ב-6 בספטמבר 1657 התדרדרה בריאותו של שאה ג'האן כך שכבר לא היה יכול לתפקד כשליט, והתחיל סכסוך ירושה בין ארבעת בניו, שכל אחד מהם נשא משרה חשובה בממלכה. ארבעת הבנים שנותרו בחיים באותה תקופה, לפי סדר הולדתם, היו: דארא שיקוא שהיה המושל של להור ופנג'אב, שוג'אע שהיה מושל בנגל, אורנגזב שהיה מושל הדקאן, ומוראד בח'ש שהיה שליט גוג'ראט.
הבן הבכור, דארא שיקוא, שהיה מפקד הצבא בפועל, ראש מנהל החצר והבן המועדף על ידי שאה ג'האן, לקח על עצמו את תפקיד העוצר (ממלא מקום המלך), לא הייתה מסורת מוגולית של זכות אוטומטית של הבן הבכור לרשת את אביו ולכן שאר האחים לא קיבלו את מרותו וכל אחד מהם תבע לעצמו את הבכורה. המאבק העיקרי היה אי נכונותו של אורנגזב לאפשר לאחיו הבכור לרשת את הכס. דארא שיקוא, שעמד בראש צבא של קרוב ל-100,000 חיילים (כולל פרשים) וזכה לתמיכת האב, הובס על ידי אורנגזב בקרב סמוגר ב-30 במאי 1658. דארא שיקוא נמלט, ובסיועם של בני ברית צייד צבא חדש אולם הובס ב-14 באפריל 1659 בקרב דאורי בסמוך לאג'מר. לאחר התבוסה נמלטו דארא ובנו סִפִּהְר (Sipihr Shikōh) לסינד, וב-10 ביוני 1659 הוסגרו לידיו של אורנגזב והוצאו להורג בדלהי.
במקביל, הבן השני, שוג'אע, הכתיר את עצמו בנובמבר 1658 כמלך וצעד בראש צבא מבנגל לכיוון אגרה. מפלתו הראשונה של שוג'אע הייתה ב-24 בינואר 1658 בסמוך לווראנסי בקרב בהדורפור נגד צבא בפיקוד של סולימאן שיקוא, בנו של האח הבכור. שוג'אע נסוג צפונה, שיקם את צבאו ויצא שנית דרומה.
אורנגזב ארגן צבא מאומן ופגש את צבאו של שוג'אע מחוץ לאגרה בקרב חג'ווה שם הביס אותו באופן מוחץ ב-5 בינואר 1659. שוג'אע נמלט לבנגל ועד אפריל 1660 עוד ניסה לכבוש את השלטון. לבסוף נמלט לארקן בבורמה, שם זכה למקלט למספר חודשים אולם אחר כך הוצא להורג יחד עם בניו.
האח הצעיר מוראד בח'ש, הצהיר על עצמאות ושלח את צבאו נגד עיר הבירה באגרה כדי לקבל את כס המלכות. הוא סייע לאורנגזב במלחמתו נגד דארא וחייליו נטלו חלק משמעותי בניצחון בקרב בהדורפור. ב-7 ביולי 1658, כאשר היה עם אורנגזב, מוראד בח'ש סומם, נאסר והוצא להורג ב-14 בדצמבר 1661.
אף על פי ששאה ג'האן החלים לחלוטין ממחלתו, אורנגזב הצהיר על חוסר יכולת אביו למלוך, הכריז על עצמו ב-8 ביוני 1658 כמלך וכלא את שאה ג'האן במצודת אגרה. ג'האן ארא בגום בתו הבכורה של שאה ג'האן טיפלה בו במשך 8 שנים עד שבשנת 1666, לאחר שחלה בדיזנטריה, נפטר שאה ג'האן במיטתו במצודה.
תקופת שלטונו.
במהלך חמישים שנות שלטונו התרחבה האימפריה לגבולותיה הפיזיים המקסימליים אך גם חוותה את הסימפטומים הברורים של דעיכתה. הבירוקרטיה גדלה לאין שיעור ופשטה בה השחיתות, וגם הצבא הענק השתרך בטקטיקות ובכלי נשק ישנים. אורנגזב לא היה הצליח להחזיר את האימפריה לגדולתה. הוא אומנם הטיל מורא, אך לא הייתה לו הכריזמה הדרושה כדי למשוך קצינים מעולים, והוא נדחף להרחיב את שלטון המוגולים על דרום אסיה ולהעלות את כוחה של האורתודוקסיה האסלאמית על ידי גישה ראקציונרית לאותם מוסלמים שנחשדו בכך שהם מתפשרים על אמונתם.
