במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התרחשו בעיר שני קרבות. בקרב הראשון, שהתרחש ב-1846, המקסיקנים הצליחו לנצח, והוא היה אחד הקרבות הבודדים במהלך כל המלחמה בהם המקסיקנים הצליחו לנצח. עם זאת, העיר ניזוקה במהלך הקרב. כעבור שנה התרחש קרב נוסף בעיר, אך הפעם האמריקאים ניצחו והחריבו את העיר. חלק הניצולים המקסיקנים ברחו לטקוטלפה והעבירו את בירת טבסקו אליה, אך לאחר המלחמה הבירה חזרה לסן חואן באוטיסטה.
במהלך ניסיונה של צרפת לכבוש את מקסיקו בשנות ה-60 של המאה ה-19 התקיימו בעיר מספר קרבות שגרמו לה לנזקים משמעותיים.
העיר התחילה לגדול באופן משמעותי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך גדילה זו הואטה עקב אירועי המהפכה המקסיקנית. ב-1916 שם העיר שונה באופן רשמי לווייארמוסה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התגלו באזור טבסקו מצבורי נפט שהאיצו את כלכלת טבסקו. בעקבות הגילויים וייארמוסה הפכה לעיר גדולה ומודרנית, כמו גם לאחד המרכזים הגדולים בדרום-מזרח מקסיקו.
כלכלה.
וייארמוסה היא המרכז הכלכלי של מדינת טבסקו וכן של האזור הסובב את המדינה. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשיית הנפט והיא אחד המרכזים של כלל תעשיית הנפט המקסיקנית. בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשיות אחרות וכן על תיירות.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת חוארס האוטונומית של טבסקו והאוניברסיטה הטכנולוגית של טבסקו.
תחבורה.
את וייארמוסה משרת נמל התעופה הבינלאומי קרלוס רובירוסה פרס, שנמצא במרחק של 15 קילומטרים מזרחית לעיר ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
ווייארמוסה
כתוב בעפרון בקרון החתום
Encyclopedia Britannica
Encyclopædia Britannica
מפעל קסת לספרות ביכורים
מפעל קסת לספרות ביכורים הוא מפעל עבר, אשר שימש כחממה ספרותית המלווה ספרי ביכורים מבטיחים בתחום הפרוזה והשירה.
"מפעל קסת" נוסד בשנת 2005 על ידי מרכז הספר והספריות בישראל ובסיוע משרד התרבות והספורט. מערכת המפעל קיבלה אליה כתבי-יד נבחרים של יצירות ביכורים ממולי"ם ישראלים (כל הוצאה רשאית להגיש שני כתבי יד בשנה), והעניקה לכותבים הנבחרים, כארבעה-חמישה בשנה, ליווי על ידי עורך ספרות מנוסה. בתחילה כלל "מפעל קסת" את תחום הפרוזה בלבד, ומשנת 2008 הוא כלל גם את תחום השירה, וגם השתתפות בספר שני של מחבר.
כיום, מחלקת מפעלי ספרות של מרכז הספר והספריות ממשיכה לפעול לטיפוח תרבות הספר וקידום הקריאה והיצירה בישראל, באמצעות: המפעל לתרגום ספרות מופת, מפעל ספרי ביכורים, ספרי שירה, ספרי אמנויות, פרויקט "הארכיון" ספרות עברית בקול וארכיון הווידאו "סופרים קוראים". במסגרת המחלקה מקיימים מגוון תוכניות שונות לעידוד היוצרים/ות והיצירה הכתובה. הפעילות מתבצעת באמצעות השתתפות בהוצאה לאור של ספרים ובאופנים שונים נוספים.
את מדור "קסת - פרוזה" ערכו בעבר הסופר והעורך יובל שמעוני (2005 - 2011), והעורכת יערה שחורי (2011 - 2014). מאז שנת 2014 ערך את המדור הסופר חיים באר. את מדור "קסת - שירה" ערך מאז הווסדו העורך והמתרגם ד"ר דוד וינפלד.
הספר הראשון שראה אור במסגרת "מפעל קסת" הוא "שום גמדים לא יבואו" מאת שרה שילה (הוצאת עם עובד), שזכה בהמשך גם בפרס ספיר לשנת 2007. בין הספרים הבולטים הנוספים נמנים: "מקימי" מאת נועה ירון-דיין (עם עובד, 2007), וספרי השירה הראשונים של המשוררים אלמוג בהר, יודית שחר, עמיחי חסון, יורם ניסינוביץ, ואלכס בן-ארי.
