צאצאים ידועים נוספים במשפחה:
זאלאגרסג
זאלַאֶגֶרסֶג (בהונגרית: Zalaegerszeg; בגרמנית: Egersee; בסלובנית: Jageršek) היא עיר במערב הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובניה ואוסטריה, כ-220 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ מערבית לאגם בלטון. העיר ממוקמת על גדות הנהר זאלה, ומשמשת גם כבירת מחוז בשם זהה (מחוז זאלה).
היסטוריה.
השם אֶגֶרסֶג מופיע בכתובים לראשונה ב-1293. ב-1266 בלה הרביעי, מלך הונגריה העניק את העיר לדיוקסיה של וספרם, והיא הפכה לנכס של הכנסייה הקתולית. המרחק בין אגרסג לווספרם גרם לכך, שלעיתים קרובות, מסי העיר לא הגיעו לבעלים אלא לידי משפחות אצילים מקומיים.
במאה ה-14 הייתה אגרסג העיר הגדולה באזור. בין 1368 ל-1389 היא שבה להיות עיר מלכותית לתקופה קצרה. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מעניק אותה למשפחת האצילים קניז'אי, שבעסקת חליפין מחזירים אותה לידי הדיוקסיה של וספרם, שתחזיק בה עד 1848. ב-1381 נבנתה בעיר כנסיית האבן הראשונה. ב-1421 קיבלה מעמד של עיר שדה עם זכויות יתר. כתוצאה מכך, האוכלסייה בעיר גדלה בקצב מהיר ובמאה ה-16 היא הפכה למרכז מחוז זאלה דה פקטו.
ב-1530 התפתחות העיר נעצרה. בעלי האחוזות בסביבה, שניצלו את חולשתו של המלך, תקפו תכופות את העיר. העות'מאנים החלו להשתלט על חלקים מהונגריה. החל מ-1568 העיר בוצרה ונבנתה בה מצודה. העות'מאנים החלו לתקוף את העיר החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-16 אך לא הצליחו לכובשה.
לאחר כיבושה של העיר קניז'ה בידי העות'מאנים, גדלה חשיבותה האסטרטגית של אגרסג, אך מצודתה נפגעה בשנת 1616 ואף נפלה לידי העו'תמאנים לתקופה קצרה ב-1664. אזרחי העיר סבלו לא רק מהקרבות אלא גם מנטל המיסים הכבד וממגיפות.
למרות מיקומה של אגרסג בפריפריה של המחוז, היא הפכה לבירתה במאה ה-18 משתי סיבות: א) ישיבות המועצה כבר נערכו בה עקב חשיבותה בתקופה העות'מאנית, ב) בניגוד לערים אחרות במחוז זאלה היא לא הייתה שייכת לאציל מקומי. בניין מועצת המחוז נבנה בין 1730 ל-1732 בסגנון בארוק, ובמשך תקופה ארוכה היה זה המבנה החשוב היחידי בעיר. ב-1760 נבנו כנסייה גדולה וקסרקטין. רוב אזרחי עדיין גרו בבתי עץ וטיט ועד 1826, בה החלו לבנות בתי מגורים מאבן, שריפות שפרצו מדי פעם כילו את בתי התושבים.
עד תחילת המאה ה-19 היו בעיר מעט מאוד סוחרים ובעלי מקצוע עקב משטר המיסים של הבישופות – בעלי העיר. גם הגירה מסיבית של יהודים לעיר בשנות ה-30 של המאה לא הביאה להאצת התפתחותה הכלכלית. מסיבה זו, למרות היותה העיר המרכזית מבחינה אדמיניסטרטיבית, לא הייתה לה חשיבות מבחינה כלכלית ותרבותית. ב-1870 איבדה זאלאגרסג את מעמדה כעיר וזכתה בה שוב ב-31 במאי 1885. ב-1890 היא חוברה לרשת מסילות הברזל של המדינה. ב-1895 נבנו בעיר מבני ציבור חדשים בתי ספר ובית חרושת ללבֵנים. למרות זאת, העיר פיגרה בתחומים רבים בהשוואה לערי המחוז האחרות.
