בתוך כמה שנים פרסם קוצבו שישה כרכים של יצירות שונות וסיפורים (Die jüngsten Kinder meiner Laune - הילדים הצעירים ביותר של לָאונה שלי, 1796-1793) ויותר מעשרים מחזות. רובם תורגמו לכמה שפות אחרות.
ב-1798 הוא קיבל משרה של מחזאי החצר בתיאטרון וינה אבל בשל חילוקי דעות עם השחקנים הוא נאלץ להתפטר זמן קצר לאחר מכן.
הוא חזר לעיר הולדתו אבל לא היה ביחסים טובים עם גתה והוא תקף בגלוי את הסגנון הרומנטי שבו התפרסם גתה. כתוצאה מכך היה מצבו בוויימאר לא נוח.
קוצבו תכנון לחזור לסנקט פטרבורג אבל במסעו לשם הוא נעצר, מסיבה שאינה ידועה, בגבול ונשלח לסיביר.
למזלו הוא כתב קומדיה שהחניפה לגאוותו של הצאר פאבל הראשון. הוא הוחזר במהרה, ניתנה לו אחוזה מאדמות הכתר של ליבוניה ומונה למנהל התיאטרון הגרמני בסנקט פטרבורג.
קוצבו חזר לגרמניה כאשר הצאר פאבל מת הוא שוב התיישב בוויימאר ואחרי כן עבר לברלין שם ערך יחד עם גרליב מרקל (Garlieb Merkel) את כתב העת Der Freimutige (האומץ החופשי) מ-1803 עד 1807 והתחיל לערוך ב-1803 את כתב העת שלו "Almanach dramatischer Spiele" (אלמנך של אמנויות הדרמה) שיצא לאור גם אחרי מותו עד 1820.
לקראת סוף 1806 ביקר פעם נוספת ברוסיה וממקומה הבטוח של אחוזתו באסטוניה הוא כתב מאמרים סאטיריים רבים נגד נפוליאון בונפרטה בכתבי העת שלו "Die Biene" (הדבורה, או הכינה) וב-"Die Grille" (הצרצר).
כיועץ למדינה הוא צורף ב-1816 למחלקה ליחסי חוץ בסנט פטרבורג ומשם הוא דיווח לרוסיה על נושאים גרמניים.
היו כאלה שחשדו בו שהוא מרגל ודעה זו החזיקה מעמד זמן רב, אבל בתקופה המודרנית הוכיחו שטענה זו הייתה לא מבוססת. הוא דיווח רק על עניינים שהיו כבר ברשות הכלל. אף על פי כן יהיה הוגן לומר שהוא היה פרקליט של רוסיה בגרמניה.
הרצח.
בשבועון "Literarisches Wochenblatt" (שבועון ספרותי) שפורסם בוויימאר הוא לעג לגרמנים שהיו להם דרישות למוסדות חופשיים ובעקבות זאת הוא הפך מושא לתעוב על ידי ליברלים לאומנים.
אחד מהם היה קרל לודוויג זאנד, סטודנט לתאולוגיה שזמם לרצוח אותו. הוא ביצע את הרצח זמן קצר אחרי שקוצבו עבר עם משפחתו למנהיים.
זאנד תקף את קוצבו בביתו ב-18 במרץ 1819. על פי אלכסנדר דיומא האב נעשה זאנד עצבני מדי כאשר אחד מילדיו של קוצבו התחיל לבכות ואז דקר את עצמו.
זאנד נאסר וטופל עד שהבריא. במשפט שלו הוא טען שקוצבו היה אויב העם הגרמני. אף על פי כן הוא הורשע ברצח קוצבו והוצא להורג מאוחר יותר באותה שנה.
הרצח של קוצבו סיפק לנסיך מטרניך את הטיעונים אתם יכול היה לשכנע את הקונפדרציה להטיל הגבלות קשות יותר על האוניברסיטאות ועל העיתונות, הנקראות תקנות קרלסבד.
יצירתו.
אף על פי שהוא קיבל ביקורות גרועות מהמבקרים – רבים ראו את יצירותיו כלא מוסריות – הוא היה אחד הסופרים הפופולריים ביותר בזמנו. במאמר הנקרא "מדוע יש לי כל כך הרבה אויבים?" הביא קוצבו את פרסומו כסיבה. מבחינה פוליטית הוא היה שמרן וקוסמופוליטי בהשקפתו ודיבר בגלוי נגד האנטישמיות של הסטודנטים הלאומנים.
