"מסופקני אם יש כיום דרישה גדולה לקורסים כמו שאתה מתאר - בשנה הזאת נבחנו בבחינות הבגרות רק 20 יהודים מכל הארץ. אולם עלי לציין שבחיפה קיימים קורסים כאלה בהנהלת הד"ר דוד מראני ... על כן ייתכן כי כמו בשוק המסחר כן גם כאן יכולה ההספקה ליצר את הדרישה, וכדאי אולי לעשות את הניסיון". (מכתב מה-17.7.31, ארכיון גמנסיה השכלה)
ב-16 בספטמבר 1933 אישר מנהל מחלקת החינוך W. A. Stewart את קבלת המכתב "בדבר פתיחת בית ספר מקצועי בתל אביב", ומסיבת הסיום של המחזור הראשון של "בית הספר התיכוני להשכלה מקצועית" התקיימה ב-1936 (מקור: ארכיון גמנסיה השכלה).
על פי תמונת מחזור שנשמרה, עברו בהצלחה את בחינות הבגרות הארצישראליות תשעה מבני המחזור השני של "בית הספר התיכוני להשכלה מקצועית" (תרצ"ז). בהמשך קוצר שם בית הספר ל"גמנסיה השכלה". ב-1939 הכירה האגודה השיתופית "המעביר" (לימים, קואופרטיב "דן") בתלמידי הגמנסיה כתלמידים מן המניין בעיר העברית, ואפשרה להם להשתמש בכרטיסי תלמיד מוזלים.
מאות תלמידים רכשו השכלה ועשרות רבות של תלמידים הצליחו לעבור את בחינות הבגרות תודות לגמנסיה השכלה. על פי רישומי הציונים ששרדו בארכיון בית הספר, בשנות החמישים למדו כ-120 תלמידים בבית הספר מדי שנה, ובתחילת שנות הששים הצטמצם המספר. בין 1964 ל-1967 השתנה הפורמט ל"הגשה לבגרות" עד שבית הספר נסגר רשמית אי שם באמצע שנות הששים.
מורי בית הספר.
רשימה ששרדה ככל כנראה משנות הארבעים מונה 18 מורים, רובם מתל אביב. היא כוללת גם נציגים מירושלים, פתח תקווה ורחובות. הובילו את סגל המורים יוסף ליפשיץ (ספרות), ברוך סנדומירסקי, חוה פיט, ליזה פישר, מרדכי רושולד, ישראל קבקר ומיכאל כבירי. מורה שהיה גם תלמיד בבית הספר הוא מי שלימים כיהן כרב הראשי לישראל וכרב הראשי לתל אביב-יפו, הרב ישראל מאיר לאו, שלימד תנ"ך בבית הספר בתמורה לשיעורים פרטיים במתמטיקה מהמנהל גורדון.
הווי בית הספר.
בבית הספר נלמדו כל המקצועות שנדרשו לתעודת בגרות. למשל, בשנת הלימודים תשי"ג – 1952/3 נלמדו המקצועות הבאים: אנטומיה, היסטוריה, אנגלית, הנדסה, אלגברה, דקדוק, עברית, תנך, פיזיקה, אנגלית, תלמוד, ידיעת הארץ וכימיה. במהלך השנים גם נלמדה השפה הערבית. שכר הלימוד נקבע לפי היכולת הכלכלית של התלמיד; בשנת הלימודים תש"ט נע המחיר בין 3.5 ל-4 לירות לחודש (הנחה לתלמידי "עליית הנוער" בסך 2 לירות בתש"ז), ובתשט"ו - בין 20–25 ל"י לחודש.
במשך השנים עסקו בית הספר וגורדון עצמו בהפצת חומרי לימוד ותכנים פרי עטם של תלמידים ומורים:
מקורות.
אלא אם צוין אחרת, כל הכתוב בערך זה מסתמך על מסמכי ארכיון גמנסיה השכלה, תל אביב
יוזף אולקסי
יוזף אולקסי (בפולנית: Józef Oleksy; 22 ביוני 1946 – 9 בינואר 2015) היה פוליטיקאי פולני, שכיהן כראש ממשלת פולין וכיושב ראש הסיים השני של פולין, חבר הסיים במשך שבע שנים, בשנים 2005-1998.
ביוגרפיה.
יוזף אולקסי נולד בנובי סונץ' ב-22 ביוני 1946, אז ברפובליקה העממית של פולין.
