"ומה אגיד לכם בעניין הארץ כי רבה העזובה וגדל השממון, וכללו של דבר כל המקודש מחברו חרב יותר מחבירו, ירושלים יותר חרבה מן הכל וארץ יהודה יותר מן הגליל, ועם כל חרבנה היא טובה מאוד, ויושביה קרוב לאלפים ונוצרים בתוכם כשלוש מאות, פליטים מחרב השולטן, ואין (הרבה) ישראל (יהודים) בתוכה, כי מעת באו התתרים (המונגולים) ברחו משם, ומהם שנהרגו בחרבם, רק שני אחים צבעים קונים הצביעה (זיכיון לעיסוק בצביעה) מן המושל, ואליהם יאספו עד מנין מתפללים בביתם בשבתות.
רמב"ן לא נח על שמריו, ועודד את הקהילה הזעירה להקים בית כנסת:
בית הכנסת הוקם בחורבה נטושה בסמוך אל הרובע היהודי.
האוכלוסייה היהודית של עכו.
בעיר עכו, בירת ממלכת הצלבנים בתקופה השנייה, נבנתה קהילה יהודית גדולה שמנתה בשיאה כארבעים אלף נפש. השפעתה של קהילת עכו הייתה רבה על העולם היהודי; כך למשל, כתב רבי שלמה בן אדרת (הרשב"א), איש המאה ה-13, בספר התשובות: "מנהג מכל חכמי ארץ ישראל וכל חכמי בבל, השואלים שאלה, לא יחתום בה שום אדם, וכך אומרים: יורונו חכמי עכו משאלת כך וכך". בקהילת עכו חברו יחדו נציגים משלושה מרכזי תרבות יהודית באותה תקופה: היהדות הארצישראלית וסביבתה באזור המזרח התיכון, יהדות חצי האי האיברי ויהדות אשכנז במרכז אירופה; היסטוריונים סוברים, כי המפגש ביניהם הניב תוצאות ברוכות רבות בספרות העברית בימי הביניים. ההיסטוריון אלחנן ריינר כתב על כך: "בעכו התוודעו חכמי אשכנז וספרד לראשונה אל יהודי המזרח ולמדו להכיר את תרבותם וספרותם ואת הדמויות הרוחניות המדריכות אותם. חשיבות רבה במיוחד הייתה לפגישתם עם אברהם הנגיד, בנו של הרמב"ם". אשר התמנה לתפקידו כנגיד הקהילה היהודית במצרים בשנת 1205.
אולם בשנת 1286 התלקח בקהילה היהודית בארץ ישראל ובמצרים פולמוס עז על משנת הרמב"ם; רבי דוד נכדו התגורר אז בעכו, והתפלמס עם המבקשים להחרימם ומניעת הפצתם, ובראשם רבי שמואל קטן, חכם שבא מצרפת; לאחר דין ודברים, הודיעו מנהיגי הקהילות במרחב הארצישראלי, הנשיאים ממשפחת ראשי הגולה, והנגידים במצרים, על תמיכתם במשנת הרמב"ם, ובכך הטביעו את חותמם על מקומה ביהדות בהמשך הדורות.
שנים ספורות לאחר מכן, נחרבה הקהילה היהודית התוססת, כאשר העיר עכו נהרסה ותושביה הומתו או נשבו ונמכרו לעבדות על ידי הכובשים הממלוכים; הממלוכים הטילו על העיר מצור ב-5 באפריל 1291, והעיר נפלה בידיהם ב-28 במאי 1291.
נוצרים לא קתולים.
מלבד הכובשים הקתולים, ישבו בארץ הרבה נוצרים שרובם השתייכו לכנסייה האורתודוקסית. נוצרים אלה היו תושבים ותיקים בארץ ישראל ושורשיהם נעוצים בתקופה הביזנטית. הנוצרים האלה נהנו מכמה זכויות יתר יחסית לאוכלוסייה המוסלמית והיהודית של הממלכה, אך נמנעה מהם הגישה לרובד העליון של החברה, והם נחשבו לנחותים יחסית לפרנקים.
