התורה אסרה עשיית מלאכה בשבת וחז"ל פירטו ומנו ל"ט (39) אבות מלאכה האסורים בשבת. המלאכה האחרונה, המלאכה ה - 39, היא מלאכת ההוצאה מרשות לרשות, למשל העברה מרשות היחיד לרשות הרבים. רוב הדיון במלאכות שבת ובכללן מלאכת הוצאה נכלל במסכת שבת. גם מסכת עירובין במשנה ובגמרא והלכות עירובין אצל הרמב"ם עוסקות בנושאים המשיקים לכך. ההלכה עוסקת ב"ארבע רשויות לשבת". תחומים של רשויות קיימים גם בדיני נזיקין ובדיני טומאה וטהרה, אבל במובן שונה במקצת.
מקור ההלכה.
על פי התלמוד הבבלי () מקור הדין הוא בבקשתו של משה מהעם לחדול מלהעביר את תרומותיהם לבניית המשכן מרשות היחיד שלהם לרשות הרבים של המשכן:
על פי פרשנותו של רש"י, המעשה היה בשבת, ומשה, שהיה במחנה לוייה (חצר המשכן) שנחשב כרשות הרבים, ביקש מהעם להפסיק להוציא תרומות וחפצים מרשות היחיד שלהם. על פי פירושו של רב האי גאון, המעשה לא היה בשבת, אך העובדה שהפסוק משתמש במילה "מלאכה" כדי להגדיר הוצאה, דיַה כדי להגדירה כאב מלאכה.
התוספות ( דיבור המתחיל פשט) והרא"ש (שם) כתבו מקור נוסף על פי הגמרא בעירובין () מהפסוק שנאמר בפרשת המן:
איסור מפורש על הוצאה מרשות לרשות בשבת מופיע בספר ירמיהו:
יש הקושרים זאת באיסור מסחר בשבת, על אף שזה מוגדר בהלכה כאיסור דרבנן בלבד. לעומת זאת, ישנן דעות הרואות באיסור העברה מרשות לרשות את המלאכה החקלאית האחרונה: אספת התבואה והפירות והכנסתם לרשותו של האדם אל תחום היחיד שלו.
ארבע הרשויות.
על פי התורה ישנן שלוש רשויות - רשות הרבים, רשות היחיד, ומקום פטור. חכמים הוסיפו עוד רשות - כרמלית. מדין התורה רוב מה שחכמים החשיבו ככרמלית נידון כ"מקום פטור" פרט לכמה חריגים שבהם מדין תורה הם נחשבים כ"רשות היחיד".
בעקבות זאת, מתברר שרובו של העולם עצמו נידון ככרמלית ויש בו איים של אזורים אחרים: רשויות יחיד, רשויות רבים, ומקומות פטורים. על מנת להמחיש את ההבדלים אפשר להביא את דברי השולחן ערוך, () שבו הוא מבחין בין ארבע הרשויות, בחפירה הנמצאת ברשות הרבים.
אותם דינים חלים גם לגבי עמוד בשיעורים הנ"ל העומד ברשות הרבים.
אדם ובעלי חיים נידונים כרשות בה הם נמצאים.
רשות היחיד.
רשות היחיד היא תחום שנועד לשימוש של היחיד. זהו שטח בכל תחום בשטח של לפחות ארבעה על ארבעה טפחים, מוקף לפחות בשלוש מחיצות, שגובהן או עומקן לפחות עשרה טפחים (80 ס"מ). מחיצות רשות היחיד נחשבות אף הן כרשות היחיד, וכמו כן "רשות היחיד בוקעת ועולה עד לרקיע" (דין זה שייך למשל בעפיפון שאסור להעבירו לרשות הרבים גם באוויר). כפי שמוסבר בקיצור שולחן ערוך, שטח בנפח כזה נחשב לשטח חשוב שראוי להשתמש בו (סימן פ"א סעיף ב').
השטח יכול להיות תל, תעלה, או מקום סגור במחיצות. מקומות שנחשבים לרשות היחיד: אוהל, בית, סוכה, דיר, סירה, מכונית, חצר משותפת, באר מים רחבה, בסיס צבאי המוקף גדר ואף קרטון אריזה גדול כגון זה המשמש לאריזת מקרר חדש.
כיום, הערים בישראל מוקפות בדרך כלל ב"עירוב". דבר זה מסתמך על השיטה שמקום שאין בו שישים ריבוא הוא "כרמלית", ועירובו נותן אפשרות לטלטל בו. כך שלשיטה זו הופכת העיר ל"רשות היחיד".
