31 ספורטאים ישראלים נטלו חלק במשחקים, והם התחרו בארבעה ענפים: אתלטיקה, כדורגל, קליעה ושחייה. נבחרת הכדורגל רשמה את ההישג הגבוה ביותר של המשלחות הישראליות למשחקים האולימפיים עד אז, כשהעפילה לשלב רבע הגמר. המשחק, מול נבחרת בולגריה, הסתיים בתוצאה 1-1, והנבחרת הבולגרית העפילה לשלב חצי הגמר בעקבות הגרלה. ספורטאי ישראלי נוסף שהגיע להישג נאה היה השחיין אברהם מלמד. מלמד העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-100 מטר פרפר. הוא סיים במקום החמישי במקצה ובמקום ה-11 הכללי, הישג שיא לשחיין ישראלי עד אז.
אולימפיאדת הנכים 1968.
בסמוך לאחר האולימפיאדה, היו אמורים להיערך במקסיקו סיטי גם המשחקים הפאראלימפיים. ב-1966 הודיעה ממשלת מקסיקו כי בשל קשיים טכניים לא תוכל לארח את המשחקים. ישראל התנדבה לקיים את המשחקים במקומה, ואירחה אותם ברמת גן (אף שבאופן רשמי נקראו "אולימפיאדת תל אביב").
סופות בנגב
באר שמע
חורבת באר שמע היא אתר עתיקות גדול במערב הנגב הצפוני, ממזרח לכביש אורים-צאלים, נמצאת כ-6 ק"מ דרומית לקיבוץ אורים. האתר, המשתרע על שטח של כ-500 דונם, נמצא על אחת מתוואי דרך הבשמים בין חלוצה ועזה.
היסטוריה.
המקום ידוע ממקורות היסטוריים בשם בירזמה (באר צמא) או בירסמה (באר שמע) מהמאה ה-2 לספירה. האתר נזכר באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה ה-4 לספירה, ובמסמך הביזנטי Notitia Dignitatum מתחילת המאה ה-5 לספירה, מוזכרת יחידה צבאית בשם 'פרשים תמודים אילירים' שישבו באתר. האתר נזכר גם על ידי היסטוריונים נוצרים בתקופה הביזנטית כ'גרריס' ובו קהילה של נזירים אדוקים. בתקופה זו האתר היה מרכז שלטוני של הטריטוריה האימפריאלית של סלטוס גרריתיקוס.
האתר כולל כנסייה גדולה ובה רצפת פסיפס נדירה. הפסיפס כולל מדליונים ובתוכם בעלי חיים, דמויות מיתולוגיות, סלי פרי ואמפורות. גם מופיעות בו כתובות המציינות שהכנסייה נבנתה לכבודו של סטפנוס הקדוש. הכנסייה ניצבה בתחומיו של מנזר גדול, והיא אחת מכנסיות רבות במערב הנגב הצפוני המכילות פסיפסים דומים, כגון כיסופים, גרר ומגן, שהוקמו בצידם של יישובים גדולים מהתקופה הביזנטית, על צירי העלייה לרגל מארץ ישראל וסוריה אל דרום חצי האי סיני.
האתר נסקר לראשונה בשנת 1902 על ידי אלואיס מוסיל. בשנים 1989-1990 נוהלה במקום חפירה של רשות העתיקות שנוהלה על ידי דן גזית וישעיהו לנדר, ובה נתגלתה הפסיפס. לאחר חקירת הפסיפס הוא כוסה באדמה למניעת השחתתו. בשנת 2006 נערכה עונת חפירות נוספת באתר. בעונה זו נתגלו חלקי מבנים רחבי ידיים, גת מפוארת עם מבנים שבהם אכסנו קנקני יין (קנקני שק וקנקני עזה) ומרתף שנראה ששימש כיקב, יסוד אמת מים ושרידי בית מרחץ. כמו כן, אותרו באמצעות מכ"ם חודר קרקע שרידי מבנה מסיבי, כנראה אמפיתיאטרון או בריכת מים גדולה. בחפירות התגלו גם מבנים מהתקופה האיסלמית הקדומה (המאה ה-8 לספירה), והממלוכית (המאות 13–14 לספירה). האתר עבר שוד אבנים רציני בתחילת המאה ה-20. הממצאים שנתגלו מביאים להשערה כי מדובר ביישוב גדול ומתוכנן היטב. לדעת מרדכי גיחון האתר שימש כחלק מקו ההגנה שנקרא לימס פלשתינה, שהוקם בתקופה הרומית ונועד להגן על הארץ הנושבת מפני פשיטות של נוודים מהמדבר.
