הריסון הושפעה מסיפורי סבתה על חוויותיה בשאנגחאי שבסין, בה התגוררה עד 1920. בשנת 2000 פרסמה רומן העוסק בסוגיות הקשורות במסורת הסינית של כריכת כפות רגליהן של ילדות סיניות לשם הצרתן באופן מלאכותי, כחלק מאידיאל היופי הנהוג במסורת זו. תאוריה של הריסון אודות כיסא הקשירה האכזרי של הילדות, וכן תיאורי מין בוטה בספרה, עוררו ביקורת בקרב הסינים.
ב-2002 יצא ספרה "אישה, כלב, ים", רומן אודות מדען אמריקאי המגיע ב-1915 לאזור שומם באלסקה, כדי להקים תחנה מטאורולוגית. הספר נכתב בהשראת חוויותיו של סבה באלסקה, בה עבד בצעירותו. ספר זה הצליח מסחרית פחות מקודמיו.
הריסון מרצה בנושא כתיבת זכרונות במסגרת מכללת האנטר באוניברסיטה העירונית של ניו יורק. נשואה לקולין הריסון, סופר ועורך ספרותי, ולזוג שלושה ילדים. מתגוררת בברוקלין, ניו יורק.
לייבוש מסרי מישורי
הפוסטולט החמישי
שלוש הגונות
לפי הפילוסופיה ההינדית, לכל ההיבטים של המציאות, לכל ה"יש" בעולם – כמו מזון, מחשבה, דיבור, נטייה אישית, יש גונה. המושג מגיע בעיקר מפילוסופית הסמקיה (Samkhya) בה עולם הטבע (ה-Prakṛti) מורכב משלוש הגונות.
יש שלוש 'איכויות', שלוש גונות, שהשילוב ביניהן יוצר את המגוון של הנטיות ההתנהגותיות. כלומר, כל נטייה התנהגותית מושפעת משילוב הגונות המשתנה ממקרה למקרה.
שלוש הגונות הן למעשה כמו שלושת צבעי היסוד שהעירוב ביניהם הוא היוצר את המגוון האדיר של הצבעים בטבע. כך השילוב בין הגונות הוא שנותן את האופי לכל דבר הקיים בעולם.
פירוש המילה גונה הוא חבל. בדומה ליין-יאנג בפילוסופיה הסינית מדובר על ניגוד בין כוחות הטוב (סטווה) והרע (רגאס וטמאס).
שליטה על שלוש הגונות.
מטרת היוגי היא להשיג הלך רוח סאטווי. דבר זה יושג על ידי אכילה נכונה ותרגול.
על פי היוגה והאיור ודה (מדע הרפואה ההודי) ניתן לשלוט על שלוש הגונות באמצעות תזונה, תרגול וטיהור הגוף וההכרה.
כך, למשל, על מנת להגיע לאיזון טוב מבחינת שלוש היוגות יש לאכול על פי האיור-וודה תזונה הכוללת פירות טריים, ירקות חיים או מבושלים קלות, דגנים מלאים ועוד.
תקנת הגאונים
תקנות חז&quot;ל
אין עונשין אלא אם כן מזהירין
אין עונשין אלא אם כן מזהירין הוא כלל הלכתי־תלמודי, לפיו לא ייתכן עונש על עבירה כל שהיא מהתורה, בלי שיצוין במפורש בתורה אזהרה שלא לעבור על עבירה זו.
כלל זה תקף עבור עבירות פליליות שעונשן הן בידי אדם, כדוגמת מיתה בידי אדם, או עונש מלקות, אך לא לגבי עונשי שמיים, כגון כרת ומיתה בידי שמים. כלל זה אינו תקף לגבי משפט אזרחי, כדוגמת תשלומי ממון במשפט העברי.
גדרי הכלל.
הכלל אין עונשין אלא אם כן מזהירין מתגלה במקומות רבים בתורה בהן מצינו שהתורה אוסרת על עשיית מעשה מסוים ("אזהרה") ושבה ופוסקת את העונש של מי שעובר על האיסור ("עונש"). דוגמה לכך היא פרשת עריות כאשר בפרשת אחרי מות התורה מאריכה לפרט את רוב איסורי העריות, ובפרשה שלאחריה, פרשת קדושים, שבה התורה וכופלת את האיסורים ואף מפרטת את עונשו של כל אחד מהם. חז"ל במסכת סנהדרין (דף נו עמוד ב) פירשו שהסיבה לכפילות היא הצורך להזהיר קודם הענישה שכן "לא ענש אלא אם הזהיר".
