הצעה אחת לשינוי הועלתה ב-1915 על ידי תומאס קנארד תומסון, מהנדס מבאפלו, ניו יורק, שהתיישב בעיר ניו יורק לאחר שעשה קריירה בקנדה ובארצות הברית כמהנדס גשרים ומסילות רכבת. תומפסון פתח משרד בניו יורק בשנת 1893 אשר התרכז ביסודות גורדי שחקים ותאים תת-מימיים , המשמשים לבניית יסודות לגשרים. הוא היה מעורב בבניית בניין סינגר, בניין מנהטן מוניציפל ובניין Mutual Life. תוכניתו משנת 1915 נועדה להקל על העומס בצומת השדרה החמישית ורחוב 42. תומפסון הציע להפעיל את רחוב 42 מתחת לשדרה החמישית, ולהוסיף רחוב באמצע הבלוק בין השדרה החמישית והשישית מהרחובות 42 עד 43 כדי לאפשר את הפניות שהמנהור ימנע. לא ברור מדוע תוכנית זו לא תעביר את העומס למחבר החדש של הבלוק האמצעי. בפעולות מודרניות להקלת העומס, שינויים נעשים בדרך כלל במסגרת זכות הקדימה הקיימת, ולכן ללא צורך לדון ולרכוש נכסים יקרים מאוד במנהטן.
בניגוד לרחובות מזרח–מערב, השדרות צפון–דרום עברו שינויים משמעותיים. הם, למשל, גדלו במספרם, ורבים מהם קיבלו את שמם מחדש במהלך השנים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, שתי שדרות נוספות שולבו בין השדרות המקוריות, בעיקר בשל השפעתו של ספקולנט הנדל"ן סמואל ב. ראגלס : שדרת לקסינגטון, הידועה מדרום לרחוב 20 בשם אירווינג פלייס, נבנתה בין השדרה הרביעית והשלישית כדי לשרת את פיתוח פארק גראמרסי בידי ראגלס, ושדרת מדיסון שנבנתה בין השדרה הרביעית והחמישית. שדרה משולבת נוספת, בין השדרה החמישית והשישית מרחוב 14 לסנטרל פארק, הוצעה בשנת 1910 על ידי ראש העיר ויליאם ג'יי גיינור , שהשקיע מאמצים רבים בקידומה. התוכנית גוועה, כאשר גיינור נורה על ידי בעל קרקע זועם שרכושו היה אמור ליילקח עבור סלילת השדרה החדשה. גיינור שרד, אך לא הצליח להשקיע את האנרגיה הדרושה בהצעתו, והיא התפוגגה. שרבובים אלו הורגשו כהכרחיים מכיוון שבעצם, חברי הוועדה הותירו פערים בין השדרות השלישית לרביעית, הרביעית והחמישית, והחמישית והשישית, שהיו גדולים מכדי לאפשר פיתוח נדל"ן מספק.
מבין השדרות המקוריות של חברי הוועדה, רק השדרה הראשונה, השנייה, השלישית והחמישית ושדרות C ו-D לא שונו מעולם, אם כי חלק מהשדרות הנקובות, כגון שדרת האמריקות (השישית), ידועות גם במספרן.
במהלך השנים, חלקים משדרה A שונו לסוטון פלייס במידטאון מנהטן, שדרת יורק באפר איסט סייד ו-Pleasant Avenue באיסט הארלם. חלקים משדרה B שונו גם לשדרת איסט אנד ביורקוויל.
ברודוויי.
ברודוויי, שהיה העורק הראשי מצפון לדרום של העיר הקולוניאלית, הסתיים במקור ברחוב 10, שם הוא התמזג עם דרך בלומינגדייל, שנמתחה אז עד לרחוב 147 לערך, שם הפכה לדרך קינגסברידג'. הרחובות המשולבים עברו בדרך אקראית למדי כשעשו את דרכם לעיר. תוכנית חברי הוועדה שמרה על ברודוויי ורחוב בלומינגדייל עד לרחוב 23, מתוך כוונה שהחלקים בצפון העיר יוסרו. עם זאת, רחוב בלומינגדייל עד לרחוב 43 שוחזר רשמית ב-1838, עד לרחוב 71 ב-1847, ולאחר מכן ב-1851 לרחוב 86, כאשר כל קטע יושר, לעיתים קרובות במקביל לרשת, תוך כדי שחזורו. בשנת 1865, הוא שוחזר כל הדרך עד ספייטן דייבל קריק , פסגת מנהטן. הקטע שמדרום לרחוב 59 נקרא ברודוויי, אבל אנדרו האסוול גרין כינה את הקטע מרחוב 59 עד 108 "השדרה". לבסוף, בשנת 1899, נקראה הדרך כולה ברודוויי, והשמות האחרים, לא רק "דרך בלומינגדייל", "השדרה" ו"דרך קינגסברידג'", אלא גם "דרך הארלם הישנה", "הדרך התיכונה", ו"דרך איסט פוסט" נעלמו כולם. בעיר ניו יורק המודרנית, ברודוויי, יחד עם השדרות המרכזיות המצטלבות, נחשבת לאחד מהכבישים העיקריים.
המסלול הזוויתי של ברודוויי מתחת לרחוב 59 יוצר את כיכרות הראלד , טיימס, מדיסון ויוניון. האדריכל רפאל וינולי מתייחס לצמתים הלא מתוכננים הללו כ"תאונות משמחות".
תגובות לתוכנית.
ביקורת.
התוכנית זכתה לביקורת קולנית מלכתחילה, לא רק משום שלא לקחה בחשבון את הטופוגרפיה הטבעית של האי, אלא גם משום שלא שמה לב לרעיונות קלאסיים של יופי, והייתה חדגונית בתפיסה שלה. גם נמתח עליה ביקורת על כך שנעשתה בשירות אינטרסים כספיים צרים בלבד. בין המבקרים הרבים של התוכנית היו אדגר אלן פו ואלכסיס דה טוקוויל אשר האמינו כי היא מטפחת "מונוטוניות בלתי פוסקת". וולט ויטמן, המשורר והעורך של ברוקלין איגל , אמר על כך: "הקבועה האטומה הנצחית שלנו והרחובות החותכים זה את זה בזווית ישרה, הם ללא ספק הדבר האחרון בעולם העולה בקנה אחד עם היופי של המקום".
פרדריק לו אולמסטד, שהיה שותף בתכנון הסנטרל פארק, וכונה "המבקר המשמעותי ביותר של המאה התשע-עשרה של הרשת", אמר באופן היתולי על מקור הרשת:
נראה שיש אמינות גבוהה לסיפור שהמערכת של 1807 נפגעה בהתרחשות גורלית עם נפת בנאים שהייתה בסמוך למפת הקרקע שנמדדה. הנפה נלקחה והוצבה על המפה, ועל השאלה שנשאלה "מה אתה רוצה יותר טוב מזה?", איש לא הצליח לענות. זה אולי לא כל הסיפור של התוכנית, אבל התוצאה זהה כאילו הייתה.
אולמסטד אמר על כך גם ב-1858:
יגיע הזמן שבו ניו יורק תהיה בנויה, כאשר כל השיטוח והמילוי יבוצעו, כאשר תצורות הסלע המגוונות והציוריות של האי יוסבו ליסודות לשורות של רחובות ישרים מונוטוניים, ולערימות זקופות של מבנים זוויתיים ולא תישאר ברירה לתצורה המגוונת הנוכחית שלו, עם יוצא הדופן של כמה הדונמים הכלולים בפארק [המרכזי].
אולמסטד לא היה מעריץ של תוכנית הרשת בבירור: "החיסרון הגדול שבו פועלת ניו-יורק הוא כזה שצומח מתוך האופן חסר ההיגיון שבו נפרשו רחובותיה. אין עיר מתוכננת יותר, למרבה הצער, בהתייחס לאטרקטיביות מטרופולינית". ובכל זאת, עד 1876, אפילו אולמסטד נאלץ להודות שהרשת ניצחה.
בשנת 1818, כתב קלמנט קלארק מור , מחבר הספר "ביקור מניקולס הקדוש" - הידוע יותר בשם "הלילה לפני חג המולד" - שאחוזתו "צ'לסי" תיחתך על ידי התוכנית, ב"הצהרה רגילה, שהופנתה אליו ולבעלי הנדל"ן בעיר ובמחוז ניו יורק":
העיקרון הגדול השולט בתוכניות אלו הוא, להוריד את פני השטח קרוב ככל האפשר למפלס אחיד מוחלט. ... אי השוויון הטבעי של הקרקע נהרס, תוך התעלמות מנתיבי המים הקיימים. ... אלו הם אנשים שהיו גם כורתים את שבע הגבעות של רומא. אנו חיים תחת עריצות בכל הנוגע לזכויות הקניין, ש... אף מלוכה באירופה לא העזה לממש אותה... זוהי עריצות מהסוג הגרוע ביותר; שכן היא תחת סנקציה של חוקים המגינים על מי שמשתמש בה מפני קריאת מתן דין משפטי. הגיע הזמן לכל המעוניינים לערער, ולהתאחד למען שמירה על זכויותיהם.
