קבוצה של מתיישבים אמריקאים וצרפתים-קנדים החלה להיפגש בעמק וילמיט (Willamette) בשנת 1841 כדי לדון בארגון ממשלה לאזור. הדיונים המתועדים המוקדמים הללו, בעיקר בנושא הקמת ממשלה, נערכו באזור שמפו שבאורגון, ולכן זכו לשם "פגישות שמפו" . הפגישות הראשונות הללו הובילו בסופו של דבר לדיונים נוספים, ובשנת 1843 להקמת הממשלה הזמנית של אורגון . בשנת 1846 יושבה מחלוקת בין ארצות הברית לבריטניה על גבולות אורגון עם חתימת אמנת אורגון , שקיבעה גבולות שהוסכמו על ידי שתי המדינות. בשונה מההסכמים הקודמים, שבעקבותיהם נקבע "כיבוש משותף" של האזור, בעקבות הסכם זה נקבעו הבריטים כשליטיו היחידים של השטח שמצפון לקו הרוחב 49 ושל האי ונקובר כולו, וארצות הברית קיבלה את השטח שמדרום לאותו קו.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית השאיר את חלקו באזור לא-מאורגן במשך שנתיים עד שהגיעו ידיעות על טבח ויטמן , שבמסגרתו טבחו ילידים במיסיונרים, לקונגרס של ארצות הברית. הידיעות העלו את גורל המתיישבים בטריטוריה למודעות האמריקאית, ולכן העביר הקונגרס ב-14 באוגוסט 1848 את החוק להקמת הממשלה הטריטוריאלית של אורגון (Act to Establish the Territorial Government of Oregon). טריטוריית אורגון הקיפה במקור את מדינות איידהו, וושינגטון ואורגון, וכן החלקים של מונטנה ושל ויומינג שממערב לקו פרשת המים. גבולה הדרומי היה קו הרוחב 42 צפון (הגבול שנקבע בהסכם אדמס-אוניס משנת 1819), והוא נמשך צפונה עד לקו הרוחב 49. אורגון סיטי שבאורגון הוגדרה כעיר הבירה הראשונה של הטריטוריה.
ממשל.
הממשלה הטריטוריאלית כללה מושל, מרשל, מזכיר מדינה, תובע כללי ובית משפט עליון של שלושה שופטים, שנבחרו כולם בידי נשיא ארצות הברית. בית הנבחרים הטריטוריאלי, שהיה מורכב משני בתים , היה אחראי לחקיקת חוקים, והנציגים לשני בתיו נבחרו בבחירות מקומיות שהתקיימו מדי שנה.
המיסוי התחלק למס רכוש שנתי של 0.25%, ששימש למטרות טריטוריאליות, ומס מחוזי נוסף, שהסכום שגבה לא עלה על האחוז של המס הטריטוריאלי.
מטריטוריה למדינה.
אורגון סיטי שימשה כמקום מושבה של הממשלה בין 1848 ל-1851, ואחריה סיילם בין השנים 1851 ו-1855. קורווליס שימשה לתקופה קצרה בשנת 1855 כבירה, ואחריה חזר הממשל לסיילם בהמשך אותה שנה. בשנת 1853 הועבר חלק מהשטח שמצפון לנהר קולומביה התחתון ומצפון לקו הרוחב 46 שממזרח לנהר, לשטח טריטוריית וושינגטון . בשנת 1857 נערכה הוועידה החוקתית באורגון על מנת לנסח חוקה לקראת הפיכת הטריטוריה למדינה. נציגי הוועידה אישרו את המסמך בספטמבר, והוא אושר בידי האוכלוסייה הכללית בנובמבר.
ב-14 בפברואר 1859 נכנסה הטריטוריה לאיחוד כמדינת אורגון האמריקאית בגבולותיה הנוכחיים. החלק המזרחי הנותר של השטח (כיום חלקים מדרום איידהו וממערב ויומינג) התווסף לטריטוריית וושינגטון.
דמעת הנחמה הגדולה
דמעת הנחמה הגדולה (באנגלית: The Great Promise) הוא סרט קולנוע ישראלי דובר אנגלית משנת 1947, בבימויו של יוסף לייטס.
