מקורו של התג הוא בטכניקות כתיבה קליגרפיות בעט או משיכת מכחול, אשר בעזרת תגים משיגות דיוק רב יותר ומראה אסתטי יותר של האות. בשימוש בעט נובע קליגרפי לדוגמה, אם העט נמשך לאורך קו, נעצר ואז מורם, עלול להישאר כתם דיו קטן בסוף הקו. משיכת הקו הקלה בסוף הקו, היוצרת את התג, מונעת את הכתם ויוצרת סיומת יפה לאות. השימוש בתגים בקליגרפיה אופייני במיוחד בשימוש בראש עט קווי.
תגיות בשפות שונות.
תגיות קיימות בגופנים של כתבי רוב השפות לרבות עברית.
תגים בכתב סת"ם.
התגין הם סימני ההיכר הבולטים ביותר של כתב סת"ם שבו נכתבים ספרי התורה ספרי הנביאים והמגילות. לפי ההלכה היהודית יש שני סוגי אותיות מתוייגות, יש אותיות שמתוייגות בשלושה תגין ויש אותיות המתוייגות בתג אחד בלבד. בהלכה מובא הכלל הבא: האותיות שעטנ"ז ג"ץ מתוייגות בשלושה תגין, בעוד שהאותיות חי"ה בד"ק מתוייגות בתג אחד בלבד.
אחד מהדברים המורכבים שנדרש מסופר הסת"ם לדייק בהם היא כתיבת התגין באופן שלא יגעו אחד בשני.
ביטוי מפורסם המבוסס על מטלה זו הוא הביטוי: "מדקדק על קוצו של יוד" שפירושו שסופר הסת"ם נדרש לדקדק עד לפרט הקטן ביותר שזה התג היחיד של האות יו"ד (אחת מאותיות חי"ה בד"ק).
גופנים ללא תגים.
גופנים ללא תגים, המכונים גופני סנס-סריף (sans serif) התפתחו למעשה רק בעידן הדפוס המודרני. גופנים ללא תגים, המכונים גם "גותיים" מתחלקים למספר קבוצות: גרוטסקיים, נאו-גרוטסקיים, הומניסטים וגאומטרים.
גלן גראנט
גלן גראנט (אנגלית: Glen Grant) היא מזקקה בספייסייד שבסקוטלנד, המייצרת סינגל מאלט ויסקי בעל אותו השם. מכירתו בבקבוקים בסקוטלנד החלה בעשור הראשון של המאה ה-20. גלן גראנט הוא מותג הסינגל מאלט השני בגודלו בעולם(אחרי גלנפידיך) והוא הנמכר ביותר באיטליה.
רקע היסטורי.
המזקקה הוקמה בשנת 1834 על ידי האחים ג'יימס וג'ון גראנט, שהיו עד אותה תקופה מזקקים לא חוקיים ומבריחי שיכר. המזקקה נהנתה מתנאי שטח מעולים (הקרבה לנהר הספיי ומפרץ גרמאוס).
אזור התפעול של המזקקה (חלק מהמבנים המקוריים עדיין קיימים), ממוקם בחצר קטנה ובה מגדלים גמלוניים מעוצבים בסגנון הסקוטי "הברוני" שהוקמו בשנת 1880 ושימשו כמשרדים.
בשנת 1872, לאחר שנפטרו מייסדי המזקקה, ירש את המזקקה ג'יימס גראנט הצעיר (נולד ב-1847) שהיה בעל חוש עסקי מפותח.
בשנת 1931 נפטר גם גראנט הבן והוריש את המזקקה, שהפכה באותה תקופה למפורסמת בעולם, לנכדו, דאגלס מק'קזאק.
בשנת 1972 התאחדו גלנליווט וגלן גראנט עם איגוד המערבלים של היל', תומסון ושות', והפכו ל"איחוד המזקקים גלנליווט". בשנת 2006 רכשה קבוצת קמפרי את גלן גראנט.
סירטסיי
סירטסיי (באיסלנדית: Surtsey – "האי של סורט") הוא אי געשי בסמוך לחופה הדרומי של איסלנד. האי נוצר בהתפרצות געשית שהתרחשה בעומק 130 מטרים מתחת לפני הים, ופרץ מהים ב-14 בנובמבר 1963. ההתפרצות החלה מספר ימים קודם לכן ונמשכה עד ל-5 ביוני 1967 לאחר ששטח פני האי הגיע ל-2.7 קילומטר רבוע. סחיפה של גלים ורוח צמצמו בעקביות את שטח האי, ונכון לשנת 2007 שטחו הוא 1.4 קמ"ר בלבד.
