בפברואר 1986 הועבר ג'ונסון בטרייד לקליבלנד קאבלירס בתמורה לג'וני דייוויס. במרץ 1987 חתם על חוזה עד לסיום עונת בסיאטל סופרסוניקס, עמה העפיל לגמר האזור המערבי.
לאורך הקריירה הושעה מספר פעמים על ידי ליגת ה-NBA בגין שימוש בקוקאין, ובשנת 1986 אף התאשפז במכון גמילה מסמים. בשנת 1987 הושעה מהליגה לצמיתות לאחר שלא עמד בדרישות מכון הגמילה.
פלילים.
לאחר פרישתו ממשחק נעצר והורשע ג'ונסון בגין עשרות פשעים שונים, כולל מקרי פריצה, שוד, גנבה ותקיפת שוטר. עד שנת 2006 נאסר בבתי סוהר בפלורידה בחמישה מקרים שונים, ותיקו הפלילי כלל מעל ל-100 מעצרים.
בשנת 2006 נעצר בגין פריצה לבית פרטי והתעללות מינית בילדה בת 8 אשר שהתה בבית. בשנת 2008 נשפט למאסר עולם, ומאז הוא מרצה את עונשו ב"בית סוהר סנטה רוזה" שבצפון פלורידה.
ב-26 באוקטובר 2020 נפטר ג'ונסון, בגיל 65.
הטבח בפוסטאוואם
הטבח בפּוּסְטַאוַואם (בהונגרית: A pusztavámi tömeggyilkosság) התרחש ב־16 באוקטובר 1944, במהלכו ירתה יחידת וואפן אס. אס. בכל אנשי פלוגת שירות העבודה (שירות של עבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי) שהייתה מורכבת מרופאים, רוקחים ומהנדסים הונגרים-יהודים. הפלוגה הוקמה במקור ביולשבה (כיום כפר בדרום מזרח סלובקיה) והועברה לפוסטאוואם. מספר הקורבנות היה 199, לפי מקורות אחרים 216. פוסטאוואם הוא כפר בצפון מערב הונגריה בן כ-2,500 תושבים, קרוב לדנובה ולגבול עם סלובקיה. חלק ניכר מתושביו היו גרמנים אתנים ילידי ואזרחי הונגריה.
מהלך האירוע.
פלוגת שירות העבודה הוצבה בכפר פוסטאוואם, כאשר ב־15 באוקטובר 1944 ניתנה פקודה לצבא ההונגרי על ידי עוצר הונגריה מיקלוש הורטי להשעות את הלחימה בכוחות הסובייטים, חברי פלוגת שירות העבודה פירשו את המצב כסיום המלחמה וחגגו את האירוע. אולם בסופו של אותו יום, פרנץ סלשי ראש מפלגת צלב החץ (המפלגה הפשיסטית-נאצית ההונגרית) הדיח את הורטי ותפס את השלטון במדינה בעזרת גרמניה. השתתפותה של הונגריה במלחמת העולם השנייה נמשכה.
במצב שהשתנה, חלק מאנשי היחידה החליטו לברוח בהסכמתו שבשתיקה של סגן לאסלו תרמן, מפקד היחידה. התושבים המקומיים (שבחלקם היו כאמור ממוצא אתני גרמני ודיברו גם גרמנית) שצידדו בגרמנים דיווחו ליחידת הוואפן אס. אס. בסקשפהרוואר כי פרץ "מרד יהודי" בכפר. בבוקר שלמחרת, ב-16 באוקטובר, יצאה פלוגת וואפן אס. אס. לפוסטאוואם. מפקדו הקים בית משפט שדה צבאי, ואחרי כעשר דקות של "משפט" הכריז על היהודים חברי היחידה כאשמים בגין "מרד" וגזר על כולם עונש מוות. על אף מחאתו של תרמן, היהודים המורשעים הועברו במשאיות למכרה חול סמוך, שם הופשטו מבגדיהם ונורו למוות. בגדיהם חולקו בין האוכלוסייה המקומית. הגופות נקברו יומיים לאחר מכן על ידי יחידה אוקראינית. המקורות השונים ציינו את מספר הקורבנות: ברשימה אחת מופיעים 199 שמות, בעוד שמקור אחר דיווח על 216 נרצחים. הקורבנות הוצאו מהקבר בשנת 1947 והובאו למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הליך נגד האשמים.
