עדות לתגובת שרשרת טבעית נמצאה בשנת 1972 במכרה אורניום באוקלו שבגבון. מעריכים כי תגובת השרשרת בכור הגרעיני הטבעי פסקה לפני כ-1.5 מיליארד שנים. באותה עת עמדה שכיחותו הממוצעת של האיזוטופ הבקיע אורניום-235 במרבצי האורניום על כ-3%. היות שמאז פחתה שכיחותו לכדי כ-0.7%, בדעיכה רדיואקטיבית טבעית, לא קיימים כיום כורים גרעיניים טבעיים. בעקבות מציאת העדויות לכור הטבעי באוקלו, נמצאו כורים דומים באתרים סמוכים, אשר אפשרו לקבוע חסמים על מידת ההשתנות של קבוע המבנה העדין במהלך 1.5 מיליארד השנים האחרונות.
קונצ'רטו גרוסו
במוזיקה, קונצ'רטו גרוסו (Concerto grosso) הוא מהגלגולים הראשונים של הקונצ'רטו האינסטרומנטלי המוכר לנו כיום, והיה שכיח מאוד בסוף המאה ה-17, ובתחילת המאה ה-18. הכנרים והמלחינים האיטלקיים: טורלי, קורלי, טרטיני וויוואלדי היו ממייסדי צורה זו, והביאו אותה לשיא הפופולריות שלה.
הקונצ'רטו גרוסו מורכב משתי חטיבות — האחת, תזמורת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולה ובאסו קונטינואו) המכונה גם ripieno (באיטלקית, מילוי), והשנייה, הרכב של שני כנרים ובאסו קונטינואו המכונה גם concertino (חטיבה זו זהה להרכב המנגן בטריו סונטה). שתי החטיבות משמיעות שיח־נגינתן לסירוגין או גם ביחד.
מבנה הקונצ'רטו מבוסס על מבנה של סונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית), כלומר מבנה של ארבעה פרקים במהירויות מנוגדות – איטי—מהיר—איטי—מהיר, או על מבנה של sonata da camera (סונאטה קאמרית) הידוע גם בתור סוויטה, וכולל ריקודים מן התקופה, החשובים בהם הם האלמנד, הקוראנט, הסרבנד והג'יג.
עם התפתחותה של צורת הסונאטה, שקעה צורת הקונצ'רטו גרוסו, והקונצ'רטו המוכר לנו כיום תפס את מקומו. במאה ה-20, כחלק מגל הנאו-קלאסיציזם, החלה נטייה לחדש את הצורה הזאת: ארנסט בלוך, ארנסט קרנק וז'אן מרטינו כתבו קונצ'רטי "גרוסו".
סוויטה
סְוִויטָה היא אחת הסוגות המרכזיות במוזיקה הכלית של המאה ה-17 וה-18 (הצורה החשובה השנייה היא הסונאטה). הסוויטה היא סדרת ריקודים, לעיתים קרובות לאחר אוברטורה (פתיחה). מקור השם 'סוויטה' במילה הצרפתית Suite, כלומר "עקיבה". לעיתים קרובות נקראו הסוויטות בשם "Ouverture avec sa suite", כלומר אוברטורה והקטעים העוקבים אחריה. פעמים רבות נקראת הסוויטה בשמות אחרים, בעיקר בתקופת הבארוק: פרטיטה, פנטזיה, Ordre (בצרפת) ואחרים. אחד המאפיינים הבולטים בסוויטות רבות (אם כי בשום אופן לא בכולן) הוא חילופים בין פרקים מהירים ואטיים לסירוגין - מאפיין בעיקר סוויטות מאוחרות יותר. בדרך כלל כל המחולות בסוויטה כתובים באותו סולם, עם חריגות קלות בלבד (אופייני קטע אחד במז'ור בסוויטה מינורית ולהפך). הסוויטות נכתבו לכלי סולו, להרכב קאמרי קטן או לתזמורת.
