ואל קמוניקה (באיטלקית: Val Camonica וגם Valcamonica ו-Valle Camonica, ובדיאלקט הקאמוני הייחודי לאזור - Al Camònega, כלומר עמק קמוניקה) הוא עמק במורדות הרי האלפים במחוז לומברדיה שבאיטליה. מקור שם העמק מלטינית - "Vallis Camunnorum" - "העמק של הקמונים", השם בו כינו הרומים את התושבים המקומיים (המכונים קמונים גם בימינו). בעמק התגלו פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים רבים ובשל כך הוכרז העמק כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה וגאולוגיה.
ואל קמוניקה הוא העמק הארוך ביותר באיטליה ובין העמקים הארוכים ביותר בהרי האלפים. העמק משתרע בכיוון כללי של צפון-דרום לאורך של כ-90 קילומטרים. גבולו הצפוני נמצא צפונית מזרחית למעבר טונלה (Passo del Tonale, גובהו 1,883 מטרים מעל לפני הים) וצפונית מערבית למעבר אפריקה (Passo dell'Aprica, גובהו 1,181 מטרים). גבולו הדרומי של העמק הוא בקורנה טרנטאפסי (Trentapassi) בסמוך לאגם איזאו (Lago d'Iseo) המצוי בגובה של 181 מטרים מעל לפני הים. שטח העמק 1,335 קמ"ר (לא כולל את ואל די סקלווה - Val di Scalve, עמק צדדי המסתיים בוואל קמוניקה, אך היסטורית ומנהלית לא שייך אליו) ומתגוררים בו 118,323 תושבים.
לאורך העמק זורם הנהר אוליו (Oglio), יובל של הנהר פו. האוליו הוא הנהר החמישי באורכו באיטליה. הנהר מתחיל בפונטה דל לניו (Ponte di Legno) במפגש היובלים פריג'ידולפו (Frigidolfo) ונרקנלו (Narcanello) ונשפך לאגם איזאו בין העיירות פיזוניה (Pisogne) ולוברה (Lovere). אל הנהר נשפכים יובלים רבים ממורדות ההרים של ואל קמוניקה, חלקם עונתיים ובמהלך הקיץ הם יבשים.
העמק שייך מנהלית לנפת ברשה ויש בו 41 יישובים. היישובים הגדולים ביותר בו הם דרפו בואריו טרמה (Darfo-Boario Terme), ברנו (Breno), אדולו (Edolo) ופונטה די לניו (Ponte di Legno). העיירה דרפו בואריו טרמה, שבה יש קרוב ל-15,000 תושבים (נתוני 2007), היא המקום המאוכלס ביותר בעמק, בעוד שהעיירה ברנו שבה יש קרוב ל-5,000 תושבים (נתוני 2007) נחשבת לבירה האדמיניסטרטיבית של העמק.
את העמק ניתן לחלק טופוגרפית לשלושה חלקים:
מתוך העמק מסתעפים עמקים רבים. החשובים שבהם הם ואל גריניה (Val grigna), ואלה די קורטנו (Valle di Corteno), ואלה די סקלווה (Valle di Scalve) וסביורה (Saviore). את העמק מקיפים רכסי הרים שבהם יש פסגות מעל ל-3,000 מטרים, בהם הר אדאמלו (Adamello) המצוי ממזרח לעמק וגובה פסגתו 3,539 מטרים.
המסלע בעמק הוא בעיקר אבן גיר ודולומיט, כאשר מסלעי הגיר של הר קונקראנה (Concarena) חוצבים סוג מיוחד של שיש המכונה אוקיאדינו (occhiadino). סוגים נוספים של סלעים בעמק הם דיוריט המכיל מעל ל-20% קוורץ המכונה טונליט משום שנמצא לראשונה באזור מעבר טונלה; מחשופים של אבן חול שפניה הוחלקו על ידי קרחונים שימשו את תושביו הקדומים ליצירת הפטרוגליפים; ומרבצים של סוג לווחה המכונה פיודה (Piode) שבעבר שימש ליצירת רעפים לגגות.
אקלים.
