היטיב לסכם את ייחודיות שירתו פרופסור ראלי: "יש איזו השפלה והלבנת-פנים המעיקות על הנפש בקרב 'היחסים הדואבים של חיי היום-יום', הלהט הנוצר מהבדלים קטנים, הרעל הנרקם מחשדות קטנים, המשא הנכפה מדאגות קטנות. לברוח מהדברים האלו לעולם של רומנסה זה להימלט מהם ולהיות מובס על ידם. שפיות משתמרת על ידי עובדות, בידיעה שלהתרחק מהן זה להיות רך-לבב. כאן היה משורר שהתייצב פנים אל פנים לנוכח העובדות, ואשר העובדות לא הצליחו לגבור עליו. להכירו זה ללמוד אומץ מהו; להתהלך עמו זה להרגיש את הביקור של אוויר רחב יותר וטהור יותר, את השלום של רקיע לא-ישוער".
השראה, הגהה.
וורדסוורת' מוכר לרבים בעיקר בעבור השראתו המיוחדת. כתב ג'ון מורלי: "כישרונו המיוחד, תרומתו המתמשכת, נמצא בכנות ובהתבוננות מיוחדות ומתאמצות שעמן תחילה ראה כאידיאל והלל את העולם העצום שמסביבנו, ואז עשה ממנו, לא במה עליה אנשים משחקים את תפקידיהם (כתפיסת שקספיר במחזה "כטוב בעיניכם"), אלא הויה חיה, המתמזגת בעיסוקינו, שופכת עלינו רוח ידידותית, ו-"נושמת הדר עלי הפנים הצנועות ביותר של החיים האנושיים".
כתב פרופסור ראלי: "החפץ לקרוא את וורדסוורת' כראוי, אל לו לחפש אחר פתגמים, או אמרות, או משפטים מצומצמים וכלליים שבאמצעותם האנושות מבקשת לשמר ניסיון בצורה המתאימה ליישום מעשי. המשורר איש חזון אמיתי, ולא עוסק לא באלגוריות ולא בחלומות... זהו סימן היכר של המיסטיקן: הוא אינו בז לחושים; לעולם לא משתמש בהם כאמצעי למטרה, כמדרגה שיבעט בה לאחר שיתעלה גבוה יותר. הוא לא מביט מעבר לעולם, אלא נועץ מבטו בתשומת-לב במה שלפניו, ואם חיפושו נכשל, עדיין מביט במה שקרוב ביותר וסמוך ביותר אליו. בארץ שתחת סוליות מגפיו, בלבושים הנצמדים קרוב ביותר אליו, בפעימות לבו, הוא מנסה למצוא את הסוד. עבורו השמים אינם מקום רחוק, והנצח אינו זמן ארוך. כאן או בשום מקום, עכשיו או אימתי, נשמת הדברים תימצא".
פחות ידוע, שבאותה מידה שהייתה לוורדסוורת' השראה מיוחדת, כן היה לו כח שיפוט מעולה; כשם שהוא איש חזון, כן פרפקציוניסט, ששם לב לפרטים הקטנים ביותר של אמנותו. הוא היה ממשיך להגיה את שיריו במהלך כל חייו, מוציא לאור גרסאות חדשות ומהדורות חדשות של שיריו. הבעיה בהגהה של שיר, שככל שמתרחקים מהרגע המכונן, מן הרגשות והמחשבות שבזמן משיכת הקולמוס הראשונה, כן ההגהות עלולות להיות מאולצות או מלאכותיות, ולפגום בשיר. וורדסוורת' היה מודע לכך, הגיה את שיריו בזהירות יתירה, וגם כאשר לפעמים קלקל יותר מאשר תיקן, בדרך כלל במהדורה הבאה התעשת והחזיר את הגרסה הטובה יותר, גם אם הייתה ישנה יותר. סה"כ וורדסוורת' הצליח בהגהותיו לשפר את שיריו (למעט אפוס "האקדמה" בו שמרנות ימי זקנותנו מיעטה את ההשראה הנפלאה והשטף שהיו בגרסה שכתב בצעירותו). הגהותיו דקדוקיות (כגון תיקוני שגיאות לשון), מוזיקליות (כגון שיפור צלילי ההברות), סגנוניות (כגון דיוק, בהירות, הימנעות משימוש מופרז בנימה אישית, שמירה על אחדות השיר), תוכניות (כגון תיקון עובדות לא נכונות, שינוי סדר הרעיונות או הוספת רעיונות חדשים, העמקת הרגש הדתי), ופיוטיות (הישמרות מפני גוזמאות או קלישאות או גרוטסקות, הפחת רוח שיר בשורות שגרתיות). וורדסוורת' חיבר הרבה מאד שירים. שיריו רחוקים מלהיות שווים זה לזה באיכותם. וורדסוורת' במיטבו הוא המשורר האנגלי הגדול ביותר של שירים לירים קצרים. אזי, אין מילה מיותרת בשיר. כל מילה במקומה, היא ולא אחרת, במקום כזה ולא אחר, חקוקה בכוונת מכוון. אם יש חריזה, היא טבעית ולא מלאכותית. והשיר בכללו מצטרף לאחדות תוכנית סגנונית וצורנית (מה שפחות מצוי בשיריו הארוכים). מלבד ערכם השירי, שירים כאלה, יחד עם הגהותיהם, מהווים בית ספר ללימוד מלאכת השיר.
