על פי השערה מקובלת נוצרה בתקופה שלפני 100,000 שנים שכבת איגנימבריט (טוף מולחם) המכונה סן פבלו (San Pablo). השכבה מכסה שטח המוערך ב-1,500 קמ"ר, המתחיל מערבית לקורדיליירה נבדה ובצמוד לה ומשתרע כמעט עד רכס החוף הצ'יליאני (Cordillera Pelada). איגנימבריט סן פבלו נקשר להיווצרות הקלדרה של קורדיליירה נבדה.
געשיות בתקופת הקרח של יאנקיווה.
בתקופת הקרח יאנקיווה (Llanquihue – השנים האחרונות של הפליסטוקן, בערך מלפני 110,000 ועד לפני 10,000 שנים) הייתה פעילות געשית בשלושת הלועות: קורדיליירה נבדה, קורדון קאויה והר הגעש פויווה. במרבית התקופה היו הרי הגעש מכוסים בשכבת הקרח הפטגונית שהשאירה סימני חריצה קרחוניים על מחשופי לבה רבים והשפיעה על הפעילות הגעשית.
בקורדיליירה נבדה התבטאה פעילות געשית זו בקילוחי לבה דקיטית, שהתפרצו לאורך סדקים בקירות הפנימיים של הקלדרה החל מלפני 117,00 שנים. קילוחי לבה אלו מילאו חלקית את הקלדרה וזרמו צפונה מחוץ לה אל המקום בו זורם כיום נהר נילאווה (Nilahue). באמצע תקופת הקרח או לקראת סופה פלטה הקורדיליירה נבדה את קילוחי הלבה האחרונים שלה, שהיו אנדזיטים עד דקיטים בהרכבם. קורדון קאויה התפתח בתקופה זו מחרוט מגן לגראבן הכולל מערכת סדקים. תהליך זה לווה בפליטת קילוחי לבה דקיטית והיווצרות איגנימבריט.
פויווה התאפיין בהתפרצות לבה אנדזיטית-בזלתית עד דקיטית, עד שפעילותו הפכה לדו-אופנית בערך לפני 34,000 שנים. שינוי זה מאופיין בהתפרצות של ריודקיט (סלע געשי שהרכבו בין דקיט לריוליט) המעורב באנדזיט בזלתי עשיר בתחמוצת המגנזיום (MgO). הפעילות הדו-אופנית נמשכה ברציפות, למעט הפסקה קצרה לפני 30,000 שנים עד לפני 19,000 שנים כאשר פויווה החל לייצר כיפות געשיות וקילוחים בהרכבים דקיטים עד ריוליטים – מגמה שנמשכה עד לפני 12,000 שנים. בתקופה שבין לפני 15,000 שנים ל-12,000 שנים פלט פויווה גם אנדזיט בזלתי. בתקופת הקרח של יאנקיווה יצר הר הגעש פויווה את מרבית הבזלות הפרימיטיביות של האזור הגעשי הדרומי עם תחמוצת מגנזיום בריכוז של 14.32%, שהוא בשיווי משקל כימי עם נתך פרידוטיט ממעטפת כדור הארץ.
געשיות בתר-קרחונית.
בתקופת ההולוקן התפרצו רק פויווה וקורדון קאויה, ותיעודים היסטוריים קיימים רק להתפרצויות של קורדון קאויה. בתקופה שלפני 5,000–7,000 שנים היו התפרצויותיו של פויווה ריוליטיות, והן יצרו כיפות געשיות. הכיפות הגעשיות נהרסו מאוחר יותר לאחר סדרה של התפרצויות עזות, שהיוו חלק ממחזור של התפרצויות מתפוצצות. אופיין של התפרצויות אחרונות אלו היה ככל הנראה פריאטו-מגמטיות ותת פליניאניות והתרחשו לפני כ-1,100 שנים.
ההתפרצויות האחרונות.
