הפעילות הכלכלית במונגוליה מבוססת באופן מסורתי על חקלאות ורעיית צאן. כמו כן, קיימים במדינה מחצבים רבים, כגון נחושת, פחם, מוליבדן, בדיל, טונגסטן וזהב.
סקירה היסטורית.
הסיוע הסובייטי, שהיווה בעבר למעלה משליש מהתמ"ג, נעלם כמעט בן לילה ב-1990-91, בשעה שברית המועצות התמוטטה. מונגוליה שקעה למיתון עמוק, שנמשך זמן רב בעקבות סירובה של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה (MPRP) לנקוט ברפורמה כלכלית. לאחר מכן, עם עלייתה של הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה לשלטון, אומצה כלכלת שוק חופשי, שתמכה בליברליזציה של מסחר פנימי ובינלאומי, ושיקמה את הבנקים. הממשלה המונגולית פתחה בתוכניות הפרטה, ואימצה משקיעים זרים.
הרפורמה עוכבה על ידי ה-MPRM באופוזיציה ובעקבות אי יציבות פוליטית שנעצרה אחרי ארבע ממשלות רצופות של האיחוד הדמוקרטי. ב-1997 החלה כלכלת המדינה לצבור תאוצה לאחר שקיעה ב-1996 בעקבות אסונות טבע שפקדו את מונגוליה, ובעקבות הירידה העולמית במחירי נחושת וקשמיר. הייצוא קרס ב-1998 בעקבות המשבר הכלכלי הכלל-אסייתי. באוגוסט וספטמבר 1999, סבלה מונגוליה מחרם רוסי על ייצוא נפט ומוצריו.
בשנות ה-80 החלו התעשיות המונגוליות לצבור תאוצה, וייצרו 34% מהמוצרים, בהשוואה ל-18% בחקלאות. עם זאת, מחצבים, בעלי חיים ומוצרים המבוססים על בעלי חיים עדיין מהווים את מרכז הכלכלה המונגולית.
בסוף שנות ה-80 החלה המדינה ליצור קשרים עם מדינות אסיה הלא קומוניסטיות ועם המערב. ב-1 בינואר 1991 חתמה מונגוליה על הסכם בילטרלי עם רוסיה.
בין 1990 לבין 1993 סבלה מונגוליה מאינפלציה תלת ספרתית ומאבטלה קשה. הייצור התדרדר ב-75%. הרפורמה שהתחילה ב-1994 שיפרה את מצב הכלכלה, אך גידול זה לווה בהיחלשות הבנקים.
מונגוליה הצטרפה לארגון הסחר העולמי (WTO) בשנת 1997. הקהילה העולמית התחייבה לתרום 300 מיליון דולר בשנה על מנת לסייע למונגוליה, בכנס שנערך באולן בטור ביוני 1999.
סביבה.
כתוצאה מעיור מסיבי ומדיניות של תיעוש בעידן הקומוניסטי, הפכה סביבתה המידרדרת של מונגוליה למצוקתה העיקרית. שריפתו של פחם ופעילותם של מפעלים רבים באולן בטור גרמו לזיהום אוויר מסיבי באזור עיר הבירה.
כריתת יערות ועיבוד-יתר של המישורים הגביר את שחיקת האדמה כתוצאה מרוח ומגשם. בעקבות הגדילה בעדרים (כתוצאה מההפרטה), קיימת בעיה של חוסר במרעה.
נתונים מספריים.
תמ"ג: 6.1 מיליארד$
גידול שנתי בתמ"ג: 3.5%
תמ"ג לנפש: 2320$
תמ"ג על פי סקטורים:
אחוז אוכלוסייה מתחת לקו העוני: 40%
אינפלציה: 9.5%
כח העבודה: 1.256 מיליון
שיעור האבטלה:: 4.5%
מטבע: 1 טוגרוג = 100 מונגו
שער חליפין (2005): 1 טוגרוג = 0.0008$
שנה פיסקלית: הלוח הקלנדרי
יצחק שמעוני
יצחק (צחי) שמעוני (7 בנובמבר 1926 – 10 ביוני 2013) היה עורך, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי. מראשוני הטלוויזיה הישראלית ומנהלהּ.
ביוגרפיה.
