יונה בנדמן נולד בברלין, ועלה ב-1934 עם הוריו לארץ ישראל. למד בבית הספר "תיכון חדש", היה חבר בנוער העובד ויצא במסגרת זו להכשרת הנח"ל במעגן מיכאל. התגייס לנח"ל, עבר קורס סיירים והצטרף ליחידה 101 בה שירת עד פירוקה. ב-1954 סיים קורס קצינים והוצב במודיעין פיקוד הדרום. במלחמת סיני היה קצין מודיעין באוגדה 38. למד מדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. בתום לימודיו, עבר קורס קציני מודיעין והוצב באגף המחקר, שם התמחה בתחום מצרים. לאחר מלחמת ששת הימים עסק בחקירת שבויים מצריים.
בשנת 1972 מונה לראש ענף מצרים בחטיבת המחקר ("ענף 6"), בדרגת סגן-אלוף, ונמנה עם מטפחיה של התפיסה שזכתה לכינוי "הקונספציה", לפיה מצרים לא תפתח במלחמה נגד ישראל לפני שתשיג מערכות נשק מסוימות לצורך השגת איזון אסטרטגי עם ישראל, ואילו סוריה לא תצא למערכה ללא מצרים. חרף סימנים רבים שהעידו על כוונתה של מצרים לצאת למלחמה דבק באמונה כי אין פניה למלחמה. בדעה זו החזיקו גם מפקדיו, רמ"ח מחקר, תא"ל אריה שלו, וראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. ביום השני למלחמה הגיש בנדמן את התפטרותו לזעירא, אך זה דחה אותה. למחרת, ה-9 באוקטובר, הוחלף על ידי זיזי קניאזר, שהיה ראש ענף 2, ירדן.
בנדמן העיד בפני ועדת אגרנט, ובין השאר סיפר על לקט המודיעין שכתב ב-5 באוקטובר, ובו הסימנים המעידים על מלחמה. ללקט זה הוסיף בנדמן את סעיף 40, שבו קבע כי למלחמה סבירות נמוכה. בעניין זה ציין: "את הגרסה הראשונה של הלקט הזה אני כתבתי בלא סעיף 40, ואני הרגשתי לפני כתיבתו שאני צריך ללכת להוסיף את זה... הרגשתי שאם אני לא אומר את סעיף 40, אני לא ממלא את חובתי". הוועדה קבעה שאין להעסיק את בנדמן בתפקיד הקשור בהערכה מודיעינית. הוא עבר למחלקת היסטוריה, שם כתב מאמרים תחת שם העט "אבי שי" (שם זה פורסם רק בשנת 2000). החל משנות השמונים פרסם מאמרים תחת שמו.
השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
כתב ספר בשם "מתי מפנים את ירושלים? - העימות בין הדרג הצבאי לנציב העליון בסוגיית הפינוי מירושלים", שיצא לאור בשנת 2004 בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור. הספר מתאר את המחלוקת שהייתה בשנת 1948 בצמרת הבריטית בשאלה מתי לפנות את ירושלים.
אלכ&quot;ר
אמ&quot;ן מחקר
קוקייה רצנית
קוקייה רצנית (שם מדעי: "Geococcyx") הוא סוג קוקיות בעל 2 מינים הנפוצים באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית.
מיני הקוקייה הרצנית הם:
מאפיינים.
אורכה של הקוקייה הרצנית מהזנב עד המקור נע בין 46 ל-61 ס"מ בממוצע. נוצותיה חומות, שחורות ולבנות. לקוקייה רגליים ארוכות. על אף שהיא מסוגלת לעוף היא מבלה את רוב זמנה על הקרקע.
הקוקייה הרצנית מסוגלת לרוץ במהירות של עד 35 ק"מ לשעה ובאופן כללי מעדיפה לרוץ מאשר לעוף. היא תעוף על מנת להימלט מטורפים מהירים יותר כגון זאבי ערבות.
קוקייה רצנית בתרבות.
הדמות המצוירת רוד-ראנר, המופיעה ביצירות רבות של האחים וורנר, מבוססת על הקוקייה הרצנית. שמה של הדמות הוא כשמה האנגלי של הקוקייה, ובמרבית הזמן היא נמלטת - בריצה, ולא בתעופה - מזאב הערבות ווייל אי קיוטי.
