לוטנברג יזם ב-2006, יחד עם הסנאטורית דאז הילרי קלינטון מכתב שנחתם על ידי 15 סנאטורים, משתי המפלגות, ואשר הפציר בנשיא בוש למחות על ועידה של אישים מערב הסעודית מאיחוד האמירויות הערביות, אשר ניסתה לקדם את החרם הערבי כנגד ישראל. במקביל, הוא הצטרף גם למאמץ בהנהגת הסנאטור היהודי צ'אק שומר לעצור עסקה שאושרה על ידי ממשל בוש להעביר שליטה על שישה נמלים בארצות הברית, לתאגיד בבעלות ממשלת איחוד האמירויות הערביות, "דובאי פורט וורלד", כיוון שחברת האם של אותו תאגיד מכבדת את החרם על ישראל
ב-2007 הוא תמך בהגדרת משמרות המהפכה של איראן, כארגון טרור.
בינואר 2008 נכנס לתוקף חוק שיזמו לוטנברג והסנאטור היהודי ארלן ספקטר, המאפשר הגשת תביעה במערכת המשפט האמריקאית, כנגד מדינות וארגונים נותני חסות וסיוע לטרור. חוק זה איפשר לאחר מכן לארגון שורת הדין בראשות עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר להגיש סדרת תביעות בארצות הברית כנגד מדינות וארגונים תומכי טרור ואף לזכות בפיצויים נכבדים.
חייו האישיים.
לוטנברג נישא לראשונה ב-1956 ללויס לבית לוונסון, ונולדו להם ארבעה ילדים: אלן, נאן, ליסה וג'ושוע. השניים נפרדו ב-1987 והתגרשו פורמלית ב-1989. ב-2004 נישא לוטנברג בשנית, לבת זוגו מזה 16 שנה, בוני ס. אנגלברדט.
לירה לבנונית
הלירה הלבנונית (סמל: ل.ل., בערבית: ليرة لبنانية, בצרפתית: livre libanaise) היא המטבע הרשמי של לבנון. כל לירה מחולקת לכ-100 קירש (בערבית: قرش), אך כיום חלוקת המשנה בוטלה עקב האינפלציה.
היסטוריה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, נעשה שימוש בלירה עות'מאנית. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, המטבע הפך ללירה מצרית בשנת 1918. לאחר שקיבלו את השליטה על לבנון וסוריה, הצרפתים הפכו את המטבע באזור ללירה סורית, ששויה של לירה אחת היה כ-1 פרנק. לבנון הנפיקה מטבעות משל עצמה משנת 1924, ושטרות משנת 1925. ב-1939 הופרד המטבע בלבנון רשמית מזה של סוריה, על אף שנשאר מקושר למטבע הצרפתי וניתן להחלפה בכסף הסורי. ב-1941, בעקבות הפסדה של צרפת לגרמניה הנאצית, המטבע קושר ללירה שטרלינג הבריטית, ששוויה של לירה שטרלינג אחת הוא 8.83 לירות לבנוניות. הקישור למטבע הצרפתי חודש לאחר המלחמה, אך ננטש בשנת 1949.
לפני המלחמה של 1975–1991, היה שוויו של דולר אמריקאי אחד כ-3 לירות לבנוניות. לפני נתוני הבנק המרכזי, בשנת 2006 היה שוויו של דולר אחד כ-1507.5 לירות לבנוניות.
בשנת 2020, בעקבות משבר כלכלי חמור, צנח ערכה של הלירה הלבנונית לשער רשמי של 1,500 לירה לבנונית לדולר, ושערה הלא רשמי הגיע עד 6,000 לירה לדולר.
מטבעות.
המטבע הלבנוני הראשון הונפק בשנת 1924 ביחידות של 2 ו-5 גירוש (שמו של המטבע לפני תקופת מלחמת העולם השנייה). לאחר מלחמת העולם השנייה, ההגיה הערבית שונתה מגירוש (ערבית:غرش), לקירש, שמו של המטבע כיום.
המטבעות בהם נעשה שימוש כיום הם:
שטרות.
השטרות הלבנונים הראשונים הונפקו על ידי בנק סוריה ולבנון הגדולה (צרפתית: Banque du Syrie et Grand-Liban), בשנת 1925. השטרות הודפסו מיחידות של 25 גירשות עד ליחידות של 100 לירות. ב-1939 הוחלף שמו של הבנק לבנק סוריה ולבנון. השטר הראשון בשווי 250 לירות הונפק באותה השנה.
