במשך תקופה של מספר שבועות שהה אייזנר מחוץ לגטו ובביתו של פרנק מלצ'בסקי (בפולנית: Franek Malczewski), ידידו הפולני של אביו. בתקופת שהותו היה חייב להכיר את מנהגי הנוצרים על מנת שזהותו לא תיחשף. ביחד עם בתו של פרנק, אליסיה, הלך מדי יום לכנסיית אלכסנדר הקדוש שבכיכר שלושת הצלבים ולמד את מאפייניהם של הטקסים הנוצריים ומנהגי המקום. פרנק מלצ'בסקי סייע לאייזנר לקנות מזון בכמויות גדולות שהוברח לגטו, וסיפק לו אקדח להגנה עצמית. בית הקיץ של משפחת מלצ'בסקי במילאנובק שימש מקום מסתור להלינה, חברתו של אייזנר ואחת מהלוחמות במרד. בסופו של דבר, החליטו אייזנר והלינה לנטוש את בית הקיץ, לחזור לתוך הגטו ולהילחם את מלחמתם ביחד עם היהודים שנותרו בו לאחר האקציה השנייה בינואר 1943.
לאות הוקרה על מעשיו אלו, העניקה מדינת ישראל לפרנק מלצ'בסקי ולמשפחתו את אות חסיד אומות העולם, וביד ושם נטוע עץ על שמם.
הלחימה במהלך מרד גטו ורשה.
עם פרוץ מרד גטו ורשה נטל חלק פעיל בלחימה היום-יומית במסגרת האצ"י. אחד מאירועי השיא של מרד גטו ורשה היה הנפת הדגלים היהודי והפולני מעל חומות הגטו הבוערות.
לפי הוראתו של פאוול פרנקל, ממפקדיו הבכירים של הארגון הצבאי היהודי, בחר אחד מלוחמי האצ"י, ארטק מילנר, את הנערים אייזנר וחברתו הלינה והטיל עליהם לעלות אל הגג של בניין מספר 7 ברחוב מוראנובסקה המשקיף על כיכר מוראנובסקי ולהניף את הדגל היהודי. כיום ידוע כי למעשה מדובר בבניין מספר 17, שהיה בית משפחתו של לוחם נוסף, דוד לנדאו, הבניין הגבוה ביותר ברחוב.
למחרת הוברח הדגל הפולני לגטו והונף לצד הדגל היהודי על ידי אייזנר ודוד לנדאו, לוחם נוסף של האצ"י, כאות לשיתוף הפעולה וההזדהות בין המחתרת היהודית למחתרת הפולנית. בספרו של משה ארנס, "דגלים מעל הגטו", מוקדש פרק מיוחד לאירוע זה, המכונה "הקרב על הדגלים". פאוול פרנקל, בהבינו את משמעות המעמד ההיסטורי, צוטט על ידי אייזנר באומרו: "אילו הייתה לנו מצלמה, כל העולם היה רואה זאת".
הדגלים, שהיו תלויים במשך ארבעה ימים (בתאריכים 19 - 22 באפריל 1943), עוררו את זעמם של הגרמנים ושל מפקד המבצע להחרבת גטו ורשה, יירגן שטרופ, אשר ראו בכך פגיעה פוליטית ומוראלית קשה. הלה העיד בדו"חות שכתב לאחר המלחמה, בשבתו בכלא, כי קיבל פקודה ישירה מהימלר להוריד את הדגלים בכל מחיר. אף לאחר שהורדו הדגלים, הורה יירגן שטרופ לחייליו להודיע לו מיד אם יונפו אלה שוב.
לאחר החרבת גטו ורשה הועבר אייזנר למיידנק ושם הופרד בסלקציה ממשפחתו. ממיידנק הצליח לברוח והצטרף לקבוצת פרטיזנים פולנים ביער זאמוייסקי תוך התחזות לנוצרי. כאשר נתבררה זהותו, אולץ לברוח והצטרף לשיירת עובדי כפייה שהייתה בדרכה למחנה הריכוז בודזין. לאחר שני ניסיונות הימלטות מהמחנה, נתפס ועבר התעללות ועינויים קשים בפרט לאור העובדה שהיה אחד מניצולי המרד בגטו ורשה. בדרך נס ניצל פעמיים מתלייה על הגרדום, משום שבשני המקרים התמוטט מתקן הגרדום כאשר הוא הועלה אליו. בהמשך הועבר למחנה מיילץ ומשם למחנה הריכוז בפלוסנבירג, שבו שהה 15 חודשים ופגש את חברתו, הלינה, שותפתו לתליית הדגל היהודי מעל חומות הגטו, שהייתה במצב בריאותי גרוע.
ב-23 באפריל 1945, במהלך צעדת המוות ממחנה הריכוז בפלוסנבירג למחנה דכאו, שחררו הכוחות האמריקאיים את השיירה. במשך מספר שבועות סייעו אייזנר וחבריו לכוחות האמריקאיים לתפוס חיילים נאצים באמצעות הקמת מחסומים בדרכים.
במהלך השואה שרד אייזנר שלושה מחנות ריכוז, באמצעות תושייה ואומץ רב, ובחלק מהמקרים באמצעות שוחד שנתן לשומרי המחנות בדמות תכשיטים שהחביא מבעוד מועד. בשואה נספו יותר מ-100 מבני משפחתו, והוא נותר הנכד היחיד ששרד ממשפחה שבה היו 30 נכדים. היחידה ששרדה מבני משפחתו הייתה אמו. הלינה, חברתו, נפטרה בזרועותיו לאחר שהצליח לאתרה על סיפון אוניית פליטים בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
בתום המלחמה, שימש אחד העדים במשפטי נירנברג, ולאחר מכן סייע להגירת יהודים ממזרח אירופה לארץ ישראל במסגרת תנועת "הבריחה". בשלהי 1945 הקים ביחד עם שמונה חברים צעירים, ניצולי השואה, להקה מוזיקלית, "The Happy Boys", שהופיעה במועדונים בבסיסים אמריקאיים בגרמניה ובפני יהודים במחנות פליטים במטרה להעלות את המורל ולרומם את רוחם של היהודים ששרדו. הלהקה ביצעה מופעי יידיש ופולקלור וזכתה להערצה גדולה. ב-1965 אף התאחדו חבריה שהיגרו לארצות הברית והופיעו בקונצרט לזכר הימים ההם.
במהלך שהותו בפראג במסגרת מסעות שערך עם חבריו לאיתור קרובים ששרדו את השואה, פגש אייזנר באקראי את אמו בתחנת הרכבת לוורשה, לאחר שהיה משוכנע כי היא נספתה במיידנק. הוא וחבריו יצאו ממערב-גרמניה לפולין דרך צ'כוסלובקיה, בעוד אמו הגיעה מפולין לצ'כוסלובקיה במטרה להמשיך להונגריה. לאחר המלחמה, קבעה אמו את מגוריה בעיירה פולנית, ולאחר הפגישה המחודשת היגרה לארצות הברית והצטרפה לקרובי משפחה. אייזנר הצטרף אליה שנה מאוחר יותר ב-1949.
בניו יורק הפך לאיש עסקים מצליח וייסד את חברת "סטנפורד תעשיות" שעסקה בסחר-חוץ. ב-1978, לאחר שצבר הון בעסקיו, מכר את החברה והחליט להקדיש את חייו ואת משאביו להנצחת השואה.
במהלך שנים אלו התגורר לסירוגין במנהטן, בניס ובישראל, וביקר פעמים רבות בישראל, לראשונה ב-1960 במסגרת פעילויותיו להנצחת זיכרון השואה. כשנשאל על ידי מכר קרוב כיצד שמר על אמונתו בשם על אף כל התלאות שעבר, ענה שאמונתו נובעת מהעובדה שבסופו של דבר הוא שרד כדי לספר את הסיפור על השואה ולהנציחה.
שרה אייזנר, אלמנתו, ממשיכה כיום את מורשתו של בעלה בפעולות להנצחת זיכרון השואה. לזוג אייזנר שני בנים ובת.
ג'וסיה וילארד גיבס
ג'וסיה וילארד גיבס (אנגלית: Josiah Willard Gibbs, 11 בפברואר 1839 - 28 באפריל 1903) היה תאוריטיקן אמריקאי בתחומי הפיזיקה, הכימיה והמתמטיקה.
גיבס תרם ליסודות התאורטיים שהובילו לתרמודינמיקה הכימית, ולכימיה הפיזיקלית. כמתמטיקאי, הוא המציא את האנליזה הווקטורית (בנפרד מאוליבר הביסייד). אוניברסיטת ייל העניקה לגיבס את תואר הדוקטור הראשון בארצות הברית בהנדסה ב-1863, והוא פעל באוניברסיטה זו לאורך כל הקריירה שלו. בשנת 1901 הוענק לגיבס תואר הכבוד הגבוה ביותר על ידי הקהילה המדעית הבינלאומית של אותם ימים, אשר הוענק למדען אחד בשנה: מדליית קופלי של החברה המלכותית של לונדון. התואר הוענק לו בשל התרומה הגדולה ביותר המיוחסת לו, יישום החוק השני של התרמודינמיקה בקשר בין אנרגיה כימית, חשמלית, ותרמית, וקיבולת לבין עבודה חיצונית.
