קיימות מספר סיבות לשימוש בכלי של גיוס חובה: למשל, בישראל נטען רבות כי "מדינה קטנה מוקפת אויבים" זקוקה לכל חייל שתוכל לגייס, ולכן, אין לתת מקום להעדפה אישית של כל אדם, האם לשרת את מולדתו אם לאו. במדינות אחרות קיימות סיבות רבות, כמו מרד פנימי ובעיות אזרחיות (כדוגמת קולומביה), או סיבות היסטוריות אשר לא קיימות בימינו, למשל בגרמניה, שגיוס החובה בה (שלאחר חוזה ורסאי חודש על ידי היטלר בחוק הגיוס ב-1935, ובוטל ביולי 2011) המשיך לאחר הפסד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. גיוס החובה היה בשל המלחמה הקרה, שהתקיימה בתוך גבולות גרמניה, בין שני חלקיה: גרמניה המזרחית הקומוניסטית, שנשלטה, למעשה, על ידי ברית המועצות וגרמניה המערבית, שנתמכה על ידי מעצמות המערב: ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
הוויכוח סביב גיוס חובה.
במדינות רבות ישנה טענה כי גיוס חובה ושירות חובה גורמים למיליטריזציה של החברה האזרחית, ובכך, ליצירת חברה שהיא גברית-מאצ'ואיסטית ואלימה יתר על המידה, כאשר עקרונות חברתיים נזנחים, או לכל הפחות מקבלים חשיבות מועטה יותר. נושאים כגון: חינוך, בריאות, רווחה, טיפול בפשיעה וכדומה, מקבלים פחות התייחסות ופחות כוח אדם.
נוסף על כך, קיימת הטענה, שגיוס חובה פוגע בחופש העיסוק, חופש המצפון ובחירויות בסיסיות נוספות, ובכך הוא אנטי-דמוקרטי.
עוד מציינים את התקציב הגדול מאוד שדורש צבא חובה, ואת היתרון של צבא מקצועי, שבו לכל החיילים ותק של שנים, על פני צבא גדול ומסורבל יותר. עוד מתלוננים מהצד הליברלי, שמדובר בעבדות לא מוסרית בעבור המדינה, שמעכבת בשנים את התקדמותם של צעירים. במגזרים שמרניים, נחשבת כפגיעה הכרחת אזרחים לשהות עם אנשים בעלי השקפת עולם ואורח חיים שונים משלהם, הידועה כאפקט כור היתוך, דבר שעלול לגרום לנטישת הקבוצה וערעור צדקת דרכה.
מנגד, ישנה הטענה, שגיוס חובה תורם רבות למדינה. ערכים כגון פטריוטיות, רעות וערבות הדדית, אהבת הארץ וכו', מוטמעים באזרחים, מתוקף היותם מגויסים, ודווקא בגלל אפקט כור ההיתוך.
בישראל.
בישראל מתקיים גיוס חובה מראשית ימיה, בהתאם לחוק שירות ביטחון. בשנת 2013 הועלתה בכנסת הצעה לתיקון החוק, לפיה יבוטל גיוס החובה לצה"ל. הרקע להצעת החוק הוא פקיעת תוקפו של חוק טל וחקיקת "חוק השוויון בנטל", שמרחיב את גיוס החובה גם לאוכלוסייה מהמגזר החרדי. מציעי החוק הסבירו, שביטול גיוס החובה יפתור את בעיית חוסר השוויון.
בשנת 2014 פורסם מסמך פנימי של המרכז למדעי ההתנהגות (ממד"ה) של צה"ל, הממליץ לצבא להתכונן לשינויים במודל הגיוס וביטול גיוס החובה, על רקע השיח הציבורי הגובר בעניין. המסמך קובע כי "על צה"ל להתכונן לתרחיש זה, על סמך מה שהתרחש בצבאות אחרים".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, גיוס החובה בישראל היה במרכז הקונצנזוס, ואף מפלגה, פרט ליהדות התורה, לא הצהירה שתפעל לביטולו.
גיוס נשים.
רק מעט מדינות מחייבות גיוס נשים. בשנת 1951 היו רק 4 מדינות שגייסו נשים לשירות חובה: צ'ילה, פקיסטן, טורקיה וישראל. בשוודיה היה גיוס חובה לרופאות, רופאות שיניים ואחיות. מדינות שונות כללו בחוקיהן אפשרות לגיוס חובה של נשים בעת מלחמה.
