סיד אבו אל-אעלא מודודי היה דמות דתית חשובה בהודו של ראשית המאה ה-20, ומאוחר יותר, לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, בפקיסטן. תחת השפעת האידאולוגיה הדיובנדית, הוא קרא ליצירת מדינה אסלאמית שתפעל על פי השריעה, כפי שהיא מפורשת על ידי . מודודי יסד את הג'מאעת אסלאמי (جماعت اسلامي, "הקהילה האסלאמית") בשנת 1941 ועמד בראשה עד 1972. ספרו רב ההשפעה, "לקראת הבנת האסלאם", מיקם את האסלאם בהקשר המודרני, ונקרא לא רק על ידי חכמי דת (עולמא) שמרניים אל גם על ידי רפורמטורים ליברלים כמו אל פרוקי, שבספרו "האסלאמיזציה של הידע" ביקש ליישם כמה מעקרונות המפתח של מודודי. החשוב שבעקרונות הללו היה התאמתו של האסלאם עם האתיקה המדעית המודרנית. כפי שניסח זאת מודודי:
בנוסף, השקפותיו של מודודי שללו מכל וכל החלת שלטון לא-מוסלמי על מוסלמים.
האחים המוסלמים.
רעיונותיו של מודודי השפיעו באופן ניכר על סייד קוטב (سيد قطب) במצרים. קוטב היה מהוגיה המרכזיים של תנועת האחים המוסלמים, שנוסדה במצרים בשנת 1928 על ידי חסן אל-בנא, אף שפעילותה נאסרה בחוק בעקבות עימותים שונים עם הנשיא המצרי גמאל עבד אל נאצר, אשר כלא את פעיליה והוציא את קוטב להורג. התנועה ביקשה לשוב לעקרונות השריעה בטענה שאין בכוחם של הערכים המערביים להבטיח הרמוניה ואושר עבור המוסלמים. כיוון שרק ההדרכה האלוהית מסוגלת להוביל את האנושות לאושר, על המוסלמים לנטוש את הדמוקרטיה ולחיות על פי השריעה, היא רצון האל. האחים נמנו עם הקבוצות האסלאמיסטיות הראשונות שתמכו בג'יהאד (جهاد, מלחמת מצווה) נגד מי שאינם מאמצים את האסלאם. כדבריו של אל-בנה:
תנועות הג'יהאד האסלאמי.
תפיסות אלה אומצו במלואן על ידי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי אשר הוקם בשנות השבעים על ידי פלג קיצוני של פעילי האחים המוסלמים. ארגון זה היה אחראי להתנקשות בנשיא המצרי אנואר סאדאת, והתמקד בפגיעה במנהיגיהן החילוניים, הפרו-מערביים ומובילי הרפורמות של המדינות המוסלמיות. השקפות הארגון גובשו במסמך שחיבר מוחמד עבד אל-סלאם פארג, בו נטען כי "אין ספק ששדה הקרב הראשון של הג'יהאד הוא השמדתם של המנהיגים הכופרים הללו והחלפתם בסדר אסלאמי שלם."
לקראת סוף שנות השבעים הוקם פלג של הארגון ברצועת עזה, במה שהפך לימים לג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אשר ניהל מאז פעילות גרילה ומאוחר יותר טרור נגד מדינת ישראל, והתנגד באופן בלתי פוסק למדיניות הארגון לשחרור פלסטין החילוני ולמנהיגו יאסר ערפאת.
והאביזם.
ישות נוספת שהשפיעה באופן ניכר על המחשבה האסלאמיסטית הייתה התנועה הווהאבית בערב הסעודית. הווהאביסטים, שהופיעו באמצע המאה ה-18 בהנהגתו של מוחמד אבן עבד אל-והאב, האמינו אף הם כי מן ההכרח לחיות על פי תכתיביו החד-משמעיים של האסלאם, או במילים אחרות, לחיות כשם שחיו הנביא מוחמד ובני לווייתו בעיר מדינה במאה השביעית לספירה. כתוצאה מכך, הם התנגדו לחידושים והמצאות מערביות מתקופה זו ואילך, החל בקברים מסומנים וכלה בטלוויזיה וברדיו. הוואהבים אף ראו במוסלמים שלא נהגו כמותם כופרים, ולפיכך הפעילו אלימות נגדם. כאשר המלך עבד אל-עזיז אבן-סעוד יסד את ערב הסעודית בשנת 1932, הוא רומם את הוואהבים לשלטון לצדו, כיוון שהיו גורם חשוב במאבק לאיחוד חצי האי ערב תחת הנהגה אחת. עם עלייתו של אבן סעוד התפשטה התורה הוואהבית, ובמיוחד לאחר חרם הנפט שהוטל ב-1973 ועושר הנפט שזרם לערב הסעודית. הווהאביסטים ביקשו להמיר את האוכלוסייה כולה, והשתמשו בהונם הרב כדי להפיץ את פירושם הקיצוני לדת.
אסלאמיזם ומודרניזציה.
האסלאמיזם אינו שלילת המודרניזציה באשר היא - שכן האסלאמיסטים שואפים לאמץ את פירות הטכנולוגיה המערבית. זוהי ריאקציה למודרניות בדגם המתמערב, הכורך מודרניזציה עם אימוץ ערכים מערביים. על פי ראייה זו, שכבר בראשית שנות ה-60 היטיב לבטאה הסופר האירני ג'לאל אל-אחמד, לוקים עמי האסלאם ב"שיכרון המערב", שפירושו -רדיפה מטורפת אחרי סממניה החיצוניים של התרבות המערבית ("הרעל של המערב"). למצב זה אחראי המערב היוצא למתקפה למען הפצת תרבותו שמטרתה - שיעבוד עמי העולם מבחינה כלכלית ופוליטית. מבחינה זו, סדרות הטלוויזיה וסממניה החומריים של תרבות המערב מזעזעים את יסודות החברה המקומית לא פחות מתוכניותיו הפוליטיות של המערב. המודרניות המזוהה עם תרבות המערב נתפסת כמאיימת במישרין על הזהות ועל התרבות המקומית, שהאסלאם תופס בה מקום מרכזי. בקרב שכבות העם הרחבות במזרח התיכון האסלאם הוא עדיין מסגרת הזהות הקולקטיבית החזקה ביותר - גם אם אין הוא מכוון את פעולות היום-יום בכל מצב; האסלאם משמש סמל לביטוי עצמי ששורשיו בהיסטוריה ובמסורת, והוא ניצב חוצץ כנגד החדירה והשליטה של התרבות הזרה. לאור מרכזיותו של האסלאם בתרבות המקומית, הצורה היחידה להתגונן מפני המתקפה התרבותית של המערב היא השיבה אל האסלאם (דרישתם החוזרת ונשנית של הפונדמנטליסטים למיניהם היא להחזיר את האסלאם למרכז החיים, לשילוב בפועל בין הדת לחיי היום-יום - בקשרי המשפחה, בתוכניות הלימודים, באופנת הלבוש ובתרבות הפנאי). תחושת הפגיעות התרבותית נובעת מרגשות השפלה ונחיתות מול המערב החזק, העשיר, היהיר והבוטח בעצמו, המלווים את הציבור הערבי המשכיל זה כ-200 שנה. המגע הטראומטי עם המערב, ששלט שליטה ישירה בארצות האזור, ושומר עד היום על תלות צבאית, טכנולוגית וכלכלית של המזרח התיכון בו, עורר מצוקה רוחנית ותהייה קשה: כיצד ייתכן שהאסלאם, דת האמת, העולה על הדתות האחרות, שהציוויליזציה שנוצרה על בסיסו עלתה בעבר על זו של המערב, ירד לשפל עמוק כל כך? בהקשר זה, הקמתה של ישראל, שנתפסה כראש גשר של המערב השואף לחדור ולפורר את עולם האסלאם, מסמלת את חולשתו והשפלתו של האסלאם. העובדה שמספר קטן של יהודים - שלפי התפיסה האסלאמית המסורתית נידונו להיות נחותים מן המוסלמים וכפופים להם - הביסו את הערבים, היא הוכחה ניצחת למשבר בעולם האסלאם. זה למעלה מ-100 שנה שהחברה המזרח תיכונית נמצאת בחיפוש אחרי מענה מתאים לאתגר שמציב המערב, מענה שישיב לאזור את עוצמתו וגדולתו מימים עברו. במהלך חיפוש זה אימצו יחידים וקבוצות פתרונות רבים, אך רובם ככולם כשלו: המשטרים הפרלמנטריים שהוקמו בידי המעצמות המנדטוריות לקו בסיאוב מראשית פעילותם, ואיבדו כל לגיטימציה בעקבות תבוסתם של הערבים מול ישראל ב-1948;האידאולוגיה הפן-ערבית, מבית מדרשם של עבד אל-נאסר והבעת', אשר החליפה את הליברליזם, לא הצליחה להתגבר על הפירוד בעולם הערבי, ויומרתה ליצור אדם ערבי חדש קרסה נוכח תבוסת הערבים ב-1967.ההלם היה כפול, מכיוון שלא זו בלבד שהחלום התנפץ וישראל ניצחה במלחמה, אלא שמעתה שלטו היהודים על אחד מקודשי האסלאם החשובים ביותר - מסגד אל-אקצא. גם הסוציאליזם הערבי על גווניו לא הביא את הישועה הכלכלית והחברתית המצופה.
מלחמת ששת הימים (1967) הייתה נקודת מפנה בעלייתן של התנועות האסלאמיסטיות. היא סימלה את הכישלון המוחץ של האידאולוגיות ושל המשטרים הערביים "המהפכניים". המלחמה (כפי שקובע המזרחן אשר ססר ) הניעה שני תהליכים הסותרים לכאורה זה את זה. מן הצד האחד, היא חיזקה את התופעה של המדינה הטריטוריאלית ואת תהליך ההשלמה של העולם הערבי עם הסדר המדיני הקיים; מן הצד האחר, המסגרת הלאומית הטריטוריאלית חסרה תוכן אידאולוגי מספק, ואין היא מסוגלת לענות על הצורך במערכת ערכים ותמונת עולם כוללת, במיוחד בתקופה של משבר. התחייה האסלאמית משקפת במידה רבה את כישלון החשיבה הערבית המודרנית למצוא דרך למזג בין המודרניזציה לבין האסלאם כמקור העליון של ערכים להמוני החברה הערבית. אף לא אחת מן האידאולוגיות שפרחו באזור - לאומיות פן-ערבית, סוציאליזם ערבי וכו' - לא הצליחה ליצור מיזוג שכזה. לתוך החלל האידאולוגי הזה נכנס האסלאמיזם כחלופה יחידה כמעט למצב העגום הנוכחי. כוח המשיכה של האסלאמיזם רב במיוחד מפני שהוא מספק נתיב בריחה מן המשבר הקיים וגם תקווה לפתרון כוללני.
החזון האסלאמיסטי.
תומכי האידאולוגיה האסלאמית, האסלאמיסטים, מבססים על הדת את הפעילות הפוליטית והתרבותית-חברתית במדינה. עמדתם מרחיקה ממוקדי הפעילות הפוליטית את מי שאינו מוסלמי: כ-18 מיליון תושבים, רובם נוצרים, וכן כמה אלפי יהודים. על פי הגישה הקיצונית של האידאולוגיה האסלאמית ההרחקה אמורה לכלול גם כ-21 מיליון מוסלמים שאינם סונים ואשר שייכים לזרמים שיעיים שונים. אולם הזרם המרכזי של האסלאמיסטים תומך בהרחקה חלקית בלבד על ידי מניעת השתלבותם של הלא-מוסלמים בתפקידי ממשל רמי דרג (ראשי מדינות, מושלים ושופטים).עמדתם מתבססת על העיקרון שתפקידיהם של בעלי המשרות האלה הם לאו דווקא חילוניים באופיים אלא גם דתיים, כמו הנחיית התפילות, יישום חוקי השריעה ופיקוד על המאמינים במלחמת הקודש - הג'יהאד. האסלאמיסטים הקיצונים היו מעדיפים, כאמור, שכל מי שאינו מוסלמי יורחק מכל תפקיד מדיני או ממשלתי בכל דרג שהוא. מבחינתם מי שאינו מוסלמי צריך להתקיים כמיעוט מוגן (אהלא-דימה), לנהל את ענייני קהילתו בכוחות עצמו ולשלם ג'זיה- מס גולגולת. כל עוד יכבדו הקהילות הלא-מוסלמיות את הרוב המוסלמי ויכירו בריבונות של המדינה המוסלמית, הן זכאיות ליחס של כבוד, חמלה וסובלנות דתית. על פי הגישה הזאת כל המוסלמים הם שווי ערך, ולא משנה מהו מוצאם האתני ומהי השתייכותם הלאומית או מהי תרבותם. משום כך המוסלמים שאינם ערבים - הכורדים (בעיראק ובסוריה), הברברים והשחורים (במאוריטניה ובסודאן) - אינם נחשבים מיעוטים. קבוצות מוסלמיות לא ערביות אלה מונות יותר מ-20 מיליון בני אדם. מובן שמוסלמים שאינם ערבים מקבלים בברכה את הסדר המדיני שמקורו בחזון האסלאמי, ומי שאינו מוסלמי מרגיש בעולם הערבי מאוים ומנוכר.