רשת קשר הרדיו של הגדעונים הייתה אחת משלוש רשתות רדיו עצמאיות שהשתייכו ל"הגנה" והיא פעלה באופן מחתרתי. הרשת נאלצה להתאים את דרכי ההתקשרות שבין הגורמים השונים לאילוצים של פעילות מחתרתית. מבחינה מקצועית האחריות והפיקוד על האלחוטנים היו של שירות הקשר הארצי של "ההגנה", החל מסוף שנת 1945 בפיקודו של יאן (יעקב ינובסקי ינאי) . בשנת 1945 היו לשירות הקשר 24 תחנות בבירות שונות באירופה ובארצות ערב. עם קום המדינה הפכו התחנות האלה ברוב בירות אירופה כתחנות רשמיות של השגרירויות הישראליות (במסגרת התח"ל).
בסוף שנת 1945 הוציא המטה הכללי של ה"הגנה" פקודה על כפיפות "גדעון" לשירות הקשר, וזו לשונה:
בשנים 1945–1948 היו חלק ניכר מה'גדעונים' באוניות המעפילים חברי פלמ"ח שהושאלו מיחידותיהם לצורך מילוי המשימה. הם שובצו לתפקידם בהתאם לקביעת 'המוסד', שנעשתה בתיאום עם יעקב (יאן) ינובסקי (ינאי), ראש שירות הקשר הארצי ב'הגנה'. ב־65 ההפלגות של אוניות מעפילים שהצליחו לפרוץ את הסגר הבריטי או שנלכדו בידי הבריטים באותן שנים, פעלו 56 'גדעונים'. באחדות מההפלגות תיפקדו באונייה שני 'גדעונים'. חלק מהם השתתף במהלך התקופה ביותר מהפלגה אחת.
משה ירושלמי היה מפקדם הראשון של ה'גדעונים' באירופה. במחצית 1946 הוא שב ארצה ומונה כמפקד רשת 'גדעון' ואלחוטני ההעפלה בארץ. את מקומו באירופה מילא פרץ ברם, ובהמשך מיכאל (מייק) הררי. ה'גדעונים' עברו קורסים קצרים בטכנאות ובתיקון מכשירים, וצוידו בחלקי חילוף למקרה הצורך. לימים קיבלו מכשיר נוסף כרזרבה.
ההעפלה לארץ, הן לפני מלחמת העולם השנייה והן אחריה, נעשתה באופן בלתי-לגאלי, כשספינות המעפילים של ההגנה הובאו במסגרת המוסד לעלייה ב'. מבצע העפלה זה הצריך יצירת מערכת קשר אלחוטית בין ספינות העפלה, נמלי היציאה, המטה באירופה והמטה בארץ. תחנות האלחוט של הגדעונים פעלו בזמנים שונים באזורים רבים: במזרח התיכון, אירופה ובארצות הברית בעיקר למען יצירת קשר בין ספינות המעפילים לבין הארץ. לפיכך, הגדעונים היו צריכים להתמודד עם האתגרים הבאים:
רוב הגדעונים פעלו ברשת תחנות הרדיו ביבשה. להלן רשימת התחנות החשאיות ביבשה שפעלו משנת 1942 ועד הקמת המדינה:
הגדעונים על אוניות הרכש.
הגדעונים שירתו גם כאנשי קשר על אוניות הרכש של ההגנה, שהביאו נשק ותחמושת מאירופה למדינה שבדרך.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכה רשת התקשורת של הגדעונים לרשת התח"ל (תחנות חוץ לארץ), בשלב ראשון התח"ל היה שייך למשרד החוץ, ולאחר מכן למוסד. מייסד התח"ל היה משה ירושלמי.
הגדעונים.
חלק גדול מה'גדעונים' שהפליגו באניות המעפילים בשנים 1945–1948 היו חברי פלמ"ח.
שמות ה'גדעונים' שפעלו באותה תקופה הם:
סולפאט
גופרה
ויליאם פיירהורסט
ויליאם פיירהורסט (באנגלית: William Albert Fairhurst) (21 באוגוסט 1903, אנגליה - 13 במרץ 1982, ניו זילנד) היה שחמטאי בריטי-ניו זילנדי בדרגת אמן בינלאומי ומתכנן גשרים. זכה באות מסדר האימפריה הבריטית.
פיירהורסט הצליח מאוד בשני התחומים בהם עסק וחילק את זמנו במשך הרבה שנים בהצלחה בין שתי הקריירות. את אות מסדר האימפריה הבריטית קיבל על שירותיו בתחום ההנדסה.
