דיווידסון כותב כי אנחנו רגילים לחשוב שאנחנו מבינים הבדלים או שינויים דרמטיים כי אנחנו מכירים דוגמאות. אולם חשוב לשים לב לכך שאנחנו יודעים לתאר את ההבדל או את השינוי בשפה אחת. בתיאור של הרלטיביזם את הסכמות המושגיות, כאילו אי אפשר כלל להשוות ביניהן, יש משום אבסורד. אם חושבים על המטפורה שרלטיביסטים רגילים להשתמש בה, של סכמות מושגיות כנקודות מבט, הרי שמגיעים לסתירה משום שנקודות מבט שונות מחייבות רשת קואורדינטות אחידה. לא יכול להיות שאין כל משותף ביניהן. עלינו למצוא גבולות לניגודים התפיסתיים.
יתר על כן, כדי לחשוב בכלל על קיומן של סכמות מושגיות יש למצוא להן קריטריונים של זהות. רק אם יכול להתקיים מצב שבו נאמר כי לשני אנשים או לשתי קבוצות ישנן אותן סכמות מושגיות, יש פשר למושג "סכמה מושגית".
אם נקבל את הרעיון שסכמה מושגית קשורה בשפה אפשר יהיה לתאר את היחס ביניהן כך: אם לא' ולב' סכמות מושגיות שונות אזי גם שפותיהם יהיו שונות. אולם אם לא ולב' שפות שונות, אפשר שתהיה להם אותה הסכמה המושגית אם ניתן לתרגם את שפתו של א' לשפתו של ב' ולהפך . דיווידסון מתייחס לסכמות מושגיות כאל מערכות של שפות שאפשר לתרגם מאחת לשנייה. כמו כן, הוא מדגיש, אין מדובר בדבר מה הנפרד מהחשיבה, זוהי החשיבה עצמה. האם אכן נאמר כי שני אנשים המדברים שפות שאי אפשר לתרגם את האחת אל השנייה הם בעלי סכמות מושגיות שונות?
דיווידסון רוצה להראות שאי אפשר כלל לחשוב על כישלון מוחלט לתרגם שתי שפות כלשהן זו לזו. לטענתו, אם דבר מה לחלוטין אינו ניתן לתרגום לשפה מוכרת, הרי שאיננו שפה. כלומר, כל שפה אפשר לתרגם, לפחות חלקית, לכל שפה אחרת.
סיבות להתנגד לאי אפשרות מוחלט של תרגום:
1. אם נקבל את אפשרות הכישלון המוחלט, ניאלץ לוותר על האפשרות לייחס האמנה, כוונה וכולי לדובריה של השפה הבלתי ניתנת לתרגום. כדי לייחס פעולות כאלה למישהו על סמך דיבור שלו צריך שנוכל (עקרונית) להבין את מה שהוא אומר, כלומר, לתרגם את מה שהוא אומר לשפתנו.
2. לפעמים מתנגדים לרעיון של אפשרות תרגום כקריטריון ל"היות שפה" על בסיס הטענה שאפשרות תרגום אינה טרנזיטיבית. אפשר לתרגם את א' לב' ואת ב' לג' אבל לא את א' לג'. טענה זו אינה סבירה כי אילו היה המצב כך לא היינו יכולים להיות בטוחים שבאמת תרגמנו את א' לב'.
דיווידסון מציע שתי מטאפורות להבנת השוני בין סכמות: א. עולמות אפשריים – אפשר להעלות על דעתנו, במסגרת שפתנו, עולמות אפשריים שונים שבהם המציאות (אך לא הלוגיקה, כמובן) שונה מזו שבעולמנו. ב. מדענים החיים ב"עולמות שונים" בעקבות החלפת פרדיגמה. המטאפורה הראשונה מגלמת את ההבחנה אנליטי/סינתטי. המטאפורה השנייה מבטאת את הדואליזם בין הסכמה לבין התוכן האובייקטיבי שהיא מפרשת.
נגד ההבחנה אנליטי/סינתטי יצא קוויין במאמרו "Two Dogmas of Empiricism". דיווידסון מסביר, בעקבות קוויין, שההבחנה אינה מתארת נכון את המציאות שכן תאוריות חדשות יכולות להביא להפרכה של משפטים אנליטיים של תאוריות הישנות. דיווידסון מצטט את דבריו של פיירבנד (Explanation, Reduction and Empiricism, 1962) המתאר איך משתנה משמעותן של מילים בעקבות הוויתור על משפטים שבעבר התייחסנו אליהם כאנליטים . נראה כאילו יש בכך הסבר לקיומו של שוני מהותי בין סכמות מושגיות: שפות חדשות נוצרות מתוך שפות ישנות כאשר דוברי השפה החדשה מקבלים כאמיתי משפט שדוברי השפה הישנה התייחסו אליו כשקרי, ולהפך . אולם דיווידסון מתנגד לתפיסה כי מדובר בהולדתה של סכמה מושגית חדשה. מכך שהשתנה חלק מאוצר המילים של שפה אי אפשר להסיק שנוצרה שפה חדשה לגמרי.
דיווידסון מאשים את קוויין בכך שלמרות שויתר על ההבחנה אנליטי/סינתטי שמר על הרעיון של תוכן אמפירי. במקום לומר כי יש משפטים שאמיתותם מבוססת אך ורק על המשמעות של המילים, אמר כי אין משפטים כאלה וכי לכל משפט יש תוכן אמפירי. כך החליף את ההבחנה בין אנליטי לסינתטי בהבחנה בין סכמה מחשבתית לתוכן האמפירי שהיא מבטאת. דיווידסון רואה בכך דוגמה שלישית של אמפיריציזם, המצטרפת לשתי הדוגמות שנגדן יצא קוויין . הרעיון הוא שמשהו הוא שפה אם הוא עומד ביחס כלשהו לניסיון . דיווידסון סבור שהדוגמה מוטעית. הוא מעוניין להראות כי אם נבחן את היחס לעומק נגלה כי אינו יכול להתקיים. יתר על כן, לטענתו של דיווידסון, אין להתייחס לשפה ולניסיון כישויות נפרדות שיכול להתקיים ביניהן יחס. ברגע שאין שום דבר שהוא משמעות יציבה, העולם המושגי שלנו כולל בתוכו (באופן שאיננו ניתן להבחנה) את הדברים שאנו מחזיקים כאמיתיים או כשקריים. ברגע שנשנה פרדיגמה, לא נדבר על אותו עולם, ובמובן הזה נימצא בעולמות מושגיים שונים.
דיווידסון מנסה להבין את הסכמות המושגיות או כמסדרות (organize) או כיוצרות התאמה (fit it). את הדבר שעליו הן פועלות הוא מנסה להבין או כמציאות עצמה או כניסיון.
הוא מסיק שהרעיון של סידור המציאות עצמה לא יביא אותנו לקריטריון ל"היות שפה" שאינו קשור בתרגום. כדי לסדר את הדברים בעולם נדרשים מושגים בסיסיים דומים לשלנו של חלקיו ושל דברים הכלולים בו. גם הרעיון של סידור הניסיון מחייב שפה דומה לשלנו כי השפה שלנו יודעת לחלק את הניסיון לפרטים שאפשר לסדר.
הרעיון של יצירת התאמה בניסיון מביא את דיווידסון להבנה שהניסיון אינו אלא ראיות לגבי העולם, הוא אינו ישות בפני עצמו. בכל אופן, הוא טוען, ברעיון של יצירת התאמה הן בניסיון והן בעובדות עצמן אין חידוש מעבר לרעיון הפשוט של "היות אמיתי". מושגים סמנטיים מתקשרים ביחידות משמעות. מכאן נראה כי הבנת סכמות מושגיות כ"יצירת התאמה" מביאה לכך שמספיק שדבר מה יהיה אמיתי כדי להיות סכמה מושגית או תאוריה. אולם רעיון האמת ורעיון התרגום תלויים זה בזה במידה רבה. כדי לדעת שמשהו הוא אמיתי אנו מתרגמים אותו לשפתנו. מכיוון שיש קשר הדוק בין הרעיון של סכמה תפיסתית לבין רעיון האמת וכן בין רעיון האמת לבין רעיון התרגום, נראה כי יהיה בלתי אפשרי למצוא תנאי ל"היות סכמה מושגית" שלא יכלול את אפשרות התרגום.
אם כן, נראה בלתי אפשרי לחשוב על שתי שפות שונות לחלוטין המתארות את אותה מציאות. לכן דיווידסון עובר לעסוק בכישלון חלקי של תרגום, תרגום המתאפשר בעזרת חלק משותף שיש לשתי השפות. לשם כך נדרשת תאוריה של תרגום שהיא נקייה מהנחות לגבי מושגים משותפים.
