על אף ההתנגדות העזה של חוגים שמרניים שהאשימו את הנאטוריסטים בחוסר מוסריות וראו בתנועה ביטוי לדקדנס, התפשטה התנועה בגרמניה, בעיקר בפרוסיה והגיעה גם לבריטניה וארצות נוספות. בשנת 1929 נערך בברלין הקונגרס הבינלאומי הראשון לנאטוריזם המשורר האנגלי סטיבן ספנדר שביקר בגרמניה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כתב בזכרונותיו: "השמש - סמל העושר הגדול של הטבע מול הדלות של האדם הייתה כח חברתי ראשון במעלה באותה גרמניה. אלפי אנשים יצאו למרחצאות באוויר הפתוח או לחופי הנהרות והאגמים כשהם כמעט עירומים או עירומים לגמרי, וביניהם התבלטו הנערים בגופם השזוף כעין המהגוני בניגוד לחוורון עורם של אחרים".
האמונה שהקירבה לטבע וחשיפת הגוף לאוויר ולשמש תביא לשוויון בין בני האדם ותקדם חברה צודקת ובריאה הייתה מאבני היסוד של התנועה הנאטוריסטית. אבל בקרב מנהיגי התנועה ובארגונים שלה רווחו מגמות חברתיות ופוליטיות מגוונות ואף סותרות, בהשפעת התסיסה הפוליטית והתרבותית ואווירת המשבר המתמשך של תקופת רפובליקת ויימאר. בשנות ה-20 ניכרה השפעת חוגים סוציאליסטיים ורעיונות אוטופיים שקיוו שהנאטוריזם יהרוס את החברה המעמדית שמשתמשת בלבוש כדי להפריד בין בני האדם. הנאטוריזם קושר גם למגמות פציפיסטיות - בהשפעת המשבר האידאי שחל אחרי מלחמת העולם הראשונה. מצד שני, רווחה בתנועה מימיה הראשונים מגמה לאומנית חזקה שהתעצמה עקב כישלון גרמניה במלחמה. יצירת אדם בריא וחזק המחובר לטבע, לאדמה ולתרבות הגרמנית העממית האותנטית נתפסו כאמצעי חיוני לחיזוקו של העם הגרמני, לגיבושו ולמימוש שאיפותיו הלאומיות. רק כך יחשפו תכונותיו הייחודיות והנעלות של העם הגרמני. מנהיגים בולטים של התנועה כמו הנס סורן, אדולף קוך, הינריך פודור וריכארד אונגיוויטר הביעו דעות גזעניות ואנטישמיות ובשנות ה-1930 חברו לתנועה הנאצית. כבר ב 1910 כתב ריכארד אונגיוויטר: "אם כל אישה גרמניה תראה גבר עירום גרמני לעיתים קרובות יותר, לא יהיו רבות כל כך שירוצו אחרי גזעים אקזוטיים זרים. לכן אני דוגל ב-Nactcultur כדי שרק הבריאים והחזקים יתרבו".
הנאטוריסטים התנגדו בדרך כלל לקישור בין הנודיזם ובין סקס חופשי. הם דגלו בפעילות בטבע בעירום מלא, או חלקי, גם לגברים וגם לנשים - אך לא כולם תמכו בפעילות מעורבת. באשר לאופי הפעילות הגופנית - הפעילות הפיזית הוצגה תמיד כאסתטית ומחוברת לטבע, אך הפעילות לגברים הייתה כרוכה יותר בהפגנת כח פיזי, מאמץ של השרירים והתגברות על קשיים, בעוד שבפעילות הנשים הודגשו יותר גמישות ועדינות. ביחס למעמד האישה, נחלקו הנאטוריסטים בין מי שדגלו בשוויון בין המינים וכאלה שהתנגדו לפמיניזם וראו באישה כמי שתפקידה להביא לעולם את הדור הבא - בריא וחזק.
תנועה מודרכת על ידי מחשבה ורגש.
