ברברה סטרייסנד פנתה לבארי גיב וביקשה ממנו לכתוב לה אלבום. בארי ואחיו, רובין, חברי ההרכב ה"בי ג'יז", אחד ההרכבים המצליחים של שנות השבעים, כתבו את השיר ובארי אף השתתף בהפקת האלבום ביחד עם צוות ההפקה שאיתו עבד ההרכב באופן קבוע, אלבי גאלוטן וקארל ריצ'רדסון.
השיר נחשב לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בצרפת.
מיקומי שיא.
"Woman in Love" הפך לאחד השירים הכי מצליחים בקריירה של סטרייסנד ואחד הסינגלים הנמכרים ביותר אי פעם. הוא צעד שלושה שבועות במקום הראשון של הבילבורד האמריקאי, השיר החמישי והאחרון של סטרייסנד שהגיע למקום זה. הוא גם בילה 5 שבועות במצעד בילבורד Adult Contemporary והיה השיר השישי שלה שמגיע למעמד זה.
השפל הכלכלי
חדוות הבישול
חדוות הבישול (באנגלית: Joy of Cooking) הוא ספר בישול אמריקאי הנחשב לאחד מספרי הבישול הנמכרים ביותר בארצות הברית. הספר נמכר ברציפות מאז יצא לאור בהוצאה מסחרית בשנת 1936 (הספר יצא לאור לראשונה בהוצאה פרטית בשנת 1931), ונמכרו ממנו למעלה מ-18 מיליון עותקים.
הספר נכתב בשנת 1931 על ידי עקרת הבית אירמה רומבאואר בסנט לואיס שבמדינת מיזורי שבארצות הברית. לואיס כתבה את הספר לאחר שהתאלמנה, בשל מצבה הכלכלי הקשה. היא הדפיסה 3,000 בהדפסה עצמית, במחצית הונה, ואלה זכו להצלחה רבה. בשנת 1936 הספר נרכש על ידי בית ההוצאה לאור חברת בובס- מריל.
המהדורה הראשונה (1931).
לאחר שרומבאואר התאלמנה היא התקשתה להתפרנס. היא השתמשה במחצית כספה על מנת להדפיס כתב יד אשר כלל את מתכוניה. הספר אויר על ידי בתה מריון רומבאואר בקר, שהייתה מורה לאמנות. עטיפת הספר, שצוירה על ידי בקר, תיאר את מרתה מבית עניה, הקדושה הנוצרית המגינה על הבישול, כשהיא הורגת דרקון.
מהדורות השפל הכלכלי ומלחמת העולם השנייה.
במהדורה 1936, המהדורה הראשונה של הספר שיצאה בהוצאה מסחרית, הייתה דקה יותר מהמהדורה המקורית, ובשל השפל הכלכלי הגדול כללה מתכונים של שימור מזון, וכן מתכונים הכוללים בשר צייד כגון סנאי, אופוסום ודביבון מצוי.
מהדורת 1943 שפורסמה במהלך מלחמת העולם השנייה, ומהדורת 1946 שפורסמה מיד לאחריה התייחסו לקיצוב המזון שהיה באותה עת בארצות הברית, וכללו מתכונים המתבססים על מוצרי הקיצוב (בעיקר קופסאות שימורים).
מהדורות 1962–1964 ומהדורת 1975.
בשנת 1962, שנת פטירתה של רומבאואר הוצאה מהדורה של הספר, בלא הסכמתה של בקר, בתה של רומבאואר. בעקבות דרישתה של בקר פורסמו מהדורות מתוקנות בשנת 1963 ו-1964.
מהדורת 1964 הייתה המהדורה הראשונה של הספר שפורסמה בכריכה דקה, וזכתה להצלחה רבה.
מהדורת 1975 הייתה המהדורה האחרונה שנערכה על ידי בקר. מהדורה זו כללה למעלה מ-1,000 דפים.
מהדורת 1997.
מהדורת 1997 עדכנה את הספר וכלל מתכונים אתניים חדשים רבים. המדורה פורסמה על ידי ההוצאה לאור סיימון ושוסטר ונערכה על ידי מריה גוארנשלי (Maria Guarnaschelli) בסיוע נכדה של רומבאואר, איתן בקר. המהדורה נכתבה על ידי שפים רבים, וכללה מתכונים מועטים של רומבאואר עצמה.
בשנת 2006 יצאה לאור מהדורת יובל 75 שנים להוצאת הספר, אשר כלל 4,500 מתכונים, ובהם מתכונים מקוריים של רומבאואר.
