בשעות הראשונות לפרוץ המלחמה נפל מוצב החרמון הישראלי בידי כוחות קומנדו סוריים. עם פרוץ המלחמה היו במוצב 54 חיילים (מהם 7 קצינים), אך רק 13 מתוכם היו חיילים קרביים מגדוד 13 של חטיבת גולני. בנוסף להם שהו במוצב 20 חיילי מודיעין; 8 חיילי חיל האוויר; 4 אנשי קשר; 5 חיילי חיל התותחנים ועשרה חיילי מנהלה. בשעות 14:00 - 15:15 הונחתה על המוצב ארטילריה כבדה והוא הותקף מן האוויר. בשעה 15:15 החלו לתקוף את המוצב לוחמים סורים מגדוד צנחנים 82 שהגיעו אליו ברגל מהמוצב הסורי ומיעוטם הונחת מארבעה מסוקים. לאחר כ-45 דקות של לחימה תפסו המגינים הישראלים מחסה, כדי לאפשר לארטילריה הישראלית להנחית אש על המוצב וסביבו. הצנחנים הסורים ניצלו את ההזדמנות להיכנס לחצר המוצב ולהשתלט על חלקו העליון. לפני חצות הצליחו 17 לוחמים, בהם שישה קצינים, להיחלץ מהמוצב, אך נתקלו בדרכם בכוח חסימה סורי. חמישה מהם נהרגו, שניים נפצעו ונפלו בשבי ועשרה הגיעו בשלום לקווי צה"ל. למחרת ובימים הבאים נשבו 31 חיילים שנותרו במוצב. ביום הלחימה הראשון, נהרגו בגזרת החרמון 16 לוחמים ומפקדים ו-12 נפצעו.
ההתקפה הסורית השנייה.
בשעות הערב החלה ההתקפה הסורית השנייה על ידי חטיבות השריון והחטיבות הממוכנות של דיוויזיות הרגלים, אשר ניצלו את יתרונן על פני צה"ל באמצעים לראיית לילה. ההתקפה התרכזה בפיתחת קוניטרה שבצפון הרמה ובאזור צומת רפיד שבדרום הרמה.
ההתקפה בגזרה הצפונית נבלמה על ידי חטיבה 7. היא עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא"). הטנקים הסורים הצליחו להגיע בחסות החשיכה ובחיפוי הפגזה כבדה עד לטווח של עשרות מטרים מן העמדות הישראליות. מפקד החטיבה ריכז כוחות לגזרת ההתקפה ולמרות יתרונם של הסורים באמצעי ראיית לילה הצליח לבלום אותה. "כוח טייגר", פלוגה שמנתה 7 טנקים והוצבה מדרום לקוניטרה, הציבה מארב לגדוד המוביל של החטיבה הסורית הממוכנת ה-43, גרמה לו אבדות כבדות, ובלמה את התקדמות החטיבה הסורית.
בדרום הרמה היה המצב שונה. השטח המישורי יחסית והפתחות הרחבות איפשרו לסורים להבקיע את קווי ההגנה ביתר קלות. בעוד בצפון הרמה פרוסים שלושה גדודי טנקים (בהתאם להערכת המודיעין הישראלי כי באזור קוניטרה יהיה המאמץ העיקרי של הסורים), בגזרה הדרומית נמצאו רק שני גדודי טנקים, אשר עמדו מול שתי דיוויזיות סוריות. הטנקים הישראלים אמנם פגעו בטנקים רבים אך היתרון המספרי של הסורים החל להשפיע וטנקים החלו להיפגע. בשעות הלחימה הרצופות אזלה התחמושת בחלק מהטנקים. בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט. למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית פרצה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי. בדיעבד הועלתה הטענה, שניתן היה לנהל את קרב הבלימה בגזרה הדרומית בצורה טובה יותר, אילו הפעיל מפקד חטיבה 188 את כוחותיו בצורה מרוכזת, באגרופי שריון, במקום לפזר אותם לאורך כל הגזרה במסגרות קטנות בצמוד לקו הסגול.
היום השני – 7 באוקטובר.
החדירה הסורית מעמיקה, חטיבה 188 נשחקת.
בשעות הלילה החמיר המצב בגזרת דרום הרמה במהירות. על אף מאמציהם של הטנקים הישראלים שם, שנפגעו בזה אחר זה, הצליחו הכוחות הסורים הגדולים להתקדם מצומת רפיד לכיוון צפון מערב אל הכפר חושניה ולדרום מערב, לכיוון תל סאקי והיישוב רמת מגשימים. בבוקר צירף הפיקוד הסורי להבקעה את הדיוויזיה המשוריינת ה-1, אשר החלה להתקדם אל חושניה ומעבר לה, אל כפר נפח. בסך הכל פרצו לרמה דרך הגזרה הדרומית כ-600 טנקים סורים.
הסורים נבלמו ליד מחנה נפח (ראו להלן). לעומת זאת, דרומה משם הם נעו מערבה בשלושה צירים היורדים מן הרמה אל הכנרת (מצפון לדרום): ציר יהודיה (הכביש העולה אל הרמה מגשר אריק שמצפון לכנרת), ציר מעלה גמלא וציר אל-על המגיע אל דרום הכנרת. עם אור ראשון נכנסו הסורים לרמת מגשימים והמשיכו לנוע אל מעבר לה, לקרבת אל-על.
בציר מעלה גמלא הגיעו הסורים למרחק של שבעה קילומטרים מן הכנרת. הייתה זו החדירה העמוקה ביותר של הסורים במלחמה. כוח של גולני, שכלל שתי פלוגות בפיקוד הסמג"ד ציון זיו, נתקל בטנקים של חטיבה 47 הסורית, ירה לעברם בתול"ר והצליח לעכב את התקדמות הטנקים הסורים. בצהריים עלה גדוד 39, גדוד המילואים של חטיבה 188 בפיקודו של , בציר מעלה גמלא והשמיד את הטנקים הסורים למרות הנחיתות הטופוגרפית.
לנוכח החדירה הסורית בדרום הרמה אישר פיקוד הצפון לפנות ארבעה מוצבים של צה"ל בגזרת דרום הרמה. שלושה (מוצבים 114, 115, 117) פונו אך הרביעי (116) נותר מכותר וחייליו המשיכו להתגונן. חיילים של צה"ל נותקו גם בתל סאקי ובתל פרס. הכוח שהתרכז בתל פרס (15 טנקים מחטיבה 188 וכ-180 חיילים) הצליח להתפנות משם ולסגת מערבה בחסות החשיכה בלילה הבא.
בגזרה הצפונית של הרמה התחדשה עם בוקר ההתקפה הסורית נגד חטיבה 7. הסורים חדרו לעמק הבכא דרך מעברים שהכשירו בשעות החשיכה דרך תעלת הנ"ט הישראלית שעל הקו הסגול. הם הסתערו על עמדות החטיבה בחיפוי הפגזה כבדה. התחולל קרב שריון בשריון כבד בטווחים קצרים, שבמהלכו נגרמו אבדות לחטיבה 7. עד הצהרים בלמה החטיבה את ההתקפה הסורית תוך השמדת עשרות טנקים משלהם. בשלב זה הוברר לחטיבה שלנוכח חומרת המצב בדרום הרמה היא לא תתוגבר בכוחות מילואים.במקביל לקרב זה קיבלה חטיבת גולני על עצמה את האחריות על הגנת הגזרה הצפונית של הרמה מעמק הבכא וצפונה. היא ערכה בגזרה זו (בקרבת הכפרים מג'דל שמס ומסעדה) כוחות משלושה מגדודי הרגלים שלה.
הגעת יחידות מילואים לרמת הגולן.
בשלב הראשון יועדו חמש חטיבות מילואים להצטרף לקרב ברמת הגולן לאחר שיתגייסו. נוכח המצב הקשה ברמה החלו מפקדי יחידות אלו לשגר את כוחותיהם ממחסני החירום לשדה הקרב במהירות. עקב כך נכנסו לקרב מסגרות לוחמות קטנות, גם לפני שהיה סיפק בידן להתארגן כנדרש.
כוח המילואים הראשון הגיע לרמת הגולן בחצות הלילה, כאשר שבעה טנקים מגדוד 266 של חטיבה 179 ׁ(חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד צפון) הגיעו לציר הנפט מדרום לנפח, והצטרפו לכוח צביקה, שבלם עד אז את התקדמות השריון הסורי לכיוון המחנה. תוך זמן קצר נפגעו כמעט כל הטנקים של כוח זה במארב סורי. שתי פלוגות נוספות של גדוד 266, שהגיעו לפנות בוקר למרחב חושניה-נפח, סייעו לשרידי הכוחות הסדירים לבלום את ההתקדמות הסורית לכיוון נפח עד לשעות הצהריים של 7 באוקטובר. בשעות הבוקר של 7 באוקטובר עלה לרמה גדוד נוסף של חטיבה 179 תחת פיקוד המח"ט, רן שריג, והחל לפעול בציר יהודיה. במקביל, בבוקר 7 באוקטובר החלו להגיע לאזור עין זיוון הטנקים הראשונים של חטיבת המילואים 679, שהשתייכה לאוגדה 36.
אוגדה 210 הפנתה שלוש חטיבות שריון מילואים שלה להתייצב להגנה על פתחי הצירים היורדים מרמת הגולן אל הכנרת. יחידות מחטיבות אלו - כל אחת מהן בעוצמה של כגדוד – החלו לפעול בפתחי הצירים במהלך שעות הבוקר ועסקו בבלימת ההתקדמות הסורית. בשעות הצהרים קיבלה אוגדה 210 את האחריות לכל האזור הדרומי של רמת הגולן.
במהלך היום ניהל הגדוד מחטיבה 179 (בפיקוד המח"ט) קרב שריון בשריון עם הסורים על ציר יהודיה. הכוח נתקל בטנקים סורים באזור קצביה והחל להדוף אותם, תוך השמדת למעלה משלושים טנקים סורים. במהלך הלחימה נפצע מפקד החטיבה והפיקוד עליה הועבר לסגנו.
דרומה משם פעלה חטיבה 4 בציר מעלה גמלא. טנקי החטיבה הגיעו לשדה הקרב ממחסני החירום שלהם שבאזור הקריות כשהם חוצים את הגליל בנסיעה על גבי זחלים. החטיבה, שתוגברה בגדוד 39 - טנקי המילואים של חטיבה 188, השמידה במשך היום כעשרים טנקים סורים במעלה גמלא.
בציר אל-על – רמת מגשימים נכנסה לפעולה חטיבה 9, שתוגברה בגדוד טנקים של חטיבה 179 שהגיע לשם לפניה והועבר תחת פיקודה. היא השמידה במשך היום כשלושים טנקים סורים.
הקרב הראשון על נפח.
בבוקר 7 באוקטובר הבין מפקד חטיבה 188 כי מרכז הכובד של המתקפה הסורית במרכז הרמה, מכוון אל מחנה נפח, במטרה לנתק את ציר התנועה המרכזי מקוניטרה לגשר בנות יעקב ; תפיסת המחנה והצומת גם הייתה פותחת בפני הסורים אפשרות לתקוף את חטיבה 7 בצפון רמת הגולן מעורפה. לפיכך הציב את שארית כוחות חטיבה 188 וגדוד 82 מחטיבה 7 בעמדות חסימה על הצירים המובילים לנפח מכיוון דרום מזרח. שתי פלוגות מגדוד 82 (יחד עם כוח מילואים) התקשו לבלום את התקדמות טנקי ה-T-62 של חטיבה 91 מדיוויזיית השריון הסורית הראשונה, ובשעות הצהריים קיבלו הוראה ממח"ט 7 לעזוב את עמדתן ולהצטרף לשאר כוחות החטיבה בצפון הרמה. במקביל, כוח סורי נוסף הצליח לאגף את הכוח בפיקוד מח"ט 188 מכיוון מערב, ולהתקדם לכיוון מחנה נפח. בצהרי היום נהרגו תוך זמן קצר מפקד חטיבה 188, יצחק בן-שהם, סגנו וקצין האג"ם של החטיבה. בשלב זה כבר ספגה החטיבה אבדות כבדות מאוד, ובעקבות נפילת שדרת הפיקוד הבכירה שלה, היא הפסיקה להתקיים ככוח לוחם למשך מספר ימים, ושבה לתפקד כחטיבה רק לקראת קרב ההבקעה לסוריה. החל משעות הצהריים הצטרפו לקרב גם יחידות מחטיבת מילואים 679, והאחרונים מילאו תפקיד מרכזי בבלימת ההתקדמות הסורית אל עבר נפח, תוך ניהול קרבות שריון בשריון כבדים, שנמשכו עד רדת החשכה, במהלכם ספגה החטיבה אבדות כבדות.