במהלך מרד האיכרים בארץ ישראל שהתקיים ב-1834 אשר בוצע בזמן שלטונו של השליט המצרי מוחמד עלי בוצעו פרעות ומעשי טבח נגד האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל - בצפת ובחברון . עם זאת, באופן כללי בתקופה הטרום-ציונית, נחשבו היהודים לנתינים נאמנים, וכך למשל, כאשר בשנת 1860 היו פרעות אלימות כנגד בני מיעוטים נוצרים ברחבי האימפריה העות'מאנית, הן פסחו על המיעוט היהודי.
לפי מקורות מסוימים עד 1844 היהודים הפכו לקבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר בירושלים ובשנת 1890 לרוב הדומיננטי בעיר. אף על פי כן האוכלוסייה היהודית עדיין היוותה פחות מ-10% מאוכלוסיית האזור.
המנדט הבריטי (1917–1948).
בעוד שבמאה ה-18 ובמאה ה-19 היו גלי עלייה אחדים לישראל אשר היו רק ממניע דתי וכללו מספר נמוך יחסית של מהגרים יהודים, בין השנים 1882 עד 1948, בעקבות תחילתה של התנועה הציונית, הגיעו יהודים לארץ ישראל מתוך מטרות אחרות ובנסיבות אחרות - הם ביקשו לחיות חיי עבודה ומתוך הכרה לאומית חדשה, שנוצרה עקב שינוי תדמיתו של היהודי בגלות. כמו כן חלק גדול מהם עלו לארץ ישראל בעקבות משברים, גילויי אנטישמיות, רדיפות ופוגרומים שהתרחשו כנגד היהודים בארצות מוצאם. עליות אלו הגיעו בגלים גדולים של הגירה המונית. לכל אחת מהעליות היו אפיוניים ייחודיים משלה, לפי ארצות המוצא ואופי העולים. כל עלייה הביאה מנהגים, הרגלים ותרבות חדשה ושונה לארץ ישראל.
בשנת 1917, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בעקבות התבוסה של האימפריה העות'מאנית, נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים. בריטניה השתלטה על השטח שממערב לנהר הירדן, המונה כיום את מדינת ישראל, יהודה ושומרון, ורצועת עזה (המנדט הבריטי), והאזור שממזרח לנהר הירדן הפך בהמשך למדינת ירדן (במסגרת מנדט נפרד) בועידת השלום בפריז ב-1919 שאורגנה על ידי חבר הלאומים. הרברט סמואל, שהיה בעבר ממונה על שירותי הדואר ושר הפנים בממשל הבריטי, החל לפעול לגיבוש הצהרת בלפור, ומונה למשרת הנציב העליון בשנת 1920 לאחר תחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. במלחמת העולם הראשונה העניקו הבריטים שתי הבטחות בנוגע לאזור ארץ ישראל - בריטניה הבטיחה לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל, באמצעות תומאס אדוארד לורנס, מדינה ערבית עצמאית מאוחדת שהייתה אמורה להשתרע על רוב האזור הערבי של המזרח התיכון, בתמורה לתמיכתם בבריטים, ובמקביל בריטניה הבטיחה להקים ולטפח בית לאומי יהודי כפי שנקבע בהצהרת בלפור ב-1917.
בשואה נספו שישה מיליון יהודים בידי הנאצים. לעובדה זו הייתה השפעה ניכרת על המצב בארץ ישראל. במהלך המלחמה הבריטים לא התירו כניסת יהודים רבים שנמלטו מידי הנאצים, ושלחו את אלו שניסו להגיע למחנות מעצר במאוריציוס ובקפריסין. היה זה צעד מחושב שנועד להגביר את התמיכה בקרב האוכלוסייה הערבית, שכן תמיכת האוכלוסייה היהודית במטרת בנות הברית הייתה מובטחת.
