בסופו של דבר, ניסיונותיה של ירדן לשוב ולהשריש את השפעתה בשטח הגדה המערבית, חרף הצלחות נקודתיות, לא הצליחו להביא את מרבית האוכלוסייה בגדה המערבית לשוב ולתמוך בהחזרתו של שלטון ירדן על חשבון התמיכה באש"ף. עדות לכוחו של אש"ף בשטח ניתן לראות בפרוץ האינתיפאדה בשנת 1987, כאשר מרבית הפעילים בשטח היו מקרב הארגון, או מתומכיו. תקוותה הראשונה של ירדן, כי מורת הרוח ברחוב הפלסטיני מהכיבוש הישראלי תוביל לתמיכה מחודשת באופציה הירדנית, בתור אופציה קרובה וזמינה, נכזבה, כאשר אופי ההתקוממות הסתמן כלאומי, ולמען הקמת מדינה פלסטינית עצמאית. במצב עניינים זה, הבין לבסוף המלך חוסיין, כי מעמדה של ירדן בגדה המערבית חלש משמעותית ממעמדו של אש"ף, וכי אין תקווה לשינוי עתידי אשר יאפשר את החזרת הגדה המערבית לשליטת ירדן, בתמיכת תושביה. כמו כן, חשש המלך כי ההתקוממות הפלסטינית, אשר זכתה מראשיתה לתמיכה רבה בקרב הציבור הפלסטיני בגדה המזרחית, עלולה לחלחל אף לשם, ובכך פעם נוספת להצית את השסע הירדני פלסטיני, ולסכן את עתיד ירדן. לאור זאת, החליט המלך לזנוח באופן סופי את דרישתה של ירדן למרות שלטונית על שטח הגדה המערבית. בתאריך 31 ביולי 1988 הכריז המלך חוסיין, במהלך היסטורי אשר עמד בניגוד למהלכיה של ירדן מראשית קיומה, ומגישושיו הראשונים של המלך עבדאללה בקרב אוכלוסיית הגדה המערבית, על ניתוק כלל הקשרים המשפטיים והמנהליים בין ירדן והגדה המערבית, והבהיר כי, בניגוד להצהרותיה הרבות מספור של ירדן במהלך ההיסטוריה שלה, ירדן אינה פלסטין, ומדובר בשתי מדינות שונות.
החל מסוף שנות השישים ניהל חוסיין מערכת יחסים סודית עם ישראל, שהפכה לגלויה יותר ויותר עד לחתימת הסכם השלום בשנת 1994. יש הטוענים כי חוסיין הזהיר את גולדה מאיר בשנת 1973 מפני ההתקפה המצרית והסורית במלחמת יום כיפור.
במצב עדין עמדה הממלכה בימי מלחמת המפרץ כאשר חוסיין נדרש לאזן בין האינטרסים של סדאם חוסיין, שנתמך על ידי הארגונים הפלסטינים ועל ידי יאסר ערפאת, אשר היה בכוחם לנסות ולערער את המצב הפנימי במדינה, ובין האינטרסים של ארצות הברית ומדינות הקואליציה. עם זאת ירדן הייתה בין הזריזות לנצל את המצב שנוצר לאחר המלחמה, ליזום ולהצטרף לועידת מדריד, ולפתוח במגעים שהביאו להסכם השלום בשנת 1994.
בשנות התשעים החל מצב בריאותו של חוסיין מדרדר. מזה שנים היה ידוע כי יורשו הוא הנסיך חסן, אחיו הצעיר. סמוך למותו הדיח חוסיין את אחיו מתפקיד יורש העצר, ומינה לתפקיד זה את בנו עבדאללה, אשר עלה לשלטון עם מותו של חוסיין, בשנת 1999.
שלטון המלך עבדאללה השני.
עבדאללה השני הוא מלך צעיר ומתון, בעל חינוך בריטי ונטייה פרו-מערבית ברורה. נראה כי הוא מצליח לשמר את מורשת אביו, לאזן בין הגורמים השונים בממלכתו, ולשמור על כיסאה של השושלת ההאשמית, אל מול הזעזועים העוברים על המזרח התיכון בתקופת מלכותו, לרבות האינתיפאדה השנייה, פיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק שהובילה לזרם של פליטים עיראקים סונים למדינתו. מגמת ההקצנה והאסלאמיזציה של השנים האחרונות במזרח התיכון לא פסחה גם על הציבור הירדני, בבחירות הפרלמנטריות ביוני 2003 הצליחו האחים המוסלמים (בסיעת "חזית הפעולה האסלאמית") לתפוס כמעט רבע ממושבי הפרלמנט (20 מתוך 84).