ארגון ללא מטרת רווח
מושב הזקנים הכללי המאוחד
מושב הזקנים הכללי המאוחד (האשכנזי) הוא מוסד גריאטרי, שנוסד בירושלים בסוף המאה ה-19 עבור זקנים מהעדה האשכנזית.
רקע היסטורי.
מושב הזקנים הכללי הוקם תחילה כבית תמחוי. המוסד הוקם ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים על ידי ד"ר שמואל סנדרס, רופא יהודי שמוצאו מאוסטרליה.
תחילה פעל המוסד כמקום מפגש עבור תושבי העיר הזקנים בו יכלו לשבת לשתות כוס תה חם ולעסוק בקריאה ולימוד. מהתחלה צנועה זו התפתח מושב הזקנים.
הקמת מושב הזקנים.
בשנת תרל"ח (1878) נרכש עבור המוסד שנפח הפעילות ומספר הבאים בשעריו גדל, בית גדול בעיר העתיקה. בשנת תרמ"ג (1893) נוסד בבית סמוך אגף לנשים זקנות.
בשנת תרנ"ג (1893) נאספו תרומות ונורתה אבן הפינה לבנין גדול יותר שהיה אמור לאחד את פעילות כל אגפי המוסד ולהתאים אותו לצרכים לשמם נועד. הבניין הוקם על מגרש בסמוך לכניסה לעיר של ימינו. "יצחק אייזיק בן-טובים, על ידי השתדלותו, נקנתה הקרקע הראשונה והמגרשים מכספו של הגביר ר' משה אריה פרידלנד מסט. פטרבורג, שהוא היה בא-כוחו כאן". את הבניין תכנן האדריכל קונרד שיק ובשנת תרס"א (1901) הושלמה בנייתו. הבית נחנך בטקס גדול בל"ג בעומר תרס"א. הבניין החדש נחשב למפואר ביותר במונחים של בני ירושלים.
בהמשך נבנו על המגרש בניינים שונים ונוספים ובהם בית כנסת ובית חולים.
על המבנה נקבע שעון שמש שנבנה על ידי רבי משה שפירא מי שבנה גם את שעון השמש בחצר בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד ברובע היהודי בעיר העתיקה שני השעונים הללו נהרסו. דוד ילין מספר בכתביו
דוד ילין ממשיך ומספר
גד פרומקין מספר
בנייה מסביב למושב הזקנים.
בעת הקמת בית האבות לא היה בסביבה יישוב יהודי והשכנים היחידים היו הכפרים הערביים הסמוכים, ליפתא ושייח' באדר. בשנת 1902 התחילו עבודות להקמת "בית מרפא לחולי רוח" עזרת נשים ממול מושב הזקנים, מצידה השני של דרך יפו. העבודות נסתיימו בשנת 1906 וגאלו את המוסד מבדידותו המוחלטת.
על סמיכות המוסדות והעובדה כי הם קיבלו את פני הבאים לעיר סיפר הסופר חיים באר:
בשנת 1902 הושלמה גם בנייתו של בית החולים שערי צדק במרחק לא גדול ממושב הזקנים ו"קירב" את השכונות היהודיות שנבנו לאורך רחוב יפו אל המוסד.
עם הקמת בית החולים שערי צדק זכה מושב הזקנים לשירותיו הרפואיים של ד"ר משה וולך מייסדו של שערי צדק.
בשנת 1921 הונחה אבן הפינה להקמת שכונת רוממה בשכנות לא קרובה לבית האבות. כוונת המתכננים הייתה לבנות ברוממה 24 בתים, אך עיכובים בבנייה (כנראה בשל קשיים כספיים) הביאו לכך שעד יוני 1923 נבנו תשעה בתים בלבד. במפה בריטית משנת 1924 בקנה מידה של 1:2,000 מסומנים בשכונה רק 11 בתים. עם הזמן, החלו בתי השכונה "לחבוק" את מושב הזקנים.
תנופת הבנייה לא פסחה על הכפרים הערביים, הכפר ליפתא הלך והתפשט במעלה ההר, ותושביו הקימו את "ליפתא עילית" בצמוד לשכונת רוממה. מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו חלקם בצמוד למושב הזקנים.
בנייה זו גרמה לכך שבאזור התגוררו זה בצד זה יהודים וערבים במשך כל תקופת המנדט.
המהפך המשמעותי חל באזור עם פרוץ מלחמת העצמאות, תקיפות הגדנ"ע על שייח' באדר הביאו לנטישה המונית של הכפרים הערביים בסביבה, תחילה ננטש שייח באדר ולאחריו ליפתא, עד כי האזור הפך ליהודי בלבד. וזאת כחלק מתהליך ההפרדה הכללי שהתחולל בעיר כולה.