סטפנוס הקדוש
סטפנוס הקדוש (ביוונית: Άγιος Στέφανος) היה דיאקון, אחד מראשיה הראשונים של הקהילה הנוצרית בכלל, ובירושלים בפרט. הוצא להורג, על ידי הסנהדרין, בשנת 34 לסה"נ לערך ונחשב למרטיר הנוצרי הראשון.
מקורות לדמותו.
דמותו של סטפנוס היא דמות מיתית, לכן, הידע הקיים אודותיה שאוב ממקורות דתיים גרידא, אולם בשל ריבוי המקורות ניתן להסיק כי ישנה אחיזה במציאות לגבי קיומה הממשי. סטפנוס עמד בראש שבעת הדיאקונים הראשונים, נושאי הבשורה, שקיבלוה ישירות משליחיו של ישו ומונו על ידם להיות אמונים על כלכלת עניי הנוצרים בירושלים. סטפנוס היה ידוע כמטיף נוצרי אדוק שעורר התנגדות בקרב הקהילה היהודית בירושלים בעקבות אמירותיו המוחצנות כנגד מנהגי היהודים. בשל הטפות אלו הועמד סטפנוס לדין בפני הסנהדרין בהאשמת ביזיון בית המקדש ופגיעה בחוקי התורה. במשפטו, נשא סטפנוס נאום הגנה ביקורתי במיוחד אך השומעים אטמו את אוזניהם מלשמוע ובסופו הוציאו אותו אל מחוץ לעיר ורגמו אותו באבנים. בטקס הסקילה היה נוכח פאולוס שהפך לאחד מראשי הכנסייה.
המסורת אודותיו מופיעה בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז':
במשפטו, נשא סטפנוס נאום ארוך, המופיע במלואו בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז', בו סקר את תולדות עם ישראל, תוך שימת דגש על הכפירה של העם היהודי לדורותיו בנביאיו ובתורת ישראל. שיאה של הכפירה אותה הציג סטפנוס הייתה הבגידה במשיח ובבשורתו. דבריו נתקבלו בידי ההמון כזלזול בפולחן בית המקדש, המבטא לטענתו את תלותו של האל בהיכל ובמצוות הדת, אולם הדבר שעורר את העם להמיתו הייתה קריאתו "הנני ראה את השמים נפתחים ואת בן האדם נצב לימין האלהים".
על פי הכתוב בברית החדשה, ראשי הכהנים והפרושים הבינו לא נכון את ישו כאשר אמר "הִרְסוּ אֶת־הַהֵיכָל הַזֶּה וּבִשְׁלשָׁה יָמִים אֲקִימֶנּוּ", שכן, כוונתו הייתה להיכל גופו ולא לבית המקדש. על כן הרושם שנוצר אצל מנהיגי העם היה כי ישו ושליחיו מתנגדים לתורה ולמקדש, וזאת גם הייתה אחת הטענות שהועלו במשפטו של ישו בפני הסנהדרין. על כן, רושם זה דבק גם בסטפנוס כאשר הכריז בנאומו את דברי ישעיהו הנביא: "הַשָּׁמַיִם כִּסְאִי, וְהָאָרֶץ הֲדֹם רַגְלָי אֵי־זֶה בַיִת אֲשֶׁר תִּבְנוּ־לִי, וְאֵי־זֶה מָקוֹם מְנוּחָתִי".
חוקרים ביקורתיים יותר טוענים שעקב העובדה שסטפנוס מזכיר במהלך הנאום את שכם ולא את חברון כמקום קבורתו של יעקב אבינו, בניגוד לכתוב במקרא, הרי שמדובר על דמות פיקטיבית או על תיאור פיקטיבי של דמות אמיתית שנוצרה על ידי מקורבים לשומרונים באותה תקופה, ואינה מבוססת על תלמיד של רבן גמליאל.
גילוי שרידיו של סטפנוס.
לפי ספר מעשי השליחים, נסקל סטפנוס מחוץ לשערי העיר ירושלים (ז, 58), מקום אשר זוהה בתקופה הביזנטית מול שער שכם, בו עומדת כנסיית סטפנוס הקדוש.
שער שכם נקרא במשך מאות שנים על שמו של סטפנוס. גם שער האריות נקרא בעבר על שמו.