ה-"KORPERKULTUR" הכילה מגמות נוספות שראו בתנועתיות נכונה מפתח לבריאות האדם בגוף ובנפש. אך בעוד שתנועות ההתעמלות וגם חלק ניכר מהקבוצות הנאטוריסטיות ראו בבריאות הגוף של הפרט בעיקר שלב בדרך להשגת המטרה הגדולה והיא בריאות החברה והאומה הגרמנית, מגמות אלה ראו בבריאותו ובהתפתחותו של האדם הפרטי מטרה בפני עצמה, שאמנם גם תתרום לשיפורה של החברה. ה "Somatic Korperkultur" דגלה בשילוב הנפש, הרוח והתודעה בפעילות הגופנית. מובילי תורה זו טענו שהפעלה של השרירים צריכה להיות מושכלת ומודעת ומבוססת על הבנה עמוקה של האנטומיה של האדם. הפעלה כזו שתחזק גם את הגוף וגם את הנפש בצורה המשמעותית והנכונה ביותר, לא רק שתמנע מחלות וכשלים גופניים ונפשיים, אלא גם תוכל להיות תרפואיטית. מגמות אלה הושפעו מתורת הריתמיקה Eurhythmics, שהייתה גישה ללימוד ולחוויית מוזיקה באמצעות תנועה שפיתח אמיל ז'אק-דלקרוז. תורת הריתמיקה הדגישה את הקשר בין המקצבים הגופניים והמוזיקליים וראתה בחינוך המשלב בין מוזיקה ותנועה אמצעי חשוב בפיתוח הקשר הריתמי בין העין והאוזן הגוף והמוח.
Bess Mensendiieck בספרה "Körperkultur des Weibes. 1906" הציעה תרגילים לנשים לאחר לידה ופיתחה שיטת פעילות גופנית שמיוסדת על הפעלת השרירים באמצעות המחשבה, במטרה להגיע להרמוניה ביחסים שבין מערכת העצבים, העצמות והשרירים. ספרה זכה לתפוצה גדולה ובין 1905 - 1924 פעלו בשיטת מנסנדיק עשרות קבוצות באירופה ובארצות הברית. דרך דומה הציע גם י'וזף פילאטיס, ששיטתו שאותה כינה ""contrology"” נועדה להקנות לגוף יציבה נכונה, קואורדינציה, שיווי משקל, כח וגמישות באמצעות שורה של תרגילים פיזיים ושליטה נכונה בנשימה. פילאטיס שפעל בגרמניה, בריטניה וארצות הברית העמיד הרבה תלמידים שהפיצו את שיטתו, ביניהם היה גם רודולף לאבאן, ממייסדי המחול החופשי.
המחול החופשי, שנקרא גם המחול החדש וגם המחול האקספרסיוניסטי (בגרמנית Ausdruckstanz) זכה לפריחה מרשימה בראשית המאה העשרים באירופה ובארצות הברית (שם ייסדה והובילה אותו איזדורה דאנקן). מחול מהפכני זה התפתח כמחאה כנגד הבלט הקלאסי שנתפס כפוגע בתנועה הטבעית של הגוף. לאבאן ראה בריקוד שיטה אבסטרקטית שבאמצעותה מועברים כוחות קוסמיים טרנסצנדנטליים ומוצאים ביטוי בעוצמה ובמקצב. הוא דחה את הריקוד המבוסס על תנועות מוכתבות וחוזרות המלוות עלילות וסיפורים וחשב שבמקומם הגוף צריך למצוא את המקצב שלו ולהרחיב את ההתנסות האסתטית שלו ככל האפשר. המחול האקספרסיוניסטי דגל בשחרור היצירתיות ובחיפוש דרכים חדשות לביטוי האישיות של האמן. בבסיסו עמד העיקרון שהמחול חייב לנבוע מרוח האמן, להביע רגשות ולבטא את מערכת היחסים בין הגוף והנפש, בין האדם והטבע ובין היחיד והקוסמוס. המחול החדש, על גווניו השונים, הצליח תוך תקופה קצרה יחסית לפרוץ למודעות הציבורית ולקנות לעצמו מקום נכבד בין אומנויות הבמה.
