בשנת 1457 מסר אביו פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג את השלטון בדוכסות לאוטו ולאחיו ברנהרד השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אולם בשנת 1464 מת ברנהרד ללא ילדים, ואוטו תפס את השלטון לבדו. אוטו ניסה ליישם רפורמות במנזרים, ולהחזיר להם את הפשטות והצניעות שהייתה להם בעבר. ב-9 בינואר 1471 נהרג אוטו במהלך טורניר אבירים בצלה, ואביו פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג חזר לשלוט בדוכסות.
משפחתו.
ב-27 בפברואר 1487 התחתן אוטו עם אנה מנסאו-דילנבורג, בתם של יוהאן הרביעי, רוזן נסאו-דילנבורג ומריה מלון-היינסברג, ממנה היו לו שני בנים:
ChemChina
הבחירות הפרלמנטריות בנורווגיה 2017
הבחירות הפרלמנטריות לסטורטינג, בית המחוקקים הנורווגי, התקיימו ב-11 בספטמבר 2017, ובהן נבחרו 169 חברי הפרלמנט.
המפלגות הלא-סוציאליסטיות השיגו את המינימום הדרוש של 88 מושבים ובכך אפשר לראש הממשלה ארנה סולברג מהקואליציה הפרוגרסיבית-קונסרבטיבית להישאר בשלטון. שלוש המפלגות הגדולות מהשמאל-מרכז השיגו 79 מושבים. המפלגה הירוקה שמרה על המושב היחיד שלה ומפלגת האדומים ממחנה השמאל זכתה לראשונה במושב אחד.
בחירות 2013.
הבחירות שקדמו להן, התקיימו ב-9 בספטמבר 2013 והתוצאה הייתה ניצחון של הקונסרבטיבים ובעלי בריתם מהימין. המפלגה השמרנית, בראשות ארנה סולברג ומפלגת הקידמה יצרו ממשלת מיעוט דו-מפלגתית, עם סולברג כראשת הממשלה. הברית הבין מפלגתית עשתה הסכם "Confidence and supply" עם שתי מפלגות המרכז, המפלגה הליברלית והנוצרים הדמוקרטים.
ברנהרד השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ברנהרד השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Bernhard II, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; 1437 – 9 בפברואר 1464), היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1464–1471.
ביוגרפיה.
ברנהרד נולד בשנת 1437, לפרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמגדלנה מברנדנבורג, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1452 נבחר ברנהרד לעוזרו של מגנוס מסקסוניה-לאוונבורג, בישוף הילדסהיים, ולאחר מותו של מגנוס הפך ברנהרד ליורשו. אולם ברנהרד לא דאג לאינטרסים של הילדסהיים כנגד נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל, אלא דאג בראש ובראשונה לאינטרסים של משפחתו.
בשנת 1457 מסר אביו פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג את השלטון בדוכסות לברנהרד, יחד עם אחיו אוטו החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1463 התחתן ברנהרד עם מטילדה מהולשטיין-שאונבורג, בתו של אוטו השני, רוזן שאונבורג-פינברג, אולם ב-9 בפברואר 1464 מת ברנהרד ללא ילדים, ואחיו אוטו תפס את השלטון לבדו. לאחר מותו התחתנה אשתו עם וילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
עבדים נמלטים בארצות הברית
התופעה של עבדים נמלטים (באנגלית: Fugitive Slaves), שביקשו להשיג חרות, עתיקה כמו מוסד העבדות עצמו. בהיסטוריה של העבדות בארצות הברית, "עבדים נמלטים" היו עבדים שעזבו את האדון ללא אישור בתקופה שלפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הם, בדרך כלל, ניסו להגיע למדינות או טריטוריות שבהן העבדות נאסרה, ובפרט קנדה.
הקושי בבריחה היה גדול מאוד. רוב העבדים היו אנאלפביתים, חסרי רכוש או כסף. צבע עורם הקשה עליהם להתקדם במהלך היום מבלי להיתפס וסייע לרודפים אחריהם. גם המרחק הרב שהיה עליהם לעבור ברגל לפני שהגיעו לאזורים מוגנים הגביר את הסיכויים להיתפס. מרבית העבדים שניסו להימלט נתפסו והוחזרו לבעליהם שהענישו אותם על מנת להרתיע אחרים לנסות ולברוח. במהלך התקופה שבה עבדות הייתה חוקית בארצות הברית, הצליחו כ-100,000 עבדים להימלט מיד בעליהם.
