לאופולד שיחק בסרטי סטודנטים רבים, ובהם "אבא ציפור" (2009), "גאות" (2011), "סקס דול" (2012), "חופש גדול" (2012), "חנייה בצל" (2013), "שניצל", בו רק שמעו את קולו (2014), "יום חתונה של אלה" (2014), "קוטל העצבים" (2015).
הומור שירותים
סאלח בכרי
סאלח בכרי (בערבית: صالح بكري; נולד ב-1 במרץ 1977) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
בכרי נולד בבענה שבישראל למשפחה ערבית-מוסלמית. הוא בנו של השחקן, במאי הקולנוע והתיאטרון, מוחמד בכרי. בשנת 2000 סיים לימודי משחק בבית הספר ללימודי אמנויות הבמה "בית צבי".
לאורך השנים עסק בכרי בקריירת משחק בתיאטרון, בין השאר בהצגות "זוגיות", ו"סמיר ויונתן על כוכב מאדים" (בבימויו של אביו, אשר השתתף בפסטיבל תיאטרונטו), בתיאטרון הבימה, "המלט", בתיאטרון אל-מידאן, ו"תמונע", "פרגודים", ו"יום בחיינו" בפסטיבל עכו, "אלאאז" ו"זיכרון אחר" בתיאטרון עכו, ו"בק-אפ", שהוצגה בפריז, צרפת.
בשנת 2007 גילם בכרי בסרטו של ערן קולירין "ביקור התזמורת" את דמותו של חאלד, נגן כינור וחצוצרה צעיר בתזמורת המשטרה של אלכסנדריה, אשר מגיעה להופעה בישראל, ומגיעה בטעות לעיירת פיתוח מבודדת, לצד רונית אלקבץ וששון גבאי. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית רבה, גרף פרסים בפסטיבלים ברחבי העולם, וזיכה את בכרי בפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה, ובציון לשבח בפסטיבל קאן.
בשנת 2008 שיחק סאלח בכרי בסרט "מלח הים הזה", הפקה ישראלית-אירופאית בבימויה של אן-מרי ג'אסיר, בהשתתפות סוהיר חמאד במשחק וכתיבה.
בשנת 2009 גילם את פואד, אביו של אליה סולימאן, בסרטו הזמן שנותר.
בשנת 2011 שיחק בסרט "מים ואהבה" עם היאם עבאס בבימוי ראדו מיכאיליאנו.
ב-2012 גילם תפקיד של לוחם פדאיון בסרט "כשראיתי אותך" של אן-מרי ג'אסיר.
בכרי מלמד משחק בבית הספר לתיאטרון ברמאללה ובשנים האחרונות משחק בהצגות תיאטרון אל-מידאן בחיפה. בשנת 2010 שיחק לצידו של ג'וליאנו מר בהצגה "העלמה והמוות", בבימוי שרדי ג'בארין.
בשנת 2021 השתתף בסרט הלבנוני-אמריקאי "Costa Brava, Lebanon" לצדה של השחקנית נאדין לבקי.
חיים אישיים.
בשנת 2013 הכריז בכרי כי יחדל מלהופיע בהצגות וסרטים ישראלים תוך ציון שהמעשה הוא "מחאה נגד הפאשיזם המתעצם בישראל".
בכיר מגדיר עצמו כפלסטיני ש"לא מרגיש קשר כלשהו לישראל. היא הרסה את חיי, את חייו של אבי, את החיים של העם שלי. והיא ממשיכה בהרס הזה".
סלאח בכרי
טאי בבילוניה ורנדי גרדנר
טאי רינה בבילוניה (נולדה ב-22 בספטמבר 1959) ורנדי גרדנר (נולד ב-2 בדצמבר 1958) הם צמד מחליקים אמנותיים על הקרח מארצות הברית, הצמד אלופי עולם (1979) וחמש פעמים אלופי ארצות הברית בזוגות. כל זאת לאחר 29 שנים שלא זכה אף צמד אמריקאי באליפות העולם מאז זכו פיטר וקרול קנדי, וכן הפסקת השליטה של הצמד הסובייטי הגדול אירינה רודנינה ואלכסיי אולנוב שזכה 10 שנים ברציפות.
הצמד "טאי ורנדי" החל להחליק יחדיו כאשר בבילוניה הייתה בת 8 וגרדנר בן 10. בהמשך, מאמנם של השניים היה ג'ון ניקס הבריטי שזכה במדליית זהב באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לזוגות בשנת 1953.