לאחר המלחמה החל להתברר כי הבריטים עומדים לעזוב את הארץ ולהכריז על סיום המנדט, והם מחפשים אך דרך מכובדת לעשות זאת, תוך גרימת נזק מזערי לעצמם ולתושבי ארץ ישראל. על מנת לבחון את פתרון הבעיה, מינה האו"ם ועדה מיוחדת לעניין ארץ ישראל - ועדת אונסקו"פ, אשר כללה נציגים מארצות שונות. ועדת אונסקו"פ המליצה לפצל את השטח המנדטורי בארץ ישראל בין שתי מדינות - מדינה יהודית אשר תהיה מורכבת מרוב יהודי ומדינה ערבית אשר תהיה מורכבת מרוב ערבי, כאשר עיר הבירה, ירושלים, תהיה תחת מנדט בינלאומי והאוכלוסייה היהודית והערבית בה יהיו פחות או יותר שוות בגודלם. ההמלצה של ועדת אונסקו"פ, אשר נודעה בשם "תוכנית החלוקה" קבעה את כמות הקרקעות אשר הוקצו לכל צד. המדינה היהודית הייתה אמורה להיות בגודל 15,000 קילומטרים רבועים בקירוב והייתה אמורה לכלול מיעוט ערבי. המדינה הערבית הייתה אמורה להיות בגודל 11,000 קילומטרים רבועים בקירוב והייתה אמורה לכלול מיעוט יהודי. לפי תוכנית החלוקה אף מדינה לא הייתה אמורה להיות רציפה בשטחה. כמו כן, בית לחם הייתה אמורה להיות גם היא תחת שליטת האומות המאוחדות.
אף אחד מהצדדים לא היה מרוצה מתוכנית החלוקה. היהודים לא היו מרוצים משום שלפי התוכנית הם היו אמורים לאבד את ירושלים - אשר הכילה באותה העת רוב יהודי - וכמו כן חששו מיכולת העמידה של מדינה שלא תהיה בעלת שטח רציף. עם זאת, רוב הציבור היהודי בארץ ישראל קיבל את התוכנית ובהן הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב ופעלה לקדם את אישור התוכנית. מנגד, חלקים מן הציבור היהודי, בהם ארגון האצ"ל, דחו בתוקף את תוכנית החלוקה. בניגוד למחלוקת שהייתה בהנהגת היישוב היהודי בנוגע לתוכנית, בהנהגה הערבית דחו את התוכנית מכול וכול. המנהיגות הערבית טענה כי תוכנית החלוקה הפרה את זכויותיהם של מרבית התושבים בארץ ישראל - באותה העת 67% מכלל אוכלוסיית ארץ ישראל הייתה לא יהודית (1,237,000 אנשים) בעוד ש-33% היו יהודים (608,000 אנשים). המנהיגים הערבים טענו גם שאם תיושם התוכנית מספר רב של ערבים יהיו לכודים בשטחי המדינה היהודית. המנהיגים הערבים באותה העת התנגדו באופן עקרוני לזכותם של היהודים למדינה עצמאית בארץ ישראל ושיקפו בכך את מדיניותה של הליגה הערבית.
תוכנית החלוקה אומצה על ידי מליאת האו"ם, על מנת שתיושם עם סיום המנדט, ב-29 בנובמבר 1947 ברוב של 33 קולות מול 13 מתנגדים ו־10 נמנעים. תוכנית החלוקה הייתה אמורה להיכנס לתוקפה בלילה שבין ה-14 ל-15 במאי 1948, התאריך בו הבריטים נדרשו להתפנות מארץ ישראל ולסיים את המנדט. אישור תוכנית החלוקה הוביל למאבק מזוין נגד היישוב היהודי אשר בוצע על ידי הארגונים העיקריים של ערביי ארץ ישראל שנעזרו בכוחות מתנדבים מארצות ערב. המאבק כלל הן פיגועים ובעיקר מלחמה על צירי התחבורה ובשלב מאוחר יותר גם ניסיונות השתלטות על יישובים. מאבק מזוין זה, שהיה עדיין מוגדר כמלחמת אזרחים, והתגובות לו מצד הציבור היהודי, היוו את ראשיתה של מלחמת העצמאות.
ב-14 במאי 1948, יום לפני תום המנדט הבריטי, הכריז בתל אביב ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון על:
מדינת ישראל (1948 ואילך).
עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל והכרזת הקמתה של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948 הפכה מלחמת העצמאות ממלחמת אזרחים בין היהודים והערבים בארץ ישראל למלחמה כוללת בין המדינה היהודית למדינות ערב המקיפות אותה. בעקבות ההכרזה פלשו לארץ ישראל צבאותיהן של חמש מדינות: לבנון, סוריה, ירדן, עיראק ומצרים ותקפו את מדינת ישראל שזה עתה קמה. המלחמה הסתיימה בניצחונו של צה"ל, שהדף את צבאות ערב והרחיב את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בהחלטת עצרת האו"ם. בדצמבר 1948 שלטה ישראל בחלק הארי של המנדט ממערב לנהר הירדן. שאר שטחי המנדט לשעבר אשר לא היו בשליטת ישראל היו - יהודה ושומרון (בשליטת ירדן) ורצועת עזה (בשליטת מצרים). לפני הסכסוך ובמהלכו 711,000 מערביי ארץ ישראל גורשו או נמלטו מבתיהם והפכו לפליטים. שליש מהפליטים עבר ליהודה ושומרון ושליש לרצועת עזה, והשאר עברו לירדן, לסוריה, ללבנון ולמדינות אחרות.
לאחר קום המדינה, הגיע לישראל גל גדול של מהגרים יהודים שכלל ניצולי השואה מאירופה ופליטים יהודים ממדינות ערב אשר הכפיל את אוכלוסיית מדינת ישראל תוך שנה מיום הכרזת העצמאות. בשנים שלאחר מכן נמלטו או גורשו ממדינות ערב, איראן ואפגניסטן כ-850,000 יהודים ספרדים ומזרחים. מתוכם כ-680 אלף התיישבו בישראל.
המדינה קמה תחת אתוס של כור היתוך, המצפה ממהגרים יהודים מכל העולם להשאיר מאחור חלק ממאפייניהם התרבותיים הגלותיים ולאמץ זהות אתנית ותרבותית חדשה, ישראלית - הצבר. בפועל, התרבות הישראלית החדשה עוצבה עד אמצע המאה ה-20 בעיקר על ידי גלי העלייה הראשונים בהם הייתה דומיננטיות ממזרח אירופה. בשנות ה-80 הושפעה ישראל ממגמה עולמית של רב תרבותיות והמדינה התייחסה באופן מעודד יותר לטיפוח זהות תרבותית נוספת בהתאם למוצא המשפחתי. למרות אחוזים גבוהים של נישואי תערובת בין העדות, מתחים על בסיס זהות תרבותית לא נדירים גם בעשור השני של המאה ה-21.
האוכלוסייה היהודית בישראל המשיכה לצמוח בקצב גבוה מאוד במשך שנים, בעיקר הודות לגלי הגירה של יהודים מכל העולם, כולל גל עלייה גדול במיוחד של יהודים מברית המועצות, שהגיעו לישראל בתחילת שנות ה-90 על פי חוק השבות. בשנת ה'תשנ"א לבדה (1990 - 1991) כ-380 אלף עולים היגרו לישראל מברית המועצות.
מאז 1948 קיימת מתיחות ביטחונית בין ישראל לשכנותיה, ובעיקר בין ישראל לארגוני טרור הפועלים בישראל ובשכנותיה. מתיחות זו התלקחה מספר פעמים למלחמות, בהן מלחמת סיני ב-1956, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, ומלחמת לבנון השנייה ב-2006, וכמו גם שלל סכסוכים נוספים, ובהם הסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך. למרות האיומים הביטחוניים המתמידים, ישראל - מדינה עם רוב יהודי מובהק - צמחה כלכלית, תרבותית וביטחונית ואף הגיע להסכמי שלום עם מצרים, ירדן, איחוד האמירויות ובחריין.
Drum (שיר)
Drum (בתרגום לעברית: תוף) הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל, אשר יצא לאור ב-10 בפברואר 2019. זהו השיר הלועזי הראשון של קירל, והוא הופק בשיתוף עם חברת האופנה "רנואר".
ביום יציאתו, השיר התברג ברשימת הסרטונים החמים ביוטיוב, ונכון לנובמבר 2021, השיר הגיע ל-26 מיליון צפיות.
רקע.
Drum הוא שיר פופ, שנכתב על ידי המלחין הישראלי ניצן קייקוב. למעשה, השיר הוא הלועזי הראשון שביצעה קירל. בחברת התקליטים רוברטו מיוזיק אף ציפו כי קירל תפנה לזירת הפופ הבינלאומית. הוא יצא לאור ב-10 בפברואר 2019, בשיתוף עם חברת האופנה "רנואר", שכן הסינגל ישמש כשיר הנושא בפרסומת של רנואר לקמפיין הג'ינסים פברואר-אפריל שלה.