המעיל הראשון היה מעיל הגפירים (הנוטרים), ארוך וכבד, עשוי צמר, חאקי או כחול. התאים בעיקר לאנשי הביטחון ביישובים. לאחר מכן היה הבטלדרס ("לבוש קרב") הקצר של שנות הארבעים. באמצע שנות ה-70 השתלט על היישוב הקיבוצי מעיל הדובון. הדובון היה קצר, מרופד ותפוח. הוא שימש באופן אחיד גברים ונשים, לעבודה ולערב. לזמן רב סימל את המאבק הביטחוני והיה ללבוש הרשמי. בתחילת המאה ה-21 המעיל איננו עוד פריט לבוש מייצג.
חצאית.
בראשית הדרך הייתה חצאית פעמון פשוטה דלת קפלים, בהמשך נוספו חצאיות קפלים וחצאית אתנית רקומה (בהתאם לאופנת "משכית"). צבען של חצאיות היה שחור, אך עם הזמן נעשה צבעוני יותר. חצאיות אלו משמשות כיום רק כתלבושות ריקוד להופעות בחגים ומועדים. חצאיות אחרות הפכו לפריט מודרני המשתנה בהתאם לצו האופנה.
ענת הלמן כותבת כי על אף הפופולריות של המכנסיים במלתחת הנשים, החצאית (והשמלה) נותרה פריט נשי בלעדי: "מכנסיים מול חצאית משקפים את ההנחה כי יעילות אקטיבית היא מטרה גברית ואילו קישוטיות פסיבית היא מטרה נשית".
בגדים תחתונים.
גברים לבשו תחתונים וגופיות כותנה אפורים במשך היום, לצורכי עבודה. לאחר שעות העבודה הם הוחלפו בתחתונים וגופיות לבנים. נשים לבשו תחתונים וחזיות כותנה פשוטות וזולות. לחדר האוכל אסור היה להיכנס בגופייה ללא חולצה. במשך השנים הוחלפו הגופייה האפורה והלבנה בגופיות צבעוניות, מודפסות, אשר הורשו להיכנס לחדר האוכל.
גרביים.
בראשית ההתיישבות שימשו גרבי צמר אפורים גברים ונשים בנעלי עבודה ומגפיים. גרביים עד לברכיים (מורשת הצבא הבריטי) שימשו את אנשי הביטחון וגרביים לבנים מקופלים שימשו בעיקר נשים לאחר שעות העבודה. בהמשך התעשר מגוון הגרביים, תודות לשתי מהפכות: המצאת החוטים הסינתטיים (ובתוכם גרבי ניילון שהיו תחילה אסורות אידאולוגית על נשים, בהיותם סמל לבורגנות ולעירוניות) והמצאת הסטרץ'.
"אקססוריז".
סריגה - סריגה במסרגות אישיות הייתה עיסוק נשי מקובל בשעות הפנאי, שיחות קיבוץ, הרצאות ואספות. חברות הקיבוץ סרגו פריטי לבוש, מפיות שלחן ומפות, למדו ולימדו דוגמאות וקישוטים.
חגורות - חגורת בד צבאית שימשה את אנשי הביטחון ובהמשך את צעירי הקיבוץ. בתנועות הנוער השתמשו בה בצירוף אבזם דמוי סמל התנועה. חגורות עור פשוטות שימשו גברים ונשים ולימים חזרו ותפסו את מקומה של חגורת הבד.
צעיפים - מעבר להיותם פריט שימושי לחימום הצוואר, היו לאבזר אופנתי מקובל בלבוש הנשי בכל עונה. הכאפיה הערבית הייתה אחד מצעיפי הצוואר והראש הנפוצים, אחד מסמלי הפלמ"ח. סגנון הכאפיה המשיך להתקיים כפריט שימושי וקישוטי שנים רבות, במיוחד בתנועות הנוער.
כפפות - כפפות לעבודה בלילות הקרים ברפת, לשמירת לילה, לנהיגה בטרקטור או עבודות המטע והגינון (גיזום). לילדים סרגו כפפות צמר צבעוניות והיו גם "כפפות ערב" להליכה מהבית ("החדר") לחדר האוכל.
כובעים.