השטרות בהם נעשה שימוש כיום הם:
תורת האפקטים
תורת האַפֶקְטִים ("Affect" - רגש, תחושה) היא תורה מוזיקלית, שמקורה בתקופת הבארוק, שכל יצירה הנכתבת על פיה חייבת להכיל "מצבי רוח" ברורים (היכולים להיות מנוגדים זה לזה, ועשויים להשתנות בפתאומיות). מצבי רוח אלה (כגון: שמחה, עצב, אהבה או אבל) מבוטאים ביצירה על ידי אלמנטים מוזיקליים שונים (כגון: מקצבים (ומעברים ביניהם), סולמות מינוריים/מז'וריים, מנעד וכדומה).
המוזיקה הקולית, הנכתבת בהתאם לשיטה, צריכה להיות מותאמת לאווירה אותה מעביר הטקסט, ואילו המוזיקה הכלית, על אף שאינה מכילה טקסט, צריכה להכיל אף היא מצבי רוח ברורים.
תורת האפקטים היוותה ניגוד לתקופת הרנסאנס, שקדמה לבארוק, שהמוזיקה בה לא העבירה רגש מסוים למאזין, ויצרה ריחוק ("אווירת קדושה").
ז'וליאן פול בליץ
ז'וליאן פול בליץ (באנגלית: Julien Paul Blitz; 21 במאי 1885 - 17 ביולי 1951) היה צ'לן, מנצח ומורה אמריקאי. בליץ היה המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת הסימפונית של יוסטון.
חייו.
בליץ נולד בגנט, בלגיה, בנם של הכנר אדוארד א. בליץ (1860-1915) והפסנתרנית מאטי לואיד מילר (1865-1904). בהיותו בן שנתיים עבר עם משפחתו לארצות הברית. הוא החל ללמוד נגינה בכינור אצל אביו, שהתמנה למנהל המוזיקלי הראשון של הפילהרמונית של קנזס סיטי. בשנת 1901 החל את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון המלכותי בגנט, שם למד אצל פול-אנרי-ז'וזף לברון, ז'וזף לאמפן, יוזף יאקובס, לאון רינסקוף ואדוארד יאקובס. בליץ הופיע לראשונה בשנת 1904 וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון בהצטיינות יתרה ב-1905.
קריירה.
בליץ התקבל כצ'לן בתזמורת הקורסאל באוסטנד שבבלגיה, ואחר כך חזר לארצות הברית. הוא התגורר זמן קצר בניו יורק ואז התקבל לעבודה בביילור קולג' בבלטון, טקסס.
בשנת 1913 ייסד בליץ את התזמורת הסימפונית של יוסטון והיה למנצחה הראשון; במקביל ניהל גם את פעולות "מועדון מפתח סול" של יוסטון. כהונתו של בליץ ביוסטון נמשכה עד 1916. משנת 1917 עד 1922 ניצח על התזמורת הסימפונית של סן אנטוניו. בליץ ניצח גם על האגודה הכוראלית שמינאד של "מועדון המוזיקה של יום שלישי" בסן אנטוניו. בשנים הבאות עבד בהוראה במכללות שונות בטקסס.
בשנת 1950 עבר בליץ לדאלאס, שם לימד והדריך במוזיקה בבתי ספר ציבוריים והופיע כצ'לן אורח עם התזמורת הסימפונית של דאלאס.
חיים אישיים.
בליץ נשא לאישה את הפסנתרנית פלורה בריגס ב-24 בינואר 1921. הוא מת בדאלאס ב-17 ביולי 1951. לזוג היה בן יחיד, אדוארד בליץ, שהיה לסגן הצ'לן הראשי בתזמורת הסימפונית של דאלאס.
הפסגה המארונית
לוגריתם חוזר
במדעי המחשב וחקר הסיבוכיות, פונקציית הלוגריתם החוזר היא מספר הפעמים שיש להפעיל את פונקציית הלוגריתם עד שהתוצאה אינה עולה עוד על 1. מכיוון שכך, אפשר להגדיר את הפונקציה באופן רקורסיבי:
פונקציית הלוגריתם הרגילה, formula_2, המופיעה בהגדרה, תלויה בקביעת הבסיס, ולכן גם הלוגריתם החוזר תלוי בבסיס. כדי שהפונקציה תהיה מוגדרת היטב, הבסיס חייב להיות גדול מ- formula_3. במדעי המחשב מקובל להניח שהלוגריתם בינארי, כלומר, בסיסו 2.
