שנה לאחר ההמצאה התפטר מעבודתו ופתח חברה לייצור מעליות. המעלית הראשונה בייצורו נמכרה ב-20 בספטמבר 1853. בהתחלה, לא הצליח העסק והמכירות היו מועטות, אך במאי 1854 הציג אוטיס את מעלייתו בתערוכה העולמית בעיר ניו יורק, והדגים כיצד חיתוך הכבל לא מהווה סכנה. לאחר מכן החל העסק שלו להצליח. ב-23 במרץ 1857 התקין את מעלית הנוסעים הראשונה שלו בחנות בניו יורק.
מעבר לעבודתו בתחום המעליות, רשם אוטיס פטנטים בתחומים אחרים, כמו בלמים לרכבת (1852), מחרשה מונעת קיטור (1857) ותנור לאפיית לחם (1858).
אוטיס נפטר ב-8 באפריל 1861 ביונקרס, ניו יורק מדיפתריה. לאחר מותו המשיכו בניו בניהול חברת המעליות שלו, שהתקינה מעליות בבניינים רבים, בהם מגדל אייפל, בניין האמפייר סטייט, מגדלי התאומים ועוד.
בשנת 1988 צורף שמו של אוטיס להיכל התהילה הלאומי לממציאים.
ראש עיריית פריז
ראש עיריית פריז (בצרפתית: Maire de Paris) הוא (או היא) ראש הרשות מבצעת במתחם המוניציפלי של העיר פריז. ראש העיר הנוכחית היא אן אידלגו, האשה הראשונה המכהנת בתפקיד. אחריות ראש העיר היא על ניהול כל הנושאים השוטפים של העיר (למעט המשטרה, ור' בהמשך). על ראש העיר מפקחת מועצת העיר פריז (המשמשת בו זמנית מועצת העיר ומועצת המחוז) המונה 109 נבחרים מ-20 רובעי פריז והיא גם זו הבוחרת את ראש העיר מבין שורותיה למשך כהונה באורך שש שנים. במשך תקופות ארוכות בהיסטוריה של העיר לא היה לה ראש עירייה מקרב תושביה (למעשה, מלבד מספר תקופות של חודשים ספורים, לא היה לה ראש עיר במובן הרגיל מ-1794 ועד 1977) והיא נוהלה על ידי פקיד שהתמנה על ידי השלטון, ואשר היה באופן מסורתי בן אצולה. במשטר המלוכני שלפני המהפכה הצרפתית היה זה "ראש הסוחרים" של פריז ("prévôt des marchands"). לאחר מכן היה זה מושל מחון הסן שהיה אחראי על תקציב העירייה וניהולה, בעוד התפעול השוטף נמסר, החל מ-1871, לידי ראשי הרבעים (הקרויים אף הם "ראש עיר" עד היום ובניין המינהל של הרובע נקרא "עירייה") ולמועצה נבחרת שבראשה כיהן "נשיא" סמלי וחסר סמכויות. רק בשנת 1977 הוחזר תפקיד ראש העירייה של פריז בדומה לזה של ראשי ערים אחרות. החל מ-1357 שכן הממונה על העיר באוטל דה ויל, המשמש גם כיום כבית העירייה של פריז.
היסטוריה.
ראש סוחרי פריז.
נציג הסוחרים של העיר מוזכר לראשונה במסמך מאפריל 1263, זמנו של לואי התשיעי, מלך צרפת, כבא-כוחם של הבורגנים. נושא המשרה עמד בראש קבוצה של ארבעה זקנים נכבדים ("Échevin") שהיו אחראים על תחזוקת העיר ונתיבי המים, על שיפוט מסחרי ואזרחי, על גביית מס ועל עבודות ציבוריות בתחום העיר המוקף חומה. בימי הביניים הייתה זו משרה נבחרת (בחירות התקיימו פעם בשנתיים ב-16 באוגוסט) ומולה ניצב פקיד שלטוני ממונה - נציב פריז (Prévôt de Paris), שפיקח על השלטון העירוני ותיווך בינו ובין המלך. המשרה הגיעה לשיא כוחה הפוליטי בימי כהונתו של אטיין מרסל (1354–1358). מיד לאחר מכן החל השלטון המרכזי לכרסם בסמכויות ראש הסוחרים עד למרד אזרחי ("Révolte des Maillotins", "מרד הפטישאים") שפרץ ב-1382, על רקע עול המיסים. במסגרת דיכוי המרד על ידי שארל השישי ודודו, העוצר פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, בוטל התפקיד כמשרה נבחרת ואוחד עם זה של הנציב השלטוני. התפקיד הוחזר ב-1412, כתפקיד ממונה על ידי המלך מקרב נאמניו.
