כאשר הפך הבלאק מטאל פופולרי יותר או כשהמודעות לז'אנר עלתה (תחילה בשנות התשעים המוקדמות ולאחר מכן בשנות האלפיים), המוזיקה והתרבות של חברי להקות הבלאק מטאל הפך לשיח בפורומים שונים שלרוב התאפיין בשיפוט נוקב וביקורתי מאוד וביחס שלילי של הבריות כלפיי הז'אנר. בשנים האחרונות, במסגרת מרחב הווירטואלי של האינטרנט, הפכו בלאקרים למושא להומור ופארודיה קלילת דעת, גם ואולי אף בעיקר בקרב מטאליסטים - מהם מגיע עיקר ההתנגדות לזרם ולתרבות הבלאקרית. קריקטורות, תמונות המציגות חברי להקות בלאק מטאל מאופרים כשמתחתם כתוביות עם מסרים הומוריסטיים ושימוש סאטירי בשפת אינטרנט המנציח מילים ובביטויים השגורים במשלב המצוי בבלאק מטאל - הם נפוצים. כבר בתחילת שנות התשעים ניתן היה למצוא סלידה אומנותית מהבלאק מטאל בעיתונות הנורווגית - עיקרה כוון נגד וארג ויקרנס (בורזום).
עבור אנשים רבים ובכללם מטאליסטים, הבלאק מטאל מייצג גישה אנטי-חברתית רדיקלית מדי, מרוחקת ומנוכרת אפילו עבור תרבות המטאל, שבערש דווי היווצרותה היוותה תרבות נגד למיינסטרים ולנורמטיביות סוציאלית, אם כי ברוחה של מוזיקת הרוק הנערית והמרדנית. לסלידה מהבלאק מטאל קיימות גם סיבות אחרות, שטמונות ברעיונות הפילוסופיים המתנוססים על דגלו של הז'אנר. התמהיל האנטגוניסטי שנוצר עקב הרעיונות המרתיעים, הגישה הניהיליסטית והאנטי-סוציאלית לפרקים וגם על ידי המוזיקה (שאף היא מעוררת סלידה בקרב מטאליסטים ועוברי אורח שנחשפים לז'אנר) גרמה לזרם כולו להיתפס כבדלני מאוד, אליטיסטי ובלתי נגיש - דבר שכאמור, התבטא בתגובות סאטיריות ופרודיות בגנותו. בעקבות תהפוכת האינטרנט וחשיפת הז'אנר, שעד כה היה מחתרתי, בקבוצות חברתיות, פורומים, בלוגים ואתרים שונים, התרככה מעט הגישה המזלזלת בבלאק מטאל וכיום הוא הפך מקובל ולגיטימי יותר מה גם שבסיס המעריצים של להקות בלאק גדל והתרחב באופן משמעותי. ניתן לומר שברבות השנים, קרה דבר והבלאק מטאל הפך פחות מרתיע והעדות הטובה ביותר לכך היא חדירתן של להקות בלאק מטאל שונות לרשימות ההשמעה של מאזינים רבים יותר (אולי מיליוני אנשים) ברחבי העולם - אמנם בצורה ספורדית ויחידנית, שכן להקות שנחשבות קליטות יותר כמו דימו בורגיר וקריידל אוף פילת' מייצגות את הזרם עבור הקהל הרחב ומשתייכות ל'מיינסטרים' שבתוך עולם המטאל, ואילו רוב להקות הבלאק עדיין נותרות עלומות שם ומחתרתיות.
הפילוסופיה והתרבות של הבלאק מטאל.
זרם הבלאק מטאל משחר היווסדו ועד תקופות עכשוויות, אימץ בחום רב פילוסופיות מנוכרות, נון-קונפורמיסטיות וכאלה שנתפסות כלא ידידותיות ולעיתים מורבידיות. את העיסוק בנושאים שאינם קונבנציונליים ניתן לייחס עוד לשחר היוולדו של ז'אנר המטאל, כשלהקות מטאל ראשוניות כמו בלאק סבאת' ולד זפלין נודעו ככאלה שחבריהן עסקו בנושאים איזוטריים וכתבו על כך בשיריהן. למרות זאת, לא ניתן לומר שהבלאק מטאל על שלל הנושאים עליהם נכתבים שירים ועל פי מתנהלים ופועלים אמנים מתוך הזרם - הושפע באופן ישיר מלהקות כמו בלאק סבאת' או לד זפלין אלא מלהקות הגל הראשון. ונום הבריטית למשל, השתמשה בסמיוטיקה שיוצרים סמלים כמו הפנטגרם והצלב ההפוך כדי ליצור תדמית אפלה אך תאטרלית בלבד. בת'ורי, המשיכה במידת מה את הקו אותו החלה ונום כאשר הן המוזיקה והן השמועות שנחוגו סביב הלהקה יצרו הילה אפלה - אם כי הגישה של בת'ורי לגביי התדמית והרעיונות הפכו רציניים יותר ברבות השנים, כאשר הלהקה הציגה לראשונה לעולם הבלאק מטאל (אולי באופן טבעי) את הכמיהה למסורת העבר ולתרבות הוויקינגית הארכאית של סקנדינביה.
