בשל ייחודה, זכתה האופרה לסיקור בינלאומי נרחב. מגזין האופרה החשוב "Opera Magazine" כתב ב-1999: "זהו אחד הפרויקטים המקוריים והמעניינים ביותר שנעשו השנה". ב-2014 יצא לאור באיטליה ספרה של אלומה בארדי אודות הייצוגים המוזיקליים של ה"דיבוק". הספר, בהוצאת אוניברסיטת נאפולי, שתמונת הכריכה שלו לקוחה מן ההפקה, הקדיש פרק נרחב לאופרה ולהפקה.(Aloma Bardi, Esotismi musicali del Dibbuk, Università Napoli).
סרמטכ&quot;ל
מועצת הרבנות הראשית
מועצת הרבנות הראשית היא הגוף העליון של הרבנות הראשית לישראל, שפועל מכוח חוק הרבנות הראשית לישראל.
סמכויות.
חוק הרבנות הראשית לישראל תש"מ-1980 מעניק את סמכויות הרבנות הראשית למועצת הרבנות הראשית ומונה בין תפקידיה:
חוק איסור הונאה בכשרות מעניק לרבנות בלעדיות במתן תעודות כשרות במגזר האזרחי (במערכת הביטחון נתונה סמכות זו לרב הראשי לצה"ל).
הרכב.
במסגרת קביעת חוקת הקהילות של הוועד הלאומי נקבע שבמועצת הרבנות הראשית יהיו, נוסף לרבנים הראשיים, שישה חברים, מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים. תחילה נקבעה גם חברותם של 3 יועצים חילונים לצד המועצה בסמכויות לא מוגדרות, אך תפקיד זה בוטל כעבור זמן מה. בשנת 1963 הותקנו תקנות חדשות שהרחיבו את מספר החברים הכולל במועצת הרבנות הראשית ל-12. בשנת 1980 נקבע בחוק שהמועצה מורכבת מ-15 חברים: שני הרבנים הראשיים, אחד מהרבנים הראשיים של כל אחת מארבע הערים הגדולות (ירושלים, חיפה, תל אביב ובאר שבע), ברוטציה, כך שיהיו מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים ועשרה רבנים נבחרים (חצי אשכנזים, חצי ספרדים). מקום מושבה של הרבנות הראשית על פי החוק נקבע להיות בירושלים. הרב הצבאי הראשי חבר במועצה כמשקיף, אך אין לו זכות הצבעה (החל מ־2011 הוא בעל זכות הצבעה אם מחזיק בכושר 'רב עיר').
אחד הרבנים הראשיים מכהן כראש המועצה (עמיתו מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול, ולאחר חמש שנים השניים מתחלפים בתפקיד).
חברים.
המועצה הראשונה שנבחרה בשנת תרפ"א כללה את הרבנים צבי פסח פרנק, בנימין אלקוצר, בן ציון אברהם קואינקה, אברהם פילוסוף, יונה ראם, ירוחם פישל יהושע ברנשטיין. בבחירות שנערכו בסוף שנת 1936 בהן נבחרו לרבנים ראשיים הרב הרצוג והרב יעקב מאיר, נבחרו למועצה הרבנים האשכנזים: צבי פסח פרנק, יעקב קלמס ואליהו מרדכי ולקובסקי, והספרדים: אברהם פילוסוף, יוסף מרדכי הלוי ואברהם אביכזיר. בשנת 1940, עם פטירתו של הרב אברהם פילוסוף נכנס למועצה הרב חזקיה שבתי. הרב אביכזיר נפטר בתשרי תש"ה ובבחירות למועצת הרבנות בינואר 1945 נכנס למועצה הרב יעקב עדס במקומו כאשר שאר המועצה נשארה בהרכבה הקודם. עם פטירת הרב יוסף מרדכי הלוי בט"ו אלול תש"ז, נבחר לממלא מקומו הרב עובדיה הדאיה, אך עקב בעיות הביטחון והמצור בירושלים נדחתה כניסתו לתפקיד בחודשים אחדים. בשנת 1947 נקרא הרב משולם ראטה למלא את מקומו של הרב קלמס שיצא בשליחות לארצות הברית.