כלל זה חוזר פעמים רבות במדרשי הלכה אודות איסורי תורה, כאשר השאלה הנשאלת שם היא בדרך כלל: "עונש מצינו (=פסוק המציין את העונש), אזהרה מנין?". כמו כן בעניין חלק ממצוות בני נח מביאה הגמרא הוכחה שבני נח הוזהרו מלעבור עליהן, מכך שנענשו עליהם: "ובגלל התועבות האלה השם מוריש אותם מפניך", והרי "לא ענש הכתוב אלא אם כן הזהיר". על כן מסיקים שבני נח הוזהרו עליהן, למרות שהאזהרה אינה מפורשת בתורה.
הרמב"ם כותב בספר המצוות: ש"כל מה שנאמר בתורה שהעושה דבר פלוני יומת, או שהוא חייב כרת - ידענו בבירור שאותו הדבר מוזהרים עליו ושהוא בלא תעשה".
התראה.
בפירוש המשניות לרמב"ם, מבואר שדין ה"התראה", הקובע כי עונש בבית דין לא יוטל אלא אם כן התבצעה התראה מפי העדים לעובר העבירה שהדבר אסור ונושא עונש נובע אף הוא מיסוד הכלל, שאין עונשין אלא אם כן מזהירין.
טעם הכלל.
בספר החינוך (מצווה ס"ט) מנמק את הכלל:
פרשנותו של בעל החינוך היא, שהעונש קובע רק את תוצאת המעשה ככל הנוגע לעושה המעשה, אך לא ביחס לאיסור עצמו, שלו יש חשיבות עצמאית כמעשה הנוגד את רצון השם, ולא רק בגלל העונש. מכיוון שכך לא ייתכן שהתורה תעניש על דבר שאסור ללא אזהרה מוקדמת, שכן אז היה ניתן לחשוב כי מדובר למעשה בברירת מחדל העומדת בפני האדם והאומרת כי קיימת בפניו אפשרות הענישה הבאה בחשבון אם הוא רק מעוניין בכך, ועל כך באה אזהרת התורה המצווה את האדם לא לעשות את המעשה ללא תלות בעונש העלול לבוא לו בשל כך.
מלכות רומי
שרפה בשבת
כללי שרפה בשבת מורכבים ושונים משאר הלכות שבת. מלאכת מכבה היא אחת מל"ט אבות מלאכה. במצב של דליקה, מפאת מהירותה של האש והלחץ שהיא גורמת הקילו חז"ל באיסורי דרבנן מסוימים, כדי שלא יבואו לכבות את הדליקה. לעומת זאת, לפעמים החמירו חז"ל בהלכות מסוימות, ודווקא בגלל הלחץ שבשעת שרפה.
כיבוי שרפה מפני פיקוח נפש.
במקום שיש סכנת חיים, מותר לכבות את האש בשבת, כמובן, ככל העבירות בתורה שהותרו משום פיקוח נפש, חוץ משלוש עברות החמורות שהם עבודה זרה, גילוי עריות, ושפיכות דמים.
הרמ"א כתב : החשש העיקרי היה שגוים יתנכלו ליהודים בשעת השרפה, בשעה שיבואו לבזוז את הבתים הנשרפים, וכן שיתנכלו ליהודים בגלל שאינם חוששים לכבות שרפה למרות הנזק הגדול שזו גורמת.
בימינו, לפי צורת הבנייה שבה בנייני מגורים בנויים לעיתים בצפיפות רבה באופן שהשרפה יכולה להתפשט בקלות מבניין לבניין, ובנוסף לעיתים מתגוררים בבניין אחד דיירים רבים שבהם גם תינוקות רבים ואנשים זקנים ולפעמים גם אנשים ישנים, ולפעמים אף רבה הסכנה להתפשטות השרפה למרחקים רבים, יש הסוברים שכל שרפה היא בחזקת ספק פיקוח נפש אלא אם כן ידוע שאין בה חשש פיקוח נפש.
כיבוי שרפה כשאין בה סכנה.
