המצב שנוצר בתוך המחנה המצרי, וחוסר המשמעת של צוותי המרכבות החתיות, סיפקו מרווח נשימה חיוני לשרידי הכוח המצרי, ואיפשרו להם להתארגן מחדש מחוץ לתחומי המחנה. הקשתים המצריים החלו להמטיר חיצים על המוני המרכבות החתיות, שהצטופפו במחנה, והרגלים ששרדו את המתקפה החתית תקפו את צוותי המרכבות, שהתקשו לנוע ולתמרן בשטח הצר. רעמסס אסף את משמר הראש שלו ואת המרכבות שנותרו מגייסות אמון ורע, והוביל אותם להתקפת נגד על עורפו של הכוח החתי. המרכבות החתיות הכבדות ניסו לסוב לאחור על מנת להתעמת עם האויב, אך המרכבות המצריות הקלות יותר תמרנו סביבן בזריזות, תוך ניצול יתרון הניידות שלהן, והקשתים שפעלו מתוכן המטירו חיצים ממרחק בטוח על החתים, שלא יכלו להתגונן כנגדם ביעילות. בשלב זה הגיע לשדה הקרב גם כוח "נערין". כוח זה, שהתקדם צפונה לאורך החוף, ממערב לכוח העיקרי של הצבא המצרי, חש לעזרתו של רעמסס מכיוון מערב או צפון והצטרף להתקפת הנגד על המרכבות החתיות. כוח המרכבות החתי, שספג אבדות כבדות, נטש את המחנה המצרי והחל לסגת לכיוון נהר אורונטס. נסיגת המרכבות הפכה עד מהרה למנוסת בהלה, כשהמצרים דולקים בעקבותיהם ומזנבים בהם.
מוותליש, שצפה במתרחש מהגדה הנגדית של האורונטס, הורה לשאר המרכבות שלו, שנשמרו בעתודה, לחצות את האורונטס, כדי לסייע לכוחותיו הלחוצים בגדה המערבית של הנהר. כוח זה כלל אצילים רבים ומפקדים בכירים של הצבא החיתי ושל צבאות בעלי בריתו. המרכבות החתיות חצו את הנהר והסתערו על המצרים, אולם רעמסס, שקיבל בינתיים תגבורת (ייתכן שאלו הם שרידי גיס רע, שנמלטו דרומה, התארגנו שם מחדש, והספיקו לחזור לשדה הקרב, וכן שחלק מגיס פטאה הספיק להגיע למקום), הצליח להדוף את גל התקיפה השני. שרידי הכוח החתי התוקף נסוגו באי סדר חזרה אל הנהר, תוך שהמצרים מזנבים בהם. בשלב זה, הלוחמים החתים נטשו את מרכבותיהם וניסו להימלט בשחיה אל הגדה הנגדית, בעוד רבים מהם טובעים בנהר. מוותליש הבין שמאוחר מדי לשלוח את חיל הרגלים שלו אל מעבר לנהר, כדי להצטרף למערכה, ובכך הסתיים הקרב.
תוצאות הקרב וניתוח הטקטיקה.
המודיעין המצרי כשל לחלוטין באיתור מיקומו של האויב, ולכן הצבא המצרי לא הספיק להיערך ולרכז את כוחותיו לקראת הקרב, וחלקו הותקף במפתיע בעודו בשדירת מסע. רק אומץ לבם של רעמסס ושל משמר הראש שלו, יחידת העילית של הצבא המצרי, והגעתה של יחידת "נערין" לשדה הקרב, הצילו את הצבא המצרי מתבוסה מוחלטת. למזלו של פרעה, הגייסות האחרים של צבאו לא היו רחוקים משדה הקרב, והצליחו להשתתף בשלביו המאוחרים, למעט גיס סת. ככלל, הצבא המצרי הפגין במהלך הקרב יכולת התאוששות מהירה מהלם מתקפת הפתע החתית, הצליח להתגבר על המשבר הראשוני, להדוף את הכוח התוקף החתי ולהביס אותו.
