תוכנית הצלה אשר ביסודה מוטלת על ממשלות בריטניה וארצות-הברית נועדה לכתחילה לכישלון כי הן התנגדו לכך בתוקף וראו בכך סחטנות פוליטית והונאה גרמנית, וניסיון ביצירת קרע בין המדינות הדמוקרטיות המערביות הלוחמות בנאצים לבין ברית-המועצות. מזימה גרמנית ב"הצפה" של מיליון פליטים מהשטח הנאצי אליהם ובכך לשבש את ניהול המלחמה ומניעת משאבים חשובים לצורכי המאמץ המלחמתי (כגון: אוניות, משאיות, אספקה וסתימת דרכי תעבורה ועוד). העלאת הבעיה היהודית תגרום להסתת מטרות המלחמה כמלחמה של היהודים, כפי שהנאצים מצהירים בתעמולתם, מה שיגרור מתח עם המדינות האנטישמיות אשר שותפות בבעלות הברית כנגד הגרמנים, וכן יעלה גלי אנטישמיות בארצותיהם.
רכבת ההצלה.
לאחר כישלון שליחותו של ברנד המשיכו אנשי ועד ההצלה לעמוד בקשר עם אייכמן ואנשיו, כשהנושא ונותן העיקרי מביניהם הוא קסטנר. כתוצאה מכך התירו הנאצים את יציאתה מהונגריה של רכבת ובה 1,684 יהודים שנבחרו על ידי קסטנר ועל ידי אוטו קומוי, יושב ראש ועד ההצלה. לדברי מרכיבי הרשימה, הם עשו מאמץ לכלול בה נציגים של כל הזרמים של יהדות הונגריה, כולל אנטי ציונים כמו הרב יואל טייטלבוים מייסד חסידות סאטמר והרב אברהם דויטש מאגודת ישראל. בין ניצולי הרכבת היו גם: הרב יהושע מנחם אהרנברג, הרב יונתן שטייף, הצייר פסח עיר-שי, מבקר האמנות אויגן קולב, המנהיגים הציוניים ד"ר ניסן כהן וד"ר בן-ציון קאודרס והפסיכיאטר לאופולד סונדי. בין הצעירים יותר היו הפרופסורים לעתיד: יהודה בלום, שושנה בלום-קולקה, שאול לדני ו-, הכוריאוגרף יונתן כרמון, הסופרת יהודית רותם, איש העסקים והפילנתרופ פיטר מונק. למרות זאת, באופן לא מפתיע בנסיבות כאלה, רבים חשו שהבחירה הפלתה לטובה את בני משפחת קסטנר ואת חברי התנועה הציונית. כמו כן, היה בה ייצוג יתר של בעלי הון, שכספם שימש למימון העסקה עם הנאצים. קסטנר סבר כי רכבת זו תהווה תקדים ולאחריה תצאנה רכבות נוספות, אך תקוותו לא התגשמה.
הרכבת הייתה אמורה להגיע לארץ נייטרלית, אך במקום זאת היא הגיעה למחנה ברגן-בלזן. המשא ומתן על תוכנית "סחורה תמורת דם" המשיך להתנהל בין קורט בכר לבין נציגי הג'וינט והסוכנות היהודית, ובמהלכו שוחררו 318 מנוסעי הרכבת באוגוסט 1944 ונשלחו לשווייץ, ובדצמבר נשלחו לשווייץ גם יתר 1,366 נוסעי הרכבת.
באותה עת התנהלה השמדת יהודי הונגריה במלוא הקצב, ו-434,351 מיהודי הונגריה נשלחו אל מותם באושוויץ. הדבר היה כבר בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, לאחר נחיתת בנות הברית בנורמנדי ותוך כדי התקדמות הצבא הסובייטי בפולין.
במקביל למשא ומתן על הרכבת, הגיעו לבודפשט שלושה צנחנים מארץ ישראל: חנה סנש, פרץ גולדשטיין ויואל פלגי. פנייתם לקסטנר כמנהיג ציוני בבקשת עזרה העמידה אותו בפני דילמה מוסרית נוקבת של סיכון רכבת ההצלה. מפניות אמהּ של חנה סנש הכלואה בחר להתעלם, ולימים יאמר על כך חיים כהן: "מה תלינו עליו כי הפקיר יהודייה ארץ ישראלית אחת שנכנסה ללוע הארי ביודעין כאשר חיי אלפים ורבבות עמדו על הכף". את פרץ גולדשטיין שכנע קסטנר להסגיר עצמו לגסטפו כדי לא לסכן את יציאת הרכבת עליה עמדו לצאת הוריו של גולדשטיין.
