מפעל מספר 75, ששינה את שמו ל"מפעל מאלישב" בשנת 1957, בנה מנועי טנקים ובהמשך לקח חלק בייצור של T-54, T-55 (בשנת 1958, זה היה הטנק המיוצר ביותר אי פעם) וטנקי T-64 (שנוצר ב-1967). ה-T-64 הורכב גם במפעל קירוב בלנינגרד ובמפעל אוראלווגונזבוד. בשנות ה-60 עיצבה הלשכה גם טנקים בעלי להביור מדגם OT-54 ו-TO-55, לייצור במפעל הבנייה למכונות התובלה של אומסק.
בשנת 1966 שולבו לשכת עיצוב הטנקים (מחלקה 60) וחנות לייצור טנקים ניסיוניים (חנות 190) למשרד העיצוב לבניית מכונות של חרקוב (KMDB). בשנת 1979, לאחר מותו של מורוזוב, שמו שונה לשמו הנוכחי של המפעל.
KMDB עיצב את טנק T-80UD, גרסת מנועי דיזל של ה-T-80 המופעלת על ידי טורבינת הגז, בשנת 1985. מאז התפרקות ברית המועצות זהו אחד ממפעלי הנשק החשובים באוקראינה והוא יצרן הרק"מים החשוב במדינה.
מפעל מאלישב
מפעל מאלישב (באוקראינית: Завод імені В.А. Малишева), לשעבר מפעל הקטרים של חרקוב, הוא יצרן של ציוד כבד בבעלות המדינה בחרקוב, אוקראינה. המפעל נקרא על שם הפוליטיקאי הסובייטי ויאצ'סלב מאלישוב והוא חלק מתאגיד אוקראובורונפרום (UkrOboronProm) המהווה לחוד החנית בתעשיות הביטחוניות של אוקראינה.
המפעל מייצר מנועי דיזל, מכונות חקלאיות, מכונות כריית פחם, זיקוק סוכר וציוד לחוות רוח, אך ידוע בעיקר בייצור הטנקים הסובייטים, כולל סדרת הטנקים המהירים של BT, ה-T-34 המפורסם של מלחמת העולם השנייה וטנקי המלחמה הקרה T-64 ו-T-80, ויורשם האוקראיני המודרני, ה-T-84. המפעל קשור קשר הדוק עם לשכת העיצוב מורוזוב (KMDB), שמעצבת כלי רכב קרביים משוריינים צבאיים ולשכת העיצוב למנועים של חרקוב (KEDB), המעצבת מנועים. במהלך שנת 1958 בנה המפעל את "ח'רקובצנקה", רכב שטח שהגיע לקוטב הדרומי בשנה שלאחר מכן.
בשיאו במהלך התקופה הסובייטית, העסיק המפעל 60,000 מתושבי 1.5 מיליון חרקוב. בתחילת 2015 עבדו במפעל 5,000 איש.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1895 כמפעל הקטרים של חרקוב (באוקראינית: Харківський паровозобудівний завод, ХПЗ). בשנת 1923 החלו בייצור טרקטורים מדגם קומונאר. בשנת 1928 המפעל שינה את שמו ל"קומינטרן" והוקמה לשכה לעיצוב טנקים.
בשנת 1936 המפעל הפך ל"מפעל מספר 183" ובשנת 1941 פונה המפעל לניז'ני טאגיל שבהרי אורל ומוזג יחד עם מפעל הטנקים של אורל, שקיבל את מספר 183. בשנת 1945 הוקם המפעל מחדש, הפעם בחרקוב ונקרא בשם מפעל הדיזל של חרקוב מספר 75.
בשנת 1957 שינה את שמו ל"מפעל מאלישב" (Завод імені В.А. Малишева). מאז התפרקות ברית המועצות זהו יצרן טנקי המערכה של אוקראינה ואחת מחברות התעשייה הביטחונית האוקראינית החשובות ביותר.
אוקראובורונפרום
אוקראובורונפרום הוא שמו של קונצרן הכולל ארגונים רבים וחברות במגזרים שונים בתעשייה הביטחונית באוקראינה. הקונצרן כולל ארגונים הפועלים בפיתוח, ייצור, מכירה, תיקון, מודרניזציה ונטרול כלי נשק, ציוד צבאי ותחמושת מיוחדים ומשתתף פעולה עם מדינות זרות.
