הלפרן רצה לאמן גדודי חיילים יהודים חמושים, אשר יחיו יחדיו ויתפרנסו מרעיית צאן, כפי שהיה מקובל בשבטי הבדואים הערבים. משימתם העיקרית, על פי גישתו, תהיה לשוטט בערבות הנגב ובעבר הירדן ולהגן על היישוב העברי מפני התקפות הבדואים הערבים.
הלפרין ומספר בחורים ערכו טיול ארוך בירושלים ובעבר הירדן, כדי להכיר את הארץ. כמו רבים מבני דורו, התרשם הלפרן מאוד מהשבטים הבדואים שהתוודע אליהם בארץ. זמן קצר לאחר בואו ארצה התיידד ידידות אמיצה עם השייך הבדואי של חוסון מעבר הירדן המזרחי, שהעניק לו כאות ידידות סייח אציל. על פי המסופר בספר אבי מיכאל הלפרן, בפגישתם הראשונה והאקראית של השניים באתר האכסניה בשער הגיא (בערבית: באב-אל-ואד) בדרך לירושלים אמר לו הלפרן: אברהם קריניצי סיפר שבטיול לירושלים ביקשו גם לבדוק אפשרות למצוא נשים בדואיות לשם הקמת משפחה, כדי להביא צאצאים על פי רעיון "היהודי החדש", אך לבסוף הם ביטלו את התוכנית מחוסר ממון. אולם למעשיה זו קמו עוררין שסתרו אותה.
במושבה ראשון לציון ייסד את איגוד הפועלים העברי הראשון בארץ, והתסיס את אנשי המושבה כנגד שלטונו של יהושע אוסוביצקי, פקיד המושבה מטעם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. באפריל 1887 הגיע העימות בין מחנה אוסוביצקי, שהתארגן בשם "אגודת רעים", לבין מחנה המתנגדים לו, "אגודת רודפי שלום", לשיא; שבסופו גורש אוסוביצקי מהמושבה. הברון רוטשילד הגיב על המאורע בהפסקת התמיכה הכלכלית למושבה כולה. רק לאחר שעזבו ראשי המורדים את המושבה, ושאר האיכרים חתמו על חוזה אשר הכפיף אותם ואת רכושם לרוטשילד ופקידיו, החזיר רוטשילד את תמיכתו במושבה. הפרשייה עוררה פולמוס גדול ביישוב היהודי החדש ובקרב שוחרי התנועה הציונית בכלל.
תחת מסווה של הקמת איגוד פועלים, ניסה הלפרן בעזרת מתיישבי רחובות להקים ברחובות ארגון חשאי צבאי למחצה, בשם "אגודת העשרות". הלפרן רכש מראובן לרר קרקעות בוואדי חנין, והתכוון להקים בהן יישוב בשם נס ציונה. הוא הוציא מעל 60,000 רובלים לרכישת הקרקעות ולהכשרתן, כדי להקים בהן "מושבת פועלים" - משק שיתופי של חקלאים - רעיון חדש בארץ באותה תקופה, אך לא הצליח לפרוע במועד את כל חובו ללרר, ועקב כך בוטלה בעלותו על הקרקעות.
זמן קצר לאחר ייסוד המושבה נס ציונה, התחתן הלפרן עם שרה קלמנוביץ. הלפרן וחותנו קלמנוביץ השתתפו ברכישת קרקעות חדרה. בנס ציונה הקים הלפרן גדוד עברי בשם "מחנה יהודה". המנון הגדוד היה השיר "שאו ציונה נס ודגל", שיר עברי ידוע ששרו אותו כבר באותם ימים. אל טקס חנוכת המושבה, שהתקיים בכ"א בטבת תרנ"א (1 בינואר 1891), הגיע הלפרן רכוב על הסוס אשר קיבל מן השייך הבדואי מעבר הירדן, ובידו הניף דגל עברי, הדומה לדגל אשר הונהג במדינת ישראל.
הלפרן הכשיר את לבותיהם של צעירים רבים בארץ ומזרח אירופה בשיחות אישיות, בהרצאות ובנאומים בהם נשא את עקרונות הריבונות והצבא העברי, שעמדו בבסיסו של בר גיורא שהוקם ב-1907, כארגון חשאי. אחד מזרועותיו של 'בר-גיורא' היה ארגון השומר שהוקם ב-1909, ונועד להיות ארגון צבאי ציוני בארץ ישראל. בין המקימים נמנו יצחק בן-צבי, מניה שוחט, ישראל שוחט ואלכסנדר זייד.
