המזמור השלישי בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק בשמחה שמתלווה אליו בשעה שהוא הולך לבית ה'. ניתן לחלק את המזמור לשלושה חלקים: עלייה לירושלים, תיאור ירושלים ותפילה לשלום ירושלים. בפסוקים הראשונים מתבטאת התרגשותו של המשורר בעלייה לירושלים. לא רק שהוא שמח מכך שהגיעה העת לעלות, אלא אף העמידה מחוץ לחומות ונשיאת העיניים כלפי שערי העיר חודרת לליבו. הוא משקיף אל העיר, מבחין בבניינה ובתפארתה. קשה להבין את משמעות המשפט "כעיר שחברה-לה יחדיו" שבפסוק ג'. המצודת דוד מפרש שהתחברו אל ירושלים הרבה בנאים שעמלו בבניינה וביופיה, תוך הסתכלות על העיר המשורר מבין שירושלים לא הגיעה לתפארתה בכדי, היה זה מאמץ משותף של אנשים רבים שעמלו עליה. לעומתו, הרד"ק מסביר שזוהי העיר בה מתחברים עם ישראל שלוש פעמים בשנה. הדובר, מגיע בתוך זרם עולי הרגל ההולכים אל בית המקדש, המקום בו שבטי ה' ממלאים את חובתם, ומודים לה'. העלייה לרגל מהווה עדות וברית לכך שעם ישראל מקיים את מצוות העלייה לרגל, ומתברך בשל כך. אך אין ירושלים רק מקום העלייה לרגל, אלא גם מקום המשפט כפי שאנו רואים בפסוק ה'. ירושלים מוצגת בתור הלב הפועם של עם ישראל. המוקד שמנהיג את העם ומאחד אותו במשפט משותף. ירושלים היא המקום בו יושבים זה לצד זה הדתי והלאומי, הדיין והמלך. לאחר שהגיע אל ירושלים, והבין את משמעותה וחשיבותה, מבקש המשורר בקשה מעומק לבו: "שאלו שלום ירושלים". אין הוא מסתפק בבקשת שלום, אלא שואף הוא גם לתחושת השלווה והביטחון. בבוחנו את העיר, מייחל הוא שחיל העיר, החומה החיצונית, יישאר על עמדו, וארמונות העיר לא יופרעו על ידי מלחמה.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אֵלֶיךָ נָשָׂאתִי אֶת עֵינַי הַיֹּשְׁבִי בַּשָּׁמָיִם.
המזמור הרביעי בקובץ שירי המעלות עוסק בקריאתו של בעל המזמור לה' שיסלח לו ולאנשים שאיתו ויושיע אותם מהבוז אותו רוחש להם האויב. נהוג בקצת קהילות לומר מזמור זה כחלק מפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - לוּלֵי ה' שֶׁהָיָה לָנוּ יֹאמַר נָא יִשְׂרָאֵל.
המזמור החמישי בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק באמירת תודה לה' על כך שהציל אותנו. משורר המזמור מדמה את הגויים לזרם מים אדיר ואומר כי אילו ה' לא היה עמנו כאשר קמים לפגוע בנו, המוני הגויים היו שוטפים אותנו ובולעים אותנו חיים. לאחר שמשורר המזמור מתאר את מה שהיה קורה אילו ה' לא היה איתנו, הוא עובר להודות על כך שזה לא המצב וה' דווקא כן עמנו. בזכות ה' נמלטנו מאויבנו כמו ציפור שנמלטת מרשת.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הַבֹּטְחִים בַּה' כְּהַר צִיּוֹן לֹא יִמּוֹט לְעוֹלָם יֵשֵׁב.
המזמור השישי בקובץ שירי המעלות עוסק בבקשת משורר המזמור לה' שייטיב עם הצדיקים ההולכים בדרכו, עם ישראל ועירו ירושלים ומנגד ישמיד את הרשעים.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים.
המזמור השביעי בקובץ שירי המעלות עוסק בתקוותו של משורר המזמור לשיבת ציון, לחזרה מהגלות לארץ ישראל ולירושלים. כאשר תתרחש שיבת ציון פינו יימלא שחוק ורינה. משורר המזמור מתאר את הגויים שיהללו את ה' שעשה ניסים גדולים לישראל ואז מאשר, אכן הגדיל ה' לעשות עמנו. משורר המזמור פונה אל ה' בתפילה וקורא לו להשיב אותנו לארץ במהירות כמו פרצי השיטפונות שבנגב לאחר הגשמים.
