העיר הרומית העתיקה נמצאת כיום מתחת לעיירה הנוכחית ולשדות החקלאיים שסביבה, ורובה הגדול טרם נחשף. החפירות הארכאולוגיות הבודדות שנערכו במקום בוצעו לפני יותר ממאה שנה, ובהן נחשף חלק מהמערך העירוני. כמה מן האזורים שנחשפו מוצגים כיום לציבור בצפונה של העיר, ובהם הפורום, הבזיליקה הרומאית (ברומא העתיקה שימשה הבזיליקה כמבנה ציבור, בית משפט במקרה זה), השוק, אחד משני בתי המרחץ, ושני מכלולי מגורים מפוארים. חומות העיר המאוחרות יותר נחשפו בחלקן, והארכאולוגים איתרו את התוואי שלאורכו היו בנויות. מחוץ להן נחשף בית קברות ובו מצבות מרשימות, וכן אמפיתיאטרון. השרידים המרשימים ביותר של העיר הרומאית הם שרידי הנמל, שורה ארוכה של מחסנים ורציפים שנבנו לאורך גדת הנהר. מבנים אלו שולבו במערך ההגנה של עיר במאה ה-4. ידוע שגם בגדתו השנייה של הנהר היו מבנים כאלו, אך הם לא נחשפו. באקוויליה שוכן מוזיאון לארכאולוגיה של האזור. במוזיאון מוצג אוסף נרחב של פסלים, כתובות, מצבות, זכוכית, אבני חן ומטבעות מאקוויליה וסביבתה.
הבזיליקה.
הבזיליקה המוקדשת לעליית הבתולה (Basilica di Santa Maria Assunta), נבנתה בתחילה בצורת פרסה, ובה מכלול של שלושה אולמות. משהתברר שמבנה זה אינו עונה על צורכי כל המתפללים והעולים לרגל, נבנה בשנת 345 מבנה גדול במקום הזרוע הצפונית המקורית. מבנה זה, יחד עם יתר הבזיליקה, נהרס בהתקפתם של ההונים, ולא הוקם מחדש. כאשר שבו שרידי התושבים לעיר, התרכזו מאמציהם בשיקום האולם הדרומי.
לאחר תקופת הזנחה בעת השלטון הלומברדי, הוחל במאה התשיעית בהקמת מבנה חדש על שרידי המבנה העתיק. זהו המבנה הקיים היום. את העבודה יזם הבישוף מקסנטיוס, עם תמיכה כלכלית של קרל הגדול. למבנה ההולך ונבנה נגרם נזק חמור בעת פלישות המדיארים במאה העשירית, ונזק נוסף נגרם בשל רעידת אדמה בשנת 988. למרות זאת הושלמה העבודה בשנת 1031.
אורכה של הבזיליקה 65.6 מטרים, רוחבה 30 מטרים וגובהה 23 מטרים. צורתה כשל צלב. הספינה מחולקת לשלושה מעברים על ידי שני טורים של עשרה עמודים כל אחד; את הספינה חוצה טרנספט שאורכו 42.8 מטרים ורוחבו 9.4 מטרים. המבנה נבנה בסגנון הרומנסקי, אך יש בו מוטיבים גותיים, שנוספו בעת שהמבנה שופץ בשנת 1348, לאחר רעידת אדמה.
המאפיין המרשים ביותר בפנים הבזיליקה הוא רצפת הפסיפס הגדולה - 37 מטרים לאורך ו-20 מטרים לרוחב - הנמצאת באולם הדרומי של המבנה המקורי מן המאה ה-4. על רצפה זו נבנתה הרצפה של המבנה מן המאה התשיעית, והיא התגלתה מחדש רק בשנת 1909. הפסיפס נתגלה בשלמותו, למעט חלקים קטנים שנהרסו בעת בניית הטור הדרומי של העמודים במבנה, במאה העשירית. הנושאים המצוירים בפסיפס רבין ומגוונים; יש בהם נושאים סמליים, כמו מאבק בין תרנגול, המייצג את האור, הנצרות, לבין צב, המייצג את האפלה והפגניות, וכן ציורים של ציפורים הקשורות לגן עדן, דיוקנאות של תורמים, סצנות מתוך הברית החדשה וכתובות הקדשה. בקצהו המזרחי של הפסיפס ישנו ציור של סצנה ימית ובה שנים עשר דייגים המייצגים את השליחים, ולצידם סיפורו של יונה הנביא.
