במאי 2007 זוהו מספר תקלות באתר כגון אבני בנייה סדוקות, התפוררות של חומרי המליטה במישקים והתקלפות הטיח והתפוררותו. לכך יש להוסיף התערבות קודמת ומזיקה בטיח על בסיס צמנט. במקום נערכו עבודות תחזוקה שכללו את מילוי הסדקים באבן, ניקוי המישקים מחומר מליטה מתפורר, קילוף טיח ויישום טיח על בסיס סיד. בי"ג בתשרי תשס"ח (25 בספטמבר 2007) נחנך בית כנסת המחודש.
טקסין שינאוואטרה
יהושע בר-דיין
יהושע בר-דיין (1 בינואר 1933 - 10 במאי 2020) היה סופר, יליד עפולה, כתב את הספר "יומנו של חייל", שזכה לפרסום רב ותהודה בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים.
קורות חיים.
בר דיין נולד בעפולה והתחנך בבתי ספר בכפר סבא, בדגניה א' ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל. הוא התמחה בגידול הדרים, פרחים ודבורים.
בשירותו הצבאי שירת בנח"ל בשנים 1951–1954, ובשנים 1952–1966 עלה עם גרעין הנח"ל להתיישבות בקיבוץ ארז בצפון הנגב.
עסק כ-25 שנים בגידול ושיווק פרי הדר בישראל ומחוצה לה מטעם המועצה לשיווק פרי הדר.
יומנו של חייל.
במהלך מלחמת ששת הימים שירת בר דיין כנהג בחטיבה 7, החטיבה הסדירה היחידה בצה"ל באותם ימים, המורכבת כולה מחיילי חובה. ב-17 במאי 1967, בתקופת הכוננות, שירת כחייל מילואים בגדוד 79 של חטיבה 7 בפיקודו של אל"ם שמואל גורודיש. באותם ימים היה בן 34, מן החיילים המבוגרים בחטיבה 7.
במהלך תקופת ההמתנה היה בר-דיין נהג ברכב בעל הנעה קדמית, שגויס במתכונת גיוס רכב אזרחי לעת חירום. הוא צויד במכשיר קשר ובחוליית חיילי חימוש שתפקידם לטפל בטנקים בעת קרב. ברכב שבו נהג, מצא יומן שנתי קטן. מאחר שהיה אב לילד בן שנתיים, חש שעליו לתעד את הקורות למען הדורות הבאים. במהלך כל ימי ההמתנה והמלחמה תיאר ותיעד ביומן שמצא את קורות המלחמה מנקודת המבט של חייל בין הקרבות.
לאחר תום המלחמה העביר בר-דיין את היומן לעורך שבועון "הארץ", נתן דונביץ. החל מה- 10 במאי 1968, כשנה לאחר המלחמה, פורסם היומן במשך שלושה שבועות בתפוצה רחבה במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ" וזכה לתהודה רבה. אהרן מגד, (לימים חתן פרס ישראל), עורך "משא", העורך הספרותי של עיתון "למרחב", הגיב על פרסום היומן וכתב:
לאחר פרסום היומן בשבועון הארץ, יצא היומן לאור כספר "יומנו של חייל" בשנת 1968 בשלוש מהדורות. לימים, הספר תורגם לאנגלית והופץ על ידי משרד החוץ בשגרירויות ישראל ברחבי העולם. בהמשך, הספר תורגם לרוסית על ידי סוכנות "נתיב" במשרד ראש הממשלה והופץ על ידי תיירים יהודים שהורשו לבקר בברית המועצות בימים ההם. עותקים רבים עשו את דרכם ליהודי ברית המועצות בימי המלחמה הקרה.
החלק השלישי של הספר "1967 - והארץ שינתה את פניה" של ההיסטוריון תום שגב נקרא "ארבעים הימים של טוראי יהושע בר דיין". שגב השתמש ביומן המקורי כחומר היסטורי אותנטי לתיאור ימי ההמתנה וראשית הקרב. בספר זה שגב כתב "אני חייב תודה עמוקה ומיוחדת ליהושע בר-דיין שהתיר לי להשתמש ביומן המלחמה שלו, מסמך יוצא דופן בעוצמתו; קולו הוא קול האדם במלחמה".
חיים אישיים.
היה נשוי לגילה בר-דיין, אב לשלושה ילדים וסב ל-9 נכדים.
