גם בראשית מלחמת העולם השנייה הייתה ארצות הברית בחירה פופולרית עבור המדינות, והיא קיבלה 75 מנדטים מטעם בעלות הברית בין השנים 1939 עד 1941. עם זאת, היא כבר לא נתפסה כנייטרלית חסרת עניין במהלכי המלחמה, ולא נעשתה אף פנייה מצד מדינות הציר במטרה שארצות הברית תשמש כנציגתה. היקפה הגדול של המלחמה מנע גם משתי בחירות פופולריות נוספות במלחמת העולם הראשונה לשמש כנציגות. כך ספרד תחת הנהגת פרנסיסקו פרנקו נותרה נייטרלית עם נטייה למדינות הציר, והולנד נכבשה על ידי גרמניה. במקומן, שווייץ ושוודיה הפכו לפופולריות. שווייץ קיבלה 219 מנדטים מ-35 מדינות, וייצגה באופן לא רשמי עוד שמונה מדינות, ואילו שוודיה קיבלה 114 מנדטים מטעם 28 מדינות.
אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 התייחסה לנזקים שנגרמו במהלך המלחמה. בעוד לפני המלחמה מינוי מעצמה זרה היה רשות, כעת הוא הפך לחובה. כן נקבעו תפקידי ההגנה על סמכויותיה כלפי אזרחים. המעצמה גם נדרשה למנות ממלאת מקום במקרה שאיבדה את מעמדה כצד נייטרלי.
המלחמה הקרה.
היריבות בין ארצות הברית וברית המועצות במהלך המלחמה הקרה הובילה לשינויים במבנה הנוהג. ארצות הברית, שקיבלה למעלה מ-200 מנדטים כמעצמה זרה לפני 1945 כבר לא נתפסה כצד שלישי והצליחה לקבל אחד בלבד לאחריה. במקום זאת, ארצות הברית נדרשה למנות מעצמות זרות שייצגו את האינטרסים שלה עצמה תריסר פעמים מאז 1945. לעומת ארצות הברית, שווייץ ושוודיה שמרו על מעמדן כנייטרליות וסירבו להצטרף לכל ברית צבאית, ובכך נותרו פופולריות. מאז 1945 מחזיקה שווייץ ב-24 מנדטים בו-זמנית.
רעיון אגף האינטרסים נוסד לאחר הכרזת העצמאות של רודזיה, כאשר תשע מדינות אפריקאיות ניתקו את יחסיהן עם בריטניה עקב כך. המעצמות שייצגו את בריטניה הודיעו לאותן מדינות כי דיפלומטים בריטים מהווים חלק מהמשלחת הדיפלומטית שלהן. כתוצאה מכך, שמרו אותם הדיפלומטים על חסינותם ויכלו להישאר בשגרירות לשעבר שהועברו תחת אחריותה של המעצמה המייצגת. החידוש אומץ באופן נרחב לאחר מלחמת ששת הימים שהתרחשה מספר שנים אחר כך. מדינות ערב אפשרו לדיפלומטים אמריקאים להישאר בבירותיהן כאגף אינטרסים של המעצמה המייצגת, בעוד ישראל אישרה לדיפלומטים סובייטים לשמור על אגף אינטרסים בשגרירות פינלנד.
במהלך המלחמה הקרה התרחשו פעמים רבות מלחמות אזרחים שהעמידו את רעיון המעצמה מעניקת החסות בבעיה, לדוגמה במלחמת וייטנאם. מאחר שכל אחד מהצדדים טען שהוא הנציג הלגיטימי של המדינה, וסירב לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו בצד השני, הוחלט לפתור את הבעיה על ידי הוספת פרוטוקול (1977) I לאמנות ז'נבה, ובו נקבע כי על הלוחמים למנות את הוועד הבינלאומי של הצלב האדום כנציגם. כך הצלב האדום ניהל מגעים עם מדינות שתמכו בשני הצדדים מבלי שהם עצמם נדרשו לדון זה עם זה ישירות.
הלינה אולומוצקי
הלינה אולומוצקי (; בפולנית: Halina Olomucki) הייתה אמנית ישראלית, ניצולת שואה, ילידת פולין. ציוריה, המהווים תיעוד ייחודי של החיים בגטו ובמחנה הריכוז, מוצגים במוזיאונים רבים בעולם.
חייה.
הלינה אולומצקי נולדה למשפחת אולשבסקי, משפחה יהודית חילונית בוורשה, שם למדה בבית ספר דובר יידיש. אביה נפטר בצעירותה.
