טְרוׂמְפּ-לוֹיל (Trompe-l'œil במקור מהביטוי בצרפתית: [tʁɔ̃p lœj] שפירושו "להונות את העין") היא טכניקת אמנות המשתמשת בדימויים מציאותיים ליצירת אשליה אופטית המדמה כאילו האובייקט המתואר קיים בשלושה ממדים. שיטת אמנות זו קיימת גם באדריכלות ונקראת "הפרספקטיבה הכפויה".
היסטוריה.
מקורה של אמנות זו היא בתקופת ה"בארוק", אולם טכניקה זו של "אשליה פרספקטיבית" קדומה אף יותר. ממצאים ארכאולוגיים מראים שימוש בטכניקה זו בציורי קיר כבר ברומא העתיקה, ופומפיי.
גרסה של סיפור יווני עתיק מספרת על תחרות בין שני ציירים נודעים: זאוקסיס (נולד בסביבות 464 לפנה"ס) צייר אשכול ענבים שנראה כה טבעי עד כי ציפורים החלו קרבות ומנקרות בבד הציור, על כך ענה לו פראסיוס בכך שצייר וילון. מאחר שזאוקסיס היה כל כך מרוצה מבחירתן של הציפורים בענבים דרש כי יסירו את הווילון. משגילו לו כי מדובר בציור של וילון ויתר על הפרס משום שהוא היתל בציפורים אך פראסיוס היתל בו, האומן.
בתקופת הרנסאנס.
בתקופת הרנסאנס ציירים איטלקיים כגון אנדראה מנטניה (1431-1506), ומלוזו דה פורלי (1438-1494) ערכו ניסיונות בפרספקטיבה, בעיקר בציורי תקרה בפרסקו בין השאר באמצעות הנמכת האופק כדי להגביר את תחושת המונומנטליות.
אמנים נוספים התנסו בפרספקטיבת "טרומפ-לויל" בתקופת הרנסאנס, ביניהם אנטוניו דה קורג'ו (1489 – 1534), ויטורה קרפצ'יו
(1465 – 1526), וכן ז'אקופו דה ברברי שבכל ציוריו ניתן לראות פרטים המצוירים בפרספקטיבת "טרומפ-לויל", ביניהם זבוב על מסגרת הציור, וילון המסתיר את הציור חלקית, פיסת נייר שנראית כמחוברת לגוף הציור, וכן גוף אדם שנראה ממש כמטפס ויוצא מגוף הציור עצמו, הכל בשיטת הציירים זאוקסיס ופראסיוס.
בסמינר בשנת 1964 הבחין הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן (1901-1981) כי המיתוס של שני הציירים חושף היבט מעניין של הקוגניציה האנושית, בעוד שבעלי חיים מעדיפים דברים שיטחיים בני אדם תמיד יחפשו את הדבר המוסתר שמעבר.
בארכיטקטורה.
במאה ה-17 שילבו ציירים רבים פרספקטיבות "טרומפ-לויל" ואשליות אמנות למיניהם בארכיטקטורה, כשהם "מגדילים" בעזרתם חדרים על ידי "פתיחת" החלל בקיר או בתקרה.
בין הדוגמאות הבולטות ניתן למצוא את "האלגוריה של ההשגחה האלוקית" בארמון ברבריני של האמן פייטרו דה קורטונה, ואת "Apotheosis of St Ignatius" על תקרת הכנסייה הרומית של סנט איגנציו מאת האמן אנדריאה פזו.
ריקי נקאיה
ריקי נקאיה (ביפנית: 中矢力; נולד ב-25 ביולי 1989) הוא ג'ודוקא יפני המתחרה בקטגוריית המשקל הקל (עד 73 ק"ג).
קריירה.
נקאיה התחרה באולימפיאדת לונדון 2012 וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את קייל מקסוול מהברבדוס לאחר תרגיל קוזורה-קמי-שיהו-גטאמה. בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את סוסו פללשווילי הישראלי לאחר תרגיל טטה-שיהו-גטאמה וברבע הגמר הוא ניצח בזכות עונשים את ראסול בוקייב הטג'יקיסטני. בחצי הגמר נקאיה גבר על דקס אלמונט ההולנדי ובגמר הוא התמודד מול מנסור איזייב הרוסי והפסיד בניקוד יוקו.
נקאיה מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות זהב (2011 ו-2014) ומדליית כסף (2015). באליפות אסיה הוא זכה במדליית כסף (2011).
