סטנלי מלבורן ברוס נולד בפרבר סנט קילדה של מלבורן, ויקטוריה והיה הצעיר מבין חמישה ילדים. אביו, ג'ון מונרו ברוס, היה במוצאו מהסקוטים של צפון אירלנד והיגר לאוסטרליה ב-1858, בגיל 18. אמו, מרי אן הנדרסון, הייתה אירית ונישאה לבן דודה ג'ון לאחר שהיגרה לאוסטרליה ב-1872, בגיל 24. ג'ון ברוס היא איש עסקים מוכשר עם "כישרון לקנייה ומכירה", שיבטיח את עתידו בהקמת חברת היבוא ממלבורן שנקראה "פטרסון, ליינג וברוס" שנוסדה ב-1868. כשהונו גדל, נעשה ג'ון ברוס בהדרגה לדמות משפיעה בחיים החברתיים והפוליטיים של המושבה. כשחקן גולף נלהב, הוא היה אחד המייסדים של מועדון הגולף המלכותי של מלבורן. הוא היה דמות בולטת בתנועה הליברלית-פרוטקשוניסטית בוויקטוריה ואחד מתומכיו הראשונים של מי שלימים היה ראש ממשלת אוסטרליה, אלפרד דיקין. הצלחתו הכלכלית של ג'ון ברוס הבטיחה שסטנלי, אחותו מרי, ואחיו ארנסט, ויליאם ורוברט, ייוולדו לתוך שפע. זמן קצר לאחר לידתו של סטנלי, עברה המשפחה לאחוזת וומבלאנו המפוארת שבפרבר טוראק.
עם זאת היה ג'ון ברוס דמות המרוחקת מחייהם של ילדיו, כפי שסטנלי ברוס סיפר לימים. למרות אמונתה הפרסביטריאנית של המשפחה, נשלח סטנלי ללמוד בבית הספר היסודי של הכנסייה האנגליקנית של מלבורן וכתוצאה מכך הוא הזדהה בהמשך כמאמין של כנסייה זו. ברוס היה תלמיד בעל הישגים בינוניים, אך פעיל מאוד בחיי הספורט של בית ספרו והיה הקפטן של קבוצת הפוטבול האוסטרלי של בית הספר.
השפל הכלכלי של שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 פגע בהונה של משפחתו של ברוס. ג'ון ברוס איבד חלק ניכר מהונו בהתמוטטות של הבנק של ויקטוריה ב-1894 ולקח על עצמו חובות גדולים כדי לקנות את חלקם של שותפיו בעסק היבוא ב-1897. בעשורים הבאים סבלה המשפחה מטרגדיות רבות. ויליאם, אחיו של סטנלי, התאבד ב-1899, זמן קצר לאחר שהחל טיפול ממחלת נפש ממנה סבל. שנתיים מאוחר יותר, שלח ג'ון ברוס יד בנפשו במהלך נסיעת עסקים לפריז, עקב הדיכאון שלקה בו בגלל הלחצים שהיה נתון בהם עקב קשייו הכלכליים. אחותו של ברוס, מרי סבלה ממחלה קשה וממושכת לפני שנכנעה לה ב-1908 ואמו של ברוס מתה ב-1912. לבסוף, אחיו האהוב של סטנלי ברוס, ארנסט, ירה בעצמו ב-1919, לאחר שסבל מפציעות פיזיות ונפשיות שלקה בהם במהלך שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מותו של אביו ב-1901, הונה של המשפחה היה במצב קשה וברוס לקח על עצמו להיכנס לעסק המשפחתי לאחר שעזב את בית הספר התיכון. ברוס הצעיר היה שאפתן ונחוש לרכוש השכלה. באמצעות הלוואות, הוא עבר להתגורר בבריטניה יחד עם אמו ואחותו וב-1902 הוא נרשם ללימודים בקולג' טריניטי הול באוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה תלמיד פופולרי, אם כי בינוני, מעורב מאוד בחיי הספורט של הקולג', כולל כחבר בנבחרת החתירה של קיימברידג' וזכה במרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג' ב-1904. חתירה המשיכה להיות אחת התשוקות הגדולות שלו והוא המשיך לאמן קבוצות חתירה ולכתוב על הנושא בחלק ניכר של חייו. ארנסט ברוס נשאר באוסטרליה כדי לקחת אחריות על עסקיה המשפחה. ב-1906 הוא שכנע את מועצת המנהלים של החברה למנות את אחיו סטנלי להיות יושב הראש. למרות היותו רק בן 23 הוא הוכיח את עצמו כיושב ראש מוכשר, וכשהוא מנהל בלונדון את עסקי החברה וארנסט אחראי על העסקים במלבורן, התאושש עד מהרה מצבה של החברה וכתוצאה מכך מצבה הכספי של המשפחה. במהלך אותם שנים, ברוס עבד כעורך דין בלונדון. במסגרת עבודתו הוא נסע למקסיקו ב-1908 ולקולומביה ב-1912 וכך הוא החל לגלות עניין ביחסים בינלאומיים.
