עם התבססות היישוב הוקם במקום בית מדרש. הרב האחרון של מילוסנה היה אליעזר רוזשאני שמאוחר יותר נספה בשואה. היהודים הקימו חברת "לינת הצדק" וכמו כן פעלה במקום "קופת גמילות חסדים" שהעניקה לסוחרים זעירים ולבעלי מלאכה הלוואות ללא ריבית. ההסתדרות הציונית הייתה מיוצגת על ידי סניפי ה"התאחדות", "המזרחי" והרוויזיוניסטים. במילוסנה פעלו גם קנים של נוער "גורדוניה", "השומר הדתי" ובית"ר. מהמפלגות הלא-ציוניות פעל במילוסנה סניף של "אגודת ישראל" משנת 1929. אחדים מבני הנוער היהודי השתייכו לתנועת הנוער הקומוניסטי הבלתי חוקית.
הילדים היהודים בעיירה למדו בשני חדרים מסורתיים והבנות בבית ספר בית יעקב מיסודה של אגודת ישראל. בית ספר זה הוקם בתחילת שנות השלושים. ילדים רבים למדו בבית הספר העממי הפולני שבמקום. במילוסנה פעלה ספרייה על שם י"ל פרץ ואף היה חוג חובבים לדרמה.
היחסים בין יהודי מילוסנה ושכניהם הפולניים היו תקינים בדרך כלל. רוב התושבים הפולנים שבעיירה עבדו בתחנת הרכבת ובמשרדים הממשלתיים. שינוי לרעה הורגש בשנת 1937 כאשר בריונים תקפו את היהודים. באחד האירועים הטמינו האנטישמים המקומיים פצצה ליד ביתו של אהרון ברג. החיילים הוזעקו והפצצה הורחקה בטרם התפוצצה.
ב-1921 נמנו במילוסנה 143 יהודים מתוך 782 תושבים (כ-18%), אך ערב מלחמת העולם השנייה מספרם ירד לכדי 100.
במלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה מילוסנה נכבשה בידי יחידת הצבא הגרמני ב-16 בספטמבר 1939. עם כניסתם הוציאו הכובשים את הגברים היהודים והפולנים מבתיהם והריצו אותם לעבר הכפר מוראבייץ, המרוחק כשמונה ק"מ מהעיירה. כעבור יומיים חזרו המגורשים לבתיהם. הגרמנים החרימו סחורות מהיהודים ובזזו דברי ערך. בסוף שנת 1939 חויבו כל יהודי מילוסנה לשאת על זרועם סרט כחול.
בראשית 1940 או לפי עדויות אחרות בראשית 1941 יצאה הוראה ליהודים לעבור למעין גטו פתוח שבו היהודים הצטוו להידחס למספר מצומצם של בתים, כארבע משפחות בכל דירה. במקביל מינו הגרמנים יודנראט (מועצה יהודית שמונתה על ידי הנאצים שמילאה אחר פקודותיהם) שנאלץ לבצע את הוראותיהם; על פי עדות ניצול ממילוסנה היודנראט היה אחראי גם על הגטו של אוקונייב ואנשיו השתדלו ככל הניתן לשפר את תנאי החיים בשני המקומות. יהודי העיירה הוצאו מדי יום לעבודת כפייה ביער ובמחנות צבא. בתחילת 1942 שהו בגטו כ-500–550 יהודים, מתוכם 32 משפחות של פליטים מלודז', קאליש ופביאניצה. בגטו היה סניף של ארגון הסעד היהודי יס"ס.
ב-23 במרץ 1942 או ב-26 במרץ הגיעו אנשי אס אס למילוסנה, כינסו את היהודים וגירשו אותם לגטו ורשה. כמה מיהודי הגטו שגילו התנגדות לגירוש נורו במקום ומעטים שקיבלו התראה מראש על הגירוש הצליחו להימלט. מרבית יהודי מילוסנה נשלחו עם יהודי גטו ורשה לטרבלינקה ושם נספו. רק מספר קטן מיהודי מילוסנה ניצל בעזרתם של פולנים שסייעו להם והסתירו אותם.
סטלוביצ'י
סְטַלוֹבִיצִ'י (בבלארוסית: Сталовічы, לעיתים גם Сталавічы, סטלביצ'י; ברוסית: Столовичи, סטולוביצ'י, Стволовичи, סְטְבוֹלוביצ'י או Своловичи, סבולוביצ'י; בפולנית: Stołowicze, סטולוביצ'ה או Stwołowicze, סְטְבוֹלוביצ'ה; בפי יהודיה נקראה סטולביץ' או סטולוביץ') היא עיירה כפרית במחוז משנה ברנוביץ' במחוז ברסט בבלארוס.