החל מ-1920 שוב הורגשה תנופת פיתוח בעיר. נבנו תחנת הרכבת, בניין הדואר, בניין המשטרה ומבני ציבור נוספים. מלחמת העולם השנייה לא פגעה קשות בעיר. הפגיעה העיקרית הייתה סגירתם של 1,221 יהודי העיר בגטו ושליחתם לאחר מכן למחנה ההשמדה אושוויץ (ראה בהרחבה להלן בפסקה על השואה).
החל מ-1950 חלו שינויים משמעותיים בעיר. היא קיבלה מאפיינים של עיר תעשייה עם בניית בתי חרושת חדשים וגילוי נפט באזור. מחסור בדירות מגורים אילץ רבים מהעובדים שהגיעו לעיר להתגורר בכפרים הסמוכים. החל מ-1960 חל גידול מואץ במספר התושבים. הוקמו שכונות מגורים חדשות, ורבים מן הכפרים הסמוכים סופחו לעיר. בניגוד לערים אחרות בהונגריה, השינויים במשטר ב-1990 לא השפיעו עליה לרעה והיא המשיכה להתפתח.
קהילה יהודית.
עד סיום מלחמת העולם הראשונה.
היהודים הראשונים התיישבו בעיר בתחילת המאה ה-18. ב-1820 נפתח בית ספר יהודי וב-1868 הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי. ב-1904 נחנך בית כנסת גדול ומפואר בנוסף לבית הכנסת הישן. אוכלוסיית היהודים גדלה מ-349 ב-1840 לשיא של 1,659 (כ-12.5% מכלל האוכלוסייה) ב-1920. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויסו 205 מחברי הקהילה לחזית. 33 מהם נפלו בקרבות.
בין שתי מלחמות העולם.
בהתקפות שפרצו בשנים 1919 עד 1921, נרצחו עשרה מיהודי העיר. ביוני 1922, 215 מיהודי הקהילה כולל נשים וילדים, הוכנסו למחנה ריכוז והוחזקו בו בתנאים קשים. למרות העזרה שהקהילה ניסתה לתת להם, רבים מהם סבלו מקור ורעב בחודשי החורף הקרים. גם לאחר שהמחנה נסגר ב-1923, האווירה האנטישמית נמשכה בהנהגתו של הכומר המקומי יוז'ף מינדסנטי, שהפך לאחר מלחמת העולם השנייה לקרדינל ולארכיבישוף של הונגריה. למרות זאת, היהודים השתלבו היטב בחיי הכלכלה והמסחר בעיר. ב-1929 נמנו בעיר 188 סוחרים יהודים, 3 סיטונאים, 13 רופאים, 12 עורכי דין, 6 בעלי בתי חרושת, 3 מהנדסים, 41 פקידים, 17 פקידי ממשלה ובעלי מקצועות נוספים. בין המפעלים בבעלות יהודית היו מפעל לצביעת בדים, בית חרושת ללבֵנים וטחנת קמח ממוכנת.
השואה.
ב-1941 כל הגברים היהודים בגיל גיוס גויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפייה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר. רובם נהרגו שם. חלק מהמגויסים נשלחו לבור שבסרביה ולמקומות נוספים. במאי 1944, לאחר שהגרמנים פלשו להונגריה, כל יהודי זאלאגרסג יחד עם יהודי הסביבה רוכזו בגטו שהוקם ברובע הצוענים שבעיר בתנאי צפיפות קשים. בחודש יוני, כל הגברים שהיו עדיין כשירים, גויסו לפלוגות העבודה ורק זקנים, נשים וילדים נותרו בגטו. בין ה-15 ל-24 ביוני רוכזו 1,221 היהודים (375 משפחות) מהגטו בעיר יחד עם יהודי גטאות נוספים מהאזור בשני בתי חרושת ללבנים וב-5 ביולי הועלו כל 3,209 היהודים שרוכזו לרכבת ונשלחו לאושוויץ.
לאחר השואה.
רק כ-100 יהודים ששרדו את מחנות ההשמדה ואת עבודות הכפייה שבו לעיר עם סיום המלחמה. הקהילה ניסתה להתארגן מחדש. ב-1947 הוקמה מחדש החברה קדישא ובאותה שנה נחנכה גם אנדרטה לזכר הנספים בשואה. ב-1949 מספר חברי הקהילה הגיע ל-196. אחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 רבים מיהודי העיר עזבו את הונגריה ומספרם בשנת 1962 ירד לכ-30. מבנה בית הכנסת הגדול נפגע במלחמה ובשנת 1960 העירייה רכשה אותו מהקהילה. המבנה שופץ ב-1983 ומשמש כיום כאולם קונצרטים וגלריה.
