הנייטיביזם כתנועה החל בארצות הברית עם תחילת גלי ההגירה הגדולים לאחר פתיחת תעלת אירי במדינת ניו יורק ב-1825. התנועה תמכה בחקיקה מפלה לטובתם של ילידי היבשת ואופיינה על ידי רגשות לאומניים קסנופוביים ו אשר לוו ברעיונות על עליונות הלבנים הפרוטסטנטים האנגלו-סאקסים (White Anglo-Saxon Protestant Supremacy). ב-1836 נעשה ניסיון על ידי מפלגה נייטיביסטית להריץ מועמד לראשות עיריית ניו יורק והוא זכה ב-1,496 קולות.
שנות ה-40 של המאה ה-19 אופיינו במהומות אנטי-קתוליות, כגון המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה אשר פרצו פעמיים: ב-3 במאי וב-4 ביולי (יום העצמאות של ארצות הברית) של שנת 1844. בדצמבר באותה שנה נוסד בעיר ניו יורק "מסדר האמריקנים המאוחדים" (OUA). בקליפורניה היפנו קבוצות נייטיביסטיות את זעמן כלפי הסינים. מוצאם הקתולי של חלק גדול מהמהגרים והדעות הקדומות של הרוב המסורתי הפרוטסטנטי יצרו אפליה אנטי-קתולית אשר יחד עם הנייטיביזם גברה לאחר כישלון המהפכות באירופה ותחילתו של גל הגירה חדש ב-1848.
בין 1849 ל-1850 נוסדה בעיר ניו יורק כתוצאה מפחד מהמהגרים חברה סודית נייטיביסטית בשם 'מסדר הדגל זרוע הכוכבים' (על שם המנון ארצות הברית) על ידי אדם בשם צ'ארלס ב. אלן. כדי להפוך לחבר במסדר זה אדם היה חייב להיות פרוטסטנטי מאמין מעל גיל 21 ולהתחייב לציות מוחלט לכל פקודות המסדר. חברי המסדר זכו לכינוי "שאינם יודעים דבר" (Know-Nothings) על ידי עורך העיתון הוראס גרילי. כינוי זה הוצמד להם מכיוון שאיש לא הודה ששמע על המסדר, וכך הם נודעו בציבור. ב-1854 הנייטיביסטים נודעו בפומבי עם הקמת 'המפלגה האמריקנית' אשר נודעה במיוחד באיבתה לאירים-קתולים והציגה מצע הכולל חקיקה להארכת התקופה שבין הגירה להתאזרחות. בבחירות לנשיאות של 1856 הנשיא-לשעבר מילרד פילמור היה מועמד מטעם מפלגה זו.
בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים (ובשנות ה-80 בעקבות גל הגירה חדש) וכן בתקופה הפרוגרסיבית (שנות ה-1920) חווה הנייטיביזם תקופות של תחייה מחודשת, כך התייחסו חברי קו קלוקס קלאן בדרום לקתולים בשנאה ואכזריות זהים לאלו שהפגינו כלפי שחורים.
בבחירות של 1928 שיחק הנייטיביזם תפקיד חשוב בהפסדו של המועמד הקתולי לנשיאות אלפרד אי. סמית'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הביאו זרמים נייטיביסטיים להקמתם של 'מחנות מעבר מלחמתיים' וכליאתם של מעל מאה אלף תושבים ממוצא יפני (62% מתוכם היו אזרחי ארצות הברית) בתוכם בשל היותם "סכנה לביטחון הלאומי".
הפגנות של נייטיביזם עלו מחדש מדרגה בסוף המאה ה-20. בעקבות גל הגירה לא חוקית, בעיקר מאסיה ומקסיקו, הועברה ב-1996 חקיקה קשוחה כנגד מהגרים לא חוקיים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 על מתקנים בארצות הברית התגברו רגשות הנייטיביזם, כמו גם האיסלאמופוביה והביאו לעלייה בשכיחות פשעי שנאה. כמו כן שונו חוקי ונוהלי ההגירה לרעה. תנועת הפחתת ההגירה הפועלת בארצות הברית מתחילת המאה ה-21 עושה מאמצים להרחיק עצמה ככל האפשר מההגדרה נייטיביזם.
הנושא נלמד בבתי ספר תיכוניים בישראל בהקשר של הגבלת ההגירה לארצות הברית בחקיקות אשר קבעו מכסות הגירה לקבוצות אתניות ובכללן יהודים ממזרח אירופה.