ב-1812 פנה אליו בטהובן והציע לקוצבו לכתוב עבורו ליברטו לאופרה על אטילה (שלא נכתבה מעולם). עם זאת כתב בטהובן מוזיקת רקע לשניים ממחזותיו של קוצבו: "חורבות אתונה" (אופוס 113) (המארש הטורקי של בטהובן מופיע בפרק הרביעי של מוזיקת הליווי) ו"המלך שטפן" (אופוס 117).
מלבד מחזות כתב קוצבו כמה יצירות היסטוריות; "היסטוריה של האימפריות הגרמניות" נשרף על ידי סטודנטים לאומנים בפסטיבל ורטבורג (שבו השתתף זאנד).
יצירותיו האוטוביוגרפיות "Meine Flucht nach Paris im Winter" (בריחתי לפריז החורף, 1790), "Über meinen Aufenthalt in Wien" ("על שהותי בווינה, 1791), "Das merkwürdigste Jahr meines Lebens" (השנה המוזרה ביותר בחיי, 1801), ו-"Erinnerungen von meiner Reise aus Liefland nach Rom und Neapel" (זכרונות ממסעותיי מליבוניה לרומא ולנאפולי, 1805).
כמחזאי הוא היה פורה בצורה יוצאת דופן. מספר מחזותיו עובר את 200. הפופולריות שלו, לא רק בתיאטרון הגרמני כי אם באירופה כולה הייתה חסרת תקדים.
עם זאת, ראו את הצלחתו פחות כתוצאה מיכולת ספרותית בולטת כי אם בשל מיומנות יוצאת דופן בהמצאת סיטואציות. היה לו, מה שלא היה לאף מחזאי גרמני לפניו או אחריו, חוש מובהק לתיאטרון והשפעתו על הטכניקות של הדרמה המודרנית מאז'ן סקריב לוויקטוריאן סארדו ומאדוארד פון באוארנפלד עד הרמן זודרמן היא ברורה.
קוצבו היה טוב במיוחד בקומדיות שלו, כמו "Der Wildfang, Die beiden Klingsberg and Die deutschen Kleinstädter" (הילד הפראי, שני הקלינגסברים והפרברים הגרמנים), שיש בו תמונות מעוררות הערצה של החיים הגרמניים.
מחזות אלה החזיקו מעמד על הבימה בגרמניה זמן רב אחרי שהמחזות שהיו פעם מפורסמים כמו: "Menschenhass und Reue" (שנאת אדם וחרטה) שהיה ידוע באנגליה בשם "The Stranger" (הזר), "Graf Benjowsky" (גראף בניובסקי) או טרגדיות אקזוטיות כמו "Die Sonnen-Jungfrau" (בתולת השמש) ו-"Die Spanier in Peru" (בספרדים בפרו) נשכחו מזמן.
היסטוריונים של התיאטרון מחשיבים את ההצלחה המזהירה של "שנאת אדם וחרטה" גם באנגליה (שם היא הוצגה ב-1798) וגם בארצות הברית כאחד ממבשרי הדרך של המלודרמה שצברה פופולריות וששלטה בבמות באירופה ובארצות הברית במשך 75 השנים הראשונות של המאה ה-19.
בימי חייו פורסמו שני אוספים של המחזות של קוצבו: "Schauspiele" (5 כרכים, 1797), "Neue Schauspiele" (23 כרכים, 1820-1798). כתביו המקובצים "Sämtliche dramatische Werke" (כתבים מקובצים) ב-44 כרכים פורסמו בשנים 1829-1827 ושוב תחת השם "Theater" ב-40 כרכים בשנים 1840–1841. מבחר של מחזותיו ב-10 כרכים הופיע בלייפציג בשנים 1867–1868.
לקוצבו היו 18 ילדים, בהם אוטו פון קוצבו שהיה שייט ומגלה ארצות, פאול דמטריוס פון קוצבו שהיה קצין רוסי ומושל כללי של ורשה, ואלכסנדר קוצבו שהיה צייר.
בונדס
אשר ניסן לויטן
הרב אשר ניסן לויטן (כ"א בתמוז תרל"ט, 1879 - ט"ו בסיוון תשט"ז, 1956) היה רב וראש ישיבה בשאוול, ולאחר מכן רב ואב"ד ברובע הברונקס, מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית.
תולדותיו.
