בשנת 221 לפנה"ס נבחר פלאמיניוס לתפקיד המגיסטר אקוויטום לפאביוס מאקסימוס, ובשנה העוקבת נבחר לקנסור. בזמן כהונתו הוא דאג לבנין הויה פלאמינה מרומא לארמיניום, ייסד קולוניות רומיות בשם קרמונה ופלקטינה, ארגן מחדש את אספת הקנטוריות כדי להעניק למעמדות הנמוכים כוח הצבעה גדול יותר, לבסוף בנה את הקירקוס פלאמיניוס בקמפוס מרטיוס. בשנת 218 לפנה"ס, בשירותו כסנאטור, היה היחיד לתמוך בלקס קלאודיה, שמנעה מסנאטורים לקחת חלק בסחר חוץ.
בשנת 217 לפנה"ס, בתקופת המלחמה הפונית השנייה הוא נבחר מחדש כקונסול עם גנאיוס סרביליוס. פלאמיניוס גייס לגיונות חדשים וצעד צפונה לפגוש את חניבעל. הלה ארב לו, והביסו בקרב אגם טראסימני. צבאו הושמד כליל ופלאמיניוס נהרג. תומכיו בסנאט החלו מאבדים מכוחם לטובת הפלגים האריסטוקרטיים, והרומאים חששו כי חניבעל יטיל מצור לרומא. הסנאט מינה את פאביוס מאקסימוס לדיקטטור.
שולמית כהן-קישיק
מרקוס קלאודיוס מרקלוס
מרקוס קלאודיוס מרקלוס (לטינית: Marcus Claudius Marcellus, 268 – 208 לפנה"ס לערך), היה מצביא רומאי שהשתתף במלחמה הפונית השנייה והתפרסם ככובש סירקוסאי.
חייו.
נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-222 לפנה"ס, ויחד עם עמיתו גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס לחם בגאלים האינסוברים. בקרב קלאסטידיום (Clastidium), בו הכו השניים את הגאלים מכה ניצחת, נחל קלאודיוס את הכבוד הגבוה ביותר בו יכול לזכות מצביא רומי; הוא שב כמנצח ובידיו ה"ספוליה אופימה" (spolia opima), שלל כלי הנשק של מצביא האויבים, לאחר שהכריע והרג במו ידיו את וירידומארוס (Viridomarus) מלך הגאיסטים. פלוטרכוס מספר, כי לאחר שניצח את יריבו, "תפס בידיו את כלי-נשקו של החלל, תלה עיניו לשמיים ואמר: הו יופיטר פיריטריוס... אתה עדי שאני גברתי על האיש הזה והרגתיו במו ידי, ואני הוא המושל והמצביא הרומאי השלישי שהרג מושל ומלך...".
ב-216 לפנה"ס, בעקבות תבוסת הרומאים בקרב קאנאי, קיבל את הפיקוד על שרידי הצבא החונה בקאסילינום, ואף שלא היה בכוחו למנוע מקפואה לעבור לצדו של חניבעל, הציל את נולה ואת דרום קמפניה.
ב-214 לפנה"ס נבחר שוב לקונסול ונשלח אל הזירה הסיקיליאנית כדי למנוע את השתלטות סירקוסאי על האי כולו, לאחר שעברה לצדם של הקרתגים. הוא כבש בסערה את לאונטיני והטיל מצור על סירקוסאי, אך כל התקפותיו סוכלו על ידי ארכימדס ומכונותיו. לאחר שתי שנות מצור הצליח לחדור לעיר בהדרגה ולהשתלט עליה, חרף תגבורות גדולות שהחישו הקרתגים להצלתה. פלוטרכוס מספר, כי מרקלוס ניצל נקודות תורפה בהגנת חומות העיר וביצוריה, עליהן למד במהלך המשא ומתן להסגרתה, וכך עלה בידו לפרוץ לתוכה. הוא רצה לחוס על חיי הסירקוסאים, אך לא יכול היה למנוע את משיסת העיר בידי חייליו, אשר אחד מהם הרג את ארכימדס. על פי מקור אחר חס מרקלוס על חיי התושבים, אך לקח שלל את כל אוצרותיה והעבירם לרומא.