האקלים משתנה במידה רבה בין אזורים בעמק ותלוי בתנאים הטופוגרפיים של כל אזור, ובגובהו. כאמור העמק מתחיל בגובה של 187 מטר מעל פני הים בסביבות פיזונה ומגיע ל-1,257 מטרים בפונטה דל לניו. ככלל, האקלים הוא אקלים ממוזג שמשתנה בהתאם לחשיפה לרוח, לשמש, ולהשפעת האקלים של האזורים הסמוכים לעמק. שלג כמעט שאינו יורד בעמק, למעט בפסגות ההרים ובאתרי הסקי בהם יורד שלג רב.
ניתן לחלק את העמק לחמישה אזורי אקלים:
חי וצומח.
צומח.
ניתן לחלק את העמק לחמישה אזורי צמחייה:
קיומם של שמורות טבע נרחבות, בייחוד בחלקים העליונים של העמק, כדוגמת הפארק האזורי של אדאמלו (parco regionale dell'Adamello), והפארק הלאומי סטלביו (parco nazionale dello Stelvio), מאפשר לחיות בר רבות אזורי מחיה והן לעיתים קרובות מגיעות גם לאזורים המאוכלסים:
היסטוריה.
ההיסטוריה האנושית של ואל קמוניקה מתחילה בסוף עידן הקרח לפני כ-15,000 שנים. מניחים כי ציידים, נוודים למחצה, שנהגו לחצות את האלפים, חנו בעמק למשך תקופות קצרות. סימנים לכך הם מיקרוליתים (נתזי אבן שאורכם ורוחבם הממוצע הוא סנטימטר וחצי, ומקורם בלהב, חלק מכלי עץ או מעצם), וכן מבנים אופייניים מהתקופה המזוליתית. בתקופה הנאוליתית, עם עליית הטמפרטורות ונסיגת הקרחונים מהעמק, החלה התיישבות הקבע בוואל קמוניקה, כשהתושבים הראשונים להתנחל הגיעו משפלת הפו. עדות ליישוב בתקופה זו הוא מבנה מגורים הנמצא במצודת ברנו.
תושבי העמק כונו בתקופה הרומית קמונים (Camunni או Camuni, ביוונית: Καμοῦνοι) ועל שמם קרוי העמק. מקורם אינו ידוע. פליניוס הזקן טען כי מקורם בקבוצה אתנית הפרוטו-איטלקית המכונה אוגאניי (Euganei, ביוונית eugenēs – "נולד היטב") שמרכזה היה סביב העיר ורונה של ימינו, בעוד שסטראבון טען כי היו רטנים, כלומר מאזור רייטיה (Raetia) בשווייץ של ימינו. הקמונים חיו מציד, ממרעה ומחקלאות, ותרבותם הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הברזל. בעמק היו מכרות רבים והודות לטכניקות הפקת הברזל שהקמונים למדו מהאטרוסקים ומהקלטים, הם הפיקו ברזל וסחרו בו. עדות עיקרית לתרבותם היא העושר העצום של מאות אלפי ציורי סלע שהותירו אחריהם. הציור המפורסם ביותר, שכ-100 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" שאומץ כסמל הלאומי של לומברדיה. הקמונים פיתחו גם אלפבית, המבוסס ככל הנראה על הכתב האטרוסקי והלטיני. שרידים מהכתב הקמוני מצויים בין ציורי הסלע.
