מסקנות הוועדה פורסמו ב-9 באוקטובר 1949 ואישרו את רוב הטענות על תת תזונה, הזנחה, היעדר צעצועים, משחקים וטיולים ועל ענישה פיזית קשה ביותר. בעקבות פרסום מסקנות הוועדה, משרד החינוך החליט לכפות על המוסד שינוי מנהלי כולל, אך מנהלי המוסד סירבו ליישום אותה והוחלט להעמיד אותם לדין, בבית המשפט המחוזי בירושלים. במהלך המשפט הצדדים הגיעו להסכם פשרה. ההסכם שנחתם עם ההנהלה הקיימת של המוסד, למעשה ביטל את ההמלצה הראשונה והעיקרית של ועדת החקירה: לבחור הנהלה חדשה למוסד, במקום זו האחראית למצב. מסקנותיה והמלצותיה האחרות של ועדת החקירה נתקבלו בהסכם הפשרה על ידי שני הצדדים. ההמלצות חולקו על פי שלושת תחומי העבודה לשלושת המשרדים: ענייני בריאות והיגיינה למשרד הבריאות, הסדרי החינוך והפיקוח עליו למשרד החינוך והתרבות, הטיפול בפנימיה ובחיי החניכים אחרי שעות הלימוד למשרד הסעד. כל אחד מהמשרדים חייב היה לפקח על שטח פעולתו, והיה רשאי על פי ההסכם לתת הוראה לתיקון או שינוי בניהול המוסד במסגרת שטח פעולתו ובמסגרת המלצות הוועדה. בנוסף התגלה במהלך הפרשה שאדם שעבד כחייט במוסד ביצע מעשים מגונים במספר תלמידים, הורשע ונידון לשנתיים מאסר.
פרשת ישראל ויניק.
בשנת 1962, נחשפה פרשה בה נחטף ילד בשם ישראל ויניק מבית היתומים דיסקין למושב קוממיות. ויניק לא היה יתום אך הגיע למוסד ב-1956, לאחר שמורה בישיבה סמוך לבית אמו ביפו, שכנע אותה למסור אותו למוסד, כדי שיקבל חינוך וכלכלה. אביו עזב את המשפחה ואמו והייתה דלת אמצעים, והסכימה מאחר שהובטח להם שתוכל לבקרו מתי שתרצה, והוא יוכל לחזור לביתו בשבתות וחגים. אחרי שנתיים בדיסקין נאמר לויניק שכל משפחתו התנצרה ועזבה את הארץ, ויש להעביר אותו למקום אחר. כך הגיעה למושב קוממיות שם שהה בביתו של הרב בנימין מנדלזון. לאחר 4 חודשים בקוממיות פגש ישראל ויניק במקרה באחיו הבכור שהגיעה למושב בתור פועל, והתברר לו שמשפחתו לא התנצרה והם מחפשים אחריו. מיד אחר כך הועבר לישיבה בכפר אתא, אך הוא ברח משם בשנת 1961 וחזר למשפחתו. הפרשה נחשפה בעקבות פרשת יוסל'ה שוחמכר, ילד אחר שהוסתר במושב קוממיות. ישראל ויניק ואמו תבעו פיצויים מהמעורבים בחטיפתו, וגם נפתח משפט פלילי נגד הרב מנדלזון ושלושה נאשמים נוספים על חטיפת ויניק ויוסל'ה שוחמכר. במהלך המשפט לא הכחיש הרב מנדלזון שלקח חלק בחטיפתו של ישראל ויניק, וטען שהמטרה הייתה להציל אותו מהמיסיון הנוצרי, מאחר שאביו החורג התנצר ועזב את הארץ. המשפט הפלילי על חטיפת וירניק בוטל לאחר שעד התביעה הראשי בפרשת שוחמכר חזר בו וטען שמסר עדות שקר, החליט היועץ המשפטי לממשלה לבטל את המשך המשפט על חטיפת וירניק.
במאה ה-21.
במרץ 2020, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה תוכנית פיתוח בשטח בית היתומים שכוללת הקמת 3 מגדלי מגורים בני 24 קומות, בהם 272 יחידות דיור, מבני ציבור ושטחי מסחר, תוך שימור המבנה ההיסטורי. במאי 2020, הורתה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה להנמיך את גובהם של 3 מגדלי המגורים המתוכננים ל-15 קומות.
קרן היתומים.
