רק בישראל הוא פזמון עברי שכתב אהוד מנור, הלחינה נורית הירש וביצעה להקת חיל הים בשנת 1968. לשיר הופק עם צאתו וידאו קליפ.
רקע.
השיר, בעיבודו של יאיר רוזנבלום, יצא בשנת 1968 כחלק מתוכניתה של להקת חיל הים "וביום השלישי", שהייתה שהתוכנית הראשונה שהופיעה לאחר מלחמת ששת הימים. מתוכנית זו, שבה השתתפו בין היתר רבקה זהר וריקי גל, יצאו גם להיטים אחרים: "אין כבר דרך חזרה", ו"מה אברך".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת התשכ"ט (1969) הגיע השיר למקום ה-19.
פתיח תוכנית הטלוויזיה "רק בישראל" היה מבוסס על השיר "רק בישראל", תוך שמילותיו שונו ומנגינתו נשארה.
מבנה השיר.
השיר בנוי מחמישה בתים. המשפט הראשון בכל בית כולל אמירה על ישראל, המשפט השני מכיל את הביטוי "רק בישראל", המשפט השלישי הוא אמירה נוספת על המדינה, והמשפט הרביעי הוא שוב הביטוי "רק בישראל". לאחר המשפטים החמישי והשישי, נחתם הבית בביטוי "רק בישראל".
תוכן השיר.
בשיר מתוארים פרטים המייחדים את מדינת ישראל, או כאלה שנחשבו למייחדים אותה בתקופת כתיבתו של השיר. השיר יצא לאחר מלחמת ששת הימים, ונכתב כשיר אירוני על האופוריה הגדולה ששררה בעם בעקבות תוצאותיה (ע"ע מלחמת ששת הימים בתרבות הישראלית).
בבית הראשון בשיר מסופר ש"כל העם במילואים". אף ששירות מילואים אינו ייחודי למדינת ישראל, ישראל של שנים אלה הייתה חברה מגויסת, כפי שמשקף הביטוי בן הזמן "כל העם צבא". עוד מוזכרים המתנדבים בקיבוצים, אזרחים זרים שהיו מגיעים לישראל להתנדב בקיבוצים, תופעה שהחלה באמצע שנות השישים והתעצמה לאחר מלחמת ששת הימים. בנוסף מתוארים המפגש בין הכרמל לים בחיפה, מפגש בין הר לים שאינו אופייני דווקא לישראל, ודיסקוטקים שנסגרים מוקדם.
בבית השני מתוארים הקיבוץ והמושב, שהן צורות התיישבות ייחודיות לישראל. השורה "ירושלים של זהב" היא כשם השיר "ירושלים של זהב", שהתפרסם לאחר מלחמת ששת הימים. המשפט ילדים בגן חובה מתקשר לחוק חינוך חובה שהוחל בישראל בעבר על ילדים מגיל חמש, הלומדים ב"גן חובה", ולסוף המשפט "כל אחד רוצה טובה", כהתנהגות אופיינית לישראלים.
הבית השלישי מתאר תפוזים, שהיו מרכיב חשוב בייצוא החקלאי של מדינת ישראל והיו ידועים באיכותם, הירקון ו"הכנרת מול הגולן", אשר נכבשה על ידי ישראל במהלך ששת ימי המלחמה. כמו כן מוזכר בבית זה ט"ו בשבט, שהוא ראש השנה לאילנות ויום חגם של האילנות.
הבית הרביעי מתאר תופעות התנהגות שמאפיינים בהם ישראלים, חיוביות ברובן. הבית החמישי בשיר מזכיר יחידות צבאיות: חטיבת הצנחנים, את טייסי חיל האוויר ואת חיל הים, שעל שורותיו נמנית הלהקה הצבאית ששרה את השיר. הביטוי "לא ינום ולא ישן" מקורו בספר תהילים, והוא מתכתב עם הפסוק "הנה לא ינום ולא יישן שומר ישראל". בית זה נכתב על פי דרישתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום, ששימשו כבמאי התוכנית ומנהלה המוזיקלי, והתנו את הכללת השיר בתוכנית בכך שתהיה בו קריאה לצעירים להתנדב לחיל הים. מנור הוסיף את הבית למורת רוחו, ובספר שיריו "אין לי ארץ אחרת" הביא את מילות השיר ללא בית זה.
SWM X7
SWM X7 הוא קרוסאובר קומפקטי בעל מספר מאפייני SUV , מתוצרת יצרנית הרכב הסינית SWM (שם רשמי: Speedy Working Motors, שם בסינית: (斯威汽车) אשר מיוצר משנת 2016 ועד היום.