זמרת-יוצרת
מלחינה
מפרץ ואסל
מפרץ וָאסֶל (בגרמנית: Vahselbucht, באנגלית: Vahsel Bay) הוא מפרץ ברוחב כ-11 ק"מ בחלק המערבי של חוף לואטיפולד שביבשת אנטארקטיקה, כ-2600 קילומטר מדרום לאי ג'ורג'יה הדרומית.
המפרץ מקבל את מימיו מקרחון שווייצר וקרחון לרכנפלד. גילתה אותו המשלחת האנטארקטית הגרמנית בשנים 1911–1912, בראשות וילהלם פילכנר, שקרא לו על שם ריכרד ואסל, רב החובל של אוניית המשלחת "דויטשלנד", שמת במהלך מסע המשלחת. מאוחר יותר שינה פילכנר את שם המפרץ ל"הרצוג ארנסט בוכט" (מפרץ הדוכס ארנסט), אחרי שחלקים גדולים מן הקרח שהקיף אותו נשברו ונוצר מפרץ גדול בהרבה, אך חוקרי היבשת הבאים שימרו את השם מפרץ ואסל.
מפרץ ואסל היה מיועד להיות נקודת הנחיתה ותחילת המסע של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הבריטית בראשות ארנסט שקלטון בשנת 1912, אולם ספינתם אנדיורנס נתקעה בקרח בים ודל ולא הגיעה ליעדה.
יהוסף הנגיד
רבי י(ה)וסף בר שמואל הלוי הנגיד (נקרא גם בשם: "יוסף אבן נגרילה"; בערבית: اأو حسين بن ٱلنغريلة; 1035–1066) היה רב ווזיר יהודי בממלכת גרנדה שבספרד, ומראשוני הראשונים לאחר דור המעבר מהגאונים. בנו של רבי שמואל הנגיד ותלמידו של חמיו רבי נסים בר יעקב מקירואן.
קורות חיים.
יהוסף הנגיד נולד לרבי שמואל הנגיד, בעיר גרנדה שבאל-אנדלוס. במהלך חייו הוא פרסם את כתביו של אביו בקבוצת מאמרים מיוחדת, וסיפר על עצמו בהקדמה של אותה אסופת מאמרים. בן תשע הוא ליווה את אביו לקרב אך במהרה התגעגע לעיר מולדתו גרנדה, וכבר בגיל כה צעיר חיבר שיר על כך. את מירב השכלתו הוא קיבל מאביו שמואל הנגיד. בימי בחרותו חלה רבי יהוסף, ולאחר שהחלים נסע ללמוד תורה מפי רבי נסים בר יעקב מקירואן. לאחר מכן חזר לגרנדה שם נישא לביתו של רבי נסים מקירואן.
עם מותו של אביו, רבי יהוסף החליף אותו כנגיד וראש הקהילה היהודית של גרנדה כ-9 שנים עד לשנת ד' אלפים תתכ"ד. במות אביו מינה אותו מלך גרנדה ליורש משרתו - הווזיר הראשי של הממלכה, והוא אז בן 21 שנה. רבי יהוסף הצליח בתפקידיו בגביית מיסים, בהפעלת מינהל תקין ובניהול מדיניות החוץ. עם זאת לא זנח את העיסוק בתורה, השמיע שיעורים וחיבר שירים. הוא העסיק יהודים עשירים כסוכני המלך וקומם את האוכלוסייה הערבית נגד שלטון הווזירים היהודים.
מותו.
לימים חלה הרעה ביחסיו עם המלך ועם האוכלוסייה. רבי יהוסף נרצח במהלך טבח דמים שנעשה ביהודי גרנדה, ב-30 בדצמבר 1066 (ט בטבת ד'תתכ"ז) יחד עם 500 יהודים. הוא אמנם ניסה להשחיר את פניו לבל יכירוהו, אולם המוסלמים מצאו אותו, הוציאוהו ממחבואו והרגוהו. הם סחבו את גופתו דרך חוצות העיר וצלבוהו על שער העיר.
הראב"ד הראשון טען שלזכר מותו נקבע צום תשעה בטבת, שולמית אליצור ביארה שהיהודים בני התקופה התפעלו מצירוף המקרים ועל כן כתבן כן.
לאחר מותו.
תלמידיו היו רבני ספרד והנהיגו את הדור שלאחריו לאחר פטירתו.
משורר מוסלמי מהתקופה שחיבר שיר אנטי-יהודי שהצדיק את הטבח, כתב בין השאר ש"הקוף הראשי שלהם (רבינו יהוסף) עשה את ביתו משיש והוביל אליו את מיטב מימי המעיינות". על בסיס שורה זאת ומקורות ספרותיים נוספים, יש היסטוריונים של האמנות ששיערו שאחד המבנים המרכזיים במתחם המפואר אלהמברה שימש כביתו של יהוסף.
