בבחירות של 2007 רצה המפלגה לדומה תחת הנהגתו של ניקיטה בליך עם נמצוב במקום השני ברשימה. המפלגה זכתה לפחות מאחוז אחד מהקולות ולא נכנסה לדומה. למרות המפלה הודיע נמצוב על כוונתו להתמודד על נשיאות רוסיה בשנת 2008 בתום הקדנציה של פוטין. בסוף דצמבר 2007 הודיע כי הוא מוותר על המועמדות בטענה כי הבחירות לא יהיו דמוקרטיות, כי לאף אחד ממועמדי האופוזיציה לא תהיה אפשרות לנהל תעמולה באופן הוגן, ושהמנצח ידוע מראש (כוונתו לדמיטרי מדבדב). כמו כן קרא נמצוב לשאר מועמדי האופוזיציה, גנאדי זיוגאנוב הקומוניסט ומיכאיל קסיאנוב הדמוקרטי, להסיר את מועמדותם, וקרא לתומכיו להצביע לקסיאנוב, אם זה לא יסיר את מועמדותו.
בשנת 2008 היה ממקימי מפלגת "סולידריות" וממנהיגי המפלגה הרפובליקנית של רוסיה - מפלגת החופש העממי.
ב-31 בדצמבר 2010 נעצר נמצוב במהלך עצרת מחאה, ונשפט ל-15 ימים בכלא. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכריז עליו כעל אסיר מצפון.
בשנת 2014 הביע התנגדות חריפה למעורבות הרוסית הצבאית במשבר קרים ובמלחמת האזרחים באוקראינה.
רציחתו.
ב-27 בפברואר 2015 נרצח ביריות במרכז מוסקבה. על פי נתוני ועדת החקירות של רוסיה הוא נורה ארבע פעמים בגבו ממכונית חולפת, כשטייל על הגשר הצופה על בניין הקרמלין שבמרכז העיר יחד עם חברתו האוקראינית, הדוגמנית אנה דוריצקאיה.
הוא נקבר בבית הקברות טרויקורובסקויה במוסקבה.
חמישה צ'צ'נים נעצרו בחשד לרצח, בהם זאור דדאייב, סגן מפקד גדוד "סבר" (גדוד הצפון) בצבאו הפרטי של נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב. קדירוב טען כי דדאייב הוא מוסלמי אדוק, שהזדעזע מפרסום הקריקטורות של הנביא מוחמד בשבועון הצרפתי הסאטירי שרלי הבדו, ומתמיכתו של נמצוב בפרסומן.
בתו של נמצוב, ז'אנה נמצוב, האשימה את פוטין באחריות לרצח אביה. לדבריה, המניע לרצח היה התנגדותו העיקשת של אביה לשלטון פוטין. היא אינה מאמינה לשלטונות רוסיה כי חוליית מתנקשים צ'צ'נית עומדת מאחורי המעשה. בחודשים האחרונים לחייו הביע אף נמצוב עצמו חשש גובר מהתנקשות בחייו, ובראיון שהעניק לעיתון פייננשל טיימס 4 ימים לפני שנרצח, אמר כי פוטין מסוגל באופן ברור להרוג. כמה ממקורביו של נמצוב טענו כי פוטין קידם באופן מכוון את אווירת ההיסטריה והשנאה שאיפשרה את הרצח של נמצוב, ולכן האחריות המוסרית מוטלת עליו. עם זאת, גורמים רשמיים ברוסיה הכחישו את מעורבותם ברצח נמצוב, ופוטין עצמו גינה את הרצח.
לאחר מותו של נמצוב, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו העניק לו את מסדר החירות של אוקראינה. בפברואר 2018 הכיכר שמול משרדי שגריר רוסיה בארצות הברית שבוושינגטון די. סי. נקראה על שמו. בנובמבר 2018 נקראה כך גם הכיכר שמול השגרירות הרוסית בקייב שבאוקראינה.
מפרץ סנט לורנס
מפרץ סנט לורנס (באנגלית: Gulf of Saint Lawrence) בקנדה, הוא לשון הים החודרת ליבשה הארוכה ביותר בעולם. המפרץ הוא המוצא לים של הימות הגדולות הנמצאים על גבול ארצות הברית וקנדה. נהר סנט לורנס שמנקז את מימיהם של האגמים, נשפך למפרץ, בין העיר קוט-נור (Côte-Nord) בקוויבק ובין האי אנטיקוסטי (Anticosti). משם זורמים המים לאוקיינוס האטלנטי.
