בניגוד להצגת קירש לשלושת המנהיגים הדתיים, שהסתיימה בנימה אפוקליפטית, קירש מסיים את המצגת בנימה חיובית תוך הבעת תקווה שפיתוח מדעי וההשתחררות מסכסוכים דתיים יובילו לעתיד אוטופי של שלום ("דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט").
המשך העלילה.
המצגת הדהימה את העולם ועוררה ויכוחים נרחבים. אמברה חוזרת לארמון ולנגדון וגארסה מנוקים מכל ההאשמות. וינסטון מגלה כי, לפי צוואתו של קירש, הוא יבצע פקודת השמדה עצמית בשעה 13:00 למחרת.
בינתיים, ולדספינו מביא את חוליאן לפגישה סודית עם אביו הגוסס בעמק הנופלים הידוע לשמצה מתקופת פרנקו. המלך מודה כי הוא הומוסקסואל וכי הוא ואלדספינו הם נאהבים, אם כי היחסים היו אפלטוניים בגלל מחויבותו של ולדספינו לכנסייה. שניהם אומרים לחוליאן לא ללכת על פי המסורת הישנה, אלא לעשות מה שהוא מרגיש שמתאים למדינה. המלך מת במהלך הלילה וואלדספינו מתאבד, ומסיר כל חשד שהיה כלפיו לגבי רצח קירש. חוליאן מתפייס עם אמברה והם מחליטים להתחיל מחדש.
למחרת, כאשר הוא מנתח את כל ההתרחשויות שקרו, לנגדון מבין כי וינסטון הוא המקור האנונימי מונטה איגלסיה שהזין את התקשורת בתאוריות קונספירציה (הפירוש של המילים מונטה איגלסיה בספרדית הוא "הר/גבעה" ו"כנסייה", ובאנגלית חיבור של המילים Church+hill ואילו וינסטון נקרא על שמו של וינסטון צ'רצ'יל). הוא גם מזועזע לשמוע כי וינסטון הוא גם העוצר ששלח את האדמירל אווילה לרצוח את קירש. מתברר כי וינסטון ביצע חשבון של עלות מול תועלת בהתחשב בכך שקירש היה חולה סופני שרצה שתגליתו המדעית תתפרסם לכמה שיותר אנשים. וינסטון העריך שרצח קירש יהפוך אותו לקדוש מעונה - מה שיעלה את מספר הצופים במצגת. על הדרך הוא משתמש באווילה כדי להכפיש את המוניטין של הכנסייה הפלמריאנית, שנואי נפשו של קירש.
הידיעה שיצירתו המופלאה של ידידו היא זו שהביאה למותו משאירה את לנגדון מזועזע בעוד וינסטון משמיד את עצמו. למרות זאת, לנגדון חוזר לסגרדה פמיליה, שבה הוא ואחרים מגזעים שונים מאוחדים בתקווה לעתיד.
כתיבה והוצאה לאור.
באוגוסט 2018, הספר דורג במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הספר נכלל ברשימה עצמה במשך 23 שבועות.
בראון בילה זמן רב בספרד וביקר ברבים מהמקומות המוזכרים בספר, כגון הגוגנהיים בבילבאו.
בראון כתב ועסק במחקר לצורך הספר במשך ארבע שנים. הוא הקדיש את יצירתו זו לאמו, שנפטרה בשנת 2017. במהדורת הבכורה הודפסו 2 מיליון עותקים ב-42 שפות שונות.
ביקורת.
הניו יורק טיימס החמיא על "התמקדות ברעיונות רציניים הנוגעים לדת ולאתאיזם, והאם הדת והמדע יכולים להתקיים יחד" וציין את ההומור ה"גיקי" של הספר. הגרדיאן מצא את המזימות האפוקליפטיות כנושא רלוונטי לעידן המודרני, אך הוא גם ציין שהדיאלוג בין הדמויות גרם להן להישמע קיברנטיות. ביקורת נוספת של הגרדיאן גרסה כי "הספר היה מהנה בדרכו המגושמת".
