מְלֶאכֶת הַזּוֹרֶה היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ועיקרה הוא זריית התבואה כלפי מעלה לאחר הדישה, על מנת להיעזר ברוח להפרדה בין גרגרי התבואה (הכבדים יותר) למוץ, הקש וקני החיטים (הקלים יותר, ועפים ברוח). אף ששלש המלאכות, מלאכת הזורה, ומלאכת בורר, ומלאכת מרקד נראות דומות זו לזו, שהרי שלשתן מטרתן היא להבדיל בין האוכל והפסולת, מ"מ נחשבות לשלש מלאכות נפרדות ברשימת שלושים ותשע אבות המלאכות הואיל וכולן היו בעשיית המשכן, אין אופן העשייה שלהם זהה, אינן באותו שלב של יצירת מזון מהיבולים החקלאיים, וכל אחת מהן דרושה בפני עצמה למלאכת עשיית הפת או תיקוני סממני הצביעה שהיו במשכן, משום כך, נחשבות לשלש מלאכות נפרדות.
מעורבות כח אחר בדיני שבת מול דיני נזיקין.
מלאכה זו מיוחדת בכך שלמרות שהיא נעשית בשותפות כוח נוסף, הרוח, נחשב האדם לעושה המלאכה הבלעדי מבחינת הלכות שבת. עקרון זה מנוגד לעקרון בדיני נזיקין, שם נזק שנגרם על ידי פעולת האדם יחד עם מעורבות כח נוסף נחשבת לגרמא בנזיקין, ובתנאי שהמזיק עצמו נוצר באופן עצמאי ללא שותפות אחרת. ההסבר לכך מפורש בדברי רב אשי ש, שלגבי הלכות שבת החשיבות היא בכך שהמלאכה נעשתה כפי שתוכננה על ידי האדם, גם כשמעורבים בה כוחות נוספים כדוגמת הרוח.
תולדות המלאכה.
הלוקח תבואה בחפניו וזרקו לרוח כדי להפריח את המוץ, או אם לקח בידיו ונפח ברוח פיו להפריח מהגרגרים מוץ או עפר הרי אלו תולדות זורה.
אין לזרוק תבואה לעופות ממקום גבוה, כך שהגרגרים נופלים לפני העופות, והמוץ עף ברוח, משום שזו מלאכת זורה.
מלאכת מרקד
מְלֶאכֶת הַמְרַקֵּד (וגם הַמַּרְקִיד) היא הרקדת הקמח בנפה, כדי לגרום לקמח הדק יותר ליפול למטה, ולהותיר את הפסולת למעלה, היא מלאכה המנויה כמלאכה נפרדת בל"ט מלאכות שבת ממלאכות זורה ובורר, אף על פי שמלאכה זו ומלאכת בורר הן מלאכות שוות, שמהותן ברירת פסולת מתוך אוכל, ולמרות זאת הן מנויות כשלוש מלאכות נפרדות מכיוון שבמשכן היו שלוש פעולות נפרדות.
למרות זאת, קיים חילוק בין מרקד לבורר וזורה, בכך שמלאכת מרקד היא דווקא מלאכה הנעשית על ידי כלי, זורה הוא דווקא על ידי רוח, ובורר הוא אפילו ביד, וזה החילוק המעשי בין שלוש המלאכות.
משמר.
במסכת שבת קובעת המשנה כי אסור לברור את שמרי היין מתוך היין בשבת, דין זה נלמד ברמז מדברי המשנה: . המשנה קובעת כי בשבת אסור להשתמש בכלי "משמרת" העשוי לברור את שמרי היין מתוך היין, אלא אם כן המשמרת תלויה ועומדת שאז מותר לתת לתוכה שמרים ולסנן, כי אין דרך משמר בכך, אך אסור לקחת את הכלי ביד ולסנן.
בתלמוד, נחלקו רבה ורבי זירא מה הוא איסור מלאכת משמר. למשמר יש נקודות דמיון למרקד, אך היא שונה ממנה. אף על פי ששתיהן נעשות על ידי כלי שבורר את האוכל מהפסולת, שונה משמר שמרי יין ממרקד את הקמח מתוך הפסולת, שבזה האחרון האוכל נותר בכלי והפסולת הדקה נופלת מבין הנקבים, ואילו במשמר שמרי היין העבים נותרים בכלי והיין הצלול נשפך אל עבר הכלי המונח למטה.
