גרייס הרטיגן נולדה בניו ג'רזי ב-1922. גרייס הייתה אחות בכורה מבין ארבעה אחים. כשהייתה בת 17 התחתנה עם רוברט ג'אקנס. בני הזוג רצו לברוח לאלסקה ולבנות שם את ביתם. אך בדרך לשם נגמר להם הכסף והרטיגן גילתה שהיא בהריון עם בנה, ג'פרי. הם החליטו לחזור חזרה לניו-ג'רזי, אך עוד קודם לכן הרטיגן לקחה כמה שיעורי אומנות בלוס אנג'לס. בזמן מלחמת העולם הראשונה, רוברט התגייס לצבא והרטיגן התגוררה עם הוריו. היא עבדה כשרטטת מכונות כדי לפרנס את בנה ואותה, ונשלחה למכללת ניוארק להנדסה להכשרת עבודה. לאחר מכן, היא נפרדה מרוברט ולקחה שיעורי ציור אצל האמן אייזיק ליין מוס.
היא ומוס עברו למנהטן ב-1945. הם הכירו את מילטון אייברי ובאמצעותו נפגשו גם עם מארק רוטקו ואדולף גוטליב. אלו היו ציירים ידועים שהתעסקו בתחום האקספרסיוניזם המופשט. כך הרטיגן ומוס נכנסו לברנז'ה. היא חתמה על יצירותיה בשם העט "ג'ורג' הרטיגן" כאות הערכה לתנועת הסופרות של המאה ה-19, ביניהן ג'ורג' אליוט וג'ורג'ס סנד. מוס קינא בפרסום שיצירותיה קיבלו ונוצר ביניהם מתח רב, שגרם לפיצול ביניהם. ב-1947, התגרשה מבעלה הראשון, רוברט ג'אכנס. ב-1948 התחתנה בשנית עם האמן הארי ג'קסון, והתגרשה ממנו ב-1949 בגלל קנאתו בהצלחה שלה. לאחר הגירושים, להרטיגן היה קשה מבחינה כלכלית והיא נאלצה לעבוד בעבודות מזדמנות. ב-1959 התחתנה עם בעל גלריה בשם רוברט קין. הם התגרשו שנה אחר כך. ב-1960 התחתנה עם וויסטון פרייס, אפידמיולוג שעבד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שאספה אומנות מודרנית וקנתה אחד מציוריה. הרטיגן עברה עמו לבליטמור, מרילנד. וויסטון הזריק לעצמו ניסוי של חיסון נגד דלקת המוח ב-1969, וחלה בדלקת קרום המוח בעמוד השדרה. מצבו הבריאותי והנפשי הידרדר עד שהוא נפטר ב-1981.
קריירה.
ב-1950 המבקר קלמנט גרינברג וההיסטוריון לאומנות מאייר צ'פירו הציגו בתערוכת "כישרון חדש" בגלריית "סמואל קוץ" את יצירותיה. לאחר מכן, נערכה תצוגת סולו ראשונה של הרטיגן בגלריית "טיבור דה-נגי". ב-1952 הרטיגן ערכה עוד תערוכת סולו. אחרי התערוכה, הרטיגן התחילה לשלב תמונות מחיי היום-יום בציוריה כמו בגדים ופירות. שילוב זה לא היה מקובל לזרם האקספרסיוניזם המופשט, ולכן נחשבה כמבשרת אמנות הפופ.
ב-1953 ציורה," הז'קט הפרסי" נקנה למוזיאון אומנות מודרנית על ידי אלפרד באר לתערוכת הקבע שלו. מוזיאון זה כלל אף את יצירותיה בשתי תערוכות חשובות. האחת, "12 אמריקאים" בשנת 1954 והשנייה "הציור האמריקאי החדש". התערוכה השנייה הציגה אקספרסיוניזם מופשט באירופה והוצגה בשנים 1958–1959. הרטיגן הייתה האישה היחידה שיצירותיה הוצגו בתערוכה זו. בשנת 1958 מגזין לייף כינה אותה כ "הכי מפורסמת מבין הציירות האמריקאיות הצעירות".
כשהרטיגן עברה לבליטמור ב-1960, היא התנסתה בסגנונות ציור שונים: משיכות מכחול דקות, צבעי מים והדפסות. יצירות אלו לא זכו לביקורת מכיוון שבליטמור לא הייתה מרכז אומנות. הרטיגן התחילה ללמד במכללת מרילנד לאומניות. בשנת 1965 היא נהפכה למנהלת בית הספר הופברגר לציור. היא לימדה 42 שנים כפרופסורית באוניברסיטה והתחילה לפתח חיבה לאמנות הפמיניסטית.
