מוחמד מיעארי נולד בכפר אל-בירווה, שחרב במלחמת העצמאות וגדל במכר ליד עכו. למד בתיכון כפר יאסיף והיה חבר בתנועת הנוער הערבי החלוצי. עשה את חוק לימודיו בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין, כשהוא מתמחה בנושא הסדר קרקעות. היה פעיל במהלך לימודיו בוועד הסטודנטים הערבים. היה ממייסדי תנועת אל ארד ונבחר למקום השלישי ב"רשימת הסוציאליסטים", שרצה לבחירות ונפסלה בשנת 1965. נמנה עם יוזמי "ועד ההגנה על האדמות הערביות", הגוף שיזם את "יום האדמה".
היה ממקימי הרשימה המתקדמת לשלום ונבחר מטעמה לכנסת ה-11 ב-1984 ולכנסת ה-12 ב-1988.
בשל השתתפותו ב-1985 בעצרת זיכרון לפאהד קוואסמה, ממנהיגי אש"ף, שבאותה עת היה מוגדר כארגון עוין, הגיש מיכאל איתן בקשה לוועדת הכנסת, וזו הסירה את חסינותו של מיעארי. מיעארי עתר לבג"ץ, אשר בפסק דין תקדימי, ברוב של 3 מול 2, ביטל החלטה זו בנימוק שזו הייתה ענישה ולא למטרת הליך פלילי. הצעות נוספות להסרת חסינותו בכנסת בוטלו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לבל"ד, בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-120 הסמלי והאחרון ברשימה זו לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-102 הסמלי.
ב-2011, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, ועמדותיה של המפלגה בעד המורדים הסורים ונגד משטרו של הנשיא בשאר אל-אסד, החליט להפסיק את חברותו במפלגה, וכשלוש שנים מאוחר יותר, היה שותף להקמת תנועה חדשה חוץ-פרלמנטרית של פורשים מבל"ד, על רקע התנגדותם של הפורשים לקו הרשמי של המפלגה, תחת השם "כפאח" (בעברית: מאבק).
מטפס הרים
טורה אנונציאטה
טורה אנונציאטה (באיטלקית: Torre Annunziata) היא עיירה לחופו המזרחי של מפרץ נאפולי במחוז קמפניה באיטליה, היושבת בין הים לבין הוזוב. בשנת 2004 התגוררו בעיר 47,877 תושבים.
בימי קדם נודעה העיר בשם אופלונטיס (Oplontis) והיא הופיעה במפת פויטינגר. העיר שהייתה ככל הנראה פרבר חצי עירוני של פומפיי, חרבה כמוה וכמו הרקולנאום בעת התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 באוגוסט 79 וכמו הרקולנאום נקברה תחת שכבת אפר געשי שזרם בנחשולים פירוקלסטיים.
ב-4 בדצמבר 1997 הוכרז האתר הארכאולוגי שבעיר, יחד עם פומפיי והרקולנאום, כאתר מורשת עולמית.
אופלונטיס
אופלונטיס (לטינית: Oplontis) היה יישוב רומי לחופו המזרחי של מפרץ נאפולי, אשר שכן בין הים לבין הר וזוב. העיר שהייתה ככל הנראה פרבר חצי עירוני של פומפיי, חרבה כמוה וכמו הרקולנאום בעת התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 באוגוסט 79, וכמו הרקולנאום נקברה תחת שכבת אפר געשי שזרם בנחשולים פירוקלסטיים. אופלונטיס הופיעה במפת פויטינגר וכיום שוכנת במקום העיירה טורה אנונציאטה. ב-4 בדצמבר 1997 הוכרז האתר הארכאולוגי במקום, יחד עם פומפיי והרקולנאום, כאתר מורשת עולמית.
הממצא העיקרי באתר הוא וילה פופיאה (Villa Poppaea) שהייתה שייכת לקיסר נירון והייתה בשימושה של אשתו השנייה פופיאה סבינה (Poppaea Sabina) עד שהרג אותה בשנת 65. הווילה נחשפה ונחקרה בשנת 1964 למרות שקיומה היה ידוע כבר במאה ה-18. היא שימשה לפופיאה כביתה העיקרי מחוץ לרומא. הווילה, השוכנת בעומק של כעשרה מטרים מתחת לפני הקרקע הנוכחיים, משתרעת על פני שטח של 3,000 מ"ר ומוקפת בגן שבו ניטעו כמאה עצים. סמוך לווילה נבנתה בריכה באורך של 60 מטר וברוחב של 15 מטר, וזו נחקרה רק בשנות השבעים של המאה ה-20.
