בגיל 20 נכנס לשירות הציבורי והתקדם במרוצת השנים בתפקידיו, עד שבשנת 1942, בימי צרפת של וישי הגיע לדרגת מושל המחוז של חבל בדרום-מערב צרפת בסביבות העיר בורדו.
בתוקף תפקידו היה אחראי לענייני היהודים, ותוך שיתוף פעולה עם הנאצים הורה על גירוש המוני של יהודים להשמדה, על ידי כליאתם במחנה דראנסי, ששימש כתחנת מעבר בדרכם לאושוויץ.
מאמצע שנת 1944, כשהיה כבר ברור שהגרמנים הולכים להפסיד במלחמה, החל פאפון להזרים מידע על הגרמנים לתנועת ההתנגדות הצרפתית, ("הרזיסטנס").
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוענקה לפאפון תעודת לוחם במחתרת, והוא הצטרף אל הממסד החדש. בשנת 1958 הוא נתמנה למפקד משטרת פריז.
כמפקד המשטרה, הורה בשנת 1961 לכוחותיו לתקוף קהל מפגינים אלג'יראי לא חמוש במה שנודע כטבח בפריז (1961). מספר הקורבנות בטבח הוערך בין 70 ל-200.
בשנת 1963 הוזכר כמועמד לכהן כשגריר בישראל. בשנת 1966 הגיע לביקור פרטי בישראל, ותואר כ"ידיד נאמן של ישראל". בשנה זו הוזכר שמו כאחד המעורבים בפרשת בן ברקה.
בשנת 1968 נכנס פאפון לחיים הפוליטיים. הוא היה השר הממונה על התקציב בתקופת נשיאותו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן. כל אותה עת הצליח פאפון לשמור על סודו ולהעלים את עובדת השתתפותו בגירוש היהודים להשמדה, אך בשנת 1981 נחשפו מעשיו, כאשר מאות מסמכים נמצאו במקרה בארכיב של עיריית בורדו, ובהם צווי הגירוש שנחתמו על ידי פאפון. המסמכים פורסמו בעיתון צרפתי נפוץ, החלה חקירה משפטית ופאפון נאלץ לעזוב את תפקידו.
משפטו והרשעתו.
בשנת 1983 הוגש כתב אישום נגד פאפון אך בשנת 1987 נמחק כתב האישום בנימוקים משפטיים טכניים. בשנת 1988 הוגש כתב אישום חדש ופאפון הואשם בביצוע פשעים נגד האנושות. חלפו שנים וכתב האישום תוקן בשנת 1995 ל"שותפות בפשעים נגד האנושות". פאפון נקט בהליכים ובערעורים לביטול האישום נגדו, אך לבסוף הועמד לדין בשנת 1997.
משפטנים צרפתיים הביעו השערה כי הממשלה נקטה בצעדים שנועדו למשוך את ההליכים המשפטיים, בגלל רתיעתה מחשיפת עומק שיתוף הפעולה הצרפתי בימי צרפת של וישי. העיכובים נמשכו גם במהלך המשפט, שפאפון נעדר מישיבותיו עקב מצב בריאותו הרעוע.
במשפט טענה התביעה כי פאפון גרם לשילוחם של 1,560 יהודים, לרבות נשים, זקנים וטף אל מותם. ההגנה התבססה על קשיים בזיהוי ובפרשנות של ראיות מלפני חמישים שנה. פאפון אף טען כי המשיך במילוי תפקידו כדי לעזור למחתרת במאבקה להצלת יהודים. כן טען כי לא ידע לאן מובלים היהודים ברכבות.
המשפט הסתיים בהרשעתו של פאפון בשיתוף פעולה בביצוע פשעים נגד האנושות. רק משתף פעולה צרפתי אחד לפניו, פול טובייה, מפקד המיליציה של וישי, הורשע על ביצוע פשעים נגד האנושות.
משפטו של פאפון עזר להפריך את הטענה כי תנועת ההתנגדות הצרפתית בימי צרפת של וישי הייתה תנועת המונים. העיתונות העריכה כי המשפט ארך זמן כה רב בהשפעתו של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן (שהיה בעצמו פקיד בכיר בממשל של וישי) במטרה לטשטש את זיכרון העבר.