דמיון ושגיון.
לדמיון מקום מרכזי אצל הרומנטיקאים. לפיכך, לחושבים ולמבקרים רומנטיים ופרה-רומנטיים, ובהם ז'וזף ז'ובר, סמואל קולרידג', ולי האנט, היה חשוב להגדיר מה זה דמיון (imagination) ולהבחין בינו לבין שגיון (fancy). כך, לדוגמה, כתב ז'וזף ז'ובר:
וורדסוורת' מנה דמיון ושגיון עם הבחנה ותיאור, רגישות, הרהור, המצאה, שיקול-דעת ושיפוט; כיכולות הדרושות ליצירת שירה. בהוצאות הכוללות של שיריו, הוא אף חילק את שיריו לפי קטגוריות, בהן קבוצת שירים של שגיון (כגון האלון ואחירותם החורש, לחיננית, המשורר והתור הכלוא, אשליות כפריות) וקבוצת שירים של דמיון (כגון עצי טקסוס, הילכתי כענן בודד, רות, נחישות ועצמאות, פיטר בל). וורדסוורת' עסק באריכות בדמיון ובשגיון במבוא לאוסף שיריו שיצא לאור בשנת 1815, שם כתב: על הדמיון והשגיון של וורדסוורת', כתב קולרידג':
בין הדוגמאות המובהקות לכח הדמיון של וורדסוורת' שקולרידג' הביא, הבית הבא מתוך השיר "אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות":
המבט של וורדסוורת' איננו המבט הכביכול אובייקטיבי של פילוסוף או של מדען, גם אם לפעמים דומה לו, ולא המבט הנבואי של נביא, אלא מבט אישי שהמשורר יוצר במעמקי נפשו, כזה המוליך את החושים אל הרוחני ומאמת את הרוחני בעזרת החושים. פשטותו נובעת מהתבוננות בלתי אמצעית בדברים כפי שמופיעים לפניו; מסתוריותו מהכרה פנימית בשרשרת הקושרת את הדברים הפחותים ביותר לדברים הגדולים ביותר, מגלה כללים נשגבים בפרטים הפשוטים ביותר.
תהליך היצירה של וורדסוורת'.
