ב-1898 התמנה הרברט למנצח הראשי של תזמורת פיטסבורג, משרה בה החזיק עד 1904. בהנהגתו הייתה התזמורת להרכב אמריקאי חשוב ומבקרי מוזיקה נודעים השוו אותה להרכבים כמו הפילהרמונית של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של בוסטון. התזמורת יצאה לסיורי קונצרטים בכמה ערים גדולות בתקופתו של הרברט כמנצחה וביצעה בהשמעת בכורה את "אודיטוריום פסטיבל מארש" של הרברט לחגיגות יום השנה השנים-עשר לפתיחת תיאטרון האודיטוריום של שיקגו בשנת 1901. לאחר מחלוקת עם הנהלת תזמורת פיטסבורג בשנת 1904 פרש הרברט וייסד את "תזמורת ויקטור הרברט". הוא ניצח על תוכניות של מוזיקה תזמורתית קלה מעורבת ברפרטואר רציני יותר (כמו שעשה בעבר בקונצרטי הקיץ של הפילהרמונית של ניו יורק) באתרי קיט ובמסעות קונצרטים רוב שנותיו הנותרות. תזמורתו ערכה סדרה של הקלטות אקוסטיות לחברת "המכונה המדברת של ויקטור". הרברט השתתף גם כצ'לן סולן בכמה הקלטות של חברת ויקטור.
פעילותו למען זכויות המלחינים.
בשנים הראשונות של המאה ה-20, תמך הרברט באופן פעיל בזכותם של מלחינים להפיק רווחים מיצירותיהם. ב-1905, העיד לפני הקונגרס האמריקאי ועדותו השפיעה על ניסוחו ופיתוחו של חוק זכויות היוצרים משנת 1909. חוק זה סייע להבטחת זכויותיהם של מלחינים בתביעת תמלוגים ממכירות התקליטים של יצירותיהם.
הרברט עבד בצוותא עם ג'ון פיליפ סוזה, אירווינג ברלין ואחרים בייסוד "איגוד המלחינים, הסופרים והמו"לים האמריקאי" (ASCAP), שהחל לפעול ב-13 בפברואר 1914, והיה לסגן נשיא האיגוד ולמנהלו עד מותו בשנת 1924. מראשיתו פעל האיגוד להבטיח את זכויותיהם של מוזיקאים יוצרים, ובפעולתו זו הוא ממשיך עד היום. ב-1917 זכה הרברט בתביעה משפטית תקדימית לפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהקנתה למלחינים, באמצעות ASCAP, את הזכות לתבוע שכר יוצרים על ביצוע פומבי של יצירתם המוזיקלית.. בהזמנת ASCAP הוצב בשנת 1927 פסל לכבוד הרברט בסנטרל פארק בניו יורק.
גביע הליגה הרוסית
גביע הליגה הרוסית (ברוסית: Кубок РПЛ או Кубок Премьер-Лиги) היה טורניר גביע פלייאוף בין קבוצות הליגה הבכירה שנערך לראשונה בשנת 2003.
בשנת 2003, מכיוון שמנצחת הטורניר לא זכתה בהעפלה מיידית לאחד מטורנירי אירופה והמשחקים נערכו בימי משחקים של נבחרות, הגביע לא נחל הצלחה רבה וחלה צניחה משמעותית בפופולריות שלו - מה שהביא את התאחדות הכדורגל הרוסית לסרב לערוך את הטורניר שנה לאחר מכן והוא בוטל. כל משחקי שלב ההכרעה, משלב רבע הגמר נערכו בשיטת שני משחקים, בית וחוץ. כל 16 קבוצות ליגת העל הרוסית השתתפו בטורניר שנערך פעם אחת בלבד.
במהדורה הראשונה זכתה בטורניר זניט סנקט פטרבורג, אחרי שגברה 5:2 בסיכום הכולל על צ'רנומורץ נובורוסיסק.
קאט דנינגס
קתרין ויקטוריה ליטבק (באנגלית: Katherine Victoria Litwack; ), המוכרת בשם הבמה קאט דנינגס (Kat Dennings), היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית. מוכרת בזכות תפקידיה בסרטים "הלילה של ניק ונורה", "תור", "בתול בן ארבעים" ו"בית השפנפנות" ובזכות תפקידה בסדרת הטלוויזיה "מרוששות".
ביוגרפיה.
קתרין ויקטוריה ליטבק נולדה באזור ביירן מאוור ליד פילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה יהודית ממוצא ליטאי ורוסי. אמה אלן ג'ודית (במקור - שץ) היא משוררת וקלינאית תקשורת ואביה ג'רלד ליטבק הוא פרמקולוג מולקולרי ומרצה בעיסוקו. דנינגס היא הצעירה מבין חמישה אחים.
התחנכה במסגרת חינוך ביתי, וכשנרשמה לבית ספר המרכזי בעיירתה היא למדה בו חצי יום בלבד. סיימה את לימודיה בתיכון בגיל 14.
כדי שתוכל לעבוד כשחקנית במשרה מלאה עברה משפחתה ללוס אנג'לס ב-2002. קאט אימצה את שם המשפחה "דנינגס" כחלק משם הבמה שלה כבר בצעירותה.
קריירה.
בתור ילדה בת 10 כבר הופיעה בפרסומות טלוויזיה, ובגיל 14 השתתפה בתפקיד אורח בפרק אחד בסדרה "סקס והעיר הגדולה" בתור ילדת בת מצווה. השתתפה בסדרת הסיטקום "לגדל אבא" בתור ביתו הבכורה של בוב סאגט, וב-2003 התארחה בפרק בסדרה "ללא עקבות" ובפרק בסדרה "CSI".
ב-2003 שיחקה בסרט הטלוויזיה "הסנובים" (The Snobs) בתפקיד איזבל.
בשנת 2004, ביצעה דנינגס את הבכורה הקולנועית שלה בקומדיית ההתבגרות המוזיקלית "בקול גדול", בה גילמה את תלמידת הפסנתר סלון.
ב-2005 כבר פרצה דנינגס עם תפקידה של מארלה בתה של טריש פידמונט (קתרין קינר) בקומדיה המצליחה "בתול בן ארבעים", לכך נוספו עוד חמש הופעות אורח בסדרת הדרמה "ER" בתור זואי באטלר והופעה במערבון "בלב העמק" לצידו של אדוארד נורטון.
גילמה את מולי, הבת הבכורה והמרדנית של ליאה פאולר בסרט ההמשך לקומדיה "ביג מאמא".
הופיעה בקומדיית ההתבגרות "צ'ארלי ברטלט" בתור סוזן גרדנר, אהובתו של הנער העשיר צ'ארלי ברטלט (אנטון ילצ'ין) ובתו של מנהל בית הספר ניית'ן (רוברט דאוני ג'וניור).
זכתה להערכה רבה ב-2008 על תפקידה הראשי לצידו של מייקל סרה בקומדיית ההתבגרות הרומנטית "הלילה של ניק ונורה". בסרט הופיעה בתפקיד הראשי בתור נורה סילברברג תיכוניסטית הנפגשת באקראי עם ניק, איתו אין לה שום דבר במשותף מלבד הטעם המוזיקלי. על הופעתה זכתה למועמדות לפרס פריצת השנה בטקס סרטי ה-MTV.
לאותה שנה הוסיפה גם הופעה בתור מונה בקומדיה בהפקתו של אדם סנדלר "בית השפנפנות" לצידה של אנה פאריס.
ב-2009 הופיעה בדמותה של סטייסי אחותו של טואי תומפמסון בקומדיית הילדים של רוברט רודריגז "קצרים", ובתור הפרוצה הצעירה קתרינה דברופקוויץ' בסרט גיבורי-העל הקנדי "דפנדור". ב-2011 החלה לככב בסדרה הקומית "מרוששות" ברשת CBS. בהמשך ב-2011, שיחקה את דארסי לצידה של נטלי פורטמן בסרט אודות גיבור-העל, "תור", כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול. בשנת 2013, שבה לתפקידה בסרט ההמשך, "".
בנוסף ב-2013, הופיעה בקליפ של להקת הנסון לשיר "Get the Girl Back" לצידה של ניקי ריד.
בשנת 2017 החלה לדבב את דמותה של ליאה בירץ' בסדרה האנימציה "פה גדול" מבית נטפליקס.
ב-2020 היא עתידה לככב בסרט הקומי "Friendsgiving", בכיכוכבה ובהפקתה של מאלין אקרמן.