דוב מאולף
דב מאולף או דב מרקד הוא דב, שנלכד או גודל, ועבר אילוף, כדי לבצע תנועות דמויות ריקוד על מנת לבדר בני אדם.
הצגות של דובים מרקדים התרחשו באירופה ובאסיה מימי הביניים ועד המאה ה-19, אך יש מדינות שבהן התופעה קיימת גם במאה ה-21, כמו ספרד בה נחזתה התופעה באוקטובר 2007. לאורך ההיסטוריה עסקו באילוף דובים קבוצות ושבטים שונים, וביניהם רומאני וסינטי. שבט הרומאני אורסרי עסק בתחום ברומניה, אוקראינה וסביבותיהן, שבט הרומאני "מֶדְבֶדַרָה" עסק בכך בסלובקיה, ובבלקן מאלפי הדובים הרומאניים נקראים "מֶצְ'קַרָה". קבוצות אלה לא דוברות תמיד את אותם דיאלקטים רומאניים ולא בהכרח מכירות זו בזו כזהות.
הדרך לאלץ את הדובים לרקד בוצעה באמצעות הובלתם בכלוב עם רצפת פח כפולה, במרווח הוכנסו גחלים, והגברת האש חיממה את רצפת הפח, ואילצה את הדוב להרים את כפותיו מהפח הלוהט.
שחרור דובי הודו.
הדובים המרקדים הם מסורת עתיקה בהודו. מיעוט הודי הנושא את השם "קאלאנדאר" התפרנס מאות בשנים מהפעלת דובים מרקדים. הם נהגו לנקב את סחוס אפם של הדובים ולהעביר דרכו חבל - משיכה בחבל גרמה כאב לדוב ואילצה אותו לבצע את מה שהמאלף רצה.
פעולה משולבת של שלטונות הודו וארגון פילנתרופי של מאמצי דובים מאוסטרליה הביאה בסופו של דבר לפדיון מאות דובים ושחרורם, תוך פיצוי הבעלים.
פעולות דומות, בקנה מידה קטן יותר, בוצעו גם בארצות נוספות.
פרקי אבות (סגול 59)
שואת יהודי אוסטריה
שואת יהודי אוסטריה התרחשה החל מהאנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ועד סוף מלחמת העולם השנייה. מתוך כ-185,000 יהודי אוסטריה ערב האנשלוס, נרצחו כ-70,000 איש, כמעט 40%. רוב היהודים שהיו באוסטריה בעת האנשלוס הגרו ממנה לפני תחילת ההשמדה, בין השאר בגלל שבתחילה הנאצים הפעילו באוסטריה מדיניות מכוונת של לחץ על היהודים להגר. יהודי אוסטריה שלא הגרו נשלחו ברובם הגדול למחנות עבודה וריכוז, בעיקר לאושוויץ ולטרזיינשטט. האנטישמיות באוסטריה הייתה ברוטאלית פחות מזו במזרח אירופה, אך המדיניות הנאצית באוסטריה היתה אלימה יותר מהמדיניות כלפי יהודי גרמניה הנאצית, מתוך חשש קטן יותר לדעת הקהל האוסטרית.
רקע.
יהדות אוסטריה ידעה עליות ומורדות החל מימי הרומאים דרך ימי הביניים ועד העידן המודרני. בשנת 1849 הוענקה ליהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית הזכות להתאגד כקהילה, וב-1867 הוענק להם שוויון זכויות. לאחר השיפור במצבם עלה באופן ניכר מספר היהודים במדינה, ובעיקר בווינה הבירה, עקב הגירה מכל רחבי האימפריה. היהודים מילאו תפקיד מרכזי בכלכלת אוסטריה ובתרבותה, וכן הייתה אוסטריה מרכז לתרבות יהודית חילונית וערש הציונות.
במלחמת העולם הראשונה הגיע מספר יהודי אוסטריה לשיא עקב הגעתם של פליטים רבים מגליציה ובוקובינה, מספר היהודים התקרב ל-250,000 איש. לאחר המלחמה קטן מספר היהודים בהדרגה ולקראת 1938 עמד מספר היהודים במדינה על כ-185,000 איש, מתוכם התגוררו בווינה 170,000 (92%). תרומתה התרבותית של האוכלוסייה היהודית הגיעה לשיאה בתקופה זו. סופרים נודעים רבים, במאי סרטים ותיאטרון רבים (בהם מקס ריינהרדט, פריץ לאנג, פרד זינמן ויורה זויפר), שחקנים (בהם פיטר לורה ופול מוני), מפיקים, אדריכלים, נגנים ומלחינים (בהם פריץ קרייזלר, אריך וולפגנג קורנגולד ומקס שטיינר) היו יהודים-אוסטריים.
