מעריכים כי בחלל נמצאים כ-1,000 אסטרואידים אשר עלולים להוות סכנה פוטנציאלית לכדור הארץ. רובם, גם אם יפלו על כדור הארץ יגרמו נזק משני בגלל גודלם ובגלל הסיכוי שיפלו בים או במקום בלתי מיושב. אולם יש מספר קטן של אסטרואידים גדולים שפגיעתם עלולה לגרום נזק גדול, עד כדי הנזק שגרם האסטרואיד שכנראה גרם להכחדת הדינוזאורים - הכחדת קרטיקון-שלישון.
תפקיד.
הלוויין יסרוק את השמיים בטווחים שעד 35,000 ובמידה ויזהה גוף בנתיב התנגשות יתריע על כך.
הטכנולוגיה בה עושה הלוויין שימוש היא היסט. כלומר, הוא ימדוד את השתנות זווית הראייה בה הוא רואה אסטרואיד משני קטבים של המסלול בו הוא נע וכך יוכל לבדוק את המרחק ואת שינוי המרחק (התקרבות האסטרואיד).
גיל סימקוביץ'
גיל סימקוביץ' (נולד ב-13 בינואר 1982 בכפר סבא) הוא קלע ישראלי.
סימקוביץ' החל להתאמן בקליעה בגיל 15, בהדרכתו של גיא סטריק. הוא לא הגיע להישגים משמעותיים בזירה הבינלאומית, עד תחרות גביע העולם שנערכה במינכן ב-2007. בתחרות זו גבר על מאמנו, וזכה במדליית זהב, בתחרות ירי ברובה זעיר של 60 כדורים במצב שכיבה (סטריק סיים במקום החמישי). הישג זה הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדה עצמה סיים במקום ה-22 בתחרות השכיבה ובמקום ה-38 בתחרות ירי שלושה מצבים 3X40.
סימקוביץ' מתאמן במועדון הפועל כפר סבא וחבר נבחרת ישראל.
זכה מקום ה-2 במכבייה ה-19 בשנת 2013.
ראב
ראב (קרואטית Rab; איטלקית Arbe) הוא אי בים האדריאטי, בצפון-מערב קרואטיה. האי משתרע על פני שטח של 93.6 ק"מ ומתגוררים בו 9,328 תושבים. האי שייך מנהלתית למחוז פרימוריה-גורה, ונחשב לייעד תיירותי מועדף בים האדריאטי. העיר המרכזית באי היא העיר ראב השוכנת במרכז האי על חופו המערבי. בנוסף לעיר יש באי שבעה כפרים. תושבי האי נסמכים בעיקר על התיירות כענף התעסוקה העיקרי, וזה דחק כמעט לחלוטין את העיסוק בדיג, אך העיסוק בחקלאות עדיין נפוץ, והמקומיים מגדלים זיתים, גפנים וירקות. שירותי מעבורת מקשרים את ראב לאיים פג וקרק וכן לחוף הקרואטי.
גאוגרפיה ואקלים.
האי שוכן במפרץ קוורנר מערבית לחוף קרואטיה, בין האיים פג מדרום, קרק מצפון וצרס ממערב. הוא עשוי מאבן גיר היוצרת שני מישורים מוגבהים, ושיא גובהו בהר קמניאק (Kamenjak) הנישא לרום של 408 מטר בצפון-מזרחו של האי. חלקו המזרחי של האי צחיח ומתאפיין בנוף קרסטי, בעוד שצידו המערבי מכוסה בחורש ים תיכוני. חופו של האי מפורץ ולאורכו מספר מפרצים, ולאורך חופו הדרום-מערבי שוכן האי הקטן והמוארך דולין (Dolin).
האקלים באי ים תיכוני מתון, והטמפרטורה הממוצעת בינואר מגיעה ל-6.7 °C ול-23.2 °C ביולי. כמות המשקעים השנתית מגיעה לכ-1,000 מ"מ בממוצע, ומספר השעות בהן זורחת השמש הוא גבוה במיוחד ועומד על 2,499 שעות בשנה בממוצע.
היסטוריה.
