בצרפת, בנורמנדיה, ישנם עצים עתיקים הממוקמים בחצרות כנסיות. בתוך גזע חלול של עצי טקסוס נבנו קפלות. כך למשל ביישובים לה-א-דה רוטו (La-Haye-de-Routot) ולה לאנד-פאטרי (La Lande-Patry). אומרים שבתוך אחד מהעצים החלולים בלה-א-דה-רוטו יכולים לעמוד עד ארבעים בני אדם. אכן, כמה מהעצים האלה הם בעלי רוחב יוצא מן הכלל -עם קוטר מעל 3 מטרים ויכולים להיות בני מעל 2,000 שנה. בכמה מקומות כמו במנזר מוקרוס באירלנד (Muckross Abbey) ובמנזר ז'ימיאז' (Jumièges) בצרפת נזירים שתלו עצי טקסוס באמצע מנזרם. גם בוויילס ישנם כמה עצי טקסוס בכנסיית מרים הקדושה באוברטון-און-די (Overton-on-Dee).
יש משערים כי העץ הקדוש הירוק-עד במקדש באופסלה בשוודיה היה עץ טקסוס עתיק. הנוצרים אימצו אתרים פגאניים קדושים כאלה לבניית כנסיות. חושבים שהשתמשו בעלים ובענפים של הטקסוס במקום דקלים בחגיגות היום הראשון של הדקלים.
מצב החורשות, סכנות והגנה.
באירופה שרדו חורשות טקסוס מעטות - במערב אירופה - בבלגיה בברבאנסון, ובמזרח אירופה - בשמורת ציסי סטארופולסקייה (Cisy Staropolskie) בפולין או למשל, בפלאבנו בסלובקיה.
למרות הסבולת היוצאת דופן שלו לצל, השיקום הטבעי של הטקסוס נתקל בקשיים רבים. מייחסים זאת למשל להתרבות בעלי החיים הפרסתנים (אחרי היעלמותן של כמה חיות טרף שנצודו) ועקב הידלדלות המגוון הגנטי של אוכלוסיות הטקסוס וסחף גנטי בקרב הקבוצות הבודדות של עצים. אם כי (כפי שנצפה בשווייץ) בדרך כלל בחורשות, ועוד יותר בקבוצות הקטנות של טקסוס ישנם יותר עצי נקבה מזכרים.
השימור.
האיחוד האירופי מגן על חורשות עצי הטקסוס כעל בית גידול (הביטט) מועדף.
בצרפת קיימת חקיקה לפיה אפשר לאסור על איסוף עצים אלה או החכרתם. היא מיושמת בעיקר במחוז האלפים העליונים. בקורסיקה (בה נמצאו סמוכים לעצי אורן שחור "פין לריצ'ו" Pin Laricio), כמו ברומניה חורשות הטקסוס כמעט חוסלו על ידי הרועים שחששו מרעילותם עבור הצאן והבקר.
נשארו רק שרידים מעטים המאוימים על ידי סכנת שריפות או התפשטות מרעי הצאן.
בקורסיקה פועלים לשיקומם ביער פיום אורבו (Fium’Orbu) ותוך קשיים מסוימים ביער טובה (Tova).
השימוש בידי האדם.
ברפואה.
בשנת 1021 המליץ אבן סינא ב"קנון הרפואה" על השימוש בתרופה מופקת מטקסוס מעונב.
הוא קרא לה "זרנב" ושימשה לבעיות לב. יש סבורים כי זה היה שימוש ראשון בתרופה אנטגוניסטית לתעלת סידן מן הסוג שנכנסו לשימוש בעולם המודרני בשנות השישים של המאה ה-20.
במהלך מאות שנים מצא הטקסוס דרך למאגר התרופות העממיות ולפרמקופיאה של המאות ה-18 וה-19 עם התוויות שונות ומשונות - לרבות נגד קדחת, נגד ראומטיזם ולזירוז הפלות.
אחרי שבשנת 1963 התגלה האפקט האנטי גידולי של תמצית מקליפת עצי טקסוס פסיפי ("Taxus brevifolia") מאזור הפסיפיק נורת' וסט בצפון-מערב אמריקה הצפונית - בודד ממנה בשנת 1969 החומר הדיטרפנואיד פקליטקסל (Paclitaxel) או טקסול (Taxol).
הפקת התרופה Taxol מתוך ניצול עצי הטקסוס הפסיפי עוררה סוגיות אקולוגיות. בשנת 1989 התגלה כי קיים חומר מקדים לתרופה זו deacetyl baccatin-10 הנמצאת בכמויות גדולות יותר מהפקליטקסל עצמו בטקסוס המעונב.
