שינה פוליפאזית או שינה מרובת חלקים הוא מונח המתייחס לדפוס שינה הכולל כמה מנוחות ביום, לרוב יותר מפעמיים, בניגוד לשינה מונופאזית (שינה פעם אחת ביום). השינה הפוליפאזית זוכה לעניין רב בגלל יכולתה לכאורה לקצר את הזמן שיש להקציב לשינה ללא ירידה ביכולות השכליות והגופניות, עד כדי שעתיים שינה ביום, אך טענה זו זוכה לביקורת רבה. היא קיימת גם אצל אנשים בעלי בעיות בריאותיות שונות, בבעלי חיים רבים, ועוד.
שינה מפוצלת בהיסטוריה.
קיימות עדויות כי לפני המצאת התאורה החשמלית - שהאריכה את שעות הערות הרצופות גם לאחר שקיעת השמש - הייתה שנת הלילה מפוצלת לשני מקטעים, שביניהן זמן של ערות, כלומר "שינה ביפאזית". בני האדם נהגו להירדם בסמוך לשקיעת השמש, לנום את השינה הראשונה, להתעורר למשך זמן של בין שעה לשעתיים, ולחזור לשינה שנייה עד זריחת השמש.
בספר At Day's Close: Night in Times Past מאת רוג'ר איקריץ' (Roger Ekrich), שיצא לאור ב-2006 מביא הסופר הפניות למקורות רבים המעידים על דפוס שינה מפוצל בימי הביניים שקדמו למהפיכה התעשייתית. בין הדוגמאות בספר, תפילות נוצריות שנהוג היה לומר בזמן העירות בין השינה הראשונה לשינה השנייה, יומנים אישיים שנשמרו, המלצות מיומניו של רופא על האופן הנכון בריאותית לנהוג בין השינה הראשונה לשנייה, היצירה סיפורי קנטרברי מהמאה ה-14 בה מתוארות דמויות החוזרות למיטתן אחרי "שנתן הראשונה", וכן הלאה.
לפי איקריץ', שינה בי-פאזית הייתה כה נפוצה וטבעית, עד שאיש לא התייחס אליה באופן מיוחד. הדבר השתנה בהדרגה, במקביל לשינויים נוספים באופן חייו של המין האנושי, במהלך הזמן.
שינה פוליפאזית עם זמן שינה כולל רגיל.
דוגמאות לשינה פוליפאזית ניתן למצוא בקרב תינוקות הסובלים מהפרעת השעון הבלתי מאורגן ובבעלי חיים רבים. היא נחשבת לדפוס השינה שהיה מקובל באדם הקדמון.
במחקר על טבעה של שינה ספונטנית בבגרות נחקרו זמן ואיכות השינה של בוגרים צעירים, מגיל העמידה וקשישים. בין השאר הסיקו החוקרים:
נימנום במצבים קיצוניים.
ברגעי משבר ובתנאים קיצוניים אחרים אנשים עלולים למצוא את עצמם במצב בו אינם מסוגלים לישון את משך הזמן המומלץ עבורם (עבור אדם בוגר: כ-8 שעות ביום), ושינה פוליפאזית עלולה להפוך להכרחית.
ד"ר קלאודיו סטאמפי , עקב עניינו במרוצי סירות ארוכים ליחידים, חקר את השימוש בתזמון שיטתי של מנוחות קצרות ככלי לשיפור הישגים במקרים של מחסור שינה קיצוני. מחקרו בן ה-49 ימים עקב אחר אדם צעיר שישן 3 שעות ביום, והוא מראה כי כל שלבי השינה נכללו בשנתו, אך הוא אינו ממליץ על ריבוי מנוחות אולטרה-קצרות כאורח חיים. סטאמפי כתב על מחקרו בספרו "למה אנחנו נחים: אבולוציה, כרונוביולוגיה ופונקציות של שינה פוליפאזית ואולטרה-קצרה" (Why We Nap: Evolution, Chronobiology, and Functions of Polyphasic and Ultrashort Sleep). ב-1989 פרסם את תוצאות מחקר שדה שערך, והסיק ש"אסטרטגיות שינה פוליפאזית משפרות ביצועים למשכי זמן ארוכים" תחת מצבי עבודה מתמשכים.
