כמו כן, כבר בינואר 1819 השיבו קהילות איטליה לפניות מהמבורג בגינוי חריף למחדשים. כותבי ההיתרים מ-1816, כולל אלה שלא נתפרסמו ב"נוגה הצדק", משכו אותם בנימוק שמכתביהם ניתנו כתשובות בעלמא ואילו המסתמכים עליהם מרדו כנגד רבני מקומותיהם. , העירה לואיס דובין, היו עוד גורמים שהמריצו את בעלי ההלכה משני צדי האלפים. ליברמן סבב ברחבי הקיסרות האוסטרית בסוף 1818 והפיץ את דעותיו, והועלה רעיון לבנות בית-כנסת דומה לזה של המבורג בבירה וינה ולמנות את אהרן חורין לעמוד בראשו. בחודשים שלאחר מכן החלה להתגבש יוזמה מצד הרץ הומברג, פרץ בר ומשכילים רדיקליים אחרים באימפריה, שעתרו אל החצר ההבסבורגית בהצעה לחוקק חוק לפיו על היהודים לאמר את תפילותיהם בשפת המדינה בלבד. כל זה הגביר את תחושת הדחיפות וחיזק את הצורך להפגין עמדה נוקשה ובלתי-מתפשרת גם מצד האיטלקים המתונים, שחלקו עתה את תחושת האיום של עמיתיהם מצפון. רבי אברהם אליעזר הלוי מטריאסט ערך מסע בחצי האי במרץ ובאפריל, מעירו ועד רגוזה, ואסף מכתבים נגד ההיכל. פסק בית דינו שנשלח להמבורג היה חריף יותר מהכרעת הבד"ץ המקומי. בעוד שזה האחרון אסר על נגינה בתפילה רק בשבת ויום טוב, מנע זאת הלוי באופן גורף.
על אותו הרקע, התכתבו ביניהם רבני מרכז אירופה. צעד מעשי שהחת"ס נקט בו מיד הייתה בקשה לרב משה מינץ לדרוש מחורין לחזור בו. הלה נכנע ללחץ ושיגר מכתב חרטה: הוא הצדיק את היתריו אך כתב כי הוא מושך אותם, שכן לא ידע על השמטת התפילות לגאולה וחשש כי הוא מעניק לכך לגיטימציה. סופר הסיר את ההצטדקות, צעד שחורין מחה עליו לאחר כמה חודשים, ודאג לפרסם את האיגרת בהבלטה.
התגובה האורתודוקסית להיכל הוכתבה על ידי שני קווי מדיניות: על אף שהסוגיה המשיחית היוותה שיקול מכריע בחומרה שייחסו לו, נושא זה היה רגיש ועשוי היה להתפרש כסותר את הנאמנות למלכות המקומית. כל דברי הגינוי בהיבט זה כללו גם הסתייגויות נרחבות בדבר כך שהאמונה בבניית המקדש בעתיד אינה סותרת כלל את הציות והכבוד לממלכות בהן יושבים היהודים עתה, ורבים הקפידו לציין כי "קהל בית חדש" והחוגים מתוכם צמח היו בעלי נטיות ליברליות, האשמה חמורה בעידן הרסטורציה. כמו כן, המבורג לא הייתה הנושא היחיד שעמד לפתחם, והיה צורך לטפל במגמת ערעור הסמכות ככלל. הגישה השלטת שהובלה על ידי החת"ס הייתה סירוב עקרוני לדון בפרטים, כל שכן על מהות האמונות, ועמידה על שימור הקיים בשלמותו תוך האשמת המחדשים ברצון לסטות מהדת. פסקי הדין שיצאו נגד ההיכל לא כוונו דווקא נגד חריגות מסוימות שנערכו בו, אלא נועדו לשלול ממנו ומכל ניסיון אחר בכיוון זה לגיטימיות באמצעות ביצור הנוהג המקובל. החותמים הרבו להתבסס על טיעונים כמו "מנהג ישראל - דין הוא" ודומים לו.
