העלים הם דמויי מחטים באורך 5–23 מילימטרים ורוחב 1.5–2 מילימטרים, חתך הרוחב שטוח מאוד, עם שוליים משוננים בעדינות וקצה קהה. חלקם העליון ירוק כהה עד בינוני. בחלקם התחתון יש שתי רצועות לבנות של פיוניות כשביניהם פס ירוק דק. העלים מסודרים בסליל סביב הנצרים אבל הם מפותלים בבסיס כך שהעלים יהיו משני צדי הנצר.
הצוגה היא צמח חד-ביתי שמגיע לבגרות מינית אחרי 20 שנה בערך. אצטרובלי הזרעים קטנים, תלויים, גליליים צרים באורך 14–30 מילימטרים וברוחב 7–8 מילימטרים כשהם סגורים, ונפתחים לרוחב שבין 18–25 מילימטרים. בכל אצטרובל יש בין 15 ל-25 קשקשים דקים וגמישים באורך בין 7–14 מילימטרים. גוון האצטרובל הוא בתחילה ירוק והופך לירוק-חום 5–7 חודשים אחרי ההאבקה.
הזרע חום באורך 2–3 מילימטרים שאליו צמודה כנף דקה חומה בהירה באורך 7–9 מילימטרים. הזרעים קלים, בממוצע 530,000 זרעים לקילו.
תפוצה ואקולוגיה.
צוגה מערבית קשורה קשר הדוק ליערות גשם ממוזגים. תחום התפוצה הטבעי של צוגה מערבית משתרע מצפון לדרום על פני רצועה בת 3,200 קילומטרים החל מדרום אלסקה, דרך קולומביה הבריטית בקנדה וצפון-מערב ארצות הברית עד קליפורניה. תחום התפוצה שלה מוגבל למרחק של פחות מ-100 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט, אם כי יש אוכלוסיות של העץ בתוך היבשת בהרי קולומביה (Columbia Mountains) בקולומביה הבריטית, צפון איידהו ומערב מונטנה. הצוגה גדלה בגובה נמוך, עד גובה של 600 מטרים, אבל עד גובה 1,800 מטרים בתחום התפוצה הפנימי באיידהו.
הצוגה סבילה מאוד לצל. בין המינים הגדלים באותם בתי גידול רק שני מינים סבילים כמוה (אותו יותר ממנה) לצל: טקסוס פסיפי ("Taxus brevifolia") ואשוח חינני ("Abies amabilis"). עצים צעירים גדלים בדרך כלל מתחת לחופה של מחטניים אחרים דוגמת אשוחית סיטקה או אשוח דאגלס, שם הם יכולים להתמיד במשך כמה עשורים כשהם ממתינים לנצל פרצה בחופת היער. בסופו של דבר בחברת השיא של תהליך הסוקצסיה הם מחליפים מחטניים אלו, שיחסית אינם סובלים צל. עם זאת, סופות ושרפות יכולות ליצור קרחות גדולות ביער שבתוכן יכולים מינים אחרים אלו להתחדש.
קצב הגידול ההתחלתי איטי. נבטים בני שנה הם בדרך כלל בגובה 5–8 סנטימטרים, ונבטים בני שנתיים הם בגובה 10–20 סנטימטרים. מהרגע שהתבססו יכולים שתילים המצויים באור שמש מלא לגדול בקצב ממוצע של 50–120 סנטימטרים (לעיתים נדירות 140 סנטימטרים) בשנה עד שהם מגיעים לגובה 20–30 מטרים ובתנאים טובים הם ממשיכים לצמוח בקצב של 30–40 סנטימטרים בשנה עד שהם מגיעים לגובה של 40–50 מטרים. הפרט הגבוה ביותר הידוע בגובה 82.83 מטרים הוא בפארק המדינתי פריירה קריק רדוודס (Prairie Creek Redwoods State Park) בקליפורניה. העץ מאריך ימים כשידוע על עצים בני 1,200 שנים.
