פאולוס השישי, שכיהן בין 1963-1978, מכונה בנבואה "Flos florum" ("פרח הפרחים"). על שלט האצולה שלו היה מצויר פרח החבצלת (אולם כמעט כל שלטי האצולה של האפיפיורים כוללים פרחים).
יוחנן פאולוס הראשון ("De medietate Lunae").
המוטו המיוחס ליוחנן פאולוס הראשון - "De medietate Lunae" - "של חצי הירח" יכול להתייחס לכך שאלבינו לוציאני (הוא יוחנן פאולוס הראשון) נולד בעיר קנאל ד'אגורדו, במחוז הכנסייתי בלונו (באיטלקית: "ירח יפה"), ביום של ירח מלא (מחצית הירח), ונפטר ב-33 ימים לאחר בחירתו, ביום מולד הירח.
יוחנן פאולוס השני ("De labore Solis").
המוטו המיוחס ליוחנן פאולוס השני הוא "De labore Solis" היינו "עמלה של השמש".
יש המפרשים ביטוי זה כ"ליקוי חמה". קרול וויטילה, הוא יוחנן פאולוס השני, נולד ב-18 במאי 1920, יום שבו היה ליקוי חמה חלקי באוקיינוס ההודי.
הוא נקבר ב-8 באפריל 2005, יום שבו היה ליקוי חמה באזור דרום אמריקה ודרום האוקיינוס השקט. פירוש אחר לביטוי משמעו "השמש הצפונית" או "זוהר צפוני" - נתון המרמז על מוצאו של וויטילה מצפונה של אירופה - מפולין. פירוש אחר מתייחס למסעותיו של יוחנן פאולוס בכל רחבי העולם. ופירוש נוסף מתייחס לכך שהוא, בהשפעתו על תנועת הסולידריות בפולין, הפיל את "הכוכב של העמלים" - הכוכב האדום המסמל את הקומוניזם.
בנדיקטוס ה-16 ("Gloria Olivae").
המוטו המשויך לאפיפיור זה הוא "Gloria Olivae"- "פארו של עץ הזית"
לפני בחירתו, שיערו שהאפיפיור שייבחר לאחר יוחנן פאולוס השני היה חבר במסדר בנדיקט הקדוש - אשר סימלו הוא ענף עץ זית.
רצינגר אמנם לא היה בנדיקטיני, אולם בחר לאחר היבחרו בשם בנדיקטוס ה-16.
אפשרות נוספת להסביר את הנבואה היא שיוזף רצינגר נולד ב-16 באפריל - יום חגו של הקדוש הנוצרי בנדיקט ג'וזף לברה (שחי בין 26 במרץ 1748 ל-16 באפריל 1783).
אפשרות נוספת ל"מוטו" לעיל, היא דרשת ישוע בן מרים שנשא על הר הזיתים, המכונה גם "דרשת הזיתים".
האפיפיור "פארו של עץ הזית" - בנדיקטוס ה-16, הוא האפיפיור האחרון שמיוחס לו מספר סידורי. מספרו 111 לנבואת האפיפיורים.
פטרוס הרומאי.
הפסקה האחרונה לנבואת האפיפיורים, כדלקמן:
"In persecutione extrema S.R.E. sedebit Petrus Romanus, qui pascet oues in multis tribulationibus: quibus transactis ciuitas septicollis diruetur, &amp; Iudex trem?dus iudicabit populum suum. Finis."
היינו:
"בעת הרדיפה הסופית של הכנסייה הרומית הקדושה, יישב על הכס הקדוש פטרוס הרומאי, אשר יאכיל את העדר בעת סבל רב. וכשאלו תכלנה, תיהרס העיר היושבת על שבע הגבעות, והשופט הנורא ישפוט את עמו".
הפסקה הזו מעוררת קושי פרשני. בנבואת האפיפיורים, לכל אפיפיור יש מספר סידורי. למשל, האפיפיור בנדיקטוס ה 16, הוא האפיפיור ה 111, והוא כביכול האפיפיור האחרון לנבואת האפיפיורים. אלא שהפסקה הזו הדנה בפטרוס הרומאי, אינה ממוספרת. (פטרוס הרומאי אינו ממוספר כאפיפיור 112 לנבואה זו).
