לעומת גישה זו של הרשב"ם, הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו להלכה כי נאמנותו של האב מתרחבת גם לעצם הקביעה שילד מסוים אינו בנו; כלומר, אדם נאמן לקבוע כי ילד מסוים, שהוחזק עד היום כבנו, אינו בנו ובכך לנשל אותו מהירושה, וכך גם בנוגע למקרה ההפוך, בו אדם קובע כי ילד מסוים, שלא הוחזק עד היום כבנו, הוא בנו.
הרמב"ם מסייג קביעה זו במצב בו לילד המדובר יש ילדים, אז ההשלכות של מה שיאמר האב נוגעות לא רק לבנו שלו אלא גם לבני בנו. הרמב"ם קובע שיש חילוק בנוגע לנאמנות האב, ולהלכה הוא נאמן לקבוע שזהו אינו בנו רק לגבי ירושה, כך שלא יירש אותו, אך אינו נאמן לקבוע שזה אינו בנו לעניין יוחסין לקבוע שהוא חלל או ממזר.
גישת ביניים היא זו של הר"י מיגש, לפיה האב נאמן לקבוע שמי שהוחזק עד היום כבנו, אינו בנו, אך לא ההפך; האב לא יכול לקבוע שאדם שלא הוחזק כבנו, הוא כן בנו. הסיבה לכך היא ש"דין יכיר" מתייחס לבן, ואילו ילד זה עוד לא מוחזק כבנו של האב ולכן אין לאב נאמנות לגבי ילד זה.
נאמנות האב לעניין ממזרות.
במקום אחר הוזכרה המחלוקת בין רבי יהודה לחכמים, אף לעניין דין ממזרות, וגם בשאלה זו הם נחלקו האם נאמן האב לומר על בנו שהוא ממזר "האומר זה בני - ממזר". נחלקו הראשונים בגדר הנאמנות. לפי תוספות המחלוקת היא גם לעניין ממזרות מכל סוג שהיא. הוכחתו היא מכך שאדם נאמן לומר איזה מבניו הוא הבכור, וממילא באופן עקיף הוא גורם לכך שבית הדין יקבע שהבן האחר שעד עתה היה מוחזק כבכור אינו בנו אלא ממזר. לעומת זאת התוספות רי"ד סבור וחולק שהאב נאמן לומר שהבן הוא ממזר, רק אם הוא מודה שהוא בנו, אלא שהוא סובר שנולד באיסור גילוי עריות (האם היא קרובתו או אשת איש), אבל אם הוא אומר שהבן השני הוא שלו (וממילא הראשון הוא של אחר) אינו נאמן.
יכיר
אפולו 5
אפולו 5 הייתה הטיסה הבלתי מאוישת הראשונה של 'מודול הירח של אפולו', המודול שהנחית מאוחר יותר אסטרונאוטים על פני הירח. אפולו 5 שוגר בשנת 1968 באמצעות טיל מסוג סטורן IB.
יעדים.
מטרתה של משימת אפולו 5, הייתה בדיקת תקינותו של מודול הירח בתנאי חלל, במיוחד תקינותם של מערכת המנועים להמראה ונחיתה ויכולת ההתנתקות של שלבי ההמראה והנחיתה בשלב בו סיימו את תפקידם. מנוע הנחיתה, היה המנוע הרקטי הראשון שהופעל בחלל באמצעות מצערת.
במהלך המשימה נערך גם ניסוי "אש בחור" (Fire in the Hole - המאויר ב'סמל המשימה'), בו הובער שלב ההמראה של המנוע, כשהוא עדיין מחובר לשלב הנחיתה. הדבר נועד לדמות ביטול של הנחיתה על פני הירח עוד בטרם השלמתה.
הטיסה.
ההכנות למשימת החלל אפולו 5, התאפיינו באיחורים רבים, הגורם העיקרי לכך היה בעיות ועיכובים שונים בהכנת 'מודול הירח' לשיגור. בין היתר, במהלך בדיקות העמידות בלחץ, התפוצצו חלונות מודול הירח (LM-1) שהיו עשויות זכוכית אקרילית, בשל כך הוחלפו החלונות בלוחות אלומיניום אטום.