בשנת 1892 נסעו הלפרן ורעייתו שרה לרוסיה, שם נולדו שלושת ילדיהם: שולמית (מיטה), אריה (ליובה) וירמיהו.
הלפרן השתתף בקונגרס הציוני השלישי ב-1899 כציר מטעם מפלגת "פועלי ציון". בהיותו בוורשה הקים הלפרן, בתמיכת קבוצת עסקנים ציונים אמידים בני המקום, חברת מניות להפצת יין ארץ-ישראלי מיקבי ראשון לציון בתפוצות הגולה, בשם: חברת "כרמל". הלפרן נמנה בין בעלי המניות הראשונים בחברה זו. הוא יסד במינסק את סניף מפלגת "פועלי ציון" כדי שתשמש כמסגרת ארגונית ציונית לפועלים היהודים, ותהיה בבחינת משקל שכנגד לתנועות ולמפלגות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות, שמשכו אליהן המוני פועלים יהודים ובני משכילים ואמידים.
הלפרן השתתף בקונגרס הציוני השישי ב-1904, שנקרא בדיעבד בשל הפולמוס שפרץ בו "קונגרס אוגנדה", והביע התנגדות עזה לתוכנית אוגנדה.
באותן שנים, תבע הלפרן בבית משפט את אמו על שסירבה להעביר לידיו את האפוטרופסות על הרכוש הרב שהוריש לו אביו. הוא הפסיד במשפט לאחר שבית המשפט קבע, כי הוא הוכיח במעשיו כי אינו שפוי בדעתו. ב-1904 נפטרה אמו של הלפרן. את הונה הפקידה בידי אפוטרופוסים, שהיו שולחים לו סכומי כסף למחיה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנות העלייה השנייה - מ-1905 עד 1914.
ב-1905 חזר הלפרן בגפו לארץ ישראל. אשתו וילדיו הצטרפו אליו כעבור מספר שנים. בשובו ארצה החליף הלפרן את נתינותו הרוסית לעות'מאנית. זמן קצר לאחר מכן התקשר עם מנהיגי "הטורקים הצעירים", והחל לפעול במחתרת המפלגה "אחדות וקידמה" בתכנון המהפכה נגד משטרו של עבדול חמיד השני. לאחר המהפכה זכה הלפרן בדרגת "יוז-בש" (מקבילה לסרן), והוחלט להעניק לו אות הצטיינות גבוה; לחגיגת ה"חוריה" שהתקיימה בכיכר ליד בית הסראייה ביפו, הגיע הלפרן רכוב על סוס לבן ובידו הדגל הציוני; הוא נשא נאום בדבר הקמת מדינה עברית בארץ, שבסיומו הריעו לו נציגי השלטון והקהל.
ב-1911 הגיע קרקס ליפו. מנהל הקרקס הציב אתגר למתנדבים אמיצים להיכנס לזמן קצר לכלוב האריות. הלפרן התנדב, ובעומדו בכלוב נשא נאום למען תחיית העם היהודי בארצו, ופרץ בשירת "התקוה" בליווי שאגות האריות. מאורע זה התפרסם בעיתונות העולמית.
הלפרן נסע לאתיופיה לעשות נפשות אצל הפלשים ("ביתא ישראל") לרעיון תחיית המדינה העברית בארץ אבות, ולגייסם לשירות בצבא שחרור יהודי בארץ ישראל. הוא נעצר כעבור זמן מה על ידי המיליציה החבשית, הואשם בריגול, ובהתערבות הנציגות הבריטית באדיס אבבה גורש מאתיופיה.
במלחמת העולם הראשונה וראשית תקופת העלייה השלישית - 1914–1919.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914, פסקה להישלח אליו הקצבה הכספית, שהיה מקבל מן האפוטרופוסים שהפקידה אמו על שארית ירושתו, בשל שיבושי הדואר וסגירת הבנקים. רכושו הרב ברוסיה הוחרם לאחר עלייתם לשלטון של הקומוניסטים הבולשביקים בנובמבר 1917. בחמש שנות חייו האחרונות נותר הלפרן כמעט ללא מקורות קיום. השמירה הפכה למקור פרנסתו העיקרי. בהיותו שומר בגימנסיה הרצליה בתל אביב נורה בחזהו ונפצע קשה, אך החלים וחזר למשמרתו.
