ניסיון השחזור המוצלח והמפורסם ביותר לבירה המצרית נעשה בשנת 2011 על ידי המבשלה וחברת הבירה Dogfish Head Craft Brewery ממדינת דלאוור בארצות הברית. מבשלה זו השיקה בירה בשם Ta Henket על פי מתכון וטכניקות יצור ששוחזרו בעזרת כימאים ומידע ארכאולוגי. על מנת ליצור את הבירה, שלחה המבשלה את אנשיה למצרים לאסוף שמרים טבעיים מקומיים. שחזור זה נעשה בתנאי מעבדה ובאופן מסחרי.
ניסויים אחרים שקשורים לבירה המצרית נעשו על ידי חוקרים מאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה שהשתמשו במחקרים מיקרו-ביולוגיים ומיקרו-כימיים שבדקו כלי חרס שיצאו מקונטקסט ארכאולוגי של מבשלת בירה במצרים וניסו לשחזר את התהליכים השונים של תעשיית הבירה המצרית. החוקרים התרכזו בסירי חרס שמתוארכים לממלכה החדשה במצרים (1550–1070 לפנה"ס) מקונטקסטים ארכאולוגיים מגוונים: קבורה, מבשלה ובתים לדוגמה ממצא מכפר העובדים של עמרנה, מהעיר דיר אל-מדינה, מהקברים בלוקסור ומהמבשלות של היירקונפוליס. תוצאות הבדיקה אוששו כי המצריים לא השתמשו בכשות או חומרים עם טעם מר בבירה שלהם. תהליך נוסף שנמצא בבדיקות המיקרו-כימיות היא שהלתת של הבירה הוכנה בשני שלבים:
התוצאה הסופית של תהליך הבירה שהוצג במחקר הייתה בירה מאוד סמיכה, מתוקה ויחסית מזוקקת.
נקודה נוספת שנכון למרץ 2018, לחוקרים אין עדיין תשובה עליה מתרכזת בשאלת הוספת התמרים לבירה המצרית, ידוע כי במסופוטמיה היו מוסיפים תמרים לבירה בתהליך הייצור ובנוסף לקיומה של מסורת של בירה או יין מתמרים במסופוטמיה ודרום הלבנט. אך לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות שתומכות במידע הזה. אך ישנו עיטור על אחד הקירות של קבר אנטפוקר וסנט (Antefoqer and Senet) או בשם המוכר יותר TT60 בו יש תבליט וטקסט בו יש ייצוג יחיד במינו של הכנת מחית מתמרים לטובת ייצר בירה.
ניסיון שחזור נוסף לבירה מצרית עתיקה נעשה על ידי המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובשימוש במתכון המשוחזר של ד"ר דלוון סמואל (Delwen Samuel). להבדיל מניסיון השחזור של חברת Dogfish Head, באוניברסיטת תל אביב לא נעשה ניסיון לבשל את הבירה בשיטות המסורתיות ועם מרכיבים מסורתיים.
לבירה שומרית נעשה ניסיון שחזור מוצלח אחד בתל באזי צפון סוריה, על ידי צוות ארכאולוגים וחוקרים מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, תחת ההיסטוריון הגרמני ד"ר פיטר דיימרו . בדומה לניסוי שנערך באוניברסיטת תל אביב, גם בניסוי זה לא נעשה שימוש בשיטות מסורתיות של בישול בירה.
אפרים חוזר לאספסת
אפרים חוזר לאַסְפֶּסֶת הוא סיפורו הראשון של הסופר ס. יזהר, שהתפרסם בכתב העת "גליונות" ו' (חוברות יא–יב, שבט–אדר א' ה'תרצ"ח, 1938), כשהיה הסופר בן 21. עורכו של כתב העת, יצחק למדן, היה גם זה שטבע את שמו הספרותי של יזהר סמילנסקי, אשר נקרא מאותו יום ס. יזהר ביצירותיו הבדיוניות, אך המשיך לפרסם תחת השם יזהר סמילנסקי בכתביו העיוניים.
כברוב סיפוריו של יזהר, גם לסיפור זה עלילה מצומצמת, ועיקר ההתרחשות היא בתודעתם של המשתתפים, בתיאור ההווי הקיבוצי בכלל, ובעת אספת חברים בפרט. ניתן לתמצת את העלילה בשני משפטים: חבר הקיבוץ אפרים, שעובד באספסת, מגיש בקשה לעבור לעבוד בפרדס. בעיצומה של אספת חברים שדנה בבקשתו, חוזר בו אפרים מבקשתו ומודיע שהוא חוזר לעבוד באספסת.
