בשנת 1994 התגלה פריבקה בארגנטינה על ידי צוות טלוויזיה של רשת ABC בראשות הכתב סם דונלדסון, אשר עשה סדרת תחקירים על נאצים נמלטים. דונלדסון וצוותו ארבו לו ברחוב ליד בית ספר בו לימד והכתב עימת אותו בשאלות על הטבח בו השתתף. פריבקה דיבר איתו בגלוי, הצדיק את מעשיו ואמר כי הוא רק מילא את פקודותיו של ראש הגסטאפו של רומא, הרברט קפלר. הוא טען כי הקורבנות לא היו אלא "טרוריסטים" ואף הודה כי הוא זה שחיבר את הרשימות של מי שיהיו מוצאים להורג.
שידור הכתבה עורר תגובות סוערות על ידי רבים באיטליה. בלחץ הציבורי שהופעל על שלטונות ארגנטינה, נעצר פריבקה והושם במעצר בביתו בארגנטינה.
הסגרתו של פריבקה לאיטליה עוכבה במשך למעלה משנה על ידי עורכי דינו, תוך כדי הסתמכות על החוק הקובע כי על מקרי רצח חלה התיישנות לאחר 15 שנים. במאי 1995 קיבל שופט פדרלי בארגנטינה את התביעה האיטלקית להסגרה בטענה כי על פשעים נגד האנושות לא חלה התיישנות. התהליך התגלגל לבית המשפט העליון של ארגנטינה שקיבל את טענת ההסגרה.
משפטו.
פריבקה הצהיר בפתיחת משפטו באיטליה כי הוא אינו אשם. הוא לא הכחיש את מעשיו, אך האשים באחריות למעשי הטבח את הפרטיזנים האיטלקים (שהגדירם "המחבלים האיטלקים") על הרג 33 חיילי הוורמכט. הוא טען כי הצו להריגה הגיע ישירות מהיטלר, והוא חשב שזה היה עונש לגיטימי על מה שביצעו האיטלקים. במהלך המשפט התברר כי הוא עצמו ירה בשני איטלקים, כפי שמסר גם בעדותו משנת 1946 לפני שהצליח להימלט. חרף הודאתו על השתתפותו בטבח, קיבלו השופטים בפסק הדין את טענתו כי הוא רק מילא פקודות הממונים עליו והוא שוחרר.
זיכויו של פריבקה עורר תגובות חריפות באיטליה, בעיקר מקרב בני משפחתם של הקורבנות, אשר טענו כי לשופטים אין שום ערך לחיי אדם. מנהל מרכז שמעון ויזנטל, אמר כי עם מתן פסיקה זו, איטליה מתירה פשעים נגד האנושות. גרמניה החלה בניסיונות להסגירו אליה, אך נוכח הלחץ הציבורי באיטליה הוא נעצר שוב.
בית המשפט העליון האיטלקי החליט לפסול את שחרורו של פריבקה ולערוך לו משפט חדש בטענה כי לאדם יש אחריות אישית על מעשיו וכי אין לקבל את טענתו שהיה מוצא להורג אילו היה מסרב לציית לפקודות. במשפט החדש נמצא פריבקה אשם ונידון ל-15 שנים, שקוצרו לבסוף ל-10 שנים עקב גילו ומצב בריאותו. במרץ 1997 נדחתה הסגרתו לגרמניה ובמרץ 1998 דן בית המשפט לערעורים אותו ואת קרל הס שהשתתף יחד עמו בטבח למאסר עולם. עקב גילו המתקדם הוא הושם במעצר בית.
פריבקה טען במשפטו כי הוא היה קורבן של שנאה עזה, וכי הוא מואשם כמייצג את כל הזוועות שנעשו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא טען כי "נתתי לארגנטינה 50 שנים מהחיים שלי, והם לא רוצים אותי... לחמתי למען גרמניה בזמן המלחמה, ועכשיו הם רוצים להעמיד אותי שם לדין על ציות לפקודות".
שנותיו האחרונות ומותו.
ביוני 2007 קיבל פריבקה אישור לעזוב את ביתו על מנת לעבוד במשרד של עורך הדין שלו ברומא. צעד זה הוביל מחאה נזעמת, בין היתר מצד קבוצות יהודיות, והחלטת השופט בוטלה. מחאה נוספת מצד הקהילה היהודית וארגונים אנטי-פאשיסטיים ארעה ביולי 2013, כאשר חגג את יום הולדתו ה-100, ועשרות מפגינים מחו מול ביתו.