הלפרן תמך בצד העות'מאני בראשית מלחמת העולם הראשונה; בנוסף, גויס בנו לצבא העות'מאני, ונפל בקרב בפאתי עזה בשנת 1917. בעקבות יחסם הקשה של השלטונות העות'מאניים ליישוב היהודי ורדיפתם את הציונות בשנות המלחמה, וגם בעקבות הטבח ההמוני בארמנים בפיקודו של ג'מאל פאשה, השליט הטורקי במזרח הקרוב, שינה הלפרן את עמדתו ועבר לתמוך בבריטים. הלפרן עמד לצד אנשי מחתרת ניל"י בתקופת גילויה בתשרי תרע"ז ספטמבר 1917, כנגד עמדת רוב היישוב אז. הוא נתן מקלט בצריפו ליוסף לישנסקי כשנמלט למטולה מפני הבולשת הטורקית ואנשי "השומר", שרדפו אחריו וניסו להתנקש בחייו.
כאשר נכנס הצבא הבריטי לארץ בשנת תרע"ח 1917, היה הלפרן בין הראשונים שהצטרפו אל תנועת ההתנדבות והגיוס של הגדוד העברי הארצישראלי, שנערכה ביוזמתם של "האקטיביסטים" רובם ממפלגת "פועלי ציון" וזאב ז'בוטינסקי. אולם הוא נדחה מפאת גילו.
לקראת סוף 1919, בתקופת מאורעות תל חי, הגיע הלפרן אל הגליל העליון. הוא נפטר בבית החולים בצפת ממחלות הצהבת והקדחת, ממנה סבל שנים רבות. כשהיה מטופל בבית החולים מצבו הורע אף יותר לאחר שהאחות שטיפלה בו התבלבלה ונתנה לו תרופה שגויה, אך הוא דרש ממנהל בית החולים שהאחות לא תפוטר מעבודתה בשל כך.
הוא נטמן בחורשת האקליפטוסים על שם בורוכוב במושבה מחניים. בשנת 1920 בימי הפורענות שלפני נפילת תל-חי וכפר גלעדי ננטשה מחניים על ידי תושביה. לוח העץ שהוצב על קברו של הלפרן הוסר, כדי למנוע חילולו על ידי הפורעים. רק בשנת 1941 הקימו אנשי ארכיון העבודה של "הסתדרות העובדים הכללית" מצבה על קברו, לאחר שנגבו עדויות על אתר הקבר מפי ותיקים.
משפחתו.
בנו התנדב יחד עם חבריו מן הגימנסיה העברית הרצליה לצבא הטורקי בשנת 1915. הוא נהרג בקרבות כנגד הצבא הבריטי בחזית עזה בדרום הארץ ב-1917.
בתו שולמית (מיטה) היגרה לאחר מות אביה לצרפת. שם נישאה לצרפתי קתולי. בנם, רנה (ליאון) אוואר (René Havard) , היה לשחקן קולנוע ותסריטאי. הוא כתב את התסריט לסרט "מונית לטוברוק" ("Un Taxi pour Tobrouq") משנת 1960. רנה הוא נכדו היחיד שהאריך ימים.
בנו ירמיהו (ירמה) היה מלח ורב חובל, מפקד בתנועת הנוער בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית וממייסדי הימאות העברית.
לאחר פטירתו.
הלפרן עורר אצל רבים מבני תקופתו רגשות שונים: הערצה, חשש, רתיעה, ונגיעה בכיסופי הנפש העמוקים.
לאחר פטירתו התייחסו הכותבים אל מעשיו החריגים. כך למשל, בהודעה על פטירתו בכתב העת קונטרס של מפלגת הפועלים "אחדות העבודה" מטעם מערכת העיתון שבראשה עמד ברל כצנלסון:
בגיליונות העוקבים, הופיעה מודעה שפרסם משה אלוני תושב ירושלים: וכן, הצעתו של אחד מקוראי קונטרס:
רוב כתביו, ובכלל זה יצירות ספרותיות מפרי עטו, נשרפו בשני אירועים: ארכיונו ברוסיה כלה בדליקה שהציתו בביתו אנשי "המאות השחורות". כתביו שנשמרו בארגזים בתל חי, עלו באש בתקופת מאורעות תל חי לאחר מותו.
תוספתן
התוספתן (בלטינית: Vermiform Appendix Vermix, "תוספת דמוית תולעת", Cecal Appendage, או בסתמי Appendix מוכר גם בכינוי מעי עיוור) הוא שלוחה צינורית חסומה בקצָהּ, היוצאת מתחילת המעי הגס, שאורכה כ-8–10 ס"מ, ורוחבה כ-8 מילימטרים. הרירית שלו מכילה תאים רבים הקשורים למערכת החיסון, אשר גדלים ומתנפחים בתגובה לזיהום נגיפי או חיידקי, בדומה לשקדים.
אספקת הדם לאזור מבוצעת על ידי עורק התוספתן.
אטימולוגיה.