מכאן הועלו מספר השערות שונות כדי ליישב את הקושי הזה של הנבואה:
יש המפרשים את הנבואה בכך ש"פטרוס הרומאי" יהא האפיפיור האחרון של הכנסייה הקתולית או יביא לסופה של הכנסייה. יש המפרשים את הנבואה בכך שבעת כהונתו של פטרוס הרומאי יבוא קץ העולם.
על פי חלק מהפרשנים הפסקה אחרונה הדנה ב"פטרוס הרומאי", אינה חלק מהנבואה המקורית אלא נוספה במאה ה-19. לשיטתם, האפיפיור האחרון הוא "פארו של עץ הזית".
לואי ברייל
לואי ברייל (בצרפתית: Louis Braille; 4 בינואר 1809 - 6 בינואר 1852), ממציא כתב ברייל.
חייו.
לואי ברייל נולד בכפר קטן ליד פריז, צרפת. בגיל 3 התעוור ברייל, לאחר ששיחק במרצע של אביו הבורסקאי (מעבד עורות). אף על פי שאיבד את ראייתו, הוא למד במשך שנתיים בבית הספר שבכפרו יחד עם חבריו הרואים, עד שהגיע למסקנה שלא יוכל להתקדם יותר מבלי שילמד לכתוב ולקרוא. בגיל 12, הוא נשלח לבית-ספר לילדים עיוורים בפריז.
בית-הספר לעיוורים בפריז הוקם ב-1784 על ידי ולנטין האווי (Valentin Haüy). האווי גילה, שעיוורים יכולים לזהות טקסט שנכתב באותיות מובלטות, והצליח ללמד ילדים עיוורים לקרוא בדרך זו. בנוסף למדו הילדים בבית-הספר מיומנויות בסיסיות שיעזרו להם להתפרנס.
גם ברייל למד לקרוא בדרך זו, אלא שהוא נתקל בכמה בעיות. ראשית, האותיות היו מאוד גדולות ולכן הספרים היו גדולים ומגושמים. שנית, הספרים שהודפסו על ידי לחיצה של תיל נחושת לתוך צד אחד של הדף באמצעות מכבש דפוס, היו יקרים, ובית-הספר החזיק רק ארבעה עשר ספרים כאלה. בנוסף לכך, הקריאה בספרים הייתה מסורבלת, מכיוון שהשיטה שבה הדפיסו את הספרים יצרה קושי להפריד בין האותיות, וגם מפני שהקריאה הייתה כל כך איטית, שעד שברייל הגיע לסוף משפט הוא כבר שכח את תחילתו. למרות כל הקשיים, ברייל קרא את כל ארבעה עשר הספרים שעמדו לרשותו.
ברייל ניסה להמציא שיטה פשוטה יותר שתאפשר לאנשים עיוורים לקרוא ספרים במהירות, אך ללא הצלחה. התפנית הגיעה, ב-1821, כשבבית הספר הופיע חייל בשם שארל ברבייה (Charles Barbier), וסיפר על שיטה שהמציא בשם "כתיבת לילה". השיטה, אפשרה להעביר פקודות בין חיילים בתוך תעלה, ללא צורך לדבר ולחשוף את מיקומם, על ידי שימוש במטריצות של שתים-עשרה נקודות מובלטות. השיטה אמנם הייתה מסובכת ונדחתה על ידי הצבא, אך ברייל ששמע על השיטה הבין מיד את הפוטנציאל של שימוש בנקודות מובלטות, ופיתח שיטה פשוטה יותר המבוססת על מטריצות של שש נקודות.
כתב ברייל במקור היה חסר סימון עבור האות W. כתב ברייל התקבל כתקן שנתיים לאחר מותו וממשלת צרפת הכירה בו באופן רשמי כשפה רשמית של העיוורים. ברייל כונה "גוטנברג של העיוורים".
ברייל נפטר בשנת 1852, בהיותו בן 43, כתוצאה ממחלת השחפת.
הנצחתו.
לאחר מותו, הפך ביתו למוזיאון. במלאת 100 שנים למותו הועבר הקבר שלו לפנתיאון, מקום קבורתם של גדולי האומה.
האסטרואיד 9969 Braille שהתגלה במאי 1992 על ידי אלינור הלין וקנת' לורנס נקרא על שמו. השם ניתן במסגרת תחרות של האגודה הפלנטרית לנתינת שם לאסטרואיד.
