בְּאֵר טוּבְיָה הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי, ממערב לקריית מלאכי. השם הוא שיבוש של המקור הערבי שהגייתו: בּיר-טָבִּיעַ (بئر طَبِيعَة) מילולית: "באר טבעית". נחשב למושב עובדים במישור החוף הדרומי, ממערב לקריית מלאכי. גלגול שלישי להתיישבות במשבצת קרקע שנרכשה על ידי פקידות הברון רוטשילד ב-1887. קדמו לו שתי מושבות: מושבת הברון קסטינה (שהתקיימה בשנים 1888–1890) ומושבת חובבי ציון באר טוביה (1896–1929). במשך כ-50 שנים הייתה באר טוביה, על גלגוליה השונים, היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל. המושב נמצא בתחומי המועצה האזורית באר טוביה, ומשתייך לתנועת המושבים.
היסטוריה.
המושבה הראשונה – 1887 עד 1896.
בשנת תרמ"ח (1887) התארגנה בבסרביה קבוצה של 25 משפחות יהודיות ששאפו להתיישב בארץ ישראל. כדי לממש זאת, היא יצרה קשר עם אנשי הברון רוטשילד. בהתאם לחוזה שנחתם בין הצדדים, שילם כל בית אב 1,000 רובל תמורת רכישת האדמה והקמת מושבה על ידי המנגנון של הברון. באותה שנה הגיעו המתיישבים לארץ ישראל, עוד בטרם נרכשה הקרקע, ושהו ביפו בהמתנה להתקדמות הפרויקט.
בתחילה נועדה המושבה החדשה להיות חלק מגוש "מושבות יהודה" (בין ראשון לציון וגדרה) אולם ההחלטה על מיקומה המרוחק, מדרום לגדרה, הושפעה משני שיקולים עיקריים:
לצורך הקמת המושבה נרכשה משבצת קרקע בת כ-5,600 דונם, מרבית השטח מאדמות הכפר הערבי קסטינה במזרח, אך גם מהכפר בית דראס במערב. באוגוסט 1888 דווח בהמליץ על ההכנות להתיישבות: "בהמושבה החדשה אשר בקרבת גדרה הנקראת בשם "באר טוביה", תמצאנה ארבע בארות מים שנסתמו ובמשך שבועות אחדים יסירו את העפר מעליהן וינקו אותן".
האישור מהשלטון העות'מאני להקמת בתי המושבה התעכב, והמתיישבים כילו את חסכונותיהם בהמתנה ביפו. חלקם התייאשו ושבו לבסרביה. לבסוף, בקיץ 1888, החליט הפקיד הראשי של הברון, בלוך, בהסתמך על תקנות השלטון העות'מאני - שלא ניתן להרוס מבנה לאחר שהונח עליו גג - לבנות צריפי עץ בראשון לציון, לפרק אותם ולסמן את החלקים כך, שניתן יהיה להשלים את הקמת המבנים באתר המושבה החדשה תוך זמן קצר.
בח' בתשרי תרמ"ט, 13 בספטמבר 1888, יצאה שיירת עגלות, שנשאו את הצריפים המפורקים, נהוגה בידי איכרים מראשון לציון ואיתם קבוצת נגרים ומשגיח מטעם הברון. הדרך עד גדרה הייתה מוכרת להם, אך איש מהם לא היה מעולם מדרום לה. לאחר שטעו בדרך, הם הצליחו להגיע לאתר המושבה רק למחרת, ערב יום כיפור. הצריפים הורדו מהעגלות, והעגלונים מיהרו לעזוב כדי לשוב לביתם לפני כניסת החג. הנגרים נשארו במקום ונסמכו על סיוע מאנשי בית דראס שסיפקו להם מזון ומים. בתחילת אוקטובר 1888 דווח בהמליץ: "מראשון לציון מודיעים לנו ממקור נאמן כי ה' אססאוועצקי השיג רישיון מהפחה בירושלים לבנות בתים (לע"ע עץ) בהמושבה החדשה "קאסטיניה" או "באר טוביה"."
