רודולף היה מעין פטרון לבטהובן, והיו ביניהם יחסי ידידות טובים. בטהובן הקדיש לרודולף כמה מן החשובות שביצירותיו, בהן מיסה סולמניס (שנכתבה למינויו כארכיבישוף באולמוץ, לתפקיד מונה ב-24 במרץ 1819), שני הקונצ’רטי האחרונים לפסנתר, הסונטות לפסנתר Les Adieux (הפרידה) וההאמרקלאוויר, וכן היצירה שאי אפשר לטעות בה - טריו הפסנתר המפורסם “הארכידוכס”. בסך הכל הקדיש בטהובן לרודולף 14 יצירות.
בין שאר הדברים שבהם רודולף היה עזר רב לבטהובן, הוא המקרה המצער של אחיינו של בטהובן, קארל. בטהובן ניהל קרב משפטי שנמשך שנים, כדי שאחיינו קארל (שהיה אדם דיי פזיז ובלתי יציב במיוחד) יעבור להיות תחת חסותו, ושיצא מחסותה של אימו, שהייתה בלתי אחראית בעליל. קרב משפטי זה הביא על בטהובן תסכול רב מאוד, ובסופו של דבר רודולף התערב והצליח להסדיר את בעיה זו ולהעבירו תחת חסותו, לשמחתו של בטהובן (כמובן שקארל המשיך להמיט צרות רבות על בטהובן גם אחר-כך).
על יצירותיו של רודולף נמצאים המון שרבוטים ותיקונים בכתב ידו של בטהובן, שכן הוא עבד איתו באופן צמוד ועקבי ביותר; רודולף פרסם בחייו 3 יצירות: ווריאציות על נושא של בטהובן לפסנתר, סונטה בלה מזו’ר לקלרינט ופסנתר, וכן היה אחד מאלה שלקחו את האתגר של דיאבלי, וכתב על הואלס שלו כ-50 וריאציות ופוגה, שאותן פרסם (כנראה סמוך לזמן שבו גם בטהובן עבד על ווריאציות דיאבלי שלו). בין השאר כתב מוזיקה לפסנתר, תיזמר כמה ריקודים, וכתב עוד קצת מוזיקה לקלרינט, לכינור ולקול. הספקו היה מועט, אבל מושקע. הוא השאיר אחריו גם עוד מספר רב של יצירות בלתי גמורות ופרגמנטים. רודולף לא היה פורץ דרך כמו מורו המפורסם, ויצירותיו כתובות בשפה המוזיקלית ובצורות שהיו מקובלות באותה התקופה.
רודולף נפטר בבאדן ב-23 ביולי 1831, ונטמן בבית הקברות הקיסרי שבווינה.
מבחר אנקדוטות.
מעורבותם של בני בית המלוכה ההבסבורגית בענייני מוזיקה הייתה אחד הגורמים העיקריים בביסוס מעמדה של וינה כבירת המוזיקה של אירופה, והשלכותיה ניכרו גם עשרות שנים מאוחר יותר. בטהובן עצמו אמר פעם שכל אימת שאחת מיצירותיו נשאה חן בעיני הארכידוכס, הבחין בצער קל אצל פטרונו אם הקדיש אותה למישהו אחר.
על הסונטה מס’ 26 של בטהובן: סונטה זו מכונה סונטת הפרידה, והיא נכתבה בגלל הפרידה בין בטהובן לרודולף, שנגרמה עקב עזיבתו של רודולף את וינה עקב כיבושי נפולאון. הפרידה ארכה אומנם רק כמה חודשים, אך מסתבר שהיא השפיע מאוד על בטהובן, שכתב סונטה שלמה “בהשראת” הפרידה.
אחד התארים שלו רודולף הוא ארצהרצוג Erzherzog, ומשמעות המילה בגרמנית היא דוכס-ראשי, או בכינוי הסטנדרטי “ארכידוכס”. זה תואר שניתן לכל בן של קיסר אוסטרי בזמנו. כאמור, הוא גם היה שימש כארכיבישוף של אולמוץ.
ציד לווייתנאים באיי פארו
ציד לווייתנאים מתקיים באיי פארו כבר כאלף שנים, מאז המאה העשירית. האירוע מוסדר על ידי רשויות השלטון באיי פארו, אך לא על ידי הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים, בשל חילוקי דעות בנוגע לסמכותה.