יצחק שמעוני נולד בירושלים בשכונת מוסררה, בן יחיד להורים שעלו לארץ ישראל מביאליסטוק שבפולין. המשפחה גרה בשכונת רחביה. ראשית דרכו של שמעוני ברדיו הייתה בשנת 1938, כאשר מנהל התוכניות בעברית של תחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים", ד"ר אליעזר לובראני, קלט את שמעוני בן ה-12 כמשתתף בתוכניות הילדים של התחנה. שמעוני היה בוגר בית הספר "תחכמוני", "הגימנסיה העברית רחביה" והאוניברסיטה העברית בפיזיקה ובמתמטיקה.
שמעוני היה נשוי תחילה לטובה שמעוני (לבית שניידר), ממנה היה אב לשניים. לאחר מכן היה נשוי למרים אלון (עד למותה ב-2011), קריינית ועורכת תוכניות לשעבר בקול ישראל שעברה לתחום כתיבה לילדים (בין ספריה המוכרים: "בלאגן בחדר", "לגעת כמעט בתקרה", "רון עכברון", "גלידה עם קצפת" ו"לבד בבית"), ולשניים היו ארבעה ילדים.
קריירה.
ברדיו.
לאחר שחרורו משירות בחיל המדע של צה"ל בתום מלחמת העצמאות, בחר שמעוני לחזור לרדיו וויתר על קריירה של מדען. תחילת פרסומו ברדיו הייתה בראשית שנות החמישים כשערך והנחה את "החידון המוזיקלי" של קול ישראל, ששודר מדי שבת לפני הצהריים וזכה להאזנה רבה ולקהל פותרים מתמיד. התוכנית שודרה במשך שנים ונמשכה במהלך שנות השישים.
בין היתר שימש בקול ישראל כקריין ועורך תוכניות. מדי פעם שימש אף קריין חדשות. נמנה עם מקימי "הגל הקל" (כיום "רשת ב'").
לשיא פרסומו הגיע בתוכנית "שלושה בסירה אחת", שריתקה את מאזיני הרדיו במחצית השנייה של שנות ה-50. התוכנית שודרה אחת לחודש בשבת בצהרים, בעת שלקול ישראל הייתה רק תחנה אחת, והטלוויזיה הייתה עדיין בגדר חזון לעתיד. התוכנית זכתה להאזנת שיא ורחובות הערים והיישובים בארץ התרוקנו בעת שידורה.
תוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שערך שמעוני ביחד עם נקדימון רוגל, זכתה להאזנה רבה ולשיתוף קהל המאזינים במכירה (בסכומים סמליים) של מידע למתמודד, שיסייע לו לגלות מטמון שהוטמן באתר כלשהו בארץ. זאת על פי רמזים שנכללו בכתב חידה, שפתרונו חשף פרשה מתולדות ארץ ישראל, היישוב ומדינת ישראל.
מעבר לטלוויזיה.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968 היה שמעוני בין ראשוני העורכים והמגישים בה. בין התוכניות אותן ערך והנחה היו תוכניות חידונים: "מקבילית המוחות" (משם הוא זכור במשפט "התחלתי ולכן אסיים..."), "משלושה יוצא אחד" והשעשועון המוזיקלי "אלגרו". כמו כן דיבב את סדרת האנימציה לילדים "ברבאבא".
באוגוסט 1968 מונה למנהל התוכניות של הטלוויזיה הישראלית, ושימש בתפקיד זה עד 1976. במסגרת הטלוויזיה הישראלית המשיך שמעוני בעריכתה והנחייתה של התוכנית "מחפשים את המטמון", אותה החל עוד בימי הרדיו, כשהפעם נוסף לה ממד חזותי.
מדי שנה הקריא שמעוני את הצבעת חבר השופטים הישראלי במסגרת תחרות הזמר של רשות השידור האירופית - האירוויזיון. ב-1980 מונה למנהל הטלוויזיה הישראלית; ברם, לאחר שמנכ"ל הרשות, טומי לפיד, התערב שוב ושוב בניהול הערוץ, התפטר שמעוני מתפקידו זה.
יצחק שמעוני היה המנחה בשנותיו הראשונות של פסטיבל הזמר והפזמון - תחרות שירים ששודרה בקול ישראל החל מ-1960 ולאחר מכן נמשכה בערוץ הראשון בטלוויזיה. הפסטיבל נערך במוצאי יום העצמאות, ובפועל נעל את אירועי היום.
