ניתן להצביע על מספר שושלות ששלטו בשטח לפני עצמאות פורטוגל:
דוכסות פורטוגל.
בשנת 868 העניק אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, את השטח שבצפון פורטוגל של ימינו לוימארה פרס, כשטח אוטונומי. השטח נקרא על שם העיר פורטוקאלה (כיום פורטו), שעמדה במרכזו. ב-1071 איבד אחד מצאצאיו של פרס, נונו מנדס, את העצמאות לטובת שלטון גליסיה. גרסיה השני, מלך גליסיה, היה הראשון שנשא בתואר "מלך פורטוגל". גרסיה לא זכה לשלוט זמן רב בשטח זה, שנכבש ב-1072 בידי אחיו וסופח לממלכת לאון. ב-1093 נוצרה מחדש דוכסות פורטוגל, תחת שלטונו של אנרי (אנריקה) מבורגונדיה.
אנריקה מבורגונדיה שאף להעניק לפורטוגל עצמאות מלאה. לאחר מותו משלה בדוכסות אלמנתו טרסה, ששימשה כעוצרת בשם בנם אפונסו, שהיה אז ילד. טרסה המשיכה להאבק עבור עצמאותה של פורטוגל וניהלה במסגרת זו מספר מלחמות. ב-1128 הודחה טרסה, ובנה עלה לשלטון בדוכסות ונודע בשם אפונסו הראשון.
ב-1139 הכריז אפונסו על עצמו כמלך פורטוגל. אלפונסו הרביעי, מלך לאון, הכיר במלכותו ב-1143. עצמאותה של פורטוגל זכתה להכרה מן האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-1172, ויש הרואים בשנה זו את תחילת קיומה של פורטוגל כמדינה עצמאית.
בית בורגונדי.
ב-1139, או למצער 1143, הפך אפונסו למלך הראשון של פורטוגל העצמאית. שושלתו שלטה על פורטוגל במשך כמאתיים שנה, עד למותו של פרננדו הראשון. פרננדו הראשון הותיר אחריו בת יחידה (ללא בנים), ביאטריש, שהייתה נשואה לחואן הראשון, מלך קסטיליה. ביאטריש הוכתרה רשמית כמלכת פורטוגל, אך מתנגדיה טענו כי בשל נישואיה, שלטונה על פורטוגל מהווה למעשה איבוד הריבונות הפורטוגזית לטובת ממלכת קסטיליה ופרצה מלחמת אזרחים, שבסופה הודחה המלכה ועלתה שושלת בית אביש. במשך שנים הודר גם זכרה של ביאטריש מספרי ההיסטוריה בפורטוגל, בשל כך.
בית אביש.
על רקע מלחמת האזרחים בפורטוגל (לאחר מותו של פרננדו הראשון ועלייתה לשלטון של המלכה ביאטריש), ולאחר ניצחונו בקרב אלז'וברוטה, עלה לשלטון אחיו למחצה של פרננדו, ז'ואאו הראשון, אחד מבניו הבלתי-חוקיים של פדרו הראשון. תקופת שלטונו של בית אביש מאופיינת בין היתר בעלייתה של האימפריה הפורטוגזית וברדיפות נגד יהדות פורטוגל אשר בשיאן - הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות והקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית.
ב-1557 מת המלך ז'ואאו השלישי, ואת כסאו ירש נכדו סבשטיאו, שהיה אז בן שלוש. ב-1578 נהרג סבשטיאו בקרב אל-קסר אל-כביר והכתר עבר לידי אחי-סבו, אנריקה. אנריקה היה חשמן לפני עלותו לשלטון, ולא היה רשאי להינשא. הוא פנה לכנסייה בבקשה להתיר לו להינשא ולהוליד יורש, אך האפיפיור, שהיה כלי בידיה של שושלת הבסבורג היריבה, סירב לבקשתו. כתוצאה מכך גרם מותו של אנריקה, שנתיים לאחר עלותו לשלטון, למלחמת ירושה. יש הרואים במותו של אנריקה את קץ שלטונו של בית אביש, בעוד שאחרים מכירים בתקופת שלטונו הקצרה של אנטוניו, אב המנזר של קראטו (בנו הבלתי-חוקי של אחד מאחיהם של ז'ואאו השלישי ואנריקה) כחלק משלטונה של שושלת אביש, טרם נפילתה לטובת בית הבסבורג.