ראשיתה של הסוויטה כצורה לוטה בערפל - אוספים של מחולות הופיעו כבר בימי הביניים, וכבר ברנסאנס ניכרת נטייה לחלק אותם לפי סולמות. מקובל לייחס את הופעת הסוויטה במבנה המוכר לנו ליוהאן יאקוב פרוברגר, אשר כתב סוויטות לצ'מבלו שכולן התבססו על ארבעה מחולות בסיסיים - אלמנד, קוראנט, סרבנד וג'יג (אם כי פרוברגר נטה לסיים בסרבנד). כפי הנראה בזמנו של פרוברגר כבר לא שימשו הסוויטות שלו לליווי מחול, אלא נועדו לנגינה בלבד. מלחיני סוויטות מוקדמים אחרים הם לואי קופרן וסן קולומב (שכתב סוויטות לויולה דה גמבה). לעיתים קרובות נוספו לסוויטות ריקודים אחרים, (בגרמניה הם נקראו "מחולות גלנטיים" אפשר "מחולות האצילים"), ביניהם הנפוצים ביותר הם המינואט, הבורה, הרונדו והגבוט. בצרפת התפתחה מסורת ארוכה של הוספת "קטעי אופי", שאינם מחולות, לסוויטות.
כל המחולות בסוויטה כתובים בצורה דו-חלקית, מלבד הרונדו (בשמותיו השונים) והפתיחה.
בין הסוויטות המפורסמות ביותר מתקופת הבארוק, המבוצעות תכופות גם כיום ונחשבות לדוגמאות מופת בסוגה, הולחנו על ידי באך: הסוויטות לצ'לו, הסוויטות התזמורתיות, סוויטות לכלי מקלדת סולו (6 "סוויטות צרפתיות", 6 "סוויטות אנגליות", 6 פרטיטות למקלדת ו"האוברטורה הצרפתית" (BWV 831), כמו סוויטות בודדות נוספות), הפרטיטות לכינור סולו (במסגרת קובץ של סונטות ופרטיטות).
הסוויטה בתקופות מאוחרות.
לקראת סוף המאה השמונה עשרה פחת מאוד העניין בסוויטה עם עליית צורת הסונאטה הקלאסית. מלחינים התחילו לחזור אליה בסוף התקופה הרומנטית, במסגרת החיפוש אחר אלטרנטיבות לסונאטה הנפוצה. לפעמים נכתבה הסוויטה ב"סגנון עתיק", כלומר גרסה רומנטית של מוזיקת בארוק. בין המפורסמות ביותר: הסוויטה לתזמורת "הנערה מארל" מאת ז'ורז' ביזה, "לייטננט קיז'ה" מאת סרגיי פרוקופייב, "סוויטה לירית" מאת אלבן ברג ו"סוויטה ברגמסקית" לפסנתר מאת קלוד דביסי.
כיום המונח "סוויטה" משמש גם לציון יצירה כלית שמורכבת מקטעים נבחרים של יצירה מפורסמת. לדוגמה: סוויטה לפי נושא או דמות הלקוחה מפסקול סרט קולנוע.
תוצרי ביקוע
כפר חרוב
כְּפַר-חָרוּב הוא קיבוץ של התק"ם בדרומה של רמת הגולן. היישוב ממוקם בגובה של 315 מטרים מעל פני הים, על שפת מצוקי און המתנשאים מעל הכנרת, ובמרחק של כשני קילומטרים ממנה.
היישוב קרוי על שמו של הכפר הערבי ששכן במקום - "כפר חרב" שכנראה משמר את שם היישוב היהודי הקדום כפר יחריב או כפר חריב, הנזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת העיירות היהודיות ב"תחום סוסיתא", לעניין מצוות התלויות בארץ.
בין כפר חרוב ובין פיק נמצאה כתובת גבול רומית המציינת את השם "כפר חריב" (Καπαρ Ηαριβου).
הקיבוץ כפר חרוב הוקם בשנת 1973, תושביו התגוררו באופן ארעי במחנה אפיק, והוא עלה למקומו הנוכחי בשנת 1974. חבריו ילידי הארץ ועולים מארצות הברית. היישוב הוקם על מוצב סורי שנמצא במקום, ממנו נהגו לצלוף על יישובי מזרח הכנרת (עין גב והאון).
עיקר הכנסות הקיבוץ הן ממפעל א.ר.י שבבעלותו. המייצר שסתומים הידראוליים. אף שהקיבוץ עדיין מתחזק מחקלאות שלחין (שקד מצוי, אבוקדו) וממטעים נשירים (נקטרינות, אגסים) וכן רפת לחלב. בקיבוץ פועלים גם מכבסה ומוסך, הוא שותף באתר התיירות חמת גדר, והוא מפעיל את מצפה לשלום - אתר בקתות נופש שנמצא על שפת מצוקי און ואתר "מצפה לשלום" שממנו תצפית יפה על הכנרת.