אחרי שנת 1990 יוצר התרופה בדרך של חצי-סינתזה (Semisynthesis) על בסיס חומר מקדים זה שהופק מעצי טקסוס המעונב במדינת מישיגן בארצות הברית ומבריטניה. בינתיים מדענים פעלו לכיוון מציאת דרכים לסינתזה המלאה של החומר האנטי-סרטני ושל נגזרות אחרות שלו.
רעל.
בימי קדם שימשו עלי הטקסוס להפקת רעל. הרופא היווני דיוסקורידס, רופא צבאי בשרותו של הקיסר נירון חשש אפילו לישון תחת עץ הטקסוס שמא יורעל ממנו. גלנוס מציין את עץ הטקסוס כרעיל.
בתרגום לטיני: Taxus arbor est venenosae facultatis XII 127
עצי נוי.
מימים קדומים נהגו לשתול את הטקסוס בגנים ובבתי קברות (כמה או כבודדים או כגדר חיה. אולי הימצאותם בבתי קברות תרמה למניעת היעלמותו בימי הביניים).
עץ הטקסוס שימש תכופות גם כעץ נוי באדריכלות הנוף או "האמנות הטופיארית" (Topiary art) כאשר העצים עברו גיזום אמנותי בצורות שונות - של חרוטים, כדורים, צורות של בעלי חיים וכו'.
בסיווג ההורטיקולטורים קיימים מעל 200 סוגים של טקסוס מעונב לצורכי נוי.
הסוג הכי פופולרי הוא הטקסוס האירי (Irish Yew), הקרוי גם הטקסוס של פלורנסקורט (Florencecourt Yew) או בשמו המדעי Taxus baccata fastigiata.
למרות עמידותם לסביבות רבות, העץ אינו סובל הצטברות גדולה של מים וקשיי ניקוז עלולים לגרום לגידול הטפיל הפאתוגני המזיק Phytophthora cinnamomi.
צמיחתו האיטית מדי של עץ הטקסוס גרמה למעצבי גני הנוי להחליפו את הטקסוס בעץ התויה הגדל בקצב מהיר.
זנים.
עם התפתחות גננות הנוי האנגלית גבר העניין בזנים יוצאי דופן של הטקסוס בקאטה. ידועים בימינו כשבעים זנים כאלה, בהם:
מכלי נשק - קשתות ארוכות - ועד לכלי נגינה.
אחד מכלי הנשק העתיקים בעולם ששרדו הוא ראש חנית באורך של 40 ס"מ, עשוי עץ טקסוס, שנתגלה בשנת 1911 בקלקטון - און-סי בדרום אנגליה. הוא נחשב עתיק מלפני 450,000 שנים.
נמצא ראש חנית כזה גם בטוראלבה בספרד. בלרינגן בגרמניה נמצאה חנית מטקסוס באורך של 240 ס"מ נעוצה בין צלעות של פיל. גם גופת האדם המכונה "אצי" מלפני 5,200 שנה, שנמצאה מוקפאת בשנת 1991 בעמק אץ (אצטל) בהרי האלפים בטירול, הייתה מצוידת בקשת בעלת אורך של 180 ס"מ עשויה מעץ טקסוס. גם הגזע של הגרזן שלו הייתה מעץ טקסוס.
בימי הביניים שימש עץ הטקסוס ליצור כלי נשק: חניתות, קשתות ארוכות וקשתות מוצלבות.
בוויילס ובאנגליה הפכו עצי הטקסוס המעונב למקור המועדף לעץ ליצור הקשתות הארוכות, זאת בגלל העמידות המיוחדת של הליבה (Heartwood) והשכבה החיצונית (Sapwood) של עץ הטקסוס. לא כל עצי הטקסוס הלמו את הדרישות של תעשיית הקשתות.
עם הימשכות השימוש בעצים המתאימים לבניית הקשתות הארוכות, ירדה אוכלוסייתם, והיה צורך לייבא עץ זה מגרמניה ומארצות אחרות.
יבוא מסוג זה תועד לראשונה בשנת 1294. ב-1350 נוצר מחסור חמור כל כך כי המלך הנרי הרביעי הורה לקשתיו לפלוש לאחוזות פרטיות ולהפיק משם את העץ הנחוץ.
כשחודשו מטווחי הכפייה בקשתות וחצים, הותר גם יצור הקשתות מעץ של לוז, מילה והלבורנום.
באמצעות התקנון של וסטמינסטר משנת 1472 חויבה כל אניה שנחתה בעיר נמל אנגלית להביא ארבעה מקלות מעץ הטקסוס על כל "טון" של יין מיובא.
