סוסוניוס נלחם בקיסר שהיה בתקופתו יעקב אשר היה חצי יהודי, וזאת מכיוון שאמו הקיסרית הראגו אמלק הייתה אחותו של מלך ביתא ישראל משושלת הגדעונים, גדעון השביעי. יעקב שהיה היורש החוקי והיה יורש העצר היה בנו של הקיסר סרצה דנגל. ההסתה כנגד הקיסר החצי יהודי החלה בראשותו של הפטריארך הפורטוגזי-קתולי אפונסו מנדז אשר התנגד לשלטון הקיסר היהודי ואמו ה"יהודייה חדשה". ההסתה של הישועים הפורטוגזים אשר בתקופתם התרחשה גם האינקוויזיציה הפורטוגזית ואי הסבלנות ליהודים, גרמה להם לשנוא את הקיסר היהודי ואת קהילת יהודי אתיופיה, ביתא ישראל ולהסית את תושבי אתיופיה לפגוע ביהודים. בסופו של דבר סוסוניוס הצליח להוציא להורג את הקיסר יעקב ולכבוש את שטח הממלכה היהודית בין השנים 1624–1627. לאחריו עלה בנו פאסילידס שהיה ההפך הגמור מאביו הוא בישר תקופה חדשה (תקופת התחייה האתיופית) כאשר ייסד את עיר הבירה הקיסרית גונדר - ומכאן שם השושלת.
השושלת החדשה העמידה מספר קיסרים חשובים עד שהפכה לשושלת בובה כאשר ראס תיגראי מיכאל סהול רצח את הקיסר יואס הראשון והחל את תקופת השופטים האתיופית בה קיסרי שושלת זו היו בובות והשלטון בפועל נמצא בידי סגני הקיסרים. בייחוד באמצע התקופה ולקראת סיומה משרה זו נשלטה על ידי שושלת יג'ו המוסלמית. בסופו של דבר בשנת 1855 הקיסר האחרון של השושלת הגונדרית הודח על ידי קאסה היילו והשושלת באה אל קצה.
סינמטק חולון
יאנוש גאראי
יאנוש גאראי (בהונגרית: Garay János; 23 בפברואר 1889 - 5 במרץ 1945) היה סייף הונגרי-יהודי, שנחשב לאחד הטובים בעולם בשנות ה-20 היה אלוף אולימפי. גאראי נספה במחנה מאוטהאוזן אליו גורש.
קריירה ספורטיבית.
גאראי זכה באליפות הונגריה בסיף ב-1923. באולימפיאדת פריז זכה במדליית הכסף הקבוצתית ביחד עם נבחרת הונגריה, וכן במדליית הארד במקצוע החרב בתחרות האישית, בה זכה ב-5 מבין שבעת הקרבות בגמר, לרבות ניצחון על חברו לנבחרת זולטן אוזוראי שנקר. ב-1925 וב-1930 זכה באליפות אירופה בסיף במקצוע החרב. ב-1930 הוביל את נבחרת הונגריה לזכייה במדליית הזהב הקבוצתית במקצוע החרב באליפות אירופה. בתקופה זו לא נערכה אליפות עולם בסיף, ואליפות העולם הראשונה נערכה רק בשנת 1937. אליפות אירופה נחשבה לתחרות החשובה בעולם הסיף. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה במדליית הזהב הקבוצתית במקצוע החרב. הנבחרת ההונגרית לאולימפיאדה זו שכללה את עמיתיו היהודים של גאראי, אטילה פטשאואר ושנדור גומבוש, לא נוצחה בתחרות זו. הם הביסו את נבחרת ארצות הברית 14-2, את נבחרת בריטניה 13-3, את נבחרת גרמניה 12-4, ונבחרת צרפת 12-4. בגמר הביסו את פולין 14-2 ואת איטליה 9-7. גאראי זכה ב-10 מתוך 12 הקרבות בהם ייצג את נבחרת הונגריה.
גירושו, מותו ומורשתו.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, החל גירושה של יהדות הונגריה למחנות ההשמדה. גאראי גורש למחנה מאוטהאוזן ושם נספה, זמן קצר לפני תום המלחמה.
