קבוצת התיירים הגיעה לאחד ממקווי המים בשמורה, המשמשים את החיות לשתייה. בעודם יושבים ברכב הספארי הם צפו וצילמו מצידו השני של האגם עדר תאואים הניגש למים. בזמן שהעדר מתקרב לשפת האגם, התאואים מבחינים לפתע בקבוצת אריות שאורבים להם בין השיחים. האריות מזנקים לעבר התאואים שמתפזרים לכל עבר, ומצליחים ללכוד תאו צעיר שמועד אל תוך המים. בזמן שהאריות מנסים למשוך אותו החוצה מן המים, מופיע לפתע תנין היאור שאוחז בתאו בשיניו ומנסה למשוך אותו פנימה אל המים. לבסוף התנין נסוג, האריות מצליחים לזכות בתאו ומתכוננים לטרוף אותו, אך העדר מתארגן מחדש ומסתער על האריות בנגיחות ובעיטות. לאחר מאבק קצר, התאו הצעיר מצליח להימלט כאשר העדר המסתער רודף אחרי האריות הבורחים.
הסרטון המתאר את הקרב הנדיר הועלה לאתר YouTube בשנת 2007 והפך במהרה לאחד הסרטונים הפופולריים באינטרנט שצבר למעלה מ-85 מיליון צפיות. בעקבות כך, הסיפור על הקרב בקרוגר הופיע בעיתונים רבים ברחבי העולם וב-2008 יצר ערוץ הנשיונל ג'אוגרפיק סרט תעודי על המקרה.
איסאק אוקורונקבו
איסאק אוקורונקבו (באנגלית: Isaac Okoronkwo; נולד ב-1 במאי 1978 באבה שבניגריה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הבלם. בדרך כלל שיחק במרכז ההגנה, אך היה יכול לשחק גם משמאל וגם מימין, וגם בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים.
אוקורונקבו התחיל את הקריירה שלו בפ.צ. לאגוס לפני מעברו למועדון הטופ הניגרי יוליוס ברגר. במולדת שיחק גם באנימבה ואיווניאנוו נאציונלה. המועדון הראשון שלו מחוץ לניגריה היה א-ריאן הקטרי, שם הוא שיחק עונה אחת ואז חזר לאיווניאנוו נאציונלה מכיוון שא-ריאן לא יכל להרשות לעצמו להחזיק אותו. מאוחר יותר איסאק שיחק 2 עונות בשריף טירספול. בקיץ 2001 חתם בשחטאר דונצק. בשחטאר הוא זכה באליפות המדינה, פעמיים קבוצתו הייתה סגנית הטורניר ופעם זכתה בגביע הלאומי. אוקורונקבו שיחק גם בליגה האירופאית ובליגת האלופות. אחרי שחוזו עם שחטאר פג, מועדונים מגרמניה כמו שאלקה 04 ובורוסיה מנשנגלדבך ניסו להחתימו, אך בסופו של דבר הוא עבר לוולברהמפטון האנגלי שלפני זה העפיל לפרמייר ליג. אוקורונקבו השתתף באנגליה רק ב-7 משחקים, קבוצתו ירדה שוב ליגה והוא החליט לעזוב. אחרי זמן מה בלי מועדון, איסאק חתם חוזה עם אלניה ולדיקווקז, שם שיחק עונה אחת שבסופה המועדון עזב את ליגת העל. בדצמבר 2005 עבר למועדון הכדורגל מוסקבה, שם שיחק 4 עונות. אוקורונקבו נבחר במועדון לשחקן המצטיין של עונת 2006 יחד עם הקטור בראקמונטה. במרץ 2010 חתם לשנה ברוסטוב. אחרי עונה מוצלחת שלו בקבוצה הוא האריך את החוזה לעוד שנתיים וחצי.
נבחרת לאומית.
שיחק בנבחרת הצעירה של ניגריה, השתתף באולימפיאדה 2000 שם הגיע עד לרבע הגמר. לראשונה הופיע במדי הנבחרת הבוגרת ב-13 בינואר 2001 במשחק מול נבחרת זמביה. שיחק בגביע אפריקה לאומות 2002 ו2004, בשניהם נבחרתו סיימה שלישית. במונדיאל 2002 שיחק בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בשלב הבתים, שאותו לא הצליחה לעבור.
