ב 24 בפברואר 1948 הותקף אוטובוס אגד משוריין בין לוביה לקרני חיטין גם טנדר נוטרים שליווה אותו הותקף ואחד הנוטרים נהרג. יחידת חי"ש מטבריה הוחשה למקום ובקרב נהרג אחד מאנשיה. הקרב התפתח והערבים החלו להתקרב ללוחמים ולנוסעי האוטובוס על מנת לחסלם. ברגע האחרון הגיע כוח בריטי שהדף את התוקפים. מאז פסקה התנועה לטבריה בציר זה ועברה לכביש כפר תבור-פוריה (כביש 767 וכביש 768 של כיום).
השקט בעיר נשמר יחסית עד 10 במרץ 1948. ביום זה נפוצו שמועות בין הערבים כאילו המנהיג היהודי בעיר, משה וייס (צחר), נהרג על ידי ערבים וכי היהודים עומדים להתקיף את הערבים כנקמה. הערבים פתחו ביריות ואנשי ההגנה השיבו אש. בחילופי האש שנמשכו מספר ימים נהרגו שישה עשר ערבים וארבעה יהודים. ב 13 במרץ 1948 נפגשו שוב נציגי הערבים והיהודים בתיווך הבריטים והוסכם שוב על הפסקת אש.
בעקבות המאורעות האלה החלו היהודים לנטוש את בתיהם בעיר העתיקה ולעבור לשכונות היהודיות ובאותו הזמן נטשו הערבים את השכונות המעורבות ועברו לעיר העתיקה או עזבו את העיר. בעיר העתיקה נותרו 25 לוחמי ההגנה על פי החלטת מפקד ההגנה המקומי ומפקד גדוד ברק. נטישת העיר העתיקה הקנתה לערבים ניצחון פסיכולוגי שהעלה את מורל אנשיהם.
השקט נשמר עד 5 באפריל 1948, אז פתחו הערבים באש על קונים יהודים בשוק, הרגו 5 יהודים קשישים ושבו 10 נשים יהודיות מבוגרות. ההגנה הגיבה במהירות והניסה את הערבים מהשוק. 12 ערבים נשבו. האש התפשטה בכל העיר. בחסות הבריטים הוסכם על הפסקת אש וחילופי שבויים. הטקס נערך בתחנת אגד ברחוב הגליל ולאחריו צעדו המנהיגים משני הצדדים לאורך רחוב הגליל כדי להמחיש את רצונם בשלום.
בינתיים התערב המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ביריבות בין המנהיגים הערבים המתונים ממשפחת טברי ובין המנהיג הקיצוני סובחי שהין ומינה את האחרון לראש המפקדה הערבית בטבריה.
התחלת הקרב על טבריה.
הפסקת האש הייתה קצרה וב - 8 באפריל 1948 פתחו שוב הערבים באש על עמדות ההגנה ועל אזרחים בשוק. הם השתלטו על מלון טיבריאס ובית החולים הסקוטי וחסמו את הדרך לגליל העליון. הבריטים הזמינו את נציגי הצדדים לדון שוב על הפסקת אש. הערבים דרשו פינוי אנשי ההגנה מהעיר העתיקה. דרישתם נדחתה. הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה. ב 9 באפריל 1948 הצליח אוטובוס משוריין לפרוץ לעיר העתיקה ולהעביר מזון ותחמושת. אנשי התגבורת פינו מהרובע יהודיה זקנה שנשארה שם. הערבים שאיפשרו את כניסת הרכב המשוריין הספיקו בינתיים להטמין מוקש בדרכו. האוטובוס המשוריין עלה על המוקש והחל להתלקח. בעזרת לוחמי ההגנה בעיר הצליחו הלוחמים להימלט מהאוטובוס הבוער. הקשישה סירבה בעקשנות לעזוב את האוטובוס ונשרפה בתוכו. הערבים המשיכו באש רובים ומרגמות לעבר השכונות היהודיות וגרמו להרוגים ופצועים מהאוכלוסייה היהודית.
ב - 10 באפריל 1948 הכריזו הבריטים שוב על הפסקת אש וזימנו את הנציגים. סוכם רק על החלפת שבויים.
ב - 11 באפריל 1948 הגיע בשחייה לוחם ההגנה מהעיר העתיקה למלון "גלי כנרת" ודיווח על המצב הקשה של הלוחמים שם הסובלים מתשישות וחוסר בתחמושת ומזון.
תוכנית הקרב.