בשנת תשט"ו (1955) נבחרו למועצה הרבנים איסר יהודה אונטרמן, עובדיה הדאיה, ראובן כץ, יעקב עדס, צבי פסח פרנק ויעקב משה טולידאנו. כן נבחרו כ"סגנים" הרב שלום יצחק הלוי והרב שאול ישראלי. הרב הלוי והרב ישראלי הפכו לחברי המועצה בעקבות פטירתם של הרב טולידאנו והרב פרנק. באוגוסט 1960 פקעה כהונת המועצה והיא המשיכה להתקיים בפועל, אך ללא סמכויות חוקיות, בגלל דחיות חוזרות ונשנות בקיום בחירות למועצה ולתפקיד הרב הראשי. בתשכ"ד התקיימו לבסוף בחירות למועצת הרבנות הראשית שהורחבה לעשרה חברים ונבחרו אליה: הרב יצחק אביחצירא, הרב שלמה יוסף זוין, הרב שלום יצחק הלוי, הרב חיים דוד הלוי, הרב שאול ישראלי, הרב יהושע קניאל, הרב כתריאל פישל טכורש, הרב יהושע פיטוסי, הרב אליעזר גולדשמידט והרב סלמן חוגי עבודי.
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים כיהנו במועצה הרבנים שלמה יוסף זוין, כתריאל פישל טכורש, חיים דוד הלוי, שאול ישראלי, אליעזר גולדשמידט ובצלאל ז'ולטי.
בבחירות בשנת תשל"ג (1973) נבחרה קבוצה של רבנים ציונים דתיים שכללה את הרבנים שלמה יוסף זוין, כתריאל פישל טכורש, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, אליהו כץ, אברהם אלקנה כהנא שפירא, יוסף קפאח, בנימין אביעד (רב מועצה אזורית שפיר), חיים דוד הלוי, רפאל כדיר צבאן רבה של נתיבות, ויוסף שרביט ותמכה ברב שלמה גורן.
בשנת 1980 נבחרו למועצה הרבנים: יוסף שרביט, מרדכי אליהו, משה מלכה, יוסף קפאח, רפאל כדיר צבאן, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, יוסף גליקסברג, שאול ישראלי, שמחה הכהן קוק ואברהם אלקנה כהנא שפירא.
בשנת תשמ"ג נכללו במועצת הרבנות, חמשת הרבנים האשכנזיים: ישראל מאיר לאו, שמחה הכהן קוק, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, יוסף גליקסברג ושאול ישראלי, חמשת הרבנים הספרדיים: משה מלכה, יוסף קפאח, רפאל כדיר צבאן, יוסף שרביט ודוד שלוש, רבני שלוש הערים הגדולות: יצחק קוליץ, חיים דוד הלוי ושאר ישוב הכהן, והרב הראשי לצה"ל, הרב גד נבון.
בבחירות בדצמבר 2002 נבחרו הרבנים הספרדים יצחק חיים פרץ, שמואל אליהו, עזריה בסיס, שלמה בן שמעון ורצון ערוסי והרבנים האשכנזיים יצחק דוד גרוסמן, יונה מצגר, שמחה הכהן קוק, יצחק רלב"ג ויוסף גליקסברג.
בבחירות ב-2008 נבחרו הרבנים הספרדים הרב שמעון אליטוב, הרב אברהם יוסף, הרב רצון ערוסי, הרב שמואל אליהו, הרב יצחק פרץ. הרבנים האשכנזיים שנבחרו הם, הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב יצחק דוד גרוסמן, הרב יוסף גליקסברג, הרב יעקב רוז'ה הרב יצחק רלב"ג. נוכחות בישיבות המועצה אינה חובה ואף נרשם עבור אחד מהחברים אפס אחוזי נוכחות.
בו' בחשוון תשע"ד 10.10.13 התקיימו בחירות, וחבריה נבחרו שוב לכהונה נוספת.
בכ"ה באלול תשע"ח 2018 התקיימו בחירות, וחבריה נבחרו שוב לכהונה נוספת, למעט שניים: הרב יצחק לוי נבחר במקום הרב אברהם יוסף שפרש, והרב אליעזר שמחה וייס שנבחר במקום הרב יוסף גליקסברג.
חברי המועצה היום ותפקידם.
הרבנים הראשיים:
מכהנים במועצה מתוקף תפקידם כרבני הערים הגדולות:
הרבנים הראשיים של תל אביב-יפו וחיפה נפטרו או פרשו וטרם מונו רבנים תחתיהם.
הרב הראשי לצה"ל:
עשרת הרבנים הנבחרים:
היוזמה הישראלית
ה'ש&quot;צ
ה'ש&quot;פ
פו טס'אונג
סרנו
סרנו (באיטלקית Sarno) הוא נהר קטן במחוז קמפניה שבאיטליה. אורכו 24 ק"מ, הוא נובע בגובה של 45 מטר מעל פני הים, שטח אגן ההיקוות שלו הוא כ-500 ק"מ² ונפח זרימתו 13 מ³ לשנייה בממוצע שנתי. מקורו בסמוך לעיירה סרנו והוא נשפך לים הטירני במפרץ נאפולי. הנהר עובר בקרבת ערים אחדות, ובהן פומפיי וטורה אנונציאטה (Torre Annunziata), שתי ערים שנחרבו בהתפרצות הר הוזוב בשנת 79 לספירה. הסרנו נחשב לנהר המזוהם ביותר באירופה.
