ברייטון (באנגלית: Brighton, ), הממוקמת בחופו הדרומי של מחוז סאסקס, בדרום-מזרח אנגליה שבממלכה המאוחדת, היא אחת מערי הקיט הגדולות והמפורסמות בבריטניה כולה. יחד עם שכנתה הוב (Hove), ברייטון מהווה רשות מוניציפלית אחת, אף שהאווירה הססגונית השוררת בברייטון עומדת בניגוד ישיר לשכנתה הניחנת בטבע שקט ומעודן יותר. שתי העיירות סופחו למועצה אזורית אחת בשנת 1997, ובשנת 2000 הוענק לה מעמד של עיר: ברייטון והוב. בשנת 2001 מנתה העיר 247,817 תושבים.
היסטוריה.
ראיות מוצקות לקיומו של יישוב אנושי באזור בו שוכנת היום ברייטון קיימות עוד משנת 2000 לפני הספירה. הרומאים, שקיימו מפעלי בנייה בכל מחוז סאסקס, אף הם לא התעלמו מהאזור וישנן עדויות לקיומה של היאחזות רומאית צבאית מהמאה השנייה לספירה. בכתבים הסקסונים, היישוב מוזכר לראשונה בתור ‘Beorhthelmes tūn’ (החווה של באורט-הלם), ואילו במאה ה-11 נודעה בתור Bristemestune.
במאות הבאות נותר היישוב בגדר כפר דייגים קטן. בשנת 1514 נשרף הכפר, ששמו היה אז בריית'למסטון (Brighthelmstone), על ידי הצרפתים בעיצומה של המלחמה שפרצה בעקבות הסכם וסטמיניסטר (1511). תושבי הכפר ביקשו את עזרתו של המלך האנגלי; חלק מהעזרה הזו כללה מפה מפורטת של האזור, ששורטטה בשנת 1545 ומופיעה עד היום במוזיאון הוב.
שינוי במעמד הכפר אירע במחצית המאה ה-18, עם פרסום מחקרו של ד"ר ריצ'רד ראסל (1753) בדבר התועלת הרפואית שיש ברחצה במי ים. הוא קבע את ביתו בברייטון ובעקבותיו נהרו עשירים כעניים מכל רחבי הממלכה לחוף הדרומי המפורסם. בעשורים הבאים חלה תנופת בנייה אדירה באזור, וכך הפך כפר הדייגים הקטן לברייטון, עיירת קיט אופנתית. עידוד נוסף לצמיחתה של העיר התקבל בשנת 1786 כאשר יורש העצר הצעיר, מאוחר יותר ג'ורג' הרביעי מלך אנגליה, שכר חווה בברייטון כדי להתחמק מהחיים הציבוריים. חלק ניכר מזמן הפנאי שלו בילה בעיירה ואף הקים בה ביתן מלכותי מהודר, המהווה את סימן ההיכר המפורסם ביותר של העיר.
ברייטון היום.
האזור בו ישב בעבר כפר הדייגים ידוע היום בשם "ליינס" (על שם "ליין", שמה של יחידת מידה אנגלו-סקסונית עתיקה) - אוסף סמטאות צרות מלא בחנויות עתיקות, פאבים ומסעדות. שתי אוניברסיטאות פועלות בעיר: אוניברסיטת סאסקס ואוניברסיטת ברייטון. בעיר פועלות כחמישים כנסיות.
בעיר ישנה קהילה הומו-לסבית גדולה (בעיקר באזור קמפטאון) וכן סצנת בילויים ומוזיקה. יש המכנים את העיר "לונדון שעל הים" נוכח האווירה הססגונית האופפת אותה כמו גם טבעה הקוסמופוליטי ומספרם הרב של מבקרים מלונדון. ככלל, טבעה וקצבה של העיר שונים מהותית מאזורים אחרים באנגליה. בעונות הקיץ, אלפי סטודנטים מכל רחבי אירופה מגיעים לברייטון כדי לשפר את שליטתם בשפה האנגלית.
העיר נחשבת למעוז השמאל האקטיביסטי של אנגליה ומשמשת מרכז לתנועות שונות לשינוי חברתי וסביבתי.
לברייטון נציגה אחת בליגת הכדורגל האנגלית: ברייטון אנד הוב אלביון, המשחקת בפרמייר ליג.
ב-1984 התרחש בעיר הפיגוע במלון גרנד, שהיה ניסיון התנקשות בחיי ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר.
הסביבה הקרובה.
מסביב לערים ברייטון והוב וגם מעט בתחומן קיימים שטחים חקלאיים רבים אשר תורמים לנוף הפסטוראלי של עיר הנופש.
