בדצמבר 2012, במהלך הקמפיין לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, הציגה את תוכניתה הכלכלית, שעיקרה תגבור השירותים הציבוריים ותשלומי ההעברה בהיקף של כ-25 מיליארד שקל לשנה שימומנו באמצעות העלאת הגדלת המיסוי הישיר על בעלי ההכנסות הגבוהות מאוד ועל התאגידים החזקים, ובמקביל העלאת שכר המינימום, שיקום השירותים הציבוריים, צמצום הפערים בין הפריפריה למרכז, הגברת הרגולציה על שוק ההון והשקעה בתחבורה הציבורית על חשבון תשתית הכבישים. במהלך הקמפיין נטתה יחימוביץ' שלא להבליט את הנושאים המדיניים, והעדיפה להתמקד בביקורת על המדיניות הנאו-ליברלית של בנימין נתניהו ובהצגת החלופה הסוציאל-דמוקרטית שמפלגת העבודה בראשותה מציעה. בשלבי הקמפיין האחרונים התחייבה שלא לשבת עם נתניהו בממשלת אחדות. בבחירות קיבלה מפלגת העבודה 15 מנדטים. לאחר הקמת הממשלה השלושים ושלוש מונתה לראש האופוזיציה. בכנסת התשע עשרה שימשה יחימוביץ' כחברה בוועדת הכספים, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, בוועדת המשנה לעניינים חסויים ובוועדה משותפת לתקציב הביטחון.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה שנערכו בנובמבר 2013, הפסידה ליצחק הרצוג בפער של 17%. לאחר הפסדה גיבתה את יושב הראש הנכנס והתייצבה לצידו. בבחירות המקדימות להרכבת הרשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים זכתה במקום הראשון עם 22,855 שהם 80.6% מקולות הבוחרים, ושובצה במקום השלישי לרשימת המחנה הציוני לכנסת, אחרי היושב ראש הרצוג ויושבת ראש התנועה ציפי לבני. בכנסת משמשת יחימוביץ' חברה בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הכספים של הכנסת. בספטמבר 2015 דורגה במקום הראשון בדירוג חברי הכנסת מטעם ערוץ הכנסת.
בפברואר 2017 הודיעה יחימוביץ' שתתמודד לתפקיד יושבת ראש הסתדרות העובדים הכללית החדשה. לשם כך הקימה רשימה משותפת עם ש"ס שתהיה 26% מהנציגים בהסתדרות ו-20% בנעמ"ת ועם עובדי רשות שדות התעופה בראשות פנחס עידן. לראשונה, מפלגה חרדית רצה ברשימה משותפת שבראשה אישה. בבחירות הפסידה לאחר שזכתה בכ-38% מקולות הבוחרים מול ניסנקורן שזכה בכ-62%. סיעת הבית החברתי בראשותה גדלה מ-33% ל-37.3%. לטענת יחימוביץ ישנו חשד כבד כי הבחירות לוו בזיופים ובאי סדרים רבים ובכוונתה לעתור לבית המשפט. במאי 2017 עתרה יחימוביץ לבית המשפט לביטול תוצאות הבחירות. באוגוסט 2017 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את העתירה בטענה כי רשות השיפוט של ההסתדרות היא הגוף המוסמך לדון בטענות אלו. במאי 2018 דחה בית המשפט העליון את ערעורה על החלטת המחוזי, והפנה אותה פעם נוספת למצות טענותיה ברשות השיפוט של ההסתדרות. במידת הצורך, הבהיר בית המשפט העליון כי תוכל לערער על החלטת רשות השיפוט בבית המשפט המחוזי – אולם יחימוביץ' החליטה למשוך עתירתה מרשות השיפוט יומיים לאחר פסיקת העליון, כשהיא טוענת כי אין לה אמון במוסדות ההסתדרות.
ב-24 באוקטובר 2017 מונתה ליו"ר הוועדה לביקורת המדינה.
ב-1 בינואר 2019 מונתה שוב לתפקיד ראש האופוזיציה בעקבות פיצול סיעת המחנה הציוני.
בבחירות המקדימות בפברואר 2019 שקיימה מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הגיעה יחימוביץ' למקום השלישי, והוצבה במקום החמישי ברשימה לכנסת אחרי יו"ר המפלגה אבי גבאי והמקום השני ששוריין למועמד שלו.
