גן שאול, כך עולה מדוחות המועצה בשנותיו הראשונות, תוכנן כיחידה אורגנית, תוך שילובו ההרמוני בסביבה, וכל פינה בו טופחה בתשומת לב קפדנית. יעיד על כך תיאורו של הגנן כבשני, כפי שהוא מופיע בדוח המועצה משנת 1937:
בחירת העצים, כך מציין דוח המועצה משנת 1940, לא הייתה מקרית, אלא נעשתה מתוך מודעות למשמעותם הסמלית בחיי העם והארץ:
הנה תיאור מתפייט נוסף של הגן, הלקוח מדוח המועצה מן השנים 1939-1937:
כל השטח הפורח הזה היה שזור ברשת של שבילים מתפתלים, שסבבו את כל הפינות החבויות במדרונות הגן, ונודעו בשל פיתוליהם בשם 'הסרפנטינות'. לשם חיזוקם של דפנות המדרונות שבהם נחפרו שבילים, נשתלו צמחי 'אצבע האישה', שטיפסו על הקירות החשופים וכיסו אותם בירוק-עד. דוח המועצה משנת 1938 מציין, כי אורך השבילים בגן הוא 987 מטר, ומספר העצים בו מגיע ל-7,000. שטחה של פינת הפעוטות הוא 220 מ"ר, ובה ארבע נדנדות, קרוסלה אחת, ארבע נדנדות לוח וארגז חול. שטחה של פינת הילדים הוא 260 מ"ר, ומסודרים בה שתי נדנדות גבוהות, צינור חלק לטיפוס, סולם שוודי ונדנדת ענק. "בולטת באופן מיוחד סוכה שהוקמה על פרשת דרכים בצומת השבילים, הקלועה מעצי אקליפטוס, ממנה אפשר להשקיף על כל הנוף המרהיב מסביב".
שנות ה-70: הקופים הלכו, נותר רק השם.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר גן שאול שינויים מפליגים. בשנת 1974 הועברו החיות לספארי שנפתח ברמת גן, ושטח הגן צומצם לכמחצית ממה שהיה בימי הזוהר שלו. שנה לאחר מכן נבנה בגן מגדל מים מבטון מזוין המתנשא לגובה 11 מטר. שבילי אבן ומעקות ברזל תפסו את מקומם של הסרפנטינות ופרגולות העץ. שתי פינות משחק קטנות החליפו את הפינות הישנות של הפעוטות והילדים. על חלק משטחו הדרומי של הגן, בשדרת האחות נחמה (על שם האחות נחמה צדק שנרצחה עם חברתה ביפו ב-1936 ושהוריה התגוררו במקום), הקימו יוצאי יהדות איטליה את בית הכנסת האיטלקי ע"ש רבי עובדיה מברטינורו. הרוח החיה מאחורי הקמתו של בית הכנסת הייתה נאמנה (ג'רמנה) סיניגליה. בית הכנסת נקרא על שם רבי עובדיה מברטנורה, יליד ליבורנו, וארון הקודש שהוצב בו הובא מהעיירה מונקאלוו (Moncalvo) שבחבל פיימונטה (Piemonte). התפילה בבית הכנסת היא כמנהג בני ליבורנו (בנוסח הספרדים).
הגן כיום.
מתפארת העבר של גן שאול נותרו היום רק שרידיו של שובך היונים. שטחי המדרון נזנחו, ושורשיהם של עצים מוגנים ועתיקי יומין נחשפו בעקבות סחף הקרקע, בהם עצי ברוש, אקליפטוס ואורן. התדרדרות מצב הגן החמירה במיוחד בקטע המדרון הפונה לרחוב המעגל, שם ביצעה עיריית רמת גן בחורף 2008-2007 פעולות חפירה יזומות, שנועדו למנוע זרימת מים למבנים העירוניים הממוקמים למרגלות הגן.