הטבח נחקר על ידי הז'נדרמריה כבר באוקטובר 1944, אך התיק נסגר על ידה בטענה שהמבצעים היו אנשי הצבא הגרמני. בשנת 1946 נפתח הליך בעניין הטבח ההמוני ב"בית המשפט של העם" שהוקם בהונגריה אחרי המלחמה לצורך הבאתם לדין של פושעי מלחמה. במסגרת תביעה זו הורשעו ארבעה אנשי הפולקסבונד (הפולקסבונד (בגרמנית: Volksbund), בשמו המלא Volksbund der Deutschen in Ungarn, כלומר "התאחדות עממית של הגרמנים ההונגרים" שהיה ארגון של המיעוט הגרמני בהונגריה, שנוסד בשנת 1938)). הארבעה נכחו בהוצאות להורג, רך לא היה ברור אם הם היו מעורבים בטבח עצמו. בזמן המשפט כל הארבעה כבר הצליחו לברוח מהונגריה. גם נגד סגן תרמן הוגש כתב אישום, אך בסופו של דבר זוכה לאחר שהתברר כי לא היה לו כל תפקיד בטבח. נגד חיילי הוואפן אס. אס. עצמם לא נפתח תיק.
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו או רמפות היהודים היו רציפי רכבת, שאליהם הגיעו הרכבות אשר הובילו בשנים 1940-1944 יהודים ובני עמים אחרים לקראת רציחתם במחנות אושוויץ. ברציפים אלו ערכו הגרמנים את הסלקציה של המגיעים כדי לקבוע מי מהם יירצח ומי מהם יישלח לעבודת כפייה. מרבית המשולחים ברכבות נרצחו בתוך זמן קצר.
הרמפות שימשו גם כאתרים להעמסת רכבות באסירי המחנה, שהועברו ממנו למחנות אחרים.
הרמפות.
מוזיאון אושוויץ-בירקנאו מונה שלוש רמפות רכבת ששירתו את מחנות אושוויץ בשנות פעולתם.
הרמפה הראשונה.
הרמפה הראשונה הייתה ממוקמת בקרבת המחנה הראשי, אושוויץ I. היא פעלה בכל שנות פעולת המחנה אך שירתה בעיקר את המחנה הראשי. אליה הגיע המשלוח הראשון של אסירים לאושוויץ ב-14 ביוני 1940 - 728 איש שהגיעו מטרנוב. מאוחר יותר הגיעו אליה משלוחים של פולנים ויהודים. היא גם שימשה לתחבורה שוטפת של אסירי המחנה הראשי, שהועסקו בבניית מפעל בונה-ורקה ממזרח למחנות אושוויץ.
הרמפה השנייה.
הרמפה השנייה נבנתה לקראת הפעלת שלב הרציחות ההמוניות במחנה בירקנאו. כינויה היה Alte Judenrampe (רמפת היהודים הישנה). היא הופעלה באביב 1942 בשטח פתוח בין מחנה אושוויץ I לבין מחנה בירקנאו (). במקום הוקם רציף עץ באורך של כ-500 מטר, שהוחלף בהמשך ברציף מבטון. זרקורי חשמל האירו את הרציף בשעות הלילה. הרמפה פעלה עד מאי 1944. למקום זה הובאו לסלקציה כחצי מיליון יהודים וכן משלוחים של צוענים. היהודים הגיעו מצרפת, בלגיה, הולנד ויוון. אלו שנדונו להשמדה צעדו או הוסעו מהרמפה מרחק של כחצי קילומטר אל שער מחנה בירקנאו, וממנו המשיכו אל מתקני ההשמדה.
לאחר המלחמה נהרסה רמפת הבטון והפסים נעקרו. לימים הונחו בסמוך למקומם פסים חדשים, שעליהם ניצבים כיום קרונות מאלו ששימשו לשילוחים למחנה. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, 27 בינואר 2005, נחנך לידם מיצג זיכרון קבוע לאירועים שהתרחשו ברמפה.
הרמפה השלישית.