מספר סוגי כובעים שימשו את חברי הקיבוץ, בעיקר בעשורים הראשונים לקיומו וחלקם עד היום:
כובע מצחייה - ידוע גם בשם ברט או קסקט. במקור היה זה כובע צמר צרפתי, שבארץ נתפר מכותנה והיה מקובל בתקופת המנדט הבריטי.
כובע טמבל - כובע טמבל או כובע מקוואי, עשוי בד, דמוי קערה, ללא מצחייה או שוליים בולטים. ניתן היה לקפלו ולהכניסו לכיס, נוח לנשיאה, זול, עמיד ולא גנדרני. בכך התאים לאידאולוגיה ולצרכיו הפונקציונליים של הקיבוץ. ראשיתו של הכובע בשנות העשרים, אך רק בעשור הראשון והשני לקום המדינה היה פופולרי ביותר בכל הארץ. כובע טמבל היה מקובל מאוד גם במחצית השנייה של המאה העשרים והיה נפוץ לשימוש בקיבוצים ובתנועות הנוער החלוציות. נחשב יעיל להגנה בפני השמש, שימושי לניגוב זיעה מהמצח בקרב עובדי השדה והסדנה, לטיולים ולבילוי חוץ בשעות הפנאי, בחול ובחג. לימים הפך למותג המסמל את "הקיבוצניק", או הישראלי הטיפוסי (על ידי הקריקטוריסט דוש).
כובע גרב - כאילו חבשו גרב על הראש. עשוי צמר, צורתו כצינור חסום משני צידיו, מקופל פנימה לדמות שק. שימש כפריט תקני בקרב לוחמי הפלמ"ח, לימים לוחמי צה"ל, בעיקר במלחמת העצמאות. בקיבוצים שימש בימי חורף או הלילות הקרים לעבודה. הוא נסרג בבית ועבר שכלולים ושינויים, בהם וריאציה בה כיסה את הראש כולו והצוואר, עם פתח לעיניים.
כאפיה - הכאפיה ביסודה פריט זול ופשוט, השימושי למטרות רבות: יעילה כגד חום או קור, אבק, סופות חול, יתושים או לכלוך. שימשה גם כשמיכה דקה, מגבת, פריט להתגנדר בו, קישוט לקיר ועוד. נחשבת כיסוי ראש אתני בהשראת ערביי הארץ ונראה כי מידת הפופולריות שלה נעה עם תנודות היחס אליהם ולתרבותם.
מטפחת ראש - שימשה בעיקר את הנשים בראשית ההתיישבות הציונית, בקיבוצים או במושבות, כפריט עבודה הכרחי להגנה בפני שמש, רוח ואבק. המטפחות היו עשויות בדים ודגמים שונים, שיטות הכריכה ושילוב על הצוואר, השיער והראש, היו מגוונות. בנוסף, שימשו לקישוט ויופי.
שיער.
החלוצים הגברים נהגו להסתפר קצר, עם שביל בצד או שיער משוח לאחור. הנשים גידלו שיער ארוך, בתסרוקות שונות ובעיקר צמות, שהיו מאוד אופנתיות: צמה בודדה, זוג צמות, צמות שגולגלו לכדור בצורות שונות, או נשזרו כזר פרחים סביב הראש. בהמשך נעלמו הצמות ופינו מקומן לתספורת קצרה שהתאימה לרוח השוויון והנערות בקיבוץ. מזוקנים או בעלי שיער ארוך היו נדירים בעשורים הראשונים של הקיבוץ, אך הראשונים בארץ לאמץ את המודל ההיפי היו צעירי הקיבוץ, בהשפעת המתנדבים.
הספר המקומי היה מגיע מדי פעם, מהעיר הסמוכה, לספר את חברי הקיבוץ (כשהוא מביא עמו את ציודו הבסיסי).
מספרת נשים לא הייתה קיימת (כפי שהתפתחה בערים הגדולות עוד בתקופת הישוב) וחברות הקיבוץ שרכשו מיומנות שימשו כספריות מקומיות ואף הצטיידו בהתאם.
הנעלה.
בניגוד לבגדים, נעליים בקיבוץ היו תמיד פריט אישי, אשר הותאם לכף רגלו של הנועל אותן ולא הושאלו לשימושם של אחרים. ילדים ומבוגרים הלכו לעיתים יחפים, אולי כחיקוי לילדי השכנים בכפרים הערביים.
בגדי הילדים.
