אחד האפיונים הבולטים בכתיבתה היא הגישה הפמיניסטית של הסופרת ביצירתה, וחלק מהמבקרים העמידו אותה בשורה אחת עם וירג'יניה וולף.
בשנות השמונים של המאה הקודמת פרסמה כהנא-כרמון חמש מסות בתחום ספרות הנשים העברית, שבהן היא מוחה נגד קיפוחן של הנשים בעולם היצירה הספרותית. הסופרת תלתה את האשם בהשתלטותו של המודל הגברי, שגרם לחוויה הנשית להיתפס כצדדית ושולית.
לילי רתוק מגדירה את עמליה כהנא-כרמון כאחת הסופרות המרכזיות בסיפורת הישראלית, כשהנושאים החשובים ביצירתה הם יחסי הסופר והעולם, מטרת הכתיבה ותהליכי היצירה.
פעילות ספרותית ואקדמית.
הייתה אורחת הכבוד בשבוע הספר היהודי בלונדון.
הוזמנה להרצות ב:
The University of London, School of Oriental and African studies; Oxford Center for Postgraduate Hebrew Studies; Cambridge University, Hebrew Literature Circle; Berkeley:U.C.L.A: Yale; Cornell: University of Penn., Philadelphia; University of Michigan, Ann Arbor; Hebrew Union College, Cincinnati; Yeshiva University,New York; Stonybrook,long Island
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
על כתביה:
הגניוס היהודי האשכנזי
תופי קונגה
תופי קונגה או קונגוס הם תופי ידיים גדולים פתוחים בתחתיתם בקוטר של בין 25 ל-35 סנטימטר וגובה של בערך מטר. גוף התוף עשוי עץ או פיברגלס, עליו מתוח עור עגל מעובד, או לעיתים פלסטיק דמוי עור.
מקור הקונגאס כנראה בתופים אפריקאיים, והם נפוצים במוזיקה לטינית. כיום, הם זוכים לפופולריות רבה ומשמשים בתפקידים מגוונים גם בז'אנרים מוזיקליים שונים כג'אז, רוק ופופ.
בקובה מכונים הקונגאס "טומבדורס" והם מופיעים בשני גדלים, "macho" (זכר) ו-"hembra" (נקבה). כאשר משתמשים ביותר מזוג תופים משתמשים בדרך כלל ב"מאצ'ו" אחד ומספר "המברס" המכוונות לגבהים שונים.
חמש דרכי הפקת צליל עומדות בבסיס התיפוף בקונגאס:
אנקדוטות.
בקובה, נגני הקונגה (שמנגנים מקצב הקרוי רומבה, ולכן קרויים "רומברוס") מסתובבים לבושי כובע קסקט לבן הקרוי בפיהם "בולשביקה" (על שם הבולשביקים).
רומברוס לרוב מנגנים רומבה על שלושה תופי קונגאס שונים, כאשר לכל תוף תפקיד שונה (קצב בסיס, אלתור, ואלתור על האלתור). האלתורים הם מורכבים ומרשימים, ולכן חובשי "בולשביקה" זוכים לכבוד רב, במיוחד לאור יכולתם להרשים תיירים כך שאלו יקנו משקאות לסביבתם הקרובה.
מאדאם דו בארי
מאדאם דו בארי (; 19 באוגוסט 1743 - 8 בדצמבר 1793) הייתה קורטזנה שהפכה לפילגשו של לואי החמישה-עשר מלך צרפת והוצאה להורג במהפכה הצרפתית.
היסטוריה.
מארי ז'אן בקו נולדה בווקולר, לורן, צרפת כבת מחוץ לנישואין של אן בקו (Anne Bécu). אמה, אן, לא הייתה נשואה, ואביה היה ככל הנראה הנזיר הקתולי ז'אן-בטיסט גורמאן (Jean Baptiste Gormand). את לימודיה של מארי במנזר מימן אחד מהמאהבים של אמה.
בגיל 15 עברה מארי לפריז, שינתה את שמה לז'אן רנקון (Jeanne Rancon) ועבדה כשולייה בחנות. בשל יופייה הרב, התאהב בה ז'אן דו בארי (Jean du Barry) בשנת 1763, הפך אותה לפילגשו והציג אותה בחברה הגבוהה הפריזאית.
חייה בחצר המלוכה.
