מימי שרתון (באנגלית: Mimi Sheraton; נולדה ב-10 בפברואר 1926 בניו יורק) היא עיתונאית יהודיה-אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר כמבקרת מסעדות וכמחברת ספרי בישול. בשנים 1976–1983 הייתה מבקרת מסעדות של העיתון "הניו יורק טיימס".
קורות חיים.
מימי שרתון נולדה בשם מימי סולומון בפלטבוש בברוקלין, ניו יורק, דור שלישי למהגרים יהודים ממזרח אירופה וממרכז אירופה (פולין, גרמניה ורומניה של ימינו). הוריה נולדו בניו יורק. אביה, ז'וזף סולומון, היה סוחר פירות וירקות ב-״שוק המזון הסיטונאי וושינגטון״ ("Washington Market") בטרייבקה. אמה של מימי, ביאטריס, הייתה ידועה במשפחה כבשלנית טובה.
אחרי שסיימה בשנת 1943 את לימודיה בתיכון ״מידווד״ ("Midwood"), למדה שיווק וכתיבה עיתונאית בבית הספר למסחר של אוניברסיטת ניו יורק. בעת לימודיה עבדה בפרסום לרהיטים ותכשיטים. שרתון למדה לבשל לבד עפ״י מתכונים של המגזין ״גורמה״ ("Gourmet") ולמדה קורס ערב לעיצוב פנים.
בעת שעבדה במדור לעיצוב בית של במגזין "סבנטין" ("Seventeen Magazine") התחילה לכתוב גם על אוכל.
בשנת 1945 התחתנה עם חייל אמריקאי שחזר ממלחמת העולם השנייה, ביל שליפמן, ושינתה את שם המשפחה לשרתון. אז עברה לגור בגריניץ' וילג', שם מתגוררת עד היום.
בתחילת שנות ה-60 יצאה למסע של 4 חדשים ברחבי העולם כדי לכתוב מדריך נסיעות ל-60 ערים מפורסמות בעולם. את הטור הראשון שלה לביקורת מסעדות כתבה שרתון בשבועון "קיו" שהתמזג עם "ניו יורק מגזין". שם נדרשה לכתוב בשם העט "מרתה מרטין". עבדה אחר כך כמבקרת מסעדות של וילג' וויס ושל "ניו יורק מגזין" ("New York Magazine").
בדצמבר 1975 התקבלה כמבקרת מסעדות ב"ניו יורק טיימס" ("New York Times") ומילאה תפקיד זה למשך שמונה שנים.
השתלמה בבישול ב"צ'אינה אינסטיטוט" בניו יורק, בבית הספר "לה קורדון בלה" בפריז, כמו כן אצל מורים פרטיים לבישול בקופנהגן, בביירות, בפנום פן ובאיסטנבול.
בעבודתה כמבקרת מסעדות האלמוניות הייתה מרכזית בעיניה. בעת עבודתה ב"ניו יורק טיימס" לפני כתבה נהגה לבקר במסעדה משלוש עד שתים עשרה פעמים.
אחרי שעזבה את "ניו יורק טיימס" ב-1983 עבדה כמבקרת מסעדות בשורה של מגזינים כולל "טיים", "קונדה נאסט טרוולר", "ואניטי פייר",
"הארפר'ס בזאר" ו"ווג".
נשלחה בין היתר לכתוב בתחום "החיים הטובים" בארצות רבות, כולל ברזיל, ארגנטינה וישראל (בה ביקרה ב-1994).
היא למדה בבית הספר למלונאות של אוניברסיטת קורנל ובמכון הקולינרי של אמריקה בסנט הלנה, קליפורניה. בשנות ה-2000 כותבת שרתון מדור אוכל מצחיק ב"דיילי ביסט".
פחות מעשור אחרי הנישואים הראשונים התגרשה ונישאה לאדם בשם דיק פלקונה, איתו ילדה בן.
לקריאה נוספת.
Marc Levy - art. "Mimi Sheraton"
קישורים חיצוניים.
What did Montreal ever do to Mimi Sheraton? ב-Montreal Gazette 19.9.2018
אלכסנדר בליאקוב
אלכסנדר סמיונוביץ' ביליאקוב (ברוסית: Алекса́ндр Семёнович Беляко́в; נולד ב-20 במאי 1945) הוא בנקאי ופוליטיקאי רוסי שכיהן כמושל מחוז לנינגרד בשנים 1991–1996 והיה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 1999–2005.
היה מושל מחוז לנינגרד הראשון.
ביוגרפיה.
