איינר וגרדה נפגשו בלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות, ונישאו ב-1904. הם טיילו ברחבי אירופה, ולבסוף השתקעו בפריז, שם היו לחלק מהחברה הבוהמיינית, ומנו בין חבריהם רקדניות, שחקנים, אמנים, ודמויות אחרות מעולם האמנות והתרבות.
השחקנית המפורסמת אנה לארסן הזמינה אצל גרדה דיוקן. יום אחד היא לא יכלה להגיע לשבת עבור הציירת, אז גרדה הלבישה את איינר בגרביונים ונעלי עקב כדי לדגמן בשבילה, ושתוכל להמשיך בציור. גם בפעם השנייה שלארסן לא הצליחה להגיע, היא הציעה להשתמש באיינר כמודל. כשבסוף היא בכל זאת באה, היא מצאה את איינר בלבוש נשי מלא, כולל פאה, ואמרה בהתלהבות: "אני מצהירה עליך כילדונת שלי. עם שם יפה ומוזיקלי במיוחד - נגיד 'לילי'. מה דעתך על לילי?"
השם לילי אכן מצא חן בעיני איינר, כמו גם השמלה והפאה והאביזרים הנלווים, ולימים, הפרסונה של לילי הפכה לחלק מחיי איינר. לילי הייתה לדוגמנית האהובה על גרדה, שבינתיים עשתה לעצמה שם בציוריה של נשים יפהפיות עם עיני שקד מלאות הבעה. כשהתגלה שהמודל לציורים אלה היא לילי, עולם האמנות הגיב בזעזוע.
עם הזמן, לילי הפסיקה להיות פרסונה שנעטית מדי פעם, ואיינר הזדהתה באופן מוצהר כאישה טרנסג'נדרית. אך זהותה עדיין לא הייתה ידועה לכל, וכשגרדה ולילי יצאו יחד לאירועים ציבוריים, גרדה הייתה מציגה את לילי כאחותו של איינר. אחרי שנים שחייה כלילי, ב-1930 היא החליטה לעבור ניתוח לשינוי מין, השנייה בהיסטוריה לעשות כן. הראשונה לעבור תהליך וגינופלסטי הייתה דורה ריכטר, והצלחת הניתוח שלה יצרה גלים תקשורתיים, שגרמו ללילי להחליט גם לעבור את הניתוח. מיד לאחר הניתוח, מכיוון שלא היו כבר בעל ואישה, מלך דנמרק כריסטיאן העשירי ביטל את נישואיהן באוקטובר 1930. לילי סבלה מסיבוכים מהניתוח, בו ניסו להשתיל לה גם רחם, ומתה ב-1931 כתוצאה.
שנותיה האחרונות.
בשנת 1931, גרדה, שהייתה הרוסה ממותה של לילי, נישאה לפרננדו פורטה, שהיה קצין, טייס ודיפלומט איטלקי, ושהיה צעיר ממנה בעשר שנים. השניים עברו לגור במרוקו, שם המשיכה וגנר ליצור אמנות. היא התגרשה מפורטה בשנת 1936, לאחר שסחט ממנה את חסכונותיה במרמה, וחזרה לדנמרק ב-1938. התערוכה האחרונה שלה הוצגה ב-1939, כאשר עבודותיה כבר לא היו במודה. וגנר, שחייתה לבד בשלב זה, החלה לשתות בכבדות, והתפרנסה ממכירת גלויות עבודת ידה.
גרדה נפטרה ב-28 ביולי 1940, בפרדריקסברג שבדנמרק, בהיותה בת 54.
סיפורה בספרות ובקולנוע.
במהלך השנים, הסיפור של לילי וגרדה צבר ססטוס קאלט בדנמרק ובעולם. בעקבות פרסום ספרו של דייוויד אברסהוף, "הנערה הדנית", בשנת 2000, יצירות האמנות שלהם התגלו מחדש, והוצגו בתערוכות וכן נמכרו במכירות פומביות בהצלחה. תערוכה מיוחדת של גרדה וגנר הוצגה במוזיאון ארקן לאמנות מודרנית ב-2015, ובינואר 2017 יצאה התערוכה לסבב עולמי.
