וסטרן יוניון יצאה, עד מהרה, מהמטה שלה בברודוויי 145, והחליטה לחפש מטה במשרדים חדש בהנהגת הנשיא ויליאם אורטון ובעל המניות הראשי קורנליוס ואנדרבילט השני . תחילה ניסתה החברה לרכוש את בית אסטור , מול בית הדואר של העירייה ובית המשפט שמצפון לו, אולם ניסיון הרכישה לא צלח. עד מרץ 1872, וסטרן יוניון רכשה קרקע בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב דיי, ושילמה $840,000 לתומאס ו. אוונס , רופא השיניים של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי. החברה ביקשה להקים מבנה בן עשר קומות שבו היא תתפוס שלוש מהקומות. לפי הסופר האדריכלי רוברט א.מ. שטרן , המבנה ישמש גם כ"ייצוג גלוי של ההגמוניה הווירטואלית של וסטרן יוניון בתחומה ומוצקות המנהיגות שלו". מנהלי החברה הצביעו באפריל 1872 לגייס 1.5 מיליון דולר בהנפקת איגרות חוב לבניית הבניין.
וסטרן יוניון ערכה תחרות אדריכלית לתכנון ועיצוב הבניין. התחרות, שהוכרזה במרץ 1872, הייתה פתוחה רק לאדריכלים מוזמנים נבחרים, שהגישו תוכניות ללא שמותיהם. לאחר הגשת הסקיצות הראשוניות, וסטרן יוניון ביקשה תוכניות מפורטות מ-3 מתחרים איתם רצתה להמשיך את התחרות. וסטרן יוניון לא התחייבה לשלם שכר טרחה לאדריכל הזוכה, ולכן שלושת האדריכלים המוזמנים סירבו להמשיך ולהשתתף. ג'ורג' פוסט זכה בתחרות ביולי, אך לא לפני שהתעוררה מחלוקת עם וסטרן יוניון על תשלום שכר טרחה. שכר הטרחה היה עניין מרכזי עבור פוסט, שנאבק לשלם את שכר הדירה הגבוה במשרדו בבניין אקוויטבל לייף. ב-8 באוגוסט, זמן קצר לאחר שפוסט נבחר כאדריכל, החלה העבודה על היסודות.
התכתבויות בין פוסט ואורטון הצביעו על כך שתוכניות המרתפים הוכנו במלואן עד סוף אוגוסט 1872. קבלנים החלו להגיש הצעות לעבודות המרתף בספטמבר, והגרניט ששימש לבניית המרתף הוכן חודשיים לאחר מכן. במרץ 1873 נבחר הקבלן הראשי. תוכניות הבנייה המקוריות ציינו כי הבניין יהיה רק בגובה 9 קומות, אך בסופו של דבר הוא נבנה עם 10 קומות, למעט קומת הקרקע, שנחשבה למרתף מוגבה במלואו. בתכנון, בניית הבניין הייתה אמורה להסתיים באמצע 1874, אבל באותה עת העבודה הגיעה רק לקומה השביעית. משלוחי הגרניט ריצ'מונד עוכבו בגלל שיטפון במחצבה שבה נרכש הגרניט. הבניין היה מוכן לאכלוס ב-1 בפברואר 1875. בסך הכל בנייתו עלתה 2.2 מיליון דולר.
שימוש.
עם פתיחת הבניין, הקומה הראשונה והשנייה הושכרו לשוכרי משרדים. חדר אחד בקומה הראשונה אוייש על ידי עורך העיתון של חברת וסטרן יוניון טלגרף, ה-Journal of The Telegraph, הקומות השלישית עד החמישית אויישו על ידי המנהלים של וסטרן יוניון; החשמלאי, המבקר, לשכת התעריפים ומשרדי המפקחים הכלליים; וחברת טלגרף הזהב וחברת הסטוק טלגרף. בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השלישית היה משרדו של נשיא וסטרן יוניון. בתחילה, חדר ניתוח הטלגרף תוחזק על ידי 290 מפעילים, מתוכם 215 גברים ו-75 נשים. חדר ניתוח הטלגרף פעל 24 שעות ביממה. על פי ספר משנת 1879, החדר היה מאויש על ידי יותר מ-300 מפעילים בשעות היום ועל ידי 100 מפעילים בלילה.