הצבא החתי החל את הקרב ברגל ימין. הכוח החתי שהמתין במארב, שמנה כ-2,500 מרכבות (לפי המקורות המצריים), הצליח להפתיע ולהביס את שני הגייסות המצריים הקדמיים, ולולא התערבות יחידת "נערין" בקרב וכושר המנהיגות של רעמסס, שהוביל את התקפת הנגד המצרית - היה משמיד אותם לחלוטין. הטעות הטקטית העיקרית של החתים הייתה העובדה, שהם כלל לא השתמשו במהלך הקרב בכוח הרגלים שלהם, שנהנה מיתרון מספרי ניכר על הכוח המצרי שעמד מולו. אילו היו מפעילים אפילו חלק מכוח החי"ר שעמד לרשותם, בשיתוף פעולה עם כוח המרכבות, קיים סיכוי גדול שהיו מצליחים להביס את הצבא המצרי.
האבדות הכבדות שספגו המרכבות החתיות במהלך הקרב, לא איפשרו להם לחדש את הקרב לאחר תבוסת כוח התקיפה הראשון. הם חששו שהמשך הקרב עלול להביא להשמדת מה שנותר מכוח המרכבות שלהם, שהיה המרכיב העיקרי של הצבא החיתי, אשר בלעדיו לא היו מסוגלים לשלוט באימפריה. העובדה שכוח המארב החיתי כלל רק מרכבות, ללא סיוע של חיל רגלים, הביאה לכך שהם יכלו רק לפזר את גיס רע, אך לא לחסלו. מרגע שתשה תנופת המתקפה של המרכבות החתיות, הן הפכו פגיעות מאוד להתקפת נגד של המרכבות והחי"ר המצרי. בנוסף לכך, העובדה שצוותי המרכבות החתיות ירדו ממרכבותיהם כדי לבזוז את המחנה המצרי, לפני שהקרב הסתיים, מצביעה על חוסר משמעת בקרבם, והייתה אחת הסיבות העיקריות להצלחת מתקפת הנגד המצרית.
גם הצבא המצרי ספג אבדות כבדות במהלך הקרב, בעיקר מקרב הרגלים של גייסות רע ואמון, שספגו את עיקר המהלומה של כוח התקיפה החתי. עקב כך, לא יכול היה רעמסס לחדש את הקרב אף אחרי מתקפת הנגד המוצלחת של צבאו ותבוסת כוח התקיפה החיתי. כתוצאה מכך נאלץ רעמסס להסכים להפסקת אש ולחדול ממסעו צפונה. הצבא המצרי שב לארצו מבלי שהצליח לעמוד במטרתו: כיבוש העיר קדש והחזרת דרום סוריה לשלטון מצרים.
המצרים גילו שאננות, פיזרו את כוחותיהם על פני שטח גדול, ולא עשו מאמץ רציני לגלות את מיקומו של האויב. הפיקוד של גיס רע גילה אף הוא שאננות במהלך התקדמותו צפונה, ולא שלח יחידות סיור כדי לסרוק את השטח לפניו, במיוחד ליד היובל המיוער של האורונטס, שיכול היה להסתיר מארב של האויב, כפי שאכן קרה בפועל. לא ברור אם השליחים של פרעה הספיקו להגיע אל גיס רע לפני שחידש את התקדמותו בבוקר הקרב, ולמסור לו את המידע שהושג מחקירת הסיירים החתים שנפלו בשבי.
טקטיקת המרכבות המצריות הייתה יעילה יותר בהדיפת מרכבות האויב. הם יכולים היו להכתיב לאויביהם את קצב הקרב – ברצותם תקפו, וברצותם נסוגו ותקפו שנית. דבר זה הושג הודות למרכבות הקלות יותר, והסתמכות על הקשת ולא על הרומח כנשק העיקרי של המרכבה. המרכבות החתיות התאימו יותר להתנגשות בחי"ר, וכשנפלה לידיהם ההזדמנות לכך הם כמעט והשמידו את אחד הגייסות של הצבא המצרי.
על אף הניצחון האסטרטגי במלחמה, ולמרות עוצמתה, התפרקה האימפריה החתית כמאה שנה לאחר מכן בשל בעיות פנים, ופלישות גויי הים מוטטוה סופית.
כישלונו של רעמסס השני להחזיר לחזקת מצרים את העיר קדש, ואובדן הפרובינציה אופ לחתים, גרמו לגל מרידות בכנען, ורעמסס נאלץ לבזבז שנים רבות על דיכוי המרידות.
הסכם השלום.