אצל יהודי אשכנז (וכן לפי חלק מקהלות הספרדים) נוהגים לומר את המזמור לפני ברכת המזון בימי שבת ומועד, ובסעודות של שמחות, כמו נישואין, ברית מילה ושבע ברכות. בימי חול יש נוהגים לומר במקומו את מזמור על נהרות בבל. בקהילות רבות שרים את המזמור. עקב תפוצתו הרחבה של המנהג, השם "שיר המעלות" סתם מכוון בדרך כלל למזמור זה.
את הלחן המוכר ביותר של המזמור חיבר פנחס מינקובסקי. הלחן מזוהה גם עם קרוב משפחתו של מינקובסקי, החזן יוסל'ה רוזנבלט, שהיה למקליט הראשון של היצירה, המוכרת גם בביצוע של חנן יובל.
בקהילות ציוניות מושר המזמור ביום העצמאות וביום ירושלים במנגינת התקוה. הלחן של מינקובסקי ומילות המזמור היו אחד מהאפשרויות להמנון של התנועה הציונית.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אִם ה' לֹא יִבְנֶה בַיִת שָׁוְא עָמְלוּ בוֹנָיו בּוֹ אִם ה' לֹא יִשְׁמׇר עִיר שָׁוְא שָׁקַד שׁוֹמֵר.
המזמור השמיני בקובץ שירי המעלות מיוחס לשלמה ועוסק באפסיותו של האדם ללא עזרתו של ה' המתבטאת כך שאם ה' אינו בונה בית או שומר על עיר ניסיונותיו של האדם כן לבנות וכן לשמור הם לשווא, ובבנים המהווים את שכרו של ה' להולך בדרכיו.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אַשְׁרֵי כׇּל יְרֵא ה' הַהֹלֵךְ בִּדְרָכָיו.
המזמור התשיעי בקובץ שירי המעלות עוסק בברכות בהן זוכה מי שירא את ה' והולך בדרכיו. בעל המזמור משבח את ירא ה' בכך שהוא נהנה ואוכל מיגיע כפיו, עבודת ה' שלו. בעל המזמור מוסיף ומברך אותו שאשתו תהיה פורייה וקרובה אליו ושבניו יסבו על שולחנו כשתילי זיתים. בעל המזמור מוסיף, אכן כך ראוי שיתברך אדם שירא את ה'. הוא מסיים בברכה שירא ה' יזכה לראות בטוב ירושלים ושיראה בנים לבניו, והוא מוסיף את ברכת השלום לכל ישראל.
מזמור זה נאמר כחלק מויתן לך (בקצת קהילות נוהגים לשיר אותו), ובקצת קהילות הוא מושר בסוף סדר החופה.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - רַבַּת צְרָרוּנִי מִנְּעוּרַי יֹאמַר-נָא יִשְׂרָאֵל.
המזמור העשירי בקובץ שירי המעלות עוסק בצרותיהם של עם ישראל ובבקשתו של בעל המזמור שישיב לרשעים כגמולם.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - מִמַּעֲמַקִּים קְרָאתִיךָ ה'.
המזמור האחד עשר בקובץ שירי המעלות עוסק בבקשתו ותחינתו של בעל המזמור לה' שיסלח לחטאיו. בעל המזמור פונה אל ה' ומבקש ממנו שישמע לקול תחנוניו, שהרי אם ה' לא יסלח לחטאים של בני האדם אזי אין מי שיוכל לעמוד בפניו. משורר המזמור מכריז כי הוא מייחל לה' יותר משהשומרים מקווים לסיום המשמרת שלהם. הוא מוסיף ופונה לעם ישראל ואומר להם לסמוך על ה' כי ממנו מגיע הטוב והחסד והוא יסלח לישראל מכל חטאיהם. פרק זה נאמר כתפילה בעת צרה ובימי צום, בהקראת פסוק אחר פסוק, וכן נהוג בהרבה קהילות על פי האר"י לאומרו עם פתיחת ארון הקודש בתפילות בעשרת ימי תשובה בין קדיש לברכו, אך יש פוסקים שהתנגדו לכך.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - ה' לֹא גָבַהּ לִבִּי וְלֹא רָמוּ עֵינַי וְלֹא הִלַּכְתִּי בִּגְדֹלוֹת וּבְנִפְלָאוֹת מִמֶּנִּי.
המזמור השנים עשר בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק בענוונותו של בעל המזמור. מלבד תיאור ענוונותו בעל המזמור פונה גם לעם ישראל ומבקש מהם ללמוד ממנו וגם כן להסתמך על ה' באופן מוחלט.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - זְכוֹר ה' לְדָוִד אֵת כָּל עֻנּוֹתוֹ.