בשנת 1883 הותקנה תאורה חשמלית בבניין, והחליפה את מערכת תאורת הגז שהייתה בשימוש קודם לכן. עד 1886, וסטרן יוניון תפסה את כל שטחי הקומה הראשונה וחלק גדול משטחי הקומה השלישית. כל הקומה החמישית וחלק ניכר מהקומה הרביעית הושכרו לחברות אחרות. הגג ניזוק קלות בשריפה משנת 1889, תקרית שתוארה על ידי כלי התקשורת המחישה את איכות חומרי העמידות בפני אש שבבניין. עד 1890, חמש הקומות הנמוכות ביותר הושכרו לסוכנות הידיעות של ניו יורק ומערכות רכבת רבות.
ב-18 ביולי 1890, הגג והקומות העליונות נהרסו כליל בשריפה, אשר על פי ההערכות נגרמה מחוטי חשמל פגומים. המבנה היה מצויד באופן גרוע להגנה מפני שריפות, שכן הוא הכיל חפצים דליקים במחסנים שלו, והיו לו מעט דרכי מילוט ויציאה. הקומה החמישית, הקומה הגבוהה ביותר ששרדה את השריפה, פונתה כדי לפנות מקום לחדר זמני עבור ניתוח הטלגרף, אך חלקו הנותר של הבניין ניזוק מהמים ששימשו לכיבוי השריפה. בעוד שהשריפה עצמה לא גרמה למוות, פועל לפינוי פסולת מת לאחר מכן כאשר מגלשה זמנית לפינוי פסולת נפלה עליו. ארבעה ימים לאחר השריפה חזרו העובדים לעבודה. פקידי וסטרן יוניון שכרו את פוסט כדי לסקור את הבניין ולקבוע כיצד יתוקן החלק העליון של הבניין. בסופו של דבר, וסטרן יוניון החליטה להרוס את חמש הקומות העליונות ולבצע שיקום שיכלול בניית 4 קומות עם גג שטוח. הארדנברג נשכר לתכנון השיקום, שהושלם ב-1891, וב-1892 אנשי תקשורת זכו לקיים סיור בחדר הניתוח החדש. הבניין המורחב תפס מגרש נוסף ברחוב דיי 14–18 בנוסף למגרש עליו עמד הבניין הישן.
הריסה.
בעשור הראשון של המאה ה-20, וסטרן יוניון החלה לקנות מגרשים אחרים באותו בלוק. בשנת 1909 נרכשה וסטרן יוניון על ידי AT&amp;T, ובשנה שלאחר מכן, חשפה AT&amp;T תוכניות לשיפוץ משרדי וסטרן יוניון "למען אירוח הציבור ורווחתם" של העובדים. בנובמבר 1911 הציע ויליאם ו. בוסוורת' לוועדה לתכנן בניין מטה בברודוויי 195. הוא יזם תוכניות לבניין בן 29 קומות עם חזית לבנים הפונה לרחוב ברודוויי מרחוב דיי לרחוב פולטון, שייבנה על שטח המגרש של בניין וסטרן יוניון ובנוסף, על המגרשים הנוספים שנרכשו. כדי למזער את ההפרעה לפעילותה של וסטרן יוניון, הבניין החדש אמור היה להיבנות במספר חלקים, ותאגיד בורדווי 195 אורגן במטרה לתפעל את המבנה הקיים.
על המגרש שסופח לבניין וסטרן יוניון, ברחוב דיי 14–18, עמד בניין שהריסתו החלה ב-1912. ה-New York Associated Press עבר לרחוב צ'יימברס 51 באפריל 1914, ועובדי וסטרן יוניון עברו למבנה חדש בשדרת האמריקות 32 ביוני של אותה שנה. באוגוסט, ה"וול סטריט ג'ורנל" דיווח כי הבניין הישן נהרס במהירות, וקבע, "הקירות בקרוב ייהרסו לחלוטין". בניין 195 ברודוויי החדש הוכרז כשהושלם ב-1916. חברת וסטרן יוניון המשיכה לתחזק את משרדיהם בברודוויי 195 עד 1930, אז עברה למבנה חדש ברחוב הדסון 60 צפונה יותר.
מורשת.
