נכון לשנת 2016, הגיעה ההתחייבות של מדינת ישראל לפנסיה תקציבית ל-746 מיליארד ש"ח, והסכום ששולם מדי שנה עמד על 21 מיליארד ש"ח. מדו"ח שפרסם החשב הכללי, רוני חזקיהו, עלה כי ההתחייבות האקטוארית לפנסיות תקציביות נכון לשנת 2019 עמדה על כ-866 מיליארדי ש"ח, לא כולל פנסיות הגישור. בדו"ח נאמד ששיא תשלומי הפנסיה יגיע בשנת 2038, בה ישולמו כ-35.7 מיליארדי ש"ח. דוחות החשב הכללי שהתפרסמו ביוני 2022 מראים כי חובות המדינה לבעלי פנסיה תקציבית חצו את רף הטריליון שקל
הלגה לובלנד
הלגה אנדראס לובלנד (בנורווגית: Helge Andreas Løvland; 11 במאי 1890 - 26 באפריל 1984) היה אתלט נורווגי. אלוף אולימפי בקרב עשר באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
ביוגרפיה.
לובלנד נולד בפרולנד שבמחוז אוסט-אגדר.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה לובלנד במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 6803.355 נק', לפני ברוטוס המילטון מארצות הברית (6771.085 נק') וברטיל אולסון משוודיה (6580.030 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בקרב חמש בתוצאה של 27 נק' (לפי שיטת המיקום).
תוצאותיו בקרב עשר היו: ריצת 100 מטר (מקום 7, 12.0 שניות), קפיצה לרוחק (מקום 5, 6.28 מטר), הדיפת כדור ברזל (מקום 8, 11.19 מטר), קפיצה לגובה ( מקום 4, 1.65 מטר), ריצת 400 מטר (מקום 5, 54.8 שניות), ריצת 110 מטר משוכות (מקום 1, 16.2 שניות), זריקת דיסקוס (מקום 2, 37.34 מטר), קפיצה במוט (מקום 5, 3.20 מטר), הטלת כידון (מקום 4, 48.01 מטר) וריצת 1500 מטר (מקום 4, 4:48.4 דקות).
תוצאותיו בקרב חמש היו: קפיצה לרוחק (מקום 7, 6.32 מטר), הטלת כידון (מקום 4, 53.13 מטר), ריצת 200 מטר (מקום 10, 24.0 שניות), זריקת דיסקוס (מקום 2, 39.51 מטר) וריצת 1500 מטר (מקום 4, 4:45.8 דקות).
בשנת 1984 נפטר לובלנד באוסלו.
פאבו יריאולה
פאבו אוריאולה (בפינית: Paavo Yrjölä; 18 ביוני 1902 - 11 בפברואר 1980) הוא אתלט פיני.
אוריאולה סיים תשיעי בקרב עשר באולימפיאדת פריז (1924), זכה במדליית זהב באולימפיאדת אמסטרדם (1928), והגיע למקום הששי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
ביל טומיי
ויליאם "ביל" אנטוני טומיי (באנגלית: William "Bill" Anthony Toomey; נולד ב-10 בינואר 1939) הוא אתלט אמריקאי בעבר. הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם בקרב עשר.
ביוגרפיה.
טומיי נולד בפילדלפיה, פנסילבניה. בשנת 1962 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קולורדו.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (1964) סיים טומיי במקום רביעי ולא זכה להיכלל בנבחרת (רק שלושה ספורטאים נכללו).
בשנת 1965 זכה טומיי בתואר הגדול הראשון שלו לאחר שזכה במדליית זהב באוניברסיאדה בקרב עשר (7566 נק'). בשנת 1967 הוא זכה במשחקים הפאן אמריקאיים במדליית זהב בקרב עשר (8044 נק').
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה טומיי במדליית זהב בקרב עשר בשיא אולימפי חדש של 8193 נק', לפני האנס-יואכים ואלדה (8111 נק') ושיאן העולם קורט בנדלין (8064 נק') שניהם ממערב גרמניה.
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-11 בדצמבר 1969 קבע טומיי בקרב עשר שיא עולם חדש של 8417 נק' (לפי תיקון מ-1985, 8310 נק'), שיפור לשיאו של בנדלין. שיא זה נישבר באולימפיאדת מינכן (1972) על ידי מיקולה אבילוב מברית המועצות (8454 נק', לפי תיקון מ-1985, 8466 נק'). שבוע לאחר שקבע את השיא העולמי, הוא נישא למרי ראנד הבריטית, אלופה אולימפית בקפיצה לרוחק (טוקיו 1964). לזוג שתי בנות, סמנתה ושרה. לאחר 22 שנות נישואין הזוג התגרש.
