מטבח המכשפה (2604-2338): פאוסט הופך צעיר.
בתיווכו של מפיסטו הופך פאוסט לצעיר לאחר שתיית שיקוי במאורתה של מכשפה. גרטכן היפה הניבטת בפניו מראי קסמים, הופכת אותו לחולה אהבה.
רחוב, ערב, טיול (2864-2605): גרטכן.
לאחר שפאוסט מבחין במרגרטה (גרטכן) ברחוב בעיר קטנה, עת היא שרה שיר אודות מלך תּוּלֶה, הוא דורש ממפיסטו להשיג לו אותה. מפיסטו נתקל בקשיים בשל תומה של גרטכן. הוא טומן קופסת תכשיטים בארונה של גרטכן, אשר מעוררת את סקרנותה; היא מביאה אותה אל אמה, וזו מוסרת אותה לכומר. השטן נאלץ עתה להטמין תכשיט חדש.
בית השכנה, רחוב (3072-2865).
גרטכן מראה לשכנתה מרתה שוורדטליין את התכשיט החדש וזו מציעה לה להביא אותו אליה בחשאי.
מפיסטו מודיע למרתה את הידיעה הכוזבת כי בעלה שנעלם מת. באמתלה שיש ביכולתו להביא לכך עד נוסף, הוא קובע להיפגש עם מרתה בחצר, ובפגישה אמורה גם גרטכן להשתתף.
בתמונה הבאה מסרב תחילה פאוסט לשקר בעדותו. רק שכנועיו המיומנים של מפיסטו מביאים אותו להתאהב (או לחשוק) כל כך בגרטכן, עד שהוא מוכן לשקר רק על מנת לפגוש בה.
החצר ואחריה (3835-3073): שאלתה של גרטכן.
בפגישה מחזר מפיסטו באירוניה אחר מרתה ודוחה בחוצפה את כל הצעותיה הרומנטיות הברורות. גרטכן מתוודה בפני פאוסט על אהבתה, אבל חשה בצורה אינסטינקטיבית כי למחזרה יש מניעים נסתרים.
גרטכן שואלת את פאוסט את שאלת-גרטכן הנודעת: "אמור נא, מה לך ולדת?" [המונח 'Gretchen-frage' נגזר מכאן והפך למטבע-לשון, לכל שאלת-זהות המביכה את הנשאל, שהיה מעוניין להתחמק מתשובה גלוית-לב]. גרטכן אמנם רוצה להביא את פאוסט לחדרה, אבל חוששת מפני אמה. פאוסט נותן לה בקבוקון ובו סם-שינה, שמתגלה למרבה הטרגדיה כרעל. בתמונות הבאות חשה גרטכן לראשונה כי היא בהיריון.
פאוסט אצל יוצרים אחרים.
המלחין הצרפתי הקטור ברליוז הושפע מגתה, וכתב יצירה מוזיקלית בשם "קללת פאוסט", והמלחינים שארל גונו, לואי שפור, אריגו בויטו ופרוצ'ו בוזוני כתבו אופרות על נושא זה (בהתאמה: "פאוסט", "פאוסט", "מפיסטופלה", "דוקטור פאוסטוס"). ייחוסים שונים לפאוסט מופיעים ביצירותיו של פרנץ ליסט, שכתב את "סימפוניית פאוסט", הסונטה לפסנתר המבוססת על עלילת המחזה, וכן סדרת "מפיסטו ולס". ביצירותיו של המלחין רוברט שומאן (לרבות האינטרמצו השני באופ. 4), ובחלקה השני של הסימפוניה השמינית ("סימפוניית האלף") מאת המלחין גוסטב מאהלר שהלחין את הסצנה האחרונה של המחזה למקהלה ותזמורת בביצועם של כאלף משתתפים. ריכרד וגנר הלחין פתיחה שנקראת "הפתיחה פאוסט".
מאז נכתבו עשרות ספרים על פאוסט ויצירות עם וריאציות שונות על הדמות שלא נלאים מלנתח אותה לאורך ולרוחב. מכל אלה ראויה לציון יצירתו של הסופר הגרמני תומאס מאן בשם "דוקטור פאוסטוס" (אף בנו, קלאוס מאן, כתב רומאן בנושא זה בשם "מפיסטו"), ואף יצירתו של הסופר הרוסי מיכאיל בולגקוב, "האמן ומרגריטה", בה הגיבור הראשי, האמן, הוא במידה רבה וריאציה של פאוסט. תימוכין לטענה זו ניתן למצוא בעובדה שבגרסאות המוקדמות של הרומן נקרא הגיבור "פאוסט" ולא "האמן".