הספרות בסוגריים מציינות ספירת מניין המלכים על פי היסטוריונים אשר אינם מכירים בשלטונה של ביאטריש.
הענף הפורטוגזי של בית הבסבורג.
שושלת פיליפה עלתה לשלטון בפורטוגל ב-1581, כאשר פליפה השני, מלך ספרד השתלט על הממלכה לאחר מותו של המלך אנריקה (ונודע בפורטוגל בשם פיליפה הראשון). השושלת מנתה שלושה מלכים, כולם נקראו בשם פיליפה. שלטונה של השושלת הגיע לקצו ב-1640, לאחר התקוממות שפרצה תחת שלטונו של פיליפה השלישי, שניסה להחליש את האצולה הפורטוגזית וגרם להתדרדרות במצבה של האימפריה הפורטוגזית.
המספר בסוגריים מציין את מניין המלכים ללא אנטוניו וביאטריש (שנחשבו בעיני פלגים מסוימים כמלכים בלתי-חוקיים).
בית ברגנסה.
לאחר מלחמת העצמאות של 1640, עלתה לכס המלוכה משפחת ברגנסה, משפחת אצולה פורטוגזית שלה קשרי דם למלך מנואל הראשון. המשפחה המשיכה לשלוט על פורטוגל עד הפיכתה לרפובליקה ב-1910. השושלת ממשיכה עד היום, וגם כיום קיימים טוענים לכתר פורטוגל מטעם משפחת ברגנסה (הנוכחי הוא דוארטה פיו).
כמו בטבלה הקודמת, המספרים בסוגריים מציינים את מניין שליטי פורטוגל ללא המלכה ביאטריש ו/או המלך אנטוניו.
טוענים לכתר, בני שושלת מיגל.
לאחר הפלת שלטונו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל קם פלג בבית ברגנסה שראה במיגל ובצאצאיו את בעלי הטענה החוקית לכתר פורטוגל. לאחר הפיכת פורטוגל לרפובליקה, ממשיך פלג זה לטעון לכתר הפורטוגלי. מלך פורטוגל האחרון, מנואל השני, שהיה חשוך ילדים, הכיר על ערש דווי בדוארטה נונו, ראש השושלת היריבה, כיורש הכתר. בנו של דוארטה נונו, דוארטה פיו, הוא הטוען הנוכחי לכתר פורטוגל.
יוסף ברלין
יוסף אברהם ברלין (23 בספטמבר 1877, מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 18 ביולי 1952, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מן האדריכלים הבולטים בתקופת היישוב.
קורות חיים.
אברהם-ייסל (יוסף) ברלין נולד בעיר מוהילב שברוסיה, בן למשפחה בת 13 ילדים. למד אדריכלות בסנקט פטרבורג, שם גם החל את הקריירה המקצועית שלו. בהיותו סטודנט התפרנס כמורה פרטי, וכך הכיר את אשתו לעתיד, מרים רוחה-לאה זון-בזיליאן (לימים הפסלת מרים ברלין; 1888–1972), שהייתה צעירה ממנו ב-11 שנים. בראשית 1905 נישאו השניים, והיו הורים לשני בנים ובת: ווליה-זאב (1906), מישה (1907) ונעמי (1911).
