הסרט עוסק בסיפורו של אביגדור פומרנץ (טוביה צפיר), בעלים של חנות בגדים ברחוב לילינבלום בתל אביב (שהיה ידוע כרחוב חלפני הכספים), אך עיסוקו האמיתי הוא חלפנות כספים ועסקים נוספים, כאשר החנות היא כיסוי לעיסוקיו. כשנה לאחר מות אשתו מנסה פומרנץ למצוא לעצמו שידוך. לשם כך, הוא פונה לרוזה השדכנית (מירי אלוני). בינתיים, בנו גיורא (מנחם עיני) מסתבך עם העולם התחתון בשל חובות הימורים. כשהוא נס על נפשו לאביו כדי לבקש הלוואה לכיסוי חובותיו, הוא מגלה מאברם, מחלק התה, על עניין השידוך. בעצת אברם, ובעקבות סירובו של אביו לתת לו הלוואה לכיסוי החוב, הוא שולח את כרמלה חברתו למשרד השדכנות של רוזה, כדי שזו תשדך ביניהם והוא יוכל בדרך זו להוציא כספים מאביו. בתו של אביגדור, פנינה, מגלה שהיא בהריון לא רצוי. עקב כך, היא מעוניינת להינשא לחברה רוני, למרות סלידתו של אביה ממנו, והעלילה מסתבכת עד לסוף הטוב - כאשר פומרנץ הקמצן נאלץ לחתן את ילדיו, אך מוצא את השידוך שלו ממקום בלתי צפוי. פומרנץ נישא לרוזה השדכנית, ועם זאת מבטיח עתיד כלכלי לילדיו, כאשר אברם מחלק התה, גונב לו את הקופה עם כל הכסף, ובכך מצליח יחד עם בנו גיורא לסחוט אותו, ולדאוג לרווחתם הכלכלית, גיורא נישא לכרמלה, ורוני נישא לביתו ההריונית של פומרנץ פנינה.
הדמיון בין עלילת הסרט לעלילת הספר "הקמצן" מאת מולייר.
לפי תסריט הסרט ניתן לומר, שהסרט נכתב בהשראת המחזה ״הקמצן״ של מולייר. ישנם גם פרטים ברורים הזהים למחזה, אף על פי שלא כל עלילת הסרט זהה ל"הקמצן״, למשל: אחד מהדמויות הראשיות בסרט הוא אלמן וקמצן, ולו יש שני ילדים, וכמו כן אותה הדמות מחפש שידוך לעצמו ובנו מסתבך בחובות והימורים, וכן מאפיינים נוספים.
אנתרופוקן
אַנְתְרוֹפּוֹקֶן (מיוונית: "אנתרופוס" – אדם, "קן" – חדש) הוא מונח שהוצע לתיאור תקופה גאולוגית חדשה בסוף הרביעון, המתאפיינת בהשפעה חסרת תקדים של האדם על כדור הארץ.
היסטוריה.
את המונח טבע הכימאי פול קרוצן, זוכה פרס נובל לכימיה, בשנת 2000. הוא ייחס להשפעת האדם על כדור הארץ במאות השנים האחרונות, מאז המהפכה התעשייתית, משמעות כה רבה עד כי ניתן להגדירה כתקופה גאולוגית חדשה.
אף שקמו לה מתנגדים, קיבלה התפיסה של קרוצן תמיכה רחבה מגאולוגים רבים בדמות מאמר רב-מחברים שהתפרסם בפברואר 2008. עם זאת, אין עדיין הגדרה רשמית לתחילת האנתרופוקן, והמונח נתון במחלוקת עזה.
אף על פי שאין הסכמה על קביעתה כתקופה, יש במאמרים מדעיים שונים התייחסות אליה, ואף לתקופה שקדמה לה, הנקראת פליאו-אנתרופוקן, הכוללת את פעילות האדם מהתקופה הפלאוליתית ועד למהפכה התעשייתית.
השפעות.
האנתרופקן מאופיין בהשפעות שונות על כדור הארץ, האדם ובעלי החיים :
רישומים גאולוגיים.
לעידנים שונים יש "טביעות" המצויות בשכבות בקרקע, לפיכך חוקרים מנסים לקשר שכבות ייחודיות של האדם על הקרקע כדי לאושש את הקיום של עידן האַנְתְרוֹפּוֹקֶן.
כדי שיהיה עידן מובהק, יש למצוא סימנים שלו בכל כדור הארץ.
המרכז לטניס בישראל
המרכז לטניס בישראל הוא מוסד ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1976 ומפעיל 16 מרכזים ו-172 מגרשי טניס ברחבי הארץ.
