בשנת 1509 ניצחו הפורטוגזים בקרב הימי של דיו את כוחותיהם המשולבים של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, סולטאן מגוג'ראט, סולטאן ממליוק מקהיר, סמוטירי ראג'ה מקוז'יקוד, הרפובליקה הוונציאנית והרפובליקה רגוסאן (דוברובניק). הניצחון הפורטוגלי היה קריטי לאסטרטגיית השליטה שלהם בים ההודי. הטורקים והמצרים הסיגו את חיל הים שלהם מהודו, והשאירו את הימים לפורטוגזים. מהלך זה קבע את הדומיננטיות המסחרית של פורטוגל כמעט מאה שנים, וסייע מאוד לצמיחת האימפריה הפורטוגזית. האירוע סימן גם את תחילת הדומיננטיות הקולוניאלית האירופית באסיה. קרב דיו השני בשנת 1538 סיים לבסוף את השאיפות העות'מאניות בהודו ואישר את ההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי.
למרות התקפות בלתי פוסקות, גואה הפכה למקום מושבה של ממשלת פורטוגל, בשם אסטדו דה הודו (מדינת הודו), כאשר הכיבוש קבע את יחסן של הממלכות השכנות. גוג'אראט וקליקוט פתחו שגרירויות, שהציעו בריתות ומענקים לחיזוק. אלבוקרקי החל בגואה באותה שנה את ייצוא הנענע הפורטוגזית הראשונה מהודו, וניצל את ההזדמנות להודיע ​​על ההישג.
משלחות בדרום מזרח אסיה.
באפריל 1511 הפליג אלבוקרקי למלאקה במלזיה המודרנית, הנקודה המזרחית החשובה ביותר ברשת הסחר, שם מלאיים פגשו את סוחרי גוג'ראט, סינים, יפנים, ג'וואיים, בנגלים, פרסים וערבים. מפגש שתואר על ידי טומה פירס תיאור שלא יסולא בפז. נמל מלאקה הפך לבסיס האסטרטגי להרחבת הסחר הפורטוגזי עם סין ודרום-מזרח אסיה, תחת השלטון הפורטוגזי בהודו עם בירתו בגואה.
כדי להגן על העיר הוקם מבצר חזק, ואחד השערים שלו נותר עומד. בהכרת השאיפות הסיאמיות ביחס למלאקה, אלבוקרקי שלח מייד את דארטה פרננדס למשימה דיפלומטית לממלכת סיאם (תאילנד המודרנית), שם הוא היה האירופי הראשון שהגיע, וביסס יחסים טובים בין שתי הממלכות.
בנובמבר אותה השנה, כשהוא מתוודע למיקומם של "איי התבלין" כביכול במולוקה, הוא שלח משלחת בראשות אנטוניו דה אבראו כדי למצוא אותם, והגיעה בתחילת 1512. כשהוא יצא ממלאקה, הגיע חורחה אלווארס לדרום סין בשנת 1513.
האימפריה הפורטוגזית התרחבה במפרץ הפרסי כאשר פורטוגל שלטה על סחר התבלינים עם האימפריה העות'מאנית. בשנת 1515 כבש אפונסו דה אלבוקרקי את מדינת חוואלה הורמוז בראש המפרץ הפרסי, וביסס אותה כמדינה ווסאלית. עם זאת, עדן התנגדה למסע של אלבוקרקי באותה שנה, וניסיון נוסף נעשה על ידי יורשו של אלבוקרקי לופו סוארס דה אלברגריה בשנת 1516. בסדרת בריתות משתנה שלטו הפורטוגזים בחלק גדול מהמפרץ הפרסי במאה השנים הבאות.
בהיות מוזמביק על הדרך הימית הקבועה המקשרת בין ליסבון לגואה מאז 1497, האי הפך לנמל אסטרטגי, ושם נבנה מבצר סאו סבסטיאו ובית חולים.
בשנת 1525, ספרד תחת קרל החמישי שלחה משלחת להתיישב באיי מולוקה בטענה שהם נמצאים באזור שלהם על פי חוזה טורדסיאס, מכיוון שלא הייתה גבול מוגדר בין שתי האימפריות במזרח. הסכסוך עם הפורטוגזים היה בלתי נמנע, והחל עשור של התכתשויות הדדיות. הסכם חלוקה ביניהם הושג רק עם חוזה סרגוסה (1529), שייחס את איי מולקה לפורטוגל והפיליפינים לספרד.
