ב-1973 סיימה בציון "מעולה" את עבודת הדוקטורט בנושא "תניות פטור במשפט האנגלי ובמשפט הישראלי", בהדרכתו של פרופסור גד טדסקי. באותה שנה מונתה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולימדה דיני חוזים. בשנת 1977 קודמה לדרגת מרצה בכיר, לאחר שהשתלמה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1974 – 1976) ועסקה בהוראה בהרווארד, באוניברסיטת טמפל ובוסטון קולג'. בשנתיים שבהן שהתה בארצות הברית (1974–1976) החלה שלו בפרויקט של "פירוש חוק החוזים הכללי". במסגרת זו כתבה את הספר "חוזה לטובת אדם שלישי".
בין תפקידיה האקדמיים של של שלו היא שימשה כממונה על המשמעת באוניברסיטה (1978 – 1980), יו"ר הוועדה למקצועות בחירה וסמינריונים בפקולטה למשפטים (1978 – 1981), ראש המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי (1981 – 1984), חברת ועדת המינויים המצומצמת של האוניברסיטה (1984 – 1986), יו"ר ועדת הערעורים לענייני משמעת של הסטודנטים (1985 – 1989), יו"ר הוועדה להגדלת הכנסות הפקולטה למשפטים (1987 – 1988), חברת הוועדה להעלאות המקנות קביעות בסגל האוניברסיטה (1987 – 1989), נציגת הסנאט בוועד הפועל של האוניברסיטה ויועצת האוניברסיטה לנושא מעמד האישה (1988 – 1990), חברת ועדת המינויים (1989), יו"ר ועדת המינויים למדעי הרוח, מדעי החברה ומשפטים (1991 – 1994).
בשנת 1981 מונתה לפרופסור חבר וב-1986 מונתה לפרופסור מן המניין. לאורך השנים הייתה שלו פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בצפון אמריקה ובאירופה ובאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1990 מונתה לראש הקתדרה לדיני חוזים על שם לורנס ביל באוניברסיטה העברית. משנת 1995 כיהנה כחברה בוועדת המינויים האוניברסיטאית העליונה.
ב-2002 פרשה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והצטרפה לקריה האקדמית אונו, שם כיהנה כנשיאה המועצה האקדמית העליונה עד למינויה כשגרירת ישראל באו"ם בחודש יולי 2008.
שלו היא כלת פרס זוסמן למשפט (1989) ופרס צלטנר למשפט (1991).
פעילות ציבורית.
שלו שימשה יועצת בבוררות שנערכה בעניין מפעל הפוספטים בערד (1975 – 1979) ובשנת 1980 מונתה לבוררת בסכסוך בין אל על לבין הסתדרות העובדים הכללית בעניין מעמד הנווטים בחברת התעופה. בסוף 1978 מונתה על ידי שר התעשייה והמסחר, יורם ארידור, לוועדה להכנת חוק למניעת תחרות בלתי הוגנת.
בשנת 1982 מונתה שלו לנציגת אלוף פיקוד הצפון של צה"ל בוועדת כהן, אשר חקרה את הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה בימי מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1983 מונתה לחברה בבית הדין לחוזים אחידים.
משנת 1984 הייתה עורכת מדור המשפט באנציקלופדיה העברית ומשנת 1990 חברת הוועדה למונחי משפט באקדמיה ללשון העברית. כמו כן הייתה משנת 1985 חברת הוועדה לקודיפיקציה במשפט האזרחי בראשות השופט אהרן ברק, ובשנת 1987 מונתה לחברת ועדת החקיקה של לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 1988 הייתה נציגת ישראל בקונגרס האירופי לעניין תנאים כלליים בחוזים ובשנת 1990 הייתה נציגת ישראל בקונגרס הבינלאומי למשפט השוואתי. בשנת 1991 שימשה יועצת משפטית של הרפורמה במערכת הבריאות.
