שיר השכונה הוא שיר-מערכון מאת חיים חפר (מילים) סשה ארגוב (לחן), וגיל אלדמע (עיבוד). השיר בוצע לראשונה בתוכניתה השנייה של להקת התרנגולים בשנת 1963 וזכה להצלחה רבה, למרות אורכו הבלתי שגרתי (מעל שש דקות) והיה לשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי תשכ"ג (1963).
השיר הוזמן על ידי נעמי פולני, מייסדת הלהקה, שביקשה מיוצרים שירים בנושא "השכונה". עבור אותה תוכנית נכתבו גם השירים כשאת אומרת לא מאת דן אלמגור ויוסי ילד שלי מוצלח מאת ע. הלל. שפתו של השיר, "שפת ילדים מהשכונה", מתובלת בסלנג ואף משלבת התייחסות לאברי גוף ("מסובבת את התחת") עמדה בניגוד לשפה העברית הנמלצת של שירי התקופה, לדברי פולני לא הייתה בכך התרסה אלא מציאותיות.
השיר עורר סערה ציבורית עם צאתו, ונאסר לשידור ברדיו למשך שנה עקב רמיזות אלימות ומיניות המתייחסות לאורח חייהם של צעירים "בני טובים" ("מלפנים היא
מתפתחת, היא לובשת כבר את זה").
השיר כולל שירי רחוב תקופתיים ("בן-גוריון בלע סבון"; "לדה גול יש אף גדול"), שירי משחק (אן דן דינו, אָסוּמַנְיָה אַבּוּדַנְיָה, אלרי), קטעים ארוכים של לעג הבנים על הבנות ("לא רוצים יותר לשמוע/ על בגדים ותסרוקות/ לכולן חסר קצת מוח/ וכולן מפונדרקות" או "נעזוב את הבננות/ שילכו לעזאזל," והפזמון "לא רוצים לישון רוצים להשתגע/ ולא רוצים בנות מחורבנות" החוזר בשינויים) וקטעי הווי של קבוצת חברים מלוכדת.
בין הדמויות בעלות השם בשיר נמצאים:
באוקטובר 1963 הוקלט השיר פעם נוספת על ידי "להקת השכונה" המסתורית ששמות חבריה לא צוינו, הייתה זו יוזמה פרטית של מספר חברים מלהקת פיקוד מרכז בעקבותיה נשפטו החיילים.
אביב ברזילי
אביב ברזילי (1926 – 6 בספטמבר 1970) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, שכיהן כמפקד בית הספר לקצינים וכמושל רצועת עזה וצפון סיני.
קורות חייו.
אביב ברזילי נולד בעכו בשנת 1926. בילדותו עבר עם משפחתו למושב גבתון. הוא היה ראש גדוד בתנועת השומר הצעיר, התנדב לארגון ההגנה ובשנת 1944 עבר קורס מ"כים. לאחר הקורס התגייס למשטרת היישובים העבריים, ולאחר מספר חודשים עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה. בגיל 19 מונה למפקד פלוגת חי"ש באזור רחובות. בשנת 1946 ניצל מהתנקשות של חיילים בריטיים שזרקו לעברו מטיל ברזל בעת שרכב על אופניים. במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, לחם בקרבות בחזית הדרום, פיקד על כיבוש "משלטי השיניים" במתחם משלטי חוליקאת, פיקד על שיירות לירושלים הנצורה ובמהלך המלחמה קודם לסגן מפקד הגדוד ולמפקדו. לאחר המלחמה, נשלח לקורס מג"דים ושימש בתפקידי הדרכה. במלחמת סיני היה סגן מפקד חטיבה 11 שכבשה את רצועת עזה. ברזילי גם שירת כמפקד החטיבות יפתח, קרייתי וחטיבה 8.
הוא סיים תואר ראשון בלשון עברית ולימודי המזרח בשנים 1960–1962. בשנים 1962 עד 1964 כיהן כמפקד בית הספר לקצינים, וביולי 1964 מונה למפקד מחוז ירושלים ושירת בתפקיד עד 1967. במלחמת ששת הימים שימש מפקד מרחב אילת. לאחר המלחמה, בתחילת יולי 1967, מונה למושל רצועת עזה וצפון סיני.