צוגה מערבית יוצרת מיקוריזה עם כמה מיני פטריות אכילות ידועות "Cantharellus formosus" (באנגלית Pacific golden chanterelle), "Cantharellus subalbidus" (באנגלית White chanterelle) ו-"Craterellus tubaeformis" (באנגלית Funnel Chanterelle). העץ מסוגל ליצור סימביוזה גם עם פטריות המפרקות עצים מתים בנוסף לפטריות הגדלות בקרקע. סימביוזה זו מאפשרת לנבטים לשרוד על גדמי וגזעי עצים מרקיבים.
שימושים.
טיפוח.
מגדלים צוגה מערבית כעץ נוי בגנים בתחום התפוצה הטבעי שלה ולאורך חוף האוקיינוס השקט של ארצות הברית, במקומות גשומים שבהם סיכוייה הטובים ביותר לשרוד. במקומות גשומים פחות כמו בוויקטוריה בקולומביה הבריטית תנאי הקרקע חשובים במיוחד. העץ זקוק לרמה גבוהה של חומר אורגני (עץ שהרקיב מאוד מגזעי עצים או גדמים הוא הטובים ביותר. זבל מבעלי חיים עלול להכיל יותר מדי חנקן ומלח), בקרקע חומצית לחה. הוא גם גדל באזורים ממוזגים בעולם. העץ זכה בפרס מצטיין הגן (Award of Garden Merit) של החברה המלכותית להורטיקולטורה (Royal Horticultural Society).
יערנות.
כאשר שותלים בצורה מתוכננת את הצוגה המערבית על גדות נהרות היא יכולה למנוע סחיפה.
מחוץ לתחום התפוצה הטבעי שלה יש לצוגה המערבית חשיבות ביערנות, כעץ רך לתעשיית העץ והנייר. היא משמשת לייצור דלתות, עבודות נגרות ורהיטים. היא גם משמשת כעץ נוי בגני נוי בצפון-מערב אירופה ובדרום ניו זילנד.
העץ התאזרח בכמה חלקים של בריטניה הגדולה וניו זילנד, אבל לא בכמויות כאלו שהעץ נחשב מין פולש אלא כמין מיובא.
מזון.
את הקמביום האכיל אפשר לאסוף באמצעות גירוד חתיכות מקליפת העץ שהוסרה. השבבים יכולים להיאכל מיד, או שניתן לייבשם ולדחוס אותם לשם שימור. הקליפה משמשת גם כמקור לטאנין לבורסקאות.
ניתן ללעוס מחטים צעירות רכות (עלים) ישירות או ליצור מהם תה מר, עשיר בוויטמין C (בדומה למיני אורנים וצוגות אחרים).
ענפי צוגה מערבית משמשים לאיסוף ביצי מליחים בתקופת הטלת הביצים באביב בדרום-מזרח אלסקה. הענפים מהווים משטח הלוכד בקלות את הדגים בנוסף להוספת טעם מיוחד. מקורו של נוהג זה בשימוש האיסוף המסורתיות של ילידי אלסקה מדרום-מזרח אלסקה, בייחוד בני הטינגיט.
פלקריוס
פלקריוס (שם מדעי: Falcarius) הוא סוג דינוזאור מקבוצת התריזינוזאוריה שחי באמריקה הצפונית בתחילת הקרטיקון לפני 126 מיליון שנה. משמעות שמו: "מגל חותך", עקב טפריו הגדולים.
דינוזאור זה הגיע לאורך ארבעה מטרים והיה הולך על שתיים, בעל ראש קטן, צוואר ארוך וזנב ארוך והוא הגיע לגובה 1.2 מטרים ולמשקל ממוצע של 100 קילוגרם. הוא היה קרוב בעיקר לבייפיאוזאורוס הסיני ואולי היה מראשי התריזינוזאוריים הענקיים שחיו מאוחר יותר בקרטיקון.
הפלקריוס היה בעל שיניים קטנות וגולגולת קטנה בעלת שיניים קטנות שנועדו לתזונה מעלים, אך גם כמה שיניים קדמיות של אוכלי כל. הוא היה בעל זרועות ארוכות עם טפרים גדולים שייתכן שהוא השתמש בהם כדי לתלוש עלים מענפים, אך גם לתפוס טרף קטן כמו לטאות. בדומה למינים דומים ייתכן שהיה מכוסה בנוצות.
