ב-1976 סיימה את לימודיה לתואר ראשון באנגלית באוניברסיטת לויולה בשיקגו. לאחר מכן המשיכה לתואר שני (MFA) בכתיבה יצירתית באוניברסיטת איווה, אותו סיימה ב-1978. במהלך לימודיה באיווה פיתחה את נושא היצירה שלה - חוויותיה הייחודיות בתור אישה היספאנית בתרבות זרה ברובה. לאחר לימודיה עבדה כמורה וכמדריכה לנושרים מתיכונים, ובעבודה זו נחשפה לבעיותיהם של צעירים היספאנים. בין יתר עיסוקיה שימשה גם כאמנית בבתי הספר בהם לימדה כתיבה יוצרת, וכסופרת אורחת במספר אוניברסיטאות כולל אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ואוניברסיטת אן ארבור במישיגן.
סיסנרוס מעולם לא האמינה במוסד הנישואין וחיה לבדה באושר, מכיוון שזה עזר לה בכתיבה. היא עצמה אמרה, "הכתיבה שלי היא הילד שלי ואני לא רוצה שדבר יבוא בינינו."
פעילותה המקצועית, יצירותיה, ותוארי כבוד.
סיסנרוס עוסקת במארג הזהות המסובך של אמריקאים לטינים מנקודת מבט נשית, מתוך חוויותיה כאישה אמריקאית לטינית והקשיים שאיתם התמודדה, ומהתבוננות בסביבתה ובאנשים שמקיפים אותה. מוטיב חוזר בכתיבתה הוא העיסוק בחיים משני צדי הגבול בין ארצות הברית ומקסיקו, תוך שימוש אלגורי בגבול הפיזי-מדיני כגבול בין מינים, מעמדות ומוצאים.
ב-1980 הוציאה את ספרה הראשון, "ילדים רעים", כרך שירה. ב-1984 הוציאה את הספר המפורסם ביותר שלה, רב המכר "הבית ברחוב מנגו". הספר מספר את סיפורה של אספרנזה קורדרו, המתגוררת בשכונת מצוקה. אספרנזה לא רוצה להיות שייכת, לא לשכונה שלה, ולא לציפיות הנמוכות שהעולם מצפה ממנה. הסיפור של אספרנזה הוא על ילדה צעירה שממציאה בעצמה את מה שהיא תהפוך אליו. הספר מכר למעלה משישה מיליון עותקים, וזכה בפרס הספרים האמריקני של קרן קולומבוס לשנת 1985, והוא חובה לקריאה בבתי הספר התיכוניים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1995 הוענקה לה מלגת קרן מקארתור, ובהמשך סייעה סיסנרוס ביסוד הזרוע הלטינית של קרן מקארתור, לוס מקארתורוס. היא ייסדה את קרן מקונדו, אגודה של סופרים מעורבים חברתית, ואת קרן אלפרדו סיסנרוס דל מורל.
מרת'ה וילסון
מרת'ה וילסון (באנגלית: Martha Wilson; נולדה ב-18 בדצמבר 1947) היא אמנית פמיניסטית אמריקאית, שבמהלך 40 השנים האחרונות חוקרת את הנשיות הסובייקטיבית שלה דרך צילומים, משחקי תפקידים, לבוש ותחפושות וכן וצילום וסרטונים, תוך כדי קריאת תיגר על המוסכמות החברתיות ו"חדירה" לאישיות שונות. מרתה וילסון הקימה ומנהלת מרחב אומנותי שנקרא פרנקלין פורנס אשר חוקר, מקדם ומשמר ספרות, סרטים והופעות המאתגרות את האומנות הממסדית, את תפקידי האמן בחברה וציפיות ממסדיות מהגדרת האומנות. היא זכתה במגוון פרסים על עבודתה, כגון פרס אובי בשנת 1992.
קורות חיים.
וילסון נולדה בפנסילבניה. ב-1969 היא סיימה בהצטיינות את התואר הראשון במכללת וילמינגטון באוהיו, ושלוש שנים אחר כך סיימה תואר שני בספרות אנגלית, באוניברסיטת Dalhousie, בנובה סקושייה, קנדה.
וילסון סיימה את מכללת וילמינגטון בשיא מלחמת וייטנאם, ומכיוון שהתנגדה למדיניות של הנשיא ניקסון, החליטה לעזוב את ארצות הברית ועברה לקנדה ללימודי התואר השני. באותה תקופה, וילסון עוד לא הצליחה להודות לעצמה שהיא רוצה להיות אומנית, לכן עסקה באומנות כמשהו צדדי. היא הייתה מבלה בסודיות בקולג' לאומנות מעבר לרחוב, כי, כמו שהיא מצטטת בראיון ב- BOMB, החברה שם הייתה יותר "מגניבה".
