פסטיבל הזמר החסידי
פסטיבל הזמר החסידי היה תחרות של שירים ששילבו לחנים מקוריים עם פסוקים מהמקורות שהתקיימה בין השנים
1969- 1981.
הפסטיבל.
הפסטיבל הוקם ביוזמה פרטית של האמרגן מיקי פלד והאמרגן נחום בייטל, על רקע סיום מלחמת ששת הימים, ימים שהתאפיינו לדבריו ב"הרגשה של נס" ובכמיהה ל"משהו שורשי". כמה שנים קודם לכן כבר הועלה בהצלחה מחזהו של דן אלמגור איש חסיד היה, שהציג עיבוד דומה של שירים ומוטיבים חסידיים לקהל הרחב. במקביל, נוצרו באותה תקופה שתי תחרויות זמר ייעודיות: פסטיבל הזמר המזרחי ופסטיבל שירי ילדים.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 1969 במוצאי שמחת תורה בהיכל התרבות בתל אביב, במתכונת דומה לפסטיבל הזמר והפזמון. הפסטיבל לא נשא אופי דתי, ולאורך שנות קיומו שילבו מארגני הפסטיבל בין המשתתפים בתחרות זמרים ומלחינים ידועים שלא היו מזוהים דווקא עם הזמר הדתי, כך הודגשה המטרה של שילוב המוזיקה החסידית בזמר העברי. בחלק מהשנים הוא שודר בליל שבת בשעות צפיית השיא בערוץ הראשון. מנשה לב רן היה המנהל והמנצח המוזיקלי של הפסטיבל מאז ייסודו.
הפסטיבל על רוב שנותיו התקיים במהלך חגי תשרי. לפעמים בחול המועד סוכות, לפעמים במוצאי שמחת תורה ולעיתים במועד אחר של חגי תשרי.
בפסטיבל תשל"ד חשבו מפיקי הפסטיבל לבטל אותו בגלל מלחמת יום כיפור שפרצה באותה תקופה, אך לבסוף הפסטיבל התקיים בדחיה של שלושה שבועות בהיכל התרבות בת"א. אווירת הנכאים לא פסחה על הפסטיבל הזה שנערך בשעות הערב, כאשר במהלך אותו יום מעל גלי האתר שודר שוב ושוב מספרם הרב של החללים שנפלו במלחמה.
התפוצה הרבה להם זכו השירים החסידיים בקרב יהדות ארצות הברית ואירופה, הביאה לייצוא של להקה שביצעה בהצלחה את תוכנית פסטיבל הזמר החסידי מחוץ לישראל. הצלחת ההופעות בארצות הברית אף הובילה, במידה רבה, ליצירת הז'אנר של המוזיקה החסידית, עם זמרים כמרדכי בן-דוד ואברהם פריד. כמו כן השתתפו בפסטיבל שנערך בישראל יוצרים יהודים אמריקאים רבים (כמחצית מהזוכים), בהם הזמר שלמה קרליבך שהלחין לפחות שיר אחד לכל פסטיבל. בין שיריו שהושרו לראשונה בפסטיבל והפכו עם הזמן ללהיטים: "והאר עינינו" (השלושרים), "חמדת ימים" (שובבי ציון), "עוד ישמע" (צמד רעים), "ובאו האובדים" (שוקולד מנטה מסטיק). סיבובי ההופעות בחו"ל גם חשפו את המשתתפים הישראליים לקורה מחוץ לגבולות המדינה.
לצד ההצלחה הגדולה של הפסטיבל בציבור הרחב, היו שראו בתופעה גל נוסטלגי של חיבור חיצוני ומנותק למסורת. מההיבט הדתי קמה ביקורת על רקע השתתפותן של נשים בשירה, המנוגדת להלכה. כמעין תגובה דתית לפסטיבל נוצר "פסטיבל הזמירות" שארגן המלחין מונה רוזנבלום, ושכלל שירת גברים בלבד והפרדה בין נשים לגברים ביציעים. הוא נערך משנת 1979 עד שנת 1981, אך לא זכה לפרסום רב. בשנים 1997- 1998 נערך כאירוע חד פעמי, פסטיבל זמר חסידי לילדים.
בדצמבר 2011 נערך ברעננה אירוע הצדעה לפסטיבל בהשתתפות האמנים חנן יובל, שולי נתן, צמד רעים, אופירה גלוסקא, עדנה לב ומירי אלוני.
להקת הפסטיבל.
