יציאה מהארון (במקור מאנגלית: Coming out of the closet; ובקיצור: Coming out) הוא ביטוי המתייחס לאנשים מהקהילה הגאה החושפים את זהותם המינית או המגדרית בפני אנשים אחרים. מכיוון שמדובר בנושא פרטי, יציאה מהארון מתוארת לרוב כתהליך פסיכולוגי או כמסע – היות שבתהליך משולבים אלמנטים של קבלת החלטות ולקיחת סיכונים; ביטוי אישי; תחושות טקס מעבר; זהות אישית; מעבר מדיכוי לאמנציפציה; ומבושה ותחושות סטיגמה לגאווה אישית. תהליך היציאה מהארון הוא תהליך מורכב של השלמה וקבלה עצמית, כמו גם יצירת הזדהות קהילתית קולקטיבית.
במובן הרחב יותר, מתייחס ביטוי זה לנכונות של אנשים לחשוף חלקים מסוימים בזהותם שבעבר היה פחות מקובל לדבר עליהם ולהודות בקיומם, דוגמת השתייכות דתית ופולחנית. הביטוי "יציאה מהארון" הוליד ביטויים דומים לתיאור תופעות באותו התחום: אדם ש־"נמצא בארון" מכונה ארוניסט, ו־"הוצאה של אדם מהארון" מכונה אאוטינג. הארון משמש כמטפורה למקום מסתור אפל, בו נאלצים "הארוניסטים" לשהות (ברוב המוחלט של המקרים) מחוסר ברירה, מבושה או מחשש מפני תגובת הסביבה. בעוד הביטוי "יציאה מהארון" מתייחס לחשיפה מרצון של האדם (שמחליט "לצאת מהארון"); הביטוי "אאוטינג" (מאנגלית: Outing) או "הוצאה מהארון" מתייחס לחשיפתו בניגוד לרצונו, על ידי אדם אחר.
היסטוריה.
בשנת 1869, כמאה שנים לפני מהומות סטונוול, הציע קרל היינריך אולריכס, הוגה דעות ולוחם זכויות אדם גרמני, את רעיון החשיפה העצמית כאמצעי לאמנציפציה. בטוענו כי חוסר הנראות הוא אחד המכשולים הגדולים של הומואים ולסביות בשינוי דעת הקהל, דחק היינריך אולריכס בהומואים ובלסביות לחשוף בפומבי את נטייתם המינית.
איוואן בלוך (Iwan Bloch), רופא יהודי-גרמני נודע, קרא בשנת 1906 להומוסקסואלים מבוגרים לחשוף את נטיותיהם המיניות בפני משפחותיהם ומכריהם. את קריאתו פרסם בספר "חיי המין של תקופתנו והקשר לחברה המודרנית" .
כמה שנים לאחר מכן חזר מגנוס הירשפלד לעסוק שוב בנושא ההומוסקסואליות, בספרו משנת 1914 "הומוסקסואליות בנשים וגברים". בספרו דן הירשפלד בפוטנציאל החוקי והחברתי שיהיה ליציאה המונית מהארון של אלפי גברים ונשים אשר יחשפו את נטיותיהם המיניות בפני המשטרה מתוך מטרה להשפיע על שינוי החקיקה ודעת הקהל.
היציאה מהארון הבולטת ביותר בארצות הברית הייתה זו של המשורר רוברט דאנקן. בשנת 1944 הוא פרסם תחת שמו האמיתי מאמר במגזין האנרכיסטי "Politics", ובו טען כי הומואים ולסביות הם מיעוט חברתי אשר סובל מדיכוי קשה.
החשאיות המוחלטת של אגודת מאטאשין, הקבוצה המבוססת הראשונה של הומוסקסואלים בארצות הברית אשר הוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1950, התפוגגה בשנת 1953 ופעילותה הפכה פומבית לאחר שהאקטיביסט הול קול החל לעמוד בראשה בסן פרנסיסקו - שינוי שעודד רבים לצאת מהארון.