באפריל 1802 וורדסוורת' ואחותו טיילו ביערות שמעבר לפארק גובארו. דורות'י כתבה בעיתון היומי של גרסמיר:
וורדסוורת' חיבר את השיר בשנת 1804, והוא יצא לאור בשנת 1807 בספר "שירים בשני כרכים" בפרק שכותרתו "הלכי-רוח של שכלי". לכאורה השיר של וורדסוורת' אינו אלא תיאור התרשמות, כמו זו של דורות'י, בלשון שיר. אלא שכמובן במציאות וורדסוורת' לא התהלך בודד כענן, אלא טייל עם אחותו; לא הבחין בבת-אחת ברבבת נרקיסים, אלא ראה בהדרגה אגודות אגודות. וורדסוורת' היה משחזר בזכרונו מראות, מתבונן בהם ממרחק רפלקטיבי, מחפש את הנקודה הפנימית. אזי היה מתעורר בלבו רגש דומה לרגש המקורי, ומתוך השראה היה מחבר שיר. וורדסוורת' כתב: "נושא השורות האלו זה רגש יסודי ורושם פשוט על הכח המדמה, ולא אימוצו". כלומר, תהליך היצירה של וורדסוורת' או של משוררים אחרים לחוד ותוכן השיר לחוד. קודם לימיו של וורדסוורת', "רגשות יסודיים ורשמים פשוטים" כאלה לא נחשבו כראויים לשירה, אלא אם שימשו כמשל מוסרי על עולמו של האדם. עבור וורדסוורת', עולם הטבע אינו דבר סתמי הדומה לעולם האדם, אלא הכל הויה אחת, ולפיכך מראות הטבע אינם דברים חיצוניים, אלא עליהם להיות מאוחדים עם לבו ומחשבתו של המשורר. השורות "הם יבזיקו בעיני בבתי / המאשרת את הבדידות" נתרמו לשיר על ידי אשתו של וורסוורת'. בגרסה הראשונה של השיר, במקום "חברה נעימה", נכתב "חברה צוחקת". השיר כלל רק שלשה בתים (למעט הבית המתחיל בשורה "כהבזק כוכבים מתנוצץ"), והבית הראשון נכתב כך:
וורדסוורת' הוציא לאור את גרסתו הסופית של השיר (המופיעה למעלה) בשנת 1815. מבחינה טכנית, השינויים שנעשו בבית הראשון נחוצים בעבור הבית השני, ומבחינה פיוטית משפרים את הבית הראשון. הבית החדש, שוורדסוורת' צירף לשיר, מעמיקו משמעותית. בלעדיו, אפשר לפרש את השיר כהתנחמות של המשורר הבודד במראות טבע המשמחים אותו. בבית החדש וורדסוורת' משווה בין המראה הנשגב של כוכבים נוצצים בשביל החלב לבין המראה היפה של רבבת נרקיסים רוקדים ברוח. קודם לוורדסוורת', השוואה בין הנשגב ליפה נחשבה לחסרת-טעם. אלא שכאמור וורדסוורת' מתייחס לאדם כחלק מהויה אחת, לשמים וארץ כבריאה אחת, ולכל הבריות כיצורים חיים השייכים לעולמו של בוראן. לפיכך, אם בתחילת השיר וורדסוורת' שט על פני גאיות ורכסים כענן, הרי שבסופו הוא שמח לרקוד ברוחו הנמוכה עם נרקיסים. ההתגלות הפתאומית של רבבת נרקיסים מדגישה את הגדלות ורוממות הרוח שהטבע יכול לעורר באדם. וורדסוורת' כשלעצמו היה מתפעל אפילו למראה פרח אחד.
וורדסוורת' המורה.
וורדסוורת' כתב: "כל משורר גדול הוא מורה, אני חפץ שיחשיבוני למורה או לשום דבר". בוויכוח הישן האם תכלית השירה להורות ולהנעים או רק להנעים, וורדסוורת' סבר כמילטון וכחכמים הקדמונים, שתכלית השירה להורות ולהנעים. אך מה שירת וורדסוורת' מלמדת? דרך-חיים? שירה כשלעצמה? אהבת אדם וטבע? לב שמח? עין טובה?
בשעה ששירי וורדסוורת' לא היו פופולרים, הוא כתב לליידי בומונט: "אל תדאגי על היחס הנוכחי לשיריי, כי מה הרגע הזה ביחס לעתיד שבטוחני כי נכון להם? לנחם את האומללים, להוסיף אור בלאשר יותר את המאושרים; ללמד את הצעירים ואת טובי-הלב שבכל תקופה לראות, לחשוב, להרגיש, וכך להיות בעלי מידות טובות באופן נמרץ ובטוח יותר, זה התפקיד של שיריי, שאני משוכנע שימשיכו לבצעו הרבה לאחר לכתנו... בל נשכח את אבחנתו של קולרידג', שעל כל כותב גדול ומקורי, כמידת היותו גדול או מקורי, ליצור את הטעם שממנו יהנו, עליו ללמד את האמנות שעל ידה יהיה מוכר". ולאחיינו כתב: "על כל משורר לפזר בריאות ואור, עליו להתנבא לדורו, עליו ללמד את תקופתו את עצת העתיד, עליו להעתיר בעבור הדורות הבאים".
שיריו של וורדסוורת' נכתבו מתוך הלך-רוח מיוחד, אותו תיאר בשיר "שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מינזר טינטרן":