באוקטובר 1806 ביקש גרנוויל מן המלך לפזר את הפרלמנט, במטרה לחזק את של הממשלה לעומת סיעת חסידי פיט. המלך נעתר לבקשה, והממשלה הגדילה את כוחה במעט. ניצחונה היה סוחף פחות מן המקובל באותה תקופה, שבה לאופוזיציה לא היה סיכוי ממשי מול ממשלה מכהנת, הנהנית מתמיכת הכתר.
גרנוויל היה פעיל בחוגים המתנגדים לעבדות לכל אורך חייו הציבוריים. הישגה העיקרי של ממשלתו היה החוק האוסר על סחר עבדים, פריו של מאבק ארוך שנים. החוק עבר ברוב גדול בבית הנבחרים. לעומת זאת, בבית הלורדים הייתה התנגדות רבה לחוק, בעיקר מטעמם של נציגי משפחות שהחזיקו מטעי סוכר באיים הקריביים, ושני ניסיונות קודמים לאסור על סחר העבדים נבלמו בו. נאומו של גרנוויל לפני ההצבעה על החוק בקריאה שנייה בבית הלורדים נחשב לניצחון גדול:
ב-25 במרץ 1807 אושר החוק בבית הלורדים. הממשלה לא האריכה ימים אחרי הישג זה: ב-30 במרץ הגיש גרנוויל את התפטרותו, בגלל סירובו של המלך ג'ורג' השלישי לאשר חוק שיסיר את המגבלות על שירותם של קתולים בצבא ובצי - בדומה לסיבת נפילתה של ממשלת פיט ב-1801. גרנוויל הביע הקלה על שנפטר מעולהּ של משרת ראש הממשלה. הדוכס מפורטלנד ירש אותו בתפקיד.
לאחר פרישתו מראשות הממשלה עסק גרנוויל בגינון, עיצוב נוף, קריאה ואיסוף חפצי נוי, לצד פעילות פוליטית באופוזיציה. הוא התנגד למערכה בחצי האי האיברי, סירב להצעות להיכנס לממשלה ונשאר באופוזיציה גם לאחר המלחמה, כאשר המשיך לתמוך באמנציפציה לקתולים ובסחר חופשי. כיהן כנגיד אוניברסיטת אוקספורד מ-1809 ועד מותו. ב-1823 הסתיימה הקריירה הציבורית שלו לאחר שלקה בשבץ. הוא סבל מספר אירועי שבץ נוספים ונפטר ב-1834.
הכביש המכושף
הכביש המכושף הוא קטע כביש מפורסם בירושלים, מתחת לארמון הנציב, בתחומי השכונה הערבית ג'בל מוכבר.
הכביש זכה לכינויו הייחודי מכיוון שכאשר עוצרים את המכונית באמצע כביש זה, היורד מפסגת ההר לעבר מדבר יהודה, ומשחררים את בלמיה, מבחינים בתופעה מעניינת: המכונית נראית כאילו היא נעה לכיוון מעלה, אף שעליה לנוע מטה בהתאם לכוח הכבידה, אותו הדבר גם כאשר שופכים מים על הכביש והם נראים כעולים במעלה הכביש במקום לרדת. התופעה הפכה חלק מן ההווי של תושבי ירושלים ואטרקציה למבקרים.
תופעה דומה מתרחשת באחד הכבישים בגליל, ליד עמוקה.
הסבר התופעה.
למעשה, התופעה אינה אלא אשליה אופטית. הזווית בה נסלל הכביש ביחס לנוף יוצרת את התחושה כי שיפוע הכביש הוא כלפי מעלה, כאשר למעשה הדבר הפוך, ושיפוע הכביש הוא דווקא כלפי מטה. האדם הצופה מן המכונית בנוף, מסיק כי הנוף הוא הישר ולכן רואה את המכונית נוסעת למעלה, אך למעשה, כאשר הוא משחרר את הבלמים, המכונית נעה כלפי מטה, בהשפעת כוח הכבידה.
כבישים "מכושפים" נוספים בארץ ישראל.
ישנם מספר כבישים נוספים בארץ ישראל שגם ביחס אליהם נטען כי קיימת אשליה אופטית דומה:
קוטמאקו
קוטמאקו (בצרפתית: Koutammakou) הוא אזור במחוז קארה בצפון־מזרח טוגו, לאורך גבולה עם בנין. האזור, הררי למחצה באופיו, תחום מצפון בהרי אטאקורה ומדרום בנהר קרן, ובמזרחו הוא חודר ללא קו גבול גאוגרפי ברור אל תחומי בנין השכנה. אזור הקוטמאקו מיושב על ידי בני הבטמרימבה שתרבותם סובבת סביב בתי בוץ המכונים טקיינטה (Takienta). לבתים אלה ערך אדריכלי ותרבותי והם היו לאחד מסמליה של טוגו. בשנת 2004 הוכרז שטח של כ-500 קמ"ר בקוטמאקו כאתר מורשת עולמית.
