בישראל נפוץ הירבוע הגדול בנגב. בעבר נצפה הירבוע בתל שוקת, בתל ערד, בדרום מדבר יהודה, מערד לבאר שבע, דרומה מנחל סכר, בירוחם ובמשאבי שדה. הירבוע הגדול סובל מפגיעה בבית הגידול בשל קיטוע, קרקעות המשמשות למרעה שמפחיתות את המזון הזמין וחרישה לצורכי חקלאות הפוגעת במחילותיו.
חייו ומעלליו של אלכסיס זורבס
ת'ורנטון
ת'ורנטון (באנגלית: Thornton) היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית. ת'ורנטון נמצאת 16 ק"מ צפון-מזרחית מבירת קולורדו, דנוור. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, מתגוררים בעיר 118,772 תושבים נכון לאפריל 2010, גדילה של 44.2% ממפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2000, אז מנתה העיר 82,384 תושבים. ת'ורנטון העיר השישית בגודל אוכלוסייתה במדינת קולורדו.
היסטוריה.
ת'ורנטון הייתה מורכבת אך ורק מאדמות חקלאיות עד שנת 1953, אז רכש סאם הופמן קרקעות כ-11 ק"מ צפונית מדנוור. העיר שהופמן התחיל הייתה הקהילה המתוכננת הראשונה במחוז אדמס והראשונה שמציעה שירותים עירוניים מהיטל מס יחיד, כולל שירותי בילוי ואיסוף זבל חינם. העיר נקראת על שמו של מושל קולורדו לשעבר דן ת'ורנטון. האגודה הקהילתית של ת'ורנטון (Thornton Community Association) נוסדה בשנת 1954 כדי להדריך את התפתחות הקהילה החדשה. עד סוף שנת 1955, ת'ורנטון מנתה 5,500 תושבים במעל ל-1,200 בתים. האגודה הקהילתית של ת'ורנטון הייתה חיונית וסייעה ליישוב הקהילתי להפוך לעיר בשנת 1956. אוייר לירי נבחר לראש העיר הראשון.
גאוגרפיה ואוכלוסין.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 70.4 קמ"ר, מתוכם 69.6 קמ"ר אדמה ו-0.77 קמ"ר מים.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, היו בעיר 82,384 תושבים, 28,882 משקי בית, ו-21,517 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,184.2 נפש לקמ"ר. היו בעיר 29,573 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 425.1 דירות לקמ"ר. העיר התחלקה ל:
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $54,445 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $58,742. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $40,098 לעומת $29,982 לנשים. ההכנסה לנפש הייתה $41,471. בערך 4.0% מהמשפחות ו-5.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, מהם 6.4% מתחת לגיל 18 ו-4.5% מגיל 65 ומעלה.
פאייטוויל
פאייטוויל (באנגלית: Fayetteville) היא בירת מחוז קמברלנד במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית. בעיר השוכנת על גדות נהר קייפ פיר מתגוררים כ-200,000 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה עיר השישית בגודלה בקרוליינה הצפונית, ובמטרופולין שלה מתגוררים למעלה מ-360,000 תושבים.
צפונית לעיר נמצא הבסיס פורט בראג של צבא ארצות הברית.
היסטוריה.
לאחר דיכוי מרידות של הילידים המקומיים בקרוליינה הצפונית בתחילת המאה ה-18 החלה התיישבות במעלה נהר קייפ פיר. מתיישבים סקוטים מההיילנדס הקימו במעלה הנהר את ההתיישבויות קמפבלטון וקרוס קריק.
סוחרים מעיר הנמל וילמינגטון רצו עיירה בנהר קייפ פיר כדי לאבטח את המסחר שלהם עם פנים הארץ. הם חששו שאנשים יעדיפו להעביר סחורות בנהר פי די ומשם אל נמל צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית. בהתאם לכך הם שכרו שטחים בקרוס קריק והקימו את עיירתם.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שפרצה ב-1775, המתיישבים הסקוטים תמכו בכתר הבריטי ונותרו נאמנים לו, אך הם הובסו בסופו של דבר על ידי תומכי העצמאות. לאחר המלחמה הוחלט לאחד את קמפבלטון וקרוס קריק לעיירה אחת שנקראה פאייטוויל, על שם המרקיז דה לה פאייט, גנרל צרפתי שעזר לתומכי העצמאות במלחמה. לה פאייט עצמו גם ביקר בפאייטוויל ב-1825.
