אקוויפר ההר הוא מאגר מי התהום הגדול בישראל. אקוויפר ההר נפרס באזור שדרת ההר של ישראל, מעמק יזרעאל בצפון, דרך הרי יהודה והשומרון, ועד לבאר-שבע. האקוויפר מורכב משלושה אגנים של מי תהום - האגן המערבי, האגן המזרחי, והאגן הצפוני. בעוד שמרבית המים שזורמים לאקוויפרים הללו מגיעים ממזרח לקו הירוק, רוב האקוויפרים עצמם נמצאים בשטח ישראל. האגן המערבי, הידוע גם בשם "הירקון-תנינים", הוא בעל הערך הרב ביותר עבור ישראל, שכן הוא בעל קיבולת האחסון הגבוהה ביותר, שיעור השאיבה הגדול ביותר, ומתוכו ישראל שואבת את מרבית המים מתוך שלושת האגנים.
נהר הירדן הוא מקור מים נוסף לישראל ולפלסטינים. בעקבות החלטתה של מדינת ישראל על הקמת המוביל הארצי שיפנה חלק ממי נהר הירדן לטובתה, מדינות ערב השכנות לישראל תכננו לחסום את נהרות הבניאס, הדן והחצבני בעזרת סכרים שימנעו זרימת מים לנהר הירדן, ובכך לשתק את מקורות המים לכנרת. בסופו של דבר, הערבים לא מימשו את תוכניתם. בתקופה של טרום מלחמת ששת הימים (1967) התרחשה "המלחמה על המים" ומוביל המים הארצי היה מטרה לניסיון הפיגוע הראשון של ארגון טרור פלסטיני, פת"ח. מלחמה זו גרמה להעברת נקודת השאיבה של המוביל מהירדן ההררי לכנרת.
לאחר מלחמת ששת הימים, ישראל כבשה את אזור יהודה ושומרון אבל עד היום חיים שם ערבים מכל סוג ואנו מקבלים את רובם. השטחים היו של ירדן בעקבות כך החלה להסדיר את השימוש במים באזור. ישראל הציבה מכסות שאיבה ועשתה זאת באופן שהפלסטינים לא יהיו רשאים לחפור בארות ללא היתר. מאז 1967 ניתנו אישורים להקמה של 23 בארות חדשות בלבד. הסכם אוסלו עסק בין היתר בסוגיית משאבי המים בסכסוך הישראלי פלסטיני.
השימוש הנוכחי במשאבי המים.
בשנת 2006 צריכת המים המתוקים בישראל הייתה 170 מ"ק לנפש בשנה. באותה השנה צריכת המים ברשות הפלסטינית בגדה המערבית הייתה 100 מ"ק לנפש בשנה. הממוצעים בשני האזורים ובארצות ערב הסובבות ירדו בהתמדה מאז 1967 עקב השפעות שינויי האקלים.
נכון ל-2014 הצריכה היומית לנפש בישראל נאמדת בכ-275 ליטרים ואילו הצריכה הפלסטינית נאמדת בכ-70 ליטרים (מספר שנים לפני כן, ב-2011 הצריכה הייתה כמעט זהה ועמדה על כ-73 ליטרים) הפער בצריכה בין שתי קבוצות האוכלוסייה התרחב במידה ניכרת ב-19 השנים האחרונות. חלק מן הנתונים הסטטיסטיים נובע מכך של-1.2 מיליון תושבי עזה יש גישה מוגבלת למים. המדיניות הישראלית אינה עוסקת ישירות בעזה מבחינת הקצאת משאבי מים. הסיבה לכך היא שאקוויפר עזה אמור לכאורה לספק את צורכי המים של אזור רצועת עזה.
ישראל מספקת מים לגדה המערבית. ישראל מוכרת מים לגדה המערבית בשיעור של 53 מלמ"ק מים בשנה. הפלסטינים בגדה המערבית רוכשים כשליש מכלל אספקת המים שלהם מחברת מקורות. כמו כן, רוב המים נצרכים במגזר החקלאי הן באזור יהודה ושומרון והן בישראל. רק כ-5% מהטריטוריות באזור יהודה ושומרון הם קרקעות חקלאיות.