נקאיה זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי בהן מדליות זהב בטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
פרוגרסיבי
Global Distribution System
מירזפור
רוברט סרבציוס
גרייט וול קולבר
גרייט וול קולבר (Great Wall Coolbear) הוא מיניוואן קטן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית גרייט וול מוטורס אשר יוצרה בין השנים 2009–2015 (משנת דגם 2010)
קרמיקה כפר מנחם
"קרמיקה כפר מנחם" היה מפעל לקרמיקה אמנותית שפעל בקיבוץ כפר מנחם.
היסטוריה.
בראשית 1965 הוקם מפעל הקרמיקה של קיבוץ כפר מנחם. המפעל, שנועד לספק תעסוקה לחברי הקיבוץ המבוגרים, נוהל בראשיתו על ידי פייבל שריג (1988-1911). את עיקר הדגמים יצרו הפסלים אביגדור כהן (1920-2018) ומשה סעידי. בשנתו הראשונה של המפעל עיצב סעידי את סדרת המוצרים הראשונה, ולאחר מכן הקים את המחלקה לקרמיקה ארכיטקטונית שאותה הוביל במשך קרוב ל-40 שנה.
בשנת 1967 זכה המפעל בהשקעה ממשלתית בסך של כ-400,000 ל"י. בראשית הקמתו שימש והאדריכל ישראל טאוב, שהקים בשנת 1956 את "קרמוס", כיועץ טכני ועסק גם בהכשרת העובדים במפעל. בשנת 1967 מנה המפעל 12 עובדים.
המפעל ייצר בעיקר מוצרי קרמיקה דקורטיביים בטכניקות של יציקה בתבניות. מרבית הכלים שנוצרו במפעל אופיינו בשימוש בעיטורים גאומטריים-פיסולים ובזיגוג בצבעים עזים. בנוסף, נעשה במפעל שימוש גם בעיטורים שנעשו בצורה ידנית, בדומה למפעלי קרמיקה תעשיית אחרים בישראל. לצד הכלים ייצר המפעל גם אריחי קיר דקורטיביים לאדריכלות ועשרות תבליטי קיר שונים שיוצרו עבוד אמנים שונים. בין היתר יוצרו במפעל אריחי הקרמיקה עבור תבליט קיר (1970) שיצר שרגא וייל בשיתוף משה סעידי בחזית בית הכנסת הגדול ב תל אביב-יפו.
בשנת 1973 זכה דגם אריחי קיר שעיצב סעידי ודגם של מערכת כלי אוכל בשם "מן התנור אל השולחן" בעיצוב ימימה ארגז בפרס שני בתחרות של המכון לפריון העבודה והייצור של משרד המסחר והתעשייה.
גרייט וול ווינגל
גרייט וול ווינגל (באנגלית: Great Wall Wingle) הוא טנדר אשר מיוצר במספר גרסאות, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית גרייט וול מוטורס אשר מיוצר משנת 2006 ועד היום.
דגמי "Great Wall Wingle" מיוצרים בסין, בולגריה ואיראן.
הבני שחור לחי
הבני שחור לחי (שם מדעי: Agapornis nigrigenis) הוא מין של הבני. מין זה אנדמי לאזור קטן יחסית בדרום מערב זמביה.
תיאור.
אורכו של ההבני שחור הלחי הוא כ-14 סנטימטרים. נוצות גופו ירוקות ברובן, מצחו חום-אדמדם, לחייו וצווארו שחורים-חומים, מתחת לצווארו יש סינר כתום שמתחלף לצבעי צהוב-ירוק, טבעות עינויו לבנות ורגלייו אפורות. להבני בוגר יש מקור אדום בהיר, בעוד שלצעירים יש מקור כתום יותר. הקולות שמשמיע ההבני הם קולות רמים ונוקבים.
תפוצה ובית גידול.
ההבני שחור הלחי מתגורר ביערות שקיימים בהם אספקה קבועה של מי תהום, שכן הוא זקוק לגישה יומית למים. בעת עונה יבשה מגשמים, ציפורים אלה יכולות להתאסף בלהקות גדולות של כ-800 פרטים או יותר. הם נמצאים בעיקר בזמביה אבל יכולים להימצא גם בזימבבואה, בוסטואנה ונמיביה.
שימור.
מין זה רשום כמין בסכנת הכחדה, האוכלוסייה שלו נמצאת בירידה עקב אובדן בתי גידול. הסיבה לאובדן היא התייבשות הדרגתית של גופי מים, הבצורות, שיטות החקלאות, ציד ומחלות. כרגע יש רק בין 2500 ל-10,000 פרטים בוגרים. עם זאת ישנם תוכניות לשימור המין בשמורות טבע.