ברברים (קבוצה אתנית)
בֶּרְבֵּרִים (בברברית: 'Imazighen/Imaziɣen ⵉⵎⴰⵣⵉⵖⴻⵏ) הם תושביה הקדומים ביותר של צפון אפריקה, נקראים "אימאזיע'ן" ("בני חורין") בשפה התאמאזיע'ת. הם מאכלסים את האדמות שבין מדבר סהרה לים התיכון ובין מצרים לאוקיינוס האטלנטי. הברברים מהווים מרכיב משמעותי באוכלוסיות לוב, אלג'יריה ומרוקו. להוציא את שבט הטוארג, הברברים הם, מבחינה מסורתית, חוואים החיים במבנה שבטי רופף בכפרים עצמאים עם תעשיות מקומיות.
הברברים הם מוסלמים סונים מאז הכיבוש הערבי. לשונותיהם הילידיות שייכות לקבוצת השפות הברבריות של משפחת השפות האפרו אסיאתיות, אך רוב הברברים דוברים גם ניבים מקומיים של ערבית, בהתאם לאזור בו הם חיים. למרות היסטוריה של כיבושים שמרו הברברים על אחידות תרבותית. תחילת תרבותם מתוארכת לפי ציורים מצריים לשנת 2400 לפני הספירה. עד לכיבושם בידי הערבים המוסלמים במאה ה-7 החזיקו הברברים באמונות שונות: חלק היו פוליתאיסטים, חלק נוצרים וחלק בעלי אמונות ודתות מקומיות.
הברברים התאסלמו תחת שלטון הערבים ונטלו חלק בכיבוש ספרד. עם זאת, התמרדו הברברים פעם אחר פעם נגד הערבים. בתקופת הח'ליף האומיי הישאם (724–743), מרדו הברברים בח'ליפות, כיוון שלמרות השתתפותם במלחמות ולמרות היותם מוסלמים נאמנים, היה עליהם להעלות מס כמו נתינים. הברברים המורדים אימצו את תורת הח'וארג' ופרקו מעליהם את עול השלטון האומיי. הם הקימו מדינה עצמאית בתאהירת שבצפון אלג'יריה, שהתקיימה בין השנים 776–909.
הברברים תמכו בשושלת האידריסית, שושלת שיעית מזרם הזידים, ששלטה במרוקו בין השנים 780–975 והקימה את העיר פאס. במאה התשיעית לספירה תמכו בשושלת הפאטמית בכיבושה את צפון אפריקה. לאחר שהשושלת הפאטימית נסוגה למצרים, נקלעו השבטים הברברים השונים בצפון אפריקה למלחמות שנמשכו עד עליית השושלות הברבריות אל-מוראביטון ואל-מוואחידון. שושלות אלו הצליחו להדוף את ניסיונות הנוצרים לכבוש מחדש את ספרד במהלך המאה ה-13. ההיסטוריון המוסלמי אבן חַ'לדוּן (תוניס, 1332–1406), חיבר ספר היסטוריה עולמית והקדיש חלק ניכר ממנו לתולדות הברברים באזור המגרב.
עם התפוררות השושלות הברבריות של ימי הביניים, נטמעו חלק מהברברים שחיו באזורים עירוניים בחברה הערבית, בעוד שהברברים שחיו באזורים ההרריים שימרו את מסורותיהם. כשהצרפתים והספרדים כבשו את רוב צפון אפריקה היו אלו הברברים מהרמות שהפגינו את ההתנגדות העזה והיעילה ביותר. בתקופה המודרנית סייעו הברברים (במיוחד אלו מקביליה) לגרש את הצרפתים מאלג'יריה ובמלחמת העולם השנייה היו אלה הברברים שהפעילו את ההתנגדות המחתרתית העזה ביותר למשטר וישי, בין השאר תוך ניצול אזור המחיה שלהם בהרי האטלס, שהיה מרוחק והיה קל להסתתר בו. לעיתים גוברת המתיחות ביחסים בין ברברים לערבים, במיוחד באלג'יריה בה מרדו הברברים בשלטון הערבי בשנים 1963–1965 והפגינו במחאה על אפלייתם לרעה. הפגנות סוערות התרחשו גם לאחר הירצחו של לונס מאטוב, רצח בו הואשם הממשל האלג'יראי.
