ב־20 באפריל 1948 תקפו מאות מערביי בית דראס תחת פיקודו של מנהיג הכנופיות אל-אפריקי את קיבוץ ניצנים. מפקד גדוד 53 של גבעתי שהקיבוץ היה תחת אחריותו תקף למחרת היום את הכפר על מנת לאלץ את תושביו לעזוב את ניצנים ולשוב אל כפרם. כפריי בית דראס הזעיקו את המשטרה הבריטית וזו שלחה מחלקה בת 3 שריוניות דיימלר נושאות תותחים לעזרת הכפר. עם הגעתם פתחו מייד השריוניות באש תותחים ומקלעים לעבר לוחמי הגדוד וגרמו לנפגעים רבים. עקב עוצמת האש הבריטית שלא היה ללוחמים כל נשק מקביל, נאלצו האחרונים לסגת תוך המשך האש הבריטית על הנסוגים והפצועים. שלושה פצועים שלא ניתן היה לפנותם נתפסו על ידי ערביי הכפר, נרצחו והערבים התעללו בגופותיהם.
אחד האירועים הראשונים של הצד המצרי לשימוש בשריוניות אלה, היה ב-9 ביולי 1948. באותו יום פתחו המצרים בהתקפת נגד על כוחות חטיבת גבעתי שהחזיקו את משלט עיבדיס. 6 שריוניות כאלה יצאו ממשטרת עיראק סווידאן, עברו דרך היחידות שלהם בכפר בית עפה ומשם נעו לכיוון צפון בתקפם את משלט עיבדיס.
נויה לנצט
נויה לנצט היא מורה, במאית, מתרגמת ודרמטורגית תיאטרון ישראלית, שחקנית בעברה.
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב לדוד ובתיה רחמני. שני הוריה עלו לארץ צעירים. אמה בגיל 14 עלתה לבדה ואביה בגיל 11. הם חיו חיי מהגרים, נאלצו לקיים את עצמם בעבודה קשה מה שלא איפשר להם לסיים את לימודיהם. במהלך חייהם פיצו על כך בקריאה רבה והאזנה למוזיקה וחינוך בנותיהן ללימודים ולתרבות.
נויה גדלה בתל אביב, לה אחות גדולה ממנה, מיה. נויה למדה בתיכון חדש, תל אביב. בילדותה רקדה והרבתה ללכת להצגות תיאטרון.
בתום שירותה הצבאי עשתה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית ואחר-כך נסעה לשנה וחצי לנורווגיה. כששבה לישראל התחילה מסלול ישיר לדוקטורט בכימיה ועבדה כאסיסטנטית באוניברסיטה העברית. היא התחתנה עם דורון לנצט, לימים פרופסור במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן ועברה להתגורר בתל אביב. למדה במכון אבני ואחר-כך למדה משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב במשך ארבע שנים, אז נולדה בתה הראשונה. בתום לימודיה נסעה לארבע שנים לארצות הברית, בה עשה בעלה פוסט-דוקטורט. הם התגוררו בבוסטון ולנצט שיחקה בשלוש הצגות בקיימברידג' אנסמבל ועל אחת מהן זכתה בפרס המשחק. אחר-כך עברו להתגורר בניו הייבן, קונטיקט משם נסעה לנצט לניו יורק ושיחקה בעיבוד שעשה עתי ציטרון ל"סונאטת קרויצר" של טולסטוי. מקונטיקט הם שבו לישראל ונולדה בתה השנייה. הם התגוררו ברחובות ולנצט הקימה מגמת תיאטרון בתיכון בעיר.
עבודות הבימוי הראשונות שלה היו שני מיצגים, אותם ביימה ביחד עם חברתה האמנית אירית בלוזר, אחת מהן הציגה במוזיאון תל אביב והשנייה בפסטיבל עכו. באותה עת שיחקה ב"יזכור" בפסטיבל עכו ובהצגת ילדים עם מיקי גבריאלוב על פי הסיפור יפתח המלוכלך. שיחקה במספר הצגות בתיאטרון נווה צדק: "אופני הנידון / גן-העדן האבוד", מאת פרננדו ארבאל, בבימויו של דודי מעיין ו"בערבות הנגב", עיבוד חתרני למחזה של יגאל מוסינזון בבימויו של סיני פתר. שם הכירה את נאוה צוקרמן ושיחקה ב"תשתו קפה", ההצגה השנייה שצוקרמן ביימה. לנצט שיחקה בשנים 1985-6 בתיאטרון חיפה, בהצגות "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת פירנדלו, "מקבת'" מאת שייקספיר, ו"בונבנטורה", הצגה על פי ספר ציורים איטלקי.
