעיה שלאחרונה נראה כי נפתרה. במדינות מסוימות סירוס כימי מוטל על אנסים ועברייני מין כחלק מהענישה או כאמצעי טיפולי למניעת הִישַנוּת העבירה.
עם התפתחות המחקר הפך הסירוס הכימי לפחות מומלץ על ידי רופאים, ומומלץ להשתמש בו רק במקרים מיוחדים.
כריתת איבר המין.
בעמים שונים היה נהוג להוכיח הרג של חיילי האויב בהבאת חלק כרות מגופם. בדרך כלל נדרש היה להביא איבר הקיים כאיבר יחיד בגוף וזאת כדי שלא "יזייפו" בכמות ההרוגים על ידי הבאת מספר איברים כרותים מגופת הרוג אחד. איבר המין היה איבר מועדף מכיוון שהוא איבר קטן וקל לכריתה וניתן לשאתו בקלות לצורך הבאתו והצגתו להוכחת ההרג. משמעות נוספת לכריתת איבר המין היא ניתוק שושלת החיים של משפחת האויב, המסמלת את הכחדת האויב לעתיד.
כהשפלה למנוצח במלחמות בעולם הקדום, היה נהוג סירוס או כריתת איבר המין כולו, להוכחת שליטתו ועליונותו של המנצח על אויביו שאיבדו את גבריותם. גם המצרים הקדמונים בשנת 1300 לפנה"ס לקחו, כמזכרת ניצחון, זוגות אשכים מלוחמים מובסים.
בתקופת הצלבנים בארץ ישראל נהוג היה עונש כריתת איבר המין למי שנתפס בקיום יחסי מין עם בנות הארץ וזאת כדי להרתיע צלבנים נוספים ממעשים כאלו.
קיימים מקרים מתועדים בהיסטוריה האנושית המודרנית שבהם גברים סורסו על ידי כריתת איבר מינם. הנסיבות הנפוצות ביותר הן ענישה, בעיקר במדינות נחשלות כגון אינדונזיה.
בעת המודרנית נודעו מקרים כאלה גם במדינות המערב. המפורסם ביותר הוא של לורנה בוביט, אשר כרתה את איבר מינו של בעלה, ג'ון ויין בוביט. איבר מינו של ג'ון בוביט שוחזר בניתוח והוא כיכב מאז במספר סרטי פורנוגרפיה.
ביולי 2011 אירע מקרה דומה בארצות הברית. קתרין קיו סיממה את בעלה, קשרה אותו למיטה, חתכה את איבר-מינו בסכין, ואז זרקה את הפין לטוחן אשפה והפעילה אותו.
סירוס ביהדות.
על פי ההלכה, סירוס זכרים אסור מדאורייתא, ואיסור זה תקף גם על נוכרים בנוסף על שבע מצוות בני נוח. ואילו סירוס (עיקור) של נשים אסור רק מדברי חכמים.
LyX הוא מעבד מסמכים גרפי.
הרעיון הבסיסי של LyX הוא שאין צורך לטפל בעיצוב. ישנה רשימה של עיצובים קיימים וניתן לבחור מתוכה את אופי הטקסט (כותרת ראשית, כותרת משנית, הערת שוליים וכו'). כך, התוצאה הסופית אמורה להיות עקבית ובעלת מראה מקצועי. בנוסף, מאפשר LyX כתיבה נוחה של משוואות מתמטיות, ולכן, נפוץ בקרב קהילת האקדמאים העוסקים במדעים מדויקים.
LyX משתמש ב־LaTeX כמנגנון עיבוד הטקסט. LaTeX היא תוכנה ותיקה בעלת יכולות נרחבות, שבעזרתה ניתן להפיק מ־LyX קובצי PostScript ,PDF ו־HTML. LyX יכול לייצא גם פורמטי DocBook ו־LinuxDoc.
LyX דורש מהמשתמש לימוד ארוך ("עקומת למידה איטית") ביחס למעבד תמלילים WYSIWYG דוגמת וורד, אך מפיק בדרך כלל תוצאות איכותיות יותר, ומאפשר עבודה מהירה יותר למשתמש המיומן.
אושר
אושר הוא נחת, הרגשת נעימות, הצלחה ושביעות רצון.