כתוצאה מההתפתחויות החמורות בטבריה הוחלט במטה חטיבת גולני לתכנן ולבצע מיד את התוכנית שתביא להכרעה סופית במערכה על העיר. נקבעו ארבעה שלבים לסיום המערכה:
על כוחות ההגנה בעיר הוטל לרתק באש את הערבים במשך כל הקרב.
בגלל חוסר אפשרות לגדוד ברק למלא את כל המטרות, צורפה לכוחות פלוגה מהגדוד השלישי של הפלמ"ח שתפקידה היה לכבוש את מלון טיבריאס החולש על העיר העתיקה ולפתוח את הדרך לצפון.
הקרב על טבריה.
בליל ה - 12 באפריל 1948 כבש כוח של גדוד ברק את הכפר נאסר א-דין ואת גבעת שייח' קדומי על הרכס המערבי השולט על טבריה. בכפר נאסר א-דין הסתתרו לוחמים וצלפים ערבים בין בתי ואוהלי הכפר. בהסתערות נהרגו גם אזרחים. התושבים נסו להרים וחלק הגיע למשטרת טבריה וסיפרו על ההרג שעשו היהודים באנשי הכפר.
האולטימטום הבריטי.
השמועה על הטבח בנאסר א-דין הביאה לדמורליזציה באוכלוסייה הערבית והחלה עזיבת משפחות. הערבים פנו לבריטים ודרשו להוציא את לוחמי ההגנה מהעיר העתיקה בטענה שאין שם אזרחים יהודים.
מפקד החטיבה הבריטית בצפון זימן את נציגי היהודים ונתן להם אולטימטום להוצאת אנשי ההגנה מהעיר העתיקה אחרת יפגיז הצבא את עמדות ההגנה. היהודים סירבו והעניין הגיע עד לנציב העליון אלן קנינגהם שהורה לבטל את האולטימטום ולהניח ליהודים במלחמתם על טבריה. נציג היהודים, משה צחר, אמר למושל המחוז הבריטי: "אתם חוזרים לאנגליה וכאן מתנהלת מלחמה בינינו לבין הערבים על גורל הארץ, מוטב שלא תתערבו ואנו נגמור את העניין בטבריה בשלושה ימים". לאחר שהבריטים הבטיחו לא להתערב הוחל בשלב השני של הקרב.
המשך הקרב.
בליל ה-13 באפריל 1948 הונחת כוח של פלוגה מגדוד ברק עם תחמושת רבה בחוף הרובע היהודי בעיר העתיקה. ספינה גדולה יצאה מעין גב ובחוף חצר כנרת נקשרו אליה ארבע סירות ועליהם לוחמים ותחמושת. הספינה גררה את הסירות עד מול חוף הרובע היהודי אז נותקו הסירות והגיעו לחוף בחתירה. כל הזמן רותקו עמדות הערביות באש. המבצע עבר ללא נפגעים.
בליל ה-16 - 17 באפריל 1948 תקף כוח מגדוד ברק את "בית מחפוזה" שממנו צלפו על השכונות היהודית ובו הייתה גם המפקדה הצבאית הערבית. מחלקה מהגדוד הצליחה להתקרב לבית. באותה שעה שהו במקום מפקדים ומנהיגים ערבים ודנו במצבם הקשה. הבית פוצץ על יושביו.
בליל ה-17 - 18 באפריל 1948 השתלטה פלוגה של הגדוד השלישי של הפלמ"ח (גדוד הגליל) לאחר קרב קשה, על מלון טיבריאס.למחרת בשעות הבוקר ניסו כארבעים אנשי כנופיות מהכפרים הערבים בסביבה להתקדם דרך כביש נצרת. הם עלו על מארב ובקרב נהרגו עשרה ונלקחו בשבי ארבעה. השאר ברחו.
בבוקר ה-18 באפריל 1948 החלו הכוחות להתכונן לשלב הרביעי של הקרב אך הערבים הפסיקו אש.
הכניעה ונטישת העיר.
בבוקר ה-18 באפריל 1948 הגיעו נציגי הערבים למשטרת טבריה והודיעו למפקד הבריטי כי הם מבקשים לעזוב את העיר עם נשקם.
שלוש סיבות הביאו לכניעת הערבים בטבריה
נציגי היהודים, משה צחר ויצחק תג'ר הזמנו למשטרת טבריה ושם אמר להם קולונל אנדרסון:"נוכחנו לדעת כי אתם חזקים יותר מהערבים אבל אנחנו אחראים לשלומם של תושבי העיר ולכן נוציא את כל הערבים מטבריה כדי למנוע טבח המוני. נשאר בעיר עוד עשרה ימים אך נמסור לכם את השלטון האזרחי ולא נתערב".