ב-1912 היה ברוס איש עסקים אמיד ועורך דין מצליח. באותה שנה נסעה אתל דנלופ אנדרסון (Ethel Dunlop Anderson) בת ה-32 לאנגליה ופגשה את ברוס, שאתו הייתה לה היכרות מוקדמת כילד. אתל הייתה ממוצא סקוטי-אירי דומה ובת למשפחת אצולת קרקע מוויקטוריה. היא חלקה עם ברוס תחומי עניין משותפים רבים, במיוחד גולף והייתה שותפה לדעותיו הפוליטיות. השניים נישאו ביולי 1913 בטקס צנוע. הם היו מסורים זה לזה ואף על פי שהם היו מיודדים עם אנשים רבים, היה להם מעגל מצומצם ביותר של חברים קרובים. העובדה שברוס איבד את כל בני משפחתו הקרובה פרט לאחד תוך עשור, והעובדה שלסטנלי ואתל לא נולדו ילדים, השפיעו באופן משמעותי על ברוס שעד סוף ימיו חוסר הביטחון והמלנכוליה הטילו עליו צל כבד.
שירות צבאי.
ברוס שב לזמן קצר לאוסטרליה ב-1914 כדי להחליף תפקידים בחברה עם אחיו ארנסט. באוגוסט פרצה מלחמת העולם הראשונה. ברוס ואחיו רצו לקחת חלק בהגנת האימפריה הבריטית, אך שלושתם בחרו להתגייס לצבא הבריטי ולא לכוח האימפריאלי האוסטרלי. היה קל יותר לקבל מינוי כקצין בצבא הבריטי ולמשפחה הייתה זיקה הדוקה יותר לבריטניה. ברוס התגייס וקיבל דרגת לוטננט ב-7 בפברואר 1915. הוא הוצב בגדוד השני של הרובאים המלכותיים במצרים שהוכפף לדיוויזיה ה-29. הדיוויזיה הצטרפה בסופו של דבר למערכת גליפולי לצדם של גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים (אנזא"ק).
הרגימנט של ברוס נחת בכף הלס בחצי האי גליפולי באמצע 1915, שם הוא בלט במלאכת בניין השוחות וכמפקד מוכשר. הגדוד שלו ספג אבדות כבדות במהלך החודשים הבאים וברוס עצמו נפצע ב-3 ביוני מפגיעת קליע בזרועו, אף על פי שפציעה זו הצילה אותו מקרב קשה בו השתתף הגדוד שלו למחרת ובו נהרגו רבים מחבריו. מאוחר יותר הוא שב לחזית והדיוויזיה שלו הועברה לחזית חדשה במפרץ סובלה, שם הוא היה מעורב בלחימה קשה במיוחד של מלחמת חפירות במהלך אוגוסט וספטמבר. על שירותו בחודשים אלה עוטר ברוס בצלב הצבאי ובצלב המלחמה והועלה לדרגת קפטן. ב-23 באוגוסט הוא נפצע שוב, הפעם מקליע שפגע בברכו, שהותיר אותו נכה למשך כמה שנים ואילץ אותו לשוב לאנגליה כדי להחלים ובמקביל הועבר הרגימנט שלו לצרפת לאחר סיום מערכת גליפולי.
אף על פי שבתחילת המלחמה הוסכם בין שלושת האחים שארנסט יישאר במלבורן וינהל את החברה, הוא החליט להתגייס לצבא הבריטי ב-1915. לפיכך, בספטמבר 1916 החליט ברוס לפרוש מהצבא ולשוב לאוסטרליה כדי לקחת על עצמו את ניהול העסק המשפחתי. משרד המלחמה סירב לבקשתו לפרוש, אך התיר לו ליטול חופשה ולשוב לאוסטרליה בעודו מחלים מפציעותיו. כחייל מעוטר הנעזר להליכה בקביים ובעל כושר דיבור לפני קהל, הוא גויס להיות דובר של ממשלת אוסטרליה למען הגיוס. ההצלחה שלו בתפקיד והאהדה הציבורית שרכש, משכו אליו את תשומת הלב של ראש הממשלה בילי יוז, ששכנע את משרד המלחמה לשחרר את ברוס ביוני 1917.
