על אף האווירה הציבורית התבוסתנית, לא היה המצב כה נואש כפי שהאמינו התושבים. דה ויט העריך, כי האינטרסים המנוגדים בין צרפת לאנגליה ימנעו מהן לשתף פעולה בצורה מוצלחת. שני המלכים, שהונעו לפעול מתוך תשוקה לנקמה, שיתפו פעולה ביניהם כל עוד לא הושגה מטרתם העיקרית, השפלת ההולנדים. לאחר שהושגה מטרתם, החל כל מלך לדאוג מכך שעמיתו עלול להרוויח יותר מידי מתוצאות המלחמה; אף צד לא היה מוכן להשפעה מוחלטת של בן בריתו על הולנד, ועל החזקותיה המסחריות הענקיות. כאשר הגיעה משלחת הולנדית לבירור תנאי השלום, דרש לואי רק את דלפסיל, הנמל בעל החשיבות המועטה ביותר אותו דרש צ'ארלס באמנת דובר, עבור אנגליה. עם זאת, כאשר הציעה המשלחת למסור את המצודות הדרומיות של הרפובליקה, אשר כיבוש צרפתי שלהן יהפוך את ארצות השפלה הספרדיות לבלתי ניתנות להגנה, יחד עם עשרה מיליון גילדן, סירב לכך לואי. ביודעו שהמשלחת אינה מוסמכת לקבל החלטות בנוגע לדת ולשלמותן הטריטוריאלית של המחוזות עצמם (ערי המצודות הדרומיות של ברדה, דן בוס ומסטריכט היו תחת שליטה ישירה של הפרלמנט של הולנד), דרש לואי, מלבד עשרים מיליון גילדן ומשלחת שנתית אליו מהפרלמנט ההולנדי אשר תבקש מחילה על בגידתה, הענקת חופש דת לקתולים או שליטה על אוטרכט וחלרה (בהולנדית: Gelre), כאשר המניע היחיד שלו לכך היה הרצון להשפיל את הולנד מעט יותר. עם זאת, לא חידש לואי את תנועת צבאו, מחשש שבשל האיום הנשקף ממנו תעבור הולנד מרצון לידיו של צ'ארלס.
לואי המתין בשעה שהמשלחת שבה להולנד לקבלת הוראות חדשות, תהליך שארך זמן בשל ביזור האדמיניסטרציה ההולנדית; היה צורך שכל מועצות הערים השונות ידונו בנושא. בינתיים, המשיכו המים למלא את הפולדרים של קו ההגנה, וב-7 ביולי הושלמה ההצפה ופרובינציית הולנד הייתה מוגנת מפני התקדמות צרפתית נוספת. לואי לא הוטרד מכך, היות שהתמקד בכיבוש אמסטרדם. ניסיון מוקדם לכבוש את העיר במתקפת פתע של פרשים נכשל ולואי החליט להימנע ממצור יקר בשטח הבוצי ולהמתין לחורף. לואי ציפה, בתקופה בה שרר באירופה עידן הקרח הקטן, שכוחותיו יוכלו להתקדם באמצעות חצייה על גבי הקרח שיופיע. בהשאירו את הכוח העיקרי של צבאו מאחור, שב לואי לצרפת ב-26 ביולי, כשהוא לוקח עימו 18,000 חיילים ומשחרר כ-20,000 שבויים הולנדיים, במטרה להימנע מההוצאות הכרוכות באחזקתם.
