בחוק מ-1974 שבא להסדיר את הליכי האישור של חוקי תקציב בקונגרס, נקבע חריג חשוב, ולפיו בנושאים שיש להם השלכה על התקציב ניתן להעביר חוק במסלול עוקף פיליבסטר שנקרא "Reconciliation". מקור השם הוא ביעודו של הליך זה ליישב בין חוקים קיימים לבין חוקי התקציב. על דיון בהצעת חוק במסגרת זו לא ניתן לקיים פיליבסטר של יותר מ-20 שעות דיון, וכן יש מגבלות באשר להסתייגויות לחוק שניתן להעלות.
עם השנים התרחבו הגבולות על השימוש בהליך ה-reconciliation, אך עדיין נשמר הכלל שחייב להיות לחוק קשר לענייני תקציב. בהליך זה השתמשו, למשל, כדי להעביר את התקציב שיזם קלינטון ב-1993 ואת הקיצוצים במיסים שיזם בוש ב-2001 וב-2003. דוגמה חשובה נוספת היא העברת תיקונים בעלי משמעות תקציבית ל"חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה", כחלק מהרפורמה בשירותי הבריאות שיזם אובמה, ב-2010.
גם בבתי המחוקקים של המדינות השונות של ארצות הברית נהוג הפיליבסטר. בחודש יוני 2013 בלמה הסנאטורית ונדי דייוויס לבדה חוק נגד הפלות בסנאט של מדינת טקסס. דייוויס תכננה לדבר רצוף במשך 13 שעות, אך הספיקה בפועל לנאום רק 10 שעות ו-45 דקות. בעוד שהרפובליקנים הצליחו להפסיקה, תומכיה באולם הנואמים הקימו מהומה גדולה ובכך הרוויחו זמן יקר. לאחר שנרגעו הרוחות התקיימה באולם הצבעה שבסופה הוכרע כי ההצבעה איחרה את הזמן שהוקצב לה ולכן היא מבוטלת. נאומה של הסנאטורית דייוויס הועבר בשידור חי לכ-100,000 צופים שביקשו לעקוב אחריה. המשימה הקשה והמאתגרת אף זכתה לזריקות עידוד בדמות ציוצי תמיכה בטוויטר מהנשיא אובמה בתום הנאום.
הפיליבסטר בבריטניה.
בהשראת הסנאט, אימצו חברים אירים בפרלמנט הבריטי את הפיליבסטר בשלהי המאה ה-19. הם ביקשו לסכל תיקון בחוק הפלילי, והצליחו למשוך את הדיון על פני 35 ימים.
סיכול הפיליבסטר.
שלא כבארצות הברית, בבריטניה מיהרו למגר את התופעה, וב-1882 הותקנה הוראת קבע מספר 41 המקנה ליושב ראש ולראשי הוועדות את הסמכות להתערב בנאומים שאינם רלוונטיים או שנמשכים זמן מופרז מדי. יש הסבורים כי אם הפיליבסטר היה נפתח על ידי חברי פרלמנט אנגלים, ולא על ידי האירים, ייתכן שלא היו ננקטים צעדים נגדו. מכל מקום, בגלל המסורת והכבוד הנהוגים בפרלמנט הבריטי, הסמכות שניתנה לראשי הוועדות מנוצלת לעיתים רחוקות בלבד, ובין השנים 1945 – 1988 נמנו בסך הכול 17 מקרים שבהם השתמשו בה.
פיליבסטר הסתייגויות.
עם זאת, גם בפרלמנט הבריטי יש אמצעים לעיכוב חקיקה באמצעות הגשת הסתייגויות רבות בשם זכות הדיבור. שיטה זו לא מיושמת במליאת הפרלמנט, אלא ב-Standing Commitees, ועדות שברובן הגדול הן ועדות אד-הוק לצורכי חקיקה בנושא מסוים.
הכללים באשר למהות ההסתייגויות נוקשים: עליהן להיות רלוונטיות; אסור להן לשלול את החוק עצמו או לסתור אותו; אסור שיגרמו לחוק להיות בלתי מובן או לא ישים; אסור שיכללו נימה של לעג; במקרים מסוימים לא ניתן לשנות באמצעותן סכומי כסף שנקבעו בחוק; ואסור שהנמקותיהן תכלולנה ביקורת על משפחת המלוכה, על ראש בית הלורדים, על יושב ראש בית הנבחרים ועל שופטי בית המשפט העליון.