היסטוריה כללית.
בשנת 1449 המלך הפולני קז'ימייז' הרביעי מסר את העיירה לאצולה הפולנית. בירידים של העיר התכנס כמה פעמים "ועד מדינת ליטא" ובמאה ה-15 מינה הוועד שמש מיוחד לימי הירידים שפעל בענייניהם של הסוחרים והקהילות. במאות ה-18 וה-19 העיירה הייתה שייכת לנסיכי רדזיוויל שפעלו לשיפור מעמדה של העיירה. הם פיתחו את הכלכלה, משכו תושבים והשיגו מהמלך הפולני זכויות לעיירה ואישור לקיים בה מספר ימי שוק ושני ירידים שנתיים גדולים. בסוף המאה ה-18 סופחה לאימפריה הרוסית.
במלחמת העולם הראשונה העיירה הייתה תחת כיבוש גרמני כשלוש שנים. לאחר המלחמה נכללה העיירה ב.
תולדות הקהילה היהודית בעיירה.
בשנת 1639 שני יהודים עשירים, רבי ברוך ורבי זלמן, הקימו את הקהילה היהודית בעיר, אך באותן שנים הוטלו על השניים מיסים גבוהים. הקהילה היהודית סייעה לרבי ברוך ורבי זלמן ושילמה את מסיהם. במאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר ומספר יהודי הקהילה היהודית עמדה על 570 יהודים, כולל יהודים מעיירות נוספות בסביבה. בשלהי המאה ה-19 המספר עמד על 515 יהודים ומאז הלכה והתמעטה הקהילה. לקהילה היה בית מדרש, רב ושוחט. יהודי העיר התפרנסו בעיקר מחקלאות, ממסחר זעיר ומעבודת כפיים. הקהילה היהודית בסטלוביצ'י חוותה אנטישמיות לאורך כל השנים.
הקהילה במלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1939 פלש לעיירה צבא ברית המועצות והיא סופחה אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. המשטר הסובייטי התייחס בהגינות ליהודים והאנטישמיות נבלמה. הילדים למדו בבתי ספר יהודיים בשפה היידית. הקהילה קלטה מאות פליטים משטחי פולין שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב; לפי חלק מהעדויות מספר היהודים בעיירה הגיע ל-350, ולפי עדויות אחרות היה בסביבות 1,000.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר, חיללו את בית המדרש והפכו אותו למחסן תבואה. כעבור כמה ימים נעצרו 14 יהודים שלטענת הפולנים היו פעילים קומוניסטים. הם נורו ונקברו במרחק של תשעה ק"מ מהעיר. בספטמבר של אותה שנה הוקם יודנראט (מוסד שלטון יהודי שמונה לתיווך בין השלטון הנאצי לבין היהודים בגטו) בעיירה שפרסם צו לפיו כל היהודים מוכרחים לענוד על הזרוע טלאי שעליו מגן דוד. רבים מהיהודים עבדו בעבודות כפייה כמו שיפוץ כבישים תחת פיקוח של המשטרה הפולנית.
בסוף 1941 או בתחילת 1942 היהודים הועבר למעין גטו פתוח וכעבור כמה חודשים הוא גודר.
במאי 1942 הועברו חלק מהיהודים לגטו ברנוביץ'. ב-12 או ב-13 במאי, הובלו היהודים לשוחות גדולות במרחק של שלושה ק"מ מהעיירה ושם נורו הרוב למוות ומעטים הצליחו להימלט ליערות. ארבעה ימים לאחר מכן פרסם היודנראט בגטו כי על כל היהודים לצאת ממחבואיהם ו-20–40 יהודים שהסתתרו חזרו לעיירה ונכלאו בבית המדרש תחת פיקוח של המשטרה הפולנית. ביוני 1942, היהודים הובלו על ידי השוטרים אל מחוץ לעיירה, נורו ונקברו בקבר אחים. בעלי המקצוע שעבדו בגטו חלקו את גורלם עם יהודי המקום, כ-150 מיהודי העיירה ברחו ליערות והצטרפו ליחידת פרטיזנים רוסיות, אחדים מצאו מקומות מסתור והשאר נרצחו.
לאחר המלחמה.
יהודים רבים שגרו בעיירה נרצחו במהלך המלחמה, בית המדרש בעיר נהרס ולאחר מכן העיירה הפכה לחלק מבלארוס שלאחר התפרקות ברית המועצות. כיום אין בעיירה קהילה יהודית.
אאודי סוג E
אאודי סוג E (בגרמנית: Audi Typ E) היא מכונית פתוחה בסגנון "Torpedo (car)" מתוצרת אאודי אשר יוצרה בין השנים 1911–1924 בגרמניה.
סובייטולוג
קישקונהלש
קישקונהלש (בהונגרית: Kiskunhalas; בפי תושביה היהודים: האלאש) היא עיירה בדרום הונגריה, שלושים קילומטר מהגבול הסרבי.
הקהילה היהודית.
לפני מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית התארגנה ב-1826 אבל קיבלה הכרה רשמית רק ב-1857. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה. מצב היהודים נשתנה לרעה ב-1919 בעת "הטרור הלבן".
ב-1941 בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בעיירה 975 יהודים, שהיוו כ-5.2 אחוז מכלל האוכלוסייה ההונגרית.
הרשויות העדיפו מסיבות כלכליות להשכיר דירות לשוכרים היהודים. כלכלתם של יהודי קישקונהלש הייתה מבוססת על מסחר. מאז ומתמיד השתדלו השוכרים הנוצרים להתארגן נגדם, ולדחוק את רגליהם על ידי הקמת רשת חנויות.
גם בעלי מקצועות החופשים בקרב היהודים כגון: עורכי דין, רופאים, מהנדסים ופקידים, היו תלויים בפרנסתם בנותני עבודה יהודים. בעלי המלאכה לא קיבלו עבודות ממשלתיות ציבוריות. מצב זה העמיד את כלכלתם של יהודי קישקונהלש על בסיס רעוע, שניתן היה להתנכל לו בכל הזדמנות.
ואומנם הנוצרים ניצלו מצב זה ובעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, עת פוטרו פקידים יהודים ונשלחו לפנסיה, סוחרים יהודים התרוששו ופשטו רגל, בשל ההגבלות שהוטלו עליהם.
במלחמת העולם השנייה.
גרמניה הנאצית כבשה את הונגריה ב-19 במרץ 1944. 214 יהודים נשלחו למחנות עבודה.
אחר הכיבוש הגרמני, במאי 1944 רוכזו יהודי קישקונהלש והסביבה בגטו, שהוקף גדר תיל גבוהה כדי לבודד את היהודים מן האוכלוסייה הנוצרית. על קירות הבתים בעיר הודבקו כרזות שהזהירו את התושבים ממתן סיוע כלשהו ליהודים, תוך איום בעונש מוות על מפירי האזהרות. לאחר שהועברו לגטו, השתדלו יהודי קישקונהלש לארגן את חייהם במידת האפשר. הרופאים ארגנו בית חולים קטן, וחברי הוועדה הנבחרת השתדלו להתגבר, בדרך זו או אחרת, על בעיות אספקת המזון. אחדים מנכבדי הקהילה נעצרו על ידי הגסטפו כבני ערובה, ועקבותיהם נעלמו.
נורה אגוץ' הוכרה כחסידת אומות העולם על פעילותה בעיר.
אנה היילמן
אנה היילמן (1 בדצמבר 1928 - 1 במאי 2011), או חנקה או חנה וייסמן, הייתה אחת האסירות במחנה ההשמדה אושוויץ ששרדו את השואה, למרות סיוען למרד הזונדרקומנדו בניסיונו לפוצץ חלק מהמשרפות באושוויץ, שלאחריו הוצאו להורג חלק מהנשים שסייעו למרד, בניהן אסתר אחותה של אנה.
משפחתה.
הוריה של אנה, יעקב ורבקה וייצבלום, היו חירשים. משפחת היילמן הייתה משפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני בוורשה שבפולין. היו לה שתי אחיות גדולות, סבינה ואסתר (סטושיה). אביה של אנה, יעקב נולד בוורשה בשנת 1887 והיה לו מפעל בוורשה שהעסיק עובדים חרשים כדי ליצור עבודות יד מעץ. ב -1936 הציג את חפצי המפעל בתערוכה העולמית פריז וב -1939 עשה זאת בתערוכה העולמית של ניו יורק. אמה, רבקה, נולדה ב -1898 בפרוז'ני שבפולין למשפחה עשירה.