בשנת 1530 ארגן ג'ון השלישי את הקולוניזציה של ברזיל וחילק אותה לאזורי משנה. שניתנו לכל מי שרצה לנהל ולחקור אותם, כדי להתגבר על הצורך להגן על השטח. הצרפתים היו מבצעים פלישות לשטחים הפורטוגזים בברזיל, וכדי להגן על האינטרסים של פורטוגל נבנו העיירות הקולוניאליות הראשונות: סאו ויסנטה בחוף, וסאו פאולו. מתוך 15 האזורים המקוריים, רק שניים, פרנמבוקו וסאו ויסנטה, שגשגו. עם ההתיישבות הקבועה שהתבססה על הקמת ענף קני הסוכר ודרישות העבודה האינטנסיביות שלו שמולאו עם עבדים ילידים ואחר כך עבדים אפריקאים.
בשנת 1542 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיס קסבייר לגואה לשירותו של המלך ג'ון השלישי מפורטוגל. באותה העת פרנסיסקו זיימוטו, אנטוניו מוטה וסוחרים אחרים הגיעו ליפן לראשונה. לדברי פרנאו מנדש פינטו, שטען כי הם היו במסע זה, הם הגיעו לטנגאשימה, שם התרשמו המקומיים מכלי הנשק בשנת 1557 הרשויות הסיניות אפשרו לפורטוגלים להתיישב במקאו באמצעות תשלום שנתי, ויצרו מרכז לסחר המשולש בין סין, יפן ואירופה.
בשנת 1570 קנו הפורטוגזים נמל יפני בו הקימו את העיר נגסאקי, ובכך הקימו מרכז מסחר למשך שנים רבות.
פורטוגל הקימה נמלי מסחר במקומות מרוחקים כמו גואה, הורמוז, מלאקה, קוצ'ין, איי מלוקה, מקאו ונגאסאקי. כששמרה על הסחר מפני מתחרים אירופיים ואסיאתיים כאחד, פורטוגל שלטה לא רק בסחר בין אסיה לאירופה, אלא גם חלק גדול מהסחר בין אזורים שונים באסיה, כמו הודו, אינדונזיה, סין ויפן. מיסיונרים ישועים, כמו פרנסיס חאווייר הבסקי, עקבו אחר ההתפשטות הפורטוגזית כדי להפיץ את הנצרות הרומית-קתולית לאסיה בהצלחה מעורבת.
טכניקות השייט.
המסעות והניסיון ברציפות של הנווטים הפורטוגזים הביאו להתפתחות מהירה למדי של מדעי האוקיינוסים הפורטוגזי, שיצר אליטה של ​​אסטרונומים, נווטים, מתמטיקאים וקרטוגרפים.
אוניות.
עד המאה ה-15 הוגבלו הפורטוגלים לניווט באמצעות ספינות מטען עתיקות ששימשו באזור הים התיכון. סירות אלה היו קטנות ושבריריות, עם תורן אחד בלבד עם מפרש ריבועי קבוע ולא היו להם יכולות להתגבר על קשיי הניווט הקשורים לחקר האוקיינוס הדרומי, מכיוון שהרוחות החזקות, וזרמי האוקיינוס החזקים הגבילו את יכולותיהם. ספינות אלה קשורות לתגליות המוקדמות ביותר, כמו איי מדירה, האיים האזוריים, הקנריים ולחקירה המוקדמת של החוף הצפון-מערבי של אפריקה, דרומית עד למאוריטניה הנוכחית.
הספינה שאפשרה את השלב הראשון של התגליות הפורטוגזיות לאורך החוף האפריקני הייתה מסוג הקראוול, פיתוח המבוסס על סירות דיג קיימות. הן היו זריזות וקלות יותר לניווט, עם גודל של 50 עד 160 טון ו-1 עד 3 תרנים, עם מפרשים משולשים ומעוגלים המאפשרים תנועה. הקראוול נהנתה מיכולת התמודדות גדולה יותר. יכולת המטען והצוות המוגבלת היו החסרונות העיקריים שלהם, אך לא הפריעו להצלחתה.
עם תחילת הפלגה האוקיאנית הארוכה התפתחו גם ספינות גדולות. "נאו" היה שם נרדף ארכאי לפורטוגזית לכל ספינה גדולה, בעיקר ספינות סוחר. בשל הפיראטיות שפקדה את החופים, החלו להשתמש בהן בחיל הים וסיפקו פתחי תותחים שהובילו לסיווג הספינה על פי כוחם של התותחנים שלה. הם הותאמו גם לסחר הימי ההולך וגובר: מגודל 200 טונות במאה ה-15 ועד 500, הם הפכו לאוניות מרשימות במאה ה-16, בדרך כלל עם שני סיפונים, חרטומים נוקשים מקדימה ואחורה, שניים עד ארבעה תרנים עם מפרשים חופפים. במסעות להודו במאה ה-16 היו אוניות סוחר גדולות עם סיפון גבוה ושלושה תרנים עם מפרשים מרובעים, שהגיעו ל-2000 טון.