מרקו פייר וייט
מרקו פייר וייט (באנגלית: Marco Pierre White; נולד ב-11 בדצמבר 1961) הוא שף ידוען, מסעדן ואישיות טלוויזיונית בריטית, הוא היה באותה עת השף הצעיר ביותר שזכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום באנגליה. התלמדו אצלו שפים ידועים כמו גורדון רמזי.
שנותיו הראשונות.
מרקו פייר וייט היה השלישי מבין ארבעה ילדים שנולדו לאמו האיטלקייה מריה-רוזה גלינה, שהגיעה לבריטניה על-מנת ללמוד אנגלית, ושל השף פרנק וייט, שפתח עם מריה בשיחה במלון גריפין בלידס כששיחק קלפים.
לאחר שנישאו ב-1954, הם התגוררו בדיור ציבורי במזרח לידס, נולדו להם הבנים גרהאם (1955), קליב (1957, גם הוא שף) ומרקו. שש שנים אחרי-כן מריה ילדה את בנה הרביעי, קרייג סימון. יומיים אחר-כך, היא התמוטטה ונלקחה בחזרה לבית החולים האוניברסיטאי סנט ג'יימס, לידס, שם הלכה לעולמה כתוצאה משבץ מוחי בהיותה בת 38.
בתום לימודיו בבית הספר התיכון אלרטון בלידס, בלי שום הכשרה, החליט וייט ללמוד בישול. הוא החל להתלמד במטבחו של מלון סנט ג'יימס בהרוגייט, צפון יורקשייר ואחר-כך בבוקס טרי ב- Ilkley, מערב יורקשייר. הוא הגיע ללונדון בגיל 16 כשבכיסו 7.36 פאונד, חבילת ספרים ושק בגדים,
הוא החל את התלמדותו הקלאסית כקומיס (טבח מתחיל) אצל אלברט רו ומישל רו ב"לה גאברוש", תקופה שהובילה את אלברט לכנותו "השפן הקטן שלי." הוא המשיך להתלמד אצל פייר קופמן ב"טאנט קלר" (מתחם שהוא כיום בבעלותו של גורדון רמזי), עבר לעבוד במטבחו של רימון בלאן ב"לה מנואר או קואה סזו" ואצל ניקו לדניס ב"שה ניקו" בפארק ליין 90. אז פתח מקום משלו "סיקס בלס" (Six Bells) בקינגס רוד עם עוזרו מאריו בטאלי.
קריירה.
אחרי שהשלים את לימודיו ב-1987, פתח וייט את "הארוויס" (Harveys) בוונדסוורת' קומון (משכנה של מסעדת "שה ברוס" כיום), שם זכה בכוכב הראשון שלו במדריך מישלן כמעט מיד לאחר הפתיחה וזכה בכוכב השני ב-1988, לפני שהמשיך הלאה ונהיה שף-בעלים של מסעדת "מרקו פייר וייט" בחדר האוכל של מלון "הייד פארק" לשעבר, כיום "מנדרין אוריינטל", שם זכה בכוכב מישלן השלישי שלו ואז עבר ל"אוק רום" בלה מרידיאן פיקדילי.
בגיל 33 היה מרקו פייר וייט לשף הצעיר ביותר שזכה בשלושה כוכבי מישלן באנגליה.
למרות שוייט עבד 17 שנה כדי להגשים את חלומותיו, הוא חש לבסוף, שלמרות ההישגים, ההכרה והתהילה שנפלו בחלקו, הקריירה שלו לא סיפקה אותו מספיק בחייו האישיים. לכן, ב-1999, הוא החזיר את כוכבי המישלן שלו.
פרישתו.
וייט הודיע על פרישתו מהמטבח ב-1999 ובישל את ארוחתו האחרונה ב-23 בדצמבר ב"אוק רום." לאחר פרישתו הוא נהפך למסעדן. ביחד עם ג'ימי לאהוד הוא הקים את חברת "וייט סטאר ליין" (White Star Line Ltd) שבבעלותה כיום מסעדות "בלבדר" (Belvedere) ו"ל'אקסקרגו" (Belvedere) בלונדון.
וייט הוא גם הבעלים של סטקיית "דה ניו טריי אין" (The Yew Tree Inn), פאב מהמאה ה-17 ליד הייקלר בנורת' המפשייר. זה היה האתר בו צולמה רוב סדרת הטלוויזיה "Marco's Great British Feast,"שהוקרנה בערוץ ITV בקיץ 2008.
