ב-11 באוקטובר 1962 הודיעה המלכה על אימוצו של דגל אישי מיוחד למטרות ביקורה בניו זילנד בין ה-6-8 בפברואר 1963 ולשימוש לאחר מכן. מאז, הדגל מונף על כל בניין שבו מתאכסנת המלכה, ועל כל ספינה אשר מפליגה במימיה של ניו זילנד כאשר היא על סיפונה. כמו כן מונף הדגל כאשר המלכה משתתפת באירוע ציבורי או ממלכתי ובמצעדים צבאיים כאשר המלכה נוכחת. המקרה היחידי שבו יונף הדגל בהיעדרה של המלכה הוא לכבוד יום הולדתה הרשמי של המלכה.
כאשר הדגל מונף לצידו של דגל ניו זילנד, דגלה האישי של המלכה יונף בעמדת הכבוד.
תיאור הדגל.
הדגל הוא כרזה של שלט האצולה של ניו זילנד מושחת על ידי דגל המלכה אליזבת השנייה. הדגל מחולק לארבעה רבעים: הרבע הראשון כולל ארבעה כוכבים אדומים על רקע כחול כיצוגה של מערכת הכוכבים הצלב הדרומי (כפי שמוצג על הדגל הלאומי); השני, גיזת זהב על רקע אדום; השלישי, שני פטישי זהב מוצלבים על רקע כחול והרבע הרביעי מציג אלומת חיטה זהובה על רקע אדום.
במרכז הדגל עוברת רצועה לבנה המציגה שלוש ספינות, במרכז (ומעל הספינה האמצעית) מופיע חותם דגל המלכה אליזבת השנייה: רונדל בצבע כחול כהה, במרכזו האות הרומאית "E", מעליה הכתר המלכותי ומסביבם זר של ורדים כולם בצבע זהב.
בית מסגיד
סועאד מאסי
סועאד מאסי (בערבית: سعاد ماسي, תעתיק מדויק: סעאד מאסי; בקבילית: Suɛad Masi, נולדה ב-23 באוגוסט 1972) היא זמרת, משוררת, גיטריסטית ופעילה פמיניסטית אלג'יראית המתגוררת כיום בצרפת.
ביוגרפיה.
סועאד מאסי נולדה באלג'יר בשנת 1972 למשפחה מרובת ילדים ממוצא קבילי (אחד משבטי האמזי'עים), בת המעמד הנמוך ולמאסי שישה אחים. מאסי החלה ללמוד מוזיקה ונגינה על גיטרה בגיל צעיר. בילדותה ונעוריה, אהבה להאזין למוזיקה עממית, ובעיקר לשעבי ומוזיקת קאנטרי. בשנת 1989, בהיותה בת 17, הצטרפה מאסי ללהקת פלמנקו אלג'יראית אך כעבור זמן-מה מאסה בסגנון זה ועזבה את הלהקה.
מאסי התקשתה להתקדם בקריירה המוזיקלית שלה היות שסגנונה המוזיקלי, שילוב של רוק, פופ ומוזיקת פולק אלג'ירית, לא היה פופולרי באלג'יריה באותה התקופה ובשנות ה-90 המוקדמות היא העדיפה להתמקד בלימודי הנדסה.
בשנת 1992, בהיותה סטודנטית, הצטרפה מאסי ללהקת רוק-פוליטי מקומית. סגנונה המוזיקלי של הלהקה הושפע מלהקות רוק מערביות כגון לד זפלין ו-U2 ושירי הלהקה היו בעיקרי שירי מחאה פוליטיים. הלהקה זכתה להצלחה רבה באלג'יריה, חברי הלהקה הקליטו אלבום מצליח וצילמו שני וידאו קליפים שזכו להצלחה גם הם. מאסי זכתה לחשיפה תקשורתית בזכות פעילותה בלהקה אך גם משום צורתה החיצונית, שיערה הקצוץ ובגדי הגברים שלבשה דאז, מראה שלא היה מקובל בקרב הנשים באלג'ריה באותה התקופה. בשנת 1999 עזבה מאסי את הלהקה ועברה להתגורר בפריז, בירת צרפת. באותה השנה החלה בקריירת סולו, היא הוזמנה להופיע בפסטיבל "Femmes d'Algerie" (נשות אלג'יריה) שנערך בפריז וחתמה על חוזה הקלטות עם חברת ההקלטות "Island Records".