לאחר שחרורו ב-1968, היה מנהל הרשות למען פיתוח ירושלים של ההסתדרות, הוצע כמועמד לראשות עיריית רחובות, קיבל תפקיד במשרד הקליטה, עסק בארגון ועידות בינלאומיות של מנהיגים יהודים, היה ראש מטה מלווה הביטחון וסמנכ"ל מכון וולקני. הוא נפטר בגיל 44, והותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. בנו, נהרג כמפקד פלוגת סיור בשריון במלחמת יום הכיפורים.
מאסימו אמברוסיני
מתחם בתי הקברות בכפר סמיר
עומר אל-אברש
עומר אל-אברש (בערבית: عمر الأبرش; ? - 8 או 9 באוקטובר 1973) היה קצין בדרגת עמיד (בריגדיר גנרל) בצבא הסורי ומפקד הדיוויזיה השביעית. אל-אברש היה גם בוגר בית הספר למנהיגות של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'. אל-אברש נהרג במהלך ימיה הראשונים של מלחמת יום כיפור, אך על נסיבות מותו קיימות גרסאות סותרות.
ערב מלחמת יום הכיפורים הוצבה הדיוויזיה השביעית בפיקודו של אל-אברש בגזרה הצפונית של רמת הגולן. במהלך המלחמה ניהלה מספר התקפות לכיוון פתחת קוניטרה הצפונית ורכס הבוסטר. מול הדיוויזיה ניצבו בעיקר כוחות חטיבה 7, ובפרט כוחות גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני אשר הצליחו להיאחז בקו ההגנה הישראלי בצפון הרמה. בערב ה-8 באוקטובר, הוביל אל-אברש התקפת שריון אחרונה עם שאריות כוחות השריון של הדיוויזיה בחסות הלילה, שנכשלה.
ישנם מקורות סותרים באשר לסיבת מותו של אל-אברש, בעוד לפי מקור אחד נפל בקרב עם כוחות צה"ל, במהלך הקרב שהוביל בערב ה־8 באוקטובר, לאחר שהטנק עליו פיקד נפגע, על פי מקורות אחרים אל-אברש נרצח בידי קצין סורי שנשלח אליו על ידי חאפז אל-אסד, לאחר שאל-אברש מתח ביקורת חריפה על פקודת תנועה לקרב שהגיעה מהמפקדה העליונה לחטיבה 81 הסורית, והובילה להשמדתה בבוקר ה־9 באוקטובר, פקודה שהועברה באופן ישיר וללא ידיעת אל-אברש. לפי מקור אחר רצח אל-אברש אירע בעקבות קבלת הפקודה קודם שהחטיבה החלה לנוע, והשמדתה בקרב אירעה לאחר מכן. גרסת המשטר הסורי הייתה כי אל-אברש התאבד.
לאחר מותו של אל-אברש הייתה חסרה לדיוויזיה מנהיגותו הדינמית של אל-אברש והמומנטום של הדיוויזיה דעך. מותו של אל-אברש היה מאירועים המשפיעים על כישלון מאמץ הלחימה וההבקעה בגזרה הצפונית. בסוריה שלאחר המלחמה, נתפס אל-אברש כגיבור לאומי ואף נקראה על שמו כיכר בדמשק (כיכר עומר אל-אברש) ובסמוך גם בית ספר, שניהם בשכונת אשרקסיה (צפון-מערב דמשק).
רזבאן קושיץ'
משה פינקל
משה פינקל (ביידיש: משה פינקעל; ידוע גם כמוריס, ביידיש: מאָריס; 1850–7 ביוני 1904) היה דמות חשובה בראשית ימיו של תיאטרון יידיש. הוא היה שותף עסקי, בתחילה של אברהם גולדפדן ואחרי כן של זיגמונד מוגולסקו. במשך כמה שנים היה נשוי לפרימדונה אנטה שוורץ. ביחד הם שלטו בתיאטרון יידיש בבוקרשט בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 ובניו יורק בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 של אותה מאה. הרפרטואר שלהם התבסס על יצירותיהם של יוסף לטיינר ומשה הורביץ.
