מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, החליטה המועצה הלאומית של נשים יהודיות, להחיות מחדש את תוכניתה, ולהשתתף בתהליך ההקמה. בכנס שנערך בדאלאס ב-1946, הציעה מילדרד וולט (Mildred Welt), הנשיאה של NCJW בזמנו, שהארגון הבין-לאומי לנשים יהודיות, יקום מחדש. הצעתה התקבלה ברוב קולות. הנשיאה האחרונה של המועצה הלאומית הייתה רבקה קוהוט והיא התבקשה לעמוד בראש הארגון החדש על אף גילה ובריאותה הרופפת. הארגון החל לשלוח מכתבים למדינות רבות במטרה לקיים להתחיל לחזק קשרים: . מכתבן קיבל תגובות חמות. לאחר שנתיים של הכנות, נערך המפגש הבין-לאומי הראשון ב-1949 בפריז, מ-29 במאי ועד הראשון ליוני. לכנס הגיעו נשים מכל העולם וארגוני נשים רבים. בסופו של הכנס אמנם לא התקבלו החלטות מהותיות, אך הכנס סייע בהבניית בסיס ועקרונות שרובם חלים עד היום.
המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות הוגדרה כפדרציה של ארגוני נשים לאומיות, עצמאיות אחת מהשנייה וא-פוליטיות. מטרתן הייתה: .
חיזוק הקשרים עם ישראל: הצטרפותה של מועצת ארגוני נשים בישראל למועצה הבין-לאומית לנשים יהודיות.
מצבם של יהודי אירופה לאחר השואה והמאבקים אליהם נחשפה מדינת ישראל בהתחלה, סייעו לעצב אג'נדה בקרב ארגוני יהודים בגולה, בעיקר ביחס שלהם לישראל. המועצה הבין-לאומית הייתה אמביוולנטית ביחס לציונות, למרות זאת היא תרמה לציונות בכך שתמכה בהתיישבות יהודית בארץ ישראל. היא תפסה את ההתיישבות יותר כפתרון לעם היהודי ופחות כצעד פוליטי. ארגונים רבים החלו לפתח תוכניות עזרה עבור ישראל, קרנות החלו להשקיע באוניברסיטה העברית בירושלים שסימלה תרבות וחינוך יהודיים, אפילו נשים לא ציוניות ראו את ארץ ישראל כמקור לתרבות יהודית יותר מאשר מרכז פוליטי.
לאחר הכנס ב-1954, הצטרפה מועצת ארגוני נשים בישראל למועצה הבין-לאומית לנשים יהודיות. הזדמנות הזו סייעה לפתח את הקשרים בין נשים ישראליות לנשות התפוצות. למרות זאת, רק ב-1957 העבירה המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות החלטה שתומכת ביחס של ירושלים לישראל. המועצה הבין-לאומית הפרידה עצמה מארגונים ציוניים, אף על פי שלפעילותה היו קשרים רבים וטובים עם קולגות ציוניות.
המועצה הגדירה עצמה כאוניברסלית ולא כקשורה לדת או לקבוצה פוליטית ספציפיות, וכזו שאינה נותנת עדיפות לבעיות יהודיות או לבנייה החדשה של ארץ ישראל. מנהיגות המועצה חשו שהן צריכות למתוח את ה"אוניברסליות" שלהן על מנת להימנע מאישומים של נאמנות כפולה וסקטוריאליות. מחשבות אלו היו נעוצות עמוק בתוך האידאולוגיה של הארגון.
1949–2003 פעילויות מרכזיות.
מעמד הנשים בחוק היהודי.
ב-1963, הוקמה הוועדה הראשונה שעסקה במעמד הנשים בחוק היהודי. מ-1966–1969 הוכנה בקשה לפנות לרשויות של הרבנות האורתודוקסית עם רשימת חוקים שפוגעים במעמד הנשים, כמו חוקי נישואין, גירושין וחוקי ירושה. במרץ 1998 הקימה המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות, את משמר זכויות הנשים הבין-לאומי (International Women’s Rights Watch), שמטרתו הייתה למחוק אפליה וחוסר צדק נגד נשים בנישואים, בגירושים ובחוקי משפחה.
האו"ם.
