ביום סוער וגשום בפורים שנת תרע"ו (1916), בשעות אחר הצהרים, נקרא באמצעות שליח, עגלון ערבי, לטפל בפועל השוכב קודח מחום בבן שמן. ד"ר מוסקוביץ יצא בגשם שוטף ובדרכים משובשות לבן שמן. הוא טיפל בחולה והצליח לייצב את מצבו. אף על פי שהשעה הייתה שתיים לפנות בוקר סירב ד"ר מוסקוביץ לבקשתה של האחות להישאר ללון בבן שמן ולחזור לרחובות בבוקר. ברחובות חיכה לו חולה קשה נוסף ולא אבה לאחר ולסכן את חייו של החולה.
בחושך ובגשם שוטף יצא ד"ר מוסקוביץ בעגלה לכיוון רחובות. בין בן שמן לרחובות היה עליהם לחצות נחל עמוק שהוא יובל של נחל איילון. העגלון חשב שיוכל לחצות את הנחל כפי שעשה מספר שעות קודם, אולם כעת בגד בהם המזל. כאשר נכנסה העגלה לנחל הגיעו לפתע גלי מים עזים מההרים והפכו את העגלה. זרם מים אדיר סחף את העגלה עם הנוסעים והסוסים למרחק רב.
כאשר בושש ד"ר מוסקוביץ לחזור יצאו עם בוקר צעירי רחובות רכובים על סוסים, לחפש את הרופא. הם מצאו את העגלה ופגרי הסוסים במקום אחד ואת גופתו של הרופא הרחק משם כשהוא נאחז בשיחים. רק העגלון ניצל וסיפר את אשר קרה.
ד"ר מוסקוביץ נקבר בבית הקברות הישן ברחובות.
ברחובות נקרא רחוב על שמו.
Tears For Fears
מדרחוב קרן קיימת לישראל
רחוב קרן קיימת לישראל הוא אחד הרחובות הראשונים בבאר שבע המודרנית שנבנתה על ידי העות'מאנים בתחילת המאה ה-20. הרחוב הנמצא בעיר העתיקה של באר שבע, הוסב למדרחוב והיה אחד הרחובות המרכזיים של העיר, עד אמצע שנות ה-90.
היסטוריה.
בתקופת האימפריה העות'מאנית נקרא הרחוב "רחוב ה-20 מטרים" מאחר שרוחב הרחוב המקורי היה 20 מטרים והוא היה הרחוב הרחב ביותר בבאר שבע באותה תקופה. האורך המקורי של הרחוב הוא 600 מטרים וכיוונו הוא צפון מערב - דרום מזרח. בקצהו הצפוני של הרחוב, על גבעה, נמצא בית הסראייה ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת באר אברהם.
אחד המבנים שהיטיב להשתמר ברחוב היה בית אמידים טורקי כיום בית מרקחת הנגב.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה הרחוב הראשי של העיר ובנוסף, שימש כציר מרכזי שחיבר את הדרכים שהובילו לעזה, חברון ועוג'ה אל חפיר (ניצנה). לאורך הרחוב היו חנויות רבות ששימשו את תושבי העיר ואת עוברי האורח. בשנת 1917, לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים, החלו להופיע ברחוב בתי קפה, מסעדות, בתי מלון ותחנת אוטובוס מרכזית לעזה ולחברון.
בשנות ה-80 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב אשר היה אחד הרחובות המסחרים המצליחים ביותר בבאר שבע עד אמצע שנות ה-90. קניון הנגב, שנפתח באותן שנים, ומאוחר יותר, מרכזים מסחריים נוספים, גרמו לנדידת הקהל אליהם ולסגירת חלק מהחנויות ברחוב קק"ל.
באמצע שנות ה-90, היה הרחוב עזוב וניסיונות שנעשו מדי פעם לשפצו לא נחלו הצלחה מרובה.
בתחילת שנות ה-2000 יצאה עיריית באר שבע בתוכנית חדשה בניסיון להפוך את העיר העתיקה למתחם בילויים. התוכנית הצליחה באופן חלקי. חלק מהבניינים העות'מאניים שופצו, נפתחו מסעדות וחנויות נוספות ברחוב ומדי פעם מארח הרחוב פסטיבלים שונים ומופעי רחוב.
נחל גדורה
נַחַל גְּדוֹרָה (ידוע גם בשמו הערבי: פוארה) הוא נחל המנקז את שדות כפר ביאליק, קריית אתא והסביבה, זורם דרומה ונשפך אל נחל קישון.