מור חתם על החוברת שלו בתור "בעל קרקע", אך לא עבר זמן רב עד שזהותו נחשפה. למרות ההתנגדויות החריפות הללו וקריאה שלו לכל להתנגד, מור הרוויח מאוחר יותר הרבה מאוד כסף על ידי חלוקת המשנה של אחוזתו ופתיחת קטע אחר קטע לאורך הרחובות המרושתים למרבה האירוניה, בעלי האדמות כמו מור, שנלחמו ברשת בצורה העקשנית ביותר, הם שהרוויחו הכי הרבה כסף מניצול זה.
אדית וורטון קוננה "... ניו יורק מלבנית... רשת אופקית צפופה זו של עיירה ללא מגדלים, אכסדרות, מזרקות או נקודות עניין, קשורה בהיחבא באחידות הקטלנית של כיעור מרושע", בזמן שכתב ידידה הנרי ג'יימס:
ניו יורק משלמת את העונש של הקללה הטופוגרפית הקמאית שלה, התוכנית הבורגנית הבלתי נתפסת של קומפוזיציה והפצה, העבודה של מוחות ללא דמיון או השראה לגבי העתיד ועיוורים לפני ההזדמנות שניתנה להם משתי חזיתות המים המפוארות שלהם. החטא הקדמון הזה של שדרות האורך הבלתי פוסקות, אך מצטלבות בצורה מרושעת, ושל ההקרבה המאורגנת של האלטרנטיבה המצוינת, נקודות העניין הגדולות ממזרח למערב, עדיין עשויים היו לזכות בסליחה על ידי התרחקות מדי פעם מהעקביות הקטנונית שלה. אבל, הודות לעקביות זו, העיר היא, מכל הערים הגדולות, הכי פחות ניחנת בכל אלמנט מבורך של כיכר מפוארת או גינה יפה, עם כל "תאונה מפתיעה" שמחה, כל פינת נוי או פינה מזדמנת, כל סטייה, בסדר, הליברלי או המקסים. אולם כך, עבור המוח המשפחתי המתחדש, ניתן לומר שהטירוף משקר - הדרך לדמיין את מה שהיה יכול להיות ולחבר את הכל לאור מה שיש כל כך חסר אונים.
האדריכל יוליוס הארדר כתב בשנת 1898 בתוכנית העיר:
לתוכנית הרחובות... היה רק הכשרון המפוקפק של הקביעות הילדותיות ביותר והקדשת השטח המקסימלי לאתרי בנייה. כל שיקול של כלכלה של תקשורת, כלכלה פיננסית עתידית, תברואה, בריאות ואסתטיקה הוצא לחלוטין מהחשבון.
ההיסטוריון והאדריכל אייזק ניוטון פלפס סטוקס כתב ב"האיקונוגרפיה של האי מנהטן" , 1498–1909, וסיפר על ההיסטוריה של העיר, שבשנת 1811:
עתה הגענו לנקודה שבה העיר העתיקה, שצמחה בצורה אקראית, עם רחובות עקומים, גבעות מיוערות ועמקים פוריים שחוצים אותם נחלים וכבישים כפריים מפותלים, מתחילה להיקלט בעיר חדשה, שבה נמצאים העתיקות והטבע. כבר לא מכובד, עם רחובות ערוכים בהתאם לתוכנית סימטרית שקולה בקפידה. ... למרבה הצער, תוכנית זו, על אף שיש לה את היתרונות של פשטות וישירות, חסרה לחלוטין את המרכיבים החיוניים לא פחות של מגוון הציוריות, הדורשים מידה רבה של כבוד למבנה הטבעי של הארץ. התוכנית החדשה הייתה חסרה לחלוטין בסנטימנט ובקסם, ועם התפתחותה ההדרגתית, לאט לאט, האינדיבידואליות, העניין והיופי של נקודת בחירה אחת לאחרת נסחפו [עד] שכמעט ולא נותר דבר מה להזכיר לנו את היופי הפרימיטיבי והמגוון המרתק של קסמי הטבע שאנו מכירים במנהטן. שנת 1811 מסמנת את סופה של העיר העתיקה הקטנה ותחילתו של המטרופולין המודרני הגדול.