תקופת השואה.
בגיל 18, עם הכיבוש הגרמני ב-1939, הלינה גורשה עם אמה, אחיה ואחותה לגטו ורשה, שם הצטרפה לפלוגת מחתרת שהבריחה אוכל לתוך הגטו. זה התאפשר לה כיוון שעבדה מחוץ לגטו, וכך גם הצליחה להבריח את העבודות שלה לחבר של המשפחה ששמר עליהן.
מגטו ורשה גורשו אולומוצקי ואמה, מרגריטה, למחנה מיידנק (Majdanek) במאי 1943. שם, אמה של אולומצקי נספתה בתאי הגזים, מיד לאחר הגעתם. שבוע לאחר מכן, אולומצקי ניצלה ברגע האחרון כאשר הצליחה לברוח מהסלקציות. בצריף הנשים אליו הגיעה, התבקשה על ידי ה"בלוקאלטסטה" לרשום ססמאות על הקירות, ומשמצאה עבודתה חן בעיניה, התבקשה גם לעטר את קירות הצריף בציורים צבעוניים. חומרי ציור ניתנו לה מטעם הנהלת המחנה. בחלקם השתמשה לרישומים וציורים שעשתה במחתרת, בהם תיארה אסירות שהיו עמה.
אולומוצקי הועברה למחנה אושוויץ בירקנאו (Birkenau) ביולי של 1943, שם ניתן לה מספר האסיר 48652, והיא עבדה בכפייה בבית החרושת "אוניון". בזכות כישרון הציור שלה הצליחה לקבל מזון משופר מעט יותר ולשרוד. היא ציירה עבור גרמנים מסגל המחנה. היא התנדבה לצבוע מחדש את השלט המוכר של אושוויץ שאומר "העבודה משחררת" וכך הצליחה להמשיך לחיות ואף לצייר. על כך אמרה: "שלט הנושא את האמרה 'העבודה משחררת' (Arbeit macht frei), שנשטף בגשם, היה שעון על קיר. התנדבתי לצבוע מחדש את השלט. יכולתי לצייר בסודיות. עשיתי כך על מנת לשרוד. רציתי להגן על מה שהיה בתוכי." גם במחתרת הלינה השתמשה בציוד שלה לצייר דיוקנאות של האסירות שהיו איתה בבירקנאו.
ב-18 בינואר 1945 יצאה ל"צעדת המוות". היא הגיעה למחנה רוונסבריק (Ravensbrueck) שבגרמניה. משם הועברה למחנה Neustadt-Glewe, היא שוחררה במאי 1945 במֶקְלֶמְבּוּרג.
אחרי השואה.
לאחר שחרורה ב-2 במאי 1945, הלינה הלכה לוורשה לחפש את בני משפחתה אך גילתה שאף אחד לא שרד. בוורשה, נישאה לבולסלן אולומוצקי (Boleslan Olomucki), ועברה איתו לגור בלודז'. בין השנים 1947–1951 הלינה למדה באקדמיה לאמנויות החזותיות בלודז' ( the Higher School of Plastic Arts in Łódź). אחד המורים שלה היה הצייר ותיאוריטקאי אמנות ולדיסלב שצ'מינסקי (). ב-1951, נולדה לה בת בשם מירוסלווה, או מרים. ב-1957 משפחתה עברה לפריז ושם היא לימדה ילדים ומבוגרים ציור. בשנת 1967 קיבלה אותות הצטיינות וכבוד מטעם ממשלות צרפת ופולין. היא ביקרה בישראל לראשונה ב - 1968 וארבע שנים לאחר מכן, ב -1972, עלתה עם משפחתה וגרה בחולון. היא נפטרה באשקלון ב-2007.
אמנות.
הלינה התחילה לתעד את חיי היהודים סביבה עוד לפני שהייתה בגטו, וגם בגטו, אמה דאגה שתמיד יהיו לה צבעי פסטל לצייר איתם. באושוויץ היא המשיכה לצייר ולתעד. היא ציירה רעב, כאב, שיגעון ויאוש. על שהותה באושוויץ סיפרה: "בזמן ששהיתי באושוויץ-בירקנאו, מישהו אמר לי: אם תזכי לעזוב את הגיהנום הזה, ציירי את הציורים שלך וספרי לעולם עלינו. אנו רוצים להישאר בין החיים, לפחות על הנייר."