הסרט מורכב משלושה חלקים:
את הסיפורים האלה מספרים חיילים מהבריגדה היהודית הנפגשים עם ניצול שואה מיואש ומפיחים בו תקווה לחיים חדשים בארץ ישראל.
הפקת הסרט החלה כבר בשנת 1945 כשהחלו להתברר ממדי השואה והוא הראשון להראות את השפעתה על הילדים הניצולים.
תקציר העלילה.
הסרט מתחיל ביומן קולנוע על הקרבות האחרונים במלחמת העולם השנייה ועל ניצולי שואה בין מתים במחנות השמדה. שלושה חיילי הבריגדה היהודית משוחחים עם אחד הניצולים (אלכסנדר סרנר). הוא מיואש, משפחתו הושמדה ופניו מביעות יאוש. הוא אומר שאין לו מקום ללכת והם מנסים להפיח בו תקווה בארץ ישראל.
דן (דן לוסטיג) מספר לו על קיבוצו. הם הפכו מקום שמם ומלא ביצות עם יתושי קדחת למקום פורח שם הכיר את אשתו (אהובה גינגרי), ונולד להם בן שגדל עם כל ילדי הקיבוץ. הוא מעודד את הפליט ואומר שגם לו יש מקום בקיבוץ.
הפליט מקונן על בתו שאבדה והחייל השני אומר שהוא היה מורה בקיבוץ ומקריא מכתב שכתבה לו בתו על קליטת ילדים ניצולי שואה בחברת הילדים בקיבוץ.
הילדים ניצולי השואה נראו עצובים ומפוחדים. הם התנהגו באופן מוזר ובחדר האוכל היו מחביאים אוכל בבגדיהם. בין ילדים אלה התבלטה תמר (שפרירה זכאי), ילדה כבת 10, עצובה, מפוחדת ומתקשה ליצור קשר עם הילדים הצברים גם בגלל היעדר שפה משותפת. בלילה הייתה פותחת את תליון המשכית בשרשרת שעל צווארה ומתבוננת בעצב בתמונת אמה.
תמר הייתה מסלקת חפצים שונים ומחביאה אותם מתחת למזרן. כאשר זה נתגלה היא ברחה ליער הסמוך והילדים חיפשו אחריה עד שמצאו אותה והקיפו אותה בעדינות. לאחר המשבר הזה היא החלה ללמוד עברית וחיוך התחיל לעלות על פניה. השיא היה כשהצטרפה במרכז מעגל הילדים הרוקדים את "ושאבתם מים בששון".
החייל השלישי הוא קורפורל (אברהם סופר) והוא מספר לפליט שגם הוא היה במשבר קשה עד שהגיע לארץ ישראל. הוא מתאר לו את נהר הירדן עם היישובים והמפעלים לאורכו כמו מפעל נהריים ומפעל האשלג בים המלח.
לאחר שלושת הסיפורים האלה מתעודד הפליט לאור ההבטחה הגדולה הנראית לו בעתיד. הוא מבקש להחליף את בגדי הפליט בבגדי צבא ואת המקל שבידיו - ברובה.
טיסה 178 של אורל איירליינס
טיסה 178 של אורל איירליינס הייתה טיסת נוסעים מתוכננת ממוסקבה - ז'וקובסקי לסימפרופול שבחצי האי קרים, כאשר ב-15 באוגוסט 2019, מטוס איירבוס A321 (VQ-BOZ) שהפעיל את הטיסה התנגש בלהקת שחפים לאחר שהמריא מז'וקובסקי ונאלץ לבצע נחיתת אונס בראמנסקויה שבמחוז מוסקבה, בשדה תירס המרוחק כמה קילומטרים משדה התעופה. בשל תפקודו הנכון של הטייס כל 226 הנוסעים ניצלו. התקרית מכונה בשם "הנס על ראמנסקויה".
התאונה.
