באוקטובר 2003 מונה דב אלפון לעורך ראשי שיתווה את הדרך הספרותית. מתוך פועלו הרב של אלפון ניתן לציין את "החייאת" המותג "מחברות לספרות" כמותג איכות לספרים מיוחדים ו"אליטיסטיים" ואת החתמתם של סופרים מבטיחים כאמיר גוטפרוינד, אשכול נבו, רון לשם ועוד. באפריל 2008 מונה דב אלפון לתפקיד העורך הראשי של עיתון "הארץ", ואת מקומו כעורך הראשי של ההוצאה תפס חנוך מרמרי. בדצמבר 2008 סיים מרמרי את תפקידו עקב חילוקי דעות עם הבעלים.
הוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
שותפות בצומת ספרים.
בבסיס הרעיון של "צומת ספרים" ניצבה ההתמודדות עם מחסני הספרים של ההוצאות. להוצאות קשה לחזות את כמות העותקים שיימכרו מכל מהדורה. מצד שני שטחי המדף בחנויות הספרים מוגבלים ויש למלא אותם תדיר בספרים חדשים. על כן נותרים לעיתים במחסני ההוצאה ספרים רבים ללא דורש. חנות צומת ספרים הוקמה לראשונה על ידי הוצאת זמורה-ביתן במחסן ליד קיבוץ גבעת ברנר ב-1996 במטרה "לפנות את המחסנים" על ידי מכירה של עותקים (חלקם פגומים) במחירים שהיו נמוכים בכ-30% ממחירי ספרים חדשים. הצלחת המודל הייתה אדירה בשעתה.
במשך השנים התפתחה "צומת ספרים" לרשת ארצית, השנייה בגודלה בישראל אחרי "סטימצקי".
הקמת המגירה.
בשנת 2013 ייסדה ההוצאה בית ספר לכתיבה מטעמה תחת השם "המגירה", בניהולו של איתמר רוז, בנם של יורם ותלמה אליגון-רוז. בית הספר הוקם במשרדי ההוצאה באור-יהודה, ובהמשך הועבר משכנו למשרדי ההוצאה בדרך השלום בתל אביב.
בית הספר מעביר סדנאות כתיבה בהנחיית סופרי ההוצאה ובליווי אנשי מקצוע בכירים מצוותה, ביניהם המשורר רוני סומק, הסופרת שהרה בלאו, כלת פרס ספיר נעה ידלין ועוד. בנוסף, מתקיימים בו מפגשי קריאה, ערבי תרבות ופאנלים ספרותיים.
נכון לתחילת 2016, מאז ראשית פעילותו למדו בבית הספר כ-600 תלמידים במסגרת כ-50 סדנאות.
תחרות הסיפור הקצר.
בשנת 2014 יזמה תלמה אליגון-רוז, בשיתוף בית הספר לכתיבה "המגירה", מכון "הקשרים" והחוג לכתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תחרות המוקדשת לזכרה של אמה, עפרה אליגון. התחרות, "במה לסיפור הקצר ע"ש עפרה אליגון", מיועדת לכותבים שיצירתם טרם ראתה אור. לצד פרסים כספיים ומלגות כתיבה, סיפוריהם של שלושת זוכי התחרות השנתיים נכללים באסופה לצד סיפורים של סופרים ישראלים מוכרים מההוצאה.
כנרת, זמורה ביתן, דביר
הוצאת כנרת
ברית דמים
"ברית דמים", המוכר גם בשמות: "על דעת המקום" ו"יובלים והראלים", הוא שיר שנכתב על ידי עמנואל צבר, הולחן בידי יאיר רוזנבלום והושר במקור על ידי מירי אלוני.
הסיפור שמאחורי השיר.
המוטיב החוזר בשיר: "עוד זה מדבר וזה בא" (במקור ביטוי חוזר בספר איוב לפני בשורה על אסון נוסף) מבוסס על סיפורה של משפחה שבזמן מלחמת שלום הגליל קיבלה שמועות על כך שבנם החייל, יובל הראל, מת, אולם הסתבר להם שחייל אחר, שגם שמו יובל הראל, הגר בסמוך להם בשכונת תלפיות בירושלים, הוא זה שנהרג. כמאמר השיר - "עוד זה מדבר וזה בא", הגיעה למשפחה שוב בשורה על אסון - גם יובל הראל שלהם מת.
הרקע לשיר.
בעת מלחמת לבנון הראשונה, ביום השלישי ללחימה, 8 ביוני 1982, נהרג יובל הראל, בן מרים ויחזקאל, חייל בחיל השריון, מפגיעת טיל נגד טנקים במחנה הפליטים עין אל-חילווה שליד צידון. חבריו של יובל הראל, בן חיה ויוסף, שקראו את מודעות ההרוגים בקצין העיר, חשבו בטעות כי מדובר בחברם, וסיפרו לחיה ויוסף כי בנם נהרג. לאחר בירורים נוכחה המשפחה לדעת כי יובל עדיין בין החיים. ב-10 ביוני נהרג בקרב בלבנון גם יובל הראל, בנם של חיה ויוסף, חייל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח. כאשר הגיעו חיילים ממוקד קצין העיר לביתם של חיה ויוסף הראל והודיעו להורים על מות בנם, סירבו תחילה ההורים להאמין, והסבירו כי ישנו עוד יובל הראל, בן מרים ויחזקאל, שנהרג; אך לצערם, הידיעה על מות בנם הייתה נכונה.
סיבה נוספת לבלבול ולטרגדיה הייתה העובדה שהוריו של ספי בשאר, חברו הטוב של יובל הראל מהנח"ל סברו שאין זה ייתכן שמדובר בחברו, שכן אילו היה כך, בנם, או מישהו אחר, היה מתקשר אליהם להגיד. מה שהם לא ידעו, שגם חברו הקרוב ביותר של יובל, בנם, מת. הם קיבלו את ההודעה במהלך הלוויה של יובל. שני החיילים משכונת תלפיות שבירושלים, בעלי השם הזהה, ויוסף (ספי) בשאר נקברו בסמוך זה לזה, באותה השורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
מחבר השיר, עמנואל צבר, שירת בשנת 1984 כשליח הסוכנות היהודית בלונדון, ולבקשת שגריר ישראל בבריטניה יהודה אבנר חיבר את השיר כקטע לכבוד טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בלונדון באותה שנה. הוא שמע מאיש הטלוויזיה דן סממה את סיפורם של החיילים, והחליט לכתוב שיר על כך. צבר העביר את השיר ליאיר רוזנבלום, ששהה גם הוא בלונדון באותה עת, ורוזנבלום הלחין את השיר לקראת הטקס.
הראשונה להקליט את השיר הייתה הזמרת מירי אלוני, וגרסתה לשיר התפרסמה ב־1985. השיר נכלל באלבומה "טיפה אהבה" משנת 1987.
כשנה לאחר מכן, נולד בן למשפחת הראל אחרת, שגם היא התגוררה בשכונה, וגם הוא נקרא יובל, על שם שני החיילים.
ארמזים.
בשיר ארמזים רבים לסיפורים מקראיים:
בנוסף כלולים בשיר ארמזים נוספים: לבלדה של גתה, "שר היער" (Erlkönig). הבית הראשון נפתח במילים "רכבנו סופה וגם סער" המזכירות את הפתיחה של הבלדה "מי זה הרוכב דרך לילה וסער?". בבלדה מסופר על אב ובנו הרוכבים בליל סוער ביער. הילד רואה את דמותו של שר היער- שד המאיים עליו. האב מנסה להרגיעו ולהסביר כי מדובר בחזיונות שווא, ומגביר את קצב רכיבתם ככל שהבלדה מתקדמת. עם זאת סופה של הבלדה הוא טראגי. שר היער נוגע בילד וגורם למותו. הבלדה מסתיימת במילים: "אֶל הֶחָצֵר הִגִּיעַ אָבֵל וְאוֹבֵד, בִּזְרוֹעוֹתָיו הָיָה הַיֶּלֶד מֵת." ארמז נוסף מצוי במילה "תלפיות" ("ועיר תלפיות שכולה", "תלפיות לך ארצי"), המופיעה הן כאחד משמותיה של העיר ירושלים, הן כהתייחסות לשכונה שבה התגוררו החיילים והן כאזכור לביטוי "בנוי לתלפיות".
על דעת המקום
הוצאת זמורה ביתן
פאולו קנבארו
פאולו קנבארו (באיטלקית: Paolo Cannavaro; נולד ב-26 ביוני 1981 בעיר נאפולי, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בקבוצת ססואולו מהסרייה א'. פאולו הוא אחיו הצעיר של פאביו קנבארו.
קנבארו החל לשחק במחלקת הנוער של קבוצת נאפולי. עם ירידתה של הקבוצה לסרייה ב' עבר קנבארו לפארמה, במסגרתו הופיע לראשונה כאשר החליף את אחיו. הוא שיחק בקבוצה עד שנת 2006 כשבמהלך התקופה הושאל לעונה אחת בהלאס ורונה.
