פֶּרַע (שם מדעי: "Hypericum"; בלעז: היפריקום) הוא סוג גדול של צמחים בעלי פרחים במשפחת הפרעיים, שלהם לרוב פרחים צהובים ואבקנים מרובים. עשרה מינים מסוג זה מצויים בארץ ישראל. למינים אחדים מסוג זה חשיבות כצמחי מרפא.
תיאור כללי.
סוג זה כולל כ-460 מינים, רובם עשבים ומיעוטם שיחים, הנפוצים על פני רוב אזורי כדור הארץ. הם נעדרים מהקטבים וממדבריות.
מספר המינים מתחלק באופן שווה, בערך, בין העולם החדש (אמריקה הצפונית, אמריקה הלטינית והעולם הישן (אסיה, אירופה, אפריקה).
10 מינים ממין זה גדלים בר בארץ ישראל, מהם שלושה נפוצים (פרע צמיר, פרע מסולסל ופרע קטן עלים) ושבעה נדירים או שתפוצתם מצומצמת.
שימוש רפואי.
למיני סוג זה ערך לאדם כצמחי מרפא, והם מגודלים ומעובדים לצורך זה. במין "פרע מחורר" (שם מדעי: Hypericum perforatum), ששמו העממי St. John's Wort, משתמשים לצורך הפקת תמציות ותרופות, שלהן השפעה מעודדת על מצב רוח, ונוגדת דיכאון. מדובר בסגולה ייחודית בעולם הצומח, שכן זהו צמח המרפא היחיד שנחשב לנוגד דיכאון. הפרע יעיל יותר מפלצבו בהפחתת דיכאון קל או בינוני. מיצוי של הצמח אף נרשם כתרופה (הדורשת מרשם רופא) תחת השם המסחרי רמוטיב.
לצמח, במינונים נמוכים בלבד (250 מ"ג רמוטיב), השפעה חיובית על זיכרון מילולי לטווח קצר. למינונים גבוהים השפעה שלילית בתחום זה.
נראה שהפרע בטוח לשימוש לתקופה של עד 12 שבועות. עם זאת, הוא יוצר אינטראקציות עם תרופות רבות. הפרע עלול להפחית את האפקטיביות של תרופות רבות כגון תרופות למניעת הריון, נוגדי דיכאון, תרופות קרדיולוגיות, תרופות נוגדות סרטן, תרופות לדילול דם וסטטינים מסוימים. צריכה של פרע יחד עם תרופות נוגדות דיכאון עלולה לגרום לתופעות לוואי מסוכנות הקשורות ברמות גבוהות של סרוטונין. תופעות לוואי של הצמח כוללות רגישות לאור, קשיי שינה, חרדה, פה יבש, סחרחורת, בעיות עיכול, עייפות, כאבי ראש ופגיעה בתפקוד המיני. ייתכן שהשימוש בפרע מסוכן לנשים בהיריון או מניקות. בקרב חיות מעבדה הפרע גרם למומים מולדים. תינוקות יונקים לאמהות שלוקחות פרע עלולים לחוות קוליק, עייפות ואי נוחות.
תיאור מורפולוגי.
מיני סוג זה הם עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, ולעיתים רחוקות שיחים. העלים של מיני סוג זה נגדיים או ערוכים בדורים. העלה תמימה. כלומר, היא אינה משוננת. את צמחי סוג זה מאפיינים בלוטות, הפזורות על פני חלקי הצמח.
פרחי הפרע הם דו-מיניים. כלומר, בעלי איברים זכריים, כדוגמת אבקנים, ונקביים כדוגמת שחלה על אותו הפרח. מספר עלי הגביע ועלי הכותרת הוא 5; הכותרת צהובה או זהובה, ולעיתים רחוקות לבנה.
מספר האבקנים רב – עד 125 בפרח אחד. מספר העלים של הפרח הוא 3–5. פרי הפרע הוא מטיפוס הלקט.
מיני הסוג.
מינים המיוצגים בצמחיית ארץ ישראל.
מובאים על פי סדר סיסטמטי:
פרנק-ריהל
פרנק-ריהל (בלועזית: Frank-Rühl) הוא הגופן העברי הנפוץ ביותר בדפוס. הגופן נוצר ב-1908 על ידי רפאל פרנק בשיתוף עם המדפיס אוטו ריהל במפעל היציקה C. F. Rühl. גרסה סופית פורסמה ב-1910. מרבית הספרים, העיתונים וכתבי העת בישראל משתמשים בפרנק-ריהל.
אופי האות.
האות עוצבה מתוך מצוקה בסוגי אות בתקופה בה החלו להדפיס כתבים עבריים חילוניים רבים. הגופנים הקיימים (ובראשם גופן וילנא, ששימש להדפסת רוב הכתבים העבריים עד אז) שידרו אווירת בית מדרש, שממנה רצו הכותבים להימנע. האות עוצבה כך כדי שתתאים לדפוס מודרני ושהקורא יוכל "לרוץ" בקריאה בה בטקסטים ארוכים, מנוקדים ולא-מנוקדים.
עיצוב האות שואב ממסורת יהדות ספרד, שנטתה לקשט את האותיות בתגים מתונים ולא מצועצעים יתר על המידה. האות מבוססת על אות דפוס איטלקית ששימשה את המדפיס מהמאה ה-17, דניאל בומברג ורוח תנועת האר נובו. מומחים טוענים שהאות טובה לקריאה משום שהיא קריאה מאוד, יומיומית, "אינה מבליטה את עצמה" ו"שקופה" כביכול, ומאפשרת לקורא לרוץ בטקסט מבלי להתעכב על עיצוב האות. מצד אחד אין בה מוזרויות ומצד שני ההבדל בין אותיות דומות (ר' ו-ד' למשל) הוא ברור מספיק. לפיכך מודפסים באות מינים רבים של טקסטים מספרי שירה ועד עיתונים יומיים. שימוש באות שונה יוצר מיד מראה ייחודי, אף מבלי שהקורא מבין מדוע. למשל, ב-1987 שכר עיתון "מעריב" את המעצב הגרפי שמעון זנדהאוז לעצב מחדש את העיתון. זנדהאוז ניסה להיות מהפכני והשתמש באותיות נרקיס במקום בפרנק-ריהל. לעיתון הגיעו תגובות קוראים נזעמות, ובעקבותיהן חזר לפרנק-ריהל בתוך זמן קצר. עוד יוצא מן הכלל המדגיש את הכלל הוא סדרת ספרי "עם הספר", שאינם מודפסים בפרנק-ריהל ומראה הטקסט בהם מודרני מאוד, דבר המרתיע חלק מהמבקרים.
ביקורת.
המעצב הגרפי שמעון זנדהאוז מונה בעיות בגופן: האות "שמנה" מדי ואינה קלילה, כפי שמתאפשר בטכנולוגיות מודרניות ויוצרת תחושה של עומס שחור על הדף. אין בגופן הבדל ברור מספיק בין טקסט רגיל למודגש. כמו כן, לטענתו היא מקובלת רק משום שהציבור רגיל בה ומתקשה לשנות הרגלים.
לוגומאניה
קולר
נון (ערבית)
ברקוביץ'
ברקוביץ או ברקוביץ' הוא שם משפחה יהודי-רומני שמשמעותו המילולית בנו של ברקו. ברקו הוא "דב" ולכן ברקוביץ הוא "בן-דב".
תאטרון שוליים
לייה
לייה (בהולנדית: Leie בצרפתית: Lys) הוא נהר הזורם בצפון צרפת ובבלגיה, המהווה את יובלו השמאלי של הנהר סכלדה.
גאוגרפיה.
מוצאו של הנהר בכפר ליסבורג שבחבל נור פה דה קאלה בצרפת. הוא זורם בכיוון צפון מזרח, כיום ברובו דרך תעלה, דרך עיר הגבול הצרפתית ארמנטייה ונכנס לבלגיה בפרובינציה של אינו, זורם דרך העיר קורטרייק ונשפך לנהר סכלדה בעיר גנט. אורך הנהר 202 ק"מ, גובהו בנקודת המוצא 114.7 מטר, ושטח אגן הניקוז שלו מגיע ל-3,910 קמ"ר.
האיריס הצהוב, הפורח בשפע על שפת הנהר באזור ארמנטייה, מהווה את סמלה של עיר זו. כיום הנהר מזוהם מאוד בגלל צפיפות האוכלוסייה ובגלל שפכים של מפעלי תעשייה בצפון צרפת ובבלגיה.
היסטוריה.
בעבר, עמק הלייה נודע בשל המפעלים לאריגת פשתן. במחצית הראשונה של המאה העשרים הוא היה מקומם החביב של ציירים רבים.