בשנת 1998 נדון פאפון ל-10 שנות מאסר. פאפון הגיש ערעור, ובזמן הדיון בערעור נמלט לשווייץ. הערעור נדחה מאחר שהחוק הצרפתי מחייב מערער שנדון למאסר להיות נתון במאסר בלילה שלפני הדיון בערעור ואילו פאפון שהה בשווייץ. שלטונות שווייץ החזירו את פאפון לצרפת לריצוי עונשו. בהיותו במאסר שלל ממנו נשיא צרפת ז'אק שיראק את כל אותות הכבוד שהוענקו לו.
בשנת 2002 הגיש פאפון בקשה לשחרור מוקדם עקב מצב בריאותו אך הנשיא שיראק דחה את בקשתו. פאפון הגיש ערעור על ההחלטה לבית המשפט האירופי לזכויות אדם. בית המשפט קיבל את ערעורו ופסק לו הוצאות משפט בסכום נכבד. במקביל הגישו פרקליטיו של פאפון ערעור נפרד בצרפת, בהתבססם על חוק חדש לפיו יש לשחרר ממאסר אסירים זקנים וחולים לשם קבלת טיפול רפואי, ופאפון שוחרר ממאסרו ב-18 בספטמבר 2002, וביולי 2003 אף חודשו לו תשלומי הפנסיה. בעוד רבים בצרפת ובאירופה חשבו שבמאסרו של פאפון תהיה משום הכרה בשיתוף הפעולה בימי צרפת של וישי, הרי שחרורו פתח את הפצעים מחדש.
בפברואר 1999 הגיש פאפון תביעה בשל העלבת עובד ציבור נגד ההיסטוריון ז'אן-לוק אנודי, שחקר את הטבח בפריז וקבע: "בליל השבעה-עשר באוקטובר, 1961, בוצע טבח על ידי המשטרה על-פי הוראותיו של מוריס פאפון". באותו הזמן, הכירה המדינה בשנת 1998 בטבח והודתה ב-40 מקרי מוות. בתגובה לבקשת פאפון, פרסם בית המשפט פסיקה מעורפלת, בה, בעודו טוען שאנודי אכן "הכפיש" את שמו של פאפון, הכיר בכך שפעל מתוך "כוונה טובה" מחד, ומאידך, שיבח את "רצינותו ואיכותו של מחקרו של אנודי".
בריאן בורו
בריאן בורו (באנגלית: Brian Boru; 940 - 23 באפריל 1014) היה מלך אירלנד, המלך האירי היחיד שמלך על האי כולו.
חייו.
בריאן נולד בסביבות שנת 941 ליד קילאלו (במחוז קלייר כיום), והיה הצעיר משני בניו של מלך מנסטר. אירלנד הייתה מפוצלת אז לממלכות רבות, ללא שלטון מרכזי, ונתונה להתקפותיהם של הוויקינגים אשר פשטו לאורך הנהרות, כשהם שודדים ומחריבים את כל העומד בדרכם, ומייסדים ממלכות עצמאיות משלהם.
אחיו של בריאן היה למלך מנסטר עם מות האב, ובריאן התנגד לו תקופה קצרה, אך לאחר מכן הצליחו השניים לשתף פעולה כנגד מלכה הוויקינגי של לימריק, וזכו להישגים צבאיים. לאחר הישגים ראשוניים אלו נרצח האח, מאהון, על ידי בוגדים, ובריאן ירש את מקומו. לאחר שהרג את המלך הוויקינגי איוור מלימריק בדו-קרב, הצליח בריאן לייצב את ממלכתו ולשלוט באזורים נרחבים בדרום אירלנד. בה בעת עלה מלך גדול באזור הצפון, מלאכי השני, ממשפחת או'ניל. בשנת 1002, לאחר שמלאכי ראה כי אינו יכול להתמודד עם כוחו של בריאן, הכריז בגבעה הקדושה טארה, בה הוכרזו מלכי או'ניל מאז ומעולם, על בריאן כ"מלך עליון של אירלנד". פירוש הדבר היה כי שאר מלכי אירלנד היו חייבים לתת לו את בניהם כבני ערובה, ולהעלות לו מנחות ומיסים. המילה "בורו" שהיא שמו של בריאן, פירושה מנחה.
בריאן עמל קשה כדי לרפא את פצעי המלחמות הוויקינגיות, הוא בנה מחדש את המנזרים, שהיו המרכז התרבותי והחברתי בתקופה זו, וניסה לפעול ליצירת שלטון מרכזי.
בשנת 1013 הרימו מלכי לנסטר, בשיתוף מלכים ויקינגים, את נס המרד במלכותו של בריאן. בקרב קלונטרף, ב-23 באפריל 1014 הובסו המלכים הוויקינגים, אך בריאן מת בקרב.
