דאק האנט
פיאט 2800
פיאט 2800 (באיטלקית: Fiat 2800) הוגדרה כמכונית סלון, בתצורות: מכונית סגורה, ומכונית קבריולה, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית פיאט בין השנים 1938–1943.
דגמי "פיאט 2800" שימשו כמכונית שרד של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ושל האפיפיור פיוס השנים עשר.
אנטינואוס סילואנוס
שרה דוטרטה קארפיו
שרה צימרמן דוטרטה קארפיו (Sara Zimmerman Duterte-Carpio; נולדה ב-31 במאי 1978) היא פוליטיקאית יהודייה פיליפינית, המכהנת מאז 2016 בתפקיד ראש העיר דבאו סיטי, השלישית בגודלה בפיליפינים (1,632,991 תושבים לפי מיפקד 2015). זוהי תקופת כהונתה השנייה בתפקיד זה, בו כיהנה גם בשנים 2010–2013. בתו של נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה. ב 19.6 הושבעה לסגנית נשיא הפיליפינים
קורות חיים.
דוטרטה קארפיו נולדה בדבאו סיטי ב-1978. אביה רודריגו דוטרטה, לימים נשיא הפיליפינים היה אז, עדיין עורך דין בראשית דרכו. הוא כיהן אותה עת כיועץ מיוחד במחלקת התביעות העירונית של דבאו סיטי. אמה, אליזבת' צימרמן הייתה דיילת תעופה יהודייה פיליפינית. יש לה שני אחים ואחות למחצה אחת.
ב-1995 סיימה את לימודי התיכון בקולג' העירוני לנשים וכעבור ארבע שנים השלימה תואר ראשון (BS) בתרפיה נשימתית, בקולג' סן פדרו בעיר. סיימה לימודי משפטים בקולג' סן סבסטיאן במאי 2005 וכעבור ארבעה חודשים קיבלה רישיון עריכת דין. ב-2007 נישאה למנסס קארפיו, עורך דין אף הוא. לשניים יש שני בנים ובת מאומצת.
קריירה פוליטית.
הקריירה הפוליטית של דוטרטה קארפיו החלה כבר כשהייתה בת 29, ב-2007, כשנבחרה לראשונה לסגנית ראש העיר דבאו סיטי. ראש העיר באותה תקופה וברצף מאז 2001 (כיהן גם בשנים 1988–1998), היה אביה, רודריגו דוטרטה.
דוטרטה קארפיו כיהנה בתפקיד הסגנית במשך שלוש שנים, עד 2010 ומשנאלץ אביה, על פי החוק הפיליפיני, להימנע מלרוץ ברביעית לראשות העיר, התמודדה היא במקומו ונבחרה, כאשר אביה נבחר עימה לתפקיד סגנה. דוטרטה קארפיו כיהנה כאישה הראשונה אי פעם, בתפקיד ראשת עיריית דבאו סיטי, במשך שלוש שנים (2010 - 2013).
ב-2011, בהיותה עדיין רק כשנה בתפקיד, הכתה ראשת העיר באגרופיה את השריף האזורי, לא פחות מארבע פעמים, לאחר שהלה הפגין התלהבות יתר בהריסת משכנות עוני בעירה. 217 משפחות קיבלו צווי פינוי אחרי דיון משפטי ארוך. הן הגישו ערעור על פסק הדין נגדן ובמקביל ביקשו מבית המשפט עיכוב ביצוע. ראשת העיר ביקשה מהשריף לעכב את ביצוע פסק הדין למשך שעתיים בלבד, עד שייוודעו תוצאות בקשת העיכוב, אך הוא סירב והחל בהריסה. ראשת העיר עצרה את המשכה של ההריסה, בארבע מכות אגרוף.
ב-2013 יכול היה דוטרטה האב, על פי החוק הפיליפיני לרוץ שוב לתפקיד ראש העיר והוא אכן התמודד ונבחר, אבל הפעם הוא לקח עימו כסגנו את בנו הבכור פאולו רודריגו. כעבור שלוש שנים, ב-2016, כאשר האב התמודד לנשיאות הפיליפינים וניצח, עשתה דוטרטה קארפיו את המירוץ המקביל, ברמה המקומית וניצחה אף היא. אחיה פאולו דוטרטה נבחר לסגנה.
דוטרטה קארפיו מכהנת בשנית, מאז 30 ביוני 2016, כראשת עיריית דבאו סיטי. בספטמבר 2017 הכריז דוטרטה האב, כי הוא רואה בבתו דוטרטה קארפיו מועמדת להחליפו בתפקיד נשיאת הפיליפינים, ב-2022.