בקצה המזרחי של הבזיליקה נמצאת הקריפטה שנבנתה במאה השישית או שביעית כדי לשמור בה שרידי קדושים. הקברים אינם נמצאים בקריפטה כיום, אך על קירותיה וקשתותיה יש ציורי פרסקו מן המאה ה-12, המתארים את חיי מרקוס המבשר, הקדוש הרמגורס מאקוויליה (הבישוף הראשון של אקוויליה), את מותו של ישו ואת תרדמת הבתולה.
מעל הקריפטה נמצא המזבח, ובו מאפיינים של אדריכלות הרנסאנס. הקשת המרכזית של האפסיס מעל המזבח מעוטרת בציורי פרסקו מן המאה ה-11; ציורים אלו כוסו בטיח בתחילת המאה ה-18 ונחשפו מחדש רק ב-1896. ציורים אלו מציגים את המדונה והילד, קדושים ומרטירים, בני המשפחה המלכותית, ואת הבישוף פופו, מייסד הבזיליקה.
מצידה המזרחי של הבזיליקה ניתן לצאת לקריפטה שנחשפה מחדש רק בתחילת המאה ה-20. בקריפטה זו נשמרו פסיפסים מן המאה ה-1, שבמקורם היו שייכים לחווילה רומית, שעליה נבנתה הבזיליקה במאה ה-4. נושאי פסיפסים אלו אינם ברורים, ויש בהם רמזים לפולחנים מסתוריים ואזוטריים.
הכניסה לבזיליקה, ממערב, היא דרך פורטיקו שנבנה בתחילת המאה ה-9, המוביל לאגן טבילה. הפורטיקו ואגן הטבילה נבנו מחורבותיהם של המבנים הקדומים יותר במכלול הבזיליקה. אגן הטבילה מתומן בצורתו, ובריכת הטבילה שבו היא בצורת משושה. צורה זו מייצגת את המונוגרמה הנוצרית כי רו. אגן הטבילה מוקף באכסדרה התומכת במרפסת.
מרכיב בולט במבנה הבזיליקה הוא מגדל הפעמונים, מבנה מסיבי ששרד בצורתו המקורית מאז שנבנה בשנת 1031. גובהו 73 מטרים, והוא נבנה מאבנים שהובאו מהריסות אמפיתיאטרון רומי סמוך. מגדל הפעמונים מהווה נקודת ציון גאוגרפית וסמלית לאזור כולו.
אמסה
חומס
חומס (ערבית: حمص, תעתיק מדויק: חמץ) היא עיר במערב סוריה ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר נמצאת על גדות הנהר אורונטס (בערבית: עאסי), והוקמה בסביבות שנת 2300 לפנה"ס. בתקופת התנ"ך היה המקום ידוע בשם קדש. ביוונית וברומית נודעה בשם אֶמֶסָה (Emesa). חומס מהווה מרכז תעשייתי חשוב במדינה.
נכון לשנת 2021 אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-1,362,480 בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי דמשק וחלב, ושוכנת במרכז הדרך בין שתי הערים. אוכלוסייתה משקפת את הגיוון הדתי הכללי של סוריה, ומורכבת ברובה ממוסלמים סונים וממיעוטים גדולים של עלווים ונוצרים.
חומס היא אחת הערים המרכזיות שבהן התחוללה ההתקוממות נגד משטרו של אסד ב-2011 וב-2012, ואף כונתה "בירת המהפכה". על פי ההערכות, נהרגו בחומס יותר מ-7,000 איש עד אמצע שנת 2012. במאי 2014 חזרה העיר לשליטתו של צבא סוריה.
היסטוריה.
לאורך כ-2000 שנה היה השוק החקלאי, באזור בו מצויה בימינו העיר חומס, מוקד לכפרי צפון סוריה. העיר אף הייתה מאחז ביטחוני בולט מפני פולשים. ממצאים מחפירות שנערכו במצודת חומס העלו כי ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור החלה ב-2500 לפנה"ס לערך. יש שזיהו את העיר כצובה המקראית. בשנת 1274 לפנה"ס התרחש סמוך לעיר קרב קדש, בו נלחם צבאו של רעמסס השני מלך מצרים במוותליש השני מלך האימפריה החתית.
