לאחר שבע מדליות זהב רצופות במשחקים האולימפיים ומאזן מדהים של 0-63, ניצחה הנבחרת גם את שמונת משחקיה הראשונים בטורניר והגיעה לגמר אולימפיאדת מינכן (1972) מול נבחרת ברית המועצות. במשחק זה הפסידה נבחרת ארצות הברית לראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים באחד המשחקים השנויים במחלוקת בתולדות המשחקים. שלוש שניות לסיום המשחק הובילה הנבחרת האמריקנית בתוצאה 49-50 לאחר שתי זריקות עונשין שקלע דאג קולינס. אולם, הצפירה לסיום המשחק נשמעה לפני הזריקה השנייה. לאחר זריקות העונשין, נכשלו הסובייטים לקלוע בזמן שנותר. אולם אחד השופטים הורה לשחק שנייה אחת נוספת לאחר ששמע את הצפירה המוקדמת. הסובייטים טענו שהם ביקשו פסק זמן לפני זריקות העונשין והשופט הורה לחדש את המשחק עם 3 שניות על שעון הזריקות. המשחק חודש והסובייטים כשלו במסירת הכדור, אולם השעון היה בתהליך איפוס בזמן ניסיון המסירה. צפירת הסיום נשמעה ושחקני הנבחרת האמריקנית החלו לחגוג את ניצחונם. אולם, מזכ"ל פיב"א ויליאם ג'ונס הורה לאפס את השעון שוב על 3 שניות ולחדש את המשחק מנקודת הזמן הזו. הפעם הסובייטים ניצלו את ההזדמנות ושחקן הציר שלהם, אלכסנדר בלוב, קלט מסירה ארוכה מצד אחד של המגרש אל הצד השני וקלע סל ניצחון עם צפירת הסיום, שקבע את התוצאה: 50-51 לסובייטים. הנבחרת האמריקנית הגישה ערעור לאחר המשחק שנדחה על ידי ועדת ערעורים שכללה חמישה נציגים בהחלטה של שלושה נגד שניים. ההחלטה נחשבה לפוליטית שכן שלושת הנציגים שדחו את ההחלטה היו ממדינות קומוניסטיות (הונגריה, פולין וקובה) בעוד שתומכי הערעור היו נציגי מדינות אנטי קומוניסטיות (איטליה ופוארטו ריקו). השחקנים האמריקנים בתגובה סירבו לקבל את מדליות הכסף שלהם.
מהתאוששות במונטריאול לכישלון בסיאול: 1988-1976.
לאחר ההפסד השנוי במחלוקת בגמר של 1972, הצליחה נבחרת ארצות הברית להחזיר לעצמה את מדליית הזהב באולימפיאדת מונטריאול (1976)
לאחר שניצחה את כל שבעת משחקיה בטורניר, זכתה במדליית הזהב השמינית שלה ושיפרה את מאזנה במשחקים האולימפיים למאזן של 1-78.
בעקבות פלישתה של ברית המועצות לאפגניסטן החליטו 62 מדינות, בכללן ארצות הברית, להחרים את אולימפיאדת מוסקבה (1980) ועקב כך לא השתתפה נבחרת הכדורסל במשחקים האולימפיים לראשונה בתולדותיה.
ארבע שנים מאוחר יותר אירחה לוס אנג'לס את המשחקים האולימפיים והפעם היה זה תורן של המדינות הקומוניסטיות להחרים את המשחקים. הנבחרת האמריקנית, בהופעת בכורה אולימפית של מייקל ג'ורדן, פטריק יואינג וכריס מאלין סיימה את הטורניר במאזן 0-8 ומדליית זהב תשיעית במשחקים האולימפיים.
אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה האולימפיאדה האחרונה שבה שיחקה הנבחרת האמריקנית עם שחקנים לא מקצוענים. סגל הנבחרת כלל את כוכבי ה-NBA לעתיד דייוויד רובינסון ומיץ' ריצ'מונד אולם הנבחרת כשלה במשחק חצי הגמר מול ברית המועצות והפסידה 82-76. האמריקנים ניצחו את נבחרת אוסטרליה 49-78 במשחק על המקום השלישי וזכו במדליית הארד, ההישג הגרוע ביותר עד אז בתולדות הנבחרת במשחקים האולימפיים.
נבחרת החלומות וחזרה לשליטה מוחלטת: 1996-1992.
