באחד המודלים המקובלים של תורת המיתרים, העולם הוא בעל עשרה ממדים. ממדים אלו כוללים את שלושת ממדי המרחב המוכרים לנו, ממד הזמן, ושישה ממדים 'מכורבלים', שהמבנה המדויק שלהם עדיין אינו ידוע. ב-1985 גילו P. Candelas, G. Horowitz, A. Strominger ואדווארד ויטן, שהתנאים לכך שאותם ממדים מכורבלים יתמכו בגרסה סופרסימטרית של המודל הסטנדרטי, שקולים לכך שממדים אלה מהווים יריעת קאלאבי-יאו מממד 3 מעל המרוכבים (שממדה מעל הממשיים 6). בנוסף, הם הראו שקבועים יסודיים של המודל הסטנדרטי (כגון מסות של חלקיקים) ניתנים להמרה לפרמטרים מספריים, הקובעים את הגאומטריה של אותה יריעת קאלאבי-יאו.
אחת הבעיות הקשות בפניה ניצבת תורת המיתרים המודרנית היא לפתור את המשוואות המאפשרות לבחור איזו יריעת קאלאבי יאו (מתוך המבחר הענק) מתאימה לחלקיקים ולכוחות הנצפים ביקום שלנו. לדוגמה יריעה עם בדיוק 3 'חורים' טופולוגיים רב ממדיים - תתן הסבר עמוק לשאלה מדוע יש ביקום הנצפה בדיוק 3 משפחות חלקיקים יסודיים, אך ישנם הרבה מאוד יריעות קאלאבי יאו העונות על דרישה זו.
גאורג פיליפ טלמן
גאורג פיליפ טלמן (בגרמנית: Georg Philipp Telemann; 14 במרץ 1681, מגדבורג - 25 ביוני 1767, המבורג) היה מלחין גרמני בן תקופת הבארוק.
ביוגרפיה.
טלמן למד לשיר מגיל 10 ולמד בעצמו לנגן ולהלחין. כבר בגיל 12 חיבר את האופרה "סיגיסמונדוס". הוא קיבל חינוך דתי-לותרני בזלרפלד ובהילדסהיים וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
ב–1701 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של לייפציג והקים קבוצת נגנים-סטודנטים. בדרך ללימודיו בלייפציג עבר טלמן בעיר האלה שם פגש את גאורג פרידריך הנדל, השניים התיידדו ונותרו חברים טובים במשך שנים רבות. בשנת 1702 מונה טלמן למנהל האופרה של לייפציג ולנגן עוגב באחת הכנסיות המרכזיות בעיר.
בשנת 1705 עזב טלמן את לייפציג ועבר לשירות הרוזן ארדמן השני מפרומינץ שבמחוז סוראו (היום ז'ארי, פולין), בתפקיד זה נחשף למוזיקה מוראווית ופולנית-עממית, אשר הרשימה אותו עמוקות. ב-1707 עבר טלמן לחצר הדוכס יוהאן וילהלם מאייזנאך, שם הקים קבוצת נגנים, שזכתה להצלחה רבה. טלמן התחתן ב-1709, אך אשתו נפטרה זמן קצר לאחר חתונתם. בשנת 1712 מאס טלמן בחיי החצר עתירי הגינונים ועבר לפרנקפורט, שם קיבל משרה אזרחית של מנהל מוזיקלי מטעם העירייה. הוא התחתן בשנית בגיל 34 עם מריה קתרינה טקסטור בת ה-16, שילדה לו 9 ילדים.
בשנת 1721 עבר טלמן להמבורג. שם נכנס לפרק הפורה ביותר בחייו. הוא כתב מאות יצירות בתקופה של שנים ספורות, ניהל את בית האופרה של העיר והקים עוד קבוצת נגנים מצליחה, שהופיעה פעמיים בשבוע לפני הקהל הרחב. הוא פרסם שירים ופואמות וכמו כן חיבורים תאורטיים בנושאים הקשורים לתאוריית המוזיקה.
טלמן האריך ימים ונשאר עד אחרון ימיו בהמבורג, למעט מסע של כשנה לפריז בשנת 1737. הוא השפיע רבות על עיצוב האסתטיקה המוזיקלית של תקופת הבארוק בגרמניה. יצירותיו הרבות והמורכבות הביאו לשיאן את הצורות המוזיקליות שהיו נהוגות בתקופת הבארוק והניחו את אבני היסוד לסגנונות המאוחרים יותר.
