על פי הפילוסוף יעקב גולומב, בהקדמה לספרו של פול רייטר, הראשון שטבע את המונח "שנאה יהודית עצמית" היה בספרו "Juden und Deutsche", שראה אור בברלין בשנת 1921. בהמשך אימץ את המונח תאודור לסינג, אשר שלוש שנים לפני עליית הנאצים לשלטון פרסם ספר שעורר הדים רבים בשם "השנאה העצמית היהודית" (Der jüdische Selbsthaß), בו ניסה להסביר את תופעת השנאה העצמית היהודית – משכילים יהודים אנטישמיים אשר הסיתו כלפי העם היהודי ואשר ראו ביהדות את מקור הרוע בעולם.
דוגמה נפוצה ומקובלת לתופעת האוטואנטישמיות היא המקרה של אוטו ויינינגר, פילוסוף אוסטרי ממוצא יהודי אשר התנצר ופרסם דברי גזענות אנטישמיים ששירתו לימים את האידאולוגיה הנאצית בגרמניה.
לדברי ההיסטוריון האמריקני סנדר גילמן, המקור של רעיון השנאה העצמית היהודית נובע מהמתח בין יהודי גרמניה ליהודים המהגרים ממזרח אירופה בשלהי המאה ה-19. היהודים הגרמנים הפנימו את הסטריאוטיפים השליליים שייחסו האנטישמים ליהודי המזרח וליהודים בכלל, והואשמו בתורם בשנאה עצמית.
בנוסף על קיומה של האוטואנטישמיות כתופעה ממשית בעולם, הביטוי "אוטואנטישמי" הפך במידה רבה לכינוי גנאי בו נעשה שימוש, למשל בעיתונים ג'ואיש ויק וג'רוזלם פוסט, כביקורת על יהודים המבקרים את מדינת ישראל או מדיניותה של ממשלת ישראל, יהודים שבחרו להתרחק ממורשתם היהודית, וכן נעשה שימוש בכינוי הגנאי כנגד אנטי-ציונים, פוסט-ציונים וכנגד ההיסטוריונים החדשים.
סופרים יהודיים ופעילים פוליטיים ממוצא יהודי שהביעו בעבר ביקורת כנגד מדינת ישראל או התנועה הציונית וכונו במונח זה טענו כי השימוש בכינוי גנאי זה כנגדם מטעה מכיוון שהוא מתבסס על השקפותיהם הפוליטיות בלבד.
שימוש.
לרוב, משתמשים בהגדרה אוטואנטישמי כלפי יהודים שפעולותיהם או התבטאויותיהם נתפשות בעיני המבקרים כמופנות נגד העם היהודי כולו. בעבר נעשה שימוש בכינוי "אוטואנטישמי" ככינוי גנאי כנגד יהודים רפורמים, כנגד יהודים אנטי-ציוניים, כנגד יהודים שאינם ציוניים וכנגד יהודים פוסט-ציוניים. מספר סופרים יהודיים ופעילים שביקרו בעבר את מדיניות מדינת ישראל או את התנועה הציונית טענו כי נעשה שימוש בכינוי גנאי זה נגדם אך ורק בשל דעותיהם הפוליטיות.
ברל כצנלסון ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, הוגה דעות של הציונות הסוציאליסטית, בנאום שנשא ב-1 במאי 1936 ופורסם בעיתון דבר ב־4 במאי 1936, נתח והגדיר את התופעה כסילוף שכלי ונפשי, סוג של שמד ותבע להילחם בה:
הן קו, הן לסינג וגם רייטר השתמשו במונח כדי לסמן משמעות גואלת וחיובית, לדעתם, באשר היא מאפשרת לנשאי התופעה להתגבר על המתחים הנפשיים הפנימיים שנבעו מהתבוללות היהודים בארצות דוברות הגרמנית בשלהי המאה ה-19 ואת התפרצותה הנפלאה של היצירתיות המקורית בקרבם ומבחינה זו היא מעין עידון תרבותי ואישי של האנטישמיות והתגברות עליה.
יש הרואים בחלק מארגוני השמאל הרדיקלי בישראל ארגונים אוטו-אנטישמים או מסייעים להפצת האנטישמיות. גם נורמן פינקלשטיין, שכתב את הספר "תעשיית השואה", מבקר חריף של ישראל שתומך בחמאס וחזבאללה הואשם בהיותו אוטו-אנטישמי.