פרסום הסיפור משך את תשומת לבה של הביקורת מיד עם הופעתו, ועורר עניין והפתעה בשל בשלותו וחידושיו. בשנים מאוחרות יותר התקבלה בקרב חלק מהחוקרים הדעה כי פרסום "אפרים חוזר לאספסת" פתח פרק חדש בספרות העברית; פרק הספרות הארצישראלית.
חיים גורי הספר המשוגע, (עמוד 19) מכניס המלצה מחברו חמדורי " אתה מוכרח לקרוא את אפרים חוזר לאספסת, עשה לי טובה"
הרקע לכתיבת הסיפור.
ליזהר הייתה שהות קצרה בקבוצת גבע בשנת 1937, שם מצאה לו נעמי חברתו, שהפכה מאוחר יותר לאשתו, עבודה בהוראה. יזהר לא החזיק מעמד בהוראה, על אף הצלחתו בתפקיד, משום שהתנאי היחידי שדרש יזהר – חדר משלו, לא סופק לו. אך עינו הבוחנת וקליטתו המהירה אנשים, אווירה ונוף, סיפקו ליזהר חומר גלם עשיר לכתיבת הסיפור על החבר אפרים ועל האספה הכללית של הקיבוץ שתדון בבקשת חבר קיבוץ לשנות את מקום עבודתו.
ניצה בן ארי, שבנוסף להיותה חוקרת ספרותית היא גם כלתו של ס. יזהר, חשפה בספרה הביוגרפי על יזהר פרטים רבים שלא היו ידועים עד אז. חברי קבוצת גבע התחקו אחר תקופת שהותו של יזהר בקיבוצם ופרסמו בעלונם פרטי-כל של אספה שנערכה באוקטובר 1937, בה נדונה בקשתו של חבר קיבוץ בשם אליוקים לעזוב את המספוא ולעבור לפרדס הניסיוני. בקשתו נדחתה ברוב קולות. בנו של אליוקים טוען, שיזהר עצמו עזב את עבודת ההוראה ה"בטלנית" לאחר שלושה חודשים, ועבר לעבוד במספוא, שם פגש את אליוקים וסיפורו. ס. יזהר עצמו הכחיש את כל הסיפור מכל וכל במכתב לבלפור חקק, אך ידועה גם התנגדותו הנמרצת של יזהר לייחס פרטים מיצירותיו לביוגרפיה שלו. הוא טען בתוקף שיש להפריד בין עולם הספרות לעולם המציאות. המציאות לדעתו, היא המחצבה שממנה נלקחו אבנים לבניית הבית, הסיפור, אך אין שופטים את הבית על פי המחצבה. לאחרונה נוטה דווקא המחקר לחזור ולהפנות את הזרקור למציאות, לביוגרפיה של הסופר.
ב-18 בינואר 1938 שלח יזהר סמילנסקי את הסיפור ליצחק למדן, עורך "גליונות". למדן החמיא לו בתשובתו, שהגיעה תוך ימים ספורים, והזמין אותו לפגישה, שבה גם נקבע שמו הספרותי של יזהר סמילנסקי: ס. יזהר (על משקל ש. שלום).
ההקדשה.
בפרסומו הראשון של הסיפור בכתב העת "גיליונות" הוקדש הסיפור לג'. בן ארי מייחסת את ההקדשה לגליליה קטינקה, נערה יפהפייה ובלתי מושגת ש"יזהר התאהב בה עד שורשי נשמתו". גם על פי מה שמסופר ב"אפרים חוזר לאספסת" וגם על פי מה שמסופר ב"מלקומיה יפהפייה", ספר של יזהר שנכתב כשישים שנים מאוחר יותר, נותרה האהבה ההיא בגדר חלום בלתי מושג, שהאהובה אינה יודעת כלל על קיומה, אך זו השפיעה רבות על כתביו של הסופר.
עלילת הסיפור.
הסיפור כולו מתרחש במהלך אספת חברים בקיבוץ, בה הולכים לדון בבקשתו של אפרים, חבר קיבוץ שעובד באספסת, לעבור לעבודה בפרדס. המספר מתאר שלושה מוקדים של ה"עלילה": חדר האוכל, שבו מתקיימת האספה; המרפסת הצמודה אליו, בה עומדים אפרים וידידתו הטובה, נחמה, ודנים בנושא; ותודעתו של אפרים שמשוטטת בין ההווי בעבודת האספסת, בין הכמיהה לשינוי ולביטוי עצמי, ובין הכמיהה אל האהבה הבלתי ממומשת אל נערה, שצרובה עמוק בזכרונו ומסמלת בעיניו את החלום, האידיאל השמימי והבלתי מושג.