סמכות חשובה שיש ליושב ראש הוועדה, לאחר שהוא מקבל לידיו את ההסתייגויות, היא האפשרות להשמיט הסתייגויות קטנוניות והסתייגויות שלא נועדו אלא לקבלת זמן דיבור. סמכות זו משמעותה שליושב ראש יש אפשרות לחסוך מראש פיליבסטר הסתייגויות. עם זאת, השימוש בסמכות זו אינו אוטומטי, והוא משתנה בהתאם להלך הרוח בוועדה.
גם אם לא השתמש היושב ראש בסמכות זו, יש בכוחו למנוע התמשכות ארוכה מדי של הדיונים באמצעות נעילת הדיון (Closure). לבקשת אחד מחברי הבית, יכול היושב ראש להכריז על סיום הדיון בשאלה מסוימת, ועל הצבעה, ובלבד שראה כי הבקשה לא נבעה מתוך ניצול לרעה וכי אין בה פגיעה במיעוט. הכרזה כזו תובא להצבעה, ועליה לזכות ברוב של 100 חברים לפחות, על מנת שתקבל תוקף מעשי.
שיטת הגיליוטינה.
שיטה נוספת היא שיטה של קציבת זמן, המכונה "גיליוטינה". שיטה זו, שהשימוש בה החל עוד ב-1887 כחלק מהתגובה לפיליבסטרים האירים, הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים, ובדומה למחלוקת על הפיליבסטר בסנאט, העמדות לא נבעו מתוך אידאולוגיה, אלא נגזרו מהיותה של מפלגה מסוימת באופוזיציה או בקואליציה. השיטה מקנה לממשלה את האפשרות לכפות את סיום הדיון והבאת החוק להצבעה באמצעות קביעת דד-ליין להצבעה. גם השימוש בגיליוטינה טעון את אישור הבית או הוועדה, לפי העניין, ואולם המקרים בהם הפסידה הממשלה בהצבעה כזו ספורים. כך, חברי הפרלמנט מביעים רק את ההסתייגויות המהותיות באמת. מכל מקום, מקרים אלה נדירים, כיוון שבדרך כלל נציגי הממשלה מסכמים מראש עם נציגי האופוזיציה כמה זמן יימשך הדיון. בנוסף, לעיתים היושב ראש מגלה עצמאות, ובדיונים חשובים הוא מסרב לבקשת הממשלה להפעיל את הגיליוטינה.
Programme Motion.
ב-1997 פרסמה ועדת המודרניזציה של הפרלמנט דו"ח על הליך החקיקה, ובו המלצה על שיטה חדשה, ה-Programme Motion, שהוגדרה כ"נוקשה מהערוצים הרגילים, אך גמישה יותר מהגיליוטינה". השיטה נוסתה במספר הליכי חקיקה החל משנת 1997 בטרם אומצה על ידי הפרלמנט. היא קובעת כי בהצעות החוק שיונחו באמצעותה, יצוינו משך זמן הדיון בחוק המוצע, והתאריך שבו תסיים הוועדה את הכנתו. בשנת 2001, הוחלט, לאור הניסיונות שנעשו, לקבוע כי ועדות משנה יוכלו להמליץ ל-standing committee שדנה בחוק, על מועד אחר לסיום הליך החקיקה. השימוש ב-Programme Motion הוא עדיין הסדר זמני הנמצא בבחינה מעת לעת, ותוקפו הוארך באוקטובר 2002. השימוש ב-Programme Motion הביא לצמצום ניכר בשימוש בגיליוטינה. בשנים 1998–2000, שהיו שנות השיא של הגיליוטינה היו 29 גיליוטינות. בשנת 2000 החל השימוש ב-Programme Motion באופן סדיר, ועד 2002 היו רק 3 גיליוטינות. במקביל, התנהלו לא פחות מ-105 הליכים של Programme Motion בשנתיים אלו.
הפיליבסטר בישראל.
הפיליבסטר בגרסתו האמריקאית אינו אסור במפורש על פי תקנון הכנסת. עם זאת, בפועל יישומו אינו מעשי, בשל הוראות התקנון הקובעות מראש את זמן הדיבור של כל נואם בדיונים האישיים, והמסמיכות את ועדת הכנסת להקצות את זמני הסיעות בדיונים הסיעתיים. במספר מקרים אין מגבילים מראש את זמנו של הנואם: שר יכול לעלות לדוכן הנאומים בכל עת ונאומו אינו מוגבל בזמן, וכך גם יושב ראש ועדה המציג חוק לפני הקריאה השנייה. על פי הנוהג, גם נאומיהם של ראש הממשלה וראש האופוזיציה אינם מוגבלים בזמן. בלקסיקון הכנסת מוגדר פיליבסטר כ"תכסיס פוליטי שנועד לעכב הצבעות והעברת חוקים באמצעות נאומים ארוכים."