חיבוריו.
לאחר פטירתו נתפזרו בעולם ספריו ופשטו בכל העולם. רבי יצחק בר ברוך ידידם של רבי יהוסף ורבי שמואל קנה הרבה מספריהם שהתפזרו בעולם.
משיריו השתמר עד ימינו רק חלק קצר בן חמש שורות של שיר אחד, אותו הוא כתב "בטרם נסיעה" ליעד לא ידוע.
משפחתו.
בנו, רבי אברהם הוכרח להמיר דתו על ידי מלך ספרד - עקב סירובו, נתלה למוות.
לאחר פטירת רבי יהוסף, אשתו יחד עם בנו - רבי עזריה הצליחו להיחלץ ולברוח אל רבי יצחק אבן גיאת שרבי יהוסף ואביו רבי שמואל, כיבדוהו. והקים רבי יצחק את רבי עזריה לראש הקהל בלוסנה ושאר קהילות בספרד בעודו נער, אך מינוי זה לא ארך הרבה זמן ונפטר רבי עזריה בעודו נער צעיר, כך גם אמו.
פרשת בכרי-בוג'נאח
פרשת בַכּרי-בוּג'נאח (בצרפתית: L'affaire Bakri-Busnach) היא השם לסכסוך מסחרי-פוליטי בין צרפת לאלג'יריה בתחילת המאה ה-19 שבמרכזו עמדו חובותיה של צרפת לחברה מסחרית בבעלות המשפחות היהודיות-אלג'יריות בכרי ובוג'נאח. הפרשה נחשבת לאחד הגורמים לפלישה הצרפתית לאלג'יריה בשנת 1830.
הפרשה.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לערי צפון אלג'יריה מהגרים יהודים מליבורנו שבאיטליה. מהגרים אלה, שהיו צאצאיהם של מגורשי ספרד, התיישבו בצפון אפריקה בתור סוחרים ובחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, ועד מהרה נהפכו לגורם משמעותי בסחר הבינלאומי של ערי אלג'יריה. הם סיפקו שירותים פיננסיים ומסחריים חשובים לדיי (השליט המקומי מטעם האימפריה העות'מאנית), וכמה מהם מונו לאורך השנים לכהן בתפקיד ה"מוקדם", המתווך בין הקהילה היהודית האלג'ירית לשלטון. שתיים מהמשפחות הבכירות מקרב יוצאי ליבורנו באלג'יריה היו משפחת בכרי ומשפחת בוג'נאח. השתיים חברו בסוף המאה ה-18 והקימו חברה כלכלית שהייתה דומיננטית בייצוא של סחורות מאלג'יריה לאירופה, ובפרט בייצוא של מזון (בעיקר חיטה) מאלג'יריה לצרפת, בין השאר כדי לספק את צרכיו של צבא נפוליאון.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-18, עקב צרכיו הגדלים של צבא נפוליאון במסעות הכיבוש שלו, צברה צרפת חובות ענק של מיליוני פרנק לחברת בכרי-בוג'נאח. החברה מימנה את פעילותה על ידי הלוואה מהדיי של אלג'יריה, כך שחובותיה של צרפת לבית בכרי-בוג'נאח היו למעשה חובות לשליט אלג'יריה, והפרשה נהפכה לסכסוך כלכלי מתמשך בין המדינות, שהתגלגל לאורך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19. צרפת ואלג'יריה הגיעו לעיתים להסדרי חוב ביניהן, אך צרפת הִרבתה להפר אותם. בשנת 1800 נעצרו בפריז סוכניה של חברת בכרי-בוג'נאח יעקב בכרי ושמעון אבוקאייה, לאחר שדחקו בצרפת לשלם את חובותיה. לאחר מגעים מדיניים, ממשלת צרפת שחררה אותם באותה שנה והסכימה לשלם 3.7 מיליון פרנק מתוך שמונה המיליון שהייתה חייבת. בהסכם השלום בין צרפת לאלג'יריה בשנת 1801 הכירה צרפת בקיום יתרת החובות שלה לחברת בכרי-בוג'נאח, אך גם לאחר מכן לא העבירה את הכספים. אחד הטיעונים שהממשל הצרפתי העלה בניסיון להתחמק מהתשלום היה שחברת בכרי-בוג'נאח סוחרת גם עם בריטניה, אויבתה המושבעת של צרפת, ולכן אין צרפת מעוניינת לשלם לה את החוב.