אות ניל"י.
האות מוענק לכל מי שהיה חבר ניל"י בתקופה שמשנת 1915 עד שנת 1917. חלוקת האות החלה בשנת 1981.
אות ההתנדבות.
האות מוענק למי שהתנדב לשירות בגדודים העבריים או לצבא הטורקי בעת מלחמת העולם הראשונה, וכן למי שהתנדב לשירות בצבא הבריטי בעת מלחמת העולם השנייה. חלוקת האות החלה בשנת 1961.
אות הלוחם בנאצים.
אות הלוחם בנאצים הוא עיטור צבאי ישראלי שמוענק לוותיקי מלחמת העולם השנייה. חלוקת האות החלה בשנת 1967.
אות המשמר.
אות המשמר מוענק למי שבתקופה הקובעת שבין 1936 ל-1939, השלים שירות בן חצי שנה לפחות באחד מהגופים הבאים: משטרת היישובים העבריים, פלוגות הלילה המיוחדות, יחידות הנוטרות השונות, משטרת ארץ ישראל, הז'נדרמריה הארץ-ישראלית או חיל הספר העבר-ירדני.
אות ההגנה.
האות מוענק לכל מי שהיה חבר ארגון ההגנה והפלמ"ח תקופה של שישה חודשים לפחות בתקופה שמשנת 1920 עד קום המדינה. חלוקת האות החלה בשנת 1958.
אות האצ"ל.
האות מוענק לכל מי שהיה חבר בארגון הצבאי הלאומי תקופה של שישה חודשים לפחות, בתקופה שמשנת 1937 עד קום המדינה. חלוקת האות החלה בשנת 1979.
אות הלח"י.
האות מוענק לכל מי שהיה חבר בלח"י תקופה של שישה חודשים לפחות בתקופה שמשנת 1940 עד קום המדינה. חלוקת האות החלה בשנת 1980.
סברתה
סברתה (יוונית Σαβράτα; ערבית صبراتة) הייתה העיר המערבית מבין "שלוש הערים" (Τρίπολις - "טריפוליס") ששכנו לחופו של הים התיכון, כיום במחוז א-זאווייה בצפון-מערב לוב. שתי הערים האחרות היו אואה (כיום טריפולי) ולפטיס מגנה. שרידי העיר שוכנים במרחק של כ-65 ק"מ מערבית לטריפולי, ובשנת 1982 הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. העיר המודרנית סברתה שוכנת כ-1.5 ק"מ דרומית לאתר הארכאולוגי ומתגוררים בה כ-20,000 תושבים.
היסטוריה.
ייתכן שהעיר נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס בידי פיניקים מצור בשם "צברתן" או "צברתען", ונראה שעד מהרה הייתה לחלק משטח ההשפעה של קרתחדשת. כמרכז סחר פיניקי בחוף הטריפוליטני, ריכזה סברתה את מוצריה של אפריקה, דרך מפרץ גָאבֶּס שבתוניסיה. העיר הייתה חלק מהממלכה הנומידית הקיקיונית של מסיניסה, עד אשר נכבשה בשנת 46 לפנה"ס על ידי הרומאים וסופחה למחוז אפריקה באימפריה.
סברתה הגיעה לשיא תפארתה במאה ה-2 ובמאה ה-3 לספירה. בתקופה זו נבנו מבנים מונומנטליים ברחבי העיר, והידוע בהם הוא התיאטרון. שקיעתה של העיר החלה במאה ה-4, כשהצטמצם היקף הסחר עם אפריקה ובין תושביה ניגלו יריבויות על רקע דתי. הונדלים פלשו אל העיר בשנת 455 והרסו את חומותיה. אף הכיבוש הביזנטי לא הביא לשינוי מצבה, והיא ננטשה באופן סופי לאחר פלישות הערביות במאה ה-7 ובמאה ה-11.
האתר הארכאולוגי.
האתר מחולק לשני מתחמים - מזרחי ומערבי, וביניהם שטח פתוח ברוחב של כ-150 מטר. אורכו של כל אחד משני המתחמים הוא כ-300 מטר מחוף הים דרומה.