לארגון תפקידים של תכנון אסטרטגי, אינטראקציה עם רשויות ציבוריות ותיאום עם חטיבות הייצור. גישה זו מאפשרת להנהלת בארגון להתמקד בהחלטות אסטרטגיות ובתוכניות ארוכות טווח של ענף הביטחון.
על פי דיווחים מרובים רמת השחיתות נותרה גבוהה מאוד גם בהשוואה לחלקים אחרים במגזר הביטחון האוקראיני. השחיתות המערכית הגיעה לרמה כה גבוהה שהיא מערערת את מערכת היחסים של אוקראינה עם תומכיה החשובים ביותר.
התאגיד הוקם בשנת 2010 ומתחילה איגד יצרניות תעופה ורק"מים ובהמשך כללה גם יצרניות של מערכות הגנה אווירית, תקשורת רדיו, ציוד ימי צבאי ומספנות.
Un jour, un enfant
Un jour, un enfant (בעברית: יום, ילד) הוא אחד מארבעת השירים הזוכים בתחרות האירוויזיון של שנת 1969. הזמרת פרידה בוקארה שרה את השיר בצרפתית כנציגת צרפת. שלושת הזוכים האחרים היו "Vivo cantando" בביצוע סלומה נציגת ספרד, "Boom Bang-a-Bang" של לולו מהממלכה המאוחדת, והשיר נציג הולנד "De troubadour" בביצוע לני קור.
השיר היה ה-14 בסדר השירים בערב התחרות, אחרי סיב מאלמקוויסט מגרמניה עם השיר "Primaballerina", ולפני השיר "Desfolhada portuguesa" בביצוע סימונה דה אוליביירה נציגת פורטוגל. עם תום ההצבעה קיבל השיר 18 נקודות, ודורג במקום הראשון מתוך 16.
השיר הוא בלדה קלאסית, המתאר את פלאי העולם כפי שנראים בעיניו של ילד. בוקארה הקליטה את השיר בחמש שפות, צרפתית, אנגלית (בשם "Through the Eyes of a Child"), גרמנית ("Es schlägt ein Herz für dich"), ספרדית ("Un día, un niño"), ואיטלקית ("Canzone di un amore perduto").
ג'ורג' מקרארי
ג'ורג' וושינגטון מקרארי (באנגלית: George Washington McCrary; 29 באוגוסט 1835 – 23 ביוני 1890) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם איווה, מזכיר המלחמה של ארצות הברית ושופט בית המשפט לערעורים.
ראשית חייו.
ג'ורג' מקרארי נולד ליד אוונסוויל שבמחוז ונדרבורג שבמדינת אינדיאנה. ב-1836 הוא עבר עם הוריו למחוז ואן ביורן שבטריטוריית ויסקונסין (בשטח שהשתייך לטריטוריית איווה החל מה-4 ביולי 1838 ולמדינת איווה החל מה-28 בדצמבר 1846). הוא למד בבתי ספר ציבוריים עד גיל 18, קיבל הכשרה במשפטים במשרד עורכי הדין של מי שלימים יכהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, סמואל פרימן מילר וב-1856 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנתיים הבאות הוא עבד במשרד עורכי דין פרטי בקיאקק, איווה. ב-1857 הוא היה חבר בבית הנבחרים של איווה, ובין השנים 1858 – 1861 הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. בין השנים 1861 – 1865 הוא היה חבר בסנאט של מדינת איווה ושב למשרד עורכי הדין שלו בקיאקק בין השנים 1862 – 1869.
חבר הקונגרס.
מקרארי נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כנציג המחוז הראשון של איווה לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בקונגרס ה-41 ובשלושת הקונגרסים שבאו אחריו מה-4 במרץ 1869 ועד ה-3 במרץ 1877. הוא היה יושב ראש ועדת הבחירות בקונגרס ה-42 ויושב ראש ועדת הרכבות והתעלות בקונגרס ה-43. בבחירות של 1876 לא הוצגה מועמדותו לבחירה מחדש.
בחודש הראשון לכהונתו בקונגרס זכה מקרארי לתשומת לב בקנה מידה לאומי כשהביע את התנגדותו לסגירת בית המשפט הפדרלי בקיאקק, שעקב החוב הלאומי הגבוה נסגר, שכן הממשל הפדרלי לא היה יכול להרשות לעצמו להחזיק בית משפט כזה בכל מחוז. ב-1875 הוא פרסם מאמר בספר American Law of Elections. בקונגרס ה-44, כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים, הוא חיבר את הצעת החוק מרחיקת הלכת (שלא עברה) לארגון מחדש של בתי המשפט הפדרליים כך שתתאפשר ביקורת שיפוטית הגיונית ומהירה. הוא סייע להקמתה של הוועדה שהכריעה במחלוקת על תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1876 ושימש כחבר בוועדה שחקרה את שערוריית קרדיט מוביליר.