ב-2020 עלתה ההצגה "נקודות של אור", על חייו של לואי ברייל בתיאטרון השעה הישראלי ביצירתם של דפנה אנגל מחרז, רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
רומנטיקה
הרומנטיקה (או התנועה הרומנטית) הייתה תנועה אינטלקטואלית ואמנותית שהתפתחה באירופה בשלהי המאה ה-18 והגיעה לעמדת השפעה משמעותית במהלך המאה ה-19.
הרומנטיקנים יצאו נגד רוחה של תנועת הנאורות, שמשלה בחיים האינטלקטואליים במערב אירופה ובמרכזה לאורך רוב המאה ה-18. במקום הדגשת התבונה והאוניברסליזם העלתה הרומנטיקה על נס את האינדיבידואליזם הפרטיקולרי והביטוי האישי, כלומר, את החד-פעמי שבאדם מסוים, המכונן לעצמו, מתוך עצמו, את האמת האישית שלו, שאינה בהכרח משותפת לאחרים.
סימני היכר.
הרומנטיקה, בהיותה תנועה של התחדשות רוחנית ותגובת-נגד להארה וגם זרם מחשבתי מרכזי בן התקופה בחקר הספרות היא רבת-פנים, ועל-כן הוצעו כמה סימני היכר ש"אין לטעות בהם", כאשר מעת לעת ומחוג משכילים אחד לאחר משתנות ההגדרות ואין הסכמה כללית. עם זאת, מרבית הניסיונות לבטא את מהותה של המחשבה הרומנטית, מתרכזים לפחות בכמה מהעקרונות המכוננים הנסקרים להלן.
כאמור לעיל, הרומנטיקה מדגישה את החד-פעמי והאותנטי שבאדם (או לעיתים "נפש יחידה" אחרת, דוגמת אומה) על חשבון האוניברסלי והמשותף לכל בני אדם. כישרונות ייחודיים של בני אנוש מסוימים, מסורות עממיות ייחודיות, זוכים לעניין מחודש מצד הרומנטיקנים. לרוב נחלקו ביניהם ההוגים והאמנים בין העדפת הגניוס, הכוח היוצר של האמן גיבור-התרבות, לבין הדגשת המסורות העממיות, הדיאלקטים וצורות החיים ה"אותנטיות" של בני מולדת אחת. באנגליה, למשל, העדיף המשורר, סמואל טיילור קולרידג', להדגיש יותר את ההיבט הראשון, בעוד ששותפו לגיבוש הרומנטיקה בשירה האנגלית, ויליאם וורדסוורת', שנחשב בחוגים אנגליים, לגדול המשוררים הרומנטיקנים באנגליה ולמנסח הרומנטיקה בספרות (רומנטיציזם, בלעז), העדיף להדגיש את ההיבט השני.
כחלק מן השיבה למסורות האותנטיות, הקודמות לנאורות והנוגדות את הרעיונות האוניברסליים לכאורה של לגיטימיות השלטון השושלתי, ההסתמכות על התבונה לבדה כמכשיר כל-יכול (בכח, לאו דווקא בפועל) לחקר האמת, כנגד עצם רעיון האמת האחת והיחידה, הניתנת והראויה להשגה באופן אוניברסלי ומובן מאליו, וכנגד ערכי הדת והמוסר, שמאז הרפורמציה הפרוטסטנטית, ביקשו הרומנטיקנים להדגיש את 'הקשר לטבע', למרחבים הפתוחים, בטהרתם, וסלדו בדרך כלל ממה שראו כהשתעבדותו של האדם ליצירי כפיו הוא כמו המסורות האינטלקטואליות והספרותיות, או המיכון והנוף העירוני.
שני מאפיינים בולטים של ההגות הרומנטית, אשר מאגדת הוגים בעלי עמדות מנוגדות, הם התמקדות בסובייקט והתייחסות לכוחות המצויים בתוכו.
לראשונה מאז הרנסאנס החלו הוגים ואמנים לשאת עיניהם אל ימי הביניים, שאנשי הרנסאנס והנאורות הדביקו להם שמות גנאי נוסח "חשכת ימי הביניים" או הביטוי "ימי הביניים" (Middle Ages) בעצמו, שלפיו אלף שנה של היסטוריה אירופאית מצטיירים כתקופת מעבר נטולת חשיבות ואופי. אותה התקופה עצמה נעשתה לפתע מושא הערצה. פולחן האבירות והרומאנסה של ימי הביניים בספרות (מן הרומאנסה נגזר שם התנועה - "רומנטיקה") מקורם ברומנטיקה.