גאנטריפ ראה חוסר רגש בסיטואציות חיצוניות כחלק בלתי נפרד מההפרעה. בכלל הכיתור העצמי שקיים אצל הסכיזואידים, יש צורך ביצירת עצמי מכיל ועצמי שניתן לסמוך עליו נוצרת הפרעה בלתי נמנעת בתשוקה וביכולת לחוש בחוויות של אחרים ולהיות אמפתי ורגיש. החוויה הסובייקטיבית היא של חוסר רגש. אצל חלק מהסכיזואידים חוסר הרגש עשוי להיראות כחוסר רגישות שברמותיו הקיצוניות נראה כמו ציניות, קשיחות (נוקשות) ואפילו אכזריות. המטופל נראה כבלתי מודע לכך שהערותיו או פעולותיו משפיעות ופוגעות באנשים אחרים. אל לרוב חוסר הרגש מתגלה בתוך המטופל כמבוכה האמיתיתף כתחושה שמשהו חסר בחיי הרגש שלו.
בדידות.
גאנטריפ מסביר:" בדידות היא תוצאה שאין מנוס ממנה מהאינטרוברסיה הסכיזואידית ומביטול היחסים החיצוניים". זה נחשף בכמיהה עזה לחברות ואהבה הפורצת שוב ושב. בדידות באמצע המון זו החוויה של הסכיזואיד המתנתק ממערכות יחסים. "זו חוויה של הסכיזואיד שלעיתים קרובות נעלמת לצופה. בניגוד לקריקטורה המוכרת של הסכיזואיד הבלתי מואג מאחרים וקר, רוב הסכיזואידים שהפכו למטופלים הביעו בכמה נקודות בטיפול שלהם את כמיהתם לחברות ולאהבה. זהו לא הסכיזואיד כפי שהוא מתואר בDSM. כזו כמיהה אינה פורצת את חיי הפנטזיה של הסכיזואיד וייתכן שהמטפל לא יחשף אליה כלל במהלך הטיפול. אם כמיהה היא בהווה המיידי, קרוב לוודאי שבכל זאת מדובר בהפרעת אישיות הימנעותית. יש טווח צר מאוד של סכיזואידים שלהם התקווה לחברות היא כה מינימלית עד שהיא כמעט נעלמת. לכן, הכמיהה לקרבה וקשר כמעט בלתי ניתנת להגדרה על ידי הסכיזואיד עצמו. סכיזואידים אלה לא יהפכו למטופלים. הסכיזואיד שמגיע לטיפול עושה זאת בדרך כלל משני מניעים: בדידות וכמיהה. המטופל החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית עדיין מאמין שסוג מסוים של קשר ומגע הם אפשריים ומטופלים אלה מתאימים מאוד לטיפול פסיכותרפי.
דה-פרסונליזציה.
גאנטריפ מתאר דה-פרסונליזציה כאובדן תחושה של זהות ואינדיבידואליות. דה-פרסונליזציה היא הגנה שיוצרת נתק או הפרדה. הסכיזואיד מתאר זאת לעיתים קרובות ככיוונון החוצה, או ככיבוי, או כמו חוויה של הפרדה בין המתבונן לבין החלק המתתף בתהליך. זה נחווה על ידי אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית החשים שהחרדות עומדות להכריעם. זו צורך קיצונית יותר של תופעת אובדן הרגש שתורה קודם לכן. אובדת הרגש הוא מצב כרוני יותר. דה-פרסונליזציה היא הגנה חריפה כנגד חוויה מיידית יותר של התגברות חרדה או תחושת סכנה.
תסוגה (Regression).
גאנטריפ מגדיר תסוגה כייצוג/סימול לעובדה שאדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית חש מוכרע על ידי העולם החיצון והוא במנוסה אחורנית לקרקע יציבה, מטאפורית לרחם אימו. תהליך כזה כולל שני מנגנונים שונים" כלפי פנים ולאחור. רגרסיה כלפני פנים מדברת על גודל התלות (הביטחון והאמון) ועל צורות ראשוניות של פנטזיה של הכלת עצמי. רגרסיה לאחור אל הביטחון של הרחם זו תופעה סכיזואידית ייחודית ומציגה את הצורה העזה ביותר של הגנת הנסיגה במאמץ למצוא ביטחון להימנע מהרס על ידי המציאות החיצונית.
אניטה גריבלדי
אנה מריה דה חסוס ריביירו דה סילבה הידועה כאניטה גריבלדי (באנגלית: Anita Garibaldi) (30 באוגוסט 1821 - 4 באוגוסט 1849) הייתה אשתו הברזילאית של ג'וזפה גריבלדי וחברתו לנשק בימי המהפכה האיטלקית שהובילה לאיחוד איטליה. פועלם ייצג את רוח הרומנטיקה והליברליזם שאפיינו את המאה ה-19.
