בעקבות הקמת אוניברסיטאות פריז (1110), בולוניה (1158), אוקספורד (1167), מונטפלייר (1181) ופדואה (1222) הורחבה העבודה ההתחלתית אשר בסלרנו ברחבי אירופה, ובמאה ה-13 זכו מוסדות חדשים אלה למעמד של הנהגה בתחום הרפואה. לרכישת מקצוע הרפואה נדרש עשור, ובכלל זה הכשרה אמנותית, וכך נותר שיעור הרופאים המורשים מצומצם באורח יחסי.
במהלך מסעי הצלב, החלה הרפואה המוסלמית נותנת אותותיה בזו האירופית. רבות דובר על סלידתו לכאורה של אוסמה אבן מונקד מהרפואה האירופית, אולם עיון בקורות חייו מעלה כי היכרותו עמה הייתה חיובית – הוא מתאר רופא אירופי המטפל בזיהומים בהצלחה באמצעות חומץ וממליץ על טיפול במחלת החזירית אשר הודגם בפניו.
במאה ה-13 תבעו ערים אירופיות רבות כי טרם עיסוקו במקצוע, יוכשר הרופא במשך שנים אחדות. הניתוח זכה ליחס פחות מזה של הרפואה הטהורה, עד אשר חיבר רוגר פרוגרדי מפארמה את מאמרו בנושא הניתוח בשנת 1880 לערך. עבודות איטלקיות רחבות היקף למכביר במאה השנים הבאות, הופצו מאוחר יותר ביתר אירופה. בין השנים 1350–1365 חיבר תאודוריק בורגוניוני ארבעה כרכים שיטתיים בנושא הניתוח, ה-"Cyrurgia", אשר קידמו חידושים בעלי חשיבות כמו גם צורות מוקדמות של טיפול מחטא בפציעה, והרדמה באמצעות שימוש בתערובת סמי הרגעה וכן בצמחי מרפא.
עם פרוץ מגפת המוות השחור במאה ה-14, נקלעה הרפואה האירופית למשבר. התאוריות הרפואיות אשר זכו להעדפה סיפקו הסברים דתיים – וכל זאת לשווא, מאחר כי כשליש מאוכלוסיית אירופה מצאה את מותה.
תאוריות רפואיות.
העיקרון אשר הנחה את רפואת ימי הביניים הוא תאוריית ארבע הליחות. זו שאבה את מקורותיה מעבודות רפואיות עתיקות, ועמדה בבסיס רפואת המערב כולה עד המאה ה-19. התאוריה גרסה כי לכל אדם ארבע ליחות או נוזלים ראשיים - מרה שחורה, מרה צהובה, מרה לבנה (הכיח) ומרה אדומה (דם). הללו הופקו על ידי מספר איברים, ואיזונם הכולל היה חיוני לבריאות האדם. כיח עודף בגוף, למשל, הזיק לריאות, והגוף ניסה לסלקו באמצעות שיעול על מנת להשיב את האיזון על כנו. איזון הליחות באדם ניתן להשגה באמצעות תזונה, תרופות והקזת דם תוך שימוש בעלוקות. ארבע הליחות נקשרו אף בארבע העונות: מרה שחורה – סתיו, מרה צהובה – קיץ, כיח – חורף ודם – אביב. בימי הביניים התקשתה אירופה לשמר את אמות המים אשר נבנו בידי הרומאים ואת דומיהן, לפיכך פרח בה העיסוק ברפואה במקומות נחשלים יותר מאשר באלה המתפתחים.
השימוש בצמחי מרפא השתלב באורח טבעי במערכת זו, והצלחתם יוחסה לפעולתם על ליחות הגוף. השימוש בצמחי מרפא שאב את מקורותיו, יתר על כן, מתורת החתימות הנוצרית הימי-ביניימית, אשר גרסה כי האל סיפק אמצעי להקלת כל חולי. יהא זה ירק, מינרל או חיה – אמצעי זה נושא עמו חתימה המעידה על יעילותו. למשל, זרעי הסקוטלריה (המשמשים להקלת כאבי ראש) עשויים להידמות לגולגולות זעירות, ועליה זרועי הנקודות הלבנות של הפולמונריה (המשמשת לשחפת) עשויים להידמות לריאותיו של חולה. על פי האמונה, קיים מספר רב של דמיונות.
