אף על פי שתיקונים לחוקים אלה הוצעו בקונגרס של ארצות הברית בשנים 1871, 1912-1913 ו-1928, חוק ארצי לביטול חוקים אלה לא נחקק עד לפרסום פסק הדין של בית המשפט העליון בקליפורניה בפסק דין פרץ נגד שארפ (1948). ב-1967 פסק בית המשפט העליון בארצות הברית פה אחד בפרשת לאבינג נגד וירג'יניה כי חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים הם בלתי חוקתיים.
התקופה הקולוניאלית.
החוקים הראשונים שהפכו את הנישואין ויחסי המין בין לבנים ללא לבנים לא חוקיים נחקקו בעידן הקולוניאלי במושבות האנגליות של וירג'יניה ומרילנד, מדינות שהיו תלויים כלכלית בעבודות ללא תשלום, כגון עבדות.
בהתחלה, בשנות השישים של המאה התשע-עשרה, החוקים הראשונים בווירג'יניה ובמרילנד המסדירים נישואים בין לבנים לשחורים היו קשורים רק לנישואי הלבנים עם עבדים שחורים (ומולטים) ומשרתים.
ב-1664 חוקקה מרילנד חוק שהפך נישואים אלה ללא חוקיים כגון: נישואי נל באטלר ב-1681, יליד אירלנד, לעבד אפריקנית. ב-1691 הפכה המושבה וירג'יניה למושבה האנגלית הראשונה בצפון אמריקה שהעבירה חוק האוסר נישואין בין לבנים לשחורים, ואחריה מרילנד בשנת 1692. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקנית שנחקק חוק האוסר שבקריטריון היחיד האוסר על בני זוג להינשא הוא איסור בין-גזעי, ולא שאלה של מעמד או מצב של עבדות.
מאוחר יותר התפשטו חוקים אלה גם לשאר המושבות שהיו בהם פחות עבדים ושחורים חופשיים, כמו פנסילבניה ומסצ'וסטס. יתרה מזאת, לאחר הכרזת העצמאות האמריקנית, נחקקו חוקים דומים בשטחים ומדינות שאסרו על העבדות.
אחרי העצמאות האמריקנית.
ב-1776, שבע מתוך 13 המושבות שהכריזו על עצמאותן חוקקו חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים, למרות שהעבדות בוטלה בהדרגה בצפון. תחילה לא הייתה לכך השפעה רבה על החוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים. שונה משאר המדינות הייתה פנסילבניה, אשר ביטלה את החוק שלה נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים שונים כבר בשנת 1780, יחד עם ביטול כמה מן ההגבלות האחרות שהוטלו על שחורים חופשיים.
לאבינג נגד וירג'יניה.
כל האיסורים על נישואים בין-גזעיים הוסרו לאחר שמילדרד לאבינג, אישה שחורה, וריצ'רד לאבינג, גבר לבן, עתרו לבית המשפט לאחר שנידונו למאסר עקב הפרת החוק נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים. בעקבות עתירה זו, בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי איסור זה הוא בלתי חוקתי, ובכך ביטלו את כל המגבלות לנישואים על בסיס גזע בארצות הברית.
פטרישה סטיבנס דיו
פטרישה סטיבנס דיו (באנגלית: Patricia Stephens Due; 9 בדצמבר 1939 – 7 בפברואר 2012) הייתה אחת הפעילות המובילות למען זכויות האזרח האפרו-אמריקאי בארצות הברית, במיוחד במדינת פלורידה בה נולדה וגדלה. ב-1960 דיו שהתה במעצר במשך 49 ימים יחד עם אחותה, פרסילה, ואחרים אשר אומנו למחאות לא אלימות על ידי ארגון בשם - (CORE (Congress of Racial Equality . היא הוחזקה במעצר בגין סירובה לשלם קנס על ישיבה כאות מחאה באזור שיועד כבלעדי ללבנים, במסעדה בטלהאסי שבפלורידה. עיניה של דיו נפגמו מריסוס גז מדמיע בשימוש המשטרה ובשל זאת היא הרכיבה משקפי שמש לשארית חייה. בשנות ה-60 של המאה ה-20, דיו כיהנה בתפקידים רבים בארגוני CORE ו-NAACP (האגודה הלאומית לקידום אפרו-אמריקאים). היא לחמה נגד מוסדות שניהלו הפרדה גזענית, כגון, חנויות, אוטובוסים, תיאטראות, בתי ספר, מסעדות, בתי מלון, וכדומה, והפגינה כנגד חוקים מפלים. יחד עם ביתה, טנאנאריב, דיו כתבה ספר בשם Freedom in the Family: a Mother- Daughter Memoir of the Fight for Civil Rights. ספר זה מתעד את חיה כאזחרית אפרו-אמריקאית בארצות הברית ואת מאבקיה.