שחמטאי.
פיירהורסט היה בן 13 כאשר לימד את עצמו לשחק שחמט מאוסף ספרים שהיה בבית משפחתו. במהלך שלב התפתחותי זה קיבל פיירהורסט השראה מכתבי זיגברט טאראש וכתוצאה מכך סגנון משחקו התבסס ברובו על עקרונות אסטרטגיים דוגמטיים. בגיל 18 הפך לאלוף צ'שייר וזמן קצר לאחר מכן עבר ללנקסטר, שם נודע כשחקן מוביל בצפון אנגליה. כחובב לא היו לו הזדמנויות לשחק בתחרויות בינלאומיות, אך הוא התמודד בתחרות סקרבורו בשנת 1927 והגיע למקום השני משותף עם פרדריק ייטס והקדים כמה שחמטאים נודעים כיפים בוגוליובוב, ג'ורג' אלן תומאס וויקטור בורגר. בין היתר, הוא ניצח את בוגוליובוב המנוסה וכן את מנצח התחרות אדגר קול. בשנות העשרים לחייו ערך פיירהורסט את מדור המשחקים בביטאון Chess Amateur.
בשנת 1931 עבר פיירהורסט לסקוטלנד והניח את היסודות לפריחה שחמטאית מצפון לגבול. הוא זכה באליפות המדינה מספר שיא של 11 פעמים בין השנים 1932 ו-1962. פיירהורסט הצטיין במשחק עיוור ובשנת 1932 שיחק משחק סימולטני עיוור נגד 12 שחקנים במועדון גלאזגו, ניצח תשעה וסיים שלושה בתיקו. שנה לאחר מכן סיים בתיקו דו-קרב עם האמן האוסטרי אריך אליסקסיס, כוכב עולה בעולם השחמט. בשנת 1937 זכה פיירהורסט באליפות אנגליה בשחמט.
פיירהורסט ייצג את אנגליה פעמים רבות בתחרויות קבוצתיות, בסדרת דו-קרבות מול צ'כוסלובקיה, הולנד וברית המועצות, בין השנים 1937 ו-1954.
בין קורבנותיו על לוח השחמט גם בנט לארסן, אלוף דנמרק ומתמודד על תואר אליפות העולם, שהיה אז קרוב לשיא כוחו. בשנת 1947 שיחק בדו-קרב מול אוסטרליה, דו-קרב שהתקיים באמצעות הרדיו. בסוף השנה הגיע למקום החמישי המכובד בתחרות הייסטינגס, ושנה לאחר מכן חלק מקום רביעי בתחרות הייסטינגס.
בשנת 1950 מארגני השחמט ניצלו את ההזדמנות שהשחקנים המובילים של אנגליה, סקוטלנד, קנדה, ניו-דילנד ודרום אפריקה נפגשו באנגליה באותו הזמן. יוזמה מהירה לארגון אליפות חבר העמים הבריטי בשחמט צלחה והתחרות התקיימה באוקספורד. פיירהורסט ניצח בתחרות בהקדימו את דניאל ינופסקי, רוברט וייד ווולפגאנג היידנפלד ועוד. בשנת 1953 הפסיד פיירהורסט בדו-קרב לרוברט וייד.
פיירהורסט המשיך לתרום מזמנו ומכספו בנדיבות כדי לקדם את השחמט בסקוטלנד, הגם ששיא יכולתו השחמטאית כבר היה מאחוריו. הוא התמנה לנשיא איגוד השחמט הסקוטי בשנת 1956 וקשר קשרים חדשים עם איגוד השחמט האנגלי. בסיום תקופת כהונתו השתלט פיירהורסט על איגוד השחמט הסקוטי, מינה עצמו שוב לנשיא עם זכות בחירה מי ישותפו יחד עמו. לתקופת מה זה נראה כשיפור לעומת מצבו המעורער של האיגוד, אך מאוחר יותר השפעתו של פיירהורסט החלה להעיק ולאחר מחלוקת לגבי בחירת הנבחרת לאולימפיאדת לוגנו, כאשר פיירהורסט התנגד להשתתפותו של שחקן, הודח פיירהורסט והתבקש למנות מחליף.