נווה אטי&quot;ב
נְוֵה אָטִי"ב הוא מושב של תנועת האיחוד החקלאי במורדות הר חרמון, בגובה 950 עד 1,050 מטרים מעל פני הים, במרחק כ-2 קילומטרים ממערב למג'דל שמס וכ-17 קילומטרים מצפון-מזרח לקריית שמונה. כביש 989 עובר במושב, ומכונה בו "שדרות סיירת אגוז".
שם היישוב הוא ראשי תיבות של שמות ארבעה מלוחמי סיירת אגוז שנהרגו במסגרת שירותם הצבאי בצפון הגולן: , , (נהרגו בפעולה צבאית ליד כביש הנפט בגולן ב-3 בספטמבר 1968) ו (נהרג במארב ליד ירדנה ב-30 באפריל 1968).
אודות היישוב.
הניסיון ראשון להתיישב במקום נעשה בידי קבוצה של עולים מארצות הברית שבקשו ב-1968 להקים במורדות החרמון יישוב תיירותי ושמו "רמת שלום". בתחילת 1969 התיישבו כמה מחברי הקבוצה במקום באופן עצמאי, לאחר שקָבלו על הסחבת מצד משרד השיכון.
הגרעין המייסד של היישוב התארגן בשנת 1968. בתחילה התכוונו לבנות את היישוב בבקעת בית צידה, ולצורך כך התגוררו בראש פינה ועבדו באזור, אולם לאחר שניסיון של קבוצת "רמת שלום" להתיישב על מורד החרמון כשל, החליט הגרעין המיסד להתיישב במקומם באותו אתר, על חורבות הכפר הנטוש ג'ובתא א-זית, שכללו הריסות מסגד סורי. היישוב עלה לקרקע במיקומו הנוכחי ב-20 בפברואר 1972 באמצעות הגרעין שנוסד על ידי ארבעה יוצאי יחידות מובחרות: אריה מוסקוביץ', שמעון בוקובזה, אבי ואליק, ורפי בננו. תחילה השתייך לתנועת העובד הציוני והיה מושב שיתופי, אולם ב-1977 הפך למושב של תנועת האיחוד החקלאי. במושב עצמו שלושה רחובות: רחוב נפתלי, רחוב עירית, ושדרות סיירת אגוז.
נכון לשנת 2009 מתגוררות בנווה אטי"ב 32 משפחות החברות במושב ובאגודה השיתופית, וכ-12 בנים חוזרים שחלקם בעלי משפחות. בשנת 2009 הצהיר מזכיר המושב כי ישנה היערכות לקליטת משפחות וכי משרד החקלאות נתן היתר להכפיל את מספר הנחלות ביישוב.
כלכלת היישוב.
כלכלת היישוב מתבססת על אחזקה משותפת של אתר החרמון ועל גידולי שלחין; בעיקר מטעי תפוחים, אגסים, ודובדבנים. ניסיונות להקים במקום לולים כשלו לאחר שהלולים קרסו בשלג הרב, וניסיון לגדל בו פטריות כשל גם הוא בשל קשיי השיווק בעקבות המרחק מאזור המרכז.
ביישוב קיים מתחם קטיף עצמי של פירות יער ודובדבנים, ופועלות בו גלריה לאמנות וקרמיקה וחנות להשכרה ומכירת ציוד סקי (בחורף). כמו כן משפחות רבות מפעילות במושב מלוניות וצימרים. בעבר פעלו בו מספר מסעדות ובתי קפה, אך אלה נסגרו בשל חוסר רווחיות בעונה הלא-מתויירת.
אתר החרמון.
מושב נווה אטי"ב מחזיק באתר החרמון מאז הקמת המושב. עד שנת 1996 קיבל המושב את האתר תמורת דמי חכירה סמליים, אולם באוקטובר 1996 פקע הסכם חכירה של האתר עם מינהל מקרקעי ישראל. החל משנת 2007 פועלות תנועות ציבוריות באמצעים שונים לדרוש הסדרת השימוש באתר על ידי המושב. נווה אטי"ב הפעיל את אתר החרמון במשך כשבע עשרה שנה ללא הסכם. ב-17 בנובמבר 2013, חתם יושב ראש מועצת מקרקעי ישראל ושר השיכון אורי אריאל הסכם חכירה בין רשות מקרקעי ישראל לחברת "הר חרמון" אשר בבעלות אגודת נווה אטי"ב, על פיו יופעל האתר על ידי החברה, וזו תשלם למדינה תמלוגים של 5% מהכנסותיה על כלל הפעילות באתר. עוד קבע ההסכם כי המדינה תהא רשאית לפקח על מחירי הכניסה לאתר. ב-9 בדצמבר 2013 אישר שר האוצר יאיר לפיד את ההסכם, והוא נכנס לתוקף.