ב-4 ביולי התמנה וילם השלישי לסטאדהאודר של מחוז הולנד; וב-16 ביולי, של זיילנד. בתחילת יולי עשה צ'ארלס ניסיון לדרוש את חלקו בשלל ושלח את הלורד ארלינגטון, אחד מהפוליטיקאים הבודדים שהיו בסוד אמנת דובר, יחד עם דוכס בקינגהאם אל הרפובליקה כדי לדון בתנאי השלום. ארלינגטון נחת בברילה, בליווי גולים הולנדים אורנז'יסטים ששהו באנגליה, ונסע למפקדתו של וילם בנברברוג (Nieuwerbrug), כאשר לאורך מסלולו הריעו לו תושבים שהאמינו שמטרת הביקור היא הענקת סיוע אנגלי כנגד צרפת. כשהגיע ב-5 ביולי מסר ארלינגטון שצ'ארלס מתעקש על הפיכת אחיינו לנסיך הריבון של הולנד כולה, זאת בתמורה לתשלום של עשרה מיליון גילדן על מאמצי האנגלים, תשלום שנתי של 10,000 פאונד על זכויות דיג ההרינג בים הצפוני והחזרת סעיפי חוזה נאנסאץ' מ-1585, לפיהם ישובו ברילה, סלויס (Sluis) ופליסינגן לשליטה אנגלית.
במקום למצוא את וילם כשהוא אסיר תודה על העזרה האנגלית בעלייתו לשלטון, גילה ארלינגטון עד מהרה שהנסיך זועם בשל הדרישות שהציג, ושלא כהרגלו אף הפגין את כעסו בפומבי והכריז כי "מוטב לו למות 1,000 פעמים מלקבל את תנאי ההסכם". ארלינגטון השיב כי הרפובליקה ההולנדית תושמד אם דרישותיו לא ייענו. סוף הפגישה הפך לריב וארלינגטון עזב מבלי שהשיג את מטרותיו, ופנה להאסוויק (Heeswijk), שם שכנה מפקדת הצבא הצרפתי אשר ניסה לצור לשווא על דן בוס. ב-16 ביולי חתם ארלינגטון על הסכם האסוויק עם הצרפתים, במסגרתו הוסכם על מספר דרישות מינימליות משותפות והבטחה שלא לחתום על שלום נפרד עם ההולנדים. וילם סירב לדרישות אלה ב-20 ביולי.
ב-18 ביולי קיבל וילם מכתב מצ'ארלס, שהיה מתון מאוד בתוכנו, ובו נטען כי המלחמה כוונה כלפי המשטר הרפובליקני בלבד ושהמכשול היחיד לשלום הוא השפעתה הנמשכת של סיעתו של דה ויט. וילם הגיב בהציעו את זכויות הדיג, תשלום של 400 אלף פאונד, ומסירת סלויס וסורינאם; בתמורה יהפוך אותו צ'ארלס לנסיך הריבון ויחתום עמו על הסכם שלום נפרד. כועס, האשים אותו צ'ארלס בעקשות לא הגיונית ובתכנון מזימות מאחורי גבו עם פוליטיקאים מהמפלגה הוויגית.
דה ויט נאלץ להתפטר ממשרת הפנסיונר הגדול לאחר שנפצע כתוצאה מניסיון התנקשות ביוני, בעוד שאחיו קורנליוס היה עצור בהאג בשל האשמות (ככל הנראה כוזבות) על שותפות במזימה לרצוח את וילם. ב-15 באוגוסט פרסם וילם בציבור את מכתבו של צ'ארלס שהביא להסתה נוספת של התושבים כנגד דה ויט. מהומות חדשות ורבות פרצו; ב-20 באוגוסט ביקר דה ויט את אחיו בכלאו ושניהם נרצחו בידי אנשי המיליציה של האג שארגן טרומפ, האדמירל האוראנז'יסט. כעת הובטח כוחו של וילם מפני איומים פנימיים.
בשלב זה של המלחמה מצאו עצמן בעלות הברית במצב לא נוח. אילולא קרב סולביי היה בכוחן להכניע את הולנד באמצעות הרעבת אוכלוסייתה, שהייתה תלויה לקיומה בייבוא של דגנים מאזור הים הבלטי. כעת לא היה להן מוצא אסטרטגי ברור מן העימות, מלבד לקוות כי ההולנדים יבינו את חומרת מצבם וייכנעו. בינתיים התדרדר מצבם שלהם; ניהול המלחמה היה יקר מאוד, ובמיוחד התקשה צ'ארלס לממנה. מיניסטר אף הייתה במצב חמור מכך, ובאוגוסט נאלצה לנטוש את המצור על חרונינגן. מעט לפני סופה של שנת 1672 כבשו הולנדים בחזרה את שובורדן (Coevorden) ושחררו את מחוז דרנתה, כאשר בידי בעלות הברית נותרו רק שלושה מתוך עשרת המחוזות שכבשו. קווי האספקה של הצבא הצרפתי היו מתוחים בצורה מסוכנת, ובסתיו 1672 עשה וילם ניסיון לנתקם באמצעות חציית ארצות השפלה הספרדיות דרך מסטריכט ותקיפתה של שרלרואה, שהייתה באותה תקופה עיירת גבול צרפתית הסמוכה לנתיבי האספקה שעברו דרך ליאז'.