לפי סוקרטס המפתח לאושר הוא הפניית תשומת הלב מהגוף אל הנשמה. יש לשאוף לאיזון - הרמוניה - בין התשוקות שלנו וכך להרגיע את הנפש ולהשיג מצב של שלווה אלוהית. חיים מוסריים עדיפים על פני חיים לא מוסריים, בעיקר משום שאלה חיים מאושרים יותר. בנוסף - השאיפה לידע, ללמוד, להבין את העולם גורמת לאושר כמעט אלוהי. לפי סוקרטס ניתן ללמוד איך לחיות באושר.
לפי מרטין זליגמן מייסד הפסכולוגיה החיובית אושר מאופיין באמצעות חמישה מרכיבים: תחושה חיובית, מעורבות, קיום יחסים טובים עם אנשים אחרים, הרגשה של משמעות ושל שייכות למשהו גדול יותר מעצמי והרגשה של הצלחה. לדבריו, כל אלה ניתנים למדידה ויש אפשרות ללמוד איך לממש אותם.
לפי אברהם מאסלו תאוריית הצרכים שפיתח מראה שהדחף לצמיחה אישית ולמימוש עצמי מושרשים עמוק בנפש האדם. אף על פי כן, אצל רוב האנשים, הדחף הזה מופיע רק לאחר שהצרכים הבסיסיים יותר מתמלאים. ברגע שהצרכים למזון, ביטחון, אהבה ושייכות והערכה עצמית מסופקים, עולה על פני השטח רצון עמוק לביטוי יצירתי ולמימוש עצמי.
לפי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית מה שגורם לנו אושר הוא קשר אוהב עם אנשים והשתקעות בנושא מעניין עד כדי אובדן מודעות עצמית, למשל בספורט, אמנות, כתיבה וכדומה. "אושר אובייקטיבי הוא איך זה להיות את כשאת לא חושבת על החיים שלך".
לפי אריך פרום אושר הוא תוצאה של יצירתיות ויכולת תגובה למה שקורה לבני האדם ולטבע. אושר הוא לא ההפך של עצב. אדם מאושר לפעמים שמח ולפעמים עצוב. מה שמאפשר אושר הוא תחושה של קשר אמיתי למציאות. עם זאת בתרבות המערב אנחנו נוטים להתייחס אחד לשני כמו חפצים בשוק, יחס שטחי של תן-קח. עיסוק מעין זה מונע מאיתנו את התחושות האמיתיות של קשר אנושי.
לפי הדלאי לאמה אושר הוא שלווה פנימית שאינה נתונה להשפעה חיצונית, אבל מתוך ערות מלאה לסביבה. אם קורה משהו קשה בחיים הוא אמור ללמד אותנו שיעור. חשוב לחשוב באופן גלובאלי על כל בני האדם, למשל בהקשר של ההתחממות העולמית יש לגלות אכפתיות לא רק לגבי מה שטוב למדינה שלי או ליבשת שלי אלא לכל בני האדם. וחשוב לאהוב כל אדם באשר הוא.
מקור המילה.
ותֹּאמֶר לֵאָה בְּאָשְׁרִי כִּי אִשְּׁרוּנִי בָּנוֹתֿ וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ אָשֵׁר.
בראשית ל-13
זילפה, שפחת לאה, ילדה ליעקב בן. לאה אומרת: בן זה נולד כדי להביא לי אושר. הנשים יכריזו עלי שאני אשה מאושרת, כי יש לי הרבה בנים.
פילוסופיה ומוסר.
אריסטו פיתח מרשם לאושר – אודימוניה. בליקיאון מוסבר איך למקסם את האושר על ידי התנהלות מוסרית בחיים, הגשמת הפוטנציאל האישי ויצירת קשרים עם אנשים. אכן, יש לספק גם את הצרכים הגופניים באמצעות אכילה וקיום יחסי מין, אך כיוון שאלוהים לא מתעניין בבני האדם ובמה שהם עושים. בני אדם צריכים לקדם את עצמם. אודימוניה לפי אריסטו הוא אושר פנימי. לא תלוי ברכוש אלא בתחושה של מימוש עצמי.
הדוניזם הוא השקפה שונה, הרואה בהנאות גופניות וחושיות את פסגת האושר.
