זמן קצר לאחר הולדתו עברה משפחתו מנובה דוברה לטורון. בשל העוני במשפחתו נאלץ גרבובסקי להתחיל לעבוד מיד לאחר שסיים את בית הספר היסודי. עם זאת, הוא היה אחוז תשוקה ללמוד והצליח להתכונן בעצמו ולעבור את בחינות הכניסה לגימנסיה בהצלחה ניכרת. בבית הספר על שם ניקולאוס קופרניקוס שבטורון הוא הפגין ידע הרבה מעבר לרמתם של תלמידים בני גילו, וקפץ כיתה פעמיים. מצבה הכלכלי של משפחתו השתפר ב-1879 ולאחר שסיים את בחינות הבגרות, עבר גרבובסקי ללמוד פילוסופיה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב).
אחר כך עבד כמהנדס כימיה בעיירה זאווירציה ובמקומות נוספים שכיום הם חלק מצ'כיה, ולבסוף כמנהל מפעל לטקסטיל באיבנובו-ווזנסנסק 250 ק"מ צפונית מזרחית למוסקבה.
במקביל המשיך גרבובסקי במחקרים מעמיקים בבעיות בכימיה. הוא נודע בין המומחים בנושא בכל רחבי אירופה בשל תגליות רבות והמצאות טכנולוגיות. הוא התמנה להשתתף בוועדה שנועדה לקבוע את הטרמינולוגיה בפולנית למונחים טכניים. כמה שנים אחר כך, ב-1906, פרסם גרבובסקי את Słownik chemiczny - המילון הראשון בפולנית למונחי הכימיה.
אספרנטו וספרות.
כבר בזמן שלמד באוניברסיטה פיתח גרבובסקי עניין רב בספרות. הוא הצטרף לאגודה "חברת הספרות הסלבית" (Towarzystwo Literacko-Słowianskie), אך החברות באגודה זו לא השביתה את עבודתו על השפה הפולנית וספרותה. בהדרגה למד מספר נכבד של שפות והפך לפוליגלוט של ממש. בשלב מאוחר יותר היה מסוגל לדבר בתשע שפות בנוסף לשפת האם שלו ולהבין לפחות חמש־עשרה נוספות. אין זה מפתיע, בהתחשב ברקע זה, שהסטודנט גרבובסקי אף התעניין ברעיון של שפה בינלאומית. בשלב זה מילאה שפת וולאפיק (Volapük) תפקיד זה, ולכן גרבובסקי למד אותה. עם זאת, לאחר שביקר אצל יוהאן מרטין שלאייר ממציא השפה, נוכח גרבובסקי לדעת שאפילו הוא אינו מסוגל לדבר וולאפיק ברהיטות. היה ברור כי שפה זו אינה מתאימה לשימוש בחיי יום־יום, ובסופו של דבר דיברו גרבובסקי ושלאייר ביניהם בגרמנית. לאחר אכזבה זו נטש גרבובסקי את וולאפיק, אך הוא לא הרפה מרעיון השפה המתוכננת.
ב־1887 הוא עיין בחוברת "השפה הבינלאומית של ד"ר אספרנטו, הקדמה ודקדוק מלא" מאת אליעזר לודוויג זמנהוף, שהודפסה באותה שנה. בחוברת זו הציג זמנהוף את מיזם השפה שלו שעתידה הייתה להיקרא "אספרנטו". גרבובסקי התרשם משקיפות המבנה של האספרנטו, מיכולת ההתבטאות שבה ומהמהירות שבה ניתן היה לרכוש מיומנות בשפה. הוא נסע לוורשה כדי לבקר את זמנהוף, והפגישה ביניהם הייתה כנראה הדיאלוג הראשון באספרנטו.
גרבובסקי, כמו זמנהוף, הבין את חשיבות השפעתה של הספרות על התפתחות השפות, ובמיוחד עבור אספרנטו, שאז כבר הייתה בדרכה להשתנות ממיזם של שפה לשפה שימושית בכל תחומי החיים. גרבובסקי כבר עבד בכיוון זה. תרגומו ב־1888 ל"סופת השלג" של אלכסנדר פושקין, והתרגום ל־Die Geschwister (אחים אחיות) של יוהאן וולפגנג פון גתה שנה אחר כך, הן מקצת מן הדוגמאות לתרגומים הראשונים שיצאו לאור.
גרבובסקי לא היה שבע רצון מהתפשטותה האיטית של האספרנטו במהלך שנות ה־90 של המאה ה-19. הוא האמין כי הסיבה לכך היא ליקויים בשפה והוא התחנן לביצוע רפורמה בשפה. עם זאת, בהצבעה שנערכה ב־1894, הוא הצביע נגד הרפורמות, ומכאן ואילך דבק בשפה הבסיסית המכונה "Fundamento de Esperanto".
