הקהילה היהודית בפאס מנתה בשנת 1912 כ-12,000 נפשות מתוך אוכלוסיית העיר הכוללת שמנתה כ-100,000 נפשות. עם תחילת משטר החסות הצרפתי במרוקו, נהנו יהודי פאס מביטחון רב יותר ולא נקטו עוד בצעדי הזהירות להם הורגלו בתקופת אי היציבות. מנהל בית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בפאס, עמרם אלמליח, תיאר את הרקע לפרעות במכתב ששלח להנהלת כי"ח: "היהודים, שסמכו על הביטחון שהעניקה נוכחות הגדודים הצרפתיים בפאס, לא הסתירו עוד את חפצי הערך שלהם במחבואים, הרווחים גדלו והביאו שגשוג מסוים ברובע. הביזה הורידה הכל לטמיון".
הפרעות.
הפרעות פרצו ב-17 באפריל 1912 (ל' בניסן תרע"ב), שבוע לאחר סיומו של חג פסח וחגיגות המימונה על ידי הקהילה היהודית במלאח. ההתנגשות החלה לאחר שכוחות הצבא המוסלמים-מרוקאים בעיר פאס התקוממו נגד המדריכים הצרפתים שלהם וירו בהם למוות. למעלה מ-5,000 חיילים מרוקאים חמושים היטב השתתפו בהתקוממות. לאחר מכן צעדו קבוצות של חיילים מרוקאים לעבר מבנה שגרירות צרפת, אך נתקלו בירי כבד מצד חיילים צרפתים ונסוגו לכיוון המלאח. המלאח של פאס היה רובע מסוגר, מוקף בחומה גבוהה ובפתחו שער גדול. היהודים ניסו לנעול את השער של המלאח תחת מטר יריות החיילים המוסלמים, אך ללא הצלחה. החיילים פרצו למלאח ואחריהם הגיעו גם המוני מוסלמים מתושבי העיר, ובמהלך היומיים הבאים בזזו את החנויות, הבתים הפרטיים ובתי הכנסת במלאח. רכוש יהודי רב נהרס והועלה באש, יהודים רבים נורו למוות או הוכו, ואירעו מקרי אונס של נשים ונערות. ר' שלמה הכהן תיאר את מצבו של המלאח במהלך הפרעות בחיבורו "יומן פאס":
בכמה מחלקיה האחרים של פאס התנהלה לחימה בין הכוחות הצרפתים לבין המורדים המוסלמים. לאחר שהחלו הצרפתים בהפגזות לתוך שכונות פאס אל-ג'דיד ופגעו גם בצריח אחד המסגדים, נפתח משא ומתן בין השגריר הצרפתי לבין נכבדי העיר. המשא ומתן הסתיים בהסכמות בין הצדדים וחיילים ושוטרים צרפתיים נכנסו לשמור על העיר ועצרו את החיילים המוסלמים שהתקוממו לפני כן. יום לאחר שוך הפרעות כמאה מתנדבים יהודים נכנסו בהשגחת כוחות צרפתים חזרה למלאח ופינו את גופות הקורבנות. בשבועות לאחר מכן פונו ההריסות מהמלאח, ובעזרת תרומות מקהילות יהודיות אחרות מרחבי מרוקו ומארצות אחרות החלה בנייתו מחדש.
51 יהודים נהרגו בפרעות מהם 18 נשים ו-10 ילדים. מספר הפצועים קשה עמד על 72 איש. במהלך הפרעות נמלטו 12,000 היהודים תושבי המלאח לאזורים בטוחים שהוקצו להם על ידי הממשל הצרפתי (בהם גן החיות הפרטי של הסולטאן), ונותרו בהם במהלך השבועות הבאים בתנאי מחיה קשים ועם מחסור באספקת מזון. מלבד הקורבנות והנזק לרכוש, בין מאות לאלפי ספרים יחידאים בכתבי יד נשרפו או ניזוקו ונאבדו במהלך הפרעות.
השלכות.
