הסיבה לרכישת הקורבטות באמריקה (ולא באירופה) נבעה בעיקר מהקשיים של המוסד לעלייה ברכישת אוניות כדי להעלות ארצה מעפילים ניצולי השואה. החרמת האניות על ידי הבריטים לא אפשרה עוד להעסיק אניות בחכירה והיה צורך לקנות אותן בכסף מלא. בשלב זה נחלצה יהדות ארצות הברית לעזרת המוסד לעלייה ב' ברכישת 12 אניות, ציודן, ציוותן ושליחתן לאירופה למטרת ההעפלה. הקורבטות שנרכשו בסיטי איילנד נגררו למספנה בסטטן איילנד, לצורך החזרתן לכשירות וקבלת רישיון שייט כאניות סוחר והכנתן להפלגה.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
הפלגה לאיטליה.
באפריל 1946, בחול המועד פסח הפליגה האוניה מנמל ניו יורק לאיטליה בשם הרשמי "קולון" COLON והניפה דגל פנמה.
צוות האונייה כלל 25 איש: רב חובל ג'ייקוב ליכטמן וסגל הקצינים, ימאים יהודים מצי הסוחר האמריקני, ביניהם 2 ארצישראלים שלום שוורץ קצין סיפון, ואריה קולומייצב קצין מכונה. המלווים, אנשי הפלי"ם, הצטרפו באיטליה.
בנוסף גויסו באמריקה כמלחים פשוטים 16 חלוצים בוגרי תנועות הנוער הבונים והשומר הצעיר באמריקה, שהושבעו לפני ההפלגה כחברי ההגנה. הם היו חסרי ניסיון בימאות ועברו הכשרה קצרה בחוף ובמשך ההפלגה. הדבר נתן את אותותיו במהלך ההפלגה באוקיינוס האטלנטי, היה קושי בתפקוד אף על פי שהים היה רגוע.
ביום השישי להפלגה אירעה תקלה בחדר המכונות. בגלל טעות בהפעלת מזקק המים, חדרו מי מלח למערכת הקיטור, תקלה שסיכנה את המכונה הראשית. האונייה נעצרה בלב ים, והמזקק תוקן, אך היא נאלצה להיכנס לנמל פונטה דלגדה, שבאיים האזוריים לצורך חידוש מי ההזנה לדוודים. היא התעכבה שם שלושה שבועות, הסיבה לעיכוב הייתה המשבר ששיתק את ארגון ההעפלה באיטליה בעקבות מה שכונה "פרשת לה ספציה", שיירות מעפילים נתפסו בדרכן לספינות שעגנו בנמל לה ספציה. הבריטים, שלאחר מלחמת העולם השנייה שלטו באיטליה במידה רבה, נכנסו לפעולה, פעילי העפלה מרכזיים נעצרו ונחשפה תשתית הפעולה של הארגון באיטליה. מסיבה זאת האונייה נאלצה להמתין עד שהמצב יתבהר. כשהגיעה "קולון" לגיברלטר האונייה עגנה מחוץ לנמל, רב החובל ירד לחוף בסירת מנוע וקיבל הנחיה בשיחת טלפון להפליג לנמל גנואה.
התארגנות באיטליה.
לאחר עגינה של יום בנמל גנואה הפליגה האונייה לנמל סבונה לצורך הכנתה לקליטת מעפילים. עם הגעתה לנמל סבונה עברה האונייה לסמכות ארגון ההעפלה באיטליה בראשות יהודה ארזי, שהיה כפוף למוסד לעלייה ב' אך פעל בצורה עצמאית. בנמל סבונה הצטרפו לאונייה המלווים אנשי הפל"ים ובראשם המפקד דב מגן (ברצ'יק), ישראל אוירבך, צבי כצנלסון והגדעוני משה ירושלמי. כמו כן הגיע המכונאי בנימין (בוב) נתיב שהחליף קצין מכונה שעזב בסבונה.
הכנת האונייה כללה אטימת שני המעברים הפתוחים משני צידי האונייה, ליצירת שטחי מגורים נוספים והתקנת שלד צינורות מתכת לתליית 1,200 ערסלים (בשונה מדרגשי העץ באניות המעפילים). הקורבטה הייתה אמנם גדולה יותר מספינות הסוחר ששמשו אז את המוסד לעלייה, אך בגלל התאים הקטנים והמעברים הצרים שהיו בה, לא היה לה יתרון לעומת חלל המחסן באוניית הסוחר. מתוך 1,200 הערסלים רק 700 הותקנו בבטן האונייה, 500 ערסלים הותקנו על סיפוני החרטום והירכתיים תחת סככות ברזנט שנבנו לצורך כך. עבודות ההכנה נעשו על ידי עובדים איטלקיים מקומיים שנשכרו על ידי ארזי.
