בשנת 1783 הורשו היהודים לחזור לעיר. הם בנו בית כנסת בשנת 1831 ופתחו בית ספר יהודי בשנת 1855. בשנת 1880 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת עם ישיבה, תלמוד תורה ובית ספר משלה. אגודה ציונית הוקמה במקום בשנת 1899. 82% מיהודי העיר גורשו למחנות ההשמדה במהלך 1942 ורוב הנשארים נשלחו בספטמבר 1944. כ-250 יהודים התגוררו בעיר אחרי השואה וכמחציתם עזבו את המדינה לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה.
מאז אין קהילה יהודית פעילה בטרנבה, אך יש בה שני בתי כנסת ושני בתי קברות. בית הכנסת של קהילת סטטוס קוו אנטה שנבנה בשנת 1897, שופץ וכיום הוא משכנה של גלריית יאן קוניירק לאמנות עכשווית. בית הכנסת הוא מבנה מפואר, בנוי מלבנים אדומות והוא חלק מפרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה. בית הכנסת של הקהילה האורתודוקסית הוא מבנה קטן יותר, שנבנה בשנת 1880 והוא כיום בבעלות פרטית. בשנת 2010 שופץ המבנה על ידי בעליו, תוך שימור האלמנטים הארכיטקטוניים המקוריים והמוטיבים היהודיים, והוא משמש כבית קפה וגלריה לאמנות בשם ״Cafe Synagoga”
טארנפית
דרג
עמנואל אלנקוה
עמנואל אלנקוה (נולד ב-1935) הוא עיתונאי בכיר ואיש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה.
אלנקוה נולד בטבריה. שירת בצבא כמפקד טנק ומדריך בחיל השריון.
עם סיום שירותו הצבאי החל לעבוד ככתב הספורט של העיתון ידיעות אחרונות ולימים הפך לכתב החדשות הצפוני של העיתון. במסגרת עבודתו סיקר אלנקוה את מלחמות ישראל בגבול הצפוני של המדינה, בהן מלחמת יום כיפור, מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה.
עם קום מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון, מבט לחדשות, שימש אלנקוה ככתב החדשות הצפוני הראשון של הערוץ, שם דבק בו הכינוי: "כתבנו בצפון". במהלך עבודתו זכה אלנקוה לראיין מנהיגים, נשיאים וגנרלים ישראלים במהלך המלחמה ונשיאים שונים בעת ביקורם בצפון הארץ. בתוקף עבודתו במבט לחדשות ובידיעות אחרונות סיקר אירועים רבים ובהם מרדפים אחר מחבלים בבקעת הירדן, החלפות שבויים ומלחמות עבריינים בצפון. כמו כן סיקר את חטיפת מטוס סבנה כאשר שהה עם מפקד משמר הגבול דאז בקרבת המטוס בעת השתלטות כוחות צה"ל, כתבה שהולידה מהדורה שנייה באותו הערב.
עם עזיבתו את מערכת מבט לחדשות המשיך אלנקוה לעסוק בעיתונות הכתובה, בשנת 1990 נשלח לארצות הברית לתקופה של שנה לסקר אירועים מקומיים עבור ידיעות אחרונות.
אלנקוה ייצג גם אמצעי תקשורת זרים ככתב שלהם בארץ, ביניהם ה-BBC וסוכנות הידיעות רויטרס.
אלנקוה נשוי ואב לארבעה ילדים.
מדליית קופלי
מדליית קופלי (באנגלית: Copley Medal) היא מדליית כסף, אשר מוענקת מדי שנה על ידי החברה המלכותית בלונדון מאז שנת 1731. המדליה מוענקת עבור הישגים בתחום מדעי הטבע או מדעי החיים.
המדליה קרויה על שם גודפרי קופלי, שהוריש בשנת 1709, 100 ליש"ט לחברה המלכותית.
בנוסף למדליה, הפרס כולל 25,000 ליש"ט.
דורותי קרופוט הודג'קין, זוכת מדליית קופלי לשנת 1976, היא האשה הראשונה שזכתה במדליה וג'וסלין בל ברנל, זוכת מדליית קופלי לשנת 2021, היא האשה השנייה שזכתה במדליה.
הורה רעים - חולון
להקות המחול "הורה רעים - חולון" מייצגות את העיר חולון במופעים, אירועים ופסטיבלים בישראל ובעולם ברפרטואר של ריקודים פולקלוריסטים ישראליים.