עם עלייתה של נאפולי לסרייה ב' בשנת 2006 עבר קנבארו בחזרה לקבוצת נאפולי. הוא היה ממצטייני הקבוצה ועזר לה לעלות בחזרה לסרייה א'. הוא משמש כאחד הקפטנים של הקבוצה והצטיין במהלך עונת . ב-31 בינואר 2014 הושאל לקבוצת ססואולו. בסוף העונה חתם באופן קבוע בקבוצה. בדצמבר 2017 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, ומונה לעוזר מאמנו של אחיו פאביו בגואנגג'ואו אוורגראנד.
קנבארו היה חלק מנבחרת איטליה הצעירה.
כפר הילדים והנוער &quot;אהבה&quot;
מאיר פוזנר
רבי מאיר פוזנר (תפ"ה, 1725 - כ"ה בשבט תקס"ז, 3 בפברואר 1807), מחבר ספר בית מאיר ואב"ד שבעיר דנציג שבפולין.
תולדותיו.
נולד בסביבות שנת תפ"ה (1725), לרב יהודה ליב. בגיל שלש עשרה נשא אישה מקהילת פוזנן והיה סמוך על שלחן חותנו בפוזנן כשבע שנים. אז נפטרה אשתו הראשונה. על שם עיר זו התווסף לשמו הכינוי "פוזנר". אחר כשנתיים נשא אישה מהעיר ליסא (כיום לשנו (Leszno)), ועבר להתגורר שם במשך כארבע עשרה שנה. ולאחר מכן, בהיותו כבן שלשים ושש התמנה לרב במעזריטש בה כיהן גם סבו רבי צבי הירש כרב. במעזריטש כיהן כארבע שנים, ולאחר מכן כיהן כרב בקניגסברג במשך שבע עשרה שנה, ובשנת תקמ"ב (1782) התקבל כרב בקהילת שבגדנסק, לאחר פטירת הרב אלחנן אשכנזי, שם ישב כעשרים וחמש שנה עד פטירתו בשנת תקס"ז (1807).
משפחתו.
בניו: לרבי מאיר נולדו שני בנים, בנו הגדול, יהודא ליב נולד סביבות שנת תקט"ו (1755), ונפטר בצעירותו, בהיותו בן חמש עשרה פחות יום. בן זה ניכר מצעירותו בגדלותו, עד ששימש כ"תלמיד חבר" לאביו, שאף הביא בשמו חידושי תורה.
לאחר פטירת בנו הגדול, לקח רבי מאיר את בנו השני, חיים, מבית הספר, ולימדו תורה עד שהביאו לדרגת "תלמיד חבר" שיכול היה לדון עמו בעומקה של הלכה. (כלשונו בהקדמתו לספרו). בנו זה, מילא את מקומו אחריו ברבנות שוטלנד, אך לא זכה להעמיד צאצאים אחריו.
חתנו: בתו פרידל נשאה לרבי יהודה ליב נומברג, שהיה אב"ד של ראוויטש.
מעמדו כפוסק בדורו.
רבי מאיר היה מגדולי המשיבים בדורו, בין שואליו אפשר למצוא את רבי עקיבא איגר (שהיה צעיר ממנו בכשלשים שנה) שפונה אליו בהערכה והערצה.
ספרו "בית מאיר" התקבל גם לאחר פטירתו כספר פסיקה מוסמך. עדות לכך ניתן למצוא בהסכמתו הנלהבת של הגאון מלבוב רבי יוסף שאול נתנזון, למהדורת לבוב תרכ"א (1860), שכתב עליו את הדברים הבאים –
ספריו.
כמו כן השאיר ביד בנו יחידו רבי חיים, שמילא מקומו ברבנות שוטלנד, מחברות בכתב ידו ובהם חידושים על הש"ס ושו"ת. בנו זה נפטר ולא השאיר אחריו צאצאים. כתבי היד של רבי מאיר פוזנר עברו אחר כך לידי בן חתנו, רבי יחזקאל נומברג אב בית הדין בלודז', וחלקם יצאו לאור מאוחר יותר על ידי בן נכדו רבי אפרים פישל.
הסכמותיו לספרים אחרים.
רבי מאיר פוזנר, לא היה מן המרבים לתת הסכמות לספרים, ידועה הסכמתו לספר גינת ורדים (לרבי יוסף תאומים מחבר ספר "פרי מגדים") מסוף תקופת כהונתו כרב במעזריטש. (ראש חודש כסלו תקכ"ז- 1767).
וולטר גרגאנו