החל מינואר 2015 יש גיוס חובה לנשים בנורווגיה, והיא המדינה היחידה בנאט"ו המקיימת גיוס חובה לנשים. גם קוריאה הצפונית החילה גיוס חובה החל משנת 2015.
במרץ 2017 הודיעה ממשלת שוודיה על החזרת גיוס החובה לאחר שבוטל שבע שנים קודם לכן, וכי חוק גיוס החובה יחול גם על נשים.
לאשה גיאורגי
גיאורגי הרביעי לשה
היינריך גייסלר
יוהאן היינריך וילהלם גייסלר (26 במאי 1814 - 24 בינואר 1879) היה פיזיקאי גרמני הידוע בעיקר בזכות המצאת שפופרת גייסלר, שהייתה שפופרת קתודית עשויה זכוכית, שבה ניתן היה לצפות בהתפרקויות חשמליות בין אלקטרודות הנמצאות באזור השאוב מאוויר.
הוא נולד בתורינגיה לאב שהיה מהנדס ועסק בייצור זכוכית.
בשנת 1855 השתתף בתערוכה עולמית בפריז וקיבל מדליית זהב על מכשירי מדידה שונים. ההמצאות שלו היו פריצת דרך שנתנה אפשרות לבניית מכשירים שונים כולל מנורות פלואורסצנט וטלוויזיות.
בשנת 1868 הוזמן לאוניברסיטת בון ולימד שם עד מותו.
שפופרת גייסלר
שפופרת גייסלר היא שפופרת קתודית, שהומצאה על ידי היינריך גייסלר ויוליוס פלוקר בסביבות שנת 1855. השפופרת שימשה לחקר תופעת הקרניים הקתודיות, וסייעה לבצע ניסויים מדעיים שלא היו אפשריים קודם לכן.
שפופרת גייסלר בנויה משפופרת זכוכית שממנה נשאב האוויר, כשבתוכה שתי אלקטרודות. כאשר מופעל מתח חשמלי גבוה בין האלקטרודות נוצרת התפרקות חשמלית.
Avaaz (אוואז) הוא ארגון אזרחי בינלאומי שהוקם ב-2007 המקדם אקטיביזם בנושאים כגון התחממות גלובלית, זכויות אדם, זכויות בעלי-חיים, שחיתות, עוני וסכסוכים ברחבי העולם. מטרת הארגון היא "להבטיח כי דעותיהם וערכיהם של אזרחי העולם ישפיעו על מקבלי ההחלטות", ובכך "לצמצם את הפער בין העולם כפי שהוא כיום, ובין העולם שרוב האזרחים מעוניינים לחיות בו". הארגון פועל ב-15 שפות, וכולל מעל 40 מיליון חברים מ-194 מדינות.
לפי הגרדיאן, "אוואז אמנם קיים 8 שנים בלבד, אבל צמח להיות רשת האקטיביזם המקוון הגדולה והמשפיעה בעולם". בכלכליסט נכתב על אוואז ש"הוא גלגולם האינטרנטי החדש, העוצמתי והאפקטיבי של ארגוני האקטיביסטים".
פירוש השם.
פירוש המילה Avaaz הוא "קול" או "צליל" בפרסית. למלה יש משמעות דומה גם בטורקית, בוסנית, ושפות הינדו-אירופיות נוספות כגון הינדי, אורדו ועוד.
הקמת הארגון והנהלה.
Avaaz הוקם בשיתוף Res Publica, "קהילה של עובדי המגזר הציבורי שפועלת לקידום ממשל תקין, מעורבות אזרחית ודמוקרטיה פעילה", ו-MoveOn
, ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח לקידום מדיניות פרוגרסיבית. כמו כן, הארגון נתמך בעבר על ידי האיגוד הבינלאומי לזכויות העובדים ((Service Employees International Union (SEIU, שהיה שותף מייסד, ו-!GetUp - ארגון אוסטרלי ללא מטרות רווח לקידום קמפיינים חברתיים.
מייסדי הארגון הם ריקן פאתל, תום פרבדה, חבר הקונגרס מטעם וירג'יניה לשעבר תופ פריאלו, מנכ"ל MoveOn אילי פריזר, היזם האוסטרלי הפרוגרסיבי דייוויד מאדן, ג'רמי היימנס (מייסד שותף של Purpose.com) ואנדראה וודהאוס. הוועד המנהל כולל את ריקן פאתל (נשיא), תום פרבדה (מזכיר), אילי פריזר (יו"ר הוועד המנהל) ובן ברנדזל (גזבר).
מנכ"ל אוואז הוא הנשיא המייסד של הארגון, הבריטי-קנדי ריקן פאתל. פאתל למד ממשל, פילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד והוא בעל תואר מוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת הרווארד. הוא עבד עבור International Crisis Group באזורי סכסוך ברחבי העולם, כולל סיירה לאון, סודאן ואפגניסטן, שם לדבריו "למד כיצד לשכנע כוחות מורדים לשבת לשולחן המשא ומתן, לפקח על תהליכי בחירות ולבנות מחדש את אמון הציבור במערכות מושחתות לשעבר". הוא חזר לארצות הברית, שם התנדב ב-MoveOn ולמד כיצד להפעיל כלים מקוונים לטובת אקטיביזם ושינוי חברתי
מימון וצורת עבודה.
לפי דיווח בגרדיאן, מאז 2009 אוואז לא קיבל תרומות מקרנות או מתאגידים והגביל תרומות בודדות ל-5,000 דולרים. המימון לפעילות הארגון מגיע מתרומות מקוונות קטנות של חברים בארגון
. ב-2011 צוות אוואז כלל כ-50 איש.
תהליך הפיתוח של קמפיינים עולמיים.
הקמפיינים העולמיים של אוואז מנוהלים על ידי צוות של קמפיינרים מלמעלה מ-30 מדינות, כולל בריטניה, הודו, לבנון וברזיל. הקשר עם חברי הארגון הרשומים לרשימת התפוצה נעשה באמצעות הדוא"ל, והקמפיינים כוללים עצומות אינטרנטיות, וידאו, וכלים לשליחת הודעות ישירות לאישי ציבור. במקרים מסוימים אוואז עושה שימוש גם בפרסום חוצות או מודעות קנויות והארגון נעזר בייעוץ משפטי כדי להחליט מה היא צורת הפעולה היעילה ביותר בכל מקרה. פעולות לא מקוונות כוללות אירועי רחוב, הפגנות, הצפת איש ציבור בשיחות טלפון ואירועים תקשורתיים.
ההצעות לנושאי הקמפיינים מגיעות מחברי הארגון ונבנים בעזרת הדרכה של צוות מומחים בנושא. ברגע שהצוות מזהה פוטנציאל באחת ההצעות שהגיעו מחברי הארגון, הקמפיין נשלח לקבוצת מבחן של 10,000 חברי אוואז. אם התגובות של אותה קבוצת מבחן טובות, הקמפיין נשלח לכל רשימת התפוצה של אוואז.
פלטפורמת קמפיינים קהילתית.
ב-2012 הארגון השיק פלטפורמה שמאפשרת לכל אחד מחברי הארגון לייצר עצומה משלו. אתר הקמפיינים הקהילתי היה המקור לכמה פעולות חשובות - החל מהגנה על הדולפינים הנכחדים בניו זילנד ועד לסיוע למאה עובדים הודים שהוחזקו בתנאים קשים על ידי חברת בנייה בבחריין.
קמפיינים.
מאז 2007 אוואז הריץ מאות קמפיינים עולמיים ומקומיים. באמצעות רשימת החברים שהתרחבה במהירות, אוואז נלחמו בשחיתות בהודו, איטליה וברזיל, נאבקו למען שימור האוקיינוסים, יערות הגשם ומינים נכחדים, הגנו על חופש העיתונות והחופש באינטרנט וסייעו לתנועות דמוקרטיות ברחבי העולם ובאביב הערבי. כמה מהקמפיינים המובילים כפי שהם מופיעים באתר הארגון:
שנת הפעילות הראשונה של אוואז כללה תמיכה בפעילים פרו-דמוקרטים בבורמה, ניסיון למניעת הסלמה צבאית בעיראק ווידאו בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-2008 קהילת אוואז הריצה קמפיינים לאיסור השימוש בפצצות מצרר, לקידום דמוקרטיה אמיתית בזימבבואה, קמפיינים יצירתיים בנושא טיבט ועוד.
חברי אוואז פרסמו "קריאת השכמה עולמית" בנושא האקלים, הגנו על יערות האמאזונס בברזיל, שלחו סיוע לבורמה מוכת הציקלון, לקחו חלק בהגדלת הביטחון התזונתי לעולם המתפתח והריצו קמפיין בוושינגטון לסגירת מתקן המעצר בגואנטנמו.