אורנגזב היה מעורב במספר מלחמות חסות – נגד הפתאנים באפגניסטן, הסולטאנים של ביג'פור וגולקונדה בדקאן, המרתים במהאראשטרה והאהומים באסאם. מרידות איכרים ומרידות של שליטים מקומיים הפכו לדבר שבשגרה, כמו גם נטייתם של שליטים מקומיים לחזק את שליטתם על חשבון האימפריה הנחלשת.
הקשר המתהדק של ממשלתו עם האסלאם תקע טריז בין השליט ונתיניו ההינדואים. אורנגזב אסר בניית מקדשים חדשים, הרס כמה מהקיימים והקים במקומם מסגדים, והטיל מחדש את הג'יזיה שביטל סבו. כיוון שהיה פוריטני באופיו, הוא אסר השמעת מוזיקה בארמון, אסר על קיום טקסים, ורדף את הסיקים בפנג'אב והוציא להורג את הצופי סרמד קשאני בעוון כפירה, התנכל לקהילת הבני ישראל (הודו) עד שבשנת 1674 קיסר האימפריה המראטהית שיוואג'י, קיסר הודו, שלח לו מכתב חריף וביקש שיפסיק לרדוף את היהודים. צעדים אלו גרמו לניכור כה רב עד שכבר לפני מותו החלו מאבקי כוח ברורים.
מ-1679 איבד אורנגזב שטחים שהיו בשליטתו, בעיקר לטובת המרתים.
משפחתו.
ב-1637 נישא לנסיכה הספווית דלרס באנו בגום. אשתו השנייה הייתה נוואב ביי והשלישית אורנגאבאדי מהאל. בנוסף להן היו לו מספר פילגשים.
מורשתו.
אורנגזב מת בגיל 88. עם מותו התפוררה הממלכה המוגולית. המלך המוגולי האחרון היה בהאדור שאה השני, ששלט עד 1857, כאשר הבריטים שהגיעו לאזור הדיחו אותו.
אורנגזיב
אורנגזייב
אטוליה
אֵטוֹליָה (ביוונית: Αιτωλία; ביוונית עתיקה נהגה אַייטוליה) הוא חבל ארץ הררי ביוון, בחופו הצפוני של מפרץ קורינתוס, ומהווה את חלקו המזרחי של המחוז המודרני אטוליה-אקארנאניה.
הנהר אכלוס מפריד את אטוליה מאקארנאניה במערב; בצפון החבל גובל באפירוס ובתסאליה; במזרח הוא גובל במחוז מערב לוקריס; ובדרום שוכנת הכניסה למפרץ קורינתוס התוחם את גבולות אטוליה.
בעת העתיקה כללה אטוליה שני חלקים: אטוליה הישנה במערב, מהאכלוס ועד לנהר אבינוס והעיר קאלידון; אטוליה החדשה במזרח, החל מנהר אבינוס וקאלידון ועד למחוז מערב לוקריס. חבל הארץ כולל אזור חופי פורה במיוחד, אך חלקו הפנימי הררי ושומם למדי. בהרים שוכנות חיות פרא רבות, כאלה שזכו לתהילת עולם במיתולוגיה היוונית בסצנת הציד אחר חזיר-הבר הקאלידוני.
אאטוליה-אקארנאניה
איטולה
אאטולה
איטוליה
פלוויוס אאטיוס
פלאביוס אאטיוס
פלאויוס אאטיוס
פלאוויוס אאטיוס
רפובליקת אאיטי
רפובליקת האיטי
אאטולה אקארנאניה
איטוליה אקארנאניה
אאיקידו
אבגניקה
אויגניקה
אברהם מרקוס קלינגברג
מרקוס אברהם קלינגברג
אברהם קלינגברג
יהודי אשכנז
יונה שטנצל
הרב יונה שטנצל (כ"ב באב ה'תרס"ד, 3 באוגוסט 1904 - י"ט בתמוז תשכ"ט, 5 ביולי 1969) היה רב בתל אביב, מייסד מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית.
ביוגרפיה.
