ב-8 במרץ 2009 מונה קוליק למאמן בני סכנין במקומו של אייל לחמן שפוטר ולראשונה שימש מאמן ראשי של קבוצה בליגה העליונה. תחת הדרכתו של קוליק הצליחה סכנין להישאר בליגה הבכירה. בתחילת עונת , לאחר שישה מחזורים, פוטר קוליק מסכנין לאחר רצף כישלונות. באמצע עונת מונה קוליק לתפקיד מאמן עירוני רמת השרון מהליגה הלאומית והגיע איתה עד לחצי גמר גביע המדינה.
בנוסף להיותו מאמן כדורגל, קוליק היה מורה לחינוך גופני בתיכון אליאנס בתל אביב החל משנת 1971 ועד 2016, וכן מדריך טיולים לאירופה הקלאסית בחופשת הקיץ.
בעונת 2019/2018 קוליק חזר לאמן, לאחר הפסקה ארוכה, את בני לוד, והצליח שוב להשאיר אותה בליגה. בקיץ 2019, במהלך מחנה אימונים בטביליסי, גיאורגיה, נפצע כאשר אחד השחקנים נתקל בו. הוא חזר לארץ, סובל משבר בירך, ואסי דומב החליפו. בתחילת העונה חזר לאמן את לוד אך כעבור שלושה שבועות התפטר.
באוקטובר 2019, 40 שנה לאחר שאימן את הקבוצה בפעם האחרונה, שב קוליק למכבי הרצליה בניסיון לשפר את מצבה בליגה א' דרום, לאחר פתיחת עונה חלשה. לאחר חודשיים וחצי ושבעה משחקים בלבד, במהלכן צברה הקבוצה רק חמש נקודות, התפטר קוליק מתפקידו.
הצבעים הכלל-אפריקאיים
שני שילובים של שלושה צבעים מתייחסים למושג הצבעים הכלל-אפריקאיים: השילוב הראשון אשר שימש גם בדגל אתיופיה הוא השילוב ירוק, זהב ואדום והשילוב השני הוא אדום, שחור וירוק (אשר אומץ על ידי "Universal Negro Improvement Association and African Communities League"), על כן שני השילובים מופיעים בדגלים ובסמלים שונים המייצגים אפריקניזם, זהות אפריקאית, או שחורים כגזע. למרות שבמספר דגלים (כגון דגל ליטא) השימוש בצבעים אינו קשור לנושא.
הצבעים הכלל-אפריקאיים הם: שחור, אדום, זהב וירוק. השחור הוא צבע עורם של תושבי אפריקה, האדום מסמל צבע דמם המכובד של השחורים אשר נשפך בכיבוש אפריקה, הזהב מייצג את הזהב אשר נלקח מהעמים האפריקאיים והירוק מייצג את הצמחייה של אתיופיה הארץ המובטחת.
צבעי אתיופיה.
את הצבעים ירוק, זהב ואדום ניתן כיום לראות בדגלים הלאומיים של מדיות אפריקאיות רבות. מקורו של השילוב בדגל אתיופיה ומשם גם שויכו לתנועת הראסטפארי. הצבעים היו בשימוש בדגלים היסטוריים רבים כגון דגלה של גרנדה המדינה המורית הספרדית. הצבעים מופיעים בבירור על דגלה של אתיופיה משנת 1895 כאשר הפס הירוק הופיע בתחתית. אולם לאחר מספר תקלות שבהן הונף הדגל הפוך בטקסי המדינה, המסורת אומצה על ידי הממשלה האתיופית והפס הירוק עבר לתקרתו של הדגל, מסורת זו אומצה גם על ידי ארגונים אפריקאיים סביב העולם.
מלבד תקופה קצרה של שלטון איטלקי פשיסטי אתיופיה נותרה מחוץ לשליטה אירופאית במרוצת התקופה הקולוניאלית ועל כן הפכה כמודל לחיקוי ולהערצה בעיניי מדינות אפריקאיות חדשות ואימוץ צבעי אתיופיה היה כתוצאה מהערצה זו. המדינה הראשונה אשר אמצה את הצבעים אדום, זהב וירוק עם קבלת עצמאותה הייתה גאנה בשנת 1957.
דגלים עכשוויים עם הצבעים הכלל-אפריקאיים.
הדגלים הבאים משלבים שלושה או ארבעה מהצבעים הכלל-אפריקאיים כביטוי לזהות האפריקאית.
