במקרה של מסמכים מזהים, זיוף תעודות יכול לשמש לגנבת זהות או לטשטוש הזהות האמיתית של המשתמש במסמך המזויף. קיימות דוגמאות היסטוריות רבות לזיוף מסוג זה. באירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית השתמשו יהודים נרדפים, כמו גם חברים בארגוני מחתרת נגד הנאצים, בתעודות מזויפות אשר זיהו אותם כ"ארים", או בשמות בדויים, למשל על ידי זיוף תעודת ייחוס ארי. אחד המפורסמים שבסיפורי אימוץ זהות בדויה על ידי חבר במחתרת אנטי-נאצית הוא זה של וילי ברנדט, שהפך אחרי המלחמה לראש עיריית ברלין ולקנצלר גרמניה המערבית, כל זאת תחת שמו המחתרתי וה"מזויף". ארגוני ביון וריגול משתמשים לעיתים קרובות בזיוף תעודות כטכניקה להצגת מרגלים או לחדירה למקומות מסווגים. אדולפו קמינסקי זייף תעודות למספר ארגוני מחתרת ואופוזיציה פוליטית במהלך כ-30 שנות פעילות כזייפן מסמכים: להצלת יהודים בצרפת הכבושה, לארגון מסמכי פטור מגיוס לצבא צרפת במלחמת אלג'יריה ולטובת המוסד לעלייה ב'.
תופעת זיוף תעודות לידה למטרות זיוף גיל (לצורך גיוס או הימנעות מגיוס לצבא למשל), דרישות להכרה באבהות, דרישות להשתתפות בירושה והגדרת אדם המשתייך לקבוצה אתנית מופלית לרעה כמי שאינו משתייך לקבוצה זו, האיצה פיתוח אמצעים שונים (כגון חותמות) במטרה להקשות על פעולת הזיוף.
קיימים גם מקרים בהם רשויות רשמיות, או רשמיות למחצה, מזייפות מסמכים. בין היתר זייף המוסד לעלייה ב' סרטיפיקטים המאפשרים עלייה לפלשתינה בתקופת המנדט. אחד המקרים הבולטים הוא "מתת קונסטנטינוס", מסמך מזויף שנכתב כביכול על ידי קונסטנטינוס הגדול ומעניק לכנסייה את השליטה על האימפריה הרומית המערבית. במקרה מן השנים האחרונות, הציג המודיעין הצבאי האיטלקי מסמכים על סחר באורניום בין ניז'ר ועיראק שהובילו ליצירת לגיטימציה ציבורית לפלישה לעיראק ב-2003. מקרי פשיעה שלהם אחראים משטרים זוכים לעיתים ל"טיוח" המגובה במסמכים מזויפים. כך למשל זייף משטר יון אנטונסקו מסמכים העוסקים בפרעות יאשי ברומניה ב-1941.
לעיתים קרובות משמש זיוף על ידי רשויות ל"תעמולה שחורה". ייתכן כי מעשה הזיוף המפורסם ביותר בהיסטוריה הוא זה של הפרוטוקולים של זקני ציון. ספר בדיוני זה הוצג כ"מסמך מקורי" המתעד את כוונותיהם של היהודים להשתלט על העולם, ושימש כחומר בערה לאנטישמיות. המסמך חובר על ידי האוכרנה, משטרת הצאר הרוסי, על מנת להסית כנגד היהודים. במקרים אחרים משתמשים משטרים בזיוף מסמכים על מנת להביא לתוצאות פוליטיות רצויות מבחינתם. "מזכר טנאקה" היה בעל מטרות דומות: להציג את היפנים כמנסים להשתלט על העולם.
במקרים אחרים מבצעים פוליטיקאים או גורמים בעלי אינטרסים פוליטיים זיוף מסמכים על מנת לפגוע ביריב פוליטי. ב"פרשת ג'ול אמסטר" (ב-1949) זייף איסר בארי מסמכים שהצביעו על שיתוף פעולה בין הבריטים לבין אמסטר, איש סודו של אבא חושי, וזאת כדי לפגוע בקריירה הפוליטית של חושי.
חוק העונשין.
סעיף 414 לחוק העונשין, מגדיר זיוף כאחד מאלה:
חוק העונשין בישראל כולל סעיפים אחדים העוסקים בזיוף מסמך, וקובעים ענישה של עד שבע שנות מאסר:
סעיפים נוספים עוסקים בזיוף של בעלות על רכב או שימוש בו, וזיוף שטרי כסף, מטבעות ובולים.