חיותה דביר
חיותה דביר היא קריינית ועורכת מוזיקלית בקול המוזיקה וקול ישראל.
ביוגרפיה.
חיותה דביר גדלה בחיפה בשכונת נווה שאנן. הייתה חברה בשלישיית פיקוד צפון יחד עם חוה אלברשטיין, מירי פליקס ואפי נצר כמנהל המוזיקלי. השלישייה, שהייתה שלישיית הבנות הראשונה בצה"ל, הוקמה בשנת 1966, הפיקה שתי תוכניות ופורקה בסופה.
דביר היא בוגרת האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בכינור. עבדה, בין היתר, כמורה למוזיקה בבית שמש בשנות השבעים והייתה זמרת במקהלת רינת.
חיותה דביר עורכת את קונצרט אתנחתא מ-1989. זהו פרויקט הדגל של קול המוסיקה, שאותו היא עורכת ומפיקה בשידור שבועי ישיר. עורכת גם תוכנית שבועית "אורחים באולפן" שבה היא מארחת מלחינים ומבצעים ישראליים. דביר ידועה בשמירתה הקפדנית על הגיית העברית.
בשנים 1995 ו- 1996 קיבלה תעודת הוקרה מאקו"ם ומהמועצה לתרבות ואמנות על תרומתה לקידום הפקה של יצירות של מלחינים ישראלים. בשנת 2005 זכתה בפרס העובד המצטיין בקול ישראל.
לור אדלר
לור אדלר (בצרפתית: Laure Adler; נולדה ב-11 במרץ 1950) היא היסטוריונית, עיתונאית, סופרת, עורכת ומפיקה צרפתית.
ביוגרפיה.
לור קלוזה (Laure Clauzet) נולדה בקן בירת מחוז קלבדוס לאב מהנדס אגרונום. גדלה בעיר אבידג'ן שבחוף השנהב. בגיל 17 שבה לצרפת וסיימה את לימודיה לבגרות. ב-1968 פגשה את האתנולוג פרד אדלר, שלימים הפך לבעלה הראשון. מאוחר יותר נישאה למפיק של תחנת הרדיו "פראנס קולטור", אלן ויינשטיין. היא איבדה ילד, ובהמשך כתבה ספר בנושא האבל בהוצאת גלימר.
לאחר שסיימה תואר שני בפילוסופיה, כתבה תזה בהיסטוריה המוקדשת לפמיניסטיות של המאה ה-19. ב-1974 החלה לעבוד ברדיו הציבורי "פראנס קולטור" ובין השנים 1981-1987 הייתה למשתתפת קבועה בתוכניתו של מישל פולק "זכות התגובה".
ב-1989 מינה אותה נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ליועצת תרבות. ב-1993 החלה להופיע בטלוויזיה ובמשך 4 שנים הנחתה את תוכנית הדיונים הלילית "מעגל חצות" עבור הערוץ France 2. מאוחר יותר הנחתה את ירחון הראיונות "רישיון לחשוב" בערוץ הטלוויזיה ארטה. ב-1997, לאחר ששיתפה פעולה עם הוצאות הספרים פיו, דנואל ופלון, החלה לעבוד עבור הוצאת גראסה כאחראית מאמרים ומסמכים.
ב-1998 פרסמה אדלר את הביוגרפיה של מרגריט דיראס. אלן וירקונדלה האשים אותה ב"רמאות אינטלקטואלית" ובכך שהיא יצרה גרסה "יד שנייה" מעבודתו ומעבודתם של סופרים ועיתונאים אחרים כמו כריסטין בלוט-לבארר, ללא הערות שוליים או ציטוטים. למרות ההתעלמות המוחלטת מהאשמותיו של וירקונדלה, החל מההוצאה השלישית הוכנסו על ידי גלימר הערות שוליים וציטוטים. באותה שנה מונתה למנהלת האוסף "חלוקת הידע" בהוצאת האוניברסיטה הצרפתית.
בשנים 1999-2005 כיהנה כמנהלת "פרנס קולטור". בתקופה זו שינתה אדלר לחלוטין את תדמיתה ואת לוח השידורים של התחנה, על אף מחאות עוינות מצד מספר ארגוני מאזינים, עיתונאים ומפיקים של התחנה. בדצמבר 2005 עזבה את "רדיו פראנס" כדי להצטרף לקבוצת "לה מרטינייר" כמנהלת תחום ספרות ומסמכים של הוצאת Editions du Seuil. בדצמבר 2006 פוטרה מתפקידיה.