כיהנה שנים ארוכות כחברת הוועדה הסטטוטורית להכרה בבתי ספר למשפטים. בשנים 1991 – 1993 הייתה חברת ועדת המשנה של המועצה להשכלה גבוהה לנושא הכרה אקדמית לבית הספר למשפטים של המכללה למינהל. ב-1997 מונתה ליו"ר הוועדה למתן הכרה אקדמית למכללה האקדמית נתניה ולמרכז הבינתחומי הרצליה. משנת 1993 שימשה גם יועצת אקדמית למכללה לביטוח.
בנוסף, כיהנה שלו כחברה בוועדה הציבורית לעניין גיבוש כללי אתיקה לחברי הממשלה בראשות נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר.
שלו כיהנה לאורך השנים בדירקטוריונים במוסדות וחברות, ובתפקידים ציבוריים שונים:
פעילותה באו"ם.
לקראת סיום תפקידו של שגריר ישראל באו"ם דני גילרמן, בקשה ציפי לבני, שרת החוץ, למנות אישה לתפקיד ולאחר ששלו הסכימה להיות מועמדת לתפקיד היו שני מועמדים עיקריים: אלון פנקס - בתמיכת אהוד אולמרט, ראש הממשלה, ושלו - בתמיכת לבני. מועמדותה של שלו לתפקיד עוררה ביקורת בממשלה מכיוון שהגיעה מרקע משפטי ולא דיפלומטי או הסברתי, אך לבסוף ב-20 ביולי 2008 נבחרה על ידי ממשלת ישראל לכהונת שגרירת ישראל באו"ם.
במסגרת פעילותה שקדה שלו על פיתוח היחסים עם מדינות שלהן קשר דיפלומטי מעורער עם ישראל, וכן ניסתה לחשוף את הצדדים הלא־ביטחוניים של מדינת ישראל. לדוגמה, משלחת ישראל בראשות שלו חתמה בדצמבר 2008 על תוכנית הפיתוח של האו"ם, במסגרתה תעביר ישראל כספים לפיתוח אפריקה, וכן יזמה שיתופי פעולה בתחומי הרפואה, האקדמיה והטכנולוגיה.
עם זאת, מבצע עופרת יצוקה טרף את הקלפים בנוגע לתוכניותיה של שלו, שכן במהלכו נדרשה לעמוד בחזית מול מרבית המדינות החברות באו"ם, ולעזור לנהל את המערכה המדינית שתוביל להפסקת האש שתסיים את המבצע הצבאי.
ביוני 2010 הודיעה שלו על פרישה מתפקידה כשגרירת ישראל באו"ם, תפקיד אותו סיימה בספטמבר 2010. לאחר סיום תפקידה עמדה שלו על מורכבות התפקיד, בין היתר מאחר, שלדבריה, האו"ם מנקז אליו איבה כנגד ישראל. שלו גם עמדה על כך שלאור הרגישות המיוחדת המאפיינת את ייצוג מדינת ישראל בזירה הבינלאומית, על הנציגים הישראלים היה לנקוט זהירות יתירה בהתבטאויותיהם בפורום זה
חייה הפרטיים.
בתחילת שנות השישים נישאה שלו ל, חברה מימי בית הספר התיכון, שהיה קצין בצה"ל. לזוג נולדו בת ובן, נרקיס בר-לב, פסיכולוגית שיקומית ופרופ' ערן שלו, מרצה להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. ביומה הרביעי של מלחמת יום הכיפורים, במהלך קרבות הבלימה בתעלת סואץ, נהרג סא"ל שאול שלו, מפקד גדוד 184, מספר שעות לאחר שחילץ תחת אש בטנק שלו שלושים ושלושה לוחמים ממעוז "פורקן". לאחר המלחמה ערכה שלו ספר הנצחה לזכרו של שאול.
גבריאלה שלו חיה בזוגיות עם עוזי לוי, מיוצאי חבורת "ניקוי ראש" ומי שהיה מנכ"ל מגדל חברה לביטוח.
מילה ג'ובוביץ
מריל לינץ'
מריל לינץ' (באנגלית: Merrill Lynch) היא חטיבת ניהול ההון של בנק אוף אמריקה. עם מעל ל-14,000 יועצים פיננסיים ו-2.2 טריליון דולר בנכסי לקוחות, זוהי פירמת הברוקראז' הגדולה בעולם. לפני שנת 2009 הפירמה, שנקראה אז בשם .Merrill Lynch &amp; Co., Inc, הייתה חברה ציבורית ונסחרה בבורסה לניירות ערך בניו יורק תחת הסימול MER. מריל הסכימה להירכש על ידי בנק אוף אמריקה ב-14 בספטמבר 2008, בעיצומו המשבר הכלכלי של 2008. החברה חדלה להתקיים כישות נפרדת בינואר 2009.