כמו כן, בברייטון יש חוף נודיסטים מפורסם.
מרוץ שליחים
מרוץ שליחים הוא מקצוע ספורט בענף האתלטיקה.
במרוץ שליחים משתתפים ארבעה רצים, כשכל אחד מהם רץ רבע מהמסלול. הרץ מחזיק מקל, אותו עליו להעביר לרץ הבא בסיום הקטע אותו הוא צריך לעבור. בתחרויות בינלאומיות כל ארבעת הרצים הם מאותה המדינה. העברת המקל נעשית בתחום מסוים. העברה מחוץ לתחום פוסלת את הקבוצה. במקרה שהמקל נופל מידי אחד הרצים הוא רשאי להרימו ולהמשיך במרוץ, אך הקבוצה מאבדת זמן רב.
מקורם של מרוצי השליחים בדרך העברת המסרים בין מדינות בעת העתיקה, שנעשתה על ידי שליח.
במשחקים האולימפיים שהתקיימו ביוון בעת העתיקה, מ-776 לפני הספירה עד 393 לספירה, לא נהגו להתחרות במרוץ השליחים, אולם מרוץ השליחים היווה חלק בלתי נפרד מההכנה למשחקים. המשחקים האולימפיים נערכו בחודש אוגוסט, ושלושה חודשים לפני עריכת המשחקים עברו שליחים-מודיעים בכל רחבי יוון ובישרו על האירוע, כדי שיבואו אנשים רבים לצפות ולהשתתף.
בתקופה המודרנית, מרוצי השליחים הוכרו כמקצוע ספורט פורמלי רק בתחילת המאה ה-20. מרוצי שליחים לגברים באולימפיאדת סטוקהולם (1912), ומרוצי שליחים לנשים באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בתחרויות אתלטיקה מקובלים שני מרוצי שליחים:
מרוצי שליחים בישראל.
בישראל מתקיימים מספר מרוצי שליחים שנתיים:
מרד האיכרים ברומניה
מרד האיכרים הרומני התחולל במרץ 1907 במולדובה והתפשט במהירות עד מונטניה. העילה העיקרית הייתה מורת הרוח של האיכרים בשאלת אי-השוויון בבעלות על הקרקע, שהייתה בידי מספר קטן של בעלי קרקעות גדולים, אשר החכירו אותה לאיכרים. באותה תקופה היוו האיכרים כדי 80% מכלל האוכלוסייה הרומנית וכ-60% מהם החזיקו מעט מאוד אדמה, אם בכלל, בעוד שהאחוזות הגדולות החזיקו בבעלותן יותר ממחצית מן האדמה החקלאית.
המרד החל על אדמתו של חוכר הקרקעות יהודי בשם מוכי פישר, בכפר פלמנזי Flămânzi (שפירושו המילולי הוא "רעבים"); החוכר פישר, שנהג להחכיר את הקרקעות חכירת משנה לאיכרים, סירב לחתום על חוזים, המאפשרים תשלום חלקי בעבודה, עם האיכרים המקומיים. משפחת פישר האוסטרית-יהודית החזיקה עד אז כ-75% מכלל האדמות החקלאיות בשלושה מחוזות רומניים של חבל מולדובה (מה שנקרא "נחלת פישר").
האיכרים, שחששו שמא יישארו ללא עבודה, וחשוב מזה, ללא מזון, החלו לפעול באלימות. מוכי פישר נבהל ונמלט אל חברו בצ'רנוביץ בלי לחתום על החוזים עם האיכרים. החשש להישאר ללא קרקע, שאותו העצימו, על פי הטענה, מסיתים אוסטרו-הונגרים, הוביל את האיכרים למרד. המרד התפשט עד מהרה על רוב שטחה של מולדובה. המפלגה השמרנית (Partidul Conservator) לא יכלה להשתלט על המצב והמפלגה הלאומית-ליברלית (Partidul National-Liberal) של טאקה יונסקו עלתה לשלטון.
ב־18 במרץ הוכרז מצב חירום, ובהמשך גיוס כללי, שבמהלכו גויסו 140,000 חיילים עד 29 במרץ. הצבא הרומני החל לירות באיכרים. על פי הטענה, 11,000 איכרים נספו ויותר מ-10,000 נעצרו.
מספר הקורבנות איננו ידוע למעשה, ואפילו מה שקרה אינו ברור, כיון שקרול הראשון, מלך רומניה הורה שכל הרשומות מאותם ימים יושמדו, כדי שממשלה שמרנית שתקום בעתיד לא תוכל להטיל את האשמה על הממשלה הליברלית.