בין האישים שנשאו במשרה זו ניתן למנות את גיום בידה (1522-1523); פרנסואה מירון (1604-1609); מישל-אטיין טורגו (1729-1740, על שמו מפת טורגו) ואחרים, שעל שם רבים מהם קרויים רחובות בעיר פריז.
מאז המהפכה הצרפתית.
אחד הצעדים הראשונים של המהפכה הצרפתית (כבר ב-14 ביולי 1789) היה רצח "ראש הסוחרים" האחרון, ז'אק דה פלסל (Jacques de Flesselles), והקמת הקומונה של פריז בראשותו של ז'אן-סילוון ביי (Jean-Sylvain Bailly) שנחשב לפיכך לראש העיר הראשון של פריז. ראש העיר היה אחראי על הפעלת כוחות שיטור שעצרו, חקרו, עינו והוציאו להורג מלוכנים ואנשי אצולה בעיר במהלך שלטון הטרור (1793-1794). בשל הסמכויות המסוכנות שריכז בידו, בוטלה לפיכך משרת ראש העיר פריז לאחר הפיכת ה-9 בתרמידור (27 ביולי 1794), שהביאה לסיומה את תקופת שלטון הטרור. ראש העיר האחרון בתקופה זו, ז'אן-באטיסט פלוריו-לאסקו (Jean-Baptiste Fleuriot-Lescot), הוצא להורג באמצעות הגיליוטינה יחד עם פטרונו, מקסימיליאן רובספייר.
המשרה שבה ונוצרה מחדש בעקבות מהפכת פברואר 1848 והקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. אולם כבר בחודש יוני של אותה שנה בוטלה המשרה עקב בחירתו של נפוליאון השלישי וכינון הקיסרות השנייה. התפקיד השלטוני של מחוז פריז נמסר לידי מושל מחוז הסן שהיה מינוי אישי של שר הפנים הצרפתי. בתפקיד זה כיהנו שניים מהמשפיעים ביותר על העיר, קלוד-פיליבר ברתלו דה רמבוטו (כיהן בתפקיד בשנים 1833-1848) וז'ורז'-אז'ן אוסמן (1853-1870), אדריכל תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, שהיה נאמנו האישי של הקיסר וזכה בסמכויות נרחבות ביותר.
לואי ז'ול טרושו, ראש ממשלת ההגנה הלאומית שקמה בספטמבר 1870 בעקבות המצור הפרוסי על פריז במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה, השיב את התפקיד על כנו, כצעד שתפקידו לחזק את העוצמה העצמאית של אזרחי העיר. את התפקיד מילא בעיקר ראש העיר ז'ול פרי, ששלטונו התמוטט ב-18 במרץ 1871 עקב מרד סוציאליסטי אלים שהקים את "הקומונה הפריזאית" שיצרה מדינה סוציאליסטית בתוך המדינה הצרפתית. לאחר פירוקה העקוב מדם של "הקומונה", החליטה ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית לבטל את תפקיד ראש העיר, לחזק את תפקיד המושל ולחלק את העיר לרבעים. מעמד העיר נקבע חוקית בחוק ה-5 באפריל 1884, שהעניק את הכוח הביצועי בעיר למושל-המחוז (מושל מחוז הסן) ואת כוח השיטור לנציב המשטרה הכפוף לממשלה, לבטל את עיריית פריז ולחלקה לרבעים אוטונומיים, על מנת לאפשר למושל המחוז לשלוט טוב יותר בחוק ובסדר בעיר ולבודד קינים מהפכניים במידת הצורך. מועצת העיר, שנבחרה בבחירות מוניציפליות, מינתה בכל שנה נשיא, שתפקידו ייצוגי בעיקרו ותקציבה של העיר אושר ישירות על ידי המדינה. זה היה המצב עד 1975.
חידוש המשרה.
החוק מה-31 בדצמבר 1975 (שנכנס לתוקפו לאחר הבחירות המוניציפליות של 1977) החזיר את תפקיד ראש עיירת פריז כראש מועצת העיר והמחוז, המונה 109 נבחרים, שממנים את ראש העיר. החשש המסורתי מפני ריכוז סמכויות בידי ראש העירייה נשמר והמשטרה העירונית אינה תחת סמכותו, אלא כפופה לממשלה. האיש שגיבש ועיצב את המשרה לאחר החזרתה היה "ראש העיר הנצחי" ז'אק שיראק, שכיהן כראש העיר בשנים 1977–1995.