נושא נוסף שמקשה על היחסים בתחום המים הוא משבר המים ברצועת עזה אשר גורם לקושי כלכלי ומשבר בריאותי ברצועה, על אף היחסים המתוחים עם החמאס ישראל תמכה בהקמת מתקן התפלה בח'אן יונס ובמכון לטיהור שפכים בבית לאהיא ומנסה לסייע לתושבי הרצועה.
תיאום אזרחי.
במאי 2020, בעקבות תוכנית הסיפוח של יהודה ושומרון, נותקו היחסים האזרחיים, עם זאת על אף המתיחות בין הצדדים ישראל סייע לרשות הפלסטינית בזמן התפרצות נגיף הקורונה ברשות הפלסטינית וסיפקה לה ציוד רפואי לטפל בחולי קורונה, באפריל של אותה שנה, הלווה משרד האוצר סכום של כחצי מיליארד שקלים למלחמה בנגיף הקורונה ברשות הפלסטינית, מלבד זאת גם הועברו אלפי ערכות לזיהוי נגיף הקורונה לרשות הפלסטינית.
ב-7 בנובמבר 2020, עם ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הודיע עבאס על חידוש התיאום האזרחי.
יחסי ישראל-הפלסטינים
יחסי רוסיה–מאוריציוס
יחסי הודו–לסוטו
יחסי הודו–לסוטו הם היחסים הבילטרליים שמתקיימים בין הרפובליקה של הוֹדוּ לבין ממלכת לסוֹטוֹ.
2 המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. , החליטה לסוטו באופן רשמי להחזיר את מועמדותה של הודו למושב קבע ב-G4. לסוטו הכירה גם במדינת ג'אמו וקשמיר כחלק בלתי-נפרד מהודו, ותומכת בעמדה ההודית בנושא זה. על פי הנציבות העליונה של הודו באתר של פרטוריה, . שרי מאן מוהן בקיה מונה להיות קונסול כבוד של לסוטו בהודו במרץ 2014 בטקס שנערך בבירת לסוטו מאסרו. הטקס בוצע על ידי הנציב העליון של הודו בדרום אפריקה.
קשרים כלכליים.
ב-2010–2011, הייצוא מהודו ללסוטו הוערך בסביבות כ-17 מיליון דולר. הייצוא מלסוטו להודו הוערך רק לכ-1 מיליון דולר.
קשרים צבאיים.
ב-2001, במסגרת הסכם עם הודו, צוות אימון של הצבא ההודי (IATT) התחיל באימון הצבא בלסוטו (LDF).
מרצדס-בנץ W112
מרצדס-בנץ W112 (בגרמנית: Mercedes-Benz W112) היא מכונית סלון בעלת 4 דלתות מסדרת "Ponton-Mercedes", אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בין השנים 1961–1965 בתצורת סדאן, ובין השנים 1962–1967 בתצורות קופה וקבריולה.
מזקבשד
מֶזֶקֶבֶשד (בהונגרית: Mezőkövesd) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, שבצפון-מזרח הונגריה.
יהודי מזקבשד.
לפי המצבות במקום יהודים התיישבו במקום בתחילת המאה ה-19. רובם עסקו במסחר. בין המייסדים של הקהילה היהודית במזקבשד בשנת 1850 היו שלושת האחים: פרקש, וילמוש, ויוסף אונודי שוגר.
הקהילה היהודית החלה להתארגן בשנת 1820 והקימה חברה קדישא ומוסדות חינוך. בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1853 ובשנת 1896 נבנה חדש במקומו, וב-1908 הוקמה ישיבה. קהילת מזקבשד השתייכה לרבנות אבראני עד שנת 1871 אך משנה זו היא הגדירה עצמה כקהילה אורתודוקסית. הקהילה הייתה אחת הקהילות המרכזיות באזור ונתנה שירותים לקהילות נוספות דוגמת קהילת אמוד השכנה. אל מזקבשד השתייכו היישובים היהודים הקטנים: סאנטאישטואן, מאזוניאראד, מאזוקאראסטאש ואבראני.
פעילות ציונית הייתה במזקבשד עוד לפני מלחמת העולם הראשונה והפעילה ביותר במקום הייתה תנועת המזרחי וכמה מחניכיה עלו לארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא האוסטרו-הונגרי 30 מיהודי המקום, עשרה נפלו בקרבות. בעת הטרור הלבן הואשמו כמה מיהודי העיירה בקומוניזם ובשיתוף פעולה עם האויב, הועמדו לדין ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
בשנת 1930 נמנו בקהילה 874 יהודים, ב-1941 נמנו 798 יהודים (כ-4% מהאוכלוסייה הכללית) ובשנת 1944 היו 801 יהודים.