בנחל ועל גדותיו מתקיימים מגוון בעלי חיים וצמחי מים: בעלי כנף, חסרי חוליות וצמחייה טבולה. חיים בו שלושה מיני דגים, סרטן הנחלים ומקננות לאורכו להקות של סופיות. חתולים רבים מגיעים עד שפת הנחל משני צדדיו על מנת לצוד דגים או סרטנים.
הנחל מזדהם תכופות בשל הזרמת מי ביוב ושפכים תעשייתיים לתוכו.
לאורך הנחל בשטח השייך לקריית ביאליק וכן בהמשכו בשטח המועצה האזורית זבולון נסללה טיילת הנקראת על שם שמעון פרס.
הרכבת התחתית של מינסק
הרכבת התחתית של מינסק היא מערכת הסעת ההמונים החשובה ביותר בעיר הבירה של בלארוס, מינסק.
הרכבת נפתחה ביוני 1984, ומורכבת משני קווים ומ-28 תחנות באורך כולל של 35.5 קילומטרים. בשנת 2005 נשאה 800 אלף נוסעים מדי יום.
המטרו מנוהל על ידי עיריית מינסק.
היסטוריה.
משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-20 צמחה אוכלוסיית העיר בכמיליון איש. צמיחה זאת הובילה לצורך ברכבת שתשרת את האוכלוסייה הגדלה. בניית הרכבת החלה ביוני 1977 והיא נפתחה, כאמור, ב-1984 כרכבת התחתית התשיעית בברית המועצות. בתחילה מנתה הרכבת שמונה תחנות בלבד.
על אף קריסת ברית המועצות, בניית הרכבת המשיכה ללא הפרעות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בניגוד לתכנוני רכבות אחרות במדינה.
מבצר פרינסטנסן
מבצר פרינסטנסן (דנית: Fort Prinsensten) הוא מבצר הנמצא בקטה שבגאנה, ושימש בעיקר כתחנת מעבר לסחר בעבדים. מבצרים רבים כאלו נבנו במערב אפריקה, אך פרינסטנסן הוא אחד מהיחידים שנמצאים ממזרח לנהר הוולטה. הוא נבנה בידי סוחרים דנים ב-1784, למטרות הגנה מפני האנלו אוו וכדי לשמור על האזור מפני אימפריות קולוניאליות אחרות. המבצר שימש כצינוק לעבדים שחיכו להעברתם לקריבים. דנמרק, עם האיסור על סחר בעבדים, איבדה מעמד, ולמעשה הציבה עצמה מחוץ לתבנית הסחר המקומית, שבמרכזה עדיין הייתה מרוכזת בסחר העבדים. עם המדיניות הפסיבית, ניסתה דנמרק לקנות זמן כדי להתחיל סוג חדש של כלכלה, ובמיוחד טבק וקפה כתחליף לסחר העבדים, אך התהליך היה קשה ומלחמות מקומיות הרסו את המטעים פעם אחר פעם. ב-1850 המבצר, יחד עם שאר חוף הזהב הדני, נמכר לבריטניה. המבצר שימש כבית כלא בתקופה שלפני הריסתו על ידי הים ב-1980. הריסותיו של המבצר הן מקור משיכה לתיירים.
רכבת תחתית של מינסק
הבית הלבן הקטן של הארי טרומן
הבית הלבן הקטן של הארי ס. טרומן הוא מבנה הממוקם במתחם טרומן בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית. המבנה שימש את נשיא ארצות הברית הארי טרומן כבית חורף. טרומן שהה במבנה כ-175 ימים מתוך תקופת כהונתו (11 ביקורים).
היסטוריה.
בעת שנבנה המבנה, בשנת 1890, הוא ניצב על קו החוף. המבנה הוקם בשטח בסיס הצוללות של צי ארצות הברית שבמקום, עבור מפקד הבסיס וסגנו - וכלל שתי דירות דו-קומתיות עבור משפחת המפקד וסגנו, הצמודות זו לזו. בשנת 1911 ייבשו את חוף הים כדי להרחיב את שטח גן הבית. לאחר מכן נבנה על השטח מבנה נוסף, המסתיר מהבית את קו החוף.
נשיא ארצות הברית הראשון שביקר באתר היה ויליאם הווארד טאפט בדצמבר 1912. טאפט הגיע לקי וסט באמצעות מסילת הרכבת מעבר לים של פאלגלר בדרכו לסקור את בניית תעלת פנמה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר במבנה תומאס אדיסון במהלך עבודתו עבור הצי. אדיסון פיתח 41 סוגי כלי נשק בעת שהותו במקום.