המבנה החשוב והשמור ביותר באתר הוא התיאטרון הרומאי הניצב במתחם המזרחי, כ-200 מטר מחוף הים. המבנה הוקם ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2, וחלקו המרשים ביותר הוא הקיר האחורי (Scaenae frons) בן שלוש הקומות הנתמך בעמודי שיש. 11 הטריבונות יכלו לאכלס עד 5,000 צופים. בסברתה שוכנים גם מקדשים לאלילים מהמיתולוגיה המצרית, כדוגמת מקדש איזיס הנמצא במתחם המזרחי, סמוך לתיאטרון.
במתחם המערבי שוכן הפורום ובו מספר מבנים ומקדשים שביניהם מקדש יופיטר, מקדש אנטוניוס, מקדש הרקולס והבזיליקה הנוצרית מימי יוסטיניאנוס הראשון ובה רצפת פסיפס. פסיפסים השתמרו גם בבתי המרחץ: במרחצאות הסמוכות לים נצבעו הפסיפסים בצבעי הים, בעוד שאלה הסמוכות לתיאטרון נצבעו בשחור ובלבן.
מאוזולאום בס מהמאה ה-2 לפנה"ס שוכן במתחם המערבי, והוא בנוי בסגנון פוני-הלניסטי. המבנה שוחזר ברובו בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ארכאולוגים מקומיים.
במרחק של פחות מקילומטר מהאתר שוכן האמפיתיאטרון הרומי שהוקם במאה ה-2 ואשר יכול היה להכיל עד 10,000 צופים. באתר שני מוזיאונים - האחד לממצאים פוניים והאחר לרומיים.
יעד - תנועה לזכויות האזרח
טיטה רופו
טיטה רופו (באיטלקית: Titta Ruffo, 9 ביוני 1877 - 5 ביולי 1953) היה זמר אופרה איטלקי, שמקובל לראות בו את גדול הבריטונים האיטלקים בדורו, ואולי גם בדורות הבאים.
רופו, שכינויו היה Voce del leone ("קול האריה"), נודע בקולו האדיר, בצלילים הגבוהים המרטיטים שלו ובעוצמה הדרמטית שהפגין על הבימה. בריטונים אחרים, גם ידועי השם שבהם, התייחסו ביראת כבוד אל קולו של רופו: ג'וזפה דה לוקה, כוכב בריטון בזכות עצמו, אמר על רופו, "מה שהיה לו לא היה קול, זה היה נס;" (אם כי אין מרבים לצטט את חלקה השני של המסקנה של דה לוקה "..והוא (רופו) מכריז עליו בקולי קולות...") וויקטור מורל, ששר לראשונה בתפקידי יאגו ופלסטף של ורדי, אמר שצלילי הרגיסטר העליון של רופו הם המרהיבים ביותר ששמע מעודו מפי בריטון.
קריירה.
נולד בשם רופו טיטה בפיזה והפך את סדר שמותיו לבימה. רופו היה בנו של מהנדס. הוא למד פיתוח קול אצל מורים אחדים, אבל השיטה הווקלית שלו היא פרי לימוד עצמי, ביסודה. הופעתו הראשונה הייתה בשנת 1898 בתיאטרו קונסטאנצי ברומא, בתפקיד הראלד בלוהנגרין של וגנר. אחרי פתיחה איטית, נסקה הקריירה שלו לשחקים בשנים הראשונות של המאה ה-20 ותוך זמן קצר השיג פרסום בינלאומי. הופעותיו הראשונות הגדולות היו בלונדון (1903), מילאנו (1904), ליסבון (1907, בואנוס איירס (1908) והאופרה של פריז (1911). הופעתו הראשונה של רופו בארצות הברית הייתה בפילדלפיה בשנת 1912 והוא הרבה לשיר בשיקגו. אל המטרופוליטן אופרה הגיע במועד מאוחר יחסית בקריירה שלו, ב-1922 בתפקיד פיגרו בספר מסביליה. הוא הופיע ב-46 הצגות במטרופוליטן בין 1922 ל-1929.
