בשל היותם של האלקאנים התרכובות האורגניות הבסיסיות ביותר, הם משמשים רבות בתעשייה הכימית כחומרי גלם להפקת חומרים מורכבים יותר, כגון אלקנים ואלדהידים. שימושם הידוע ביותר של האלקאנים הוא כחומרי שרפה (בעירה); כך, למשל, גז הבישול הוא תערובת של בוטאן-פרופאן; למעשה, רוב חומרי הדלק בשימוש יומיומי הם אלקאנים, ובתוכם רוב נגזרות הנפט. הנפט נוצר כששרידיהם הביולוגיים של יצורים חיים מרקיבים ומתפרקים בבטן האדמה, בהיעדר חמצן, במשך מיליוני שנים. הקבוצות הפונקציונליות השונות ניתקות מהתרכובות האורגניות המרכיבות את האורגניזמים, ורק השלדים הפחמימניים - האלקאנים - נותרים.
אלקאנים
פופוליזם
פּוֹפּוּליזם (מלטינית: "populus": 'ציבור' או 'עם'; בעברית, על פי הצעת האקדמיה ללשון העברית: הֲמוֹנָאוּת) הוא סגנון בפוליטיקה, הפונה אל הציבור הרחב של פשוטי העם לגיוס תמיכה ואהדה מבין שורותיו, תוך שימוש במסרים פשוטים וקליטים. הפופוליזם מכוון את מסריו לדאגותיו החברתיות והכלכליות של הציבור, ולעיתים נוטה להציע פתרונות לטווח הקצר שאינם מסוגלים לטפל בבעיות מן השורש.
הפופוליזם הוא אנטי-תזה לאליטיזם, הפונה אל האליטה תוך הנחה שהן מקור הכוח הראוי או שהציבור הרחב אינו מתוחכם דיו להבין את המסרים ולהשפיע. פופוליזם פועל לשכנע את הציבור כי יש להוציא את השליטה מידי האליטות ולהעבירה לידי העם, או הציבור כמכלול. פופוליסטים שונים, כגון המפלגה הפופוליסטית שפרחה בארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-19, הבטיחו "לעמוד נגד התאגידים" ו"להעמיד את הציבור בראש סדר העדיפויות".
את הפופוליזם ניתן למצוא הן במשטרים דיקטטוריים (שם הוא נועד לגייס תמיכה לעריץ), והן במשטרים דמוקרטיים (שם הוא נועד לקדם מועמדים לבחירות). כמו כן, הוא אינו מוגבל לימין או לשמאל, וניתן למצוא בו שימוש לכל רוחב הקשת הפוליטית, כולל במרכז.
הפופוליזם נחשב לסגנון רטורי לגיטימי ונפוץ במהלך ההיסטוריה. ספרטקוס, העבד המורד, יכול להיחשב לפופוליסט מפורסם, שהנהיג את מרד העבדים כנגד השליטים של רומא העתיקה. כמו כן, המהפכה הצרפתית, אף על פי שהונהגה על ידי הצמרת האינטלקטואלית האמידה, גם כן יכולה להיחשב כמהלך פופוליסטי שננקט כנגד האליטה המובילה למען החברה המקופחת. גם אברהם לינקולן, אף על פי שלא היה פופוליסט, יכול היה להשתוות אל הפופוליסטים האחרים כאשר הבטיח את "שלטון העם, על ידי העם, למען העם" בנאום גטיסברג המפורסם.
גם פוליטיקאים דמוקרטיים רבים בני זמננו עושים שימוש רחב בפופוליזם – אם כי לרוב אינם אוהבים את תיוגם כפופוליסטים, היות שמתלווה אליו קונוטציה של הערכה נמוכה של איכות מסריהם.
ארתור שופנהאואר
ארתור שופּנהאואר (גרמנית: Arthur Schopenhauer; 22 בפברואר 1788 - 21 בספטמבר 1860) היה פילוסוף גרמני, מבקר תרבות והוגה דעות. הוא התפרסם בעיקר בזכות המגנום אופוס שלו "העולם כרצון וכדימוי", שבו טען כי עולמנו מונע מאי-שביעות רצון תמידית ומחתירה מתמדת לסיפוק. שופנהאואר הושפע מההגות ומעולם המחשבה של המזרח והחזיק בדעה ש"האמת הוכרה על ידי חכמי הודו"; עקב כך, פתרונותיו באשר לסבל האנושי דומים במידה רבה לאלה של חכמי הוודאנטה והבודהיזם. אמונתו באידיאליזם טרנסצנדנטלי הובילה אותו לקבל את האתאיזם וללמוד מפילוסופיה נוצרית.