משתנה קבוע המופיע בליריקות של רוב להקות הבלאק מטאל והנושא הנפוץ ביותר שנידון בבלאק מטאל הוא ככל הנראה שטניזם. לעיתים, בדומה לשימוש התאטרלי שעשתה ונום באסתטיקה וברעיונות השאולים מעולמות אפלים, חסר משמעות ומיועד בעיקר עבור הופעות ושלהוב המאזינים. במקרים אחרים - שטניזם הפך לדרך חיים של ממש, לאמונה ואף ל'התמסדות' זוטרה - כפי שקרה בנורווגיה של תחילת שנות התשעים, במהלך היווצרו של ז'אנר הבלאק מטאל המוכר. בכללותו, ואף על פי שהבלאק מטאל הוא ז'אנר שצמח מתוך האורבניות, מצויים בו, באופן תדיר, מסרים ליריים פוסט-מודרניסטים ואנטי-ציוויליזציונים, מה שמתבטא במשיכה לסגנון חיים נטורליסטי ואהדה לטבע - או בניסיון לצאת נגד החברה באימוצם של רעיונות ותורות שאינן נורמטיביות - בכך לצאת נגד עולם הערכים המודרני - שעל פי הבלאק מטאל והוגים שהשפיעו על מוזיקאי הז'אנר (ובהם פרידריך ניטשה, יוליוס אבולה ואנטון לה-ויי) - מקורו ברעיונות קלאסיים מהעולם היודו-נוצרי.
החל משנות התשעים המאוחרות, בניגוד לעיסוק בנושאים "חיצוניים" ובפילוסופיה, החל גם עיסוק נרחב יותר בתסביכים פנימיים ובמצבים פיזיים קיצוניים כמו אובדנות ודיכאון.
לויד ג'ורג'
תוכנית מורגנטאו
תוכנית מורגנטאו הייתה תוכנית לכיבוש גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה, שקראה לנקיטת צעדים קשים שנועדו לחסל את יכולתה של גרמניה לפתוח אי-פעם במלחמה.
ההצעה המקורית כללה שלושה צעדים עיקריים:
את התוכנית הציע הנרי מורגנטאו הבן, שר האוצר של ארצות הברית ויועץ מדיני בכיר של הנשיא פרנקלין רוזוולט, והיא נקראה על שמו.
בוועידת קוויבק השנייה (16 בספטמבר 1944), שנערכה בזמן המלחמה בין נציגי ארצות הברית ובריטניה, שכנעו מורגנטאו והנשיא רוזוולט את ראש הממשלה צ'רצ'יל להסכים לתוכנית, אם כי היו לו ספקות כבדים לגביה; ייתכן שאחת הסיבות לכך שהוא הסכים לבסוף הייתה הסכם השאל-החכר בסך 6 מיליארד דולר. על כל פנים, צ'רצ'יל בחר לצמצם את היקף הצעתו של מורגנטאו וניסח גרסה חדשה של המזכר, שהייתה בסופו של דבר הגרסה שעליה חתמו שני המנהיגים.
תמצית המזכר החתום מתבטאת במשפט:
חוברת הדרכה לממשל הצבאי העתידי בגרמניה הייתה מוכנה עוד באוגוסט 1944 ודגלה בתהליך מהיר של החזרת חיים תקינים לעם הגרמני ושיקומה של גרמניה. הנרי מורגנטאו, פוליטיקאי יהודי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית, חלק על תוכנית זו והביא את תוכן החוברת לתשומת לבו של הנשיא טרומן. טרומן, אחרי שקרא את החוברת, דחה אותה מיד במילים:
אי לכך, נוסח מסמך חדש - הוראות לצוות המטות המשולבים JSC 1067. במסמך הממשל הצבאי האמריקאי בגרמניה הכבושה נדרש "לא לקחת שום צעד לכיוון שיקום כלכלי של גרמניה [או] לשימור או לחיזוק של הכלכלה הגרמנית" ובו גם נקבע כי רעב, מחלות וחוסר שקט של האזרחים היו צריכים להישמר מתחת לרמה שהייתה מהווה סכנה לכוחות הכיבוש.
