בשעה 12:15 (85 דקות לאחר שפרצה הדליקה) הושגה שליטה על האש על סיפון הטיסה. בשעה 13:42 הושגה שליטה על האש בסיפונים מס' 2 ו-3. בשל התלקחויות חוזרות לא כובתה האש סופית אלא בשעה 04:00, יותר מ-17 שעות לאחר שפרצה.
במשך כל היום פעל הצוות הרפואי של האונייה בתנאים קשים ומסוכנים כדי לטפל בנפגעים בה. חובש אחד עבד על סיפון הטיסה הלוהט במשך 11 שעות ברציפות. מרפאת האונייה הוצפה במהרה בנפגעים, ולכן היא הפליגה למפגש עם אוניית בית-חולים, ו-12 שעות לאחר פרוץ האש החל הצוות להעביר אליה את הפצועים וההרוגים.
באסון נהרגו 134 מאנשי צוות הספינה ונפצעו 161. בסך הכל אבדו בתאונה 21 מטוסים, מהם 11 מטוסי סקייהוק ושבעה מטוסי פנטום. חלקם נהרסו מהאש, מהתפוצצות תחמושת או מהשפעת מי ים ששימשו לכיבוי, ואחרים נזרקו מהסיפון יחד עם פריטי תחמושת כדי למנוע מהם להתלקח או להתפוצץ. 43 מטוסים נוספים ניזוקו. הנזק שנגרם לנושאת המטוסים בלבד הסתכם ב-72 מיליון דולר במחירי אותו זמן.
לאחר התאונה.
לאחר האסון הפליגה נושאת המטוסים לבסיס של הצי בפיליפינים. היא עגנה שם מה-31 ביולי ועד 11 באוגוסט לשם ביצוע תיקונים זמניים, אשר איפשרו שימוש בסיפון הטיסה שלה. ב-12 בספטמבר הגיעה האונייה לפלורידה ופרקה שם את מטוסיה, וב-14 בספטמבר הגיעה לנמל נורפוק שבוירג'יניה וזכתה שם לקבלת פנים מידי 3,000 בני משפחה וחברים של אנשי צוותה. ב-19 בספטמבר הוכנסה האונייה לשיפוץ במספנת הצי בנורפוק ושהתה שם עד ה-8 באפריל 1968 לשם ביצוע תיקונים מקיפים.
ב-14 בינואר 1969 אירעה תאונה דומה על סיפון נושאת המטוסים אנטרפרייז. באירוע נספו 27 מאנשי צוות האונייה ו-344 נפצעו.
חקירת התאונה.
ועדת החקירה שמונתה לחקירת האסון לא הצליחה לקבוע בוודאות מדוע אירע. עם זאת, היא הגיעה למסקנה כי קרוב לוודאי שהוא אירע עקב ירי רקטת הזוני, שהתאפשר עקב שורה של כשלי בטיחות. היא נורתה ככל הנראה עקב נחשול מתח חשמלי שהתרחש בעת שהמטוס חדל לצרוך חשמל מגנרטור חיצוני ועבר לשימוש בכוח חשמלי פנימי משלו. פין בטיחות ברקטה היה אמור למנוע מזרם חשמלי להגיע אל מנוע הרקטה, אך היה ידוע שרוחות עזות העיפו לעיתים את הפינים ממקומם. אמצעי בטיחות נוסף היה חוט חשמלי שאמור היה להיות מחובר לרקטה רק כאשר המטוס הנושא אותה היה כבר מחובר למעוט ועומד בפני שיגור. התברר שבפועל הוראה זו לא קוימה בפורסטל וזאת ברשות ועדת הנשק של האונייה, כך שלעיתים חוברו החוטים לרקטות בעת שמטוסי הקרב המתינו עדיין לתורם להתחבר למעוט. כמו כן נקבע שהשימוש בפצצות האוויר הישנות רק החמיר את ממדי האסון ותוצאותיו.
התאונה הביאה לנקיטת נהלים חדשים בכל הנוגע לבטיחות אמצעי לחימה על סיפון נושאות המטוסים של צי ארצות הברית. הלקחים שהופקו מהאסון הוטמעו באימוני כלל צוותי בקרת הנזקים של אוניות הצי האמריקני. בין השאר הוכנסו שיפורים רבים בציוד כיבוי האש בנושאות המטוסים של הצי והובהר הצורך במתן אימון בכיבוי אש ובקרת נזקים לכל אדם השוהה על סיפון אונייה של הצי.