חקיקה.
על פי חוק העבד הנמלט משנת 1793, אזרחים נדרשו לסייע להחזיר עבדים נמלטים לבעליהם, גם במדינות בהן הייתה העבדות אסורה. החוק התבסס על סעיף 4 תת-סעיף 2 של החוקה של ארצות הברית, שקובע שאזרחי כל מדינה ישמרו על זכויותיהם וחסינויותיהם, כולל זכויות רכוש, במדינות האחרות. כל שופט, בכל רמה, היה יכול לקבל החלטה וללא משפט בהשתתפות חבר מושבעים לקבעו את מעמדו של אפרו-אמריקאי כעבד נמלט לכאורה. בפועל, אזרחים וממשלות של המדינות החופשיות סיועו בבריחה של עבדים נמלטים.  חוק העבד הנמלט משנת 1850 חיזק את ההוראות בנוגע להחזרת עבדים נמלטים לאדוניהם. החוק לא הציע לנאשם שום הגנה משפטית. ציידי ראשים ואזרחים יכולו לפי החוק, לתפוס עבדים נמלטים במדינות צפון ארצות הברית, או בכל מקום אחר, באמצעות הצהרה, ולהחזיר אותם לבעלים שלהם. אישור חוק העבד הנמלט ב-1850 החריף את הענישה נגד עבדים נמלטים ואלו שסייעו להם ועל כן עבדים נמלטים ניסו לצאת מארצות הברית לקנדה או מקסיקו. החוק היה ההתערבות הפדרלית המשמעותית ביותר בהתנהלות הפנימית של המדינות עד מלחמת האזרחים.
רבים מהעבדים הנמלטים שנתפסו סבלו מעונשים קשים ואכזריים כגון קטיעה של הגפיים, הצלפות, הטבעת סימן באמצעות ברזל מלובן ועונשים דומים אחרים.
אזרחים שסייעו לעבדים נמלטים העומדו לדין ונענשו לפי החוק. במקרה שהגיע לבית המשפט העליון בארצות הברית ב-1859, הואשם שרמן בות' (Sherman Booth) בסיוע ליהושוע גלובר (Joshua Glover) לברוח בכך שמנע את לכידתו על ידי מרשלים פדרליים בוויסקונסין. בית המשפט העליון בוויסקונסין קבע כי חוק העבד הנמלט מ-1850 אינו חוקתי משום שדרש ממדינות לפעול בניגוד לחוקים שלהן שאפשרו הגנה על העבדים. ערעור שהוגש לבית המשפט העליון, אשרר את חוקתיות החוק.
מדינות רבות ניסו לבטל חוקית חוק העבד הנמלט (1850) על ידי חקיקה מקומית שתמנע לכידה של עבדים נמלטים וחקיקת חוקים חדשים שהגנו על הזכויות שלהם. אחד החוקים הבולטים הוא ביותר הוא חוק החירות של מסצ'וסטס. חוק זה נחקק על מנת להגן על עבדים נמלטים מפני מרשלים פדרליים או ציידי ראשים שפעלו על מנת להחזיר אותם לאדונים שלהם. חוק העבד הנמלט הייתה ההצדקה של דרום קרולינה לפרישה מהאיחוד והקמת הקונפדרציה.
מילוט ומרדף אחר העבדים.
בעיתונים היו עמודים מיוחדים למודעות עם בקשות לסיוע בהשבת עבדים נמלטים. המודעות כללו תיאור פיזי, לבוש, סימנים מיוחדים, אפשרות לכיווני הימלטות אפשריים ופרס כספי. מרבית הנמלטים היו גברים צעירים, אך היו גם נשים וילדים שברחו. לפחות 200,000 מודעות על עבדים נמלטים פורסמו. בעלי העבדים פרסמו מודעות רק אם חשבו שיש סיכוי לתפוס את העבד. על בסיס החוק מ-1850, מרשלים פדרליים נסעו למדינות הצפון לתפוס עבדים עבור כסף. החוק החדש עודד ציידי ראשים לפעול על מנת להחזיר עבדים נמלטים אל אדוניהם; "עבד", שכבר שוחרר ונתפס, הוחזר לדרום ונמכר חזרה לעבדות, אם הוא/היא היו ללא מסמכים המשייכים אותו לאדון מסוים. בשנת 1851, אפרו-אמריקאי שעבד כמלצר בבית קפה נחטף על ידי סוכנים פדרליים מטעם John Debree, שטען שאותו האדם הוא "רכוש" שלו. אף על פי שהאיש ברח קודם לכן, המקרה שלו הובא בפני בית המשפט העליון של מסצ'וסטס כמקרה בוחן.