אחרי המלחמה אולומוצקי קיבלה את יצירותיה בחזרה מחבר המשפחה ששמר עליהן לכל אורך המלחמה. בשנים 1945 - 1947 ציירה אולומוצקי יצירות רבות המתעדות את חוויותיה משנות השואה. בשנות השישים הציגה בתערוכות רבות בפריז ובלונדון. יצירותיה מתקופת השואה וכאלה שנעשו בעקבותיה נתרמו על ידיה לאוסף האמנות של "בית לוחמי הגטאות", ולאוסף של יד ושם בו נמצאות 36 מיצירותיה.
מבקרי אמנות על עבודותיה.
נתן גרוס.
אלו אינן יצירות "נטורליסטיות" או "ריאליסטיות". זה ציור במובן הכי טוב של המילה, אשר מביע תוכן מעמיק שמוסתר תחת משטח צבעוני שמיוצר באמצעות רישום וצבע. הנושא של היצירה סוחף, מזעזע ואמיתי. מה שמתואר אינו תוצאה של דמיון בלבד, אלא הבעת החוויה האישית. להלינה יש כישרון לאפיון אשר אינו תלוי בפרטים מדויקים. "תפילתה" הינו מעשה לוהט של מסירות - בזמן שלא ניתן לראות את הפנים של האישה, הינה מתפללת עם הגוף המעוות שלה ובוכה עם הידיים שלה. ה"מרד" של הלינה אולומוקה בא לידי ביטוי בטוטליות בעיניים הזוהרות של שתי הדמויות שמתסכלות זו על זו, מעבירות כוח אחד לשנייה דרך המאבק אשר עוברות יחד ועל ידי שנאה המשותפת שלהן של האויב.
הלינה הינה תלמידה של וולדיסלו סטזמינסקי. אף על פי שהוא היה אבסטקטיוניסט, הוא לימד את הלינה אולומקה את הטכניקות אשר הופכות את היצירות שלה לחוויה.
מקסים בליארד.
כאן הטרור של זמנים מרושעים, עדות מטרידה לעבר מקולל לתמיד, המובעה דרך סבל אנושי במסמכים זזים ובאירועים החווים עם רגש ועם חרדה. למרבה המזל, יש גם סצנות הפוכות לגמרי אשר מביעות תקווה, מחלישות את ההתנגדות ומראות שהאמן מסוגל גם להביע אופטימיות ולאהוב חיים.
אנדרז' סצזרסקי.
העולם של יצירותיה של הלינה אולומוקה הינו עולם של חזיונות בדיונים אשר מזכירות את עולם החלומות של שגל. הלינה אולומוקה שמה את האלמנטים הכי טרגיים בשמות היצירות שלה, במילים שלא מתייחסות באופן ישיר למסר החזותי של היצירות שלה. אך הנוכחות שלהם מזכירה לצופה שערים נשרפות ושעם שנלקח ממנו כל הכבוד גוסס בציורים ורישומים האלו. רק לעיתים רחוקות הטרגדיה נקלטת אצלנו בעוצמה; הדבר אשר אי אפשר להביע נשאר בשקט. הלינה אולומוקה מסוגלת באופן אינטואיטיבי להגדיר את הרגע שבו הדיבור אמור להפסיק ושבו שקט מביע יותר.
המדד הבין-לאומי לאיכות הסביבה
המדד הבין-לאומי לאיכות הסביבה (באנגלית: Environmental Performance Index; בראשי תיבות: EPI) בוחן ומכמת את פעילותה של מדינה ביחס לאיכות הסביבה. הגורמים אשר מרכיבים את המדד הם זיהום אוויר, איכות המים, מגוון ביולוגי, סביבה ימית, פליטת גזי חממה ועוד. במדד ניתן לקבל ציון מ-1 עד 100.
היסטוריה.
הרעיון שעומד מאחורי המדד הוא לכמת בצורה אמפירית מדדים אלו על מנת למצוא בעיות בקלות, להבחין במגמות, לזהות הצלחות וכישלונות, למצוא שיטות מוצלחות, ולמקסם את התועלת של השיטות בהן משתמשים כדי לשפר את איכות הסביבה.
הגרסה המוקדמת יותר של ה-EPI נוסתה בגרסת הפיילוט שלה בשנת-2000 ונקראה (Environmental Sustainability Index - ESI). שני המדדים פותחו על ידי חוקרים מאוניברסיטת ייל וחוקרים מאוניברסיטת קולומביה. מרכז המחקר של הג'וינט והפורום הכללי העולמי מודד את הקיימות הסביבתית באמצעות השוואה בין מדינות שונות על ידי מדדי ה-ESI.