כל אחד מהצדדים המעורבים זכר את פרעות פאס בצורה שונה. במרוקאית יהודית הפרעות קיבלו את השם "התריתל" ("הביזה") וחוברו לזכרן מספר קינות על ידי משוררים בני הקהילה. הן נצרבו בתודעת יהודי מרוקו כסמל לסבל של היהודים בתקופה הפרה-קולוניאלית, וחיזקו את ההזדהות שלהם עם השלטון הצרפתי. בצרפתית המאורעות קיבלו את השם "les journées sanglantes de Fès" ("ימי הדמים של פאס"). לעומת זאת בתודעה הלאומית המרוקאית הפרעות ידועות בשם "אינתיפאדת פאס" (התקוממות פאס) ונזכרות כמאורע ההתנגדות הראשון של תושבי מרוקו לשלטון הקולוניאלי הצרפתי.
באופן יוצא דופן יחסית בהשוואה למאורעות דומים קודמים במרוקו, מאורעות התריתל קיבלו תהודה משמעותית בעיתונות הבינלאומית ובעיתונות היהודית ברחבי העולם - מארצות האסלאם האחרות ועד ארצות מזרח אירופה המרוחקות. כך למשל, כותרת ראשית בעיתון הצפירה בתאריך 28 באפריל 1912 הייתה "הטבח ביהודי מארוקו". העיתון די ולט, הביטאון המרכזי בגרמניה של הציונות, הקדיש את מאמר המערכת למאורעות ונתן להן סיקור נרחב בשבועות לאחר מכן. האירוע נתפש כעוד אחד מייסורי הגלות, שמדגיש את הצורך בבית לאומי בטוח עבור היהודים. העיתון דער פריינד שיצא לאור ביידיש תיאר את התריתל במילים: . בדומה, מספר חוקרים ערכו השוואה בין התריתל לבין פרעות קישינב שקדמו לו בשנים אחדות והיו בעלות היקף דומה, והעלו השערות כדי להסביר מדוע התריתל לא נחקק בתודעה הקולקטיבית היהודית כפי שנחקקו פרעות קישינב. סיבה אפשרית אחת לכך היא שלאחר התריתל חל שיפור במעמדם ובביטחונם של יהודי מרוקו בעקבות הפרוטקטורט הצרפתי, בעוד שמצבם של יהודי מזרח אירופה המשיך להתדרדר ותרם לתקומתה של התנועה הלאומית היהודית.
לאחר הפרעות האשמות הופנו כנגד צרפת על כך שלא שלחה כוחות צבא מספקים כדי להגן על המלאח היהודי, ועל כך ששבוע קודם לפרוץ הפרעות הממשל הצרפתי אסף מהיהודים במלאח את מעט כלי הנשק שהיו בידיהם, וכך מנע מהם כל אפשרות להגנה עצמית. על פי פרופ' יוסף פנטון השלטון הצרפתי שיתף פעולה עם סולטאן מרוקו שלא היסס להטות את זעם עמו עקב הסכם פאס לעבר נתיניו החלשים ביותר – המיעוט היהודי.
לשם שיקום הקהילה היהודית בפאס, זרמו אליה תרומות מרחבי הקהילות היהודיות במרוקו וכן מארגונים יהודיים כגון כל ישראל חברים ומהקהילה הספרדית באנגליה ובארצות הברית. כמו כן השלטון הצרפתי הבטיח פיצויים לאלפי היהודים בפאס שבתיהם נהרסו או ניזוקו במהומות. הפיצויים שולמו דרך כספים שממשלת מרוקו חבה לצרפת.
פוגרום פאס (1912)
מועדון הפורום
מנואטיוס
אלן בייקר (דיפלומט)
אלן בייקר (Alan Baker; נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא משפטן ודיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל בקנדה וכיועץ המשפטי למשרד החוץ. משמש כמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים.
בייקר נולד וגדל בלידס שבצפון אנגליה במשפחה מסורתית. לאחר גירושי הוריו, עבר בגיל 14 עם אמו ללונדון. הוא למד משפטים באוניברסיטת לונדון וכיהן כיושב ראש איגוד הסטודנטים היהודים בבריטניה וצפון אירלנד. ב-1969 סיים את לימודיו ועלה לישראל. ב-1971 השלים תואר שני במשפט בינלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1973 התגייס לצה"ל במסגרת תוכנית שירות מקוצר לעולים אקדמאים. הוא שובץ בחיל התותחנים ושירותו התארך בשל מלחמת יום הכיפורים במהלכה לחם במסגרת סוללת תותחנים שהוצבה במעוז בודפשט בחזית המצרית. לאחר המלחמה הצטרף לפרקליטות הצבאית בשירות קבע. שירת כתובע הצבאי הראשי ברצועת עזה וצפון סיני, וכיועץ משפטי במחלקת הדין הבינלאומי.
בסוף שנות השבעים הצטרף לשירות החוץ. עסק במשא ומתן במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים ולאחר מלחמת לבנון הראשונה במשא ומתן להסכם בין ישראל ללבנון. בשנים 1985 עד 1988 כיהן כנציג ישראל בתפקיד משפטן בכיר בלשכת היועץ המשפטי של מזכירות האומות המאוחדות. הוא היה חבר המשלחת הישראלית לועידת מדריד והשתתף במשא ומתן להסכם אוסלו ב'.
ב-1989 מונה לנציג ישראל בבית הדין הקבוע לבוררות. בשנים 1996 עד 2004 שימש כיועץ המשפטי וסמנכ"ל משרד החוץ. בתחילת 2004 ריכז את פעילות הצוות המשפטי הישראלי לקראת דיון בבית הדין הבינלאומי לצדק בנושא גדר ההפרדה.
ב-2004 מונה לשגריר ישראל בקנדה וכיהן בתפקיד עד 2008. לאחר שירותו במשרד החוץ הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין משה, בלומפילד, קובו, בייקר ושות'. כמו כן כיהן כנשיא לשכת המסחר ישראל-קנדה. ב-2012 כיהן כחבר בוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון. מכהן כראש היחידה הבינלאומית בפורום המשפטי למען ארץ ישראל וכמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
בייקר נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים. מתגורר בהר אדר.
אלן בייקר
אי-שרדות - האי פאקיטו
ילנה יאקובלבה
ילנה יאקובלבה (ברוסית: Елена Яковлева; 5 במרץ 1961) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטי ורוסי רוסייה, זוכת תואר אמן העם. לילנה יאקובלבה הוענקו מספר עיטורים רוסיים ופרסים בתחום התיאטרון לרבות ניקה בשנת 1990 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 2001.
ביוגרפיה.
ילנה יאקובלבה נולדה בעיירה במחוז ז'יטומיר (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחת קצין בצבא ברית המועצות. לאור שרותו של אביה המשפחה עברה מספר רב של מקומות מגורים. בשנת 1978 יאקובלבה סיימה בית הספר בחרקוב ועבדה בעבודות שונות. מטרתה הייתה לחסוך כסף ולנסוע למוסקבה ללימודי תיאטרון.
בשנת 1980 יאקובלבה התקבלה ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה וסיימה אותה בשנת 1984. לאחר סיום הלימודים היא התקבלה לתיאטרון סוברמניק. בשנת 1986 יאקובלבה קיבלה הזמנה לעבור לתיאטרון אחר. לאחר מספר שנים, בשנת 1989 היא חזרה לתיאטרון סוברמניק ועבדה בו עד לשנת 2011.
את העבודה הראשונה שלה בקולנוע הייתה עוד בשנת 1983 בהיותה סטודנטית. במהלך שנות ה-80 יאקובלבה הצטלמה רבות, אך תהילה כלל-ארצית הגיעה לאחר גילום תפקיד ראשי בסרט אינטרדבוצ'קה של הבמאי פיוטר טודורובסקי בשנת 1989. עבור תפקיד זה שחקנית זכתה בפרסים רבים. בהמשך היא הצטלמה בסרטים רבים נוספים.
במקביל תיאטרון וקולנוע ילנה יאקובלבה מצטלמת עבור סדרות טלוויזיה. הסדרה הידוע ביותר - "קמנסקי" בה היא מגלמת דמות של בלשית לצד סרגיי גרמש. העונה הראשונה הייתה בשנת 1999 ומאז הוקרנו כבר 6 עונות.
יאקובלבה התחתנה בשנת 1990 לשחקן תיאטרון סוברמניק ולזוג יש בן שלומד בימוי.
ב-2004 שיחקה בסרטו של ואלרי טודורובסקי "אחי החורג, פרנקנשטיין".
מרטי
מארטי
הרוש
הרוש (או גם: ארוש) הוא שם משפחה הנפוץ בעיקר בקרב יהודי צפון אפריקה.
ייתכן כי לעיתים הכוונה גם למשפחת חרוש.