הגיוס לצבא מצריך הסתגלות והתמודדות עם קשיים. אחד הקשיים המרכזיים שחווים מתגייסים נובע מהריחוק מהבית ומהמשפחה. אמנם קיימים מסלולים בהם השירות הוא במתכונת של "יומיות" (משמע נוכחות בבסיס למשך מספר שעות ביום), אך בזמן הטירונות על החיילים לשהות בבסיס מספר ימים ברצף.
בעת הגיוס, מחיים פרטיים עוברים הצעירים לחיים בצוותא בכל שעות היממה, עם אנשים רבים המגיעים מרקעים מגוונים. ממערכת בה כמעט ולא היו הבדלים בין המינים, הם עוברים למערכת צבאית בה תפקידי הגברים והנשים מוגדרים, בדרך כלל, באופן שונה זה מזה. ההתמודדות עם ההסתגלות למערכת החדשה שונה מפרט לפרט. דוגמה מרכזית לחיכוך על רקע הבדלים באוכלוסייה היא שילוב בנות בצה"ל, תוך התחשבות בצרכי החייל הדתי. פקודת "השילוב הראוי" עוסקת במתן תנאים לחיילים דתיים לשרת מבלי לפגוע בערכיהם, ובשילובן של חיילות בצבא. הפקודה מנסה להתחשב בצרכי כלל החיילים, אך בקרב החיילות ובין החיילים הדתיים יש תלונות על הפקודה או על מימושה.
נוסף על כך, ישנם קשיים המייחדים את המערך הלוחם כגון קשיים בביצוע מאמץ פיזי לאורך זמן וקשיים עקב מחסור בשעות שינה ומנוחה.
בציבור רווחת התפיסה כי השירות הצבאי מחשל את המתגייסים ומבגר אותם. עם זאת, דר' עופרה מייזלס מהמכון הישראלי למחקרים צבאיים מסבירה כי המתגייסים עוברים דווקא תהליך של נסיגה התפתחותית, במסגרתו הם מתפרקים מעצמאותם ומפתחים יחסי תלות חזקים במנגנוני תמיכה משפחתיים.
יוחנן זראי
יוחנן זראי (14 בפברואר 1929 – 29 בדצמבר 2016) היה מלחין ישראלי, שפעל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
זראי נולד בבודפשט שבהונגריה. לפי עדותו, הוא נמשך בילדותו לנגינה על פסנתר לאחר ששמע את סיפוריו של אביו, עיתונאי במקצועו, שעבד כמזכירו של גוסטב מאהלר. דודו הוא בלה זרקוביץ (Zerkovitz Béla), מלחין מצליח ומוכר בהונגריה. סבתו למדה שירה ופיתוח קול אצל קרל גולדמארק. הוא שרד את השואה לאחר שהיה בגטו ובמחנה ריכוז במערב הונגריה, ניצל מצעדת המוות למאוטהאוזן באמצעות תעודות מזויפות, ותרם גם להצלת הוריו. לאחר השואה למד באקדמיה למוזיקה בבודפשט ובאוסטריה.
עלה לישראל בשנת 1950. גר ביפו ובעין גב ולימד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
הלחין מספר רב של שירים ללהקות צבאיות שונות, בהם "רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים", "כוכב הצפון" ושירי הזיכרון "אחי הצעיר יהודה" ו"מי שחלם".
עבד בקול ישראל בניצוח, ויצר מוזיקה לתסכיתי רדיו רבים.
הלחין מוזיקה ושירים להצגות תיאטרון ולסרטי קולנוע ישראלים, בין היתר עבד יחד עם הפזמונאית נעמי שמר על יצירת השירים וההפקה המוזיקלית של המחזמר "חמש-חמש" והלחין את פסקול הסרט "סאלח שבתי" עם השירים "לי ולך" ו"משיח הזקן" ואת הפסקול לסרט "נס בעיירה" ו"הגלולה".
במהלך שנות השישים הלחין שירים לאמנים מובילים ושיתף פעולה רבות עם הפזמונאים חיים חפר ודידי מנוסי. בין שיריו: "אם רק תבואי בחמש", "צריף ישן", "תן לגמור מילה" ו"תפוח הזהב" בביצוע שלישיית גשר הירקון, "שיר הקטר", "הסלע האדום", "שיר סתיו", "למה לא אמרת לי" ו"שיר ההד" בביצוע אריק לביא. חלק משיריו בוצע על ידי אשתו, הזמרת ריקה זראי, כשבין להיטיה היו "גן השקמים" ו"קול אורלוגין".