אחרי שהתגרש משוורץ שחזרה לאירופה התחתן פינקל, שהיה אז בשנות ה-40 שלו עם אֶמה טומשבסקי בת ה-16, אחותו של אחד מבעלי התפקידים רבי העוצמה בתיאטרון יידיש, בוריס טומשבסקי. נולדו להם שני ילדים אבל יחסיהם עלו על שרטון, ובסופו של דבר עזבה אמה את בעלה והתחילה בהליכי גירושים. התביעה שלה לגט הזכירה דוגמאות של התאכזרות כולל אלימות. היא התחילה ביחסים עם שחקן אחר, דוד לוינסון. באותו זמן השותפות העסקית של פינקל עם יעקב אדלר שניהל איתו יחד את הגרנד ת'יאטר (Grand Theatre) הסתיימה בריב קשה ובמאבק משפטי על שליטה בתיאטרון. המחלוקת יושבה לבסוף לטובתו של אדלר. אמה פינקל והמאהב שלה המשיכו לעבוד אצל אדלר. ב-7 ביוני 1904 כאשר שהו אמה, הילדים ולוינסון בבית נופש בניו ג'רזי הופיע פינקל בפתאומיות וירה באשתו, בלוינסון ובעצמו. הוא נהרג ואשתו נפצעה קשה. לוינסון לא נפגע.
יעקב אדלר כתב עליו שהוא מיעט לדבר וכאשר עשה זאת כולם פחדו ממנו. מה שהוא ציווה נעשה. אדם אחר שחי בתקופתו תיאר אותו כאדם בעל אישיות קשה.
בנו של פינקל מנישואיו הראשונים, אייבם פינקל, נעשה תסריטאי בהוליווד. בנותיו מאמה, בלה ולוסי פינקל, היו שחקניות בתיאטרון יידיש.
אמה טומשבסקי חייתה משותקת חלקית כמה שנים לאחר האירוע והמשיכה לשחק בתפקידים אותם יכלה לבצע בישיבה. היא נפטרה מסיבוכים במצבה ב-1929 בגיל 46.
אדילגריי מגומדטאגירוב
אדילגֵרֶיי מגומדוביץ' מגומדטאגירוב (ברוסית: Адильгерей Магомедович Магомедтагиров; נולד ב-1 בנובמבר 1956, גונודה, חבל גוניב, דאגסטן - נרצח ב-5 ביוני 2009, במחצ'קלה) היה מדינאי רוסי ממוצא דאגסטני שכיהן כשר הפנים של דאגסטן והגיע לדרגת גנרל-לויטננט במשטרה, גיבור הפדרציה הרוסית (2009), בן ללאום האווארי.
אדילגֵרֶיי מגומדטאגירוב היה האישיות הבכירה ביותר ברוסיה שנרצחה בעשור הראשון של המאה ה-21.
שירותו במשטרה.
אדילגריי שירת במשרד הפנים הסובייטי מ-1978 והיה איש המדור הפלילי וראש מחלקת הבילוש האזורית במחצ'קלה. ב-1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לשוטרים במינסק, בלארוס וב-1992 מונה לסגן ראש מינהל המדור הפלילי הראשי של משרד הפנים בדאגסטן וב-1994 היה למפקד משטרת דרבנט וב-22 במאי 1998 מונה לשר הפנים של דאגסטן, הממונה על כל זרועות השיטור בדגסטן.
אדילגריי נודע היטב במאבקו היעיל כנגד הווהאביסטים הצ'צ'ניים וארגון ג'מעת שריעת ובאוגוסט 1999 נטל חלק במבצע נגד הפלישה לדגסטאן של כוחות הצבא הפדרליים של רוסיה כנגד ארגוני הטרור האסלאמי הקיצוני, ובעיקר כנגד המחבל הדאגסטני רפאני חאלילוב. הוא זכה בשלל עיטורים ממלכתיים ושלטונות צ'צ'ניה העניקו לו את עיטור אחמט קדירוב, הנחשב לעיטור הממלכתי הגבוה ביותר בצ'צ'ניה.
ההתנקשות בחייו.
מגומדטאגירוב שרד שורת ניסיונות להתנקש בחייו בשל רגישות תפקידו הביטחוני ולחם ב. הוא נפצע רבות והשתקם לאחר אותם ניסיונות.
ב-5 ביוני 2009, צלף שהוצב מבעוד מועד המתין לשיירת שר הפנים שחלפה בכביש המהיר בכניסה לעיר מחצ'קלה, כשחלפה מכונית השרד של אדילגריי מגומדטאגירוב הוא פתח לעברה באש והרג את שר הפנים, יחד עם שניים ממאבטחיו. כמה ימים לאחר מכן, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לאדילגריי את עיטור גיבור רוסיה.
שכונת הנשאשיבים
אינדפנדנט
"האינדפנדנט" (באנגלית: The Independent) הוא עיתון בוקר בריטי שיצא לאור במהדורה מודפסת בלונדון בשנים 1986 עד 2016. החל ממרץ 2016 העיתון יוצא לאור במהדורת עיתון מקוון (באינטרנט) בלבד.