אולקסי הצטרף לפוליטיקה בשנת 1968. מ-1968 עד 1990 היה חבר במפלגה הקומוניסטית מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית. הוא כיהן כשר הפנים ולאחר מכן כיושב ראש הסיים מ-14 באוקטובר 1993 עד 3 במרץ 1995. לאחר שסיים את תפקידו כיושב ראש הסיים, מונה על ידי נשיא פולין לך ואלנסה לכהן כראש ממשלת פולין. בתפקיד זה כיהן בשנים 1995–1996.
אולקסי התפטר מראשות ממשלת פולין לאחר שנחשפו קשרים לטווח ארוך עם קצין הקג"ב לשעבר וסוכן הביון הרוסי ולדימיר אלגאנוב. הוא הודה בקשר, אך הכחיש שהוא מכיר את פעילותו של אלגאנוב בקג"ב.
הוא חזר לתפקיד יושב ראש הסיים בשנים 2005-2004.
ב-22 במרץ 2007 נחשפו תיעודים של שיחות פרטיות בין אולקסי לאיש העסקים אלכסנדר גוּדְזוֹבָאטִי (Gudzowaty). בהקלטות נשמע גודזובאטי מציע הצעת שוחד במפלגת ברית השמאל הדמוקרטית. אולקסי, שהיה כנראה שיכור מעט, האשים את עמיתיו למפלגה ולפוליטיקה בשחיתויות רבות וחמורות. פרשה זו עוררה סערה בפולין והובילה להתפטרותו של אולקסי ולירידה בכוחה של מפלגתו, שהובסה בבחירות שנערכו לאחר הפרשה.
אולקסי נפטר ונקבר בוורשה לאחר שנאבק במחלת הסרטן.
דרוזי-ישראלי
ישראלי-דרוזי
ישראלי-בדואי
בדואי-ישראלי
ג'נין פיירו
חשבונית שכיר
שירות חשבונית שכיר הוא שירות שבו אדם, שאינו מעוניין להירשם ברשויות המס כעצמאי, מציג עצמו, בפיקציה רישומית, כשכיר של חברה המוציאה חשבונית מס על השירות שסיפק אותו אדם, ומשלמת לאדם משכורת, לאחר ניכוי המיסים ממנה. במקום קשר ישיר בין נותן השירות למקבל השירות, נוסף במסגרת זו גורם נוסף, שאינו תורם דבר לביצוע השירות, ובא לפתור בעיה פורמלית, שספק האם הוא פותר אותה. תמורת השירות של הוצאת חשבונית גובה החברה עמלה, כ-5% בדרך כלל.
השירות הוכרז והועלה לראשונה בשנת 1992, ובשנת 1995, לאחר שלוש שנות התנסות בפועל, נפתח כשירות ארצי על ידי חברת "החשבונית של השכיר בע"מ", שהוקמה לשם מתן שירות זה. במשך השנים נפתחו עוד לשכות שירות מסוג הזה, על ידי חברות ועוסקים פרטיים.
השירות בא לשחרר את העובד מהביורוקרטיה הכרוכה בהוצאת חשבונית מס (רישום במשרדי מס הכנסה, מע"מ והמוסד לביטוח לאומי, ניהול פנקסי חשבונות, הגשת דו"חות). כיוון שבמסגרתו נוסף מעסיק (מוציא החשבונית), השירות מצריך מתן מענה לשלל שאלות בתחום דיני העבודה.
המוסד לביטוח לאומי מתנגד לפעילות זו, שבה הוא רואה התחזות של עצמאי לשכיר, והגיש למשתמשי השירות תביעות לתשלום דמי ביטוח לאומי כעצמאיים. בית הדין האזורי לעבודה תמך בגישתו של המוסד לביטוח לאומי, ודחה בקשה של חברות חשבונית למתן פסק דין הצהרתי כנגד המוסד לביטוח לאומי, אשר יצהיר כי בין החברות לבין המשתמשים בשירותיהן התקיימו יחסי עובד-מעביד. על פסק דין זה הוגש ערעור לבית הדין הארצי לעבודה, אך הערעור נדחה.
רשות המיסים מתנגדת אף היא לפעילות זו, בנימוק שהוצאת חשבונית עבור עבודה או שירות שבוצעו על ידי אחר או ניכוי תשומותיו של אחר מהוות עבירת מס. בפסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב נפסק שחברות המספקות שירות זה ומנהליהן אשמים בעבירות על חוק מס ערך מוסף, ועל המנהלים נגזרו עונשי מאסר וקנסות. בקשת רשות ערעור על הרשעות אלה ועל חומרת העונש נדחתה בבית המשפט העליון.
