כאשר החליף אידן את צ'רצ'יל כראש הממשלה ב-1955 הוא קידם את יום אל הקבינט כשר לקשרי חבר העמים הבריטי. עד למינויו לתפקיד זה לא ביקר יום באף אחת מהארצות שבתחום אחריותו ועד מהרה הוא יצא לביקורים באוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, הודו, פקיסטן וציילון. היה עליו לעסוק בסוגיה הרגישה של ההגירה בין מדינות חבר העמים הבריטי, משימה שהייתה כרוכה באיזון עדין בין התנגדות בכמה אזורי מגורים בבריטניה ובאוסטרליה לכניסתם של מהגרים לא-לבנים מחד, לבין סנקציות שעלולות היו להיות מוטלות בהודו ובפקיסטן כנגד אינטרסים מסחריים בריטיים אם תינקט מדיניות מפלה כלפי המהגרים מארצות אלו, מאידך. בכל אופן, ברוב ההיבטים, כאשר התמנה יום לתפקידו, נראה היה שזו הייתה תקופה ללא אירועים מיוחדים באופן יחסי בהיסטוריה של חבר העמים הבריטי. סערת העצמאות ההודית ב-1947 הייתה כבר נחלת העבר ותהליך הדה-קולוניזציה התרחש ברובו רק בשנות השישים. אף על פי כן, נפלה לידיו של יום המשימה של שמירת אחדותו של חבר העמים במהלך מלחמת סיני (משבר סואץ) ב-1956, שתואר על ידי דטון כ"אירוע המפלג ביותר בתולדותיו של הארגון". אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה גיבו את הפלישה האנגלו-צרפתית למצרים כדי להחזיר את השליטה על תעלת סואץ, בעוד שקנדה, ציילון, הודו ופקיסטן, התנגדו לה.
נראה היה שצפויה סכנה שציילון, הודו ובמיוחד פקיסטן עלולות היו לעזוב את חבר העמים. יום היה נחוש בתמיכתו בפלישה, אך הוא עשה שימוש בקשריו עם ג'ווהרלל נהרו, ונגליל קרישנן קרישנה מנון, ויג'יה לקשמי פנדיט ואחרים כדי למנוע את התפוררות הארגון. מערכת היחסים שלו עם אידן הייתה תומכת ורגועה. הוא סבר שהוא מסוגל, שלא כמו אחרים, להתריע בפני אידן על אי-נוחות בנוגע למשבר סואץ, הן מבחינה בינלאומית והן בקרב כמה חברים בקבינט. אידן פיטר את השרים האחרים שאותם הוא כינה "האחיות החלשות" (weak sisters). הבולט מבניהם היה ראב בטלר שהססנותו בנוגע למשבר סואץ ותמיכתו בעבר במדיניות הפיוס כלפי היטלר פגעו במעמדו במפלגה. כאשר הפלישה הופסקה תחת לחצה של ארצות הברית בנובמבר 1956, שקד יום יחד עם מתנגדיה מקרב מדינות חבר העמים להפוך את הארגון למה שדאגלס הרד כינה "חבר עמים מודרני רב-גזעי".
ממשלת מקמילן.
בינואר 1957 התפטר אידן מתפקידו. ב-1955 היה ברור שהוא היורש של צ'רצ'יל, אך כעת לא הסתמן אף אחד כיורשו של אידן. מנהיגי המפלגה השמרנית לא נבחרו בהצבעה של חברי הפרלמנט או חברי המפלגה, אלא נבחרו לתפקידם לאחר דיונים בלתי רשמיים במפלגה שהיו יודעים בכינוי "תהליכי הייעוץ המקובלים" (the customary processes of consultation). המצליף הראשי של המפלגה, אדוארד הית', שמע את דעותיהם של יושבי הספסלים האחוריים של המפלגה, של שניים מבכירי חברי בית הלורדים (הלורד נשיא המועצה, הלורד סולסברי והלורד צ'נסלור, לורד קילמויר) ונפגש עם חברי הקבינט באופן אישי כדי לשמוע את העדפותיהם. רק אחד מחברי הקבינט תמך בבחירתו של בטלר וכל השאר, כולל יום, העדיפו את הרולד מקמילן. זו הייתה גם דעתו של צ'רצ'יל, שאתו המלכה התייעצה. ב-10 בינואר התמנה מקמילן כראש הממשלה.