חמש משפחות בלבד מהקבוצה המקורית שרדו את תלאות ההמתנה והגיעו להתיישב במקום לאחר שהוקמו המבנים. איתן באו גם פועלים רווקים, וכולם הועסקו בעיבוד הקרקע וגם בחפירת תעלות לסימון גבולות הנחלות. בפברואר 1889 סופר על מצב המושבה בהמגיד:
אולם המושבה לא האריכה ימים. הריחוק והניתוק מיישובים יהודיים אחרים והתנאים הקשים במקום, וכן היחס המתנשא של פקידי הברון שראו במתיישבים אריסים ולא "בעלי בתים", גרמו לכך שמרבית המתיישבים עזבו. ב-1890 נשארו רק שתי משפחות שהפעילו את המקום כחווה חקלאית, בסיוע פועלים ובניהול פקידי הברון. חלק מאדמות המושבה נמסרו לעיבוד לאיכרי גדרה, חלק הוחכרו לאריסים ערביים, והמושבה חדלה מלהתקיים כיישוב פעיל.
המושבה השנייה – 1896 עד 1929.
בשנת 1895 רכשו אנשי חובבי ציון מהברון, תמורת חלק מהאדמות שבבעלותם במושבה יסוד המעלה, את אדמות קסטינה. על פי ההסכם, שתי המשפחות הבסרביות שנותרו במקום יקבלו גם הן נחלות, והברון לקח על עצמו לממן את הצרכים הציבוריים של המושבה. כוונתם הייתה להקים במקום "מושבה לדוגמה" של פועלים עניים. מבין הפועלים במושבות הם בחרו קבוצה של משפחות גדולות, במחשבה שכך לא יחסרו ידיים עובדות. התכנון המקורי היה שבמקום ייושבו 60 משפחות, אך בפועל עלו רק עשרים. מטעם הוועד של חובבי ציון, פיקח וליווה ד"ר הלל יפה את הקמת המושבה ואת ניהולה השוטף.
המושבה שמרה על תוכנית המתאר שהותוותה על ידי אנשי הברון. היה בה רחוב אחד, לאורכו בתי המגורים הבנויים מעץ. מאחוריהם היו חצרות קטנות ובהן גינות ירק לשימוש עצמי. בקצה החצר נבנו מבני המשק מאבני כורכר, שיצרו מעין חומה מסביב לבתי המושבה. חנות מכולת קטנה סיפקה את מצרכי היסוד. תפוקת באר המים במושבה הייתה מועטה והספיקה רק לצורכי התושבים להשקיית בעלי החיים. האיכרים עסקו בגידולי פלחה, בחקלאות בעל. את יבול החיטה והשעורה שהניבו שדותיהם הם טחנו בשנים הראשונות באל-מג'דל (כיום אשקלון). כשהוקמה טחנת קמח במקום, היו נחוצים מים לצורך קירור המנוע שלה, ונבנתה בריכה לאגירת מי הבאר. מאחר שהייתה מאגר המים היחיד במקום, שימשה הבריכה את אנשי המושבה, שהיו שומרי מצוות, לטבילה, ואף כונתה "המקווה". בריכה זו היא השריד היחיד שנשאר מהמושבה.
המושבה סבלה מסכסוך גבולות עם תושבי הכפר הערבי הסמוך, שהביא למספר עימותים. באחד העימותים נהרג פלח ערבי ואף שוועדת חקירה טורקית קבעה שאנשי המושבה אינם אחראים למותו, החשש מנקמת דם חייב הגעה להסכם סולחה. ד"ר יפה הפציר במכתב ששלח ליו"ר ועד חובבי ציון באודסה "... העיקר עליך לדעת כי העניין הזה יעלה לנו בכסף רב, ואין לשער מראש – בכמה. אבל בזה תלוי כל עתידה של המושבה".
גם אחרי הסולחה המושבה לא הצליחה להתרומם ונסמכה עוד ועוד על תמיכה של חובבי ציון. חבר הוועד, אחד העם, שגילה עניין רב במושבה, כתב: "גם שאר החסרונות שמונה הוועד בדבר יסוּד "קסטיניא" ותולה אותם בשגיאות הוועד הפועל, כמו הוצאות יתרות לבנינים ומכשירי העבודה וכו', ואפילו התּגרה הידועה עם הערביאים – הכל בא רק בסבּת "השגיאה" היסודית של הוַעד עצמו, בחשבו לאפשר ליסד "קולוניא של דוגמה" על ידי אפוטרופסות.", והוסיף: "בשעה שהחליט הוועד לייסד את קסטיניא בעצמו ... באותה שעה כבר נחתם גזר דינה של קסטיניא שלא להצליח". במאי 1933 פרסם משה סמילנסקי בהצפירה ביקורת על קניית המושבה ועל ההתנהלות מאז הקנייה, שהתעלמה מתיקונים נדרשים, הכוללים ייעוץ מקצועי של אגרונום, חריש עמוק לייבוש הקרקע מעודפי מים, ובירור דרכים להצמחת מספוא לבהמות ונטיעת עצי פרי לגיוון פרנסת האיכרים.