בשנת 1989, פיב"א אישרה בפעם הראשונה לשחקני NBA מקצוענים להשתתף במשחקים האולימפיים. קודם למשחקים האולימפיים בברצלונה בשנת 1992 ניתנה האפשרות להשתתף רק לשחקנים מקצוענים משאר העולם.
הנבחרת האמריקנית לאולימפיאדת ברצלונה נקראה נבחרת החלומות (באנגלית: Dream Team, "דרים טים"). הכינוי הומצא על–ידי צוותי השיווק של ליגת ה-NBA בשנת 1992, מפני שהנבחרת האולימפית של ארצות הברית כללה לראשונה שחקנים מה-NBA. הכינוי הוצמד לנבחרת כניסיון להעצים את הפופולריות של משחק הכדורסל וליגת ה-NBA, ששווקה אז תחת הסיסמה "כדורסל מעולם אחר".
הקבוצה, שהורכבה מהשחקנים הבכירים ביותר בליגת ה-NBA באותה תקופה, ניצחה בכל משחקיה במסגרת אולימפיאדת ברצלונה בקלות יתרה, כשהיא קולעת בממוצע 117.3 נקודות למשחק וסופגת מיריבותיה 73.5 נקודות בלבד למשחק כשהיא מנצחת בגמר את נבחרת קרואטיה בתוצאה 85-117, וזאת מבלי שניטל פסק זמן בודד על–ידי מאמניה במהלך המשחקים. נבחרת החלומות המקורית נחשבת לקבוצת הכדורסל הטובה ביותר בכל הזמנים.
שחקני סגל הנבחרת היו: מג'יק ג'ונסון, ג'ון סטוקטון, מייקל ג'ורדן, קלייד דרקסלר, לארי בירד, סקוטי פיפן, כריס מאלין, צ'ארלס בארקלי, קארל מלון, דייוויד רובינסון, פטריק יואינג ושחקן המכללות הטוב ביותר באותן שנים, כריסטיאן לייטנר. למעט לייטנר, כל השחקנים נבחרו להיכל התהילה של הכדורסל וגם נבחרו ב-1996 כחלק מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA במסגרת חגיגות היובל לליגה שנוסדה ב-1946.
הרכבים מאוחרים יותר של נבחרת ארצות הברית, שגם הם זכו לזמן מה לכינוי נבחרת החלומות, לא הצליחו לשחזר את ההילה והיכולת של הקבוצה המקורית. אך הנבחרות לאליפות העולם ב-1994 ולאולימפיאדת אטלנטה ב-1996 היו די קרובים ברמתם אליה, ובייחוד הנבחרת לאולימפיאדת אטלנטה:
באליפות העולם ב-94' הנבחרת האמריקנית סיימה ללא הפסד כשהיא קולעת 116.75 נקודות למשחק וסופגת 82.375 נקודות למשחק ומנצחת בגמר את נבחרת רוסיה בתוצאה 91-137. בנבחרת שיחקו קווין ג'ונסון, מארק פרייס, רג'י מילר, ג'ו דיומרס, דומיניק וילקינס, דן מארלי, שון קמפ, לארי ג'ונסון, שאקיל אוניל ואלונזו מורנינג.
במשחקים האולימפיים באטלנטה כללה הנבחרת חמישה שחקנים מנבחרת החלומות המקורית: סטוקטון, פיפן, בארקלי, מלון ודייוויד רובינסון, ובנוסף את: גארי פייטון, רג'י מילר, מיץ' ריצ'מונד, פני הארדוויי, גרנט היל, שאקיל אוניל והאקים אולאג'ואן. גם נבחרת זו ניצחה בכל משחקיה כשהיא קולעת בממוצע 102.25 נקודות למשחק וסופגת 70.25 נקודות למשחק, ומנצחת בגמר את נבחרת יוגוסלביה בתוצאה 69-95.
משנת 1998 עד היום.
1998, מדליית ארד באליפות העולם.
באליפות העולם ב-1998 שלחה ארצות הברית נבחרת חלשה בהרבה מקודמותיה, ללא שחקנים מקצוענים, ורק שחקן הציר בראד מילר הפך לשחקן טוב בליגת ה-NBA. ארצות הברית זכתה במדליית הארד בלבד.
2000, אלופה אולימפית.
באולימפיאדת סידני (2000), גברה הנבחרת בחצי הגמר על נבחרת ליטא, בהפרש של שתי נקודות בלבד, כשהליטאים מחטיאים שלשה בשניית הסיום. בסופו של דבר זכתה הנבחרת במדליית הזהב הצפויה. בנבחרת השתתפו: ג'ייסון קיד, גארי פייטון, טים הארדוויי, ריי אלן, אלן יוסטון, וינס קרטר, קווין גארנט, אנטוניו מקדייס ואלונזו מורנינג.