ב-10 במאי 1945 הנשיא טרומן חתם על המסמך והנרי מורגנטאו הביא שביעות רצון כאשר אמר לעובדיו "זהו היום הגדול עבור משרד האוצר" וגם "אני מקווה שאף אחד לא ייזכר את זה כתוכנית מורגנטאו".
בגרמניה הכבושה שמר מורגנטאו על השפעתו הישירה בעזרת אנשיו, רובם יהודים, שבדרך כלל נקראו על ידי הרשויות כ"נערי מורגנטאו". הם היו אנשי משרד האוצר, אותם דווייט אייזנהאואר "העסיק" בתוך צבא הכיבוש. "נערי מורגנטאו" דאגו ליישום התוכנית בנוקשות האפשרית. הם היו פעילים במיוחד בחודשים הראשונים והמכריעים של הכיבוש, אך המשיכו בפעילותם מספר שנים. בעקבות התפטרותו של מורגנטאו באמצע 1945 הם עברו לפיקודו של מנהיגם קולונל ברנרד ברנשטיין, שהיה "ידו ורוחו של מורגנטאו בצבא הכיבוש".
בעזרת השפעתו הניכרת על מטות המשולבים מורגנטאו נתן הנחיות ישירות הקשורות לביצוע תוכניתו. JCS 1067 היה בסיס למדיניות הכיבוש של ארצות הברית עד יולי 1947, וכמו תוכנית מורגנטאו, נועד להנמיך את רמת איכות החיים בגרמניה. הפקות של נפט וגומי, יצור ספינות סוחרות ומטוסים נאסרו. כוחות הכיבוש לא הורשו לסייע לפיתוח הכלכלי מלבד למגזר החקלאי. איסור על יבוא סחורת ומזון, החרמת כל משלחת סיוע לגרמניה הביאו לרעב בחלק הכיבוש המערבי.
בשנת 1950 בספרו "ההחלטות בגרמניה", כתב מק קליי: "הכל היה ברור לנו אז, גרמניה תהיה ברעב כל עוד היא מסוגלת לייצר יצוא וכי צעדים מיידיים יצטרכו להינקט כדי להחיות ייצור תעשייתי". לואיס דאגלס, היועצת הכללית הראשית, ולוציוס קליי, הנציב העליון של ארצות הברית, גינה את JCS 1067 ואמרה: "הדבר הזה חובר על ידי אידיוטים כלכליים. זה לא הגיוני לאסור על העובדים המיומנים ביותר באירופה לייצר ככל שביכולתם ביבשת הנואשת לכל". דאגלס נסעה לוושינגטון בתקווה לתקן את ההוראה אך לא הצליחה לעשות זאת.
בחודש יולי 1947 JCS 1067 הוחלף עם JCS 1779 אשר הביא הוראות חדשות המבוססת על ההנחה הבאה: "אירופה המסודרת והמשגשגת דורשת תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופורה.". אך לקח יותר מחודשיים להתגבר חלקית על התנגדותם הממושכת של אנשי מורגנטאו להוראה החדשה. רק ב-10 ביולי 1947, התוכנית אושרה סופית באספה של SWNCC (ועדת התיאום של מדינה, מלחמה והצי). בגרסה הסופית של המסמך "טוהרו המרכיבים החשובים ביותר של תוכנית מורגנטאו."
לאחר אישורה של JCS 1779 "נערי מורגנטאו" התפטרו בהמוניהם, אבל לפני שהם הלכו באביב 1947 חסידיו של מורגנטאו ארגנו משימה אחת אחרונה: ההרס של מערכת הבנקאות של גרמניה הישנה על ידי שבירת הקשרים בין הבנקים הגרמנים. נותק כל זרם אשראי ביניהם והמימון הוגבל לטווח קצר בלבד. בכך נמנע השיקום התעשייתי של גרמנית והעם הגרמני ונגרמו תופעות לוואי מיידיות חמורות באזור הכיבוש האמריקאי.
עם השינוי במדיניות הכיבוש, ובראש ובראשונה הודות לרפורמה במטבע 1948, גרמניה הגיעה בסופו של דבר להתאוששות כלכלית. ההתאוששות המרשימה הזו ידועה היום כ-"נס כלכלי".