שמונה עשר מחללי האסון נקברו בקבר אחים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. שמות החללים באסון הונצחו על גבי אנדרטת חללי מלחמת וייטנאם בוושינגטון די. סי..
אלברטצרטופס
אלברטצרטופס (שם מדעי: "Albertaceratops") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים. האלברטצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון בגיל הקמפן. שרידיו נתגלו באלברטה, קנדה ועל שמה הוא קרוי.
תיאור ומאפיינים.
האלברטוצרטופס היה דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים. הוא היה בעל אגן דמוי עוף והלך על כל ארבע רגליו. ראשו היה גדול ועוטר בעטרה (frill) בעלת חלונות בעצם שמקצהה העליון בלטו שני זיזים קצרים שהזדקרו כלפי מעלה. בניגוד לרוב בני תת-משפחת הצנטרוזאורים (צנטרוזאוריים) לאלברטוצרטופס היו קרני גבה מפותחות. במקום קרן אף היה לו בליטה גרמית קהה, בדומה לפכיריינוזאורוס. בעקבות גילוי צרטופסיים חדשים, בעיקר מהצנטרוזאורים הסיקו הפלאונטולוגים ששני קרני גבה מפותחות היה מאפיין משותף לכל הצרטופסיים (basal feature) וצנטרוזאורינאים מתקדמים יותר איבדו מאפיין בעת התפתחותם לטובת זיזים על העטרה וקרן אף ארוכה או גדולה.
אורכו היה כ-6 מטרים ומשקלו כשל קרנף.
האלברטצרטופס היה צמחוני וניזון מצמחייה נמוכה. פיו המצויד במקור חזק וסוללת שיניים חותכות יכול היה לטפל גם בצמחייה קשה. לפי ניתוח פילוגנטי שערך מייקל ראיין, האלברטוצרטופס הוא כנראה מהצנטרוזאוריים הקדומים והבסיסיים ביותר.
גילוי.
אלברטצרטופס ידוע מגולגולת שלמה שנתגלתה באלברטה, קנדה, בחווה של ססיל נסמו (Cecil Nesmo) ב-2001 (ועל שמו קרוי שם המין "A. nesmoi"). הוא תואר וסווג כמין חדש רק ב-2007 על ידי מייקל ראיין.
הפרעה נוירו-התפתחותית
הפרעות נוירו-התפתחותיות (באנגלית: Neurodevelopmental disorder) הן לקויות בגדילה והתפתחות המוח או מערכת העצבים המרכזית. הפרעות אלו באות לידי ביטוי לראשונה בתקופת ההתפתחות. כלומר, במהלך גילאי הילדות.
הפרעות נוירו-התפתחותיות מאופיינות בפגיעה בתפקוד האישי, החברתי, האקדמי או התעסוקתי.
הן יכולות להשפיע על הרגש, יכולות הלמידה, שליטה עצמית וזיכרון.
התפתחות והשפעה.
הפרעה נוירו-התפתחותית מופיעה בשלבי ההתפתחות המוקדמים, לרוב עוד לפני הכניסה לבית הספר.
הפרעות שנחשבות כנוירו-התפתחותיות ביסודם, או שיש להן השלכות נוירו-התפתחותיות כשהן מופיעות בינקות ובילדות.
הפרעות נוירו-התפתחותיות קשורות ברמות שונות של קושי ויכולות להשפיע משמעותית על חייו של הפרט ושל משפחתו.
הפרעה נוירו-התפתחותית יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון דרכים ובתווך חומרה רחב, הנע בין קשיי למידה או הנמכה בתפקודים ניהוליים ועד לפגיעות גלובליות בכישורים חברתיים או באינטליגנציה.
הפרעות נוירו-התפתחותיות על פי DSM 5.
המצבים הבאים מוגדרים כהפרעה נוירו-התפתחותית על פי 5 DSM:
תחלואה נלווית.
לעיתים קרובות הפרעה נוירו-התפתחותית אחת מופיעה יחד עם הפרעה נוירו-התפתחותית אחרת. מצב מסוג זה מכונה תחלואה נלווית או תחלואה כפולה.
דוגמאות נפוצות לכך הן השילוב בין הספקטרום האוטיסטי ללקות שכלית, כמו גם השילוב בין הפרעת קשב ללקות למידה. עבור מקרים אלו יש לפנות לאנשי המקצוע המתמחים בכל אחד מהגורמים לצורך אבחון וטיפול מותאמים. כתוצאה מכך ישנם מצבים בהם נדרשת התערבותו של יותר מאיש מקצוע אחד.