מראשיתו ראה הקיבוץ את הצורך בעיצוב אורח חייהם של הילדים בדמות חברת המבוגרים. הילדים חונכו בחינוך משותף אשר בא לידי ביטוי בכל אורחות חייהם, בין השאר בלבושם. במתפרת הקיבוץ נתפר לבוש אחיד בצבע ובמידה ממוצעת לתינוקות. עקרונות השוויון, הצניעות והפשטות נשמרו גם בלבושם של הפעוטות והילדים הגדולים יותר מבחינת סגנונות לבוש, גזרות, צבעים ואיכות. מרבית הבגדים נתפרו במתפרת הקיבוץ וקניית בגד לילד על ידי הוריו לא הייתה מקובלת. בשנותיו הראשונות של הקיבוץ לא היו סבים וסבתות בארץ למרבית ילדי הקיבוץ, שישפיעו עליהם מתנות בגדים. במחסן הבגדים דאגו להעביר בגדים מילדים גדולים לקטנים על פי המידות (ממש כמו במשפחה), בחלוף העונות היו מודדים לכל ילד את בגדיו ומציידים אותו מחדש במלתחה מתאימה לעונה הבאה. "בגדי ערב" שהתבלו הפכו ל"בגדי בוקר". בחגים כמו פסח וראש השנה נהגו להעניק לילדים בגד חדש ממחסן הילדים.
בעשורים האחרונים פתוחים ילדי הקיבוץ להשפעות חיצוניות ולמגמות אופנה מודרניות - בבית הספר אזוריים, מפגש עם בני גילם העירוניים, תקשורת גלובלית, קרובי משפחה מחוץ לקיבוץ וכן תהליכי ההפרטה - לבושם משלב בדרך כלל השפעות חיצוניות עם פשטות קיבוצית, טביעה אישית ורוח נעורים האופיינית לבני גילם.
מגמות של שינוי.
לבושם והופעתם החיצונית של מייסדי הקיבוץ הושפעו מחזונם והשקפת עולמם, אופי חייהם ועבודתם, יכולתם הכלכלית והטכנולוגיה של אותה תקופה. מגמה זו השתנתה ונשחקה במהלך הדורות הבאים, לצד התמורות שחלו בחברה הישראלית והעולם המודרני. בתחילת המאה ה-21 לא נמצא יותר הבדל משמעותי, או יחוד, בלבושם של הקיבוצניקים לעומת העירוניים, כשם שנטשטש ייחודם של הישראלים לעומת בני עם אחר בתרבות המערבית. בקיבוצים עדיין נדירים פריטי לבוש כגון חליפות מעונבות או כובעים מקושטים וניתן להבחין בשרידי הלבוש המסורתי בקרב ותיקי הקיבוץ, אך לרוב תרבות הלבוש וההופעה החיצונית דומה לזו הקיימת בעיר. תהליך ההפרטה, פתיחת שערי הקיבוץ לתושבי חוץ ולתרבות הגלובלית החלישו את הקולקטיב הקיבוצי.
אלוורדי
אבי רוטשטיין
אבי רוטשטיין הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים.
ביוגרפיה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לחטיבה כמפקד מחלקה ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה ובתפקידו הבא שימש כמפקד סיירת צנחנים, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 202. עם סיום תפקידו נשלח ללימודים באוניברסיטה, אולם במאי 1988, השתתף במבצע חוק וסדר כמפקד כוח עצמאי. במבצע הרגו הצנחנים עשרות אנשי חזבאללה בעוד שלצה"ל היו שלושה הרוגים. בשנים 1990-1989 שימש כמפקד גדוד 890 של הצנחנים. בשנים 1992-1993 כיהן כמפקד חטיבת בנימין.
במאי 1993 מונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, ושירת בתפקיד עד אפריל 1995, לאחר מכן מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח בשנים 1996–1998. בשירות המילואים שימש כראש מטה חטיבת הצנחנים ולחם במלחמת לבנון השנייה.
הערות שוליים.
בריונות משטרתית
סרג'י רוברטו
סרג'י רוברטו קרניסר (בקטלאנית: Sergi Roberto Carnicer; נולד ב-7 בפברואר 1992) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדות המגן הימני והקשר בברצלונה, ובנבחרות של ספרד ושל קטלוניה.
קריירת מועדונים.