מאסי שרה בעיקר בצרפתית ובניב האלג'ירי של השפה הערבית, ולה אף מספר שירים בשפה הקבילית. בתחילת דרכה כזמרת מקצועית, שיריה היו בעיקר שירים בעלי מסרים פוליטיים מרדניים ופמיניסטיים אך באלבומיה האחרונים מרבית השירים דווקא שירים אישיים העוסקים באהבה, בדידות וערכים ושולבו בהם אלמנטים של מוזיקה קבילית מסורתית. מאסי נודעה בזכות קולה העדין והלחנים המלנכוליים של שיריה. לחני שיריה מושפעים ממוזיקת פולק; מוזיקה הודית, פלמנקו, שאנסון צרפתי ומוזיקת קאנטרי.
בשנת 2000, קיימה מופע משותף בפסטיבל שהתקיים בלינקולן סנטר שבניו יורק, ביחד עם הזמרת דיקלה. מאסי הוציאה שלושה אלבומים וכן אלבום הופעה, כולם זכו להצלחה רבה. בתחילה, בצרפת בלבד ומאוחר יותר במדינות נוספות מערב אירופה וגם בישראל. שיריה בשפה הערבית הפכו לפופולריים מאוד במדינות ערביות הנחשבות למתונות (במספר מדינות הוחרמו אלבומיה משום שכללו טקסטים פוליטיים), והיא זכתה לתהילה רבה בצפון אפריקה ובאלג'יריה, מולדתה, בפרט. בשנת 2003, השתמשה במאית הקולנוע הלבנונית, רנדה שהל, בשירה של מאסי, "Raoui", מאלבומה הראשון הנושא את אותו השם, בסרטה "העפיפון", אשר נחשב לסרט המוכר והמצליח ביותר של במאית זו. אלבומיה הבאים של מאסי, "Deb" ו-"Mesk Elil", זכו אף הם להצלחה רבה ומאסי קיבלה את התואר "האמנית הצפון אפריקאית המצליחה ביותר במערב".
סגנונה המיוחד של מאסי משלב מספר רב של סגנונות מוזיקליים והיא זוכה לפופולריות רבה הן במערב והן במזרח. עם זאת מרבית מעריציה נמנים עם סקטור של חובבי ז'אנרים מוזיקליים מסוימים. במערב, היא זוכה לפופולריות בעיקר בקרב חובבי מוזיקת פולק או מוזיקה אוריינטלית ובמזרח שיריה נחשבים דווקא למוזיקה מערבית, היות שסגנונה שונה מהמוזיקה הערבית הקלאסית או הפופולרית. בזכות הצלחתה במדינות רבות, היא מרבה להופיע באירופה ובארצות ערב, בעיקר בצפון אפריקה. כמו כן, היא הופיעה בשנת 2007 ברמאללה שברשות הפלסטינית. מאסי הוזמנה להופיע בישראל במסגרת חגיגות "לילה לבן" שנערכו בעיר הלבנה בתל אביב ונענתה להזמנה, אך בעקבות לחץ מצד גורמים ערביים היא ביטלה את הופעתה בארץ.
סעאד מאסי
סועד מאסי
סואד מאסי
גועל
גועל הוא תחושה שקשורה באופן טיפוסי לדברים שנתפשים כלא נקיים, לא אכילים או מזיקים. גועל ביסודו משמש כרגש הגנתי, הגנה אוראלית, התרחבות מעבר לשימוש זה (למשל, היגיינה אישית ומוות) היא תוצאה של אבולוציה תרבותית. בספרו "The Expression of the Emotions in Man and Animals", כתב דרווין כי גועל מתייחס לדבר מה מבחיל, בראש ובראשונה בהקשר של חוש הטעם, בין אם באופן ממשי או דמיוני; ולאחר מכן לדברים המעוררים תחושות דומות באמצעות חוש הריח, המגע ואף הראייה. כמו כן, דרווין גם הוא מנה אותו כאחד מששת הרגשות הבסיסיים.
גועל הוא אחד מהרגשות הבסיסיים על פי התאוריה של רוברט פלוצ'יק. לגועל יש הבעת פנים אופיינית, אחת משש הבעות הפנים הכלליות של הרגשות על פי פול אקמן. הגבות מתקרבות זו לזו כלפי מטה ופנימה, העיניים מצטמצמות, מופיעות תנועות ידיים וגוף המבקשות להרחיק או להתגונן מהגירוי, הפה נפתח ולעיתים קרובות האדם יורק או נושף בחזקה כאילו לסלק מפיו כל מה שעשוי היה להיות בו, הבלטה גלויה של הלשון, הזזת הראש במהירות לצדדים, תנועות חזקות, תנועות התכווצות ומתיחת החזה.
