במקרים רבים מוצגים המשוגעים והשוטים כשהם קירחים לחלוטין. ספרונגר מציג את מחקרו של ג'ון דוראן משנת 1858, המצביע על שני מאפיינים עיקריים של השוטה: ראש קירח ונשיאת אלה. "לפעמים נראית הקירחות כתוצאה טבעית של ההשתגעות, הגיבור קומגהן רץ ומסתבך עם דרואיד (כהן דת קלטי) המכה בו במטה קסמים ומטיל עליו כישוף: 'עד סוף השנה הוא יתבזבז, שיערו ינשור, בינתו תירקב והוא יהפוך להיות אידיוט השוטים ועובדי האלילים של חצר אביו'", ספרונגר מציין כי הקירחות עשויה להצביע גם על שיפור במצבו של המטורף. טיפולים רבים בימי הביניים כללו גילוח ראש החולה, כהכנה להנחת מיני מרפא על הקרקפת החשופה, כגון משחות או איברים של בעלי חיים. ספרונגר מצביע על מחקרו של ג'יילס קונסטאבל בו הוא טוען כי "גילוח הראש של אדם, מסמל פרידה מן העולם הקודם, בדומה לגילוח הנזירים המהווה סמל לטיהור ולחידוש הנפש. מטורף קירח יכול לסמל אדם המוכן לנטוש את עולם הטירוף לטובת ממלכת ההיגיון".
נשיאת אלה.
המטורף בבקשו שליטה על הסביבה שלו, מרחיק את עצמו מהאחרים באמצעות האלה המשמשת ככלי נשק אותו הוא אוחז בידו. אלה כבדה באיורים של מטורפים, מקשרת את בעליה לעולם פראי יותר ולמעמדות הנמוכים של החברה, "כנשק שלא הצריך ייצור על ידי בעל מקצוע". האלה יכולה להיות משהו פשוט כגון ענף עץ או במקרים קיצוניים כעץ שלם שנעקר ממקומו, כפי שהיא מופיעה באיקונוגרפיה בה נראה טריסטן אוחז בה.
נשיאת מרוט - העתק של ראש השוטה או הלץ.
לעיתים קרובות, מוצג השוטה כשהוא אוחז בידו מרוט- שרביט שבקצהו מחובר העתק מוקטן של ראשו, המסמל את התאהבותו בעצמו. המרוט התפתח במאה ה-14 כהמשך ישיר של אלת המשוגע, ומאוחר יותר הוחלף במראה שסימלה אף היא את האהבה העצמית של השוטה.
לחם? אבן?
מאפיין הכסיל או המשוגע, בציורי המיניאטורות האוחז חפץ עגול בידו, העסיק את החוקרים רבות בשאלה האם הוא אוחז בלחם, או שמא באבן אותה הוא לועס, בחושבו כי היא לחם. במחקרו של ר.א. ניל בנושא זה, הוא טוען כי לא כל כך חשוב מה נושא הכסיל בידו, ומציין את חשיבות העובדה, כי בכל הגרסאות מהסוג הזה, יש לכסיל "קיבעון אוראלי" וכי "המוקד של האילוסטרציה, הוא כמעט תמיד פיו הנמצא בהצטלבות של שתי המאסות העגולות הגדולות: הראש והכיכר. "הזהות המדויקת של החפץ אינה חשובה: רמיזות מוסריות ספציפיות באשר לטמטום המופגן באכילת אבן, בגרגרנות, או אפילו באמצעות חילול הקודש (במקרה שהוא זולל את לחם הקודש), הם זניחים לעומת המטרה העיקרית של הציור...".
שמידט בספרה 'יצוג הכסילים באמנות ימי הביניים הנמוגים', מצטטת את דבריו של גונתר הסלהוף המתייחסים לנושא זה: "תיאור הכסיל האוחז באבן, בגבינה או בלחם הקודש, נובע מאי הבנה. בכל המקרים מדובר בלחם, כפי שמתואר בבירור בשורה החמישית של 'מזמור 53', התואם ל'מזמור 14' העוסק בהתנהגותו של הכסיל: "אָמַר נָבָל בְּלִבּוֹ אֵין אֱלֹהִים הִשְׁחִיתוּ הִתְעִיבוּ עֲלִילָה אֵין עשֵׂה-טוֹב ... ה' מִשָּׁמַיִם הִשְׁקִיף עַל-בְּנֵי-אָדָם לִרְאוֹת הֲיֵשׁ מַשְׂכִּיל דּרֵשׁ אֶת-אֱלֹהִים: הַכּל סָר יַחְדָּו נֶאֱלָחוּ אֵין עשֵׂה-טוֹב אֵין גַּם-אֶחָד: הֲלֹא יָדְעוּ כָּל-פּעֲלֵי אָוֶן אכְלֵי עַמִּי אָכְלוּ לֶחֶם ה' לֹא קָרָאוּ…” שמידט טוענת כי יש להבדיל בין יצירה ליצירה, כאשר מפרשים האם אכן מדובר בלחם, או האם הפך האמן את הלחם לאבן במודע, אם כי היא מסכימה שברוב המקרים אכן הכוונה היא ללחם ולא לאבן. היא מדגישה את האופן המשוחרר בו הכסיל מגיש את החפץ לפיו, המעיד כי כנראה זהו לחם, אלא אם כן, טפשותו של הכסיל, היא זו הגורמת לו לבלבל בין היוצרות.