כשהרעיון שלה לתזה (בדוקטורט) נדחה, היא מצאה עבודה בקולג' לעיצוב ואומנויות.
בשנת 1974 היא חזרה לניו יורק, שם המשיכה לפתח את העבודה שלה ולתרום משמעותית לעולם האומנות הפרובוקטיבית עד היום.
בשנת 1976 היא הקימה את Franklin Furnace עם חברתה וירג'יניה, ווילובי שרפ, איתם התגוררה.
קריירה.
עבודתה.
מרתה וילסון התחילה את הקריירה שלה בשנות השבעים המוקדמות של המאה העשרים, כשהתגוררה בנובה סקושייה. עבודתה המשיכה להתפתח כשעברה לניו יורק בשנת 1974.
בשנת 1976, היא הקימה את Franklin Furnace, שמהווה מקום לשימור ידע אומנותי והצגה וחשיפה של אומנים פחות מוכרים. האתר מנסה להבין את מקומו של האומן בחברה, ומערער על מוסכמות חברתיות הנוגעות לאומנות. Franklin Furnace התחיל כמחסן בו היא התגוררה עם חברתה. לאחר שגילתה שאין הרבה מקומות בהם מוכרים ספרי אומנות, היא התחילה ליצור קשר עם אמנים ולאסוף מהם את הספרים שכתבו. באופן הדרגתי, נבנה באותו המחסן אוסף ספרי האומנות הגדול ביותר בארצות הברית. כמה שנים לאחר מכן, כאשר וילסון הבינה שיש סכנת שרפה במקום, היא העבירה את האוסף למוזאון לאומנות מודרנית (the museum of modern art) בעיר ניו יורק.
וילסון הציגה ומציגה במגוון רחב של גלריות, כמו גלריית P.P.O.W, גלריית A.I.R, מוזאון ויטני לאומנות אמריקאית וכו'. בשנת 1978, ובשנת 1983, וילסון הופיעה בערב התרומה הלאומי למלגה לאומנויות, סוכנות פדרלית עצמאית אשר מעניקה לכול האמריקאים הזדמנויות שוות להיות חלק מהקהילה האומנותית.
בשנת 2011, הוציאה וילסון ספר מקור, בו היא הציגה כמה חלקים שונים. ההופעה כאמנית, פמיניזם ועוד. חלקים מסוימים מהספר נכתבו על ידי מספר אנשים, וחלקים מסוימים נכתבו על ידה, וכן ההצגה של כל חלק.
מרג'ורי גרנה
מרג'ורי גליקסמן גרנה (באנגלית: Marjorie Glicksman Grene ; 13 בדצמבר 1910 - 16 במרץ 2009) הייתה פילוסופית אמריקאית. גרנה נחשבה למייסדת הפילוסופיה של הביולוגיה. היא התפרסמה בזכות תאוריות חדשניות, פירושים מעניינים ומשמעותיים בנושאי אקזיסטנציאליזם, אבולוציה, פילוסופיה, הגדרת מינים, זואולוגיה וביולוגיה.
גרנה כתבה כ-13 ספרים. הבולטים שבהם: "חופש נורא: ביקורת על אקזיסטנציאליזם" (1948) ו"היודע והידוע" (1966) ו"הברית הפילוסופית" (1995).
קורות חיים.
מרג'ורי גרנה נולדה ב-1910 במילווקי, ויסקוסין ונפטרה ב-2009 בלוקסמבורג, וושינגטון. היא סיימה את לימודיה ב-1931 במכללת ולסלי במרכז לזואולוגיה שם קיבלה את התואר הראשון בזואולוגיה, היא המשיכה ללמוד ונסעה לגרמניה, ולאחר מספר שנים חזרה לארצות הברית ללמוד פילוסופיה.
ב־1937 הייתה מדריכה באוניברסיטת שיקגו, שם הכירה והתחתנה עם דוד גרנה בשנת 1944. בעקבות שאיפתו של בעלה להיות חקלאי עברה אחריו מהעיר לחווה באילינו, שם התמידה לקום השכם מדי בוקר כדי ללמוד ולכתוב פילוסופיה, לפני שהחלה את עבודתה בחווה.