מזכיר המלחמה.
מקרארי כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא רתרפורד הייז מה-12 במרץ 1877 ועד להתפטרותו ב-11 בדצמבר 1879. בתפקידו זה הסיג מקרארי את הכוחות הפדרליים שנותרו בקרוליינה הדרומית ובלואיזיאנה וב-1877 עשה שימוש בכוחות בשביתת הרכבות ובמהומות שעל גבול מקסיקו. אך העימותים הצבאיים הגדולים ביותר בתקופת כהונתו התרחשו במערב ארצות הברית, בקרבות עם שבטים אינדיאנים מסוימים בקולורדו, בניו מקסיקו ובמקומות נוספים.
שופט.
ב-1 בדצמבר 1879 מונה מקרארי על ידי הנשיא הייז כשופט בבית המשפט השמיני לערעורים בעקבות התפטרותו של השופט ג'ון פורסט דילון. ב-9 בדצמבר אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית ובאותו יום הוא החל את כהונתו. תקופת כהונתו כשופט הסתיימה ב-18 במרץ 1884 בעקבות התפטרותו שאותה הוא הסביר בצורך הפיננסי של משפחתו לאחר שנים כה רבות של שירות ציבורי.
שנותיו האחרונות.
לאחר התפטרותו מתפקידו כשופט, חידש מקרארי את עיסוקו בעריכת דין בקנזס סיטי, מיזורי. הוא שימש כיועץ המשפטי הכללי של חברת הרכבות של אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה עד למותו. ג'ורג' מקרארי נפטר ב-23 ביוני 1890 בסנט ג'וזף, מיזורי לאחר שסבל מגידול בבטן. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבקיאקק.
תאגיד הרכב האוקראיני
תאגיד הרכב האוקראיני (באוקראינית: Українська Автомобільна Корпорація; בראשי תיבות: УкрАВТО וידוע כ-UkrAVTO) היא יצרנית רכב אוקראינית, הנחשבת ליצרן הרכב הגדול באוקראינה.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשנת 1969 כ"מחלקת התחזוקה לרכבים ומנועים" - כחלק מארגון מחדש של ייצור מכוניות, חלקי חילוף, מכירות ותחזוקה באוקראינה הסובייטית.
לאחר קבלת העצמאות האוקראינית, התאגיד, שהיה בבעלות ממשלתית הופרט, באופן מלא בשנת 1995.
בשנת 2002, היא השתלטה על יצרנית הרכב האוקראינית AvtoZAZ, לאחר פשיטת הרגל של דייהו מוטורס. חטיבת ה-ZAZ הממוזגת שהתקבלה היא חברת הבת הגדולה ביותר של UkrAVTO.
בשנת 2005, היא השתלטה על חברת הבת הפולנית של דייהו, פבריקה סמוחודוב אוסובוביץ' (FSO) שסיפקה לה חלקי רכב.
UkrAVTO מחזיקה בבעלות על הרשת הגדולה ביותר של ייצור והרכבת מתקנים, תחנות שירות וסוכנויות רכב באוקראינה. כיום היא מייצרת מכוניות לג'נרל מוטורס (במיוחד דגמים שתוכננו במקור לדייה) ומרכיבה מכוניות לדאצ'יה. Ukravto ייצרה בעבר מכוניות מדגמי סלאבוטה וטאבריה נובה - קווי ייצור שהיא קיבלה בירושה מהעידן הסובייטי.
כמו כן, היא משמשת כמפיצה אוקראינית וכארגון שירות מורשה עבור מספר יצרני מכוניות, חלקי רכב ואביזרים זרים, כולל דיימלר קרייזלר, ג'נרל מוטורס, טויוטה, ניסאן, דאצ'יה, דונגפנג מוטורס הסינית וטאטא מוטורס ההודית.
מאז 1983, Ukravto מנוהלת על ידי טריאל וסאדזה, שכעת הוא גם בעל השליטה בתאגיד, כמו גם של החברה כולה.
קישורים חיצוניים.
קסנוסמילוס