מנגר קבע כי מוצרים מדרג גבוה, שאין להם ערך כלשהו באופן ישיר עבור הצרכן, מקבלים את ערכם באמצעות השלכה (אימפיוטציה) מערכם המצופה של מוצרים מדרג נמוך יותר, המספקים באופן ישיר את צורכיהם של הצרכנים. עלויות הייצור - כלומר, המחירים ששולמו עבור סוגים שונים של מוצרים מדרג גבוה - אינן יכולות לקבוע את המחיר של המוצר לצרכן משום שהעלויות עצמן נקבעות על ידי מחירים אלו. כמו כן, תאוריה של עלות הייצור לקביעת מחירים אינה יכולה להסביר מחירי אדמה ועבודה שאינם כרוכים בעלות ייצור כלל.
כעת, נותרת עדיין בעיית קביעת ערכם של מוצרים אינדיבידואליים מערך גבוה יותר. מנגר השתמש בדוגמה של גידול תבואה ואמר כי שימוש או אי שימוש במדשן, לדוגמה, יביא לשינוי בתפוקת החיטה שתושג, אך תפוקה מסוימת תושג בכל מקרה. מכך משתמע, לפי מנגר כי:
במילים אחרות, אם נפחית את כמות המדשן בעשרה שקים והדבר יגרום לשדה להניב עשרים שקים פחות של תבואה, ערך עשרה שקי מדשן מבחינת האיכר יהיה שווה במדויק לתועלת השולית של עשרים שקי תבואה, הכוללים את הסיפוקים עליהם יוותר כתוצאה מאובדן אותם עשרים שקים. מנגר מסכם:
יזמות על ציר זמן.
מנגר ראה בהליך הפיכת מוצר מדרג גבוה יותר למוצר מדרג נמוך יותר (ייצור) והשלכת הערך בין דרגי המוצרים הליך סיבתי משולב המתרחש על פני זמן מסוים. מעובדה בסיסית זו משתמע שתהליך הייצור דורש חיזוי המתייחס לא לצרכים של ההווה המידי אלא לדברים שיחוו רק כאשר הליך הייצור יושלם (עמ' 68) ומשתמעת ממנו גם מידה מסוימת של אי ודאות, כיוון שבמהלך הזמן הנדרש לייצור עשויים התנאים להשתנות, גם מעבר לשליטתו או הידע הטכנולוגי שבידי היצרן.
הצלחתו של היצרן תלויה ביכולתו ליצור תחזיות מוצלחות כדי לתכנן את פעולתו מראש. אף שאיש אינו יכול לחזות את העתיד בוודאות, טוען מנגר, יכולים היצרנים להסתמך על ניסיון העבר שלהם כדי לחזות בדיוק מסוים התרחשויות עתידיות, כשגורם אי הוודאות קשור בעיקר במידת הדחיפות של צורך מסוים בעתיד (עמ' 82, 89). במילים אחרות, תכנון מראש (כלומר, ידיעה) ומידה של אי-ודאות הם חלק בלתי נפרד מהליך הייצור.
תכנון מראש, בעיני מנגר, הוא התפקיד העיקרי של היזם. מאחר שעבור היזם ערך הטובין מדרג גבוה המשמשים בייצור אינו נובע מערך המוצר מדרג נמוך בהווה, אלא מהערך החזוי של המוצר, הרי שהליך השלכת-הערך והליך הייצור נוצרים בו-זמנית באותה פעולה יזמית.
תאוריית המחירים.
מנגר סבר כי "חוק התועלת השולית" שלו הוא החיבור האחרון שבין התאוריה הקלאסית לתהליך הכללי של סיפוק צרכים אנושיים, אך עדיין נותרה בלתי פתורה שאלת המניע לחליפין בין בני אדם. כאן, טענה התאוריה הקלאסית כי בני אדם עוסקים בחליפין (כלומר, בסחר) ביניהם בגלל נטייה טבעית לעשות כן, בלי פירוט של מה שמניע אותם לכך.
מנגר ניגש לפתרון הבעיה באמצעות דוגמה: שני איכרים באזור הספר, בעלי צרכים זהים, הזקוקים לסוסים ופרות למילוי צורכיהם, כשהתועלת שהם מפיקים מכל סוס או פרה נוספים פוחתת, עד שאין להם צורך כלל בסוס שישי או בפרה שישית. לאיכר א' יש שישה סוסים ופרה אחת. לאיכר ב' שש פרות וסוס אחד. מנגר מדרג את הצורך בכל סוס או פרה בסולם יורד מ-50 (לסוס או פרה הראשונים) עד 0 (לסוס או לפרה השישיים). כמה סוסים ופרות ישתלם לשני האיכרים להחליף? התשובה של מנגר פשוטה: החליפין יימשכו רק כל עוד העסקה משתלמת לשני הצדדים (במקרה זה, שלוש פעולות חליפין). יתר על כן, מבחן התועלת השולית יתקיים אחרי כל עסקה, כשהגבול הברור הוא מצב שבו "לאחד משני הסוחרים אין כמות נוספת של מוצר שערכו פחות עבורו מאשר כמות של מוצר אחר שברשות הסוחר האחר".