בשנת 1952 עברה המשפחה לאירלנד. החיים בחווה לימדו את גרנה לקח ולאחר 43 שנים (ב-1995) כתבה ספר הנקרא "הברית הפילוסופית" ובו כתבה "חובות חקלאיות ופילוסופיות מורכבות לא יתערבבו."
דוד ומרג'ורי התגרשו ב-1961 לאחר 17 שנות נישואין. לאחר הגירושין גרנה החליטה לחזור לעיר ולהמשיך ללמוד פילוסופיה אקדמית.
פעילות אקדמית.
בשנת 1932, בעקבות סיום לימודיה וקבלת התואר בזואולוגיה, נסעה גרנה לגרמניה, שם השתתפה בהרצאותיהם של הפילוסופים הגרמנים מרטין היידגר וקרל יאספרס. עם חזרתה לארה״ב הלכה ללמוד פילוסופיה במכללת רדקליף ועבדה ביחד עם דייוויד פראל, ואלפרד נורת' וייטהד. בסוף לימודיה קיבלה דוקטורט לפילוסופיה.
בשנים 1937–1944 הייתה גרנה מרצה באוניברסיטת שיקגו, שם השתתפה בסמינרים המפורסמים שניהלו רודולף קרנפ וקרל (פיטר) המפל. ב־1948 פרסמה את ספרה "החופש הנורא" בו הביעה את ביקורתה על הזרם האקזיסטנציאליסטי בפילוסופיה (ביקורת שהמשיכה ב-1957, כשפרסמה את הספר "מרטין היידגר", בו היא דנה בתאוריות ובעמדות האקסיסטנציאליסטיות בהן החזיק מרטין היידגר).
ב-1958 גרנה החליטה לחזור להוראה. בשיקגו היא פגשה את מיכאל פולני הפילוסוף והמדען הבריטי הונגרי, ובסופו של דבר סייעה לו לפתח את ספרו החשוב "ידע אישי".
עד 1960 מילאה גרנה תפקידים באוניברסיטת לידס ולאחר מכן עד 1962 באוניברסיטת בלפסט, שם הרצתה בפילוסופיה. ב-1965 חזרה לארצות הברית כדי ללמד פילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס. היא כיהנה שם כיו״ר המחלקה לפילוסופיה במשך כ-13 שנים.
בשנת 1967, בזמן שהותה בדייוויס, העבירה סדרת הרצאות ופרסמה את ספרה ״הבנת הטבע: מאמר על הפילוסופיה של הביולוגיה." ספר זה הפך אותה לאחת מחלוצות הדיון בפילוסופיה של הביולוגיה.
ב־1982 ניהלה גרנה סדרת סמינרים משפיעים ומכוני קיץ בנושאי מדעי הרוח והמדעים הפילוסופיים. היא הייתה בעלת השפעה על הקמתה של האגודה הבין לאומית להיסטוריה, פילוסופיה וביולוגיה. אגודה זו הקימה ב-1995 פרס למלומדים צעירים על שמה.
בשנת 1988 גרנה הפכה לפרופסורית בכירה באוניברסיטת וירג'יניה טק שבלוקסמבורג.
בשנת 2002 הפכה לאישה הראשונה שספריה נכללו ב"ספרייה לפילוסופיים החיים" (Library of Living Philosophers ) בתוך סדרת ספרים של הפילוסופיים המשפיעים והשנויים במחלוקת ביותר.
בגיל 92, פרסמה ביחד עם דוד דיפו את "הפילוסופיה של הביולוגיה: היסטוריה אפיזודית."
משנתה הפילוסופית.
גרנה התבססה בספריה על רעיונותיהם של אריסטו ופילוסופים קדומים אחרים. גרנה ידעה שכדי להבין את המאפיינים הפיזיים של אורגניזם יש צורך בידע על התפקודים של כל אחד מחלקי האורגניזם, כולל תאיו וגנו.
האינטרסים הפילוסופיים של גרנה היו נרחבים, והתאוריות שלה לא נגעו רק בביולוגיה אלא גם בידע אנושי. התובנות שלה על הפילוסופיה של תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) היו משפיעות ביותר והושרשו בספרה "היודע והידוע" (1966). גרנה התנגדה ודחתה את התאוריות של הפילוסוף הצרפתי והמתמטיקאי רנה דקארט.
חשיבתה ורעיונותיה של גרנה תרמו לקידום נקודות מבט פילוסופיות על המדע, הידע וחיים.
סאלי הסלנגר