בצורת בשנת 1902 פגעה מאד במושבה והמשבר הכלכלי בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20 החמיר את מצבה ורבים מתושביה היגרו לאוסטרליה. צעירים עזבו את המושבה בהיעדר אופק להתרחבות. העבודה כולה הייתה מסורה בידי עובדים ערבים מהסביבה שמשכורתם הייתה נמוכה מזאת של היהודים. בשנת 1909 מצאו היהודים את עצמם בתווך בסכסוך בין שתי קבוצות של ערבים ואך בנס הצליחו לשכנע את ערביי הסביבה שהם אינם אשמים בסכסוך.
בדו"ח מ-1912 מונה אחד מאיכרי המקום, אלימלך איזראליט, עשר סיבות לקשיי ההתיישבות במקום:
בשנת 1912 השיגו איכרי המושבה הלוואה מהמוסדות הציוניים כדי לקנות אמצעי ייצור לשכלול העבודה. אולם ההלוואה לא ניתנה לאיכרים שחפצו למכור את אדמתם. לאלו נאמר שהם מוזמנים למכור את נחלתם ולא חסרים קונים. חמש משפחות אכן מכרו את נחלותיהן לד"ר ארתור רופין שמכר אותן לקונים מחוץ לארץ. בינתיים הביא רופין שמונה פועלים מאנשי העלייה השנייה כדי לעבד את האדמות שנרכשו עד בוא הבעלים להתיישב בהם. קבוצת פועלים זו נחשבת כקבוצה השנייה בארץ אחרי דגניה. היא השתקעה במושבה, הגדילה בהמשך את מספר חבריה, והכניסה שינויים במקום. היא הכניסה לשימוש עקרונות של חקלאות מודרנית, דרשה הקמת ועד נבחר וארגנה את בני הנוער. ד"ר רופין סיפר בקונגרס הציוני, שלאחר שמונה חודשים, כאשר הגיעו בעלי האדמות למושבה, והוא רצה להעביר את קבוצת הפועלים למקום אחר, כל תושבי באר טוביה התחננו בפניו שישאיר אותה במושבה כדי לחזק אותה. רופין נענה לבקשה והקבוצה נשארה במושבה 12 שנה. בשנת 1914 סודרה במושבה אספקת מים בצינורות.
בשנת 1921 התגוררו בבאר טוביה 15 איכרים ו-15 חברי קבוצת הפועלים. ב-1924 חברי קבוצת הפועלים עברו למושב נהלל ולקבוצת גבע וחמשת המשקים בהם שהו נמכרו למתיישבים חדשים, בהם ד"ר חיים יזרעאלי, רופא מחוזי מטעם המנדט הבריטי, שהיה אחראי על כל אזור הדרום.
למרות שהמושבה הייתה קטנה פעלו במקום בית ספר ובו שמונה כיתות עם מורה אחד, בית כנסת ועזרה רפואית של חובש.
מאורעות תרפ"ט.
בקיץ 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט, תקפו מאות ערבים מהאזור את המושבה. בקשות העזרה שהופנו למושבות הסמוכות נענו בשלילה. 130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת שהותאם להתגוננות. בידיהם היו ברישיון שישה רובים ותחמושת חלודה, וכך הם הגנו על עצמם במשך שלושה ימים. במהלך המתקפה נהרג ד"ר יזרעאלי, שיצא להגיש עזרה לערבי פצוע. בן המושבה, הרשל רוזין, שהתבצר בבית הכנסת כי חשב ששם לא יפגעו בו, נהרג אף הוא. גופתו נעטפה בספרי התורה ונשרפה ברחובה של המושבה.
ביום השלישי שלחו השלטונות הבריטיים מטוס סיור שפיזר את הפורעים לכל עבר, אך הם הספיקו לשרוף את כל צריפי המושבה עד היסוד. נאמר שהלהבות נראו עד רחובות. אז שלחו הבריטים שלוש משאיות, עליהן העמיסו את כל האנשים במקום, מבלי להתיר להם אפילו לקבור את המתים, ופינו אותם לרחובות. רק לאחר עשרה ימים באו למקום כמה מאנשי המושבה וקברו את הקורבנות, אך חורבנה המוחלט מנע מאנשיה לחזור למקום, והם נפוצו ברחבי הארץ.
המושב – שנים ראשונות – 1930 עד 1947.