משה עציוני נולד בז'אבנו שבגליציה באימפריה האוסטרו-הונגרית (לאחר המלחמה בפולין), לשיינדל לבית גרוסברד ויעקב קלפהולץ. בשנת 1932 סיים תואר מוסמך במשפטים באוניברסיטת קרקוב וב-1935 קיבל בה תואר דוקטור למשפטים.
בנעוריו החל לפעול בתנועת השומר הצעיר. בשנים 6–1932 ערך בקרקוב את "נאשה ואלקה" ("Nasza Walka", 'מאבקנו').
ב-1936, בסיום לימודיו, עלה לארץ ישראל. תחילה עבד כפועל בתל אביב ולאחר מכן עבר לירושלים, שימש מזכיר ועד רחביה ולמד בבית הספר המנדטורי למשפטים. בשנת 1940 הוסמך כעורך דין ועבד כשנתיים במשרדו של עו"ד מרדכי עליאש. בשנים 1942–1945 עבד בעריכת דין והיה היועץ המשפטי של מחלקת התעשייה הכבדה והייצור המלחמתי בממשלת המנדט.
בשנת 1945 מונה לשופט שלום בתל אביב. עם קום המדינה בשנת 1948 התמנה לשופט ראשי בבית משפט השלום בחיפה. מאוחר יותר הוא שימש נשיא בית משפט השלום בחיפה, שופט ונשיא בבית המשפט המחוזי בחיפה ומשנת 1971 שופט בית המשפט העליון, עד פרישתו לגמלאות בהגיעו לגיל שבעים. בעת פרישתו עמד עציוני בראש ועדת הבחירות המרכזית.
עציוני עמד בראשותן של מספר ועדות ציבוריות:
לאחר פרישתו מכס השיפוט היה עציוני נשיא בית הדין הציוני העליון.
ביוני 1943 נשא את יהודית שפָּאן. היה אב לשניים: יעקב ועמוס.
בנו הצעיר הוא פרופ' עמוס עציוני, מנהל בית החולים מאייר לילדים שליד בית חולים רמב"ם בחיפה. אחד מנכדיו, עו"ד דוד עציוני, מכהן כסגן ראש עיריית חיפה. על שמו רחוב בחיפה.
עציוני נקבר בקבורה חילונית בקיבוץ מרחביה.
אולימפיאדת נאגאנו
ז'ואן קורומינס
ז'ואן קורומינס אי ויניו (בקטלאנית: Joan Coromines i Vigneaux; בספרדית נכתב גם Corominas; 21 במרץ 1905 - 2 בינואר 1997) היה בלשן קטלאני.
ביוגרפיה.
נולד בברצלונה בשנת 1905. אביו היה פרה קורומינס - סופר, כלכלן ופוליטיקאי. למד בפקולטה לפילוסופיה וספרות באוניברסיטת ברצלונה, לימודים אוניברסיטאיים קטלאניים (Estudis Universitaris Catalans), ובמוסד ברנאט מג'ה ללימודים קלאסיים והומניזם. המשיך את לימודיו במונפלייה, מדריד, ציריך ופריז. עבודת הדוקטורט שלו הייתה כתיבת מילון לשפה הארנית, הניב האוקסיטני שמדובר בעמק ארן בצפון-מערב קטלוניה.
בהזמנת פומפאו פברה הצטרף בשנת 1930 למחלקה הלקסיקוגרפית במכון ללימודים קטלאניים. כמו כן שימש פרופסור לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטת ברצלונה. ב-1939 גלה מספרד עקב השתלטות הפרנקיסטים והיה פרופסור באוניברסיטה הלאומית בקוז'ו (Cuyo) בארגנטינה ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1952 חזר לקטלוניה והמשיך בעבודת מחקר במכון ללימודים קטלאניים.