מרקלוס מונה לקונסול פעם נוספת בשנת 210 לפנה"ס. הוא כבש את סלאפיה באפוליה, שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה. שנה אחר כך, בהיותו פרוקונסול, התנגש בחניבעל בקרב קנוסיום ליד ונוסיה בחבל בזיליקטה. לאחר לחימה נואשת וללא הכרעה נסוג לעיר הסמוכה ונוסיה שבחבל בזיליקטה. הוא הואשם במצביאות כושלת, ונאלץ לעזוב את חייליו ולשוב לרומא כדי לגונן על שמו הטוב.
הוא נהרג במהלך הקונסולאט האחרון שלו, ב-208 לפנה"ס, בהתקפת פתע על צבאו ליד ונוסיה. טיטוס ליוויוס מפריז בהערכת הישגיו, אך השם שהעניק לו – "חרבה של רומא" – נשתמר עד לימינו.
נחציות
לדאק
לדאק היא טריטוריית איחוד השוכנת בצפון הודו, בין רכס קארקוראם להרי ההימלאיה הגבוהים. עד 2019 הייתה חלק ממדינת ג'אמו וקשמיר, והפחות מיושבת מכל מחוזות הודו. לדאק מחולקת לשני מחוזות, קרגיל ולה, ובירתו היא העיר לה. ב-31 באוקטובר 2019 קיבלה לדאק מעמד של טריטוריית איחוד עצמאית מג'אמו וקשמיר, לאחר החלטה של הפרלמנט ההודי באוגוסט.
גאוגרפיה.
גובה החבל נע בין 3,000 מטר מעל פני הים בעמקים שבין ההרים, ועד ל-6,500 מטר בפסגות. זהו אזור מבודד, שרק שני כבישים סלולים (אחד ממנאלי ואחד מקשמיר, שניהם בין הכבישים הגבוהים בעולם) מגיעים אליו והם חוצים מעברי הרים בגובה העולה על 5,000 מטר.
שלושת מעברי ההרים לרכב מוטורי הגבוהים בעולם נמצאים בלדאק, הגבוה מביניהם הוא מעבר קרדונג-לה המוביל מלה לעמק הנוברה.
ברכב ניתן להגיע לשם רק בעונת הקיץ, בין יוני לאוקטובר. בשאר עונות השנה הדרכים חסומות על ידי שלגים. כתוצאה מכך, עד לפני שנים לא רבות, היו הקשרים של תושבי לדאק עם העולם מעטים מאוד. החברה בלדאק היא חברה מסורתית חקלאית, שתושביה התאימו את אורחות חייהם לתנאי הטבע הקשים.
אורח החיים בלדאק.
רוב תושבי לדאק מתגוררים בכפרים קטנים המפוזרים בחבל, ועיסוקם העיקרי הוא בחקלאות.
האקלים הקשה, העונה החקלאית הקצרה הנמשכת חודשים ספורים בלבד, ומיעוט הקרקעות והמדרונות התלולים, מגבילים מאוד את האפשרויות החקלאיות ומחייבים את החקלאים להתאים את הגידולים לתנאי הטבע בחבל. את הגידולים החקלאיים מגדלים בעיקר באפיקי נחלים, שם אפשר למצוא אדמת סחף הראויה לעיבוד חקלאי, ועל מדרגות חקלאיות רחבות (טרסות), הנבנות בעבודת ידיים קשה. בין הגידולים: שעורה כגידול ראשי (בשל עמידותה בטמפרטורות נמוכות), חיטה, כמה סוגי ירקות, ועצי משמש ואגוז שאותם מגדלים באזורים הנמוכים יותר.
הגידולים מושקים במי הפלגים, המועברים לכפרים ולשדות באמצעות תעלות.
ענף חשוב נוסף בחקלאות של לדאק הוא גידול בעלי חיים, כגון עיזים, כבשים, פרות, סוסים, יאק הבית ודזו. הדזו הוא בעל חיים נפוץ בחבל ומהווה מעין הכלאה בן יאק לפרה. הדזו עמיד בפני הטמפרטורות הנמוכות השוררות בלדאק, ונוח יותר לאילוף מאשר היאק.
בחורף משכנים את עדרי בעלי החיים בקומת הקרקע של בתי המגורים בני שתיים עד שלוש קומות, ובקיץ הם מובלים אל שטחי המרעה הגבוהים. לבעלי החיים בהם משתמשים החקלאים בלדאק יש חשיבות רבה, כי הם עושים עבודות חקלאיות חשובות: הובלת משאות, חרישה ודיש, גלליהם משמשים לדישון השדות, החלב שלהם משמש כמזון והצמר שלהם משמש כלבוש.