הלהקות פועלות במסגרת מחלקת הנוער העירונית. בשנים האחרונות התפתחו הלהקות והיום הן כוללות כ-210 רקדנים הפועלים בשבע קבוצות גיל שונות: עתודה, קטקטים, ניצנים, עלומים, נעורים בוגרת ומחולות בגילאים 6–45. כל להקה עובדת כקבוצה ייחודית עצמאית ועם זאת לכל הלהקות יחד תפיסה מקצועית ואומנותית משותפת שבאה לידי ביטוי מרכזי בעיקר במופעי הלהקות. הלהקות הייצוגיות לוקחות חלק בפסטיבלים ידועים בארץ, באירופה, בארצות הברית, ברוסיה ובסין.
פעילות הלהקות מתקיימת במרכז למחול רעים. במרכז מתקיימות פעילויות מחול בסגנונות שונים ומגוונים החל מחוגי מחול ועד לבית הספר המקצועי למחול אומנותי.
בשנת 2008 יצאו שתי קבוצות (נעורים, עלומים) למשלחות מכובדות בבולגריה שם יצגו את חולון בפרט וישראל בכלל בפסטיבלים ובתחרויות כוריאוגרפיה.
בשנת 2014 בפסטיבל כרמיאל זכה ליאור תבורי הכוריאוגרף המוכשר והמצליח בתחרות הכוריאוגרפיה המתקיימת כל שנה, בתחרות אשר התקיימה ליאור זכה בטרבל: ביצוע, תלבושת וכוריאוגרפיה בריקוד "גברת עם סלים".
דגל איי קוקוס
דגל איי קוקוס הוא דגל בלתי רשמי המשמש את איי קוקוס מאז 6 באפריל 2004. הדגל הרשמי המשמש את הטריטוריה הוא דגל אוסטרליה.
הדגל ירוק, ועליו שלושה אלמנטים: בצד שמאל עץ דקל מוקף עיגול צהוב, במרכזו סהר צהוב, ובצד ימין חמשת כוכבי הצלב הדרומי, אף הם צהובים. כוכבי הצלב הדרומי מופיעים על דגליהן של רבות ממדינות אוקיאניה, ובהן מדינת האם אוסטרליה.
שמחה וילקומיץ
שמחה חיים וילקומיץ (ט' בתשרי תרל"ב, ספטמבר 1871 – ט"ו בניסן תרע"ח, מרץ 1918) היה מראשוני המורים העבריים ברחובות ובמושבות הגליל.
קורות חייו.
שמחה חיים וילקומיץ, בן קלמן, נולד בשנת 1871 בעיירה ניסוויז' (Nieswiez) שבפלך מינסק באימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה). בתחילה קיבל חינוך תורני ב"חדר" ובבית מדרש, ואחר כך נמשך להשכלה ולתנועת חיבת ציון. עבר לווילנה ושם השתלם בהוראת עברית ובהשלמת השכלה.
בשנת 1896 עלה ארצה עם אשתו ליבה לבית סגל, שגם עסקה בהוראה. הזוג התיישב תחילה בירושלים, ובשנת 1897 עבר למושבה רחובות בהזמנת אליהו זאב לוין אפשטיין, יו"ר ועד המושבה, והחל ללמד בבית הספר המקומי.
וילקומיץ מצא במקום צריף רעוע ללא רצפה, עם סדקים בגג דרכם חודר גשם. שלושה מלמדים לימדו ארבעים ילד וילדה בשיטות מיושנות ובהגייה אשכנזית. הוא הכניס מיד את הנהגת ההגייה הספרדית, ושינה את תוכנית הלימודים תוך הכנסת מקצועות הקשורים ללימודי חול (הלשון העברית, חשבון והנדסה, היסטוריה כללית, היסטוריה של עם ישראל, גאוגרפיה, וידיעת הארץ) כמו גם טיפוח חלקת אדמה וטיולים משותפים לבנים ובנות בטבע. הרפורמות של וילקומיץ ובקשותיו להגדלת התקציב לשיפור מצבו של בית הספר זכו לתמיכתם של משה סמילנסקי ושל ישראל טלר, אך גרמו לסכסוך בינו לבין חלק מההורים ופרנסי המושבה.
בשנת 1899 קיבל וילקומיץ את הצעתו של המחנך יצחק אפשטיין ועבר למטולה, ויישם גם בה את שיטתם של חינוך בעברית (בניב הגלילי המיוחד שביקשו להשתית) עם הקניית ערכי טבע, עבודה חקלאית, שיעורי התעמלות, טיולים, העלאת הצגות בעברית ועוד.