מקאלן
מקאלן (באנגלית: McAllen) היא עיר במחוז הידלגו בדרום מדינת טקסס, ארצות הברית. היא שוכנת חמישה קילומטרים צפונית מהגבול עם מקסיקו, מול העיר המקסיקנית ריינוסה, בעמק ריו גראנדה, במרחק של 110 ק"מ מערבית למפרץ מקסיקו. לפי מפקד התושבים שנערך בשנת 2010 חיו במקאלן 129,877 תושבים ו-774,769 תושבים באזור המטרופוליני מקאלן-אדינבורג-מישן. מקאלן ידועה כ'עיר הדקלים' בזכות הדקלים הרבים בעיר. דקל הוא העץ המתאים ביותר במזג אוויר אקלים סובטרופי גשום השורר באזור. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 32 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 21 מעלות צלזיוס.
עד לחתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה אשר נכנס לתוקף בשנת 1994 ענפי הכלכלה העיקרים היו חקלאות ונפט. דרומית-מערבית לעיר ישנו אזור סחר חופשי.
ריבית הפרה
ריבית הפרה היא ריבית הנגבית על יתרת הקרן בהלוואה אם הלווה לא עמד בתנאיה במהלך תקופת התשלומים. הריבית תהיה לרוב גבוהה בשיעור ניכר מהריבית המקורית, ובכך היא משקפת את השינוי לרעה שנוצר בסיכון האשראי של הלווה.
התנאים שהפרתם גוררת החלת ריבית הפרה הם לרוב איחור בתשלומים או אף כשל אשראי של הלווה. עם זאת, בהלוואות מסוימות המלווה והלווה יכולים להחליט מראש על תנאים נוספים שייחשבו כהפרה. בנקים נוהגים להחיל ריבית הפרה כדי להפריד בין תרחישים שונים לסיכון האשראי שגלום בהלוואה.
מודה במקצת
במשפט העברי, מודה במקצת, הוא נתבע המודה בנכונות חלק מטענתו של התובע. התורה מחייבת נתבע שהודה במקצת להישבע על נכונות טענתו הנתונה במחלוקת עם התובע, על מנת שטענתו תתקבל כנכונה על ידי בית הדין. ואין פוטרים אותו משבועה מטעם מיגו, שהייתה לו טענה טובה יותר שיכול היה לכפור בחוב כולו, שכן קיימת לנו חזקה שאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו זה לשיטת רבה. אבל לרבי חייא זוהי גזירת הכתוב, ולכן הוא מחייב את הנתבע גם כאשר עדים מעידים על המקצת, ובזה כמובן לא שייכת החזקה אין אדם מעיז פניו, שהרי הנתבע עצמו כפר בחוב כולו.
בימינו נוהגים בתי הדין להימנע ככל האפשר מלחייב נתבע בשבועה, ולכן מקובל שבית הדין מציע פשרה בין הצדדים, בה באה לידי ביטוי העובדה שהנתבע היה מחויב עקרונית בשבועה.
המקור בתורה.
נאמר בתורה ():
בתורה שבעל פה למדו מגזרה שווה לפסוק "שְׁבֻעַת ה' תִּהְיֶה בֵּין שְׁנֵיהֶם אִם לֹא שָׁלַח יָדוֹ בִּמְלֶאכֶת רֵעֵהוּ", שהמילים: "ונקרב בעל הבית אל האלוקים" מתייחסים לחובת שבועה. כן לומדים, מהמילים "אשר יאמר כי הוא זה": שחיוב השבועה חל על אדם שאומר "כזה אני חייב ולא יותר". המלבי"ם מסביר שהמילה "הוא" משמשת בלשון ניגוד, כלומר: בניגוד לטענת התובע על סך מסוים, השומר טוען שסך קטן יותר "הוא" הפקדון.
