מצבה של האצולה היה בכי רע. כוחותיהם הצבאיים היו או במזרח בהנהגת סולה, או עסוקים בקרבות בסמאניטים. תמיכתו של הכוח הצבאי השלישי בצפון איטליה, בראשות גנאיוס פומפיוס סטראבו, הייתה לא ברורה, ולמרות שזה הציב את מחנהו מול רומא, הוא נתן למורדים להקיף את חומותיה. צבא המורדים התפצל לשלושה חלקים, כאשר חלק אחד בראשות קינה התמקם בצד הימיני של הטיבר, חלק שני בהנהגת קווינטוס סרטוריוס התמקם בצדו השמאלי, וכוחו של מריוס התקדם במעלה החוף לכיון אוסטיה וכבש את היישובים ששוכנים עליו. לאחר שכבש את אוסטיה בזזו כוחותיו את העיר.
סטרבו נלחם למראית עין בכוחות המורדים אך לרוב לא נקט בפעולה כלשהי. בצרתה הכריזה הממשלה על נתינת זכויות האזרחים לכול הקהילות האיטלקיות שמרדו בהם (ובכך מחקו את כל הישגי הרומים במלחמה האיטלקית) מתוך תקווה לגייס לעצמם כוחות חדשים. הממשלה הצליחה לגייס בצעד זה רק כעשרת אלפים איש. בלית בררה קראו האצילים למטלוס פיוס ולצבאו בסמניום לנטוש את מלחמתו שם, ולבוא לעזרתם. מריוס וקינה, כתגובה, העניקו לסמאניטים את כל דרישותיהם הפוליטיות וגייסו לעצמם חיל עזר סמאניטי.
מריוס המשיך בטקטיקה שלו של ניתוק רומא מדרכי האספקה, וכבש את אריניום, חסם את הטיבר, וכבש את כל היישובים ששלטו על מבואות רומא ליבשה. רעב ומגפות החלו להכות בעיר רומא, בצבאות הממשלה ובכוחותיו של סטרבו, מפילים אלפים מהם. כוחות הממשלה, שתוגברו בצבאו של מטלוס ושרידי כוחותיו של סטרבו (שמת במגפה) נפגשו עם מחנה המורדים מול גבעות האלבנים האיטלקיות. אולם החיילים של צבא הממשלה הפגינו חוסר רצון מובהק להילחם ומטלוס נסוג איתם בחזרה לכיוון העיר. הצבא של מריוס וקינה הגיעו לשערי העיר, העריקות של חיילים ממחנה האצולה הלכו וגברו, ואפילו עבדי רומא החלו לברוח לצבאו של מריוס בשל ההבטחה לחירות שהבטיח להם. בלית בררה נכנעה הסיעה השלטת בעיר לפני מריוס וקינה, כאשר בקשתה היחידה היא הימנעות המנצחים מטבח דמים.
שערי העיר נפתחו וקינה צעד בראש לגיונותיו לתוכה, ואילו מריוס התעקש שיסירו מעליו את הנידוי שהטיל עליו סולה. עם הסרת החרם נכנס מריוס לעיר והחל במרחץ דמים שנמשך עשרה ימים ברומא לבדה, ובאיטליה כולה מספר חודשים. כל החשובים והבולטים בין מנהיגי האופטימטים הוצאו להורג ורכושם הוחרם. ביניהם הקונסול אוקטאוויוס, עשרות קונסולים לשעבר, עשירי רומא, מצביאים מפורסמים, בני בריתו לשעבר של גאיוס עצמו, ועוד עשרות אחרים. מריוס אפילו לא טרח להעמידם למשפט, והשתמש בפלוגות שהורכבו מעבדים לשעבר לרצוח את מיטב האצולה הרומית. מעשיו של מריוס החרידו אפילו את בני בריתו הפופולרים, קינה וסרטוריוס, אולם גם הם פחדו מידו של זה, וקינה אף בחר במריוס להתמודדות יחד איתו על הקונסולט של שנת 86 לפנה"ס.
נקמתו של מריוס הושלמה, הוא חזר לשלוט על רומא, הרג ונקם במעמד האצילים שמעולם לא קיבל אותו, והשיג את הקונסולט השביעי אליו שאף במשך 13 השנים הקודמות למאורעות הללו.