בשנת 1903 עבר הזוג וילקומיץ לראש פינה. וילקומיץ היה מנהל בית הספר המקומי עד למותו עם הפסקות לצורך השתלמות בשווייץ שם חקר את דרכי בתי הספר הכפריים והשלים השכלתו בלימודי הטבע, הנדסה וגננות, ולאחר שניהל זמן קצר עם שובו ארצה את בית הספר לבנות של חברת עזרה ביפו.
ב-1903 השתתף וילקומיץ בוועידת ייסוד הסתדרות המורים בזכרון יעקב בה הרצה על תורתו בחינוך כפרי. הוא תמך גם בצירוף נשים להסתדרות זו.
ב-6 בדצמבר 1913 הגיעו לראש פינה הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד במסגרת מסע הרבנים במושבות. הרב זוננפלד, והרב קוק נשאו דברים בבית הכנסת ביידיש והעבירו גם ביקורת קשה על שיטת הלימודים בבית הספר ומיעוט יסודות הדת שבה. לאחר דברי הרב קוק, וילקומיץ עלה לנאום והגיב בהתרגשות: "אדוני הרב, אתה מטיף מוסר ואתה מדבר יידיש במקום קדוש מעל לבמת בית הכנסת?". הוא הסביר בנאום רב רושם את ערך השפה העברית כשפת העם והגן על שיטת חינוכו של דור העתיד להיות עובדי אדמה, אדמת הקודש." לדבריו אלו השיב הרב קוק באריכות בעברית.
וילקומיץ עזר גם בחינוך ילדי היישוב היהודי בצפת. בסוף מלחמת העולם הראשונה הגיעו לצפת פליטים מדרום הארץ שגורשו על ידי הטורקים. מצבם היה קשה ובעיר פרצה מגפת טיפוס הבהרות, שבהּ נדבק וילקומיץ לאחר שעלה לעיר לסייע להם.
שמחה וילקומיץ נפטר בפסח, ט"ו בניסן תרע"ח (1918) ונקבר בראש פינה. על מצבתו חקוק: "שאף לגאולה על ידי חינוך ולחינוך על ידי עבודה".
לזוג וילקומיץ היו שני ילדים: עבריה ועמיאסף.
עבריה הייתה מורה ומדריכה בעין חרוד, אשתו של משה כרמי, מורה. בין חמשת ילדיהם: פרופ' דליה כהן, מוזיקולוגית כלת פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012, וסמדר כרמי-גיברמן, מנצחת מקהלות, פסנתרנית, נגנית עוגב ומרצה.
עמיאסף וילקומיץ, ששינה את שמו לעמי אסף, היה חבר הכנסת, מזכיר תנועת המושבים וסגן שר החינוך והתרבות מטעם מפא"י.
בניין בית הספר הראשון בראש פינה משמש היום כאכסנית נוער ביתו של וילקומיץ נמצא באתר השחזור של ראש פינה.
בית הספר היסודי בראש פינה נקרא על שמו "בית הספר וילקומיץ".
על שמו של וילקומיץ נקרא רחוב ברחובות.
טאניה לובינסקו
טאניה לובינסקו (ברומנית: Tania Lovinescu 1924 – 2014) הייתה סופרת ומשוררת יהודיה ישראלית, שכתבה בשפה הרומנית. עלתה לישראל ב-1989 וכעבור 12 שנים שבה לרומניה.
טאניה נולדה בפלוישט, ברומניה, כבתם של הרמן ורבקה גולדנברג. הייתה בוגרת בית הספר התיכון "קולטורה" והפקולטה לפיזיקה וכימיה של אוניברסיטת בוקרשט אותה סיימה ב-1949. בשנים 1949 - 1983 עבדה כעורכת ברדיו הרומני.
במקור שם המשפחה היה לאופר, כשמו של הנכד, אילן לאופר, שהיה שר בממשלת רומניה.
נפטרה ב-2014.
מנחם מנדל מויטבסק
סבוי
קצח זעיר-פרחים
קצח זעיר-פרחים (שם מדעי: "Garidella nigellastrum") הוא מין של קצח, עשב חד-שנתי ממשפחת הנוריתיים.
מורפולוגיה.
פרחיו קטנים - אורכם פחות מסנטימטר בודד. צבע עלי הכותרת משתנה: מסגול בקרבת מרכז הפרח, ללבן בחלקו החיצוני. בכל פרח חמישה עלי כותרת, מפוצלים לשתי אונות.
האבחנה בינו לבין קצח הציפורן בשלב הזרעים קשה.
תפוצה.