וייט משמש גם כיועץ לחברת אוניות התענוגות P&amp;O Cruises. באפריל 2008 הושקה מסעדת היוקרה המזרח-תיכונית "דה וייט רום" (The White Room) על סיפונה של אוניית הנופש "ונטורה."
בפברואר 2009 פתח וייט את "MPW סטייק ואיילהאוס" (MPW Steak &amp; Alehouse) ביחד עם ג'יימס רוברטסון ב "המייל המרובע" (Square Mile). וייט ורוברטסון מפעילים ביחד את "קינגס רוד סטייק האוס וגריל" (Kings Road Steakhouse &amp; Grill) בצ'לסי (החל מ-2010). רוברטסון עבד עבור וייט בשנים 2003-1999 כמאט'ר ד'אוטל (רב-המלצרים) לפני שעזב את החברה, אבל השניים נשארו חברים.
בינואר 2010 הוא נתן זיכיון למסעדת "מרקו פייר וייט דה סוואן אין" (Marco Pierre White's the Swan Inn) באוטון שמגישה מבחר של מנות פאב קלאסיות.
וייט פרסם מספר ספרים, בכללם ספר הבישול הידוע White Heat, אוטוביוגרפיה בשם White Slave (הקרויה בגרסתה האמריקאית The Devil in the Kitchen), ו-Wild Food from Land and Sea. וייט הופיע בקדימון לסרט " לאייר קייק", 2004, בו מככבים דניאל קרייג ומייקל גמבון.
במרץ 2010, החל וייט להיות הפרזנטור של חברת ברנרד מתיוס פארמס, שמוכרת בשר תרנגול הודו.
טלוויזיה.
וייט היה השף הראשי בעונות ה-3 (שודרה ב-2007) וה-4 (שודרה ב-2009) של תוכנית הריאליטי הבריטית "מטבחי הגיהנום" (Hell's Kitchen) של רשת הטלוויזיה ITV. יוצר הסדרה והמנחה שלה בעונה הראשונה היה גורדון רמזי. ספר שמלווה את התוכנית, Marco Pierre White in Hell's Kitchen, ראה אור באוגוסט 2007.
ב-2009 שודרה תוכנית המציאות The Chopping Block (הגרסה האמריקאית של תוכנית אוסטרלית בשם זהה) בכיכובו של וייט, אולם שידוריה הופסקו לאחר שלושה פרקים בגלל שזכתה למדרוג נמוך.
חייו האישיים.
וייט היה נשוי שלוש פעמים. את אשתו הראשונה, אלכס מק'ארתור, הכיר כשעבדה אצל הדייג שלו. ב-1992 התחתן עם הדוגמנית הבריטית ליסה בוצ'ר, הם היו נשואים 15 שבועות בלבד.
ב-1993 וייט נכנס למערכת יחסים עם מתילדה "מתי" קונג'רו, שהייתה ברמנית ב"דה קנטין". להם נולדו שני בנים: לוצ'יאנו (1993), בן מרקו ובת מיראבל, שנולדה לאחר פרישתו של וייט. הזוג נישא בשנת 2000 והתגרש ב-2007.
גדימינאס
גדימינאס (בליטאית: Gediminas (1275 -1341)) היה דוכס גדול של ליטא בין השנים 1316–1341, והפך את ארצו לאחת המעצמות של מזרח אירופה. בימי מלוכתו התפשטה שליטת ליטא על שטח גדול בין הים הבלטי ובין הים השחור.
גדימינאס קרא לעצמו "מלך הליטאים ושל רוסים ("רוטנים") רבים". לצידם של הדוכסים מינדאוגאס וויטאוטס נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים של העם הליטאי. הוא העביר את בירת ליטא לוילנה והקים שרשרת חזקה של מבצרים.
גדימינאס היה השליט השני מהשושלת הגדימינית ועלה על כס המלכות של ליטא אחרי מות בן דודו ויטניס.
כאמצעי דיפלומטי במאבק באויבים מבחוץ ניהל משא ומתן עם האפיפיור על התנצרות ממלכתו אך בכל זאת, שמו נשאר קשור למורשת הפאגאנית של ליטא.
ביוגרפיה.
נולד בסביבות שנת 1275 כאחד משלושת בניו של סקלמנטאס.
בשנת 1320 סיפח את הדוכסות של לוצק, ייסד את העיר ביאליסטוק ונחל ניצחון ראשון על האבירים הטבטונים. בשנה הבאה החל במשא ומתן עם האפיפיור באביניון, בנוגע להצטרפות אפשרית של עמו לדת הנוצרית. בשנת 1323 הפך את העיר וילניוס שייסד, לבירת ליטא.