שלבי
פורד שלבי
פורד שלבי מוסטנג
שלבי מוסטנג
אליזבת מרטינז
אליזבת "בטיטה" מרטינז (באנגלית: Elizabeth "Betita" Martínez; 12 בדצמבר 1925 – 29 ביוני 2021) הייתה פמיניסטית , מארגנת קהילתית, פעילה חברתית, סופרת, ומחנכת אמריקאית. היא כתבה מאמרים וספרים רבים על נושאים שונים הנוגעים לתנועות חברתיות ביבשת אמריקה. עבודתה הידועה ביותר היא "500 Years of Chicano History in Pictures", הדו-לשונית, אשר לאחר מכן היוותה את הבסיס לווידאו החינוכי", ¡Viva la Causa! 500 Years of Chicano History". גוף עבודתה זכה לשבחיה של אנג'לה דייוויס ככולל את "אחת ההיסטוריות החשובות ביותר של אקטיביזם פרוגרסיבי בעידן העכשווי... מרטינז היא האחת והיחידה, בלתי ניתנת לעצירה ובלתי נלאית."
ביוגרפיה.
מרטינז הייתה בתם של מנואל גיירמו מרטינז ורות פיליפס מרטינז. הוריה כינו אותה "בטיטה" בקיצור. היא גדלה בשכונה של המעמד הבינוני שהייתה ברובה לבנה בוושינגטון די. סי., כי אביה עבד כמזכיר בשגרירות המקסיקנית. אמה סיימה תואר באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ולימדה ספרדית למתקדמים בבית ספר תיכון. כשמרטינז סיימה את לימודיה, היא עבדה במגוון עבודות, ביניהן כפקידה-כתבנית בחברת ביטוח, מלצרית בגלידריה, וכעוזרת עריכה בעיתון "וושינגטון פוסט". מרטינז הייתה הלטינה הראשונה לסיים תואר במכללת סווארת'מור בשנת 1946, אז סיימה את לימודיה בהצטיינות בהיסטוריה וספרות. כשהייתה בת עשרים ושלוש, היא נישאה לבעלה הראשון, לאונרד ברמן, ממנו התגרשה ב-1952. היא נישאה לבעלה השני, האנס קנינג, בשנת 1952 ובתם טסה קנינג-מרטינז נולדה ב-1954. במאי 2000, מכללת סווארת'מור העניקה למרטינז דוקטורט לשם כבוד. מרטינז עבדה עבור בית ההוצאה לאור סיימון אנד שוסטר כעורכת, ועבור "The Nation" כעורכת ספרות ואמנות. בתה, טסה, היא שחקנית ומייסדת שותפה של מעבדת התיאטרון הלטינית של סן פרנסיסקו.
אקטיביזם.
מרטינז החלה את פעילותה הפוליטית בשנות ה-1950 המוקדמות. היא עבדה בארגון מזכירות האומות המאוחדות בניו יורק כחוקרת בנושא הקולוניאליזם ודה-קולוניזציה באפריקה.
במהלך שנות ה-1960, מרטינז עבדה בתנועה לזכויות האזרח עם הוועדה המארגנת הסטודנטיאלית הלא-אלימה (SNCC) בדרום של ארצות הברית, וכרכזת במשרדי הארגון בניו יורק. היא ערכה את ספר הצילומים, "The Movement", אשר גייס כספים עבור ה-SNCC. היא הייתה אחת מרק שתי נשים לטינות שעבדו ב-SNCC. ב-1968, היא עברה לגור בניו מקסיקו כדי לייסד עיתון ולתמוך ב-Alianza Federal de Mercedes, ארגון שנאבק למען זכויות האדמות של בני הצ'יקנו. יחד עם עורכת הדין בוורלי אקסלרוד, מרטינז ייסדה את העיתון הדו-לשוני של התנועה "El" "Grito del Norte", שם עבדה במשך חמש שנים. ב-1973, היא ייסדה וניהלה את מרכז התקשורת הצ'יקנה, מרכז שהיה מבוסס בשכונות הצ'יקנו ופעל לארגון קהילתי וחינוך. מרטינז ערכה את הספר הדו לשוני "500 Years of Chicano History" שהיה הבסיס לסרט "Viva La Causa!" (תחי המטרה!) שיצרה, ואשר הוצג בפסטיבלים וכיתות לימוד ברחבי ארצות הברית.