במשך תקופה ארוכה היה גרבובסקי יושב ראש איגוד האספרנטו של ורשה, שנוסד ב-1904, ושל איגוד האספרנטו הפולני, שנוסד ב-1908. באותה שנה הוא התמנה למנהל אגף הדקדוק באקדמיה של האספרנטו. הוא הוציא לאור מאמרים, נתן הרצאות על אספרנטו וארגן קורסים בשפת אספרנטו.
בשנים 1908–1914 היה גרבובסקי אחראי על הקורסים הראשונים במעט בתי ספר בוורשה. במאמר ב־1908 הוא תיאר את ההתאמה היוצאת מהכלל של האספרנטו כהקדמה ללימוד שפות. הוא הראה באמצעות דוגמאות מוצקות כיצד לימוד אספרנטו תחילה שיפר באופן משמעותי את יכולת הלימוד של צרפתית ולטינית (טענה שהתקבלה על ידי הציבור דאז בחוסר אמון).
האנתולוגיה "מהפרנסוס של העמים" שיצאה לאור ב־1913 הכילה 116 שירים המייצגים 30 שפות ותרבויות. שישה מתוך השירים חוברו באספרנטו, שאר ה־110 תורגמו.
בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה, הופרד גרבובסקי מבני משפחתו שנמלטו לרוסיה. גרבובסקי נשאר בורשה חולה ומבודד. שם הוא תרגם את האפוס הלאומי הפולני "פאן תדיאוש" מאת אדם מיצקביץ'. עבודת התרגום שלו, שהיה מדויק ונאמן למקור, העמידה בניסיון את הפוטנציאל החבוי של השפה המתוכננת ובכך הייתה גורם מניע בהתפתחות נוספת של שירה כתובה באספרנטו.
בינתיים הוא החל לסבול מבעיות רפואיות בלבו, אך לא יכול היה לממן את הטיפול הרפואי הנדרש, שכן בתקופה זו הוא חי בעניות מנוולת. כשחזרו בני משפחתו לוורשה עם תום המלחמה הם מצאו שגרבובסקי רזה מאוד. עם זאת, לא הפסיק גרבובסקי את עבודתו על אספרנטו עד מותו מהתקף לב ב־1921.
יוסיפון (ספר)
יוסיפון הוא שמו של חיבור בעברית הסוקר את ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני עד למרד הגדול. על פי החוקרים, חובר הספר או נערך בשנת 953 לספירה, באחת מערי דרום איטליה, והוא עיבוד של התרגומים הלטיניים של כתבי יוסף בן מתתיהו (המכונה ביוונית: יוספוס), המכונים "פסאודו-הגסיפוס" (על שם שגיאת תעתיק שזיהתה את יוספוס עם הגסיפוס, אחד מההיסטוריונים הקדומים של הכנסייה שהעיבוד יוחס לו), וליקוט של מקורות נוספים.
הספר מחולק לשישה ספרים, וכל ספר מחולק לפרקים. בסך הכל יש תשעים ושישה פרקים.
מקורותיו של הספר.
המחבר האנונימי מציין כי הוא מעתיק מחיבוריו של יוסף בן מתתיהו, אותו הוא מכנה בשיבוש "יוסף בן-גוריון", ובכתבי היד המאוחרים שובשו דברי המחבר, והחיבור יוחס ל"יוסף בן-גוריון" עצמו (ובתולדות יהודי המרד הגדול בסוף ימי בית שני אכן היה מנהיג ששמו יוסף בן גוריון), ובשל כך המחבר אף זוהה במשך הדורות עם התנא רבי יוסי הכהן. מלבד התרגום לעברית נעשו בעריכת ספר יוסיפון מאמצים להתאים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו לדברי חז"ל.
מטרת הספר.
מטרת הספר היא סיפור מלחמות היהודים והרומאים ותולדות חורבן בית המקדש. לשם כך הביא הסופר סקירה היסטורית נרחבת מתולדות בני יפת בן נח לשמותיהם ולמקומותיהם, מלכות בבל ומפלתה, קורות בני ישראל וזרובבל, תולדות אלכסנדר מלך מוקדון ויורשיו עד לחורבן הבית בידי הרומאים.
היחס לספר.
החיבור היה נפוץ בקרב חכמי אשכנז וצרפת, פרשני המקרא ופרשני התלמוד, ואף בקרב חכמים לא-יהודיים, וכבר בימי הביניים הוא תורגם לערבית ולשפת געז.