לבוש הכסיל.
הן הכסיל והן המשוגע, חלקו בימי הביניים אפיונים איקונוגרפיים דומים או זהים, למרות השוני במצב המנטלי בין שניהם. ספרונגר מזכיר את צ'יימברס המתמקד דווקא בכובעו של הכסיל ככזה המבדיל אותו מאחרים, וזאת באמצעות אפיון הכובע בתוספות כגון אוזני חיה, פעמונים וכרבולות.
התחזות למשוגע.
התחזות למשוגע או לכסיל, היא תמה שחוזרת על עצמה באמנות ימי הביניים, השואבת את מקורותיה מסיפורי המקרא ומאגדות עם. ההתחזות נועדה במקרים רבים להציל את המתחזה מדורשי רעתו, מתוך הנחה, כי אלה המתכוונים להתנכל לו, יהיו סלחניים יותר כלפיו, בגלל היותו משוגע – חולה, או כסיל שאין לו כוונות זדון. טריסטן, לדוגמה, התחזה למשוגע באמצעות קריעת בגדיו וגילוח שיער ראשו, על מנת להסתנן לארמונה של אהובתו הנשואה לאחר.
ההתחזות למשוגע נועדה גם להוות אזהרה ולקח למה שעלול לקרות לאלה החוטאים בחילול הקודש. דוגמה מובהקת מובאת באנציקלופדיה של גאונטיר ממץ מהמאה ה-13, בה נראה ישעיהו מעמיד פני משוגע כשהוא ערום ויחף: "בָּעֵת הַהִיא, דִּבֶּר ה' בְּיַד יְשַׁעְיָהוּ בֶן-אָמוֹץ לֵאמֹר, לֵךְ וּפִתַּחְתָּ הַשַּׂק מֵעַל מָתְנֶיךָ, וְנַעַלְךָ תַחֲלֹץ מֵעַל רַגְלֶךָ; וַיַּעַשׂ כֵּן, הָלֹךְ עָרוֹם וְיָחֵף וַיֹּאמֶר ה', כַּאֲשֶׁר הָלַךְ עַבְדִּי יְשַׁעְיָהוּ עָרוֹם וְיָחֵף שָׁלֹשׁ שָׁנִים, אוֹת וּמוֹפֵת..." ().
דוד המתחזה למשוגע היווה מקור השראה לאמנים רבים שהנציחו את שגעונו בעבודותיהם באופנים שונים, כגון האילוסטרציה, המציגה את דוד כפות בחבל כאחד המשוגעים, המופיעה בספר המזמורים משטוטגרט מהמאה ה-9, הנמצא בספריה הלאומית של וורטמברג.
בספר שמואל א', מתואר כיצד התחזה דוד למשוגע: לאחר שנודע לו כי שאול מתכוון להורגו, הוא החליט להימלט ולחפש מקלט דווקא אצל אויבו, אכיש מלך גת. בהגיעו למקום, זיהו אותו עבדי המלך ורמזו לו על זהותו. דוד הפנים את הדברים ששמע מפי העבדים: "וישם דוד את הדברים האלה בלבבו". הוא הבין כי חייו נתונים בסכנה, ולפיכך החליט להתחזות למשוגע: "וַיְשַׁנּוֹ אֶת-טַעְמוֹ בְּעֵינֵיהֶם, וַיִּתְהֹלֵל בְּיָדָם; וַיְתָו עַל-דַּלְתוֹת הַשַּׁעַר, וַיּוֹרֶד רִירוֹ אֶל-זְקָנוֹ."(). דוד התהולל, נהג כחסר דעה, כאדם קל דעת ויצר את הרושם כמי שאינו מודע כלל להיותו מצוי בסכנה. דוד הניח להם לשחק בו, לעשות בו כחפצם ובצע שתי פעולות שהמחישו את אי שפיותו: הוא סימן סימנים חסרי משמעות על דלתות השער, כדי שיוכל למהר ולהימלט, אם לא יצליח להטעות את המלך והזיל ריר על זקנו, כיוון שידע שאין לצפות מאדם המזיל ריר מפיו ללא שליטה, שיאמר דברי טעם. בהתחפשו למשוגע, דוד לא בקש לערער את ביטחונם של הפלשתים ביחס לזהותו. כל מבוקשו היה שהם ייווכחו לדעת שאין הוא עוד לוחם מסוכן העומד בראש צבא, אלא נביא בנביאים, משוגע במשוגעים. ואכן לאכיש אשר השתכנע מכנות המחזה, לא היה חפץ בדוד, די היה לו במשוגעים ובנביאים המסתופפים בחצרו והאוכלים לחם חסד על שולחנו: 'חסר משוגעים אני כי הבאתם את זה להשתגע עלי...' ().