אפרים איננו צעיר, הוא מדבר עם נחמה על עייפות ועל זמנים עברו . הוא מתלונן על האכיפה החברתית של הקיבוץ, שמבטלת את הפרט וגורמת לחבר הקיבוץ לבחור דווקא בעבודות הקשות.
בחדר האוכל מתנהל דיון החברים, שמקבל כיוון די ברור: "כאן אצלנו אין זכויות מיוחדות" מה שטוב לכולם, טוב גם לפרט. אם יתחילו להיענות לבקשות מיוחדות של החברים, יהווה הדבר תקדים וכולם יבואו עם דרישות משלהם. אין זו רוח הקבוצה. תחושה חזקה של בדידות תוקפת את אפרים המקשיב לדיונים וגעגועים עזים לימי נעוריו עת הכל נראה אחרת, לנערה המסתורית והבלתי מושגת.
ובתום הדיון, בו לא לקח אפרים חלק פעיל, ונחמה, כדרכה, שותקת, הוא קם ואמר שלוש מילים ולא יסף. .
התקבלות הסיפור.
בפתח ספרו, שסוקר את הביקורת ליצירתו של ס. יזהר, משווה חיים נגיד בין התפתחות הביקורת לבין התפתחותו היצירתית של ס. יזהר; שתיהן כביכול נולדו בשלות, והתוו את הקווים המובילים של היצירה היזהרית והביקורת שלה כאחת.
ב"גיליונות", שתי חוברות לאחר החוברת שבה התפרסם "אפרים חוזר לאספסת", כתב פנחס אלעד-לנדר ביקורת קצרה על הסיפור, ובה הוא אינו מסתיר את התלהבותו מפרי הביכורים של הסופר האלמוני. "הופעה ראשונה, בלתי שכיחה של מספר מתחיל [...] אמן חדש קם לסיפור העברי, אמן שהכין עצמו לתפקידו בחשאי [...] ויצא בבת אחת כשהוא מבוגר, מאיר ומפתיע בקצב אורך נשימה בתנופה אמיצה. ס. יזהר מספר על היחיד בקבוצה [...] לא היה עוד בסיפור העברי כניסיון הזה לצרף יריעה רחבה כזו של מצבים והגיגים נפשיים פרטיים, אינטימיים, בלתי חשובים לכאורה, זכרונות ומאויים קטנים שאדם דש אותם בעקבי ההרגל יום יום..."
כשנה לאחר מכן, פרסם יהושע אובסי מאמר בכתב העת "הדואר", בו הוא מדבר על העלילה המצומצמת שטומנת בחובה עלילות פנימיות רבות בסגנון זרם התודעה. הוא גם הראשון שהבחין בקשר האמיץ שבין כתיבתו של ס. יזהר לבין כתיבתו של אורי ניסן גנסין - נושא שחזר ועלה במספר רב של ביקורות. ס. יזהר עצמו הודה בהשפעת גנסין עליו בראיונות שנתן ליצחק לבני, להלית ישורון וליאיר קדר: "גנסין עזר לי למצוא את גובה הלשון ואיכות הלשון שבה אני צריך לדבר [...] בהתחלה לא מעט חיקיתי אותו בלי משים" אובסי גם הפנה את תשומת הלב ללשונו העשירה של יזהר, שלא תמיד מובנת לקורא בקריאה ראשונה, אך הוא ממליץ להשקיע מאמץ ולצאת מורווח ממנה.
ס. יזהר מעביר את העלילה "לפנים מן הקלעים - אל הנפש פנימה" כתב אברהם קריב בבקורתו החשובה על שלושת הסיפורים הראשונים של יזהר. גם הוא הדגיש בתיאוריו את סגנון זרם התודעה, את ההתבוננות החדה באנשים ובנוף, את התיאור המפורט של הזניח, ואת השפעתו הברורה של גנסין.
חיים נגיד מציין את ששת היסודות שהותוו כבר בביקורות הראשונות על ס. יזהר והטביעו את חותמם גם על הביקורות שהתפתחו לאחר מכן. א. עלילה מצומצמת; ב'. התמקדות בתודעתו של הגיבור; ג'. קונפליקט בין הגיבור והחברה; ד'. מליאות תיאורית בפרטי הנוף, הסביבה, ההווי והאנשים; ה'. עושר לשוני ווירטואוזיות סגנונית שלעיתים מקשים על הקורא; ו'. השראה השאובה מיצירתו של אורי ניסן גנסין.