כ-800 לווייתנים מסוג נתב גדול-סנפיר ניצודים במצטבר מדי שנה, במספר חופים ובמועדים שונים. הצייד מתקיים בעיקר במהלך הקיץ. האירוע, הנקרא בפארואזית "Grindadráp", אינו נושא אופי מסחרי. הוא מאורגן באופן קהילתי, המאפשר לכל אחד ליטול בו חלק. הציידים מקיפים תחילה את הלווייתנים עם סירותיהם בחצי גורן. הם מכוונים את הלווייתן המוביל אל החוף, לעיתים תוך שמכים בסירות על מנת לשבש את סונאר הלווייתנים, והלהקה כולה מגיעה לבסוף אל אזור החוף.
עם השנים שינו הציידים את חלק משיטות הצייד במטרה להפחית כמה שניתן את סבל הלווייתנים.
על פי רשויות איי פארו, פעילות ציד הלווייתנאים בחוף קיימת מזה מאות שנים. התיעוד הראשון של הציד היה בשנת 1584 והרישום נמשך באופן מסודר עד היום. הציד מתרחש בין יולי לספטמבר, ועונת השיא היא לרוב באוגוסט. לדברי הרשויות, הציד נועד לספק אוכל לתושבי האי. על אף שרוב הבשר והשומן מתחלק כבר בין המשתתפים באירוע, ניתן למצוא בשר לווייתן בחנויות האי במהלך השנה.
תושבי איי פארו רואים בציד חלק חשוב מהתרבות ומההיסטוריה שלהם, ואף צורך כלכלי. פעילים למען זכויות בעלי חיים מבקרים את הציד בטענה שהוא אכזרי ומיותר.
למרות הביקורת הקשה המופנית כנגד התושבים הציד נמשך והתושבים טוענים שציד הלווייתנים הוא הרבה יותר הומני מכל שחיטה של בעל חיים אחר, אשר בילה את חייו, במרבית המקרים מאחורי גדר ואף נוצל לתעשיית החלב או הביצים בטרם נשחט. לעומת זאת, לתפיסתם, הלוויתן הספיק לחיות במשך כל שנותיו באוקיינוס הפתוח ורק בדקות חייו האחרונות הובהל בכיוון החוף במטרה להישחט.
סאוטרן קומפורט
מחברות לספרות (הוצאת ספרים)
מחברות לספרות היא הוצאת ספרים שפעלה ביישוב ובישראל בשנים 1940–1973, ושבה לפעול בשנת 1988 במסגרת הוצאת זמורה-ביתן.
בין השנים 1940 ו-1973.
בשנות השלושים התגבשה בתל אביב קבוצה ספרותית שהורכבה מסופרים ומשוררים צעירים, ששפת אמם הייתה עברית. בקבוצה, שנקראה "יחדיו" היו שותפים בין השאר המשוררים נתן אלתרמן, לאה גולדברג ואברהם שלונסקי, הסופרים שלמה ניצן ויעקב הורוביץ והמבקר וחובב הספר ישראל זמורה, אשר הקים בשנת 1940 את הוצאת הספרים "מחברות לספרות". הסיבה להקמת הוצאת ספרים חדשה הייתה שהוצאות הספרים הקיימות, ובראשן הוצאת דביר, התמקדו, לדברי חברי הקבוצה, בהוצאתם לאור של כתבי "משוררים מתים" ולא ייחסו חשיבות ליצירה הישראלית הצעירה. בהוצאה פרסמו גם מספר ניכר של חברי החבורה הספרותית של הכנענים והמקורבים אליהם כיונתן רטוש, בנימין תמוז, ש. שפרה, פנחס שדה, בנימין גלאי ואהרן אמיר.
בשנות הארבעים והחמישים יצאו בהוצאה גם מספר ספרי פילוסופיה, משל מרטין בובר, נתן רוטנשטרייך והוגו ברגמן.
בשנת 1960 הוציאה לאור את ספרו של דניאל דפו, רובינזון קרוזו בתרגומו של צבי ארד.