לפי ספר השיאים של גינס, טלמן הוא המלחין הפורה ביותר בתחום המוזיקה הקלאסית.
יצירות חשובות.
יצירותיו של טלמן מקוטלגות ב"רשימת יצירות טלמן" (TWV). אלו שידועות עד כה כוללות יותר מ-500 קנטטות כנסייתיות, 44 פסיונים, 40 אופרות, (שהידועה בהן היא הקומדיה פימפינונה), 600 אוברטורות תזמורתיות ויותר מ-1000 קונצ'רטי, סונאטות וטריו סונאטות.
מוזיקת סעודה (אוסף שלישי): "מוזיקת סעודה" הוא קובץ ובו שלושה אוספים. כל אוסף כולל סוויטה תזמורתית, לפחות קונצ'רטו אחד, טריו סונאטה וסונאטת סולו אחת או שתיים. האוסף השלישי מכיל שש יצירות כאלו, כולן לכלי נשיפה-(חלילים, אבובים, קרנות), מיתרים וצ'מבלו. הסוויטה הפותחת והקונצ'רטו לשתי קרנות ומיתרים הם הקטעים היפים ביותר באוסף זה, אך סך כל האוסף הוא דוגמה אופיינית לסגנונו האישי, הידידותי וחסר המאמץ של טלמן.
יצירות נוספות מסוג זה הן אוברטורה של עמים עתיקים ומודרניים (סוויטה תזמורתית); טריו סונטה בפה מז'ור (מתוך Esercizii musici לחלילית, ויולה דה גמבה וקונטינואו).
סוויטה בלה מינור לחלילית (או חליל) וכלי קשת.
קונצ'רטו במי מינור לחלילית, חליל צד וכלי מיתר.
קנצלר אוסטריה
ראש הממשלה באוסטריה נקרא באופן מסורתי "קנצלר". שם המשרה כיום "בונדסקנצלר" (Bundeskanzler), ומשמעותו "קנצלר פדרלי".
הקנצלר שכיהן בתפקיד למשך התקופה הארוכה ביותר היה ברונו קרייסקי, בין 1970 ל-1983.
מינוי.
הקנצלר ממונה על ידי נשיא אוסטריה, אשר תאורטית יכול לבחור לתפקיד זה את מי שהוא רוצה, ללא אישורו של איש. יש לציין כי הנשיא יכול למנות קנצלר גם ללא קבלת אישורה של המועצה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט), ואולם, מכיוון שהמועצה הלאומית יכולה להגיש הצעת אי אמון בממשלה בכל רגע נתון, הנשיא מתחשב מאוד במועצה זו ובסיעה השולטת בה.
תפקיד.
לאחר המינוי, הקנצלר נכנס מיד לתפקידו ונשבע אמונים על ידי הנשיא. עליו מוטל התפקיד של הרכבת הממשלה שבראשה יעמוד. תחתיו פועל סגן קנצלר ועוזר לו בתפקידו.
מלחמת ארצות הברית–ספרד
מלחמת ארצות הברית–ספרד (באנגלית: The Spanish–American War, בספרדית: Guerra Hispano-Estadounidense) התרחשה ב-1898 ובעקבותיה השתלטה ארצות הברית על מושבותיה של ספרד בים הקריבי ובאוקיינוס השקט.
רקע.
מסוף שלטונו של פליפה השלישי בתחילת המאה ה-17 הלך ונחלש כוחה של ספרד כמעצמה עולמית. בסוף המאה ה-19, לאחר שכל מדינות דרום אמריקה השתחררו מעולה, נותרה ספרד כשברשותה מושבות ספורות בלבד שהיו מפוזרות באוקיינוס השקט, באפריקה ובאיי הודו המערבית. גם המושבות הספורות שנותרו תחת שליטה ספרדית תבעו את עצמאותן. באיי הפיליפינים החלו לפעול כוחות גרילה מקומיים כנגד השלטון הספרדי ובקובה תנועת הגרילה הייתה קיימת כבר כמה עשרות שנים. לממשלה הספרדית לא היו האמצעים הכספיים וכח האדם להתמודד עם ההתקוממויות. הצעדים שכן ננקטו היו בעיקר צעדי עונשין בצורה של הוצאות להורג של מי שהיו חשודים כמורדים והתייחסות קשוחה לכפרים ועיירות שהיו חשודים בסיוע למורדים. ב-1894 הטילה ארצות הברית מכס על יבוא הסוכר מקובה. תעשיית הסוכר, שהייתה התעשייה העיקרית בקובה, נקלעה למשבר עמוק שבעקבותיו פרץ מרד חדש בספרדים. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 המורדים ברוב המקומות הוכנעו ובקובה שרר שקט יחסי. אולם, בטווח הארוך, מעמדה של ספרד במושבות היה חלש ביותר.
