בשנת 1928 החל טורברג בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת פראג אותם החליף בלימודי משפטים, אך עזב את לימודיו אחרי שלושה סמסטרים. באותה שנה זכתה קבוצת "הגיבור פראג" באליפות צ'כוסלובקיה בכדורמים, לאחר שטורברג הבקיע את שני השערים במשחק המכריע.
בסיועו של מקס ברוד פרץ טורברג לראשונה כסופר ב-1930 בגיל 22 כשפרסם את ספרו "התלמיד גרבר" (Der Schüler Gerber) שנמכר בעותקים רבים ותורגם תוך שנה לשבע שפות.
החל משנת 1933 נאסרו ספריו של טורברג בגרמניה הנאצית. בשל מחסור באמצעים הסכים טורברג ב-1937 לעבד מחזה פופולרי לקולנוע. טורברג נאלץ להופיע כתסריטאי בשם בדוי על מנת שניתן יהיה להפיץ את הסרט גם בגרמניה.
בזמן האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) במרץ 1938 שהה טורברג במקרה בפראג. ב-20 ביוני היגר תחילה לציריך, אך לאחר שאישור השהיה שלו לא הוארך נאלץ לעזוב באביב 1939 לפריז. את קיץ 1939 בילה בריביירה הצרפתית ולא נכלא כאזרח צ'כוסלובקיה עם פרוץ המלחמה.
באוקטובר 1939 הצטרף לצבא הצ'כוסלובקי בגולה, אך שוחרר כעבור 7 חודשים בשל בעיות לב. ב-12 ביוני 1940, יומיים לפני כיבוש פריז על ידי הצבא הגרמני, הצליח טורברג לעזוב את העיר יחד עם שחקן התיאטרון והקולנוע האוסטרי אוסקר קארלווייס והגיע לגבול ספרד, שאותו חצה 20 שעות לפני סגירת הגבול על ידי חיילים גרמנים. טורברג הצליח להגיע לליסבון שרק בה ניתן היה לקבל ויזה לארצות הברית. באמצעות תיווך של חברים, טורברג הוכר רשמית על ידי ארגון הסופרים הבינלאומי כאחד מעשרה סופרים אנטי-נאצים גרמניים מצטיינים. ב-9 באוקטובר 1940 הצליח טורברג לעזוב את אירופה.
סמוך לאחר שהגיע לניו יורק עבר טורברג להוליווד. עשרת הסופרים האנטי-נאציים המצטיינים הוחתמו מייד באולפנים הגדולים - מחציתם ב-MGM ומחציתם ובהם טורברג באחים וורנר. חיבור זה לא היה מוצלח במיוחד, ובשנת 1944 חזר טורברג לניו יורק שם עבד במהדורה הגרמנית של מגאזין Time. לאחר כישלון הפרויקט עבד טורברג כמתרגם, כעיתונאי וכמבקר תיאטרון. ב-1945 הוענקה לטורברג אזרחות אמריקאית.
בשנת 1951 חזר טורברג לווינה, אך שמר על האזרחות האמריקאית. לאחר חזרתו עבד טורברג כעיתונאי בעיתונים אוסטריים ובתחנת רדיו אמריקאית. בשנת 1954, בתמיכת "הקונגרס לחופש תרבות" (ארגון במימון ה-CIA) הקים יומן תרבות בשם FORVM.
לאורך השנים הוביל טורברג מאבקים נגד מי שזיהה כתומכי הקומוניזם. כך למשל הוביל חרם על יצירותיו של ברטולט ברכט שהתקיים באוסטריה עד 1963. טורברג התארח לעיתים מזומנות בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
ספרו של טורברג (Hier bin ich, mein Vater (1948 תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי בשנת 1982 והתפרסם בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד בשם "הנני, אבי".
טורברג נודע גם כמתרגם לגרמנית של כתבי אפרים קישון.
אתר ספסל
יחסי דרום אפריקה–יפן
יחסי דרום אפריקה–יפן הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת דרום אפריקה לבין יפן.
היסטוריה.