תשובה אחת שלא נכללה בקובץ השו"תים נגד בית-הכנסת הגיעה מהרב אפרים זלמן מרגליות מברודי שבגליציה. מרגליות, הרחק במזרח, לא היה מוטרד מאיום דומה לזה שהניע את עמיתיו. הוא עסק בנוהגי ההיכל באופן תאורטי מאוד, וסופר השאיר את מכתבו אצלו. באגרותיו נגד עדת קליי דגל הרב מפרשבורג בכך שההבדלים בינו למתקנים הם עקרוניים, ולא נובעים מאיסור מסוים. דווקא כדי להדגיש זאת, ציין כי כמה ממעשיהם לא היו בעייתיים במיוחד: אחת השאלות שהטרידה את המתנגדים הייתה על בסיס מה לאסור את הניגון בעוגב. החת"ס תכנן להשתית את האיסור על עצם החידוש שבכך, אך לבסוף אימץ את טיעונו של בנט כי מדובר בחוקות הגויים, קביעה ששימשה מכאן והלאה בשאלת העוגב. הם ניצבו בפני עוד בעיה: כותבי "נוגה הצדק" התבססו על תקדים העוגב בבית-הכנסת מייזל בפראג, ששימש בסוף המאה ה-17. כדי לסתור את הטענה, הצביעו המשיבים על כך שהכלי ההוא התקלקל אך המתפללים בחרו שלא לתקנו, וכי מייזל היה היחיד מבין שמונה בתי-הכנסת בעיר שהצטייד בעוגב.
באייר תקע"ט (אפריל-מאי 1819) התפרסמו בהמבורג ארבעים תשובות מעשרים ושניים רבנים ובתי-דין נגד ההיכל שנאספו בקובץ "אלה דברי הברית." המכתבים הגיעו מכל מרכז אירופה, מווינצנהיים שבאלזס במערב ועד ליסה במזרח, מאמסטרדם בצפון ועד ליבורנו בדרום. החיבור נפתח בפסק הדין של הבד"ץ המקומי שאסר לשנות חלקים בתפילה, לאמרה בלשון אחרת או לנגן בבית-הכנסת בשבת וביום טוב, גם על ידי גוי. יתר המכתבים תקפו היבטים שונים של החידושים. הכותבים גינו את המארגנים כרשעים וככופרים, וקראו למתפללים לחזור בתשובה.
המשך הפולמוס ופתרונו.
"אלה דברי הברית" לא היה הפרסום היחיד נגד ההיכל. יציאתו הביאה לגל של כתבים בעד ונגד. בניגוד לקו האורתודוקסי הרשמי, יכלו סופרים פרטיים להעלות את נושא המשיח באופן בוטה וישיר הרבה יותר. הרב אברהם לוונשטאם מאמדן הסמוכה העלה סוגיה זו באופן בלעדי בקונטרס "קץ הימים", שנדפס ב-1820, ותיאר את המתפללים בסידור לא רק ככאלה שיצאו מכלל ישראל, אלא ירדו לרמה של עובדי אלילים שאינם מאמינים בגאולה.
בתגובה ל"אלה דברי" יצא מאיר ישראל ברסלאו לקבץ את כל הפסיקות שיכל למצוא כדי להצדיק את חידושי ההיכל, כמו תפילה בלשון נכרי. הוא ערך מכתם סאטירי בשם "חרב נוקמת נקם ברית", שנוסח בסגנון דומה מאוד לזה של קובץ התשובות, והציג את מחבריו באור נלעג. הספר תיאר את הרעש והמהומה בבית-הכנסת הישן בניגוד לחדש, בו שררו סדר ויופי, והצעירים נמשכו אליו. כנגד "חרב נוקמת" נדפס "להט החרב המתהפכת" של הרב לייב רייניץ ממוראביה. לא רק אורתודוקסים מובהקים קמו נגד ההיכל וליברמן: נחמן ברלין מליסה, משכיל מתון, חיבר את הקונטרסים "כדור קטן" ו"עת לעשות" נגדם. שלום הכהן, עורכו האחרון של 'המאסף', הצטרף גם הוא לשמרנים. שד"ל הצעיר כתב את "על הערים הנדחות", פארודיה על המתחדשים, שכונתה בדיעבד "הסאטירה הראשונה נגד התנועה הרפורמית."