ציטטה לסיום.
"הסוציולוג אמיל דורקהיים כבר עמד על כך, שהגדרתם של יחידים או של קבוצות כסוטים, והרחקתם, משרתת את תודעת האנחנו ואת הליכוד החברתי של הרוב. הצורך באותה הגדרה … מתעורר בעיקר בתקופה של שינויים חברתיים מואצים. אלה המגבירים את הצורך ואת הרצון להילחם בסטייה וליצור אויבים סטריאוטיפיים".
אברהם רובינשטין
בובנאי
בוּבנאי, בובן או מציג בובות הוא אדם המפעיל בובות בתיאטרון בובות או מופע.
המושגים בובן ובובנאי מתייחסים לאדם האחראי על הפעלת הבובה, אולם הבובנאי אחראי גם על הרכבתה, ויצירתה, בעוד שהבובן אחראי רק על הפעלתה ועל משחק התפקידים שנוצר במהלך ההצגה. על פי הכתוב במילונו, את המילה בובן חידש המתרגם ראובן אלקלעי.
בובנאי הוא הלחם בעברית של בובה ובנאי, בהתאם למקצועו כמייצר בובות. בעבודתו הוא מתפעל חפץ דומם, כמו בובה, כדי ליצור אשליית מציאות. הוא יכול להיות גלוי או מוסתר מהקהל, ואת הבובות ניתן להפעיל על ידי שימוש בחוטים, מוטות, חוטי חשמל או ישירות על ידיו הממוקמות בתוך הבובה או אוחזות בה מבחוץ.
ישנו מגוון רחב של סגנונות תיאטרון בובות, אבל בכל אחד מהם תפקיד הבובן הוא לתפעל את האובייקט הפיזי באופן כזה שהקהל יאמין שהאובייקט חי. במקרים מסוימים, דמות הבובן היא גם מרכיב חשוב בהצגה. בישראל קיים בית ספר לבובנאות בשם "בית 9" שמציג תיאטרון בובות באולם בית הספר. לעיתים הוא מציג גם ברחוב.
בובנאי יכול להיות אחראי על כל תהליך פיתוח ועיצוב הבובה. החל מיצירת סקיצה, ציורים בקנה מידה מתאים או יצירה מתוך רעיון של אדם אחר, מתוך שרטוט או מחשבה ולהביאה לפועל.
ביצירת הבובה מאפס הבובנאי יכול להשתמש בבובה שהיא אב טיפוס או ליצור אותה על בסיס בובות קיימות. בין אם הוא בוחר את הבדים לבובה או בתהליך של בנייה משותף עם תופר או מעצב תחפושות.
הבובן הוא שמפעיל את הבובה על ידי הנעת חוטים, כדוגמת המריונטה, מוטות או מנגנונים אחרים. עליו ללמוד את מנעד התנועות ויכולת ההבעה של הבובה כדי להתאימה לטקסט של ההצגה. הוא יכול להיות גם אחראי לפיתוח התסריט.
ישנם בובנים שהם גם פיתומים והם אינם מוסתרים במהלך הצגה, הם עומדים יחד עם הבובה על הבמה, ויש להם תפקיד כפול. הם משחקים הן את דמותם, והן את דמותה של הבובה.
לקריאה נוספת.
קנת גרוס, בובות; חייהן המופלאים של בובות התיאטרון, עברית: זמירה גוטסמן, פרדס הוצאה לאור,2019 .
בית שלום-עליכם
הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI
רשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI היא רשימת האנשים המבוקשים ביותר על ידי לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית, שהואשמו במעורבות בטרור. הרשימה נוצרה ב-2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, וכוללת את 22 הטרוריסטים המבוקשים ביותר. זו רשימת המבוקשים השנייה של ארצות הברית לצד רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.