המזמור השלושה עשר בקובץ שירי המעלות עוסק בחציו הראשון בבקשת בעל המזמור שה' יזכור לדוד את כל מאמציו לבניית המקדש ובחציו השני בשבועת ה' לדוד שהוא לא יעזוב את זרעו.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הִנֵּה מַה טּוֹב וּמַה נָּעִים שֶׁבֶת אַחִים גַּם יָחַד.
המזמור הארבעה עשר בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק באחווה ותחושת היחד הבאה לידי ביטוי בחברה וזאת כי ברכת ה' שוררת בקהילה. בעל המזמור פותח באמירה שההימצאות יחד הנה נעימה וטובה וממשיל אותה לשמן טוב שסכים על הראש ולטל שיורד על הרי ירושלים.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הִנֵּה בָּרְכוּ אֶת ה' כׇּל עַבְדֵי ה' הָעֹמְדִים בְּבֵית ה' בַּלֵּילוֹת.
המזמור החמישה עשר והאחרון בקובץ שירי המעלות עוסק בברכת ה'. בתחילה פונה בעל המזמור אל קהל שומעיו ואומר להם לברך את ה' כאשר בסיום דבריו הוא מברך אותם שכמו שהם בירכו את ה' כך גם ה' יברך אותם.
מזמור זה נאמר אצל חלק מקהילות אשכנז המערבי ואצל חלק מהחסידים לפני תפילת ערבית, משום שכתוב בו "העומדים בבית ה' בלילות".
תחום שבת
תחום שבת (או תחום סתם) הוא השטח שבו מותר ליהודי להלך ברגליו בשבת, ביום הכיפורים וביום טוב. על פי ההלכה, יציאה מהתחום בשבת אסורה. איסור זה נקרא גם 'איסור תחומין'. שטח התחום הוא בדרך כלל 2,000 אמות (כ-1 ק"מ) לכל כיוון מחוץ לגבול השטח העירוני שבו נמצא האדם בשעת כניסת השבת או החג. ניתן להגדיל את שטח תחום שבת בכיוון אחד עד ל-4000 אמות על ידי תיקון עירוב תחומין.
דין זה מתייחס רק להילוך האדם מחוץ למקום יישוב, בעוד טלטול חפצים אסור בדרך כלל בשטח פתוח (שטח שנחשב לרשות הכרמלית בשבת וביום כיפור, ואיסור טלטול החפצים בו הוא מדרבנן), למעט ביום טוב בו אין איסור הוצאה מרשות לרשות.
מקור הדין.
מקור תחום שבת הוא בפסוק בספר שמות בו משה מצווה את בני ישראל לא לצאת מחוץ למחנה ישראל במדבר סיני על מנת ללקוט את המן, ביום השבת.
קיימת מחלוקת בין שיטת התלמוד בבלי ובין התלמוד ירושלמי על תוקפו של דין זה. לשיטת התלמוד בבלי, אין לאיסור מקור כלל מן התורה אלא כולו גזירת חכמים בלבד (והפסוק מספר שמות משמש כאסמכתא בלבד). לשיטת התלמוד ירושלמי, האיסור מבוסס על הפסוק דלעיל (בו נאמר "אל יצא איש ממקומו ביום השביעי") ולכן הוא איסור דאורייתא, אולם, רבי שמעון בר כרסנא אומר בשם רב אחא, שתחום שבת מהתורה הוא 12 מילים (כ-12 קילומטרים), כתחום שטח מחנה ישראל במדבר סיני, ותחימתו לאלפיים אמות בלבד היא גזירת חכמים.
הרמב"ם פוסק כדברי הירושלמי, שיש תחום שבת מהתורה, אולם פוסקים רבים אחרים פסקו כשיטה השנייה, שאין כלל איסור תחומין מהתורה.
טעם גזירת תחום שבת.
יש שכתבו שטעם גזירת האיסור לצאת בשבת יותר מ-2000 אמות מחוץ לתחום העיר, הוא כדי שאדם לא יתעסק בדברי חול בשבת וביום טוב, אלא יעסוק בעונג שבת ובלימוד תורה.
מדידת תחום שבת.
תחום שבת נמדד מסביב למקום בו נמצא ('שובת') האדם בשבת. הזמן הקובע למדידה הוא זמן כניסת שבת, שעת בין השמשות של יום שישי, וחישוב התחום מתבסס על נתון זה.