דבר שהיה מיוחד בנוגע לפסטיבל הזמר החסידי הוא שזהו הפסטיבל הראשון בישראל (ועד כה היחיד) אשר הוקמה עבורו להקת ייצוג משלו. הלהקה לקחה חלק בפסטיבל בכל שנה החל משנת 1977 ועד הפסטיבל האחרון בשנת 1981.
הלהקה ביצעה 5 שירים מקוריים, שיר אחד לכל שנה בה השתתפה בפסטיבל עד להפסקתו:
השירים הזוכים.
השירים נבחרו על ידי קהל הצופים בפסטיבל. להלן רשימת שלושת המקומות הראשונים בכל פסטיבל:
כל השירים עד שנת 1981.
השירים המסומנים הם אלה שהצליחו מחוץ למסגרת הפסטיבל במצעדי הפזמונים ובכללי.
תוואכול כרמאן
תוואכול כרמאן (בערבית: توكل كرمان, בתעתיק עברי מדויק: תוכל כרמאן; נולדה ב-7 בפברואר 1979 בתעז) היא עיתונאית, פעילת זכויות אדם ומדינאית תימנייה, חברה בכירה במפלגת הכינוס התימני למען רפורמה - מפלגת האופוזיציה העיקרית בתימן. כרמאן עומדת בראש קבוצת "נשים עיתונאיות ללא כבלים", אותה הקימה בשנת 2005, וכלת פרס נובל לשלום לשנת 2011.
חייה.
תוואכול כרמאן נולדה ב-7 בפברואר 1979 בשרב סלאם במחוז תעז, תימן. היא בתו של עבד אל-סלאם כרמאן, עורך דין ופוליטיקאי, ששירת כפקיד במשרד המשפטים בזמן כהונתו של עלי עבדאללה סאלח. אחותה של כרמאן משוררת, אחיה היה האזרח התימני הראשון שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ועובד כעיתונאי ב"אל-ג'זירה". היא גדלה ליד תעז, העיר השלישית בגודלה בתימן, שנחשבת כמקום שיש בו אפשרויות ללמידה. כרמאן למדה בתעז, נשואה למוחמד אל-נחמי ולזוג שלושה ילדים.
כרמאן למדה תואר ראשון במסחר באוניברסיטה למדעים וטכנולוגיה של צנעא ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת צנעא. קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפט בינלאומי באוניברסיטת אלברטה.
לאחר שבשנת 2011 קיבלה איומים על חייה בתימן, במידה ותמשיך במחאות ציבוריות, ממשלת טורקיה הציעה לה אזרחות וזו הוענקה לה על ידי שר החוץ הטורקי ב-11 באוקטובר 2012. כרמאן קבעה את ביתה החדש באיסטנבול, משם המשיכה להשמיע דעותיה כנגד המתרחש בתימן, כולל מחאות על פעולותיה של ערב הסעודית בשטחה של תימן. בדצמבר 2020 פרסמה כי כוחות חות'ים השתלטו על משרדה בעיר צנעא.
דרכה כפעילת ציבור.
נשים עיתונאיות ללא כבלים.
בשנת 2005 הקימה תוואכול כרמאן ביחד עם שבע עיתונאיות קבוצה לקידום זכויות אדם בשם "נשים עיתונאיות ללא כבלים" (Women Journalists Without Chains (WJWC)), אשר מטרתה העיקרית הייתה לפעול למען חופש הביטוי והדעה וקידום זכויות דמוקרטיות. השם המקורי של הארגון היה "עיתונאיות ללא גבולות", אך השם הנוכחי אומץ על מנת לקבל רישיון ממשלתי להקמת ארגון. כרמאן סיפרה כי על רקע פעילותה קיבלה "איומים ופיתויים" מן השלטונות בתימן, בטלפון ובמכתבים, כיוון שמשרד האינפורמציה התימני דחה את בקשת הקבוצה לרישיון להקמת עיתון ותחנת רדיו. הן השתמשו בהודעות SMS לפרסום חדשות. אמנם שרותי הודעות היו בפיקוח מלא של הממשלה, אולם השירות נחסם כמו שירותים דומים של מפלגות אופוזיציה וגופים אחרים. לאחר דיון בפרלמנט רוב האתרים ושירותי החדשות במסרונים חזרו לפעול מלבד אלו של WJWC. רק אתר Bilakoyood של הקבוצה היה פעיל.
ב-2007 פרסם WJWC דוח על הפגיעה בחופש העיתונות בתימן מאז 2005. שנתיים מאוחר יותר כרמאן ביקרה את משרד התקשורת שפוגע בעיתונאים באמצעות כתבי אישום ומשפטי סרק. בין השנים 2007 עד 2010 כרמאן הובילה באופן קבוע הפגנות ושביתות שבת בכיכר החירות בצנעא בחזית בנין הממשלה.