במהלך 2007 הודיעה עיריית רמת גן על כוונתה לבנות בגן הקופים חניון ציבורי שנועד לענות על מצוקת חניה באזור. ההחלטה עוררה את זעמם של תושבי הסביבה שפתחו בדצמבר 2007 במאבק לשימור הגן תחת הסיסמה "מצילים את גן הקופים". המאבק זכה לאהדה ציבורית רחבה, ולתמיכתם של נבחרי ציבור וגופים ירוקים שונים, בהם חברי מועצת העיר, הירוקים ברמת גן, החברה להגנת הטבע, עמותת אדם טבע ודין והמועצה לשימור אתרים, עד שב-3 באוגוסט 2008 הודיעה עיריית רמת גן על ביטול תוכנית הבנייה והפניית כספי הבנייה (8 מיליון ש"ח) לטובת קידום החינוך והרווחה בעיר. במהלך שנת 2009 ביצעה העירייה עבודות שיקום בגן בעלות של 300 אלף ש"ח שכללו החלפת מתחמי המשחקים וטיפול בצמחייה. כמו כן הותקנו גם מצלמות ביטחון על מגדל המים כדי למנוע את ריבוי מעשי הוונדליזם בגן באותה עת.
הקומנדו הצרפתי
הקומנדו הצרפתי היה יחידת לוחמים דוברי צרפתית במסגרת הגדוד התשיעי של הפלמ"ח, בחטיבת הנגב, שלחמה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1948–1949.
פעילות.
יחידת הקומנדו הצרפתי מנתה כמאה לוחמים דוברי צרפתית, רובם עולים יהודים ממדינות צפון אפריקה, וחלקם נוצרים אוהבי ישראל, שלחמו בצבא צרפת החופשית ובמחתרות האנטי-נאציות בתקופת מלחמת העולם השנייה. את הפלוגה הקים תדי איתן, קצין צרפתי (שמו המקורי היה תָדֶה דִיפְרה - 1912–1971), מתנדב צרפתי קתולי, אוהב ישראל, סרן בצבא המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
הלוחמים בפלוגת דוברי הצרפתית, שהיו שונים בלבושם ובשפתם מלוחמי הפלמ"ח ילידי הארץ, כונו בשם "הקומנדו הצרפתי", כינוי שהפך במהלך הזמן לשמה הרשמי של הפלוגה.
יחידת דוברי הצרפתית הוקמה באוגוסט 1948 על ידי תדי איתן, כגדוד דוברי צרפתית (גדוד 75). בראשיתו השתייך הגדוד לחטיבה 7, אך כעבור זמן קצר הועבר לחטיבת יפתח של הפלמ"ח. בתחילת אוקטובר, לקראת מבצע יואב, ארגן איתן את טובי חייליו לפלוגה, שצורפה אל הגדוד התשיעי בחטיבת הנגב. אנשי הפלוגה היו מצוידים בנשק אוטומטי וחצי-אוטומטי, ורובם בעלי מיומנות וניסיון קרבי. הם חולקו לשתי פּלָגוֹת, בכל פלגה ארבעה צוותי קומנדו. המפקדים היו קצינים וסמלים בעלי ניסיון והכשרה צבאית.
במסגרת הגדוד התשיעי השתתפה הפלוגה במבצע יואב ובמבצע חורב. במסגרת מבצע יואב, באוקטובר 1948, הייתה פלוגת הקומנדו הצרפתי בכוח שפרץ לבאר שבע וטיהר את השטח הבנוי במבצע משה. בסוף שנת 1948 הועסקה יחידת הקומנדו הצרפתי בפעילויות שונות לאבטחת גבולות מרחב הנגב; מארבים, מיקוש צירי תנועה וכדומה.
במבצע חורב, בדצמבר 1948, השתתפה פלוגת הקומנדו הצרפתי בקרבות לכיבוש משלטי התמילה על כביש באר שבע-ניצנה וסבלה אבדות כבדות של 15 הרוגים. במהלך הקרבות מצאו 7 מפצועי היחידה מחסה תחת אחד מגשרי הרכבת מצפון מזרח לאשלים. המצרים גילו את מקומם של הפצועים ורצחו אותם. חברי קיבוץ רביבים שבאו לאסוף את הפצועים מצאו את הגופות ואספו אותן. בעקבות האירוע הורחקה היחידה מהחזית מחשש לפעולות נקמה. ב-1995 נחנך בקרבת מקום אתר זיכרון ליחידה, לקרבות שעברה ולחלליה.
הנצחה.