נולד בפומפיאן שבליטא לרב ישראל מאיר לויטן. אחיו הבכור הוא הרב בן ציון לויטן, רבה של שידלובה, ואחותו בת שבע שך היא אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
למד בישיבת סלובודקה. נישא ליוכבד הינדה בת הרב יעקב דוב רפופורט רבה של זיימל ולימים של רבה כפר סבא, שהיה חתנו של הרב יוסף זכריה שטרן רבה של שאוול. לאחר נישואיו כיהן כרב בשאוול על מקום סב אשתו. כמו כן שימש כר"מ בישיבה המקומית שהוקמה בשנת תרס"ט (1909) ובראשה עמד הרב יהודה שפירא, חתנו של הרב מאיר אטלס, רבה של שאוול. לאחר מלחמת העולם הראשונה עמד בראשות הישיבה במשך כעשר שנים. לאחר פטירתו של רב העיר רבי מאיר אטלס, בי"ב בשבט ה'תרפ"ו, שימש רבי אשר ניסן כממלא מקום הרב.
בשנת תרפ"ח (1928) היגר לארצות הברית ושימש רב ואב"ד בברונקס, ניו יורק, במשך עשרים ושמונה שנים. היה מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית. פרסם מאמרי השקפה וחידושי תורה בכתבי עת תורניים, ובהם "הפרדס" ו"שערי ציון". לאורך השנים ניהל חליפת מכתבים עם אחיינו הרב שך, ובביקוריו בישראל ביקר בביתו.
נפטר בערב שבת, בלכתו לבית הכנסת. במאמר הערכה עליו ב"הפרדס" נכתב בין השאר: "אחד מיחידי סגולה שבדור, אחד משיורי הרבנים שבדור הקודם, שבתורתם ובחוכמתם הטביעו חותם על מהלך החיים התורניים". הספרים שבעזבונו הובאו ארצה וחולקו בין שני אחייניו, הרב שך והרב משה טיקוצ'ינסקי. כתביו התורניים הועברו לידי אחיינו הרב שך שהורישם בצוואתו לחתנו הרב מאיר צבי ברגמן.
לרב אשר ניסן לויטן היה אח תאום, עזריאל משה, ששימש כרב בקייב. אחותו טויבע נישאה בזיוו"ש להרב יוסף שר, אביו של רבי יצחק אייזיק שר, ראש ישיבת סלבודקה, וחותנו של רבי משה עקיבא טיקוצינסקי משגיח ישיבת סלבודקה בבני ברק.
ארמיט
לבוש חרדי ירושלמי
תיאטרון האמזונאס
תיאטרון האמזונאס (בפורטוגזית: Teatro Amazonas) הוא בית האופרה של העיר מנאוס, השוכנת לגדות נהר האמזונאס בצפון ברזיל.
בסוף המאה ה-19 נהנה אזור האמזונאס משגשוג כלכלי, כתוצאה מהתפתחות תעשיית הגומי. ערים כמנאוס, בלם ופורטו וליו שבברזיל, וכן איקיטוס שבפרו גדלו והתפתחו במהירות. פרנסי העיר מנאוס שאפו להקים בעירם בית אופרה מפואר, כמו בערים החשובות בעולם. ב-1882 אישר מושל מחוז אמזונאס תקציב להקמת בית האופרה, וב-1883 נבחר משרד אדריכלים פורטוגלי מליסבון לשם תכנונו. היסודות הונחו ב-1884, והבנייה נמשכה לסירוגין עד 1896. ב-7 בינואר 1897 נחנך תיאטרון האמזונאס באופן רשמי, כשעל בימתו הועלתה האופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי.
בית האופרה נבנה בפאר רב, בהשראת אדריכלות הרנסאנס, ורבים מחומרי הגלם ששימשו לבנייתו והאלמנטים המקשטים אותו הובאו במיוחד מאירופה. הרעפים הובאו מאלזאס, הריהוט עוצב בפריז בהשראת רהיטיו של המלך לואי החמישה עשר, וגרמי המדרגות, העמודים והפסלים הפזורים ברחבי התיאטרון נוצקו משיש איטלקי מקרארה. התאורה הפנימית בבית האופרה כללה 198 נברשות, 32 מהן מזכוכית מוראנו. את התיאטרון מעטרים פסלים רבים בדמויותיהם של מלחינים ומחזאים בעלי שם, הן מהעולם (כגון ג'וזפה ורדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט או מולייר) והן מברזיל (כגון הייטור וילה לובוס וקרלוס גומס).