תיעוד של התפרצויות של קורדון קאויה – המרכז הגעשי היחיד שעדיין פעיל בתקופה המודרנית – נדיר יחסית. הגורם לכך הוא מיקומו הגאוגרפי של קורדון קאויה וההיסטוריה של ההתיישבות הספרדית והצ'יליאנית בדרום צ'ילה. לאחר ניסיון שנכשל ב-1553 יסד המושל גרסיה הורטאדו דה מנדוסה (García Hurtado de Mendoza) את העיר אוסורנו ב-1558, ההתיישבות הספרדית היחידה באזור, כ-80 קילומטרים מערבית לקורדון קאויה. היישוב פונה ב-1602 בשל עימותים עם הילידים בני הווילייצ'ה (Huilliche). אין תיעוד על התפרצויות מתקופה זו. בין 1602 לאמצע המאה ה-18 לא היו יישובים ספרדיים ברדיוס של 100 קילומטרים. היישוב הקרוב ביותר היה ואלדיביה והמיסיון של נאוול ואפי (Nahuel Huapi) בסמוך לבארילוצ'ה (כיום בארגנטינה), שניהם מחוץ לטווח צפייה על הר הגעש. ב-1759 אובחנה התפרצות ברכס ההרים, אך היא מיוחסת להר הגעש מוצ'ו (Mocho). עד שלהי המאה ה-19 יושב מרבית העמק המרכזי של צ'ילה מערבית לקורדון קאויה על ידי צ'יליאנים ומהגרים מאירופה, והתפרצות הראשונה המדווחת היא מ-1893. הדיווח הבא הגיע ב-1905, אך רק הדיווח על ההתפרצות מ-8 בפברואר 1914 מתאר אירוע ודאי.
ההתפרצויות של 1922-1921, 1929 ו-1934.
ב-13 בדצמבר 1921 החלה בקורדון קאויה התפרצות תת-פליניאניות שלוותה בעמוד התפרצות בגובה 6 קילומטרים, התפוצצויות מחזוריות ורעידות אדמה. התפרצות זו נאמדה בדרגה 3 מדד ההתפרצות הגעשית (VEI) והסתיימה בפברואר 1922. בשנים 1929 ו-1934 היו בקורדון קאויה התפרצויות מתוך סדקים, שתיהן מוערכות בדרגה 2 במדד התפרצות געשית.
ההתפרצות של 1960.
ב-24 במאי 1960, 38 שעות לאחר הרעידה העיקרית של רעידת האדמה בוואלדיביה (1960) – רעידת האדמה המתועדת הגדולה ביותר בהיסטוריה – החלה בקורדון קאויה התפרצות ריודקיטית מתוך מערכת הסדקים. רעידת האדמה זעזעה את צ'ילה בין טלקה (Talca – בקו הרוחב 30° דרום) לצ'ילואה (Chiloé – בקו הרוחב 43° דרום), והייתה בעוצמה של 9.5 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט. מכיוון שהר הגעש שוכן בין שני עמקים מאוכלסים בדלילות שהיו אז מבודדים, חזו בהתפרצות רק מעט עדי ראייה והיא זכתה לתשומת לב מעטה מצד התקשורת המקומית, שהתרכזה בנזקים העצומים ובאבדות בנפש שגרמה רעידת האדמה. ההתפרצות התרחשה לאורך מערכת סדקים שאורכה 5 קילומטרים וכיוונה צפון מערב-מערב (135°) ופעלו בה 21 לועות שונים. הלועות פלטו כ-0.25 קילומטר מעוקב בצורת קילוחי לבה וטפרה.
ההתפרצות החלה כהתפרצות תת-פליניאניות שיצרה עמוד התפרצות שהכיל גזים, טפרה ואפר געשי בגובה 8 קילומטרים. בשתי קצות מערכת הסדקים פעלו שני לועות עיקריים: לוע גריס (Gris) ולוע אל אסופראל (El Azufral). לועות געשיים של קורדון קאויה שלא התפרצו פלטו קיטור גלוי לעין. לאחר שלב ההתפוצצות שינתה ההתפרצות את אופייה לשלב יותר אפוזי, המאופיין בפליטה של גושים ריודקיטיים וקילוחים של לבת טרשים (אָאָ) לאורך מערכת הסדקים שכיוונה צפון מערב-מערב (135°). בשלב השלישי התפרצו לועות לאורך מערכת סדקים קצרה שכיוונה 165° שחצתה את מערכת הסדקים הראשית באלכסון, ופלטו לבה ריודקטית. השלב השלישי הסתיים באורח זמני כאשר הלבה הצמיגה סתמה את הלועות, אך נמשך זמן קצר אחר כך בפעילות מתפוצצת שהייתה מוגבלת ללועות גריס ואל אסופראל. ההתפרצות הסתיימה ב-22 ביולי.
פעילות בתקופה 2011-1960.
