אוקטנט היא קבוצת כוכבים חיוורת שצוינה לראשונה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי ומייצגת אוקטנט – כלי ניווט שקדם לסקסטנט והיה בנוי על קשת באורך של שמינית מעגל ומכאן שמו. הקבוצה ראויה לציון בזכות העובדה שהקוטב הדרומי השמיימי נמצא בגבולותיה, כך שניתן לראותה מחצי הכדור הדרומי בכל חודשי השנה (העלייה הישרה והחודש המועדף לצפייה (המצוינים משמאל) מתייחסים לשלושת הכוכבים הבהירים ביותר בקבוצה). כוכב ה-σ באוקטנט הוא הכוכב קרוב ביותר לקוטב הדרומי השמימי שנראה לעין הבלתי-מזוינת, אבל הוא עמום מכדי לשמש לצורכי ניווט ובדרך כלל משתמשים בקבוצת הצלב הדרומי כדי למצוא את הדרום.
משום שהקבוצה הוגדרה לראשונה רק במאה ה-18 והיא נמצאת סביב הקוטב השמיימי הדרומי, היא לא הייתה ידועה לתרבויות האירואסיאתיות ולתרבויות אגן הים התיכון, ולכן אין אגדות הנוגעות לה בתרבויות אלו.
כוכב הדרום.
σ באוקטנט שנמצא כמעלת קשת מהקוטב הדרומי השמיימי הוא ענק צהוב במרחק של כ-270 שנות אור ובהירות נראיתו היא מדרגה 5.4, כלומר ניתן לראותו בעין רק בתנאי צפייה מיטביים. במאה ה-19 היה הכוכב קרוב יותר ברבע מעלה לקוטב הדרומי וכיום בשל תנועת הנקיפה שלכדור הארץ הקוטב הדרומי השמיימי מתרחק ממנו לאזור ללא כוכבים הניתנים לצפייה בעין.
פירוס
פירוֹס (ביוונית: Πύρρος; 319 לפנה"ס – 272 לפנה"ס) מגדולי מלכי אפירוס, אחד מהידועים שבמצביאי העולם העתיק, ויוזם מלחמת פירוס.
חייו.
פירוס היה בנו של איאקידס מלך המולוסים שבאפירוס. בצעירותו שהה בגלות עקב מלחמות ירושה בארצו. לאחר הדחתו מכיסאו ב-302 לפנה"ס, אימץ אותו גיסו, דמטריוס פוליורקטס, והוא קיבל תפקיד גבוה בצבאו. לאחר תבוסתו של דמטריוס בקרב איפסוס, שבו לקח פירוס חלק פעיל, הוא נשלח כבן ערובה לחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים.
פירוס התחבב על תלמי וזכה לתמיכתו הנלהבת. בעזרתו הצליח לשוב לאפירוס, ולטעון מחדש לכתרו. בשנת 297 לפנה"ס חזר אל כס השלטון והפך למלך אפירוס. כמלך אפירוס הצליח להפוך את ארצו לאחת הממלכות החזקות בעולם ההלניסטי, לספח לה שטחים נרחבים ממוקדון, מתסליה, מאיטוליה, ומהאיים האיוניים.
בשנת 280 לפנה"ס פלש פירוס לאיטליה, בעקבות בקשת עזרה שנשלחה אליו מהעיר היוונית טאראנטו שהייתה נתונה במאבק עם הרפובליקה הרומית. פלישתו של פירוס החלה למעשה את מלחמת פירוס, מלחמה בה ספגו הרומים תבוסות כבדות לצבאם וכבודם נפגע. לפירוס היו חיילות רגלים וחיל פילים משובחים, והיה מצביא בעל יכולת טקטית גבוהה. במהלך המלחמה הצליח פירוס להסב מפלות כבדות לרומים בהרקליה ובאסקולום, אך יחד עם זו לא הצליח להביס את הרומאים. לאחר הקרב באסוקולום, שבו ניצח אך במחיר כמעט כל צבאו, אמר, לפי עדות פלוטרכוס, את משפטו המפורסם: "עוד ניצחון כזה ואבדנו", אשר הפך למטבע לשון וכונה על שמו "ניצחון פירוס".
אי יכולתו של פירוס להגיע להכרעה במלחמה, סירובו של הסנאט הרומי לשאת ולתת עמו, ולפי חוקרים מסוימים, אופיו ההרפתקני, הובילו את פירוס להעביר את צבאו לסיציליה במטרה למגר את שליטת קרתגו באי, ולהשאיר כוחות מצב מועטים בדרום איטליה. על אף שבתחילת מאבקו הצבאי בסיציליה זכה פירוס להצלחות נגד הפיניקים, התגלתה המערכה ככישלון מצדו, ובשנת 275 לפנה"ס חזר לאיטליה, שם הובס באופן סופי על ידי הרומים בקרב בנונטום.
פירוס נסוג מאיטליה והחל לנסות לגבש את כוחו ביוון עצמה. בשנת 272 לפנה"ס נהרג במהלך קרב רחוב בארגוס, לפי המסורת על ידי אישה שזרקה עליו לבנת בניין.
בית הגדי
בֵּית הַגָּדִי הוא מושב דתי בנגב הצפון־מערבי, מזרחית לעיר נתיבות. המושב הוא המושב הגדול ביותר בתחומי המועצה אזורית שדות נגב. היישוב נוסד בח' בכסלו ה'תש"י (29 בנובמבר 1949). שייך למועצה אזורית שדות נגב.
שם המושב.
שמו נקבע על פי היישוב הקדום "בית הגידאה" (Bethagidea) המופיע במפת מידבא בנחלת שבט שמעון. השם השתמר כנראה בשמו של הכפר הערבי הסמוך ח'רבת אַל-גֻ'נְדִי (מילולית: חורבת החייל, הלא היא חרבת קצין צפונית מזרחית ליישוב). החורבות, עליהן הוקם אזור תעשייה, כללו חורבות כנסייה ביזנטית.
היסטוריה.
המושב נוסד ב-29 בנובמבר בשנת 1949 על ידי קבוצת צעירים בוגרי הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ברובם חברי תנועת בני עקיבא. צעירים אלו, שעלו ארצה מרומניה והונגריה במסגרת עליית הנוער עוד טרם הקמת המדינה, התארגנו במסגרת איגוד מושבי הפועל המזרחי. הם עלו לקרקע כ-4 ק"מ מזרחית לכביש עזה - באר שבע, והמושב קיבל את השם "נתיב המולדת".
בתחילת הדרך התנהל היישוב כמשק שיתופי, אך איגוד מושבי "הפועל המזרחי" התקשה לגייס מתיישבים נוספים בהתאם לאופי היישוב השיתופי והמתיישבים, ועל כן המושב ננטש. בשנת 1951 הובאה למקום קבוצה של עולים מן האי ג'רבה שבתוניסיה, אשר שכנו במעברה שהייתה בקרבת מקום. בשנה זאת הוקמה ליד המושב תחנת טרקטורים ששירתה את מושבי כביש השבלים, (בשנת 1954 הוקמה מול מושב פדויים תחנת טרקטורים נוספת), שונה שם המושב ל"בית הגדי", והפך ממושב שיתופי למושב עובדים.
בשנת 1955 סבל המושב מגנבות של בעלי חיים על ידי מסתננים מרצועת עזה ומירדן.
בשנות השמונים והתשעים התקיימה במקום ישיבה בשם 'אורות הנגב' ובראשה עמדו במהלך השנים הרב שמחה שטטנר והרב יהודה הלוי עמיחי.
בראשית המאה ה-21, הוקמה במושב שכונה חדשה במסגרת הרחבה קהילתית.
זרועה
זְרוּעָה הוא מושב דתי בנגב הצפון-מערבי בסמוך לעיר נתיבות ובסמוך לרצועת עזה, חלק מישובי מהמועצה האזורית שדות נגב. היישוב הוקם על ידי עולים ממרוקו בשנת 1953, ונקרא בתחילה "שובל 11". מקור שמו בתנ"ך .
בשנת 2006 נפתחה ביישוב ישיבת נר זרח, ישיבת בת של ישיבת הנגב. בשנת 2013, הישיבה עברה לחסותה של ישיבת אורחות תורה ובשנת 2014, הישיבה עברה ליישוב עוצם.
חוזה סן-ז'רמיין
הבונים
הַבּוֹנִים הוא מושב שיתופי במישור החוף בין מושב עין איילה (מדרום) למושב צרופה (מצפון) והוא חלק מהמועצה האזורית חוף הכרמל.
בתחום המושב נמצא מבצר כפרלט, מבצר מימי הביניים. לאורך החוף הסמוך למושב משתרעת שמורת טבע, המודגשת על ידי טבלת גידוד ומנהרות שיצרו מי הים בסלעי הכורכר, וצמחייה.
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי ארגון "הבונים" שעל שמו נקרא היישוב.
בתחום המושב נמצאים שרידיו של מבצר צלבני, מבצר כפרלט, הבנוי על שרידים עתיקים יותר.
המושב עצמו הוקם על שרידיו של הכפר הערבי הנטוש כפר לאם. תושביו הראשונים היו עולים מבריטניה ומדרום אפריקה. קבוצת העולים מדרום אפריקה עלו בראשות סולי (שלמה) אוסין. בשנת 1960 עזבו את המושב רבים מהתושבים שנמנו על המייסדים, עקב חילוקי דעות בתוך היישוב.
המושב זכה לפרסום שלא מרצונו ב־11 ביוני 1985, עת אירע "אסון הבונים". באירוע, פגעה רכבת באוטובוס שהסיע תלמידי בית-ספר בעת שזה ניסה לחצות קטע של מסילת החוף ליד המושב. בעקבות האסון נבנתה אנדרטה להרוגים על ידי יריב אמיתי, תושב הבונים, בקרבת מקום האירוע.
בשנת 1997 החליטו חברי המושב לעבור תהליך של הפרטה.
בראשית המאה ה-21 החלה בניית "הרחבה" בהמשך המושב לכיוון דרום, בניית ה"הרחבה" לא הסתימה עדיין. למושב נוספו תושבים רבים חדשים הן ל"הרחבה" והן ליישוב הישן, וחלו שינויים בתפיסת החיים של החברים באגודה ובמבנה הדמוגרפי של המושב.
כלכלה.
בתחילת דרכו עבדו חברי המושב בעבודות מזדמנות, באיסוף צדפים, בלולי עופות ובחקלאות. במשך הזמן עברו להתבסס על חקלאות: גידולי שדה, מטעי הדרים, גידול בננות ופירות סובטרופיים (אבוקדו, ליצ'י ואפרסמון), וכמו כן על רפת חלב ולול פיטום.
במקום פועל גם מפעל לאגרגטים בשם "אגריקל".
חנן גולדבלט
חנן גולדבלט (נולד ב-10 באוקטובר 1941) הוא שחקן, קומיקאי וזמר ישראלי. הופיע בהצגות, בסרטים ובתוכניות טלוויזיה, המפורסמת שבהן היא התוכנית "בלי סודות". בשנת 2008 הורשע גולדבלט בביצוע אונס ובעבירות מין נוספות, שהתרחשו לאורך שנים רבות בנשים ובנערות שאותן לימד משחק. הוא נדון לשש שנות מאסר, השתחרר לאחר שריצה ארבע שנות מאסר.
ביוגרפיה.
גולדבלט נולד בתל אביב ולמד חקלאות בכפר הירוק. הוא וחברים, בהם ישראל פוליאקוב ("פולי") ויהורם גאון, העלו בימי שישי ובחגי ישראל, הצגות ומערכונים באירועים ומסיבות. הוא התקבל ללהקת הנח"ל, והיה שותף לתוכניתה "בדרך כלל" בשנת 1959.
קריירה.
לאחר שחרורו מצה"ל, נמנה עם יוצאי הלהקות הצבאיות שהקימו את להקת "התרנגולים", בהדרכתה המוזיקלית של נעמי פולני. לקראת התוכנית השנייה, עזב גולדבלט את הלהקה לטובת משחק בתיאטרון. בשנת 1962 השתתף במופע "שורש כל רע", על פי "מנדרגולה" של מקיאוולי, שהועלה במועדון החמאם ביפו. בשנת 1963 החליף חנן גולדבלט את שמעון בר ב"רביעיית מועדון התיאטרון", והופיע בהצגה "רק בכח". בתחילת 1965 נסע עם הרביעייה להופיע בארצות הברית. כשהרביעייה חזרה הם הופיעו בהצגה "ימים של זהב".
במקביל הופיע גולדבלט בסרטים. ב-1964 הוא הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "משפחת שמחון" ובהמשך אותה שנה הופיע ב"דליה והמלחים".
בשנת 1966 שיחק בסרט "שני קוני למל". באמצע שנות ה-60, לאחר שסירב להצטרף לגשש החיוור כגשש הרביעי, הקים ביחד עם פופיק ארנון ואושיק לוי את שלישיית התאומים, שפעלה עד שנת 1970, והעלתה שתי תוכניות בידור, בהן שילבו שירים ומערכונים.
בשנת 1968 גילם את התפקיד הראשי בסרט הישראלי הקצר והקומי ״הצד השני" בבימויו של אורי זוהר.