איגואנה ירוקה או איגואנה מצויה (שם מדעי: Iguana iguana) היא מין של זוחל המשתייך לסוג איגואנה שבמשפחת האיגואניים. האיגואנה הירוקה נפוצה בעיקר באמריקה הדרומית והמרכזית, ותחום תפוצתה משתרע מדרום ברזיל ופרגוואי עד למקסיקו ולאיים הקאריביים. בארצות הברית היא נפוצה בעמק הריו גראנדה בטקסס, דרום פלורידה, פלורידה קיז ואיי הוואי.
המין תואר לראשונה בשנת 1758 על ידי הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס. לסוג איגואנה שייכת האיגואנה הירוקה ואיגואנת האנטילים הקטנים.
מקור השם "איגואנה" הוא מהשיבוש הספרדי לשם "איוואנה" (Iwana), בו השתמש שבט הטאינו. עד היום, במדינות דוברות ספרדית, זכרי האיגואנה הירוקה נקראים "גורובו", "מיניסטרו" או "דניאלורטרס", והצעירים נקראים "איגואניטה" או "גורוביטו".
בטבע האיגואנה הירוקה מגיעה לאורך של כ-1.66 מטרים, ולמשקל של כ-10 קילוגרם. בשביה ניתן למצוא פרטים המגיעים לאורך של כ-2 מטרים ויותר.
אורך חיי האיגואנה בטבע מגיע לחמש עשרה שנה, ובשביה יכול לעבור אף את העשרים.
פיזיולוגיה.
על אף שמה, האיגואנה הירוקה אינה ירוקה כולה, אם כי הצבע הירוק דומיננטי. לאיגואנה כתמים של צבע חום, אפור או שילוב ביניהם. גם באותו פרט איגואנה ניתן להבחין בשינויי צבע במהלך היום.
בהיותה זוחל האיגואנה זקוקה למקור חום על מנת לשמור על טמפרטורת גופה. את החום משיגות האיגואנות מרביצה במקום החשוף לשמש.
בראשה שני נחיריים, חורים קטנים בקצה הראש המשמשים לנשימה ולהפרשת מלחים. לה עיני חרוט צהובות כשל חתול, אלא שאצל האיגואנה האישון פתוח לרווחה. אוזניה הם קרום שקוף ועגול בשני צידי הראש, ללא שבלול חיצוני, עור התוף חשוף.
שיניה מחודדות דמויות מסור מוסתרות על ידי השפתיים. הלשון, בדומה לנחשים, מאכלסת את כל הקולטנים של חוש הטעם וחוש הריח.
לאיגואנה תא קולט אור בעזרתו רואה צבעים באופן חד ואף מצליחה לראות קרינה אולטרה סגולה. תכונה זו משמשת אותה למדידת רמת קרינת ה-UV שהיא מקבלת ובכך לקבל מספיק קרינה להפקת ויטמין D. לאיגואנה זוג קשקשים עגולים וגדולים במיוחד שמשמשים כשריד אבולוציוני הייחודי לאיגואנה. בתחתית ראשה וצווארה של האיגואנה מצוי עור דמוי מפרש, הנקרא פימה, כאשר היא מרגישה מאוימת או מתוחה היא פורשת אותו לקבלת מראה גדול יותר ומאיים.
לאיגואנה ארבע רגליים בעלות מפרקים רבים וציפורניים חדות (מתחדשות), בעוד ברגליים האחוריות ישנן שתי אצבעות ארוכות במיוחד. זנב האיגואנה הוא שרירי ביותר ומהווה עד שני שלישים מגודלה, ובעזרתו היא מסוגלת להלקות את טורפיה וכן איגואנות אחרות שפלשו לטריטוריה שלה. הזנב מסייע לאיגואנה במהלך השחייה, שידועה כאחד הצדדים החזקים שלה. בזנב מאוחסן מעט שומן שיכול לעזור לה בעת רעב. האיגואנה יכולה להיפטר מהזנב בעת מאבק עם טורף או לחץ, אבל לאחר מכן היא פגיעה מאוד ולזנבה לוקח פרק זמן ארוך מאוד להתאושש.
בפס ארוך לאורך גב האיגואנה עוברים אותם קשקשים דמויי דוקרנים, אשר לא נמצא להם שום שימוש מלבד זה שהם מעניקים לה מראה מאיים יותר.