האי ראב נזכר לראשונה על ידי היוונים בשנת 360 לפנה"ס ומאוחר יותר על ידי הרומאים אשר כינוהו "ארבה" (Arba). נראה כי השם ניתן לאי על ידי הליבורנים, שהיו תושביו המוקדמים ביותר הידועים של האי, והיישוב הליבורני בעיר ראב נקרא גם הוא בשם זה. ייתכן שהשם בא מהמילה הליבורנית "Arb" (ארב) שמשמעה "כהה" או "חשוך" בהקשרו של חורש ירוק, ועל כן ייתכן והתייחס לנופו המיוער של האי. הרומאים כבשו את ראב במאה ה-2 לפנה"ס, והקיסר אוגוסטוס הקים את חומותיה של העיר ראב והעניק לה מעמד של מוניקיפיום בשנת 10 לפנה"ס. האי התפרסם כמקום לידתם של מרינוס הקדוש ושל ידידו לאו הקדוש במאה ה-3, שעקרו מאוחר יותר לאיטליה והקימו את היישובים שהיו ברבות הימים לסן מרינו ולסן לאו בהתאמה.
החל במאה ה-9 היה האי לחלק מהאימפריה הביזנטית, ולאחר מכן נשלט לזמן קצר על ידי הקרואטים, ולבסוף נכבש בידי לאיוש הראשון מלך הונגריה ב-1358. בתקופה זו נעשה בדרך כלל שימוש בשמו הלטינית של האי "Arbum" (ארבום). ב-1409 כבשה ונציה את האי, ובתקופה זו כונה "Arbe" (ארבה) שהוא שמו באיטלקית עד היום. השם הקרואטי של האי "Rab" (ראב) נזכר לראשונה רק במאה ה-15, אם כי ייתכן שהוא עתיק בהרבה. ב-1449 וב-1456 נפגע האי ממגיפות דבר שכילו באוכלוסייתו.
הסכם קמפו פורמיו מ-17 באוקטובר 1797 הביא לחיסולה של עצמאות ונציה, ומסר את ראב לידי בית הבסבורג. נפוליאון כבש את האי ב-1805, ובמסגרת הסכם שנברון מ-14 באוקטובר 1809, הוא היה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה עד שנת 1814, מועד בו שב לשלטונו של בית הבסבורג.
עם תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עבר האי לשליטת איטליה מכוחה של ברית לונדון, אך זו ויתרה על השליטה בו ומסרה אותו לידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים במסגרת הסכם רפאלו שנחתם ב-1920. כתוצאה מכך עזבו את האי חלק גדול מתושביו האיטלקים.
מחנה הריכוז בראב.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה איטליה הפשיסטית את האי באפריל 1941, וב-7 ביולי 1942 הקימה בכפר קמפור (Kampor) מחנה ריכוז לתושבים הסלאבים והיהודים של אזורי הכיבוש בקרואטיה ובסלובניה, שנודע בשם "מחנה ריכוז לאסירי מלחמה אזרחים - ארבה" (Campo di concentramento per internati civili di Guerra – Arbe). בשיא תפוסתו הוחזקו במחנה למעלה מ-10,000 איש, מהם יותר מאלף יהודים.
צלקות בברודווי
משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה
משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה הוא אירוע שהחל ב-23 באוקטובר 2002 והסתיים ב-26 באוקטובר, ובו תפסו כ-40–50 טרוריסטים צ'צ'נים חמושים 850 בני ערובה בתיאטרון דוברובקה במוסקבה, ודרשו כי הפדרציה הרוסית תכיר בתנועת השחרור הצ'צ'נית, תסיג את כוחותיה מצ'צ'ניה ותביא לסיום מלחמת צ'צ'ניה השנייה. הטרוריסטים הונהגו על ידי מובסאר בראייב, בן 23. בין המחבלים היו נשים שלבשו חגורות נפץ.
לאחר מצור בן יומיים וחצי, פרצו יחידות רוסיות מיוחדות לתיאטרון, לאחר שהזרימו גז מרדים המבוסס על סם האופיום למערכת האוורור של התיאטרון. רשמית, התוצאה הייתה מותם של 39 מהטרוריסטים, ושל 129 מבני הערובה (כולל תשעה זרים), כולם, חוץ משניים, מתו משאיפת הגז. שני בני ערובה מתו מירי החוטפים.
ששה מהמחבלים נידונו לשמונה עד 22 שנות מאסר. אחד ממארגני הפיגוע, שאמיל בסאייב חוסל על ידי פס"ב בקיץ 2006. בדצמבר 2014 נעצר מתכנן נוסף בשם חסן זקאייב, שהיה בדרכו לחצי האי קרים וברשותו מסמכים מזויפים. הוא היה מבוקש על ידי שירותי המודיעין הרוסיים במשך 12 שנה. הוא מוחזק בכלא לפורטובו.