קליטת המעפילים.
ב 18 ביוני 1946 אחה"צ הפליגה האונייה לאסוף את המעפילים מנמל קטן בשם ואדו ליגורה, 30 ק"מ מערבית לסבונה. אל רב החובל ג'ייקוב ליכטמן הצטרף נתב רב חובל איטלקי בשם אנסלדו, שהכיר את הנמל לאחר שעגן שם עם ספינת המעפילים חנה סנש בדצמבר 1945 מרחב התמרון בנמל היה צר מדי לאניה בגודלה של הקורבטה ונדרשה מיומנות רבה משני רבי החובלים ליכטמן ואנסלדו כדי לבצע את הגישה לרציף.
נקודת התורפה במבצע הייתה הובלת המעפילים אל האונייה ממחנות רחוקים מאות קילומטרים. המעפילים יצאו בשתי שיירות ממחנות שונים באיטליה, ונעצרו על ידי המשטרה האיטלקית בדרכם אל האונייה. הסיבה הייתה הסעת המעפילים בצורה גלויה במשאיות איטלקיות ללא כיסוי, בתקופה רגישה שבה האיטלקים חיפשו פשיסטים שמנסים להימלט מאיטליה. השיירה הראשונה הגיעה לנמל ובעקבותיה הגיעה המשטרה ועצרה את המעפילים על הרציף. השיירה השנייה שאיחרה בגלל תקלה, נעצרה אף היא וצורפה למעפילים שישבו על הרציף מוקפים בשוטרים חמושים.
במקום נכחו יהודה ארזי וסגניתו עדה סרני, דוברת איטלקית רהוטה, שניסו לשכנע את מפקד המשטרה להתיר למעפילים להפליג. בינתיים השוטרים נוכחו לדעת שלא מדובר בפשיסטים מבוקשים שבגללם הוזעקו באישון לילה, אלא בפליטי שואה יהודים. אנשי הפלי"ם דאגו לחלק לשוטרים סנדוויצ'ים ממטבחה של הוודג'ווד וסיגריות אמריקניות שתרמו אנשי הצוות, השמירה התרופפה והמעפילים הצליחו לעלות לאונייה. חבלי ההתקשרות לרציף נחתכו והאונייה מיהרה להפליג מהנמל.
ההפלגה ארצה.
לאחר היציאה לים נקראה האוניה על שם ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, חבר הפרלמנט הבריטי שהשקיע את כל מרצו בקידום הרעיון הציוני. מרגע שהאונייה הפכה לאוניית מעפילים הפיקוד נחלק לשנים: רב החובל ליכטמן היה אחראי על החלק המקצועי הימי, והמפקד המלווה דב מגן היה אחראי על החלק המבצעי ועל הטיפול במעפילים.
המלווים אנשי הפלי"ם היו למעשה אנשי פלמ"ח שסופחו למוסד לעלייה, דבר שהעמיד אותם לעיתים בניגוד עניינים. במהלך ההפלגה התקבלה הוראה מראש המוסד לעלייה בארץ דוד נמרי, להעביר אל הווג'ווד 1,000 מעפילים מהקורבטה האחות ה"הגנה", כדי לשחרר אותה להביא מעפילים נוספים. הוספת מטען נייד רב כל כך היה מעמיד את יציבות האנייה בסיכון גבוה. אנשי הפלי"ם ראו בכך הפרת הסיכום שהוג'ווד תנסה לפרוץ את ההסגר ולהגיע לחוף והוחלט לא לקבל את הדרישה אך הנימוק הוסבר ביציבות האונייה. במברק התשובה לנמרי נאמר ...
תפיסת האונייה על ידי הבריטים.
מתחילת 1946 הסגר הימי הבריטי על חופי הארץ היה מוחלט. חמש ספינות מעפילים שהגיעו לפני הוג'ווד נתפסו כולן. את הסגר ביצעה שייטת משחתות בריטית בסיוע מטוסי סיור שהגיעו לטווח של עד 100 מייל מהחוף.