בעקבות לחצים שהופעלו על שני הצדדים מצד אויבים שונים, נחתם הסכם שלום בין המצרים והחתים, כ-16 שנה אחרי הקרב. ההסכם נחתם בין רעמסס השני לבין חתושיליש השלישי, מלך החתים באותו זמן. ההסכם קרא לשלום במצוות האלים וכלל גם ברית הגנה הדדית והסכם הסגרה. להסכם היה נספח שקבע את הגבול בין הצדדים. המסמך מעניק לחתים שליטה על קדש ושטחי ממלכת אמורו, אבל מאפשר מעבר חופשי למצרים עד לאוגרית. כדי לחזק את ההסכם נשא רעמסס לאישה את אחת מבנותיו של חתושיליש.
להסכם היו שתי גרסאות, גרסה מצרית בכתב חרטומים וגרסה חתית דומה למדי הכתובה בשפה האכדית בכתב יתדות. ההסכם נכתב על לוחות כסף, מפאת חשיבותו. העותקים המקורים של ההסכם לא שרדו, אולם קיימים העתקי חרס של שתי הגרסאות.
זה ההסכם הראשון שתיעודו נמצא בידנו. העתק שלו מוצג במטה האומות המאוחדות, והעתק נוסף במוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול.
המקורות.
קרב קדש הוא הקרב הראשון שיש לו תיעוד נרחב במקורות. המקורות החשובים הם מצריים ויש מעט מאוד מידע מפוזר במקורות החתיים. התיעוד המצרי כולל שלושה מקורות עיקריים: תחריטים וציורי קיר על מקדשים מצריים, ושני מקורות כתובים. המקורות הכתובים הם 'הפואמה' וגרסה מקוצרת יותר 'הבולטין'. המקורות המצריים מתארים בפירוט רב את השתלשלות האירועים. הפואמה היא שיר הלל לפרעה ולגבורתו ולא דיווח היסטורי כדוגמת ספרו של הרודוטוס, ויש להתייחס לתוכנה בערבון מוגבל. מעבר לסגנון, רעמסס רצה להאדיר את שמו וניסה לתאר את הקרב כניצחון מוחץ על האויב החתי וכתוצאה מכך, הבולטין והפואמה נראים יותר כמו תעמולה ממוסדת מאשר תיעוד מהימן.
המקור החתי היחיד ששרד מימי הקרב הוא מכתב מרעמסס השני לחתים שנכתב בכתב יתדות בשפה האכדית שנמצא בחפירות בחתושש, בירת האימפריה החתית. מכתב זה אינו מספק מידע ישיר על הקרב, והמלך החתי לא השאיר אחריו רישום היסטורי אחר שיתאר את הקרב. חוץ ממכתב זה, נשמרו שני מקורות חתיים נוספים: נוסח חתי של הסכם השלום, וטקסט קצר שנכתב בזמן מלכותו של מלך אחר שתיאור הקרב בו הוא חלקי בלבד. מקור חתי נוסף הוא עקיף ונכתב על ידי וסאל של אוגרית למלך לא ידוע.
קינאז
קינאז (בלועזית: kinase) הוא שם כולל לקבוצת אנזימים האחראים על שפעול של תהליכים בתא על ידי זירחון מולקולות. קבוצת אנזימים זו לוקחת זרחה מחומרים עתירי אנרגיה, בעיקר מ-ATP, למצע (Substrate) ספציפי וגורמת לזרחון המצע. קבוצת אנזימים זו היא חלק מקבוצה גדולה יותר של אנזימים המכונה Phosphotransferase זרחן-טרנספראז.
סוגים.
הסוג הנפוץ ביותר הוא פרוטאין קינאזות. פרוטאין קינאז הוא אנזים קינאז, אשר ביכולתו לשנות חלבונים אחרים על ידי הוספת קבוצת זרחה אליהם (זרחון). חלבונים מסוג זה מתחלקים לתת־מערכות נוספות, למשל protein kinase c (PKC) מחולק ל-protein kinase c אלפא (PKC), PKC בטא, PKC גאמא, כל תת-מערכת בעלת תפקוד ייחודי, זרחון לרוב מסתיים בשינוי תפקודי של חלבון המטרה (חומר המצע) על ידי שינוי פעילות אנזימטית, מיקום תאי, או קישור עם חלבונים נוספים.
פעילות קינאז וחלבוני קינאז יכולים לשנות חלבונים רבים, ובכך שהם מווסתים את מרב ה־cellular pathway (סדרת תגובות שכתוצאה ממנה יש הפעלה של מסלולים תאיים), במיוחד אלה המערבים מעבר אותות. הגנום האנושי מכיל כ־500 גנים שנמצא שיש להם פעילות כחלבון קינאזות, והם מהווים כ־2% מכלל הגנים האאוקריוטים.