באפריל 1976 הגשימו שישה אנשים מישראל, ארצות הברית ואנגליה את חלומם והקימו מרכז לטניס בישראל. השישה – איאן פרומן, ביל ליפי, ג'ו שיין, הרולד לנדסברג, פרדי קריבין ורובי ג'וזף – ראו בחזונם כיצד הם הופכים את הטניס בישראל למשחק להמונים. במהלך השנים, הצטרפו למייסדים שותפים וחברים מקנדה, ארצות הברית, אירופה וישראל וסייעו להפוך את המרכז לטניס בישראל למה שהוא היום.
המרכז לטניס בישראל מתפקד כיום כאחד מארגוני הרווחה הגדולים בישראל לילדים עם תוכניות מיוחדות למען הקהילה, תוכניות טניס והכל על מתקנים ומגרשים ברמה הגבוהה ביותר. 16 המרכזים נבנו במיוחד בעיירות פיתוח ובשכונות מצוקה על מנת לספק תעסוקה לילדים ולמנוע מהם להיות ברחובות או להידרדר לפשע. מבין הילדים שהגיעו לשחק טניס במרכזים אלה יש שנשארו בתחום הטניס כמאמנים, שופטים או מנהלים. רבים מהבוגרים אף זכו למלגת לימודים במכללות בארצות הברית כשחקני טניס.
המרכז הראשון שנפתח ב-1976 היה המרכז לטניס בישראל - רמת השרון, בו שוכנים גם משרדי ההנהלה, כאשר לאה רבין, אחת הידידות של המרכז לטניס בישראל, הייתה זו שחתכה את הסרט בטקס הפתיחה. שנה לאחר מכן הוקם ברמת השרון אצטדיון קנדה המכיל כ-4,500 מקומות ישיבה ומשמש את נבחרת הדייוויס והפדרציה של ישראל במשחקיהם הבינלאומיים. בהמשך הוקמו עוד 13 מרכזי טניס: קריית שמונה (נפתח ב-1979), יפו (1979), ערד (1979), ירושלים (1981), אשקלון (1981), חיפה (1982), טבריה (1989), אופקים (1990), תל אביב (1991), באר שבע (1991), יקנעם (2001), סאג'ור (2009) ועכו (2010), המרכז לטניס בישראל קריית אונו והמרכז לטניס בישראל נהריה.
במרכז לטניס בישראל גדלו במהלך השנים שחקנים שייצגו את ישראל בתחרויות הגדולות ביותר בעולם ובמדי נבחרות ישראל לגברים ולנשים. במרכז לטניס בישראל - רמת השרון גדלו עמוס מנסדורף, גלעד בלום, אנה סמאשנובה, ציפי אובזילר, הראל לוי, נועם בר, אייל רן, אילנה ברגר ורקפת בנימיני. במרכז לטניס בישראל - חיפה גדלו יוני ארליך, ליאור מור, נועם אוקון, חלי ברגיל, ניר ולגרין, הילה רוזן, לימור זלץ, דקל ולצר, נטלי כהנא ושירי בורשטיין. במרכז לטניס בישראל - תל אביב גדלה שחר פאר, במרכז לטניס בישראל - יפו גדלו אמיר חדד ואמיר וינטרוב, במרכז לטניס בישראל - ירושלים גדלו אנדי רם ויוליה גלושקו ובמרכז לטניס בישראל - קריית שמונה גדלו דודי סלע ואחיו עופר סלע.
במרכז לטניס בישראל תוכניות טניס מגוונות: תוכנית לגני ילדים בשיתוף התוכנית הלאומית עם נוער בסיכון, תוכנית פיתוח מוטורי (מגיל 3-6), תוכנית מיני-טניס (6-8), תוכנית טניס לילדים (8-18), תוכנית תחרותית ואקדמיה לשחקנים תחרותיים מובילים מכל הארץ.
בנוסף מקיים מרכז הטניס תוכניות למען הקהילה הממומנות בעיקר על ידי תורמים יהודים מארצות הברית וקנדה, ממדינות באירופה ומישראל. מדובר בתוכניות טניס מגוונות כגון: תוכניות לילדים ומבוגרים בעלי לקויות שכליות, תוכניות טניס בשיתוף "ספיישל אולימפיקס", תוכניות טניס לילדים בעלי לקויות שמיעה, טניס כיסאות גלגלים לילדים ולמבוגרים בעלי נכויות פיזיות, תוכניות טניס לילדים עם ADHD, תוכניות למען ילדים ונוער בסיכון, תוכניות העצמה קהילתיות לילדים מאתיופיה ומשפחותיהם ותוכניות דו-קיום לילדים ממוצא יהודי, ערבי, דרוזי ובדואי.