זקנה
זִקנה היא טווח הגילים התוחם את השלב האחרון במחזור החיים של האדם הממוצע. שלב זה מגיע לאחר תקופת ואין גיל מדויק בו מתרחש מעבר זה.
גיל זקנה.
אדם זקן הוא אדם שמיצה את הרוב הגדול של תוחלת חייו. על כן הגדרת הזקנה בכל חברה תלויה בתוחלת החיים בה ובמידה בה רואה החברה רוב גדול של תוחלת זו. על פי רוב, אדם ייחשב לזקן רק אם מקובל בחברה כי לאנשים בגילו יהיו כבר נכדים או נינים.
הגדרת תחילתו גיל הזקנה שונה בתרבויות שונות ואינה אחידה. ישנן תרבויות השמות דגש על הופעת סימני הזקנה הפיזיים, כדוגמת שיער שיבה, כמדד לתחילת גיל זקנה. ישנן תרבויות אחרות בהן נובעת ההגדרה ממעמד חברתי ומשפחתי, והאדם מוגדר זקן כאשר ילדיו בגרו והחלו בחיים עצמאיים כבוגרים. ואילו בתרבויות אחרות מהווה הזקנה שלב חברתי הנרכש בלימוד ויידע, ואינו מקביל בהכרח לגיל הכרונולוגי.
בעולם המערבי נחשבת הזקנה כשלב אינדיבידואלי ודיפרנציאלי, השונה מהותית מאדם לאדם, שהגדרתו גמישה ולא דיכוטומית; וזאת בניגוד לשלבים מוקדמים יותר בהתפתחות האדם. עם זאת, מבחינים כיום הגרונטולוגים בין שלושה שלבים בזקנה, שלמרות השוני הרב ניתן לעיתים קרובות להכליל לגביהם:
יכולות ההתחדשות הביולוגיות מוגבלות יותר באנשים זקנים, ונטייתם למחלות וסינדרומים גבוהה. המצב הגופני, ההפחתה בחוסן האישי והבריאותי, והפחתת היכולות היצרניות, עלולות להביא גם לדחייה חברתית.
לרשויות המדינה יש הגדרה פורמלית לאדם זקן והיא אזרח ותיק. לפי החוק, המעניק זכויות אחדות לאזרחים ותיקים, אזרח ותיק הוא אזרח שהגיע לגיל הפרישה (64 שנים לאישה, 67 שנים לגבר).
לקראת שלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, ההתקדמות בנושאי תזונה ובריאות האריכה את תקופת הבריאות הטובה, כמו גם את תוחלת החיים.
קיום לעת זקנה.
בדרך כלל, הקשיש אינו ממשיך בעבודתו הקודמת ופורש לגמלאות. עם זאת, ישנם קשישים, בין השאר, עצמאיים, בעלי מקצועות חופשיים ומרצים במוסדות להשכלה גבוהה הנוהגים להמשיך בעבודתם, כל עוד הם מוצאים עניין בעבודה. המוסד לביטוח לאומי והקופות לביטוח פנסיוני מעודדות זאת. ולכן כאשר האזרח אינו מודיע על יציאה לגמלאות הוא זוכה לקבל גמלה מוגדלת בעת פרישתו.
לשם קבלת הכנסה שוטפת בעת זקנה, לאחר הפרישה מעבודה, מקובלים המסלולים הבאים:
קיימת מגמה כללית המביאה לכך שהאזרח יעבוד פחות שנים מימי חייו, וגם עבודתו לא תהיה מאורגנת וכך קטנות הפרשות של העובדים לקופת הפנסיה. מצבם הנוכחי של קרנות הפנסיה באירופה אינו טוב והן מצויות בגרעון אקטוארי ניכר. גם בישראל נקלעו רבות מקרנות הפנסיה הוותיקות למשבר אקטוארי, שחייב התערבות ממשלתית למניעת קריסתן.
אחת הסוגיות החשובות בהכנה לפרישה היא אמידת הסכומים שעשוי לקבל הגמלאי לידיו בעת פרישתו מהעבודה. במקרים רבים, הסכום הדרוש לקיום, ברמה שהייתה מקובלת בעבר, אינו פחות מהסכום שעמד לרשותו בעת היותו בגיל העבודה. וזאת מסיבות אחדות:
אובדנים בזקנה.
הזקנה היא מצב של אובדנים רבים. הזמן הקצר יחסית, שבו מתרחשים האובדנים, וריבוים, מקשה על ההתמודדות ומהווה גורם לחץ משמעותי.
בין האובדנים הקיימים בזקנה ניתן למנות: