בוועד חברים אישי ציבור מגוונים שונים של האוכלוסייה, בהם אנשי ימין ושמאל מובהקים. בין החברים: לובה אליאב, מנחם אלון, אלן דרשוביץ, גאולה כהן, חיים פרי, פרופ' מיכאל קורינאלדי, דוד אפרתי, גדי בן עזר, אבשלום אליצור, נסים דנה, יוסף פייט, יוסי שוורץ, בנימין איש שלום, מרים אברהם, יוסף דוד, עו"ד עינת אסרס, אפרים מאיר, אברהם נגוסה, הרבנים שאר ישוב הכהן, חנן פורת, מנחם ולדמן, מזור בהיינה ואלעד סנבטו.
מטוס רחב גוף
מטוס רחב גוף (באנגלית: Wide body aircraft) הוא מטוס נוסעים שרוחבו יותר מ-5 מטרים, ובתא הנוסעים שלו יותר ממעבר אחד.
ברוב המטוסים רחבי הגוף סידור המושבים הוא בין שבעה לעשרה בשורה, המאפשרים קיבולת של 200–600 נוסעים למטוס.
במקור תוכננו המטוסים על מנת לאפשר נוחות מקסימלית לנוסעים, אולם ממניעים כלכליים מנצלות חברות התעופה את רוחב המטוס להכנסת מושבים נוספים.
היסטוריה.
תכנון המטוסים רחבי הגוף החל בסוף שנות ה-50, כשנכנסו לשירות מטוסי הנוסעים הסילוניים דאגלס DC-8 ובואינג 707. חברות התעופה דרשו מטוסים גדולים לטווחים ארוכים כדי להוזיל את עלויות התפעול.
בשנת 1970 נכנס לשירות בואינג 747 שכלל סיפון כפול, אחריו נכנסו לשירות מקדונל דאגלס DC-10 ולוקהיד L-1011, ובשנת 1972 הציגה איירבוס את האיירבוס A300.
משנות ה-80 פותחו מטוסים רחבי גוף ברוב יצרניות המטוסים המובילות: מקדונל דאגלס (כיום בואינג) פיתחה את MD-11. איירבוס את
איירבוס A310, איירבוס A330, איירבוס A340 ואיירבוס A380. בואינג את בואינג 767, ו-בואינג 777. ויצרנית המטוסים הרוסית איליושין, את האיליושין IL-86 ואיליושין IL-96.
יתרונות וחסרונות.
בין יתרונות המטוסים רחבי הגוף: הפעלת מספר קטן של מטוסים בקווים צפופים, מהירות העלייה והירידה מהמטוס קצרה משמעותית על ידי המעבר הכפול, ותא המטען גדול משמעותית במטוסים אלו.
בין חסרונות המטוסים: הפעלת מטוסים רחבי גוף כלכלית רק בקווים עמוסים, מטוסים אלו גם צורכים מסלול המראה ארוך יותר.
שימושים מיוחדים.
למספר מטוסים רחבי גוף שימושים נוספים בהם: הובלות מעבורות חלל, שליטה ובקרה, מטוס תדלוק ומטוס כיבוי (Tanker 910 ו-אוורגרין 747 סופר-טנקר).
במדינות רבות משתמשים במטוסים רחבי גוף להטסת הנשיא לדוגמה, בארצות הברית בואינג 747 המכונה אייר פורס 1, ברוסיה מטוס אילושין IL96 המכונה המטוס הנשיאותי של רוסיה.
פיתוחים חדישים.
יצרניות המטוסים איירבוס ובואינג מתחרות ביניהן על ייצור מטוס רחב גוף עתידי, איירבוס מייצרת את האיירבוס A350 שנכנס לשירות בתחילת 2015 בחברת קטאר איירווייז, ובואינג מייצרת את הבואינג 787 שנכנס לשירות ב-2011.
נכון לאוקטובר 2015, לאיירבוס A350 יש 770 הזמנות, ולבואינג 787 למעלה מ-1100 הזמנות.
עיטורים, מדליות ותארי כבוד של הפדרציה הרוסית
גטו לובלין
גטו לובלין היה גטו שהוקם בעיר לובלין שבשטח הגנרלגוברנמן הנאצי שהוקם בפולין לאחר כיבושהּ. הגטו התקיים בין מרץ 1941 ועד אפריל 1942, והיה אחד הגטאות הראשונים שחוסלו על ידי הנאצים לאחר שאסיריו היהודים נלקחו להשמדה.
יהודי לובלין תחת הכיבוש הגרמני.
