נולד בלה טורטה (La Torreta, בימינו פרבר של ולנסיה), בנו הבכור של חואן דומיקו דה בורחה (בהיגוי ספרדי, בהיגוי איטלקי: בורג'ה). בשנת 1392 החל ללמוד באוניברסיטת ליידה, והוסמך על ידה לדוקטור למשפט אזרחי ומשפט קאנוני. לאחר סיום לימודיו המשיך לכהן באוניברסיטה כפרופסור למקצועות אלה. ב-1416 נבחר כנציג הבישופות שלו לועידת קונסטנץ, אך לא השתתף בה בשל התנגדותו של אלפונסו החמישי, מלך אראגון לקיומה. במקום זאת השתתף בסינוד חלופי שאורגן בברצלונה. בורג'ה פעל לכיוון החלטת הסינוד לקרוא לאיחוד הכנסייה ופתרון הקרע המערבי. בין 1420 ל-1423 כיהן כסגן הקנסלור (נשיא) של אוניברסיטת ליידה. ב-1424 כיהן כשליח האפיפיור למיורקה, אך האפיפיור מרטינוס החמישי סירב לבקשת מלך אראגון להכתירו לחשמן. עם זאת פעל בורג'ה להשגת כניעתו של האנטי-אפיפיור קלמנס השמיני לסמכותו של מרטינוס החמישי ב-1429, דבר שסתם את הגולל סופית על הקרע המערבי. באותה שנה מינה אותו האפיפיור לבישוף ולנסיה. בעת ועידת בזל (1431-1439) היה שליחו של מלך אראגון.
ב-1444 העלה אותו האפיפיור אאוגניוס הרביעי למעלת חשמן, כומר בזיליקת סנטי קואטרו קורונטי ברומא וחבר הקוריה הרומאית. ב-1447 השתתף בקונקלווה בה נבחר ניקולאס החמישי.
בחירתו לאפיפיור.
ב-4 באפריל 1455, כעשרה ימים לאחר מותו של ניקולאס החמישי, התכנסה בקפלה הסיסטינית קונקלאווה לבחירת יורשו. הייתה זו הקונקלאווה הראשונה שהתכנסה בקפלה הסיסטינית. חמישה-עשר החשמנים נחלקו בין תומכי משפחת קולונה ותומכי משפחת אורסיני. בורג'ה נבחר כעבור ארבעה ימי הצבעות בקולותיהם של החשמנים מצרפת, ספרד והרפובליקה של ונציה שצידדו בפלג אורסיני ונטל לעצמו את השם קליקסטוס (שם נדיר, הקודם שכיהן בשם זה, קליקסטוס השני, כיהן למעלה מ-300 שנים קודם לכן).
אפיפיורותו.
תחת הטראומה של כיבוש קונסטנטינופול, שנתיים קודם לכן, קרא האפיפיור קליקסטוס למסע צלב להצלת הנצרות מפני פלישת האימפריה העות'מאנית לאירופה. האפיפיור הפנה את משאבי העיר רומא להצטיידות והתארגנות צבאית ושלח את הנונציו (שגרירים) שלו לחצרותיהם של שליטי אירופה (אנגליה, צרפת, הונגריה, פורטוגל, אראגון והאימפריה הרומית הקדושה) על מנת לארגן קואליציה צבאית נוצרית מאוחדת. הפרי העיקרי של קריאה זו למסע צלב הייתה המצור על בלגרד (בין ה-4 ל-22 ביולי 1456), בהובלת יאנוש הוניאדי, שבלם את התקדמות העות'מאנים לתוך אירופה. ההוראה של האפיפיור לצלצל בפעמוני הכנסיות בצהרי היום על מנת להזעיק את המאמינים להתפלל למען מגיני העיר בעת המצור, הפכה לצלצול ניצחון ולנוהג קבוע עד ימינו. ב-1457 הנהיג את חג ההשתנות ב-6 באוגוסט לזכר הניצחון.
ב-1456 התיר האפיפיור לפורטוגלים לערוך סחר בחופי אפריקה המערבית, כולל סחר עבדים, ובכך הסיג לאחור את הוראתו של אאוגניוס הרביעי בבולה שלו מ-1435, "Sicut Dudum", בה הורה לאסור את סחר העבדים הפורטוגלי מאפריקה.