על פי המסורת הנוצרית המובאת בספרו של אנדרי סטרוס מאוניברסיטת רומא, ישנן מסורות שונות לגבי מקום קבורתו של סטפנוס הקדוש. המסורת המסתמנת כאמינה ביותר סוברת כי רבן גמליאל היה הדמות המכריעה בנוגע למקום הקבורה של הקדוש. לפי מסורת זו, רבן גמליאל, אשר גילה אהדה רבה לתלמידי ישו והאמין בחפותו של סטפנוס, הורה למשרתיו לקחת את גופת הקדוש ולהביאה לאחוזתו השוכנת בבית ג'מאל, בשיפולי הרי יהודה, שם נקבר לאחר טקס מכובד ואמירת הספד באתר הקבורה של רבן גמליאל.
בשנת 415 כתב לוקיאנוס, כומר הכפר גמלא שביהודה (בית ג'מאל), כי חלם חלום ועל פיו מצא את עצמות סטפנוס. במקום בו נמצאו עצמות אלו נבנתה כנסיית סטפנוס הקדוש.
לגילוי השרידים היו השלכות פוליטיות-כנסייתיות חשובות, ביניהן תרומה למעמדה המתחזק של הכנסייה בירושלים ולחיזוק הקשר בינה לבין המרכז הכנסייתי בקיסריה.
תוכן האיגרת.
הטקסט נכתב במקור ביוונית, ולאחר מכן תורגם בשתי גרסאות ללטינית, כנראה לשם הפצת האיגרת ברחבי הים התיכון. במהלך השנים נוספו תרגומים לשפות שונות.
חלקה הראשון של האיגרת הוא מכתבו של הכומר אוויטוס, מספרד, בו הוא מבקש מלוקיאנוס, מגלה שרידיו של סטפנוס הקדוש, למסור לו את סיפורו המלא של מסעו כדי שיוכל לפרסם את סיפור הנס.
חלקה השני של האיגרת מתאר את מסע הגילוי, כמענה לבקשתו של אוויטוס. הסיפור התחיל ביום ששי בשלושה בדצמבר, שנת 415, כאשר התגלה אל לוקיאנוס איש זקן, שהזדהה כגמליאל, ואמר לו ללכת לירושלים ולומר לבישוף העיר – יוהנס הקדוש, שיפתח את מבנה הקבר כדי שהאל, משיחו ורוח הקודש (נצרות) יפתחו את שער הרחמים בעולם הזה. עוד אמר לו גמליאל כי מי שקבור על ידו בנוסף לבנו, אביבאס, הוא סטפנוס הקדוש, אשר נסקל בירושלים בגלל אמונתו במשיח.
לוקיאנוס קיבל מגמליאל הנחיות בדבר מיקומו המדויק של הקבר המשותף לו, לבנו ולסטפנוס, ויצא למסע גילוי השרידים. כשם שתיאר זאת גמליאל בנבואה, מצא לוקיאנוס את קברו של סטפנוס, אשר סומן בשושנים אדומות ומוקם מזרחית לפתח הקבר, ועליו נכתב 'כליאל', בתרגומו Stephanus Dei – כתר האל. את חשיפת הקבר ליוו מעשי ניסים של ריפוי פלאי וגשם בעיצומה של בצורת.
פיזור שרידי הקדוש.
בסיומה של האיגרת מסופר כי שרידיו של סטפנוס הועלו לירושלים, והונחו זמנית בכנסיית ציון. על שמו של סטפנוס נבנה במאה החמישית מנזר סנט אטיין במקום בו על פי המסורת נסקל, במרחק של כמה עשרות מטרים משער שכם. באותה מאה בנה הבישוף יוחנן, כנסייה נוספת על שמו בבית ג'מאל, (ליד בית שמש).
בנוסף לקבורתו של הקדוש בירושלים, שרידים ואפר מעצמותיו החלו להתפזר ברחבי העולם, והופקדו בידיהן של כנסיות שונות שזכו ליוקרה וכבוד בשל נוכחות שרידיו של הקדוש במשכנן. על פי המסורת הנוצרית, לאחר מספר שנים מגילוי שרידי הקדוש נשלחו חלקים מהם לקונסטנטינופול, רומא, אפריקה, ספרד ובריטניה. ברחבי העולם ישנן עשרות כנסיות המנציחות את זכרו, בהן, כנסיית סטפנוס הקדוש בבית ג'מאל וקתדרלת סטפנוס הקדוש (סן סטפן) בווינה.
מקומו במסורת הנוצרית.