בנוסף לקשיים אלה, הפכו המדינות הגרמניות, אף על פי שהבטיחו ללואי לשמור על נייטרליות, מודאגות מהצלחות הצרפתים ובייחוד מסרובם לפנות את דוכסות קליפה (Herzogtum Kleve). ב-25 ביולי חתם הקיסר לאופולד הראשון על חוזה הגנה עם הרפובליקה ההולנדית ויחד עם מרקיזות ברנדנבורג, שדוכסות קליפה הייתה שטח חסות שלה ושהכריזה עצמאית על ברית עם הולנד ב-6 במאי, שלח צבא בן 40,000 חיילים אל הריין. אף על פי שכוח זה לא תקף, די היה בנוכחותו כדי לגרום לצרפתים להעתיק את כוחותיהם מזרחה בתגובה. ב-27 בדצמבר לאחר גל קור עז, חצה הדוכס מלוקסמבורג את הקרח שנוצר על קו המים עם 8,000 חיילים בניסיון לכבוש את האג, אך הפשרה פתאומית של חלק מהקרח השמידה מחצית מכוחותיו והוא נסוג בקושי רב.
בחורף 1673 נכשלו ניסיונות צבא צרפת לחצות את קו המים על גבי הקרח, בשל הפשרות נוספות כמו גם פשיטות הטרדה מצד ימאים הולנדיים אשר צוידו במחליקיים. באביב, הסתיימו בכישלון גם הניסיונות לנקז את המים בחלקו הצפוני של הקו או לחצותו באמצעות רפסודות. בעוד המשך המתקפה ממזרח הוכחה כלא פרקטית, גדלה חשיבותן של פעולות מצד הצי המלכותי, כאשר ניתנה פקודה לקיים לפחות הסגר ימי על החוף ההולנדי, בשיתוף עם שייטת הצי הצרפתי, ובמידת האפשר, להנחית חיילים על החוף ולכבוש את הרפובליקה ממערב. עם זאת, הדרך בה הייתה הפקודה אמורה להתבצע לא הייתה ברורה לגמרי. בניגוד לצי ההולנדי, היה לצי המלכותי ניסיון מועט בנחיתות אמפיביות, כך שהתוכנית הייתה להשתלט על נמל הולנדי תוך כדי הסתערות, זאת על אף היעדר מידע עדכני על השרטונות הרבים הסמוכים לחוף, המשתנים ללא הרף.
לפני ביצוע תוכנית זו, היה צריך להביס תחילה את הצי ההולנדי. אף על פי שהאנגלים יצרו בכוונה את הרושם, במטרה להטיל אימה על האוכלוסייה ההולנדית מפני פלישה, שאוניות נושאות חיילים נמצאות סמוך לשייטות של אוניות המלחמה, למעשה חנה כוח הפלישה (הקטן למדי) בגרייט ירמות' שבמחוז נורפוק, ועתיד היה לצאת למשימתו רק לאחר השגת שליטה ימית מלאה. בנושא זה היה הסיוע הצרפתי מועט ביותר; מפקדיו קיבלו הוראות ברורות מלואי לתת עדיפות עליונה להשרדותם של כלי השייט ולדווח לו אישית על כל הידע אותו רכשו מצפייה בטקטיקות בהן השתמשו ציי הולנד ואנגליה. פירוש הדבר היה, שהצי הצרפתי השתמש למעשה במערכה בים כהזדמנות ללמוד מניסיונם של אחרים.