חנוך ירושלמי (נולד ב-12 במרץ 1950) הוא פרופסור לפסיכולוגיה, שכיהן כראש החוג לבריאות נפש קהילתית בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות שבאוניברסיטת חיפה.
קורות חיים.
ירושלמי גדל בגבעתיים. למד בתיכון "קלעי" והיה פעיל בסניף גבעתיים של הנוער העובד והלומד. ב-1968 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני. השתחרר משירות סדיר ב-1971 ובמלחמת יום הכיפורים לקח חלק בקרבות ברמת הגולן כלוחם במילואים.
ב-1971 החל את לימודיו לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית וסיים אותו ב-1974. בשנה זו החל ללמוד באוניברסיטה העברית לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית וסיים את הלימודים לתואר ב-1976. ב-1980 הוסמך כפסיכולוג קליני מומחה. בשנים 1982–1985 למד לתואר שלישי והדוקטורט הוענק לו על ידי האוניברסיטה העברית ב-1986. נושא הדיסרטציה היה: "שילובם של סטודנטים טעוני טיפוח באוניברסיטה העברית" והיא נכתבה תחת הנחייתו של פרופ' זאב קליין.
בשנים 1991–1995 היה מרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בשנים 1996–2008 היה מרצה בכיר במסלול הקליני באוניברסיטה זו.
בשנים 1986 - 1990 היה מנהל ההדרכה הקלינית בשירות הייעוץ לסטודנט באוניברסיטה העברית והחל מ-1987 שימש גם כסגן מנהל השירות. בשנים 1990 - 2004 עמד בראש השירות והיה אחראי על צוות של 47 פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים ומתמחים.
בשנים 1992–1999 היה חוקר אורח במרכז הייעוץ של אוניברסיטת טאפטס במסצ'וסטס. ב-1999 - 2006 היה יו"ר ועדת האתיקה של המחלקה לפסיכולוגיה וחבר ועדת האתיקה של הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1982–1995 שימש כפסיכולוג של יחידת שלדג. בין 1988 ל-2002 היה חבר בצוות בחינות הרישוי של הפסיכולוגים הקליניים במשרד הבריאות. בשנים 1995 - 1998 ייעץ לשירות פסיכולוגי ייעוצי של עיריית ירושלים. בין 1997 ל-2000 ייעץ לשירות לעבודה סוציאלית של בית החולים הדסה בירושלים. בשנים 1998 - 1999 היה חבר הוועדה לבדיקה מחדש של הדרכה בפסיכותרפיה במשרד הבריאות. בשנים 1998 - 2002 היה נציג האוניברסיטה העברית למועצת הפסיכולוגים במשרד הבריאות. באותן השנים ייעץ לאו"ם ביחס לתוכנית הפיתוח של האו"ם באמריקה המרכזית. במסגרת זו הוביל פרויקט לחינוך למניעת אלימות באל סלוודור ובמדינות השכנות. ב-2003–2005 ייעץ לסניף ירושלים של אנוש - העמותה הישראלית לבריאות הנפש. בנוסף מטפל ירושלמי בקליניקה פרטית.
ב-2005 עבר לאוניברסיטת חיפה והועלה לדרגת פרופסור חבר.
תחומי המחקר העיקריים של פרופ' ירושלמי הם הדרכת מטפלים, טיפול פסיכואנליטי התייחסותי, משבר וצמיחה, חוויית העצמי, והתפתחות זהות מטפלים ואנשי שיקום פסיכיאטרי. בנושאים אלו ואחרים פרסם שלושה ספרים ועשרות מאמרים בכתבי עת מדעיים ביניהם Journal of Contemporary Psychotherapy, Psychotherapy, The Clinical Supervisor, Journal of Clinical Psychology, Journal of Child Psychology and Psychiatry, Psychoanalytic Psychology, The Journal of the Northern California Society for Psychoanalytic Psychology, Contemporary Psychoanalysis, The Psychoanalytic Quarterly וכתבי עת אחרים.
ב-2008 זכה בפרס על הצטיינות בהוראה בשנת הלימוד 2007–2008 באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2009–2013 כתב בלוג בשם 'בין מטפל ומטופל' באתר פסיכולוגיה עברית. הבלוג עסק במחשבות, זכרונות וחוויות מהמתרחש בין מטפלים ומטופלים מעמדה המדגישה את הקשרים הנוצרים ביניהם ואת רגעי המפגש שהופכים את החוויה הטיפולית לחוויה מצמיחה. בפוסטים האחרונים שפרסם בנושא 'היעדר התקשרות אימהית וטיפול' החלו להופיע תגובות אנונימיות של מטופלות המתארות מסכת של התעללות רגשית ומינית שחוו בטיפול.
ירושלמי נשוי בשנית. הוא אב לשני ילדים מנישואיו הנוכחיים ולשני ילדים נוספים מנישואיו הראשונים.
טענות על ניצול מיני.
ב-2017 פורסם בתחקיר של התוכנית "עובדה" בערוץ 2 על תלונות לגבי ניצול מיני וסחיטה של ירושלמי, ממספר נשים שהיו מטופלות שלו בעבר; בעקבות התלונות הוא פוטר ממשרתו באוניברסיטת חיפה, והמידע הועבר ליועץ המשפטי לממשלה ולמשטרה. התלונה הועברה גם למשרד הבריאות.
ביולי 2022, החליטה מועצת הפסיכולוגים להמליץ למנכ"ל משרד הבריאות, פרופסור נחמן אש, לבטל את התמחותו כפסיכולוג קליני – וכך למעשה להגביל את עבודתו כמטפל.
עדויות המטופלות מציירות, מעבר לניצול המיני, סיפור של לפיתה נפשית עמוקה, שנמשכה הרבה שנים אחרי שנותק הקשר הטיפולי. הן סיפרו איך הפחד מתגובותיו של ירושלמי הלך ושיתק אותן, גם כשהגיעה מצדו דרישה לקיום מעשים מיניים. לפי העדויות, בכל פעם שפרופסור ירושלמי נתקל בסירוב או הבין שמטופלת מעוניינת לנתק את הקשר איתו, הוא מיהר לנקוט מסכת איומים שלא תיאמן, ואיים שיחשוף את הסודות האלה שסיפרו לו במהלך הטיפול, שהוא יכתוב למעסיקים שלהן, יעליל עליהן שקרים ויגרום לפיטוריהן, הכול אם יעזו לספר מה עשה להן.
המאנקיז
המאנקיז (באנגלית: The Monkees) היא להקת פופ רוק אמריקנית שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1966. מכירות הלהקה הסתכמו ברבות השנים בכ-65 מיליון עותקים.
הקמת הלהקה.
בשונה מרוב להקות הרוק של שנות השישים, ה-Monkees לא הוקמה על ידי חבריה, אלא על ידי מפיקי-הטלוויזיה ברט שניידר ובוב ראפלסון, עבור תוכנית טלוויזיה ששודרה בשנים 1966-1968 ברשת NBC. השניים רצו ליצור מקבילה אמריקאית לפופ המלודי ולסרטי הקולנוע ההומוריסטיים של הביטלס. את הרעיון לתוכנית שחבריה יגלמו חברי להקה פיקטיבית בשם "המאנקיז", אך זאת תוציא תקליטים ככל להקה, הגה המפיק דון קירשנר בשנת 1965 בהשראת סרטם של הביטלס, לילה של יום מפרך. לאודישנים לתוכנית הגיעו 400 נבחנים, מתוכם נבחרו מיקי דולנז, דיווי ג'ונס, ופיטר טורק.
סדרת הטלוויזיה.
הסדרה נקראה "המאנקיז", כשם הלהקה. לסדרה הייתה הצלחה מסחררת בשתי עונותיה הראשונות, היא התחילה את ה"גל החדש" של טכניקות העריכה והייתה הסדרה האמריקנית הראשונה שזכתה בשני פרסי אמי.
בסך הכל זכתה הסדרה בשלושה פרסי אמי, שניים בשנת 1967, ואחד בשנת 1968.
פעילות והצלחה.
מוזיקלית הלהקה לא חידשה הרבה ביחס לאותה תקופה, אך היא ניפקה מספר להיטים ובהם "Daydream Believer", "I'm A Believer" ו-"Last Train To Clarksville". הלהקה הייתה מועמדת ל-4 פרסי גראמי והתוכנית שזכתה להצלחה עזרה למכירות התקליטים. בשנת 1967 מכרה הלהקה בארצות הברית יותר אלבומים מהרולינג סטונז והביטלס גם יחד.
חברי הלהקה היו מתוסכלים מכך שלא נותנים להם לכתוב שירים בעצמם, ושבפועל מנגנים את התפקיד שלהם נגני אולפן מקצועיים. בשנת 1967 יצא אלבומם השני בזמן שהיו במסע הופעות. חברי הלהקה שלא קיבלו אפילו עותק של האלבום ולא ידעו את השירים הכלולים בו תבעו את המפיק המוזיקלי שלהם, דון קירשנר, וקיבלו $250,000 (כ-$1,644,500 של ימינו). אלבומם השלישי כלל כבר שירים שכתבו חברי הלהקה בעצמם.
לאחר ביטול תוכנית הטלוויזיה יצא סרטם הפסיכדלי הכושל "Head".
המונקיז
להקת הקופים
הקופים
המאנקיס
נשות הטליבאן
כת השאלים
The Monkees
טיגראים
טיגרים
עמותת אפשר
עמותת אפשר היא מוסד ללא כוונות רווח המסייע לבני נוער וילדים בסיכון.
העמותה הוקמה בשנת 1981 על ידי אנשי חינוך ורווחה מהמגזר הציבורי, על-מנת לתגבר את הפרקטיקה החינוכית-חברתית בישראל. היא עוסקת בחינוך ובטיפול בבני נוער הנמצאים בסיכון במסגרת הקהילה, הפנימיות ובמשפחות אומנות. לעמותה אחד עשר סניפים הפרוסים ברחבי ישראל ועובדים בה למעלה ממאתיים אנשי מקצוע. המנכ"ל שלה הוא בנימין גדליהו.
העמותה פועלת במספר מישורים:
העמותה נוסדה בתור אגודת ידידים של המדרשה להכשרת עובדים חינוכיים-סוציאליים של משרד הסעד בידי שבעה אנשי מקצוע. בראשית שנות התשעים קיבלה העמותה מידי משרד הרווחה את הטיפול באלכוהוליסטים בכל רחבי הארץ, ובעשור הראשון של המאה ה-21 קיבלה העמותה ממשרד הרווחה את הטיפול במכורים להימורים.
החל מסוף שנות התשעים, כשנוסדה עמותת "אשלים" של הג'וינט לעזרה לילדים בסיכון, עוסקת העמותה בפרויקטים משותפים עם "אשלים".
עמותת אפשר היא חלק מהארגון הבינלאומי לעובדים חינוכיים-סוציאליים AIEJI.
היא מוציאה לאור את כתבי העת "הכל על אלכוהול", "אפשר לעובד החינוכי סוציאלי", ו"מפגש לעבודה חינוכית-סוציאלית".
העמותה מקיימת ימי עיון וכנסים, עורכת הרצאות לבני נוער, הורים ואנשי מקצוע על מניעת התמכרויות והטיפול בהן, עורכת טיפולים אישיים ומפעילה מענה טלפוני בנושאי התמכרויות.
ספרים שהוציאה העמותה לאור:
דלק נדל&quot;ן
דלק נדל"ן בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בנדל"ן מניב בישראל, במערב אירופה ובקנדה ובייזום ובנייה למגורים בישראל. החברה נמצאת בשליטתו של איש העסקים יצחק תשובה.
פעילות החברה בחו"ל היא באמצעות חברת הבת דלק בלרון בינלאומי בע"מ וחברה בת זרה Delek Global RealL Estate PLC (המוכרת בראשי התיבות DGRE). הפעילות של הבנייה למגורים בישראל נעשית באמצעות חברת הבת אלעד ישראל מגורים בע"מ. באמצעות חברת דלק נדל"ן נכסים מניבים בע"מ עסקה החברה בעסקי נכסים מניבים בישראל, אך בשנת 2009 החליטה לסיים פעילותה בתחום זה, והעמידה למימוש את כל השקעותיה בו. בשנת 2014, חברת DGRE מכרה את כל נכסיה ונכנסה להליכי פירוק.
בשנים 2008–2011 הפסידה החברה יותר מ-4 מיליארד ש"ח. בעקבות הפסדים אלה ירד שווי השוק של החברה מ-4.6 מיליארד ש"ח בחודש מרץ 2007 ל-75 מיליון ש"ח בנובמבר 2011.
היסטוריה.