נולד בעיר סוסנוביץ שבפולין לרב שלמה שטענציל ומרים ביילה (צוויגנאפט). בגיל 13 התייתם מאביו, ולמד מספר שנים בישיבה בקרקוב, שם היה חברותא של הרב משה מרדכי בידרמן, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חכמי לובלין בראשות בן משפחתו, הרב אריה צבי פרומר. נישא ב-21 בינואר 1932 לשבע (פישל), בתו של חיים הלוי פישל, סוחר מסוסנוביץ, חסיד גור.
בשנת תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתגורר בשכונת נווה שאנן בתל אביב. בראשית ימיו בארץ התפרנס ממפעל "דבק יונה" שפתח בתל אביב. במשך עשרות שנים שימש כרב בית החסידים "ארלנגר" ומגיד שיעור בדף היומי ועוד. יחד עם האדמו"ר ממודזיץ' מונה לאחראי מחלקת הכשרות ברבנות של תל אביב. בהמשך מונה כרב האחראי על מחלקת השבת של הרבנות בתל אביב, ובתפקידו היה אחראי על התקנת העירוב בעיר תל אביב ונועץ בחזון איש שבא לראות בעיניו את העירוב.
היה פעיל למען שמירת הצביון הדתי בתל אביב. ב-3 באוגוסט 1957, כאשר חברת דן רצתה להפעיל לראשונה תחבורה ציבורית לפני צאת השבת, יצא עם עשרות מתפללי בית הכנסת שלו שהיה סמוך לתחנה המרכזית כדי למנוע את נסיעת האוטובוסים. על מעשה זה הועמד למשפט אך יצא זכאי.
נפטר בי"ט בתמוז שנת תשכ"ט, 5 ביולי 1969 ונטמן בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
מפעל המשנה היומית וההלכה היומית.
רבים מבני משפחתו של הרב שטנצל נרצחו בשואה. לזכרם ולזכר שאר הנספים בשואה, יישם את הרעיון של רבו וקרוב משפחתו (בן דודו של אביו, דרך שני הוריו) הרב אריה צבי פרומר ללמוד מדי יום משנה אחת מסדרי זרעים וטהרות וממסכתות נוספות שאין עליהן תלמוד בבלי; וכן שישה סדרי משנה בקצב של שתי משניות ליום, משום שאותיות המילה "משנה" זהות לאותיות "נשמה". המפעל קיבל את הסכמות האמרי אמת מגור, הרב איסר זלמן מלצר, הרב משה פיינשטיין ועוד.
בהתייעצות עם החזון איש ייסד את מפעל לימוד הלכה יומית, שבמסגרתו נלמדות מדי יום הלכות כך שתוך כארבע וחצי שנים מסיימים ללמוד את שולחן ערוך אורח חיים וכן חלקים של קיצור שולחן ערוך הנוגעים לאורח החיים היומי.
כינוי גנאי
כינוי גנאי או שם גנאי הוא שם המומצא לאדם, לקבוצת אנשים, לבעל חיים או לחפץ, נוצר למטרות ביזוי. המונח בא מלשון "גינוי", לגנות. כינוי גנאי הוא בהכרח פוגע, אך לעיתים גם משעשע או ילדותי. כינוי הגנאי מסתמך על מאפיין פיזי או נפשי, על טעות שנעשתה בעבר, על מוצא וכדומה, ומטרתו לזלזל במושא הגינוי.
כינוי גנאי כלשון הרע.
כינוי גנאי עלול להיחשב כלשון הרע, כפי שפסק בית משפט השלום בירושלים:
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר נגד אמנון דנקנר, על שכינה אותו בכינוי הגנאי "נאצי מלוכלך" בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נפסק שבדברים אלה של דנקנר יש משום לשון הרע, ועל כן עליו לפצות את בן גביר בפיצוי סמלי של שקל אחד ().
מינאס, קיסר אתיופיה
מינאס (געז: ሜናስ) היה קיסר אתיופיה, בנו הצעיר של הקיסר דווית השני מאשתו הקיסרית וונג מוגסה. נלקח בשבי אחמד גראן ב-7 באפריל 1539 בקרב דאוורו, נמכר לעבדות לשליט תימן העות'מאנית, זעיד פאשה. הוחזר לאתיופיה לאחר עסקת חילופי שבויים עם אחמד גראן על ידי אחיו הקיסר גלאוודיוס בתמורה לבנו שלקח בשבי האתיופי. מנאס יירש את אחיו לאחר מותו ב-12 במרץ 1559 והוכתר בשם "אדמס סגד" (געז: አድማስ ሰገድ, "לו האופק סוגד").