הפיכתה של האנטישמיות לכוח קבוע בחיים האירופיים למן שנות ה-90 של המאה ה-19, כחלק מהיחלשות הליברליזם ועליית כוחות רומנטיים ואנטי-רציונליסטיים לעמדות השפעה, איימו על פרדיגמת היסוד של האמנציפציה שעמדה בבסיס הזהות של "בני דת משה". במקביל, גם יהדות מזרח אירופה הנחשלת, שסבלה מרדיפות ומאפליה קשה, החלה להשתנות בלחץ המודרנה שהגיעה אליה לבסוף. יהודי המזרח המרובים שימרו עדיין מאפיינים אתניים ותרבותיים מובהקים (כמו הדיבור ביידיש); בניגוד למרכז ומערב אירופה, בהם הפכה היהדות מקורפורציה לדת והשתלבה בחברה, במזרח אירופה היא הפכה מקורפורציה ללאום. אפילו בקרב האליטה הקטנה בין יהודי מזרח אירופה שעברה טמיעה מקיפה יחסית, כמעט לא היו מהלכים לתפישה שיש להפוך לזרם דתי. בסביבה בלתי-ליברלית ובלתי-סובלנית, ששילבה הדוקות בין לאומיות אתנית שוביניסטית להשתייכות דתית, אלו שרצו להיטמע לגמרי הונעו כמעט תמיד להתנצרות, וגם המטיפים להשתלבות אזרחית היו רחוקים מלראות ביהודים כנסייה דתית בלבד. רק בפולין פעלה לתקופה קצרה מאוד אגודה קטנה של "פולנים בני דת משה" (Polaków Wyznania Mojżeszowego).
מבין התנועות הלאומיות היהודיות במזרח אירופה, רק הציונות, ששאפה לייצג את כלל יהודי תבל, הכילה במצעה עניין מובהק בקהילות המערב. התאורטיקנים הציונים ראו בטמיעה ובקונפסיונליזציה לא יותר מכסות דקה להשפלה והתכחשות עצמיות במטרה לזכות בחסדי הגויים, שיכלו להוביל רק לבוז מצדם ולתסביכים פתולוגיים בנפש פנימה. לתיאור מצב זה נטבע המונח "התבוללות", שהפך לכינוי גנאי ציוני כלפי מתנגדיהם במערב ללא קשר לרמת מחויבותם היהודית. פעילים ציונים מרוסיה שלמדו באוניברסיטאות במערב חיברו מספר רב של סאטירות על הליכותיהם של היהודים המקומיים, והציגו אותם כשטחיים ומנוונים; הידועה מביניהן היא "גרמנים בני דת משה" של יעקב קלצקין, אותה חיבר אודות הקהילה האורתודוקסית בפרנקפורט. גם חיים ויצמן לעג למנהל החרדי שהעסיק אותו בגרמניה:
הופעתם במערב של מהגרים ממזרח אירופה (שכונו אוסטיודן בגרמניה ו-Juifs, "יהודים", בצרפת), שהביאו את השקפותיהם הלאומיות ואת שונותם האתנית הבולטת, ערערה את ביטחונם של "בני דת משה" בזהותם ההיברידית. הם התקשו לתפוש תבחין אחר ליהודיות מלבד דת, והשתוממו לראות חילונים אידאולוגיים מובהקים מבין המהגרים או להבין כיצד לאומיות יהודית אפשרית בכלל. ב-1922 תמה העיתון הציוני-דתי המזרח-אירופאי "המזרחי" על יהודי הונגריה:
כמו הציונים, אף האנטישמים לעגו לאפשרות שיהודי יוכל להשתייך ללאום המקומי, שנשען לתפישתם לא על תבחינים ליברליים של אזרחות ותרבות אלא על יסודות מהותניים אורגניים, גזעיים במידה כלשהי. בין מלחמות העולם, עם עליית משטרים רודניים ותנועות ריאקציונריות מהונגריה ועד צרפת, חקיקה רשמית נגד היהודים או לפחות התעצמות ולגיטימציה של האנטישמיות, התאיין המושג של "בני דת משה" והפך חסר רלוונטיות.
