למעשה עד אמצע המאה העשרים, פעולות ענישה צבאיות בתגובה לתוקפנות נחשבו לזכות של מדינה ריבונית ואף לחלק מהמשפט המנהגי. אך לפי הפרשנות המקובלת סעיפים (4)2 ו-51 למגילת האומות המאוחדות אוסרים על ביצוע פעולות תגמול. עם זאת, אין הסכמה גורפת לגבי המצב המשפטי שנוצר כתוצאה ההגילת האומות המאוחדות. לפי גישתו של ג'ון לוק, משפט הטבע אינו מאבד מתוקפו כתוצאה מאמנה בין מדינות בלא שיש גוף ריבוני שמסוגל לאכוף את האמנה: יש הרואים באו"ם גוף שאינו מסוגל לאכוף באופן מוחלט את עקרונותיו, בין היתר בגלל זכות הוטו של חמשת המעצמות, ולכן לדעתם מגילת האומות המאוחדות לא שמה קץ למשפט הטבע הקיים ביחסים בין מדינות.
הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה אסר במפורש פעולות תגמול כנגד אזרחים, אך אין לו תוקף מחייב כלפי המדינות שלא אשררו אותו.
מייקל וולצר, בספרו "מלחמות צודקות ובלתי צודקות" (1977) גרס כי מאז ומתמיד כללה "דוקטרינת המלחמה הצודקת" את מרכיב הענישה, וסבר שגם גם בעידן שלאחר כינון האו"ם מכיוון שתוקפנות היא פגיעה בחברה כולה, מדינה המגינה על עצמה מפני תוקפנות עושה זאת גם בשם כלל האנושות; ולפיכך הענשת המדינה התוקפנית - היא תפקיד המוטל על המדינות כולן. לפי גישתו של וולצר כאשר בוצעה הפרה בוטה ואכזרית של "כללי המלחמה הצודקת" ראוי להפר אותם בחזרה, כדי לחזק את ההרתעה ולהבטיח את המשך קיומם בעתיד. וולצר מנמק זאת בהצדקה תועלתנית לפיה רק כך ניתן למנוע את הידרדרות המלחמה לכדי אכזריות פרועה עוד יותר.
בישראל.
פעולות התגמול היוו מרכיב בסיסי של פעילות צה"ל ב בשנות החמישים והשישים, שבמהלכן נערכו עשרות פעולות תגמול. המובילים של מדיניות פעולות התגמול היו ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל דאז, משה דיין. ביסוד מדיניות זו הייתה גישה של "יד חזקה" כלפי הערבים, תוך הבהרה שכל פעולת חבלה או לחימה תזכה לעונש הולם, משום שדם יהודי אינו הפקר. מאחורי פעולות אלו עמדה אסטרטגיה של פגיעה באויב, כדי לגרום לו להפסיק את פעולות האיבה שלו. פעולות התגמול התבצעו כתגובה על פעולות הטרור של המסתננים.
מדיניות של פעולות תגמול מתקיימת (בלי להשתמש במושג זה) גם בפעילות צה"ל מול שלטון החמאס ברצועת עזה במאה ה-21 - פעמים רבות ירי רקטות או ירי בנשק קל מרצועת עזה לעבר ישראל נענה בתקיפה ישראלית כעבור שעות אחדות.
יוסף שריד
אריה בנדר
Vulgar Display Of Power
Vulgar Display Of Power ("הצגה בוטה של כוח") הוא אלבום האולפן השישי של להקת המטאל האמריקאית פנטרה, והשני במסגרת חברת התקליטים אטקו, שהיא חברת-בת של חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. האלבום יצא לאור ב-25 בפברואר 1992 וזכה להצלחה רבה.
לאחר שאלבומם הקודם נחל הצלחה, הלהקה המשיכה ב"Vulgar Display Of Power" עם הסגנון החדש אותו אימצו להם, סגנון הגרוב מטאל/פוסט ת'ראש. באלבום הזה ניתן להבחין בשילוב של אלמנטים יותר כבדים מבאלבום הקודם, ושימוש במקצבים יותר איטיים אך בו בזמן כבדים יותר. השירה הגבוהה שעוד הופיעה לעיתים באלבום הקודם, כזכר לשנותיהם כלהקת גלאם מטאל/הבי מטאל, נעלמה לגמרי באלבום הזה והוחלפה בצרחות בטונים גבוהים. המילים ונושאי השירים גם הם נעשו כבדים בהתאם למוזיקה, וניתן למצוא שירים כגון "Fucking Hostile" התוקף את הדת והאמונה, ואת "Hollow" המתאר התמודדות עם אובדן חבר. עוד נושאים כגון יחסים בין אנשים ואנרכיה מובאים על גבי המילים בשירים שבאלבום.
