הוא דיווח ממדינות ערב, סיקר חזיתות מלחמה שונות בעולם ומגוון אירועים פוליטיים, דיפלומטיים ובינלאומיים. ביסמוט כתב כתבות תחקיר והשיג ראיונות בלעדיים עם מנהיגים עולמיים ודמויות בינלאומיות. מסעותיו הרבים למדינות ערב החלו כתוצאה מאי-הבנה בינו לבין מערכת העיתון, כאשר ביוני 1991 ביסמוט התבקש לסקר את ביקורו של אייבי נתן בתוניסיה באמצעות הטלפון מפריז. ביסמוט הבין מהם כי עליו להגיע בעצמו לתוניסיה. כאשר הגיע ביסמוט לעיר תוניס הוא התקשר למערכת עיתון "ידיעות אחרונות" ממלון הילטון המקומי, וסיקר משם את מפגש נתן - ערפאת.
באפריל 2004 מונה לשגריר ישראל במאוריטניה ביוזמת שר החוץ סילבן שלום, במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים מחוץ לסגל המקצועי הקבוע של משרד החוץ. ביסמוט כיהן בתפקיד מיולי 2004 ועד אוגוסט 2008. בתקופת כהונתו ידעה מאוריטניה מספר הפיכות ובפברואר 2008 ספגה השגרירות בנואקשוט פיגוע ירי. הפיגוע בוצע בידי אל-קאעידה אבל נכשל. הארגון פרסם הודעת נטילת אחריות שבו הוא הצהיר שהשגריר, ביסמוט, היה המטרה, הארגון טען כי הם ידאגו לכך שבפעם הבאה ביסמוט יחוסל.
משנת 2008 ועד אפריל 2017 הוא שימש כעורך , כפרשן וככתב החוץ בעיתון "ישראל היום".
ב-30 באפריל 2017 החליף את עמוס רגב בתפקיד העורך הראשי של "ישראל היום". תוך זמן קצר ערך שינויים בולטים במערכת העיתון, ובהם פיטורי הכתבים דן מרגלית ומוטי גילת ומינוי דרור אידר לעורך מדור הדעות. בשנת 2017 הגיש מדי יום שני יחד עם רזי ברקאי את התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל.
החל מחודש מרץ 2020 משתתף ביסמוט בתוכנית "אולפן שישי" של חברת החדשות, לצד הכתבים והפרשנים של החברה.
בינואר 2022 עזב את תפקידו כעורך הראשי בעיתון "ישראל היום".
במרץ 2022 השתתף בקמפיין טלוויזיוני של רשת שופרסל.
באפריל 2022 פורסם כי הוא מצטרף לגלי צה"ל ויגיש את תוכנית האקטואליה השבועית "מחשבות בע"מ" לצד משה שלונסקי.
פוליטיקה.
ביולי 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע ביסמוט על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת במסגרת הרשימה הארצית. לאחר הבחירות המקדימות ב-10 באוגוסט, נבחר למקום ה-19 ושובץ במקום 27 ברשימה לכנסת .
ספרו.
ב-ספטמבר 2012 יצא לאור ספרו "עובר כל גבול", המתמקד בחוויותיו במדינות המוסלמיות בהן ביקר, מפגשיו עם מנהיגים אזוריים כמו נשיא סוריה בשאר אל-אסד, נשיא לוב לשעבר מועמר קדאפי, נשיאי איראן לשעבר מחמוד אחמדינג'ד ומוחמד חתאמי, נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ, ועוד. הספר מתייחס גם לנסיבות שהובילו למינויו כשגריר ישראל במאוריטניה ולתקופת שהותו שם, וכן לתופעת "האביב הערבי". הספר יצא לאור על ידי "אגם (הוצאה לאור)".
חיים אישיים.
ביסמוט נשוי בשלישית לרות, גיורת ילידת צרפת ממשפחה קתולית. הוא אב לארבעה ילדים, כשבתו הגדולה היא מאשתו הראשונה. הוא מתגורר בתל אביב.
קרב טאראווה
קרב טאראווה היה קרב בין האימפריה היפנית לארצות הברית, שנערך ב-20 - 23 בנובמבר 1943, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. הייתה זו הפעולה ההתקפית הראשונה של האמריקאים במרכז האוקיינוס השקט.