"הנערה הדנית" היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם לכתריסר שפות. בסרט באותו השם שיצא ב-2015, וגנר גולמה על ידי אלישיה ויקנדר, שזכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. את לילי גילם השחקן הבריטי אדי רדמיין. הסרט ספג ביקורת על טשטוש ההיסטוריה המעשית של אישה טרנסג'נדרית בשם ארוטיזציה שלה, בשל השמטת חלק מהעובדות ההיסטוריות, ועל היותו מבוסס על ספר פיקטיבי במקום על הסיפור האמיתי של הדמויות האמיתיות, גרדה ולילי. בנוסף, הסרט עורר סערה בקהילת הלהט"ב, אשר התנגדה לבחירת גבר סיסג'נדר לגילום דמות טרנסג'נדרית. נושא המיניות של גרדה אינו מוזכר בסרט או בספר.
בפברואר 2016, זכתה אליסיה ויקנדר בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור גילום דמותה של וגנר בסרט.
טיגריס (יעקב פינס)
"טיגריס" (1954) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי יעקב פינס.
תיאור.
נושא ההדפס הוא דמות של טיגריס על רקע שטוח. סביב הדימוי מופיעה מסגרת שחורה, התוחמת את התיאור. העבודה מציגה את השפעת האמנות היפאנית על פינס בבחירת הנושא ובשימוש בטכניקת "איריס", המשלבת שני צבעים על לוח ההדפסה המתמזגים ביניהם. אולם, בשונה מאמנות זו פינס בחר להשתמש בהקצרה של הטיגריס, שרגלו הקדמית שלוחה אל עבר הצופה, ושדמותו מועצמת בשל כך.
ההדפס נוצר בשנת 1954 בטכניקה של חיתוך עץ. פינס יצר את לוח ההדפסה בחיטוב של לוח עץ לבוד ובשתי מהדורות, שהודפסו ללא שימוש במכבש. הראשונה כללה 38 עותקים שהודפסו בצבע שחור מלוח אחד. המהדורה השנייה נדפסה ב-22 עותקים וכללה גם הדפסה של לוח הדפס נוסף של צבע (איריס) ברקע הדימוי. הדימוי שימש כסמל לגן החיות של אוקלנד, ארצות הברית.
ההדפס הוצג בתערוכת עבודותיו של פינס בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי. בשנת 1954., בשנת 1985 הוצג בתערוכת יחיד שערך מוזיאון ישראל לפינס, ובשנת 2015 הוצגה הגרסה השחורה בתערוכה "בצלאל החדש: ההשפעה הגרמנית על האמנות הישראלית" בבית הרמן שטרוק.
נמר (יעקב פינס)
איברהים אבו דיה
צפיפות מסה
1070-1079 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1079 - 1070 לפני הספירה
חימוש משוטט
חימוש משוטט (באנגלית: Loitering munition; מכונה גם: כטב"ם מתאבד) הוא קטגוריה מתפתחת של מערכות נשק, שבמסגרתה מערכת נשק "משוטטת", כלומר נעה סביב אזור מוגדר מראש בחיפוש אחר מטרה על בסיס מאפיינים מוגדרים מראש, רוכשת את המטרה, ותוקפת אותה באמצעות התרסקות ופיצוץ החימוש על המטרה, תוך כילוי החימוש.
חימוש משוטט הוא קטגוריית ביניים בין טילי שיוט לבין כלי טיס בלתי מאוישים תוקפים.
חימוש משוטט יעיל מאוד נגד מטרות מוסתרות הנגלות לפרקי זמן קצרים, ותנועתו הממושכת מאפשרת לו יכולת לברירת מטרות.
מאפיינים.
המשימה העיקרית של חימוש משוטט היא רכישת מטרה בזמן שוטטות, ואז תקיפה של המטרה באמצעות התרסקות ופיצוץ החימוש על המטרה. התקיפה מכלה את החימוש, ולכן מכונה לעיתים "תקיפה מתאבדת".
בעוד שחלק מטילי השיוט, כגון טיל הטומהוק, הם בעלי יכולת שיטוט ויכולת חישה ושליטה מרחוק, משימתם העיקרית היא תקיפה ולא רכישת המטרה. כמו כן, יכולת השהייה של טילי שיוט במהירות נמוכה למשך זמן ארוך מוגבלת יחסית למערכות המוגדרות כמשוטטות.
לעומת זאת, בעוד כטב"ם (כולל רחפן) יכול להתרסק בכוונה על ידי מפעילו על מטרה בתקיפת "קמיקזה", ועל רובם ניתן לזווד חומר נפץ, אין אלו עונים להגדרת חימוש משוטט, שכן מטרתם העיקרית היא נשיאת אמצעי חישה ו/או תחמושת (אשר תשוגר אל המטרה) תוך חזרת הכטב"ם בסוף המשימה לבסיסו. כך לפי הגדרת צבא ארצות הברית נדרש הכטב"ם להיות מערכת רב-פעמית, בניגוד לחימוש המשוטט המתכלה. בנוסף, הכטב"ם לרוב אינו מותאם לתקיפת התאבדות, הצלילה שלו אינה שקטה, לעיתים קרובות הוא חסר מצלמות הפונות לכיוון הטיסה (שכן בשימוש קלאסי כטב"מ מצלם את מה שמתחתיו), הוא חסר ראש קרב המותאם למשימה, ועלותו הכספית תהיה לרוב גבוהה מהמתאים לשימוש חד-פעמי.
חימושים שנבנו למטרה זו מראש הם בעלי יכולות טיסה, שליטה ובקרה, התקני תקיפה, ואמצעי חישה מתקדמים יותר. יש חימושים משוטטים המשתמשים במפעיל אנושי כדי לאתר מטרות ואילו אחרים, כגון הארופ, יכולים לתפקד באופן עצמאי ולחפש וליזום תקיפות ללא מעורבות מפעיל לאחר השיגור.
קיימים אמצעי תחמושת משוטטת היכולים לחזור מהמשימה אם לא בוצעה תקיפה, ולנחות חזרה אצל המפעיל, כדוגמת: שרקרק – בעל מצנח לנחיתה, והארופ ורתם – שהם בעלי יכולת לנחות. במערכות אחרות, כגון הארפי, אין אפשרות לחזרה, והחימוש מושמד במקרה שאין רוכשים מטרה בזמן השוטטות.
פיתוח.
במסגרת תהליך פיתוח של תחמושת משוטטת ייעודית ניתן להתאים את המאפיינים הייחודיים לביצועי מערכת זו: ראש קרב מותאם למשימה, שלב תקיפה שקט, מהירות צלילה גבוהה, אופטימיזציית טיסה - יכולת זמן שהייה על פני טווח ו/או מהירות, עלות ייצור ורכישה המתאימים לשימוש כתחמושת חד-פעמית. מאפשר שימוש במנוע בעל חיים קצרים, וכן ברכיבים אחרים עם זמן פעולה נמוך יחסית. בחימוש משוטט ייעודי, לרוב חלק ניכר ממשקל החימוש הוא ראש הקרב המתפוצץ.
היסטוריה.
כחלק מההתמודדות נגד סוללות טיל קרקע-אוויר מהדור הראשון כגון SA-2 ו-SA-3 פותחו טילים נגד קרינה כגון AGM-45 שרייק לתקיפת סוללות נייחות. התגובה הסובייטית הייתה פיתוח סוללות טק"א ניידות כגון הSA-6 ותורת לחימה להפעלת המכ"מים של הסוללות לפרקי זמן קצרים ובלתי-תדירים, וגם זאת בעיקר כאשר היו אינדיקציות אחרות לקיום פוטנציאלי של מטרות אוויריות בטווח הסוללה. תורת הלחימה בסוללות ניידות גרמה לכך שהסוללה, שמיקומה מראש לא היה ידוע, הייתה ניתנת לגילוי אלקטרומגנטי לפרקי זמן קצרים בלבד, שבמהלכם הסוללה הייתה איום כלפי מטוסי ויילד ויזל בעלי ערך גבוה.
במבצע ערצב 19 חיל האוויר הישראלי השתמש במזל"טים ובמערכת "שמשון" (דאונים משוגרים ממטוס קרב שדימו מטרת מכ"ם גדולה יותר), לאיתור ואתגור סוללות להפעלת המכ"מים שלהם והעמסת מספר רב של מטרות על הסוללות. סוללות אלו הותקפו אז מהאוויר ומהיבשה (כחלילית) באמצעים שונים, ובהם גם טילים נגד קרינה.