הפרנקים לא הצליחו לשלב בצורה טובה אוכלוסייה זאת, בשונה ממדינות צלבניות אחרות כגון אדסה וטריפולי שם התקיים שיתוף פעולה אדוק עם הארמנים והמארונים (בהתאמה) שמונו על ידי השליטים הפרנקים למשרות בכירות בשלטון ובמקרה של הראשונים אף לחמו בצבאותיהם. לעומתן שיתוף הפעולה בין הפרנקים לנוצרים המקומיים בארץ הקודש התבסס על אינטרסים קרים, והסתכם בעיקר בהגנה של הראשונים על אדמותיהם החקלאיות של האחרונים מפשיטות, ובתמורה האחרונים סיפקו לראשונים מזון; וכן בעידוד התיישבותם של הנוצרים המזרחיים בערים הגדולות, ברבעים נטושים של מוסלמים ויהודים כפי שהיה בירושלים על מנת לאכלס אותן ולקדם את המסחר.
חוסר הנכונות לשלב את האוכלוסייה הנוצרית הפריע לממלכה לקיים קשרים אמיצים עם שתי הממלכות הנוצריות השכנות —- האימפריה הביזנטית והממלכה הקיליקית של ארמניה. כך נמנע שיתוף פעולה הדוק שיכול היה ליצור חזית אחידה וחזקה נגד המוסלמים במזרח התיכון.
היחס של אוכלוסייה זאת כלפי הממלכה היה אמביוולנטי. מחד הם מעולם לא מרדו בה וקיבלו את הסדר החדש (זאת בשונה למשל מהסלג'וקים בסוף המאה ה-11 שנגדם התקוממו תושבי ירושלים שהיו נוצרים ברובם), ובנוסף קיימו אף הסדרי הגנה עימם ולקחו חלק מרכזי בכלכלת הממלכה. מאידך הם גילו אדישות כלפי גורל הממלכה ואף חשו הקלה מסוימת כשצלאח א-דין החזיר את הדומיננטיות האורתודוקסית לכנסיית הקבר כשמינה פטריארך מזרם זה כשכבש חזרה את העיר.
על אף שתחילה רבים מהם ראו בצלבנים כמשחררים, ובירכו על היציבות השלטונית שהם הביאו לאזור, זאת לאחר כשלושה עשורים של אנרכיה בארץ (לאור המאבקים בין הסלג'וקים לפאטימים על השליטה בה); במשך מרבית הזמן היו הנוצרים המזרחיים נייטרלים בין הצדדים, ולרוב בכל פעם שנכבשה עיר על ידי אחד מהצדדים נשארו הנוצרים המזרחיים במקומם והמשיכו בשגרת חייהם. עם זאת מדיניות הרס הערים הבצורות (לרבות במישור החוף) שנקטו בהמשך הממלוכים במאה ה-13 נגד הצלבנים על מנת למנוע את חזרתם, פגעה בעקיפין גם בנוצרים המזרחים, והפך אוכלוסייה זאת לחסרת הגנה מפשיטות הנוודים והוביל לדילול מספרה בארץ באופן משמעותי.
מוסלמים.
בעת מסע הצלב הראשון טבחו הצלבנים ללא רחמים באוכלוסייה האזרחית של ארץ ישראל בכל מקום שבו הצליחו לגבור על המוסלמים. הטבח נפסק רק בשנת 1110 כשהבינו הפרנקים שאם ימשיכו כך תתרוקן הארץ מיושביה ולא יהיו להם מקורות פרנסה, כי במספרם הדל לא היה בכוחם לעבד את הקרקע ולספק את צורכי המזון של עצמם. בהמשך עם צמיחתה של אליטה מקומית ילידת הארץ השתנה היחס כלפי האוכלוסייה המוסלמית ואליטה זאת נהגה בהם באופן יחסי בסבלנות גדולה יותר, והם נהנו מחופש דת מסוים וכן נרקמו אף קשרי ידידות בינם לבין פרנקים מקומיים. דבר אשר פעמים רבות אף גרר ביקורת נגדם מאנשי הכמורה והאצולה ילידי אירופה שביקרו באזור.
המוסלמים ישבו לרוב בכפרים והיו נתונים לאוטונומיה פנימית. המס בתוצרת חקלאית הועלה לפאודל הפרנקי אדון הכפר, וראש הכפר היה אחראי על העברת המס. נטל המס לא היה כבד במיוחד, ולמעט התקופה הראשונה של שנים אחדות, האוכלוסייה המוסלמית חיה ברווחה יחסית ולא מרדה במשעבדיה.
מיעוטים קטנים.