הלוגריתם החוזר הוא דוגמה קיצונית לפונקציה בעלת גידול איטי: היא קטנה מ-5 לכל formula_4, ועולה ל-6 רק במספר formula_5. למעשה, formula_6 אם ורק אם formula_7, כאשר במגדל החזקות מופיע המספר 2, k פעמים. לשם השוואה: הפונקציה formula_8 (חזרה m פעמים על פונקציית הלוגריתם הרגילה) מגיעה לערך k כאשר formula_9, וכאן יש במגדל החזקות m הופעות של 2. אם formula_10, המספר הראשון גדול לאין שיעור.
הפונקציה מופיעה בחישובי סיבוכיות, אבל בחישובים מעשיים ניתן להתייחס אליה כאל קבוע, מאחר שהערך "5" מתקבל על ידי מספר הגדול בהרבה ממה שמחשבים בני ימינו מסוגלים להגיע.
הפונקציה היחידה רבת השימוש בתורת הסיבוכיות שגדלה לאט יותר מן הלוגריתם החוזר היא הפונקציה ההופכית של formula_11 כאשר A היא פונקציית אקרמן.
פנימייה קהילתית
פנימייה קהילתית היא מודל פנימייתי לילדים בסיכון, אשר פועל בישראל מאז שנת 1995. מפתחי המודל הם עמותת "אשלים", עמותה למען ילדים בסיכון ומשרד הרווחה.
פנימייה קהילתית שונה מפנימיית ילדים רגילה, בכך שמתוך מטרה שיקומית, היא מאפשרת לילדים ולמשפחותיהם לשמור על קשר רציף. הפנימייה ממוקמת בכוונה תחילה בסביבת המגורים של המשפחה, כך שהילד אינו מנותק מסביבת מגוריו הקרובה. עובדה זו מאפשרת גם שיקום המשפחה והילד יחד בתהליך אחד, ללא ניתוקו של הילד מהסביבה המוכרת לו. משך הזמן המוקדש לתהליך השיקום הוא עד שלוש שנים, שבסופן אמור הילד לחזור לביתו. במהלך שהותו בפנימייה, הילדים והמשפחה מקבלים סיוע הן מהשירותים הקהילתיים והן מהפנימייה. שהותם של הילדים בפנימייה היא יום יומית (כולל לינה), והילדים שוהים בבתיהם בסופי השבוע. ביקורי הורים הם דבר רצוי, ובדרך כלל הפנימייה מעודדת זאת.
הצורך בפנימייה קהילתית.
"זכותו של כל ילד לגדול בבית הוריו ולקבל שם הזנה, חינוך, הגנה, אהבה והבנה" (הצהרת זכויות הילד בישראל, סעיף 2). הדעה הרווחת בישראל ובעולם המערבי היא, כי המסגרת המתאימה ביותר לילד היא בית הוריו. בשנים האחרונות שמה לעצמה מערכת הרווחה יעד - להשאיר ילדים בבתיהם, אך לפעמים אין ברירה אלא להוציא ילד מביתו. הפנימייה הקהילתית מהווה פתרון בכך שהיא מוציאה את הילד מביתו לשם החזרתו. צורך נוסף הוא מניעת ניתוק הילד מסביבתו המוכרת, על מנת לאפשר את חזרת הילד לביתו מבלי לזעזע את עולמו.
אוכלוסיית היעד.
ילדים ובני נוער בגילאים 5–14, אשר הוחלט בוועדת השמה שיש להוציאם לסידור חוץ ביתי במסגרת שיקומית. ילדים אלו הם בעלי רמת אינטליגנציה תקינה, חלקם בעלי פער לימודי ניכר, ליקויים רגשיים, הסובלים מדחייה או הזנחה בביתם. הילדים מוגדרים כילדים בסיכון או בסיכון גבוה. משפחת הילד היא משפחה אשר רוצה ויכולה להשתנות ולשקם את עצמה ומוכנה לקחת חלק בתהליך שעל כל המשפחה לעבור.
מטרת הפנימייה הקהילתית.