ניווט שמיימי.
במאה השלוש-עשרה כבר היה ידוע על ניווט בעזרת תצפית במצב השמש. לניווט השמימי, הפורטוגזים, כמו האירופאים אחרים, השתמשו במכשירי ניווט ערבים, כמו האסטרולב. היו אלה מכשירים פשוטים ויעילים. הם גם יצרו גם מכשיר למדידת המיקום בים בשיא גובה השמש וכוכבים אחרים. הצלב הדרומי הפך לסמן ניווט, כאשר הגיעו לשוט בחצי הכדור הדרומי בשנת 1471.
לשם כך השתמשו הפורטוגזים בטבלאות האסטרונומיים (Ephemeris), כלים יקרים לניווט באוקיינוסים, שהשתפרו במאה החמש עשרה. טבלאות אלה חוללו מהפכה בניווט, אפשרו לחשב קו רוחב. הטבלאות של אלמנאך פרפאטו, מאת האסטרונום אברהם זכות שפורסמו בשנת 1496, שימשו יחד עם האסטרולב המשופר שלו, את וסקו דה גמה ופדרו אלווארס קברל.
נתיבי השייט.
מלבד שייט לאורך החוף, פורטוגזים גם ביצעו משטים באוקיינוס כדי לאסוף מידע מטאורולוגי ואוקיינוגרפי (בהם התגלו הארכיפלגים של מדירה והאיים האזוריים וים סרגאסו). הידע של דפוסי רוח וזרמי הים - רוחות המסחר והזרמים האוקיאניים באוקיינוס האטלנטי וקביעת קו הרוחב, הובילו לגילוי הדרך הטובה ביותר באוקיינוס ​​חזרה מאפריקה: חציית האוקיינוס האטלנטי בקו הרוחב של האיים האזוריים, באמצעות רוחות וזרמים קבועים המסתובבים בכיוון השעון בחצי הכדור הצפוני בגלל זרימת האטמוספירה והשפעה כוח קוריוליס. אלה אפשרו לעשות את הדרך לליסבון ובכך עזרו לפורטוגלים לצאת יותר ויותר מתחום החוף - תמרון שנודע בכינוי "וולטה דו מאר".
קרטוגרפיה.
נהוג לחשוב כי יהודה קרקס, בנו של הקרטוגרף הקטלאני אברהם קרסקס, היה אחד הקרטוגרפים הבולטים בשירותו של הנסיך הנרי. עם זאת, תרשים הים הפורטוגזי העתיק ביותר שקיים הוא פורטולני שנעשה על ידי פדרו ריינל בשנת 1485 ומייצג את מערב אירופה וחלקים מאפריקה, המשקף את הגילויים שנעשו על ידי דיוגו קאו.
עם בנו, הקרטוגרף חורחה ריינל ולופו הום, הם השתתפו בייצור האטלס המכונה "לופו הום-ריינס אטלס" או "מילר אטלס", בשנת 1519. הם נחשבו כטובי הקרטוגרפים של זמנם, והקיסר צ'ארלס רצה שהם יעבדו בשבילו. בשנת 1517 מסר מנואל הראשון, מלך פורטוגל ללופו הום הסכם המקנה לו את הזכות לאשר ולתקן את כל מחטי המצפן בכלי שיט.
בשלב השלישי של הקרטוגרפיה הימית הפורטוגזית, היא מאופיינת בנטישת השפעת הרעיונות של תלמי לגבי המזרח ודיוק רב יותר בייצוג ארצות ויבשות. בולט המיפוי של פרנאו ווז דוראדו (גואה ~ 1520 - 1580) שיצא לו מוניטין כאחד הקרטוגרפים הטובים ביותר באותה תקופה.
קיבוץ יזרעאל
מנשה גניש
מנשה גניש (נולד ב־14 בדצמבר 1960) הוא קצין בדימוס בדרגת גונדר אשר כיהן כמפקד מחוז מרכז בשירות בתי הסוהר.
ביוגרפיה.
גניש נולד בזכרון יעקב, למרים (רמו) ושלום, שעלו מלוב בשנת 1949.
את שירותו הצבאי עשה בחיל ההנדסה.