קישורים חיצוניים.
המפעל לתרגום ספרות מופת
~ המפעל לספרי ביכורים
~ המפעל לספרי אמנויות
~ המפעל לספרי שירה
~ אתר הארכיון
~ סדרת מפרשים
~ פרויקט סופרים קוראים
ג'ודי סוזן שינדלין
שמחה אהרוני
שמחה אהרוני (1931 – 15 בנובמבר 2010) היה עורך ועיתונאי ישראלי, בעיתונים "הצופה" ו"ידיעות אחרונות" וקצין בכיר בדרגת אל"ם בחיל האוויר. בעברו היה איש "המוסד".
ביוגרפיה.
שמחה אהרוני נולד בשם שמחה קרֶמֶר בשנת 1931 בפולין, בנם של דבורה ומשה קרמר. בהיותו כבן 3, עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה תחילה במושבה רחובות. לאחר 3 שנים עברו למושבה רעננה. שמחה למד בבית הספר המקומי ואת לימודיו התיכוניים עשה במדרשיית נועם בפרדס חנה. בתחילת שנות ה-50 התגייס לצה"ל והתקבל לקורס טיס. במהלך הקורס נפצע והחליט להמשיך בתפקידים אחרים בחיל האוויר.
בתחילת שנות ה-50 נישא לשרה זייף, מורה.
בשנות ה-60 היה במשך מספר שנים איש "המוסד" הישראלי ועסק בין השאר בסיוע לעלית יהודי צפון אפריקה.הוא אף כתב ספר על כך בשם "מבצע יכין- 1961-1963".
אהרוני עבד שנים רבות בעיתון "הצפה" והיה כתב ועורך מדורי פנים בעיתון זה. בשנות ה-70 מונה לכתב צבאי של העיתון. בוגר תואר שני במדעי המדינה ותרבות צרפת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1978 עבר אהרוני לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות", ושם שימש בתפקידי עריכה וכתיבה וכן ריכז והוביל את פרויקט הכשרת עיתונאים צעירים שליד העיתון, שבמסגרתו רוכשים בני נוער ועורכי עיתוני בית הספר את רזי מקצוע העיתונות.
בשירות המילואים שלו התקדם אהרוני בסולם הדרגות בחיל האוויר והגיע לדרגת אלוף-משנה. הוא ניהל וריכז את "פרויקט חילופי הקדטים", שבמסגרתו מגיעים לביקור בישראל משלחות של טייסים צעירים ופרחי טיס מרחבי העולם, נפגשים עם טייסים ישראלים ואנשי תעופה מטיילים ומסיירים בארץ. בהמשך שירת במדור ההפקות של החיל. אהרוני שירת במשך שנים רבות במילואים. על פי אתר חיל האוויר, אהרוני הוא האדם היחיד בחיל-האוויר והאדם השני בצה"ל שזכה לענוד את שבעת אותות מלחמות ישראל יחד.
לאחר סיום עבודתו ב"ידיעות אחרונות" שימש אהרוני חבר בדירקטוריון חברת התעופה "סאן דור" ואף שימש במשך מספר חודשים בתפקיד יו"ר הדירקטוריון. בנוסף היה חבר כבוד בארגון הבינלאומי לחילופי פרחי טיס בין חילות האוויר בעולם.
אהרוני נפטר ב-15 בנובמבר 2010, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו שרה וילדיו דורון ואמיר.
Encyclopaedia Britannica
ג'ודי שיינדלין
קומיק-קון, סן דייגו
קומיק-קון הבינלאומי, סן דייגו (באנגלית: San Diego Comic-Con International או בראשי תיבות SDCC) הוא כנס החובבים הגדול בעולם לקומיקס בפרט ולבידור בכלל, הנערך מדי שנה במרכז הכנסים בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית.
הכנס מציג תרבות פופולרית מז'אנרים רבים, ביניהם קומיקס, ובקומיקס, מדע בדיוני, פנטזיה, אנימציה, אנימה, מאנגה, ספרות אימה, משחקי וידאו, משחקי קלפים ורומנים גרפיים. כנס זה מארח אמנים רבים מתעשיית הבידור, לרבות קולנוע וטלוויזיה לצורכי קידום מכירות, וכן מחולקים בו פרסי תעשייה כמו פרס אייזנר. במקום מתקיימות סדנאות וסמינרים עם אנשי מקצוע מתחום הקומיקס, הקרנות בכורה של קדימונים לסרטים עתידיים, תחרויות תחפושות קוספליי ופסטיבל סרטים עצמאיים.