עסקיו של פיירהורסט גרמו לו לנסוע לניו זילנד בשנת 1970. בשהותו שם השתתף פיירהורסט באליפות השחמט של ניו זילנד והחליט שהמקום כה מוצא חן בעיניו שיהיה מקום אידיאלי לתקופת הפרישה. הוא השתתף באולימפיאדת ניצה בנבחרת ארצו החדשה, שיחק בלוח הראשון והשיג 40%, תוצאה יוצאת מן הכלל לשחקן מעל 70 שנים.
השתתפות באולימפיאדות.
פיירהורסט השתתף בנבחרת האולימפית של סקוטלנד שש פעמים, בין השנים 1933 ו-1968. בשנת 1974 השתתף בנבחרת האולימפית של ניו זילנד.
מתכנן גשרים.
פיירהורסט בנה לעצמו קריירה ומוניטין. בתחום של הנדסה אזרחית הפך פיירהורסט לשותף הבכיר בחברת ייעוץ הנדסית שמתמחה בתכנון גשרים. הפרויקט הגדול והיוקרתי ביותר היה עיצוב גשר חדש ליד העיר דנדי באורך של 2,250 מטרים. זהו אחד הגשרים הארוכים באירופה, ועלותו הייתה 6 מיליון לירות שטרלינג. הגשר נחנך בטקס בנוכחות אליזבת, המלכה האם.
גשרים אחרים שתכנן היו גשר קינגסטון בגלאזגו, גשר המלכה אליזבט השנייה בניוקסל ועוד גשרים רבים בסקוטלנד ובניו זילנד, שם שכנעו אותו לייעץ בפרויקט מבני מסובך במיוחד בראשית שנות השבעים, ושם הוא החליט להשתכן עם פרישתו.
על הישגיו ההנדסיים הוא קיבל תואר דוקטורט ואת אות מסדר האימפריה הבריטית. בשיא יכולתו המקצועית כיבדו את פיירהורסט בנשיאות הסניף הסקוטי של מהנדסי המבנים. הוא חיבר גם מספר ספרים מקצועיים בנושאים הנדסיים.
חברת התכנון שלו ממשיכה להצליח גם היום, ולה 15 סניפים עיקריים וכ-500 עובדים. זו אחת מהחברות הגדולות באנגליה בתחומה.
נייטרון איטי
נֵיטְרוֹן אִיטִּי או נֵיטְרוֹן תֶּרְמִי הוא נייטרון הנע במהירות הדומה למהירות התנועה התרמית של האטומים בחומר הסובב אותו. כאשר נייטרון נפלט מגרעין של אטום מתבקע הוא נע במהירות גבוהה המגיעה לכמה אחוזים ממהירות האור. מהירות זו מקבילה לטמפרטורה של מיליוני מעלות. בכל פעם שנייטרון מתנגש באטום הוא מאט ולאחר סדרה ארוכה של התנגשויות כאלה הוא מגיע לשיווי משקל תרמודינמי עם החומר הסובב אותו והופך לנייטרון תרמי. בכל התנגשות כזו יש סיכוי לנייטרון להיבלע באטום. אם ההסתברות הזו גבוהה מדי אז הסבירות גבוהה שהוא ייבלע לפני שיספיק להפוך לנייטרון תרמי.
לנייטרון איטי יש סיכוי גדול יותר לגרום לביקוע של אטום בקיע כמו אורניום. מרבית הכורים הגרעיניים מכילים לצורך זה חומרים שמטרתם להאט את הנייטרונים. התכונות הרצויות של חומר להאטת נייטרונים הן משקל אטומי נמוך הגורם לכך שכל התנגשות תאט את הנייטרון ככל האפשר וכן הסתברות נמוכה לבליעת הנייטרון על ידי האטום. החומרים הנפוצים המשמשים לכך הם מימן (בדרך כלל בצורה של מים), מימן כבד (בצורה של מים כבדים), פחמן (בצורת גרפיט) או בריליום. חומר שהיה לו שימוש היסטורי כמאט נייטרונים הוא הפרפין, שנעשה בו שימוש זה בניסוייו המפורסמים לגילוי הנייטרון של הפיזיקאי ג'יימס צ'דוויק.
אמה לזרוס
אמה לזרוס (באנגלית: Emma Lazarus; 22 ביולי 1849, ניו יורק – 19 בנובמבר 1887, שם) הייתה משוררת יהודייה אמריקאית, ששימשה מופת לנשים יהודיות שנתפסו להתעוררות יהודית. שירה המפורסם ביותר הוא הסונטה "הקולוסוס החדש" (1883), החקוק על פסל החירות בניו יורק.
קורות חיים.