מקורם של בני הבטמרימבה אינו ידוע במדויק, ולפי ממצאים ארכאולוגיים ומידע שעבר מדור לדור, הם הגיעו בין המאה ה-16 למאה ה-18 מאזור הנמצא כיום בשטחה של בורקינה פאסו מצפון ומצפון מערב לטוגו.
אדריכלות.
בתי בוץ נפוצים במערב אפריקה בצורות רבות המושפעות מהתרבות המקומית ומחומרי הבנייה הזמינים, אך בתי הטקיינטה בקוטמאקו נודעים בשל יופיים ובשל המבנה האדריכלי הייחודי שלהם. בתים אלה עשויים כחדרים בודדים הערוכים בצורת מעגל והם מוקפים בחומת בוץ המחברת ביניהם. החדרים, בדרך כלל עד שמונה בכל צבר, עגולים או אליפטיים, והחומה עצמה בנויה משכבות שיוצרות מבנה של פסים אופקיים. בדרך כלל ניצב חדר עגול נוסף במרכז המתחם. לחלק מהחדרים גג שטוח ולאחרים גג מחודד הבולט מעל לחומה החיצונית של המתחם, ובחדרים רבים יש שתי קומות. לחדרים הנפרדים תפקידים שונים, כמו מטבח, חדרי שינה, חדרי אחסון או מחסני תבואה, והם מספקים מקלט גם לבעלי החיים של משק הבית. תמונות שצולמו בסוף המאה ה-19 מראות שבעבר נבנו מצבורי טקיינטה שבהם חדרים רבים מאלה שיש בטקיינטה כיום, ומספרם הגיע לעיתים ל-20.
חברה.
מבני הטקיינטה מבטאים את הקרבה השבטית בקרב בני הבטמרימבה, והם מפוזרים בכפרים על שטח גדול יחסית. לפי המסורת המרחק בין המתחמים נקבע לפי מרחק מעופו של חץ. הבתים הם בני חלוף ומוקמים לפי הצרכים. כפר שלם עשוי לקום בשל הצורך או בשל מריבה בין שבטים. לפי המסורת נבנה הכפר החדש לפי דוגמת הכפר הראשון "קוייה" (Kuye) שהוקם בידי האלים. כדי להבטיח שהכפר החדש מוקם בהרמוניה עם הסביבה, נבנה תחילה מקדש ל"דיבו" (Dibo), הכוחות הטבעיים בסביבה אליהם קשורים הכפריים. לאחר הקמת הכפר נבנה גם מבנה לצורכי פולחן הכולל מזבח ובית קברות.
כלכלה.
השיתוף בין הכפריים מסתיים לאחר הקמת הכפר וכל משפחה מתפקדת כיחידה חקלאית עצמאית. אין שיתוף פעולה בין המשפחות בעיבוד השדות ובשטחי המרעה, אך משאבי הטבע משותפים לכל. הבתים ממוקמים למרגלות גבעות כדי לחוס על קרקע חקלאית, וחלק מהשדות אף שוכנים בטרסות על מורדות הגבעות. התושבים עוסקים בגידול דגנים ובגידול בעלי חיים, בעיקר פרות.
מיטונז פלייהאוס
הר נימבה
הר נימבה (באנגלית: Mount Nimba; בצרפתית: Mont Nimba) הוא הר הנישא לגובה של 1,752 מטר במפגש הגבולות של חוף השנהב, ליבריה וגינאה, והוא הפסגה הגבוהה בכל אחת משלוש המדינות. ההר הוא חלק ממסיב נימבה, והוא עשיר בעפרות ברזל. עם זאת בצידו הליברי נחצבה המתכת עד שמאגריה התדלדלו ב-1989.
מאז שנת 1944 מוכרז אזור ההר בשטח של 177.49 קמ"ר המשתרע בתחומי חוף השנהב וגינאה כשמורת טבע שאינה פתוחה לתיירים (Mount Nimba Strict Nature Reserve; Réserve naturelle intégrale du Mont Nimba), ובשנת 1981 היא הוכרה כאתר מורשת עולמית. רוב השמורה בשטח של כ-130 קמ"ר נמצא בתחומי גינאה והיתר בשטחה של חוף השנהב.