בעונת הקיץ הקצרה תושבי לדאק עובדים עבודה מאומצת וקשה בשדותיהם, מהבוקר ועד הערב. גם במשך תקופת החורף הארוכה, כאשר לא ניתן לעבד את השדות, הם עובדים עבודה קשה (קישוש זרדים ועצים בחורף המושלג של לדאק הוא עבודה קשה, שאיבת מים לשתייה, איסוף וייבוש הגללים של בעלי החיים, וגם את הטיפול עצמו בבעלי החיים). עונת החורף היא גם הזמן המתאים לעיבוד חומרי גלם שונים, למשל סריגת צמר, עיבוד עורות ועוד.
קשיי המעבר בחבל ההררי, גם של בני אדם וגם של סחורות, הביאו לכך שהמזון של תושבי לדאק מבוסס ברובו על ייצור מקומי. המאכלים האופייניים מבוססים על מלח וחמאה. תושבי לדאק אינם אוכלים דגים לעולם, מתוך אמונה שהריגת בעלי חיים למאכל נעשית רק כשאין ברירה אחרת, ולפיכך הם הורגים רק בעלי חיים שבשרם יספיק לאנשים רבים ככל האפשר. גם הבתים בלדאק בנויים מחומרים מקומיים בצורה הזו: הבסיס בנוי מאבן וקירות הבית (החיצוניים והפנימיים) מלבני בוץ שהתייבשו בשמש.
מרבית תושביה של לדאק משתייכים לדת הבודהיסטית, וחלקם הקטן מוסלמים. חיי הקהילה של התושבים הבודהיסטים מנוהלים על ידי נזירים החיים במנזרים הרבים שבחבל. הנזירים עורכים את טקסי הדת, מנהלים את טקסי החתונות, ומלמדים את התושבים קרוא וכתוב וכן את התרבות הבודהיסטית. בחורף בעיקר נוהגים תושבי לדאק הבודהיסטים להתכנס ולהקשיב לסיפורים ולדקלומים של הנזירים במשך שעות.
ההתמודדות היומיומית של התושבים עם תנאי הטבע הקשים בחבל מבודד זה, מחייבים שיתוף פעולה והדדיות ברבים מתחומי החיים. ואמנם בלדאק הבנייה של בתי המגורים מתבצעת בעבודה משותפת – בעת הצורך נאספים יחדיו כמה בתי אב ועוזרים למשפחה בבנייה; את בעלי החיים מקבצים יחד לעדר גדול, המובל לשדות המרעה כל פעם על ידי רועה ממשפחה אחרת; ולמבצעים הגדולים, כמו בניית תעלות וסלילת כבישים, נרתמים כל בני הכפר.
התחלת המודרניזם בלדאק.
במשך תקופות ארוכות הייתה אוכלוסיית לדאק מצומצמת מאוד. הסיבות העיקריות לכך הן בידודו של החבל, שחסרו בו שירותי רפואה ותברואה, שבהיעדרם מספר התינוקות שמתו סמוך ללידה היה גבוה; וחיי הנזירות, הנפוצים בלדאק גם בקרב נשים וגם בקרב גברים, שגרמו לכך שתושבים רבים בלדאק לא נישאו ולא ילדו ילדים.
משנות ה-70 ואילך, מתרחשים בלדאק שינויים. מאפיינים של חברה מודרנית הולכים ובאים לידי ביטוי, בעיקר בבירת החבל, לה, ובסביבותיה, אך גם בכפרים. תחבורה אווירית המקשרת את לדאק עם העולם החיצון בכל עונות השנה, מפחיתה מן הבידוד והניתוק של החבל. מערכות מים, ביוב וחשמל הוקמו בעיר לה, ולאט לאט הם מגיעים לכפרים בחבל. הטלוויזיה והקולנוע, ההופכים לאמצעי מבוקש לבילוי בכל שעות הפנאי, והתיירים מכל רחבי העולם שממלאים את המקום – מחזקים גם הם את הקשרים של תושבי לדאק עם "העולם שבחוץ". גם פיזור האוכלוסייה בלדאק הולך ומשתנה כתוצאה מנהירה גדולה של תושבים מהכפרים לערים השוכנות בחבל.
חוק קנזס נברסקה
חוק קנזס נברסקה (באנגלית: Kansas–Nebraska Act) הוא חוק שנחקק בשנת 1854 בסנאט האמריקני ונחשב כאירוע מעצב בהיסטוריה של ארצות הברית, ובמיוחד בשאלת העבדות בה.