בשנת 1957 פוטר פרנק קמני ממשרתו בוושינגטון די. סי. כאסטרונום בצבא ארצות הברית מכיוון שהיה הומוסקסואל. הפיטורים דחפו אותו "להוביל מאבק ענקים נגד המוסדות האמריקאיים, ולעמוד בראש החנית של מאבקים כוחניים של התנועה למען זכויות הומוסקסואלים בתחילת שנות ה-60 בארצות הברית". את מאבקיו ברשויות הוביל קמני במקביל לשכנוע הציבורי כי "אנו חייבים להחדיר בקהילת ההומוסקסואלים תחושת שווי-ערך להומו האינדיבידואל. את זה נוכל להשיג רק דרך הפגנות ציבוריות אשר יובילו אותן בפתיחות ההומואים בעצמם".
בשנת 1961 פרסם הפרופסור לסוציולוגיה וקרימינולוגיה והסופר אדוארד סאגרין תחת שם העט דונלד וובסטר קורי (Donald Webster Cory) את הספר הנחשב לציון דרך בחקר הנושא: "The Homosexual in America", אשר התיאורים הכנים והאישיים שתוארו בו היוו תמריץ משמעותי בהתפתחות המודעות-העצמית של הקהילה הגאה, ובהמשך להתפתחות תנועת ההומופיל. בספר כתב:
בשנת 1978 נדונה בקליפורניה יוזמת בריגס, שמטרתה הייתה הייתה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה.
זה היה הניסיון הראשון מסוגו להגביל זכויות הומואים ולסביות בארצות הברית. הפעילים החברתיים קרייג גוון, ביל קראוזה, הארווי מילק, האנק וילסון וטום אימאנו פעלו על מנת להביא לביטול היוזמה. הם תמכו בסלוגן "!Come out! Come out! Wherever you are" (בתרגום חופשי: "צאו! צאו! איפה שתהיו!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון. במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6", עברו פעילים חברתיים הומואים ולסביות מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי שיוזמה זו עלולה לגרום.
במצעדי הגאווה בקיץ 1978 בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו, השתתפו מאות אלפי אנשים. המארגנים ביקשו מהמשתתפים לשאת שלטים ובהם עיירות המוצא שלהם, ולהציגן למצלמות, כדי להראות כמה רחוק אנשים נדדו כדי להגיע למחוז קסטרו שהיה "מקום מפלט" לאנשי הקהילה הגאה. הארווי מילק נשא במצעד את אחד הנאומים המפורסמים ביותר שלו:
הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינים למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם. רבים יזמו נאומים במרכזים חברתיים והכנסיות אליהן הם משתייכים ופנו בכתב לעורכי העיתונים המקומיים. מטרת הקמפיין הייתה להראות לציבור כי הומואים ולסביות הם חלק אינטגרלי מהחברה, וכי באוכלוסייה זו נכללים גם מכרים שלהם שעלולים להיפגע מהיוזמה.
בצבא ארצות הברית, חוק הממשל הפדרלי של ארצות הברית Pub.L. 103-160 (10 U.S.C. § 654), שנודע בכינויו העממי "אל תשאל, אל תספר" (באנגלית: "Don’t ask, don’t tell") ושהיה תקף בין 1993 לשנת 2011, אסר שירות צבאי של הומוסקסואלים ולסביות רק אם יצאו מהארון "על ידי הצהרה שחייל הוא הומוסקסואל או ביסקסואל". החוק אסר לשאול חיילים לגבי נטייתם המינית.
מניעים ומשמעויות.
במקביל לעדויות המחקריות המציינות כי להומואים, לסביות וביסקסואלים שיצאו מהארון יש רווחה נפשית גבוהה יותר, דימוי עצמי גבוה יותר ובריאות נפשית רבה יותר, ישנם מחקרים המצביעים על כך שיציאה מהארון בפני ההורים ובני המשפחה היא המשימה הקשה ביותר הטומנת בחובה סיכונים וסכנות בריאותיות ורגשיות - בעיקר לבני נוער.
ממחקר שערך ד"ר גיא שילה, רכז מחקר בארגון הנוער הגאה ומחבר הספר 'החיים בוורוד', במסגרת עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב, עולה כי גיל היציאה מהארון הממוצע של להט"בים צעירים בישראל נמצא במגמת ירידה: בתוך עשור, מסוף שנות ה-90, ירד הגיל הממוצע מ-22 ל-16 וחצי. תרומה נכבדה ליכולת לצאת מהארון תרם האינטרנט, המאפשר לערוך שיחות, בעיקר אנונימיות, במגוון נושאים ועקב כך, לתת לאנשים תחושה שהם "לא לבד". גם העובדה שרבים מ"היוצאים מהארון" (במובן הרחב של הביטוי), הם אנשים מפורסמים ובעלי תדמית של "מצליחנים", כמו גם "הוצאה מהארון" שעושים לדמויות מהעבר, יכולה לעזור לאנשים רבים להתמודד יותר טוב עם בעיותיהם ולבטיהם ואולי אף להתגבר עליהן, תוך גיבוש תחושת גאווה והשלמה.
במדינות בהן הומוסקסואליות נחשבת לעבירה פלילית, להט"בים עלולים לסבול מהשלכות חוקיות בעקבות יציאה מהארון וחשיפת נטייתם המינית בפומבי. על כן, ישנן מדינות בהן יציאה מהארון מהווה למעשה הפללה עצמית.
גיבוש זהות ויציאה מהארון אצל בני נוער.
גיל ההתבגרות מאופיין בעוררות מינית, פנטזיות ומשיכה לשני המינים אצל חלק מהמתבגרים, ולעיתים עד סוף גיל ההתבגרות קשה לדעת בביטחון מהי הנטייה המינית. תקופת ההתבגרות של הומוסקסואלים ולסביות עלולה להיות תקופה המאופיינת בבלבול ובכאב רב. עם ההתנסויות ההומוסקסואליות הראשונות – המחשבות, הרגשות, הפנטזיות, או המגע המיני – חשים מתבגרים רבים, הומוסקסואליים או לסביות, שמשהו "לא נורמלי" קורה להם. רבים פוחדים לחשוף את נטייתם ההומוסקסואלית ומעדיפים להימנע מפעילויות חברתיות, כדי לא לחלוק את רגשותיהם עם חבריהם.
בגיל ההתבגרות, מתחזק הדחף "להיות כמו כולם", ולכן צעירים הומוסקסואלים ולסביות רבים ינסו לקשור מערכות יחסים עם בני המין האחר. מעט מן הצעירים הללו מוצאים להם מסגרת התייחסות שעם חבריה הם יכולים לחלוק את חוויותיהם וקשייהם. מחקרים שנעשו בארצות הברית מצאו ששיעור ההתאבדות בקרב בני נוער הומוסקסואלי גבוה בצורה משמעותית מזה של בני נוער שאינם הומוסקסואלים.
יציאה מהארון בפני ההורים מעלה בפני בני הנוער דילמות עמוקות: מחד גיסא, קיים הרצון לשתף את ההורים בחלק חשוב זה של חייהם כך שלא יצטרכו לחיות בשקר; מאידך גיסא, קיים הפחד המתמיד שההורים לא יקבלו את נטייתם המינית ויגיבו באופן קשה. ההתלבטות בשאלה זו כרוכה בהערכת המחיר שהצעיר או הצעירה עלולים לשלם בעקבות הגילוי. חשוב להדגיש כי כל מקרה הוא ייחודי. הנער ההומוסקסואל או הנערה הלסבית צריכים לשקול ולהעריך את היתרונות והחסרונות היכולים להתלוות לחשיפה, עוד לפני החשיפה להורים או לכל אדם אחר. ייתכן בהחלט, במקרים מסוימים, שחשיפת הנטייה ההומוסקסואלית תתבע מחיר כבד מדי שעלול להקשות על ההתמודדות, כגון המשפחה המביעה התנגדות ודחייה, הרחקת הצעיר או הצעירה מן הבית או הקהילה וכדומה.
מכון וינגייט
מכון וינגייט, המכון הלאומי למצוינות בספורט של מדינת ישראל, הקרוי על שם אורד צ'ארלס וינגייט, פתח את שעריו בשנת 1957 וחרת על דגלו "להוביל בעולם בידע, בתשתיות ובאימון לאיתור ולטיפוח ספורטאי עלית בראייה לאומית".
המכון נמצא בגבולה הדרום-מערבי של נתניה ובשטח שיפוטה אך לא קיימת דרך רגלית מסודרת או שביל אופניים המחברים בין העיר למכון, כשהכניסה אליו קיימת מכביש החוף בלבד, ומפרידים ביניהם נחל פולג ושביל ישראל - ללא מעבר גישה כלשהו.