המפרץ גובל מצפון בחצי האי לברדור ובקוויבק וממזרח בפרובינציית ניופאונדלנד. מדרום בחצי האי נובה סקוטיה ובאי קייפ ברטון, וממערב בניו ברנזוויק. במפרץ עצמו נמצאים האיים: אונטיקוסטי, הנסיך אדוארד ומגדאלן.
מלבד נהר הסנט לורנס, נשפכים למפרץ נהרות נוספים. הבולטים בהם: מירמיצ'י, רסטיגוש, מרגרי והמבר.
מלחת
מְלַחַת (באנגלית: Saltpeter; בספרדית: Salitre) היא תערובת של המלחים אשלגן חנקתי (KNO3) ונתרן חנקתי (NaNO3), המופיעה בטבע כמחצב, לעיתים במעורב עם גבס, חול ומלחים נוספים.
המרבצים הגדולים ביותר של מלחת מצויים במדבר אטקמה שבאמריקה הדרומית, בצפון צ'ילה של ימינו, לכן יש ומכנים אותה "מלחת צ'ילי". המלחים המופקים ממנה מופרדים ומשמשים לייצור דשנים, אבק שרפה וחומרי נפץ, ולכן נודעה לה חשיבות כלכלית רבה. היא כונתה בספרדית Oro Blanco ("הזהב הלבן") והשפיעה רבות על התפתחויות כלכליות ופוליטיות בהיסטוריה של צ'ילה.
גילוי מרבצי המלחת במדבר אטקמה במאה ה-19, וההכרה בערכם הכלכלי הרב, הביאו לסכסוכי גבול בין צ'ילה לבין שכנותיה בוליביה ופרו, ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1883), שבסיומה סיפחה צ'ילה את מרבית אזורי הכרייה של המלחת.
ממשלת צ'ילה מסרה את הזיכיונות לכריית המלחת לחברות זרות, רובן בריטיות, שהעסיקו אלפי פועלים בתנאי עבודה ירודים. עקב כך פרצה בסוף שנת 1907 שביתה של פועלי המכרות, ובעקבותיה שביתה כללית במחוזות הצפוניים של צ'ילה, שהסתיימה בטבח סנטה מריה דה איקיקה ב-21 בדצמבר, אירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה.
בראשית המאה ה-20 פותחו בגרמניה שיטות לייצור מלאכותי של אשלגן חנקתי ונתרן חנקתי, ובעקבות זאת ירד ערכה של המלחת הטבעית לאחר מלחמת העולם הראשונה, וכרייתה הצטמצמה מאוד מאז שנות ה-30.
לברדור
זיכרון דברים
זיכרון דברים הוא חוזה הנפוץ בקרב הציבור כתחליף ראשוני לחוזה מסודר, ומטרתו לסכם משא ומתן ראשוני בנוגע לעסקה הנרקמת בין הצדדים. מבחינה משפטית, המושג זיכרון דברים מתאר מצב עובדתי, בו מחד הצדדים הגיעו להסכמה על פרטים מסוימים ומאידך ברור לצדדים שבהמשך יערך חוזה סופי.
לעיתים זיכרון הדברים הוא חוזה לכל דבר, אשר כפוף לדיני החוזים ומחייב את החותמים עליו ככל חוזה אחר, על פי סעיף 24 לחוק. זיכרון הדברים נכתב בדרך כלל מצד אנשים שאינם מוסמכים כעורכי דין, ומכאן נובעת גם בעיה אפשרית בשימוש בו, שכן מצד אחד הוא מחייב, ומצד שני לעיתים קרובות אינו מסכם את העסקה המתבצעת במלואה, ומשאיר מקומות רבים לחילוקי דעות ופרשנויות שונות.
בהיות זיכרון הדברים חוזה לכל דבר, הוא נתון לפרשנות בית המשפט על פי חוק החוזים, כאשר בית המשפט מנסה לפרש את החוזה בהתאם לרצון הצדדים, כפי שנראה היה בזמן כריתת החוזה. אי קיומו של זיכרון הדברים מטופל על ידי בתי המשפט כהפרה של כל חוזה אחר, וכרוכה בפיצוי הצד הנפגע.
