הדחת הבורבונים והכתרת מלך מטעם צרפת התקבלה בעוינות בציבור הספרדי, על אף מאמצים מסוימים של ז'וזף להתחבב על נתיניו, ושאיפותיו הכנות ככל הנראה למלא תפקיד של מלך חוקתי ונאור. התקוממות עממית נגד הצרפתים פרצה ב-2 במאי 1808, ובמהרה התפתחה מלחמה בין אויבי המלך, הנתמכים בידי חילות משלוח מבריטניה ומפורטוגל, לבין צבא צרפת. מלחמה זו לבשה אופי של לוחמה זעירה ולא-סדירה, ובמהלכה נטבע למלחמות מסוג זה הכינוי גרילה - צורת הקטנה של המילה "מלחמה" בספרדית. צעדי דיכוי קשים שנקט הצבא הצרפתי כנגד מתנגדי השלטון והחשודים בסיוע להם עוד החמירו את המצב, וכך גם מנהגם של הצרפתים לכלכל את הצבא על אספקה שנבזזה מן האיכרים המקומיים. הקרע שחל בשנות שלטונו בין נפוליאון לאפיפיור תרם אף הוא לאי-קבלתו של ז'וזף כשליט לגיטימי בספרד הקתולית.
היו בספרד גם תומכים בשלטונו של ז'וזף, אשר כונו חוספינוס, ובאו מקרב הקבוצה שכונתה אַפְרֵנסֶסָדוֹס ("מצורפתים"). אלה נטו חסד לרעיונות ההשכלה והנאורות של המהפכה הצרפתית, שהדים מהם התקיימו גם בתקופת הקיסרות הנפוליאונית והתבטאו במקצת מהלכיו הפרוגרסיביים של ז'וזף. בין היתר, ביטל ז'וזף את האינקוויזיציה הספרדית וערך רפורמה במִנהל ובחלוקת הקרקעות. ואולם, גם הליברלים הספרדים לא ראו ברובם בעין יפה רפורמות שנכפו על ארצם על ידי שלטון זר, וחברו לשמרנים בהתנגדותם הנחרצת לשלטון צרפת וז'וזף.
נתיניו הספרדים כינו את ז'וזף בלעג פֵּפּה בּוֹטֶיָה (Pepe: כינוי חיבה לחוסה, הגרסה הספרדית של ז'וזף; Botella: בקבוק), רמז להיותו אלכוהוליסט - טענה בלתי מוכחת וכנראה שקרית. עוד כינוהו תושבי מדריד אל רֶיי פּלַאסוּאֵלַס (El rey plazuelas), "מלך כיכרונות", על כך שהרבה בבניית כיכרות גדולות בבירה, בעיקר בשטחי כנסיות ומנזרים שנהרסו.
עוינותם של נתיניו והצורך לנקוט אמצעי ביטחון חריפים כנגד התנקשות הפכו את מלכותו של ז'וזף לחוויה בלתי נעימה עבורו. החריפה זאת העובדה שכיוון שלא היה אדם מוכשר במיוחד לפיקוד ולהנהגה, לא שעו מפקדי הצבא להוראותיו והעדיפו לקבל את פקודותיהם מאחיו הצעיר נפוליאון. חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שאפילו רשמית לא היו כפופים לז'וזף. מצב זה עורר את ז'וזף לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו.
המערכה בחצי האי האיברי נמשכה בעוצמה משתנה במשך חמש שנים. צרפת נחלה תחילה הצלחות, אך לא הצליחה לעקור את ההתנגדות הספרדית ואת הנוכחות הבריטית. ב-1812 החלה הכף נוטה לרעת הצרפתים, שכוחותיהם הדלדלו עקב מסעו של נפוליאון לרוסיה. בקיץ 1812 נפלה הבירה מדריד לזמן מה לידי המורדים לאחר קרב סלמנקה. בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, נחלו כוחות צרפתים בפיקוד ז'וזף והמרשל ז'ורדן תבוסה מידי כוחות בריטניה ופורטוגל והמורדים הספרדים, בפיקוד ארתור ולסלי (לימים הדוכס מוולינגטון). ז'וזף עצמו כמעט שנפל בשבי, ולאחר התבוסה נטש סופית את כס מלכותו ושב לצרפת, שם התקבל בזעם על ידי הקיסר והצטווה לפרוש לאחוזתו ללא תפקיד רשמי. הוא הודח מכסאו רשמית בדצמבר 1813, במסגרת הסכם שלום שחתם נפוליאון עם ספרד ובו הכיר בפרדיננד השביעי כמלך ספרד.