המספרים שעליהם דיווחו דיפלומטים, ששהו ברומניה אותו זמן היו: בין 3,000 ל-5,000 (לדעת דיפלומטים אוסטרים) ובין 10,000 ל-20,000 (לדעת דיפלומטים צרפתים). היסטוריונים קובעים את המספרים בין 3,000 ל-18,000, כשהמספר המקובל ביותר בשימוש הוא 11,000.
אולם למרד זה היו גם תוצאות חיוביות מבחינתם של האיכרים: כתוצאה מהמרד והלחץ הגובר על הממשל, חלקו השלטונות כ-40 מיליון דונם לאיכרים.
בעקבות הקשיים שהיו לממשלת רומניה בדיכוי המרד, הוחלט על הקמת משטרת ביטחון בשם סיגורנצה.
דוד רמז
דוד רמז (דְרַבְּקִין) (י"ח באייר תרמ"ו, 23 במאי 1886 – י"ג באייר תשי"א, 19 במאי 1951) היה ממנהיגי היישוב, יו"ר הוועד הלאומי, מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל הראשונות.
תולדות חייו ופועלו.
רמז נולד בשם משה דוד דרבקין בעיירה קאפוסט שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (באזור רוסיה הלבנה, כיום בבלארוס) ליחיאל דרבקין ולחיה-רסיה לבית פאפרין (פאפערין). הוא למד תחילה ב"חדר", ולאחר סיום לימודיו נותר ללמוד בבית הוריו ולמד תלמוד מפי סבו, הרב דב דרבקין, לימודי ספרות ומקרא בלימוד עצמי ולימודים כלליים ממורים פרטיים.
בנעוריו שימש מזכיר האגודה הציונית הכללית והיה בין מייסדי סניף "פועלי ציון" בעיירה. הוא למד גם בגימנסיה בעיר ילץ, ובתום לימודיו הוזמן לשמש כמורה בחדר מתוקן בעיירה קרוצ'ה , שממנה יצא בשנת 1905 לוורשה. לאחר נדודים ברחבי רוסיה הוא גויס אל צבא הצאר ושוחרר בשל היותו בן יחיד. בתקופה זו התפרסמו שירים מכתביו בעיתון "השילוח". רמז עבר לחיות בקושטא, ובשנת 1911 החל בה בלימודי משפטים, שבמהלכם פגש לראשונה בדוד בן-גוריון וביצחק בן-צבי. ב-1912 שב לרוסיה במטרה להתכונן לעלייה לארץ ישראל.
ברוסיה נישא רמז לליבה בת שלמה-הלל רמז מהעיירה קרוצ'ה, ויחדיו הם עלו לארץ ישראל בפסח בשנת 1913 והתיישבו בבאר טוביה ואף עיברתו את שמם לאהובה ודוד. רמז החל לעבוד כפועל חקלאי, ולאחר התפרקות הקבוצה עבד בכרכור, עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה בזכרון יעקב. בתקופת שהותו בזכרון יעקב החלה ראשית פעילותו הציבורית בארץ ישראל, עת פעל עם ד"ר הלל יפה לקלוט את נפגעי חזית המלחמה ביהודה ומגורשי תל אביב ויפו. בשנת 1916 היה רמז מהמייסדים של קופת חולים של פועלי השומרון ביחד עם שמואל יבנאלי, ונחום סנה. בעקבות פשיטת הצבא העות'מאני על המושבה עברו רמז ורעייתו אל תל אביב והשתקעו בה, לדרישת חברי תנועת אחדות העבודה ובראשם ברל כצנלסון למען הרחבת פעילותו במסגרת התנועה. בתקופה שלאחר מכן היה רמז שותף, לצד כצנלסון, בעריכת ה"קונטרס" וכן בכתיבת החוברת "הצעה לאיחוד פועלי ארץ ישראל". ההחלטה על האיחוד התקבלה כעבור זמן קצר, למעט התבדלות "הפועל הצעיר", ורמז התמנה למזכיר הסתדרות הפועלים החקלאיים של אחדות העבודה. הקמת הסתדרות העובדים הכללית הביאה למינויו למנהל המשרד לעבודות ציבוריות, בניין וחרושת שנקרא מאוחר יותר בשם "סולל בונה". רמז החזיק בתפקיד זה בשנים 1921–1929, במהלכן הוקמה חברת "שיכון" שפעלה לשיכון העובדים ורכישת קרקעות למטרות שיכון. במקביל היה חבר מועצת עיריית תל אביב.