טיל השיגור של אפולו 5 היה הסטורן IB, טיל קטן מסטורן V, אבל כזה שביכולתו לשגר את החללית למסלול סביב כדור הארץ. כדי לזרז את השיגור, הוחלט שלא לצרף את הרגליות של מודול הירח. כמו כן בהיעדר אנשי צוות, לא הותקנה מערכת מילוט. כתוצאה מכך היה גובהו של הטיל הטעון 55 מטר במקום גובה 69 מטר בחלליות אפולו אחרות.
ב-22 בינואר המריאה אפולו 5, זמן קצר לפני השקיעה. טיל הסטורן IB פעל באופן מושלם והכניס את השלב השני ואת רכב הנחיתה על הירח (LM) למסלול של 167×222 ק"מ. לאחר שתי הקפות, אמור היה המחשב להפעיל את מנוע הנחיתה, אך בשל תקלת תכנות, נאלץ צוות הבקרה הקרקעי לעבור לתוכנית אלטרנטיבית, והפעיל את המנוע ידנית פעמיים כדי להביא את החללית למסלול המתוכנן. לאחר מכן בוצע בהצלחה הניסוי 'אש בחור'.
לאחר 11 שעות ו-10 דקות הסתיים הניסוי. השלבים היו ממוקמים במסלול נמוך מספיק עד כדי לגרום להם לצנוח באטיות ולהיכנס חזרה לאטמוספירת כדור הארץ, והשליטה על שני השלבים הושבתה. שלב ההמראה (1968-007A), נכנס לאטמוספירה כעבור יומיים (24 בינואר) ונשרף מהחיכוך האטמוספירי, שלב הנחיתה (1968-007B) נכנס לאטמוספירה כעבור 20 יום (12 בפברואר) ונפל לאוקיינוס השקט.
למרות התקלה בתכנות של מנוע הנחיתה, הוגדרה המשימה על ידי נאס"א כמוצלחת, בכך שניסתה בהצלחה את מערכות מודול הירח (LM). בשל כך בוטלה התוכנית לשלוח חללית בלתי מאוישת נוספת (LM-2) ונסללה הדרך לשיגור חללית מאוישת (LM-3) באפולו 9.
ויטה טביליסי
ויטה טביליסי (בגאורגית: თბილისის ვიტა) הייתה קבוצת כדורסל מקצוענית מהעיר טביליסי, ששיחקה בליגת העל הגאורגית וביורוקאפ.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1992 על ידי איש העסקים הגאורגי טמור דטיקשוילי ונקראה על שם הבנק שבבעלותו. החלה לשחק באותה שנה בליגת העל הגאורגית, שהוקמה במקביל. הקבוצה זכתה ב-7 אליפויות, מתוכן 6 רצופות.
בשנה השנייה להיווסדה, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה. בשנת 1999, החלו במועדון בעיות כלכליות והקבוצה שינתה את שמה לגאוטסל בעקבות ספונסר חדש.
כמו כן, המועדון השתתף במוקדמות היורוליג בעונות 1994/95, 1995/96 (הפסדים לברוצ'ני ריגה וז'לגיריס קובנה בהתאמה). בשני המקרים ללא הצלחה. ובעונת 1996/97 השתתפה בגביע האירופי ולא עברה את שלב הבתים.
בסיום עונת 2007/08, לאחר שסיימה במקום הרביעי והגיעה לחצי גמר הפלייאוף, התפרקה הקבוצה סופית. בשנת 2015 הקבוצה הוקמה מחדש והתקבלה לליגה המאוחדת של VTB.
ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1856–1929)
הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן (ברוסית: Николай Николаевич Младший; 18 בנובמבר 1856 – 5 בינואר 1929), היה בנם הבכור של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב ואלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, ובן לשושלת רומנוב.
הוא נכדו של ניקולאי הראשון, כיהן כמפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית והצי הרוסי הקיסרי בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914-1915), מה-23 באוגוסט 1915 עד מרס 1917 היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז. ב-29 באפריל (12 במאי) 1907 נישא לאנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, בנישואים הראשונים הייתה נשואה לדוכס ליכטנברג. לזוג לא היו ילדים
הייתה לו השפעה רבה על הצאר ניקולאי השני והוא סומן כמי שעתיד לרשת את הצאר, עם פרוץ מהפכת פברואר, אך לבסוף הוא סירב וכעבור זמן היגר מרוסיה לצרפת.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
ניקולאי נולד ב-18 בנובמבר) 1856 בסנט פטרסבורג שהשתייכה לאימפריה הרוסית, לניקולאי ניקולאייביץ' האב - בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
הקריירה הצבאית.