כמו כן ידועה טרילוגיית הסרטים הגרמנית, בבימוי אישטוואן סאבו ההונגרי, העוסקת בתחום ומתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. הסרטים: "מפיסטו", "הנוסן", "קולונל ראדל".
קדם ליצירתו של גתה מחזהו הטרגי של המחזאי האנגלי כריסטופר מארלו, "דוקטור פאוסטוס", שנכתב והוצג לראשונה ככל הנראה בין השנים 1588 לבין 1590. מארלו היה למעשה הראשון שהפך את סיפורו של פאוסט ("אגדת פאוסט") למחזה טרגי. יוהאן וולפגנג פון גתה נחשף לגרסה גרמנית של מחזהו של מארלו רק בשנת 1818, ושיבח אותה מאוד.
תרגומים לעברית.
המחזה תורגם חמש פעמים לעברית:
היסטוריה של רפובליקת אירלנד
ההיסטוריה של רפובליקת אירלנד תחילתה בקבלת החוקה החדשה בשנת 1937 אשר שינתה את השם "מדינת אירלנד החופשית" לשם "איירה" (Éire) באירית ולשם אירלנד (Ireland) באנגלית. איירה היא מדינה עצמאית, חברה באו"ם ובאיחוד האירופי.
קבלת החוקה ב-1937.
ב-29 בדצמבר 1937, נכנסה חוקתה של אירלנד לתוקף לאחר קבלתה במשאל עם. החוקה החליפה את מדינת אירלנד החופשית במדינה חדשה ושמה אירלנד. המושל הכללי הוחלף על ידי נשיא אירלנד. לנשיא נבחר דאגלס הייד, פרוטסטנט וחוקר השפה האירית, מאנשי מפלגת האופוזיציה פינה גייל. הנשיא ממנה ראש ממשלה חזק שכינוי משרתו בשפה האירית הוא Taoiseach. המועצה המבצעת שהייתה קיימת בימי מדינת אירלנד החופשית נקראה עתה בפשטות "ממשלה". אף על פי שהעמידה נשיא בראשה לא הייתה אירלנד עדיין רפובליקה. המלך האנגלי המשיך להיות מלך אירלנד ולשמש בתפקידים רשמיים ביחסי החוץ של המדינה. כלפי פנים היה הנשיא ראש המדינה, אך כלפי חוץ נותר המלך ראש המדינה.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938 הגיע ראש הממשלה דה ואלירה להסכם עם ראש הממשלה הבריטי ארתור נוויל צ'מברלין בדבר פירוקם של ארבעת בסיסי הצי הבריטים שעוד נותרו על אדמת אירלנד, והעברתם לרשות אירלנד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריז הדאיל (בית המחוקקים האירי) ברוב גדול על כי אירלנד תישאר נייטרלית במלחמה זו. על אף שהותר לאלפי מתנדבים להצטרף לצבא הבריטי במלחמתו בגרמנים, רובו של העם האירי ראה בהחלטה בדבר הנייטרליות החלטה נבונה. במהלך המלחמה סירב דה ואלירה להפצרותיהם של וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט לאפשר לצבאות בעלות הברית שימוש בנמלים באירלנד . הקפדתו של דה ואלירה על נייטרליות הייתה כה גדולה, עד כי טרח לבקר את השגריר הגרמני ביקור תנחומים כאשר נודע לו על מותו של אדולף היטלר. אך הייתה זו מראית עין בלבד.
הנייטרליות האירית הייתה לטובתן של בעלות הברית. האירים שיתפו פעולה במישור המודיעיני. דיווחים על מזג האוויר (החשובים מאוד בהקשר של תכנון יום הפלישה לנורמנדי, על צפייה בצוללות (בעלת חשיבות רבה במלחמה באוקיינוס האטלנטי) ועל פעילות של אנשי ה-IRA (אשר עמדו בפיתוי עז להצטרף להיטלר במלחמתו באנגליה), הועברו באופן רציף לבנות הברית במהלך כל המלחמה. טייסים מבעלות הברית שנפלו בשטחה של אירלנד הורשו "להימלט" לשטחי הממלכה המאוחדת באירלנד הצפונית, ואילו טייסים גרמנים נכלאו עד לסיום המלחמה.