בין פעולותיו הנוספות, טיהור שמה של ז'אן ד'ארק; הפיכת אוזמונד, ויסנט פרר, אלברטו מטרפאני ורוזה מויטרבו לקדושים ומינוי בן-אחיו, רודריגו דה בורג'ה (לימים האפיפיור אלכסנדר השישי), לחשמן, סגן קנצלר ומנהל חצר האפיפיור.
זלמה מרבאום-אייזינגר
זלמה מרבאום-אייזינגר (בגרמנית: Selma Meerbaum-Eisinger; 5 בפברואר 1924 – 16 בדצמבר 1942) הייתה משוררת יהודיה גרמניה-רומנית. נולדה בצ'רנוביץ, בוקובינה ובגיל 18 נספתה בשואה במחנה עבודה באוקראינה.
קורות חיים.
מרבאום-אייזינגר הייתה בתו של הסוחר מקס מרבאום בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה). אייזינגר היה שם המשפחה של אביה החורג. בגיל צעיר החלה ללמוד ספרות. עבודתה הושפעה מהיינריך היינה, ריינר מריה רילקה, אלפרד הנשקה, פול ורלן ורבינדרנת טאגור. ב-1939 החלה לכתוב שירה והייתה מתרגמת מיומנת בין צרפתית, רומנית, יידיש וגרמנית. ב -1940 נמסר האזור שבו התגוררה לברית-המועצות. לאחר פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ביולי 1941, נאלצה המשפחה לעבור לגטו צ'רנוביץ. ב-1942 גורשה המשפחה למחנה העבודה מיכאילובקה בטרנסניסטריה (כיום באוקראינה), שם מתה זלמה מטיפוס.
עבודתה של מרבאום-אייזינגר כוללת 57 שירים שנכתבו בעפרון וצורפו בכתב יד לכרך בשם "Blütenlese" (קציר הפריחה). חמישים ושניים שירים היו מקוריים והשאר היו תרגומים מצרפתית, יידיש ורומנית. הכרך הוקדש לאהובה וחברה הטוב לייזר פיכמן, שהיה מבוגר ממנה בשנה. פיכמן אמור היה להעביר את ספר השירים לידיד אחר של מרבאום-אייזינגר, שהתעתד לפרסם את הספר עם בואו לארץ ישראל המנדטורית, אולם פיכמן נפטר בדרך ולא הצליח להעביר את הספר. שיריה של מרבאום-אייזינגר התגלו מחדש ופורסמו על ידי אוניברסיטת תל אביב בשנת 1979, בעריכת אדולף ראוכוורגר. בשנת 1980 פורסמו בגרמניה הודות למאמציו של העיתונאי והחוקר יורגן סרקה (Serke). הכרך האבוד פורסם במלואו תחת הכותרת Ich bin in Sehnsucht eingehüllt (אני מוכה געגועים). ספר מוקלט של השירים הופק בנובמבר 2005.
סגנון וביקורת.
השירים ששרדו מיצירתה של מרבאום-אייזינגר כתובים בסגנון אימפרסיוניסטי בטוח ולירי, אך הנימה השולטת בהם עגמומית. שירה זכו לשבחי הביקורת, והמשוררת הילדה דומין אמרה כי שיריה "צלולים, יפהפיים, קלילים, אך מעבירים תחושה מבשרת רעות". שיריה של מרבאום-אייזינגר, כמו גם שיריהם של רוזה אוסלנדר ופאול צלאן, נחשבים לחלק חשוב בתרבות היהודית-גרמנית של בוקובינה.
תולעת הפיצה
תולעת הפיצה (באנגלית: Pizza Worm) הוא משחק וידאו, המבוסס על המשחק סנייק, שיצא בשנת 1994 והיה פופולרי בשנות ה-90.
המשחק.
המשחק פותח על ידי חברת Zorlim Software הפינית, כשלמעשה עבד בה באותה עת אדם אחד בלבד.
משחקיות המשחק מבוססת על סנייק. באופן זה, במסגרת המשחק שולט השחקן על תולעת ארוכה ירוקה ודקה המשוטטת באזור מבודד, אוספת פיצה בגדלים שונים, ומנסה להימנע מלהתנגש בזנבה או בקירות המקיפים את אזור המשחק. התולעת מתארכת כשהיא אוכלת, וכך קשה לה יותר להימנע מלהיתקע בזנבה או בגופה. השחקן שולט על כיוון תנועת ראש התולעת (באמצעות המקשים למעלה, ימינה, למטה או שמאלה), ויתר גופה של התולעת עוקב אחרי ראשו. התולעת נמצא בתנועה מתמדת ולא ניתן לעצור אותה במהלך המשחק.