ב-16 ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיעה יחימוביץ' כי בכוונתה לקחת פסק זמן מהפוליטיקה, ולא להתמודד על קדנציה נוספת כחברת כנסת.
לאחר הפוליטיקה והחזרה לעיתונות.
במרץ 2020 החלה להגיש תוכנית רדיו בימים ראשון–רביעי בכאן רשת ב' עם חבר הכנסת לשעבר יגאל גואטה. השעה הראשונה של התוכנית שודרה גם בערוץ כאן 11. בפברואר 2022 הודיעה על פרישתה מהתאגיד, עקב מה שתיארה כחוסר נכונות נפשית לעסוק באקטואליה בתקופה הזאת, וכן שהעיסוק בנושא הזה כבר לא עומד בראש מעייניה.
כמו כן היא גם מפרסמת מאמרים בידיעות אחרונות.
חקיקה.
יחימוביץ נחשבת אחת המחוקקות הפוריות בכנסות ישראל. 69 חוקים שיזמה נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל: 14 בכנסת ה-17; 25 בכנסת ה-18; 10 בכנסת ה-19; ו-20 כנסת ה-20. עיקר החקיקה שלה היא בנושאים כלכליים, חברתיים, נורמות שלטוניות ומאבק בשחיתות, ופמיניזם. כמו כן, הניחה 1076 הצעות חוק. הבולטים שבחוקים שיזמה והעבירה:
חקיקה נוספת:
בעקבות הגשתו של חוק ההסדרים לשנת 2008, פרסמה מסמך מפורט התוקף רבים מסעיפי הצעת החוק. רבים מסעיפיה של הצעה זו נמחקו בשלב מוקדם של הדיון בה. מדי שנה חושפת יחימוביץ' את הטיוטה הראשונית של חוק ההסדרים ומפרסמת אותה באתר שלה.
יחימוביץ' נאבקה לצד שר האוצר לשעבר יובל שטייניץ לאישור מסקנות ועדת ששינסקי בנושא מערך המיסוי של הפקת נפט וגז טבעי.
עמדות.
יחימוביץ' דוגלת בתפיסת עולם סוציאל-דמוקרטית. היא מתנגדת לתהליכי ההפרטה שהתרחשו בישראל בעשרות השנים האחרונות. היא הייתה חלק מהמאבק לביטולה של תוכנית מהל"ב, ומתנגדת להפרטת בתי הסוהר וקרקעות המדינה, וכן להעסקה קבלנית. היא גם תומכת בהפחתת שכר הבכירים במשק.
באנתולוגיה "אנחנו" שפרסמה בשנת 2011, מנתחת יחימוביץ' בהרחבה את התמורות שעברה החברה הישראלית במהלך השנים. לטענתה, החברה הישראלית בחרה במהלך השנים למקד את מרבית עיסוקה בנושאי מדיניות החוץ, ובינתיים זנחה כליל את המאבק על דמותה של החברה בתוך גבולות המדינה. במהלך תקופה זו, טוענת יחימוביץ', הפערים בחברה הישראלית צמחו באופן ניכר, קומץ של בעלי ממון התעשר באופן חסר בקרה על חשבון יתר הציבור, והשיח הציבורי עסק בעיקר במאווייו ובצרכיו של הפרט, במקום בצרכיה הקולקטיביים והמשותפים של החברה. ערכים אלו, לטענתה, נזנחו עם השנים ופגמו בשורשיה של החברה הישראלית ובייעודה של הציונות.
יחימוביץ' מגדירה עצמה כפמיניסטית, והיא חוקקה שורה ארוכה של חוקים למען קידום מעמד האישה. תומכת בנישואים אזרחיים ובקידום שוויון זכויות מלא עבור ציבור הלהט"ב.
היא תומכת בפתרון שתי המדינות לשני עמים כחלק ממתווה קלינטון, ועל בסיס עיקרון הכולל שמירה על גושי ההתיישבות הגדולים בידיה של ישראל, התנגדה לזכות השיבה, מתוך תפיסה כי מדינת ישראל היא מדינת העם היהודי.
חיים אישיים.