אחרי מותו של מריוס, לוקיוס ולריוס פלאקוס הפך לקונסול שני. בשנת 84 נאלץ לצאת למלחמה כנגד סולה שחזר באותה עת ממלחמתו נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס ונהרג על ידי חייליו במרד שפרץ במחנהו.
אנקין סקייווקר
קינה
קינה היא ביטוי פיוטי לאבל כבד, שיר אבל והספד הנאמר על אדם או קבוצה בעקבות מוות או חורבן. קינה שימשה במקור כסוג של משקל בשירה, אם כי נעשה בה גם שימוש כהספד הכתוב בצורה לירית, המשקף את המוות של אדם קרוב או מתאר צער באופן כללי. קינה יכולה לתאר גם משהו שנראה מסתורי או מוזר למחבר. בנוסף, קינה עשויה להיות סוג של יצירה מוזיקלית, המבוצעת בנימה של עצבות.
היסטוריה.
קינות מצויות כבר בתרבות הכנענית הקדומה. למשל בשירה האוגריתית מצויים אזכורים לקינות בהקשר של אבל על מותו של אדם קרוב או חשוב. בספרות השומרית העתיקה נשתמרו קינות רבות על חורבנם של מקדשים ושל ערים בידי אויב, ויש המשווים אותן למגילת איכה המקראית. אף במצרים העתיקה, היוותה הקינה חלק בלתי נפרד מטקס הקבורה והיא נאמרה על ידי הנשים המקוננות שהופיעו בדרך כלל בקבוצות כשהן בוכות, שרות ורוקדות ריקודי אבל.
במקורות היהודיים.
בתנ"ך.
המנהג לקונן על המת או על חורבן מופיעה רבות בתנ"ך. היו שהבדילו בין הקינה להספד וראו בהם מונחים נפרדים בעוד אחרים ראו בהם מונחים חופפים, ולשיטתם הקינה מופיעה כבר בספר בראשית כשאברהם בא "לספוד לשרה ולבכותה". המילה קינה, והפועל לקונן מופיעים לראשונה בתנ"ך בספר שמואל בקינות של דוד על שאול ויהונתן ועל אבנר בן נר. המילה קינה מופיעה גם בספר דברי הימים בקינות על המלך יאשיהו ושאר האזכורים הם בנביאים ירמיהו, יחזקאל ועמוס. בתנ"ך מופיעות גם קינות שלמות, שהנודעות בהם הם קינת דוד ומגילת איכה.
את הקינות בתנ"ך ניתן לחלק לשלושה סוגים:
בקינות בתנ"ך שכיחים המוטיבים הבאים:
היו שטענו שחרוז שבו הטור הראשון ארוך מהשני הוא מקצב האופייני לקינה המקראית, אולם אחרים שללו זיהוי זה וטענו שאין לקינה המקראית מקצב אופייני.
לאחר התנ"ך.
בן סירא בימי הבית השני, מציג את הקינה על המות כחובה המקבילה לקבורה. הוא כותב: "בני על המת הזיל דמעה, התמרר ונהה קינה. כמשפטו אסוף שארו, ואל תתעלם בגויעתם. המר בני והתם מספד, ושית אבלו כיוצא בו. יום ושנים בעבור דמעה, והנחם בעבור עוון.
גם בימי המשנה הייתה הקינה חלק בלתי נפרד מכל הלוויה. זאת ניתן ללמוד מדברי רבי יהודה במשנה על חובת הבעל בקבורת אשתו: "אפילו עני שבישראל, לא יפחות משני חלילים ומקוננת" ומהאמירה שאספקת חליל למת הוא "דבר האבד".
בתלמוד נשתמרו קינות רבות. פייטני ארץ ישראל חיברו קינות רבות. התייחד בכך במיוחד אלעזר הקליר שחיבר מעל מאה קינות על חורבן עם ישראל. גם בימי הביניים נתחברו קינות רבות על יחידים שמתו, על גזירות, במיוחד במסעי הצלב, ועל נפגעי רעידת אדמה.
קינות על גזירות צורפו לראשונה לתפילה כחלק מהקרובות לתשעה באב. בהמשך סודרו קבצים של קינות לתשעה באב.