לאחר ששירת עם רבים מבני ארצו, הוא שב לאוסטרליה עם תחושת גאווה על השליחות שביצע למען מולדתו. אך לאחר שהיה עד לאובדן החיים בגליפולי של רבים מחבריו לנשק, ועקב הטרגדיות שחווה בחיי משפחתו, בגיל 34 חש ברוס שעליו לעשות משהו חשוב בחייו לאחר שאלה ניצלו.
חבר הפרלמנט.
הפופולריות של ברוס כדובר של הממשלה במסגרת מאמצי הגיוס שלה הפנו אליו גם את תשומת הלב של האיגוד הלאומי של ויקטוריה (National Union of Victoria), קבוצת השפעה של העילית של מלבורן שסיפקה את רובו של המימון לפעולתה של המפלגה הלאומנית. מאחר שראש ממשלת ויקטוריה לשעבר, סר ויליאם אירווין, התפטר מחברותו בפרלמנט הפדרלי כדי להתמנות לתפקיד שופט עליון, התפנה המושב שלו והתקיימו בחירות ביניים כדי למלא את מקומו. האיגוד הלאומי של ויקטוריה ביקש מברוס להציג את מועמדותו. בבחירות שהתקיימו ב-11 במאי 1918 הביס ברוס בקלות את מועמד מפלגת הלייבור.
בנאום שנשא לאחר הבחירות פרס ברוס את משנתו הפוליטית:
שנותיו הראשונות של ברוס בפרלמנט היו חסרות ייחוד וכוחותיו הופנו בעיקר לעסק המשפחתי. עם זאת, הוא החל למשוך את תשומת לבם של עמיתיו בפרלמנט בנוגע לעניין "קווי הספנות של הדומיניון" (CSL) ב-1921. ראש הממשלה בילי יוז, שכעת היה מנהיג בתקופת שלום, החל לאבד מהאהדה הציבורית כלפיו בקרב מפלגתו עקב מדיניות הפנים שלו שנטתה לגישה של האגף השמאלי. חברת הספנות הוקמה על ידי ממשלתו של יוז כתאגיד בבעלות ממשלתית כדי לייצא סחורות מאוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה כאשר קווי הספנות הבריטית לא היו פעילים. עם זאת, המשך קיומה לאחר המלחמה ספג ביקורת חריפה מצדו של ברוס ורבים משותפיו לדעותיו הכלכליות הסכימו אתו. ברוס בלט גם כאחד משני הנציגים של אוסטרליה לחבר הלאומים בז'נבה ב-1921, שם הוא דרש בתוקף את קיומם של פירוק נשק ושיתוף פעולה בינלאומי, וזאת למרות הספקנות הגדולה שהוא חש כלפי משימותיו של חבר הלאומים והסיכויים להצלחתן. בשובו מאירופה באוקטובר 1921 הוא הוזמן על ידי יוז להצטרף לממשלה כשר המסחר והמכס. ברוס לא היה מעוניין בתפקיד. הוא ניהל את אחד מעסקי היבוא הגדולים באוסטרליה והיה לו ניגוד עניינים עם התפקיד ובנוסף ניהול העסק גזל ממנו זמן רב. הוא הגיב להצעה באומרו שיהיה לו לעונג לקבל את תפקיד שר האוצר אם זה יוצע לו, ביודעו שתפקיד זה כבר הוצע לוולטר מסי גרין (Walter Massy-Greene). להפתעתו של ברוס, הסכים יוז, אף על פי שמסי גרין נשאר מספר שניים בממשלה ושר ההגנה. אף על פי שברוס היה חבר פרלמנט רק במשך שלוש שנים, הרקע העסקי שלו קסם ליוז, שהתמודד עם ביקורת הולכת וגוברת מהאגף העסקי של המפלגה שהחל להיות חשדני כלפי יוז וגישתו המתערבת בכלכלה. דמויות משפיעות במפלגה כמו הסנאטור ג'ורג' פירס והאיגוד הלאומי, סימנו את ברוס כמועמד המועדף עליהם לתפקיד שר האוצר.