בואה של האוניה היה ידוע לבריטים. ב 24 ביוני, יום לפני בואה, הודיע רדיו BBC שמשחתות יצאו לפגוש אונייה עמוסת מעפילים. הוודג'ווד התגלתה על ידי מטוס סיור במרחק 130 מייל מהחוף, ושלוש שעות לאחר מכן הופיעה המשחתת טליבונד TALIBOND ודרשה ממנה להזדהות "WHAT SHIP" ונענתה "COLON, WE GOOD" והוודג'ווד המשיכה בדרכה כשהמשחתת בעקבותיה. מאוחר יותר הופיעה המשחתת ונוס VENUS ושאלה ברמקול האם דרושה עזרה כלשהי. היא נענתה על ידי רב החובל המשחתת לא הגיבה, והתרחקה. הוג'ווד המשיכה להפליג לכיוון חוף תל אביב כששתי המשחתות מלוות אותה משני צידיה במרחק חצי מייל ממנה.
בשעות הלילה התקבלה הוראה מהמוסד לעלייה לשנות כיוון, להפליג לחיפה, לעצור 10 מייל מהחוף ולהניף דגל כחול לבן ושלט קול. י. וג'ווד. אנשי הפל"ים הצטוו לאפשר לבריטים להשתלט על האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים בניגוד לחוק, כדי לנסות למנוע בהליך משפטי את החרמת האונייה הוג'ווד עמדה יום תמים מחוץ למים הטריטוריאליים, אך הבריטים, שלמדו לקח, לא התפתו להשתלט על האונייה. הוג'ווד ביקשה ברמקול את ה-VENUS לאפשר לה להפליג לחיפה. ה-VENUS נזהרה בתשובתה כדי למנוע טענה שהכריחה את הוג'ווד להפליג לחיפה, וענתה שאין מניעה, אך בתחום 3 מייל מהחוף היא תיעצר לפי החוק.
הבריטים התכוננו לכך שהמעפילים יתפזרו וינסו להגיע לחוף עם בסירות. כמו כן העריכו שצוות אנשי הפלי"ם ינסו להתחמק בסירה אחרת. הוג'ווד הורידה סירת מנוע עם 20 מעפילים כדי לשחק את תפקיד המלווים. הסירה נתפסה, ורק מאוחר יותר התברר לבריטים כי בסירה לא היו אנשי הפלי"ם. במשך הלילה נצמדה המשחתת HMS VENUS קרוב מאוד ל"וג'ווד".
בשעות הערב אנשי הפל"ים החליטו לפרוץ אל החוף אף על פי שלא היה לכך סיכוי, כדי לא לוותר על עקרון המאבק. הוג'ווד פתחה מהירות מרבית של 14 קשר לכיוון החוף כשהמשחתת ונוס בעקבותיה, ומשחתת נוספת נמצאת בכוננות להשלכת פצצות עומק. ברגע שהוג'ווד חצתה את גבול המים הטריטוריאליים המשחתת ונוס השיגה אותה וקראה ברמקול "עצור את אונייתך מיד", לאחר מכן באה אזהרה על פתיחה באש ולאחריה נורו צרורות לפני חרטומה של הוג'ווד. המאבק הסתיים בכך שהוג'ווד היטתה את ההגה הצידה והמשיכה לשוט במעגלים כדי לעכב את ההשתלטות עד שהקיטור אזל. אנשי הצוות נטשו את משמרתם ונטמעו בין המעפילים.
האונייה הובאה ב-26 ביוני 1946 למפרץ חיפה, והועגנה במשך הלילה במרחק מייל וחצי מהנמל. כאשר רצו בבוקר לגרור אותה לנמל, לא ניתן להעלות את העוגן מחוסר קיטור ונאלצו לנתק את השרשרת. ב-27 ביוני 1946 לפני הצהריים נגררה האנייה אל תוך הנמל והמעפילים, כולל החלוצים האמריקאים, הועלו לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית. אנשי הפל"ים, רב החובל והקצינים הוברחו מהאוטובוסים עוד לפני צאתם מהנמל.
בהשתדלות אנשי התנועה הציונית והיישוב, שוחררו המעפילים לאחר חודשים אחדים, על חשבון מכסת הסרטיפיקטים לאותה שנה. החלוצים האמריקנים הצטרפו ברובם לקיבוצים בארץ. אנשי הפל"ים שבו לאירופה והמשיכו ללוות אוניות מעפילים. רב החובל והקצינים הוחזרו לאמריקה על ידי המוסד לעלייה.