זאב ספיר
זאב ספיר (1900 - 26 במרץ 1984) היה יזם, ממקימי ממגורות התבואה בחיפה ויוזם הקמת מלון "מרפא" באל-חמה, היום חמת גדר.
חייו.
זאב ספיר עלה ארצה מרוסיה עם הוריו בגיל 8. המשפחה השתקעה במושבה פתח תקווה, ובהמשך עברה לכפר אוריה. אביו ניהל את החווה החקלאית בכפר אוריה, שנועדה להכשיר את האדמה עבור יהודים שרכשו את הקרקע בשנת 1912.
ספיר קיבל משרה אצל הברון רוטשילד במושבה ראש פינה ושם הקים משפחה. בשנת 1926 עבר לחיפה ושם הקים ממגורות גדולות לתבואה (לימים ממגורות דגון). הממגורות הוקמו בעיר התחתית, מול תחנת הרכבת המרכזית של אז ותחנת המוצא של רכבת העמק,
( היום חיפה מזרח), באזור בו בנה הברון רוטשילד בשנת 1922, בשיתוף עם יק"א את ה"טחנות הגדולות". הוא קיבל זיכיון לאספקת מספוא לכוחות הביטחון והמשטרה הבריטים בצפון ארץ ישראל.
בשנת 1942 יזם ספיר הקמת בית מלון מרפא באל-חמה, היום חמת גדר. הוא השקיע במלון 24,000 ליש"ט, סכום עתק באותם הימים. המלון, בעל 45 חדרים, פעל בהצלחה כשנתיים. בשנת 1947 ספיר נאלץ לעזוב את המקום. לטענתו, היה הסכם עם הסורים שהוא יוכל להמשיך ולהפעיל את המלון אך תקרית אל-חמה ב-1951 שמה קץ לתקוה זו.
אחרי מלחמת ששת הימים ביקש ספיר לחזור למלון, שציודו נשמר במלואו ערוך לקבלת אורחים. מינהל מקרקעי ישראל החליט כי זכויותיו במקום אינן בתוקף.
זאב נישא לברכה לבית בלום, בתם של זאב וולף בלום ומאלי (לבית גולדנברג) שהיו ממייסדי ראש פינה. לזוג נולדו שלוש בנות, שושנה (לימים ברוש), חרמונה (לימים בר-ציון) ועדינה (לימים אבנר). הוא נפטר שׂבע ימים ב-26 במרץ 1984.
ההיכרות עם אל-חמה.
קצינים בריטיים מ"חיל הספר" ( משמר הגבול של המנדט הבריטי), עימם היה בקשרים, עקב היותו ספק מספוא, הזמינו אותו בשנת 1929 לאל-חמה. זאב ספיר רכב לשם על סוסו בחברת הקצינים. בשנת 1977 הוא סיפר על חוויותיו למנחם תלמי בראיון במעריב:
היה במקום בוסתן יפה אותו נטע ערבי עשיר ובעל השפעה, סולימאן נדיף ביה, בעל הזיכיון מטעם הממשל להפעלת המקום.
הקמת השותפות.
בשנת 1942 היה זאב ספיר אורחו של נדיף ביה לראש השנה. הם תכננו הקמת "מרכז רפואי מודרני" במקום. נדיף ביה הסכים אבל היתנה זאת בקבלת "רמז" מאת הוועד הערבי העליון, שכן, באותם הימים מי שעשה שותפות עם יהודים נרצח. נערך סיכום, לפיו, ביה יקים במקום בית קפה קטן, ויבנה את מרכז המרפא בכספי זאב ספיר. על פי ההסכם ערב ביה לעסקה. הבניה החלה בשנת 1944 והמלון נחנך בשנת 1946. למרות שאורחי המלון היו בעיקר ערבים עשירים מהארצות השכנות, הוכשר המלון על ידי הרבנות בטבריה. המלון קצר הצלחה, הנופשים באו ברכבת מדרעא שבסוריה או מתחנת הרכבת סמח (צמח), בעמק הירדן. כמו כן הופעל שירות אוטובוסים יהודי שהגיע מטבריה 3-4 פעמים ביום, וכן תחנת הרכבת סמח (צמח) קו אוטובוסים ערבי מנצרת.
זאב ספיר השקיע במלון 24,000 ליש"ט, סכום נכבד באותן הימים, כאשר הליש"ט הייתה שוות ערך לחמישה דולרים של ארצות הברית. התגבשו תוכניות לגיוס הון ולהרחבת המרכז. כל זה השתנה בסתיו 1947. המתיחות שהשתררה בין היהודים לבין הערבים גברה, ויום אחד החליט נדיף ביה כי האורחים יישלחו לביתם וזאב ספיר יחזור לחיפה, בטרם "יהיה מאוחר מדי".