תנועת המחול האקספרסיבי נתפסה כמי שתרמה תרומה משמעותית להעצמת האישה, אך גם כמי שמאפשרת לגבר שחרור ממסורות ג'נדריות מקובעות. במקביל המחול המודרני יכול היה לבטא אידיאלים סוציאליסטיים וקומוניסטיים בהציגו מערכת שונה של תפקידי גברים-נשים ובכך שהדגיש את הכוח הפיזי של הגבר-הפועל. לאבאן יזם גם פעילות חדשנית של פיתוח מחול קהילתי בקבוצות גדולות של חובבים, שהגיעו לשיאן ב"מפגן בעלי המלאכה והגילדות ב-1929
האקספרסיוניזם במחול התפתח במקביל לזרם האקספרסיוניזם באמנויות הפלאסטיות שמרכזו היה בגרמניה. מרי ויגמן, שהייתה מהדמויות המובילות בסצנת המחול האקספרסיוניסטי הייתה מקורבת לאמנים של קבוצת "הגשר".
הצייר וסילי קנדינסקי ניסה בראשית שנות ה-20 לבטא קשר בין תנועת הגוף ובין תנועת הקו בציור. בעקבותיו נערכו ב-1923 באקדמיה למדעים בברית המועצות מחקרים שחיפשו קשר בין כוריאולוגיה - חקר אסתטי ומדעי של תנועות הגוף - ובין האמנות הפלסטית.
גוף בריא חזק ויפה.
מטרת העל של תנועות ה-"korperkultur" הייתה שיפור האדם עד יצירת "אדם חדש" שיהיה בריא, חזק ויפה בגוף ובנפש. הן ראו לנוכח עיניהן את דימוי האדם האידיאלי של יוון העתיקה. מבנה גופו ויכולותיו הפיזיות, כפי שהן נשקפות מהפיסול והציור היווני, היו המודל שאליו כיוונו קבוצות התנועה והמחול השונות. הן כיוונו בכך גם לגוף הגברי וגם לגוף הנשי, אם כי בדימוי האישה הודגשו יותר עדינות ורוך. דימויי גוף אלה מצאו ביטוי וויזואלי ביצירות של זרם היוגנדסטיל שפרח בגרמניה כחלק מתנועת האר נובו. היו שמצאו בדימויי הגוף היווני דמיון למאפייני הגוף של העמים הנורדיים או לגוף המדומיין של הגזע הארי וקישרו את אידיאל הגוף עם תחיית התרבות הגרמאנית ושיבה למאפייני העמים הטבטוניים כפי שתוארו על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס.
הסרט שהופק על ידי אולפני Ufa ב-1925 מייצג במידה רבה את האידאולוגיה של ה-"korperkultur".
הסרט מעמת את חוליי החברה העירונית והתעשייתית וגוף האדם המעוות, המכוער והחלוש שהיא יצרה, עם הגוף היפה והחזק של גברים ונשים ביוון העתיקה. הסרט מתאר בדרמטיות את ההשפעה השלילית של הציוויליזציה המערבית המודרנית על הגוף, המשועבד לצורכי התעסוקה ולגחמות האופנה, ומציג כפתרון את החינוך מגיל צעיר ביותר לתנועה נכונה, לריתמיקה, ולהפעלה נכונה של שרירי הגוף. הסרט, שזכה להצלחה רבה וכתבי העת הרבים של ה-"Lebensreform" וה-"korperkultur" יצאו במתקפה חריפה על אפנות הלבוש החונקות וכובלות את הגוף, כמו הצווארון הנוקשה לגבר, ובעיקר על המחוך לנשים, המעוות את היציבה וגורם נזק לאיברים הפנימיים של האישה. גישות חדשות אלה לאסתטיקה ולבריאות של גוף האישה הובילו את אופנת הלבוש הנשי המשוחרר והרפוי, בסגנון הטוגות הרומיות והטוניקות היווניות. סגנון לבוש זה, שזכה לייצוג נרחב גם דרך אמנות היוגנדשטיל הפך לפופולרי מאוד.
קליקסטוס השלישי
קָליקסטוּס השלישי (בלטינית: Callixtus III; 31 בדצמבר 1378 – 6 באוגוסט 1458; שמו בלידתו היה אלפונס דה בורחה (בספרדית: Alfons de Borja) היה אפיפיור מ-8 באפריל 1455 ועד מותו. יליד ספרד, בן למשפחת בורג'ה והראשון ממשפחה זו שעלה לגדולה, דודו של האפיפיור אלכסנדר השישי (האפיפיור הספרדי היחיד פרט אליו). האחרון שנטל לעצמו את השם קליקסטוס.
עד היבחרו לאפיפיורות.