המלחמה פגעה מאוד בכלכלתה של אירלנד, והמחסור במוצרי יסוד ניכר לאורך כל המלחמה. ביוני 1947 כללה ארצות הברית את אירלנד במדינות שקיבלו סיוע במסגרת תוכנית מרשל.
הרפובליקה של אירלנד.
ב-1948 הפסיד דה ואלירה בבחירות לאחר שש עשרה שנות שלטון רצופות לו, ולמפלגתו פיאנה פול. ג'ון קוסטלו, מנהיג מפלגת פינה גייל עלה לשלטון, בראש קואליציה של מפלגות ביניהן מפלגתו של שון מק'ברייד "ילדי הרפובליקה" (Clann na Poblachta). מק'ברייד, שמונה לשר החוץ, ואשר אביו היה בין המוצאים להורג לאחר מרידת חג הפסחא מיהר לנקוט בצעד האחרון לניתוק התלות בבריטניה. ב-1 באפריל 1949 התקבל בפרלמנט חוק הרפובליקה של אירלנד. המדינה החדשה הפכה לרפובליקה. כל כוחותיו וסמכויותיו של המלך האנגלי ניתנו בידי הנשיא, שהיה עתה לראשה הבלתי מעורער של המדינה. על פי כללי חבר העמים הבריטי מדינה המכריזה על עצמה כרפובליקה פורשת מידית מחבר העמים. שלא כמדינות כהודו אשר הכריזה על עצמה כרפובליקה עם קבלת העצמאות, לא טרחה אירלנד לבקש את קבלתה מחדש לחבר העמים לאחר ההכרזה.
תגובתה של הממלכה המאוחדת לצעד זה היה בקבלת "חוק אירלנד" אשר קבע כי אירלנד הצפונית היא חלק בלתי נפרד של הממלכה המאוחדת, וכי לא יחול כל שינוי במעמדה זה ללא הסכמה מפורשת של הפרלמנט של צפון אירלנד.
ממשלות קוסטלו ודה ואלירה.
בין 1948 ו-1959 שימשו קוסטלו ודה ואלירה כראש הממשלה לסירוגין. ב-14 בדצמבר 1955 התקבלה אירלנד לאו"ם. בשנת 1957 שב דה ואלירה בפעם האחרונה למלא את תפקיד ראש הממשלה. הוא היה בן 75 שנים ועיוור כמעט לחלוטין. בשלב זה איפשר לסגנו הנמרץ, שון למאס להפעיל את תוכניותיו הכלכליות, אשר נקראו "התוכנית להתרחבות כלכלית" בשנת 1958. בשנת 1959 פרש דה ואלירה מתפקיד ראש הממשלה על מנת לקבל את תפקיד הנשיא, ומינה במקומו את סגנו למאס.
ממשלות שון למאס והצמיחה הכלכלית.
שון למאס הפך לראש ממשלה ולמנהיג פיאנה פול ב-23 ביוני 1959. הוא מיקד את תשומת לבו בעניינים כלכליים. הוא הסיר את ההגנה מעל המוצר המקומי והנהיג שוק חופשי. הוא העניק מענקים ופטורים ממס לחברות שתבססנה את מושבן באירלנד. כתוצאה מן התוכנית גדל התוצר הלאומי הגולמי האירי בשנים אלו בשיעור של 4% בשנה. תוכנית חדשה, ואמביציוזית יותר החלה בשנת 1963.
שנות השישים היו שנים של שינוי באירלנד. רשת הטלוויזיה הממלכתית RTÉ החלה לשדר, ומועצת הוותיקן השנייה הובילה לפתיחות גדולה יותר בכנסייה הקתולית, שעדיין הייתה הכוח העיקרי בחיים הציבוריים באירלנד. בשנת 1963 ביקר באירלנד הנשיא האמריקני ממוצא אירי, ג'ון פיצג'רלד קנדי. בשנת 1966 הונהג חינוך תיכון חובה חינם.
במהלך כהונתו ניסה למאס להוביל מהלך של פיוס עם צפון אירלנד. בינואר 1965 למאס ביקר בצפון בחשאי לשיחות עם ראש ממשלת צפון אירלנד טרנס או'ניל. בפברואר ביקר או'ניל בדבלין. אך האווירה הלבבית נעכרה עקב ציון יובל החמישים למרידת חג הפסחא באפריל 1966.
בנובמבר 1966 הכריז למאס על פרישתו מתפקידיו. היה זה סופו של "דור המייסדים" ברפובליקה האירית.
ממשלות לינץ' - "הצרות".