פסוקים אלו עוסקים בפקדון, אבל ההלכה משליכה מכאן לנושאים אחרים השנויים במחלוקת בין התובע לנתבע, כגון בהלוואה. בתלמוד ובראשונים קיימת מחלוקת על דרך הלימוד והיקף הדין: רבי חייא בר יוסף סבר ש"עירוב פרשיות כתוב כאן", כלומר, הפסוק "אשר יאמר כי הוא זה", המלמד על שבועה במודה במקצת, נאמר כאן בדרך אגב, ולאמיתו של דבר הוא קשור לפרשה העוסקת בדיני הלוואה (פסוק כד שם: "אם כסף תלוה את עמי..."). על פי דעה אחרת בתלמוד, של רבי יוחנן ורמי בר חמא, הפסוק "אשר יאמר כי הוא זה" מתייחס לפרשה בה הוא כתוב, פרשת הפיקדון. לפי דעה זו הרחבת הדין גם להלוואה היא על פי לימוד בבניין אב מפקדון למלווה, מאחר שהסברה נותנת שאין הבדל ביניהם בעניין זה.
טעם חיוב המודה במקצת בשבועה.
רש"י כותב שבפקדון השומר חייב להישבע אפילו אם כפר לגמרי בטענת התובע ("כופר הכל"). הסיבה להבדל זה בין הלוואה לפקדון מוסברת בתלמוד: מאחר שהמלווה עשה טובה בהלוואתו, קיימת חזקה שאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו, ולכן הכופר בכל פטור, כי מן הסתם לא היה מעיז לכפור לגמרי בחוב אלא אם כן הצדק עמו. לעומת זאת כאשר הוא מודה במקצת ייתכן לשער שהוא מנסה להשתמט ולהתחמק באופן זמני מתשלום החוב במלואו, ולכן התורה הטילה עליו להישבע, כדי לזרז אותו לשלם הכל ומיד. אולם בפקדון המפקיד לא עשה טובה לשומר, ולכן השומר מסוגל להעיז פניו ולהכחיש לגמרי את קיומו של הפקדון, ולפיכך ראוי שיישבע אפילו כשכפר בכל. בעלי התוספות חולקים על רש"י, והוכיחו שגם בפקדון הכופר בכל פטור משבועה.
פרטי הדין.
סכום התביעה וההודאה.
במשנה נקצב ערך מינימלי לטענה שבה הנתבע כופר: שתי כסף, ואילו ההודאה צריכה להיות בערך מינימלי של פרוטה. נמצא שלקיום דין מודה במקצת התביעה המקורית צריכה להיות בסכום של לפחות שתי כסף ופרוטה. "שתי כסף" הם שתי מעות כסף, כל אחת מהן מקבילה למטבע המקראי "גרה". משקלן יחד: כשלושים ושתיים גרגירי שעורה, 1.4 גרם כסף. על פי ערך הכסף בימינו מדובר בסכום פעוט (כ- 2 ₪, נכון ל-2010), אך בימי קדם היה למטבעות אלו כח קנייה ניכר. ה"פרוטה" היא מטבע נחושת, שערכו ככסף במשקל חצי שעורה (1/40 גרם, נכון להיום - כמה אגורות חדשות).
המקור לסכום המינימלי לכפירה הוא הפסוק הנ"ל: "כי יתן איש אל רעהו כסף או כלים". מלשון הרבים "כלים" למדו חכמים שגם "כסף" האמור כאן יש בו ריבוי, שתי מטבעות כסף לפחות. סכום ההודאה לא נלמד מן הפסוק, אלא מן הדין הכללי שאין ערך לפחות משוה פרוטה.
החפצים הכלולים בתביעה.
בפסוק נמנו דוגמאות לחפצים שעליהם נסובה התביעה: כסף, כלים, בעלי חיים, ועוד. מדוגמאות אלה למדו חכמים שאין משביעים אלא על חפצים ניידים ושיש להם ערך ממוני ממשי, בניגוד לקרקע, עבדים (שהושוו בלשון התורה לקרקע במובנים מסוימים), ושטרות חוב שאין להם ערך ממשי אלא רק כאסמכתא.
רש"ר הירש מסביר טעמה של הלכה זו: השבועה איננה רק אמצעי הרתעה, אלא מובנה מסירת הדין לידי שמים, שה' יתערב ויעשה דין בחפציו של זה אם שיקר בשבועתו. ממילא, הדבר אפשרי לגבי חפצים הטפלים לאדם ונחשבים כחלק ממנו ונתונים לשימושו ואף לכילויים על ידו, אם ירצה בכך. קרקע, לעומת זאת, איננה טפלה לאדם מסוים ונעשית כחלק מאישיותו; אדרבה, הוא עושה בה שימוש זמני, עד שיעבירנה לדור הבא. כמו כן העבד הוא אישיות בפני עצמו ואי אפשר להישבע עליו כאילו היה חפץ של אדונו.
הודאה ממין הטענה.