נטיביזם
מבואות החרמון
מוצב
מוּצב בעבר נקרא גם מִשלט, הוא מערך מוגן המורכב ממספר עמדות המשמשות ברובן לתצפית ולחימה (בדרך כלל הגנתית). עמדות המוצב סמוכות זו לזו כדי שיהיה קשר עין וקול ביניהן וזאת על מנת להקשות ניסיון חדירה למוצב. את המוצב מאיישים כוחות לחימה בסדר גודל של כיתה עד פלוגה.
למרות שהמוצב משמש גם כמחנה של הצבא (כלומר החיילים ישנים, אוכלים וגרים בו) הוא איננו מוגדר ככזה. מוצב איננו מתפקד (למעט במקרים חריגים ביותר) בתור מפקדה של הכוחות, אלא בתור מקום הצבתם של הכוחות הלוחמים עצמם. לעיתים משתמשים במונח מוצב במשמעות מושאלת גם לפיקוד הגבוה, למשל "מוצב הפיקוד העליון" (מצפ״ה). היחידות הקרביות בצה"ל והלוחמים בלבד הם אלו שתופסים את אותם מוצבים ומבצעים בהם משימות ביטחון שוטף, מוצבים בגזרות שונות כמו יהודה ושומרון והערים שבו, לבנון, סוריה ועזה. שאר תומכי הלחימה תופסים מוצבים למטרות לוגיסטיקה, מפקדה, קשר וכדומה.
הרחבה.
ישנם מספר סוגים של מוצבים: מוצב היקפי, מוצב קווי ומוצב היקפי קווי המשלב את שתי השיטות במוצב אחד. בתורת ההגנה והביצורים המוצב נחשב כתא היסוד של מערך ההגנה הקבועה, ומספר מוצבים בעלי סמיכות ביניהם מהווים "מתחם מוגן".
לרוב מסודרים כל המוצבים בקו גבול מסוים במה שנקרא "קו מוצבים קדמי" וכל השטח שביניהם לבין הגבול משמש כשטח אש פוטנציאלי לבלימת האויב. לרוב זהו המצב משני צדי הגבול וכך נוצר שטח שאין עוברים בו בין שני קווי המוצבים (no man's land). "קו בר-לב" היה קו מוצבים שבנתה ישראל לאורך תעלת סואץ החל מסוף שנת 1968, לשם הגנה על חיילי צה"ל המאבטחים את הגבול שבין ישראל למצרים לאורך התעלה.
ביהודה ושומרון קימים מוצבים המאבטחים כלי רכב הנעים בצירים המרכזים, מפני פיגועי ירי.
מוצבים מוקמים במיקומים אסטרטגיים - בנקודות גבוהות שקל יחסית להגן עליהן ושאחיזה בהן משמעותה שליטה בשטח גדול יותר. בדרך כלל, חשוב לתוקף לכבוש מוצב בה במידה שחשוב למגן להחזיק בו. פינוי מוצב או אובדנו, כפי שקרה לצה"ל במלחמת יום הכיפורים, מהווים נזק משמעותי בעת קרב. יוצאי דופן הם מקרים בהם המוצב שולט על שטח של האויב, אך נשלט על ידי נקודות בשטח של המגן. במקרה זה, מעבר המוצב לידי התוקף אינו מעניק לתוקף שליטה על המגן, אלא רק מונע את שליטת המגן על התוקף באמצעות המוצב.
המילה מוצב מקורה בתנ"ך, ופירושה מגדל שמירה מעץ ויש הקושרים אותה עם המושג "חיל מצב".
גע גע גע
גע גע גע הוא משחק ילדים המיועד לקבוצה ומצריך כדור ומשטח ישר.
בעת המשחק, זורקים את הכדור באוויר ונותנים לכדור לפגוע בקרקע שלוש פעמים, באותו הזמן המשתתפים קוראים "נגע גע גע" או לחלופין "אחת שתיים שלוש" בהתאם לקצב פגיעת הכדור בקרקע. לאחר שהכדור פגע בקרקע שלוש פעמים, מותר לגעת בו והמשחק מתחיל. לפי גרסה אחת של המשחק יש לחבוט את הכדור כך שיפגע ברגלי המשתתפים בלבד. מותרות שלוש פסילות, ומצבו של השחקן מוגדר על פי מספר הפסילות שנפסל, בדומה למשחק חולה גוסס מת.