לפי הממצאים במקום הייתה הווילה ריקה בעת ההתפרצות וייתכן שעברה שיפוצים לאחר רעידת האדמה שפקדה את מפרץ נאפולי בשנת 62. גג הבניין שרד ברובו את ההתפרצות והעניק הגנה לפרסקאות בווילה שהשתמרו היטב הן בצורתם והן באיכות צבעיהם. הם נחשבים למוצג השמור ביותר מסוגו מבין כל יצירות האמנות הקיסריות הרומיות, ומציגים חלונות הנדמים כנפתחים אל הנוף בסגנון "אחיזת עיניים" (Trompe-l'oeil).
בשנת 1974 נתגלתה וילה נוספת אשר הייתה שייכת לאדם בשם קראסיוס טרציוס (Crassius Tertius) אשר שמו נסתבר מחותם ארד שנמצא באתר. בווילה זו שהייתה מאוכלסת בעת ההתפרצות נתגלה אוסף גדול של כדי אמפורה, מטבעות ותכשיטים, כמו גם גופותיהם של הקרבנות.
דבר הפועלת
דְּבַר הפועלת היה ירחון הנשים הראשון בישראל. הירחון נוסד בשנת 1934 על ידי רחל כצנלסון-שזר, אשר שימשה כעורכת הראשית במשך עשרים וחמש שנותיו הראשונות. בתחילה נקרא גם "ירחון האישה בעבודתה ומשפחתה". בשנת 1977 שינה את שמו ל"ירחון נעמת".
רקע.
העיתונות בארץ-ישראל המתחדשת ידעה פריחה ושגשוג שהחלו עם סוף מלחמת העולם הראשונה. בעקבות העלייה במספרם של הקוראים העבריים שהגיעו ארצה וסיוע שניתן מן השלטונות הבריטיים, החלה ב-1925 ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל לפרסם עיתון בשם "דבר", שהיה ביטאון ההסתדרות ואחד משופריה של מפא"י.
בזרם העיתונות הפוליטית פגשה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 מגמה חדשה, שביסודה מאבק לשוויון זכויות הנשים בקרב החברה המתגבשת ביישוב. במרץ 1921 נערכה במושב בלפוריה הוועידה הכללית הראשונה של הפועלות בא"י, בה השתתפו כ-500 פועלות ובראשן עדה מימון, במטרה לגבש דרכי פעולה להשגת שוויון הזדמנויות לנשים, לנוכח האכזבה שנחלו מהאופן בו המהפכה ציונית ראתה נשים. עקב כך דרשו להקים מסגרת עצמאית לפועלות, אשר תפעל במקביל להסתדרות. בסופו של דבר גישה זו לא זכתה לרוב, והוחלט שתנועת הפועלות תהווה מסגרת אוטונומית אשר תפעל בתוך ההסתדרות הכללית. נושאים נוספים שנידונו במסגרת הוועידה: קליטת פועלות בעבודה; הכשרה מקצועית; פיתוח ענפים ייחודיים לפועלות, חינוך וטיפול בילדים ועוד.
התנועה חיפשה לבסס מעמדה והגדרתה כתנועת הפועלות: הוקמו ועידת הפועלות ומועצת הפועלות, אשר פעלו במקביל להסתדרות העובדים הכללית. ייסודו של ביטאון שיהווה במה לפעילות זו היה השלב הבא, וזאת בדומה לביטאונים אחרים, כדוגמת "דבר לילדים".
בשנת 1930, ביוזמתה של כצנלסון-שזר, יצא לאור קובץ ראשון בשם "דבר הפועלת" ובו רשימות של עשרות פועלות שהגיעו לארץ בימי העלייה השנייה והעלייה השלישית שנאספו על ידה. הקובץ יצא עקב פעילותה של כצנלסון-שז"ר לעידוד הביטוי האישי של הפועלות בארץ.
היסטוריה.
בשנת 1934 כאשר הועלה הרעיון להוציא ירחון קבוע לנשים, התנגד לכך נציג דבר, משה ביילינסון. אולם לאחר שהרעיון זכה לתמיכת דוד בן-גוריון ודוד רמז, הוא קרם עור וגידים.