על פי התרגום הירושלמי (ל) חומס היא מקומו של העם הכנעני שנקרא "הצמרי".
חומס נזכרת בתלמוד הירושלמי () כמקום מושבם של משפחת הגרים "בר עשתור", ומצוין שם כי על אף ההלכה האוסרת השכרת שדות לנכרים בסוריה, התירו חכמים למשפחת בר עשתור להשכיר שם שדות לנכרים מפני שהיו שם מעט יהודים, וכן פטרו אותם מלעשר את היבול משדות אלה. יוסף בן מתתיהו כותב כי אגריפס השני השיא את אחותו דרוסילה לעזיז מלך חומס, לאחר שהוא מל את עצמו. ימת חומס מדרום לעיר, שנוצרה בעקבות סכר על נהר האורונטס, גם היא מוזכרת כאחת הימות המקיפות את ארץ ישראל (ימת קוטינא) (ברייתת שבעת הימים, בבא בתרא ע"ד, ועוד שישה מקומות). על פי מקורות אלה ימה מלאכותית זו נבנתה על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס.
השושלת האמסאית ושלטון רומא.
קיימת סברה שהעיר חומס נוסדה עוד על ידי סלאוקוס הראשון ניקאטור, מלכה הראשון של הממלכה הסלאוקית, לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, אך רישומה בהיסטוריה החל רק במאה הראשונה לפנה"ס. באותה עת כתב סטראבון, גאוגרף היסטוריון ופילוסוף יווני, על שבט שוכן אוהלים שאותו כינה בשם "אמסני" (הצורה היוונית של שם השבט בארמית, "חמצאני") היושב סמוך לנהר עאצי מדרום לאזור אַפּאמֶיאה (יוונית: Απάμεια). היה זה שבט אשורי שהתיישב במקום ונתן לו את שמו. בשנת 64 לפנה"ס שילב פומפיוס את הממלכה הסלאוקית לתוך הקיסרות הרומית ונתן הכרה לשושלת האמסאית כשולטת בממלכה קליינטית של רומא, לאחר שסייעו לכוחות הקיסרות בקרבות שונים. ראש השושלת באותה עת, סמפסיסרמוס הראשון, הוכר כמלך אמסה, אולם בירת הממלכה הייתה ארטוסה (אל-רטסן המודרנית), מצפון לחומס לאורך גדת העאצי. בשיאה שלטה הממלכה על טריטוריה אשר גבולותיה היו הבקאע במערב, תדמור במזרח, יברוד בדרום ואל-רטסן בצפון.
חשיבותה של העיר אמסה עלתה לאחר התעשרות השושלת האמסאית ולאחר שאחד מבניו של סמפסיסרמוס הפך אותה לבירת הממלכה. בני אמסה הוכיחו את נאמנותם לקיסרות הרומית כאשר שלחו מכוחותיהם לסייע ליוליוס קיסר בעת המצור על אלכסנדריה בשנת 48 לפנה"ס. הממלכה האמסאית הפכה מעורבת במלחמת האזרחים שבין אוגוסטוס קיסר לבין מרקוס אנטוניוס אשר החלה ב-33 לפנה"ס.
יחסיה של הממלכה האמסאית עם רומא התהדקו בתקופת מלכותו של המלך סוהאמוס עת התחולל המרד הגדול בארץ ישראל. הממלכה האמסאית שלחה קשתים לסייע במצור על ירושלים בשנת 70. עם מותו של סוהאמוס עלה לשלטון בנו אלקסיו השני ולמרות נאמנותה של הממלכה לרומא, הוגבלה מידת עצמאותה של הממלכה מסיבות שאינן ידועות ולמלך נותר תפקיד ייצוגי בלבד. השושלת האמסאית המשיכה בשלטון באזור חומס עד לשנת 254 לספירה לכל הפחות. לאורך המאה השנייה לספירה היו לאמסה (חומס) מאפיינים של עיר-מדינה ובתקופת שלטונו של קיסר רומא אנטונינוס פיוס (138–161) החלה לפעול מטבעה בעיר. במאה ה-3 הייתה אמסה עיר בולטת במזרח הקיסרות הרומית, חלק מהצלחתה של העיר בא הודות לנישואיו של הקיסר ספטימיוס סוורוס לבת העיר.