הפסיכולוג פרופ' שלמה שרן מגדיר את השנאה העצמית כדה-לגיטימציה וביזוי של היהודים כעם, אך מוצא אותה גם במעגל רחב יותר: תשוקה בלתי נורמלית ל"נורמליות", ורצון לדחות את הגרסאות המוכרות לחיים יהודיים כשהמטרה אינה לשפר את הקיום היהודי אלא לשים לו קץ. "ככל שישראל דבקה בציפיות ובדרישות של אחרים כדי להיות נורמלית, היא נעשית פחות נורמלית", אומר שרן. כדי שתתפתח שנאה עצמית, הוא אומר, יש צורך ברצון להיטמעות בקרב העמים האחרים, ורצון כזה קיים היום במידה זו או אחרת אצל כל היהודים. אולם "התנאי המספיק לשנאה עצמית הוא לא לסבול את היותנו שונים, את היותנו אנחנו".
מייק פינליי, ממחלקת הפסיכולוגיה של אוניברסיטת סארי בדרום מזרח אנגליה ציין בעבר כי "ההאשמה לפיה אדם בחר להתנתק מן המגזר שלו יכולה להיות ניסיון רטורי להשתיק גורם זה, על מנת להציג אנשים מסוימים באור שלילי ככל האפשר, ובפרט כדי לייצג עמדות פוליטיות כחלק מהותי מן הזהות המגזרית." פינליי מציין גם כן כי "הקונספט של "יהודי בעל שנאה עצמית" ממחיש את החשיבות בהכרה כי לעיתים קרובות מתפתחים מושגים פסיכולוגיים בהקשרים פוליטיים ספציפיים אשר משמשים אנשים מסוימים כאמצעי להעניק לדעותיהם כביכול לגיטימיות מחוץ למסגרת המחלוקת הפוליטית."
מונחים דומים.
"Self-hating Jew" או "Self-loathing Jew" (תרגום חופשי לעברית: "יהודי בעל שנאה עצמית" או "יהודי בעל תיעוב עצמי") הם כינויי גנאי זהים הנפוצים בעיקר בארצות הברית ומשמשים לתיאור יהודים שלפי אלו שמשתמשים בכינוי חשים שנאה כלפי המוצא היהודי שלהם או כלפי יהודים אחרים. גם כאן, יש אנשים שטוענים שהכינוי ניתן להם שלא בצדק, רק משום שביקרו את פעולותיה של מדינת ישראל או את מדיניות ממשלתה.
העיתונאי דן מרגלית עשה ב-2009 שימוש במושג "יהודי-שונא-יהודים" בהתייחסות אל ריצ'רד גולדסטון, על רקע מסקנות צוות הבדיקה של האו"ם למבצע עופרת יצוקה.
נתן זהבי השתמש באותו מונח בתוכנית "זהבי עצבני" בהתייחסות להתבטאות של אלי ישי מ-2002.
המחלוקת לגבי המינוח והשימוש בהגדרה "שנאה עצמית".
מייקל דש, מייקל לרנר, ונועם חומסקי ציינו כי חלק מהמחזיקים בדעות פרו-ישראליות משתמשים במונח בצורה שנועדה לפגוע באמינותם של יריביהם הפוליטיים על מנת להשתיק כל יהודי שאינו מסכים עם השקפותיהם הפוליטיות לגבי מדיניותה של מדינת ישראל. הפרופסור הישראלי ופעיל זכויות האדם ישראל שחק ציין בעבר כי לדעתו "זהו ביטוי נאצי. הנאצים כינו גרמנים אשר הגנו על זכויות היהודים - גרמנים בעלי שנאה עצמית."
ההיסטוריון האמריקני סאנדר גילמן דוחה את הרעיון כי כל או רוב היהודים המבקרים את מדיניותה של מדינת ישראל הם בעלי שנאה עצמית. לפי השקפתו במידה ואדם יהודי פועל כנגד המדינה היהודית מתוך אמונה כי היהודים, כקבוצה, אינם ראויים להגדרה עצמית לאומית אז לדעתו המונח יהיה ישים. מצד שני, אם אדם יהודי מתנגד רק למדיניות ספציפית בלבד ולא לעצם קיומה של מדינת ישראל, אין להסיק כי הוא בעל שנאה עצמית משום שייתכן שישנה בעתיד את השקפותיו בהתאם לשינויים שיחולו במדיניותם ומעשיהם של הצד הפלסטיני והצד הישראלי. אף על פי כן, במידה והשקפותיו של האדם מקובעים, לטענת גילמן, ניתן יהיה באופן הגיוני לכנותו בעל "שנאה עצמית".