שיחקה בסרט הסטודנטים "אלמנות לא נותנות תורנויות ערב" עליו זכתה בפרס המשחק בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים. שיחקה בסרט הטלוויזיה "אל עצמי" על פי גלילה רון פדר, ששודר בערוץ הראשון ובסרט הקולנוע של חיים בוזגלו "נישואים פיקטיביים", שניהם ב-1988. בכך הסתיימה קריירת המשחק שלה שנמשכה 13 שנה.
לנצט כתבה את המחזה "אני מפחדת ממך וירג'יניה". היא ביימה את ההצגה בפסטיבל עכו 1988 וזכתה עליה בפרס הבימוי. ההצגה המשיכה ורצה בתיאטרון הסימטה. אחר-כך ביימה את הצגת הילדים "תעלומת המילים הנרדפות". אחר-כך נסעה עם בעלה לשבתון בארצות הברית ועבדה כעוזרת במאי ומפיקה בתיאטרון Horizon. כששבה לארץ עיבדה וביימה את "המחברת הגדולה" מאת אגוטה קריסטוף, עם נטע פלוצקי ופבלו זלצמן, המספרת על השפעת המלחמה על חייהם שני ילדים תאומים.
השתלמה בסדנאות עם ג'וזף צ'ייקין, מייקל אלפרדס, ג'ון ברטון, ריצ'רד שכנר, יוסי יזרעאלי, סקוט וויליאמס, ניקי פלקס ועוד. השתלמה ב-Actors Centre בלונדון בשנת 2007.
לימדה נוער וקבוצות חובבים. לימדה וביימה מחזות רבים בסמינר הקיבוצים, בבית צבי, בסטודיו למשחק ניסן נתיב, באוניברסיטת תל אביב ובסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. מ-1997 מלמדת משחק ובימוי במכללת סמינר הקיבוצים. בין תלמידיה שנהפכו לבמאים עובדים: זאב קלאתי, שי פיטובסקי, אנה בניאל, רותי אוסטרמן, אפרת שטיינהוף, עמית זרקא, טל ברנר, אלי ביז'אווי, יעל טילמן, ירון אדלשטיין, יעל רונן.
כתבה, ביימה ותרגמה ב"הבימה" בין השנים 1996 - 2004. ביימה גם הצגות בתיאטראות באר שבע, חיפה, בית ליסין והסימטה.
הייתה חברת הוועדה האומנותית של פסטיבל עכו בשנים 2002 - 2005.
לנצט היא גרושה. הייתה נשואה 34 שנה לדורון לנצט, ולהם שתי בנות.
בימוי בבתי ספר למשחק 2013-1993.
הנשים האבודות מטרויה (חנוך לוין), רוקדים בלונאסה (בריאן פריל), חלום ליל קיץ (שייקספיר) עיבוד ובימוי, נוסע ללא מטען (ז'אן אנוי), לצאת מכאן (מרשה נורמן), הדה גאבלר (איבסן), אוהבים: מנצחים ומובסים (בריאן פריל), נוטות החסד (אוריפידס), נקודת רתיחה (נל דאן) תרגום ובימוי בוץ (קריל צ'רצ'יל), ברקיע התשיעי (קריל צ'רצ'יל), דוניה רוסיטה הרווקה (לורקה). אלמנות מאת אריאל דורפמן תרגום ובימוי, מעשיית חורף מאת שייקספיר. עיבוד ובימוי, פיסת זמן עיבוד לסיפוריה של אידה פינק ובימוי.
סמי מולכו
סמי מולכו (Samy Molcho; נולד ב-24 במאי 1936) הוא רקדן, כוריאוגרף, במאי ופנטומימאי ישראלי-אוסטרי, פרופסור לשפת גוף באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה. הופיע, לימד וביים ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
מולכו נולד, גדל והתחנך בתל אביב. הוא בוגר הסטודיו למשחק שליד תיאטרון הקאמרי. למד פנטומימה, ריקוד ותנועה אצל אלוין אפשטיין, ירדנה כהן וג'וקי ארקין. מ-1952 ועד 1965 הופיע במסגרת תיאטרון המחול הירושלמי של רינה ניקובה. ב-1956 החל קריירת סולו במחול מודרני בתל אביב. ב-1960 הופיע בתיאטרון הבימה בהצגה "אגדת שלושה וארבעה" בתפקיד הנחש. באותה שנה העלה מופע-יחיד עמו יצא לסיבוב הופעות ברחבי העולם (מילאנו, וינה, סטוקהולם, ברלין, לונדון, אמסטרדם, ציריך, יוהנסבורג ומקסיקו סיטי). סגנונו הוגדר כמשתייך לזרם הפנטומימה של מרסל מרסו וז'אן-לואי בארו והוא פיתח אותה לשילוב של פנטומימה וריקוד.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית גאולה נוני.