נקודת הפסקת הסחר מכונה על ידי מנגר "נקודות מנוחה" - מצבים רגעיים עבור בני אדם מסוימים וביחס למוצרים מסוימים. בנקודות אלו אין מסחר משום שלפחות אחד מהצדדים הגיע לגבול הכלכלי של הסחר.
המחירים, לפי מנגר, נקבעים באופן בלעדי על ידי ההערכות הסובייקטיביות של המשתתפים בשוק. כל עוד המחיר שצד א' מוכן לשלם עבור מוצר גבוה מהמחיר שצד ב' דורש עבורו קיים מבחינתם בסיס למסחר, כשהפער בין המחיר המרבי שיוצע למחיר המזערי שיהיה קביל כתשלום הוא טווח המחירים האפשרי. ברגע שהעסקה מבוצעת בפועל, המחיר הקודם משתנה באופן מיידי ונוצרת נקודת מנוחה.
מנגר קבע את עקרון המחירים תחת סחר מונופולין, כלומר, סחר שבו צד אחד בשוק כולל מוכר אחד בלבד ככזה שנע בין המקבילה ליחידה אחת של המוצר במונופולין עבור הפרט הלהוט והפחות מסוגל מכולם להתחרות שעדיין משתתף בסחר, והמקבילה ליחידה אחת של המוצר עבור הפרט הלהוט ביותר והמוכשר ביותר להתחרות, מבין המתחרים המנועים מהשתתפות בסחר. חוק זה תקף בכל מקום, ולא רק בסחר מונופולין. לפי החוק, שכונה על ידי בוהם-באוורק "זוגות שוליים", בכל שוק המחיר הממשי יקבע תמיד ברמה המפוגגת לחלוטין את הרווח ההדדי מסחר נוסף.
דיוקן
דיוקן או פורטרט הוא ציור, צילום או כל ייצוג אמנותי אחר של אדם. דיוקנאות מציגים לרוב את פלג הגוף העליון ובדרך כלל אינם מקושטים מאוד. מטרתם היא להציג את החזות הכללית של האדם, ולעיתים להוסיף לו תובנה אמנותית לגבי אישיותו.
הדיוקן המפורסם ביותר בעולם הוא פרי מכחולו של לאונרדו דה וינצ'י, המכונה ה"מונה ליזה".
כאשר אדם יוצר דיוקן של עצמו, מכונה היצירה דיוקן עצמי. רבות מיצירותיו המפורסמות של רמברנדט הם הדיוקנאות העצמיים שלו.
היסטוריה.
אמנות הדיוקן פרחה בפיסול הרומי, שם דרשו המפוסלים פורטרטים מדויקים, גם אם לא מחמיאים. במאה ה-4 נסוגה חשיבות הדיוקנאות ועלתה מגמה של ייצוג סמלי של מראה האדם. באירופה שבו לצייר דיוקנאות ריאליסטיים בסוף ימי הביניים, בבורגונדי ובצרפת.
הדיוקנאות המוקדמים ביותר המוכרים לנו של אנשים פרטיים, שלא היו מלכים או קיסרים, הם דיוקני לוויות ששרדו באקלים היבש של אזור אל-פיום במצרים ונקראות דיוקנאות המומיות מפיום. אלו הם הציורים היחידים ששרדו מהתקופה הרומית, חוץ מהפרסקאות. דיוקנאות אלה תוארכו לתקופה שבין סוף המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-3.
במאה ה-17 החלו ביצירת דיוקנאות מיניאטוריים ששימשו כאמצעי להיכרות בין אנשים שאינם נמצאים בסמיכות אחד לשני, או כמזכרת קטנה.
דיוקנאות בפוליטיקה.
בפוליטיקה משתמשים בדיוקנאות של מנהיגים כדי לסמל את המדינה. במדינות רבות מופיע דיוקן של העומד בראש המדינה במשרדים ממשלתיים. במקומות בהם יש שימוש מוגזם בדיוקנאות המנהיג נוהגים לומר שיש פולחן אישיות.