כרמלית.
כרמלית היא תחום ביניים שאינו רשות הרבים ואף לא רשות היחיד. הוא מוגדר כשטח בגודל של לפחות 4×4 טפחים, שגובהו יותר משלושה טפחים ופחות מעשרה טפחים, כמו תל או תעלה רחבים ונמוכים. אוויר כרמלית תופס רק עד גובה עשרה טפחים. שטחים אופייניים כאלו הם שדות (אם כי לפי הרמב"ם אלו נחשבים רשות הרבים), עמקים, נהרות וימות. גם שטחי רשות הרבים בעלי גג או צדדיהם נחשבים ככרמלית, וגם מדרכה או מפתן בית. בשל היותה שטח ביניים, אסור לטלטל בה חפץ או להעביר חפץ אליה או ממנה לרשות היחיד או לרשות הרבים מדרבנן. לשיטת המצריכים שישים ריבוא איש כתנאי לרשות הרבים, גם כל דרך שאינה מקיימת תנאי זה (כלומר, רוב הדרכים בישראל) היא כרמלית.
מקור השם אינו ברור. חלק מן הפרשנים גזרוהו מן "רך מל" שמשמעותו בינוני. על פי פירוש רמב"ם ורע"ב בפירוש המשניות הוא "כארמלית" (=כאלמנה), כאישה שאינה רווקה ואיננה נשואה, ועל פי פירוש רש"י "מלשון יערו וכרמלו" () - "שאינו לא הילוך תמיד לרבים, ולא תשמיש רשות היחיד" ().
חכמים גזרו דינים מסוימים של כרמלית גם על רשות היחיד:
מקום פטור.
זהו שטח שאינו יכול להיחשב אפילו כרשות היחיד, והוא מוגדר כשטח שרוחבו פחות מ-4×4 טפחים וגובהו משלושה טפחים ומעלה. חפצים הקיימים ברשות הרבים כמו באר צרה, פח אשפה, גדר, עמוד חשמל, מדחן, והחלל של רשות הרבים וכרמלית, שנמצא למעלה מעשרה טפחים. מותר לטלטל בו חפצים או להעביר אליו חפץ מרשות היחיד, או מרשות הרבים ולהפך (אולם להעביר מרשות היחיד לרשות הרבים ולהפך, כאשר החפץ נח באמצע במקום פטור, אסור מדרבנן).
אוויר רשות הרבים מעל עשרה טפחים וכן אוויר כרמלית מעל עשרה טפחים נחשבים גם הם כמקום פטור. כמו כן יש דעה שאדם יכול להיות גם מקום פטור (כתפו או ידו) אולם הפסיקה המקובלת אינה נוהגת כשיטה זו.
רשות הרבים.
רשות הרבים היא תחום שנועד לשימושם של הרבים. הגדרת תחום זה היא שטח שרבים מהלכים בו, שאינו מקורה ושרוחבו למעלה מ־16 אמה (כ-8 מטרים). בהגדרה זו נופלים רחובות שעוברים בכל העיר, שווקים ודרכים בינעירוניות. ישנם המוסיפים תנאי נוסף והוא שיעברו בו או שיהיו בסביבתו שישים ריבוא (600,000) איש ביום, כמספרם של דור המדבר. אף שתנאי זה מאוחר יותר ואינו מופיע בתלמוד, יש מן הפוסקים הסוברים שהוא נדרש. לכן כיום רוב הערים והרחובות שבהן, אינם נחשבים לשיטה זו לרשות הרבים אלא לכרמלית (כפי שיוסבר להלן), בשל העובדה שלא מהלכים בהם שישים ריבוא איש ביום. למעשה לדעה זו, בישראל, רק נתיבי איילון או כביש גהה, ויש הסוברים שגם נמל התעופה בן-גוריון, הם רשות הרבים, וגם כאן ישנו ספק לגבי כמות המכוניות העוברות - האם להחשיב האנשים שבהן וכן כאמור לעיל אם נדרש שיעברו או שיהיו באזור. שאר הרחובות הראשיים אינם כלולים בהגדרה זו. על דעה זו סומכים כיום כשמטלטלים/מעבירים לכביש ראשי. לדעת המחמירים כל רחוב עירוני שרוחבו למעלה מ־8 מטר ומפולש מצידה של העיר לצידה השני יהיה רשות הרבים. רבים מאוד מן היהודים המקפידים על קיום ההלכה אכן אינם מטלטלים כלל בשבת במקום שאין בו גדר מלאה.