במהלך מערכת 1814, שבה נלחם נפוליאון באופן נואש באויביו הרבים בשטח צרפת עצמה, הופקד ז'וזף, כמושל כללי של צרפת, על פריז הבלתי-מוגנת, הרוחשת אי-שקט ומזימות הפיכה. בסוף מרץ הגיעו כוחות האויב לפרברי הבירה, וז'וזף נמלט בחשאי דרומה. במהלך "מאה הימים" (שיבתו קצרת הימים של נפוליאון לצרפת, 1815) מילא ז'וזף תפקיד שולי.
בחזותו דמה מעט ז'וזף לאחיו נפוליאון, אך הוא חסר לחלוטין את עוצמתו ואת המרץ הבלתי נדלה שלו. אופיו המתון, חובב המותרות והמרושל מעט לא התאים לתפקידים שהשית עליו אחיו, ואף על פי כן מכתביו וזכרונותיו מראים ששמר על יחס חיבה חם לנפוליאון.
אחריתו.
הבונפרטיסטים (חסידיו של נפוליאון לאחר נפילתו) ראו בז'וזף, הבכור לבית בונפרטה, את היורש החוקי לכתר קיסר צרפת, לאחר מותו של בנו החוקי היחיד של נפוליאון ב-1832. ז'וזף לא עשה דבר כדי לקדם את תביעתו לכתר. הוא עקר לארצות הברית וחי בניו יורק, פילדלפיה וניו ג'רזי, בנפרד מאשתו וילדיו שנותרו באירופה. ב-1841 הורשה ז'וזף להתיישב בפירנצה שבאיטליה, ושם נפטר ב-1844. גופתו טמונה בארמון האינוולידים.
משפחתו.
לז'וזף ולז'ולי קלארי נולדו שלוש בנות:
בנימין הרושובסקי
גשר אורסונד
השר לענייני גמלאים
מרשל צרפת
מרשל צרפת (בצרפתית: Maréchal de France) הוא תואר ההצטיינות הצבאי הבכיר ביותר בצרפת. להלכה, מרשל של צרפת אינה דרגה צבאית, אלא תואר הניתן כהוקרה מיוחדת לגנרלים מצטיינים.
מחזיקי התואר מקבלים שרביט בצבע כחול מעוטר בכוכבים (בתקופת המלוכה הבורבונית - פרחי אירוס, ובתקופת הקיסרות הראשונה - עיטים). על השרביט חקוקה הכתובת הלטינית Terror belli, decus pacis: "אימה במלחמה, קישוט בשלום".
היסטוריה.
התואר נגזר מהתואר Marescallus Franciae שנוצר בסביבות 1190, והוענק לראשונה לאיש הצבא אלבריק קלמנט על ידי המלך פיליפ השני.
בתקופת המלוכה בצרפת לפני המהפכה ובתקופת הרסטורציה הבורבונית היה תואר המרשל אחד מקבוצת תארים שכונו "הקצינים הבכירים של הכתר", הממונים לכל חייהם על ידי המלך. הוא לא היה התואר הבכיר ביותר: תואר רם מעלה אף יותר ממרשל של צרפת היה "מרשל כללי של צרפת" (התואר המלא נקרא "מרשל כללי של מחנות המלך וחילותיו", maréchal général des camps et armées du roi) אשר הוענק לשישה מצביאים לאורך השנים, חמישה בתקופה שלפני המהפכה ואחד (סו, מרשל מתקופת נפוליאון) בתקופת לואי פיליפ. הנושא בתואר המרשל הכללי זכה בפיקוד על כל כוחות צרפת, שלא כמרשל של צרפת שפיקד לרוב על צבא אחד (לצרפת היו מספר צבאות).
בתקופת המהפכה בוטל התואר, אך משכונן נפוליאון את האימפריה הצרפתית הראשונה (1804-1814) הוחזר ונקרא בשם "מרשל של האימפריה". בתקופה זו, המרובה במלחמות, הוכתרו 27 מרשלים בתוך עשור. לאחר נפילת נפוליאון שונה שוב השם למרשל של צרפת, ושם זה נשמר גם בתקופת הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי שבה היו המרשלים חברים בסנאט.
בתקופה המודרנית.