הכנס נוסד בשנת 1970 בידי קבוצת תושבים מקומיים, ולפי המגזין הכלכלי פורבס הוא הגדול ביותר מבין כל כנסי קומיק-קון שנערכים ברחבי העולם.
היסטוריה וארגון.
הכנס נוסד ב-1970 על ידי של דורף, ריצ'רד אלף, קן קרוגר, מייק טווארי, בארי אלפונסו, בוב סורק וגרג ביר. של דורף, יליד מישיגן, דטרויט, מעריץ קומיקס, עלה, באמצע שנות ה-60, על "דטרויט טריפל-פאן פיירס", אחד מכנסי אוהדי הקומיקס המסחריים. כשהוא עבר לסן דייגו, קליפורניה, ב-1970, הוא ארגן כנס של יום אחד (גולדן סטייט קומיק-מיניקון) ב-21 במרץ 1970, בתור "הרצה יבשה" לכנס היותר גדול שהוא קיווה לערוך. דורף המשיך להיות קשור לכנס כנשיא או כמנהל, במשך שנים רבות, עד שיצא מהארגון. אלף שימש ביחד עם קרוגר כיו"ר הכנס הראשון והפך ליו"ר היחיד ב-1971.
לאחר ההתכנסות הראשונית, כנס הקומיקס של סן דייגו בן השלושה ימים, הגולדן סטייט קומיק-קון, משך 300 אנשים ונערך במלון יו.אס. גרנט מה-1 עד 3 באוגוסט 1970. מיקומים אחרים בשנים המוקדמות של הכנס כוללים את מלון אל קורטז, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וגולדן הול לפני שעבר הכנס למרכז הכנסים של סן דייגו ב-1991.
סמל הכנס עוצב על ידי ריצ'רד בראנינג וג'וש ביטמן ב-1995.
הכנס מאורגן על ידי פאנל של 13 חברים, 16 עד 20 עובדים במשרות מלאות וחלקיות ו-80 מתנדבים.
קומיק קון אינטרנשיונל הוא ארגון ללא מטרות רווח, והכנסות האירוע הולכות למימונו.
קומיק-קון
קומיק קון
ולנטין גאפט
ולנטין יוסיפוביץ' גאפט (ברוסית: Валенти́н Ио́сифович Гафт; 2 בספטמבר 1935 – 12 בדצמבר 2020) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי, אך היה מוכר בעיקר כשחקן תיאטרון והוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית.
ביוגרפיה.
ולנטין גאפט נולד ב-2 בספטמבר 1935 במוסקבה. אביו, יוסיף רומנוביץ' גאפט, היה עורך דין מצליח ואמו גיטה הייתה עקרת בית. המשפחה הגיעה למוסקבה מהעיר פרילוקי שבאוקראינה. כאשר היה גאפט בן 7 פלשו הנאצים לברית המועצות ואביו של גאפט, שהיה מיור בצבא האדום, נאלץ לחזור ולשרת בצבא.
כאשר הסתיימה המלחמה החל לימודיו באקדמיית הסטודיו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, שם למד בשנים 1953–1957. בקורסים למד ביחד עם שחקנים מפורסמים אחרים כמו אולג טבקוב ואנדריי מייגקוב. את תפקידו הראשון שיחק דווקא בקולנוע בשנת 1956, בסרטו של מיכאיל רום Убийство на улице Данте (רצח ברחוב דנטה). לאחר סיום לימודיו החל גאפט לעבוד במספר בתי תיאטרון ברחבי מוסקבה כגון תיאטרון מוסובייט, תיאטרון לנקום ותיאטרון הסאטירה. בשנת 1969 החל גאפט לעבוד באופן קבוע בתיאטרון סוברמניק, שם הופיע על הבמה עד מותו.
ולנטין גאפט נחשב לאחד משחקני התיאטרון הטובים ביותר ברוסיה וגם לשחקן קולנוע מוצלח. גאפט היה ידוע בתור כותב אפיגרמות עם ביקורות קשות כלפי דמויות תיאטרון וקולנוע.