אחד מעקרונותיה העיקריים של תורת החסידות, הוא דבקות באל על ידי שמחה מתמדת. אף שכל החסידויות מקיימות עיקרון זה, מי שהתחיל את הרעיון של עבודת ה' מתוך שמחה ורגש הוא הבעל שם טוב הקדוש מייסד החסידות שאמר "'עצבות נועלת שערי שמיים, תפילה פותחת שערים נעולים והשמחה בכוחה לשבר חומות". בולטת בהנהגה זו היא חסידות ברסלב, וכן בספרי רבי נחמן מברסלב מזכיר רבות עניין זה. רבי נחמן טבע את הסיסמה הידועה: .
רבי נחמן עצמו היה אדם שהשמחה לא הגיעה לו בצורה טבעית וקלה ודווקא בגלל זה הוא התעסק הרבה בנושא השמחה ואמר שהשמחה היא נקודה פנימית ויסודית אצל האדם שאינ תלויה בגורם חיצוני.
חשיבות השמחה נזכרת רבות בספרות התורנית, בעיקר בתורת החסידות, ובמשנה תוקף בתורתו של רבי נחמן מברסלב אשר משפטו הידוע הפך לציטוט מוכר: מצווה גדולה להיות בשמחה תמיד. בחסידות מבואר הקשר שבין השמחה לתכונות חיוביות אחרות, ולבריאות הכללית של הנפש, ומכאן לעבודת ה' ראויה יותר.
בחסידות חב"ד, האדמו"ר מלובביץ, מנחם מענדל שניאורסון, הדגיש בכמה משיחותיו על מעלת האושר והשמחה הפנימית של היהודי, אושר מכך שהקדוש ברוך הוא בורא העולם משקיף עלינו ודואג לנו, ויותר מכך, עצם הזיכרון בעובדה אשר יש לנו מטרה וייעוד מסוים אותו ייעד לנו הקדוש ברוך הוא מובילה לתחושה של אושר הנובע מכך שיש מטרה במעשינו ולא לריק הם.
עדה ביירון
גיל גלד
אֵרֶיְנִיוֹן גִיל גַלַד היא דמות בארץ־התיכונה, מעולם הלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
גיל גלד היה המלך העליון האחרון של גולי הנולדור בארץ־התיכונה. גיל גלד היה עלף לבית פינרפין. הוא הוכתר כמלך עליון של הנולדור הגולים בבלריאנד אחר נפילת העיר גונדולין ומות המלך העליון הקודם, טורגון. אביו היה אורודרת, בן אנגורד בן פינרפין, ואמו הייתה עלפית מסיעת הסינדר. אחותו הייתה פינדוילס.
שמו.
שמו הראשון בקווניה היה ארטנרו, אך הוא עבר סינדאריניזציה והפך לרונדור. עם זאת, המלך היה מוכר יותר בשם: גיל גלד ("כוכב הזוהר") והאפסה (תיאור כבוד): אריניון, משמע "חוטר המלכים", כי אף על פי שהמלכים העליוניים מתו בזה אחר זה, עדיין נשמר נצר.
ביוגרפיה.
עוד בעידן הראשון, במלחמות הגדולות של מחוז בלריאנד בין העלפים ורעי-העלפים, האדין נגד מורגות וצבאותיו, מת פינגולפין על ידי מורגות בעת שנשא את כתר מלכי הנולדור. לכן, פינגון בן פינגולפין, שמלך בהיתלום אשר בצפון בלריאנד, נטל לו את כתר אביו ונעשה מלך עליון על הנולדור; את כל בניו הותיר עמו על-מנת שיעזרו לו במלחמות הצפון, זולת את צעיר בניו, ארניון גיל גלד. כי אותו הוא שלח לנמלים שבמערב בלריאנד, לצד הספן קירדן ובני סיעתו, כי ידע שגיל גלד הוא התקווה האחרונה למלכי הנולדור. לאחר תקופה קצרה נהרגו פינגון ובניו הבכורים. בחורבן הנמלים הגדולים של קירדן חרש-הספינות, יצאו קירדן ובני סיעתו יחד עם גיל גלד ומעט נולדור לאי בלר ושם התיישבו במסתור מפני מורגות עד למלחמת החרון. לאחר מות טורגון, שהיה אחיו הצעיר של פינגון, וחורבן גונדולין, נהפך גיל גלד למלך העליון על הנולדור הגולים (אף על פי שעכשיו כל העלפים בארץ התיכונה ראו בו מנהיג).
