הבחירות לאספה המכוננת
הבחירות לאספה המכוננת, אשר התקיימו ב-25 בינואר 1949, כ"ד בטבת ה'תש"ט, היו הבחירות הראשונות במדינת ישראל. האספה המכוננת, ששינתה ייעודה והכריזה על עצמה כ"כנסת הראשונה", הייתה אמורה להיות הגוף שיחוקק את חוקתה של מדינת ישראל, ויתפזר. השלב הבא היה אמור להיות בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי - הכנסת.
נושא מרכזי בבחירות היה המתיחות בין מפא"י ומפ"ם, והשאלה העיקרית שעמדה בפני הבוחר הייתה האם להמשיך במלחמת העצמאות, או לחתור להסכמים להפסקת הלחימה, אשר ישמרו על הגבולות הקיימים. במערכת בחירות זו ניצחה מפא"י, שהקימה קואליציה עם מפלגות המרכז והמפלגות הדתיות, והותירה את אנשי מפ"ם באופוזיציה.
רקע היסטורי.
בעת הקמת מדינת ישראל במאי 1948 הוקמו המוסדות הלאומיים, אשר שלטו במדינה החדשה. מועצת העם, המקבילה לפרלמנט, אשר מתוכה נבחרה מינהלת העם, המקבילה לממשלה. גופים אלו לא היו גופים נבחרים במובן הטהור של המילה, וחבריהם הגיעו מן ההנהלה הארץ ישראלית של הסוכנות, ומהנהלת הוועד הלאומי. מועצת העם מנתה 37 חברים, שמונו על בסיס מפלגתי, ומנהלת העם מנתה שלושה עשר חברים, שנבחרו מבין חברי מועצת העם.
בעת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, נאמר במגילת העצמאות כי:
עם זאת, קיומן של הבחירות עד התאריך המיועד לא היה אפשרי בגלל מלחמת העצמאות, והן נדחו פעמיים, והתקיימו לבסוף ב-25 בינואר 1949.
משמה של הרשות הנבחרת, "האספה המכוננת", ניתן להבין כי מטרתה הראשונית של זו הייתה לחוקק חוקה. כך גם עולה מן הניסוח של מגילת העצמאות. עם זאת, ב-16 בפברואר 1949, לאחר בחירתה ובמהלך אחת מישיבותיה הראשונות, קיבלה האספה המכוננת את חוק המעבר אשר שינה שמה ל"הכנסת", וכך הפכה "האספה המכוננת" ל"הכנסת הראשונה".
ההכנה לבחירות.
היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו במדינת ישראל, והן דרשו הכנה מיוחדת. ב-5 בנובמבר 1948 החליטה מועצת המדינה הזמנית, כי האספה המכוננת תמנה 120 חברים. ב-8 בנובמבר 1948 נערך מפקד אוכלוסין, אשר שימש, בין השאר, להכנת ספר הבוחרים (המפקד היה חיוני בשל עלייתם של עולים חדשים רבים והפיכת רבים מערביי ארץ ישראל לפליטים). לצורך המפקד הייתה המדינה כולה בעוצר במשך שבע שעות, מחמש אחרי הצהריים ועד חצות. סוגיה נוספת הייתה סוגיית שיטת הבחירות. הועלו הצעות לשיטות שונות, אך הוחלט להמשיך לקיים את שיטת הבחירות היחסית והארצית שהונהגה בבחירות לאספת הנבחרים בתקופת היישוב, ולהשאיר לאספה המכוננת שתיבחר לקבוע בחוקה את שיטת הבחירות העתידית.
אלף קלפיות הוכנו להצבה ברחבי הארץ. על-פי המפקד, מספר בעלי זכות הבחירה היה חצי מיליון.
הנושאים עליהם נסבה מערכת הבחירות.
