במותה של הקיסרי זוואדיתו בשנת 1930. מונה היילה סלאסי (הראס-תאפרי) לקיסר יחיד בקיסרות האתיופית. כניגוד לקודמיו, אשר לא הצליחו להשיג אחדות לאומית ולכן לא הצליחו לבצע רפורמות משמעותיות בכנסייה. כונן הקיסר שינויים מהותיים, בריכוז המדינה, במתן לגיטימציה לפן הלאומי שלה ברמה החוקתית במקום המסורת. וכן, ביצע רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה. היילה סלאיס כונן חוקה. בה הוא מרחיב את סמכויות הקיסר על חשבון האצולה והכמורה, שעד אז הייתה שווה לו, או לפחות נאמנה לו, בזכות מותרות רבות שסיפק לה. היילה סלאסי החל להנחיל את השפה האמהרית כשפת פולחן התפילה בכנסייה והתנ"ך תורגם בשנת 1934 תחת חסותו. וזאת במקום שפת הפולחן המסורתית, הגעז שהייתה מסורבלת ולא מובנת לרוב האוכלוסייה ונותרה רק בחסדי יחידי סגולה. פעולות אלו, למעשה החלו לנתק את הכנסייה מהמסורת ומהכנסייה הקופטית על קשריה במשך אלפי שנים, אך עדיין נותרו בקשר הדוק כבעבר והאבונא והכמרים המשיכו להיות כמרים קופטים שמונו בידי הבישוף של אלכסנדריה. אומנם, היילה סלאסי עוד לא היה בחסדי הכנסייה אלא עתה הוא-הוא הכנסייה ומנהיגה. בנוסף עודד הקיסר מיסיון וגם כמרים רבים נשלחו למצרים בתקופתו להיות כשרים להנהיג את הקהילה הנוצרית בארצו.
מפעלו של היילה סלאסי נקטע לתקופה קצרה בזמן הכיבוש האיטלקי (1936–1941) ושב לתפקד ביתר שאת לאחר גירושו. היילה סלאסי שיקם עד שנת 1959 את הכנסייה הפגועה מהכיבוש האיטלקי.
היילה סלאסי, כונן מערכת חוקית, פיננסית ושיפוטית. בה הקיסר הוא ראש המנהל ותחתיו הכהונה והכמורה, ולכן גברה בד-בד תלות הכנסייה במדינה. בשנת 1959 בוטל הקשר היסטורי בין הכנסייה הקופטית לזאת האתיופית. והיא לא תוכל יותר להכתיר את ראשיה לאבונא. החוקה החדשה שנחתמה כמה שנים קודם לכן, בשנת 1955. קבע שהדת האתיופית היא הרשמית והיחידה במדינה. הקיסר קיבל זכויות חקיקה על הכנסייה, כלל מינוי אבונא ובישופים. והחליף את תפקידו המסורתי של הבישוף באלכסנדריה וגם חיזק את מעמד הקיסר על פני המעמד של המוסד הכנסייה עצמו והנזורה. בנוסף, גם פעילות המיסיון שהמשיכה בחסותו של היילה סילאסה הוגבלה ונשמרה תחת פיקוח הדוק בפעילותה. אומנם יהיה זה מהמוגזם להגיד שהכנסייה השתלבה באופן מלא במארג המדינה החדשה שכונן הקיסר, אך הצלחה זאת גם אם הייתה חלקית. הן במישור המיסיון והן במישור הפיכת הכנסייה לכלי בידי הממשל, אך הייתה שינוי משמעותי מיתר הקיסרים שקדמו לו. הכנסייה עדיין נותרה עצמאית לקיסר, ושמרה על הקשר הישיר עם העם, בעוד הקיסרות הייתה מרוחקת. הכנסייה המשיכה ונותרה המוסד העשיר והחזק במדינה וזאת בזכות היותה שולטת על שליש מאדמות המדינה. עושר שצברה ממיסוי מאיכרים ועבודות כפייה. דבר המשך אש רב וביקורת מצד ההמון על הכנסייה, בייחוד בתקופה זאת, שהקומוניזם פרח בקרן אפריקה.
