הסגן אלוף הבריטי תומאס בלנד סטריינג' (ממקימי הצבא הקנדי ואחד ממפקדי חטיבה במהלך המרד הצפוני-מערבי של 1885) היה חייל אקסצנטרי ותוקפני שזכה לכינוי "ג'ינגו המוזר", וקרא לכותרת האוטוביוגרפיה האישית שלו משנת 1893 "Gunner Jingo's Jubilee".
מדיניות הפייסנות כלפי היטלר הובילה להתייחסות סאטירית לאובדן עמדות הג'ינגואיסטיות בבריטניה. קריקטורה מאת האומן הבריטי ארנסט שפרד שכותרתה "הלקוח המיושן" הופיע בגיליון 28 בפברואר 1938 של מגזין ההומור והסאטירה פאנץ'. לפי הקריקטורה, בחנות התקליטים שואל ג'ון בול את המוכר (ראש הממשלה נוויל צ'מברלין): "אני תוהה אם יש לך שיר לגבי הרצון לא להילחם, אבל אם אנחנו עושים... משהו, משהו, יש לך גם את הכסף? ". על הקיר דיוקנו של ראש הממשלה הוויקטוריאני לורד סולסברי.
יעקב חודורוב
יעקב (יענקל'ה) חודורוב (16 ביוני 1927 – 31 בדצמבר 2006) היה שוער ומאמן כדורגל ישראלי. נחשב לאחד מהשוערים הגדולים ביותר בישראל ולסמל בנבחרת ישראל ובקבוצות הפועל תל אביב והפועל רמת גן. חתן פרס ישראל לשנת תשס"ו. כחלק מעברות שמות משפחה, שינה את שם משפחתו ל"הוד".
קריירת משחק.
חודורוב נולד בראשון לציון לזוג חלוצים שעלו מרוסיה במסגרת העלייה השלישית. הוא נולד עם נכות קשה ברגליו ובמהלך ילדותו שיחק בכדור בעצת הרופאים. כנער החל בפעילות ספורטיבית כאתלט.
קבוצת הבוגרים הראשונה בה שיחק הייתה מכבי ראשון לציון, בה ערך את הופעת הבכורה כבר בגיל 13. ממכבי ראשון לציון עבר חודורוב אל יריבתה העירונית הפועל ראשון לציון, במדיה העפיל עד לגמר גביע ארץ ישראל של 1946 תוך הדחה סנסציונית של הפועל תל אביב בחצי הגמר. הפועל תל אביב צירפה את חודורוב אליה, ולאחר סיבוב משחקים בארצות הברית זכה לכינוי "ציפור מעופפת" בעיתון הניו יורק טיימס. לאחר מכן הפסיק את פעילותו הספורטיבית פעמיים: בפעם הראשונה כאשר הצטרף למשטרת היישובים העבריים וסיוע להגנה בהעברת נשק תוך ניצול עובדת היותו נוטר, ובפעם השנייה לשם שירות במלחמת העצמאות בחטיבת גבעתי. במהלך שירותו בחטיבה היה בין השאר בין הכוחות הנצורים בכפר אוריה, וכן השתתף בפריצה למפקדת חסן סלאמה ברמלה. חודורוב לחם גם במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. אביו, שהיה פעיל בסיוע לאסירים, הביא אותו להתנדב בהדרכת ספורט לאסירים בבית סוהר מעשיהו.
חודורוב ערך את הופעת הבכורה שלו בשערה של נבחרת ישראל במשחק הידידות נגד קפריסין ב-1949, ובאותה שנה השתתף במשחק הרשמי הראשון של ישראל נגד יוגוסלביה בבלגרד. ב-1956 שיחק חודורוב במשחקה ההיסטורי של ישראל מול נבחרת ברית המועצות במוסקבה. במהלך משחק הגומלין באצטדיון רמת גן שבר את אצבע ידו, אך המשיך לשחק וביחד עם נחום סטלמך "גנב את ההצגה" מהשוער הסובייטי לב יאשין שנחשב אז לשוער הטוב בעולם. המשחק הטוב ביותר שלו במדי הנבחרת היה נגד נבחרת ויילס בקארדיף במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958, בו הצטיין אף על פי ששבר את אפו ונקע את כתפו. הוא נבחר לאחד מחמשת השוערים הטובים בעולם בעקבות הופעתו במשחק זה. חודורוב גם היה שותף לניצחון הגדול על יוגוסלביה בבלגרד במוקדמות לאולימפיאדת רומא (1960).