מה שמבדיל את המשחק ממשחקי סנייק מסורתיים, הוא שהתולעת לא מסוגלת לבצע פניות חדות של 90 מעלות, והיא נעה במעגלים. באופן זה, החזקה של מקש החץ לזמן ארוך מידי, תביא לכך שהתולעת תבצע פניה של 360 מעלות ותפגע בגופה.
הבדל נוסף בין המשחק הזה לשאר משחקי הסנייק הוא הניקוד - בעוד שבמשחקים המסורתיים על השחקן תמיד לאסוף אותו סוג של "בונוס"; לעומת זאת, בתולעת הפיצה, גודל הפיצות משתנה, ובהתאם לכך גם הניקוד - פיצה קטנטנה תזכה בניקוד מועט, ואילו פיצה משפחתית תזכה במספר רב של נקודות.
המשחק היה פופולרי במהלך שנות ה-90. בשנת 2005 הוציאה החברה גרסה חדשה של המשחק.
דבש (שיר של ארי גורלי ורעות יהודאי)
דבש הוא שיר שכתב טל רביב, הלחין ארי גורלי וביצעו ארי גורלי ורעות יהודאי. השיר יצא לאור בשנת 2008.
רקע.
השיר נכלל באלבומו השני של ארי גורלי, "משקל הדירה". השיר היה למושמע ביותר ברדיו בשנת 2008 על פי נתוני אקו"ם, והביא לפריצתו של גורלי לתודעת הקהל.
השיר מדבר על זוג הנמצא ביחסי אהבה-שנאה.
בוב מאיירס
רוברט מייקל "בוב" מאיירס (באנגלית: Robert Michael "Bob" Myers; נולד ב-31 במרץ 1975) הוא מנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, אשר משמש כג'נרל מנג'ר של גולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA.
קריירת מכללות.
מאיירס נולד וגדל בעיר דנוויל שבאזור מפרץ סן פרנסיסקו, קליפורניה. בין השנים 1993–1997 למד מנהל עסקים וכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ולאורך התקופה שיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה בעמדת הפאוור פורוורד. בעונת 1994/1995 זכה עם הקבוצה בטורניר אליפות המכללות, ובעונת 1996/1997 העפיל עמה לשלב רבע הגמר של הטורניר ("NCAA Elite Eight"). לכל אורך קריירת המכללות מיעט לשחק, וקלע 1.4 נקודות בממוצע למשחק.
קריירה כסוכן.
בשנת 1997 החל מאיירס לעבוד כסוכן שחקנים בסוכנות של ארן טלם, ובמקביל השלים תואר במשפטים באוניברסיטת לויולה מרימאונט אשר בלוס אנג'לס. בשנת 2000 מונה לסגן נשיא חברת הסוכנות, אשר הצטרפה בשנת 2006 ל-"Wasserman Media Group". ב-14 שנותיו כסוכן יִצג 19 שחקני כדורסל, בהם ברנדון רוי, טייריק אוונס, ברוק לופז ורובין לופז.
קריירת ניהול.
באפריל 2011 מונה מאיירס לעוזרו של ג'נרל מנג'ר קבוצת גולדן סטייט ווריורס, לארי ריילי, וכשנה לאחר מכן החליפו בתפקיד. פעולותיו הראשונות כמנהל הקבוצה היו הבחירות בהריסון בארנס (בחירה שביעית), פסטוס אזילי (30) ודריימונד גרין (35) בדראפט 2012. בעונת העפילו הווריורס לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות, והודחו בסיבוב השני מול סן אנטוניו ספרס (2–4).
בשתי העונות הבאות צירף את השחקנים הוותיקים אנדרה איגודלה ושון ליווינגסטון, ומינה את סטיב קר למאמן הקבוצה במקומו של מארק ג'קסון. בעונת רשמו הווריורס את המאזן הטוב בליגה, 67–15, וזכו באליפות ה-NBA הרביעית בתולדות המועדון. בסיום אותה עונה זכה מאיירס בפרס מנהל השנה ב-NBA. בעונה העוקבת שברה גולדן סטייט את שיא הליגה עם 73 ניצחונות בעונה הסדירה, אך הפסידה בגמר ה-NBA מול קליבלנד קאבלירס (3–4).