במחצית השנייה של דצמבר 1942 פתחה החזית הדרום-מערבית במתקפה על האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דון. במסגרת מבצע סטורן קטן הביסו כוחות החזית תוך זמן קצר את הכוחות העיקריים של קבוצת הארמיות, חדרו עמוק לעורפה ואילצו את המפקד הגרמני, אריך פון מאנשטיין, לוותר על ניסיונו לחלץ את הכוחות הגרמניים המכותרים בכיס סטלינגרד, ולהתרכז בהגנה על פיתחת רוסטוב.
באוגוסט 1943 השתתפו כוחות החזית הדרום-מערבית, תחת פיקוד גנרל רודיון מלינובסקי במתקפה סובייטית גדולה באזור חרקוב (מבצע רומיאנצב), ששיחררה את העיר מידי הגרמנים. במהלך החודשיים הבאים השתתפה החזית בשיחרור אגן דונבאס ובהתקדמות הצבא האדום מערבה לנהר הדנייפר וחצייתו במהלך קרב דנייפר. ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית לחזית האוקראינית השלישית, ובכך הסתיים תפקידה במלחמת העולם השנייה.
מפתח צינורות
מפתח צינורות הוא כלי עבודה מתכוונן המשמש לסיבוב צינורות מתכת עגולים בקוטר משתנה.
מבנה הכלי ושימושים.
מפתח צינורות מורכב משלושה חלקים:
הכלי בנוי כך שהפעלת לחץ גדול יותר על הידית גורם לשיניו להנעץ בצינור ולהפעיל עליו לחץ גדול יותר; ובכך אוחזות בו ומאפשרות את סיבובו למרות צורתו העגולה. כיוון שלכלי שיניים גסות יחסית הוא מתאים לשימוש עם מתכת עגלגלה שפלייר רגיל יתקשה לאחוז בה. רצוי לעבוד עם הכלי עם מתכות רכות משיניו כדי למנוע את שחיקתן.
מפתח הצינורות מיוצר בגדלים שונים להתאמה אופטימלית לקוטר הצינור.
מפתח צינורות משמש בעיקר לעבודות תשתית ואינסטלציה בצינורות מתכת ופלסטיק.
בשל המסה והמראה המאיים של כלי זה, לעיתים הוא משמש בסרטים ככלי המשמש פורצים.
יעל טבת קלגסבלד
יעל טבת קלגסבלד (נולדה ב-1955) היא סופרת, עיתונאית ופזמונאית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב לשבתי טבת ולאורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ובת דודו של נתן אלתרמן. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. שירתה בחיל האוויר. למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב
טבת הייתה עורכת וכתבת אופנה בעיתון "הארץ" ולאחר מכן בעלת טור אישי במוסף "סגנון" של "מעריב".
פרסמה ב"מעריב" ראיונות עם נשים משפיעות בחברה הישראלית וכתבות בנושאים שונים.
במהלך שנות השמונים הגישה את פינת האופנה "מתאים לי", במסגרת התוכנית זהו זה!, ששודרה ברצועת שידורי טלוויזיה החינוכית.
כתבה מספר פזמונים, חלקם הפכו ללהיטים מוכרים. בשנת 1977, בהיותה בת 22, פורסם שירה "בתוך" ("על נשמות שלי") שבוצע על ידי צוות הווי חיל האוויר במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון (ללחנו של יאיר רוזנבלום, והסולנית הייתה דפנה ארמוני)ואחר כך זכה לביצוע מחודש על ידי הראל סקעת שביצע אותו במבחן הקבלה (אודישן) לכוכב נולד ואף כלל אותו באלבומו הראשון. שניים משיריה, "בגידה" ו"שבועה", הולחנו על ידי רמי קלינשטיין; את הראשון שרה ריטה ואת השני שרה בדואט עם קלינשטיין. עוד משיריה: "סימנים", שהלחינה ושרה גלי עטרי, וכן "ימים אחרים" ו"אפילו ששריפות", שני שירים שכתבה לאלבום הבכורה של הראל סקעת, הראשון ללחן של עמית צח ואת השני הלחין סקעת עצמו. בועז שרעבי שר אף הוא את ימים אחרים בדיסק חיי אדם (2015). כתבה לשלומי ברכה את השיר "אהבה לא גדלה על עצים" שהופיע בדיסק שלו "מאדים ומחויר" (2016).