ביוגרפיה.
גיבס נולד למשפחה בעלת שושלת של אקדמאים כבר מהמאה ה-17. לאחר שסיים ללמוד בבית הספר הופקינס, בניו הייבן שבקונטיקט, נרשם גיבס לקולג' של אוניברסיטת ייל בגיל 15. הוא סיים את לימודיו בשנת 1858, וזכה בפרסים במתמטיקה ולטינית.
בשנת 1863 קיבל גיבס את תואר הדוקטור הראשון בארצות הברית בהנדסה מאוניברסיטת ייל. הוא החל להרצות באוניברסיטה, שנתיים בלטינית ושנה אחת בפילוסופיית הטבע (כיום מדעי הטבע, בעיקר פיזיקה). בשנת 1866 עבר לאירופה כדי ללמוד בפריז, ברלין, והיידלברג, שם הושפע מקירכהוף והלמהולץ. בתקופה הזאת אקדמאים גרמנים היו הסמכויות המובילות בכימיה, תרמודינמיקה ומדעי הטבע התיאורטים. שלוש השנים הללו מסתכמות לכל הזמן שבילה מחוץ לניו הייבן בחייו.
בשנת 1869 חזר גיבס לאוניברסיטת ייל והתמנה לפרופסור לפיזיקה מתמטית (הראשון בארצות הברית) ב-1871, וקיבל משרה בה החזיק לשארית חייו. בין השנים 1876 ו-1878 כתב גיבס סדרה של מאמרים שעסקה באנליזה גרפית של מערכות כימיות במצבים שונים. הם התפרסמו יחד תחת השם "על שיווי משקל של חומרים הטרוגנים", אחת העבודות הידועות ביותר שלו. כיום הוא נחשב לאחד ההישגים המדעיים הגדולים של המאה ה-19, ואחד היסודות של הכימיה הפיזיקלית. במאמרים אלו השתמש גיבס בתרמודינמיקה כדי להסביר תופעות כימיות-פיזיקליות, שבעבר היו אוסף עובדות מבודדות. במאמרים אלו התייחס לנושאים נוספים כגון אנרגיה חופשית ופוטנציאל כימי, צבר, אפקט מרנגוני, מיסודות הפיזיקה סטטיסטית וחוק הפזות של גיבס. בנוסף לכך כתב גיבס גם על תרמודינמיקה תאורטית. בשנת 1873 הוא פרסם מאמר על ייצוג גאומטרי של כמויות תרמודינמיות.
בשנת 1880–1884 שילב גיבס את הרעיונות של שני מתמטיקאים, אלגברת הקווטרניונים של המילטון (ויליאם רואן המילטון), ומכפלת וודג' (הרמן גראסמן), ויצר את האנליזה הווקטורית (שנוסחה באופן עצמאי על ידי הפיזיקאי המתמטי והמהנדס הבריטי אוליבר הביסייד). הוא הגה את האנליזה הווקטורית על מנת להבהיר ולקדם את הפיזיקה המתמטית. בשנים שלאחר מכן הוא המשיך לפתח את האנליזה הווקטורית, כתב על אופטיקה ופיתח תאוריה חשמלית חדשה על האור. הוא נמנע במכוון מלהמשיך לכתוב על מבנה של חומרים, החלטה נכונה לאור פריצות הדרך המהפכניות בנושא חלקיקים תת-אטומים ומכניקת הקוונטים.
ב-1889 גיבס עבד על הפיזיקה הסטטיסטית, והניח את היסודות ומסגרת מתמטית למכניקת הקוונטים ותאוריות מקסוול. בנוסף לכך הוא תרם גם לקריסטלוגרפיה ויישם את שיטות הווקטורים שלו למסלולים של כוכבי שביט וכוכבי לכת.
גיבס מעולם לא התחתן, וחי את כל חייו בבית ילדותו עם אחותו וגיסו. הוא נפטר בשנת 1903 בניו הייבן בגיל 64.
וילארד גיבס
ליבש מסרי מישורי
ליבש מַסרי-מישורי (1923 – 28 במאי 2009) היה רואה חשבון ומבקר פנים ישראלי, נשיא התאחדות עולי מצרים בין השנים 1962–1992, אסיר ציון ופעיל ציוני.
קורות חיים.