בגיליון הראשון כתבה העורכת רחל כצנלסון-שזר:
בשנים הראשונות, בדומה ל"דבר לילדים", צורף דבר הפועלות כמוסף לעיתון "דבר" לאחר שבע שנים, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בגלל מדיניות הקיצוב, נפסק הוצאת הירחון לשלושה חודשים. משנת 1950 הוא יצא באופן עצמאי ולא כנספח לעיתון.
שז"ר ערכה את הירחון במשך שנים רבות. בשנות ה-50 כיהנו לצדה במערכת ליליה בסביץ ורבקה גורפיין. בשנת 1963 עברה שזר להיות יו"ר המערכת, רבקה כצנלסון מונתה לעורכת ושולמית אור הייתה לסגנית העורכת. בשנת 1968 זכו כצנלסון ואור בפרס רבקה אלפר על עבודתן. מתחילת 1971 כיהנה שולמית אור כעורכת העיתון. ביולי 1974 עבר תפקיד העורכת לידי צביה כהן.
בתחילה נקרא העיתון גם 'ירחון האישה בעבודה ובמשפחה'. במהלך השנים היו הצעות שונות לשנות את שם העיתון כדי שיפנה לקהל רחב יותר. בשנת 1976, כשהוחלף שמה של תנועת הפועלות ל"נעמת", הוחלף גם שמו ונקרא "ירחון נעמת".
קהל היעד.
העיתון נפתח ב"דבר המערכת" לצד תוכן העניינים. בדפים הבאים פורסמו מאמרים נוקבים העוסקים בנושאים הרלוונטיים לאותה עת ולענייני השעה, לצמד כתבות על ארגוני נשים ופועלן של נשים בעולם. בנוסף הופיעו בעיתון גם קטעי שירה וסיפורת. סיסמת העיתון הייתה "לא למען הפועלת, אלא של הפועלת". וכך היווה הירחון מקום לשיח פנימי של הפועלות וציבור הנשים הוותיקות בארץ בכלל, מקום בו חושפות הכותבות לבטים שהתלבטו, ייסורים שעברו ושירים וסיפורים שכתבו באותה תקופה. הכותבות כתבו בכנות ובפשטות ותוכן הגיליון היה מורכב על פי רוב מדבריהן של פועלות מרחבי ארץ ישראל העובדת.
תכנים עיקריים.
רוב התכנים בהם עסקה מערכת העיתון הוקדשו לנושא מעמד האישה כאם בישראל, פועלת וכאשת משפחה. בין היתר עסקה במערכת בסוגיית הפער בשכר בין נשים לגברים, מקומה של החבֶרה בקיבוץ, תפקידיה של האם העובדת, וסיקרה בהרחבה את פעילותה של מועצת הפועלות ואת פעילותן של חברות כנסת שהשתייכו לתנועת העבודה. ביטחון התנועה היה במה לפועלות, אם כי לא אחת שימש ביטאון לתנועת הפועלים בכללה. בשנות הופעתו הראשונות גובש אופיו של העיתון, ובאותם ימים לעיתים לא היה ברור, האם זהו דבר הפועלת או: דבר לפועלת.
פעם בשנה, בחודש מרץ, הוקדש הגיליון ל"יום הפועלת הבינלאומי", הידוע כיום כיום האישה הבינלאומי.
העיתון נתן במה ליצירה של פועלות בין אם סיפורים או שירה. בין היוצרות היו: המשוררת זלדה, רבקה גורפיין, רחל המשוררת (בלובשטיין), מרים ילן-שטקליס ולאה גולדברג. בנוסף, בשנים הראשונות הנציחה מערכת דבר הפועלת את שמותיהן ופועלן של נשים בתנועה, במטרה לבסס את מקומן בחברת הלאום הנבנית בארץ-ישראל.
שמורת גובוסטאן
שמורת גובוסטאן (אזרית: Qobustan qoruğu - "שמורת ארץ הואדיות") כ-60 ק"מ דרומית-מערבית לבאקו באזרבייג'ן שוכנת באזור סלעי בעל אקלים חצי-מדברי והיא נודעת בפטרוגליפים הרבים שנותרו בה מתקופת האבן ולאחריה. האתר התגלה באקראי בשנות השלושים של המאה ה-20 על ידי כורים, ובשנת 1966 הוכרז כשמורת טבע לאומית ששטחה 44,000 דונם. בשנת 2007 היה חלק מהשמורה לאתר מורשת עולמית.
פטרוגליפים וכתובות אבן.