כמה עשרות שנים לאחר חיבורו, העתיק רבנו גרשום את הספר בכתב ידו, וישנם שלושה כתבי יד המבוססים על כתב יד זה. מאוחר יותר השתמש רש"י בחומר שהגיע אליו דרך "יוסיפון" לצורך פירוש ספר דניאל ופירוש הגמרא. גם בספרד (של המאה ה-12) שימש יוסיפון מקור עיקרי לחיבורו של אברהם אבן דאוד "תולדות מלכי ישראל", חלק מחיבורו ההיסטוריוגרפי 'דורות עולם'.
הרב דוד גנז, תלמידם של הרמ"א והמהר"ל, מסכם את ידיעות בני זמנו (המאה ה-16) על ספר יוסיפון:
אמנם יש לציין, כי אף על פי כן - נראה שרבו המהר"ל לא ראה ביוסיפון מקור מחייב, ולא נמנע מלבקר את דברי יוסיפון על כך שכתב על טיטוס שאינו רשע ואף היה רחמן ופקד על חייליו לא לשרוף את בית המקדש השני, ואילו לדעת המהר"ל טיטוס היה רשע גמור ואף אם אכן פקד לא לשרוף את בית המקדש - איו זה אלא מתוך רשעותו ורצונו לבזות את בית המקדש.
בזכות סגנונו הרבני, זכה הספר ללגיטימציה מסוימת כספרות יהודית מסורתית. מיכה יוסף ברדיצ'בסקי מתאר ברשימת זיכרון ('בדרך רחוקה'. נכלל בזכרונותיו 'מערפילי הנוער') כיצד נחשף לספר יוסיפון בילדותו בעיירה יהודית מסורתית בתחום המושב, ועד כמה השפיע עליו הספר. ברדיצ'בסקי מצא בספר שבחים לגבורה הירואית של יהודים בקרב, ומצא בכך אנטיתזה לנטייה מסורתית של היהדות הרבנית ה'גלותית'. אולי כהד לכינויו של המחבר הימי-ביניימי או לדמות הגיבור בן התקופה המתוארת בספר (יוסף בן גוריון), החליט ברדיצ'בסקי המבוגר לעברת גם את שם משפחתו שלו ל'בן-גוריון'.
שינויים.
אחרית גורלם של הסיקריים במצדה זכתה לתיאור שונה לחלוטין בספר יוסיפון מאשר ב"מלחמת היהודים" של יוספוס, והפסאודו-הגספוס של כתביו. יוספוס תיאר התאבדות המונית של מתבצרי מצדה, ולעומתו בחר מעבד היוסיפון לאמץ את המודל הקלאסי-יווני בתארו את אחריתם של נאמני אלעזר בן יאיר כמוות אציל של גיבורים בקרב בשילוב דימויים של פולחני קורבן מרטירולוגיים. בנוסף, ביוסיפון נפתח סיפור זה במילים 'ויהי אחר הדברים האלה...' הרומזות למעשה העקדה (בראשית כ"ב) הנפתח באלו המילים, הקשר שלא קיים בחיבורו של יוספוס.
הר יוסיפון נקרא כך על שם הספר.
מהדורות.
הרב יהודה (ליאון) בן הרב משה (משקוני) התבסס על חמש מהדורות שונות של הספר, והשתדל ליצור מהם ספר מתוקן. ביניהן היו לדבריו מהדורות 'מקוצרות' מאת רבי שמואל הנגיד והראב"ד הראשון, מגדולי ספרד הקדומים, אך הוא העדיף ככלל את המהדורות הארוכות יותר, שנחשבו בעיניו מלאות. עם זאת, ייתכן שדווקא במהדורות הארוכות נוספו קטעים, ואילו המהדורות הקצרות קרובות יותר למקור. במהדורה זו חולק הספר לשישה חלקים, מה שכעדות הרב לא היה בחלק מכתבי היד שלפניו. כמו כן הוסיף הרב חלוקה לפרקים קצרים ביותר שלא התקבלה בהמשך.
בראשית הדפוס יצא הספר בשלוש מהדורות:
בעת החדשה הוציא דוד פלוסר את הספר במהדורה מדעית אקלקטית המורכבת מליקוט קטעים שונים מכתבי יד שונים בשאיפה ליצור מסמך הקרוב ביותר לטקסט המקורי המשוער. שנתיים לפני שנסתיימה העבודה על המהדורה המדעית, נמצא כתב יד קדום של הספר הקרוב למהדורתו של פלוסר.
הרדמה