כונתילה
כּוּנְתִּילֶה (ערבית: كونتيلة) היא תחנת דרכים קדומה הנמצאת בצומת דרכים במזרח סיני, באגנו העילי של נחל פארן, כחמישה קילומטרים ממערב לגבול ישראל-מצרים. הצומת מחבר את דרב אל-ע'זה (הדרך מאילת לעזה ולאל עריש) עם דרב אל-חג'. ליד התחנה באר שופעת מים. באזור נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית. בתקופת המנדט הבריטי הוקמה במקום תחנת משטרה ובעת השלטון המצרי היה במקום בסיס צבאי. בשנות הסכסוך הצבאי בין ישראל ומצרים אירעו בכונתילה מספר התנגשויות בין צה"ל והצבא המצרי.
לא רחוק משם נמצאת כונתילת עג'רוד. כדי להבדיל בין השתיים מכנים המקומיים את כונתילה בשמה המלא - "כונתילת ג'ראפי" (ג'ראפי הוא נחל פארן).
ליד משטרת כונתילה זיהה הגאולוג הבריטי שו (Shaw), במהלך המיפוי הגאולוגי של הנגב בשנות ה-40 של המאה ה-20, משקעים אגמיים. זהו "פרט כונתילה" המורכב מחומרי סחף דקי גרגר המשולבים בתלכידי נחלים שבהם נסחפו ושקעו חלוקים עד לגודל של 50-40 ס"מ. בחתך זה משולבים גם משקעים אגמיים שהתפתחו במספר אתרים בנגב הדרומי ובערבה.
היסטוריה.
מספר חוקרים מזהים את כונתילה עם "גֶרָסָה", יישוב הנזכר אצל תלמי, גאוגרף בן המאה ה-2, ואף במפת פויטינגר מן התקופה הרומית.
בגלל החיץ הטופוגרפי שיוצר הר הנגב המרכזי, המקום נמצא על הדרך מעזה, דרך קוסיימה, לעקבה. וכן על דרב אל חג', דרך עולי הרגל ממצרים למכה. ובנוסף לכך, היה על גבולה הדרומי של ארץ ישראל המנדטורית. על כן הוקמה בו תחנת משטרה.
כונתילה במלחמות ישראל-מצרים.
לאחר מלחמת העצמאות הקימו המצרים מספר מחנות צבא ומוצבים סביב בניין משטרת כונתילה כחלק ממערך ההגנה שלהם על גבול ישראל-מצרים.
ב-27 באוקטובר 1955 יצא צה"ל למבצע "אגד". גדוד 890 בפיקוד אריאל שרון פשט על משטרת ומוצבי כונתילה. לאחר מסע רגלי לילי וקרב קצר, כבש הכוח הישראלי את המשטרה, פוצץ אותה ושב לשטח ישראל. למצרים היו 12 הרוגים, ששה פצועים ו-29 שבויים. לצה"ל היו שני הרוגים ושני פצועים.
ב-29 באוקטובר 1956, כחלק מפתיחת מלחמת סיני, כבשה חטיבה 202 את מתחמי כונתילה. הכוח הישראלי המשיך במסע רכוב על גבי זחל"מים מערבה, כבש את ת'מד ואת נח'ל וחבר אל גדוד 890 שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה.
במהלך תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים נערכה חטיבה 8 הישראלית, בפיקודו של אלברט מנדלר מול גיזרת כונתילה והיוותה כח הטעיה צה"לי כנגד הצבא המצרי בחזית סיני. ההטעיה הובילה לריכוז כוחות שריון מצרים רבים מול חטיבה 8 ובכך אפשרה למעשה את ההבקעה הצה"לית בצפון חצי האי ובמיוחד בקרב אום-כתף.
בלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני חצה גדוד 129 של חטיבה 8 את הגבול והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה ה-6, בפיקודו של סעד א-שאזלי. בקרב שריון שהתפתח הושמדו טנקים מצרים רבים, בעוד לגדוד 129 נפגעו 2 טנקים בלבד. לאחר הקרב חזר גדוד 129 לתחומי הקו הירוק.
בהמשך הלחימה הועברה עיקר כוח חטיבה 8 לפיקוד צפון ואילו בסיני נשאר כח מוקטן של החטיבה (גדוד 89 ושתי פלוגות טנקים של גדוד 129), בפיקודו של סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת. ב-7 ביוני כבש הכוח הישראלי את כונתילה והמשיך להתקדם עד לאזור נח'ל שם ניהל מארב שריון יחד עם כוחות אוגדה 38, בפיקודו של אריאל שרון, מול שריון מצרי נסוג.