הוושינגטון פוסט מתח ביקורת חריפה וכינה את נושאי הספר ואת סגנון הכתיבה "שחוקים". USA Today נתן לספר ציון של 2.5 מתוך 4 תוך טענה שמדובר באותו חומר ישן בלבוש חדש, אך העריך כי מעריצי סדרת לנגדון יאהבו את הספר. הדיילי טלגרף תיאר את הספר כמתח קל המתמקד יותר בעובדות היסטוריות ורעיונות אינטלקטואליים ונתן לו ציון 3 מתוך 5 כוכבים. הביקורת תיארה את בראון כ"קומוניקטור טוב אך מספר סיפורים גרוע".
ברוך שורץ
ברוך יעקב שורץ (נולד ב-1955) הוא פרופסור חבר בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
יליד פילדלפיה שבארצות הברית. סיים תואר ראשון בבית המדרש לרבנים באמריקה בשנת 1976 ואחר כך עלה לישראל. סיים תואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1981 ואת עבודת הדוקטורט בשנת 1988.
תחומי המחקר של שורץ הם חיבור התורה ומקורותיה; פולחן וחוק; המקור הכהני, הספרות הכוהנית והמחשבה הכוהנית; הנבואה הקלאסית; פרשנות ימי הביניים.
שורץ הוא מייסדה של אסכולת "השערת התעודות המחודשת"‏ בחקר התורה, המבקשת להציע נימוקים לחזור להשערת התעודות, שבעשורים האחרונים קרנה ירדה במחקר, לצד תיקונים בהשערה הקלאסית. התיקון המרכזי הוא ראיית מעשה עריכת התורה לא כפעולה ההדרגתית שנמשכה לאורך דורות, אלא כאירוע חד-פעמי: לפי שורץ ותלמידיו, ארבע התעודות התקיימו כולן כמסמכים כתובים רצופים ונפרדים, עד שנשזרו זו בזו בימי שיבת ציון, שבהם עלה הצורך לאחד את הגולים השבים לירושלים סביב תורה אחת בעלת מעמד סמכותי. לשיטה זו, הסתירות, הכפילויות, השברים ברצף העלילה והפערים הסגנוניים המצויים בתורה לכל אורכה, אינם תולדה של עריכה רשלנית, אלא נובעים מרצונו המודע של המחבר לשמר ככל הניתן את מילותיהן של התעודות המקוריות, שאותן ראה כקדושות. לפיכך, מתוך העדפת השימור על הקוהרנטיות, הותיר מחבר התורה את הקשיים הטקסטואליים על כנם באופן מכוון מבלי לנסות להכריע ביניהם.
מפרסומיו.
מאמרים.
כמו כן עורך את שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כרך כו וכז.
למינג סיבירי חום
למינג סיבירי חום (שם מדעי: Lemmus sibiricus) הוא מין של מכרסם מהסוג למינג שבמשפחת האוגריים החי באזור הארקטי של סיביר, רוסיה.
הלמינג הוא מכרסם קטן הדומה במראהו לנברן ובעל בצבע חום אפור עד חום כהה כשמלמעלה עובר פס שחור והבטן צהבהבה-לבנה. הלמינג המגיע לאורך 12–13 ס"מ, עם זנב באורך 1-1.5 ס"מ. המשקל 45–150 גרם. הוא בעל אוזניים קטנות ובעל חוטם קטן.
הלמינג חי במושבות גדולות מתחת לקרקע באזורי הטונדרה והמישורים של סיביר. בניגוד למכרסמים אחרים הוא לא נוהג להיכנס לתרדמה אלא מחכה במחילות מתחת האדמה עד בוא האביב, אז הוא ניזון מזרעים, נבטים, חזזיות ועשבים. בקיץ הוא מגוון גם בחרקים ובביצי עופות. מושבות של למינגים נוהגות להגר לעבר אתרי גידול חדשים, בדרכם הם חוצים גם נהרות ואגמים ורבים מהם נטרפים. למעשה הלמינג מהווה את המזון הבסיסי של טורפים רבים באזור הארקטי לרבות שועלים, ינשופים וחמוסים.
המרכז הרפואי שיבא – תל השומר
קרלוס אגושטיניו דו רוזאריו
מלחמה פרטית
מלחמה פרטית היא דרמה ביוגרפית אמריקנית משנת 2018 בבימויו של מתיו היינמן, בכיכובה של רוזמונד פייק בתפקיד העיתונאית מארי קולווין.