שני מבחנים עיקריים עומדים בפני בית המשפט על מנת לקבוע את תקפותו של זיכרון הדברים: מבחן גמירות הדעת ומבחן המסוימות.
גמירות דעת.
מבחן גמירות הדעת בודק אם בעת כתיבת החוזה הייתה הסכמה של הצדדים להתקשר בקשר חוזי מחייב. עניין החתימה אינו מקודש, שכן יכולה להיות גמירות דעת גם ללא חתימה. אך ללא ספק חתימה מהווה הוכחה לגמירות דעת. פסיקות בית המשפט נותנות קווים מנחים נוספים התורמים להחלטה בדבר גמירות דעת:
כמו כן, נקודות עקרוניות בחוק החוזים חייבות להתקיים:
מסוימות.
מבחן המסוימות קובע כי הפרטים החשובים והעקרוניים הנוגעים לחוזה צריכים להיות מצוינים בו. כך למשל, נושאים כגון תיאור נשוא החוזה, מחיר ומיקום חייבים להופיע. בית המשפט קבע בעבר כי חסרונו של תיאור הנכס (במקרקעין למשל, מדובר בכתובת מדויקת, או לחלופין מספר חלקה) הוא עילה לקביעת חוסר תקפותו של ההסכם.
שימוש נבון בזיכרון דברים.
על מנת לעגן את ההסכמות שנוצרות בזמן משא ומתן, ללא מתן התחייבות, יש להוסיף סעיף המסייג את ההסכמות ומתנה את ביצוע הכתובת בזיכרון הדברים בחתימה על חוזה מלא. למשל "מסמך זה מתאר את ההסכמות בין הצדדים, אך אינו מחייב אלא ישמש בסיס להסכם סופי שייחתם בעתיד". לחלופין, ניתן לקבוע מנגנון פיצוי מוסכם, למקרה שאחד הצדדים מבקש שלא לקיים את ההסכם.
מקרקעין.
ככל חוזה העוסק במקרקעין, גם זיכרון הדברים העוסק במקרקעין כפוף לסעיף 8 לחוק המקרקעין הדורש מסמך כתוב. החתימה על זיכרון דברים בנושא מקרקעין היא בעייתית גם מהטעם שבהיותו מחייב הוא כפוף לחובת דיווח לרשויות המס, ואי דיווח בזמן עלול לגרום להליכים משפטיים ולקנסות.
השבתת מגן
אייל זיסר
אייל זִיסֶר (נולד ב-3 באפריל 1960) הוא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, המכהן גם כסגן רקטור האוניברסיטה. בשנים 2015-2010 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה. לשעבר ראש מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
חייו.
אייל זיסר נולד בחיפה, בה גדל, ולמד בבית הספר הריאלי במגמה המזרחנית. בצבא שירת ביחידה 8200 של חיל המודיעין. עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטת תל אביב. הוא למד לתואר הראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ובחוג לשפה ולספרות ערבית ועשה תואר שני בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון. את עבודת התזה עשה בהנחייתו של פרופסור איתמר רבינוביץ ועניינה הוא "המאבק הישראלי-ערבי על מי הירדן והמערכת הבין-ערבית". זיסר עשה את לימודי הדוקטורט בהנחיית איתמר רבינוביץ. נושא עבודת הדוקטורט היה: "אתגר העצמאות: לבנון בתקופת ממשלו של בשארה אל-ח'ורי (1943 - 1952)".
משסיים זיסר את הדוקטורט ב-1992 החל לעבוד כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וכחוקר במרכז משה דיין באוניברסיטת תל אביב, שימש כראש החוג למזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטה. ב-1996 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל ועמית מחקר במכון הוושינגטוני למדיניות מזרח-תיכונית. הוא משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה. שירת כאזרח עובד צה"ל ביחידה 8200 בתפקיד יועץ והדריך בה קורסים. במאי 2010 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב והחל לכהן בתפקיד זה ב-1 ביולי 2010. באוקטובר 2015 נבחר לכהן כסגן רקטור האוניברסיטה.
זיסר נשוי לפרופ' שירלי שרון-זיסר, מרצה בחוג לאנגלית באוניברסיטת תל אביב וראש החוג לשעבר, העוסקת בפסיכואנליזה לאקאניינית, ולזוג שלושה ילדים.
מחקריו.