בית העלמין קולון (בספרדית: Cementerio de Cristóbal Colón) הוא בית הקברות הלאומי של קובה הממוקם ברובע ודאדו שבהוואנה, הידוע בשל האנדרטאות, המאוזוליאומים, אחוזות הקבר והקפלות המפוארות שבו, שהפכו אותו גם לאתר תיירות פופולרי. שטחו של בית העלמין 566 דונם וקבורים בו כמיליון בני אדם.
בין מיליון הקברים נמנים גם קבריהם של הגנרל מקסימו גומס (מראשי המאבק לעצמאות קובה), הסופר אלחו קרפנטייר, הצלם אלברטו קורדה, המוזיקאי קומפאי סגונדו, ואחרים.
היסטוריה.
בעקבות מצוקה במספר מקומות הקבורה בבית העלמין העירוני של הוואנה במהלך המאה ה-19, הוצא ב-28 ביולי 1866 צו מלכותי המורה על הקמתו של בית עלמין חדש על שם כריסטופר קולומבוס. העבודות על הקמתו החלו ב-30 באוקטובר 1871, ובתוך שנה החלה בו הקבורה באופן רשמי. העבודות הסתיימו רק ב-1886, אז הוקמה גם הקפלה המרכזית (La Capilla central). אף כי מרבית הנקברים היו בני המעמדות הגבוהים, ראשוני הנקברים היו 55 עבדים אפריקאים.
מבנה ואתרים מרכזיים.
צורתו של בית העלמין מלבנית - אורכו 830 מ' ורוחבו 630 מ'. מבנהו סימטרי, וארבע דרכים מרכזיות חוצות אותו לארבעה רבעים שווים בגודלם. הדרכים נפגשות בקפלה המרכזית, שבמרכזו. ככלל, הקברים המפוארים יותר מרוכזים בעיקר בצפון בית העלמין ולאורך הדרכים המרכזיות, ואילו בחלקו הדרום-מזרחי קברים פשוטים יותר וכן קברים של מי שאינם קתולים, קורבנות מגפות, ועד 1924 גם שחורים ובני תערובת.
עם האתרים המרכזיים בבית העלמין נמנים אתרים אלה:
יער ביאלובייסקה
היער הבתולי בְּיַאלוֹבְיֶיסְקָה (בפולנית: Puszcza Białowieska; בבלארוסית: Белавежская пушча) הוא יער בבלארוס ובפולין השוכן במרחק של כ-70 קילומטרים צפונית לברסט ליטובסק. היער הוא השריד היחידי מיער גדול יותר שהשתרע על פני המישור האירופי הגדול, שהשתרע בין הרי הפירנאים והאוקיינוס האטלנטי במערב, לבין הרי אורל במזרח. פירושו המילולי של השם הוא מגדל לבן (ביאלו - לבן, ווייז'ה - מגדל).
אתר המורשת העולמית והשמורה הביוספרית שוכנים בחלק הדרום-מערבי של בלארוס, באובלסט ברסט ובאובלסט הורדנה, וליד העיר ביאלובייז'ה בנפת פודלסיה (מרחק של 62 ק"מ דרומית-מזרחית לביאליסטוק ו-190 ק"מ צפונית-מזרחית לוורשה) שבפולין. החלק הפולני של היער הוא אזור מוגן בשם הפארק הלאומי ביאלובייסקי (Białowieski Park Narodowy), והוא משתרע על פני שטח של 100 קמ"ר. שטחו של החלק הבלארוסי הוא 1,771 קמ"ר; שטחו של אזור הליבה של הפארק הוא 157 קמ"ר; שטחו של אזור החיץ הוא 714 קמ"ר, ושטחו של אזור המעבר הוא 900 קמ"ר, כאשר שטחם הכולל של אתר המורשת העולמית והפארק הלאומי הוא 876 קמ"ר. הגבול בין שתי המדינות חוצה את היער ובעלי חיים ותיירים לא יכולים לחצות אותו. גדר הביטחון שומרת על הבידוד הגנטי בין הביזונים האירופיים הגדלים משני צדיה.
החלק הבלארוסי.