ב-2021 שבה לשחק את דמותה של דארסי בסדרת הטלוויזיה המצליחה של מארוול וונדה-ויז׳ן.
חיים אישיים.
דנינגס הצהירה במקומון יהודי בלוס אנג'לס: "היהדות היא חלק חשוב מאוד מההיסטוריה שלי, אבל הדת היא לא חלק מחיי". בהמשך הכתבה נאמר שמבחינתה היא מזוהה עם היהדות יותר בצורה אתנית ותרבותית מאשר דתית. בנוסף סיפרה: "אני במיליון אחוז יהודייה. לא נראה לי שיש לי קרובי משפחה שהם לא יהודים".
ב-2003 דווח על כך שדנינגס עושה מדיטציה טרנסצנדנטלית.
בשנים 2014–2016 הייתה בזוגיות עם הזמר ג'וש גרובן.
ב-2020 הצהירה כי היא הפכה לצמחונית בעקבות צפייה בסרט "David Attenborough: A Life On Our Planet".
החזית הדרום-מערבית
החזית הדרום-מערבית היה שמה של קבוצת ארמיות של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בשורת מערכות צבאיות בחזית המזרחית בשנים 1941–1943 ומילאה תפקיד מרכזי במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס).
היסטוריה.
הקמת החזית בפעם הראשונה.
החזית הוקמה לראשונה ב-22 ביוני 1941, מיד לאחר פלישת הצבא הנאצי לשטח ברית המועצות (מבצע ברברוסה) מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי המיוחד של קייב.
עם פתיחת המלחמה נגד גרמניה הנאצית כללה החזית 4 ארמיות בדרג האופרטיבי הראשון ועוד 2 ארמיות בעתודה. היא נדרשה להגן על חזית ברוחב כ-900 ק"מ בצפון-מערב אוקראינה. בשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית הצליחו כוחות החזית, שכללו כוחות שריון חזקים, להאט את התקדמות קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, ואף לערוך מספר התקפות נגד על האגף הדרומי של הכוח הגרמני, אך ספגו אבדות כבדות מאוד. בקרב אומן ולאחר מכן בקרב קייב (אוגוסט-ספטמבר 1941) הצליחו הגרמנים לכתר ולהשמיד את מרבית היחידות שהשתייכו לחזית.
הקמת החזית בפעם השנייה.
החזית הוקמה מחדש תוך זמן קצר מיחידות שהצליחו להחלץ מהכיתור הגרמני בצירוף כוחות עתודה. תחת פיקוד מרשל סמיון טימושנקו השתתפו כוחות החזית במתקפת הנגד הסובייטית בחורף 1941/1942. במאי 1942 השתתפה החזית במתקפה סובייטית כושלת באזור חרקוב, וחלק גדול מכוחותיה כותר והושמד על ידי הגרמנים במסגרת קרב חרקוב השני. החזית, שנחלשה מאוד עקב האבדות שספגה במהלך הקרב, לא הצליחה לבלום את מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, שנפתחה בסוף יוני 1942. ב-12 ביולי נאלץ הפיקוד הסובייטי העליון לפרק את החזית בעקבות תבוסה במבצע וורונז'-וורושילובגרד, ולספח את שרידי כוחותיה לחזית סטלינגרד החדשה.
הקמת החזית בפעם השלישית.
ב-22 באוקטובר הוקמה החזית הדרום-מערבית מחדש מכוחות עתודה, ונועד לה תפקיד מרכזי במסגרת מתקפת הנגד הסובייטית המתוכננת באזור סטלינגרד (מבצע "אורנוס"). ערב פתיחת מתקפת הנגד כללה החזית, שמפקדה היה גנרל ניקולאי ואטוטין 3 ארמיות (הארמייה ה-21, ארמיית הטנקים החמישית וארמיית המשמר הראשונה) בסיוע 2 ארמיות אוויריות. תחת פיקודה היו 18 דיוויזיות חי"ר, 3 קורפוסים משוריינים, קורפוס ממוכן ו-2 קורפוסי פרשים. ב-19 בנובמבר תקפו כוחות החזית את עמדות הארמייה הרומנית השלישית מצפון מערב לסטלינגרד, ותוך מספר ימים הצליחו להביס אותה לחלוטין ולכתר את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, לאחר שחברו לכוחות חזית סטלינגרד באזור העיר קאלאץ על נהר הדון.