האירועים שהתרחשו בקובה חפפו למלחמת עיתונות שנערכה בארצות הברית, באותה תקופה, בין רשת העיתונים של ויליאם רנדולף הרסט ובין עיתוניו של ג'וזף פוליצר. במלחמה זו ניצחה העיתונות הצהובה של הרסט שהפיצה סיפורי זוועות (חלקם היו בדויים וחלקם מנופחים) על אכזריות הספרדים ויצרה בארצות הברית דעת קהל שתמכה במלחמה כנגד ספרד, כדי להתערב בנעשה בקובה ולמנוע "מהספרדים האכזריים להעניש באכזריות את הקובנים האומללים".
מלבד זאת, היו לחצים אמיתיים שדחפו את שתי המדינות למלחמה. הצי האמריקני היה בתהליך התעצמות ומפקדיו חיפשו זירה לבחון בה את כוחם. ידוע כי כבר שנה לפני פרוץ מעשי האיבה בין שתי המדינות תכנן הצי האמריקני התקפה על הפיליפינים הספרדית. בנוסף, הצבא האמריקני סיים מספר שנים לפני כן את העימותים עם שבטי האינדיאנים וגם מפקדיו קיוו למשימה חדשה.
הממשל האמריקני וגם דעת הקהל בארצות הברית ראו את ההתקוממויות בקובה כהמשך ישיר למלחמות השחרור של מדינות אמריקה הדרומית מהשליט הספרדי. מדיניות זו תאמה גם את דוקטרינת מונרו שדרשה אי התערבות של מדינות אירופאיות בנעשה ביבשת אמריקה (הדרומית והצפונית). בנוסף, חלקים גדולים בציבור האמריקני חשבו שקובה היא בבחינת אדמה שצודק יהיה אם תהיה שייכת לארצות הברית. אם בגלל קרבתה לפלורידה ואם בגלל שכלכלתה הייתה מבוססת על סחר עם ארצות הברית. כפי שתיאר זאת סנטור ממדינת נברסקה: "מלחמה עם ספרד תגדיל את ההכנסות של כל מסילת ברזל באמריקה, היא תגדיל את התפוקה של כל מפעל אמריקני, היא תאיץ כל ענף בתעשייה ובמסחר המקומי". גם בספרד הממשלה לא ממש התנגדה למלחמה. הצי האמריקני לא הוכיח את עצמו עדיין. למרות מצבו הרעוע של הצי, הספרדים סמכו על ההיסטוריה המפוארת שלהם בקרבות הימיים ובקרב האריסטוקרטיה הספרדית שררה גם דעה כי הצבא והצי האמריקנים שכללו בתוכם חיילים ומפקדים ממוצאים אתניים שונים, לא יוכלו לעמוד ולהילחם כאשר יופעל עליהם לחץ רציני.
קיימת גם טענה האומרת כי הסיבה האמיתית שדחפה את ארצות הברית למלחמה לא הייתה העיתונות הצהובה ודעת הקהל שדחפה את הנשיא ויליאם מקינלי לעימות שבו לא רצה, אלא, שארצות הברית הייתה במסלול אימפריאליסטי כבר ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846-8 והמלחמה בספרד נועדה ליצור בסיסים לאספקת פחם לספינות הצי האמריקני. תימוכין לעמדה זו אפשר למצוא גם בהשתלטות של ארצות הברית על הוואי ביולי 1898 שנעשתה בדרכי שלום ותוך הסכמת השליטים המקומיים. מקינלי שהיה אימפריאליסט עקבי במדיניותו תמך בייעוד הגלוי שהייתה פילוסופיה מדינית בארצות הברית וטענה שארצות הברית נועדה להתרחב.
התחלת המלחמה.