שינה פוליפאזית יוצרת עניין גם בקרב צבאותיהן של מדינות שונות, בגלל מחסור השינה אליו עלולים להיקלע חיילים במצבים שונים. דוח של חיל האוויר האמריקני, העוסק באמצעי נגד לעייפות, קובע:
מדיווח של טייסי חיל הים הקנדי עולה כי:
חיל האוויר האיטלקי ערך גם הוא ניסויים לטייסיו. בלוחות זמנים שכללו משמרות לילה וחילוק משמרות החיילים נחקר סוג של שינה פוליפאזית. הנסיינים ביצעו 4 שעות פעילות ולאחריהן שתי שעות מנוחה, שבה יכלו לישון. תהליך זה חזר על עצמו 4 פעמים ביום. למרות שהשינה הותרה, הנסיינים סיגלו לו"ז של חוסר שינה מוחלט במשך המנוחה הראשונה של היום. חיל האוויר פרסם את ממצאיו וקבע כי "זמן השינה הכולל הופחת משמעותית לעומת השינה המונופאזית הלילית הרגילה, בת 7–8 שעות", בזמן ש"נשמרה רמה טובה של עירנות, כפי שמוצג לפי היעדר שינות זעירות במדידות האא"ג" (שינה זעירה היא מצב מדיד אך קשה להבחנה של רגעי שינה במוח הנמשכים שניות אחדות, בעת שהאדם החווה אותן נראה ער. אנשים הישנים בלילה באיכות גרועה עלולים לחוות מספר רב של שינות זעירות במהלך שעות עירנותם, וכתוצאה מכך נפגעות יכולותיהם להתמקד ולתת תשומת לב).
נאס"א, בשיתוף עם ה-NSBRI, מימנה מחקר על מנוחות. למרות המלצתה לספק לאסטרונאוטים 8 שעות שינה ביום, בדרך כלל מדובר בפרק זמן ארוך מדי, ולכן הסוכנות ביקשה לדעת על פרקי הזמן, התזמון וההשפעה של מנוחות. פרופ' דוד דינג'ס מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה הוביל מחקר בתנאי מעבדה, בו שולבו משכי זמן משתנים של שינה עיקרית – בין 4 ל-8 שעות, יחד או ללא מנוחות נוספות שנמשכו עד שעתיים וחצי. מנוחות ארוכות יותר נמצאו עדיפות, אם כי יכולות קוגניטיביות מסוימות הרוויחו יותר מאחרות כתוצאה ממנוחות. הדריכות והעירנות הכללית הרוויחו הכי פחות, בעוד שזיכרון עבודה השתפר משמעותית. מנוחות בשעות שהשעון הביולוגי מחשיב לשעות יום עבדו היטב, אך מנוחות בשעות הלילה הובילו לאינרציית שינה – בפשטות, רצון לחזור לישון הקיימת לאחר ההתעוררות – ארוכה יותר, שנמשכה עד כשעה.
שינה ביפאזית.
שינה ביפאזית היא דפוס שינה הכולל שתי מנוחות ביום. לעיתים כשמדברים על שינה פוליפאזית מתכוונים ליותר מ-2 מנוחות ביום, אך שינה ביפאזית נפוצה יותר. בעבר, לפני המצאת התאורה המלאכותית, אירופאים היו מתעוררים משנתם הראשונה במהלך הלילה למשך כשעה, ואז חוזרים לשנתם השנייה.
מחקר שבדק את דפוסי השינה של בני אדם בתקופות של משך אור יום קצר (כ-10 שעות) מצא כי תחת תנאים חופשיים – שאינם מחייבים למספר קבוע של מנוחות, למשכן או לתכיפותן, אלא השינה נקבעת כרצונו של האדם – הם יאמצו שינה ביפאזית. מחקר אחר מצא שזה יכול לקרות גם כאשר בני-אדם אינם נחשפים לאור מלאכותי.
שינה פוליפאזית כאמצעי להשגת יותר שעות עירנות.
באזכורים מוקדמים למנוחות שיטתיות כאורח חיים, במטרה להשיג יותר שעות עירנות ביום, בניו של הגר"א (הגאון רבי אליהו מווילנא) כתבו שאביהם נהג לישון ארבע פעמים ביום שינה באורך של חצי שעה מתוך התמדתו בתורה במשך כל חייו, דפוס הידוע היום בשם שנת "דימקסיון".