אלכסנדר בליאקוב נולד בסורטבאלה שברפובליקה הקרלו-פינית בשנת 1945.
הוא נבחר למושל מחוז לנינגרד בשנת 1991 והצטרף למפלגתו של בוריס ילצין, רוסיה ביתנו בשנת 1995. בבחירות הוא הובס על ידי מועמד המפלגה הקומוניסטית, ואדים גוסטוב בבחירות בשנת 1996 וכיהן 6 שנים כמושל המחוז, בתקופה של שפל כלכלי ברוסיה שאחרי התפרקות ברית המועצות.
בליאקוב כיהן כנשיא בנק אגרו SBS בשנים 1997–1998 לפני שנבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנת 1999 וכיהן כיו"ר ועדת המשאבים הלאומיים בפרלמנט הרוסי. הוא נבחר מחדש לפרלמנט, הפעם כמועמד מטעם רוסיה המאוחדת, בבחירות שנערכו בשנת 2003.
בשנים 2005—2006 עבד כחשב בלשכת החשבון של הפדרציה הרוסית, עסק בפיקוח על הליכי ההפרטה וניהול רכוש המדינה. בשנת 2006 מונה לסגן יו"ר דירקטוריון הבנק החקלאי רוסלחוזבנק.
בליאקוב שימש בשנת 2011 כנשיא האיגוד הרוסי לארגוני ועסקי נייר (RAO BUMPROM).
החרדים האנוסים
מים עמוקים
המרכז האולימפי על שם האחים זנאמנסקי
המרכז האולימפי על שם האחים זנאמנסקי (Олимпийский центр имени братьев Знаменских) הוא מתחם ספורט במוסקבה הממוקם ברובע סוקולניקי ברחוב סטרומינקה 4. מאז 1996 נושא את שמו של הספורטאים הסובייטים המפורסמים בשנות ה-30, האחים סראפים וגאורגי זנאמנסקי.
במתחם פועל בית הספר לספורט האולימפי "נוער מוסקבה" על שם האחים זנאמנסקי (שמו המקורי של בית הספר הוא בית הספר המרכזי לאתלטיקה קלה על שם האחים זנאמנסקי), שנוסד בשנת 1961.
מבנה.
מתחם הספורט כולל זירת אתלטיקה מקורה עם ארבעה מסלולים באורך 200 מטר, וכן אצטדיון אתלטיקה עם שישה מסלולי ריצה במעגל שאורכו 400 מטר.
היסטוריה.
המתחם נבנה במקור בראשית המאה העשרים עבור מועדון הספורט סוקולניקי, שנוסד בשנת 1905 והפך לאצטדיון הראשון במוסקבה. בזירה היו: מגרש דשא עם גדר וספסלים ושימש את נבחרת רוסיה המתגבשת. בשנת 1908 נוסף ביתן, שנרכש בתערוכה הימית ושימש כחדר הלבשה. תחילה שטח המגרש באצטדיון היה שטח של 1,000 מגרשים מרובעים (4,552 מ"ר), אם כי על פי התקנים הבינלאומיים, השטח היה צריך להיות 1,450 מגרשים מרובעים (6,600 מ"ר). כדי להגדיל את שטח המגרש בשנת 1909, שופץ האצטדיון. רוברט פולדה הוביל את השיפוץ תוך כדי שימוש בתוכניות זרות, ותצלומי יציעים. בהמשך, האצטדיון קיבל את השם הפופולרי "משטח הסוס". האצטדיון שימש לא רק למשחק כדורגל, אלא גם הוקי, טניס ואתלטיקה.
לאחר הארגון מחדש של מועדוני הכדורגל במוסקבה בתקופה הסובייטית, לפני תחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה, נקרא המתחם בשם אצטדיון סוקולניקי האדום של עובדי המגזר הרפואי.
בשנת 1970 הוקם על שטח האצטדיון זירת אתלטיקה, המכונה גם אצטדיון החורף של ספרטק, בו נערכו מספר פעמים אליפויות ברית המועצות באתלטיקה במסלול ואליפות רוסיה הסובייטית באתלטיקה.
מאז התפרקות ברית המועצות משמש כבית ספר לספורט.
יוסף לוי חגיז
יוסף לוי חגיז (ה'תרמ"ו, 1886 - ה' באדר ה'תשל"ד, 1974) היה עסקן ואיש ציבור בירושלים, סוחר וגואל קרקעות. מייסד ומנהל אגודת תדח"ץ ומנהל "הוצאת יוסף לוי חגיז", מייסד היישוב אחוזת נפתלי שליד טבריה. בשנות ה-30 עמד בראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים ליצחק חגיז, בעלי הוצאת יצחק חגיז. אביו היה חסיד חב"ד שעלה מוויטבסק והתיישב בירושלים. בהיותו בירושלים אימץ לו שם משפחה של שכניו בני עדות המזרח.