העיצוב של בניין וסטרן יוניון זכה לביקורת מעורבת. המגזין The Aldine השווה את בניין וסטרן יוניון לקתדרלה, בהתחשב בכך שהוא בולט כל כך בקו הרקיע של מנהטן תחתית. הניו יורק טריביון הלין על כך ש"בניין בולט כל כך[...]לא ניתן היה לאבטח". אלפרד ג'יי בלור, שפנה למכון האמריקאי לאדריכלים זמן קצר לאחר השלמת הבניין, חש שפוסט עשה טעות בשימוש באבן בהירה לרצועות על החזית, וכן מתח ביקורת על עיצובי הפיר והגג. למרות זאת, הוא גם הצהיר על הערצתו לעיצוב. מעורבותו של פוסט בבניין וסטרן יוניון הובילה את ונדרבילט, אז בעל המניות העיקרי של וסטרן יוניון, להתקשר עם פוסט לעיצוב ביתו בשדרה החמישית , למרות חוסר הניסיון היחסי של האחרון בתכנון מבני מגורים. כשהשחזור של הקומות העליונות הושלם, "רישום ומדריך נדל"ן" (Real Estate Record and Guide) מתח ביקורת על התכנון החדש, באומרו, "הבניין המשוחזר הסתיים כעת מבחינה ארכיטקטונית; עמדנו לומר 'הושלם'; אבל זה לעולם לא יכול להיות עד הסוף של זמן. במתמטיקה שני חצאים עשויים ליצור שלם, אבל באדריכלות הם לא בהכרח; ובדוגמה המדוברת הם בהחלט לא עושים את זה".
גם סקירות מאוחרות יותר הדגישו את חשיבות המבנה. סופר האדריכלות וינסטון וייסמן הצהיר ב-1972 כי "העיקרון הבסיסי" של האדריכלות "מוכתב על ידי הפונקציה", אשר פוסט "מציין מבחינה אדריכלית בצורה מעודנת ובבניין גבוה במיוחד שבו אי אפשר היה לפספס את המסר שלו". שטרן, כתב ותיאר ב-1999 את הבניין כ"אנדרטה תאגידית מפוארת, אחד מקומץ מבנים חשובים" שנבנו אחרי השלמת בניין אקוויטבל לייף.
המבנה הראשון תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין ניו יורק טריביון. בנייני טריביון ווסטרן יוניון מצוינים, באופן שונה, בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בגלל עליית הגובה המשמעותית שהציגו. היסטוריון האדריכלות, מונטגומרי סולייר , כתב כי בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון היו "באופן ברור, בעלי תכנון מבוסס מעלית, בהשוואה לאקוויטבל לייף", בהתייחס לתכנון של בניין אקוויטבל לייף, שהעניק לו מראה מצומצם. הפרש הגבהים מהאקוויטבל היה משמעותי מספיק כדי למשוך תשומת לב מדיווחים בתקשורת כמו ה-Graphic, שכתב ב-1873 כי "בניין וסטרן יוניון יהיה המבנה העסקי הרם ביותר בברודוויי פי שניים מגובה מבנה האבן החומה בן חמש הקומות. מצפון לו".
חליפת מלחים
חליפת מלחים היא במקורה חליפת מדים ליורדי ים. אולם מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד המחצית השנייה של המאה ה-20 שימשה חליפת המלחים כבגד ייעודי לילדים. במספר מדינות משמשת גרסה של חליפת מלחים כתלבושת אחידה לתלמידי ותלמידות בית ספר, לבנים עם מכנסיים קצרים ולבנות עם חצאית וגרביים ארוכים. צווארון מלחים היה פריט לבוש מקובל לנשים צעירות עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
חליפת המלחים כמדים.
חליפת המלחים נכנסה לרוב ציי העולם במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כמדי שירות למלחים בכל התפקידים. החליפה מורכבת ממכנסיים ארוכים רחבים (כך שניתן לגלגל אותם בקלות לצורך עבודה על רציף מוצף מים, למשל), חולצה עם מפתח-צווארון בצורת V ללא כפתורים, בעלת צווארון גדול ייחודי, בתבנית מרובעת המונח על העורף ומגן על הגב ונסגר כמשולש על החזה וכובע או כומתה ("כובע פופאי"). החליפה, בדרך-כלל בצבעי לבן וכחול ומעוטרת בפסי-רוחב, נתפרה מבד זול, חזק ונוח כפשתן או כותנה. לעיתים נענדה על הצוואר גם עניבת-קשירה פשוטה (קרבט).