במקרה ויש שרפה בבית ואין חשש פיקוח נפש, התירו חז"ל לומר "כל המכבה אינו מפסיד", למרות שיש בכך רמז שהוא קורא לגוי לכבות וכן רמיזה על כך שהוא יקבל את שכרו לאחר השבת על פעולותיו, וזאת מכיוון שחז"ל חששו שאם לא יתירו איסור אמירה לנכרי באופן חלקי זה, יבוא היהודי לכבות בעצמו.
מצד שני, לעיתים משמש גורם הלחץ כתואנה להרבות באיסורים, לפי שיקול הדעת של חז"ל: ליהודי עצמו מותר להציל רק מזון לצורך סעודות השבת שלא סעד עדיין, שכן חששו שאם יתירו לו להציל את כל ממונו ולהתעסק בשרפה יותר מדי, הוא ישכח ומתוך בהלה - יסייע בפעולות הכיבוי, האסורות בשבת.
הצלת חפצים בשעת שרפה.
כתבי הקודש.
המשנה קובעת, כי למרות שהתירו להציל רק מזון שלוש סעודות, כל כתבי הקודש מצילין אותן מפני הדליקה, בין ספרי נביאים שקורין בהן ובין ספרי כתובים שאין קורין בהן. גם כאלו שכתובים בשפה אחרת, למרות שיש דעה שאסור לכתוב אותם בשפה אחרת, מצילין אותן.
לעומת זאת, ספר בו כתובות רק ברכות כגון תפילת העמידה, וכן קמיע שכתובים בו פסוקים, למרות שבשניהם כתובים פסוקים רבים אין מצילין אותן מהדליקה אלא מניחין אותן להשרף במקומם. בתלמוד מובא כי הריש גלותא הסתפק האם מצילין כתבי הקודש שכתובין בדיו שאינו מתקיים, כי ייתכן שכתב כזה אינו נקרא כתב לעניין שיחשב ספר קודש, רבה בר רב הונא הורה לו שאין מצילין ספרים כאלו, רב המנונא הורה לו הפוך, אך לבסוף הודה רבה בר רב הונא לרב המנונא מכיוון שהובאה ראיה מברייתא לשיטתו.
שמונים וחמש אותיות.
בברייתא נפסק שספר תורה שהיו כתובים בו פרשיות רבות אך בלה ורובן נמחקו, או שמתחילה כבר כתבו בו רק פרשיות מעטות, אם יש בו שמונים וחמש אותיות שהיא מניין פרשת "ויהי בנסוע הארון", הפרשה הכי קטנה בתורה, מצילין את הספר ואם לא - לא. אם כי, חכמי התלמוד ובראשם רב הונא בר חלוב הבהירו כי אין כלל זה אמור לספר שבו כתוב אחד משמותיו של הקב"ה שאינן נמחקין (כדוגמת השם המפורש למשל) שמצילין אותו בכל מקרה.
נחלקו רב הונא ורב חסדא אם צריך ששמונים וחמש אותיות אלו שקיימים בו יהיו מקובצים במקום אחד או אפילו אם הם מפוזרים. לפי רב הונא ניתן לצרף רק מילים שלימות שנשארו ולא אותיות, אך רב חסדא סובר שגם לאותיות מפוזרות שנותרו מספר תורה שבלה יש קדושת ספר תורה כדי להצילן מפני הדליקה.
גיליון ריק של ספר תורה.
שאלה מעניינת נשאלה בתלמוד, מה דינו של הגיליון הריק שבספר התורה. השאלה נשאלה באופן שהגיליון לא בלה אלא הוא עדיין טרי וראוי לכתיבה, אם יש עליו קדושה. חכמים אלו ששאלו שאלה זו, סברו שייתכן שלפעמים תהיה גדולה קדושתו של הגיליון הריק שסביב הכתב מאשר הגיליון שעל גביו כתובים שורות המקרא. הם הסבירו זאת בכך שבעוד שקדושתו של הגיליון שעליו נכתב הכתב מיועדת בטלה כאשר הכתב נמחק, שהרי הוקדשו לשם כך בלבד, הרי שהגיליון שסביב הספר יש לו קדושה מיוחדת שלא בטלה גם כאשר הכתב עצמו נמחק ועליו עצמו נפסק שאין מצילין אותו ואת גיליונו. בתלמוד לא הובררה מה ההלכה, אך הראשונים והפוסקים פסקו שאין מצילין את הגיליון מפני השרפה שפרצה בשבת.
ספרי מינים.