יצירותיה של הרטיגן השפיעו על אומנים, גם מהזרם הנאו-אקספרסיוניזם כמו דייוויד סאלי וג'וליאן שאנבל. היא הפכה את המכללה לאומנות במרילנד לבולטת ולמפורסמת בכל ארצות הברית, ולימדה מאות סטודנטים במהלך עבודתה במכללה.
רעיונות מרכזיים.
הרטיגן דגלה בכך שציור חייב להיות "בעל תוכן ורגש" במשך הקריירה שלה. אף על פי שלרוב קישרו את יצירותיה לאמנות הפופ, הרטיגן לא אהבה את הייצור ההמוני שזרם זה מייצג. היא העדיפה את הרגש הטבוע ביצירה, שמבוטא על ידי האמן.
יצירותיה המוכרות ביותר שילבו את ההפשטה של יצירותיה המוקדמות עם תמונות מוכרות מחיי היום-יום או מוטיבים מאמנות היסטורית, בפרט מתקופות הרנסאנס או הבארוק. ההבחנה בין המופשט לצורניות לעיתים קרובות הייתה מטושטשת, בשל משיכות המכחול של הרטיגן והחוסר שלה בהצללות.
קתרין אופי
קתרין אופי (באנגלית: Catherine Opie; נולדה ב-1961) היא צלמת דוקומנטרית חברתית, שעוסקת בעיקר בחקר קהילות באמצעות צילום. יצירותיה של קתרין אופי מוצגות במוזיאונים רבים וזוכות להערכה רבה. כיום, אופי היא פרופסור לצילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואמנית פעילה.
קורות חיים.
קתרין אופי נולדה בסנדוסקי (Sandusky) שבאוהיו ארצות הברית ב-1961. היא גדלה בבית פטריוטי ביותר. אופי התחילה להתעניין בצילום בגיל תשע כאשר נחשפה לצילומיו של לואיס היין, שהיה צלם דוקומנטרי שצילם רבות את מעמד הפועלים ועורר מודעות למצבם. אופי מציינת כי הושפעה במיוחד מצילומיו המתארים ילדים עובדים בארצות הברית, שהשפיעו על שינוי חוקי עבודת הילדים. אופי התרשמה מהיכולת של צילום להשפיע על תפיסות חברתיות, והחליטה להיות צלמת דוקומנטרית חברתית . אופי ביקשה וקיבלה את המצלמה הראשונה שלה מהוריה כשהייתה בת תשע, ומגיל צעיר זה התחילה לצלם פורטרטים של האנשים הקרובים אליה ותמונות של סביבת מגוריה. היא מתארת כי עד היום היא ממשיכה לצלם נושאים דומים.
אופי סיימה תואר ראשון באומנות במכון לאומנות של סן פרנסיסקו בשנת 1985 ותואר שני במכון לאומנויות של קליפורניה ב-1988. בתזה שלה אופי חקרה היבטים רבים של השכונות המתוכננות בוולנסיה (Valencia) קליפורניה, משלב הבניה ועד עיצוב הפנים של הבתים.
אופי מגדירה עצמה כלסבית וחברה בקהילה הגאה. היא חיה עם בת זוג ואם לבן. ברבות מסדרות הצילומים שלה, מופיעים פורטרטים של חבריה הקרובים המייצגים באופנים מגוונים את התרבות ההומו-לסבית. בנוסף, היא מצלמת סצנות ביתיות של חברות הקהילה. באחד הראיונות איתה מתייחסים לכך כניסיון לתעד את "החלום הלסבי".
כיום אופי היא פרופסור לצילום והיא מלמדת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קריירה.
כאשר מוזיאון גוגנהיים בניו יורק הציג את הצילומים של קתרין אופי הוא כינה אותה בשם המחייב "צלמת אמריקאית" (American Photographer). היא כונתה כך בשל העניין המתמשך שלה בצילום דוקומנטרי חברתי המתעד את התרבות האמריקאית.