בין חידושיו בשידור: תוכניות ישירות מ"תערוכת העשור" בירושלים, פיתוח שידורי הג'אז ברדיו עם מל קלר, הקלטות של סיפורים מוזיקליים ובהם: "טאבי הטובה", "פי-ווי הפיקולו", "בנות היער" ועוד.
הוקרה.
כהוקרה לפועלו של יצחק שמעוני נערכה לכבודו תוכנית "חיים שכאלה" ששודרה בערוץ הראשון ב-8 ביוני 2007.
שמעוני זכה בפרס רשות השידור (פעמיים), פרס מונטה קרלו ופרס כינור דוד. זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א.
קישורים חיצוניים.
עם מותו:
פדאיון
הפֶדַאיון הפלסטיני (בערבית: الفدائيّون) הם קבוצות חמושות או לוחמי גרילה בעלי אוריינטציה לאומנית מקרב העם הפלסטיני. רוב הפלסטינים מחשיבים את הפדאיון כ"לוחמי חופש", בעוד שרוב הישראלים מחשיבים אותם כ"טרוריסטים".
הפדאיון נחשבו לסמלים של התנועה הלאומית הפלסטינית, הפדאיון הפלסטיני שאב השראה מתנועות גרילה בווייטנאם, סין, אלג'יריה ואמריקה הלטינית. האידאולוגיה של הפדאיון הפלסטיני הייתה בעיקרה שמאלנית לאומנית, סוציאליסטית או קומוניסטית, ומטרתם המוצהרת הייתה להביס את הציונות, לתבוע את פלסטין ולבסס אותה כ"מדינה חילונית, דמוקרטית, לא עדתית". עם זאת, המשמעות של חילונים, דמוקרטיים ולא-עדתיים התפצלה מאוד בין הפלגים הפדאיניים.
הם יצאו מקרב הפליטים הפלסטינים שנמלטו או גורשו מכפריהם כתוצאה ממלחמת העצמאות ב-1948, באמצע שנות ה-50 החל הפדאיון להפעיל מבצעים חוצי גבולות לישראל מסוריה, מצרים וירדן. ההסתננויות המוקדמות ביותר היו לעיתים קרובות כדי לגשת למוצרים החקלאיים שאיבדו כתוצאה מהמלחמה, או כדי לתקוף את צבא ההגנה לישראל, ולעיתים מטרות אזרחיות. רצועת עזה, השטח היחיד של הפרוטקטורט הפלסטיני - מדינה פלסטינית שהוכרזה באוקטובר 1948 - הפכה למוקד של פעילות הפדיינים הפלסטינית. התקפות פדאיון כוונו לגבולות עזה וסיני עם ישראל, וכתוצאה מכך ישראל נקטה בפעולות תגמול, אשר כוונו לפדאיון שגם תקפו לעיתים קרובות את אזרחי המדינות המארחות שלהם, מה שגרר בתורו פיגועים נוספים.
פעולות פדאיון צוינו על ידי ישראל כאחת הסיבות לפתיחת מלחמת סיני ב-1956, מלחמת ששת הימים והפלישות ללבנון ב-1978 ו-1982. קבוצות פדאיון פלסטיניות אוחדו תחת המטריה ארגון השחרור של פלסטין לאחר תבוסת הצבאות הערביים במלחמת ששת הימים ב-1967, אם כי כל קבוצה שמרה על מנהיג משלה וכוחות מזוינים עצמאיים.
היסטוריה.
כבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל, נקראו חברי אגודות מחתרתיות טרוריסטיות ערביות בשם הכולל אל פדאיה, שמשמעו "המוכנים למסור את נפשם". חברי האגודות נקראו "פדאיון" ולעיתים כינו את עצמם בשמות כגון "אל-כף א-סודא" שמשמעו "היד השחורה".
הפדאיון החלו לפעול יחד עם תופעת ההסתננות לתחומי מדינת ישראל של פלסטינים שנטשו את הארץ במלחמת העצמאות. מטרות ההסתננות היו בתחילתה, בין היתר, ניסיונות לחזור לבתים שננטשו או על מנת להציל רכוש או יבול שנותר. הפעולות התמימות הראשונות החריפו במהלך המחצית הראשונה של 1950 וכללו גנבות ואף רצח של תושבים יהודים ישראלים באזורי הספר. ישראל הגיבה בפעולות התגמול נגד המסתננים ומחנות הפליטים שמהם הגיעו ונגד כוחות הביטחון של המדינות שמהן יצאו.
מרצועת עזה.