מאדאם דו בארי יצרה קשרים רומנטיים עם אנשים עשירים (ובהם הדוכס לואי פרנסואה ארמאנד דו פלסי (Louis François Armand du Plessis), הדוכס רישליה) וכך שיפרה את מצבה החברתי. בשנת 1768 פגשה לראשונה את מלך צרפת, לואי ה-15 ובשנת 1769 הפכה לפילגשו של המלך, אשר פילגשו הקודמת מאדאם דה פומפדור נפטרה מספר שנים קודם לכן. על מנת שתוכל להיחשב כפילגש מלכותית היה עליה לקבל קודם לכן תואר אצולה. לואי ה-15, אשר רצה אותה כפילגשו, דאג להפכה לבעלת תואר אצולה באמצעות הוראה לאחיו של הדוכס דו בארי, הרוזן גיום דו בארי (Guillaume du Barry) לשאת אותה לאישה. מאדאם דו בארי הוצגה רשמית כפילגש מלכותית בפני חצר המלוכה ב-2 באפריל 1769.
בשונה ממאדאם דה פומפדור, השפעתה על החלטות המלך בעניין יחסי החוץ של צרפת וכלכלת צרפת הייתה מועטה, אולם היא הייתה בין אלה שלחצו על המלך והביאו למפלתו של אטיין פרנסואה, דוכס שואסו, וכן בשל השפעתה השקיע המלך כספים רבים בתמיכה באמנים רבים. יחסיה של מאדאם דו בארי עם מארי אנטואנט, אשת יורש העצר, היו עוינים, בשל דעותיה של מארי אנטואנט על מוצאה הנחות של דו בארי, ובשל דעותיה של דו בארי וניסיונותיה להשפיע על המלך בעניין יחסי החוץ של צרפת עם אוסטריה (מולדתה של אנטואנט).
זמן קצר לפני מותו של המלך, במאי 1774, גורשה מאדאם דו בארי מחצר המלוכה, ונשלחה למנזר פונט-או-דאם (Pont-aux-Dames), מאחר שהמלך היה סבור שנוכחותה בקרבת מיטת חוליו תמנע ממנו לקבל מחילה על חטאיו.
בשנת 1792 נסעה מספר פעמים לצרפת. מאדאם דו בארי הוצאה להורג בגיליוטינה בכיכר המהפכה לאחר שהורשעה במשפט בטענה כי סייעה לאנשי אצולה צרפתים להימלט מהצדק של המהפכה הצרפתית.
מילותיה האחרונות היו: "רק עוד רגע אחד, אדוני התליין, רגע קטן אחד".
מקסים וייגאן
מקסים וייגאן (בצרפתית: Maxime Weygand; 21 בינואר 1867 – 28 בינואר 1965) היה מצביא צרפתי. היה שלישו של המרשל פרדיננד פוש במלחמת העולם הראשונה, לחם לצידו של יוזף פילסודסקי במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, ועמד בראש הצבא הצרפתי לתקופה קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מוצא ונעורים.
וייגאן נולד בעיר בריסל בבלגיה. יש האומרים כי הוא היה בנה הבלתי חוקי של הקיסרית קרלוטה ממקסיקו, אשתו של מקסימיליאן הראשון, ההרפתקן מבית הבסבורג אשר התיימר להקים במקסיקו אימפריה בחסות צרפת, במאה ה-19. וייגאן היה מודע לשמועות אלו, אך לא הכחיש אותן ולא אישר אותן. הוא התחנך במרסיי אצל משפחה יהודית בשם כהן דה ליאון. בזיכרונותיו הוא מקדיש מעט מאוד מקום לנעוריו, אך מציין כי בזמן היותו תלמיד הוחדרה בו בחוזקה האמונה הקתולית. זיכרונותיו מתחילים מקבלתו לאקדמיה הצבאית סן-סיר בפריז, כאילו רצה למחוק את הקשר שלו אל המשפחה היהודית.
לבית הספר הצבאי התקבל תחת השם "מקסים דה נימאל" כצוער חוץ, בלגי. הוא סיים בהצלחה את חוק לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1887, והוצב בגדוד פרשים. אז אומץ באופן רשמי על ידי מנהל החשבונות של משפחת כהן דה ליאון, מר וייגאן, ממנו קיבל את שמו. בשלב זה אף הפך לאזרח צרפתי.