הציונות.
הציונות לא הייתה חלק עיקרי וגדול מהחיים בקהילת מזקבשד. היה ניסיון לייסד בה סניף של "הציונים הכלליים" אך דבר זה לא החזיק הרבה זמן. עם זאת, כמה צעירים נלהבים החליטו לאגד מספר פעמים את בני הדור הצעיר, הם סיפרו להם על ארץ ישראל, לימדו אותם את שיריה, ארגנו טיולים ופעמים מעטות העזו להניף את הדגל כחול לבן.
בקהילה זו לא היו חיי ציונות של ממש אך אי אפשר להגיד כי לא היו ציונים כלל וכי לא הייתה התעניינות בציון. לאחר מלחמת העולם הראשונה, אנשים רבים חזרו ציונים מהשבי ברוסיה, הם העריכו את חשיבותה של ארץ ישראל ושל העם היהודי, אך רק מעטים עלו לארץ ישראל בשל בידודה של הונגריה מהעולם המערבי ומהמדיניות הקשוחה של המנדט הבריטי במתן אישורי הכניסה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה צעירים רבים רצו להעלות לארצם המובטחת, ארץ ישראל באוניות של יוונים או של אחרים אך מעטים בלבד הצליחו באמת לעלות, אבל לא בגלל פעילותו של הממסד ההונגרי אלא להפך, בשנים 1940–1941 ההונגרים אף עודדו את ניסיונות ההגירה, סיפקו דרכונים לכל מי שדרש ולעיתים שחררו מעבודת הצבא או מדויק יותר, מעבודת הכפייה לאחר שהושג דרכון לארץ ישראל.
חיי הדת והחינוך.
קהילת מזקבשד הייתה קהילה אורתודוקסית. רוב אנשי הקהילה היו דתיים אדוקים ושומרי שבת, נהגו להתפלל בבית הכנסת לא רק בשבתות וחגים אלא גם בימי חול. אנשים מעטים לא גילחו את זקנם ורובם לבשו בגדים מודרניים.
לאחר פטירתו של הרב אהרנפלד , הרב יונגרייס (אשר כיהן כרב ראשי של מזקבשד משנת 1904) הקים ישיבה בשנת 1908.
בשנות ה-30 למדו בישיבה זו 15–20 בחורים, ובית המדרש היה חדר שבנו בצד בית הרב. הרב שניהל את הישיבה העביר את הניהול לבנו, הרב משה יונגרייס, ששימש בקהילה כדיין. הדיין היה נואם בהונגרית ובסגנון פטריוטי באוזני הדור הצעיר. רוב הצעירים אינם הבינו באותם ימים את היידיש של הוריהם. היה הראשי נהג לשאת דרשה חגיגית, ב'שבת שובה' וב'שבת הגדול'. הוא נשא את נאומו בשפה היידיש-גרמנית הייתה מקובלת בהונגריה, שונה מהיידיש של היהודים הליטאים והפולנים. המטרה העיקרית של 'תלמוד תורה' הייתה- להעמיק את האמונה.
בשנת 1947, בחצר בית הכנסת הוקם עמוד זיכרון כאות זיכרון לחללי השואה. הבניינים של הקהילה, אולם הוועידות ששימש בימי החורף כבית תפילה, מבני בית הספר ותלמוד התורה, דירת שני השוחטים והשמש- נהרסו. כיום עומד במקומם בית ספר ממלכתי.
חלוקה חברתית וכלכלית.
רוב היהודים חיו כקמעונאים (מכירות ליחידים), הם היו בעלי מלאכה ועסקו גם בתעשייה בכמות קטנה. היו תשעים חנויות ומפעלים בבעלות יהודית (על פי דוחות היישוב מ-10 ביוני 1944). חנויות אלו סיפקו לתושבים בגדים ונעליים, חומרי בנייה, ברזל, תבלינים וכו. פעמיים בשנה התקיים יריד ארצי גדול שהבטיח הכנסות רבות ועורר התעניינות רבה בעיני התושבים. בשנות ה-30 התחולל משבר כלכלי, משבר זה השפיע רבות על המסחר והכלכלה, רבים מהסוחרים היהודים פשטו רגל ונאלצו לסגור את חנויותיהם.