הרמפה השלישית (Judenrampe) היא הרמפה שמוקמה בתוך מחנה בירקנאו, מעבר לשערו המפורסם ובקרבה הרבה ביותר למתקני ההשמדה. היא הרמפה הידועה ביותר בין השלוש בזיכרון הציבורי. הקמת הרמפה החלה ב-1943 והיא הופעלה במאי 1944, לאחר השלמת מסעף רכבת מאתר הרמפה השנייה אל תוך מחנה בירקנאו. הוא הוקמה במועד לקראת גירוש מאות אלפי יהודי הונגריה להשמדה באושוויץ, אשר נעשה במהירות רבה בחודשים מאי-יולי 1944. בסך הכל הובאו לרמפה זו כחצי מיליון יהודים - מהונגריה, מגטו לודז', ממחנה טרזיינשטט וכן מסלובקיה.
הרמפה פעלה עד שלהי 1944, מועד בו הופסקה פעולת מתקני ההשמדה במחנה.
מסעף הרכבת מרמפת היהודים הישנה ועד לשער מחנה בירקנאו סולק ואיננו קיים עוד ברובו, למעט קטע קצר לפני השער עצמו.
הסלקציה.
הרכבות שהביאו את המגורשים היהודים נעצרו ברמפה שהייתה בשימוש באותו זמן. כשנפתחו הדלתות של קרונות הבהמות שומרי האס. אס. קראו בקול רם ליהודים בתוך הקרונות לרדת מהם. אנשי האס. אס. ואנשי קומנדו-קנדה (בגרמנית: Aufräumungskommando, שעליו הוטל לטפל ולמיין ברכושם של היהודים שהגיעו למחנה) באו למקום, והיהודים נגררו למטה. היה עליהם להשאיר את כל חפציהם ברכבת.
הסלקציה נוהלה על ידי רופאי ה-SS. כל המגורשים הועמדו בשורות, גברים ונערים בנפרד ונשים וילדיהן הקטנים משני המינים בנפרד. המגורשים מוינו על פי מראה וחלקם נשאלו לגבי גילם. רוב האנשים בטווח הגילאים 16–45 נחשבו מסוגלים לעבוד. כאשר הרופא לא הצליח לקבוע בבירור אם האדם כשיר לעבודה, הוא שאל על מחלות אפשריות והחליט על בסיס התשובה. רופאי הסלקציה הרגילה היו ד"ר יוזף מנגלה, ד"ר היינץ תילו, ד"ר אדוארד וירטס, וכן ויקטור קפסיוס שדיבר גם הונגרית. המגורשים שנמצאו מחוץ לתחום הגילאים המתאים לעבודה - ילדים וזקנים, למעט כמה חריגים - נרצחו בתאי הגזים בתוך שעות.
בחלק מהמקרים ננקטה פרוצדורה שונה: מנגלה היה זקוק למשל לרופאים (בעיקר לפתולוגים), ולכן הם הופרדו מהמגורשים האחרים, ואלו מתוכם שדיברו גרמנית (כמו מיקלוש ניסלי) שוכנו במחנה.
במיטה עם מדונה
Madonna: Truth or Dare (בעברית: במיטה עם מדונה; ידוע מחוץ לצפון אמריקה כ-"In Bed with Madonna") הוא סרט תיעודי-בדיוני על חייה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, במהלך סיבוב ההופעות "Blond Ambition World Tour". הסרט זכה להצלחה רבה כאשר גרף 29 מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט הדוקומנטרי המצליח ביותר אי פעם (עד הסרט "באולינג לקולומביין" שיצא בשנת 2002) ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בעקבות הצלחת הסרט הוציאה מדונה בשנת 2005 את הסרט תיעודי השני שלה "אני הולכת לספר לכם סוד", שצולם ובוים באופן דומה לזה של הסרט הראשון והיה מבוסס גם על סיבוב הופעות. הסרט זכה לביקורות חיוביות כאשר באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 86 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 28 ביקורות אם כי היא קיבלה מועמדות לפרס פטל הזהב בקטגוריית "השחקנית הגרועה ביותר".
תקציר.
הסרט נפתח יום אחרי המופע האחרון של סיבוב ההופעות עליו מבוסס הסרט. לאחר מכן הסרט חוזר אחורה בזמן אל המופע הראשון ביפן שם מדונה מתקלת בקשיים טכנית עקב מזג האוויר ומבינה שאולי זה לא היה רעיון נכון לעשות את המופע בזמן הגשום ביותר ביפן. מדונה נכנסת לדיכאון אך מתנחמת בעובדה שתעלה את המופע בצפון אמריקה כפי שקיוותה אך גם בצפון אמריקה מדונה נתקלת בקשיים כאשר היא סובלת מבעיות בקולה.