הסרט מבוסס על מאמר משנת 2012 "המלחמה הפרטית של מארי קולווין" בכתב העת Vanity Fair.
הסרט נכתב על ידי אראש אמל ומשתתפים בו ג'יימי דורנן, טום הולנדר וסטנלי טוצ'י. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2018 והופץ בארצות הברית ב-2 בנובמבר 2018.
בפסטיבל גלובוס הזהב ה -76 היה מועמד לפרס השחקנית הטובה ביותר ולפרס על השיר המקורי הטוב ביותר ("רקוויאם למלחמה פרטית"). הבמאי מתיו היינמן היה מועמד לפרס על בימוי ראשון לסרט באורך מלא.
עלילה.
מארי קולווין היא עיתונאית אמריקאית צעירה בעיתון סאנדיי טיימס ונשלחת למדינות המסוכנות ביותר כדי לתעד את מלחמות האזרחים שלהן.
בשנת 2001, בעת שסיקרה את הנמרים הטמיליים קולווין וצוותה נתקלו במארב של צבא סרי לנקה. היא ניסתה לסמן ליורים שהיא עיתונאית ותוך כדי כך נפצעה ממקלע אר.פי.ג'י ואיבדה את עינה השמאלית. לאחר מכן, קולווין נהגה לחבוש רטייה על העין.
גם לאחר שאובחנה כנפגעת הפרעת דחק פוסט-טראומטית קולווין המשיכה לסקר אירועים חדשים, למרות התנגדות הבוס שלה, שון רייאן. ב-2012 קולווין יוצאת לסוריה כדי לכתוב על העיר חומס.
קולווין וצלם המלחמה פול קונרוי נקלעים לאזור מגורים שנתון תחת אש צולבת. הם מסקרים את המצב החמור, מדווחים לעולם באמצעות רשתות שידור רבות על הפגיעה האנושה באזרחים. לאחר מכן פול הפצוע מתעורר למצוא את קולווין ועיתונאי נוסף שנהרגו מההפצצות.
הסרט מסתיים בתמונות של העיר ההרוסה. ואחריהן מוקרן ריאיון עם מארי קולווין האמיתית שאומרת "לעולם לא תגיעי לאן שאת הולכת אם תכנעי לפחד."
מונסורו
מונסורו (בצרפתית: Montsoreau) היא קומונה במערב צרפת בעמק הלואר במחוז מן ולואר שבצרפת. מונסורו נמצאת כ-250 ק"מ מדרום מערב לפריז, על גדות הלואר. אוכלוסייתה, נכון ל-2015, היא 447 תושבים.
עמק הלואר שבין סילי-סיר-לואר (Sully-sur-Loire) במזרח לבין שאלון-סיר-לואר (Chalonnes-sur-Loire) במערב, ובפרט מונסורו וטירת מונסורו, הוכלל בשנת 2000 ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
דמוגרפיה.
דמוגרפיה של מונסורו&lt;br&gt;&lt;/small&gt;
קרחון הת'רטון
קרחון הת'רטון או קרחון האת'רטון (באנגלית: Hatherton Glacier) הוא קרחון גדול הזורם מרמת הקוטב לכיוון מזרח, מדרום להרי דרווין באנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בגובה 901 מטרים מעל פני הים ונשפך לתוך קרחון דרווין ליד צוק ג'נקשן.
היסטוריה.
גילוי הקרחון.
הקרחון מופה לראשונה על ידי משלחת קרחון דרווין שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את האזור בין השנים 1958–1956.
מקור השם.
הקרחון נקרא על שם טרוור הת'רטון, קצין המדע האחראי על הפעילות האנטארקטית במחלקת המחקר המדעי והתעשייתי בוולינגטון שבניו זילנד.
לקריאה נוספת.
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 298, 392, 663
• Charles Swithinbank, Antarctica, Issue 1386, Part 2, P 26
• METTE K. GILLESPIE, WENDY LAWSON, WOLFGANG RACK, BRIAN ANDERSON, DONALD D. BLANKENSHIP, DUNCAN A. YOUNG, JOHN W. HOLT, Geometry and ice dynamics of the Darwin–Hatherton glacial system, Transantarctic Mountains, Journal of Glaciology, Volume 63, Issue 242, December 2017, pp. 959-972