ב-1789 התכנסה בעיר האספה של קרוליינה הצפונית שאשררה את חוקת ארצות הברית. פאייטוויל הייתה מועמדת להיות בירת המדינה החדשה, אך בסופו של דבר נבחרה ראלי.
במרץ 1865, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, פאייטוויל הותקפה על ידי כוח של 60,000 בפיקודו של ויליאם שרמן. הכוח השמיד מאגר נשק של הקונפדרציה ששכן בעיר ולאחר מכן גם החריב אותה.
ב-20 באוקטובר 1898 ערכו דמוקרטים דרומיים עצרת גדולה בפאייטוויל, בשיתוף ארגון עליונות לבנה בשם "החולצות האדומות". עצרת זו סימנה את תחילתן של המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
בעשורים שלאחר מכן העיר שוקמה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה היא גדלה באופן משמעותי.
כלכלה.
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על משרות בבסיסים הצבאיים באזור. בנוסף יש באזור העיר מספר מפעלים של תעשיית הנשק האמריקאית.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות ומכללות, בהן אוניברסיטת המדינה פאייטוויל והאוניברסיטה המתודיסטית.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי פאייטוויל, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים דרומית למרכז העיר.
בעיר עוברים מספר קווי רכבת, המקשרים בין היתר לערים ניו יורק ומיאמי.
פאייטוויל (פירושונים)
פאייטוויל (באנגלית: Fayetteville) הוא שמם של מספר מקומות בארצות הברית אשר נקראים על שמו של המרקיז דה לה פאייט.
פאייטוויל (קרוליינה הצפונית)
פאייטוויל (צפון קרוליינה)
תאוס
ז'אק הדמר
נמל התעופה דבלין
נמל התעופה דבלין (באירית: Aerfort Bhaile Átha Cliath, באנגלית: Dublin Airport) הוא נמל תעופה בין-לאומי המשמש את אזור דבלין בירת אירלנד. הנמל ממוקם כעשרה קילומטרים צפונית לדבלין, סמוך לעיר סוורדס שבמחוז פינגל. בשנת 2019 עברו בנמל התעופה כ-32.9 מיליון נוסעים ב-226,181 תנועות מטוסים, נתון המציב אותו כנמל התעופה העמוס באירלנד ובאי האירי בכלל.
נמל התעופה משמש בעיקר יעדים קצרים ובינוניים, וכן מספר יעדים בין-יבשתיים, בעיקר למזרח התיכון ואמריקה הצפונית. הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברת הדגל האירית אייר לינגוס, לחברת התעופה הזולה הגדולה באירופה, ריאנאייר, ולמספר חברות אזוריות.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
בשנת 1936 הקימה ממשלת אירלנד את חברת התעופה אייר לינגוס, שהחלה להפעיל טיסות משדה התעופה הצבאי קייסמנט. בשנת 1937 החלו בבניית הנמל החדש באזור שנקרא קולינסטאון, ששימש כבסיס לחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם הראשונה. עד לסוף שנת 1939 נבנו משטחי דשא לנחיתה, וכן כבישים פנימיים, חניונים, ומערכת תאורה חשמלית. טיסת הבכורה יצאה ב-19 בינואר 1940 לליברפול, אנגליה.
בשנת 1940 החלו בבניית בית הנתיבות בנמל, ובתחילת 1941 הוא נפתח לציבור. המבנה תוכנן על ידי האדריכל דזמונד פיצג'רלד, אחיו של גארט פיצג'רלד שהיה פעמיים הטישך. עיצוב המבנה הושפע ממראה גשרי האוניות של אותה התקופה, והוא כיום מבנה לשימור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הופסקו מרבית הטיסות לשדה התעופה. הקו היחיד שפעל בשנות המלחמה היה הקו לליברפול של איר לינגוס, לתקופה קצרה הופעלו גם טיסות לשדה התעופה ברטון הסמוך למנצ'סטר.
בשנת 1947 הושלמה בנייתם של שלושה מסלולים מבטון.