לאחר ההתפרצות של 1960 נשאר קורדון קאויה שקט באופן יחסי בהשוואה למחצית הראשונה של המאה ה-20. ב-2 במרץ 1972 היה דיווח על התפרצות מערבית לבארילוצ'ה בארגנטינה. משרד החרום הצ'יליאני (ONEMI – Oficina Nacional de Emergencia del Ministerio del Interior) ארגן סיור אווירי מעל לאזור שבו השתתפו שני וולקנולוגים. לא נמצאו הוכחות לפעילות געשית בחשודים העיקריים: פויווה, קורדון קאויה וקארן לוס ונדוס (Carrán-Los Venados). מעדויות של תושבים מקומיים מסיקים כי סביב 1990 נוצר חרוט פומיס קטן. רשת של סייסמוגרפים שהונחה באופן זמני רשמה ב-1994 רעידות בעוצמה IV ו-V בסולם מרקאלי מצפון לחרוט של פויווה. מידע זה אילץ את ONEMI להפעיל את ועדת הפעולה לשעת חרום, אך הפעילות שככה זמן קצר אחר כך. בין ה-4 במאי 2011 ל-17 בו אותרו על ידי מצפה הרי הגעש של האנדים הדרומיים (OVDAS - Observatorio Volcanológico de los Andes del Sur), ארגון שתפקידו לפקח על הרי הגעש של דרום צ'ילה, רעידות קלות שיוחסו לתנועת נוזלים. הפעילות הסייסמית התרכזה סביב הקלדרה של הקורדיליירה נבדה והאזור המערבי של קורדון קאויה. עקב כך הכריז השירות הגאולוגי והמינרלוגי הלאומי (SERNAGEOMIN – Servicio Nacional de Geología y Minería) של צ'ילה מצב חירום צהוב.
ההתפרצות של 2011.
ההר התפרץ ב-3 ביוני 2011 בשעה 17:30 זמן מקומי. ב-4 ביוני הגיע עמוד ההתפרצות לגובה של עשרה קילומטרים ולרוחב של 5 קילומטרים. השלטונות פינו מהאזור 3,500 תושבים. ענן האפר התפזר למרחק רב, וב-4 ביוני הגיע לבארילוצ'ה, כ-100 קילומטרים מההר – שם התכסו המבנים והרחובות בשכבה עבה של אפר. השלטונות הארגנטיניים סגרו את שדה התעופה, וב-16:30 אחר כך סגרו את שדה התעופה הבינלאומי בנאוקן (Aeropuerto Internacional de Neuquén - Presidente Perón). ב-7 ביוני הגיע ענן אפר עד מחוז בואנוס איירס.
אף על פי שבתחילה דווח כי מקור ההתפרצות הוא הר הגעש פויווה, לא ברור אם מקורו אכן בהר געש זה שמעולם לא התפרץ בתקופה המודרנית, או שמא מקורו בקורדון קאויה.
פעילות ומחקר גאותרמיים.
אזור פויווה-קורדון קאויה הוא אחד האתרים העיקריים בצ'ילה שבהם נבחן השימוש באנרגיה גאותרמית. הפעילות הגאותרמית מתבטאת על פני השטח בתופעות דוגמת מעיינות חמים, סולפטרות ופומרולות. המערכת הגאותרמית בקורדון קאויה מורכבת ממערכת קיטור המחממת אקוויפר. הטמפרטורות של מערכת הקיטור נעות בין 260°C ל-340°C, ושל האקוויפר בין 150°C ל-180°C. החלקים העליונים ביותר של המערכת הגאותרמית בגבהים שבין 1,500 ל-2,000 מטרים מאופיינים על ידי פומורלות ומעיינות סולפטיים חומציים.
מלון עולמי לעברית מדוברת
ח'ליל רבאח
ח'ליל רבאח (בערבית: خليل رباح; נולד ב-1961 בירושלים) הוא אמן רב-תחומי פלסטיני.
בוגר תואר ראשון באדריכלות ואמנות יפה באוניברסיטת טקסס, ארצות הברית (1991). הציג תערוכות יחד ובתערוכות קבוצתיות במגוון של במות, בהן בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, בביאנלה של ונציה, בביאנלה של קוואנגג'ו ובביאנלה של איסטנבול.
בנובמבר 1996 הציג במוזיאון ישראל בירושלים את יצירה בצורת קיר בלבן ואפור בכותנה וצמר פלדה, ובכך היה לאמן הפלסטיני הראשון שמציג עבודה במוזיאון ישראל.
שימש כמנהל של ביאנלת ריוואק (رواق) השנייה לאמנות, ארכיטקטורה ועיצוב בשנת 2007. הוא מהמייסדים של עמותת אל מא'מאל לקידום האמנות המודרנית בחברה הפלסטינית ושל עמותת ArtSchool Palestine הפועלת לקידום אמנות פלסטינית בלונדון.