צ'יאונה סוגיהרה
מפלצות נגד חייזרים
מפלצות נגד חייזרים (באנגלית: Monsters vs. Aliens) הוא סרט הנפשה ממוחשבת של חברת דרימוורקס, שנוצר בטכנולוגיה של גרפיקת תלת-ממד. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 במרץ 2009. בעקבות הסרט יצאה גם סדרה בשם "מפלצות נגד חייזרים".
תקציר העלילה.
ביום חתונתה של סוזן מרפי, שבו היא אמורה להינשא לחזאי דרק דייטל, סוזן נפגעת ממטאוריט. בעקבות הפגיעה, סוזן צומחת לפתע לגובה של 15 מטרים. לאחר הידיעה על פגיעת המטאוריט, הצבא מגיע ולוכד את סוזן. סוזן מתויגת כמפלצת, מקבלת את הכינוי "עצונומיקה" מהממשלה ונשלחת לבסיס צבאי סודי בראשותו של גנרל מונגר, הכוללים מפלצות אחרות: ב.ו.ב - בועה בלתי ניתנת לחיסול אך לא חכמה במיוחד, ד"ר ג'וק - מדען משוגע שראשו כשל ג'וק, החוליה החסרה - יצור שחציו קוף וחציו דג ו-"חרקוזאורוס", זחל כביר שגבוה יותר מסוזן, המזכיר את גודזילה.
בינתיים, בחלל, חייזר רדום בשם גלאקסר מחליט לשלוח רובוט אוסף דגימות חד-עין עצום (שמזכיר את המיניונים), לכדה״א למטרות לא ברורות. צבא ארה״ב מחליט להתיידד עם הרובוט הענק, אך הרובוט קם ומתחיל במסע ההרס שלו ברחבי סן פרנסיסקו. בתגובה מחליט נשיא ארה״ב לשלוח את המפלצות כדי לעצור את הרובוט ולהשמיד אותו, דבר המצליח להן.
כאשר החזאי דרק דייטל שובר לסוזן את הלב, סוזן אומרת למפלצות שזה לא דבר כל-כך גרוע בלהיות מפלצת, אך פתאום גלאקסר חוטף אותה ומרסן את חרקוזאורוס. בתגובה מחליטות המפלצות להציל את כדה״א ואת סוזן, ומצליחים כולם להרוג את גלאקסר.
בנוסף, חרקוזאורוס הפך ליצור ענק מכונף, המזכיר את מות'רה.
סדרה.
בסדרה הזאת סוזן, ב.ו.ב, חוליה ודוקטור ג'וק ממשיכים להילחם בצוות חייזרים חדש ונתקלים בעלילות מרושעות מצחיקות. ניקלודיאון ודרימוורקס.
אסטרו בוי (סרט, 2009)
אסטרו-בוי (באנגלית: Astro Boy) הוא סרט גיבורי על אמריקאי-הונג קונגי בהנפשה ממוחשבת מ-2009 אשר מבוסס באופן רופף על המנגה היפנית "אסטרו-בוי" שנכתבה על ידי אוסמו טזוקה. הסרט בוים על ידי דייוויד באוורס, נכתב על ידי טימותי האריס ודייוויד באוורס והופק על ידי מריאן גרגר וקזוקה יאקובי.
הסרט מספר את סיפורו של אסטרו בוי, אנדרואיד דמוי אדם, שנבנה על ידי דוקטור בשם טאנמה כמעיין תחליף לבנו המנוח. את אסטרו בוי מדבב פרדי היימור ולצידו מדבבים ניקולס קייג', קריסטן בל, נייתן ליין, מאט לוקאס, ביל ניי, יוג'ין לוי ודונלד סאת'רלנד.
הסרט היה לכישלון קופתי גדול עם הכנסות של $44,093,014 בעוד תקציבו עמד על $65,000,000. הסרט לא זכה לתשבחות אלא לביקורות שליליות בעיקר.
עלילה.
הסרט עוקב אחר עלילות אסטרו בוי, ילד רובוט שנוצר על ידי המדען דוקטור טאנמה, שימלא את מקומו של טובי, בנו שנהרג על ידי רובוט מלחמה נסיוני. ד"ר טאנמה קיווה שאסטרו בוי יוכל להחליף את בנו, אך גילה שלרובוט הקטן יש רצונות משלו. ד"ר טאנמה לא יכל לשאת את העובדה שיש לרובוט הקטן רצונות ורגשות משלו, והחליט להיפטר ממנו. אסטרו בוי בורח מהעיר, ומגיע לפני האדמה האמיתית.
הפקה.