בסוף שנת 101 לפנה"ס נבחר גאיוס אקוויליוס כקונסול. הוא יצא במהרה לסיציליה, נלחם באתניאון בדו-קרב והצליח להרוג אותו בעודו נחבל קלות בראשו. הוא המשיך וניהל מערכה כנגד יתר המורדים, שמנו אז 10,000 איש בלבד. המורדים, כשראו כי אתניאון נפל, נמלטו למבצרים שונים, אקוויליוס צר עליהם והצליח לחסלם. אקוויליוס התיש את העבדים המורדים שנותרו על ידי כך שמנע מהם הספקה ובכך גרם לרבים מהם לרעוב בעודו צר על עריהם. רבים מן העבדים העדיפו להתאבד על מנת שלא לסבול מצליבה או מוות על ידי חיות טרף, העונש הרומי המקובל במקרים אלו, אם ייתפסו. לאחר מאמצים ממושכים, הצליח אקוויליוס, שתקופת כהונתו כקונסול הוארכה, להכניע בשנת 100 לפנה"ס את כוח המורדים העיקרי בסיציליה. לבסוף נותרו אלף עבדים מורדים, אותם הצליח אקוויליוס לקחת כשבויים לרומא, ושם גזר עליהם להילחם בחיות טרף בזירה. המורדים העדיפו להתאבד על ידי הריגת איש את רעהו. כך לבסוף בשנת 100 לפנה"ס הגיעה לקיצה מלחמת העבדים השנייה של רומא, לאחר שנמשכה 4 שנים.
סיבילה
הסיבּילה (ביוונית עתיקה: Σίβυλλα, בלטינית: Sĭbylla או Sibulla) הייתה נביאה בימי קדם שמקבילה באמנות ובמסורת הנוצרית של ימי הביניים לנביאי ישראל. כבר בתקופה הרומית נהגו להבחין בעשר סיבילות המנבאות במקומות שונים בעולם, וחלוקה זו מופיעה במקומות כמו רצפת הקתדרלה הגותית בסיינה. בנוסף לסיבילות, היו מרכזי נבואה נוספים של נשים מתנבאות בעולם הקלאסי כמו הפיתיה בדלפי. המסורת של הסיבילה הגיעה כנראה מהמזרח והיא בעלת מאפיינים ייחודיים. בתקופות מאוחרות התערבב זיהוי מסורת נבואות הסיבילות עם הפיתיה בדלפי ומרכזי נבואה של אפולו.
הסיבילות מופיעות לראשונה בתקופת יוון הקלאסית, חשיבותן עולה בתקופה ההלניסטית, ונקשרת עם גורלה של רומא. היו אלו הכותבים הרומאים ובמיוחד מרקוס טרנטיוס וארו וורגיליוס שהנחילו לעולם את מסורת הסיבילה הקומאנית, שהביאה לרומא העתיקה את ספרי הסיבילות. כתיבת ספרות סיבילות פרחה בקרב קהילות יהודיות ובמיוחד זו של אלכסנדריה, והיא מוזכרת על ידי אישים נוצריים בכירים כמו קלמנס מאלכסנדריה (150 - 215 לספירה). במאה ה-6 לספירה נאספו כל נבואות הסיביליות בכמה כרכים מונומנטליים (Sibylline Oracles).
לפי המסורת הנוצרית הסיביליות ניבאו את בואו של ישוע, בדיוק כמו הנביאים הגדולים ביהודה, ולכן הן מופיעות באמנות ימי הביניים והרנסאנס.
הסיבילה.
מקור השם ואופייה של הסיבילה.
המילה היוונית העתיקה "סיבילה" משמעה נביאה, וזה אחד מההסברים למקור השם. חוקרים מודרניים קושרים את השם לאלה קיבלה, שהייתה האלה אם של הפריגים באזורי אסיה הקטנה. אך לפי וארו זה שם עתיק הנובע משיבוש לשוני של המילים: התייעצות באלוהים. הסיבילה היא בת הנימפה ומכאן מתנת הנבואה שלה וחיים ארוכים. לפי המסורת היא חיה זמן רב, עד אלף שנה, וצופה בנבואותיה מתגשמות. נבואותיה הם שרשרת של אסונות, ברוח הנבואה היהודית, ורוח של בוז לבני האדם שמקורותיה הם ספרות יוון העתיקה.
לפי הגאוגרף היווני פאוסניאס הסיבילה קידשה עצמה במילים הבאות: .
ההבדל בין הסיבילה לפיתיה.