תחילת יחסי הסחר בין יפן לבין דרום אפריקה כיום, נמצאת בשנת 1643 כאשר יאן ואן ריבק, איש מינהל באימפריה ההולנדית ביקר לראשונה בדג'ימה שבנגסאקי. אל ריבק התלווה יאן ואן אלסראק , שייצג את חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בשנת 1898, פורויה קומהי היה איש העסקים היפני שפתח עסק בדרום אפריקה. החנות בקייפטאון נקראה "Mikado Shōten" (בתרגום לעברית: חנות הקיסר). החנות נותרה פתוחה עד שנת 1942, עת הוחרמה על ידי ממשלת דרום אפריקה.
בשנת 1918 פתחה יפן קונסוליה בקייפטאון.
יפן החלה לסחור עם דרום אפריקה במשאבים טבעיים מאז שנות ה-60, חרף הסנקציות הבינלאומיות נגד משטר האפרטהייד במדינה. כתוצאה מכך, התקבלו יפנים במדינה בתואר לבנים של כבוד לקול מחאות האופוזיציה והעיתונות על כך שהיפנים קיבלו זכויות מיוחדות. מן הצד השני, תמיכתה של יפן במשטר האפרטהייד הביאה לביקורת מצד מדינות אחרות באפריקה. בשנת 1983 אמר שגריר טנזניה ליפן, אחמד חסן דיריה , אמר כי הרווחים שנוצרו מהתיירים היפנים סייעו לחיזוק משטר האפרטהייד.
יחסי סחר.
בשנת 2017 ייצאה יפן לדרום אפריקה סחורות ובעיקרן מכונות וחלקי חילוף למכוניות בשווי 281.6 מיליארד ין, וייבאה סחורות ובעיקרן מכוניות ומתכות יקרות בשווי 542.6 מיליארד.
נכון לדצמבר 2016 קיימות השקעות יפניות בשווי 115.5 מיליארד ין בכלכלת דרום אפריקה.
אוכלוסייה.
נכון לאוקטובר 2017 מתגוררים בדרום אפריקה 1,505 אזרחי יפן. לעומתם, נכון ליוני 2018 מתגוררים ביפן 918 אזרחי דרום אפריקה.
יחסי ברבדוס–יפן
יחסי ברבדוס–יפן הם היחסים הדו-צדדיים בין ברבדוס לבין יפן. שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים בספטמבר 1967. ברבדוס מיוצגת ביפן על ידי שגריר שאינו תושב בברידג'טאון, ואילו יפן מיוצגת בברבדוס על ידי שגרירותה בברידג'טאון, ברבדוס, ובאמצעות קונסוליה בברידג'טאון שבברבדוס. עד פברואר 2016 יוצגה יפן בברבדוס על ידי שגרירותה בטרינידד וטובגו.
היסטוריה.
בשנת 1999 נפתחו שיחות רשמיות בין שתי המדינות בעניין תחבורת משאבים גרעיניים בים הקריבי.
יחסי המסחר בין שתי המדינות צמחו ביציבות, תוך שמירה על גירעון במאזן המסחרי לטובת יפן. בשנת 2005 דורגה יפן כתורמת הכספים הרביעית בגודלה. בשנת 2009 יפן שיתפה פעולה וסייעה לסוכנות לניהול אסונות הקריבית.
ביולי 2008 סגן השר הבכיר ביפן, היטושי קימורה ביקר בברבדוס לשיחות בדרג גבוה. במהלך השיחות, שני הצדדים דנו באמנה למניעת כפל מס שביקשה ברבדוס על מנת להגדיל את ההשקעות והסחר בין שני הצדדים. בנוסף, התחייבה ממשלת ברבדוס לתמוך במועמדותה של יפן לחברות במועצת הביטחון של האו"ם לשנים 2009–2010. כמו כן, נידונה דרך לשיתוף פעולה על מנת להילחם בשינויי האקלים באמצעות ארגון מדינות איים קטנות מתפתחות (SIDS).
במרץ 2015 ממשלת יפן הכריזה שתקים נציגות דיפלומטית חדשה בברבדוס, שתוקם עד ינואר 2016.