השניים היו המועמדים לזכייה באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980), אך נאלצו לפרוש מהתחרות עקב פציעתו של גרדנר וכך הפכה בבילוניה בן לילה ל"ילדה שבורת הלב של אמריקה".
טאי בבילוניה.
בבילוניה הייתה למחליקה ממוצא האפרו-אמריקאית הראשונה שניצחה באליפות ארצות הברית להחלקה אמנותית על הקרח והראשונה שזכתה באליפות העולם להחלקה אמנותית על הקרח. מוצאו של אביה הוא מהפיליפינים ואימה אפרו-אמריקאית. בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80 מוצאה המיוחד זכה להתייחסות רבה בתקשורת האמריקאית.
לאחר שהפכה בבילוניה למקצוענית וזכתה לחוזים ומופעי ראווה רבים ברחבי ארצות הברית (יחד עם גרדנר) היא התמכרה לאלכוהול ואמפטמין ואף ניסתה להתאבד בסתיו של 1988 על ידי נטילת כדורי שינה. לאחר שקיבלה עזרה מקצועית שבה אל זירת ההחלקה.
בבילוניה הופיעה בשנת 2006 בתוכנית של רשת הטלוויזיה האמריקאית "פוקס" "מחליקים עם סלבריטאים" ולצידה זוכה מדליית זהב אולימפית קייטלין ג'נר.
לבבילוניה בן יחיד (סקוט גבריאל, נולד ב-1995) מבעלה לשעבר, קרי בטלר, לו נישאה ב-1992 והתגרשה ממנו בשנת 1997. כיום, היא מאורסת לקומיקאי האמריקאי דייוויד ברנר.
רנדי גרדנר.
גרדנר נולד בלוס אנג'לס. בשנת 2006 הוא יצא מהארון בהומו בריאיון עיתונאי למגזין "Scene". בגיל מאוחר הוא גילה שהוא מאומץ לאחר שבן משפחה חשף את הסוד המשפחתי. הוא מצא את אמו הביולוגית עמה הוא שומר על קשר.
בנוסף להיותו מחליק מקצועי, גרדנר הוא גם כוריאוגרף והיה כוריאוגרף של "מחליקים עם סלבריטאים".
בשנת 2008 הודיע הצמד "טאי ורנדי" על פרישה מהעולם המקצועי של ההחלקה על הקרח עקב פציעתו של גרדנר וגילם של השניים.
שיפמן
שיפמן (Schiffmann) הוא שם משפחה גרמני שמשמעותו ספן.
משה ברודרזון
משה ברודרזון (בכתיב יידי: משה (מוישה) בראָדערזאָן; ברוסית: Моше Бродерзон (לעיתים Мойше או Моисей); 23 בנובמבר 1890, מוסקבה – 17 באוגוסט 1956, ורשה) היה משורר, מחזאי ומנהל תיאטרון יידיש בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן בברית המועצות. בשנותיו האחרונות נכלא במחנה גולאג בסיביר, שממנו שוחרר כשנה לפני מותו.
תולדות חייו.
משה ברודרזון נולד ב-23 בנובמבר 1890 במוסקבה, למשפחה יהודית אמידה שהורשתה להתיישב בעיר. מוצאה של משפחת אביו מאיר בשקלוב, ושל משפחת אמו שרה-ציפי (טוּרוֹב) בניאסוויז' שברוסיה הלבנה. בעקבות גירוש יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג בידי הצאר ב-1891, השתקע אביו בלודז', בעוד משה, אמו ואחיו עברו לבית הוריה שבניאסוויז', שם זכה משה לחינוך יהודי מסורתי. המשפחה התגוררה ברוסיה הלבנה עד שנת 1900, כאשר היה משה בן 9, ואז התאחדו עם אביו שבלודז'.
ב-1913 פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "שוואַרצע פליטעלעך", שזכה לשבחים מפי הסופר אברהם רייזן. עם התקדמות הצבא הגרמני לשערי לודז' במלחמת העולם הראשונה (1914) ברח ברודרזון למוסקבה. בתקופה זו עם החלשות הצנזורה הצארית והתקבצות אנשי רוח מוסקבה הייתה למרכז תוסס של פעילות יהודית ספרותית. וכך ברודרזון השתלב ב"מאסקווער קריין פון יידישע שרייבער און קינסטלער" (החוג המוסקבאי לסופרים ואומנים יהודיים) שארגנו מנשה הלפרן ודניאל טשארני. וכן הוציא ביחד עם הלפרן, טשארני וגרשון ברודיא את ספר השירים 'זאלבאפערט'.
ברודרזון חזר ללודז' ב-1918. ב-1919 ייסד בעזרתם של אמנים נוספים את יונג יידיש, ועמד בראשהּ. באותה שנה נישא לשיינע-מרים מנדלבוים. ב-1922 ייסד בעזרתם של אמנים נוספים את תיאטרון הבובות היידישאי הראשון, "חד גדיא". ברודרזון חיבר שירי ילדים, שרבים מהם זכו ללחן. ב-1924 כתב את הליברטו לאופרה "דוד אוּן בת-שבע" (יידיש: "דוד ובת שבע"), שהייתה לאופרה הראשונה ביידיש שהועלתה בפולין. ב-1927 ייסד בלודז' את "תיאטרון ארָרָט", שחבריו הופיעו ברחבי אירופה עד מלחמת העולם השנייה. כן ייסד את קבוצת התיאטרון "שור הבר". ברודרזון גילה "טאלנטים" יהודים רבים; לדוגמה, הוא היה זה אשר גילה את כישרונו של שמעון דז'יגאן, ששיחק בקבוצות התיאטרון שלו. בשנת 1939 פרסם את הפואמה "י" (האות יו"ד), המורכבת מ-50 שירים בני 16 שורות כל אחד, הגדושה בגילויים של אינטואיציה טרגית החוזה את קץ יהדות פולין הממשמש ובא.
בחודש ספטמבר באותה שנה, עם פלישת גרמניה לפולין, נמלט ברודרזון לביאליסטוק, שנכבשה בידי ברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941, כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות (מבצע ברברוסה), נמלט מזרחה למרכז אסיה. ב-1944 שב לעיר הולדתו מוסקבה, שם לימד בבית-ספר לתיאטרון והיה חבר בוועד יהודי פולין בברית המועצות.
ב-28 באפריל 1950 נעצר ברודרזון, כמו מספר אינטלקטואלים יהודים (ראו הוועד היהודי האנטי-פשיסטי), ונידון לעשר שנות מאסר במחנה עבודה (גולאג) בסיביר. הוא שוחרר מן המחנה בספטמבר 1955. ביולי 1956 שב לקהילה היהודית בוורשה עם אשתו והתקבל בזרועות פתוחות על ידי הקהילה היהודית שנותרה בפולין. ואולם, שנותיו בגולאג הותירו עליו את חותמן; ברודרזון נפטר בוורשה מהתקף לב ב-17 באוגוסט של אותה שנה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
קריצה
קריצה היא מחווה גופנית בה האדם סוגר את אחד מעפעפי עינו ואחר פותח אותו.
הקריצה יכולה להיות רצונית ולשמש כמסר סמוי או גלוי, על פי קוד-התנהגות חברתי מוסכם או כעווית בלתי רצונית.
לא כל בני האדם מסוגלים לקרוץ, וחלק מהם מסוגלים לקרוץ רק בעין אחת (בדרך כלל בעין שאינה דומיננטית).
משך הקריצה.
בעוד שמצמוץ היא פעולה ספונטנית החיונית לתפקוד העין, ומתרחשת במתואם בשני העפעפיים ולה מאפייני קצב וזמן שכיחים (בין 300 לבין 400 מילישנייה לפעולת מצמוץ אחת ובממוצע 10 פעולות מצמוץ בדקה) - הרי שקריצה יכולה להמשך זמן ממושך יותר והיא אינה מתאפיינת בקצב עפעוף מסוים.
מסר הקריצה בתרבות.
תרבויות שונות מייחסות משמעויות שונות לקריצה. למשל, בחלק מהתרבויות קריצה של גבר לאישה או של אישה לגבר נחשבת למעשה בוטה או גס.
בתרבות בישראל הקריצה משמשת בהעברת מסרים שונים:
Can't Buy my Love
From me to you
חליפין
I Loved Yesterday
ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו
ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה (בספרדית: Liga Deportiva Universitaria; מוכר גם כ-LDU קיטו, ליגה דה קיטו, או בפשטות, ליגה), הוא מועדון כדורגל אקוודורי, שנחשב לאחד הטובים באקוודור ובדרום אמריקה. הקבוצה משחקת בקיטו בירת אקוודור.