בנובמבר 1946, לאחר 19 חודשי כהונה של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית, הוא הגיע למצב של תשישות פיזית ונפשית. רופאו, וולאס גראהם (Wallace Graham), הציע חופשה באזור טרופי. טרומן הגיע למבנה בנובמבר 1946, שב לחופשה נוספת במרץ 1947, ולאחר מכן פעמיים בכל שנה (בחודשים נובמבר-דצמבר, ושוב בפברואר-מרץ).
הפיתוחים הטכנולוגיים של אותה עת, שאיפשרו הן לצוות הבית הלבן להגיע בתוך מספר שעות מקי וסט בטיסה מוושינגטון הבירה והן קשר טלפוני רציף עם הנשיא בחופשתו, הביאו את הנשיא (ואת צוותו) למסקנה שהבית הלבן נמצא למעשה במקום שבו נמצא הנשיא, ולא בהכרח רק בוושינגטון, וטרומן חתם על מסמכיו בכתובת: "הבית הלבן, בסיס צי ארצות הברית, קי וסט, פלורידה."
טרומן שהה 175 ימים מתוך תקופת נשיאותו בבית הלבן הקטן שבקי וסט. בשנת 1947 נערכו בבית הלבן הקטן פגישות שהביאו להקמת משרד ההגנה של ארצות הברית - פגישות שזכו לכינוי "הבנות קי וסט" (the Key West Accords).
בעת שטרומן שהה בבית הלבן הקטן, התארחו אצלו חברי הממשלה, חברי בית המשפט העליון, וכן מבקרים ממדינות זרות, אשר יצאו לדיג עם טרומן, ובילו את הערבים במשחקי פוקר על שולחן מיוחד שנבנה על ידי נגרי הצי עבור הנשיא (שולחן עץ שמגירותיו עשויות מתרמילי תותחים).
הנשיא הפך ליקיר העיר קי וסט, ושמו של רחוב דיויז'ן (Division Street) שונה ל"שדרות טרומן" לכבודו לאחר בחירתו המחודשת של טרומן בשנת 1948.
לאחר שטרומן סיים את כהונתו שב לבקר בקי וסט, אולם התגורר במבנים אחרים.
בשנת 1956 נפש במבנה הנשיא דווייט אייזנהאואר לצורכי הבראה מהתקף לב שעבר.
במרץ 1961 נערכה במבנה ועידת פסגה בין הנשיא ג'ון קנדי לבין הרולד מקמילן, ראש ממשלת בריטניה. קנדי ביקר במבנה פעם נוספת בשנת 1962 בעקבות משבר הטילים בקובה.
במרץ 1974 פורק בסיס הצוללות של הצי באזור, בשל המעבר מצוללות דיזל לצוללות גרעיניות. באותה שנה, ב-12 בפברואר הוכרז המבנה כמבנה היסטורי בעל חשיבות לאומית ונרשם במרשם המקומות ההיסטוריים הלאומי של ארצות הברית.
ב-1 בינואר 1987 הועבר המבנה למשמרת מדינת פלורידה והוגדר כמוזיאון. כמיליון דולרים הושקעו בשחזור המבנה, וכיום הוא מציג את הרהיטים שהיו בו בשנת 1949 עת נפש בו טרומן.
באפריל 2001 נערכה במבנה ועידת פסגה במסגרת שיחות השלום שנערכו בין נשיא ארמניה רוברט קוכארייאן לבין נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב בתיווך מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול.
הבית הלבן הקטן של טרומן
קבר גראנט
פירמה
בית הסראייה (באר שבע)
בית הסראייה ("בית הממשל" בתרגום מטורקית), הוא בית ממשל שנבנה בשנת 1901 בבאר שבע על ידי העות'מאנים.
הבניין ממוקם על גבעה בחלק הצפוני של מדרחוב קרן קיימת לישראל שאז נקרא 'רחוב 20 מטר'. הוא היה הבניין הציבורי הראשון בעיר, ובתקופה זו ניתן היה לראות אותו מכל מקום בעיר. הבניין הוא דו-קומתי בעל שלוש קשתות, אולם גדול, והיה לו גג רעפים אדום. בכך ביטאה הבנייה סגנון אדריכלות טורקי ואירופאי משולב.
הבניין שימש את הממשל המקומי. המושל הראשון שישב בבניין היה מוחמד ג'אראללה.