באזור התחוללו שלוש קרבות בין גרמניה וצרפת במהלך המאה ה-20: באפריל 1918 התחולל באזור "הקרב על לייה" כחלק ממתקפת האביב הגרמנית. מאוחר יותר באותה השנה התרחש באזור "הקרב השני על לייה" כחלק ממתקפת מאה הימים. בין ה-23 במאי ו-28 במאי 1940 היה האזור שדה קרב בין צבא בלגיה לבין צבא גרמניה שפלש לבלגיה בתחילת מלחמת העולם השנייה, במה שנודע כקרב על לייה של שנת 1940.
המשורר הבלגי אמיל ורהארן חיבר פואמה בשם "עמק הלייה" הנכללת בקובץ שיריו "פלנדריה כולה".
הארדיקאנוט, מלך דנמרק
תסמונת פטיו
מולד ירח
עפעפית
עַפְעַפִּית (קיקסיה, שם מדעי: "Kickxia") היא סוג במשפחת הלחכיים (בעבר שויך ללועניתיים) המאופיין בפרחים דמויי עפעף, ומכאן שמו העברי. סוג זה כולל כ-25 מינים, מהם 11 מינים גדלים בר בארץ ישראל, וחלקם אנדמיים לה.
תיאור כללי.
זהו סוג קטן יחסית, הכולל כ-25 מינים. הוא קרוב לסוג פשתנית, ולמעשה נחשב לחלק ממנו עד שהופרד בשנות ה-70. ההבדל בין הסוגים הוא באופן פתיחת הפרי. מיני סוג זה נפוצים באגן הים התיכון, האזור הסהרו-ערבי והסודאני.
שמו הלטיני של הסוג, Kickxia, (קרי: קיקסיה) נקרא על שם חוקר בלגי. שמו העברי הוא עפעפית, המרמז על מראה הפרח הפחוס, הדומה לעפעף העין. זהו אחד מחידושי השמות של הוועדה לקריאת שמות צמחים של האקדמיה ללשון העברית.
ארץ ישראל מהווה מוקד התמיינות משמעותי עבור מן זה, דבר שניכר בריבוי מינים יחסי, וכן מינים אנדמיים לה. הבוטנאי אבינעם דנין הגדיר במין זה שלושה מינים חדשים למדע ואנדמיים לארץ ישראל: עפעפית יהודה, עפעפית סיני ועפעפית אדומית.
תיאור מורפולוגי.
סוג זה כולל עשבים ובני שיח, בעלי עלים שסידורם על הגבעול הוא מסורג, לרוב. גביע הפרח בעל 5 אונות, כמעט שוות. לפרח כותרת דו-שפתנית, אופיינית למשפחה, שצבעה לרוב צהוב, והיא בעלת דרבן ניכר.
שני עלי הכותרת סוגרים על הלוע, ובו 4 אבקנים, שאורכם אינו שווה- זוג מהם ארוך יותר. הפרי הוא מטיפוס הלקט, חצוי לשתי מגורות.
כאמור, סוג זה נבדל מהסוג הקרוב פשתנית באופן פתיחת הפרי. בעוד בפשתנית ההלקט נפתח ב'שיניים' מרובות, בעפעפית ההלקט נפתח במכסה יחיד, או אינו נפתח כלל.
ניקולא לואי דה לאקאי
ניקולא לואי דה לאקאי (צרפתית: Nicolas Louis de Lacaille; 15 במרץ 1713 - 21 במרץ 1762), אסטרונום צרפתי שחקר את שמי הדרום, מדד באופן מדויק את היקף כדור הארץ וערך טבלת ליקויי שמש וירח ל-1,800 שנים.
ביוגרפיה.
ניקולא לואי דה לאקאי נולד ב-1713 ברומיני שבאזור הארדנים. הוא התייתם מאביו בגיל צעיר, אך במימונו של דוכס בורבון, לואי אנרי, הוא למד תאולוגיה בקולג' של ליזיו (Lisieux) והוסמך ככומר קתולי. לאחר הסמכתו הוא בחר להתמקד במדעים ותחת חסותו של האסטרונום ז'אק קאסיני (בנו של האסטרונום ג'ובאני דומניקו קאסיני) החל לעסוק בגאוגרפיה ובאסטרונומיה. ב-1739 הוא מדד מחדש באמצעות טריאנגולציה את אורכה של מעלת קשת לאורך המרידיאן של פריז, על מנת לחשב את רדיוס כדור הארץ ואת היקפו. בכך הוא חזר על מבצעו של ז'אן פיקאר מ-1670 תוך השגת דיוק רב יותר. לציון ההישג של שניהם הוקמה בז'וביזי-סור-אורז' (Juvisy-sur-Orge) פירמידת הנצחה.