המטוס ספג מכת ציפורים זמן קצר לאחר ההמראה משדה התעופה הבינלאומי ז'וקובסקי שבמוסקבה, רוסיה, אל שדה התעופה הבינלאומי בסימפרופול, קרים. נוסע תיעד את הרגע בו להקת שחפים פגעה בשני מנועי ה-CFM56-5. להקת הציפורים הראשונה שהתנגשה במטוס גרמה לאובדן כוח מוחלט במנוע השמאלי. תנודת ציפורים שנייה הביאה לכך שהמנוע הימני התקשה לייצר דחף מספיק כדי לשמור על מעוף. המטוס ביצע נחיתת אונס קשה בשדה תירס במרחק 5.13 קילומטרים משדה התעופה הבינלאומי ז'וקובסקי. כל האנשים שהיו בטיסה שרדו. 50 אנשים קיבלו טיפול רפואי במקום. עשרים ותשעה אנשים נוספים נלקחו לבית החולים, מתוכם נפצעו 23 אנשים. שישה אנשים אושפזו בבית החולים.
זמן קצר לאחר התאונה, אוראל איירליינס פרסמה הודעה בטוויטר ובה נאמר כי "בטיסת U6178 ז'וקובסקי-סימפרופול, כשטסה מז'וקובסקי, הייתה פגיעה גדולה של ציפורים במנועי המטוס. המטוס ביצע נחיתת חירום. הנוסעים ואנשי צוות לא נפצעו." חברת התעופה שיבחה את מקצועיות הטייסים.
המטוס.
מטוס התאונה היה מטוס איירבוס A321-211, שנרשם בברמודה כ-VQ-BOZ, msn 2117. הוא נבנה בשנת 2003. כלי הטיס נפגע באופן שאינו מאפשר את תיקונו.
חקירה.
ועדת התעופה הבין-מדינתית (Межгосударственный авиационный комитет, בראשי תיבות МАК) האחראית לחקירת תאונות תעופה אזרחיות ברוסיה, חקרה גם את נסיבות טיסה זו, בשיתוף פעולה עם ועדת החקירות הפדרלית והמשרד הצרפתי לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית והמכון לחקר התעופה על שם גרומוב.
תגובות.
לאחר התקרית, בישיבת ממשלת רוסיה, ראש הממשלה מדבדב אמר שפעולות הטייסים היו הרואיות וכי יוענקו להם עיטורים ממלכתיים. דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב, אישר כי הנשיא פוטין אכן יעניק להם עיטורים. הטייס וטייס המשנה עוטרו בתואר גיבורי רוסיה ואות האומץ.
בתקשורת הרוסית ובניו יורק טיימס השוו את התקרית במחוז מוסקבה עם הנס על ההדסון, כאשר קברניט הטיסה סאלנברגר הצליח להנחית מטוס נוסעים על ההדסון לאחר שהמנועים כשלו בעקבות התנגשות בציפורים.
ריימונד אליין
ריימונד אליין (בצרפתית: Raymonde Allain; 22 ביוני 1912 – 27 ביולי 2008) הייתה שחקנית צרפתייה.
תחרויות יופי.
ב-1928 נבחרה למיס צרפת.
בתחרות היופי הבינלאומית שנערכה בטקסס היא ייצגה את צרפת, שם משכה את תשומת הלב של התקשורת, בתחרות היא הייתה במקום השני והפסדה בתחרות הביא לביקורת כלפי שיפוט התחרות.
היא שימשה כשופטת בתחרות מיס צרפת.
משחק.
ב-1934 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Iris perdue et retrouvée".
ב-1937 גילמה את אז'ני דה מונטיז'ו בסרט הקומדייה ההיסטורית "Les Perles de la couronne" (פנינת הכתר) המבוסס על יצירה של סשה גיטרי, היא גילמה את דמות זו גם בסרט "La Valse de Paris" שבויים על ידי מרסל אשאר.
ב-1939 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Entente cordiale" העוסק בתקרית פשודה.
ב-1974 שיחקה בפרק של הסדרה "Le tribunal de l'impossible" ששודרה בערוץ הטלוויזיה הציבורי "ORTF".
חיים אישיים.
אליין נולדה בפריז.
ב-1933 הוציאה את האוטוביוגרפיה שלה "Histoire vraie d'un Prix de beauté".
ב-1955 פגשה את אדית פיאף בניו יורק והיא הזמינה אותה להצטרף להופעותיה, היא חיה בארצות הברית עד 1981, אז חזרה לצרפת.
היא נישאה למלחין אלק סיניאבין.
החיים הוראות שימוש
החיים הוראות שימוש (בצרפתית: La Vie mode d'emploi) הוא רומן מאת הסופר הצרפתי ז'ורז' פרק, שיצא לאור בשנת 1978.