בוקרשט ספגה אבדות רבות וניזוקה במהלך המלחמה כתוצאה מהפצצות בריטיות ואמריקאיות. במיוחד ב-4 באפריל 1944 ובעוד כמה התקפות אוויריות כבדות במהלך החודש אפריל אותה שנה נהרגים בבוקרשט כשלשת אלפים בני אדם. בנסיבות הצלחות הכוחות הסובייטים שגירשו מערבה את הגרמנים ואת בני בריתם וחצו את הפרוט לכיוון יאשי. ב-23 באוגוסט 1944 ביצעו המלך מיכאי יחד עם קואליציה של מפלגות בורגניות ושמאליות מהפך שלטוני: עצרו בארמון המלך את המרשל אנטונסקו ואת סגנו מיכאי אנטונסקו ושמו קץ לדיקטטורה. המלך דרש שגרמניה תסיג את כוחותיה מהמדינה תוך שלושה ימים. בתגובה, בין 23-27 באוגוסט 1944, הופצצה בוקרשט על ידי חיל האוויר הגרמני. בין היתר ניזוקים ארמון המלך והתיאטרון הלאומי. חיל האוויר של בעלות הברית פוגע בכוחות הגרמניים ביער בניאסה והצבא הגרמני מוצא עצמו באי-יכולת לבצע את התוכנית "מרגרתה" II להשתלטות על רומניה. הצבא הרומני תפס את כל העמדות בבירה ובארץ והפך בן לילה לבן בריתה של ברית המועצות במסע הנגדי נגד גרמניה.
ב-30 באוגוסט 1944 נכנסו לבוקרשט היחידות הראשונות של הצבא הסובייטי. בראש הכוחות הסובייטים שנכנסו לרומניה עמדו המרשלים שהצליחו לגרש את הנאצים מאוקראינה: רודיון מלינובסקי בצפון ופיודור טולבוחין בדרום.
המעבר לעליית השלטון הקומוניסטי בחסות ברית המועצות (1944-1947).
תקוות עמי מזרח ומרכז אירופה כולל רומניה ועמי הבלקן שבעלות הברית המערביות בדרך לניצחון תצלחנה למנוע מבת בריתן הסובייטית את השליטה באזור התבדתה. בהתאם להסכם הפסקת הנשק בין רומניה לברית המועצות מ-12 בספטמבר 1944 קמה בבוקרשט "ועדת בעלות הברית" שהממשלה הרומנית מתחייבת לציית להוראותיה. הוועדה נשלטה על ידי נציגי ברית המועצות בראש עם המרשל מלינובסקי המיוצג בפועל על ידי הגנרל ויאצ'סלב וינוגרדוב. הוועדה התבטלה עם חתימת הסכם השלום בפריז וכניסתו לתוקף ב-5 בספטמבר 1947.
אמנם היה רושם כי המדינה חוזרת למשטר דמוקרטי רב-מפלגתי ולכלכלה חופשית, אך מ-31 באוגוסט 1944 הוחזרה למדינה החוקה משנת 1923 וכל המפלגות פרט לתנועות הפשיסטיות חזרו להיות חוקיות. חוקית הייתה כעת גם המפלגה הקומוניסטית, שבלעה בפברואר 1948 את הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה לבסוף את שמה למפלגת הפועלים הרומנית, בהנהגתו של גאורגה גאורגיו-דז'.