ראשית חייה.
אנה מריה "אניטה" דה ישו ריביירו דה סילבה נולדה למשפחה ענייה ממוצא פורטוגזי. אביה היה רועה צאן ודייג, והם התגוררו בלגונה שבדרום ברזיל במחוז סנטה קתרינה (כיום מדינה). אניטה נולדה שנה לפני שברזיל קיבלה את עצמאותה מפורטוגל. בשנת 1835, בהיותה צעירה בת 14, נאלצה להינשא למנואל דוארטה אגוייר, אשר נטש אותה, כדי להצטרף לצבא המלכותי.
חייה עם ג'וזפה גריבלדי.
ג'וזפה גריבלדי, מלח ממוצא ליגוריאני, הפך למהפכן לאומני איטלקי, נמלט מאירופה בשנת 1836 ונלחם למען הרפובליקה הבדלנית בדרום ברזיל. כשגריבאלדי הצעיר ראה לראשונה את אניטה, הוא היה יכול רק ללחוש לה, "את חייבת להיות שלי". באוקטובר 1839 היא הצטרפה לגריבלדי לספינתו, "ריו פרדו". חודש לאחר מכן קיבלה את טבילת האש שלה בקרבות של אימיטובה ולגונה, בהם נלחמה לצד המאהב שלה.
כפרשית מיומנת, אניטה לימדה את ג'וזפה על תרבות הגאוצ'ו של הפאמפס בדרום ברזיל, אורוגוואי, וצפון ארגנטינה. אחד מחבריו של גריבלדי תיאר את אניטה כ"מיזוג של שני כוחות יסודיים ... כוחו ואומץ לבו של גבר, קסמה ורכותה של אשה, שהתבטאו בעזות ובמרץ שבהם נופפה את חרבה עם פניה העגולות היפות שקושטו בעיניים רכות ובלתי-רגילות".
בקרב "קוריטיבנוס" הופרד גריבלדי מהחזית ואיבד את הקשר עם אניטה, שנלכדה על ידי הקבוצה היריבה. בשבי סיפרו השומרים לאניטה שגריבלדי מת, ואניטה הייתה מוטרדת מאוד, גם בשל צערה על מות אהובה וגם מעצם העובדה שהם ציפו לילד שלא יכיר את אביו לעולם. כששמעה על הבשורה, אניטה שאלה אם תוכל לחפש בין המתים בקרב. היא הורשתה לחפש, אך חיפושיה לא הניבו דבר. אניטה לא אבדה את תקוותה ואחרי זמן מה ברחה מן השבי על גבי סוס ונמלטה בדהרה מן המחנה. החיילים רדפו אחריה בהתאם לפקודות מפקדם, עליהם לתפוס את אניטה ולחזור מתים או חיים. הם ירו והרגו את הסוס שלה. לאחר מכן אניטה הגיעה לנהר קנואס ובלית ברירה בחרה לחצות אותו, החיילים חשבו שהיא לא תשרוד את חציית הנהר והניחו כי אניטה מתה. אניטה שוטטה במשך ארבעה ימים בלי אוכל או שתייה ביער, עד שמצאה קבוצה של אנשים שהציעו לה אוכל. לבסוף, היא הצליחה ליצור קשר עם המורדים והתאחדה עם ג'וזפה במקום בשם וקרייה. כעבור כמה חודשים נולד בנם הראשון, מנוטי (1840–1903). הוא נולד עם עיוות גולגולת בגלל מכה שאניטה קיבלה כשנפלה מסוסה בעת שברחה מן המחנה הברזילאי. מנוטי גם הפך ללוחם חירות ולווה את אביו במסעותיו באיטליה. שמו ניתן לו על שם סירו מנוטי. נולדו להם עוד שלושה ילדים שנולדו במונטווידאו, רוזיטה (1843–1845), טרסיטה (1845–1903) וריקיוטי (1924–1847).
ב-1841 עברו בני הזוג לבירת אורוגוואי- מונטווידאו שבה עבד ג'וזפה גריבלדי כסוחר וכמנהל בית הספר לפני שנטל את הפיקוד על צי אורוגוואי ב-1842 והקים "לגיון איטלקי" למלחמתה של המדינה נגד הדיקטטור הארגנטינאי חואן מנואל דה רוזאס. אניטה השתתפה בהגנתו של גריבלדי ב -1847 על מונטווידאו נגד ארגנטינה ועל נשיא הברית של אורוגוואי לשעבר, מנואל אוריבה.