בעולם העתיק היו שני סוגים של נבואות, האחת בתשובה לשאלה אישית, והשנייה התייחסות כללית לעתיד העולם, שנאמרה במעורפל, ולעיתים תכופות עברה שינויים שלאחר מעשה. המודל המוקדם של נביאה מופיעה בספרות יוון העתיקה, לדוגמה קסנדרה. אולם הדוגמה הבולטת ביותר היא זו של הפיתיה בדלפי, שנתנה תשובות לשאלות אישיות ולעיתים גם ממלכתיות, בצורה מרומזת ומשתמעת לשתי פנים. בזמן הנבואה היא נהפכה לאל עצמו נכנסת לטראנס ונהייתה מדיום. המלמולים שלה נרשמו על ידי כהן אפולו שנכח במקום.
בניגוד לפיתיה בדלפי, הסיבילה היא יותר קלֵרווֹיָנטית (Clairvoyante רואת-בהיר) מאשר מדיום, היא לא מאבדת את אישיותה בתהליך הנבואה, אלא רואה את העתיד.
בעוד שהפיתיה נתנה תשובות לשאלות, במיוחד איך לנהוג ולבחור, הרי שהסיבילה נתנה נבואות לגבי העתיד הכללי, ברוח הנביאים היהודים, חלקם אפוקליפטיות. נבואות שהסתמכו על סיפור העבר שמתחיל הרחק בהיסטוריה. הצורה של נבואות הסיבילה הייתה הקסמטר, כמו זו של הפיתיה בדלפי. אך המהות והתוכן היו שונים.
מסורת הסיבילה.
במאה ה-7 לפני הספירה מרכזי אפולו לנבואה כבר היו מבוססים באסיה הקטנה וביוון, אלא שבד בבד החלה מסורת נבואה מסוג אחר, של הסיבילה, ייתכן והיו קשרים בינה לבין המרכזים של הנבואה האפולונית.
ההופעה של הסיבילה על בימת ההיסטורית קשורה כנראה לנפילה של ממלכת לידיה (לוּד) לידי הפרסים. מלכה קרויסוס התייעץ בנביאות במקדש אמפיאראוס באורופוס ולפי הרודוטוס הסיבילה נכחה בעת עלייתו למוקד. קרויסוס והמלכים הלידים לפניו היו התומכים העיקריים של מקדש אפולו בדלפי ושל מקדשי אפולו באסיה הקטנה, אלא שהנבואה של הסיבילה על נפילתו היא סטייה מהתמיכה המסורתית בו ובצאצאיו, וייתכן וזה הביא את הצורך למרכז נבואי אחר באסיה הקטנה.
החוקר ה. וו. פארק (H. W. Parke) טוען לשני מקומות אפשריים לצמיחת מסורת הסיבילה. האחד באזור מרפסוס (Marpessus), ליד טרויה, החל מהמאה ה-6-7 לפנה"ס. דווקא הריחוק של הכפר וחוסר החשיבות שלו מחזקים את הסברה הזו. במרפסוס שהיא מקום בשם גרגיס על הר אידה שהייתה בשליטה פרסית, התחילו לטבוע מטבעות עם סיבילה בצד אחד וספינקס בצד השני במאה ה-4 לפני הספירה ושוב במאה ה-3, בטענה לבכורה ולהיותם ארץ המוצא של הסיבילה, הם גם טענו לקברה במקדש אפולו במקום.
המקום האפשרי השני הוא האי סאמוס, המקודש לאלה הרה, שם לפי טענתו קם מרכז מתחרה נבואי לזה של דלפי. לאחר מכן הסיבילה עברה ליבשה לאזור אֵרֻתרָאי והמרכז בסמוס נעזב ונשכח עד למאה ה-3 לפני הספירה. אריתראי היא עיר יוונית לחוף הים האגאי שהייתה חלק מ-12 הערים העיקריות של איוניה, הסיבילה נקראה הֶרוֹפילֶה (אוהבת הרה) והגיעה כנראה מסאמוס.
האריתראים טענו שהסיבילה נולדה ליד מעיין בארצם, לנימפה נאיס ולרועה בשם תאודורוס, וכבר מלידתה החלה לנבא נבואות. האמונה בה מתחזקת במאה ה-2 לפני הספירה, אז גם מוטבעים מטבעות לכבודה ומוקרבים קורבנות. זה המקום היחיד שבו הוקרבו קורבנות לסיבילה.
בתקופה הקלאסית.
