התסיסה הפוליטית של קבוצות אלו, הניחה את היסודות עבור דור של פוליטיקאים אשר פירקו מאוחר יותר את הקולוניאליזם באיים הקריביים הבריטיים.
לתסיסה הפוליטית שאפפה מעת לעת את הקריביים הבריטיים, היו שורשים במצב הכלכלי העגום שבהם. הממשלה הקולוניאלית השקיעה את הונה ביצור סוכר ובמטעים גדולים, אבל המסחר בסוכר כבר לא השתלם מבחינה כלכלית. יעילות יצרנית משופרת בג'מייקה, ברבדוס וטרינידד, לא יכלה להסוות את הקשיים בעלויות ובשיווק. האבטלה הייתה נפוצה. המשכורות באחוזות הסוכר, נעו מרבע ועד חצי מאלה ששולמו באחוזות הסוכר בקובה באותה התקופה. רבים מהאיים הקטנים יותר, נטשו את ייצור הסוכר לגמרי. רבים מאוד מאנשי איי הודו המערבית, היגרו מסיבות כלכליות לוונצואלה, פנמה, קוסטה ריקה, ניקרגואה, גואטמלה, קובה, מקסיקו וארצות הברית. כאשר ההזדמנויות הכלכליות בחו"ל הסתיימו עם בוא השפל הגדול, חוסר שביעות רצונם של המהגרים החוזרים והפועלים המתוסכלים, התפרץ לכדי אלימות בכל רחבי האזור בין השנים 1935–1937.
עצמאות פוליטית.
אף על פי שמהומות שנות השלושים (של המאה ה-20) הביאו לשינויים פוליטיים מהירים, התנאים שהאיצו את הפיצוץ, נבנו לאט ובהדרגה במשך למעלה ממחצית המאה. התקופה הארוכה של ממשל מושבת־כתר ישיר ומוּתאם, לאחר התפרעויות מפרץ מוראנט בג'מייקה בשנת 1865, הביאה להיווצרות שני דפוסים פוליטיים ברחבי הקריביים הבריטיים. הראשון, היה מבוסס על כוח שלטוני ריכוזי חזק המצוי בידי המושל. דפוס זה הֵקל מאוד על שלטונם של המושלים אך היה בעל השפעות שליליות על הבסיס החברתי של הכוח הפוליטי ועל ההתפתחות הפוליטית. מושלי המושבות לא רוסנו על ידי איומי וטו של מועצה מחוקקת על החלטותיהם, אף לא על ידי סוג של הפרעה שיטתית שאפיינה את אסיפות המועצות לפני שנת 1865. מושלי המושבות היו תחת סמכותו הבלעדית של שר המושבות בלונדון. על ידי מינוי חברי בית־מחוקקים שדעותיהם תאמו לחלוטין את מטרות האימפריה, צמצמו המושלים את טווח הניסיון והייעוץ שעמדו לרשותם. הם לא היו מעוניינים בדעות ועצות מקומיות, מה שהביאם לחנוק ולדכא את דעת הקהל על ידי החלשה ודיכוי עקביים של ארגונים פוליטיים, והתעקשות על כך שרק אנשים יחידים יוכלו להביע את דעותיהם.
השקפותיהן השליטות של הממשלות המקומיות, היו דומות לאלה של בני מעמד בעלי המטעים, בעיקר של אלה הוותיקים והיותר מבוססים. עם זאת, עד לסוף המאה ה-19, לא רק שמעמד בעלי המטעים עצמו התפלג והתפצל, אלא שגם אותגר על ידי המעמדות הנמוכים יותר. אתגר זה, יצר סדרה של משברים פוליטיים חוזרים ונשנים בין מושלים, מחוקקים, ומשרד המושבות, בהובילו לכמה שינויים צנועים במערכת, בתחילת המאה ה-20.
לאחר שחרור העבדים ומתן הזכויות להם, הוליד פירוק מבנה הקאסטות הישן של חברת העבדים הקריבית (שהתבסס על חלוקות מבלבלות של גזע, מקצוע ומעמד), חברת מעמדות חדשה מורכבת אף יותר מבעבר. התפלגויות מעמד חדשות, שבתוך הקאסטות הישנות שירדו ממעמדן, יצרו קבוצות מעמד חדשות שחוללו מתחים חדשים. לדוגמה, מעמד בעלי המטעים, שמעולם לא היה אחיד, לא במרחב המושבות הבריטיות כולו ואף לא בתוך המושבות עצמן, הפך מגוון אף יותר.