מנהלי וגבאי המוסד.
בתקופה הראשונה כיהנו יחיאל מיכל פינס, יצחק אייזיק בן טובים, הרב אברהם אלקנה זקס וישראל דב פרומקין כמנהלי וגבאי המוסד. מזכיר וסופר המוסד היה אליהו האניג, ובמשך תקופה מילא את מקומו של פרומקין בניהול המוסד. בשנות ה-20 כיהנו כמנהלי וגבאי המוסד עקיבא עליאש (אביהם של המשפטן מרדכי עליאש והבנקאי אלכסנדר עליאש), שלמה ינובסקי ושלמה ראט.
העתקת בית האבות.
בשנת 1966 עברה תחנת האוטובוסים המרכזית של ירושלים ממשכנה ברחוב יפו, סמוך ל"בניין העמודים", למבנה חדש שהוקם בשטח בו שכן מושב הזקנים. בכך תמה תקופה זו בתולדות המוסד שעבר למשכנו הנוכחי בשכונת קטמון ליד מנזר סן סימון בירושלים. ושמו שונה ל"נווה הורים", במשכנו החדש של המוסד שוכנים, על פי אתר האינטרנט של בית האבות, כ־300 דיירים מקשישי ירושלים והסביבה.
האתר מציין
כי התקציב השנתי השוטף מגיע ל כ-30 מיליון שקלים. כ-90% מכוסה על ידי הגורמים
המאשפזים, בעיקר משרד הבריאות, משרד העבודה והרווחה הרשויות המקומיות וקופת החולים. הגרעון השנתי המגיע ל 10% מהתקציב וממומן מתרומות ועזבונות מהארץ ומחו"ל.
בניין המושב זקנים בעיר העתיקה שימש כפנימיה של ישיבת הכותל, עד להשלמת מבנה הישיבה החדש בסוף שנות השמונים.
טאינו
בני הטאינו (Taíno) היו תושביהם של איי בהאמה, האנטילים הגדולים וצפון האנטילים הקטנים בתקופה הפרה-קולומביאנית. מבחינה אתנית, היו בני הטאינו קרובים לבני הארוואק מדרום אמריקה.
עד הכיבוש הספרדי, היו בני הקאריב אויביהם העיקריים של הטאינו בים הקריבי, ובמהלך המאה ה-15 הם דחקו אותם בהדרגה צפונה. כשהגיע קולומבוס להיספניולה ב-1492, היו בו חמש ממלכות טאינו, שכל אחת מהן הונהגה בידי מנהיג מקומי שכונה "קאסיקה" (Cacique). הקאסיקאים ענדו תליוני זהב, והתגוררו בבקתות מרובעות בעוד יתר התושבים התגוררו בבקתות עגולות. בעת הכיבוש הספרדי, מנו קהילות הטאינו כ-3,000 תושבים כל אחת.
קולומבוס רשם ביומנו את ההערה הבאה על בני הטאינו: "הם יכולים להיות משרתים טובים ... חמישים איש מאיתנו יוכלו להכניע את כולם ולהכריח אותם לעשות מה שאנחנו רוצים."
לאחר הגעת הספרדים לאזור, הם החלו להשתלט על האזורים בהם התגוררו בני הטאינו, ודיכאו את ההתנגדות המקומית. ילידים רבים מתו כתוצאה מחשיפה למחלות שהביאו עמם הספרדים, ובהן אבעבועות שחורות. בהתאם לעדות של ברטולומה דה לאס קסאס בתקופה מ-1494 ועד ל-1508 מכ-3 מיליון תושבי האי היספניולה נותרו כ-60 אלף בלבד. תרבותם דעכה בהדרגה, כתוצאה מתמותה, נישואי תערובת והפעילות המיסיונרית המסיבית שהנהיגה ספרד.
העולם (איים מלאכותיים)
איי העולם (בערבית: جزر العالم) הוא שמם של אוסף איים מלאכותיים מול חופי דובאי באיחוד האמירויות הערביות. זהו מעין ארכיפלג מלאכותי של 300 איים שקווי המתאר הכלליים שלו מדמים את מפת העולם. האיים בעולם מסמלים מדינה או חלקי מדינה, לדוגמה קליפורניה, אך לא כל המדינות מיוצגות.