מסילת הרכבת המחתרתית הייתה רשת של דרכי מסתור ובתי מחסה שסייעה לעבדים נמלטים להגיע למדינות הצפון ולהשתחרר מהעבדות. "תחנות" הוקמו בבתים פרטיים, כנסיות, מערות, אסמים ומקומות נסתרים, בהם עבדים נמלטים אגרו כוחות לאורך הדרך. אנשים (לבנים, אפרו-אמריקאיים משוחררים ולפעמים עבדים) תחזקו את התחנות וסיפקו מזון, ביגוד ומחסה לנמלטים, ולפעמים מורי דרך לאורך דרכי המילוט, ועבדים נמלטים היו עוברים מנקודת מסתור אחת לשנייה. זו הייתה אחת הדרכים המשמעותיות של מתנגדי העבדות לסייע לעבדים לקבל את חרותם.
הבטחת זמינות וניהול בר קיימא של מים ותברואה לכל
קיברון
קיברון (בצרפתית: Quiberon; בברטונית: Kiberen) היא עיירת נופש וקומונה במחוז מורביאן בחבל ברטאן בצרפת.
העיירה נמצאת בדרום חצי האי קיברון. ממזרח לה נמצא מפרץ קיברון, וממערב, חוף האוקיינוס האטלנטי שהוא סלעי ופראי ומכונה "החוף הפראי" (Côte Sauvage).
יש עדויות ליישוב במקום עוד בתקופה הפריהיסטורית בצורת מגליתים ומנהירים כפי שמצויים באתר המגליתי בקרנאק הסמוכה.
במימי קיברון נערכו שלושה קרבות ים חשובים בהיסטוריה של צרפת:
במאה ה-19 פיתח הכימאי הצרפתי ניקולא אפר שיטה לשימור מזון. הודות לכך הפכה קיברון להיות מרכז לתעשיית שימורי סרדינים. משפחות ממחוז פיניסטר היו מגיעות לקיברון לתקופת הדיג, ממאי עד אוקטובר. הגברים עסקו בדיג והנשים הועסקו במפעלי השימורים.
ב-1882 נסללה מסילת ברזל לקיברון ותעשיית הדגים הוחלפה בתעשיית התיירות. סופרים ושחקנים נהגו לנפוש שם כמו גוסטב פלובר, אנטול פראנס ושרה ברנרד. גם כעת מקור ההכנסה העיקרי של קיברון הוא מתיירות.
כ-15 ק"מ מדרום לקיברון נמצא "האי היפה" (בצרפתית: Belle-Ile), האי הגדול ביותר בברטאן שתושביו מתפרנסים גם הם מתיירות.
אין לו אלוהים
אין לו אלוהים (באנגלית: Impastor) היא סדרה קומית אמריקאית ששודרה ברשת TV Land האמריקאית ב-2015–2016.
תקציר העלילה.
הסדרה עוקבת אחרי באדי בובס (מייקל רוזנבאום) המנהל מערכת חיים כפולים. קרוביו וחבריו הוותיקים מכירים אותו כבאדי בובס, מכור להימורים ולסמים. בעיני תושבי העיירה השלווה לאדנר, באדי הוא הכומר הלותרני החדש והאהוב ג'ונתן בארלו, המשפר ומחזק את חיי הקהילה בעיירה. בעקבות הסתבכות עם נושיו הולך באדי בובס ומשתלט על דמותו של הכומר ג'ונתן בארלו. ביומו הראשון בלאדנר, הוא נכנס ברצינות לדמות כדי לא להיחשף. באדי מגלה שג'ונתן בארלו המקורי עדכן את תושבי לאנדר שהוא הומו. אנשים מעברו של באדי מתחקים אחר עקבותיו ומאיימים לחשוף אותו ולערער את העיר הרגועה משלוותה.
פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג