קורות יהודי טומשוב שברחו לצד הסובייטי.
כמחצית מיהודי טומאשוב החליטו לעזוב את ביתם ולסגת עם הצבא האדום שנסוג עד נהר הבוג, שבוע בלבד לאחר שנכנס לעיירה במקום הגרמנים. משפחות משפחות נעו יהודי טומאשוב דרומה ומזרחה, כולם חיפשו בני משפחה, קרובים, חברים ומכרים שיקבלו אותם אל ביתם או ימצאו עבורם מקום, עד שימצאו סידור אחר. היעדים העיקריים היו הערים והעיירות ששכנו דרומית ומזרחית לטומאשוב ובעיקר בעיר לבוב וראווה רוסקה.
הגירוש לסיביר.
ביולי 1940 הוציא מנהיג ברית המועצות סטלין צו גירוש לכל הפליטים שעברו מאזורי הכיבוש הגרמני לצד הסובייטי. על-פי צו זה רוכזו כל הפליטים בתחנות הרכבת שם הם הועלו לקרונות (שאלאון) רכבת ותחת משמר ז'נדרמים סובייטים נשלחו לאזורים שונים בסיביר. עם הגיע הפליטים לסיביר הם חולקו לקבוצות ונשלחו למחנות עבודה. האזור שבו התרכזו פליטי טומאשוב היה אזור "אלטאי" בסיביר בסביבת הערים ברנאול וביסק, שהיה אחד האזורים היותר נוחים. אזור אחר אליו הגיעו יהודים מטומאשוב היה אזור "סראקינסק" שהחיים שם היו הרבה יותר קשים. הפליטים הבוגרים נאלצו לעבוד ביערנות ובעבודות אחרות וקיבלו הקצבת מזון של עובדים (1 ק"ג ליום, בנוסף למה שקיבלו במקום העבודה). הילדים והאחרים שלא עבדו קיבלו הקצבה מופחתת (400 גרם ליום). עם פלישת הגרמנים לברית המועצות הצטמצמו מנות המזון (עובד 500 גרם, לא עובד 150 גרם) והמצב הגיע במקומות רבים לחרפת רעב.
בספטמבר 1941 הודיעו מפקדי המחנות לכל הפליטים כי נחתם הסכם בין ממשלת פולין בגולה בראשות שיקורסקי לבין הקרמלין שעל-פיו ישוחררו כל הפליטים מהמחנות והם יוכלו לנוע באופן חופשי ברחבי ברית המועצות. לכל הפליטים נופקה תעודת מעבר כפליט מפולין. עם השחרור מהמחנות החלו פליטי טומאשוב לתכנן את המשך הדרך, חלקם עבר לערים וליישובים שבסמוך למחנות בהם שהו בסיביר כגון סאלאיר, גורבסק, ביסק וברנאול. השאר שמו פעמיהם לעבר דרום מערב ברית המועצות. ובעיקר לאזור טשקנט, סמרקנד, בוכרה, קזחסטן ועוד. דרכם לא הייתה קלה, הם התגלגלו בדרכים חודשים ארוכים וכשהגיעו לאזורים החמים יותר היו התנאים הסניטריים גרועים ופרצה מגפה של טיפוס, שבה מתו רבים, מהם מפליטי טומאשוב.
בפברואר 1943 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לפולין והשלטונות הסובייטים החלו להכריח את הפליטים הפולנים לקבל את האזרחות הסובייטית, והחלו לגייס את הצעירים לצבא הסובייטי ובעיקר גויסו לעבודה בבתי החרושת לטובת המאמץ המלחמתי.
הקהילה לאחר השואה.
חלק גדול מתושבי טומאשוב שגלו לרוסיה מצא שם את קיצם, אך חלק נכבד ניצל בדרך זו. בראשית 1946 נודע כי בפברואר יתחילו לזוז האשאלונים הראשונים עם אזרחי פולין. המסע חזרה לפולין ארך כחמישה חודשים, מפברואר עד יוני, תוך חציית 4 קווי גבול: ביאליסטוק-בריסק, קובל-חלם וללמברג-פשמישל. אשאלון אחד או שניים נסעו דרך בלזיץ. וכך חזרו יוצאי טומאשוב אחר 6 שנים לפולין, אך לא חזרו לטומאשוב, שבה לא היה יכול ללון יהודי אפילו לילה אחד באותו זמן, אלא רק לשטחים שיושבו מחדש שפולין נטלה מידי הגרמנים. חלק פנה לשלזיה התחתית כמו ורוצלב, ריכבך וחלק לשצ'צ'ין. כמה משפחות התיישבו בלודז', קראקא, אולם לא לזמן רב, כי רובם יצאו מיד מפולין אל המחנות בגרמניה והנותרים עזבו כמעט כולם את פולין עם קום מדינת ישראל. רוב הניצולים נמצאים בישראל, אחרים היגרו לצפון אמריקה בסיוע הג'וינט, וחלק באמריקה הלטינית.
הנצחה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, כשהחלו להגיע לישראל הידיעות על חורבן יהדות אירופה, ועל מצבם של היהודים שהצליחו להינצל ולעבור לרוסיה, הגיעו ידיעות מבני טומשוב על מצבם הקשה. קומץ יוצאי טומשוב התאספו בחיפה והחליטו לבוא לעזרת אחיהם שברוסיה, במשלוח חבילות אוכל, בגדים וכל מה שאפשר. כך החל ארגון יוצאי טומשוב לובלסקי.
ב-5 בספטמבר 1944 נוסד הארגון הראשון, "ארגון יוצאי טומשוב לוב' - קופת גמילות חסדים, על שם קדושי עירנו, הי"ד". יושב ראש האגודה היה זושא קונשטוק והמזכיר היה יעקב הרבסמן. האגודה פעלה רבות בתחום הרווחה, וכן שלחה חבילות מזון, בגדים ומצות לפסח ליהודי העיר בברית המועצות. בסוף שנת 1950 התקיימה ישיבת הארגון ובה הוחלט להוציא לאור את "ספר העיר" שאז כינו אותו "פנקס העיר". הוועד הארצי של הארגון פנה במכתב ליוצאי טומשוב לובלסקי וביקש להמציא חומר: מאמרים, זיכרונות, שירים, או כל חומר אחר לכתיבת הספר. הספר יצא לאור ב-1965, בעברית וביידיש.
עם קום המדינה, ובהגיע הגל הגדול של עליית שורדי השואה, מהם רבים יוצאי טומשוב, התקבעה פעילות הארגון. פעילותו הסתעפה לחמישה מישורים:
בשנת 1992, נוסדה "העמותה לרווחה, לשימור ולהנצחת מורשת ואתרים של יהדות טומשוב לובלסקי שבפולין", והייתה המשך ישיר ל"ארגון יוצאי טומשוב לובלסקי - קופת גמילות חסדים". העמותה הציבה לעצמה כמטרה עיקרית את הנצחת זכרם של קרבנות השואה מקרב בני טומשוב לובלסקי.
ועד העמותה נבחר באספת חברים המתכנסת מדי פעם בהתאם לתקנון.
פעולות העמותה:
אליעזר בן-עמי
אליעזר בן-עמי (חסין) (נולד ב-1 בנובמבר 1923) הוא חבר מחתרת לח"י. כינויו בלח"י היה "יחזקאל". התפרסם בהכנת שני "רימוני התפוז" עבור משה ברזני ומאיר פיינשטיין, שפוצצו עצמם למוות כשלוש שעות לפני תלייתם.
תולדות חייו.
נולד ב-1 בנובמבר 1923 בירושלים. הוריו עלו מאוקראינה והתיישבו ברחובות ורכשו שם משק ופרדס. ילדותו של אליעזר עברה ברחובות ובתל אביב.
למד בבית הספר היסודי "תל נורדוי", ב-1936, בבית ספר תיכון ריאלי, "מונטפיורי" ב-1939, ובטכניון בחיפה ב-1958, שם למד הנדסת מכונות ותעשייה.
ברחובות היה אליעזר חבר ב"מכבי" ובבית"ר" המקומיים.
בסוף 1939 גויס לאצ"ל. ב-1940 פרש מאצ"ל, הצטרף ללח"י ושימש כאיש קשר וכמחסנאי. עבר השתלמות בנשק ובחבלה ברחובות ובכפר סבא. ברפת הוריו הסתיר את בורחי לח"י (באותה רפת כעבור שנים, היה בית דפוס של המחתרת בבונקר תת-קרקעי).
ב-1942 נכנס למחתרת מלאה ועסק בפיתוח אמל"ח (אמצעי לחימה) ובמבצעים. ב-8 באפריל 1943 נאסר בעת פעולה ונשפט לשש שנות מאסר. בכלא בירושלים היה הרוח החיה במבצעי בריחה.
רימון בין לבבות.
משה ברזני ומאיר פיינשטיין בקשו מחבריהם בבית הסוהר להבריח אליהם זוג רימונים, את האחד תכננו להשליך על פמליית התלייה ובעזרת השני להתאבד, בדומה למעשה המסופר על שמשון בספר שופטים ("תמות נפשי עם פלשתים"). אליעזר בן עמי הוא שהכין את הרימונים איתם תכננו פיינשטין וברזני להתפוצץ יחד עם פמליית התלייה.
הוא לקח שני תפוזים, רוקן את תכולתם, מילא אותם בחומר נפץ, רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, והוכנסה מערכת הדלקה . את ההפעלה היו יכולים לבצע על ידי רשף של סיגריה. המכסה היה חלקו העליון של התפוז שהוצמד בסיכות עץ קטנות רבות. לאחר שהוכנו, הועברו התפוזים אל תא הנידונים יחד עם דברי מזון נוספים. התוכנית לא יצאה לפועל מאחר שהשניים לא רצו לפגוע ברב שהצטרף לתליינים הבריטים, ולכן החליטו כי יוותרו על תוכניתם, וכי ימותו רק הם בידי עצמם ולא בידי התליין הבריטי.
צה"ל.
ב-8 בפברואר 1948 שוחרר, וחזר לפעילות עד גיוסו לצה"ל, ב-31 במאי 1948 התגייס אליעזר לצה"ל.
הוא שירת תחילה בחטיבה 8 ולאחר־מכן בחיל־הנדסה ובחיל חימוש בתפקידים שונים, החל בפירוק פצצות ועד לתפקיד מג"ד. ב-1951 סיים בהצטיינות קורס קציני הנדסה ונשלח ללימודים בטכניון. עסק בפיתוח אמל"ח להתגוננות וכן בבחינתם. בוגר בית הספר לפיקוד ומטֶה. בין תפקידיו המרובים: מדריך חבלה, סילוק פצצות, קצין ייצור, מפקד סדנא, ראש מדור ניסויים, מג"ד 276 ורע"נ אב"כ. (ראש ענף אטומית ביולוגית כימית).
שירת בצה"ל עד ספטמבר 1969 והשתחרר בדרגת סא"ל.
באזרחות.
לאחר שירותו בצה"ל, עבד כמהנדס במספר מפעלים, בעיקר בפיתוח, מחקר ובניית מכונות, בשטחי התמחותו. ב-1994 פרש מעבודה סדירה והמשיך כעצמאי. לאחר מות רעייתו, ב-1992, החל לעסוק גם בציור ובפיסול וסיים בהצלחה סדנת פיסול בת ארבע שנים. פעיל בארגון אסירי עכו וירושלים, בעמותת לח"י ועוסק בהרצאות ובהסברה.
חיים אישיים.
ב-20 באפריל 1948 נשא אליעזר לאישה את חברתו מהלח"י דרורה גלעדי (רזניצקי), ממנה התאלמן ב-1992. נולדו להם: ארנון, דורון ורווית, ונכדים.
הר ברנסטין
הר ברנסטין (באנגלית: Mount Bernstein) הוא הר נישא ברכס לאנטרמן בהרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,420 מטרים מעל פני הים.
ההר מהווה את הקיר הצפוני של קרחון לינדר.
היסטוריה.
מיפוי ההר.
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של קפטן פרד ג'. ברנסטין (Fred J. Bernstein), עוזר קצין המבצעים של כוחות עזר של צי ארצות הברית באנטארקטיקה בשנים 1967 ו-1968.
הר קינג (ניו סאות' ויילס)
הר קינג (באנגלית: Mount King - "מאונט קינג") הוא שמו של הר, ושל עיירה הנקראת על שם ההר, במחוז פול, בצפון מערב מדינת ניו סאות' ויילס, שבאוסטרליה.
גובהו של ההר 284 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה.
הר קינג הוא הר שולחן שטוח (מסה). אזור ההר צחיח.
ההר ממוקם כולו בשטח הפארק הלאומי סטארט.
הגבול בין מדינת קווינסלנד לבין מדינת ניו סאות' ויילס, מהווה את הגבול הצפוני של האזור, המסומן על ידי גדר דינגו.
היסטוריה.
אזור ההר והשטחים סביבו שימשו כמקום המגורים של הקהילות האבוריג'יניות הוואנגקומארה.
בשנת 1845 חקר את האזור החוקר והמגלה צ'ארלס סטארט (Charles Sturt).