שתי המתמודדות העיקריות בבחירות אלו היו מפלגות הפועלים מפא"י ומפ"ם. מפא"י, ששלטה במוסדות היישוב למן ייסודה בשנת 1930, ושבראשה עמד דוד בן-גוריוןֿ, הייתה מפלגה בעלת מצע של "סוציאליזם קונסטרוקטיבי", שילוב של סוציאליזם עם דגש על "ממלכתיות" וגישה פרגמטית. מפ"ם, לעומתה, הייתה, תחת הנהגתם של יעקב חזן ומאיר יערי, מפלגה סוציאליסטית טהורה, שדגלה באותה תקופה בחתירה למהפכת עמלים ובמדיניות פרו-סובייטית מובהקת, אם כי עמדתה (בניגוד לעמדת מק"י) הייתה ציונית.
בין שתי המפלגות התקיים מאבק מאחורי הקלעים זה מספר חודשים. המטה הכללי של צה"ל, כמו הפלמ"ח לפניו, היה מורכב בחלקו הגדול מאנשי מפ"ם. משבר על רקע מינויים בצמרת צה"ל הביא אף להתפטרותו של בן-גוריון ביולי 1948. בן-גוריון חזר בו והמשיך בתפקידו, אך המשבר הביא להתפטרות אלופי צה"ל שתמכו במפ"ם, ולפיטורי ישראל גלילי, הרמ"א (ראש המפקדה הארצית) של "ההגנה". לאחר שהצליח להתמודד מול תומכי מפ"ם במטה הכללי, הורה בן-גוריון בספטמבר 1948 על פירוק מטה הפלמ"ח, שנראה כצבא פרטי של מפ"ם.
השאלה העיקרית שהועמדה בפני הבוחר הייתה המשך הקרבות במלחמת העצמאות. בשלב זה איפשרה הרגיעה בקרבות את קיום הבחירות, והחזיתות התייצבו. מפ"ם קראה להמשך המתקפה ולכיבוש כל שטח ארץ ישראל, על מנת להקים את המדינה הערבית לצד מדינת ישראל (או אף מדינה דו לאומית שתשתרע על פני כל השטח). מפא"י קראה להסכים להסדרי שלום על בסיס השטח שנכבש עד עתה (אם כי בנאומיו רמז בן-גוריון כי "עוד ידנו נטויה"). מספר ימים לפני הבחירות, ב-13 בינואר 1949, החל המשא ומתן להסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים באי רודוס. במקביל, ניהלו נציגי מדינת ישראל שיחות חשאיות עם עבדאללה מלך ירדן. הבחירה הייתה, אם כן, בין המשך הלוחמה, כדרישת מפ"ם, ובין הסדרים לסיומה, הכרוכים בוויתורים, כדרישת מפא"י.
מימין, עמדה מפלגתו של מנחם בגין מפלגת חרות, שראשיה היו יוצאי מחתרת אצ"ל, שדרשה את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה, ואי-קיום משא ומתן עם מדינות ערב כל עוד לא נסוגו חייליהן ממלוא השטח. עם זאת, דעות אלו נראו כקיצוניות והמפלגה סומנה כמפלגת שוליים, אשר תיוותר לאחר הבחירות מחוץ למעגל ההשפעה.
ערב הבחירות הכריזה מפא"י על צעד שיקדם את הפופולריות שלה - העלאת השכר לעובדים. בנוסף, סיוע לעמדות מפא"י התקבל גם מלונדון ומוושינגטון: בלונדון הודיעו על שחרור העצורים בקפריסין, בעוד שבוושינגטון אושר למדינה החדשה מלווה בן מאה מיליון דולר. כפי הנראה באו צעדים אלו על מנת לחזק את מפא"י אל מול מפ"ם שנראתה כגוררת את המדינה לעבר הגוש הסובייטי.