משנות החמישים.
בשנות החמישים הורחב הנמל, כדי להתמודד עם הגידול המתמיד. חברות תעופה חדשות החלו לפקוד את הנמל, בהם בריטיש איירווייז, סבנה ו-BKS. בשנת 1958 הושק קו טרנס-אטלנטי ראשון דרך שאנון. בשנות השישים פקדו את הנמל באופן קבוע מטוסי סילון כבואינג 707, בואינג 737, BAC-11 והוקר סידלי טריידנט. בשנת 1969 עברו בנמל 1,737,151 נוסעים.
בשנת 1971 הזמינה אייר לינגוס שני מטוסים רחבי גוף מדגם בואינג 747. המטוס הראשון שנמסר בחודש מרץ, ביצע מטס חגיגי מעל רחוב או'קונל ביום פטריק הקדוש. עד לסוף העשור היו בצי אייר לינגוס שלושה מטוסים מדגם זה. כדי להתמודד עם גודל המטוס, נפתחה בשנת 1972 זרוע חדשה המסוגלת להכיל כחמשה מיליון נוסעים בשנה. הצמיחה בשדה התעופה בשנות השבעים, לה ציפו בעקבות ההשקעות הרבות בשדה התעופה ובאייר לינגוס, לא התממשה.
משנות השמונים.
בשנת 1983 פתחה אייר לינגוס את "אייר לינגוס קומיוטר", שקהל היעד שלה היו אוכלוסיית היוממים, אשר הפעילה טיסות יומיות קבועות לשדות תעופה קטנים באירלנד ובבריטניה. טיסות אלו הופעלו באמצעות מטוסי טורבו-פרופ, מתוצרת סאאב ופוקר. מרבית קווים אלו הושבתו עקב פיתוח רשת הכבישים המהירים באירלנד.
התחרות העזה שהתפתחה בשוק הטיסות במדינה, בעיקר בקו דבלין-לונדון, הביא לכך שבשנת 1989 עברו בנמל התעופה כ-5.1 מיליון נוסעים. באותה השנה, נפתחו מסלול חדש שאורכו 2,640 מטרים, ומרכז בקרת תעבורה אווירית.
בשנות התשעים המשיך הנמל להתרחב במהירות, השלוחה הראשונה לבניין הטרמינל הישן, הוארכה משמעותית. כן נבנתה שלוחת B החדשה, שצוידה בגשרי עלייה למטוס. קומת הקרקע של הטרמינל הישן הוחזרה לפעילות על מנת שיוכלו להפעיל ממנו שערי יציאה נוספים. שלוחה D שבנייתה הושלמה בשנת 2007, משמשת כאזור עלייה למטוס ייעודי לחברות הזולות. בשלוחה זו 14 שערי יציאה, ואין גשרי עלייה למטוס.
בשנים האחרונות.
בעקבות הצלחת תוכנית "סלטיק טייגר", חווה נמל צמיחה משמעותי בשנות התשעים והאלפיים. צמיחה זו התרחשה בעקבות אנשי העסקים הרבים אשר פקדו את המדינה, יחד עם הגידול בתיירות הפנימית, והעלייה החדה במספר היוצאים לחופשות מחוץ למדינה.
בחודש ינואר 2006, עברו לראשונה מספר האירים היוצאים לחופשות בחו"ל, את מספר התיירים הנכנסים למדינה. אירים רבים נוסעים למכירות סוף השבוע שאחרי חג המולד בניו יורק. ביקוש נוסף לטיסות מגיע מצידם של אירים אשר רכשו נכסים להשקעה בדרום אירופה ובשווקים המתעוררים שבמזרח אירופה.
כמו כן, מהגרי העבודה, בעיקר ממדינות מזרח אירופה, הביאו לפתיחתם של מספר קווים חדשים. אירלנד היא אחת משלוש מדינות שפתחו את גבולותיהן באופן חופשי בפני מהגרים מעשר המדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי בשנת 2004. מאז, עברו ממדינות אלו לאירלנד למעלה ממאה אלף איש.
בשנים 2009 ו-2010 חווה הנמל ירידה משמעותית במספר הנוסעים, אך משנת 2011 מספרם נמצא במגמת עלייה.