תושבי בוקרשט נאלצו להתרגל עם הכיבוש הסובייטי על עלילותיו. ב-29 באוגוסט 1945, גדול הקומיקאים הרומנים, קונסטנטין טנאסה, נפטר במפתיע בנסיבות חשודות אחרי שהעז לדקלם פזמון סאטירי על החיילים הסובייטים שאחדים מהם נהגו ל"הפקיע" את שעוני המקומיים. ברית המועצות כפתה על רומניה את השתתפות בני חסותה הקומוניסטים בממשלות הראשונות בהנהגת הגנרלים סנטסקו ורדסקו. בינואר - פברואר 1945 ארגנו הקומוניסטים הפגנות סוערות נגד ממשלת הגנרל רדסקו אותו מגנים בשביל הניסיון ליצור מגעים עם כוחות הימין והפאשיסטים לשעבר. משלחת סובייטית ובראשה סגן שר החוץ אנדרי וישינסקי מגיעה לבוקרשט ומכריחה את ראש הממשלה רדסקו להתפטר. מאוחר יותר הוא יברח מרומניה במטוס קטן יחד עם עוד כמה פוליטיקאים שהרגישו בסכנה. ב-6 במרץ 1945 קמה ממשלה בעלת רוב קומוניסטי בפועל בהנהגתו של ד"ר פטרו גרוזה, מנהיג של מפלגת הלוויין השמאלית "חזית החורשים". פטרו גרוזה מבצע רפורמה אגררית, הנשים משיגות מממשלתו זכות הצבעה בבחירות ואחרי המאמץ המלחמתי של הצבא הרומני נגד גרמניה הנאצית, רומניה מקבלת לידיה מברית המועצות את צפון טרנסילבניה בחזרה. לעומת זאת החירויות הפוליטיות נשחקות בקצב מהיר. בין 21 אוגוסט 1945 - ינואר 1946 המלך מיכאי שדרש את התפטרות הממשלה מכריז על מה שמכנים "שביתה מלכותית" ומסרב לחתום יותר על החלטות ממשלת גרוזה. ב-8 בנובמבר 1945 ביום הקדוש מיכאיל (היום האונומסטי של המלך) פורצות בבוקרשט הפגנות המוניות נגד הקומוניזם ובעד המלך תחת ססמאות כמו "המלך והמולדת!". כוחות הסדר פותחות אש והורגות
מספר מפגינים. 700 נעצרים, רבים מהם תלמידים. בינואר 1946 הצליחו מעצמות המערב, שלא היו מסוגלות לבוא לעזרת הדמוקרטיה ברומניה, רק לשכנע את ממשלת גרוזה לקבל לשורותיה גם נציגים בודדים חסרי כוח השפעה של המפלגות "היסטוריות": הליברלית לאומית ומפלגת האיכרים הלאומית.
ב-19 בנובמבר 1946 באווירה של הפחדה, התקיימו בחירות כלליות שתוצאותיהן מזויפות. תודות לזיופים "בלוק המפלגות הדמוקרטיות" BPD בהנהגת המפלגה הקומוניסטית משיגה רוב גדול (68% מהקולות).
ביולי 1947 השלטונות מוציאים מחוץ לחוק את מפלגת האיכרים הלאומית, ומנהיגיה הפופולריים נעצרים ונשפטים לתקופות ארוכות של מאסר. אחר כך בא גם תור המפלגה הליברלית הלאומית. ב-30 בדצמבר 1947 נאלץ המלך להתפטר ולעזוב את הארץ. בוקרשט נכנסת לעידן הרפובליקה העממית הרומנית.
השלטון הקומוניסטי הבלתי אמצעי - 1947 - 1989.
במשך יותר מעשור תושבי בוקרשט מתנסים בגלי טרור ממלכתי וטיהורים מהסוג הסטליניסטי, שבהם אלפי אנשים נעצרים כ"אויבי העם" בגלל השתייכות בעבר למפלגות בורגניות, בגלל האשמות שוא על היותם סוכנים של המערב, או בעלי דעות "עוינות", בגלל מעמד חברתי "לא נכון", עבירות כלכליות אמיתיות או מדומות.
שנת 1948 הביאה איתה הלאמת רוב רובם של העסקים הפרטיים, סגירת בתי הספר הפרטיים ושל הקהילות הדתיות.