בשנת 1978 נשא לאישה את חיה היינריך והעביר את מרכז חייו לווינה שבאוסטריה. בנוסף להופעות (בעיקר מופעי-יחיד בשילובי פנטומימה ומחול) עסק בעבודות בימוי, בין היתר למחזות זמר ואופרות באוסטריה, שווייץ וגרמניה.
בסוף שנות השמונים הפסיק להופיע והחל להרצות בנושאי שפת-גוף. ב-1992 התפרסם ספרו "שפת הגוף של ילדים", שהיה הראשון בסדרת ספרים והרצאות-וידאו בנושא. שימש עד שנת 2004 כפרופסור באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
משפחתו מפעילה מסעדה ברוח תל אביבית בווינה על גדות הדנובה בשם Neni, ראשי תיבות שמות ארבעת ילדי המשפחה, נוריאל, אליאור, נדיב ואילן. מבין הילדים רק נדיב ממשיך במסורת הפנטומימה של אביו. למסעדה גם סניפים בברלין ובהמבורג.
ב-1996 זכה בעיטור צלב הכבוד האוסטרי לאמנות הבמה, ב-2004 זכה בעיטור הכסף לכבוד שירותו לרפובליקה האוסטרית וב-2008 זכה בעיטור הזהב לכבוד שירותו לעיר וינה.
מנזר דיר מרסבא
יובל בר
יובל בר (נולד ב-1958) הוא אדריכל ישראלי ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה.
יובל נולד בירושלים בשנת 1958. החל את לימודי האדריכלות במכון לטכנולוגיה של אילינוי (Illinios Institue of Technology) במסלול B Arch בין השנים 1983 - 1985. בוגר הטכניון B Arch במסלול ארכיטקטורה ובינוי ערים משנת 1988. את פרויקט הגמר סיים בהצטיינות תחת הנחייתו של ריימונד אייברהם (Raimumd Abraham) במכון פראט (Pratt Institute) בניו יורק. בעל תואר Msc בארכיטקטורה מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק משנת 1990 במסלול ארכיטקטורה ועיצוב מבנים (Architecture &amp; Building Design). החל ללמד בבצלאל בשנת 1992. בשנת 1998 הצטרף כחבר סגל ובשנת 2001 מונה למרצה בכיר.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1990 עבד במשרד Paul Segal &amp; Associates, Ehernkrantz &amp; Eckstut ו-Ricard Meier בניו יורק ולאחר מכן בארץ במשרד גולדנברג בוכמן בתל אביב ובמשרד רזניק בירושלים עד שנת 2004. בעל משרד עצמאי YBGSNA בשותפות גלית שיפמן-נתן משנת 2004.
קישורים חיצוניים.
אתר חברת YBGSNA
דאם
ווסטוק 4
ווסטוק 4 (ברוסית: Восток-4) הייתה החללית המאוישת הרביעית בתוכנית ווסטוק ששוגרה לחלל. על סיפון החללית טס קוסמונאוט פאבל פופוביץ'.לראשונה בחלל היו בו-זמנית שתי חלליות (חללית ווסטוק 3 שוגרה יום לפני).
במהלך טיסה של ווסטוק 2 גרמן טיטוב הרגיש לא טוב חלק משמעותי של הטיסה. באותו זמן הסיבות לכך לא היו ברורות ולכן היה וויכוח האם להמשיך בהארכת משך הטיסות. סרגיי קורוליוב לחץ על שיגור החללית לשלושה ימים. ראשי תוכנית הכנת הקוסמונאוטים דאגו מתופעות לא ידועות והיו מעוניינים לא להאריך משך הטיסה לתקופה כה ארוכה. בסופו של דבר לפי החלטת ניקיטה חרושצ'וב החללית שוגרה לחלל לכמעט 3 ימים.