בשנת 1971 היגר לקלן שבגרמניה, בעקבות הזמנה ליצור מוזיקה ניסיונית משולבת בווידאו-ארט. בהמשך, עבד שם בתרפיה במוזיקה עם ילדים פגועים והכיר את רעייתו השלישית, רוזמרי.
בשנת 1992 עבר לגור בהולנד.
במאי 2010 ערך התיאטרון הקאמרי מופע מחווה לזראי.
היה נשוי לזמרת ריקה זראי מסוף שנות החמישים עד לגירושיהם בתחילת שנות ה-70, בשנת 1959 נולדה להם בת, יעל.
נפטר ב-29 בדצמבר 2016 בהולנד.
1957 במוזיקה
סונאטה
סונאטה (סוֹנָטָה) (מ"סונארה" הלטינית והאיטלקית, שפירושה "להצליל"), הוא מונח מוזיקלי, המגדיר יצירה לנגינה בכלי, בניגוד לקנטטה הווקאלית (שמקורה ב"קנטארה" – לשיר, בלטינית ובאיטלקית). המונח, הכללי ומעורפל מטבעו, התפתח לאורך השנים וחל על צורות שונות בתולדות המוזיקה עד לתקופה הקלאסית, שבה גדלה חשיבותו. בראשית המאה ה-19 התקבל השימוש במונח סונאטה כעיקרון לחיבור יצירות בקנה מידה גדול ויושם לרוב הסוגות האינסטרומנטליות, כאחת משתי השיטות היסודיות לארגון, פירוש וניתוח מוזיקה קונצרטית, לצד הפוגה. במאה ה-20 המשיך המונח לשמש ביצירות אינסטרומנטליות, אבל העקרונות הצורניים שנוסחו, הוגדרו ולומדו במאה ה-19 נחלשו או התרופפו.
התפתחות הסונאטה.
תקופת הבארוק השתמשה במונח סונאטה למגוון יצירות. סונאטות נכתבו לכלי מקלדת, לכינור או לכלי נשיפה (סולו או בליווי כלי מקלדת), ולקבוצות כלים. במעבר מתקופת הבארוק לתקופה הקלאסית חל שינוי בשימוש במונח סונאטה – אם עד אז הגדיר סוגים רבים ושונים של יצירות אינסטרומנטליות קטנות, הרי מעתה נעשה ספציפי יותר לסוגות מוזיקה קאמרית, לכלי סולו בלבד או לכלי סולו עם פסנתר. יותר ויותר, לאחר 1800, חלה הפרדה בין המונח צורת סונאטה, המתייחס לסידור והצגת חומר מוזיקלי בקנה מידה גדול ומשמש בעיקר מוזיקולוגים ומוזיקאים העוסקים בניתוח יצירות, לבין השימוש הספציפי הנפוץ ליצירה קאמרית, לכלי סולו או לכלי סולו עם פסנתר, המוגדרת כסונאטה בדומה לסונאטות לפסנתר או לכינור ופסנתר של בטהובן, מוצרט ואחרים. במאה ה-20 המשיכו מלחינים מפורסמים ומשפיעים לחבר סונאטות, אף כי לא כל היצירות שנשאו שם זה ענו על אמות המידה המחמירות במובן הצורני של סונאטה. המונח "סונאטינה", שמשמעותו המילולית היא "סונאטה קטנה", משמש במקרים רבים להגדרת סונאטות קצרות, בנות שני פרקים במקום שלושה, או קלות לביצוע. דוגמה לכך הן הסונאטינות של קולאו, בן תקופתו של מוצרט, כמו גם הסונאטות אופוס 49, מס' 1 בסול מינור ומס' 2 בסול מז'ור של בטהובן, המוגדרות "סונאטות קלות" אך מתאימות לתואר "סונאטינה". עוד מלחין, מוכר פחות, שכתב בצורה זו הוא היינריך ליכנר, בן המאה ה-19, שכתב סונאטינות קלות, מתאימות לנגינת תלמידים.
צורת הסונאטה.
מבנה הסונאטה קבוע ברוב המקרים, והפרק הראשון של היצירה בנוי בצורת הסונאטה אלגרו ומורכב משלושה חלקים:
הפיתוח.