תזונה.
המזון העיקרי של המין הוא זרעי דשאים ועשבים, אבל לעיתים גם ירקות וזחלי חרקים.
אינטליגנציית הנחיל
אינטליגנציית הנחיל (באנגלית: Swarm intelligence) הוא מונח שטבעו לראשונה ב-1989 ג'ררדו בני וג'ינג וואנג המתייחס למערכות בטבע ולמערכות מלאכותיות, המורכבות מפריטים רבים, שמאורגנים באופן עצמי, כאשר ההתנהגויות הקולקטיביות של הפריטים הרבים בקבוצה, נובעות מהאינטראקציות של הפרטים זה עם זה ועם סביבתם. דוגמאות למערכות בהם מתקיימת אינטליגנציית הנחיל כוללות: קן נמלים מושבת טרמיטים, להקות דגים, להקות ציפורים, ועדרי יונקים.
קלמאן אדר
קלמאן אדר (בצרפתית: Clément Ader; 2 באפריל 1841 – 3 במאי 1925) היה ממציא צרפתי ומהנדס חשמל, הידוע כאחד מחלוצי תחום התעופה. אדר המציא מטוס בעל מנוע קיטור.
קורות חיים.
אדר למד הנדסת חשמל והפך למהנדס חשמל ומכניקה.
בשנת 1878 אדר שיפר את הטלפון שהומצא על ידי אלכסנדר גרהם בל, ובשנת 1880 הקים את רשת הטלפונים בפריז. בשנת 1881 הוא המציא את הסטריאופון- מערכת שמע בה המאזינים קיבלו ערוץ נפרד לכל אוזן, מצב שאיפשר תפיסה סטריאופונית של השחקנים על הסט.
בעזרת מחקריו של לואי מויאר על תעופת ציפורים, בשנת 1886 הוא בנה כלי טיס אותו כינה אדר איול וקרא לסוג כלי הטיס Avion מילה שהפכה בצרפתית למושג מטוס. כלי הטיס היה דמוי עטלף, והונע על ידי מנוע קיטור קל אותו עיצב בעצמו. המנוע כלל 4 צילינדרים, הפיק כוח של 20 כוחות-סוס (15 קילו-וואט) והניע פרופלור מסחב (כלומר מותקן בקדמת כלי הטיס ומושך אותו) ארבעה להבי.
בתאריך 9 באוקטובר 1890 אדר ניסה להטיס את כלי הטיס שבנה. היסטוריונים של תעופה מעניקים קרדיט למאמץ זה המראה מונעת לטיסה בלתי נשלטת בגובה אפקט הקרקע, כ־50 מ (160 רגל) בגובה של כ 20 ס"מ (8 אינץ').
באוגוסט 1892 בנה מטוס נוסף וטען מאוחר יותר כי הוא טס עמו למרחק של 100 מטר (330 רגל). אם כי מרבית המקורות מסכימים שהדגם מעולם לא הושלם ולא הוטס. אם כי הניסויים של קלמאן משכו את תשומת לב הצבא הצרפתי שמימן את בנייתו של מטוס נוסף.
קלמאן בנה את הדגם השלישי שלו. דגם זה גם דמה לעטלף והיה עשוי פשתן ועץ, בעל מוטת כנפיים ברוחב 15 מטר (48 רגל), מצויד בשני מנועי קיטור בכוח של 30 כוח-סוס כל אחד, שהניעו שני פרופלורי מסחב ארבעה להביים. בתאריך 12 באוקטובר 1897 ביצע אדר ניסויי הסעה וכעבור יומיים ביצע ניסוי טיסה שכשל. לאחר ריצה קצרה המכונה הוסטה מהמסלול על ידי משב רוח, ונעצרה. בשל תוצאת טיסה זו, הצבא הצרפתי הסיר את המימון שלו, אבל שמר את התוצאות בסוד. המסמכים שוחררו לידיעת הציבור ב-1910 בהם דווח שניסיונות להטיס את המטוס עלו בתוהו.
ספריו.
בשנת 1909 פרסם קלמאן את הספר L'Aviation Militaire (תעופה צבאית). הספר עוסק באווירונאוטיקה ובצבא.
בספר מפתח קלמאן את רעיונותיו על הארגון התאורטי של חיל האוויר. בספר הוא מדגיש את החשיבות העתידית של מטוסים צבאיים. הרעיונות שלו פורסמו תחת הכותרת "לחימה צבאית".
מורשתו.