רוב המנזרים טיפחו גינות צמחי מרפא אשר שימשו להפקת תרופות צמחיות, והללו הוסיפו לרווֹח ברפואת האליל וכן שימשו ברפואה. חוברו ספרים בנושא תרופות צמחיות, הנודע בהם הוא "הספר האדום והוולשי של הרגסט", אשר פורסם בשנת 1400 לערך.
אסתר כהן מצאה, שבניגוד לתרבות מודרנית בה מקדישים מאמצים רבים לשיכוך כאב, הרי שבימי הביניים היו שסברו שהוא מועיל לבריאות מבחינה רוחנית.
המרפאים.
בין סממניה המובחנים של תקופה זו מצוי שפע המרפאים. בשונה ממקצועות אחרים, לא הייתה קיימת אליטה בעלת שליטה. מאחר כי לא שררה הסכמה כללית באשר לתקנים ולשיטות, רבים עסקו בריפוי באורח חלקי ורובם ככולם נטלו תפקידים מגוונים. המציעים שירותי ריפוי נמנו על כלל הדתות ועל שני המינים, ובמעמדותיהם נעו בין צמיתים ובין המחונכים והאמידים אשר באקדמאיים. עבור מרפאים רבים – אחים, רופאי שיניים (Dubbedent או Adubedent), רוקחים ומיילדות – עמלם כמוהו כסחר. בחלוף המאה ה-16 הוענקה, לראשונה, לגופים שונים שליטה המעוגנת בחוק על העוסקים ברפואה. הללו ניתנים לחלוקה לבני אליטות לבלריים ובעלי הכשרה אקדמית (רופאים) ולסוחרים.
רופאים הציעו, לרוב, סיוע רפואי ושיקויים. הם עבדו כחברי גילדה כאשר ברשותם רישיון הרשויות המקומיות, או סיפקו שירותיהם לבית אב עיקרי או למנזר. הם זכו לתשלום על סמך המקרים בהם טיפלו, או באורח תקופתי. לעיתים קרובות ניתנו תשלומים במזון או בביגוד.
רופאים, אשר עסקו בעבודות המומחים היווניים באוניברסיטאות, היוו אליטה מטעם עצמה בתחומם. היה זה משלח יד בלתי נפוץ: במחקר אשר נערך בוורססטר במאה ה-13 נמצא כי היו שלושה רופאים בלבד על כל 10,000 משלמי מיסים, וכי לבד מהאצולה היו אלה נגישים ביותר למתי מעט. רופאים אבחנו את חוליהם באמצעות בדיקה מעמיקה את דמם, את שתנם ואת צואתם וקבעו בדבר מרקם עורם ואיזון הליחות. היה ביכולתם להמליץ על תרופות או על הקזת דם מחלקי גוף שונים, על מנת להשיב את איזון הליחות על כנו. כן היה ביכולתם לנסות ולערוך ניתוחים מורכבים כדוגמת חירור הגולגולת, על מנת להקל לחץ על המוח, או הסרת קטרקט.
רופאי אליל נהגו למסור את ידיעותיהם מרופא לשוליה, והיו נגישים מהרופא לאיכר או לפועל. הם לא היו נתונים לפיקוח, אולם היו בקיאים בתחום צמחי המרפא ותרופות האליל. הם נפלטו ממערכת הרפואה בהדרגה.
קדושים נהגו אף הם לרפא את החולים. אף על פי כי ריפוי בידי קדושים (נסים) איננו נחשב כיום כרפואה, בימי הביניים היה זה נוהג מקובל לצד שיטות ריפוי אחרות. שני שלישים בקירוב מהפונים לריפוי בידי קדושים היו איכרים (כך הגדיר ר' ס' פינוקיין). לעיתים קרובות נעשה שימוש בשירותי קדושים כאשר לא ניתן היה להביא רפואות אחרות בזמן (למשל, מוות מקרי). לעיתים רחוקות נעשה בם שימוש על מנת לטפל בחוליים ארוכי טווח, כדוגמת מומים מולדים. במקרים אלה שימשו קדושים כמוצא אחרון. עם השלמת קנוניזציה, התייחסה הכנסייה לקדושים קנוניים בלבד כלמורשים לחולל נסים. עם זאת, פעמים רבות לא מנע הדבר פניה לקדושים אשר אינם קנוניים.
נשים במהלך ימי הביניים המוקדמים, סביר כי הנשים אשר עסקו במקצוע הרפואה השתוו במספרן לזה של הגברים. עם זאת, הדרישות המקצועיות אשר נלוו לכך בתקופה מאוחרת יותר, והווסד הפקולטות לרפואה, פלטו את הנשים ממקצוע זה. הנזירה הראשית הילדגרד מבינגן כתבה את"Liber Simplicis Medicinae" (ספר הרפואה הפשוט) בשנת 1160 לערך. רופאה נודעת נוספת היא טרוטולה מסלרנו, אשר עבודותיה בנושא תחלואי נשים הופצו ברחבי אירופה ושמה באנגליה שונה ל"דאם טרוט". אחות בשם אן מתוארת כ-"medica" בבית החולים של לאונרד הקדוש, יורק, בשנת 1276.
אף לאחר המאה ה-14 הוסיפו נשים לעסוק ביילוד. באורח כללי, מיילדת רכשה את מקצועה כשוליית מיילדת בעלת ניסיון, או לומדה בידי אב או בעל העוסק ברפואה. התנאי הדרוש היחיד היה הצהרה מפי כומר פרוכיאלי כי נעימת הליכות היא.
כן שירתו נשים כאחיות במסדרים נזיריים, אם כי היו אף אחיות חילוניות אשר טיפלו בצורכיהם הפיזיים של החולים.
מערכת בתי החולים.
בימי הביניים הקיף המונח "בית חולים" אכסניות עבור מטיילים, בתי מרקחת להקלה על העני, מרפאות עבור הפצוע ובתים עבור העיוור, עבור החיגר, עבור הקשיש ועבור הלוקה בשכלו. בתי חולים נזיריים פיתחו טיפולים למכביר, הן רוחניים הן רפואיים. היה על החולים לסייע אלה לאלה באמצעות תפילה ורגיעה, ייתכן כי נשכרו מכך כמכל טיפול גופני מוצע. בחלק מבתי החולים מצויות היו עשר מיטות בלבד, אך אחרים היו גדולים יותר. תועד כי טופלו בלאונרד הקדוש ביורק 225 חולים ועניים בשנת 1287. ובפירנצה מנו בתי החולים מעל לשלושים בשנת 1400, באחד מהם – בית החולים של מריה נואובה הקדושה – כלל הסגל בשנת 1500 עשרה רופאים, רוקח וכמה אחרים, בהם מנתחות.
במאה ה-12 הופיעו הוספיטלרים, תערובת ייחודית של חיים נזיריים, צבאיים ורפואיים. הללו ניהלו בתי חולים בירושלים ובמדינות הצלבניות, ומסדרם נפוץ בסופו של דבר ליתר אירופה.
כך כתב ג'יימס ג'וזף ולש על אודות תרומת הכנסייה למערכת בתי החולים:
בתי חולים רבים החלו מופיעים בצרפת ובאנגליה. עקב הפלישה הנורמנית-הצרפתית לאנגליה, הוביל חלחול האידיאלים הצרפתיים את רב מנזרי ימי הביניים להקים בית מחסה עבור צליינים. בית מחסה זה התפתח, בסופו של דבר, לכדי בית חולים בו מספקים נזירים וסייעים נטולי הכשרה מקצועית, טיפול רפואי לצליינים חולים ולקרבנות המגפות הרבות מספור והחוליים ארוכי הטווח אשר פשו במערב אירופה בימי הביניים. בנג'מין גורדון תומך בתאוריה על פיה בית החולים בגלגולו העכשווי היא המצאה צרפתית, אולם זה הוקם במקור לבידוד מצורעים וקרבנות מגפה, ונטל על עצמו את שירות הצליינים מאוחר יותר.
קיימים כתבים מצוינים מאת ההגמון לנפרנק, המתייחסים לאלה השמורים היטב מאת הנזיר אידמר מקנטרברי מהמאה ה-12. כתבי ההגמון מעידים על כוונתו להקים ולשמר את דוגמאות בתי החולים המוקדמים הללו:
התפתחויות מאוחרות יותר.
המנתחים אשר פעלו בתקופת ימי הביניים האמצעיים, כדוגמת מונדינו דה לוצי, היו הראשונים שעסקו באנטומיה באוניברסיטאות אירופיות וביצעו באורח שיטתי נתיחות מתים. בשונה מרומא הפגאנית, בימי הביניים האמצעיים לא חל באירופה איסור מוחלט על נתיחת מתים. חרף זאת, תורתו של גלנוס הייתה כה רווחת, עד כי מונדינו ובני זמנו ניסו להתאים את ממצאיהם האנושיים לאנטומיה של גלנוס.