ב-1951 קיבל חודורוב הצעה מפתה ביותר מקבוצת הפאר האנגלית ארסנל, שהציעה לו משכורת שבועית של 50 ליש"ט (סכום גבוה באותם ימים). עוד שלוש קבוצות גדולות התעניינו בשירותיו במהלך הקריירה, פנרבחצ'ה הטורקית, ודנדי יונייטד וסלטיק הסקוטיות, וכן קבוצות רבות נוספות. מאוחר יותר טען כי "לא העליתי על דעתי לתת את שירותיי לזרים. שיחקתי בשביל הסמל ובשביל הגאווה הלאומית, לא בשביל כסף".
חודורוב, שהתנשא לגובה של 1.78 מטר, הגן במהלך הקריירה 31 פעמים על שערה של נבחרת ישראל, בה שיחק בפעם האחרונה ב-1964. מחליפו הקבוע בנבחרת היה יעקב ויסוקר. בקבוצת הפועל תל אביב שיחק במשך 16 שנים, ועמה קטף את תואר האליפות בשנת 1957, וזכה גם בגביע המדינה בשנת 1961.
בשנת 1962 עבר חודרוב לשחק בהפועל רמת גן ובעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגה הבכירה. חודורוב זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל לעונת עונת 1962/1963 ביחד עם גדעון טיש. ב-1964, עונה אחת לאחר ההעפלה, זכה עם הקבוצה באליפות. במשחק מפורסם שנערך ב 7.3.1964 (כעשרה מחזורים לפני סיום העונה) הבקיע בבעיטת עונשין את שער הניצחון מול הפועל טבריה, שעזר להשאיר את רמת גן בצמרת ולזכייה באליפות בסוף העונה. חודורוב פרש ממשחק ב-1967 לאחר שנתיים בהן שיחק בשמשון תל אביב, עימה הגיע לגמר גביע המדינה. באוגוסט 1967 הפסיק חודורוב להגיע לאימוני שמשון והחל לכתוב עבור עיתון מעריב. ב-22 ביוני 1968 נערך משחק הפרידה של חודורוב, מבלי שהתאמן מספר חודשים ועמד בשער שמשון מול מכבי יפו.
קריירת אימון.
בעונת 1964–1965 לא שיחק חודורוב בעקבות סכסוך עם הפועל רמת גן ואימן את הפועל רעננה מליגה א'. בעונת 1968–1969 אימן את הפועל רמלה מליגה ב'. במשחק הצמרת מול מכבי רחובות נקלע חודורוב לתקרית אלימה ובעונת 1969–1970 אימן את הפועל חולון במשך עונה אחת וסייע לה לעלות לליגה הבכירה. בעונת 1970–1971 אימן את הפועל אשקלון ואף עמד בשערה מספר משחקים. במהלך חייו עבד כמסגר, כעובד חברת מקורות וכמורה דרך, התנדב רבות למען הזולת עד לימיו האחרונים, והרצה רבות בפני בני נוער המשחקים כדורגל מקצועי. הוא נמנה בין מקבלי פרס ישראל לשנת 2006, אך עקב אירוע מוחי בו לקה ימים ספורים לפני טקס ההענקה, אושפז ולא היה יכול להגיע לטקס. בנו, עופר חודורוב, קיבל את הפרס בשמו. בעת זכייתו בפרס נאמר עליו:
יעקב חודורוב נפטר בגיל 79 לאחר מאבק ממושך במחלה קשה והותיר שלושה ילדים. הוא נטמן בבית העלמין בראשון לציון ליד אשתו, שנפטרה לפניו. בהלווייתו נכחו אלפי אנשים. שלושת בניו: אמיר, תמיר ועופר היו שחקני כדוריד בקבוצת מכבי ראשון לציון.
הנצחה.
ב-10 בדצמבר 2007 נחנך תבליט גדול של יעקב חודורוב בכניסה לאצטדיון הכדורגל בראשון לציון.
בינואר 2008 שונה שמו של מתחם וולפסון (מתחם האימונים של הפועל תל אביב) למתחם חודורוב, על שמו.
בשנת 2012 הוציא דואר ישראל בול הנצחה על שמו של חודורוב.
בוריס ספאסקי
בוריס וסילייביץ' ספאסקי (ברוסית: Бори́с Васи́льевич Спа́сский; נולד ב-30 בינואר 1937) הוא שחמטאי רוסי, רב אמן ואלוף העולם העשירי בשחמט, שהחזיק בתואר בין השנים 1969–1972.
ספאסקי התמודד שלוש פעמים בדו-קרב הכתר לאליפות העולם בשחמט. ב-1966 הפסיד לטיגראן פטרוסיאן, ב-1969 התמודד שוב נגד פטרוסיאן, ניצח והיה לאלוף העולם, ב-1972 הפסיד את הכתר העולמי בדו-קרב המפורסם נגד בובי פישר.