בתעמולת הבחירות, המפלגות חרות, מפ"ם ומפא"י התנגחו זו בזו, כשכל מפלגה מנכסת לעצמה את הקמת המדינה החדשה, ומאשימה את האחרות במדיניות שגויה. מפא"י טענה, שהיא מתאימה להנהיג את המדינה בשל ניסיונה, ושרק בזכות מאמציה הדיפלומטיים הבריטים עזבו את ארץ ישראל. מפ"ם, לעומת זאת, הדגישה שרק בזכות אנשי הצבא, שנמנו על שורותיה, הוקמה המדינה. תנועת החירות טענה, שלוחמי האצ"ל הם אלו שבזכותם קמה המדינה. מפ"ם וחירות האשימו את מפא"י בתבוסתנות במלחמה ובתככנות, וטענו שהקמת המדינה היא הזמן לנסות אלטרנטיבה חדשה. הגדיל לעשות בגין, שכינה את ממשלת בן-גוריון "ממשלת יודנראט", והבטיח שאם יבחר יעמיד את בן-גוריון לדין. מפא"י וחירות תקפו את מפ"ם על הנאמנות הבלתי-מתפשרת שלה כלפי ברית המועצות. ואילו מפא"י ומפ"ם טענו שתנועת החירות היא פאשיסטית, תוך כדי השוואת בגין לאדולף היטלר.
מערכת הבחירות עצמה הייתה שקטה ורגועה. רבים מן המצביעים שירתו עדיין בצבא והיו בחזית, והאווירה הייתה חגיגית ביותר. המצביעים חשו כי ניתנה להם זכות גדולה להשתתף בבחירות הראשונות במדינת ישראל "מזה אלפיים שנה". לא עלו טענות על זיופים או אלימות, ואחוז ההצבעה, בסופו של דבר, היה גבוה - כ-87%.
יום הבחירות.
הבחירות התקיימו ב-25 בינואר 1949, יום שנקבע כיום שבתון. כיוון שלא נערכו באותה עת סקרים ומשאלי דעת קהל, וכיוון שחלו שינויים רבים מאז הבחירות האחרונות שנערכו ב-1944 לאספת הנבחרים, לא הייתה כל הערכה מוקדמת של יחסי הכוחות בין הרשימות ושל התוצאות הצפויות.
הציבור בארץ התרגש במיוחד לקראת הבחירות הראשונות במדינה הריבונית. אחוז ההצבעה היה הגבוה ביותר בכל מערכות הבחירות.
הד לתחושות מובא ביומנו של משה יקותיאל אלפרט ר"מ בישיבת עץ חיים ומוכתר שכונות בית ישראל, מוסררה, סנהדריה, מחניים ושנלר:
תוצאות הבחירות.
בבחירות שהתקיימו ב-25 בינואר 1949 השתתפו 440,095 איש, ואחוז ההצבעה היה כ-87 אחוזים מכלל בעלי זכות הבחירה שמספרם היה 506,567. מספר הקולות לכל מנדט עמד על 3,592 קולות.
תוצאות הבחירות היו כדלקמן:
הסכמי עודפים נחתמו בין החזית הדתית להתאחדות התימנים, בין יצחק גרינבוים לרשימת למען ירושלים, בין הגוש העובד לרשימה הדמוקרטית של נצרת, בין מפ"ם לגוש העממי הערבי, ובין הספרדים לציונים הכלליים.
בבחירות השתתפו כ-440,000 איש, כאמור לעיל. במערכת בחירות זו לא נקבע אחוז חסימה, ולכן מפלגה שזכתה בחלק ה-120 מסך הקולות הכשרים (0.83%) קיבלה מושב בכנסת, אם כי במובן מסוים שימש האחוז הזה כאחוז חסימה, מכיוון שרשימה שלא הגיעה לסכום הקולות הנ"ל לא נכנסה, אף אם במהלך חלוקת העודפים נקבע מודד למנדט נמוך יותר. מספר הקולות למנדט בחלוקה הראשונית עמד על 3,592. עם זאת, מתוך 21 רשימות שהשתתפו בבחירות, רק 12 הצליחו לצבור מספר קולות זה. בין הרשימות שלא עברו את אחוז החסימה היו הרוויזיוניסטים, אשר התמודדו בנפרד מחרות, ורשימתו של יצחק גרינבוים.
בבחירות אלו חולקו המנדטים ע"פ שיטת הגנבך-בישוף, שנודעה לימים בשם חוק בדר-עופר, לפיו יש יתרון למפלגות הגדולות בחלוקת המנדטים העודפים. כך, קיבלה מפא"י 3 מתוך 10 מנדטים עודפים, אף שלפי השיטות הפשוטות היו 5 מפלגות בעלות קולות עודפים רבים יותר.
לאחר הבחירות.