שלהי הקריירה ואחריתו.
בקיץ 1941 התמנה פאנטב לסגן ראש בית הדין הצבאי העליון בסופיה. הוא נודע בקשיחותו הרבה כלפי חברי המחתרת הקומוניסטית, או החשודים באהדתה. ב-15 בנובמבר 1942 סיים את תפקידו. ב-13 בפברואר 1943 נרצח פטרונו של פאנטב, הגנרל חריסטו לוקוב, על ידי חברי הארגון הקומוניסטי "המלאכים השחורים". ב-3 במאי 1943 ארבו לפאנטב בסמיכות לביתו כמה מחברי "המלאכים השחורים" ובהם הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה וירו בו. פאנטב נפצע ומאוחר יותר מת מפצעיו. הלווייתו נערכה למחרת היום בסופיה. במרץ 1945 הועמד פאנטב לדין בבית הדין המיוחד שהוקם לשפיטת חברי המשטר הפאשיסטי הבולגרי ומשתפי הפעולה עם הגרמנים. ב-29 באפריל 1945 הרשיע אותו בית הדין בפשעים נגד העם הבולגרי. הוא נידון למוות וכל רכושו הוחרם.
ב-1970 הופק בבולגריה סרט קולנוע בשם "המלאכים השחורים", שעסק בפעילות הארגון המחתרתי ואזכר במרומז את רציחתו של פאנטב.
מישל ח'לייפי
מישל ח'לייפי (בערבית: ميشيل خليفي; נולד ב-3 בנובמבר 1950 בנצרת) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי פלסטיני אזרח ישראל, שאף כונה "אבי הקולנוע הפלסטיני".
ביוגרפיה.
בשנת 1970 עזב את ישראל ולמד בימוי קולנוע ותיאטרון בבלגיה ב-Institut National Supérieur des Arts du Spectacle, שם הוא מתגורר מאז ונכון ל-2011 מלמד במוסד זה. בשנת 1978 צילם בעבור רשת שידור בלגית כתבות אודות המתרחש בשטחים הפלסטינים. בשנת 1980 כבר ביים את סרטו הדוקומנטרי הארוך הראשון. הסרט, "זיכרון פורה", זכה בפרס לסרט ביכורים בפסטיבל הסרטים קרתגו. בסרט זה ח׳לייפי מציג מקום מדומיין, אשר מחיה את העבר ולוקח את הזמן אל לפני הטראומה. באופן זה, הסרט לראשונה מספר סיפור פרטי ולא קולקטיבי, מאפיין הבא לידי ביטוי בעוד סרטים של ח׳לייפי.מאפיין בולט נוסף הוא של יצירתו של ח'לייפי הוא "פירוק האחדות המופשטת שנבנתה סביב הסיפור הטראומטי וההיסטורי, ובונה במקומה סיפורים שונים, זמנים שונים, זהויות שונות ומרחבים שונים. הוא מבטל את הטוטליות הלאומית שנוצרה במחיר של מחיקת זהויות והשתקת הסיפורים האישיים… סרטו מפרק אמנם את האחדות הלאומית, אך הוא שב ומעצב ומגבבש אותה על יסוד חדש. היסוד החדש הזה הוא בראש וראשונה המרחב."
סרטיו המאוחרים של ח׳לייפי מבססים את המהפך שיצר בקולנוע הפלסטיני בסרטיו התיעודיים הראשונים, ומעמידים כיוון לקולנוע פלסטיני שנוצר בעקבותיהם. מאפיין בולט בסרטיו המאחורים הם המרחב הפלסטיני החסום, על ידי העוצר שכפו הישראלים על תושבי השטחים ועל ידי הפקעת אדמותיהם של הערבים תושבי ישראל.
סרטו המוכר ביותר הוא חתונה בגליל (1987), אשר זכה בפרס מבקרי הקולנוע הבינלאומי בפסטיבל הקולנוע בקאן, ובפרס צדף הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן. ח'לייפי ביקש שהסרט יוגדר בפסטיבל סן סבסטיאן כסרט פלסטיני ולא ישראלי הסרט מספר על חתונה בגליל שמתקיימת בעת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, כשהמפקד האזורי דורש להיות נוכח בחתונה. במהלך הסרט מוצגות התגובות השונות של הדמויות בסרט אל מול הסמכויות השונות (המושל, האב, החתן, צעירי הכפר וכו׳). תגובותיהם ואופן ההתמודדות שלהם קשורה באופן סמלי לנרטיב הפלסטיני והשלטון הישראלי. ח׳לייפי משתמש בזמן ובמרחב ככלים: במהלך הסרט הישראלים כולאים את הערבים בכפר, בעוצר בביתם, וההווה של הכפר הפלסטיני הופך להיות החלונות שבין עוצר לעוצר. טקס החתונה משתמש באייקונים נרטיבים של המולדת ובכך מעלה את זכרונות העבר אל ההווה. הסרט בונה את הסיפור הלאומי הטראומטי תוך כיבוד המרחב והזמן, וגם מפרק את הסיפור דרך הדמויות ובסיפורים האישיים המתקיימים בחיי היומיום.