ספאסקי ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט פעמיים כמנצח יחידי (1961, 1973) ופעמיים הגיע למקום ראשון יחד עם מתמודדים אחרים אך הפסיד בפלייאוף (1956, 1963). הוא התמודד בסבב העולמי לאליפות העולם בשבעה מחזורים (1956, 1965, 1968, 1974, 1977, 1980 ו-1985). בשנים 1965 ו-1968 ניצח בתחרויות המועמדים וזכה להתמודד נגד אלוף העולם. בשנים 1974 ו-1977 הגיע לחצי הגמר והפסיד לאנטולי קרפוב (1974) ו-ויקטור קורצ'נוי (1977).
בשנת 1976 ספאסקי עבר להתגורר בצרפת, קיבל אזרחות צרפתית, ייצג את צרפת באולימפיאדות השחמט ושיחק תחת דגל צרפת. הוא המשיך להתמודד בתחרויות, אבל כבר לא נחשב כמועמד לכתר העולמי.
ב-1992 התמודד ספאסקי ביוגוסלביה בדו-קרב גומלין לא רשמי נגד בובי פישר.
בשנת 2012 עזב ספאסקי את צרפת וחזר לרוסיה.
ספאסקי הוא המבוגר ביותר מבין אלופי העבר החיים היום.
ילדותו.
ספאסקי נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולמד לשחק שחמט בגיל חמש, ברכבת בה נמלט מהעיר במהלך מלחמת העולם השנייה. ספאסקי החל למשוך תשומת לב ציבורית בגיל עשר, כשניצח את אלוף ברית המועצות בשחמט מיכאל בוטביניק במשחק סימולטני. מאמנו הראשון היה האמן ולדימיר זק. ספאסקי הגיע לדרגת אמן כבר בגיל 15 (הישג חסר תקדים בתקופתו).
רב אמן צעיר.
בגיל 16 ספאסקי סיים במקום רביעי משותף עם 12 נקודות מ-19 משחקים בתחרות חזקה בבוקרשט, רומניה. הזוכה אלכסנדר טולוש התרשם מיכולותיו והפך למאמנו. הישגיו בתחרות זו זיכו אותו בתואר אמן בינלאומי של ארגון פיד"ה. בשנת 1955 הוא סיים במקום שלישי משותף באליפות ברית המועצות ה-22, עם 11.5 נקודות מ-19 משחקים, תוצאה שאיפשרה לו להעפיל לתחרות הבין-אזורית שנערכה בגטבורג. בגיל 18 ספאסקי זכה באליפות העולם לנוער עם 14 נקודות מ-16 משחקים, הישג שזיכה אותו בתואר רב אמן.
ב-1956 סיים במקום ראשון משותף באליפות ברית המועצות, בצוותא עם רבי האמנים מארק טיימנוב ויורי אברבך.
המשבר.
העלייה המטאורית של ספאסקי נעצרה בבת אחת והוא החל לסבול ממשבר מקצועי ואישי. הוא נכשל בניסיונו להעפיל לתחרות הבין-אזורית ב-1958 לאחר שהפסיד למיכאל טל במשחק המכריע שהיה הפכפך והיתרון עבר בין שחקן למשנהו מספר פעמים. בשנים 1959–1960 הוא סבל מחוסר יציבות. בשנת 1961 הוא כשל פעם נוספות בניסיון להעפיל לתחרות הבין-אזורית, וגם הפעם בהפרש של מקום אחד.
החזרה לצמרת.
לאחר הכישלון בשנת 1961 החליט ספאסקי להחליף את מאמנו, שנודע כשחקן התקפה חזק, בגאון אסטרטגי בשם איגור בונדרבסקי. השיפור היה מיידי- בתוך מספר חודשים זכה ספאסקי באליפות ברית המועצות בפעם הראשונה בחייו. באליפות ברית המועצות הבאה הוא סיים במקום ראשון משותף עם לאוניד שטיין ורטמיר חולמוב, אולם הפסיד לשטיין בפלייאוף. ב-1964 הוא ניצח בתחרות האזורית שהתקיימה במוסקבה והעפיל לתחרות הבין-אזורית באמסטרדם. רצף ההצלחות שלו לא נקטע והוא סיים במקום ראשון משותף (כשהוא מנצח שמונה משחקים ברציפות) והעפיל בפעם הראשונה בחייו לדו-קרבות "המועמדים".
הזכייה באליפות העולם.