הייתה זו אף הפעם הראשונה בה נתקלו החיילים האמריקאים בהתנגדות יפנית עזה לנחיתות אמפיביות. נחיתות קודמות על חופים נתקלו במעט התנגדות ולעיתים אף ללא התנגדות כלל. 4,836 המגנים היפנים היו מחופרים ומצוידים היטב, ונלחמו כמעט עד האדם האחרון, בעודם מסבים אבדות קשות לנחתים האמריקאים.
רקע.
על מנת להקים בסיסי אוויר קדמיים שיסייעו להתקפות על הפיליפינים ועל יפן נאלצו האמריקאים לכבוש את איי מריאנה. איי מריאנה היו מוגנים היטב, ועל מנת לערוך מתקפה מוצלחת עליהם נדרש שימוש במפציצים מבסיסים קרקעיים. האיים הקרובים ביותר לאיי מריאנה שהתאימו לכך היו איי מרשל, צפון-מזרחית לגוודלקנל. כיבוש איי מרשל היה מאפשר לאמריקאים לתקוף את איי מריאנה, אולם חיל מצב יפני באיון הקטן בטיו שבחלקו המערבי של אטול טאראווה, איי גילברט שיבש את קווי התקשורת בין איי מרשל למפקדת צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בהוואי. על כן, על מנת לערוך מתקפה על איי מריאנה - נאלצו האמריקאים להילחם תחילה מזרחית משם, בטאראווה.
היפנים היו מודעים לחשיבותו האסטרטגית של האיון בטיו, והשקיעו משאבים רבים לביצורם. כוח של 2,619 חיילים מכוח הנחיתה של הצי היפני, תחת פיקודו של טקאו סוגאי, הגנו על האי, כשלרשותם עמדו 14 טנקים קלים. על מנת לעבות את ההגנה, נשלחו לאי 1,317 פועלים מיחידות בינוי, כאשר מתוכם כ-1,200 היו עובדי כפייה קוריאנים. 14 תותחי חוף נבנו מסביב לאי בבונקרים משוריינים. בסך הכל נבנו 500 עמדות מבוצרות וארבעים כלי ארטילריה שונים הוצבו על האי. מסלול טיסה נכבש בנקודה הגבוהה ביותר באי. בנוסף, נחפרה מערכת שוחות שקישרו בין כל חלקי האי ואיפשרו לחיילים היפנים לנוע מאזור אחד למשנהו תחת אש. אדמירל-משנה קייג'י שיבזאקי, אשר פיקד על חיל המצב, טען כי על מנת להכניע את טאראווה ידרשו מיליון אנשים ומאה שנים.
צורתו של האי בטיו היא כשל משולש מאורך, שבו הבסיס פונה לכיוון מערב והקודקוד לכיוון מזרח. הלגונה של האטול משתרעת מצפון וממזרח לאי, כאשר צידו הצפוני של האי נמצא במים הרדודים של הלגונה וצידו הדרומי פונה לים עמוק. המים העמוקים בצד הדרומי לא סיפקו כל אזור נוח לנחיתה ועל כן היה סביר כי הנחיתה תערך מכיוון הלגונה. על מנת למנוע זאת, בנו היפנים חומה ארוכה עשויה מגזעי עצים לאורך קו המים, ומאחוריה הציבו עמדות מקלע כך שניתן לירות בכל מי שמנסה לטפס מעל החומה. רציף ארוך נבנה בצד הצפוני של האי על מנת לאפשר פריקה של אוניות משא מבלי להסתכן בניווט במימי הלגונה הרדודים.
הקרב.
20 בנובמבר.
כוח הפלישה האמריקאי היה הגדול ביותר שהורכב עד אותה עת לפעולה בודדת באוקיינוס השקט, והכיל 17 נושאות מטוסים (6 גדולות, 5 קלות ו-6 מלוות), 12 אוניות מערכה, 8 סיירות כבדות, 4 סיירות קלות, 66 משחתות ו-36 נחתות ועליהן חיילים מדוויזיית הנחתים השנייה וחלק מדיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא ארצות הברית, ובסך הכל כ-35,000 נחתים וחיילים.
ב-20 בנובמבר 1943, פתחו אוניות הצי באש ארטילרית רצופה במשך למעלה משעה וחצי, למעט הפסקה קצרה על מנת לאפשר תקיפה מדויקת של מפציצי צלילה על עמדות היפנים. במהלך ההתקפה הושמדו רוב תותחי החוף. מכיוון שרוחב האי ברובו היה כמה מאות מטרים בלבד, החריבה ההפגזה את מרביתו ונראה היה לחיילים האמריקאים כי איש לא נותר בחיים על מנת להגן עליו.