אמיליו דה' קאבליירי
ויניפג הדובה
ויניפג או בקיצור ויני (Winnipeg או Winnie) היה שמה של דובה שחורה אמריקנית אשר הוחזקה בגן החיות של לונדון החל משנת 1915 ועד מותה בשנת 1934. הדובה זכתה לפופולריות רבה והיוותה השראה לספרו של א. א. מילן - "פו הדב" (שבמקור נקרא: "ויני הפו").
קורות חיים.
ויניפג נרכשה בהיותה גורה בעלות של 20 דולרים מהצייד אשר ירה באימה, בפונדק בווייט ריוור (White River) שבפרובינציית אונטריו על ידי סגן הארי קולבורן. קולבורן שרת באותה עת בגדוד הפרשים פורט גארי (The Fort Garry Horse regiment) הקנדי, שהיה בדרכו לחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
קולבורן קרא לדובה "ויניפג" או בקיצור "ויני" על שם עיר מגוריו - ויניפג בירת פרובינציית מניטובה שבקנדה.
הדובה הפכה לקמע הפלוגתי והוברחה לממלכה המאוחדת עם יתר הציוד של הגדוד.
כאשר הגדוד יצא להילחם על אדמת צרפת, השאיר קולבורן את הדובה בגן החיות של לונדון. כוונתו של קולבורן הייתה שבתום המלחמה תילקח הדובה לגן החיות בפארק אסיניבויין, ויניפג, אולם לאחר שהמלחמה הסתיימה החליט להשאירה בגן החיות של לונדון בו זכתה לפופולריות רבה בקרב הילדים בשל עדינותה.
בין הילדים שאהבו לשחק עימה היה כריסטופר רובין מילן, בנו של א. א. מילן. כריסטופר רובין קרא על שמה לדוב הצעצוע שלו "ויני" - ולימים כתב מילן על דוב זה את ספרו "ויני הפו" (Winnie-the-Pooh - שתורגם לעברית כ"פו הדב").
בשנת 2004 הופק סרט על קורות חייה של הדובה בשם "דובה ושמה ויני" ("A Bear Named Winnie") בכיכובו של מייקל פאסבנדר בתפקיד קולבורן.
לזכרה הוצב פסל שלה בפארק אסיניבויין, ויניפג.
גזענות בישראל
בישראל קיים מערך חוקים נגד אפליה על רקע גזע ונגד גזענות והסתה לגזענות, הן מצד הממשל והן מצד פרטים וגופים אחרים. ממשלת ישראל וקבוצות וארגונים שונים בישראל נאבקים בגזענות, וישראל היא מדינה שותפה לאמנה בדבר ביעור כל הצורות של אפליה גזעית וחתומה על האמנה נגד אפליה בחינוך. עם זאת, כמו בכל העולם, גם בישראל ישנם גילויי גזענות, החל מאי קבלה למקומות עבודה ולמוסדות על רקע מוצא, התבטאויות גזעניות ועד למקרים אלימים של פגיעה ברכוש ובנפש. אירועים אלו משקפים את המתחים הקיימים בחברה הישראלית.
על פי סמי סמוחה, ההגדרות הליברליות של גזענות זו אינן מתאימות לחברות שסועות באופן עמוק, כמו בישראל, שהמוצא האתני משמש בהן בסיס לקשר בין בני המיעוט לבני הרוב. כך למשל, על פי ההגדרה הליברלית, סירוב להינשא לבן זוג מן העדה האחרת ייחשב לגזענות, אך נישואי פנים הם נורמה בחברות שבהן המיעוט אינו מיעוט נטמע. על פי התפישה הליברלית, אי אמון בבני המיעוט ופיקוח עליהם ייחשבו כגזענות, גם אם המצב האובייקטיבי מחייב חשדנות והשגחה - למשל, אם המיעוט שייך במוצאו לאויב ויש מהם המבצעים עבירות ביטחוניות. על פי סמוחה, דוגמאות אלה מראות שההגדרות הליברליות אינן מתאימות לחברות שסועות באופן עמוק. על כן יש לאמץ הגדרה מצומצמת יותר לגזענות, רק כנגד מידה מוגזמת של יחס שלילי, אך עם זאת קשה לקבוע מהי מידה מוגזמת.
בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד השדרן גבי גזית שהשמיע ביטויים בוטים נגד חרדים ומתנחלים קבע המשנה ליועץ המשפטי לממשלה שקבוצות אלו אינן כלולות בלשון החוק כיון שאינן מהוות קבוצה מבחינת "גזע" או "מוצא אתני".
גזענות שמוטמעת באמצעות חוקים ורגולציות בחברה או בארגון מכונה גזענות ממסדית.
גזענות כלפי יהודים מצד ערביי ישראל והפלסטינים.
בעולם המוסלמי ובמזרח התיכון קיימת אנטישמיות מוסלמית כולל שנאה נגד יהודים על רקע דת, על רקע מוצא אתני ועל רקע לאומי - הסכסוך הישראלי-ערבי. גזענות זו קיימת גם בקרב ערבים ביהודה, שומרון ועזה ובקרב ערביי ישראל במיוחד על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני. דוגמה היסטורית לכך היא אמין אל-חוסייני שהגה והפיץ תעמולה אנטישמית, שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית, תמך בהשמדת יהודים והקים בוואפן אס אס יחידות מתנדבים מוסלמים.
במשך שנים, גם לפני האינתיפאדה השנייה, הופעלה ביהודה, שומרון ועזה ובקרב ערביי ישראל הסתה גזענית בבתי הספר ובאמצעי התקשורת הפלסטיניים, אשר עודדו לא רק שנאת ישראל אלא שנאת יהודים באשר הם. שנאה זו נפוצה בפרט הן במוסדות רשמיים של הרשות הפלסטינית והן בקרב חוגים אסלאמיים, כולל התנועה האסלאמית של ערביי ישראל.
הסתה זו כוללת דמוניזציה שבה היהודי מוצג כשטן רצחני תוך שימוש בסטריאוטיפים אנטישמיים ועלילות דם שיובאו מאירופה. כך למשל, טען השייח' ראאד סלאח שהיהודים אכלו לחם וגבינה שבהם דם ילדים, וכן הכחשת שואה לצד האדרת ושיבוח גרמניה הנאצית (למשל: ספרו של אדולף היטלר, מיין קאמפף הוא רב-מכר בקרב הפלסטינים). ההסתה מתבטאת גם בקריאות לאלימות ולביצוע מעשי טרור ורצח כנגד יהודים. בשנת 2015 קרא המטיף חלאד מוגרבי בהר הבית ליהודים: "הערפדים, המערבים דם ילדים במצותיהם, יחוסלו כולם!".
ביטויי שנאה גזעניים נגד יהודים.
בישראל, וקודם לכן בתקופת היישוב, נשמעים לעיתים ביטויי שנאה גזעניים.
"אד'בח אל-יהוד" ו"מוות ליהודים".
"אד'בח אל-יהוד" (בערבית: إذبح اليهود, או "איטבח אל-יהוד" בתעתיק שגוי כפי שמופיע בחלק מהמקורות להלן) היא קריאה בערבית המופנית כלפי יהודים. היא משמשת כקריאת שנאה גזענית ואף כקריאה שהשמיעו ערבים בעת שיצאו לפגוע ביהודים בעיקר בתקופת היישוב. הקריאה "אִד'בָּחוּ אִל־יָהוּד" או "אִד'בָּח אִל־יָהוּד" תועדה במספר מקרים בעבר, תוך שלעיתים היא מלווה מעשי אלימות, כגון רגימה באבנים ותקיפה בירי, בין היתר לאחר תפילה של קהל מערביי חברון בירושלים לפני מאורעות תר"פ, כמו גם במאורעות תרפ"ט, במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. ובעת ההתקפה על הרובע היהודי בעיר העתיקה הקריאה מצאה דרכה גם להתקפות כנגד ישראלים מחוץ לישראל.
קריאה זו נידונה בפסקי דין אחדים במדינת ישראל. כך, למשל, בבית משפט השלום בירושלים הואשם ערבי שב-20 באוקטובר 2000 צעד בראש תהלוכה במזרח ירושלים וקרא "איד'בח אל-יהוד" וקריאות נוספות, והוא הורשע בעבירה של איסור פרסום הסתה לגזענות. ביולי 2014, לאחר שטף של פרסומי איבה וגזענות בפייסבוק על רקע מבצע צוק איתן, קבע שופט בית משפט השלום, בעקבות פוסט של ערבי ישראלי שכתב "מוות ליהודים" על רקע תמונת טנק שרוף, כי "אין מקום למעצרם של אנשים בשל התבטאויות בלבד"