היה בעל מומחיות מעמיקה בבלשנות של שפות רומאנית וכן של שפות הודו-אירופיות אחרות. בעבודתו התרכז בעיקר באטימולוגיה, מילונאות, בלשנות היסטורית ודיאלקטולוגיה. היצירות החשובות ביותר הן מילון אטימולוגי של קטלאנית (Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, תשעה כרכים), מילון השמות הקטלאני (Onomasticon Cataloniae, ששה כרכים) ומילון אטימולוגי ביקורתי של הספרדית (Diccionario crítico etimológico de la lengua castellana). כמו כן ראוי לציון ספרו "מה צריך לדעת על הלשון הקטלאנית", שיצא בשנת 1954, תחילה באנגלית ואחר כך בקטלאנית, ובו קורומינס מציג בסגנון פופולרי את הלשון הקטלאנית, שסבלה באותה תקופה מדיכוי מצד השלטונות הפרנקיסטיים.
המרינה בבת גלים
המרינה בבת גלים ובקיצור המרינה, הוא השם המקובל לתוכנית בנייה גדולת-ממדים, בחופה המערבי של שכונת בת גלים, שאותה ביקשה עיריית חיפה לקדם החל משנות ה-90 ועד העשור הראשון של המאה ה-21.
בתחילת שנת 2020, חודשה התוכנית, במיקום אחר מהתוכנית שהוצעה בשנות ה-90, לאחר שהוצגה תוכנית מתאר ארצית חדשה למעגנות על ידי מנהל התכנון. בספטמבר 2020 התקיים דיון בוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הוולנת"ע) בו הודיעה שרת התחבורה מירי רגב שהיא תקדם את התוכנית. בדיון השתתפה גם ראש העירייה עינת קליש רותם שגם הביעה תמיכה בעד הקמת מרינה בבת גלים. בנובמבר 2021 דחתה הוועדה את התוכנית החדשה.
מיקום וסביבה.
בת גלים, שהוקמה בשנות ה-20, תופסת את שטח הכֵּף שבולט אל הים התיכון בצפון-מערב חיפה. העובדה שאזור זה הוא גם המקום שבו מסתיים הר הכרמל ונפגש עם הים, משלימה את הייחוד הגאולוגי והאקולוגי שלו. לפיכך האזור שבין עין הים ובת גלים (בין תל שקמונה וה"קזינו") הוא חוף צר, שבו מתקיים ריף טבעי שמארח יצורי ים נדירים. התנגשות קו החוף ואזור ההר בנקודה זו יוצרת תנאים שאינם מתקיימים במקומות אחרים בארץ ישראל, ביניהם משטרי רוחות שנצפים אך ורק במקום זה, בהיותו המקום היחיד לאורך חופי הארץ שבו הים נמצא מצד צפון. תנאים אלה הביאו להתפתחותם של ענפי ספורט ימי ובראשם גלישת גלים, גלישת רוח וקייטסרפינג, שזוהו עם חוף בת גלים, והשכונה היא מוקד לתחרויות גלישה בהיקף בינלאומי.
תוכנית המרינה משנות ה-90.
רקע היסטורי.
תוכנית להקמת מרינה בבת גלים עלתה לראשונה ב-1949, על בסיס תוכנית מתאר שאושרה עוד בתקופת המנדט הבריטי, בשנת 1944, לפיתוח חזית הים המערבית של חיפה לתיירות ונופש, הכוללת יבוש רצועת הים בין חוף בת גלים לחוף כיאט (על בסיס תוכנית זו הוקם בהמשך פרויקט מגדלי חוף הכרמל). בקיץ 1961 אישרה מועצת עיריית חיפה בראשות אבא חושי תוכנית לייבוש 400 דונם בשלב הראשון, באמצעות זיכיון שנמסר לחברות סולל בונה ורסקו, שתמורתו ימסרו לעירייה שטח של 166 דונם מתוך ה-400 דונם. בשלב בשני תוכנן ייבוש של קטע נוסף של 600 דונם עד תל שקמונה. התוכנית שאושרה כללה ייבוש של רצועת חוף באורך של 1.5 ק"מ וברוחב של כ-350 מטר, הקמת מרינה, 1,500 יחידות דיור ובתי מלון. אולם ועדת הכלכלה של הכנסת דרשה להקים ועדה לבדיקת הכדאיות הכלכלית וההנדסית של הפרויקט. בסוף שנת 1966 הוגש דו"ח הנדסי, לאחר עבודת סקר שנערכה בידי מהנדסים ואדריכלים, שאישר את ההיתכנות ההנדסית והכדאיות הכלכלית של הפרויקט. אך העירייה התקשתה בגיוס ההון הדרוש לפרויקט. בשנת 1969 ניסה, ללא הצלחה, ראש עיריית חיפה משה פלימן, לגייס משקיע אמריקאי לטובת הקמת הפרויקט.