בזמן הכיבוש הגרמני בשנת 1939, הייתה האוכלוסייה היהודית של לובלין כשליש מכלל אוכלוסיית העיר, שמנתה בסביבות 120,000 איש. ב-18 בספטמבר 1939, כבש הוורמאכט הגרמני את העיר. ב-14 באוקטובר, האוכלוסייה היהודית נתבקשה לשלם לכובשים דמי כופר של 300,000 זלוטי. חיילים גרמנים אילצו יהודים לנקות את הרחובות, ונבזזו חנויותיהם ובתיהם.
ב-25 באוקטובר נערך מפקד לאוכלוסייה היהודית, שהראה כי בלובלין חיים 37,054 יהודים. צעירים רבים כבר עזבו את העיר כשניסו להימלט דרך קו התיחום בחלק הכיבוש הסובייטי של פולין. לאחר הקמתה של הממשלה הרחבה הוקם בלובלין מינהל אזרחי. ב-9 בנובמבר התמנה אודילו גלובוצניק למפקד האס אס והמשטרה במחוז לובלין ובאותו היום, אנשי האס אס החלו לגרש יהודים מבתיהם במרכז העיר. לפי צו של המושל הכללי הנס פרנק מ-23 בנובמבר 1939, נאלצו כל היהודים לענוד את הטלאי הצהוב, וכל החנויות והעסקים ששייכים להם היו צרכים להזדהות. לקראת סוף השנה, נקראו היהודים לבחור ביודנראט בלובלין שיהיה אחראי על ייצוג האינטרסים של הקהילה מול כוח הכיבוש. היודנראט, בראשותו של הנריק בקר, בנה רשת מוסדות סעד, מטבחי ציבור ואף בית חולים ומרפאות.
הנהגת האס אס החליט להקים בסביבת הכפר ניסקו במחוז לובלין "שמורה יהודית" עבור יהודי הרייך. מדצמבר 1939 ועד פברואר 1940 גורשו כ-20,000 יהודים מן הרייך ומהשטחים המערביים של פולין לאזור לובלין, כחלק מתוכנית גדולה יותר שהופסקה באפריל 1940. לאחר הפסקת הגירושים הועברו המגורשים ללובלין, ואחרים לגטאות הקטנים בעיירות גלוסק, פיאסקי ובלז'ץ. במהלך 1940 התקיימו בלובלין והסביבה פשיטות רבות של יחידות האס אס והמשטרה, שלקחו יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה באזור בלז'ץ, לצורכי בניית גבולות מבוצרים. רבים מהם מתו בשל התנאים ששררו שם. עוד לפני היווצרות הגטו, כ-10,000 יהודים גורשו מלובלין בתחילת מרץ לסביבה הכפרית של העיר.
גטו לובלין.
כבר בשנת 1940 מפקד האס אס גלובוצניק הכריח את היהודים להתרכז ברובע היהודי של העיר. צו של מושל המחוז, ארנסט צורנר מ-24 במרץ 1941, הסביר את אזור המגורים בגטו בתירוץ של סיפוק לינה עבור הצבא הגרמני, שנפרס בשלב זה על הגבול עם ברית המועצות. הגטו הכיל כ-34,000 איש מיהודי העיר שנותרו בה, וכן פליטים ממקומות שונים בפולין. הבעיה הקשה ביותר הייתה תנאי החיים הלא היגייניים. בקיץ 1941 פרצה בו מגפת טיפוס שלמרות שצומצמה על ידי צוותי רפואה, קשה היה להשתלט עליה עקב הצפיפות, הרעב והמחסור בציוד רפואי. עד למרץ 1942 לא היה בגטו סגר קפדני. אנשי מקצוע יהודיים רבים ובני משפחותיהם המשיכו להתגורר מחוץ לגטו ועבדו עבור הכוחות הכובשים. לאחר מכן נאסרה היציאה ממנו, מלבד קבוצות העבודה שעבדו מחוצה לו. יהודים רבים מגטו ורשה ברחו ללובלין, בתקווה לתנאי חיים טובים יותר.
באוקטובר 1941, החלו ההכנות לחיסול המתוכנן של הגטו. בחודש דצמבר, נשלחו עובדים לבניית מחנה מיידנק. בתחילת 1942 הגטו היה מחולק לשני חלקים, גטו A שבו חיו יהודים מובטלים, בעוד אלה המתגוררים בגטו B, עבדו בצורה כלשהי עבור הגרמנים. ימים ספורים לפני פירוקו של הגטו, היהודים העובדים נרשמו על ידי האס אס בתעודת הזהות שלהם, דבר שהציל אותם מגירוש מיידי להשמדה.