2002, מקום שישי באליפות עולם.
באליפות העולם שנערכה באינדיאנה בשנת 2002 סיימה הנבחרת האמריקנית, שהורכבה כולה משחקנים מקצוענים איכותיים, אך לאו דווקא הטובים ביותר, במקום השישי שנחשב בדעת הקהל המקומית והעולמית ככישלון צורב. בנבחרת הזו שיחקו אנדרה מילר, בארון דייוויס, רג'י מילר, מייקל פינלי, פול פירס, שון מריון, ג'רמיין אוניל, אלטון ברנד ובן וולאס. כמה מהכוכבים הגדולים ביותר לא הגיעו לנבחרת, וביניהם: ג'ייסון קיד שהיה הרכז הטוב ביותר באותו זמן; טים דאנקן, גארנט ושחקן הציר שאקיל אוניל, שהיו שחקני הפנים הטובים ביותר.
2004, מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת אתונה (2004) בהרכב אליו חברו כמה מכוכבי העל הבולטים של ה-NBA וכוכבים אחרים שביניהם כמה שהיו אז בתחילת הקריירה המקצוענית, זכתה הנבחרת במדליית הארד לאחר שהפסידה שלושה משחקים, יותר מכמות ההפסדים שספגו כל נבחרות ארצות הברית לדורותיהן במשחקים האולימפיים עד אותה שנה. בנבחרת שיחקו אלן אייברסון, דוויין וייד, לברון ג'יימס, כרמלו אנתוני, ריצ'רד ג'פרסון, שון מריון, טים דאנקן, אמארה סטודמאייר, קרלוס בוזר ולמאר אודום. לברון, אנתוני, וייד, סטודמאייר ובוזר היו בתחילת דרכם המקצוענית ופחות טובים מרמתם בשנים שלאחר מכן.
2006, מקום שלישי באליפות העולם.
באליפות העולם ב-2006 זכתה ארצות הברית במדליית ארד ושוב כשלה בניסיון לזכות במדליית הזהב, כשפעם נוספת היא לא הייתה מורכבת מכל השחקנים הטובים ביותר בכל העמדות. היא זכתה במקום השלישי כשבשורותיה משחקים כריס פול, קירק היינריך, דוויין וייד שהגיע פצוע, ג'ו ג'ונסון, לברון ג'יימס, כרמלו אנתוני, שיין באטייה, כריס בוש, אלטון ברנד, דווייט הווארד ובראד מילר.
דעיכתה המופגנת של הנבחרת יוחסה בין היתר לתחרות גוברת מצד נבחרות אחרות (בעיקר כאלה שכוכביהן שיחקו בליגת ה-NBA), ירידה ברמת השחקנים האמריקנים וחוסר רצון בקרב חלק מכוכבי ה-NBA לייצג את מדינתם בנבחרת.
2008, אלופה אולימפית.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה נבחרת ארצות הברית במדליית הזהב, כשהפעם הגיעו יותר שחקנים מהטובים ביותר מאשר בשנים קודמות, והיא ניצחה את יריבותיה בהפרש ממוצע של כ-28 נקודות למשחק, כשרק בגמר נגד ספרד התקיים משחק די צמוד שבסופו ניצחו האמריקנים בפער של 11 נקודות (בשלב המוקדם שהיה שלב הבתים ניצחה נבחרת ארצות הברית את ספרד בפער של 37 נקודות). בנבחרת שיחקו כריס פול, דרן ויליאמס, קובי בראיינט, דוויין וייד, לברון ג'יימס, כרמלו אנתוני, כריס בוש, דווייט הווארד, ג'ייסון קיד, מייקל רד, טיישון פרינס וקרלוס בוזר.
2010, אלופת עולם.
באליפות העולם שנערכה בטורקיה בשנת 2010 זכתה הנבחרת האמריקאית במדליית הזהב בפעם הרביעית, על אף שבסגל הנבחרת לא נכחו מספר רב של שחקני NBA מרכזיים, ובתקשורת נטען כי הילת נבחרת החלומות כמעט ועזבה אותה. ארצות הברית זכתה בטורניר ללא אף הפסד. קווין דוראנט סיים כשחקן המצטיין של הטורניר, אך היה הנציג היחידי של הנבחרת בחמישיית הטורניר.
2012, אלופה אולימפית.