דניאל הדסון ברנהם (באנגלית: Daniel Hudson Burnham; 4 בספטמבר 1846 – 1 ביוני 1912), היה אדריכל ומתכנן ערים אמריקאי. ברנהם היה האדריכל הראשי של התערוכה העולמית של שיקגו (1893), תכנן את בניין פלאטאיירון בניו יורק, את בניין המרכז הסימפוני של שיקגו (ביתה של התזמורת הסימפונית של שיקגו) ואת "מקדש הבונים החופשיים של שיקגו", שהיה בשעתו (1892) המבנה הגבוה ביותר בעולם (יחד עם בניין ניו יורק העולמי). כמו כן ביצע תכנון עירוני לערים שיקגו, סן פרנסיסקו, וושינגטון די. סי. ומנילה (בירת הפיליפינים) המודרנית.
מבקרו החריף, האדריכל המודרניסט לואיס סאליבן, תקף את חזונו המוגבל ואת אידיאלי היופי האירופאים והנאו-קלאסיים שלו שבלמו את האדריכלות המודרניסטית.
תולדות חייו והקריירה שלו.
ברנהם נולד בניו יורק וגדל בשיקגו. משפחתו הייתה נוצרית אדוקה והשתייכה ל"כנסיית ירושלים החדשה" וברנהם היה נוצרי מאמין כל חייו. בגיל 26 פגש את עמיתו ג'ון וולבורן רוט (John Wellborn Root), שהפך לשותפו וחברו. רוט, שהיה ממייסדי אסכולת שיקגו המודרניסטית, יצר תכנונים ברוח מודרנית. בתקופה זו תכננו רוט וברנהם את אחד מגורדי השחקים הראשונים, "מקדש הבונים החופשיים", שהיה בגובה 92 מטרים (302 רגל) ובניין מונטאוק. רוט אף הכין את התוכניות הראשונות לתערוכת שיקגו, תוכניות מודרניסטיות ששונו בתכלית לכיוון נאו-קלאסי מובהק על ידי ברנהם לאחר מותו של רוט ב-1891.
לאחר מותו של רוט הפך ברנהם לאדריכל הראשי של התערוכה וגייס חבר אדריכלים מובילים עליהם ניצח בהקמת 200 מבנים ב"עיר הלבנה" בתוך שנה בלבד. בכך הוכיח שאינו רק אדריכל אלא גם איש ארגון וניהול יעיל ומוביל. בשנים 1894–1895 היה ברנהם נשיא איגוד האדריכלים של ארצות הברית (AIA). בהמשך להצלחתו בתערוכה, הוזמן ברנהם לתכנן בין 1906 ל-1909 את התוכנית העירונית לשיקגו. תכנונו הושפע מפריז של הברון האוסמן, עם שדרות רחבות ידיים. לאחר כיבוש הפיליפינים על ידי ארצות הברית הוזמן ברנהם לתכנן גם את העיר מנילה. בוושינגטון עיבד את התוכנית העירונית, תכנן את תחנת יוניון ואת המשכו של "המול" (השדרה הלאומית) מעבר לאנדרטת וושינגטון, לאנדרטת לינקולן ולכיוון אנדרטת ג'פרסון, שהוקמו מאוחר יותר.
גרפן
גרפן (באנגלית: Graphene) הוא יריעה דו-ממדית של אטומי פחמן, המסודרים בצורת משושים (צורתו של הגרפן יכולה להזכיר צורת כוורת), בעובי של שכבה אטומית אחת, ומהווה את אבן היסוד לתצורות: גרפיט, פולרנים (אנגלית: Fullerenes) וננו-צינוריות פחמן.
גרפן מהווה את אחת מצורות האלוטרופ של פחמן.
כאשר שכבות רבות של גרפן מסודרות זו על גבי זו, מקבלים למעשה צורה אלוטרופית נוספת של פחמן – גרפיט.
תכונות.
גרפן הוא החומר החזק ביותר, אפילו יותר מיהלום. הוא אחד החומרים הדקיקים ביותר הידועים לחוקרים בימינו שניתנים לעיבוד ולייצור. צבעו שקוף ודחיסותו גבוהה. הגרפן בעל מוליכות חשמל וחום גבוהה (פי 10 מנחושת).