הממסדים הקהילתיים והאינטלקטואלים היהודיים, כחלק מחשבון-הנפש שערכו והחיפוש אחר נרטיבים חדשים עבור קהלם, החלו לבקר קשות את התפישות הליברליות שעמדו לנגד עיני הדורות הקודמים. שמעון שוואב, לדוגמה, פרסם ב-1934 מאמר בשם "שיבה ליהדות" בו גינה את מורשת הרש"ר הירש, תיאר את חיי האורתודוקסים הגרמנים כ"שמירת מצוות מתבוללת" והטיף להתכנסות-מחדש לגטו. בצרפת, תנועות נוער חדשות זנחו את ההגדרה הדתית הנוקשה של "בני ישראל" ושילבו ילידי צרפת ותיקים עם בני מזרח-אירופאים בדגש על היות היהודים עם. כפי שציין ההיסטוריון גיא מירון, ההתנערות הייתה רחוקה מלהיות מוחלטת: במאמר שכתב זמן קצר לאחר ליל הבדולח, אמנם האשים דז'ה (דוד) קוראין, מראשי ארגון הקהילות האורתודוקסי הארצי בהונגריה, את יהודי גרמניה ב"התבוללות-יתר" ובזניחה ניהיליסטית של מסורתם הדתית; אך גם שם הוסיף קוראין להטיף לאינטגרציה בחברה וטען שבניגוד ל"התבוללות דתית", שסופה אסון בהכרח, "התבוללות לאומית" באומה המגיארית היא חיובית. הוא הוסיף לדבוק בעמדות אלו גם במאמר שפרסם בשלהי 1943, רק כמה חודשים לפני שואת יהודי הונגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עם המעבר ההדרגתי ללגיטימציה לפלורליזם אתני ולרב-תרבותיות במערב והיחלשות הלאומיות, הצורך בניסוחים זהותיים שיאפשרו השתלבות דעך. בצרפת הרפובליקנית ירדה קרנם של "בני ישראל" הוותיקים לטובת בני מהגרים ממזרח אירופה והמגרב, שדחו את הזהות הדתית הצרה, לטובת לאומיות או מסורת אתנו-דתית חזקה שהדגישה את הקולקטיב, לא את היחיד. ב-2000 כתבה אנט וייביורקה שלא נותרו בצרפת עוד "צרפתים בני דת משה"; אפילו בהונגריה השמרנית הכריז יו"ר התאחדות הקהילות היהודיות ב-1995 כי חברי הגוף אינם רוצים להיות בני דת משה, אלא יהודים הונגרים.
איזבל, דוכסית ברגנסה
דונה איזבל, דוכסית ברגנסה (פורטוגזית: Isabel de Herédia; נולדה ב-22 בנובמבר 1966) היא אשת עסקים פורטוגזית שנישאה לדוארטה פיו, דוכס ברגנסה, הטוען הנוכחי לכס המלוכה הפורטוגלי.
ביגרפיה.
איזבל נולדה ב-22 בנובמבר 1966, בליסבון, לדום ז'ורז'ה דה ארדיה, אדריכל, ולראקל לאונור פיניירו דה קסטרו קורבלו. מאז הלידה, היא הייתה זכאית לתואר "דונה" בשל היותה צאצאית של פרנסיסקו קוריה דה ארדיה, רוזן ריביירה בראווה, מהאצולה הפורטוגזית ורפובליקני מפורסם, שהיה מעורב בהתקוממות הרפובליקנית הכושלת של ה-28 בינואר 1908.
דונה איזבל חיה בין פורטוגל המטרופוליטנית לאנגולה הפורטוגזית עד 1975, כאשר אנגולה קיבלה עצמאות. לאחר מכן עברה משפחתה לסאו פאולו שבברזיל. שם, היא למדה בקולגיו סאו לואיס, מוסד ישועי. בשנת 1990 היא קיבלה תואר במנהל עסקים, ולאחר מכן היא עבדה כמנהלת נכסים.
ב-13 במאי 1995 היא התחתנה עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, במנזר ז'רונימוש. בטקס נכחו נציגים של בתי מלוכה אירופיים שונים: הנסיך פיליפ, דוכס בראבנט, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הנסיכה מרגריטה, דוכסית סוריה, ועוד. ראשי הפוליטיקה הפורטוגזית העיקריים, כולל נשיא הרפובליקה מריו סוארש, ראש הממשלה אניבל קבאקו סילבה ונשיא האספה אנטוניו ברבוסה דה מלו, נכחו גם הם.
בעקבות נישואיה ולידת בנה הראשון, אפונסו, פרשה איזבל מחייה המקצועיים, והקדישה את עצמה לניהול משפחתה ולחסות של ארגונים שונים.