דיוקנאות מצולמים.
צילומי דיוקן היא תעשייה נפוצה בכל העולם. אנשים רבים מבקשים ליצור "פורטרט משפחתי", אותו יוכלו לתלות על הקיר בביתם, במיוחד לציון טקסי מעבר חשובים בחייהם כמו למשל חתונות. דיוקנאות מצולמים קיימים מאז שחר ימי הצילום. באמצע המאה ה-19 החלו לצוץ בערים בתי עסק המתמחים בצילום דיוקנאות, שלעיתים הגיעו עד 500 לוחות צילום ביום. סגנונם של אותם דיוקנאות מוקדמים משקף את היכולת הטכנית של אותה תקופה - זמן חשיפה של 30 שניות וערכי האסתטיקה שהיו נהוגים אז. המצולמים הושבו אל מול רקע אחיד והוארו באור רך שנבע מצווהר בתקרה או כל מקור אור שניתן היה להכניס לחדר בעזרת מראות.
ככל שהתפתחו טכניקות הצילום, בחרו כמה מהצלמים האמיצים במיוחד להצטייד בכישרונם ובמצלמתם, לצאת מהסטודיו שלהם, ולפנות לשדות הקרב, לארצות רחוקות מעבר לים, ולישימון. ה-"Daguerreotype Saloon" של ויליאם שו, ה-"Photographic Van" של רוג'ר פנטון ועגלת ה-"What-is-it?" של מת'יו בריידי קבעו את הרף לצילום דיוקנאות וצילומי חוץ באופן כללי.
לוציפראז
לוציפראז הוא שם כללי לאנזימים המשמשים לביולומינסנציה, יצירת אור על ידי אורגניזם חי באמצעות תגובה כימית בגופו. בתגובות המפיצות אור, האור נוצר מחמצון של (הפיגמנט) לוציפרין, לעיתים בעזרת ATP. ללא נוכחות לוציפראז, קצב התגובה בין הלוציפרין והחמצן איטי ביותר.
הלוציפראז המוכר ביותר הוא הלוציפראז של הגחליליות מהמין "Photinus pyralis" . התגובה המזורזת על ידי אנזים זה מתרחשת בשני שלבים:
לוציפרין + ATP ← לוציפריל אדנילט + PPi
לוציפריל אדנילט + O2 ← אוקסילוציפרין + AMP + אור
דמעות
דמעות הן נוזל המיוצר על ידי בלוטת הדמעות ומופרש מהעין.
פיזיולוגיה.
בלוטות דמעות (lacrimal gland) ממוקמת בפינה העליונה הצדדית של ארובת העין, מאחורי העפעפיים, בשקע מיוחד בגולגולת (lacrimal fossa). בכל פעם שאדם ממצמץ מופרשת כמות קטנה של נוזל דמעתי מהבלוטות. סערת רגשות יכולה לגרום לבלוטות הדמעות לייצר ולהפריש דמעות בצורה מוגברת, דבר הידוע בתור בכי. נוזל הדמעות מתנקז אל תעלת הדמעות הממוקמת בפינה הפנימית של כל עין, ומשם הן יכולות גם להתנקז לתוך האף ולגרום לאף דולף.
סוגים של דמעות.
ישנם שלושה סוגים בסיסיים של דמעות:
לדמעות הנגרמות מרגשות יש מבנה כימי שונה מדמעות הסיכוך. ישנה השערה שדמעות אלה, שיש בהן ריכוז גבוה של הורמוני מתח, משמשות כאמצעי להוצאת הורמונים אלו מהגוף.
הבטים חברתיים.
רוב היונקים מייצרים דמעות כתגובה לכאב חזק ולגירויים אחרים, אבל בכי כתגובה רגשית נחשב בעיני רבים לתכונה אנושית ייחודית, שכנראה נובעת מהמודעות העצמית הגבוהה של בני האדם. יש מחקרים שלפיהם פילים וגורילות יכולים לבכות גם כן.
הגירויים הרגשיים המובילים לבכי הם לרוב כעס או אבל, אך בכי יכול לבוא כתוצאה מעצבות, שמחה, פחד, תסכול וכדומה.
בתרבויות רבות בכי מתואר כהתנהגות היאה לתינוקות ולילדים. תרבויות מסוימות מחשיבות בכי כמעשה לא מכובד וילדותי, בפרט בכי בפומבי. ברוב התרבויות המערביות מקובל יותר בכי בקרב הנשים מאשר בקרב הגברים. בתרבויות אחרות, למשל בתרבות היפנית, ההפך הוא הנכון.