רבה אומר כי פעולת משמר היא עבירה על מלאכת בורר מכיוון שהיא דומה לזו יותר מאשר ל"מרקד", כי "מה דרכו של בורר? נוטל אוכל ומניח הפסולת, אף הכא נמי נוטל את האוכל ומניח את הפסולת", ומכיוון שכך, ניתן להתרות בפני ה"משמר" על מלאכת בורר, לעומת זאת סבור רבי זירא שמשמר הוא איסור מלאכת מרקד, ולכן אם העדים מתרים בו על מנת לחייבו סקילה, יש להתרות בו משום מלאכת מרקד, כי "מה דרכו של מרקד? פסולת מלמעלה ואוכל מלמטה! אף הכא נמי אוכל מלמעלה ופסולת מלמטה".
נחלקו הראשונים בפירוש המחלוקת. לפי רש"י כולם מודים שניתן להתרות ב"משמר" משום מלאכת מרקד, והמחלוקת היא רק האם ניתן להתרות בו גם משום מלאכת בורר. אך רבינו חננאל סבור שהמחלוקת היא קוטבית, וכל אחד מהם סובר שניתן להתרות בו רק משום מלאכה אחת. הרמב"ם פוסק להלכה שמשמר חייב משום בורר או מרקד, כלומר שניתן אכן לחייבו משום כל אחת מהשתיים, משום ששתיהן מהותן שווה.
אקטואלי.
כל מלאכת בורר הנעשית על ידי כלי היא איסור מלאכת מרקד. מכיוון שכך, התחבטו הפוסקים האם מותר לערות משקה תה מתוך כלי שיש מסננת בפיו שמטרתו למנוע חדירת עלי התה לתוך הכוס. נחלקו הפוסקים בזה, יש שסבורים שמדובר באיסור, ויש שסברו שמותר מכיוון שאפשר לשתות את עלי התה ואינם נחשבים לפסולת גמורה, וראיה לכך שאם נכנסו לתוך פיו אין הדרך לפולטם אלא לבלוע אותם, ולכן גם אם משום צלילות המים בוררים אותם, אין הם נחשבים לפסולת כלל.
יוסף זונדל הוטנר
הרב יוֹסֵף זוּנְדְל הוּטְנֶר (ידוע בכינויו: ר' זונדל איישישוקר; תר"ו, 1846 - כ"ז בשבט תרע"ט, 1919) היה רבה של איישישוק שבליטא.
קורות חייו.
נולד וגדל בדווינסק (אז באימפריה הרוסית; כיום בלטביה) לרב חיים הוטנר מביאליסטוק. למד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו של הנצי"ב מוולוז'ין, שהיה קרוב משפחתו.
נישא בראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת תר"ל (1870) מתה אשתו, ובאותה שנה נישא בשנית להנדל, בת ר' אריה לייב קרצ'מר מביאליסטוק. לאחר נישואיו התגורר בביאליסטוק ולמד שם עם הרב מאיר שמחה הכהן. ראשי קהילת דווינסק הציעו לרב הוטנר את כהונת הרבנות בעירם, אולם הוא סירב באמרו שהדבר יגרום לו לביטול תורה. לבסוף נבחר הרב מאיר שמחה כהן לרבה של דווינסק.
לימים נענה הרב יוסף זונדל לקבל עליו את עול הרבנות. בשנת תרמ"א (1881) התמנה כרב בעיר דרטשין, הסמוכה לסלונים, וכיהן בה שש עשרה שנה. בשנת תרנ"ז (1897) עבר לשמש כרבה של איישישוק שבפלך וילנה, שם כיהן במשך 22 שנה, עד לפטירתו בשנת תרע"ט. במלחמת העולם הראשונה התקרבה החזית לאיישישוק ורבים מבני העיר נמלטו מן האזור, אך הרב יוסף זונדל נשאר עם היהודים שנותרו במקום.
חיבר מספר ספרים על סוגיות התלמוד וכן על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נודע גם כצדיק ויהודים מליטא נהגו לנסוע להתברך מפיו. רבי מרדכי מאושמינא, שנחשב 'בעל מופת' ושימש גם הוא ככתובת לקבלת ברכות, היה שולח את הפונים אליו לרב הוטנר. כך נהג גם החפץ חיים אשר החשיב עצמו כתלמידו ואף נהג לבקש את ברכתו. כשהוציא את ספרו "ליקוטי הלכות" נטל החפץ חיים הסכמה מהרב הוטנר.
משפחתו.