בכלכלה מונהג משטר של צנע. הסקוריטטה עם רשת ההלשנה המפותח שלה הופך לכלי המרכזי להשלטת הסדר החדש. המונים מגויסים לעבודות התנדבות באתרי בנייה בעלי חשיבות לאומית. למרות העוני ההנהגה בבוקרשט מתימרת לארח, למורת רוח העם, ובקול תרועה רמה את פסטיבל הנוער העולמי בחסות ברית המועצות. מבוקרשט ישיבת הקומינפורם קוראת לגינוי משטרו הסורח של טיטו ביוגוסלביה. בונים בכל מקום שיכונים אפורים לעם לפי הסגנון הסובייטי. אחרי הוצאות להורג של ראשי השלטון הפאשיסטי בשנת 1946 בא תורם של מנהיגים קומוניסטים ה"בוגדים" כביכול כמו לוקרציו פטרשקאנו בשנת 1954, שהוחזק בכלא ללא משפט במשך 6 שנים. מוציאים להורג כשעירים לעזאזל את מנהלי הפרויקט הכושל של תעלת דנובה - ים השחור בראש עם המהנדס היהודי אורל רוזיי. על יד האגם הרסטראו מוקמים פסלים של לנין וסטלין והיכל הדפוס הגרנדיוזי החדש המוקדש בעיקר להפצת דבר המפלגה - "בית הניצוץ" - קאסה סקנטיי - המזכיר את סגנון בית התרבות בוורשה. הוא מארח גם מערכות עיתונים והוצאות לאור. אחרי נסיגת הכוחות הסובייטים בשנת 1958 בגל מאסרים חדש נזרקים שוב לכלא אלפי אקדמאים, סופרים, אמנים, שחקני תיאטרון, אנשי מדע ופעילים פוליטיים קשישים, מאלה המכונים "לשעברים" ("foşti") בפי המפלגה השלטת, שנחשבים עדיין מסוכנים מבחינה אידאולוגית. מי שישרוד ישוחרר אחרי שנים אחדות בשנים 1963 - 1964 כשהשלטון מחליט סוף סוף על דה-סטליניזציה מוגבלת ועל התנגדות להגמוניה של ברית המועצות במחנה הקומוניסטי. אחד מהישגי האדריכלות בשנים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' הוא "אולם הארמון" Sala Palatului המארח את הקונגרסים של המפלגה ואירועים אחרים. כמו כן התערוכה הלאומית "פביליונול דה מוסטרה" Pavilionul de mostre.
ב-1956 פתחה הטלוויזיה הרומנית בבוקרשט את שידוריה, הקליטים במשך שנים רבות רק בשטח מצומצם מסביב לבירה.
השנתיים האחרונות של גאורגיו דז' והשנים הראשונות של יורשו בראש המדינה, ניקולאה צ'אושסקו, מתאפיינים באווירה משוחררת יותר.
מעודדים את הלאומנות הרומנית, זורקים לפח ספרים ותקליטים רוסיים, משתפרים הקשרים עם המערב. שוב יכולים ללמוד צרפתית ואנגלית. זמנית נפתחים כמה עסקים פרטיים למשל בתחום עסקי מזון והמסעדנות אך בגלל המכשולים הרבים הניסוי מגיע מהר לקיצו. נפתחים דיסקוטקים, מכוני תרבות של שגרירויות ארצות הברית, בריטניה וצרפת. פורץ גל פריחה בחיי התרבות בכל המישורים - מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע, אמנויות.
. על במות האופרה מופיעים זמרים כמו ניקולאה הרליה, באולפני הקולנוע בבופטיה מייצרים סרטים במאים כמו ליביו צ'וליי ומאוחר יותר לוצ'יאן פינטיליה, יוצר סרטים מצוירים כמו יונסקו גופו, במוזיקה עממית מצטיין בין השאר נגן חליל פאן גאורגה זמפיר, הפסטיבל והתחרות למוזיקה קלאסית על שם ג'ורג'ה אנסקו הופך את בוקרשט לבירת מוזיקה חשובה.
אבל החל משנת 1971 אט-אט השלטון של צ'אושסקו מתחיל להפוך עורו לדיקטטורה משפחתית המקבלת השראה מהמשטר של מאו טסה טונג בסין וזה של קים איל-סונג בקוריאה הצפונית. השיא מגיע בסוף שנות השבעים ובשנות השמנים עם קיצוצים קשים באספקת המצרכים הבסיסיים לעם, דיכוי קשה מחודש של חופש הדיבור ושל התרבות, איסור על רוב חיי בידור, חיסכון קיצוני בחשמל עם האפלת רחובות העיר וצמצום חמור בהסקת הבתים בחורפים, מדיניות דמוגרפית אכזרית עם מעקב משטרתי אחר מהלך ההריונות ואיסור חמור של ההפלות, התפתחות חסרת גבולות של פולחן האישיות של הנשיא ושל אשתו המתענגים על מקהלות ושירים לכבודם. נסגרים מוסדות מחקר כמו מכון המתמטיקה היוקרתי, מגלים "סכנות" חדשות כמו חוג למדיטציה של כמה מדענים, בתי הקולנוע מציגים סרטים חפים מ"השפעות מערביות"