בסרט "מעשה בשלושה תכשיטים" (1994), שהוא הסרט באורך מלא הראשון שצולם כולו בעזה, מוצגת דמותו של ילד פלסטיני אשר נאלץ ללמוד לחיות עם האכזריות מסביבו בעוד אביו במעצר ואחיו במנוסה מחיילי צה‘'ל.
בשנת 1997 השתתף בכנס לשלום, בבריסל, בהשתתפות א. ב. יהושע, מוחמד בכרי, סלים דאו, אוריאל זוהר ועוד, ובו הציג כמה מסרטיו.
הוא אחיו של הבמאי והחוקר ג'ורג' ח'לייפי.
מישל חליפי
זיקה (קדשים)
בהלכות קדשים, זיקה היא קשר בין שני חלקי קרבנות המוקרבים יחד, התולה את דיניהם של שני חלקי הקרבנות וכשרותם למזבח או לאכילה זה בזה.
מהות הזיקה.
סוגי הקרבנות, נחלקים לשניים: ישנם קרבנות המוקרבים כולם על גבי המזבח, כמו למשל קורבן עולה, וישנם קרבנות שונים שחלקיהם השונים אינם שווים בדינם, ורק חלק מהם מוקרב על גבי המזבח, כך למשל קורבן חטאת, רק חלק מבשר הקורבן נאכל על ידי הכוהנים. במקרה כזה, יש זיקה בין שני חלקי הקורבן, והחלק שעל המזבח הוא זה שמתיר ומרצה את החלק השני, נאכל על ידי הכוהנים, ואם התרחש בו פסול, גם החלק השני אינו כשר לאכילה על ידי הכוהנים.
כך גם בקורבן מנחה, בעוד שחלק קטן מהסולת והשמן המובאים לקורבן, נקמצים על ידי הכוהן, הרי שהנשאר (קרוי בתלמוד "שיריים") נאכל על ידי הכוהנים. במקרה שהקומץ לא הוקטר על המזבח, השיריים אינם מותרים לאכילה על ידי הכוהנים, והם במצב הראשוני - חלה עליהם קדושת המזבח.
שחיטה ותנופה.
קיימים מקרים, בהם שני חלקי הקרבן אינם מעכבים זה את זה, אם הקריבו כל חלק מהקורבן בנפרד, ורק אם מקריבים את שניהם יחד החלק האחד מעכב את ריצוי השני. כך למשל, בקרבן העצרת בן מובאים שבעה כבשים לעולה, שני כבשים לשלמים ושתי הלחם, שכבשי החטאת אינם קשורים לשתי הלחם. לפי חכמי המשנה, למרות שכבשי העולה מתירים את שתי הלחם, אם הביאו כל אחד מהם לקורבן בנפרד, הוא נחשב לקורבן נפרד והוא כשר.
לפי חידוש הלכתי אותו חידש רבי יוחנן, מראשוני אמוראי ארץ ישראל, הרי שגם לפי הדעה האומרת שהכבשים אינם מעכבים את שתי הלחם, הרי שאם הכבשים נשחטו כבר לצורך ההקרבה, הם נקשרים הלכתית בשתי הלחם - שהם למעשה חלק מהקורבן, וחלה זיקה ביניהם, כך שאם הכבשים יפסלו לאחר השחיטה, יהיה אסור להקריב את שתי הלחם,
חכמי ארץ ישראל הסתפקו, מה דינה של התנופה, בהם מרימים את שני הלחם צמוד לשני הכבשים, שגם היא חלק ממהלך ההקרבה; האם הסיבה לכך שרבי יוחנן פסק כי שחיטה עושה זיקה ולא הזכיר את התנופה היא מכיוון שתנופה איננה עושה זיקה, או שמא מסופק היה בכך.
נג'ווא נג'אר
נג'ווא נג'אר (בערבית: نجوى نجار) היא במאית קולנוע פלסטינית.