בית עיריית פריז.
בית העירייה של פריז הוא האוטל זה ויל (Hôtel de ville de Paris), שנמצא ברובע הרביעי של פריז.
אטיין מרסל, "ראש הסוחרים" של פריז ("prévôt des marchands"), ביצע את רכישתו של "בית העמודים" שבגדה הימנית בשמה של העירייה בחודש יולי 1357, ואליו הועבר מרכזם של המוסדות המוניציפליים של העיר. תחת מבנה זה הוקם במאה ה-16 היכל שתוכנן, לבקשת המלך פרנסואה הראשון, בידי האדריכל האיטלקי דומניקו דה קורטונה, שגם השתתף בתכנון טירת שמבור; והצרפתי פייר שמביז', שמזוהה בין היתר עם טירת פונטנבלו ועם קתדרלת סנלי. בניית האוטל-דה-ויל נמשכה מ-1533 ועד 1628, ובין 1836 ו-1850 נוספו לו גימורים ותוספות תוך שימורה של החזית הרנסאנסית. בימי "הקומונה הפריזאית" של 1871 נשרף הבניין, ולארכיונים, לספרייה העירונית ולאוספי-התעודות החשובים היה גורל דומה. המבנה הוקם מחדש בין 1874 ל-1882, לפי תוכנית של האדריכלים תאודור בּאלוּ ואדוּאָר דֶפֶּרְת. החזית, בסגנון נאו-רנסאנסי, ניסתה להתחקות אחר זו של הבניין שנשרף. הכיכר בחזיתו המערבית של הבניין - שב-1803 נקרא שמה כיכר העירייה, הפכה למרחב להולכי רגל בשנת 1982. לאורך ההיסטוריה מקום זה היה מוקד להתקהלויות של מתקוממים, מפגינים ומורדים.
רשימת ראשי עיריית פריז.
הערה
סנאי דואה דרומי
סנאי דואה דרומי (שם מדעי: Glaucomys volans) הוא מין של מכרסם מהסוג סנאי דואה אמריקני החי באמריקה הצפונית. הוא קרוב למין סנאי דואה צפוני, אך מצוי דרומה ממנו, מדרום קנדה לפלורידה ואוכלוסיות שונות שלו נמצאות גם במקסיקו, גואטמלה והונדורס.
אורכו של סנאי זה 21–26 סנטימטרים עם זנב באורך 8–12 סנטימטרים. הפרווה אפורה בהירה ומעט אדמדמה בכתפיים והבטן לבנה. לסנאי זנב ארוך ורגליים קצרות, אך בעלות קרום תעופה גדול אותו הם מסוגלים לפרוש בדאייה מהענפים. הסנאי הוא פעיל בלילה, והוא בעל עיניים גדולות ואוזניים גדולות ורודות.
הוא שוכן עצים ברוב זמנו וניזון על הענפים מבלוטים של אלונים, אשורים ועצי Carya וגם מפירות, גרגרים, זרעים שונים, חרקים, פטריות, נבלות ואפילו ביצים וגוזלים. הוא עצמו נטרף בידי שונרים, עופות דורסים כמו נץ, אוח ולילית וראקונים. גם חתולים יכולים לתפוס אותם, אם הם לא נזהרים.
תפוצתו היא בעיקר ביערות נשירים ובמורדות הרים. באזורים מסוימים הוא מסתובב בגנים, אך רק בשעות החשיכה. הסנאי מצוי רוב הזמן בין העצים ויורד לקרקע מעט מאוד. במקום זה הוא מסוגל לדאות למרחקים קצרים, תוך שימוש בזנבו כהגה, ביעילות העוזרת לו לנחות על גזעים אחרים.
הסנאים מקננים בחורי עצים טבעיים או שנעשו בידי נקריים והם מרפדים את הקן בעלים וטחבים. הנקבה ממליטה 2–7 גורים בתוך חלל הקן, והם מתפתחים עד שנעשים בוגרים אחרי 120 יום. הסנאים חברותיים מאוד ונראים מקפצים ודואים יחדיו. הקבוצה יכולה להתחמם יחדיו באזורים קרים וייתכן כי היא עוזרת להתגונן מטורפים או לעזור לטפל בצעירים.
מושל מחוז הסן
NGC 3628