נכס חשוב של ההוצאה היה הזכויות על התרגום לעברית של יצירות קלאסיות לילדים ולנוער ובראשן יצירותיו של אלן אלכסנדר מילן מחבר ספרי "פו הדב" וק.ס. לואיס מחבר סדרת "דברי ימי נרניה". בעיקר התרכזה ההוצאה בהוצאה לאור של יצירות ספרות ושירה עבריות מקוריות ונחשבה להוצאה איכותית וקטנה. במהלך שנותיה בניהולו של ישראל זמורה צברה ההוצאה הפסדים כספיים גדולים. ב-1965 נכנס בנו של ישראל, אהד זמורה, לניהול ההוצאה והצליח לחלץ אותה מקריסה כלכלית. ב-1973 מוזגה ההוצאה לתוך קבוצת זמורה-ביתן-מודן, ביזמתו של אהד זמורה. ספרים שיצאו בעבר בהוצאה והוחלט להדפיסם מחדש יצאו תחת המותג "מחברות לספרות". חלק מזכויות התרגום על יצירות קלאסיות לנוער הועברו עם האיחוד לסדרת "מרגנית".
ה"אני מאמין" של ישראל זמורה הודפס בכל ספר של ההוצאה בזו הלשון:
משנת 1988 ואילך.
בשנת 1988 הקים מחדש צבי זמורה, בנו הבכור של ישראל, את "מחברות לספרות" כחברה-בת של זמורה-ביתן. אולם עד 2002 יצאו בהוצאה קומץ ספרים בלבד (בהם ספרי מדע פופולרי כספריהם של אוליבר סאקס וריצ'רד פיינמן). המפנה בא כאשר ההוצאה התמזגה עם הוצאת כנרת ולעורכה הראשי מונה דב אלפון. אלפון ראה לעצמו זכות להחיות את הוצאת הספרים בעלת המוניטין והוציא בה מספר ספרים בפורמט איכותי, רובם ככולם ספרי ילדים קלאסיים מתורגמים כ"פו הדב", עלילות נרניה, "פיטר פן", "הרוח בערבי הנחל", עלילות הברון מינכהאוזן, סדרת המומינים ועוד.
מחברות לספרות מרבה לפרסם בעיקר ספרות מתורגמת, בהם יש לציין את הסופרות ניקול קראוס ומרגרט אטווד.
מחברות לספרות (הוצאת ספרים) חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
מחברות לספרות
גריינד
התפתחות החליל המודרני
החליל המודרני הוצג לראשונה, בצורתו הסופית כמעט, בשנת 1847 על יד תאובלד בהם. לפני שהציג בהם את חלילו, עבר החליל מספר התפתחויות שהושפעו מההתפתחויות הכלליות בעולם המוזיקה.
הצורך.
לקראת סוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 ירדה קרנם של כלי הנשיפה, ושל החליל בפרט, וזאת משום שהם לא עמדו בדרישות לווירטואוזיות, ניקיון, אקספרסיביות, עוצמה וכדומה. הפרמטר האחרון, העוצמה, הוא אחד הבעייתיים ביותר בחליל, משום שצלילו של החליל אינו חזק במיוחד, וגוון הצליל אינו חודר. לאט לאט גדלה התזמורת הסימפונית, והצורך בהבעה דרך הצליל התגבר בראשית התקופה הרומנטית.
החליל הרומנטי שהיה בשימוש עד ראשית המאה ה-19, היה מורכב למדי לנגינה. פרט לעובדה שצלילו של החליל באופן טבעי אינו חודר כמו זה של האבוב או החצוצרה, לחליל באותה תקופה היה גם צליל קטן וחלש יותר. החליל לא יכול היה להכיל את האקספרסיביות שנדרשה מנגנים סולנים. יכולת הויברטו בו הייתה מוגבלת, וכמו כן הגוונים שיצר בצלילו היו מועטים, וחסרי יכולת להעביר תחושת פאתוס והבעה. כמו כן מערכת האיצבוע הייתה מיושנת ולא מוצלחת, והדיוק בגובה הצליל של החליל היה רעוע, דבר שהרחיק ממנו מלחינים רבים (ביניהם מוצארט), שסלידתו בעצם הייתה מכך שרוב נגני החליל התקשו לנגן בדיוק מושלם.
חלילנים רבים, כמו גם יצרני חליל, הכירו את הבעיה הזו וניסו לפתור אותה. נעשו ניסיונות שונים (ולעיתים גם משונים) על מנת ליצור מנגנון אצבוע טוב יותר, יצירת צליל עשיר יותר וכדומה. לעיתים היה ניתן להיתקל בפטנטים שאיפשרו ארבע אפשרויות אצבוע לצליל פה, פטנטים שגרמו לצליל להיות חזק עד כדי גסות ודברים דומים מעין אלו.
המודל של 1832.