שימושים.
הגרפן שולב במספר טכנולוגיות עדכניות, כגון תאים סולאריים ומסכי מגע, בשל מוליכותו הרבה ושקיפותו. בנוסף, הגרפן הוא אחד האמצעים ליצירת ננו-צינוריות פחמן: מגלגלים יריעת גרפן סביב ציר האורך שלה ליצירת גליל, והתוצאה היא ננו-צינורית פחמן.
בינואר 2015 פורסם מאמר הטוען כי הודות לתכונותיו של הגרפן, ניתן יהיה לקדם את תחום ייצור הסוללות באמצעותו.
פרסים על גילוי החומר וחקר תכונותיו.
על גילוי החומר והתכונות המשויכות לו הוחלט להעניק ב-2010 את פרס נובל לפיזיקה לאנדריי גיים וקונסטנטין נובוסלוב, מאוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה.
בשנת 2020 הוענק פרס וולף לפיזיקה לפבלו חריו-אררו, אלן מקדונלד ורפי ביסטריצר, על "עבודתם החלוצית בתאוריה וניסוי של גרפן דו-שכבתי מסובב".
גרפן במטאוריט קניון דיאבלו.
גרפן נמצא במטאוריט קניון דיאבלו, והחוקרים סוברים כי יש היתכנות למציאתו במקומות נוספים בעולם, וכי ניתן יהיה להשתמש בו בעתיד לצרכים טכנולוגיים ורפואיים
עוזר שילד
עוזר שילד (25 בספטמבר 1930 – 14 בדצמבר 2006) היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה. הנשיא הראשון של המרכז האוניברסיטאי אריאל, נשיא אוניברסיטת חיפה ומדען ראשי במשרד החינוך.
קורות חיים.
שילד נולד ב-1930 בקופנהגן, בבית ציוני-דתי. במלחמת העולם השנייה הוא ומשפחתו ניצלו בזכות מבצע הצלת יהודי דנמרק, במסגרתו הם הוברחו לשוודיה, שם הם היו פליטים עד לתום המלחמה. לאחר המלחמה שב עם משפחתו לדנמרק, השלים את לימודיו התיכוניים, והחל ללמוד באוניברסיטת קופנהגן. בעת לימודיו באוניברסיטה עבד כקצין הסברה בנציגות ישראל בקופנהגן, ריכז את פעילות בני עקיבא בסקנדינביה והיה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר שקיבל תואר שני בכלכלה בשנת 1957, עלה ארצה והחל לעבוד באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "דפוסי מנהיגות וציפיות המונהגים" עשה בהנחייתם של פרופ' שמואל נח אייזנשטדט ופרופ' לואי גוטמן. בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס במרילנד.
עם חזרתו ארצה בשנת 1967 מונה לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1971, עת יצא לשמש כפרופ' אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובאוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק. כשחזר, בשנת 1973, התמנה לדיקן (מטעם האוניברסיטה העברית) הפקולטה למדעי החברה והרוח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כעבור שנה נענה לבקשתו של אהרון ידלין, שהיה אז שר החינוך, לשמש כמדען ראשי ראשון של משרד החינוך. בתפקיד זה הביע ביקורת על תוכני ההוראה והמחקר בחוגים לחינוך ובבתי הספר להוראה באוניברסיטאות. על כן הוצג לו האתגר לעמוד בראשות בית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1976 הוא קיבל על עצמו את התפקיד. בשנת 1978 נבחר לרקטור אוניברסיטת חיפה, תפקיד בו כיהן שתי קדנציות. בשנת 1990 נבחר לנשיא אוניברסיטת חיפה ושימש בתפקיד עד 1993. בתפקידו הצליח לייצב את האוניברסיטה ולהביא אותה לתקופת צמיחה. עם תום הקדנציה, ובעקבות חתימת הסכמי אוסלו, עבר להתגורר באריאל וללמד במכללה האקדמית יהודה ושומרון (היום אוניברסיטת אריאל) ולאחר מכן נבחר לנשיא הראשון של המוסד.