אשתו של הרב יוסף זונדל, הרבנית הנדל, הייתה בקיאה בהלכה, כמו גם בתנ"ך ובדקדוק. במקרים רבים הייתה משיבה על שאלות שהופנו לבעלה, באומרה שבשאלות מן השורה אף היא יכולה להשיב ואין צורך לבטל את הרב מלימודו. היא אף טיפלה בהוצאת ספריו. בשנת תרפ"ג (1923), ארבע שנים לאחר מות בעלה, עזבה את איישישוק ועברה להתגורר במשך שנה בוורשה, ליד בנה, הרב יהודה לייב הוטנר. בשנת תרפ"ד עלתה לארץ ישראל והתגוררה בירושלים. נפטרה ב-ו' בחשוון תרפ"ח (1927) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים. אחותה, גיטל, נישאה לרב חיים אריה לייב מישקובסקי בנישואיו השניים.
ספריו.
ארבעה ספרים על ארבעת חלקי שולחן ערוך, שנקראו בשם כללי חבל יוסף:
רבי נחוניא בן הקנה
אנג וצ'אנג בנקר
צַ'אנג ואֶנג בנקר (בתאית: อิน-จัน; באנגלית: Chang and Eng Bunker; 11 במאי 1811 - 17 בינואר 1874) היו תאומים מחוברים, שמצבם ומקום לידתם הם מקור השם "תאומים סיאמיים".
קורות חייהם.
האחים בנקר נולדו בסיאם (כיום תאילנד) במחוז סמוצונגקראם, לאב דייג ואם עקרת בית. בשל מוצאם הסיני, הם היו ידועים בשם "התאומים הסינים" בסיאם. האחים היו מחוברים בעצם החזה, בחתיכה קטנה של סחוס. הכבדים שלהם היו מאוחדים, אך פעלו באופן עצמאי. למרות שברפואה במאה ה-19 לא היו האמצעים לעשות זאת, הרפואה המודרנית הייתה מאפשרת בקלות הפרדה של השניים.
בשנת 1829 הם "התגלו" בסיאם על ידי הסוחר הבריטי רוברט האנטר, והוצגו כמוזרות במהלך מסע עולמי. עם סיום החוזה שלהם עם מי שגילה אותם, פתחו בהצלחה בעסקים פרטיים. בשנת 1839, בזמן ביקור בווילקסבורו, צפון קרוליינה, התאומים החליטו להתיישב במקום. הם התיישבו בחווה סמוך לטראפיל, והפכו לאזרחי ארצות הברית.
נחושים בדעתם להתחיל לחיות חיים רגילים ככל שאפשר להם מצבם, האחים קנו מטע ועבדים, ואימצו את השם "בנקר". ב-13 באפריל 1834 הם נישאו לשתי אחיות: צ'אנג לאדלייד יאטס, ואנג לשרה אן יאטס. בדרך זו היו ילדיהם דודנים כפולים. בנוסף לכך, מכיוון שצ'אנג ואנג היו תאומים זהים, ילדיהם היו זהים מבחינה גנטית לחצי אחים, שהם גם בני דודים.
ביתם בטראפיל היה המקום שבו חלקו מיטה שנבנתה במיוחד לארבעה. לצ'אנג ואשתו היו 10 ילדים; לאנג ואשתו היו 11. עם הזמן, הסתכסכו הנשים ביניהן, ובסופו של דבר הוקמו שני משקי בית נפרדים במאונט איירי, צפון קרוליינה - התאומים בילו שלושה ימים בכל בית, לסירוגין. במהלך מלחמת האזרחים, בנו של צ'אנג, כריסטופר ובנו של אנג, סטפן, נלחמו יחדיו למען קונפדרציית המדינות של אמריקה. צ'אנג ואנג איבדו חלק מרכושם כתוצאה מהמלחמה, ויחסם כלפי השלטון נעשה מריר.
לאחר המלחמה הם פתחו שוב בתערוכות ציבוריות, אבל לא זכו בהצלחה רבה.
התאומים מתו באותו יום בינואר 1874, בגיל 62. צ'אנג, שסבל מדלקת ריאות קלה, מת לפתע בשנתו. אנג, שקם ומצא את אחיו מת, קרא לאשתו וילדיו שיבואו לטפל בו. הם זימנו רופא, על מנת לבצע ניתוח חירום להפרדה, אך אנג סירב להיפרד מאחיו. הוא מת כ-3 שעות מאוחר יותר. (אגדה אורבנית טוענת שאנג מת מבהלה, במוצאו את אחיו מת, אבל לא כך היה.) אשתו של צ'אנג מתה ב-29 באפריל 1892 ואשתו של אנג מתה ב-21 במאי 1917.
מורשת.