ב-1964 הוכרה המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות, באופן רשמי כארגון לא ממשלתי במועצה לכלכלה ולחברה באו"ם (ECOSOC). נכון ל-2017, למועצה נציגות קבועות בניו יורק, ז'נבה, וינה ופריז, כמו גם נציגות במועצת אירופה בשטרסבורג. פעילותה של המועצה באו"ם לאורך העשור כללה השתתפות בכנסים של האו"ם במקסיקו (1975), קופנהגן (1980) וניירובי (1985), זאת בצל החלטת האו"ם שהשוותה את הציונות לגזענות. ההגנה על ישראל בכנסי האו"ם הפכה לאחד העיסוקים העיקריים של הנציגות באו"ם.
פעולות הגנה על יהודי ברית המועצות (1977–1989).
הקמפיין להגנת יהודי ברית המועצות היה אחד הדברים האינטנסיביים ביותר שהמועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות עשתה בין השנים 1977 ל-1989. ג'ון ג'ייקובס, מי שהייתה אחראית על הפעולות ברמה הבין-לאומית, ארגנה כנסים רבים, עצומות ואימוץ פליטים.
חינוך.
המועצה החליטה לייסד יום חינוך יהודי בין-לאומי פעם בשנה. כל הארגונים השייכים התבקשו לדון בנושא שנתי. הנושא הראשון היה "זהות יהודית בחברה רב תרבותית". סמינר המנהיגות הישראלית של המועצה הבין-לאומית הוקם ב-1969. התוכנית הייתה מבוססת על הניסיון הישראלי, של הבאת יהודים מהתפוצות לישראל למספר ימים או שבועות על מנת להכיר את המציאות הישראלית.
פעילות סוציאלית והומניטרית.
המועצה הייתה מעורבת תמיד בפרויקטים הקשורים לילדים וקשרה שיתופי פעולה עם קרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים (UNICEF). בנוסף העניקה שירותים למבוגרים. ב-1979 הקימה פרויקט למבוגרים בירושלים, וב-1982 השתתפה המועצה בכנס העולמי לזקנה בווינה 1982.
המאבק נגד אנטישמיות וגזענות.
וועדה חדשה, נגד גזענות ואנטישמיות, הוקמה ב-1987. מטרותיה היו ליידע את הסניפים בהתפתחויות אנטישמיות, לקדם מגעים עם אנשים מגזעים ואמונות אחרים, להילחם בדעות קדומות ובאפליה בחברות רב תרבותיות ולתאם פעולות נגד אנטישמיות ואנטי ציוניות בכל הפלטפורמות. ב-1987 וב-2000 הקימה המועצה הבין-לאומית וועדה רב דתית שארגנה כנסים רב דתיים.
התחייבות לציונות ולישראל.
מאז שמועצת ארגוני נשים בישראל הפכה לחלק מהמועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות ב-1954, החל להתקיים קשר הדוק בין נשות התפוצות לנשים בישראל. על אף קרבתה לציונות ולישראל, המועצה הבין-לאומית אינה יכולה להצהיר על עצמה ציונות בצורה רשמית עד היום. מבחינה אידאולוגית, המועצה מקדמת פלורליזם ולכן אינה יכולה להציג עמדה חד צדדית ללא הסכמתם של כל המשתתפים. מבחינה טקטית, הצהרה שכזו תוביל לבלבול עם ויצו והדסה. זו גם הסיבה מדוע המועצה הבין-לאומית מעולם לא הצטרפה להסתדרות הציונות העולמית.
חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית
חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית (באנגלית: Twelfth Air Force) הוא הכוח האווירי של פיקוד דרום של ארצות הברית (AFSOUTH).
מפקדת חיל האוויר ממוקמת בבסיס דייוויס מונת'ן שבאריזונה ולו שלוחות קדמיות בקוראסאו, בהונדורס, בפוארטו ריקו ובמפרץ גואנטנמו.
היסטוריה.
חיל האוויר ה-12 הוקם במטרה לסייע לכוחות בעלות הברית לקראת "מבצע לפיד", הפלישה לצפון-מערב אפריקה. מפקדת החיל התמקמה בבאולינג פילד שבוושינגטון די. סי. ושלוחה קדמית הוקמה באנגליה. מפקדו הראשון היה בריגדיר גנרל ג'יימס דוליטל ועד להעברת חיל האוויר לאנגליה הוא כפוף לחיל האוויר השמיני בפיקודו של מייג'ור גנרל קרל ספאץ. בספטמבר 1942 עבר חיל האוויר לאנגליה והפך לעצמאי. החיל השתתף במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית ובדרום צרפת. במהלך המלחמה ערך החיל 430,681 גיחות, הטיל 217,156 טון פצצות והשמיד 2,857 מטוסי אויב. בתום המערכה באירופה, פורק החיל ב-31 באוגוסט 1945.