בשנת 1977, במטרה להבטיח את עתידו של המוסד כבית יתומים, נרשם "בית המחסה הגדול ליתומים דיסקין" כהקדש ציבורי ברשם ההקדשות. מטרותיו כפי שנרשמו בפנקס ההקדשות היה: "ייסוד בית יתומים במטרה לחנך ולכלכל יתומים ועזובים בישראל". בשנת 1996 ערך רשם ההקדשות ביקורת במוסד ומצא כי בשנת 1995 חולקה תרומה בסך 2.7 מיליון שקל לתלמידי כולל ולבעלי תשובה, אשר לכאורה אינה תואמת את מטרות ההקדש (תמיכה ביתומים ונזקקים). בעקבות הביקורת הגיש רשם ההקדשות כתב תביעה, בו נטען כי במקום לסייע ליתומים בכסף הנתרם עבורם, משתמשים מנהלי בית היתומים בתרומות למימון 11 עמותות תורניות, בתי תלמוד וישיבות. בכתב התביעה נאמר כי: "הנאמנים, העומדים בראש הקדש יוקרתי, רב היקף ובעל תקציבים גדולים מאוד, הפרו את חובת הנאמנות המוטלת עליהם וניהלו את תקציבו הגדול של ההקדש לצורך מימוש תפיסת עולמם ולמטרות זרות נוספות, עד שהמוסד על-שם דיסקין הוא היום מרכז לישיבות ולא בית יתומים". בית היתומים שכר את שירותיו של עורך הדין יעקב ויינרוט, ובשנת 2000 הגיעו הצדדים להסכם פשרה, על-פיו ייפתח הקדש נוסף בשם "קרן היתומים על-שם דיסקין", שאליו יוזרמו כספי התרומות הספציפיות. מאז משמש מבנה המוסד באופן רשמי לבית לישיבות חרדיות ופנימייה לנערים (כמרכז למספר מוסדות חינוך) שאינם מיועדים ליתומים בלבד.
סאבדומיננטה
סובדומיננטה
בהרמוניה, הסוּבְּדוֹמִינַנְטָה היא הדרגה הרביעית והשנייה בסולם. כך למשל בסולם דו מז'ור, הסובדומיננטה היא המשולש פה מז'ור. סובדומיננטה משמשת גם לציון המדרגה הרביעית בסולם, כך שבאותו סולם דו מז'ור, יהיה זה הצליל פה. את הסובדומיננטה מסמנים באותיות SD.
שם זה בא מהמילים "סוב" ו"דומיננטה". משמעות המילה "סוב" בלטינית היא מתחת, ומשמעות המילה "דומיננטה" – הדרגה החמישית בסולם.
כמו כן, נהוג לכנות אקורד או דרגה כ"סובדומיננט" (דרגה סובדומיננטית\אקורד סובדומיננטי) אם הפונקציה שלהם אינה טוניקאית (כמו הדרגה הראשונה בסולם), או שאינה דומיננטית, כלומר אינה מיועדת להיפתר לדרגה טוניקאית. לדוגמה, בסולם דו מז'ור הדרגה השנייה, על היפוכיה, תיחשב לסובדומיננטית, וכך גם הדרגה השישית, כשאינה "סיום מדומה". גם דרגות שאינן דיאטוניות יכולות להיחשב לסובדומיננטיות, אם הפונקציה שלהן אינה טוניקאית ואינה דומיננטית, כמו משולש "נפוליטני" ואקורד "גרמני".
נפוליון בונפרט
כוכבים זוגיים
קאמי (שינטו)
קאמי (בקאנג'י: 神) הוא שמם של מגוון ישויות על טבעיות המופיעות במיתולוגיה היפנית המהוות את מושא הפולחן השינטואיסטי. מילה מתורגמת לרוב כאל או אלוהות, אך מלומדים יפנים טוענים כי תרגום זה עלול ליצור אי־הבנה בקשר למהות המונח. במקרים מסוימים, כגון "איזאנאגי ואיזאנאמי" ("הזכר והנקבה") הקאמי הן ישויות בעלות גוף וצורה אנושיות הדומות במידת מה לאלים במיתולוגיה היוונית והרומית, אך במקרים אחרים הרוחות עצמן הן כוחות טבע או האנשה של תופעות טבע, בעוד במקרים אחרים הם נשמותיהם של המתים סביבם נהוג פולחן המתים היפני. בנוסף, אין היא המילה היפנית לאלוהים המונותאיסטי.
מכיוון שביפנית לא נהוג להבדיל בין צורת יחיד לצורת רבים לעיתים לא ברור האם המילה קאמי מתייחסת לאל יחיד או למספר. כשנחוצה ללא ספק צורת רבים, לרוב משתמשים במילה "קאמיגאמי". לעיתים נאמר שישנם "שמונה מיליון קאמי" אך בשפה היפנית לרוב המספר שמונה מיליון מרמז על אין סוף.