הפגנות 2011.
בעת פעולות המרי האזרחי בתימן בשנת 2011 ארגנה כרמאן הפגנות סטודנטים בצנעא נגד משטרו של עלי עבדאללה סאלח וממשלתו. היא נעצרה לראשונה עקב תלונה שווא שבעלה אינו יודע היכן היא נמצאת, אולם שוחררה בערבות ב-24 בינואר 2011. חמישה ימים אחר כך הובילה הפגנה נוספת שבה קראה ל"יום זעם" שיצוין ב-3 בפברואר, בדומה לאירועי ההפיכה במצרים בשנת 2011, בהשראת המחאות וההפיכה בתוניסיה. ב-17 במרץ 2011 היא נעצרה בשנית בגלל השתתפותה בהפגנות. כרמאן הקימה מחנה בו התגוררה יחד עם בעלה במהלך ההפגנות. היא הסבירה את הסיבות לכך שהמחאה משכה אזרחים תימנים: "השילוב של דיקטטורה, שחיתות, עוני ואבטלה יצר את המהפכה הזאת, זה כמו הר געש, עוול ושחיתות מתפוצצים, כאשר ההזדמנויות לחיים טובים מתקרבים.
פעילותה במסגרת הפגנות אלה תועדה בפרק מתוך סדרת טלוויזיה ששודרה ברשת "אלג'זירה" בשפה האנגלית.
עמדות פוליטיות.
כרמאן פעילה למען חופש העיתונות בארצה. בעת פרסום הקריקטורות על הנביא מוחמד בדנמרק ב-2005, היא הגיבה על מחלוקת בכותבה: "לא אנחנו צריכים לבקר את העריצות ולאסור על חופש".
ב-2004 כרמאן הפסיקה ללבוש את הניקאב והחליפה אותו בחג'אב צבעוני יותר שחשף את פניה והסבירה שכיסוי כל הפנים באמצעות ניקאב הוא תרבותי ולא מוכתב על ידי האסלאם. באותה השנה הופיעה בחג'אב בטלוויזיה בתימן.
בניגוד לעמדת מפלגתה, כרמאן ניסתה לקדם חוק שיאסור על נישואי ילדים בתימן ללא ההצלחה.
המועצה המפקחת על פייסבוק.
בשנת 2021 פורסם כי היא הצטרפה למועצה המפקחת על פייסבוק שהוקמה על ידי קרן חיצוני וכוללת 19 חברים שהחלטותיהם בנושאים שונים יחייבו את פייסבוק
הכרה בפעילותה.
כרמאן, במשותף עם אלן ג'ונסון-סירליף, נשיאת ליבריה, ולימה בואי, גם היא מליבריה, זכתה בפרס נובל לשלום לשנת 2011 על פעילותה למען זכויות נשים . כרמאן, בת 32 במועד קבלת הפרס, הייתה הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל לשלום עד לאותו מועד.
סמואל דו
סמואל קניון-דו (באנגלית: Samuel Kanyon Doe; 6 במאי 1951 – 9 בספטמבר 1990) היה שליטה ה-21 של ליבריה.
שירת בתפקיד זה משנת 1980, עת הוביל הפיכה צבאית ורצח את קודמו בתפקיד, ועד רציחתו בשנת 1990 על ידי מהפכנים. דו היה ידוע בכך שפתח במסחר עם מדינות מערביות והיה המנהיג הראשון בליבריה לעשות זאת. בשנת 1989 החלה מהפכה אזרחית בליבריה שבמהלכה השתלטו המורדים על מחוזו של סמואל דו, התעללו בו, כרתו את איבר מינו ואת אוזניו, גררו אותו ברחובות מונרוביה והוציאו אותו להורג.
ג'סטין צ'טווין
ג'סטין צ'טווין (באנגלית: Justin Chatwin; נולד ב-31 באוקטובר 1982) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי. הוא ידוע בשל גילום דמותו של סטיב בסדרת הטלוויזיה "חסרי בושה".
ביוגרפיה.
צ'טווין נולד בנאנאימו, ונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה לסוזי, אמנית ובריאן, מהנדס שהקים בשנת 1982 את חברת "Chatwin Engineering" ומשמש בו כנשיא ומנ"כל החברה. הוריו התגרשו בשנת 2010. צ'טווין הוא גדל בחינוך קתולי לצד אחותו בריאנה, שעובדת כמקעקעת מקצועית.