לזכר יחידת הקומנדו הצרפתי הוקם בשכונה ג' בבאר שבע "גן הקומנדו הצרפתי". בנוסף מונצחת היחידה גם בסמוך לאנדרטת חטיבת הנגב הסמוכה לבאר שבע, וב"מצפור הקומנדו הצרפתי" הסמוך ליישוב אשלים (משלטי התמילה).
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:יחידות הפלמ"ח|קומנדו הצרפתי, ה-]]
[[קטגוריה:מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל)|*]]
[[קטגוריה:ישראל: יחידות מובחרות]]
מוח השדרה
הסכם קמפו פורמיו
הסכם קמפו פורמיו (בצרפתית: Traité de Campo-Formio; בגרמנית: Frieden von Campo Formio) היה הסכם שלום שנחתם ב-17 באוקטובר 1797 בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה (הקיסרות האוסטרית), ואשר סימן את סופה של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה שהורכבה מאוסטריה, פרוסיה, בריטניה, ספרד, פיימונטה וממלכות נוספות שהתייצבו כנגד הרפובליקה הצרפתית. ההסכם נחתם לאחר מסעו המוצלח של נפוליאון לכיבוש איטליה וסיים את השלב הראשון במלחמות הנפוליאוניות.
ההסכם כלל תנאים פומביים ותנאים חסויים. לפי סעיפיו הגלויים נמסרו ארצות השפלה הדרומיות (כיום בלגיה) מידי האימפריה הרומית הקדושה לצרפת. הרפובליקה של ונציה איבדה את עצמאותה, לאחר מאות שנים. החלק העיקרי שלה, שבצפון איטליה ובאיסטריה נמסר לאוסטרים; מספר איים שהיו בשליטתה, בהם קורפו, האיים היוניים ומספר איים בים האדריאטי עברו לידי צרפת. אוסטריה נאלצה להכיר בקיומן של הרפובליקה הציסאלפינית (Repubblica Cisalpina) וברפובליקה הליגורית שהיו למדינות חסות צרפתיות בצפון איטליה.
חלקו החסוי של ההסכם מסר שטחים נוספים הנמצאים כיום במערב גרמניה לשליטת צרפת והבטיח לה חופש שיט בריין, במאס ובמוזל. אזור זלצבורג נמסר לחסות אוסטרית וזו ויתרה מצידה על שטחים בגדה השמאלית של הריין העילי ואשר סופחו בשלב מאוחר יותר לשווייץ.
הסכם קמפו פורמיו היה פרי משא ומתן שנמשך חמישה חודשים וחזר למעשה על המוסכם בהסכם שביתת הנשק שנחתם בלאובן (Leoben) בשטיריה מ-17 באפריל 1797. ההסכם קרוי על שם הכפר הסמוך לאודינה בצפון איטליה שבו נחתם (כיום קמפופורמידו - Campoformido).
ההסכם לא מומש מעולם במלואו, עקב קשיים בביצוע העברות השטחים שסוכמו בו ואי-הסכמות לגבי שטחים נוספים. הצדדים נותרו חשדנים זה כלפי זה, והאוסטרים החלו לכרות בריתות צבאיות עם אויביה האחרים של צרפת כחלק מגיבוש הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה. ב-1799 התחדש פורמלית מצב המלחמה בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, פחות משנה וחצי לאחר חתימת הסכם השלום. השפעתו ארוכת הטווח הבולטת של ההסכם היא ביטולה של רפובליקת ונציה, והפיכתם של האיים היוניים ואיים יווניים נוספים לישויות נבדלות.
ריזיירה די סן סאבה
ריזיירה די סן סאבה (איטלקית Risiera di San Sabba; סלובנית Rižarna pri Sveti Soboti) בטריאסטה היה מחנה ריכוז אשר שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שהוקם באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. כ-25,000 איש עברו דרך המחנה וכ-5,000 בני אדם נרצחו בו, ומתוך 123 משלוחי המוות שיצאו מאיטליה, מקורם של 69 היה בטריאסטה.
היסטוריה.
המחנה הוקם במבנה ששימש כמפעל לעיבוד אורז ואשר הוקם ב-1913. יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1943, הוקם האזור המבצעי החוף האדריאטי בצפון-מזרח איטליה וזה היה כפוף ישירות לרייך למרות שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. המחנה החל לפעול סמוך לאחר מכן כמתקן מעצר גרמני זמני וכונה "סטאלאג 339".