מרכז הטניס בישראל
ויליאם סמית
ויליאם סמית (באנגלית: William Smith; 23 במרץ 1769 – 28 באוגוסט 1839) היה מודד וגאולוג אנגלי נודע, בעיקר בשל מחקריו בסטרטיגרפיה, קביעת גילן של שכבות סלע והנחת הבסיס לבניית לוח הזמנים הגאולוגי. סמית נודע בהיסטוריה של הגאולוגיה בין היתר כמי שהבדיל ורשם את סדר השכבות בסטרטיגרפיה האנגלית – ובכך ביטא את עקרון הסופרפוזיציה הגורס כי לשכבות יש סדר היווצרות, והראה כי הן עשויות להתאפיין באמצעות מאובנים. הוא ערך מיפוי מקיף באנגליה ובסקוטלנד והכין את המפה הגאולוגית הכלל-ארצית הראשונה מסוגה. בשל תרומותיו כינוהו רבים "אבי הגאולוגיה האנגלית", והכינוי "סטרטה" (strata – שכבה) דבק בו.
שנותיו הראשונות.
ויליאם סמית נולד בכפר צ'רצ'יל באוקספורדשייר כבכורו של הנפח ג'ון סמית, נצר למשפחת חקלאים. בגיל 7, עם מות אביו, עבר ויליאם לבית דודו. עוד בגיל צעיר היה אספן מאובנים נלהב, ובטרם הבין את ערכם המדעי – השתמש בהם ביחד עם חבריו כגולות משחק. מאחר שלא חפץ בחיי-חווה, הוא החל ללמוד בעצמו מתמטיקה, שיטות מדידה וגאומטריה. סמית היה מוכשר ברישום, ולמד להכיר את הטופוגרפיה ואת משק המים ואוצרות הטבע של דרום ומרכז אנגליה, ובעיקר את הגאולוגיה.
מחקר גאולוגי.
דודו, שלא היה מאושר מהנער שאהב לשוטט ולאסוף מאובנים, היה מרוצה כאשר סמית בן ה-18 החל לעבוד כעוזרו של מודד בגלוסטרשייר. סמית הפך למודד מיומן בזכות עצמו ועבר להתגורר בסאמרסט, שם עסק בסקירה לצורך בניית "תעלת הפחם של סאמרסט", שהייתה עתידה להוביל פחם מהמכרות בצפון המחוז. חפירת תעלות מסוג זה צברה תאוצה בימים הראשונים של המהפכה התעשייתית, בטרם הומצא מנוע הקיטור.
כתוצאה מעבודתו הפך סמית למה שקרוי כיום מהנדס אזרחי, והעניק ייעוץ בנושא בניית תעלות, העמסת פחם וכרייה. במהלך הסקרים הבחין כי המסלע בנוי משכבות עמוקות וסדירות, כ"פרוסות לחם וחמאה" רבות.
סטרטיגרפיה ומאובנים.
הניסיון המגוון שרכש – ובעיקר במהלך חפירת התעלה – הוביל את סמית להכיר בהיבטים של הסטרטיגרפיה. הוא הבין כי ניתן למצוא השתכבות סדירה – כמו זו הנמצאת בתוך המכרות – גם מחוץ להם. הוא אף הבחין כי מאובנים שהופיעו בשכבות סלע מסוימות – לא הופיעו באחרות. חפירת התעלה – שעברה דרך שני מקטעים שונים באזורים סמוכים – גילתה את היקפן של השכבות והמאובנים המצויים בהן, וסמית החל לחוש בהשתרעות המרחבית של מבנה פנימי זה ולהבין עד כמה היה צפוי.
במסגרת עבודתו יצא סמית ב-1794 לערוך סקרים בצפון אנגליה, וראה בכך הזדמנות להרחיב את תצפיותיו. חשדו כי מבנה השכבות בסאמרסט עשוי להימשך דרך מרכז אנגליה ולהגיע עד לצפונה התאמת כאשר פגש בשכבות המוכרות שוב ושוב במהלך מסעותיו. הוא החל להרהר על מה שממצאיו החלו לחשוף, ובשנה זו התחיל בהכנת המפה הגאולוגית הראשונית לאזור באת'.
סמית צבר מוניטין כמהנדס, כמודד וכגאולוג. הוא המשיך להתבלט והגיע לעמדת פיקוח, וב-1795 החליט להשתקע באזור עם תחילת חפירתה של תעלה חדשה. סמית – שבחן את החתכים החדשים – מצא כי כל אחת מן השכבות מכילה "מאובנים ייחודיים לה".