הרפרטואר של רופו כלל את רוב תפקידי הבריטון באופרה הצרפתית והאיטלקית, ביניהם ריגולטו, "די לונה", אמונסרו, ז'רמון, טוניו, פיגרו של רוסיני, המלט, יאגו, קרלו ב"ארנאני", דון ג'ובאני, ברנאבה ורנאטו ב"נשף המסיכות". הוא נודע גם בכמה תפקידי בריטון באופרות, שנשכחו בינתיים מלב: התפקידים הראשיים ב"המלט" של אמברואז תומא וב"כריסטופורו קולומבו" של פרנקטי, קסקארט ב"זאזא" של לאונקוואלו ונרי ב-La Cena delle Beffe של ג'ורדאנו. תפקידי המפתח של רופו היו ריגולטו והמלט.
קולו של רופו היה מכשיר אדיר, בעל מצלול רב-עוצמה ורגיסטר עליון, שהצטיין בברק יוצא דופן עד ללה הגבוה
ותרם לעושרו. ביו שהשוו אותו לארד ממורט והיה באמת לא מעט מן המתכתי בקולו. ברגיסטר האמצעי היה לקולו גוון כהה ואפלולי. הצלילים הנמוכים שלו היו חלשים, בהשוואה לאחרים, ונעדר מהם המצלול העשיר של צליליו הגבוהים יותר. בסך הכל היה קולו עשיר גוונים, כעין פריזמה.
דעת מבקרים.
כמו בן ארצו המפורסם, הטנור אנריקו קארוזו, נאמר על רופו שהוא מגלם סגנון שירה חדש ששם דגש על עוצמה, צליל עשיר וכוח ביטוי מילולי, שהעיבו על המשקל הרב שייחס הדור הקודם לחן ווקאלי, דקות ביטוי, זוך ועדינות הצליל - לדברי המבקרים המכובדים, ג'ון סטין ("The Grand Tradition", דאקוורת', 1971) ומייקל סקוט ("The Record of Singing", דאקוורת', 1978) אין זה משקף נכונה את הטכניקות של שני הזמרים, שהיו רחוקות מחספוס או גולמיות. על אף הפופולריות הרבה שזכה לה, לא הכל התפעלו מן הגישה הווקאלית של רופו, והיו מבקרים שהשוו אותו לרעתו עם הבריטון הלירי הדגול מטיאה בטיסטיני. מוציאי דיבתו של רופו האשימו אותו בשאגות, שנועדו להמם את קהל בעוצמת קולו ותו לא, אבל תקליטיו מצביעים על הבחנה דקה, על ניואנסים ועל שליטה טכנית מעולה, בכל מקרה שהדבר נראה לו נחוץ ומתבקש לפרשנות.
הקלטות.
רופו היה אמן הקלטות פורה והקליט יותר מ-130 תקליטים, אקוסטיים וחשמליים, תחילה לחברת Pathé Frères בפריז בשנת 1904 ואחר בלעדית לחברת ויקטור ("חברת גראמופון" באנגליה), החל בשנת 1907. כמו קארוזו, הקלטות קולו של רופו הצליחו להפליא. כה עשיר ומהדהד היה, שאפילו בתהליך הפרימיטיבי של ההקלטה האקוסטית נשמר חלק גדול מן הזוהר שאפיין אותו. ה וא המשיך להקליט בתקופת ההקלטה החשמלית אחרי 1925, אבל עד כמה שאפשר לשפוט (כותרים רבים לא הוצאו לאור), רבים מן התקליטים המאוחרים הללו נעשו לאחר שיאו; עם זאת, בכמה הקלטות שנעשו בלונדון בשנת 1933 והופקו בהמשך ניכר משהו מן היופי הקודם ורמז ליכולת האמן לאפנן קול אדיר להפקת מידה של אינטימיות וחן.
בשיאו ערך רופו שתי הקלטות מדהימות של "ברינדיזי" מתוך "המלט" (1907 ו-1911), הקדנצה המפגינה את שליטתו המופלאה בנשימה. המרשימה ביותר היא "All'erta, marinar!" מתוך "האפריקאית" של מאיירבר, המציגה את המצלול והברק העל-אנושיים ברגיסטר העליון של רופו, כמו גם ההקלטות מתוך האופרה, הנשכחת כיום, של לאונקאוואלו, "זארה". גם "Pari Siamo" שלו מתוך "ריגולטו" של ורדי הוא ללא מתחרים.
כוכב עצמאי.