ביוגרפיה.
פטרישה סטיבנס נולדה ב-9 בדצמבר 1939 בקווינסי, פלורידה, ללוטי מיי ולהוראס וולטר סטיבנס. היא הייתה הבת האמצעית מתוך שלושה ילדים. בשנת 1963, פטרישה נישאה לג'ון ד. דיו ג'וניור, שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטה בה למדה - Florida A&amp;M University) FAMU). לזוג נולדו שלוש בנות.
דיו התחילה את לימודיה באוניברסיטה בפלורידה בשנת 1957 וסיימה את התואר הראשון בשנת 1967. לימודיה באוניברסיטה נקטעו רבות בשל מחאות ומעצרים אשר הובילו לעיתים להשעייה, ובנוסף לכך, דיו לקחה חלק בגיוס תרומות לקידום זכויות האזרח האפרו-אמריקאי, לכן לקח לה זמן רב לסיים את התואר.
פטרישה סטיבנס דיו נפטרה בשנת 2012, בגיל 72, לאחר מחלה בסרטן.
פעילות למען זכויות האזרח.
דיו ואחותה, פרסילה, התחילו את מאבקן בהפרדה הגזענית כשהייתה בת 13 והתעקשה לקבל שירות באזור שיועד ללבנים במסעדה מקומית. ב-20 בפברואר 1960, אחד עשר סטודנטים מ-FAMU, שכללו פטרישה ופרסילה, נעצרו על הזמנת מזון במסעדה שיועדה ללבנים בלבד. ב-12 במרץ, עשרות סטודנטים מ-FAMU ומאוניברסיטה נוספת בפלורידה (Florida State University) נעצרו על כך שישבו במסעדות ללבנים בלבד כאות מחאה. אלפי סטודנטים החלו בצעדה מקמפוס אוניברסיטת FAMU לכיוון מרכז העיר טלהאסי כמחאה, אך המשטרה עצרה אותם תוך כדי שימוש בגז מדמיע. דיו, אשר נכחה בראש הצעדה, רוססה בגז מדמיע ישירות לפנים וסבלה מנזק קבוע לעיניה.
דיו ושאר משתתפי המחאה במסעדה הורשעו ב-17 במרץ 1960. שמונה סטודנטים סירבו לשלם את הקנס ולהשתחרר והעדיפו לשבת בכלא. הם ישבו בכלא "Leon County Jail" במשך 49 ימים. שמות שמונת הסטודנטים מאוניברסיטת FAMU הם: פטרישה סטיבנס, פרסילה סטיבנס, ג'ון ברוקסטון, ברברה ברוקסטון, ויליאם לארקינס, קלמנט קרני, אנג'לינה ננס, והנרי מריון סטיל.
מעצר זה קיבל תשומת לב ברחבי ארצות הברית, והסטודנטים קיבלו הודעה תומכת מד"ר מרטין לות'ר קינג ג'וניור. דיו שלחה מכתב לשחקן בייסבול, ג'קי רובינסון, והוא פרסם אותו בטור שכתב. לאחר מכן, רובינסון שלח לסטודנטים העצורים יומנים על מנת שיוכלו לכתוב את חוויותיהם.
כאשר יצאו ממעצר, דיו והעצורים האחרים נסעו ברחבי ארצות הברית כדי לפרסם ולהעלות את המודעות לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. היא פגשה מנהיגים מפורסמים כגון אלינור רוזוולט והסופר ג'יימס בולדווין. דיו נעצרה פעמים רבות בשל היותה מנהיגה בתנועה.