בחורף 1944–1945 ביקר קסטנר בשווייץ, לשם המשך ניהול המשא ומתן בין הג'וינט לבין קורט בכר, אך חזר מרצונו משווייץ הבטוחה לגרמניה, ונסע עם קורט בכר לברלין בניסיון להציל את שרידי היהודים שנותרו במחנות הריכוז. לימים נטען כי חזרתו לגרמניה הייתה חלק ממערכת שיתוף פעולה עם הנאצים. אולם, ישנה סברה כי התערבותו היא שהביאה את כניעת ברגן-בלזן לבריטים מבלי שירצחו אחרוני הכלואים.
כאמור, פעילותו של קסטנר הייתה שנויה במחלוקת קשה לאחר השואה, ובמשפט דיבה מפורסם שהתנהל במדינת ישראל קבע שופט בית המשפט המחוזי, בנימין הלוי, כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן" וכי סייע לגרמנים בהשמדת יהודי הונגריה. שמו של קסטנר טוהר על ידי בית המשפט העליון בערעור שהגיש על פסק הדין, אך בעת מתן הערעור כבר לא היה קסטנר בין החיים, שכן נרצח על ידי צעירים שהושפעו מחומרת ההאשמות שעלו כנגדו במשפט הדיבה.
מחוז קאסטיון
מחוז קאסטיון (ספרדית Provincia de Castellón; ולנסית Castelló) הוא מחוז בחלקה הצפוני של הקהילה האוטונומית ולנסיה, ספרד.
מחוז קאסטיון גובלת במחוזות ולנסיה בדרום, טרואל שבאראגון במערב, טרגונה שבקטלוניה בצפון, ובים התיכון במזרח.
בירת המחוז היא קאסטיון דה לה פלאנה. אוכלוסייתו מונה 501,237 בני אדם (2002), מתוכם 30% מתגוררים בעיר הבירה, 60% במטרופולין שלה ו-85% ברצועת החוף.
אזור זה הוא דו לשוני, כאשר כמעט כל התושבים דוברית את השפה הספרדית, בזמן שרבים גם דוברים את הניב הנפוץ באזור, ולנסית, המשמש כשפה רשמית נוספת.
ערים מרכזיות נוספות במחוז הן ויאריאל, בוריאנה ווינארוס. במחוז קאסטיון ישנן 135 רשויות מקומיות.
המחוז מחולק מבחינה היסטורית לקומרקס ("Comarcas"):
להקת הבריגדה
סקנד אווניו דלי
השדרה השלישית
השדרה השלישית (באנגלית: Third Avenue) היא שדרה מצפון לדרום, בצידו המזרחי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק.
השדרה מתחילה בכיכר קופר שבדרום האי מנהטן, ומשתרעת צפונה למשך 120 גושי בניינים, חוצה את נהר הארלם מעל גשר השדרה השלישית וממשיכה ברובע הברונקס, דרך ההאב (The Hub) - מרכז העסקים של רובע הברונקס.
השדרה דו סיטרית דרומית לרחוב 24 במנהטן, וחד סטרית (לכיוון צפון) צפונית לרחוב זה. ברובע הברונקס השדרה ממשיכה להיות חד סטרית לכיוון צפון, אולם בגשר השדרה השלישית התנועה היא לכיוון דרום בלבד, ולכן תנועה רציפה לאורך השדירה מרובע מנהטן לרובע הברונקס אינה אפשרית.
במנהטן מכונה השדרה בשלטים "3 Ave" בעוד שבברונקס היא מכונה "Third Ave".
השדרה נבנתה במהלך המאה ה-19 בעקבות אישור תוכנית חברי הוועדה (1811). בראשית המאה ה-20 עברה בחלקה הדרומי של השדרה רכבת עילית, אולם זו הוסרה בשנות ה-40 של המאה ה-20.
מדריך כתיבה
מדריך כתיבה או מדריך סגנון הוא מסמך המכיל אוסף של תקנים לכתיבה ולעיצוב, שנועד למטרות כלליות או למסמכים שמופקים בארגון מסוים. חלק מהמדריכים מתמקדים בעיצוב גרפי, כמו טיפוגרפיה ורווחים לבנים. מדריכים לעיצוב אתרים מתמקדים במראה ובהיבטים הטכניים, סגנון כתיבה, דקדוק, פיסוק, איות, ובהירות. הוצאות ספרים מגבשות בדרך כלל קווים מנחים לכתיבה, לאיות ולפיסוק עבור הכותבים שלהם, אך בדרך כלל מי שמתאים את הטקסט לקווים המנחים של ההוצאה הוא עורך לשון מקצועי.