טבת נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד. היא אם לבן ובת, ומתגוררת בכפר שמריהו.
קישורים חיצוניים.
על ספריה:
בוריקה
שְׁמוּרַת בּוּרִיקָה היא שמורת טבע בגוש יישובי אלונה, בגבעות המערביות של רמות מנשה, בין נחל דליה ונחל התנינים. שטח השמורה 323 דונם.
בקרבת מקום היה כפר ערבי בשם בוריקה (بريكة). תושבי הכפר ברחו ליישובי ואדי עארה ולמחנות פליטים בשומרון בזמן מלחמת העצמאות. שטח הכפר מכיל את מתקני הייצור והאחסון של המפעל "תעשיות חרושת חומרי נפץ" שבבעלות קבוצת תעבורה.
בשמורה צמחייה מגוונת. על עצי השמורה נמנים אלון התבור, אלון מצוי, אלת המסטיק, חרוב, לבנה רפואי, עוזרר קוצני, וזית אירופי. כן בשמורה יערה איטלקית, מוצית קוצנית, פרסיון גדול וקידה שעירה. עצי השמורה והצמחייה איפשרו לתושבי בוריקה בעבר למכור עץ להסקה. כמו כן ייצרו חפצים מצמחי האזור ובהם מטאטאים. בשמורת בוריקה גם ניקבה תת-קרקעית עם פירים שהיו חלק ממערכת המים של קיסריה. מערכת זו מתחילה ככל הנראה באזור עין צברים.
שמורת בוריקה הוכרזה ב-19 במאי 1967. מתוכנן להרחיב את השמורה ב-6730 דונם נוספים ולכנות את השמורה המורחבת שמורת יער אלונה.
רוב שטח השמורה, כולל המסלולים המסומנים, נמצא בתחומי שטח אש.
יעל טבת-קלגסבלד
אלווירה פופסקו
אלווירה פופסקו (ברומנית: Elvira Popescu, בצרפתית: Elvire Popesco; 10 במאי 1894 – 11 בדצמבר 1993) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ובמאית רומנייה שפעלה ברומניה ובעיקר בצרפת. השחקן, הבמאי והמחזאי סאשה גיטרי אמר עליה: "היא איננה צרפתייה, אבל היא פריזאית". במהלך הקריירה ארוכת השנים שלה שיחקה במחזות רבים בעיקר מן ה"ז'אנר" הקרוי "קומדיית בולוואר" וכו'.
ובחמישים סרטים. כונתה, בין היתר, "נוטר דאם של התיאטרון "Notre Dame du Théâtre או "מלכת הבולוואר" La reine du boulevard..באמצעות נישואיה האחרונים הייתה לרוזנת דה פואה (De Foy).
תחילת דרכה.
נולדה בבוקרשט בדיוק בחג הלאומי של רומניה באותם הזמנים, 10 במאי, בשנת 1894.
הוכיחה כישרונות בימתיים מילדותה - זריזות ודיוק בדיקציה, כישרון חיקוי חריף ומשעשע, תנועות מלאות חן, הליכה אלגנטית. דוד שלה, השחקן יון ניקולסקו, עודד אותה לממש כישרונות אלה וללמוד את אמנות המשחק.
סיימה בהצטיינות את לימודיה ב"קונסרבטוריון" (האקדמיה) לאמנויות הבמה בבוקרשט אצל מורים כמו קונסטנטין נוטארה ואריסטיצה רומנסקו. בגיל 16 התקבלה לעבוד בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. מהר זכתה לשחק בתפקידים ראשיים - כמו איליאנה במחזה "Înşir-te mărgărite" מאת ויקטור ייפטימיו (1912) או טופאנה ב"תשוקה האדומה" מאת מיכאיל סורבול.
בשנת 1914 כבר הייתה חברה קבועה בלהקת התיאטרון הלאומי. יחד עם עמיתיה יון מנולסקו ואלכסנדרו מיכאילסקו ייסדה בשנת 1919 את התיאטרון "אקסלסיור". כעבור שנתיים, ב-1921 הקימה וניהלה גם את "התיאטרון הקטן" ("תיאטרול מיק") בבוקרשט. בשנת 1912 הופיעה בסרט ראינוע פטריוטי רומני "עצמאות רומניה" בבימוי השחקן אריסטיד דמטריאדה ובהפקתו של גריגורה ברזיאנו. בשנת 1923 שיחקה בסרט רומני נוסף, "הצוענייה מחדר המיטות" בבימויו של אלפרד האלם.