פרסים והוקרה.
דיו זכתה בפרסים רבים כגון, פרס האלינור רוזוולט (Eleanor Roosevelt Award) בשל מנהיגותה יוצאת הדופן, פרס הגאנדי (Gandhi Peace Award) בשל עבודה יוצאת דופן בתחום יחסי אנוש, ובפרס חופש פלורידה (Florida Freedom Award). בנוסף לכך, דיו קיבלה דוקטורט כבוד מהאוניברסיטה בה למדה, FAMU. בשנת 2017, דיו נכנסה לתוך היכל התהילה לזכויות האזרח האפרו-אמריקאי בפלורידה.
מורשת.
בפברואר 2010, סטודנטים באוניברסיטת FAMU התאספו בקמפוס כדי לשחזר את ישיבות המחאה, המעצר, וצעדת המחאה אשר התחוללו 50 שנים קודם לכן בטלהאסי. מלגה בשם "The John Due and Patricia Stephens Due Freedom Endowed Scholarship" מספקת 1000$ בשנה לתלמיד מאוניברסיטת FAMU שמתכנן להשתמש במורשת התנועה לזכויות האזרח האפרו-אמריקאי כדי לעשות את חלקו בהפיכת האומה לטובה ביותר. ראש העיר של טלהאסי, ג'ון ר' מארקס, הכיר לפטרישה דיו תודה בכך שהכריז על יום למען דיו - "יום פטרישה סטיבנס דיו" ב-11 במאי 2011.
קלאריסה פינקולה אסטס
חוקי נשק באוסטרליה
חוקי רכישת נשק ונשיאתו שונים ממדינה למדינה, ובמקומות שונים ישנם נהלים שונים לרכישה ונשיאה. במדינות כגון ארצות הברית ניתן לרכוש נשק בקלות וללא בדיקת רקע. במדינות אחרות כגון ישראל ושווייץ ניתן לרכוש נשק במידה וסיבת הרכישה היא ביטחונית הגנתית. באוסטרליה נהוגה מדיניות לפיה כל מדינה מחליטה על אופי חוקי הנשק שלה. הממשלה האוסטרלית עוסקת בניסוח החוקים לייבוא הנשק אך לא בחוקים הקשורים לרכישתו. כיום, החוק האוסטרלי דורש רישיון לנשק מכל רוכש, ורוכשים נדרשים להציג סיבה לרכישת הנשק (הגנה עצמית או רכישה לשם ספורט אינן סיבות מספיקות). בנוסף, על כל כלי נשק להיות רשום ומתועד במרכז המידע של הממשלה הפדרלית.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה באוסטרליה, בשנת 1788, הביאה עמה נשקים. רובים ואקדחים היו חלק מהותי בחיי היומיום של התושבים, מכיוון שרובם היו אסירים. סיבה נוספת היא שהיו סכסוכים ואף טבחים רבים באבוריג'ינים הילידים. במהלך המאה העשרים כל מדינה קיבלה את הזכות לקבוע לעצמה את חוקיה. לאחר מלחמת העולם השנייה בניו סאות' וויילס החליטו לאסור אקדחים, זאת בעקבות הרתיעה שנוצרה מכלי נשק. למרות זאת, לאחר האולימפיאדה שהתארחה במלבורן ב-1956 נוצר עניין סביב ירי כספורט. עקב כך, האיסור בוטל ורכישת נשק חזרה להיות חוקית.
הטבח בפורט אתור.
מדיניות זו התקיימה במשך 40 שנה, עד לאירוע טבח פורט ארתור". ב-1996 אדם בשם מרטין בריינט, פתח בירי על תיירים ומקומיים בעיר פורט ארתור שבטסמניה. הוא ירה בשני רובים סמי-אוטומטיים, רצח שלושים וחמישה אנשים ופצע עשרים ושלושה. האירוע זעזע את הציבור האוסטרלי והביא לשינוי מידי ומהותי בחוקי הנשק. תוך כמה חודשים ראש הממשלה ג'ון הוורד שכנע את כל מדינות אוסטרליה לחתום על הסכם נשק לאומי שאוסר על רכישת נשק מטעמי ספורט או הגנה עצמית.
הסכם הנשק הלאומי.