קינדרטרנספורטים
קינדרטראנספורטים
קינדר-טרנספורט
קינדר-טרנספורט (מגרמנית: Kindertransport, "משלוח ילדים") הוא כינוי למשלוחי הצלה של 12,000 ילדים יהודים וילדים נוצרים לא-ארים משטחי גרמניה הנאצית והשטחים שנכבשו על ידה לבריטניה בין דצמבר 1938 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, מתוכם 10,000 ילדים יהודים.
את ההחלטה על מבצע ההצלה קיבלה ממשלת בריטניה בעקבות אירועי ליל הבדולח.
רקע.
לאחר ליל הבדולח החל לחץ על ממשלות במדינות רבות לקלוט פליטים יהודים שהיו בסכנה בגרמניה, באוסטריה ובצ'כוסלובקיה. במיוחד היה הלחץ גדול על בריטניה, אשר בידה הייתה השליטה בהגירה לארץ ישראל, שעל פי הצהרת בלפור יועדה כבית לאומי לעם היהודי. הסוכנות היהודית העלתה דרישה לקליטת 10,000 ילדים יהודים מגרמניה בארץ ישראל, הצעה שנדחתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בגלל הרצון שלא לפגוע בקשרים עם הערבים. עם זאת, בלחץ הציבור הבריטי, שהיה מזועזע מאירועי ליל הבדולח, הממשלה הבריטית הסכימה לקלוט בשטחי בריטניה עצמה אלפי ילדים יהודים מאזורי השליטה הנאצית. משפחות בריטיות רבות הביעו נכונות לארח ילדים אלה בבתיהם, בהם הוריה של מרגרט תאצ'ר, לימים ראש-ממשלת בריטניה.
קינדר-טרנספורט.
אחת מדמויות המפתח בהנעת תהליך הקינדר-טרנספורט היה וילפריד ישראל, סוחר ופעיל ציוני מברלין, שבעזרת קשריו בבריטניה הצליח להביא את העניין לתודעת ראשי הציבור היהודי בפרט והבריטי בכלל וגם לארגן בגרמניה גופה את המסע.
פעילה מרכזית נוספת בהצלת הילדים ובדאגה לקליטתם לאחר הגעתם לבריטניה הייתה ברטה ברייסי, חברת אגודת הידידים הקווייקרית. יחד עם קווייקרים נוספים נסעה לברלין במסגרת משלחת חירום כדי לעמוד על המצב הקשה לאחר ליל הבדולח.
ב-15 בנובמבר 1938 נפגש ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין עם משלחת של יהודים בריטיים מהוועד למען יהודי גרמניה, בראשם הלורד הרברט סמואל. סמואל האיץ בצ'מברלין להסכים לקליטת כמות גדולה של ילדים, שאינם מתחרים בשוק העבודה. בדיון בפרלמנט הבריטי ב-22 בנובמבר 1938, שיוחד לבעיית הפליטים, הביע שר הפנים נכונות לקלוט ילדים פליטים בתנאים של פליט במעבר. הילדים לא יורשו לעבוד, אלא יקבלו הכשרה מקצועית, ובסיומה יידרשו להגר מבריטניה.
הקהילה היהודית התחייבה לערוב לעלויות הנסיעה והקליטה של הילדים בסכום של 50 לירה שטרלינג לכל ילד (בערכים של אז, סכום השווה לכ-1,500 אירו כיום), הבטיחה לקלוט את הילדים בכל רחבי בריטניה ולדאוג לחינוכם. הכוונה הייתה לאחד את הילדים בנקודת זמן מאוחרת יותר עם הוריהם ולהביא לשיכונם בארץ ישראל, שהייתה אז תחת מנדט בריטי.
ימים אחדים לאחר הפגישה הקלה ממשלת בריטניה את תנאי ההגירה, ופורסמה קריאה לציבור הבריטי לקלוט ילדים במשפחות אומנות. ילדים ובני נוער יהודים עד גיל 17 הורשו מעתה להגר לבריטניה, בתנאי שיימצא מי שייקח אותם תחת חסותו. לא הוטלה כל מגבלה על מספרם של הנקלטים.