במאה ה-19, הגיח מעמד חדש "זעיר בורגני" שהורכב מסוחרים, בעלי אחוזות מצליחנים ללא שושלות ומסורות של בני מעמד בעלי הקרקעות הוותיק, ואנשי מקצוע ומגזר ניהולי הולך ומתרחב. מעמד זה, היה חסר אחידות בהרבה מזה שאותו הלך והחליף בתחומי הכלכלה והפוליטיקה. בג'מייקה, קיבלו מספר גדול מאוד של יהודים את זכות הבחירה והשתתפו באופן פעיל בפוליטיקה. יהודים קיבלו זכויות ומעמד שוויוניים בג'מייקה וישבו שם בבית הנבחרים התחתון, זמן רב לפני שהשיגו זכויות כאלה בבריטניה. בברבדוס, מספר קטן של "לא לבנים חפשיים" ויהודים טיפסו מעלה במעמדם החברתי, אך עמידותה של אריסטוקרטיית בעלי המטעים, עצרה את היווצרותן של הזדמנויות שהתאפשרו במקומות אחרים בקריביים. בטרינידד, כללו האליטות הלבנות אנגלים, צרפתים, סקוטים וספרדים, וכן את החלוקה הדתית לקתולים ופרוטסטנטים במקביל לחלוקות החברתיות והפוליטיות. על אף שהמושלים היו עשויים להעדיף את משפחות בעלי המטעים הוותיקים, במיוחד אלה שמוצאן אנגלי, הייתה המציאות החדשה בלתי נמנעת, ובהדרגה שיקפו המינויים במשרדים הפוליטיים הגבוהים, את הגעתם להשפעה חברתית של האנשים החדשים שלא השתייכו לאליטות המוכרות. הם נטו להיות שמרניים מבחינה פוליטית, אך שמרנותם הייתה פחות נוקשה מזו ששררה במשך מאות שנים בקריביים.
על אף שאליטות בעלי המטעים והסוחרים הקטנות, שימרו את שליטתם הפוליטית עד לשנות ה-40 (של המאה ה-20), התרחבה הדמוקרטיזיציה הפוליטית והחברתית של החברות הקריביות. דמוקרטיזציה זו נבעה מארבע מקורות: גיוון כלכלי, אשר פתח הזדמנויות כלכליות; מערכת החינוך המתרחבת, אשר יצרה מעמד מקצועי חדש; התרחבות דינמית של דת מאורגנת; והיווצרותם והתחזקותם של ארגונים ואיגודים מקצועיים. על אף שמשקל תרומתם של מקורות אלה לא היה שווה, תרמו ארבעתם להיווצרות מסורת חזקה של שלטון דמוקרטי שאפיינה את הקריביים הבריטיים במהלך המאה ה-20.
בין השנים 1880–1937, איפשרו הזדמנויות כלכליות נרחבות היווצרות מעמד ביניים מבוסס בכל מרחב הקריביים הבריטיים. רבים ממעמד זה, היו "לא אירופאים" ולשעבר מקהילת ה"לא לבנים החופשיים" של ימי העבדות. בהיותו מתוגבר בהודים חרוצים וקבוצות מהגרים חדשות אחרות (שהגיעו בשנות המאה ה-19 המאוחרות ואילך), התרחב מעמד זה באופן משמעותי, במהלך התקופה שלאחר העבדות.
הדרגים הנמוכים בשירות הציבורי, סיפקו תמיד הזדמנויות לְ"לא לבנים" כישרוניים משום שבמושבה טיפוסית, לא ניתן היה למצוא מספיק אירופאים כדי לאייש את כל המשרות הפנויות, למעט באיים הגדולים יותר, בהם הספיקו קבוצות האוכלוסייה המקומיות לצורך איוש משרות ציבוריות אלו. בתחומים אחרים, שבהם נדרש במיוחד מספר גדול מאוד של אנשים, היו משרתי הציבור הזוטרים מכלל אזור המושבות. לדוגמה, בשנת 1892, הייתה משטרת טרינידד מורכבת בעיקר ממהגרים מברבדוס אך גם מאחרים לפי הפירוט שלהלן: 292 מהגרים מברבדוס, 137 מאיים אחרים ו-47 מקומיים. הקצינים הבכירים היו תמיד אירופאים.