רבים מן השירים שבאלבום הפכו לקלאסיקות בתרבות המטאל ובין מעריצי הלהקה בפרט. ביניהם "Mouth for War" המצליח, הסמי-בלדה "Rise" ,"This Love", וכמובן "Walk" המפורסם.
השיר "Mouth For War" הוא שיר המטאל היחידי שנכנס ישר למצעד השירים בארצות הברית למקום הראשון. האלבום עצמו הגיע למקום ה-44 במצעד האמריקאי. ב-9 בפברואר 1993 זכה במעמד אלבום זהב, ב-7 בנובמבר 1997 במעמד אלבום פלטינה וב-7 ביולי 2004 בפלטינה כפולה.
Ĳ הוא סימן טיפוגרפי המשמש בלשון ההולנדית. יש לו מאפיינים של אות, של דיגרף, ושל ליגטורה, אולם לא ניתן להגדיר אותו כאף אחד מאלו באופן בלעדי. מבחינה פונטית הוא מייצג את הדיפתונג , אשר נשמע לאוזן הישראלית כ-אֶי.
היסטוריה.
מקורו של ĳ הוא ב-i כפולה: ii. בהולנדית של ימי הביניים השתמשו בצירוף ii לסמן הגייה ארוכה של i. מכיוון שבזמנים אלו האות i טרם נכתבה עם נקודה עליונה, קשה היה להבחין בין ii לבין u בכתב רהוט. על כן הוסיפו לצירוף ii "זנב" קטן מתחת ל-i השנייה. במאה ה-18 וה-19 לא היה כתיב אחיד לצירוף: יש שכתבו אותו כ-ĳ ויש שכתבו אותו כ-y, ולעיתים אף כ-ÿ.
מעמד טיפוגרפי.
לכאורה הצירוף ĳ הוא דיגרף. אולם מספר תכונות של הצירוף מונעות ממנו להשתייך להגדרה זו:
עם זאת, גם לא ניתן להגדיר את הצירוף כאות, משום שבמילונים מופיע הצירוף ĳ בין האותיות ih ל-ik.
ספר הטלפונים ההולנדי מתייחס לצירוף ĳ כחלופה שוות ערך ל-y מבחינת הסדר האלפביתי. כך למשל עשוי להופיע השם Bruĳm בין Bruyl ל-Bruyn.
הגייה.
בהולנדית העל-דיאלקטלית נהגה הצירוף ĳ באופן הבא:
הן הדיפתונג הבלתי רגיל והן צורת כתיבתו פותחים פתח לשיבושים רבים אצל זרים הנדרשים להגות את הצירוף. ההולנדים מודעים לכך, ובמקרים מסוימים אף החליפו את הכתיב כדי להקל על הזרים: קבוצת הכדורגל פיינורד שינתה את שמה מ-Feĳenoord ל-Feyenoord לאחר שזכתה להכרה בינלאומית, וחבר הפרלמנט פים פורטאון שינה את איות שמו מ-Fortuĳn ל-Fortuyn.
בהולנדית נקרא הצירוף ĳ בשם "אַי ארוכה" (lange ĳ) וזאת כדי להבדילו מהצירוף ei (הנקרא "אַי קצרה") או מהאות y (הנקראת "i יוונית"). על כל פנים, הגיית הצירוף ei זהה להגיית ĳ ברוב המקרים.
תכלית בתחתית
תכלית בתחתית הוא אלבום אולפן של הזמר ערן צור, אשר יצא בשנת 2000.
כל המילים והלחנים לשירי האלבום נכתבו על ידי צור, מלבד "מים גנובים" ו"לשטוף" שהולחנו על ידי יובל מסנר ו"תמונה אימפרסיוניסטית" שנכתב על ידי עמליה זיו. העיבודים נעשו בידי שלומי ברכה, דני מקוב, מרקו גורקן ויובל מסנר. באלבום השתתפו בנגינה, בקולות ובשירה מוזיקאים ושחקנים ידועים כגון אהוד בנאי, אפרת בן צור, קורין אלאל, מיטל דוהן, רונה קינן, עידן רייכל ושלומי ברכה.
האלבום זכה להצלחה גדולה ורבים משיריו הפכו ללהיטים, ובהם: "בלילות של ירח מלא", "הוא והיא", "לשטוף" והחידוש האלקטרוני ל"תמונה אימפרסיוניסטית".
שנה אזרחית
טוני ויסקונטי
אנתוני אדוארד ויסקונטי (באנגלית: Anthony Edward Visconti; נולד ב-14 באפריל 1944) הוא מפיק מוזיקלי, נגן וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה.
ויסקונטי החל לפעול בסוף שנות ה-60 כנגן וכמפיק מוזיקלי. תרומתו החשובה ביותר למוזיקה היא שיתוף הפעולה עם המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-70 (ויסקונטי עבד עם בואי גם האלבום Lodger ו-Scary Monsters (and Super Creeps) בשנת 1979 ו-1980, ועובד עמו מאז שנת 2002). ב-2013 חזר ויסקונטי לשתף פעולה עם בואי. באותה שנה הפיק את The Next Day אלבומו ה-24 של בואי, לאחר שזה האחרון פרש מעסקי המוזיקה למשך עשור, וב-2016 יצא אלבומו של בואי Blackstar. בנוסף, עבד ויסקונטי עם מודי בלוז, מארק בולאן וטי רקס, ג'נטל ג'ייאנט, מאניק סטריט פריצ'רס, לה ריטה מיצוקו ומוריסיי.
בשנים 1971-1981 היה נשוי לזמרת מרי הופקין (הזמרת הראשונה שלהקת הביטלס הפיקה) וכיום הוא נשוי למיי פנג (בת הזוג של ג'ון לנון).
המודי בלוז
המודי בלוז (באנגלית: The Moody Blues) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1964.
היסטוריה.
מקורה של המודי בלוז בעיר ברמינגהאם שבאנגליה, שם ייסדו את הלהקה מייקל פינדר וריי תומאס אליהם הצטרפו גריים אדג', ג'ון לודג' וג'סטין הייווארד. הלהקה עברה מסגנון בלוז לסגנון של פרוגרסיב רוק. אלבומה החשוב ביותר של הלהקה הוא אלבום הקונספט "Days of Future Passed" ("ימי עתיד חלפו") שיצא בשנת 1967 והכיל את להיטה הגדול "Nights in White Satin" ("לילות משי לבן"). באלבום זה שילבה הלהקה את תזמורת הפסטיבלים של לונדון תוך שיטות הקלטה חדשניות. בסוף שנות ה-60 עד תחילת ה-70, בחמש השנים 1967–1972 הוציאה הלהקה 7 אלבומים שנעו בין רוק מתקדם, פסיכדליה ורוק סימפוני.
בשנת 1973 לקחה הלהקה הפסקה מפעילות וחבריה פנו לפרויקטים אישיים, שהמפורסם שבהם הוא השתתפותו של ג'סטין הייווארד בגרסה המוזיקלית של ג'ף ויין "מלחמת העולמות".
בשנת 1977 שבה הלהקה לפעילות אך הוציאה 8 אלבומים בלבד ב-25 שנות פעילותה לאחר הקאמבק. אלבומה האחרון יצא בשנת 2003 לכבוד חג המולד ונקרא "דצמבר". בשנת 2007 יצא אלבום עם אוסף הקלטות ישנות מהשנים 1967–1970 באולפני ה-BBC.
המודי בלוז זכו להצלחה גדולה בארצות הברית, בריטניה ובשאר העולם. ב-2003 יצא אלבומם האחרון.
גריים אדג', המתופף ומייסד-שותף, הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 2021.
הנרי שלזניאק
הנרי שלזניאק (8 בספטמבר 1938, מדינת ניו יורק, ארצות הברית – 5 בנובמבר 1980, תל אביב) היה אמן, צייר, צלם ויוצר סרטים ישראלי.
ביוגרפיה.
הנרי שלזניאק (Henry Shelesnyak) נולד בשנת 1938 במדינת ניו יורק, בנם של פרופ' משה חיים שלזניאק (1909–1994), פיזיולוג, ורוזלין שלזניאק (1905–1987), ציירת. ב-1951, כשהיה כבן 13, עלה לישראל יחד עם משפחתו, שהשתקעה במכון ויצמן למדע ברחובות. את לימודיו השלים בלונדון ולאחר מכן בשנת 1960 שב ארצה והתגורר בכפר האמנים עין הוד. ב-1962 נישא לעדנה גבעוני, ולזוג נולדו שתי בנות: אילת (1965) ועדי (1969). בשנת 1966 עבר להתגורר בתל אביב, בה חי ופעל עד למותו ממחלת הסרטן בנובמבר 1980. לפרנסתו עבד בשירותי הטלפוניה של תל אביב והמרכז (משרד התקשורת).