בעת ביקורו של אביה בישראל בספטמבר 2018, נלוותה אליו גם דוטרטה קארפיו.
ב 19.6 הושבעה לתפקיד סגנית נשיא הפיליפינים, ומכהנת בתפקיד זה.
יהודים ומילים
יהודים ומילים הוא ספר מאת הסופר עמוס עוז ובתו ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר. הספר יצא לאור במקורו בשפה האנגלית (Jews and Words) בהוצאת הספרים של אוניברסיטת ייל, בשנת 2012, כתוספת לסדרת הספרים "ספריית פוזן לתרבות יהודית". הספר יצא לאור בעברית בהוצאת כתר בשנת 2014, בתרגומה של ברוריה בן ברוך ועיבודם של המחברים.
בכתיבה בסגנון מסאי תרים עוז ובתו בספר אחר הקשר בין יהודים ומילים במהלך ההיסטוריה והספרות היהודית. באמצעות שילוב בין מחקר וסיפור, היסטוריה ושעשוע אינטלקטואלי, הם מבססים את המסקנה ש"קו הרצף היהודי איננו ביולוגי אלא מילולי". הספר נותן מקום של כבוד לטקסטים כתובים כאחד היסודות הבסיסיים לתרבותו של עם בכלל והעם היהודי בפרט.
פרקי הספר.
פרק ראשון: רציפות.
במבוא לספר מציגים עוז ועוז-זלצברגר את עיקר כוונתם בכתיבת המסה (כך הם מכנים את ספרם):
לאורך הספר כולו מחפשים המחברים את החיבור בין יהודים ומילים. הם מכריזים על עצמם מיד כיהודים חילונים, ומביאים את הגדרתו של ס. יזהר לחילוניות. חילוניותם אינה מרחיקה אותם מארון הספרים היהודי, נהפוך הוא; הם אוהבים לחיות בין ספריו, אך אין בדעתם לחיות על פי ספר. התנ"ך לדבריהם הוא ספר עוצר נשימה, בעל מסרים אנושיים מפליאים ועוצמה ספרותית ולשונית גדולה. הוא מהווה מעין ספרייה שהנביטה רבבות של ספרים, פירושים ומחקרים."כך שגם אם צודקים המדענים, ועם ישראל הקדום לא הקים ארמונות פאר ולא היה עד לנסים ונפלאות, הרי יצירתו הספרותית היא מפוארת ופלאית. אפילו נִסית"
ספרי המשנה והתלמוד מהווים, לדעת המחברים את ההיררכיות הלמדניות הכבירות ביותר שהתקיימו לפני עליית האוניברסיטאות במערב, גם אם רבים מהנושאים שעסקו בהם התנאים והאמוראים זרים לקורא המודרני שאינו דתי. מסכת אבות, שנפתחת במילים הידועות: "משה קיבל תורה מסיני ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים וזקנים לנביאים ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה" ממצה את השלשלת הטקסטואלית ומצביעה, בעת ובעונה אחת, על התפקיד הנוסף שמאפיין את התרבות היהודית: הלימוד וההוראה.
בין הציוויליזציות הקדומות אין אחת שמקבילה ליהדות בהתעקשות שלה ללמד את הקטנים ולהנחיל להם את מורשת העם. מאז ימי המשנה היה כל ילד זכר חייב ללמוד מגיל שלוש ועד גיל 13. הבערות הייתה בלתי נסלחת בקרב הקהילה היהודית. ההוראה הייתה תמיד בשפה העברית. זוהי שפה שלא מתה מעולם, טוענים העוזים, גם אם לא תמיד הייתה מדוברת, היא חייתה בחדרי הלימוד של הילדים. יותר מאלפיים וחמש מאות שנה התקיימה "תמסורת ספרותית רצופה", שרוב הגברים, לפחות, יכלו לעקוב אחריה באמצעות קריאה. הייתה זו "שושלת של אוריינות". ההורים והילדים קיימו זיכרון טקסטואלי של המורשת וקידשו את השולחן המשפחתי כבסיס להמשכיות היהודית, או כפי שמתנסחים המחברים בשעשוע: "הרי לכם תמצית החגים היהודיים: ניסו להשמיד אותנו, ניצלנו, בואו נאכל"
פרק שני: נשים ומילים.