בעקבות זאת נסגרו רבות מלשכות השירות שכבר נפתחו, אך נותרו ספקי שירות המציעים של שירות "חשבונית שכיר".
איברהים אבו דאיה
גרפומניה
גרפומניה (מיוונית γραφειν - כתיבה, μανία - שגעון), הידועה גם כסקריבומניה, היא דחף כפייתי לכתוב. בהקשר הפסיכיאטרי המילה מתארת מצב נפשי הכרוך בכתיבת טקסטים מבולבלים ובלתי לכידים, לעיתים קרובות תוך הידרדרות לרצפי מילים או אותיות חסרי משמעות, אז המצב נקרא גם גרפוריאה (Graphorrhea). המונח גרפומניה נכנס לשימוש נפוץ במאה ה-19.
מושג פסיכיאטרי קרוב לגרפומניה הוא טיפומניה - רצון כפייתי של אדם לראות את שמו בדפוס או לכתוב לפרסום.
מחוץ לעולם הפסיכיאטריה המילה משמשת לתיאור דחף עודף לכתוב, בין אם באופן מקצועי או לאו דווקא. מכס נורדאו, בניסיון לתקוף אמנות שהוא תפס כמנוונת, השתמש לעיתים תכופות במונח גרפומניה לתאר אמנים שהיו לצנינים בעיניו, ובהם למשל ריכארד ואגנר או המשוררים הסימבוליסטים הצרפתים.
דשת-י יהוד
דשת-י יהוד (בפרסית: دشتِ یهودی = "המדבר היהודי", באורדו: دشتِ یہودی, ובהינדי दश्त-ए-यहूदी) הוא מדבר במערב פקיסטן ובמזרח אפגניסטן ששמו הנוכחי מוזכר כבר במקורות בפרסית מהעת העתיקה ומהאימפריה המוגולית. משמעות השם בשפת הפשטו: "הערבה היהודית".
בשטח זה ישנה מצודה שנקראת בפי המקומיים (וגם במקורות ערביים, פרסיים ומוגוליים) "קיל' יהוד" או "קיל' יהודייה" ("מבצר היהודים"). קיימות עדויות על נדודי סוחרים יהודים במקום, שקרוב למעבר ח'ייבר, הרי סולאיימאן (שלטענת האפרידי המקומיים נקראים על שם שלמה המלך) והינדו-כוש, וקשרי מסחר עם ארץ ישראל, אנטיוכיה ויוון העתיקה במאה ה-3 לפנה"ס.
באזור התגלתה כתובת מונומנטלית דו-לשונית של צו מלכותי מאת אשוקה, שהיה שליט רובה המכריע של תת-היבשת ההודית מטעם האימפריה המאורית, שנכתבה בארמית וביוונית.
בשטח חיים כיום, וגם בימי קדם, לאחר שהיגרו מדשת-י מארגו שבדרום אפגניסטן, שבטי הפתאנים: יוסופזאי, אפרידי וחאתאק, שלגבי כולם יש טענות מצדם ומצד חוקרים וסופרים שונים שחקרו כי מוצאם הוא מעשרת השבטים (יוסופזאי הם לכאורה "צאצאי יוסף", אפרידי הם לכאורה "צאצאי שבט אפרים" והחאתאק טוענים למוצא מחוץ למרכז אסיה, ולדעת אחדים מקורם שלהם גם הוא בגלות אשור. יש לציין כי לא נמצא ביסוס גנטי לתאוריה הזו של מוצא עברי). בצפון-מערב שטחי המדבר חיים גם בני השבט הפתאני מוחמאנד, שמקורם בעיר גזאני שבאפגניסטן. היוסופזאי והחאתאק נהגו לבזוז שיירות סחר של האימפריה המוגולית ולאיים על נתיבי הסחר בהן השתמשה האימפריה בדרך קבע, ולבסוף החליטו המוגולים להקים את מצודת אטוק להגנה מפניהם.
פרס פתאל
פרס פתאל הוא פרס בתחום חקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, לזכרו של עורך הדין יוסף פתאל.
בחירת הזוכה.
הפרס מוענק מדי שנה, בתחום מסוים בחקר המשפט שנקבע מראש על ידי ועדת ההיגוי של הפרס. הוא מוענק לחוקר ישראלי מצטיין, אשר גילו אינו עולה על 50, על סמך ההישגים האקדמיים של המועמד והצטיינות במחקר. גובה הפרס עומד על 30,000 ש"ח.