היסטוריה.
ב-6 בינואר 1914 פתחה את שעריה חברת "צ'ארלס א. מריל ושו'" במשכנה בעת ההיא ברחוב וול סטריט בעיר ניו יורק. כעבור מספר חודשים, אדמונד ק. לינץ', ידיד של מריל, הצטרף לחברה, ובשנת 1915 שונה שמה בהתאם ל"מריל, לינץ' ושות'". באותה העת, כלל שם החברה פסיק בין שני השמות. בשנת 1916, וית'רופ סמית' הצטרף אף הוא לחברה.
בראשית דרכה, "מריל, לינץ' ושות'" נחלה מספר הצלחות בתחום ההשקעות. בשנת 1921, החברה רכשה את "Pathé Exchange", שהייתה לימים ל-"RKO Pictures". בשנת 1926, החברה ביצעה את השקעתה הפיננסית המשמעותית בתולדותיה עד לאותה העת, כשהשתלטה על סייפוויי, והפכה את חנות המכולת הקטנה לרשת המרכולים השלישית בגודלה בארצות הברית בראשית שנות ה-30. בעקבות השקעה מוצלחת זו, העצימה החברה את התמקדותה בתחום בנקאות ההשקעות באמצעות מכירת חטיבת שירותי הברוקראז' הקמעונאיים שלה ל"E.A Pierce".
בשנת 1940, התמזגה החברה עם החברות "E. A. Pierce &amp; Co." ו-"Cassatt &amp; Co." וכונתה לזמן קצר בשם "Merrill Lynch, E. A. Pierce, and Cassatt". החברה הייתה הראשונה בוול סטריט שהוציאה לאור דו"ח פיסקלי שנתי, ב-1941. באותה השנה, "Fenner &amp; Beane" התמזגה אף היא עם החברה, והשם שונה ל-"Merrill Lynch, Pierce, Fenner &amp; Beane". לאחר מותו של אדמונד לינץ' בשנת 1952, שינתה החברה את שמה ל-"Merrill Lynch &amp; Co." והתאגדה לראשונה באופן רשמי, בשם זה. בשנות ה-50 החברה הייתה לחברת ההשקעות הגדולה בעולם, שהחזיקה משרדים בלמעלה מ-98 ערים והייתה חברה ב-28 בורסות. ב-31 בדצמבר 1957, הניו יורק טיימס כינה את השם "a sonorous bit of Americana" וכתב כי "לאחר שש-עשרה שנים של התחבבות על הציבור הרחב, מריל לינץ', פירס, פנר ובין הולכת לשנות את שמה ובכך להביע רחשי כבוד כלפי האיש שאחראי במידה רבה להפיכת שמו של בית ההשקעות לחלקה מהמורשת האמריקאית, וינת'רופ סמית, שניהל את החברה משנת 1940". ואמנם, בראשית השנה הפיסקלית של החברה ב-1 במרץ 1958, שונה שמה של החברה ל-"Merrill Lynch, Pierce, Fenner &amp; Smith".
מריל לינץ' שגשגה הודות לעוצמת רשת הברוקראז' שלה, שזכתה לכינוי "העדר הרועם" (thundering herd). עד שנות ה-70 החברה כונתה "הקתולית" שבחברות הוול סטריט. החברה החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך של ניו יורק בשנת 1971 והייתה מאז לתאגיד רב-לאומי שמנהל נכסים המוערכים בהיקף של 1.8 טריליון דולר (טריליון בשיטת הספירה האמריקאית = 1,000,000,000,000) ופועל בלמעלה מ-40 מדינות. בשנת 1978, חיזקה החברה את שירותי החיתום שלה באמצעות רכישת חברת "White Weld &amp; Co.", בנק השקעות קטן אך ותיק ובעל יוקרה רבה.