ספורט.
זלאגרסגי ט.א. היא קבוצת כדורגל מהעיר, מהוותיקות בהונגריה, שמשחקת בליגת העל ההונגרית. היא זכתה באליפות הונגריה בעונת 2001/02.
ונדרבילט
ואנדרבילט
משפחת ונדרבילט
פלפלים צהובים
פלפלים צהובים היא סדרת דרמה ישראלית העוסקת במשפחה המגדלת ילד אוטיסט, במושב בערבה, המרוחק מכל שירות טיפולי היכול לעזור לילד. הבמאים של הסדרה הם אמנון קוטלר וקרן מרגלית, שגם כתבה והפיקה את הסדרה. בסדרה משחקים, בין היתר, עלמה זק, יוסי מרשק, אורי פפר, מיכל שטמלר ויהודה ברקן.
הסדרה עלתה לשידור ב-18 בדצמבר 2010, ושודרה בשידורי קשת בערוץ 2. היא זכתה בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה במספר תארים, בהם התסריט, הבימוי, השחקנית (עלמה זק) וסדרת הדרמה הטובים ביותר. בשנת 2012 החלו הצילומים לעונה השנייה של הסדרה, והיא עלתה ב-15 בינואר 2014 ושודרה עד לאפריל באותה השנה.
עלילה.
הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחה המתגוררת במושב חצבה בדרום הערבה, ומנהלת משק לייצוא פלפלים צהובים. ראש המשפחה הוא מאיר רוטנברג, חקלאי ותיק ואיש יחידה 101 בעברו, המתגורר סמוך לבתו, איילת אוחיון, בעלה יניב וילדיהם: נתי, בת עשרה, בתה של איילת מנישואים קודמים, ועומרי בן ה-5. אל המושב חוזר בנו של מאיר, אבישי רוטנברג ובת זוגו, יעל, שעוזבת את עבודתה בתל אביב כדי להישאר עם אבישי ולשקם את הקשר ביניהם. יעל היא רופאה המנסה להתקבל להתמחות ולעבודה במרפאה במושב.
יעל שמה לב לכך שהילד, עומרי, אינו נענה להוראות פשוטות ומציעה לשלוח אותו לאבחון. למרות שההורים חושדים כי התפתחותו של עומרי אינה תקינה, איילת טוענת שהחריגות של עומרי נובעת מהיותו גאון מוזיקלי. בן המשפחה היחיד המשתכנע לאבחן את הילד הוא מאיר. מאיר לוקח את עומרי לשלב האבחון הראשון בלא הסכמת הוריו. איילת זועמת על יעל ועל מאיר, אולם ממשיכה בהליך האבחון, שבסופו מתברר כי עומרי הוא אוטיסט.
איילת אינה מעוניינת בשליחתו לטיפול במקום מרוחק, אצל זרים, והמשפחה המורחבת מתארגנת לטיפול מאומץ למען שיפור תפקודו של הילד בחיק המשפחה. איילת דורשת מהמשפחה לשמור על אבחונו של עומרי כסוד. עומרי מפסיק ללכת לגן הילדים, הן כדי לפנות זמן לטיפול בו והן כדי לשמור על הסוד. זאת למרות שהסוד מתחיל להיות ברור לגננת, משום שעומרי אינו מצליח לשחק עם הילדים האחרים והוא עסוק בשמיעת מוזיקה באופן כפייתי.
הטיפול בילד במסגרת ביתית מלא אתגרים ודורש מכל בני המשפחה ויתורים. נתי זוכה לפחות תשומת לב הורית, איילת מפסיקה לעבוד וההון המשפחתי אינו מספיק להמשך הקמת המסעדה של יניב. יניב חוזר לעבוד בחממות ואבישי מפוטר מהן. המשפחה נאלצת להמשיך ולשכור עובדת זרה מפוקפקת בשם טאסאני, משום שזו משתלבת בטיפול. המשפחה נאלצת גם להיות בקשר עם הפסיכולוגית היחידה שמוכנה להגיע לערבה, רחלי, למרות שלזו יש צורך עז להתחשבן עם איילת על עניינים מילדותן.