בשנת 16 לפני הספירה, בתקופת מלכותו של הקיסר אוגוסטוס, כבש הפרוקונסול הרומי פובליוס סיליו נרווה (Publius Silio Nerva) את ואל קמוניקה והקמונים צורפו לפרובינקיה רייטיה (Raetia). הנצרות הגיעה לעמק במאה הרביעית או החמישית לספירה ועדות לכך מוצאים בהרס מתקופה זו של מקומות הפולחן של הדת הקמונית המקומית והמקדשים הרומיים בעמק. עם זאת, חדירת הנצרות לעמק הייתה איטית ורק באמצע המאה ה-16, לאחר הוועידה האקומנית ה-19, ועידת טרנטו, שהתכנסה לדון בתגובת הנגד לרפורמציה, אולצו כל תושבי העמק להצטרף לכנסייה הקתולית. כחלק מהפעילות כנגד הפולחן של הדת הקמונית נערך בעמק ציד מכשפות נרחב. בין השנים 1505 ל-1510 הועלו על המוקד 54 נשים ועשרה גברים ממקומות שונים בעמק באשמת כישוף שגרם לבצורת או לפגיעה באדם ובבהמה, ורבים נוספים נכלאו. האינקוויזיציה פעלה שוב בעמק בין השנים 1518 ל-1521 ושוב הועלו על המוקד למעלה מ-60 איש שהודו בעינויים כי הפיצו דבר, גרמו באמצעות כשפים לסופות ברקים ורעמים או שהפיצו באוויר אבקה שקיבלו מהשטן שגרמה למחלתם ומותם של למעלה מ-200 אנשים.
לאחר שקרל הגדול הביס את הלומברדים בשנת 774, הוא העניק את ואל קמוניקה כמתנה למנזר העשיר של מרטין מטור. המנזר התקשה לשלוט על העמק ממרחקים ולכן עברה השליטה על העמק לבישוף של ברשה. קרבות פרצו מדי פעם בין כוחותיו לבין אלו של הבישוף של ברגאמו, שניסה אף הוא להשתלט על העמק. ב-1164 פנו התושבים לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (המכונה בארברוסה - "אדום הזקן") בבקשה לקבלת חסות לצורך הגנה מפני הבישופים של ברשה וברגאמו. הם קיבלו את חסות הקיסר במעמד של ואסלים של המלך. עם זאת נחלקה האוכלוסייה בעמק, בדומה למה שהתרחש בצפון איטליה, בין תושבי הכפרים תומכי האפיפיור המכונים "גואלפים", לתושבי העיירות והמבצרים תומכי הקיסרות המכונים "גיבלינים", מחלוקת שגלשה מדי פעם לעימותים אלימים שלעיתים השתתפו בהם כוחות מחוץ לעמק.
ב-1354 צורפה ואל קמוניקה לדוכסות מילאנו. בין 1413 ל-1454 התחוללו קרבות בין מילאנו לוונציה על השליטה בעמק. העמק עבר מיד ליד כמה פעמים, עד שבהסכם לודי, שנחתם בין מילאנו לוונציה ב-9 באפריל 1454, הועבר העמק לידי ונציה ונשאר תחת שליטתה עד 1797. ב-1796 פלש נפוליאון לאיטליה. על פי תנאי הסכם קמפו פורמיו, שנחתם בין צרפת לאוסטריה, צורף העמק למדינת החסות הצרפתית שהקים נפוליאון בצפון איטליה, רפובליקה צ'יסאלפינה, שמרכזה במילאנו. ב-1808 ניסו הקמונים תושבי חלקו הצפוני של העמק למרוד בשלטון הצרפתי, וכשלו. ב-1815 עם תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו, עבר העמק לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם התחזקות הלאומנות האיטלקית הצטרפו קמונים ליחידה הצבאית המכונה "ציידי האלפים" (Cacciatori delle Alpi) שהקים ג'וזפה גריבלדי ב-1859, והשתתפו בקרבות נגד האוסטרים במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה (אפריל-יולי 1959) שהסתיימה בתבוסת האוסטרים בקרב סולפרינו. בהסכם ציריך שנחתם ב-10 בנובמבר 1859 הועבר מחוז לומברדיה, כולל ואל קמוניקה, מידי האוסטרים לידי ממלכת סרדיניה, שנתיים לפני שהפכה לממלכת איטליה.
הסיפוח לאיטליה לא הביא שלווה לוואל קמוניקה. בשל החשש מפלישה אוסטרית, החלו האיטלקים לבצר את אזור הגבול בקצה העליון של העמק, כשהם מכינים מחפורות, סכרים וסוללות. ב-1880 נסלל במרכז העמק כביש עד למעבר טונלה, שהחליף את הדרך שעברה בעבר במרכז הרכס, וב-1908 נסללה מסילת רכבת מברשה לאדולו דרך איזאו.