מנהג הקינה היה נהוג גם בקרב עדות מסוימות על ידי נשים בעיקר. בקהילת יהדות מרוקו היה נהוג אצל נשים להגיע אל בית האבלים ולשיר קינות ולאחר מכן באזכרות בבית העלמין.
תנועה נצחית
מכונת תנועה נצחית או מכונת תנועה מתמדת (בלטינית: Perpetuum Mobile, "פרפטום מובילה") היא מכונה היפותטית המפיקה אנרגיה שימושית בצורה הגורמת להפרת חוקי הפיזיקה. באופן מעשי הכוונה למכונה שתבצע עבודה יעילה מבלי לצרוך אנרגיה חיצונית ללא הפסק.
מכונות תנועה נצחית הן בלתי אפשריות למימוש לפי ההבנה המדעית של ימינו. בפרט, מכונה מסוג זה תפר את החוק הראשון או את החוק השני של התרמודינמיקה. בהתאם לכך נחלקות מכונות אלו לשני סוגים:
למרות סתירת חוקי הפיזיקה הקיימים, ישנם עדיין ממציאים רבים המנסים את מזלם בתכנון מכונה שכזו.
לוקיוס קורנליוס קינא
חצי האי האפניני
חצי האי האפניני (באיטלקית: Penisola italiana) הידוע גם בשם "חצי האי האיטלקי" וגם "המגף האיטלקי", הוא אחד מחצאי האיים הגדולים באירופה. אורכו כ-1,000 קילומטרים מהרי האלפים בצפון ועד קצהו הדרומי. בחצי האי שוכנת מדינה גדולה אחת - איטליה (שמשתרעת על 99.95% מחצי-האי) ושתיים קטנות - סן מרינו וקריית הוותיקן. האי מכוסה בהרים בעלי גובה בינוני, הרי האפנינים, אשר נתנו לחצי האי את שמו. חצי האי גובל בים הטירני ובים הליגורי ממערב, בים האדריאטי ממזרח ובים היוני בדרום. מדרום לחצי האי נמצא האי סיציליה השייך לאיטליה. רבים מכנים את חצי האי "המגף" האיטלקי עקב הדמיון בין צורתו למגף. שטחו של חצי האי הוא כ-131,000 קמ"ר, וגרים בו כ-26 מיליון בני אדם בצפיפות של כמעט 200 איש לקמ"ר.
הרי האפנינים מחולקים לשלושה חלקים: האפנינים הדרומיים, האפנינים המרכזיים והאפנינים הצפוניים. אקלימו של חצי האי הוא ים תיכוני.
השם ההיסטורי איטליה לחצי האי.
האזור הגאוגרפי של חצי האי, היה קרוי היסטורית בשם איטליה. שם זה מצוי כבר בכתבי הרודוטוס (המאה חמישית לפנה"ס), כמונח גאוגרפי. בתחילה ציין השם איטליה את האזור הדרומי ביותר של חצי האי האפניני אולם עד המאה השנייה לפנה"ס כלל את כל הארץ שמדרום להרי האלפים.
פרפטום מובילה
ווילפרד אוון
הרולד מקמייקל
הרולד מקמייקל (באנגלית: Harold MacMichael; 15 באוקטובר 1882 - 19 בספטמבר 1969) היה הנציב העליון הבריטי החמישי שמונה על ארץ ישראל.
ביוגרפיה.
סר הרולד מקמייקל נולד בשנת 1882 בדרבישייר שבבריטניה. לאחר שעמד בבחינות הכניסה לשירות המדינה החל בשירותו בסודאן האנגלו-מצרית. בהמשך שירת בחבל הנילוס הכחול, עד 1915. בשנה זו התמנה למפקח בכיר בפרוביניצית ח'רטום, ומשם התקדם במעלה הדרגות של שירות המדינה. ב-1933 נתמנה למושל טנגניקה (כיום החלק העיקרי של טנזניה).
בתחילת מרץ 1938 נתמנה מקמייקל למושל עליון על ארץ ישראל. היה זה בתקופת המרד הערבי הגדול ומתחילת כהונתו מקמייקל הסתובב תחת משמר כבד, במונחים של אותם ימים.