בבודהיזם מבחינים בין עונג שניתן לחוות באמצעות החושים שקולטים את מה שהעולם מציע לבין אושר שהוא חוויה פנימית של נדיבות, שמטרתה להציע מעצמנו לעולם. אשר לשאלה איפה נמצא האושר – האם הוא מרוחק ובעתיד לא ידוע, שמושג רק לאחר תרגול ממושך, בסוף כל הגילגולים, או כאן ועכשיו. נירוונה מכילה את מה שיש בלי להיאבק ולרצות לשנות. "האושר כוויתור על משאלת האושר."
פילוסופיה מודרנית.
במאה ה-18 הפילוסוף האנגלי ג'רמי בנת'ם ייסד את התועלתנות, על פיה המטרה המוסרית העליונה היא להביא לכך שיהיה כמה שיותר אושר לכמה שיותר אנשים. בנת'ם טען שכל החקיקה והמדיניות צריכות להיעשות מתוך עמדה זו. מתוך ראיית האושר של כלל בני האדם כערך עליון, טען ממשיך דרכו של בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל, שאפליה כלפי נשים אינה מוסרית, שכן האושר של נשים חשוב לא פחות משל הגברים. הוא גם טען שיש רמות גבוהות ונמוכות של אושר, וכי הפרט מעדיף להיות אדם לא מסופק מאשר "חזיר" מסופק, לכן הנאות "גבוהות" הקשורות להיותו אדם הן חשובות יותר.
תומכי הדמוקרטיה, כגון תומאס ג'פרסון, האמינו כי "חיים, חירות ורדיפת האושר" הן זכויות בלתי ניתנות לשלילה, ומהוות עילה מוצדקת להפיכת השלטון.
לתפיסתו של קאנט, האושר לא יכול להתקיים בלי רמת מוסר משמעותית של האדם, וסבר שהכלי היעיל ביותר להשגת אושר הוא האינסטינקט.
תנועת הרומנטיקה העריכה ביטויי רגש אישיים, וחתרה להגיע ל"אני האמיתי" שאינו מושפע מנורמות חברתיות. אהבה ואינטימיות הפכו למוטיבציה העיקרית של אנשים להינשא.
אומללות.
לפי הנרי אונגר מבחינה פילוסופית יותר קל להגדיר אומללות מאשר אושר. הסיבה לכך היא שאומללות היא מצב קונקרטי. למשל: אברהם אומלל כשהוא צריך להעלות לעולה את בנו יצחק. מרים אומללה כשהיא רואה את בנה ישוע הצלוב. אלה מצבים של אומללות קיצונית ואילו האושר לפי השקפה זו הוא מצב של סיכום החיים, כשמתקבל הסך הכולל של מהלך כל החיים. רק אז – לאחר מות - ניתן להגדיר אם היו אלה חיים מאושרים.
ברטראנד ראסל בספרו כיבוש האושר מזכיר את קהלת שהיה לו כל מה שאדם יכול לרצות - הנאות, רכוש, משרתים, כוח - ובכל זאת הוא היה אומלל.
ב הֲבֵל הֲבָלִים אָמַר קֹהֶלֶת הֲבֵל הֲבָלִים הַכֹּל הָבֶל: --- יב אֲנִי קֹהֶלֶת הָיִיתִי מֶלֶךְ עַל יִשְׂרָאֵל בִּירוּשָׁלָם: יג וְנָתַתִּי אֶת לִבִּי לִדְרוֹשׁ וְלָתוּר בַּחָכְמָה עַל כָּל אֲשֶׁר נַעֲשָׂה תַּחַת הַשָּׁמָיִם הוּא עִנְיַן רָע נָתַן אֱלֹהִים לִבְנֵי הָאָדָם לַעֲנוֹת בּוֹ: יד רָאִיתִי אֶת כָּל הַמַּעֲשִׂים שֶׁנַּעֲשׂוּ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ וְהִנֵּה הַכֹּל הֶבֶל וּרְעוּת רוּחַ: טו מְעֻוָּת לֹא יוּכַל לִתְקֹן וְחֶסְרוֹן לֹא יוּכַל לְהִמָּנוֹת: יח כִּי בְּרֹב חָכְמָה רָב כָּעַס וְיוֹסִיף דַּעַת יוֹסִיף מַכְאוֹב:
ראסל לא מסכים עם עמדתו זאת של קהלת.
דתיות.
אושר – אוטונומיה אישית - דתיות.