בשנים 1996-1995 שימש כיועץ לענייני מכללות לשר החינוך פרופ' אמנון רובינשטיין, ובשנת 1996 נענה לבקשתו של שר החינוך זבולון המר לשמש כיו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1999. במהלך כהונתו, ב-1997, הוגש בג"ץ קלפים פתוחים על ידי אגודת הלהט"ב, ארגון קל"ף (קהילה פמיניסטית גאה) והאגודה לזכויות האזרח בישראל, נגד שר החינוך, התרבות והספורט, הטלוויזיה החינוכית הישראלית והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו; בעתירה ביקשו העותרים לבטל את האיסור שהטיל שר החינוך זבולון המר על שידור פרק של התוכנית "קלפים פתוחים" שעסק בנוער להט"ב ובזהות מינית. שר החינוך טען בתשובתו לעתירה, שהתוכנית כפי שהיא מעודדת את הנוער להתנסות באורח-חיים הומוסקסואלי, ועל כן דרש השר "תוספת מאזנת" לתוכנית, שבה יציגו מומחים גם את ההיבטים הפחות נעימים של החוויה ההומו-לסבית, וטען שהמסגרת לשידור התוכנית אינה הטלוויזיה החינוכית אלא הטלוויזיה הכללית. התשובה הסתמכה על חוות דעתם של שילד, רוחמה קציר ומיכאל גל שהדגישו את המגרעות שבהן לוקה התוכנית כמות שהיא ובין היתר: היעדר ה"איזון" המקצועי, להצגה השטחית הקלילה והמלבבת על פניה, של ההוויה החד-מינית על ידי ארבעת המרואיינים בפרק; ההתעלמות מערכים חברתיים בעלי דין קדימה ביחס להוויה האמורה; והמסרים המעודדים התנסות, תוך הצגת ציפיות לחוויות נעימות שאינן כרוכות בסיכונים מכל סוג שהוא.
שילד מילא תפקידים שונים במערכת הלאומית של ההשכלה הגבוהה. בין היתר, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, יו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות, חבר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (ות"ת), יו"ר ועדת ההיגוי לתלמידים מחוץ לישראל (של ות"ת והסוכנות היהודית), ויו"ר ועדת המשנה למכללות האזורית של המועצה להשכלה גבוהה. משנת 2002 ועד לפטירתו היה חבר המועצה להשכלה גבוהה ביהודה ושומרון.
בנוסף מילא תפקידים בוועדות ציבוריות ואקדמיות ארציות ובינלאומיות. בין היתר, היה יו"ר הוועדה הציבורית לבדיקת בחינות הבגרות ותעודת הבגרות, אשר קבעה כי יש לצמצם את מספר בחינות הבגרות ולהמיר חלק מהן בעבודות גמר או בקורסים אקדמיים, יו"ר הוועדה למדעי החברה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ושל המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח, יו"ר הוועדה להקצאת משאבי טיפוח במערכת החינוך, יו"ר הוועדה להענקת פרס ישראל בחינוך ובמדעי החברה, ראש הוועדה האקדמית של מכון ז'בוטינסקי וחבר הוועדה האקדמית של מרכז מורשת מנחם בגין.
כמו כן, היה חבר בוועדה הציבורית בדבר שירותי רווחה בישראל, בוועדה הציבורית לתחיקה בדבר חופש העיתונות, בהנהלת האגודה הישראלית לקרנות מחקר, בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ובחבר הנאמנים של מכון ון ליר בירושלים.
שילד זכה לתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת יוהאן גוטנברג במיינץ ומאוניברסיטת בואנוס איירס.
בכל שנות עבודתו באוניברסיטאות עשה, בהתנדבות, עבודות עבור משרד החינוך, צה"ל, וגופים ציבוריים נוספים.
מכיוון שהיה מנאמני ארץ ישראל, פעל שילד גם בנושא זה, ובין היתר היה חבר במזכירות תנועת "התחיה".
מייק ב. אנדרסון
מייק בי אנדרסון (באנגלית: Mike B. Anderson) הוא במאי טלוויזיה ואנימטור אמריקאי העובד כבמאי מפקח של משפחת סימפסון. אנדרסון זכה פעמיים בפרס אמי על פרקים שביים: בשנת 1997 על הפרק "הפוביה של הומר" (בעקבותיו זכה גם בפרס "Annie" ובפרס "WAC") ובשנת 2001 על הפרק "HOMR".