מונטג'ארדינו
מונטג'ארדינו (איטלקית Montegiardino) היא אחת מתשעת הקסטלי המרכיבות את סן מרינו (Castelli), והיא העיר הקטנה במדינה מבחינת שטחה ואוכלוסייתה.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של המדינה ומשתרעת על שטח של 3.31 קמ"ר. בשנת 2007 התגוררו במונטג'ארדינו 809 תושבים, רובם בעיר עצמה, והיתר בכפר צ'רביולה (Cerbaiola) השייך לשטח שיפוטה.
הזכות לשלטון בעיר נמסרה לשליטת סן מרינו על ידי האפיפיור פיוס השני ב-1462, אך צבא סן מרינו נאלץ לשים אותה במצור בשל התנגדותה לסיפוח. העיר פורקה לחלוטין ושוקמה מהריסותיה רק בשנת 1647.
בעיר שוכנת הפקולטה לכלכלה וטכנולוגיה של "אוניברסיטת סן מרינו" (Università degli Studi della Repubblica di San Marino).
קבוצת הכדורגל של העיר היא סי.פי לה פיוריטה.
הבשורה על-פי לוקס
אחוזת דג'אני
אחוזת דג'אני הוא רומן היסטורי בדיוני מאת אלון חילו, שיצא לאור בתחילת 2008 בהוצאת ידיעות ספרים. הרקע לרומן הוא ארץ ישראל בסוף המאה התשע עשרה בימי העלייה הראשונה. אף שגיבור הספר, האגרונום היהודי חיים מרגליות קלווריסקי הוא דמות היסטורית אמיתית, הרי שעלילת הספר בדיונית, ואינה מבוססת על כל מקור היסטורי או מחקרי הקשור בו. גיבור נוסף בספר הוא הילד הערבי צאלח דג'אני. פרקי הספר מסופרים לסירוגין מפיהם, בצורה של קטעי יומנים.
לדברי המחבר, זהו "ספר פוליטי במובן זה שהוא נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני, זכות השיבה הפלסטינית ועברה המוסלמי של תל אביב. הספר נוגע גם בשאלת ההכחשה וההדחקה של האחוזות והכפרים הפלסטיניים בלב לבה של הישות הציונית היהודית-חילונית, בטריטוריה הקטנה בין נחל איילון (ואדי מוסררא בפי הפלסטינים) לבין הים התיכון, בין יפו (יאפא בפי הערבים) לנחל הירקון (נהר אלעוג'א אצל הערבים)."
כדברי מחברו, הספר "נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני". לפיכך אין פלא שהספר זכה לא רק לביקורת ספרותית, אלא גם לביקורת פוליטית, ויש שראו בו רומן אנטי-ציוני.
עלילת הספר.
קלווריסקי עולה לארץ ישראל בשנת 1895 עם אשתו, המגלה כלפיו קרירות מינית. במפגש מקרי ברחוב ביפו, הוא מבחין בצאלח, ומיד נוצר ביניהם קשר רגשי. אמו של צאלח, עפיפה דג'אני, מזמינה את קלווריסקי לאחוזת המשפחה, בתקווה שיעזור לרפא את הילד הסובל מדיכאון. הוא מגיע לשם, וחושק גם באישה (שבעלה נמצא בנסיעה ממושכת) וגם באדמה הפורייה של אחוזת דג'אני. בינו לבין עפיפה מתפתח רומן, וכן מתפתחים יחסי אהבה-שנאה בינו לבין צאלח, שיש לו חזיונות על כך שהיהודים יביאו על הפלסטינים את חורבנם, ושעל אדמת האחוזה הם יקימו שלושה מגדלים - עגול, משולש ומרובע.
לאחר שאביו של צאלח חוזר ממסעו ומת בפתאומיות, צאלח חושד שקלווריסקי רצח אותו כדי להיות לבן-זוגה של עפיפה (מה שמזכיר את עלילת המחזה "המלט", יחד עם אלמנטים נוספים כגון צמד הסרסורים סלים וסאלם שאחריתם מזכירה את דמויותיהם של רוזנקרנץ וגילדרשטרן, וביקורו של צאלח בבית הקברות). קלווריסקי משכנע את עפיפה להעביר לרשותו את האחוזה, מסלק את האריסים הערבים ומביא במקומם מתיישבים יהודים.