בממשלתו של מקמילן המשיך יום לשמש כשר לקשרי חבר העמים הבריטי. את רוב זמנו הוא הקדיש לעניינים הקשורים לאפריקה, שם היה צורך להסכים על עתידן של בוטסואנה ושל הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בין שאר הסוגיות בהן הוא היה מעורב היו הסכסוך בין הודו לבין פקיסטן בנוגע לקשמיר, עידוד ההגירה מבריטניה לאוסטרליה והיחסים עם הארכיבישוף מקאריוס בקפריסין. בזכות זה האחרון קיבל יום תפקיד רם מעלה יותר בקבינט. מקאריוס, שהיה מנהיג של תנועה מיליטנטית אנטי-בריטית ופרו-יוונית, הוחזק בגלות בסיישל. מקמילן, בהסכמתם של רוב חברי הקבינט, כולל יום, החליט שמאסרו של מקאריוס יגרום ליותר נזק מאשר תועלת למעמדה של בריטניה בקפריסין והורה על שיחרורו. הלורד סולסברי, שהתנגד לצעד זה בתקיפות, התפטר מתפקידו במרץ 1957. מקמילן העביר את סמכויותיו של סולסברי ליום בנוסף לתפקידיו הקיימים ומינה אותו לתפקיד הלורד נשיא המועצה ומנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים. התפקיד הראשון מבין שני אלה היה ברובו כיבוד סמלי, אך תפקיד מנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים קירב אותו למרכז העשייה הממשלתית. לדבריו של הארד, "באמצעות התהליך הבלתי מורגש האופייני לפוליטיקה הבריטית, הוא מצא את עצמו חודש אחר חודש, ללא שום צעד מיוחד מצדו, כדמות חיונית ביותר בממשלה".
יום זכה באופן כללי ליחס חם הן מעמיתיו והן מיריביו והיו פוליטיקאים בודדים שלא היו איתו ביחסים טובים. אחד מהם היה קלמנט אטלי, אך מאחר ששיאי הקריירה של שניהם לא חפפו זו לזו, הייתה לכך חשיבות מועטה. משמעותית יותר הייתה מערכת היחסים העוקצנית שהייתה לאיאן מקלאוד עם יום. מקלאוד, שכיהן כשר המושבות בין השנים 1959 – 1961, היה, כמו בטלר, באגף הליברלי של המפלגה השמרנית. הוא היה משוכנע, בניגוד ליום, שבמושבותיה של בריטניה באפריקה יש להנהיג את שלטון הרוב ולהעניק להן עצמאות מוקדם ככל האפשר. בין תחומי האחריות של השניים הייתה חפיפה, בעיקר בפדרציה של רודזיה וניאסלנד, שכללה את רודזיה הצפונית, את רודזיה הצפונית ואת ניאסלנד. הראשונה והשלישית היו עדיין מושבות ולפיכך בתחום אחריותו של מקלאוד ואילו רודזיה הדרומית הייתה תחת ממשל עצמי ולפיכך בתחום אחריות משרדו של יום.
שאיפתו של מקלאוד הייתה לקדם את תהליכי מתן העצמאות ושלטון הרוב. יום האמין בגישה הדרגתית יותר בנוגע לעצמאות שתתאים לדעות ולאינטרסים הן של המיעוט הלבן והן של הרוב השחור. מקלאוד לא היה שותף לדעותיהם של אלו שהזהירו שתהליך עצמאות מזורז יוביל את המדינות החדשות ל"צרות, סכסוכים, עוני, רודנות" ושאר עוולות. תשובתו לדעות אלו הייתה "האם הייתם רוצים שהרומאים יישארו בבריטניה?" הוא איים להתפטר אם לא יתאפשר לו לשחרר מהכלא את הייסטינגס באנדה מניאסלנד, מהלך שיום ואחרים סברו שהוא לא נבון ועלול לעורר חוסר אמון כלפי בריטניה בקרב המיעוט הלבן בפדרציה. בסופו של דבר התקבלה דעתו של מקלאוד, אך בשלב זה יום כבר לא כיהן יותר כשר לקשרי חבר העמים הבריטי.
שר החוץ (1963-1960).
ב-1960 התפטר שר האוצר, דריק הית'קואט-אמורי. מקמילן הגיע איתו להסכמה שהמחליף הטוב ביותר לתפקיד יהיה מי שכיהן עד אז כשר החוץ, סלווין לויד. במונחים של יכולות וניסיון, המועמד המתאים ביותר לקבל את תפקידו של לויד כשר החוץ היה יום, אך באותה עת הייתה ציפייה ששר החוץ יהיה חבר בית הנבחרים. האחרון ששימש בתפקיד זה מקרב חברי בית הלורדים היה הלורד הליפקס בשנים 1938 – 1940. שאיפתו של אנתוני אידן הייתה למנות לתפקיד את סולסברי ב-1955, אך הנטייה בבית הנבחרים הייתה לא להסכים לצעד שכזה.
לאחר דיונים עם לויד ועם פקידי ממשלה בכירים, החליט מקמילן לנקוט בצעד חסר תקדים ולמנות שני שרי חוץ שיכהנו בקבינט: יום, בתפקיד שר החוץ שימשיך לשבת בבית הלורדים, ואדוארד הית', כלורד שומר החותם וכסגן שר החוץ שישב בבית הנבחרים. כשבקשתה של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף הייתה בתהליך, נמסרה לידיו של הית' האחריות למשא ומתן עם הארגון וכן לדובר הממשלה בבית הנבחרים בנושאי חוץ.
מפלגת הלייבור שישבה באופוזיציה מחתה נגד מינויו זה של יום. מנהיגה, יו גייטסקל, אמר שמהלך זה היה "מעורר סלידה מבחינה חוקתית" עבור חבר בית הלורדים להיות אחראי על משרד החוץ. מקמילן השיב שהעובדה שיום נולד למשפחת אצולה לא אמורה לשלול ממנו את שירותיו של "האדם הטוב ביותר לתפקיד – אדם שאותו אני רוצה לצדי". הארד העיר, "כמו כל המהומות המלאכותיות הללו, גם זו גוועה לאחר זמן מה" (ואכן היא גם לא חודשה כאשר 19 שנים לאחר מכן מינתה מרגרט תאצ'ר חבר אחר בבית הלורדים, הלורד קרינגטון, לאותו תפקיד). השותפות בין יום להית' פעלה היטב. על אף הרקע השונה של שניהם ועל אף פער הגילים (יום – אריסטוקרט שגדל בתקופה האדוארדית והית' – מריטוקרט בן המעמד הבינוני-נמוך שגדל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם), כיבדו השניים איש את רעהו. יום תמך בשאיפתו של מקמילן להכניס את בריטניה לשוק האירופי המשותף ושמח להפקיד את ניהול המשא ומתן בידיו של הית'.
תשומת לבו של יום התמקדה בעיקר במלחמה הקרה, תחום בו הוא ביטא בעוצמה את דעותיו האנטי-קומוניסטיות ויישם גישה פרגמטית בהתמודדות מול ברית המועצות. הבעיה העיקרית הראשונה שנצבה בפניו בזירה זו הייתה כשב-1961, בהוראתו של המנהיג הסובייטי, ניקיטה חרושצ'וב, הוקמה חומת ברלין כדי לבלום את תנועת הבריחה של תושבי גרמניה המזרחית אל גרמניה המערבית דרך ברלין המערבית. יום כתב לעמיתו האמריקאי, דין ראסק, "מניעת הגעתם של תושבי ברלין המזרחית אל ברלין המערבית לא הייתה מעולם קאזוס בלי עבורי. אנו מוטרדים בנוגע לאפשרות המעבר מהמערב לברלין ועל זה עלינו לשמור". עד מהרה הגיעו ממשלות בריטניה, גרמניה המערבית וארצות הברית להסכמה על עמדה משותפת במשא ומתן. כל שנותר היה לשכנע את נשיא צרפת, שארל דה גול, ליישר עמם קו. בסופו של דבר הושגה הסכמה והשותפים הכירו מבחינה טקטית בכך שהחומה עומדת להיוותר על תילה. ברית המועצות מצידה לא חיפשה לנתק את הגישה של מדינות המערב למערב ברלין דרך שטחה של גרמניה המזרחית.