מ. קינן
טיבוע אניית מחבלים אטווירוס
מיצ'ל רובינסון
יחסי איי שלמה–קנדה
יחסי איי שלמה–קנדה הם מערכת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איי שלמה לבין קנדה.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים שבין איי שלמה לקנדה כוננו ב-7 ביולי 1978. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה, אך הוא זניח.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדייג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. איי שלמה חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תורמת למאמצי איי שלמה להילחם בשינויי האקלים, שעשויים להחריב את האיים, בדרכים שונות ומגוונות. קנדה תרמה כסף רב לקרן המספקת תקציב לפרויקט הידרו-אלקטרי (הפקת חשמל באמצעות מים) גדול שמטרתו לצמצם משמעותית את הסתמכות התושבים באיי שלמה על סולר ודלקים מזהמים אחרים.
קנדה תומכת בזכות הנשים לשוויון בשוק העבודה ותורמת מדי שנה 3.5 מיליון דולר אמריקאי לקרן של האומות המאוחדות שמבטיחה סביבת עבודה בטוחה ושוויונית לנשים באיי שלמה.
כנסיית סופיה הקדושה
כנסיית סופיה הקדושה או "החוכמה הקדושה" (בבולגרית: Църква Света София) היא הכנסייה השנייה העתיקה ביותר בבירה הבולגרית סופיה. היא בנויה סמוך לקתדרלה המרכזית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית – קתדרלת אלכסנדר נבסקי. היא מתוארכת למאה הרביעית. בבניין הקודם התקיימה ועידת סרדיקה שנערכה ככל הנראה בשנת 343 והשתתפו בה 316 בישופים. במאה ה-14 נתנה הכנסייה את שמה לעיר, שכונה בעבר סרדץ (Sredets).
היסטוריה ואדריכלות.
הכנסייה נבנתה במקומם של כמה כנסיות קדומות יותר מהמאה הרביעית. במאה השנייה היה זה מיקומו תיאטרון רומאי. במהלך המאות הבאות נבנו במקום כמה כנסיות אחרות, שנהרסו על ידי פולשים כמו הגותים וההונים. המבנה הבסיסי של הבזיליקה הנוכחית, על שני מגדליה המזרחיים וההיכל המרכזינבנה כנראה בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון באמצע המאה השישית (527–565) במקביל לזמנה של כנסיית האגיה סופיה הידועה יותר בקונסטנטינופול.
במהלך האימפריה הבולגרית השנייה (שנמשכה לאורך המאות ה-12 עד ה-14), קיבל המבנה מעמד של כנסייה מטרופולינית. במאה ה-14 העיר סופיה קיבלה את שמה של הכנסייה. במאה ה-16, בתקופת השלטון העות'מאני, הוסבה הכנסייה למסגד. ציורי הקיר המקוריים מהמאה ה-12 נהרסו ונוספו מינרטים. במאה ה-19 שתי רעידות אדמה הרסו את אחד המינרטים והמסגד ננטש. עבודות השיקום החלו לאחר 1900.
כנסיית סופיה הקדושה נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של האדריכלות הנוצרית הקדומה בדרום מזרח אירופה. הבניין הנוכחי הוא בזיליקה בצורת צלב עם שלושה מזבחות. רצפת הכנסייה מכוסה בפסיפסים של קישוטים וצמחייה ובעלי חיים. כנסיית סופיה הקדושה ניצבת באמצע נקרופוליס קדום וקטקומבות רבות נחשפו הן מתחת לכנסייה והן בסמוך לה. בחלק מהקברים אף יש ציורי קיר.
מכיוון שהמילה "סופיה" מייצגת את חכמת הקודש, סמלים בתוך הכנסייה מתארים את סופיה ככריסטוס עמנואל, דמות צעירה של ישו שיושבת על קשת בענן. הכנסייה מציגה גם סמלים של קדושים היסטוריים, כולל גאורגיוס הקדוש וולדימיר הראשון, נסיך קייב.
מאחורי הכנסייה הוצבו שלוש מצבות זיכרון המוקדשות להצלת יהדות בולגריה בזמן השואה. על המצבות כיתוב בעברית, אנגלית ובולגרית. לוח אחד מוקדש למלך בוריס השלישי ואשתו. השני מוקדש לאנשי הכמורה ולשר דימיטר פשב והשלישי מוקדש לעם הבולגרי בכללותו.
אדולף פניאש