ב-16 במרץ 1942 הודיע גלובוצניק על חיסולו המתוכנן של הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כך החל מבצע ריינהרד, רצח של יהודים המתגוררים בשטחי הממשל הכבוש (הגנרלגוברנמן). הגירושים לבלז'ץ החלו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-17 במרץ 1942. השומרים הגרמנים והאוקראינים סגרו את הגטו וערכו חיפושים בבתים. הם תפסו את מרבית המסתתרים שנרצחו במקום. עד 14 באפריל גורשו כ-30,000 מתושבי הגטו ברכבת המזרחית אל בלז'ץ, שם הומתו לאחר הגעתם בתאי הגזים.
לאחר חיסול הגטו.
כ-4,000 היהודים שנותרו מגטו לובלין, נלקחו לגטו קטן יותר בשם מידן טטרסקי בפרברי העיר, אשר גודר בתיל דוקרני. התנאים בו היו קשים ורבים היו זרוקים ברחובות. בחודשים ספטמבר עד אוקטובר 1942, מרבית יושביו נשלחו אל מחנה מיידנק, ונרצחו שם במהלך מבצע חג הקציר באוקטובר 1943. מתוך 42,000 יהודים שחיו בלובלין, רק 200–300 שרדו את השואה.
לאחר חיסול הגטו, השלטונות הגרמניים העסיקו בעבודה כפייה אסירים ממיידנק על מנת להרוס ולפרק את האזור, ובין היתר פוצצו את בית הכנסת מהר"ם (שנבנה במאה ה-17 לכבוד רבי מאיר מלובלין).
מספר אנשים שהצליחו להימלט בעת חיסול גטו לובלין עשו את דרכם אל גטו ורשה, על מנת להזהיר את מנהיגיו שהגרמנים נחושים בדעתם להשמיד כל האוכלוסייה היהודית בפולין. למרות שהצליחו לשכנע אחדים, אחרים, כולל ראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, דחו את הדו"חות שדיברו על רציחות המוניות כבתור הגזמות.
מחול הונגרי מספר 5
מסרים תת הכרתיים
מסרים תת-הכרתיים
מסר תת הכרתי
מסר תת-הכרתי
מיכאל הולר
מיכאל (מייק) הולר (1931 - 7 ביוני 2005) היה עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
הולר שירת כאיש קבע בחיל הים. הוא החל את דרכו בקול ישראל לאחר שהשדרן משה טימור אירח אותו כמה פעמים בתוכנית המתיחות "זהירות מיקרופון". עם הזמן עבר למחלקת החדשות ואחר כך שימש ככתב הפלילים והמשטרה. כמו כן שידר בגלי צה"ל. הגיש ברשת ב' תוכנית בנושאי מיסטיקה בשם "אחוז החסימה".
במשך שנים ארוכות שימש הולר ככתב הפלילים של קול ישראל. לאחר פרישתו, הנחה בערוץ 33 את התוכנית "על טי.וי", שעסקה במרפאים ותופעות על טבעיות. הוא הגיש את התוכנית "הזקן והים" בערוץ 8, שבה נפגש עם ימאים, ארכאולוגים, דייגים, צוללנים ואנשים הקשורים בדרכים שונות לים.
הולר היה נשוי ואב לשלושה ילדים. הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2005, בן 74 במותו. נקבר בבית הקברות בקריית שאול.
מייק הולר
סיפורת בזק
סיפורת בזק (flash fiction) היא סוגה ספרותית של סיפורים קצרים במיוחד. כיוון שאבחנתו כסגנון נבדל היא חדשה יחסית, אין הסכמה מקובלת לשמו בעברית, ויש המכנים אותו גם "קטע" או "סיפור".
היסטוריה.
סיפורת הבזק החלה את דרכה עוד במשלי איזופוס. המפורסמים שבכותביה הם אנטון צ'כוב, קפקא, ה.פ. לאבקרפט, ארנסט המינגוויי, ארתור סי. קלארק, קורט וונגוט ועוד. סיפורת הבזק החלה לתפוס תאוצה רק בעידן הפוסט מודרני בעיקר בגלל האינטרנט ודרישתו לטקסטים קצרים ותמציתיים. מגזינים וירטואליים היו הראשונים ש"הדפיסו" את הסיפורים החדשים. סיפורת בזק פורסמה גם במגזינים מודפסים. פרס המיקרו שנוצר לראשונה בשנת 2007, הוא הפרס הראשון המוקדש אך ורק לסיפורת בזק.