אניטה וג'וזפה נישאו ב־26 במרס 1842 במונטווידאו.
פטירתה.
אניטה ליוותה את בעלה, ג'וזפה גריבלדי ואת הליגיונרים האדומים שלו בחזרה לאיטליה כדי להצטרף למהפכות של 1848, שם נלחם נגד כוחות האימפריה האוסטרית. בפברואר 1849 הצטרף גריבלדי להגנת הרפובליקה הרומית החדשה נגד התערבות נפוליאון וצרפת במטרה לשקם את מדינת האפיפיור. אניטה הצטרפה לבעלה בהגנה על רומא, שנפלה תחת המצור הצרפתי ב -30 ביוני. היא ברחה מצבא צרפת ואוסטריה עם הלגיון גריבלדיאן. בעודה בהיריון וחולה ממלריה, אניטה נפטרה ב־4 באוגוסט 1849 בשעה 19:45 בזרועות בעלה בחוות גויצ'ולי במנדריול, ליד רוונה, איטליה, במהלך הנסיגה הטרגית ולכן נאלצו לקבור את גופתה בחפזון.
אניטה נותרה נוכחת בלבו של גריבלדי עד סוף ימיו. אולי היה זה זכרונה של אניטה שהניע את גריבלדי לחפש את מנואלה סאנז, הגולה של סימון בוליוואר בפרו בתחילת שנות החמישים.
עשור לאחר מכן, ב־1860, כשגריבלדי נסע לטיאנו כדי לברך את ויקטור עמנואל השני כמלך לאיטליה המאוחדת, הוא לבש את צעיף הפסים של אניטה על הפונצ'ו האפריקני הדרום-אמריקני שלו.
מורשתה.
אניטה גריבלדי היא סמל של הרפובליקה הברזילאית ונחשבה כגיבורה אחרי נפילתה של האימפריה הברזילאית. כיום קרויים על שמה כיכרות ברחבי ברזיל וישנו אפילו מוזיאון לזכרה בלגונה.
גם בניטו מוסוליני השתמש במורשתה בשנת 1929 הוותיקן ביקש באופן בלתי רשמי להסיר את פסלו של בעלה מהגיאניקולו, גבעה ברומא, ג'וזפה גריבלדי. בתגובה השיב מוסוליני שלא רק שהוא מסרב להסירו, אלא שהוא מוסיף את פסלה של אניטה באותה הגבעה בדיוק. הצבת הפסל נחגגה במשך שלושה ימים. ביום הראשון העבירו את שרדייה מהקבר בגנואה לרומא. ביום השני טמנו את שרידיה בבסיס הפסל שהוצב לזכרה בסמוך לפסלו של בעלה. ביום השלישי נחנכה האנדרטה באופן רשמי על ידי מוסוליני. הפסל מתאר את אניטה על סוס כאשר היא אוחזת את בנה התינוק בידה השמאלית בעודה מנופפת באקדח בידה הימנית כאשר היא מובילה את צבאו של בעלה לניצחון בקרב.
אניטה גריבלדי היא הנושא של הסרט "חולצות אדומות" (Red Shirts) שבו היא מגולמת על ידי השחקנית אנה מגנני (Anna Manani).
בשנת 2013 השחקנית אנה פאולה אירוסיו (Ana Paulo Arosio) גילמה את אניטה גריבלדי בסרט "אניטה גריבלדי" (Anita e Garibaldi).
בוני דנבאר
בוני ג׳אן דנבאר (באנגלית: Bonnie Jeanne Dunbar; נולדה ב-3 במרץ 1949, ארצות הברית) היא אסטרונאוטית לשעבר בנאס"א ופרופסור להנדסת חלל באוניברסיטת טקסס A&amp;M, כמו כן היא מכהנת בתור מנהלת המכון לחינוך הנדסי וחדשנות (IEEI).
ביוגרפיה.
בוני דנבאר נולדה בסאניסייד, וושינגטון, ובשנת 1967 סיימה את לימודיה בתיכון סאניסייד.
בשנת 1968 החלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון (שם הייתה חברה באחווה קפא דלתא (ΚΔ)). ב-1971 לאחר סיום לימודי התואר הראשון בהנדסה קרמית, היא עבדה במשך כשנתיים, במחלקת שירותי המחשוב בבואינג כמנתחת מערכות.
החל מ-1973 ועד 1975 ערכה מחקר, עבור התזה למסטאר, בתחום המנגנונים והקינטיקה של דיפוזיה יונית בנתרן בטא אלומינה, וסיימה את לימודי התואר השני.