מספר כותבים מזכירים את שמה של הסיבילה: הפילוסוף הרקליטוס מאפסוס מזכיר את הסיבילה באחד הכתבים שלו. אריסטופאנס מזכיר את הסיבילה בקומדיות שלו בהקשר של המלחמות הפלפונסיות. אוריפידס מזכיר את הסיבילה במחזה הסאטירה בוסיריס, בו היא בת של פוסידון והשדה למיה דמות גרוטסקית שמוצאה מלוב. גם אפלטון מזכיר את הסיבילה, אלא שבכל המקרים הללו מדובר על אישה אחת.
הראשון שמזכיר מספר סיבילות ולא מזהה את השם עם אישה אחת, הוא הרקלידס מפונטוס, שחי במאה ה-4 לפני הספירה והיה חבר באקדמיה של אפלטון. הוא כתב חיבור על הפיתגוראים, ומרכזי נבואה בעולם העתיק שנקראים "concerning oracle centers". הספר מתייחס למקדש דיוניסוס בתראקיה, מקדש זאוס בדודונאה, מרכזי אפולו אל הנבואה ומקומות נוספים ברחבי העולם הקלאסי הקשורים לחיזוי ונבואה. הוא זה שנתן לעולם את תיאור מרכזי הנבואה והשיטות שלהם. הרקלידס מזהה שלוש סיבילות:
בתקופה ההלניסטית.
בתקופה ההלניסטית מתחילות מסורות הקושרות את הסיבילות למרכזי נבואה שונים כגון דלפי, לוב, ואחרים. השם מופיע יותר ויותר, במיוחד בהקשרים של כיבושי אלכסנדר מוקדון והנבואות על כך. על במת ההיסטוריה מופיעות סיבילות נוספת כגון המצרית, היהודית והבבלית, הנבואות מדברות על תופעות טבעיות, אירועים כלליים, ולא על קרבות ספציפיים. בתקופה זו במקביל לה מתחיל להיות נפוץ גם סיפור הסיבילה הקומאנית והספרים הקדושים – ספרי הסיבילות ברומא.
הסיבילה ברומא.
הרומאים האמינו בחיזוי העתיד, קריאת קרביים של קורבנות, מעוף של ציפורים, ועל הרקע הזה מצאו מסורות הסיבילות קרקע נוחה להכות שורש, במיוחד מכיוון שהמסורת התחילה באזור טרויה שנחשבה לארץ המוצא של הרומאים וגם של הסיבילה.
וארו בספרו ליוליוס קיסר, טוען כי כל הנשים המתנבאות נקראות סיביליות ויש עשר מהן. הוא מסדר אותן לפי סדר ומציין את המקורות של מי שכתב עליהן:
מבין עשר הסיבילות החשובה ביותר לרומאים הייתה הסיבילה מקומאי, שנקשרה לעיתים לסיבילה הקימארית. לפי האגדה הרומאית היה לה תפקיד חשוב בהיסטוריה. היא הדריכה את איניאס – נסיך טרויה בדרכו לאיטליה ולמעמקי השאול, וניבאה לו את העתיד לבוא. ורגיליוס מתאר באריכות ובצורה דרמטית את המפגש בין איניאס לסיבילה הקומאית, היא רואה את הטיבר מלא בדם, אף על פי שהיא כוהנת לאפולו היא לא מתקשרת את אפולו, אלא מדברת בשם עצמה ומשרתת את דיאנה בתפקידה המשולש שכולל שלטון בשאול, ולכן יכולה להדריך את איניאס במסעו לפגוש את אביו בשאול, דרך אגם אוורנוס.
באגדה הרומית מסופר על אישה זקנה שמכרה ספרים קדושים למלך הרומאי טרקווינוס. בתחילה הציעה לו תשעה ספרים במחיר מופרז והוא סירב, בתגובה היא שרפה שלושה והציעה לו שישה ספרים באותו מחיר והוא סירב, בתגובה היא שרפה עוד שלושה, לאחר מכן הוא קנה את שלושת הספרים הנותרים במחיר המקורי. הספרים נשמרו במקדש יופיטר ברומא ונחשבו לכתובים הקדושים ביותר בממלכה ובהם נבואות על עתיד העולם. התייעצו בהם בכל פעם שהיה צריך והם נקראו – ספרי הסיבילות.
וארו הוא זה שמקשר את הסיבילה מקומאי עם הסיפור על האישה הזקנה שמכרה ספרים למלך רומא. הוא קורא לה שלושה שמות: "אמלתאה, דמופילה, הרופילה".