משפחתה.
ב-13 במאי 1995 התחתנה איזבל עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
Sabıka Kaydı
Sabıka Kaydı הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הטורקית אירם דריג'י. האלבום יצא לאור ב-10 באוגוסט 2018, על ידי חברת התקליטים דואן מיוזיק קומפני. כמו כן, מתוך האלבום יצא הסינגל "Ben Tek Siz Hepiniz".
אלבום זה יצא שנתיים לאחר צאת אלבום הבכורה שלה, Dantel.
רקע ויציאה.
ב-20 באפריל 2017, הוציאה דריג'י את "Tektaş" שזכה להצלחה נאה ואף הגיע אל המקום ה-8 במצעד שבטורקיה. לאחר מכן, הוציאה את "" ואת "Bazı Aşklar Yarım Kalmalı".
בין היתר, בפברואר 2018 הוציאה את "Hadi Gel", שזכה להצלחה נאה גם כן. לבסוף, החליטה דריג'י שלא לצרף את כל השירים הללו לאלבום זה. בנוסף לכך, הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר "Ben Tek Siz Hepiniz" הצליח לצבור 30 מיליון צפיות ובכך הפך לנצפה ביותר מן האלבום.
איזראליטים
דורותי פיטמן יוז
דורותי פיטמן יוז (באנגלית: Dorothy Pitman Hughes; נולדה ב-1938, למפקין, ג'ורג'יה) היא פמיניסטית, פעילה למען זכויות הילד וסופרת אפרו-אמריקנית. פיטמן יוז הייתה שותפה מייסדת של המגזין Ms, ב-1972, ביחד עם גלוריה סטיינם. כן, היא הקימה את המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו-יורק, הייתה מייסדת שותפה בהקמת הסוכנות להתפתחות הילד בניו יורק (כיום מינהל העיר ניו יורק לשירותי ילדים). יוז ייסדה עם סטיינם ואחרות את ברית הפעולה הנשית (Women's Action Alliance) בשנת 1971. יוז וסטיינם הרצו יחד בנושאי מגדר, מעמד, גזע במהלך שנות השבעים.
אופרה ווינפרי קראה לפיטמן יוז אחת "האמהות הגדולות" של אמריקה.
ביוגרפיה.
דורותי פיטמן יוז נולדה בשנת 1938, בלמפקין, ג'ורג'יה. כשהייתה בת עשר אביה הוכה למוות וגופתו הושארה על מפתן הבית. המשפחה מאמינה שהאב נרצח על ידי הקו קלוקס קלאן. יוז, כילדה, החליטה כתגובה לאירועים הקשים שמשפחתה עברה להקדיש את חייה לשיפור חייהם של אנשים. לאחר שסיימה את הלימודים בתיכון, בשנת 1957, פיטמן יוז עבר מג'ורג'יה לניו יורק ועבדה כזמרת במשך כעשור.
קריירה ואקטיביזם.
פיטמן יוז החלה את דרכה כאקטיביסטית באיסוף תרומות לשחרור פעילי זכויות אדם שנעצרו בהפגנות. היא לקחה חלק בקמפיין לנשיאות של ג'ימי קארטר והקימה מעונות יום בתקופה שבה בה היו מעט מעונות. לדבריה, יותר מדי נשים נאלצות לעזוב את ילדיהן לבדם בזמן שהן עובדות על מנת להאכיל את משפחותיהן.
ב-1971 הקימה ביחד עם גלורייה סטיין את המגזים Ms., כתב עת פמיניסטי ליברלי. המגזין החל לצאת לאור ב־1972. באותה השנה היא לקחה חלק בהקמת המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו יורק וייסדה את סוכנות להתפתחות הילד, יוז גם ייסד עם גלוריה סטיינם את הפעולה של נשות ברית, חלוצי לאומי מרכז מידע, אשר התמחה nonsexist, גזעיות חינוך ילדים, בשנת 1971.
פיטמן יוז שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת קולומביה, בניו רושל קולג' ובסיטי קולג' של ניו יורק. היא גם בעלים של עסק לציוד משרדי בהארלם בין השנים 1997 - 2007 וכתבה על ניסיונה בשני ספרים במטרה לעודד עסקים קטנים נוספים בקרב אפרו-אמריקאים.