מוצרי יצוא חדשים כגון אורז, בננות, לימון ליים, קקאו, אגוז מוסקט ושורש־החץ, סיפקו את האמצעים הכלכליים להצטרפות אל מעמדות הביניים עבור מספר אנשים ולצאצאיהם, לצורך שגשוג ועלייה למעמד גבוה אף יותר. גידול אורז, על אף שנחשב פעילות איכרית בעיקרה בטרינידד, סייע גם כן להניע מספר אנשים שחורים, הודים וסינים מאוכלוסייתה, לשורות המעמד הבינוני. לא היה די בעושר לבדו כדי להעניק סטטוס של מעמד ביניים, אך הוא סייע לעיתים קרובות לעליית בני איכרים במעלה הסולם החברתי, אשר עם חינוך נחוץ ומתחייב, יכלו לשאוף למעמד גבוה ומלא.
חינוך.
החינוך היווה את המעלית החברתית המשמעותית והגדולה של ההמונים הקריביים הבריטיים. מאמצע המאה ה-19, התרחב החינוך הציבורי במהירות. חינוך יסודי משולב עם הקניית ידע מסוים בשפות, היה שימושי בתחומי המסחר מכיוון שרוב המדינות הקריביות הבריטיות, ניהלו את רוב מסחרן עם מדינות שכנות דוברות ספרדית. השכלה תיכונית הועילה בהשגת משרות בפקידות הזוטרה, והייתה חיונית לצורך רכישת מקצועות איכותיים ונחשבים יותר. מערכת של מלגות, אפשרה לילדים בעלי־יכולת מהמעמד הנמוך, להמשיך לבתי ספר תיכוניים והלאה אל רכישת מקצוע. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, תהליך זה של בחירה אקדמית והכנה קפדנית לבחינות הבריטיות (שהיו אחידות הן לסטודנטים הבריטיים והן לאלה שבמושבות) נשלט בעיקר על ידי מנהלי בתי ספר שחורים, מצב שהיווה את הבסיס להופעת "ההמונים המשכילים".
כנסיות.
החל מהמאה ה-19, הפכו הכנסיות לבעלות חשיבות ומשקל באשר לעיצוב תבונתם ותחכומם הפוליטי של ההמונים. בשנות ה-80 (של המאה ה-20) המשיכו הכנסיות לשחק תפקיד חשוב בקריביים, בהיותן גמישות ובהצליחן להיות מהפכניות או שמרניות, חלוציות בגישתן או מתנגדות לקדמה, וזאת בהתאם לנושא שעמד על הפרק והשתייכותן לעדה או לזרם מסוימים.
היות שכנסיות הזרם המרכזי (האנגליקנית והקתולית) ליוו את התפשטותו של האימפריאליזם, תוך הבעת רצונן המפורש להמרת דתם של "עובדי האלילים", היה זיהויין כקרובות אל האימפריאליזם מכשול חמור לשילובן היעיל במעמדות הנמוכים בחברה. הן היו חסרות יעילות במיוחד עבור הינדים ומוסלמים מהודו. כתוצאה מכך, ההמרות הדתיות המוקדמות שבוצעו, הושגו בצורה יעילה יותר על ידי הקבוצות הנוצריות הנון־קונפורמיסטיות - בפטיסטים, מתודיסטים, מוראביאנים, פרסביטרים וקווייקרים. כַּתּוֹת אלו עצמן, מקורן בארצות האם של הקולוניות, בהן התקיים ציבור גדול מאוד של מעמד פועלים עירוני. ההמרות הנרחבות ביותר שלהן, בוצעו בקרב מעמדות העניים. בקריביים, עמדו כתות דתיות אלו בפני מצב חריג: עוינות או אדישות של בעלי המטעים והכנסיות המבוססות (האנגליקנית והקתולית), ומבנה מעמדות שונה לחלוטין מזה שבארצות מקורן. הן נאלצו לפעול בקרב העבדים וה"לא לבנים החופשיים", מה שהביאן לעימות ישיר עם האליטות המקומיות. כך הפכו המיסיונרים הנון־קונפורמיסטים, "לבנים" ו"לא לבנים", לגיבורים הלא מוכרזים של מאבק הפירוק של מערכות העבדים באיים הקריביים.