בשנת 1990 הונצח גאראי ב"יד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט.
משפחתו.
בנו, יאנוש גאראי הבן, היגר לקנדה עם ארוסתו ולריה גינג, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם בשחייה. בן נוסף, יוהאן גאראי, שחיין אולימפי נולד וגדל בארגנטינה, ייצג את ארגנטינה באולימפיאדת לונדון (1948).
שמואל שילה (שחקן)
שמואל (שמוליק) שילה (1 בדצמבר 1929 – 4 באוקטובר 2011) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, מייסד תיאטרון הנגב ומנהלו, זוכה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה.
שילה נולד בלוצק שבפולין למשפחה ציונית. היה חבר בתנועת בית"ר. באוגוסט 1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, נרצחו שני הוריו, משפחתו המורחבת ורבים מתושבי עירו. שילה ברח והוסתר חודשים ספורים על ידי משפחה פולנית. בשובו לעיר הולדתו, חבר אל אחיו והשניים נלקחו למחנה עבודה שהוקם בעיר. בדצמבר עמד המחנה בפני חיסול, ובמרד שערכו יושביו נהרג אחיו. שילה עצמו חמק אל היערות והסתתר בקרב הפרטיזנים.
בשנת 1944 שוחרר האזור על ידי הצבא האדום. שילה איתר את אחותו ויצא לאיטליה, שם שהה בבית עליית הנוער, בית שיזופולי, של "ילדי סלבינו". משם העפיל ביולי 1946 לארץ ישראל על אוניית המעפילים "כתריאל יפה". לאחר תקופת מאסר במחנות קפריסין, הצטרף במסגרת קבוצת ילדי סלבינו למשמר השרון בהדרכת ריבקה קלוץ.
במלחמת העצמאות היה חבר הפלמ"ח והשתתף בקרבות על ירושלים. בתום המלחמה נמנה בין מייסדי קיבוץ צאלים, ושימש מזכיר הקיבוץ. בשנות ה-50 החל בלימודי משחק אצל פאני לוביץ', פיטר פריי, בנימין צמח והיי קיילוס, ומאוחר יותר סיים גם לימודי תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב, אולם במשך כ-8 שנים נמנע מלעסוק בתיאטרון, מאחר שקיבוץ צאלים היה נתון בקשיים ושילה ביקש להתמקד בעבודתו בקיבוץ.
בשנת 1967 החל שוב לעסוק בתיאטרון, כשביים בסדנת הנגב של "בימת הקיבוץ" (לימים תיאטרון הקיבוץ) את המחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, בהשתתפות חברי קיבוצים בנגב. ההצגה זכתה להצלחה ועלתה ברחבי המדינה, ובשנת 1969 מונה כמנהל אמנותי של "בימת הקיבוץ". בואתה שנה החלה "בימת הקיבוץ" לשתף פעולה באופן מסחרי עם תיאטרון "עידן" של מאיר ינאי. שילה החל לעסוק בתיאטרון במשרה מלאה, אך במקביל המשיך להיות חבר קיבוץ צאלים ולעבוד במשק.
בשנת 1974 היה מראשוני צוות שחקני תיאטרון באר שבע, ובשנת 1983 ייסד את תיאטרון הנגב ועמד בראשו כמנכ"ל וכמנהל אמנותי, עד לשנת 1997. בתיאטרון ביים שילה הצגות רבות, ובהן "רומיאו ויוליה" ו"טוביה החולב". בקולנוע השתתף בסרטים רבים: "נועה בת 17", "לא בת 17", "סיפור אינטימי", "ילדי סטלין", "המרגל הישראלי בדמשק" (כשגילם את הרב נסים נדבו הכהן), "מניו יורק באהבה", "אסקימוסים בגליל", "מלכת הכיתה", "כפפות", "לא שם זין", "להב חצוי", "הערת שוליים", "שדות ירוקים" "החולמים", ו"אביב".
בשנות ה-80 ניהל את בית הספר לאומנויות הבמה של סמינר הקיבוצים.
בתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום" (1983-1987) גילם את דמותו של "שמיל", ובסדרת הטלוויזיה "חטופים" מ-2010 שיחק בתפקיד יוסק'ה זך, אביו של אחד מחיילי צה"ל החוזר משהות של 17 שנים בשבי הסורי.
בשנת 2007 פרסם את ספרו "סיפור אישי?" ובו קורותיו במלחמת העולם השנייה, ובשנת 2008 נאם בשם ניצולי השואה בטקס הממלכתי של יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם", שם סיפר:
בשנת 2010 ביקר עם בנו ועם צוות צילום במקומות בהם הסתתר ושרד בזמן השואה, במסגרת הסרט התיעודי "אם תישאר בחיים" שהוכן עבור ערוץ 10. הסרט הוקרן באפריל 2013. שילה, שנפטר קודם לכן, לא זכה לראותו.
ב-4 באוקטובר 2011 נפטר שילה בגיל 81, לאחר שחלה במחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
הנצחה.
הפרק העשירי בסדרה חטופים ("חלבה"), ששודר ב-10 בדצמבר 2012 הוקדש לזכרו של שילה, שגם השתתף בפרק. אולם המופעים של המועצה האזורית אשכול, שעבר שיפוץ נרחב במהלך 2012, נקרא עם פתיחתו המחודשת בנובמבר 2012 על שמו של שמואל שילה. בטקס יום השואה 2018 סיפרו את סיפורו.
סיפור הישרדותו בשואה מתואר בספרו "סיפור אישי?", בסרט התיעודי "אם תישאר בחיים" ובקצרה גם בספרים "מסע הילדים אל הארץ המובטחת" מאת אהרון מגד ו"החופש והבדידות" מאת אברהם אביאל.
פרסים והוקרה.
שילה הוכתר פעמיים כשחקן השנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה והוא יקיר מועצה אזורית אשכול.
בספטמבר 1988 זכה בפרס "מנורת הכסף" על תפקידו בסרט "ילדי סטלין".
במאי 2010 הוענק לו פרס "קיפוד הזהב" על מפעל חיים, על תרומתו לתיאטרון הפרינג' בישראל.
קרב כף קאליאקרה
קרב כף קאליאקרה (בבולגרית: Калиакра) הוא קרב ימי שניטש ב-11 באוגוסט 1791, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, בין צי רוסי בפיקוד פיודור אושאקוב לבין צי עות'מאני בפיקוד חוסיין פאשה. ההתנגשות בין הצדדים התחוללה ליד כף קאליאקרה שבים השחור, צפונית-מזרחית לווארנה, והסתיימה בניצחון רוסי.
הרקע לקרב.
המלחמה שהכריז הסולטאן אבדילהמיט הראשון על רוסיה ב-16 באוגוסט 1787 הייתה ניסיון נוסף למנוע את התפשטותה של רוסיה דרומה אל נחלות האימפריה העות'מאנית בקווקז ומערבה אל ארצות הים השחור והבלקן. הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, עליו חתם אבדילהמיט לאחר המלחמה הכושלת שניהל קודמו, הסולטאן מוסטפא השלישי, העניק לרוסים גישה ישירה לים השחור ומעבר חופשי בדרדנלים. זאת ועוד, חצי האי קרים, שהיה בעבר בשליטת טורקיה, זכה להלכה לאוטונומיה אך היה למעשה פרוטקטורט רוסי. חתרנותה של רוסיה תחת השלטון הטורקי בקרים, הקמת בסיס רוסי ימי בסבסטופול וייסוד עיר נמל חדשה בחרסון הגבירו עוד יותר את המתיחות בין הסולטאן לצארינה יקטרינה הגדולה. ב-1787, שלוש שנים לאחר חתימת ההסכם, החליט הסולטאן להחזיר לעצמו בכוח את השטחים שאיבד ולסלק את הרוסים מן הים השחור. הלחימה התנהלה בין צבאות רוסיה ואוסטריה לבין הצבא העות'מאני ובין צי הים השחור הרוסי לבין הצי העות'מאני. הסולטאן אבדילהמיט הראשון מת ב-1789, בעיצומם של הקרבות, ואת כסאו ירש סלים השלישי.