האי החדש נקרא על שם ענק האש סורט מהמיתולוגיה הנורדית. במהלך היווצרותו נחקר האי באופן נרחב על ידי וולקנולוגים והיה מוקד להתעניינות רבה עבור בוטניקאים וביולוגים שבחנו את שלבי האכלוס של האי השומם בצמחייה ובעלי חיים. הפתחים התת-ימיים דרכם אירעה ההתפרצות שיצרה את סירטסיי הם חלק מהמערכת הגעשית התת-ימית של איי וסטמאנאאיאר, השוכנים על הסדק התת-ימי של הרכס המרכז-אטלנטי. בנוסף להתפרצות סירטסיי, התרחשה בארכיפלג וסטמאנאאיאר גם ההתפרצות המסוקרת של הר הגעש אלדפל באי היימאיי בשנת 1973. בהתפרצות שיצרה את סירטסיי נוצרו מספר איים קטנים נוספים, כמו יואולניר ופסגות עלומות שם אחרות, אך רובם התפוררו די מהר ושוב אינם מגיחים מעל לגובה פני הים. בשנת 2008 הוכרז האי סירטסיי כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
קודם להתפרצות.
ב-14 בנובמבר 1963, בשעה 07:15 לפי שעון איסלנד, הבחין טבחה של סירת מכמורת ששטה באזור הארכיפלג של וסטמאנאאיאר מדרום לאיסלנד, בעמוד עשן שחור בכיוון דרום-מערב. כלי השיט שינה כיוון והחל לשוט לכיוון העשן על מנת לבדוק את מקורו. הקברניט סבר תחילה כי ייתכן שמדובר בסירה העולה באש, אך משקרבו אל המקום גילו כי מדובר בהתפרצויות שמקורן בגעשיות תת-ימית.
אף על פי שההתפרצות לא הייתה צפויה מראש, היו מספר אינדיקציות לכך שהגעשיות ממשמשת ובאה. שבוע קודם לכן רשם סייסמוגרף ברייקיאוויק רעידות חלשות, אך מקורן לא היה ידוע. יומיים קודם להתפרצות מצא כלי שיט שעסק במחקר ימי כי מי הים באזור חמים מהרגיל, ובו בזמן הבחינו מספר תושבים הגרים בעיר החוף ויק אי מירדל, כ-80 קילומטרים ממקור ההתפרצות, בריח של מימן גופרתי.
ההתפרצות החלה, ככל הנראה, ימים בודדים לפני 14 בנובמבר. קרקעית הים במקום השתרעה בעומק של 130 מטרים מתחת לפני הים, ובעומק זה שותקו ההתפרצויות על ידי לחץ המים. עם זאת ההתפרצויות המתמשכות בנו אט-אט הר געש תת-ימי, ומשזה קרב אל פני הים, שוב לא יכול היה לחץ המים למנוע את המשך הגעשיות, וזו פרצה מן הים.
סירטסיי מגיח מהים.
עד השעה 11:00 ב-14 בנובמבר 1963 הגיע עמוד העשן לגובה של קילומטרים אחדים. תחילה אירעו ההתפרצויות בשלושה פתחים שונים לאורך הסדק התת-ימי, ובצהריים התאחדו עמודי העשן לכדי עמוד בודד וגדול. במהלך השבוע אירעו פיצוצים ממושכים ולאחר מספר ימים נוספים נוצר אי החדש עשוי בעיקר לבה קרושה. זה השתרע לאורך של 500 מטרים ונישא בשיאו לגובה של 45 מטרים. האי החדש נקרא על שם ענק האש סורט מהמיתולוגיה הנורדית. בהמשך התרכזו ההתפרצויות בפתח יחיד לאורך הסדק, וזרימת הלבה העניקה לאי מתווה עגלגל. עד ה-24 בנובמבר הגיע סירטסיי לאורך של 900 מטרים ולרוחב של 650 מטרים. ההתפוצצויות החזקות שהתרחשו עם מגע הלבה במי הים הקרים עיצבו את הרכבו של סירטסיי העשוי מערימה רופפת של סלעים געשיים. הסלעים נסחפו במהירות על ידי הסערות החורפיות בצפון האוקיינוס האטלנטי. עם זאת, ההתפרצויות לא פיגרו אחרי סחיפה זו, ועד חודש פברואר 1964 המשיך האי וגדל עד שהגיע לקוטר מקסימלי של יותר מ-1,300 מטרים.
ב-6 בדצמבר 1963 עלו שלושה עיתונאים צרפתים מהמגזין פרי מאטש (Paris Match) אל חופו של האי, ושהו במקום משך כ-15 דקות. פיצוצים עזים אילצו אותם לעזוב את המקום, ולאחר מכן חמדו השלושה לצון וטענו לריבונותם על האי, אך ממשלת איסלנד מיהרה להצהיר כי האי החדש שייך לה מאחר שהוא שוכן בתחום המים הטריטוריאליים שלה.
התפרצויות פריאטיות המשיכו והתחוללו באי עקב חדירת מים לסדקים הפרוצים, ואלה העיפו סלעים למרחק של עד קילומטר מהאי ושלחו ענני אפר לגובה של עד עשרה קילומטרים באטמוספירה. אולם בתחילת שנת 1964 ממדיו של האי שוב לא איפשרו למי הים להגיע אל הסדקים, והגעשיות הפכה לנפיצה פחות. בשלב זה תפסו מזרקות וזרמי לבה את מקומם של הפיצוצים העזים והיו לפעילות העיקרית בסירטסיי. פעילות זו הביאה ליצירה של שכבת סלע קשה וחסינת בליה בראשה של ערימת הסלעים הגעשיים הרופפים, וזו מנעה מהאי להישטף במהירות. ההתפרצויות לא חדלו אלא בשנת 1965, מועד בו הגיע שטחו של האי ל-2.5 קמ"ר.
ב-28 בדצמבר 1963 החלה פעילות תת-ימית 2.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לסירטסיי, וזו יצרה רכס בגובה של מאה מטרים על קרקעית הים. ההר התת-ימי קיבל את השם "סירטלה" (Surtla), אך זה לא הגיע לגובה פני הים. ההתפרצויות בסירטלה פסקו ב-6 בינואר 1964 ומאז נשחק ההר מעומק מינימלי של 23 מטרים מתחת לפני הים לעומק של 47 מטרים מתחת לפני הים.
דעיכת ההתפרצות.
הפעילות הגעשית באי עצמו פסקה ב-1965, אך בסוף חודש מאי של אותה שנה החלה התפרצות בפתח במרחק של 600 מטרים מחופו המזרחי. עד ה-28 במאי נוצר אי חדש נוסף שזכה לשם "סירטלינגיר" (Syrtlingur). ההתפרצויות בסירטלינגיר נמשכו עד תחילת אוקטובר 1965, ואילו עד ה-24 לחודש נשחק אי זה ונעלם מתחת לגלים.
במהלך דצמבר 1965 ארעה פעילות תת-ימית נוספת במרחק של 900 מטרים דרומית-מערבית לסירטסיי, ואי נוסף הופיע מעל פני הים. האי זכה לשם "יואולניר" (Jólnir) ובמהלך שמונת החודשים שלאחר מכן הגיע לגובה של 70 מטרים מעל פני הים ולשטח של 0.3 קמ"ר. גורלו של יואולניר היה זהה לזה של סירטלינגיר - ההתפרצויות פסקו ב-8 באוגוסט 1966, וכתוצאה מכך נשחק האי ונעלם אל מתחת למי הים במהלך אוקטובר באותה שנה.
לעומת זאת, האי סירטסיי זכה לתגבורת של לבה שהאטה את תהליכי הבליה, כאשר ב-19 באוגוסט 1966 התחדשו בו ההתפרצויות. קצב ההתפרצויות פחת בהדרגה וב-5 ביוני 1967 פסק כליל. החל מתאריך זה היה הר הגעש באי רדום. הנפח הכולל של הלבה שנפלטה במהלך שלוש וחצי השנים שבה היה הר הגעש פעיל נאמד בכקילומטר מעוקב אחד, והנקודה הגבוהה ביותר אליה הגיע האי נישאה לגובה של 174 מטרים מעל גובה פני הים.
מרגע שפסקה הגעשיות בסירטסיי, פחת שטח הפנים של האי בשל בליה. אזור גדול בצידו הדרום-מזרחי של סירטסיי התבלה לחלוטין, בעוד שבצידו הצפוני הופיעה לשון יבשה שזכתה לשם "נורד'ירטאנגי" Norðurtangi - "הנקודה הצפונית"). ההערכה היא כי עד שנת 1998 אבד חומר בנפח של כ-0.024 קילומטר מעוקב כתוצאה מבליה.
החיים באי.
סירטסיי הוגדר כשמורת טבע בשנת 1965 אף על פי שהר הגעש עדיין היה פעיל באותה עת. רק מדענים בודדים מורשים להגיע לאי, ואחרים יכולים לעשות זאת מהאוויר בלבד בטיסות תיירותיות שיוצאות מאיסלנד. מטרתה של ההגבלה לאפשר לרצף האקולוגי הטבעי להמשיך ולהתקיים באי ללא הפרעה חיצונית.
צמחייה.