שופנהאואר עמד על חשיבות האמנות בחיי האדם. הוא החזיק בהשקפות פציפיסטיות וקוסמופוליטיות, ותורתו הייתה לנדבך חשוב בהתפתחות הפילוסופיה האירציונלית. הושפע מכתביהם של אפלטון, קאנט וכתבי פילוסופיה הודית וכן מהמשורר גתה, שאותו העריץ ושאל חוגו התקרב ב-1813.
חייו.
ארתור שופנהאואר נולד ב-1788 בדנציג למשפחת סוחרים אמידה. ב-1793 עברה המשפחה להמבורג. אביו שאף שארתור יירש את עסקיו, לכן רצה שבנו יכיר את העולם ודאג שילמד צרפתית. ב-1804 עזב את הגימנסיה לפני תום הלימודים, וטייל עם הוריו באנגליה, צרפת, הולנד ובלגיה. עם שובו החל לעבוד כפקיד בחברה מסחרית. ב-1805 התאבד אביו, ואמו הסופרת, יוהאנה שופנהאואר, עברה לוויימאר. שנתיים אחר כך עזב את עבודתו ועבר גם הוא לוויימאר, שם השלים את השכלתו הקלאסית בשיעורים פרטיים. עם הגיעו לגיל 21 קיבל חלק מירושת אביו ועקב כך נהנה מעצמאות כלכלית.
ב-1809 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת גטינגן אך במהרה פנה ללימודי פילוסופיה, וב-1811 עבר ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1813 עזב לאוניברסיטת יינה, שם קיבל תואר דוקטור ב-1813 על עבודתו: "השורש המרובע של עקרון הסיבה המספקת".
במהלך שנות לימודיו התעמק הן בכתביהם של אפלטון וקאנט מן המערב, והן באופנישדות ובכתבי הבודהיזם מן המזרח. מקורות אלו השפיעו מאוד על עבודתו ועל יצירתו העיקרית "העולם כרצון וכדימוי" אותה פרסם בשנת 1818.
פרסום הספר הביא להכרה מסוימת בשופנהאואר והוא מונה ב-1820 למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
במהלך הרצאותיו באוניברסיטה הביע התנגדות חריפה להגליאניזם, הפילוסופיה השלטת באותם ימים ברחבי אירופה ובמיוחד באוניברסיטת ברלין, בה הרצה גם הגל עצמו. התעקשותו של שופנהאואר לקיים את הרצאותיו בדיוק בשעות בהן העביר יריבו הגל את הרצאותיו שלו, גרמה לכך שמעט תלמידים נכחו בהרצאותיו, עד שלבסוף הופסקו כליל.
שופנהאואר מעולם לא נישא, הוא התגורר לבדו עם כלבו, ובינו לבין אמו שרר נתק שנמשך עד מותה. לכל אורך חייו סבל שופנהאואר מחרדות שונות, ויש הטוענים כי הייתה לכך השפעה על הפסימיזם הפילוסופי שלו.
בשנת 1860 חלה הידרדרות במצב בריאותו של שופנהאואר, והוא מת באותה שנה.
מטפיזיקה.
אחדות וריבוי.
נקודת המוצא של שופנהאואר היא הפילוסופיה של קאנט. שופנהאואר פירש את מושג ה"דבר כשהוא לעצמו" - נואמנון, אצל קאנט כעולם ממשי הקיים מאחורי עולם התופעות, שהוא אשליה. לפי קאנט, התודעה מטילה על הדברים כשהם לעצמם את הקטגוריות שלה: הזמן, המרחב והסיבתיות; וכך מכוננת את העולם המוכר לנו - עולם התופעות.
שופנהאואר צעד צעד נוסף וטען כי כל הבחנה המוכרת לנו בין שני דברים יסודה בזמן, במרחב או בסיבתיות. לפיכך הנואמנון, שאינו כפוף לקטגוריות האלה חייב להיות דבר אחד המסתתר מאחורי ריבוי התופעות.
מסקנה זו קירבה את שופנהאואר לזרמים מסוימים בפילוסופיה ההודית (בבודהיזם המוקדם).
הרצון.