דיווידסון מציע לעשות זאת היא על ידי "עיקרון החסד" – ככל שסביר, נייחס למשפטיו של דובר את תנאי האמת שאכן מושגים כאשר הוא אומר אותם. מתוך הנחה שמשפטיו מבטאים אמיתות, נוכל להבין אותם. חסד איננו אפשרות בלבד, לטענתו, שימוש בעיקרון החסד הוא תנאי הכרחי להתקיימות תאוריה של תרגום. לכן הטענות שאנו עלולים להיקלע לשגיאות אם נתנהג על פיו הן חסרות טעם. כל עוד לא ביססנו מערכת התאמות בין משפטים אמיתיים בשפות שונות, אין שגיאות שאפשר לשגות. אם אנו רוצים להבין אנשים אחרים אנו מוכרחים לקבל על עצמנו את עיקרון החסד. אם נצליח לבסס תאוריה פורמלית שמתיישבת עם עיקרון החסד, עשינו כל שנוכל לעשות על מנת להבטיח תקשורת. לא ניתן ואין צורך לעשות דבר פרט לזה.
בעקבות זאת דיווידסון מתייחס גם לסכמות מושגיות כאל האמנות. כלומר, על פי דיווידסון ניטיב להבין שוני בין סכמות דווקא אם נגדיל ככל שניתן את התחום החופף ביניהן. הוא מסיק כי אין מקום לרלטיביזם תפיסתי. כשאנו מנסים לפרש פערים בין תפיסותינו לתפיסותיו של מישהו אחר, אין טעם לבכר את הפרשנות כי מדובר דווקא בפער בין האמנות על פני הפרשנות כי מדובר בפער בין מושגים . כשאנו מקבלים את המתודולוגיה הפרשנית הזאת, אף פעם איננו נמצאים בעמדה שבה אנו יכולים לומר כי יש פער קיצוני בין האמנה או מושג שלנו להאמנה של האחר או למושג של האחר. לפיכך יש לוותר לא רק על הרעיון של רלטיביזם תפיסתי אלא אף על הרעיון הבסיסי של סכמה מושגית. איננו מסדרים או מתאימים נתונים בלתי מושגיים בעזרת סכמה מושגית. הנתונים עצמם הם כבר מושגיים.
מלאקה
מֵלַאקָה (במלאית: Bandaraya Melaka וגם Bandar raya Melaka, בכתב ג'אווי بندراي ملاك, בטמילית: மலாக்கா மாநகரம்) היא בירת מדינת מלאקה שבמלזיה. העיר שוכנת על החוף המערבי של חצי האי המלאי, 245 קילומטרים צפונית לסינגפור ו-147 קילומטרים דרומית לקואלה לומפור בירת מלזיה. העיר משתרעת משני צדדיו של נהר מלאקה, שזורם דרך העיר העתיקה ומרכז העיר ונשפך למצר מלאקה. לעיר היסטוריה עשירה, ובשנת 2008 צירף אותה ארגון אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית, יחד עם ג'ורג' טאון שבאי פינאנג, כ"ערים היסטוריות במצרי מלאקה".
היסטוריה.
סולטנות מלאקה (1511-1400).
העיר נוסדה על ידי הנסיך המלאי-הינדי פרמסווארה, ששלט על העיר פלמבנג שבסומטרה כווסל של קיסר אימפריית מג'פהיט שבג'אווה. פרמסווארה ניסה למרוד בקיסר ונמלט מצבאותיו של האחרון אל טומסיק (Temasek וגם Tumasik - סינגפור העתיקה), אז בשלטון של שליט מלאי בחסות ממלכת סיאם. הוא השתלט על טומסיק ושלט בה 5 שנים, עד שהעיר הותקפה על ידי צי שנשלח מג'אווה על ידי אימפריית מג'פהיט. בעקבות ההתקפה, הפליגו הנסיך ואנשי חצרו צפונה במעלה חצי האי המלאי, עד שהגיעו לאתר שבו נשפך נהר הברטם (כיום הנהר מלאקה) לים, במקום הצר ביותר במצר ים שעתיד להיקרא מצר מלאקה. הנסיך החליט להקים במקום זה את בירתו החדשה בזכות התנאים הטופוגרפיים של המקום - גבעות המקיפות אותו ומגינות מרוחות המונסון, ביצות המונעות גישה לגבעות מצד היבשה ושפך הנהר שיכול היה לשמש כנמל מים עמוקים. על אחת הגבעות הוא הקים ארמון מבוצר.