ירש מאביו את עסקי הנייר והדפוס, וייסד את "הוצאת יוסף לוי חגיז".
בשנות מלחמת העולם הראשונה התגורר בשכונת נוה צדק בתל אביב. השלטונות הטורקיים אסרו לאגור נפט מעל הכמות היומית הממוצעת. חגיז רכש כמות גדולה של פחי נפט והחביאם בתחתית באר באחד מפרדסיו בפתח תקווה, וסיפק אותם לנצרכים.
בשנות ה-20 היה חבר ועד שכונת שערי חסד בירושלים. הוא בנה מבנה מסחרי בן שתי קומות בשכונה. כמו כן היה מפעילי הציבור בשכונת בית וגן בראשית שנותיה.
בשנת 1921 נבחר כחבר ב"ועד העיר האשכנזי" בירושלים (לימים "העדה החרדית").
החל משנות ה-20 החל בפעילות ענפה לרכישת קרקעות בירושלים ובכל רחבי ארץ ישראל. בשנת 1929 שימש כמנהל חברה קרקעית ירושלים אמריקה בע"מ. בשנת 1936 שימש כראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
בשנות ה-20, כאשר שמע על תוכניתו של החפץ חיים לעלות לארץ ישראל, סייע בכספו ליישום התוכנית, אולם דרש ששמו לא יתפרסם. הוא גם סייע ל"חפץ חיים" במכירת ספרי משנה ברורה בארץ ישראל.
הקים את אגודת תדח"ץ (ראשי תיבות: תורה, דת, חסד, צדקה). היה מראשי פאג"י. בשנת 1949 ייסד במסגרת פאג"י את היישוב "אחוזת נפתלי" באזור קרני חיטין שממערב לטבריה. היישוב הוקם על קרקעות שרכש חגיז בשנות ה-20. במקום התגוררו משפחות מעטות בלבד, ולאחר שנים ספורות החלה הנטישה. בשנת 1957 התגוררה במקום משפחה אחת בלבד. עם הקמת היישוב נתגלע סכסוך בין המתיישבים המועטים, חלקם פרשו והקימו תת-יישוב נוסף, מזרחית לאחוזת נפתלי. תחילה נקרא תת-היישוב בשם תדח"ץ, על שם ארגונו של חגיז, ואחר כך הוסב שמו ל"חילה" (ראשי תיבות של שמו - חגיז יוסף לוי). ביישוב זה הוקמו צריפים בלבד, אך עד מהרה ננטש גם הוא. חגיז קבע את ביתו בטבריה והיה פעיל בענייני הדת בעיר.
חגיז נמנה עם רשימת המתמודדים לכנסת הראשונה מטעם פאג"י.
נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. לאחר מותו הוקמה על שמו בירושלים ישיבת "מעוז חיל" ("חיל" ראשי תיבות: חגיז יוסף לוי). בשנת 1984 הוציאה הישיבה את ספרו "הגיגים ועיונים" על התורה.
אחותו שרה חאשה הייתה אשת הרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים. אחיו, מרדכי חגיז, עסק אף הוא בעסקי נייר ומכשירי כתיבה. בנו של מרדכי הוא המורה והפזמונאי יחיאל חגיז.
מוסגז (סדרת טלוויזיה)
מוסגז (ברוסית: Мосгаз) היא סדרת דרמה המשכית עלילתית רוסית בלשית בבימויו של אנדריי מליוקוב. הצילומים נערכו בשנת 2012. התסריט מבוסס באופן רופף על חמישה פשעים שבוצעו במוסקבה על ידי אחד הרוצחים הסדרתיים הראשונים בברית המועצות, ולדימיר איאונסיאן, מדצמבר 1963 ועד ינואר 1964.
הצילומים התרחשו באביב 2012 בטוטאייב, ירוסלבל ובמוסקבה. פרק הבכורה שודר בערוץ הטלוויזיה האוקראיני אינטר ב-8 באוקטובר 2012, ברוסיה פרק הבכורה שודר בערוץ הראשון ב-29 באוקטובר 2012.
בשנת 2014 זכתה הסדרה בפרס נשר הזהב במועמדות "סרט הטלוויזיה הטוב ביותר או מיני-סדרה (עד 10 פרקים)."