הבעת הפנים של גועל דומה לזו שלפני הקאה, השפה התחתונה נמתחת, האף מתקמט והשפה העליונה מתרוממת. בניגוד לפחד, הגועל מלווה בירידת קצב פעימות הלב, לחץ דם מופחת, שינויים בקצב הנשימה, איבוד תיאבון וריור מוגבר.
גרויים מבחילים גורמים לפעילות של האינסולה (Insula) במוח ומשערים שתפקיד האינסולה בעיבוד גרויי גועל מקביל לזה של האמיגדלה במצבי פחד. האינסולה פעילה גם בזיהוי הבעות גועל אצל הזולת. למעשה הגועל מפעיל את מערכת העצבים הפאראסימפתטית ומייצר תחושות של בחילה ולעיתים רפלקס הקאה והבעת פנים אופיינית.
ואלרי קרטיס (Valerie A Curtis) מציינת כי גועל הוא רגש חזק ונחשב אוניברסלי בקרב בני אדם וטוענת כי גועל הוא תגובה אינסטינקטיבית לגירויים המייצגים סכנת הידבקות בטפילים שונים. לפיכך, הרתיעה מהפרשות הגוף, מגוויות וממזון רקוב היא התנהגות הטבועה בנו ומופעלת אוטומטית על ידי גירוי סביבתי.
לפי גישה אבולוציונית זו יש לתחושת הגועל האנושי מקבילות בעולם החי: כך למשל ראשני צפרדעים מתרחקים מראשנים אחרים המראים סימני הדבקה בקנדידה, כבשים נמנעים מליחוך עשב ליד צואה, יונקים וציפורים שומרים על ניקיון קינים ומאורות וכו'. גועל יכול להיות מופעל על ידי חפצים או אנשים שיש להם תכונות שמשמעותן מחלה (צואה, שתן, קיא), מזונות, בעלי חיים (כינים, פרעושים, קרציות), חוסר היגיינה ומוות (גופות וריקבון אורגני) וסימנים גלויים של זיהום.
כדי לבחון השערה זו נבנה שאלון המבוסס על זוגות של תמונות. אחת התמונות מראה אובייקט שיש לו פוטנציאל להדבקה במחלה זיהומית והשני דומה לו אך אינו מייצג סכנת הדבקה. כך למשל מופיעה בשאלון תמונת צלחת ובה נוזל צמיג שצבעו כחול ותמונה דומה לה אך בה הנוזל צהבהב ומוכתם באדום ועל הנבחן לציין עד כמה מגעיל יהיה לגעת בכל אחד. באופן דומה כולל השאלון תמונת צרעה ותמונת כינה, תמונת זחלי פרפר ותמונת תולעים, קרון רכבת ריק ואותו קרון הומה אדם וכו'. השאלון הוצג באתר האינטרנט של ה-BBC כדי לדגום בני אדם מתרבויות שונות. בהתאם להשערת "האינסטינקט ההיגייני" אנשים נגעלו יותר מתמונות המייצגות פוטנציאל של זיהום. נשים דיווחו על תחושות גועל חזקות יותר (כמצופה ממי שהאבולוציה עיצבה להגן גם על עצמה וגם על ילדיה ממחלות), צעירים נגעלו יותר ממבוגרים והגועל ברוב המקרים היה אוניברסלי ולא הבדיל בין תרבויות שונות.
ניתן לחלק את תחושת הגועל לגועל פיסי, כמתואר למעלה ולגועל מוסרי - תחושה דומה הקשורה לפעולות אנושיות. בדימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI) נמצאה חפיפה בין אזורי מוח המופעלים מהצגת גירוי מעורר גועל לאלו המופעלים בהצגת התנהגות מינית לא מוסרית (גילוי עריות), התנהגות לא מוסרית שאינה קשורה למין לא עוררה גועל. ממצאים אלו מחזקים את הרעיון שמקורו האבולוציוני של המוסר האנושי (ובפרט האיסורים המיניים) הוא בגועל. יש טעמים הדוחים תינוקות והם מגיבים במחוות גועל ברורות אליהם. אבל הבחילה היא גם רגש "פלסטי" מאוד שקל לעצב לפי מוסכמות חברתיות. כך למשל משומרת מערכת הקאסטות בהודו באמצעות תחושת הגועל של בני הקאסטות הגבוהות מפני ה"טמאים".