בשנת 1873 התגייס ניקולאי לצבא האימפריה הרוסית, ובמלחמה העות'מאנית-רוסית נטל חלק והתמנה עד מהרה למפקד עליון.
ב-6 במאי 1884 היה למפקד רגימנט משמרות ההוסארים, גדודי עלית בחיל הפרשים הרוסי. ב-10 בנובמבר 1890 היה למפקד החטיבה השנייה של דיוויזיית משמרות הפרשים ה-2. ב-6 במאי 1895 מונה למפקד הכללי של חיל הפרשים (תפקיד שמילא עד ה-8 ביוני 1905).
מ-1905 עד יולי 1908 היה יו"ר מועצת ההגנה הממלכתית (Совет Государственной Обороны). בתפקידו כיו"ר מועצת ההגנה ניסה כל הזמן התערב בעבודתם של שרי הצבא והצי.
ב-26 באוקטובר 1905 - במקביל לתפקידו כיו"ר מועצת ההגנה, הוא התמנה למפקד כוחות הגווארדיה הרוסית והיה למפקד המחוז הצבאי של סנקט פטרבורג.
מלחמת העולם הראשונה.
ניקולאי ניקולאייביץ' הבן היה ראש הסטאבקה הרוסית והמפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית.
באוקטובר 1914 הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש מדרגה שלישית על פועלו לחידוש וחימוש הצבא הרוסי. ב-1915 שוב הוענק לו העיטור, הפעם מדרגה שנייה, זאת בשל חלקו בכיבוש מבצר פשמישל. בקיץ 1915 לאור הכשלונות בחזית הלחימה ואי-יכולת לשנות את המצב, הוחלף על ידי ניקולאי השני.
בתפקודו במהלך המלחמה נודע כמפקד עקשן ששאף לניצחונות ולא נרתע מאימת צבאות האויב. יחד עם זאת, בקיץ 1915 קרסה החזית הרוסית במערב והוא לא ידע להתמודד עם המצב. הוא ניסה להסביר את כישלונות הצבא בשדה הקרב בנוכחות מרגלים רבים, והדבר גרם לפוגרום אנטי-גרמני במוסקבה ולחיפוש נואש אחר מרגלים בצבא ובממשל.
נציב מלכות המשנה הקווקזית.
לאחר סיום תפקידו בצבא ניקולאי נסע לטיפליס יחד עם ניקולאי יאנושקביץ', גנרל שהיה ראש המטה של המפקד העליון של צבא רוסיה הקיסרית והועזב יחד עם ניקולאי ניקולאייביץ'.
בעת שירותו בקווקז הוא הוביל את הצבא הרוסי לניצחונות בחזית הקווקזית, לכן כאשר גדלה התסיסה החברתית ברוסיה, התאספו כמה בכירי ממשל בדצמבר 1916 סנקט פטרבורג בראשות הנסיך גאורגי לבוב שהחליט להציע את תפקיד הצאר לניקולאי ניקולאייביץ' הבן, תמורת התפטרותו של ניקולאי השני. ההצעה הגיעה לידי ניקולאי ניקולאייביץ' ב-1 בינואר 1917 שביקש להרהר זמן-מה, אך לבסוף החליט לסרב.
הידיעה על פרוץ מהפכת פברואר הגיעה לאוזניו בעת פגישה עם מפקד הצי הרוסי הקיסרי, האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, בבטומי. במרץ 1917 הוא עזב את טביליסי בליווי אחיו, פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובנו רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה, נסע למוהילב כדי לתפוס את תפקיד המפקד העליון ויו"ר הסטאבקה, אך הממשלה הזמנית בראשות גאורגי לבוב סירבה להכיר בסמכותו ועד מהרה הגיש את התפטרותו.
ניקולאי נסע לקרים, שם התגורר אצל אחיו פיוטר ניקולאייביץ' בכל תקופת מהפכת אוקטובר וכיבוש חצי האי קרים בידי הגרמנים ב-1918. ב-1919, כאשר הגיעו כוחות הצבא האדום לחצי האי קרים, החליט לעזוב את אדמת רוסיה, יחד עם מריה פיודורובנה ובני משפחת הצאר ששהו בחצי האי קרים.
חייו בגלות ומותו.