וייגאן במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש וייגאן כקצין מטה. עם פרוץ המלחמה בילה מספר ימים בגדוד קרבי, אך לאחר מכן הוצב כשלישו של הגנרל פרדיננד פוש. ההיסטוריון תאודור דרייפר, בספרו "מלחמת ששת השבועות" כותב כי "וייגאן היה צלו של פוש. פוש נתן את הפקודות, לעיתים מעורפלות וסותרות. וייגאן תרגם אותן להוראות ברורות ונחושות. [...] אין לדעת לאן היה מגיע פוש ללא וייגאן, ולהפך. אין לדעת לאן היה מגיע וייגאן ללא הרצון הנחוש והכוח המניע של פוש, אשר לא הצטיין כוויגאן בכתיבת מזכרים, אך מעולם לא הכיר בתבוסה, אפילו כשזו ניבטה בפרצופו".
הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל) בשנת 1916 ומיור גנרל ב-1918. הוא שירת ב"מועצת המלחמה" החל מ-1917. כאשר מונה פוש למפקד עליון של כוחות מדינות ההסכמה במהלך הדיונים על שביתת הנשק, עמד וייגאן לצידו, והיה זה וייגאן אשר קרא בקול את תנאי שביתת הנשק המוצעים לגרמניה במעמד הכניעה ביער קומפיין, בקרון הרכבת המפורסם. לימים ידע היטלר לחזור על מעמד זה במדויק, כאשר הפעם יהיו אלו הגרמנים אשר יכתיבו לצרפתים כניעה משפילה.
בין מלחמות העולם.
וייגאן בפולין.
לאחר המלחמה המשיכה הקריירה של וייגאן לשגשג, על אף פרישתו של פוש. וייגאן נשלח כיועץ לפולין בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 וניסה לסייע ליוזף פילסודסקי בידע צבאי, בלוגיסטיקה ובטקטיקה. הוא היה בראש המשלחת לצד הבריטי אדריאן קרטון דה ויארט. כאשר הגיעה המשלחת היה כבר הקרב המכריע, בו הוכו הרוסים בפאתי ורשה בעיצומו. עם זאת נפוץ המיתוס כאילו הייתה זו הגעתו של וייגאן ברגע האחרון הגורם המכריע לניצחון, שכונה "הנס על הויסלה".
וייגאן ציפה לקבל את הפיקוד על הצבא הפולני, אך קבלת הפנים שציפתה לו הייתה מאכזבת. ב-24 ביולי נפגש לראשונה עם פילסודסקי, ונשאל "כמה דיוויזיות אתה מביא עמך?" השאלה נותרה ללא מענה. הוא הוצב כיועץ לרמטכ"ל הפולני רוזבאדובסקי, אך שיתוף הפעולה ביניהם לא היה קולח. הוא הוקף בידי קצינים פולנים אשר ראו בו מתערב מבחוץ, ואשר התעקשו לדבר עמו בשפה הפולנית, אותה לא הבין. כל הצעותיו לארגון הגנתה של פולין נדחו. הצעותיו ליצור קו הגנה רציף על נהר הבוג המערבי ולאחר מכן על הויסלה נדחו, כאשר התוכנית שנתקבלה הייתה תוכניתו הנועזת של פילסודסקי שכללה משיכה של האויב לתוככי השטח הפולני מעבר לוויסלה, וכיתורו באמצעות תנועת מלקחיים של צבאות שהוסתרו בעורף. תרומתו הניכרת הייתה בהתעקשות על שיטה של פקודות כתובות ורישום פרוטוקולים, שהחליפה את שיטת התשדורות בעל פה שהייתה נהוגה בצבא הפולני לפני בואו. הוא סייע לגנרל ולדיסלב שיקורסקי, אשר היה בראש אחד הכוחות המסתערים במתקפת הנגד בקרב על ורשה, אך תרומתו הייתה שולית. וייגאן היה רגיל לתת פקודות, ואילו הוא נמצא במקום בו לא הייתה מסורת של ציות. כבוגר מלחמת העולם הראשונה הייתה חשיבתו של וייגאן הגנתית, ואילו הצבא הפולני במלחמה זו היה נתון ברעיונות של הסתערות והתקפה. לאחר הניצחון בקרב נפגע מיחסו של פילסודסקי, והחליט לעזוב את פולין. ב-25 באוגוסט ניתן לו אות הכבוד הפולני הגבוה "וירטוטי מיליטרי" ועם שובו לפריז, שלושה ימים לאחר מכן קיבל קבלת פנים של גיבור לאומי, וזכה לאות לגיון הכבוד. במשך שנים לאחר מכן נפוצה הידיעה הכוזבת כאילו היה זה וייגאן אשר ניצח בקרב על ורשה.
וייגאן בעת השלום.