בקבלה את ההחלטה הזו, קיוותה ממשלת בריטניה שהמחווה הזו תביא גם את ממשלת ארצות הברית לנכונות גדולה יותר לקלוט בני נוער יהודיים בשטחה. אלא שהקונגרס האמריקאי דחה הצעה שכזו זמן קצר לאחר מכן, והקינדר-טרנספורט הוגבל איפוא לבריטניה בלבד. האמריקנים קלטו באותו זמן עשרות אלפי יהודים מגרמניה הנאצית בהתאם למדיניות ההגירה הרגילה.
ההולנדית רבת ההשפעה חרטראודה וייסמילר-מאייר, שהייתה אשת בנקאי, נשאה ונתנה עם אדולף אייכמן, ראש הלשכה להגירה יהודית, והצליחה להשיג את הסכמתו השקטה למשלוחי-ילדים שכאלה, במגבלות קשיחות. הילדים ובני הנוער הורשו לקחת אתם רק מזוודה אחת, תיק אחד ועשרה רייכסמארק. נאסר עליהם לקחת אתם ספרים וצעצועים, והם אף הורשו לקחת תמונה אחת בלבד. דברי-ערך שהתגלו בכליהם של הילדים הוחרמו. לקבוצות הילדים הוצאו אשרות קבוצתיות, ולכל ילד הוקצה מספר משלו. כדי למנוע סצנות פרידה קורעות לב (ובעלות השפעה על דעת הקהל), נאסר על ההורים וקרובי המשפחה ללוות את הילדים לרציפי תחנות הרכבת.
על פי רוב, הוסעו הילדים ברכבות ממקום מגוריהם דרך הולנד, לרוב להוק ון הולנד (כיום חלק מרוטרדם), ומשם הפליגו באניות לעיר הנמל האנגלית הרוויץ'. המשלוח הראשון הגיע ב-2 בדצמבר 1938 להרוויץ', ובו 196 ילדים מברלין. שם נקלטו ונשלחו למשפחות אומנות, תוך הפגנת התעניינות גדולה מצד הציבור הבריטי וכלי התקשורת. אלא שחיש קל עלה מספר הילדים על מספר המקומות הזמינים אצל משפחות אומנות מתנדבות.
אלה שלא נמצאו להם משפחות אומנות, הועסקו לעיתים בעבודות שונות, מבלי שזכו לתשלום, ורבים מהם שוכנו במוסדות. רבים מהילדים, שלא הבינו לאשורן את הסיבות למשלוחם לבריטניה ואף האמינו לא פעם כי משפחותיהם ביקשו להיפטר מהם, סבלו רבות. רק בדיעבד לאחר תום המלחמה הבינו הילדים כי יוזמת ההורים לשלוח אותם לבריטניה, הצילה כנראה את חייהם.
ניקולס וינטון הבריטי, ארגן לבד קינדר-טרנספורט של 669 ילדים מצ'כוסלובקיה ב-8 רכבות לבריטניה.
עם ההתקפה הגרמנית על פולין, שסימנה את פרוץ מלחמת העולם השנייה, הקיץ הקץ על מבצע הקינדר-טרנספורט. עם זאת, ככל הידוע התבצע מאוחר יותר משלוח ילדים נוסף, כאשר אניית המשא ההולנדית SS Bodegraven חצתה את תעלת למאנש ב-14 במאי 1940 תחת ירי גרמני ממכונות ירייה, ועגנה לבסוף בליברפול, כשעל סיפונה 80 ילדים.
המלחמה שפרצה באירופה שינתה גם את חייהם של הילדים שכבר נקלטו בבריטניה. כמה מהם הועברו מן המשפחות האומנות למוסדות והיו כמה שאף נחשדו בריגול לטובת גרמניה, ונשלחו בשל כך למוסדות בקנדה. עם זאת, בזכות הקינדר-טרנספורטים ניצלו כ-10,000 ילדים מרדיפות נרחבות יותר תחת השלטון הנאצי ומהשמדה אפשרית במחנות הריכוז וההשמדה.
לרבים מן הילדים נודע רק עם תום המלחמה על פרטי התוכנית להעברתם לבריטניה ועל גורל משפחותיהם, שנותרו מאחור ובמקרים רבים לא שרדו את השואה.
חלק מהילדים שהגיעו בבגרותם לישראל היו ממייסדי קיבוץ לביא.
פרנק מייסלר - ארבע אנדרטות לזכר מבצע ההצלה ה"קינדר-טרנספורט".