כמו כן, באקמינסטר פולר תמך פומבית במשטר חיים המורכב מחצי שעת שינה בכל 6 שעות. מאמר קצר על לו"ז השינה של פולר פורסם במגזין טיים ב-1943, שם הוא מתייחס ללו"ז זה כאל "intermittent sleeping" (שינה מקוטעת). המאמר טוען שפולר שמר על אורך חיים זה במשך שנתיים, ומוסיף: "בסופו של דבר הוא נאלץ להפסיק כי הלו"ז שלו לא תאם את זה של עמיתיו לעבודה, שהתעקשו לישון כמו כל אדם אחר." עם זאת, לא ברור מתי פולר קיים את אורך החיים הזה, והאם הוא באמת היה מחמיר כפי שנטען.
מבקרים רבים מחשיבים את התאוריה להפחתה משמעותית של שעות שינה בעזרת שינה פוליפאזית רעועה. הם טוענים כי אין מנגנון בקרה מוחי שיוכל לאפשר הסתגלות לשיטת השינות המרובות, ושהגוף ישאף לאחד את השינה לבלוק מלא יחיד. הם מביעים דאגה שהשיטות בהן משתמשים אלו הישנים מנוחות אולטרה-קצרות כדי להקטין את זמן השינה הכולל מגבילות את הזמן העובר בשלבים שונים של השינה, מפריעות לשעון הביולוגי שלהם, ובסופו של דבר יגרמו לאותן תופעות שליליות שחווים אנשים אחרים עם מחסור בשינה או הפרעות בתזמון השינה (כגון ירידה ביכולות השכליות והפיזיות, עלייה בלחץ ובחרדה, ומערכת חיסון מוחלשת). המבקר פיוטר ווזניאק מוסיף וטוען שעבר על בלוגים של אנשים הישנים שינה פוליפאזית ומצא שהם נאלצים לעסוק בפעילויות המחייבות אותם להישאר ערים שוב ושוב וששינה פוליפאזית לא משפרת את יכולות הלמידה או היצירתיות.
השוואה בין דפוסי שינה.
להלן גרפי עוגה של דפוסי שינה מקובלים ושמותיהם. בכחול מוצג פרק הזמן המוקדש לשינה, ובאפור לעירנות. משכי השינה המוצגים מתייחסים לאדם בוגר, והם ארוכים יותר עבור צעירים.
דורון גלעזר
דורון גלעזר (נולד ב-17 ביולי 1952) הוא עיתונאי, עורך "מעריב" לשעבר, שימש כעורך תוכנית התחקירים "עובדה" וכיו"ר ועדת העורכים.
ביוגרפיה.
גלעזר נולד בשכונת אפקה בתל אביב, למד בבית הספר היסודי "אלחריזי" בתל ברוך, בתיכון 'אליאנס' ברמת אביב ומדעי המדינה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך השלים תואר ראשון בהיסטוריה. כבר ב-1973, כשהיה בן 21, מונה גלעזר לדוברה של תנועת השמאל 'מוקד'. בהמשך היה בין מקימי מחנה של"י ודוברה בבחירות 1977. גלעזר פרש מפעילות פוליטית בעקבות עליית הליכוד לשלטון ב-1977.
החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות השמונים בשבועון הירושלמי 'כל העיר'. החל מ-1989 היה עורכו הראשי במשך שש שנים.
באמצע שנות התשעים מונה גלעזר לעורך הראשי של מקומוני 'רשת שוקן' מקבוצת 'הארץ'. בסוף שנת 1996 מונה לערוך את שבועון סוף השבוע של 'ידיעות אחרונות'. לאחר כהונה בת ארבע שנים ב-7 ימים, מונה גלעזר לסגן העורך הראשי של 'ידיעות אחרונות' והאחראי על כלל המגזינים בעיתון.
בתחילת שנות האלפיים פרש גלעזר מידיעות אחרונות, פנה לקריירה טלוויזיונית. במשך שבע שנים היה העורך הראשי של תוכנית התחקירים 'עובדה עם אילנה דיין'. גלעזר שינה את מתכונת התוכנית לשלוש כתבות שבועיות.