אלווירה פופסקו נישאה שלוש פעמים. מנישואיה לבעלה הראשון, אורל אתנאססקו (1965-1890), נולדה בת, טטיאנה. כעבור שנים אחדות התגרשה פופסקו והתחתנה עם הפוליטיקאי הליברלי יון מנולסקו-סטרונגה (1889–1951) שכיהן, בין השאר, כשר התעשייה והמסחר בשנים 1934- 1935) (נפטר בכלא הקומוניסטי בסיגט בשנות החמישים). אחרי 13 שנים של חיים בצוותא עם המחזאי והשחקן לואי קולן די בוקאז', שהיה ידוע בשם העט "לואי ורני" (1893-1952) ממנו נפרדה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בעלה הרשמי השלישי היה הברון, אחר כך הרוזן, הצרפתי, מקסימיליאן סבסטיאן דה פואה (1900 - 1967). רכילויות סיפרו שבזמנו מלך רומניה פרדיננד הראשון התאהב בה נואשות.
פעילותה בתיאטראות צרפת. הקשר עם לואי ורניי.
החל משנת 1924 הפכה לאחת מהכוכבות המבוקשות של תיאטרון "קומדיות הבולוואר" הצרפתי תוך הצטיינות בתפקידים מלודרמטיים במחזות של לואי ורניי ("הדודנית שלי בוורשה", "טובאריש", 1933 בבימויו של ז'אק דיבאל), "מכונית התופת", 1954), אנרי ברנסטיין ("נינה", 1949) ואנדרה רוּסן ("לה מאמה", 1957 תפקיד שנכתב במיוחד בשבילה ושהיא שיחקה בו עד שנת 1974), "מגדת העתידות", (1971). ניצלה את חן שיערה הבלונדיני העדין ומבטאה האקזוטי בגילום תפקידים של אצילות זוהרות אך מרוּששות שהתגלגלו מרוסיה הרחוקה למרכז עיר האורות. למעשה המחזאי לואי ורניי Louis Verneuil היה זה שהתלהב מהמשחק שלה במחזה "התשוקה האדומה" (של המחזאי הרומני מיכאי סורבול) בתיאטרון דה ל'אוור (Théâtre de l'Oeuvre) בפריז.
וקרא לה לבוא לצרפת כדי שתחליף שחקנית שחלתה, בקומדיה שלו, "הדודנית שלי מוורשה" שהפכה לשוברת קופות. הופעתה הראשונה במחזה זה ב-22 בדצמבר 1923 ב"תיאטרון מישל" נחקקה בזיכרון מעריציה. פרט לתקופה של 13 שנים של שותפות לחיים, הקשר המקצועי והידידותי בין השניים נמשך כשלושה עשורים.
למעשה גם סרטיה המוצלחים ביותר היו העיבודים לפי מחזותיו של ורניי, ביניהם "הבגד הירוק" (1937).
ורניי לקה בדיכאון, אומרים שבעקבות פרידתו מפופסקו ב-1940, ובשנת 1952 שם קץ לחייו על ידי חתך בעורקי הצוואר, במלון "טרמינוס - סן לזאר" בפריז. החיטוטים של העיתונאים בפרשה הכאיבו לאלווירה פופסקו שעדיין שמרה לאורך השנים על רגשות מיוחדים למנוח. הוא ערך לפני מותו שלוש צוואות, כולן באוקטובר 1952, ובשתיים מהן הוריש לשחקנית את רוב נכסיו.
צוואה אחרת הייתה לטובת ידידה קודמת של המחזאי, קלר טמבור. בית דין שדן במימוש הצוואות פסק לטובת אלווירה פופסקו.
בין השנים 1956–1965 הייתה אלווירה פופסקו מנהלת שותפה של ה"תיאטר דה פארי" ואחר כך - החל מ-1965 - של ה"תיאטרון מריניי" (Théâtre Marigny)
היא פרשה סופית מהבמה בגיל 86, עקב מחלת פרקים, כשמשחקה האחרון היה ב"לה מאמה" מאת אנדרה רוסן.
על מסכי הקולנוע.
בקולנוע זכתה בפחות הצלחה: שיחקה בסרטים רבים, רובם מבוססים על מחזות צרפתים: