העיר קרויה על שם עמק פת'ול (فثول ) המקיף את העיר בדרומה ובמזרחה. בעת האחרונה עברה העיר תנופת פיתוח גדולה, בייחוד לאור הקמת אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. פרט לאוניברסיטה ישנם כמה משרדים ממשלתיים הממוקמים בעיר זו.
היסטוריה.
בעבר נקראה העיר ת'ול בשם דעיג'יה (دعيجية). העיר ת'ול הייתה מרכז מסחרי חשוב עבור הכפרים שלידה עקב השוק שהיה ממוקם בה. כמו כן בעיר זו שכנו בני השבט ג'חאדלה (جحادلة) שעיסוקם המרכזי היה שליית פנינים ומכירתם במקומות מרכזיים על חוף הים האדום, כמו נמל מאסאווה באריתריאה ונמל סווקין בסודאן. התפתחות העיר הקטינה את מספר התושבים העוסקים בשליית פנינים וכיום אין תושבים העוסקים במקצוע זה.
שייח' עאתק אלבלאדי (عاتق البلادي) תיאר את העיר דעיג'יה כך: "דעיג'יה היא עיר חוף קטנה ותוססת, בעלת שכונות רבות שבהם ישנם מסגדים, תחנות משטרה, מרפאות וכמה בתי ספר השוכנים סמוך לכביש המחבר את ג'דה וראבר (رابغ). מלאכתם המקורית של תושבי העיר הייתה דיג והיום עיר זאת נקראת בשם ת'ול.
העיר ת'ול בשירה הערבית.
העיר ת'ול מוזכרת בשיר שכתב המשורר מכי שהאב אלדין אחמד בן אלחסין (مكي شهاب الدين أحمد بن الحسين) (בנו של השריף של מכה בראכת בן מוחמד) בשנת 912 להיג'רה.
שתיקות הארמון
שתיקות הארמון (בערבית תוניסאית: صمت القصور) הוא סרט דרמה תוניסאי-צרפתי משנת 1994 שביימה, כתבה וערכה מופידה טלאטלי, והפיקו אחמד באהא וריצ'רד מגניאן. הסרט מספר על נערה מתבגרת בשם עליה, שבעקבות שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי היא משתחררת מארמון בו שירתה.
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, ולאחר כמה ימים, ב-7 בספטמבר, הופץ בצרפת. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-127 דקות.
מופידה טלאטלי סיפרה שהיא כתבה את הסרט בתגובה למחלתה החמורה והפתאומית של אמה, ושלאחר שהיא הכינה אותו היא הבינה שהיא לא ידעה הרבה על חייה של אמה. הסרט היה מועמד וזכה במספר פרסים.
תקציר העלילה.
הסרט מספר על עליה, בתם של משרתת בארמון ה"ביי" (מושל תוניסיה) ושל אחד מגברי הארמון. עליה היא נערה מתבגרת המתחקה בזיכרונותיה אחר זהותה וזהות אביה המסתורי. הסרט מתמקד בהתבגרותה של עליה המשתחררת בסופו של דבר משלטון הארמון ושתיקותיו, על רקע שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי. הסרט משרטט ברגישות וצבעוניות רבה את עולמן של הנשים המשרתות בארמונות העשירים, מצד אחד הוא מראה את חולשתן וניצולן, ומצד שני הוא מראה את ההווי, המוזיקה והצבע בחיי היום יום של הארמון.
הפצה.
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, בצרפת ב-7 בספטמבר 1994 ובארצות הברית ב-30 בספטמבר 1994. בישראל הסרט שודר בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב.
ביקורות.
הסרט זכה לביקורת חיובית מפסטיבל הסרטים של ניו יורק שהתקיים בשנת 1994. מבקר העיתון "New York Times", קארין ג'יימס, תיאר את הסרט כ"סיפור אוניברסלי של גיל העמידה עם טוויסט פמיניסטי". לאחר השחרור הרחב של הסרט בשנת 1996, אתר "L.A. Times" שיבח את הסרט ואמר שהסרט "אכזרי ומרכז". בשנת 2011, הסופר פול סדרה, כתב מאמר המתאר את הרלוונטיות של הסרט כיום בעולם הערבי.
פרסים.
הסרט זכה במספר פרסים: מצלמת הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, קערת הזהב של פסטיבל הסרטים קרתגו, פרס מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ופרס מפסטיבל הסרטים של איסטנבול.
נילס הולגרסון (סדרת טלוויזיה, 2017)
נילס הולגרסון (באנגלית: 2017 Nils Holgersson) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוססת הספר והעל האנימה באותו שם.
עלילה.
נילס, ילד שובב, מצטרף יחד עם חברו מולי אווז הבית, אל להקת אווזי הבר לאחר שננס מכושף הקטין אותו.
ז'יגה הירשלר
ז'יגה הירשלר (בסרבו-קרואטית: Žiga Hirschler; 21 במרץ 1894, וליקה טרנוביטיצה, סמוך לביילובאר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – נובמבר 1941, מחנה ההשמדה יאסנובאץ, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה מלחין, פסנתרן, מבקר אמנות ועיתונאי יהודי אשר פעל בממלכת יוגוסלביה ונודע בליקוט, תיעוד והפצה של מוזיקה יהודית עממית.
קורות חייו.
ז'יגה הירשלר נולד בכפר וליקה טרנוביטיצה, השוכן סמוך לביילובאר. ב-1917 סיים את האקדמיה למוזיקה של אוניברסיטת זאגרב. עבודתו של הירשלר נחלקה לשני תחומים. מוזיקה קלאסית ומוזיקה יהודית. הוא הלחין 44 יצירות מוזיקליות ובכללן 3 אופרות, 5 אופרטות, מוזיקה לתיאטרון, וקונצ'רטים לתזמורת. רבות מיצירותיו אבדו במהלך השואה וניתן ללמוד עליהן מכתבות בעיתונות התקופה, המציינים שיצירותיו נוגנו בפלזן, אוסייק, ליובליאנה וזאגרב וזכו להצלחה. כמו כן נוגנו יצירותיו באופן תדיר ברדיו זאגרב וברדיו בלגרד. יצירותיו שילבו מוטיבים עממיים קרואטיים לצד עיבודים מודרניים, זכו לאהדה בקרב הקהל הרחב ולביקורת בקרב מבקרי המוזיקה על היותם "מסחריים". ב-1938 הופיע עם מבחר מיצירותיו בפסטיבל המוזיקה שנערך בבריסל.
הירשלר ליקט, תיעד, עיבד והקליט מוזיקה עממית יהודית. מעבודתו זו נותר אוסף של 60 שירים ביידיש ובעברית אותם עיבד והקליט כאשר הוא מנגן על פסנתר. במקביל, היה מבקר מוזיקה וכתב 850 מאמרים בתחומי יצירתו בעיתונות היוגוסלבית. קיים תיעוד על שמונה ספרי מוזיקה שערך ופרסם, אך הם אבדו בשואה.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור קרואטיה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה, ומיד הוחל ברדיפת יהודים ושילוחם למחנות ריכוז ומהם למחנות ההשמדה. מוזיקאים ועיתונאים מזאגרב ניסו לפעול מול שלטונות האוסטאשה למניעת מעצרו של הירשלר, ולהשיג לו אשרת מעבר לאזור הכיבוש האיטלקי. ב-21 בספטמבר 1941 כתב הירשלר את מכתבו האחרון מדירתו בזאגרב. הוא נעצר וגורש למחנה ההשמדה יאסנובאץ, ושם הוצא להורג ככל הנראה במהלך נובמבר 1941.
פונקציית מרחק
פסטיבל סרטי נשים הבין-לאומי בקהיר
פסטיבל סרטי נשים הבין-לאומי בקהיר (בערבית: مهرجان القاهرة الدولي لسينما المرأة ובראשי תיבות באנגלית CIWFF) היא יוזמה עצמאית המוקדשת לתמיכה בסרטים בבימוין של נשים מכל רחבי העולם.
מטרת הפסטיבל היא לשמש כפלטפורמה שדרכה סרטים שנוצרו על ידי נשים יוצגו לקהל וכן להוות "נקודת מפגש עבור הקהל והיוצרות". לצורך כך, הסרטים מוקרנים ללא תשלום עם כתוביות בערבית ובאנגלית, ונערכים פאנלים, הפעלות, וכיתות אמן עם אורחי הפסטיבל.
היסטוריה.
הפסטיבל הראשון התקיים בשנת 2008 בשמות אנטרה סינאסטאס (בערבית: بين سينمائيات) או שיירת סרטי נשים ערביות ומאמריקה הלטינית (בערבית: قافلة سينما المرأة العربية واللاتينية). במקומות שונים בעולם הערבי, אמריקה הלטינית, והעולם דובר הספרדית. במהלך השנים, היוזמה פותחה עד שבסופו של דבר, היא התרחבה לכדי פסטיבל בינלאומי המתרחש בקהיר, ואשר עדיין כולל את הקרוואן כאחד מקטעי הפסטיבל הרבים.
אירועים ופעילויות.
לאורך כל הפסטיבל, כיתות אמן ופאנלים מתקיימים כדי להכיר לקהל את היוצרות וכדי לפתח דיונים על הנושאים שהסרטים עוסקים בהם.
אחד מעמודי התווך של הפסטיבל הוא "סדנת דקה אחת" (בערבית: ورشة أفلام الدقيقة الواحدة). את הסדנה מדריכה הבמאית ומייסדת CIWFF, אמאל רמסס, ובו היא מלמדת נשים שאינן מעולם הקולנוע את היסודות של עשיית סרטים קצרים על מנת לכתוב, לשחק, לצלם ולביים סרט באורך דקה בנושא נבחר. הסדנה מתקיימת מספר פעמים במהלך השנה בערים שונות ברחבי מצרים והעולם הערבי, אמריקה הלטינית ואירופה.
בכל פסטיבל מבנה התוכנית הוא שונה, אך הוא תמיד כולל את הקרוואן שהיה האירוע שהוליד אותו. כל שנה גם נבחרת קולנוענית אחת הזוכה למחווה והכרה, ומבחר מסרטיה מוקרן בקטע הנקרא ′Tribute to a Cineaste′, במסגרתו היא גם מקיימת פאנל ומקבלת שאלות מהקהל. תוכניות אחרות שחוזרות על עצמן כוללות "מדינה בפוקוס" ו"פסטיבל אורח"—בו הפסטיבל מארח פסטיבל נשים אחר מכל מקום בעולם.
פרס.
במסגרת CIWFF מוענק רק פרס אחד: פרס הקהל. הוא ניתן לראשונה ב-2013. כל הסרט שמוצג בפסטיבל מועמד לפרס, מלבד הסרטים מהקרוואן, תוכנית המחווה או הסדנה. רק ציבור באי הפסטיבל מצביעים לזוכה, אין התערבות מצד הפסטיבל או וועדותיו. אם נבחר סרט קצר, הפרס מחולק בינו לבין הסרט שבמקום השני. את הפרס מקבלת במאית הסרט הזוכה, וסרטה מוקרן בערב סגירת הפסטיבל.
בין הסרטים שזכו בפרס הקהל הם:
יחסי איראן–אלג'יריה
יחסי איראן-אלג'יריה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית.
אלג'יריה היא אחת מהמדינות הסוניות היחידות שיחסיה עם איראן ידידותיים, על אף שאזרחי איראן ברובם שיעים, בעוד רוב אזרחי אלג'יריה סונים. עם זאת, אף על פי ששתי המדינות נהנות ממערכת יחסים ידידותית, לעיתים היחסים בין שתי המדינות נעשו מתוחים, בתקופת מלחמת האזרחים האלג'יראית בשנות ה-90, ובעקבות מצבה הנוכחי של איראן בקרב העולם הערבי. עם זאת, שתי המדינות קשורות בקשר הדוק, בשל הנייטרליות של אלג'יריה בנוגע לסכסוכים בעולם הערבי בין סעודיה לאיראן ובשל תמיכתן המשותפת בחזית פוליסריו.
כיום, לאיראן יש שגרירות באלג'יר ולאלג'יריה שגרירות בטהראן.
היסטוריה.
בתקופת האימפריה המוסלמית.
בתקופת האימפריה המוסלמית וכיבוש אלג'יריה על ידי המוסלמים, שושלת רוסטמיד, שהייתה שושלת אסלאמית מפורסמת באלג'יריה, הייתה ממוצא פרסי.
לאחר עצמאות אלג'יריה.
לאחר עצמאות אלג'יריה, עד מהרה נוצרו יחסים דיפלומטיים בינה ובין איראן, אולם בשל המרחק הגאוגרפי בין שתי המדינות והיעדר אינטרסים, נותרו יחסי שתי המדינות צנועים למדי.