פריבקה מת בביתו בגיל מאה באוקטובר 2013. ארגנטינה, גרמניה ועיריית רומא סירבו לקבור אותו בתחומן. בתחילת חודש נובמבר 2013 נקבר בחשאי בקבר ללא שם בבית קברות שנמצא בין כותלי בית סוהר נטוש באיטליה.
חסידות קאפוסט
חסידות קאפוסט היא חצר חסידית, ענף של חסידות חב"ד שפוצלה וניהלה חצר בפני עצמה. החצר התקיימה ופעלה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במקביל לענפים אחרים של חב"ד. מייסד השושלת היה המהרי"ל (בנו של האדמו"ר השלישי מחב"ד, הצמח צדק) לאחריו כיהן בנו כאדמו"ר ולאחריו שני בנים נוספים. לאחר שני דורות שבה החצר והתמזגה עם חסידות חב"ד ליובאוויטש. למעשה חצי מהזמן שבו התקיימה שושלת קאפוסט שימשו באדמורו"ת שני אדמו"רים במקביל. הענף היה קיים במשך חמישים ושבע שנים, מתרכ"ו עד תרפ"ג
רבי יהודה לייב שניאורסון.
מייסד השושלת היה רבי יהודה לייב שניאורסון (מהרי"ל מקאפוסט; 1808–1866), בנו השני של האדמו"ר ה"צמח צדק". לאחר פטירת אביו, עבר לעיירה קאפוסט והחל לכהן כאדמו"ר. שאר אחיו נהגו אף הם כאדמו"רים מלבד האח הבכור, אולם לחצרו של רבי יהודה לייב נהרו חסידים רבים, בין השאר בגלל שהיה המבוגר מבין אחיו האדמו"רים ואף הספיק להכיר את רבי שניאור זלמן מלאדי, אבי סבו ומייסד שושלת חב"ד. עם זאת, בית דין שהוקם כדי לדון בשאלת יורשו של ה"צמח צדק", פסק כי האח הצעיר, רבי שמואל שניאורסון (המהר"ש) הוא זה שאמור למלא את מקום אביו. רבי יהודה לייב נפטר כחצי שנה לאחר אביו ונקבר בעיר קאפוסט. את מקומו מילא בנו, רבי שלמה זלמן שניאורסון.
רבי שלמה זלמן שניאורסון.
רבי שלמה זלמן שניאורסון (1830–1900), בנו הבכור של המהרי"ל מקאפוסט, כיהן כאדמו"ר בקאפוסט במשך 34 שנים. בין חסידיו המפורסמים נמנו רבי חיים מאיר היילמן, מחבר ספר תולדות חב"ד, "בית רבי", ורבי יוסף רוזין, ה"רוגאטשובי". בית כנסת חב"ד בשכונת מאה שערים בירושלים היה שייך במקורו לחסידיו.
מאמריו התאפיינו בהסברת עניינים עמוקים בלשון קצרה ובהירה. ספרו "מגן אבות" (מגן אבות בגימטריה שלמה זלמן), יצא לאור לראשונה בברדיטשוב בשנת תרס"ב. הספר מכיל "מאמרים" רבים מכתב ידו על סדר פרשיות התורה, מועדי ישראל ועוד, והובא לדפוס על ידי בנו, יהודה לייב. בספר שבעה חלקים, כאשר החלק השביעי מכיל מאמרים שלא נכתבו על ידי רבי שלמה זלמן, אך היו למראה עיניו. ספר נוסף של רבי שלמה זלמן שניאורסון הוא "דרושים יקרים", המכיל שני מאמרים שנרשמו על ידי רבי גדליה אברהם יאנקלזון מפאלעצק, ונדפס בווילנה בשנת תרס"ג.
לאחר פטירתו בשנת תר"ס (1900) החלו שני אחיו הצעירים לכהן כאדמו"רים.
רצ'יצה - רבי שלום דובער שניאורסון.
רבי שלום דובער שניאורסון (1834–1908) היה נשוי לנכדתו של רב ייבי, מראשוני תנועת החסידות. כיהן כרב בעיר רצ'יצה (Rechytsa), הסמוכה לעיר הומל בפלך מינסק, ומשנת תר"ס גם כאדמו"ר. היה ידוע כפוסק הלכה מובהק, ותשובות ממנו נתפרסמו בכתבי עת רבים. חלק מתלמידיו היו מגדולי הרבנים ברוסיה ובפולין. על תלמידיו נמנו בין השאר הרב שלמה יוסף זוין והלל צייטלין.