מורדות ההר מכוסים ביער הררי סבוך עד לגובה של 1,000 מטר ועשירים באפיפיטים, ועל הפסגה משתרעת ערבת סוואנה. בשמורה כ-200 מינים אנדמיים של צמחים ובעלי חיים והיא עשירה בגחניים, חתולים גדולים ובצביונים. בנוסף מצויים על ההר נמרים, קרפדה ייחודית להר (Mt Nimba Viviparous Toad, שם מדעי Nectophrynoides occidentalis) ולוטרה ננסית אפריקאית (dwarf African otter shrew), גם היא אנדמית למקום. עוד חיה על ההר קהילת שימפנזות הידועה ביכולתה לעשות שימוש באבנים כבכלים.
ב-1992 צורפה השמורה לרשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון. חוסר היציבות הפוליטית באזור הביאה לחוסר שליטתה של ממשלת חוף השנהב בחלק זה של המדינה ולזרם של פליטים אל שטח השמורה בתחומי גינאה. בנוסף לכך, הסתבר כי קיימת כוונה לחדש את הפקת הברזל בשטח השמורה, אולם עניין זה הוסדר בשנת 1993 כאשר גבולות השטח המוגן תוקנו, כך שהאזור אשר יועד לכרייה הוצא מתחומה. למרות זאת השמורה נמצאת עדיין בסיכון ולפי דוח של אונסק"ו משנת 2005 חלקה של השמורה בתחומי חוף השנהב נמצא בשליטתם של מורדים שכורתים את היערות ועוסקים בצייד ובכרייה, ואילו בתחומי גינאה קיימות בעיות של ניהול ותיקצוב.
תיאטרון הספרייה
תיאטרון הספרייה הוא תיאטרון הפועל ברמת גן משנת 1984.
היסטוריה.
התיאטרון הוקם על ידי גרי בילו בעת שהיה מנהל בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", במסגרת עמותת בית צבי, ובתמיכתם של האגף לאמנות ולתרבות בעירית רמת-גן ומשרד התרבות. היה זה במטרה לשמש, בין היתר, במה מקצועית ראשונה לבוגרי בית הספר. שמו של התיאטרון נקבע מכיוון שהוא צמוד לספרייה העירונית של רמת גן.
בראשיתו, התיאטרון הציג באולם הספרייה ברחוב חיבת ציון, אשר בשנת 2007 הוחלף שמו ל"אולם על שם אהוד מנור". כחלק מהסכם שירותים עם עמותת בית צבי, התיאטרון פועל מאז בכל האולמות העומדים לרשות בית צבי, וכן מקבל שירותי מנהלה ומכירת כרטיסים מעובדי בית הספר. רוב מחזות הזמר מוצגים באולם תיאטרון רמת גן ע"ש אולף החמישי מלך נורווגיה.
משנת 2002 זוכה התיאטרון להכרה ממשרד התרבות כתיאטרון רפרטוארי ובהתאם, לתמיכה ציבורית נפרדת מהמשרד (בתור עמותה נפרדת מ"בית צבי"). הוא נהנה גם מתמיכתה של עיריית רמת-גן.
התיאטרון מעלה מדי שנה כשמונה הפקות הזוכות לביקורות של העיתונות המקצועית ומושכות אליהן קהל רב. השחקנים והיוצרים מתארגנים, במסגרת התיאטרון, על בסיס רצון לעבודה משותפת, ניצול זמן פנוי וחלוקת רווחים מההפקה ביניהם, במקרה וישנם. בדרך זאת, עד אמצע העשור השני של המאה ה-21, הועלו בתיאטרון הספרייה למעלה מ-200 הצגות שונות.
לצד הבמה המקצועית שמספק התיאטרון לשחקנים ויוצרים צעירים, הוא משמש במה גם לשחקנים ותיקים ולעולים חדשים. התיאטרון פתוח בפני יוצרים המחפשים אפיקים חדשים או שונים ומאפשר לשחקנים להתמודד עם תפקידים שונים ולהתפתח בהתאם.
מתחם התרבות שבו פועל תיאטרון הספרייה מכיל גם את בית יד לבנים, בית צבי (בית ספר לדרמה), בית עמנואל (מרכז קהילתי), הספרייה העירונית, מוזיאון רמת גן לאומנות רוסית ואומנות המזרח הרחוק ואולם התיאטרון רמת גן.
מנכ"ל התיאטרון הוא דוד בנימין ומנהלו האומנותי הוא ארתור קוגן.
מחזות.