ב-17 במאי 1946 הוקם חיל האוויר מחדש כחלק מהפיקוד הטקטי האווירי. החיל צויד במטוסי סילון מדגם לוקהיד F-80 שוטינג סטאר והתמקם בקליפורניה. בדצמבר 1948 הועבר החיל לבסיס חיל האוויר ברוקס בטקסס תחת הפיקוד הקונטיננטלי של חיל האוויר והיה אחראי לכשירות כוחות המילואים של חיל האוויר בטקסס, ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה וניו מקסיקו. ביוני 1950 פורק החיל.
בינואר 1951 הופעל חיל האוויר ה-12 מחדש, הפעם במסגרת פיקוד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ונאט"ו בויסבאדן שבגרמניה המערבית. באפריל 1953 עבר החיל לבסיס רמשטיין בגרמניה. בינואר 1958 חזר החיל לארצות הברית ותחת אחריות הפיקוד הטקטי, והתמקם בבסיס חיל האוויר ג'יימס קונלי בטקסס. בתקופת המשבר במצרי טאיוואן ב-1958 נשלחו כוחות חיל האוויר לפריסה מהירה באזור. בתקופת מלחמת וייטנאם סיפק חיל האוויר ה-12 יחד עם חיל האוויר התשיעי את מרב הכוח האווירי הטקטי למבצעים בדרום-מזרח אסיה. ב-1968 עבר החיל לבסיס ברגסטרום בטקסס. ב-1983 השתתף חיל האוויר ב"מבצע זעם דחוף" (הפלישה לגרנדה).
בינואר 1987 קיבל החיל גם את המשימה להוות את הכוח האווירי של פיקוד דרום של ארצות הברית. במסגרת זו נטל חלק בפלישה האמריקאית לפנמה. ב-1992 עבר החיל לאחריות פיקוד הקרב ובאותה שנה עבר לבסיס חיל האוויר דייוויס-מונת'ן באריזונה. ב-1994 השתתף בהתערבות הצבאית בהאיטי. ב-2010 סייע החיל במאמצים ההומינטרים בעקבות רעידת האדמה בהאיטי.
משימות החיל כללו ארגון ואימון כוחות פיקוד הקרב במערב ארצות הברית. באוגוסט 2020 עברו יחידות הפיקוד לאחריות חיל האוויר ה-15, וחיל האוויר ה-12 נותר כמפקדת הכוח האווירי של פיקוד הדרום.
פוטומאיו (פירושונים)
אדיר הוא
אדיר הוא פיוט המסודר על פי האלף - בית, ונהוג לשיר אותו בסוף סדר פסח. מקורו של השיר, כנראה בגרמניה. והוא מוזכר במנהג אביניון שבצרפת כפיוט לימים טובים. הפיוט איננו מיוחד לפסח ולליל הסדר, אך מאחר שבמרכזו עומד בנין המקדש, צורף להגדה, הודפס לראשונה בהגדת פראג.
יש שטענו שהפיוט הוא המשך של הפיוט הקודם אדיר במלוכה כאשר "אדיר במלוכה" מתייחס לגאולה ביציאת מצרים ואילו "אדיר הוא" מתייחס לגאולה העתידה.
ולטר פרנקל
ולטר פרנקל (בגרמנית: Walter Frankl; 28 במרץ 1906 – 30 בדצמבר 1989) היה אתלט אוסטרי-ישראלי. שש פעמים אלוף אוסטריה (שלוש פעמים בריצת 5000 מטר ושלוש פעמים בריצת 10000 מטר) וארבע פעמים אלוף פראג. אלוף המכביה הראשונה (1932). אלוף ארץ ישראל ושיאן ארץ ישראל בכל הריצות מריצת 1500 מטר ועד לריצת המרתון, זכה ב-14 תוארי אליפות ארץ ישראל. נחשב למנצח ריצת המרתון הראשונה בארץ (1934). ייסד ואימן באגודות ברית מכבים עתיד תל אביב, מכבי צפון תל אביב ומכבי נתניה. ארגן את שידור הספורט הראשון ברדיו הארצישראלי בשנת 1942.