החלק הבלארוסי (בֶּלַבֶּזְ'סְקָאיָה פּוּשְצָ'ה - Белавежская пушча) של היער מנוהל מהעיר קאמייניאוקי ויש בו מעבדות וגן חיות המחקה את הסביבה הטבעית של הביזון האירופי (שהובא לאזור מחדש ב-1929), קוניק (גזע סוס חצי פראי), חזיר בר, אייל קורא ומינים אנדמיים אחרים. כמו כן, בחלק זה יש מוזיאון קטן, מסעדה, מזנון ובתי מלון, שנבנו במהלך התקופה הסובייטית ומצבם התחזוקתי לא טוב. מעט תיירי חוץ מבקרים בחלק הבלארוסי, וזאת בעקבות היעדר מתקנים ובעקבות אמצעי בקרה שונים (כגון החובה להירשם בברסט ליטובסק במשרד הויזה של משרד הפנים הבלארוסי).
החלק הפולני.
בחלק הפולני (הפארק הלאומי ביאלובייסקה - Białowieski Park Narodowy) נמצאת קרחת היער ביאלובייסקה שנבנתה במקור עבור הצארים הרוסיים, שהיו הבעלים הפרטיים האחרונים של היער (בין 1888 ל-1917) כאשר היער כולו היה בשטחה של האימפריה הרוסית. בקרחת היער יש מלון, מסעדה וחניונים, ומאזור זה ניתן לסייר באזור המפוקח היטב באמצעות מרכבות סוסים). בחלק הפולני של היער מבקרים כ-100,000 תיירים בכל שנה. בקצה היער שוכנת העיר ביאלובייז'ה.
היסטוריה.
בעבר, היה כל שטח מזרח אירופה מכוסה ביערות בתוליים הדומים ליער ביאלוביז'ה. בני האדם הפליגו לאורך נתיבי הנהר עד המאה ה-14; הדרכים והגשרים הופיעו בתקופה מאוחרת יותר. במאה ה-14 ניתנו היתרי ציד מוגבלים. במאה ה-15 הפך היער לרכושו של המלך ולדיסלב השני, שהשתמש בו כמאגר מזון עבור הצבא שלו שנלחם בקרב גרונוולד. ולדיסלב השני התגורר באחוזת העץ שבביאלובייסקה במהלך מגפה שהתפרצה ב-1426. בשנת 1538 נחקק החוק הראשון העוסק בהגנת ושימור היער, כאשר זיגמונד הראשון הוציא צו שלפיו כל מי שיצוד ביזון אירופי ללא רישיון יוצא להורג. כמו כן בנה זיגמונד אחוזת ציד חדשה בביאלוביז'ה, והיער כולו נקרא על שמה.
על מנת להגן על הביזון האירופי, הפארק הוכרז ב-1541 כשמורת ציד. ב-1577 נכתבה מגילת הזכויות (צ'ארטר) של היער שלפיה הוקם חבר מנהלים מיוחד שיבדוק את שימושי הפארק השונים. המלך ולדיסלב הרביעי קבע ב-1639 את "חוק היער המלכותי ביאלובייסקה". לפי החוק יהיו כל האיכרים ביער חופשיים, אם יעבדו עבור המלך כציידים מלכותיים. האיכרים קיבלו פטור ממסים בתמורה לטיפול ביער, והיער חולק לשנים-עשר אזורים משולשים שמרכזם בביאלוביז'ה.
בתקופה שקדמה לשלטונו של יאן קז'ימייז' השני היער לא היה מיושב, אולם, בשלהי המאה ה-17 הוקמו באזור מספר כפרים קטנים על מנת להתמודד עם כריית הברזל המקומית וייצור הזפת. הכפרים היו מאוכלסים במתיישבים ממזובשה (Mazowsze) ופודלאסקייה, ורובם קיימים גם היום (2008).
לאחר פירוקו של האיחוד הפולני-ליטאי הפך הצאר פאבל הראשון את תושבי היער לצמיתים והעביר את השליטה בהם, ביחד עם חלקים מהיער, לידיהם של אריסטוקרטים וגנרלים רוסים. בתוך 15 שנים ירד מספר הביזונים מ-500 לכ-200. אולם, בשנת 1801 הקים הצאר אלכסנדר הראשון את השמורה מחדש ושכר מספר מצומצם של איכרים לצורך הגנה על בעלי החיים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגיע מספר הביזונים ל-700. אולם כיוון שרוב תושבי היער השתתפו במרד הצוערים (500 מתוך 502), המשרות שלהם בוטלו וההגנה על היער פסקה כתוצאה מכך.