בברויסק - רבי שמריה נח שניאורסון.
הרב שמריה נח שניאורסון (1842–1923), בנו השלישי של המהרי"ל מקאפוסט. משנת תרל"ב כיהן כרב לחסידי העיר באברויסק, ומשנת תר"ס כיהן גם כאדמו"ר מקאפוסט במקביל לאחיו, תפקיד אותו מילא במשך 20 שנה עד לפטירתו. בשנת תרס"א (1901) ייסד ישיבה בעיר בוברויסק שנוהלה בידי בנו הרב מנחם מנדל שניאורסון וממנה יצאו תלמידים רבים שחלקם כיהנו ברבנות קהילות שונות ברוסיה. עמד בראש כולל חב"ד בארץ ישראל.
ספרו "שמן למאור" מכיל דרשות שנאמרו על ידו החל משנת תרס"א. דרשות אלו נדפסו על ידי צאצאיו, חלק ראשון בשנת תשכ"ד וחלק שני בשנת תשכ"ז. הספר מכיל שני כרכים עבים והדרושים הם בסגנון המקובל בחב"ד, של דרושים חב"דיים ארוכים.
לאחר מותו סירבו בניו לכהן כאדמו"רים ובכך נסתיימה תקופת הפיצול בחב"ד, כאשר החסידים קיבלו עליהם את מנהיגותו של האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ).
הנרגנים
הנרגנים היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 8 פרקים ששודרה בערוץ yes דוקו, המבוססת על הסדרה הבריטית המצליחה "Grumpy Old Men" , מבית ה BBC, ששודרה אף היא ב yes דוקו. ב-2009 שודרה הגרסה הנשית של הסדרה "הנרגנות".
כך מתוארת הסדרה על ידי יוצריה:
הפרקים.
פרק ראשון - מהר יותר.
פרק שני - גברים חדשים, נשים ישנות.
פרק שלישי - אבאל'ה.
פרק רביעי - מהון להון.
פרק חמישי - פולחנים.
פרק שישי - יומן הפקיד.
פרק שביעי - יום יום חג.
פרק שמיני - טרנטה, אבל אחריך.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
חב&quot;ד-קאפוסט
תורת הקבלה
הנרגנות
הנרגנות היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 8 פרקים ששודרה בערוץ yes דוקו, המבוססת על הסדרה הבריטית המצליחה, Grumpy Old Women, מבית ה BBC, ששודרה אף היא ב-yes דוקו, ומהווה את סדרת ההמשך לסדרה הנרגנים.
הסדרה נותנת פורקן לתסכולים שהצטברו אצל נשים בשנות ה-40 וה-50 לחייהן, נשים מנוסות, שעברו מספיק בחיים בשביל שיהיה להן על מה להתנרגן: משפחה, קריירה, המצב הכלכלי, מצב הצלוליטיס, גברים, ילדים ומשפחה. נשים עם תובנות שיודעות להסתכל על החיים ועל עצמן במבט ביקורתי, משועשע ומבלי לעשות הנחות לאף אחד, גם לא לעצמן. הנשים, נרגנות ישראליות, כולן בעלות כושר התבטאות יוצא דופן, דעות נחרצות על כל נושא בעולם, חוש הומור מפותח, וחוסר מודעות למושג "תקינות פוליטית".
אוונגרד אומסק
מועדון ההוקי קרח אוונגרד מחוז אומסק (ברוסית: Хоккейный клуб «Аванга́рд» Омская область) הוא מועדון הוקי קרח רוסי ממחוז אומסק שבסיביר. בשל בעיות באולמה הביתי באומסק משחקת הקבוצה את משחקיה הביתיים בבלאשיחה, פרוור של מוסקבה.
היסטוריה.
שנים ראשונות.
הקבוצה הוקמה ב-1950 במחוז אומסק כמועדון חובבני שהורכב משחקני בנדי בשם "ספרטק".
ספרטק אומסק נבחרה להיות קבוצת ההוקי הראשונה לייצג את אומסק באליפות רוסיה הסובייטית בעונת 1950/51. בעונת 1955/1956 הייתה לקבוצה הזדמנות לייצג את העיר באליפות ברית המועצות, להצטרף לליגה השנייה ולגייס את מיטב שחקני ההוקי מאומסק. ארבע עונות מאוחר יותר, הקבוצה זכתה סוף סוף בזכות להעפיל לליגה הבכירה.