לקואליציית הרבנים שקמה כדי לחבר את "דברי הברית" הייתה השפעה רבה בחזיתות האחרות. פעולותיה, בהשראת החת"ס ואחרים, נחשבות לפעם הראשונה בה הופיעה היהדות האורתודוקסית ככח מאורגן. חורין התאושש, וב-1820 הוציא לאור בווינה את "דבר בעתו", בו הגן על ההיתרים שהעניק וביקר את בנט כרודף שררה. הקונטרס נועד לשכנע את שלטונות הקיסרות בצדקת דרכו של ליברמן, שעוד שהה בבירה במטרה להקים שם בית-כנסת לפי דוגמת המבורג, בראשות הרב מאראד. בתחילת 1821 הגישו דייני טריאסט ופראג, כמו גם בנט בניקלשבורג, מחאה קולנית ופנו ישירות לקיסר. באפריל התקבלה דעתם; החצר דחתה את יוזמת הומברג ובֶּר וסירבה לבקשותיו של ליברמן. הוא וחורין שבו שניהם למקומות מגוריהם. במהלך עשרים השנה הבאות הוסיף חורין לנהל יחסים מתוחים עם החת"ס, שאילץ אותו להוציא הודעות חרטה פומביות מדי פעם בפעם. ליברמן נעלם, ולפי שמועות המיר את דתו לנצרות.
'אלה דברי הברית' השפיע על שוחרי התיקונים בקהילת וינה. בבית-הכנסת החדש שנבנה בה לבסוף ב-1826 נערכו, כדברי סמט, "שינויים קלים בלבד". יצחק נח מנהיימר, הדרשן החדש, שימר את אחדות הקהל בבירה ונמנע מהתנגדות הרבנים, באמצעות החלטה שלא לאמץ את דוגמת המבורג; נוסח וינה שעיצב היה דומה מאוד למה שהנהיגה הקונסיסטוריה בווסטפליה בימיה הראשונים. מתינותו של מנהיימר נענתה במינויו של הרב אלעזר הלוי איש הורוויץ לכהן לצדו, בהמלצת החת"ס. הורוויץ התפלל בבית-הכנסת החדש.
תגובת-הנגד החריפה הצליחה לבלום את המגמה שהופיעה בהמבורג. ההיכל נותר בגדר תופעה מבודדת, ולמעט מניין קטן שהופעל מטעמו ביריד הסחר בלייפציג – דרכו יצא שמעו למרחקים – לא פשטה הדוגמה שהציב. בתי-כנסת אחרים בגרמניה וביתר אירופה אמנם אימצו חלק מהשינויים שהוביל, אך הגבילו אותם לצד הפורמלי; סידור התפילה ושאלות הדת העקרוניות שמאחוריו, ואפילו העוגב, לא התקבלו במקומות אחרים. ריב ההיכל סימן גם שינוי מגמה מצד הפרוגרסיבים בגרמניה. ההערצה ליהודי איטליה פינתה את מקומה לאכזבה מרה. השאיפה של רבים לחקותם הוחלפה בחתירה לדרך עצמאית.
סערת המאמרים מכאן ומכאן לא סיימה את הסכסוך בין יהודי המבורג. "קהל בית חדש" הוסיף לפעול, תוך שהוא מושך רבים. פרנסי הקהילה החליטו לבסוף על פתרון אחר, שהוצע על ידי אליעזר ריסר (חתנו של הרב רפאל הכהן כ"ץ ואביו של גבריאל ריסר) כבר ימים ספורים לאחר חנוכת ההיכל. הם פיטרו את הראב"ד הקשיש ושכרו רב קבוע שיחליף אותו. היה זה חכם יצחק ברנייס, רב שמרן אך בוגר אוניברסיטה, שנכנס לתפקידו ב-30 באוקטובר 1821. ברנייס אימץ חלק ניכר מסדרי הפורשים. הוא לבש מדים הדומים לכומר נוצרי ואת דרשותיו, בהן התמקד בענייני מוסר ולא בפלפול מהסוג הישן, נשא בגרמנית תקנית תחת יידיש. הוא ערך תפילות בסגנון מכובד, אסר להתנועע בפראות, לצרוח, לתקן בקול את בעל הקורא ועוד; הנהגתו השיבה לקהילה הישנה את מרבית המתפללים. אף כי ההיכל נותר פועל, העימות סביבו הסתיים. החוזה של הרב החדש אסר עליו להתערב בעניין.
הריב השני.