הוצאה והידור.
מדריכי כתיבה רבים מתעדכנים מדי תקופה, על מנת שיתאמו לשינויים במוסכמות ובשימושים. לדוגמה, מדריך הסגנון של AP, שעליו מבוססים רוב המדריכים של העיתונים בארצות הברית, מתעדכן מדי שנה.
מדריכי כתיבה אקדמיים.
מדריכי כתיבה של מוסדות אקדמיים ואוניברסיטאות מתמקדים בדרך כלל באופן רישום המקורות. חוקרים מקצועיים צריכים להתאים את הכתיבה שלהם למדריכי הכתיבה של הארגונים שמייצגים את החוג שלהם, כאשר הם שולחים מאמרים וספרים לכתבי עת אקדמיים ולהוצאות לאור אקדמיות. ברגע שהעבודה אושרה לפרסום, המוציאים לאור מספקים לכותבים את הקווים המנחים שלהם, ואלה מתאימים, לעיתים בעזרת עורך לשון, את הטקסט לדרישות ההוצאה.
מדריך הכתיבה של MLA.
מדריך הכתיבה של האגודה לשפות מודרניות (MLA) הוא מדריך כתיבה אקדמי שמתמקד ברשימת המקורות, הצגת ומיון המקורות, וציטוט מקורות. מדריך הכתיבה של MLA נמצא בשימוש נרחב במדעי הרוח, ובעיקר בחוגי הספרות.
מדריך הפרסום של APA.
מדריך הפרסום של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה (APA) פונה בעיקר למדעי החברה.
מדריכי סגנון בתקשורת.
מדריך הסגנון של AP.
מדריך הסגנון של AP (באנגלית: AP Stylebook) הוא מדריך סגנון מקיף מטעם סוכנות הידיעות AP לעיתונאות בארצות הברית. המדריך מכיל בו כמה מילונים למינוח מקצועי ועריכה לשונית, הנחיות דקדוק ופיסוק באנגלית, הסבר על חוק התקשורת בארצות הברית, אתיקה בתקשורת, המדיניות של AP, והנחיות שונות לכתבים ועורכים.
מדריכי סגנון לשימוש כללי.
חלק ממדריכי הכתיבה מיועדים לציבור הרחב. אלה בדרך כלל מבוססים על מדריכי כתיבה של הוצאות ספרים או עיתונים. בארצות הברית רוב המדריכים הנמכרים בחנויות הספרים מבוססים על המדריך של שיקגו.
מדריך הסגנון של שיקגו.
מדריך הסגנון של הוצאת אוניברסיטת שיקגו (מכונה בקיצור Chicago או בראשי תיבות CMS) הוא מדריך כתיבה כללי שפונה לכותבים ועורכים בכתבי עת מדעיים והוצאות ספרים כאחד. המדריך פורסם לראשונה בשנת 1906.
אדנוזין דו-זרחתי
אדנוזין דו זרחתי
ג'יין רול
ג'יין רול (באנגלית: Jane Rule; 28 במרץ 1931 - 27 בנובמבר 2007) היא סופרת קנדית, מחברת רומנים וספרות לא בדיונית העוסקים בנושאים לסביים.
ביוגרפיה.
ילידת פיינפילד, ניו ג'רזי, רול הייתה בתם הבכורה של קרלוטה ג'יין (הינק) וארתור ריצ'רד רול. לדבריה הייתה ילדה נערית שחשה אאוטסיידרית בגלל גובהה והיותה דיסלקטית. בגיל 15 היא קראה את הספר "The Well of Loneliness" וכתבה מאוחר יותר, "לפתע גיליתי שאני אחרת."
רול למדה במילס קולג' בקליפורניה. היא סיימה את לימודיה בשנת 1952, עברה להתגורר באנגליה לפרק זמן קצר וניהלה קשר רומנטי עם המבקר ג'ון הלקופ. היא לימדה בקונקורד אקדמי במסצ'וסטס, שם פגשה והתאהבה בהלן סונטוף. יחד עם הלקופ רול החלה לעבוד באוניברסיטת בריטיש קולומביה בוונקובר, קולומביה הבריטית, בשנת 1956, שם סונטוף ביקרה אותה והן החלו מתגוררות יחדיו.