פיליבסטר הסתייגויות.
בדומה לפרלמנט הבריטי, הפיליבסטר בכנסת מתבצע באמצעות הגשת הסתייגויות. בשונה ממנו, הפיליבסטר נערך במליאת הכנסת, ובמקרים חריגים אף בוועדות.
לפי סעיף 86 לתקנון הכנסת, רשאים חברי הכנסת להגיש הסתייגויות להצעת חוק המובאת לקריאה השנייה. הסעיף כולל מגבלות מסוימות, אך אינו מגביל את מספר ההסתייגויות שרשאי כל חבר כנסת להגיש. סעיף 90(ב)(1) לתקנון קובע כי למי שהגיש הסתייגות מוקצות 5 דקות לנמקה. אם הגיש 2 הסתייגויות, מוקצות לו 10 דקות, וכן הלאה. על כן, לעיתים מגישים חברי כנסת הסתייגויות שאין בהן כל שינוי מהותי בהצעת החוק, או אף הצעות מלעיגות (במהלך הדיונים על הצעות תיקון ל, הגישו סיעות האופוזיציה כ-8,000 הסתייגויות. אחת מהן כללה הצעה שלפיה במקום "ראש הממשלה החלופי", יבוא "מנפח צמיגים", על מנת שיוכלו לקבל את זמן הדיבור במליאה). במקרים רבים הם אף נושאים נאומים שאינם קשורים להצעת החוק. חברי כנסת שמגישים הסתייגויות לא מהותיות מסירים אותן, בדרך כלל, אלא אם כן בכוונתם לערוך גם פיליבסטר הצבעות שמיות.
אף שהפיליבסטר הראשון בישראל נערך בנוגע לתיקון בפקודת מס הכנסה (הדיון התקיים ב-27 במרץ 1957, ונמשך עד 5:00 בבוקר), השימוש בפיליבסטר נפוץ בעיקר בדיונים על חוק התקציב ועל חוק ההסדרים הנלווה לו. הדבר נובע ממספר סיבות. ראשית, חוקים אלה מכסים תחומים רבים, ויש להם משמעויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות רחבות יותר מאשר חוקים אחרים. לכן, לאופוזיציה יש במקרים רבים סיבות אידאולוגיות כנות לסכל את העברת החוקים, או למצער להילחם בהם. סיבה שנייה נעוצה בטעמים פרקטיים. חוקים מסוג זה הם עתירי סעיפים ומשופעים במספרים, מה שמגדיל מאוד את מגוון האפשרויות להגשת הסתייגויות לשם דיבור.
חבר כנסת שנודע במיוחד בהקשר לפיליבסטרים בישראל, הוא מיכאל איתן, שנשא את הנאום הארוך בתולדות הכנסת, בעת שנימק את הסתייגויותיו לתקציב המדינה לשנת 1993. איתן נאם במשך 10 שעות ו-7 דקות, ובאורח נדיר עסק ברובו של הנאום בנושא הנדון – תקציב המדינה. פיליבסטר משמעותי במיוחד היה של חבר הכנסת יצחק פינדרוס שנתבקש למשוך את הזמן על מנת להשיג רוב להצעת חוק לדחיית תאריך הגשת התקציב ובעקבות כך נאם במשך שעה ו-50 דקות שבסופן ההצעה נפלה והובילה לבחירות לכנסת ה-24
בשונה מהפיליבסטר המקובל שנעשה במליאת הכנסת, חבר הכנסת יכול לעשות שימוש בסמכותו לעלות הסתייגויות או להעלות טענת "נושא חדש" (לפי סעיף 85 לתקנון הכנסת) בזמן הדיון בוועדה מוועדות הכנסת. בדיון שנערך לקראת אישורו של חוק התקציב הדו-שנתי לשנים 2017–2018, העלתה חברת הכנסת סתיו שפיר הסתייגויות במשך כ-13 שעות כאשר את חלקן אף תיעדה בשידור חי בפייסבוק. חברי הקואליציה בוועדה ביקרו את השימוש במהלך זה, אולם יושב ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני הודיע כי לא יפריע לקיומו. לבסוף, נשא הפיליבסטר פרי כאשר הגיעו הצדדים להסכמות על נוסח מרוכך יותר לחוק.
פיליבסטר הצבעות שמיות.