המלך ריצ'רד השלישי העלה את הדרישה לעשרה מקלות. עליית הביקוש לעץ מטקסוס היווה תמריץ להתפתחות תעשיית עץ הטקסוס בדרום גרמניה ואוסטריה, שבהן היא הפכה למונופול מלכותי, כמו גם באיטליה ובספרד.
מחיר מקלות הטקסוס עלה משניים לשמונה פאונד למאה מקלות ואולם בשנת 1483 מכרו הוונציאנים מאה מקלות טקסוס תמורת ששה-עשר פאונד.
ב-1507 הקיסר הגרמני דרש מהדוכס של בוואריה לשים קץ לכריתת עצי הטקסוס, אבל המסחר המשגשג בעץ זה לא פסק.
ב-1562 בוואריה עצמה פנתה לאפיפיור עם בקשה לפעול להפסקת כריתת העצים הסלקטיבית העלולה לגרום נזק לשאר העצים. המונופול המלכותי על התעשייה הזאת הפסיק בסופו של דבר בגלל צמצום מספר העצים – ב-1568 בסקסוניה, וב-1569 בבוואריה ובאוסטריה.
האנגלים שקלו לייבא עצי טקסוס מאזור הים הבלטי אבל בינתיים מקום החצים נלקח על ידי נשק חדש: הרובים.
עץ לריהוט ולשימושים אחרים.
העץ של הטקסוס, אדום כהה ומאוד קשיח שימש גם ביצור חפצים קטנים ובציפוי דקורטיבי.
באנגליה במיוחד שימש ליצור רהיטים, בשווייץ עשו ממנו מעקות של גזוזטראות.
ליציקת כלים למשחק השחמט, בגרמניה - לחיקוי עץ ההובנה ויצור יתדות גדר עמידים לרקבון.
הטקסוס בתרבות.
Си ночь съ вечера одѣвахуть мя, рече ("Святослав"), чръною паполомою, на кроваты тисовѣ…
הערות שוליים.
[[קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס]]
[[קטגוריה:טקסיים]]
[[קטגוריה:צמחי נוי]]
[[קטגוריה:דנמרק: עצים]]
[[קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753]]
[[קטגוריה:עצי אקלים ימי יציב]]
[[קטגוריה:עצי אקלים יבשתי לח]]
פנחס בן יאיר
מריו מונטי
מריו מונטי (באיטלקית: Mario Monti; נולד ב-19 במרץ 1943) הוא פוליטיקאי וכלכלן איטלקי, שכיהן כראש ממשלת איטליה בשנים 2011–2013. בעברו שימש כנציב האיחוד האירופי לתחרותיות בשנים 1999–2004. כמו כן, כיהן גם כשר האוצר וכממלא מקום שר החוץ של איטליה. מונטי גם שימש בעברו כיועץ לבנק ההשקעות גולדמן זקס.
תולדות חייו.
מונטי נולד בעיר ורזה בחבל לומברדיה, באיטליה. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ובניהול באוניברסיטת בוקוני במילאנו. הוא המשיך בלימודים מתקדמים בכלכלה באוניברסיטת יל, שם היה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה ג'יימס טובין.
בשנים 1970–1985 הוא לימד כלכלה באוניברסיטת טורינו ועבר ללמד באוניברסיטת בוקוני, שם שימש אף כרקטור בשנים 1989–1994 וכנשיא האוניברסיטה בשנת 1994. מוקד מחקריו הכלכליים היה בלימוד התנהגות בנקים בתנאי מונופול.
בשנת 1994 הוא מונה על ידי ממשלתו הראשונה של סילביו ברלוסקוני לשרת בנציבות האירופית, לצד המדינאית האיטלקייה אמה בונינו. בתפקידו הראשון כנציב היה אחראי ל"שוק פנימי, שירותים פיננסיים ואינטגרציה פיננסית, מכסים ומסים". בשנת 1999 חודש מינויו לנציבות על ידי ממשלת מאסימו ד'אלמה, תחת נשיא הנציבות האירופית רומנו פרודי. בתקופתו השנייה בנציבות היה אחראי לתחרותיות בתחום האיחוד האירופי. בתקופה זו יזם הליכים על הפרת הגבלים עסקיים נגד חברת מיקרוסופט וכן עמד בראש חקירה בעניין הצעת האיחוד בין חברות הענק ג'נרל אלקטריק והאניוול, איחוד שנמנע בסופו של דבר בהחלטת הנציבות האירופית.