מלבד האוכלוסיות שצוינו לעיל התגוררו בארץ ישראל בתקופה הזאת גם מספר מיעוטים נוספים: דרוזים, בדואים ושבטים טורקמנים.
הבדואים והטורקמנים היו אוכלוסייה של נוודים ונוודים למחצה. הם נעו בקשת רחבה ממצרים עד נהר הפרת בחיפוש מתמיד אחר מרעה חדש לעדריהם. הצלבנים הכירו בצרכיהם המיוחדים ואפשרו להם לעבור בשטחם ללא הפרעה תמורת תשלום עבור השימוש בשדות.
אוכלוסייה אחרת היא העדה הדרוזית שנוצרה רק דור אחד לפני בוא הצלבנים לארץ ישראל. קיים מחסור במקורות שיתארו את תולדות העדה בתקופה זו. קשה לקבוע בוודאות את מקום מושבם של הדרוזים, אך נראה שמרכז כוחם היה בלבנון.
שמעון כהנר
שמעון כהנר (כונה קָצָ'ה; 29 בדצמבר 1934 – 27 בינואר 2020) היה איש צבא ומנהל ישראלי. היה אלוף-משנה בצה"ל ושימש מנכ"ל אתר גבעת התחמושת ויו"ר העמותה העוסקת בתפעול אתר הזיכרון והנצחת מורשת הקרב שנערך במקום.
ילדותו.
קצ'ה נולד במושב רשפון והיה בנם הבכור מבין שלושה לבני הזוג אידה ואשר כהנר, עולים ציוניים מהעיר ניז'ין שבאוקראינה. הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
שירותו הצבאי.
לאחר סיום לימודיו התגייס בספטמבר 1952 והחל לשרת בנח"ל. לאחר הטירונות שירת במחלקת הנח"ל בקיבוץ נווה איתן. במהלך קורס מ"כים ב-1953 גויס על ידי חברו מאיר הר-ציון ליחידה 101, שהוקמה על ידי רס"ן אריאל שרון. כהנר השתתף בחלק ניכר מן הפעולות שביצעה היחידה, ובכלל זה במבצע כפפות משי. בהמשך השלים קורס קצינים עבר לצנחנים לגדוד 890, בעת ששרון שימש כמפקדו
. ב-1955 השתתף במסגרת שירות המילואים כמפקד מחלקה בפעולה באזור ניצנה, במהלך הקרב נפצע באורח אנוש בבטנו, שהה בשיקום במשך כחצי שנה ונותר נכה. במלחמת ששת הימים שירת במילואים כמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים "חוד החנית", ובמהלך הקרבות לשחרור ירושלים קודם לסגן מפקד גדוד. כהנר שימש כסמג"ד בשירות המילואים ולחם במלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד גדוד 48 של הצנחנים, והוביל אותו במבצע אבירי לב ובקרבות בגזרת אסמאעיליה. בהמשך פיקד על חטיבה 172 בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ובשירות המילואים שירת כסגן מפקד אוגדה.
פועלו כחקלאי.
במקביל לשירותו הצבאי, קצ'ה הקדיש את עצמו לחקלאות ועבד במשך שנים רבות בגידול הבקר של קיבוץ נווה איתן. הוא הקים את חוות הבקר של הקיבוץ באזור יהודיה ברמת הגולן והמקום כונה החווה של קצ'ה. ובהמשך גם נעשה בעלים של חוות בקר בגלבוע, שנוהלה על ידו ועל ידי בני משפחתו.
תפקידים אזרחיים נוספים.
בתפקידיו הנוספים להיותו חקלאי ואיש צבא, קצ'ה היה מזכיר ארגון מגדלי בקר לבשר, מרכז הקליטה ביישובי עמק בית שאן בעת גל העלייה הגדול בתחילת שנות ה-90, ומנכ"ל אתר גבעת התחמושת. שימש בהתנדבות כיו"ר אתר ועמותת גבעת התחמושת והיה חבר במועצה הלאומית למען הגולן ובקעת הירדן.
חייו האישיים.
קצ'ה היה חבר קיבוץ נווה איתן, והיה גם למזכירו.
נפטר ב-27 בינואר 2020 ונקבר בקיבוצו. הותיר אחריו אישה, רותי, ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
משה גת
משה גת (נולד בחיפה, 1935) הוא צייר ישראלי ואמן חיתוכי העץ.
ביוגרפיה.