יחימוביץ' מתגוררת בשכונת כרם התימנים בתל אביב-יפו עם בנה ובתה מבן זוגה לשעבר נועם זיו, עמו התקשרה בחוזה משפטי אזרחי. בעבר הייתה בת זוגו של גיא מרוז.
בנובמבר 2017 חשפה יחימוביץ' כי היא הותקפה מינית בזמן שירותה הצבאי.
ספרים.
במקביל לקריירה עיתונאית ופוליטית כתבה יחימוביץ' שלושה ספרים:
סאבו מילושביץ'
סאבו מילושביץ (בסרבית: Savo Milošević; נולד ב-2 בספטמבר 1973 בבוסניה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ומאמן כדורגל.
מילושביץ' הוא מלך השערים (37 שערים) בכל הזמנים בנבחרת סרביה ומונטנגרו. הוא הופיע איתה במונדיאל 1998, ביורו 2000 ובמונדיאל 2006.
מילושביץ' שיחק במועדונים הבאים: פרטיזן בלגרד (1992-1995), אסטון וילה (1995-1998), ריאל סרגוסה (1998-2000 ו-2002), פארמה (2000-2001), סלטה ויגו (2003-2004), אוסאסונה (2004-2007) ורובין קאזאן (2008).
סילבן וילטור
סילבן וילטור (צרפתית: Sylvain Wiltord; נולד ב-10 במאי 1974) הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק במספר מועדונים בכירים באירופה ובהם ארסנל, אולימפיק מרסיי וליון.
בנבחרת צרפת שיחק וילטור 92 משחקים וכבש 26 שערים, והיה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שהשתתף ביורו 2000, מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006.
ב-11 ביוני 2012, הודיע וילטור על פרישה ממשחק.
ב-2015 השתתף וילטור בתוכנית המציאות "Dropped" של ערוץ TF1 הצרפתי, וניצל מהתרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי, כאשר הודח מהתוכנית עוד לפני הטיסה בה נהרגו חבריו לתוכנית. זמן קצר לאחר התאונה פרסם וילטור הודעה ברשת החברתית "טוויטר", ובה כתב: "אני כל כך עצוב על החברים שלי. אני מבועת, אני לא מצליח למצוא את המילים".
מוראט יאקין
מוראט יאקין (בטורקית: Murat Yakın; נולד ב-15 בספטמבר 1974) הוא שחקן עבר ומאמן כדורגל שווייצרי ממוצא טורקי המאמן את נבחרת שווייץ.
יאקין שיחק בין היתר בגראסהופרס, בשטוטגרט, בפנרבחצ'ה, בקייזרסלאוטרן ובפ.צ. בזל. במדי נבחרת שווייץ, הופיע 49 פעם, כבש 4 שערים וכן השתתף ביורו 2004.
משנת 2012 ועד מאי 2014 אימן יאקין את פ.צ. בזל. משנת 2014 ועד שנת 2015 אימן יאקין את ספרטק מוסקבה. בעונת 2016/2017 אימן את שפהאוזן השווייצרית.
יאקין הוא יליד בזל, שווייץ. אחיו הצעיר, הקאן יאקין, היה כדורגלן אף הוא.
סטפן שפויזאט
סטפן שפויזאט (בצרפתית: Stéphane Chapuisat; נולד ב-28 ביוני 1969 בלוזאן שבשווייץ) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לכדורגלן השווייצרי המצליח ביותר בשנות התשעים.
את עיקר הצלחתו ככדורגלן עשה שפויזאט בבורוסיה דורטמונד, עמה זכה ב-1997 בליגת האלופות, ובנוסף זכה עמה בשתי אליפויות הבונדסליגה. שפויזאט שיחק בהצלחה גם בגראסהופרס ציריך וביאנג בויז ברן, במדי שתיהן הוכתר כמלך השערים של ליגת העל השווייצרית. שפויזאט ערך 103 הופעות והבקיע 21 שערים במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף במונדיאל 1994, יורו 1996 ויורו 2004.
שפויזאט זכה פעמיים בתואר כדורגלן השנה בשווייץ, ב-1993 וב-1994. בנובמבר 2003, במסגרת פרסי היובל של אופ"א, זכה שפויזאט בתואר כדורגלן הזהב של שווייץ.
קריירת מועדונים.
תחילת הקריירה.