בפיתוח משתמש המלחין בשני הנושאים שהציג באקספוזיציה. הוא מפתח אותם ולעיתים אף משלב ביניהם. בדרך כלל מתמקד המלחין בנושא השני.
רפריזה (מחזר).
ברפריזה מוצגים שוב הנושאים, לרוב בפיתוח קל (לעיתים דומה לפיתוח שבחטיבת הפיתוח) ותמיד במודולציה (בסולם אחר מהסולם המקורי) המודולציה לרוב תהיה לסולם הדומיננטה / הסובדומיננטה / היחסי (מדיאנטה) (ממינור למז'ור) או לסולם אחר (לעיתים נדירות) חשוב לציין כי שני הנושאים והגשר שביניהם יהיו באותו הסולם אליו נעשתה המודולציה .
מבחינת הפרקים – בחלק מהסונאטות יש 3 פרקים (כמו רוב הסונאטות של בטהובן / מוצרט) ובחלק יש 4 פרקים .
בסונאטה בעלת 3 או 4 פרקים הפרקים הם: מהיר-איטי-מהיר, איטי-מהיר-איטי-מהיר (בהתאמה)
בין הסונאטות של בטהובן קיימות גם סונאטות במבנה שונה, שהמלחין הגדיר אותן "סונאטה קוואזי פנטזיה" – "סונאטה דמוית פנטזיה". שתי הסונאטות האלה, אופוס 27, מס' 1 במי במול מז'ור ומס' 2 בדו דיאז מינור, בנויות בצורה חופשית ושונה מצורת הסונאטה הקבועה. אופוס 27 מס' 2 זכתה לכינוי "סונאטת אור-ירח", אך לא בטהובן הוא שהכתיר אותה בשם זה.
אינסטרומנטאציה.
בתקופת הבארוק נכתבו סונאטות לכלי אחד או יותר, כמעט תמיד עם קונטינואו (בס קבוע ותמידי). אחרי תקופת הבארוק מבוצעות רוב היצירות שהוגדרו בפירוש כסונאטות בכלי סולו, ברוב המקרים כלי מקלדת, או בכלי סולו עם כלי מקלדת. בשלהי הבארוק וראשית התקופה הקלאסית, הייתה ההתייחסות אל יצירה לכלי סולו ומקלדת כבעלת תפקיד אובליגאטו (ליווי מחייב, שבלעדיו אי אפשר לבצע את היצירה), כדי להבדיל ליווי כזה משימוש בכלי כקונטינואו, אם כי זה יצא משימוש בראשית המאה ה-19. מתקופה זו יצירות מוגדרות המונח סונאטה אם הן מהוות, בהתאם למקובל באותן שנים, חלק מן הסוגה, גם אם לא כונו בשם זה בעת כתיבתן או הוצאתן לאור. מונח קרוב אותו זמן היה "פנטזיה", שיוחס לפרקים או ליצירות בעלות מבנה חופשי הרבה יותר ממבנה הסונאטה, לדוגמה, "פנטזיית הנודד" או הפנטזיה לפסנתר בארבע ידיים של פרנץ שוברט.
בתקופה הקלאסית ואחריה, סונאטות לפסנתר היו מייצגות הסוגה המקובלות ביותר ואחריהן סונאטות לכינור ופסנתר או לצ'לו ופסנתר. עם זאת, היו גם סונאטות לכלי סולו אחרים וכן סונאטות לצירופים כלים אחרים ולכלים אחרים עם פסנתר.
היסטוריה קצרה של כתיבת סונאטות.
הסונאטה בתקופת הבארוק.
בתקופתו של ארכאנג'לו קורלי התבססו שני סוגי סונאטה פוליפוניים: הסונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית) והסונאטה דה קאמרה (סונאטה של חדר, דהיינו – חילונית).
הסונאטה דה קייזה, בדרך כלל לכינור אחד או יותר ותפקיד בס, הכילה כרגיל מבוא איטי, אלגרו בצורת פוגה חופשית למדי, פרק קנטאבילה (שירתי) איטי ופינאלה מהיר במבנה זוגי כלשהו, שיש בו משום רמז לקרבה לנעימות המחול של הסוויטה. המתכונת הזו, מכל מקום, לא הוגדרה באופן ברור כל כך, עד שיוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל עשו אותה לסונאטה העיקרית, ששימרה את מתכונתה זו במסורת המוזיקה האיטלקית לכינור עד ראשית המאה ה-19, ביצירותיו של בוקריני.