כמו כן, הכנסייה לא סיגלה לעצמה את המודרניזציה ביעילות. החינוך של רוב הכמורה שלה היה מוגבל עד מאוד. ורק מעטים זכו לחינוך ראוי במצרים. מעמדם של הכמרים בערים ירד לצד מוסדות מדיניים אחרים. והעשור הכלכלי, הבורות והקיבעון לצד קיומם של מוסדות מדיניים שונים, רוח קומוניזם מרחפת באוויר כעשן דליק וייסודה של אוניברסיטה לתאולוגיה נוצרית, עמדו כולם כאיום ואתגר לכנסייה המקובעת שאינה לוקטת במהרה שינויים. ואינה משתנה עם המציאות. כולן השפיעו בסופו של דבר על הקיסרות עצמה. בשנת 1960, הצליח סיילס לשרוד במזל ניסיון הפיכה והפלת המלוכה. וזאת בעזרת האבונא בזיליוס. כמו כן, דיכא מרידות מקומיות עד שנות ה-70 בהצלחה רבה. מרידות אלו, היו הקדם למאורעות שיבואו בראשית המאה שנות ה-70 להפיכה נוספת שתביא לסיום קיומה של הקיסרות. אומנם, עדיין, הצליח הקיסר לכונן חוקה ליברלית ביעילות, שתציב את הקיסר בראש המדינה, כונן סנטרליזיצה כמעט מלא של הקיסרות. ויצר רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה, בכך שהצליח להפרידה מהכנסייה הקופטית ולכוננה ככנסייה לאומית לצד הפיכת למטיבה עם העם ולכן אימץ בחיקה את השפה האמהרית המובנת ולא הגעז, תוך הענקת חינוך טוב לבישופים ולכמורה שעתה הם נמצאו תחת סמכותו ומונו בידיו.
בנוסף לכך, הצליח היילה סלסאי לסלק את הכוחות הבין לאומיים מאריתראה ולהפוך אותה אט-אט מארץ חסות בשנת 1952 לחלק מהאימפריה האתיופית בשנת לקראת שנות ה-60. באשר לאסלאם באתיופיה, שמנה כמעט מחצית מאוכלוסיית הקיסרות. נהג היילה סליאסה במתינות רבה. עם שובו בשנת 1941 לכס השלטון, נהג בקירוב לבבות בקרב המוסלמים. חוקת המדינה אומנם הכירה רק בדת הנוצרית. אך, הייתה מתינות רבה וסובלנות דתית כלפי המוסלמים. המסגד הגדול שאדיס אבבא הושלם בידי הקיסר. והמוסלמים השתלבו במערכת החיים של הקיסרות. ונהנו מהסובלנות הדתית שהפגין הקיסר. אולם אינם זכו כמעט להשתלב במעמדות מפתח ממשלתיות. ומעטים אף יותר היו המוסלמים שנכנסו לאזורים שהוגדרו - נוצרים. כמו כן, החוקה לא הכירה באסלאם ובדיניה במערכת המדינית של הקיסרות. הקיסרות נותרה אמהרית ונוצרית ודחתה קבוצות לשוניות, אתניות ודתיות שלא היו כמותה לפניה. דבר שיצר מתח דתי-עדי הולך וגדל במדינה ולצד רעיונות קומוניסטים, השפעה נאצזרניסטית על מוסלמי אתיופיה ואריתראה וכנסייה עשירה שהמשיכה מחד לשמור על עצמות מפני הקיסר ומאידך להיות לנטע זר ועול על האוכלוסייה הענייה. הובילו בסופו של דבר לפריצה של מתח מדיני וראשיתה של המהפכה האדומה באתיופיה בשנת 1974. אומנם אף על כל זאת, מפעלו של היילה סאליס שחלקם צלחו וחלקם באופן מוגבל. נחשב לאחד מארבעת הקיסרים הגדולים של אתיופיה בעת המודרנית ועיצב את דמותה ופניה של המדינה לעד.
פרשת חבש.
ניצחנו של מנליק השני בשנת 1896 בקרב עדווה, שם קץ לשאיפות אירופאיות לכבוש את הקיסרות האתיופית. מנליק, שהוכתר בזכותם של האיטלקים, כדי לגבור על אויבים מבית. הצליח להושיע את ארצו מידי איום הכובש האיטלקי וכן להגדיל את שטחה של הקיסרות האתיופית, כאשר סיפח לקיסרות את נסיכיות הראר האסלאמיות ואת שטחי שבטי האורמו, אשר במשך שנים היו האיום הגדול ביותר על הקיסרים האתיופים. ניצחונותיו המזהירים, וגיבוש הקיסרות האתיופית, הפכו את הקיסרות למדינה מוכרת בתום מלחמת העולם הראשונה וחברה בחבר הלאומים. אומנם, באיטליה עם עליית הפאשיזם, תחת הנהגתו של מוסלוני, כחלק מתאוריית הים שלנו, היה בעל כוונת זדוניות לעתידה של אתיופיה. משנתו של מוסליני הייתה ברורה - נקמה באתיופים על הבושה שנחלו האיטלקים בקרב אוודה. הצורך בנקמה, לצד מניעים אימפרליסטים ותעמולה פרו-אסלאמית שהנחיל מוסליני בתור - מגן האסלאם. קרא לעצמו בקרב המוסלמים שבאריתראה וסומליה האיטלקית, את התואר - "גרן החדש" - גייס צבאות איסלאמיים ואיטלקיים כאחד, ובשנת 1936 כבש את שטחי הקיסרות האתיופית, הקיסר היילה סלאייס נאלץ להגלות את עצמו. והשלטון האיטלקי-פאשיסטי החל לפעול ביד רמה ברחבי שטחי הקיסרות לשעבר. האיטלקים ביטלו את קיומה של אתיופיה המסורתית.
שטחי הקיסרות חולקות למחזות בהתאם לחלוקה האתנית-דתית (שטחי שוואה ולינס נקראו בשם אמהריה). כמו כן, נקבעו מספר בירות לשטחי השליטה ושטחי ראר נכנסו כחלק ממדינת סומליה האיטלקית. לאורך חמש שנות השלטון האיטלקי, פעלו הכוחות הפאשיטים בתעמולה פוליטית ודתית כאחד. הראשונה, היא לשמור על מאזן דתי ומתן חופש דתי לקבוצות מיעוט מוחלשות, כדי להחליש את הכנסייה ההגמונית, היא הכנסייה האתיופית אורתודקסית שראשה, האבונא, (הבישופים) אשר היו בשעתו כפופים לבישוף של אלכסנדריה, אך בפועל כפופים למוסד הכתר האתיופי. כמו כן, הדחת הכנסייה וראשיה לצד מינוי של בישופים ואבונא פרו-איטלקי על-פני פרו-קיסרים. החלישו את הכנסייה האתיופית אף יותר. שלישית, דאג השלטון האיטלקי לחזק את מעמד המוסלמים, על ידי מציאת קווים מאחדים בניהם לבין מוסלמי ארצות ערב. הערבית הפכה לשפה רשמית, נלמדת וחובה ברחבי קרן אפריקה האיטלקית. בנוסף, הפשיסטים מימנו בנייה של מסגדים, שיירות חאג' ומינוי קצינים ואימאם מוסלמים כחלק ממארג הכוחות הפשיסטים. וזאת תמוך הצדקת הקשר בין היותו של מוסלוני מגן האסלאם מחד, ומאידך מגן קבוצות מיעוט קטנות על פני ההגמוניה הנוצרית. אולם, בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו הבריטים את אריתראה ואתיופיה. והקיסר שב אל הכס וביטל את תקנות הפשיסטים, אך לא צלח למחוק את הרגש הלאומי, האנטי-אתיופי שיצרו בתקופת שלטונם האיטלקים בייחוד באריתראה.
המהפכה האדומה וסוף האימפריה.