בשפך הנהר היה ממוקם הנמל העתיק של העיר פומפיי.
סרצה דנגל, קיסר אתיופיה
סרצה דנגל (געז: ሠርጸ ድንግል, "ליבלוב הבתולה") היה קיסר אתיופיה, בנו של הקיסר מינאס מאשתו הקיסרית אדמס מוגסה, נולד באוגוסט 1549 בשם "יצחק" והוטבל בשם "סרצה דנגל". הוכתר כקיסר אתיופיה לאחר מות אביו ב-12 בפברואר 1563 בשם "מלכ סגד"(መለክ ሰገድ) ("לו סוגדים המושלים") בכנסיית מריאם שבטדבה שבאמהרה. סרצה מת בסאט ב-20 במרץ 1597.
חייו.
הוא נבחר למלך על ידי מפקדי הצבא השוואנים ובתמיכת המלכה האם. עם התבגרותו של המלך בהר נגוס יסחק, שמרד נגד אביו, הציג את עצמו בפניו, נשבע לו אמונים והשלים עמו. עם זאת, סרצה דנגל נאלץ להתמודד עם מספר מרידות נוספות: בשנת 1563 דודנו האמלמאל מרד בו ושנתיים לאחר מכן בן דוד נוסף, פאסיל, מרד בו גם כן. בשנת 1576 בהר נגוס יסחק מרד בו שוב בתמיכת האימפריה העות'מאנית. לאחר מרד זה סרצה דנגל יצא במסע צבאי אל תיגראי, מחץ את המרד, הביס והרג את הבהר נגוס ובני בריתו אוזדמיר פאשה והסולטאן מוחמד הרביעי של הרר. לאחר הניצחונות בתיגראי הוכתר מחדש באקסום בירתה העתיקה והקדושה של האימפריה האתיופית, ובכך היה הראשון שהוכתר בה מאז ימי הקיסר זרע יעקב
סרצה דנגל היה ראשון קיסרי אתיופיה להתמודד עם ההגירה ההדרגתית של האורומו, שהביסו את נור אבן מוג'אהיד (יורשו של אחמד גראן) בדרכו חזרה לביתו לאחר שהביס והרג את הקיסר הקודם גלאוודיוס ב-1559 (דודו של סרצה דנגל). בשנה העשירית לשלטונו (1573), ערך מסע בדרום וניצח את האורומו בקרב ליד אגם זוואי. יצא למסע צבאי נגדם שוב ב-1578 וב-1588 .
סרצה דנגל ערך מסע צבאי גם נגד ביתא ישראל ב -סמיאן בשנת 1580, ולאחר מכן שוב בשנת 1585. הוא גם יצא למסעות צבאיים נגד האגאו בשנת 1581 ובשנת 1585.
טריגונומטריה כדורית
אוצר מפעלי ים
אוצר מפעלי ים היא חברה עירונית ישראלית. החברה הוקמה ב-1936 על מנת להקים את נמל תל אביב, ועליו אחריותה.
היסטוריה.
החברה הוקמה במאי 1936 על ידי חבר נאמנים בראשות מאיר דיזנגוף כנשיא כבוד, משה גרידינגר - גזבר כבוד, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון) ואחרים. לסוכנות היהודית ולעיריה ניתנו ב-1936 מניות שליטה (50% מן המניות), אך שאר המניות נמכרו לציבור על מנת לגייס כספים לבניית הנמל. בשנת 1955 רכשה מדינת ישראל את הבעלות על אוצר מפעלי ים, תהליך הרכישה התנהל מול ישראל רוקח ששימש יו"ר מועצה ההנהלה של אוצר מפעלי ים. הרכישה כללה את מניות החברה והן את הנכסים הבנויים בנמל.
הנמל הפסיק לפעול ב-1965 והחברה ניהלה מאז את שטח הנמל - הימי והיבשתי, בעיקר עסקה בהשכרת המבנים והמחסנים שבנמל.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון להפריט את החברה.
ב-2001 המנכ"ל לשעבר ומזכירת החברה לשעבר הואשמו בגניבת מניות רבות של החברה שהוחזקו במחסניה ובמכירתם שלא כדין לאחרים במאות אלפי שקלים. שנה אחר כך, אחד מבעלי המניות שנחשדו כגנובות ביקש להתמנות לדירקטור בחברה.