צאצאיו של בריאן נקראים "או'בריאן", והם שכתבו במאה ה-12 את ספר "מלחמות האירים בזרים" המהלל את בריאן כמלך הגדול ביותר שקם באירלנד אי פעם. הדעה המקובלת, אשר הופצה על ידי הספר, היא כי אמנם בריאן הוא ששחרר את אירלנד מן הכיבוש הוויקינגי, אך עם מותו אבד לאירלנד הסיכוי להיות תחת שלטון מרכזי, והיא נותרה בבחינת קובץ של מלכויות מפוצלות המתחרות זו בזו.
עמרם מצנע
עמרם מִצְנָע (נולד ב-20 בפברואר 1945, ז' באדר ה'תש"ה) הוא איש ציבור ישראלי. כיהן כאלוף בצה"ל, כראש עיריית חיפה (1993 – 2003), כחבר הכנסת, כיושב-ראש מפלגת העבודה וכראש הוועדה הקרואה בירוחם.
ביוגרפיה.
מצנע נולד כ"עמרם מצנר" בקיבוץ דברת, להורים שעלו מגרמניה במסגרת העלייה החמישית. כשהיה בן 6, עברה המשפחה לכפר הנוער הדסה נעורים, שם עבדו הוריו. ב-1954 עברו לקריית חיים ולאחר מכן, לחיפה.
מצנע הוא בוגר מחזור ט' של הפנימייה הצבאית לפיקוד ומחזור מ"ד של בית הספר הריאלי העברי בחיפה, והחל משנת 1963 היה לאיש צבא. במהלך שירותו הצבאי, סיים תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה (1977). מצנע הוא בוגר "המכללה למלחמה" של צבא ארצות הברית בפנסילבניה (1979), בוגר התוכנית לאנשי ציבור בכירים במרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1989), ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1990).
תקופת שירותו בצבא.
בשנת 1963, התגייס מצנע לצה"ל, שובץ בחיל השריון ושם עבר הכשרה כלוחם ומפקד טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ומילא בחיל זה את רוב תפקידיו הצבאיים, עד מפקד אוגדה סדירה, בחיל השריון.
בין התפקידים שמילא בצבא: מג"ד 82 בחטיבה 7, מג"ד 196 (מפקד קורס קציני שריון) בחטיבה 460, קצין אג"ם של גייסות השריון, מפקד עוצבת ראם, מפקד חטיבה 188, מפקד חטיבה 460, מפקד עוצבת געש, מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בצה"ל, ראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, ראש אגף התכנון ומפקד פיקוד המרכז בזמן האינתיפאדה הראשונה.
באמצע שנות השישים השתתף במשלחת קצינים שנסעה ללמוד את טנק הפטון, והכשירה את קליטת הטנק בצה"ל, בגדוד 79 (גדוד המגח הראשון בצה"ל). במלחמת ששת הימים שירת כקצין מבצעים בדרגת סגן בגדוד 79. הוא נפצע שלוש פעמים, אך המשיך בלחימה. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת. לאחר מלחמת ההתשה שירת כמג"ד 82 בחטיבה 7. באוקטובר 1973 מונה למפקד קורס קציני שריון (מג"ד 196). עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, בחטיבה 460 אורגנו 6 פלוגות טנקי מגח, שכללו את פלוגת הקק"ש מגח, 2 פלוגות קמ"ט מגח, ושלוש פלוגות נוספות שאויישו במדריכים, אנשי תח"ש, וצוערים מבה"ד 1. ארבע מהפלוגות הועברו לתגבור כוחות אחרים בסיני. גדוד 196 נותר עם שתי פלוגות הקמ"ט מגח, וככזה נשלח לגזרה המרכזית של סיני, ועבר לפיקודה של חטיבה 14. הגדוד נשחק קשות בקרבות הבלימה ובתום ה 7 באוקטובר נותר עם פלוגה מצומצמת וחפ"ק מג"ד בלבד. במקביל גם גדוד 79 ספג אבדות כבדות ואיבד את כל שדרת הפיקוד שלו. ב 8 באוקטובר מח"ט 14 אמנון רשף, ארגן את הכוחות הנותרים מגדודים 79 ו - 196 לגדוד אחד, שנקרא גדוד 79, בפיקודו של מצנע. הגדוד המאוחד לחם בקרב החווה הסינית, ומצנע המשיך לפקד עליו אף שנפצע. רק לאחר התארגנות והעברת פיקוד מסודרת, פונה לבית החולים איכילוב. על מעשה זה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.