סוף דבר.
זאב ספיר סיפר כי לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם סוריה סוכם שמנהל המלון היהודי יחד עם עוד עשרה עובדים ושוטרים ישראליים יורשו לשוב לאל-חמה ולהפעיל את המלון. בשנת 1950 הזמין אותו משה דיין לטבריה והסביר לו כי מוקדם מדי לממש את הזכות. בסוף אותה שנה הוא נסע לאל-חמה במכונית של משקיף האו"ם ונפגש עם נדיף ביה. התקיימה פגישה נוספת וסוכם על חידוש הפעלת המקום. תקרית אל-חמה שמה קץ לתוכניות.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל לאל-חמה. זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה:
הוא פינה מהמקום את אלמנתו של הבק, בתה וחתנה אל מחסום קוניטרה והם חזרו לסוריה.
ספיר בקש רשות מהצבא שהחזיק במקום, לשוב למקום ולהפעיל מחדש את המלון. נאמר לו כי ידונו "בבקשה ברוח אוהדת". בסופו של דבר, מינהל מקרקעי ישראל החליט כי לזאב ספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים. שיקום המקום נמסר לקיבוצי הסביבה, ששותפות שלהם מפעילה עד היום את האתר.
הרכבת התחתית של סאו פאולו
חברת הרכבת התחתית של סאו פאולו (בפורטוגזית: "Metrô de São Paulo" או "Companhia do Metropolitano de São Paulo") הוקמה ב-24 באפריל 1968 וחנכה את פעילותה בקו הראשון ב-14 בספטמבר 1974.
ה-Metrô, כפי שהיא מכונה בפי תושבי סאו פאולו, היא, בהשוואה לרכבות תחתיות בערים גדולות אחרות, חדשה, מודרנית, בטוחה ויעילה. אף שאוכלוסיית סאו פאולו מונה כ-10 מיליון בני אדם (בין שלוש הערים הגדולות בעולם), אורכם הכולל של הקווים קטן יחסית, בהשוואה לרכבות תחתיות אחרות באירופה ובצפון אמריקה - 61 ק"מ בלבד.
נכון ל-2007, מערכת הרכבת התחתית של העיר סאו פאולו כוללת ארבעה קווים: קו 1 (כחול), קו 2 (ירוק), קו 3 (אדום) וקו 5 (סגול). לאורך ארבעת הקווים פרוסות בסך הכול 55 תחנות. המערכת מסיעה ביום 3,200,000 בני אדם. עם זאת, המערכת לא מכסה את כל האזור האורבני, ועל כן מתקיים שיתוף פעולה עם ה-CPTM, החברה לרכבות מטרופוליטניות של סאו פאולו, שבין שאר פעילויותיה, משלימה את כיסוי הרכבת התחתית עם שישה קווים (הקווים A,B,C,D,E,F), הפרוסים על פני הקרקע במרחב האורבני העילי, לאורך 253.2 ק"מ, ו"משובצות" לאורכן 83 תחנות. קיימים ממשקים בין תחנות שתי החברות, ה-Metrô וה-CPTM, כלומר מיושמת פה גישה של שילוב רכבות תחתיות עם רכבות עיליות קלות. שתי המערכות מתוקצבות על ידי חברה השייכת לממשלת מדינת סאו פאולו והוענקו להן פרסים עבור היותן מערכות הרכבות האורבניות הנקיות בעולם.
הקו הראשון, ה"כחול", החל את פעילותו ב-14 בספטמבר 1974.
הרחבות צפויות של מערכת המטרו בעתיד: קו 4 (ה"צהוב") נמצא בשלבי בנייה, ויפרס לאורך 12.8 ק"מ, בתת-הקרקע. תהיינה לאורכו 11 תחנות ו"נפח התנועה" היומי הצפוי לו הוא כמיליון נוסעים, נוסף על נוסעי 4 הקווים האחרים. מתבצעת הרחבה גם בקו 2, שיכלול 3 תחנות נוספות ב-2010. קו 5 יורחב בעתיד ב-11.4 ק"מ נוספים.
זמן ההמתנה הממוצע בין רכבות במטרו של סאו פאולו עומד על 99 שניות.
הרכבה
אקס אן פרובאנס
ארון רלסטון