בתחילת המאה ה-21 חיים הברברים בכל מדינות צפון אפריקה, עם פזורה משמעותית במדינות אירופה.
אטימולוגיה.
השם "בֶּרְבֶּרִים" (בלועזית: Berbers) אינו השם שבשימוש על ידי המשתייכים לקבוצה אתנית זו, אלא נגזר ממילת הגנאי ברברים. את ההתייחסות הראשונה לתושביה של צפון אפריקה בכינוי "ברברים" מוצאים בכתביו של קונסול האימפריה הרומית באפריקה, שהשתמש במושג כדי לתאר את תושבי ממלכת נומידיה, ממלכה צפון-אפריקאית עתיקה. השימוש במילת הגנאי "ברברים" לתיאור יריבים היה מקובל בקרב הרומאים, ובדומה לכך השתמשו במושג "ברברים" במהלך הפלישות הגדולות של שבטי הוונדלים לאימפריה הרומית כדי לתאר שבטים גרמאניים אלו.
התייחסויות אחרות לתושבי צפון אפריקה הילידים בשם "ברברים" ניתן למצוא גם בכתביהם של היסטוריונים מוסלמים כגון אבן ח'לדון, שכתב ספר נרחב על ההיסטוריה שלהם. זאת, על אף שאבן ח'לדון היה ידוע בהערכה הרבה שרחש להם.
השם "ברברים" נושא עמו מטען שלילי, וזהו שם זר עבור הברברים עצמם, המכונים בשפתם "אמזיע'ים" ("אימאזיע'ין", "בני חורין"). חלק מבני הקבוצה רואים בשלילה את השם "ברברים", שהפך לנפוץ וממוסד בשפות זרות, ורואים בו שם מגונה ופוגעני.
בכתבים של יהדות ספרד מימי הביניים ושל יהדות צפון אפריקה עד העת המודרנית כונו הברברים על פי רוב בשם פלשתים. המקור לכינוי היא המסורת שבמהלך המלחמה הממושכת בין בני ישראל לפלשתים בכנען, הצליח הצבא של ממלכת ישראל המאוחדת לגרש את הפלשתים עד לצפון אפריקה. על פי מסורת זו, הברברים הם צאצאי הפלשתים.
מוצא הברברים.
ישנן מסורות שונות וסותרות לגבי מוצאם של הברברים. מסורות אלו צמחו במהלך העת העתיקה וימי הביניים, בעיקר על ידי כותבים לא-ברברים (ביזנטים, יהודים וערבים) שניסו להסביר את מוצאם של ילידי צפון אפריקה. מסורות אלו בעלות אמינות היסטורית נמוכה, והתקיימו במקביל בקרב כותבים שונים. המשותף למסורות השונות הוא שהן מייחסות את המוצא של הברברים למזרח התיכון.
מסורת אחת ששורשיה בהיסטוריונים מהעת העתיקה, טוענת כי הברברים הם צאצאי הפלשתים שגורשו מארץ ישראל על ידי דוד המלך ושר הצבא שלו יואב בן צרויה. שורשיה של מסורת זאת מופיעים כבר בספר היובלים, ספר חיצוני לתנ"ך, שנכתב במאה ה-2 לפנה"ס. על מסורת זאת חוזר גם ההיסטוריון פרוקופיוס הביזנטי בן המאה ה-6. המסורת אומצה מאוחר יותר גם על ידי כמה מהמלומדים המוסלמיים בימי הביניים שניסו להתחקות אחר מוצאם של הברברים, והתקבלה גם במקורות יהודיים. עקב מסורת זאת, בספרות של יהדות ספרד בימי הביניים ובספרות של יהדות צפון אפריקה עד העת החדשה, השם המקובל לברברים היה "פלשתים". כך למשל כאשר שמואל הנגיד התייחס בשיריו לשליטים הברברים של הממלכה המוסלמית-ברברית של ממלכת גרנדה שנתנה לו חסות, הוא כינה אותם בכינוי התנ"כי "סרני פלשתים".
מסורת שנייה לגבי מוצא הברברים טוענת שהם צאצאי חם, בנו של נוח, שלכאורה גורש למערב צפון אפריקה על ידי אביו. שושלת ייחוס זאת בדרך כלל מוזכרת בהקשר של תושבי אפריקה השחורה, אך מספר כותבים בימי הביניים טענו שגם הברברים הם מבניו של חם.