אחר מלחמת החרון וסוף העידן הראשון, כאשר בלריאנד נחרבה, גיל גלד ייסד ממלכה באזור החופי של לינדון לגדות בלגיר, הים הגדול. בשיאה, ממלכתו הרחבה השתרעה מזרחה, מעבר להרי לינדון, עד לנהר לון, בשני מחוזות גדולים (פורלינדון והרלינדון); וגבלה עם מיתלונד, מקומם של הנמלים האפורים של הספן קירדן. אבל היו אזורים רבים עד להרי האובך שהיו תחת חסותו. לאורך העידן השני, נהנה גיל גלד מידידותו עם בני נומנור (הדונאדין). כוח נומנורי אדיר סייע לו להדוף את הסתערות סאורון לאחר חישול הטבעת האחת, ולקח בשבי את סאורון לנומנור.
כאשר רק שלוש טבעות-כוח, מתוך כל ה-19 שיצרו העלפים, הצליחו להינצל מידי סאורון על ידי העלפים, החליטו אלה לשמור אותן בחשאי אצל חכמי העלפים. אז קיבל גיל גלד את האדירה מבין השלוש, שתשמר תחת חסותו: ויליה, טבעת האוויר בעלת אבן הספיר. סביר להניח שהוא השתמש בה מעט להענקת מרפא לזקוקים לכך, ולהדיפת פגעי הזמן בכל ממלכתו.
אחר שקיעת נומנור והקמת ממלכות הדונדין בגלות (ארנור וגונדור), תקף סאורון את מינס יתיל ואוסגיליאת. אחר התקפה זאת כרת גיל גלד את "הברית האחרונה" בין בני-האדם מזרע נומנור לבין העלפים (האלדר) כדי להאבק בסאורון וצבאותיו. צבאות הברית עשו חייל בקרב הדגורלד, והטילו מצור על צבאות סאורון בארץ מורדור. היה נדמה שהברית האחרונה עומדת לנצח ושמורדור האפלה עומדת להחרב, ולכן סאורון בעודו עונד את הטבעת האחת, יצא בעצמו לקרב. במו-ידיו קטל את אלנדיל, מלך בני-האדם; ואת גיל גלד. כי השניים היו גיבורי מלחמה, ואף אויב, מלבד סאורון, לא יכול היה לעמוד בפניהם אף שגם שר האופל נקטל מידיהם. עוד לפני יציאתו לקרבות הברית האחרונה הפקיד גיל גלד את טבעתו אצל קירדן, שבתורו מסרה לגנדלף כאשר זה הופיע בנמלים. חניתו נקראה איגלוס, משמע חוד־שלג או קוץ־שלג בלשון המערב, ואיתה הוא נלחם בברית האחרונה (ייתכן כי היא נשמרה בעמק ריוונדל על ידי אלרונד).
סיפורו של ארניון גיל גלד שרד לעידן השלישי, כחלק מן האגדות הרבות שהעלפים בארץ התיכונה מספרים ושרים על קורות ימי קדומים. בסרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון, גיל גלד הופיע לשנייה בודדת בפתיח של , אך כל שאר הופעתו ומותו נחתכו אינם מופיעים אף בגרסת הבמאי. לאחר מכן הוא אינו מופיע בשמו לאורך כל הטרילוגיה.
אדה ביירון
שושלת בלתה
שושלת בלתה הייתה אחת משושלות המלוכה הראשונות של השבטים הגרמאנים. תקופת שלטונה של השושלת היא בערך בין השנים 395 ו-531. מייסד השושלת, אלאריק, היה בן למשפחת אצולה ויזיגותית בשם "בלתה". יורשיו של אלאריק שלטו בשיא כוחה של השושלת על רוב שטחי ספרד ודרום צרפת של היום (הממלכה הוויזיגותית - שטחי גאליה נרבונסיס, אקוויטניה, טרקוננסיס, לואיסיטניה ובאיטיקה).
גרמאני
זיגריק
זיגריק (או זינגריק) היה אחיו של סארוס ושליט לזמן קצר על הוויזיגותים בחודש ספטמבר 415. זיגריק עלה לשלטון בעקבות דקירתו למוות של המלך אטהאולף בידי דוביוס, אחד מחסידיו של סארוס שביקש לנקום את מותו בידי אטהאולף. זיגריק ידע, ככל הנראה, על כוונת ההתנקשות.
אחרי עלותו לשלטון, המית זיגריק את בניו של אטהאולף מאשתו הראשונה, כשהוא קורע אותם מזרועות הבישוף זיגסאר שאצלו ביקשו מחסה. אשתו השנייה של אטהאולף, גאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס, זכתה ליחס משפיל ואכזרי, כאשר זיגריק כופה עליה לפסוע לאורך קילומטרים רבים ברגל בלוויית שבויים.
כעבור שבעה ימים, נרצח זיגריק ובמקומו נבחר למלך ואליה.
אטהאולף
אָטהָאוּלְף (Athaulf או Ataulf) היה מלך ויזיגותי בין השנים 410 ו-415, יורשו של אלאריק וממשיך שושלת בלתה.
היסטוריה.
אטהאולף נבחר לתפקיד מלך הוויזיגותים בסוף שנת 410, אחרי שאלאריק מת במפתיע. הוא היה בן הקלאן של אלאריק ואחי אשתו. על פי ההיסטוריון יורדנס, הוא לא היה גבוה במיוחד, אך התייחד ביפי תארו וצורתו וברוחו העזה.
כאשר הפך למלך, היה הצבא הוויזיגותי של אלאריק בדרום איטליה, קרוב לסיציליה. ניתן להניח כי בתחילה עדיין שקלו הוויזיגותים מעבר לאפריקה ואחר כך ויתרו על רעיון זה. אטהאולף הוביל את הצבא צפונה, כשהוא בוזז בדרך את אטרוריה עד עפר, כפי שיכול היה רוטיליוס נמטיאנוס להעיד אפילו חמש שנים אחרי כן. טענתו של יורדנס שהביזה כללה גם את רומא אינה מאושרת על–ידי מקור אחר וככל הנראה שגויה. לאחר מכן, בתחילת שנת 412, עבר אטהאולף עם הוויזיגותים את האלפים לגאליה, ככל הנראה דרך מעבר מון ז'נבר באלפים, שכן קונסטנטין, המורד ששלט בגאליה בשנים 406 עד 411 ישב בארל, בדרום גאליה, ומעבר בדרך הים היה מביא להתנגשות ביניהם.
כאשר הגיע אטהאולף לגאליה, כבר הצליחו קונסטנטין ואולפילס להפיל את שלטון קונסטנטין, אך מיד כאשר עזבו את גאליה (ככל הנראה כדי לדכא מרידת הטיראן הרקליאנוס באפריקה), הכתיר את עצמו יובינוס, מצביא ממוצא גאלו-רומי, לקיסר בתמיכת הבורגונדים ומלכם גונדאהאר וראש האלאנים גואר, שהיה קודם מחייליו של הונוריוס.
אטהאולף, ככל הנראה בעצת פריסקוס אטאלוס, שהיה עדיין במחנה הוויזיגותים, הציע לכרות ברית עם יובינוס, אך זו נדחתה, אולי בגלל סלידת הבורגונדים מהצטרפות הוויזיגותים למאבק על השליטה בגליה, ואולי בשל החשש מברית עם מלך הנשוי לאחותו של הקיסר. לאחר מכן, נודע לאטהאולף שאויבו של גיסו אלאריק ואויבו הוא, סארוס, נטש את חצר הונוריוס ונסע כדי להצטרף ליובינוס, ובהסתערות של עשרת אלפים איש, מול העשרים שהיו עם סארוס, הרג את המצביא הברברי.
אירוע זה לא סייע בהפיכת המגעים בין הצדדים לפוריים יותר וכאשר הכריז יובינוס על אחיו סבסטיאן כאוגוסטוס, כנגד רצונו של אטהאולף, יצרו הוויזיגותים קשר עם דרדנוס, הפרפקט הפראיטוריאני בגאליה ונאמנו האחרון של הונוריוס שם. הונוריוס הסכים לתנאיו של אטהאולף, בתנאי שיקבל את ראשי סבסטיאן ויובינוס המורדים. כך נעשה ובסתיו 413 שב הונוריוס והפך לשליט גאליה, לפחות באופן רשמי.
אחרי דיכוי המרידה באפריקה על–ידי קונסטנטין, פנה הונוריוס לאטהאולף וביקש להשיב לו את אחותו, גאלא פלקידיה. אטהאולף תבע בתמורה נחלה בגאליה ואספקת תבואה לחייליו הרעבים. לתנאי הראשון היה מוכן הונוריוס להיענות, אך התנאי השני היה מעבר ליכולתו נוכח הפסקת האספקה מאפריקה במשך שנים. אטהאולף המאוכזב פנה לעבר הים התיכון וניסה לשווא לכבוש את מרסיי ואחר–כך בהצלחה את נרבונה, שם קבע את מפקדתו, ואת טולוז ובורדו.