ביוגרפיה.
נג'אר נולדה בוושינגטון די. סי. גדלה בסעודיה ובאירופה. למדה לתואר ראשון במדע המדינה וכלכלה, ולתואר שני בקולנוע בארצות הברית. בתקופת הסכמי אוסלו חזרה לירושלים ונכון ל-2011 מתגוררת ברמאללה.
סרטה משנת 2000, נעים ו-ודיע, הוא סרט תיעודי על יפו שלפני מלחמת העצמאות, דרך סיפוריהם של סבה וסבתה של הבמאית והשפעת העזיבה על חייהם. בסרט גם ראיונות עם אמה ודודותיה של נג'אר.
סרטה משנת 2000, התגלמות השכחה, עוסק במזרח ירושלים דרך סיפורו של בית הקולנוע "אלהמברה" משנות החמישים ועד לסגירתו בשנת 1989.
סרטה העלילתי מור ורימון (משנת 2008) זכה בפרס בחירת הקהל בפסטיבל דוחא-טרייבקה בקטר בשנת 2009 והוצג בפסטיבל סאנדנס. הסרט, שצולם ברמאללה ובירושלים, מגולל סיפור שבמרכזו משולש אהבה בין כוריאוגרף, רקדנית ובעלה זיאד, שנעצר על ידי צה"ל לאחר שסירב לוותר על אדמתו. בסרט משתתפים היאם עבאס, עלי סולימאן, אשרף פרח ויסמין אל-מסרי.
היא הקימה ומנהלת את חברת הפקות הקולנוע הפלסטינית Ustura Films.
פואד עווד
פואד עווד (בערבית: فؤاد عوض; נולד ב-7 באוקטובר 1956 בנצרת) הוא במאי תיאטרון ערבי-ישראלי, שימש כמנהל תיאטרון אל-מידאן במשך שבע שנים.
ביוגרפיה.
עווד למד בבית ספר בפטיסטי בנצרת. בשנת 1979 ביים את הצגתו הראשונה, "המלך הוא המלך", לפי סיפור של המחזאי הסורי סעד אללה ונוס. הוא סיים לימודים לתואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנת 1982. באוניברסיטה ביים את ההצגות "מיס ג'ולי" של השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג ואת "גברים בשמש" של ע'סאן כנפאני.
בשנים 1983-1987 עבד במרכז התרבותי העירוני בנצרת, שם ביים מספר הצגות. היה ממקימי תיאטרון אל קסבה אל קודס בירושלים.
בין ההצגות הנוספות שביים: "האוטובוס" של המחזאי איימן ג'ברייה, בפסטיבל עכו ה-24, רומיאו ויוליה, יחד עם ערן בניאל, בתיאטרון החאן ותיאטרון אל-קסבה אל קודס, 1994, "ראשו של ג'אבר" מאת סעדאללה ונוס הסורי, ב-1989 בתיאטרון אל-כרמה.
עווד היה מנהל תיאטרון אל-מידאן, תחילה בנצרת ואחר כך בחיפה. הוא משמש כמנהל המחלקה לתרבות של עיריית נצרת. הוא מלמד באקדמיה לדרמה ברמאללה, שהקים ג'ורג' איברהים.
עזה אל-חסן
עזה אל-חסן (בערבית: عزة الحسن; נולדה ב-21 באפריל 1971) היא אמנית ובמאית קולנוע פלסטינית.
חייה.
אל-חסן נולדה בעמאן למשפחת פליטים שברחה מישראל במלחמת העצמאות וגדלה בביירות. במהלך מלחמת האזרחים במדינה, בעודה בת 11, התנדבה בבית חולים. לאל-חסן תואר ראשון בקולנוע וסוציולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1993) ותואר שני בקולנוע תיעודי מאוניברסיטת לונדון. בשנת 1996 עברה להתגורר ברמאללה.
בשנת 2001 יצרה את הסרט הדוקומנטרי, News Time, על החיים ברשות הפלסטינית תחת השלטון הישראלי.
כעבור שנתיים ביימה אל-חסן את 3cm Less. שם הסרט ניתן לו מתוך הטענה כי הדור הפלסטיני הבא יהיה נמוך בשלושה סנטימטרים מקודמו בגלל הכיבוש והעוני. הסרט עוקב אחרי שתי משפחות פלסטיניות שגדלות ללא אב.
לאחר מכן עבדה על סרטה The Story of a Palestinian Gangster.
Lithium (שיר של אוונסנס)