עם זאת, אוסטריה הייתה גם אחד המרכזים הראשונים והפעילים ביותר של האנטישמיות החדשה. המרירות והמצוקה החברתית-כלכלית אחרי התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית היו קרקע פורייה לתעמולה אנטישמית שתלתה ביהודים ממזרח אירופה את האשם לכל העיוותים החברתיים, והתעצמה עוד יותר בגין המשבר הכלכלי העולמי (1929) שהיהודים נתפסו כאחראים לו.
בעת עליית הנאצים לשלטון שלט באוסטריה הקנצלר אנגלברט דולפוס שסלד מהמפלגה הנאצית ואף אסר את פעילותה באוסטריה. בהמשך, דולפוס הקים מפלגה פשיסטית שנקראה 'מפלגת חזית המולדת'. במהלך התקופה שאוסטריה הייתה דיקטטורית, נשמרו זכויות היהודים שאף היו מעורבים במנגנוני הממשלה. ב-25 ביולי 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים-אוסטריים שניסו לבצע הפיכה במדינה. קורט שושניג הצליח לדכא את ההפיכה והתמנה לקנצלר אוסטריה. בתקופתו התגבר הפולקיזם האוסטרי וגרם לצמצום חופש הפעולה של הארגונים היהודיים באוסטריה.
האנשלוס.
ב-11 במרץ 1938 פלש ה לאוסטריה ולאחר יומיים הוכרז על סיפוחה (אנשלוס) של אוסטריה כחלק מהרייך השלישי. האנשלוס התקבל בברכה באוסטריה וכמעט לא נרשמה פעילות התנגדות לנאצים. הדבר הביא לפרץ גילוי אנטישמיות רחב היקף כבר מהיום הראשון שבאו לידי ביטוי בסימון חנויות יהודים, אלימות, עצרות והפגנות. אט אט התפשטו ההרחקות הכלכליות, החברתיות והתרבותיות, שהיו בגרמניה גם כנגד יהודי אוסטריה. בלילה שבין ה-13 ל-14 במרץ, פתח הגסטפו בביזת יצירות אומנות ושאר חפצי ערך מדירות יהודים והועברתם לברלין. בימים הראשונים לסיפוח חויבו כל פקידי הציבור להישבע אמונים להיטלר. בחוקי נירנברג נקבע שיהודים אינם יכולים להישבע אמונים לפיהרר ועל כן סולקו באופן גורף מתפקידם הציבורי.
שבוע לאחר האנשלוס העניק שר הפנים, וילהלם פריק, להיינריך הימלר ולאס אס את הסמכות לפעול גם באוסטריה ולשמור על הסדר והביטחון. ב-18 במרץ הוקם במלון מטרופול בווינה, שהוחרם מבעליו היהודים, מרכז גסטפו בעל סמכויות שיטוריות ופוליטיות רבות. למחרת כבר הוקמו סניפים בערים לינץ, גראץ, זלצבורג, קלגנפורט, אינסברוק ואייזנשטט. בנוסף ב-18 במרץ נסגרו כל משרדי הקהילה היהודית והמוסדות הציוניים בווינה. עסקנים יהודים רבים נעצרו וגורשו לדכאו וכל האגודות היהודיות הוצאו אל מחוץ לחוק. היהודים פוטרו מעבודתם בתחומים רבים וביניהם: תיאטרון, ספריות, אוניברסיטאות ומכללות, ואף שווקים ובתי מטבחיים. כמו כן נאסרה השחיטה. מספר היהודים שבחרו להתאבד זינק מ-4 אנשים בפברואר 1938 ל-79 במרץ ול-62 באפריל. ד"ר יוזף בירקל , הממונה על האנשלוס מטעם הנאצים, הקים מרכז לנישול רכוש היהודים מכל רחבי אוסטריה. השיטה הייתה קפדנית ודקדקנית ועל אף המספר העצום של בתי עסק יהודים במדינה (מעל ל-25,000) כמעט כולם עברו אריזציה בזה אחר זה והיהודים נושלו מפרנסתם. רק מספר עסקי מפתח שהיו אחראים על תחום הייבוא לדרום אירופה, הושארו על ידי הנאצים בחוסר ברירה.