המקורות הראשוניים להגדרת רשות הרבים הם בתוספתא: במשנה נזכרת ההגדרה כבדרך אגב: התלמוד הירושלמי מוסיף להגדרות הללו גם מדבר, מפני שהגדרת התחומים נובעת מדור המדבר ().
הרמב"ם, שייתכן שהושפע בעניין מהירושלמי, אפיין תחום זה כדלקמן: רבים תמהו עליו, וסברו שמדבר הוא "כרמלית" על פי התלמוד הבבלי, אולם יש שהראו שגם בבבלי ניתן ללמוד את דינו של הרמב"ם.
איסורי רשויות השבת.
על פי התורה ישנם שני איסורים עיקריים:
כמו כן הוסיפו חכמים איסורים נוספים:
על פי איסורים אלו ניתן ללמוד שמותר לטלטל חפץ פחות מארבע אמות ברשות הרבים. מותר לטלטל בגדים, אביזרי לבוש ותכשיטים שנלבשים ונענדים כפי שנהוג על גוף האדם. לכן למשל הרכבת משקפיים לא תחשב להוצאה או טלטול.
צורת הפתח.
שיטה זו, שבדרך כלל היא הבולטת ביותר מבין שלבי ההכנה לעירוב, קרויה לרוב בטעות "עירוב". ניתן לטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד אם נעשה עירוב חצרות ושיתוף מבואות, אולם עדיין קיים איסור לטלטל בכרמלית (לדוגמה: רחובות, גינות ועוד) ומרשות היחיד אליה וממנה. תוך הסתמכות על הכלל שאין רשויות אחרות ברשות היחיד, התירו חכמים להפוך את כל מקומות היישוב לרשות היחיד. עדיף להקיף את כל הערים בחומה או גדר עמידה ובכך הן יהיו רשות היחיד. אולם, דבר זה קשה מאוד מעשית ולפיכך התירו חכמים להפוך אזורים גדולים (כל עוד אין בתוך האזור "בית סאתיים" - 1,150 מ"ר - פרוץ ללא שימוש) לרשות היחיד על ידי "צורת הפתח". צורת הפתח הופכת את כל האזור שהיא מקיפה לרשות היחיד (בית שכל קירותיו הן דלתות), ועל זה סומכים כיום בטלטול בתוך הערים.
צורת הפתח בנויה מחוט המתוח מעל מוטות התקועים בקרקע. דיני החוט והמוטות מפורטים במסכת עירובין.
כיום, רוב הערים במדינת ישראל מוקפות צורת הפתח ומותר לטלטל בהן. כדי לבדוק שהחוט לא נקרע ישנן ערים אשר הופכות את החוט לחשמלי כדי שאם החוט יקרע הזרם יחדל והדבר יתוקן. במתקני צה"ל דואגת הרבנות הצבאית לפטרולים בערב שבת כדי לבדוק את תקינות צורת הפתח. על פי רוב הפוסקים הפתרון של העירוב נועד לפתור בעיה מדרבנן, מכיוון ששטח הערים נחשב בימינו ככרמלית, שאיסור הטלטול אליה ובה הוא מדרבנן.
עירוב חצרות - שיתוף מבואות.
כאמור, ישנו איסור לטלטל בין רשויות היחיד בבעלויות שונות, מכך נגזר איסור דומה לגבי רחובות שונים. עקרונית, אם ישנו מקום אכילה משותף (חדר אוכל או מטבח. בנוסף במלון (אפילו ללא אכילה בו) או במחנה היוצא למלחמה אין צורך בעירוב) לכל באי רשויות היחיד או הרחובות מותר להם לטלטל זה אל זה. הפתרון ההלכתי לטלטול מבוסס על כך. ברשויות היחיד מכונה הדבר "עירוב חצרות", ולגבי הרחובות מכונה הדבר "שיתוף מבואות". כיום, נהוג לעשות רק עירוב חצרות שלפי ההלכה ניתן להסתמך עליו גם לרחובות (מבואות).
שתי שיטות עיקריות קיימות כדי ליצור עירוב זה:
בזמן הנחת העירוב מברכים "על מצוות עירוב", ומוסיפים:
העירוב מזכה ומתיר כל עוד הוא קיים באופן שניתן לאכילה (ולא נאכל או התעפש) - בשל כך נהוג להשתמש במצות המשתמרות יותר זמן.