אלכסנדר השני ביקר ביער ב-1860 והחליט לחדש את המעמד המוגן של הביזונים. בעקבות הפקודות שניתנו על ידו המקומיים הרגו את כל הטורפים: זאבים, דובים ושונרים. היער הבתולי עבר לבעלותם המלאה של הצארים הרוסים ב-1888, והוא הפך לשמורת ציד מלכותית. הצארים החלו לשלוח את הביזונים כמתנה לערי בירה אירופיות ובמקביל הביאו ליער מרחבי האימפריה אייליים, אייל קורא ובעלי חיים אחרים. מסע הציד הצארי המשמעותי האחרון נערך ב-1912.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היער ספג פגיעות רבות. צבא הקיסרות הגרמנית כבש את האזור ב-1915 והחל לצוד בעלי חיים. במהלך שלוש השנים שבהן נמשך הכיבוש הגרמני הונחו באזור למעלה מ-200 ק"מ של מסילות רכבת על מנת להקל על הפיתוח התעשייתי המקומי. שלוש מנסרות הוקמו בהיינווקה, ביאלובייז'ה וגרודקי. עד ה-25 בספטמבר, כאשר הוצא צו האוסר על ציד בתוך השמורה, נהרגו כ-200 ביזונים. אולם, החיילים הגרמנים, הציידים הלא מורשים והבוזזים הסובייטים המשיכו להרוג ביזונים עד שהאזור נכבש על ידי הצבא הפולני בפברואר 1919. הביזון האחרון נהרג חודש אחד לפני כן.
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית ב-1921, החלק המרכזי של פושצ'ה ביאלובייסקה הוכרז כשמורת טבע לאומית. בעקבות מחקר שנערך ב-1923 התברר כי לאחר המלחמה נותרו בכל העולם רק 54 ביזונים - ואף לא אחד מהם בפולין. ב-1929 הובא למקום עדר קטן של ארבעה ביזונים ממספר גני חיות ומהקווקז המערבי (הביזונים נכחדו מהקווקז המערבי כמה שנים לאחר מכן). על מנת להגן על הביזונים הפארק הוכרז ב-1932 כפארק לאומי.
ההכרזה על האזור כפארק לאומי הוכיחה את עצמה וב-1939 התברר כי בפארק יש 16 ביזונים. שני ביזונים היו מגן החיות בפשצ'ינה (Pszczyna), והם היו הצאצאים הישירים של הביזונים מהיער שניתן לדוכס פלב על ידי הצאר אלכסנדר השני ב-1865.
התושבים המקומיים ממוצא אתני פולני גורשו מהמקום לאזורים מרוחקים של ברית המועצות. במקומם הובאו למקום עובדי יער סובייטים, אך היער נכבש על ידי הוורמאכט הנאצי ב-1941, ולאחר מכן הוא גירש ממנו את התושבים הסובייטים. הרמן גרינג תכנן להקים ביער את שמורת הציד הגדולה ביותר בעולם. החל מיולי 1941 היער הפך למקום המקלט של פרטיזנים פולנים וסובייטים. השלטון הנאצי ארגן הוצאות להורג המוניות של אנשים שנחשדו בסיוע למחתרות. האזור שוחרר על ידי הצבא האדום ביולי 1944. הוורמאכט הנסוג החריב את אחוזת הציד ביאלובייז'ה ההיסטורית.
לאחר המלחמה חולק היער בין פולין ובין בלארוס הסובייטית. החלק הסובייטי הושם תחת ניהול ציבורי בעוד שהחלק הפולני נפתח מחדש לציבור ב-1947. בלאבז'סקאיה פושצ'ה זכה להגנה חוקתית מטעם מועצת הקומיסרים העממית של האיחוד הסובייטי.
השמורה זכתה למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו ב-1992 והוכרה כשמורה ביוספרית על ידי תוכנית האדם והביוספרה של אונסק"ו ב-1993.
האטרקציות התיירותיות החדשות באזור הן מוזיאון "השנה החדשה" ומגוריו של דד מורוז (דמות בקרב הסלאבים המזרחיים המקבילה לסנטה קלאוס). החל מה-1 בינואר 2004 מבקרים במוזיאון אלפי תיירים בכל שנה.
החלק הבלארוסי של הפארק הוא המקום שבו נחתם הסכם בלאבז'ה על ידי המנהיגים של אוקראינה, רוסיה ובלארוס. הסכם זה היה אבן דרך חשובה בפירוקה של ברית המועצות.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה חלק משיחות המשא ומתן בין הצדדים נערכו בחלק הבלארוסי של היער.
מוראל
המנון סלובקיה