במרץ 2007 חתמה עם עוד 150 אינטלקטואלים על טקסט הקורא להצביע עבור סגולן רויאל, "נגד ימין של התנשאות" ובעד "שמאל של תקווה". ב-2008 לימדה היסטוריה של נשים ושל פמיניזם במכון למדע המדינה פריז.
כיום מנחה אדלר את התוכנית Studio Théâtre ב"פראנס אנטר". כמו כן היא מנחה את התוכנית הספרותית "טרופיזם" בערוץ הטלוויזיה France Ô ואת התוכנית Hors-Champs ב"פראנס קולטור". היא חברת מועצת המנהלים של Théâtre de la Ville בפריז ושל אוניברסיטת אביניון וחברת מועצת הפיקוח של העיתון לה מונד. בנוסף, אדלר מנחה יחד עם ברונו רסין את התוכנית "מעגל ה-BnF", בשיתוף עם Le Magazine Littéraire ומשנת 2009 היא חברה בחבר השופטים של פרס הספרייה הלאומית של צרפת (BnF).
ספרים.
מסות.
(חיי היום-יום בבתי הבושת בין 1830 - 1930)
(נשים מחוץ לרעלה, צילומים של איזבל אשראגי)
("יפי לילות העולם" מאת מרגריט דיראס, טקסטים נבחרים ומוערים על ידי לור אדלר
אולאודה אקוויאנו
אולאודה אקוויאנו (Olaudah Equiano), שנודע גם בשם גוסטבוס ואסה (Gustavus Vassa; בסביבות 1745, ממלכת הארדרה באפריקה – 31 במרץ 1797, לונדון) היה עבד משוחרר שקנה בכספו את חירותו. תמך בלונדון בתנועה הבריטית לביטול העבדות. האוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה בשנת 1789, סייעה בעקיפין לחקיקת החוק לסיום סחר עבדים 1807, בבריטניה ובמושבותיה.
ביוגרפיה.
אולאודה אקוויאנו נולד בכפר של בני שבט האיבו הנמצא בניגריה של היום (בעבר ממלכת הארדרה), וגדל במשפחה בעלת מעמד, כבנו של צ'יף בכיר. כילד נחשף לתרבות האפריקאית הטבעית, שכללה מזון מיוחד, לבוש אופייני, ריקודים ומנהגים ייחודיים. בהיותו כבן 11 נחטף ביחד עם אחותו הצעירה בידי אפריקאים מכפר אחר במחוז.
אקוויאנו ואחותו נחשפו לראשונה לאדם הלבן, תוך שהם עוברים מיד ליד ומכפר לכפר. בשלב מסוים הופרד אקוויאנו מאחותו, התגלגל בין סוחרים בתוך היבשת, הובא אל החוף, ונמכר לסוחרי עבדים טרנס אטלנטיים ממוצא אירופאי. אלו, במסגרת תהליך המכונה מעבר הביניים, העלו את אקוויאנו, ביחד עם 244 עבדים אפריקאים נוספים, על ספינה שחיכתה בנמל ניגרי, חצתה את האוקיינוס האטלנטי והביאה את העבדים לאיים הקריביים. אקוויאנו ומספר עבדים נוספים נשלחו לקולוניה הבריטית וירג'יניה, ושם הוא נרכש על ידי קצין בצי הבריטי, מייקל פסקל, אשר העניק לו את השם גוסטבוס ואסה, על שם גוסטב הראשון, מלך שוודיה. היחס לעבדים בווירג'יניה באותה תקופה היה אכזרי, והם נענשו בחומרה ולעיתים תוך שימוש ברסן ברזל כדי לחסום את פיהם.
כעבד של קצין בצי הבריטי, אקוויאנו הוכשר כימאי, ובמהלך מלחמת שבע השנים נגד צרפת נסע זמן רב יחד עם בעליו. אקוויאנו רכש את חיבתו של פסקל, ששלח אותו לגיסתו בבריטניה, שם למד בבית ספר קרוא וכתוב. אקוויאנו המיר את דתו לנצרות, ובפברואר 1759 הוטבל בכנסיית סנט מרגרט.