עם נפילת הקיסרות השנייה וכינונה של הרפובליקה הצרפתית השלישית סר חנו של תואר המרשל של צרפת, שנתפס ככרוך בתקופה האימפריאלית. התואר לא הוענק שוב עד למלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה הוענק לשלושה מצביאים. במאה ה-20 זכו בו רק גנרלים ספורים, שהצטיינו בצורה יוצאת-דופן בשדה הקרב. כמחציתם זכו בתואר לאחר מותם. בתקופה המודרנית, תואר מרשל של צרפת מוענק לאחר שנחקק חוק מיוחד בפרלמנט, מקרה נדיר של חוק פרסונלי. כתוצאה ממצב זה, הוסיף אנרי פיליפ פטן, שזכה בתואר מרשל של צרפת על הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן עמד בראש ממשלת וישי, להחזיק בתואר גם לאחר שנאסר בעוון בגידה וכל תאריו וכיבודיו האחרים נשללו ממנו.
האדם החי האחרון שנשא בתואר מרשל של צרפת היה אלפונס ז'ואן, שהוכתר בתואר ב-1952 כהוקרה על שירותו בצבא צרפת החופשית, והחזיק בו עד מותו ב-1967. האחרון שקיבל את התואר לאחר מותו היה הגנרל מארי-פייר קניג שהוכתר בו ב-1984.
329 אנשים נשאו בתואר עד כה, לאורך ההיסטוריה.
המקביל הימי לתואר היה אדמירל של צרפת, תואר שאינו מוענק מאז המאה ה-19.
הרצועה הקורונית
הרצועה הקורונית (ברוסית: Куршская коса; בליטאית: Kuršių Nerija; בגרמנית: Kurische Nehrung) היא חצי אי צר, ארוך וחולי (לשון חול) באורך של 98 ק"מ, החוצץ בין הים הבלטי והלגונה הקורונית .
גאוגרפיה.
הרצועה הקורונית נמשכת משולי העיר זלנוגרדסק בחצי האי סמבייה (רוסית Земландский полуостров; גרמנית Samland) במחוז קלינינגרד שברוסיה בדרום, ועד למצר צר מול העיר קלייפדה בליטא בצפון. 46 הק"מ הדרומיים של הרצועה שייכים לרוסיה בעוד ש-52 הק"מ הנותרים שייכים לליטא. רוחבה של הרצועה נע בין כ-400 מטר (ביישוב לסנוי) ל-3,800 מטר (מצפון לנידה).
ברצועה הקורונית נמצאות חוליות הסחף הגבוהות באירופה. גובהן הממוצע הוא 35 מטר אך במקומות מסוימים הן מגיעות לגובה של 60 מטר. הרצועה מוכרזת כפארק לאומי לכל אורכה - הפארק הלאומי קורשיו נרייה (Kuršių Nerijos Nacionalinis parkas) שוכן בחלקה הליטאי והפארק הלאומי הרצועה הקורונית (Национальный парк Куршская коса) בחלקה הרוסי.
אקלים.
האקלים ברצועה הקורונית הוא ימי ומתון יחסית, והים הבלטי ממתן את הטמפרטורות בכ-3 °C ביחס לטמפרטורה השוררת בפנים היבשת. הים גורם גם ללחות יחסית גבוהה המגיעה עד 82% בחורף ולשכיחותו של ערפל השורר בכ-66 ימים בשנה בממוצע. כמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל-643 מ"מ בכ-175 ימי גשם בשנה.
הרצועה חשופה לסיכונים מצד גלי הים הבלטי מחד ומצד הרוחות הנושבות באופן קבע במהירות ממוצעת של 5.5 מטר לשנייה מנגד. לנתונים אלה השפעה גדולה במיוחד על חולות הסחף מהם עשויה הרצועה, ורוחבה הקטן מעצים את רגישותה. במאתיים השנים האחרונות השתמרה הרצועה הקורונית בשל פעולת ייעור מתמדת שמנעה את היעלמותה ופיצתה על עצים שאבדו בשריפות.
התיישבות וכלכלה.
לאורך הרצועה תשעה יישובים - סמילטינה (Smiltynė), אלקסנינה (Alksnynė), יואודקראנטה (Juodkrantė), פרוואלקה (Pervalka), פראילה (Preila) ונידה (Nida) בליטא; ומורסקוייה (Морское), ריבאצ'י (Рыбачий) ולסנוי (Лесной) ברוסיה.
כביש בודד עובר לאורך הרצועה, והעיירה סמילטינה בקצהה הצפוני מקושרת בשני קווי מעבורת אל העיר קלייפדה השוכנת על היבשה למולה. משך הנסיעה במעבורת הוא 15 עד 20 דקות.