באותה מידה, מגדר גם הוא אינו מיוחס למילה קאמי, שיכולה להתייחס גם לזכר, גם לנקבה וגם לקאמי חסרי מגדר. המילה "מֶגאמי" ("女神") שהיא המקבילה הנשית של המילה קאמי היא תוספת מאוחרת לשפה היפנית ולעולם לא תיראה בטקסטים המסורתיים.
הקאמי נחשבים כקשורים באופן אימננטי לעולם הטבע, אך כמתגוררים בשכבה לא נגישה לבני האדם של העולם המכונה "שינקאי" (קאנג'י: 神界, מילולית: "עולם הקאמי"). ההגדרה הרגילה של קאמי ניתנה בידי מוטורי נורינאגה "קאמי הוא כל תופעה שמייצרת רגשות של יראה, ללא הבחנה בין טוב ורע" לפיכך קאמי יכול להיות גם ישות טובה וגם ישות רעה ללא הבחנה בהיותו קאמי. לפיכך גם האופן המרכזי לתקשר ולהתקרב לקאמי היא לבוא במפגש מודע עם תופעות טבע המעוררות יראה, למשל פסגות הרים, מפלים וכו'. סגנון זה של תרגול דתי נקראת "דרך הקאמי" (יפנית: 随神の道, רומאג'י: kannagara no michi).
מבחינה בלשנית, סימנית הקאנג'י 神 המשמשת למילה קאמי משמשת גם לתיאור ה"שֵן" (פין-יין: shén), ישויות דומות המהוות את מושא הפולחן בדת הסינית העממית.
אמונה דתית.
הקאמי הם מושאי הפולחן המרכזיים בדת השינטו. השינטו נוצר ממספר דתות אנמיסטיות ביפן העתיקה שנעשתה לדת אחת על מנת לדחות השפעות חיצוניות על איי יפן (כדוגמת דתות אחרות). כתוצאה מכך, טבעם של הקאמי לפי האמונה היפנית הוא רחב וכולל מגוון של תופעות.
חלק מהישויות המכונות קאמי הן אספקטים של צמיחה, פוריות והתרבות, לעיתים תופעות טבע כגון רעמים ורוח. לפעמים עצמים טבעיים כגון השמש, הרים, נהרות, עצים וסלעים. חלקם בעלי חיים וחלקם רוחות של אבות קדומים. תחת הקטגוריה של רוחות של אבות קדומים נמצאים קיסרי יפן ומשפחותיהם, אבל גם אבות קדומים של שבטים ומשפחות אצולה.
ישנן גם ישויות נוספות הנחשבות קאמי. לדוגמה, רוחות השומרות על ארץ או אזור (כגון רוח היער, או רוח ההר), ואף המקצועות השונים ומיומנויות שנות. גם רוחות של גיבורים יפנים, ממציאים דגולים ואנשים שתרמו מבחינה תרבותית ולעיתים גם אנשים שמתו למען המדינה, או מתו מוות בטרם עת מסיבות אכזריות. לא רק רוחות עליונות לאדם נחשבות לקאמי, אלא גם רוחות חלשות או מעוררות חמלה נחשבות לקאמי בשינטו. מאז ימי קדם לא השתנתה ההגדרה של הקאמי בצורה רבה, אלא רק עידנו את המושג.
חלק מהקאמי ניתנות להגדרה כ"ישויות אלוהיות", כגון אמטראסו, אלת השמש, אך אף על פי שישויות אלו יכולות להיחשב אלוהיות, הן אינן כל-יכולות או כל-יודעות, ובדומה לאלי יוון, הן מוצגות כבעלי פגמי אישיות אנושיים והן היו מסוגלות למעשים מבישים.
בדתות האנימיסטיות העתיקות של יפן וסין הקאמי נתפסו פשוט ככוחות ששולטים בטבע. לכל דבר יפה ומיוחד היה קאמי: למפלי המים, ההרים, הסלעים, בעלי החיים, העצים, הדשא ואפילו שדות האורז. לכל אלו ועוד דברים רבים אחרים היו קאמי.
בצורה מסורתית לכל קאמי היו שתי פנים: אחת עדינה ורכה והשנייה אסרטיבית ועוצמתית. הקאמי התנהגו בצורה שונה בכל זמן, בהתאם לנשמה ששלטה עליהן באותו זמן נתון. זהו היה ההסבר של היפנים לשינויים פתאומיים בטבע.