תוכנית הפלישה לאי כללה שלושה חופים ראשיים בצפון האי שבהם ינחתו הכוחות. חוף "אדום 1" ("Red 1") בקצהו המערבי של האי, "אדום 2" מזרחית לו ו"אדום 3" השתרע מזרחית לרציף. חופים נוספים - "ירוק" ו"שחור" במערב ובדרום האי בהתאמה - סווגו כלא-מתאימים לנחיתה ראשונית. מסלול הטיסה, שנמתח ממזרח למערב, חילק את האי לחלק צפוני וחלק דרומי.
הנחתים פתחו בהתקפה בשעה 09:00, אך נעצרו כאשר נתקלו בשונית כ-460 מ' מהחוף. בעת תכנון הפלישה לקחו המתכננים בחשבון חישובים של גאות ושפל ומצאו כי ביום הפלישה גובה פני הים יהיה בגובה 1.5 מ' מעל לפני השונית ובכך יאפשר מעבר לכלי השיט. אולם, באותו יום, בשל מיקום הירח נותר גובה פני הים 0.9 מ' בלבד מעל פני השונית.
כאשר פסקה ההרעשה הארטילרית על מנת לאפשר לנחתים לנוע לעבר החוף, יצאו היפנים מהמקלטים בהם שהו ואיישו את עמדותיהם. הנחתות שעלו על השונית היוו מטרה נוחה לאש ארטילרית ומרגמות מכיוון החוף. החיילים קפצו מכלי השיט והחלו עושים דרכם לעבר החוף תחת אש מקלעים. מספר כלים אמפיביים הצליחו לחצות את השונית, אולם רבים הושמדו בידי תותחים גדולים לאחר שטיפסו עליה, ובסוף היום נוטרלו כמחצית מהרכבים. בתום גל ההתקפה הראשון הגיעו לחוף מספר מועט של חיילים, אשר רותקו לקרקע בידי אש מכונות ירייה, ותפסו מחסה מאחורי חומת גזעי העצים.
בהמשך נעשו מספר ניסיונות להנחית טנקים על החוף ובכך להבקיע את החומה, אולם הנחתות נפגעו מאש יפנית וטבעו או שנאלצו לסגת לאחר שנפגעו. לבסוף הצליחו שני טנקים לעלות על הקצה המזרחי של החוף, אך הוצאו מכלל פעולה תוך זמן קצר. שלושה טנקים נוספים הצליחו לנחות בקצה המערבי של החוף וסייעו לנחתים להתקדם כ-270 מ' לפנים האי, אך אחד מהם נקלע לתוך בור והשני עלה על מוקש והושמד. הטנק הנותר שימש כעמדת ירי לשארית היום. מחלקה אחת הצליחה להעלות לחוף אדום 3 את כל ארבעת הטנקים שלה, אך עד סוף היום נותר רק טנק אחד כשיר.
עד שעת הצהריים הצליחו הנחתים לעלות על החוף והגיעו כמעט עד קווי ההגנה היפניים. נחיתה של טנקים נוספים איפשרה התקדמות נוספת בקצה חוף אדום 2 ובחוף אדום 3, ועד רדת החשיכה נמתח קו ההתקדמות האמריקאי כמעט לאורך מרכז האי, מרחק קצר בלבד ממסלול הטיסה.
היפנים המשיכו בהגנתם במשך כל אותו היום. במקרה אחד, שחה אחד הנחתים היפניים לאחד מהרכבים האמפיבים המנוטרלים, אייש את עמדת ה-M2 בראונינג שעליו ופתח באש על עורף הקו האמריקאי. עד שהצליחו האמריקאים להשתלט על הרכב הם ספגו מספר פציעות ואבדות.
21 בנובמבר.
מטרתו של היום השני לקרב הייתה לפצל את הכוח היפני לשניים. הדרך להגשים את המטרה הייתה יצירה של בליטה בקו ההתקפה האמריקאי, באזור מסלול הטיסה, שתפרוץ את הדרך עד שתגיע לחוף הדרומי של האי. בו זמנית, הכוחות בחוף אדום 1 קיבלו פקודה לכבוש את חוף ירוק, שהוא החוף המערבי של האי.