עבודתה של קתרין אופי עוסקת לעיתים קרובות בחקר קהילות. קהילות ארעיות: Icehouses,Surfers ; קהילות קבועות: Mini-malls ; ופעמים רבות חקר הקהילה ההומו-לסבית אליה היא משתייכת: Portraits, Domestic. עבודותיה מתפרשות על ז'אנרים שונים של צילום, חלקם פורטרטים, חלקם צילומי נוף של טבע וערים, צילומי התרחשויות תרבותיות ( High School Footbal) ואירועים פוליטיים (Political Landscape). מבחינתה, כל עבודותיה מתקשרות לחקר קהילות ומציגות קהילות.
חלק מעבודותיה של אופי מביעות מחאה על הגזענות וההומופוביה בארצות הברית. למשל: הפורטרט העצמי שלה שבו היא מצולמת מניקה את בנה חשופת חזה, ומציגה תפישה אלטרנטיבית לדמות האם המסורתית (self-portrait/Nursing), וכן הפורטרט העצמי בו היא מצולמת ועל גבה חרוט בדם ציור בסגנון ילדותי נאיבי של שתי נשים מחזיקות ידיים ליד בית. בפורטרט זה אופי מציעה אופציה חלופית למבנה המשפחה המסורתית ( self-portrait/cutting).
ביצירה Self-Portrait/Pervert היא מוחה על הגזענות ועל תפישת הנורמלי שבתוך הקהילה הגאה, שיצרה דה לגיטימציה לחלק מתת האוכלוסיות בתוך הקהילה הגאה.
ברבות מעבודותיה קתרין אופי מעלה נושאים בוטים, מורכבים ומעוררי מחלוקת, שלעיתים מופיעים עם תוספת מסוימת של הומור. היא מציינת כי לאנשים קשה לעיתים קרובות להבין את מימד ההומור ביצירה שלה. אופי מנסה להציג את הקהילה שלה בדרך שאינה מדגישה את הצד הפתולוגי אלא מנסה להדגיש רעיונות של אחדות ואנושיות.
אופי מספרת שהיא לא טובה בלתת שמות לסדרות הצילומים שלה ולרבים מגופי העבודה שלה יש שמות פשוטים כגון: פורטרטים (portraits), קניונים קטנים (mini malls), בתי קרח (icehouses).
ברבות מהסדרות של אופי יש התייחסות לתקופה מסוימת בתולדות האומנות או לצייר מסוים, כמו האנס הולביין או לאונרדו דה וינצ'י. היא מתארת כיצד היא מושפעת מהאווירה ביצירות הללו, ומנסה לתת להם נקודת מבט עכשווית (portraits,Portraits and Landscapes).
אופי מעידה על עצמה שתמיד יש לה חזון ברור לאיך תמונה "צריכה" להיות, ועם זאת בחלק מסדרות הצילומים שלה רואים את הצד הספונטני של עבודתה. למשל:
בגוף העבודות (Domestic (1995-1998 בו צילמה זוגות לסביים בביתן, היא פגשה רבים מהם באופן מקרי, במהלך מסע בערים שונות בארצות הברית.
כמו כן אופי מספרת שסדרת הצילומים (High School Footbal (2007-2009 התחילה במהלך חופשה משפחתית בה אופי צפתה מתוך סקרנות באימון פוטבול של אחיין שלה וחבריו. בעקבות זאת נסעה לקצות ארצות הברית לצלם אימוני פוטבול של קבוצות נערים .
ג'יין ארקהרט
ג'יין ארקהרט (באנגלית: Jane Urquhart; נולדה ב-21 ביוני 1949) היא סופרת ומשוררת קנדית, שנכון ל-2019 פרסמה ארבעה ספרי שירה, שמונה נובלות, אוסף סיפורים קצרים וביוגרפיה על חייה של לוסי מוד מונטגומרי. ספריה קיבלו שבחים ופרסים רבים, בהם – פרס טריליום (פרס ספרותי שנתי בחסות ממשלת אונטריו) פרס המושל הכללי (פרס המושל הכללי לספר בדיוני בשפה האנגלית - פרס שנתי המוענק לסופר קנדי על ספר בדיוני שנכתב בשפה האנגלית) ועוד. היא עצמה זכתה בפרס מריאן אנגל (פרס לזכרה של מריאן אנגל שהוענק באופן שנתי לסופרת קנדית) ובפרס פסטיבל הארבור פרונט (פרס שנתי המוענק לסופר על תרומתו לספרות הקנדית). בכתיבת הפרוזה שלה היא לרוב משלבת סיפורים היסטוריים אמתיים עם עלילות פרי דמיונה, ומרבה לכתוב על נושאים, כגון: זיכרון, מסע ועולם חדש מול ישן.
קורות חיים.