עוד בטרם עלייתו לארץ הספיק לבנות ברוסיה שנים עשר מבנים ואף זכה במספר תחרויות אדריכלים ציבוריות.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. בעת שעבד כעבד כמנהל עבודה בבניית בית הכנסת הגדול בתל אביב פגש אותו מהנדס הבניין ריכרד פסובסקי, שעלה לארץ שנה לפניו והתמנה זמן קצר לפני כן למהנדס הראשון של המשרד לעבודות ציבוריות ובניין של ההסתדרות הכללית (לימים "סולל בונה") וחיפש אדריכל עבור המשרד. הוא הציע לו להצטרף למשרד, ובינואר 1922 התמנה ברלין למנהל הלשכה הראשית של המשרד וכאדריכלה הראשי. כך החלה עבודתם המשותפת של השניים במגזר הציבורי והפרטי, שנמשכה עד 1929: ברלין היה מופקד על התכנון והביצוע האדריכליים, ופסובסקי על התכנון והביצוע הקונסטרוקטיביים. ב-1922 תכנן בשכונת רמת השרון בתל אביב את תחנת הכוח הראשונה בארץ. בשנת 1923 הקים בביתו שברחוב גרוזנברג בית ספר לציור ואדריכלות ועמד בראש המחלקה לאדריכלות בו. ב-1924 פרש יחד עם מנהל המשרד, המהנדס ריכרד פסובסקי, והשניים הקימו יחד משרד עצמאי. בסוף 1922 ייסד ביחד עם פסובסקי את אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים (=המהנדסים והאדריכלים) הארצישראליים, ששכנה במבנה בתכנונם, "בית ברלין-פסובסקי" ברחוב מזא"ה בתל אביב. בבית זה התגוררה גם משפחתו של ברלין עד 1929, אז בנה את "בית ברלין" בשדרות רוטשילד – מבנה יוצא דופן בשדרה הבנוי כולו בלבני סיליקאט חשופות, דרך בנייה זו שימשה את ברלין גם במבנים נוספים. בבית ברלין פסובסקי הוא פתח אף בית ספר לאדריכלות, אך זה נסגר כעבור שנה. בשנת 1925 תכנן את הקמתו של "בניין בנק אנגלו-פלשתינה" בשדרות ירושלים 1 פינת רחוב אפ"ק (אנגלו-פלשתינה קומפני), שבו שכן בראשית המאה ה-20 הבנק של ההסתדרות הציונית בשם: "בנק אנגלו-פלשתינה קומפני". מ-1931 הצטרף אל עבודת המשרד בנו, זאב ברלין, אשר המשיך את דרכו עד שנות ה-60.
ברלין נפטר ב-1952 בתל אביב, בגיל 75. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
גשר פתיח סולטן מחמט
יעקב פרקש
אבי ביצור
אבי ביצור (נולד ב-3 בדצמבר 1956) הוא מומחה להגנת העורף. היה המנכ"ל הראשון של המשרד לענייני גמלאים בשנים 2007–2009. ראש ההתמחות לגרונטולוגיה יישומית במל״א-מרכז ללימודים אקדמיים, מרצה בכיר, ראש התוכנית לחברה, ביטחון והגנת העורף במכללה האקדמית בית ברל. פורש צה״ל אחרי 23 שנים-סמח"ט טנקים, סמח"ט צנחנים, מפקד בית הספר לאב"כ ומומחה לזקנה וגרונטולוגיה על כל היבטיה.
קריירה ציבורית.
בשנת 1997 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף בתום 23 שנות שירות. בין התפקידים שמילא בצה"ל: ראש ענף ביצורים, מפקד קורס קציני הנדסה, סגן מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד בית הספר לאב"כ של צה"ל.
קיבל תואר ראשון (בהצטיינות) במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. בשנת ה'תשס"ג קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן על עבודה שכותרתה "מעמד העורף בתפישת הביטחון הלאומי בישראל בין השנים 1948-1956", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' סטיוארט כהן.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק, בנוסף לדוקטורט, בנושאים חברתיים.
בשנים 2001 עד 2005 כיהן כמזכ"ל מפלגת "עם אחד", תוך התמקדות בזכויות חברתיות לנכים, לקשישים, לגמלאים ולנזקקים.
בשנים 2004 עד 2006 כיהן כיו"ר לשכת הקשר של ההסתדרות עם הכנסת, ובמסגרת זו עסק בזכויות עובדים, תוך דגש על שמירת זכויות גמלאים. בחודש ינואר 2006 נבחר למקום ה-24 ברשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 כנציג מחוז דן וכראש המטה למען זכויות הנכים. הרשימה זכתה בבחירות אלה ב-19 מנדטים, וביצור לא נבחר לכנסת.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ואחת והקמת יחידת סמך לענייני גמלאים במשרד ראש הממשלה, מונה ביצור לעמוד בראש היחידה. בחודש אוגוסט 2007, עם הפיכת היחידה למשרד לענייני גמלאים, מונה על ידי השר לענייני גמלאים, רפי איתן, כמנכ"ל המשרד החדש.