נציגי היהודים השיבו כי הם מקבלים את השלטון ברצון אך מבקשים שהערבים ימסרו את הנשק ומתנגדים שיעזבו את העיר.
בסיום הפגישה סוכם כי יוכרז עוצר כללי בעיר והיהודים יחויבו לא לפתוח באש בעת פינוי הערבים מהעיר.
בשעות הצהרים הגיעו מנצרת עשרות כלי רכב, אוטובוסים, משאיות ורכבים פרטיים, להסיע את ההמונים ההמומים שנצטוו על ידי מנהיגיהם לנטוש את ביתם. חלק מהשיירה עלה צפונה דרך קריית שמואל, לנצרת וחלק נסע דרומה דרך רחוב הגליל לכוון צמח.
ב - 19 באפריל 1948 הוציא מפקד ההגנה בטבריה, מנשר: אל תושבי טבריה! התושבים הערבים עזבו את העיר. טבריה כולה עברה לידינו. הנני מכריז על משטר עברי עצמאי בעיר.
טבריה הייתה העיר המעורבת הראשונה בארץ ישראל שהייתה תחת שלטון עברי עצמאי.
ב - 28 באפריל 1948 פינו הבריטים את כוחותיהם מבניין המשטרה והסביבה.
תוצאות הקרב.
לכיבוש טבריה היו תוצאות חשובות
לאחר המלחמה נהרסו כל הבתים בעיר העתיקה פרט למבני דת.
דיפרוסופוס
דיפרוסופוס (באנגלית: Diprosopus) מכונה גם שכפול פני-גולגולתי (Craniofacial Duplication), היא מחלה מולדת נדירה שבה חלק ממבנה הפנים, או כולו, משוכפל.
תיאור ושכיחות.
מבנה הגוף ומספר הגפיים של ולדות עם דיפרוסופוס יהיה נורמטיבי בדרך כלל, אך קיים מום בחלק בגולגולת הסוגר על המוח שגורם לכפילות בפנים שעשויה להיות מלאה או חלקית.
זהו מקרה נדיר של תאומים סיאמיים שקורה 1 לבין 180,000 עד כ-15 מיליון לידות עם שכיחות גבוהה יותר בולדות ממין נקבה ביחס של 2:1. בספרות הרפואית דווחו רק כ-35 מקרים מאומתים של התופעה.
לא ניתן להפריד בניתוח תאומים שנולדו עם דיפרוסופוס משום שמערכת העצבים גם היא מוכפלת.
התאוריה המקובלת היא שדיפרוסופוס נוצר בשלב מוקדם של ההריון, בערך בשבוע השני להריון (12- 13 ימים מתחילת ההריון)
אבחון.
ניתן לאבחן מקרה של דיפרוסופוס עוד בשלב ההיריון על ידי בדיקות אולטרה סאונד, MRI וCT. במידה והאבחון נעשה בשלב מוקדם של ההריון, ניתן לבצע הפלה.
ההסתברות ללידה של ולד עם דיפרוסופוס גבוהה יותר משאר האוכלוסייה במקרים הבאים:
סיבות אפשריות.
לא ידוע מה בדיוק גורם לדיפרוסופוס, אך ישנן שתי תאוריות מקובלות:
מקרה בולט.
ב-10 במרץ 2008, בכפר סמפורה סנאי, ליד דלהי, הודו, נולדה תינוקת בשם לאלי סינג והפכה לאחד מהאנשים הידועים ביותר החולים במחלה. לידתה הייתה קשה (דיסטוקיה) ודרך אפיסיוטומיה (חיתוך החיץ הנרתיקי והפרינאום). המקומיים הכריזו עליה כגלגול נשמות של דורגה, אלה לה שלוש עיניים, וכמו כן של האל ההינדי גנש. מאחר שהוריה סירבו להעריכה באמצעות סריקת CT או MRI, ללא הדמיה לאבחון, לא ניתן היה לדעת את מלוא חומרת המצב ואילו מבנים חיוניים במוחה מושפעים; ולפיכך כל הערכה של יכולתה לשרוד הייתה ספקולטיבית בלבד, אם כי משפחתה דיווחה שהיא מתפקדת כרגיל. אף על פי כן, זמן קצר לאחר מכן, עקב שסע חך ותזונה לקויה של סוכר וחלב מדולל, התינוקת הזדהמה והחלה להקיא, והוחזרה לבית-חולים בו ניסו לייצב את מצבה על ידי מתן אנטיביוטיקה ותמיסת מלח, אולם, שש שעות אחר כך היא נפטרה. היא נקברה בכפרה, בו נבנה מקדש לזכרה.