תכנון ואישור התוכנית.
באמצע שנות ה-80 החליט ראש עיריית חיפה אריה גוראל שוב לקדם את רעיון המרינה, שעל תכנונה הופקדה החברה הכלכלית לחיפה. בין השאר ניסה לגייס לפרויקט משקיעים מהונג קונג. בספטמבר 1993 הוצגה לאישור תוכנית המרינה, שכללה ייבוש של שטח בגדול 400 דונם, בניית 1,500 חדרי מלון, מרכז תיירות ובידור ומרינה בעלת קיבולת של 1,200 כלי שיט.
בנובמבר 1996 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית הבנייה. אישור התוכנית שכללה ייבוש של קטע מהים במקום בו ערכי טבע ייחודיים, הביא למאבק נגד הקמתה ודיון ציבורי שהקיף אנשי אקדמיה, אדריכלים ומתכננים, ואת תושבי השכונה.
המחלוקת סביב התוכנית.
הטיעונים בעד.
הצורך בפיתוח אזור-החוף של חיפה נדון בעירייה במשך כהונתם של ראשי העיר אריה גוראל וביתר שאת עמרם מצנע, כמענה להיעדרו של מנוע כלכלי איתן באזור חוף-הים שיבסס את מיקומה של חיפה על מפת הערים הימיות כעיר שתוכל למשוך עסקים הפונים לפלח המעמד הגבוה ובכך להעשיר את קופת העירייה ולתרום לכלכלה העירונית. הטיעון המרכזי שתמך בהקמתם של המבנים על השטח המיובש היה תיירות - סנגורי המרינה טענו כי לא ייתכן שבעיר גדולה הנהנית מחוף ים לא יהיה פיתוח של תיירות ימית עסקית, בדוגמת המעגנות הקיימות בהרצליה ובערי-חוף בעולם; וכי המיקום המתאים ביותר לכך הוא חוף בת גלים, עד אז מהשטחים המעטים הלא-מפותחים בחיפה. כמו כן טענו אנשי הפרויקט כי החלופות שהוצעו להם, ובראשן נמל הקישון, אינן מוצלחות.
הטיעונים נגד.
עיקר הטיעונים הקונקרטיים נגד הפרויקט הושמעו מהכיוון הסביבתי, אולם הם נתמכו בטיעונים אורבניסטיים שלמים יותר - שבין היתר הדגישו את הכורח העקרוני בבדיקת חלופות, ובמיוחד במיקומה של פעילות עירונית כלכלית במרכז-העיר, היינו בנמל חיפה, ולא בשכונות מגורים שקטות, תוך עירעור מרקם חייהן והפרדתן ממשאבי הטבע שלהן. המודל השלילי שעמד מול עיניהם של המתנגדים היה המגדלים שקמו ממש באותה העת על שפת הים בנווה דוד, דרומה מבת גלים, שנקראו "מגדלי חוף הכרמל" ושלכאורה הפכו למודל של תכנון שגוי ופגיעה נופית ואורבנית חריפה. הטיעון הסביבתי העיקרי במאבק על בת גלים התבסס על ייחודו הטבעי של האזור שיועד לייבוש. החשש המרכזי היה כי העירייה אינה מעוניינת לפתח את החוף פיתוח מוּטה-נופש, כי אם מסחרי ומוכוון-נדל"ן, חרף תוכניות אב ארציות ששללו בנייה פרטית על החופים; וכי הפרויקט יאיים על הנגישות הציבורית למים.
המאבק לביטול התוכנית.