שופנהאואר הסב את תשומת הלב לנקודה מרכזית שקאנט התעלם ממנה. איננו רק צופים בעולם ומארגנים אותו בתודעתנו, אנחנו גם חלק ממנו. יש לנו היכרות "מבפנים" עם גופנו שהיא מפתח להבנת העולם. אנו מבחינים כי מאחורי כל התנועות שלנו קיים רצון. בגלל אופיו האחדותי של העולם אנחנו יכולים להסיק שהרצון הוא מהותם של כל הדברים.
המונח "רצון" אצל שופנהאואר מבטא דחף בסיסי הקודם לתודעה ולכוונה. "שופנהאואר עצמו הציג את תורתו כפירוש של קאנט: מה שהיה לקאנט "הדבר כשהוא-לעצמו" ובבחינת נעלם, הוא לש' הרצון."
אתיקה.
לפי שופנהאואר, הרצון יוצר את התשוקות השונות, והתשוקות הן מקור לסבל. הרצון, כמקור הסבל, הוא רע. שופנהאואר משבח, בדומה לבודהיזם, אורח חיים נזירי הממית את התשוקות ומבטל את הסבל. אולם אין הוא קורא לכל אדם לחיות בהתנזרות לכתחילה, כי על האדם לבחור את תשוקותיו בקפידה. יש לתור אחר התענוגות העליונים, כמו ספרות אינטלקטואלית, אמנות, מדיטציה, משום קרבתם למרחב המטאפיזי, ונגישותם הבלתי אמצעית, הניצבים בניגוד מהותי לאופיים של התענוגות השטחיים. שופנהאואר מכנה זאת "שלילת רצון". האדם עצמו הוא גילוי של הרצון, ובתור שכזה אין לו רצון חופשי אינדיבידואלי. כאשר מתרחשת "שלילת הרצון", הרצון הוא זה ששולל את עצמו, ומדובר באירוע ולא בבחירה של האדם.
אסתטיקה.
מפלט נוסף מהרצון ששופנהאואר מציע הוא האמנות. לדעתו, ההתבוננות האסתטית מתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך היא מהווה שחרור זמני.
שופנהאואר העדיף את המוזיקה על הציור והפיסול הפיגורטיבים שכן היא משוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם. לתאוריית המוזיקה שלו הייתה השפעה על וגנר.
שופנהאואר העריץ את דמות הגאון. לדעתו המאפיין העיקרי של גאונות הוא חירות יחסית מתשוקות מעשיות, המאפשרת התמסרות ליצירה.
פסיכולוגיה.
שופנהאואר הגה את רעיון ה"לא מודע", שלפיו המניעים העיקריים שלנו הם תשוקות ורצונות שאינם מודעים. הוא גם ההוגה הראשון בתקופתו שכתב על המיניות. יצר המין הוא בעיניו גילוי בסיסי של הרצון. רעיונות אלה השפיעו על פרויד, אך אצל שופנהאואר, בניגוד לפרויד, הלא מודע קודם למודע ואינו "מחסן" לתכנים שהודחקו מהמודע.
הסבל האנושי.
שופנהאואר מסכים עם טענתו של קאנט לגבי המציאות: קיים מסך בין האדם למציאות. וכל עוד יש מסך לא נדע את המציאות. המסך הוא התפיסה שלנו. התוספת של שופנהאואר: את התפיסה הזו אנו מכירים בצורה ישירה ביותר. החוויה של היכרות ישירה עם האני. הדבר הכי בסיסי ל"אני" למציאות זה: הרצון. המניע, התשוקה ל... כלומר: כוח הרצון מניע את היקום וזה התנועה המרכזית שלנו. המציאות פועלת באנרגיה עיוורת והיא לא מודעת לנו וגם אנחנו לא מודעים אליה. האנרגיה הזו מניעה אותנו לפעול באופן עיוור (בלתי מודע). לדוגמה, יצר המין: האנרגיה הבלתי מודעת מובילה אותנו ליחסים בינינו. האנרגיה הזו פועלת ללא התחשבות בבני האדם, דורסנית, כובשת. התנהגותנו מתבטאת באלימות ובמיניות שהן ביחד. על פי שופנהאואר יצרים אלו לא נפרדים ולכן האדם מבטא הרבה תוקפנות שחלק ממנה מתבטא במיניות. פרויד מושפע מגישה זו. המסקנה היא שאנו יצורים סובלים המונעים על ידי תשוקות ששולטות בנו.
על כן מציע שופנהאואר פתרונות לסבל האנושי:
כתביו.
עבודותיו העיקריות והחשובות הן:
פרוניזם