לנשים, מאמינים המחברים, יש חלק חשוב במורשת ההיסטורית-תרבותית-טקסטואלית. החל בדיאלוגים של חוה, שמתפקדת כשוות ערך לאדם, דרך מעשיהן של המיילדות, שפרה ופועה בספר בראשית, יוכבד אם משה, מרים, פעלה ושירתה, חנה ותפילתה, דבורה הנביאה, מנהיגותה ושירתה, השולמית משיר השירים והטקסטים המופלאים שלה, ועוד רבות וטובות. לארבע האמהות, למשל, גורסים המחברים, יש אישיות משל עצמן, וביחד הן מהוות כוח שמאפיל על בעליהן. רות, כלתה המואביה של נעמי הנחילה לנו את הטקסט האלמותי:
יש לזכור, מזהירים המחברים, שלצד הדוגמאות האלו ורבות אחרות, לא היה שוויון מגדרי בתנ"ך ובתלמוד. נשים לא ירשו את אביהן, הפוליגמיה הייתה נפוצה, העונש על ניאוף האישה היה מוות, הגירושים היו תלויים כליל ברצונו של הבעל, ומימרות כמו "ומוצא אני מר ממוות את האישה", "נשים דעתן קלה עליהן" וכדומה - היו קיימות בשפע. זו הייתה הגישה גם ברקע ההיסטורי-חברתי של הדורות הקודמים, עד לפני זמן קצר. ובכל זאת, קולן של הנשים נכנס והשפיע לא מעט על השושלת האוריינית.
פרק שלישי: זמן ואל זמניות.
היהודים התעניינו תמיד בזמן. העבר היהודי, לדבריהם, שזור לבלי הפרד בעברם של עמים אחרים. כבר כשכתב יוספוס פלביוס, הוא יוסף בן מתתיהו בשמו העברי, את ספריו ביוונית על תולדות היהודים, היה ברור שההיסטוריות השונות חוצות זו את זו ללא הרף. ההיסטוריה של היהודים גדולה בהרבה מהגאוגרפיה שלהם, טוענים המחברים, וניתן למצוא כמעט בכל צומת היסטורי של המזרח התיכון ואירופה, את היהודים. אם זה בדתות השונות, או בכנסיות השונות, ברעיונות השונים של המערב על צדק, משפט וערכו של אדם, או במילים ושמות רבים של שפות אחרות ממקום אחר.
עם כל זאת, נותרו היהודים, על פי תפיסתם, מחוץ להיסטוריה, התבדלו באמונתם ומנהגיהם וציפו לבואו של המשיח. תפיסת הזמן של התנאים והאמוראים הייתה ש"אין מוקדם ומאוחר בתורה". הטקסטים הקדושים וגיבוריהם שייכים כאילו לציר זמן אחר שכולו אמת צרופה ונצחית. "מאי דהווה הווה" אומר התלמוד; מה שהיה היה, ואין טעם לחקור במופלא מאיתנו. אבל אפילו התלמוד מעז לומר: "איוב לא היה ולא נברא, אלא משל היה". ממשותם של הסיפורים בתנ"ך, גורסים המחברים, איננה מותנית בהוכחות. "ספרות גדולה אומרת אמת בדרכה שלה, ויש יותר מדרך אחת לבנות ארמון למען הדורות הבאים"
פרק רביעי: לכל איש יש שם: האם ליהודים נחוצה יהדות?
בפרק זה דנים המחברים ביהדות לעומת אוניברסליות. כמקור טקסטואלי חשוב לדיון הם מביאים את המשפט הידוע של המשנה: "לפיכך נברא אדם יחידי בעולם, ללמד שכל המאבד נפש אחת, מעלים עליו כאילו איבד עולם מלא; וכל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא". התלמוד הבבלי חוזר על המימרה הזו, אך מכניס בה שינוי מהותי: "נפש אחת מישראל". התהום הזו שבין הגרסה הבדלנית לגרסה האוניברסלית, טוענים המחברים, היא זו שמהווה את לבו של העימות הפוליטי המר שמפלג את ישראל דהיום.
המחברים מסיימים את הפרק ואת ספרם בשירה המוכר של זלדה: "לכל איש יש שם", ומביאים את מקור ההשראה לשיר זה, שהוא מדרש תנחומא, ועושים מעין חיבור ישיר בין הטקסט של המדרש לטקסט המודרני של משוררת בת זמננו, ובתוך כך הם מעמידים גם את היהודי מול האוניברסלי.
על העברית.