ארנסטינה לואיזה סימונדי פוטובסקי רוז (13 בינואר 1810 - 4 באוגוסט 1892; Ernestine Louise Rose) הייתה פמיניסטית יהודיה בת המאה ה-19, אתאיסטית, לוחמת כנגד העבדות ולמען זכויות אדם, מחשבה חופשית, ובעיקר שוויון בזכויות האישה. נודעה כ"מלכת הבמות" ומהכוחות האינטלקטואלים המובילים את המהפכה הפמיניסטית בארצות הברית ובאנגליה בזכות כתיבתה, נאומיה ומאבקיה הפומביים נגד אפליה ודיכוי.
תולדותיה.
נולדה בפיוטרקוב טריבונלסקי אשר בפולין ב-13 בינואר 1810 למשפחת תלמידי חכמים בשם סימונדי פוטובסקי. הייתה בת יחידה לאביה ממנו למדה עברית וכנראה גם גמרא שחידדה את יכולות הטיעון הביקורתי שלה. הייתה ידועה מקטנותה כמי שמחתה נמרצות ובפומבי כנגד אי-השוויוניות במעמדה של האשה ביהדות.
בגיל 16 מתה עליה אמה ואביה התכוון להשיאה לאדם שלא אהבה. היא סרבה לנישואים אלה והודיעה זאת לחתנה המיועד. משסירב החתן לוותר על כספי הנדוניה, שהיו גבוהים במיוחד ומבוססים על ירושת אמה, בת למשפחה יהודית עתירת משאבים, הגישה נגדו תביעה משפטית שנידונה בבית משפט בקאליש, ולא בפיוטרקוב, עקב הסכום הגבוה בו היה מדובר. רוז סרבה לקחת עורך דין, ייצגה את עצמה וזכתה במשפט. את כספי הנדוניה החזירה לאביה.
בשנת 1827, עקב נישואי האב עם נערה צעירה, שהובילו למתח רב בבית, עזבה את פיוטרקוב ועברה לברלין. מאחר שאישורי השהיה בברלין היו קצרים, ביקשה להתקבל לראיון אצל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ושכנעה אותו להתיר לה להישאר בברלין לתקופה ממושכת יותר. בברלין למדה גרמנית ופיתחה בושם שממנו התפרנסה.
בשנת 1829 עזבה את גרמניה, שהתה זמן מה בהולנד ובבלגיה והגיעה ב-1830, ימי מהפכת יולי, לפריז. באותה שנה פרץ המרד בפולין ורוז ניסתה לחזור לפולין אולם נעצרה על ידי המשטרה והוכרחה לשוב לדרכה. משם נסעה ללונדון בה רכשה את השפה האנגלית בכוחות עצמה והתפרנסה מהוראת השפות גרמנית ועברית.
בלונדון הכירה את מייסדי הסוציאליזם האוטופי אליזבת פריי ורוברט אואן. היא הצטרפה לתנועתו והייתה מקורבת אליו מאוד. הוא כינה אותה "בתי" והמשיך לתמוך בפעילותה במשך שנים רבות. השניים הקימו יחדיו את "האגודה לכל המעמדות והאומות" שקראה לשוויון עולמי לכל האנשים ללא אפליה על רקע של מגדר, מעמד חברתי, צבע העור, אתניות, לאום או דת. היא הצטרפה ל"אגודה למען פילנתרופים מוסריים" והייתה פעילה שם כנואמת מחוננת ומבוקשת. בשנת 1835 הגיעה למעמד נכבד בתנועה.
בתנועה הכירה את בעלה ויליאם אלן רוז (יליד 1813), תכשיטן וצורף ממוצא לא-יהודי. היא נישאה לו בנישואים אזרחיים. הזוג נשאר ערירי לאחר שבשנות הארבעים איבד את שני תינוקותיו בסמוך ללידתם.
במאי 1836 היגר הזוג לארצות הברית. בתחילה הצטרף לקולוניה ניסיונית שאואן הקים אך עד מהרה עזבוה והשתקעו בניו יורק. הם התפרנסו מחנות שפעלה בביתם שמכרה תכשיטים ובושם.
בניו יורק הפכה רוז ללוחמת למען שוויון זכויות לנשים. בהמשך ליוזמתו של השופט תומאס ברטל ניסתה, ביחד עם פאולינה קלוג רייט דייוויס, לארגן לובי ולאסוף חתימות לקידום חקיקת חוק לשוויון האשה בענייני ירושה ובעלות על רכוש. מאוחר יותר, בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, הצטרפו לכך גם מנהיגות פמיניסטיות נוספות דוגמת סוזן ב. אנטוני ואליזבת קדי סטנטון. ב-1849 הצליחה סטנטון בסופו של דבר להעביר את החוק אשר נחשב לאבן דרך בפעילות התנועה הפמיניסטית.
רוז הייתה מעורבת בכל כינוס של תנועת הנשים בארצות הברית והובילה את יצירת הרשת הבינלאומית שלה עם תנועת הנשים בצרפת, גרמניה ואנגליה. היא הצליחה לעורר הערכה רבה ותמיכה בטיעוניה ויוזמתה אך בד בבד זכתה גם ובעיקר לקיתונות של ביקורת ולכינויי גנאי בוטים מצד הממסד הגברי על כל שלוחותיו בפוליטיקה ובעיתונות. בהיותה יהודייה, מהגרת פולניה ואתיאיסטית, נדחתה לא פעם גם על ידי הפמיניסטיות האקטיביסטיות של אותה עת שהשקיעו מאמץ רב בקבלת תמיכה וצידוק למעשיהן מהממסד הפרוטסטנטי. נשים אלה לא היו נטולות עמדות אנטישמיות וחרדה עמוקה מפני מהגרים.
במשך למעלה מעשור שנים, ושלא כמקובל באותה עת לגבי נשים, רוז כתבה והרצתה, ללא חת, בכל רחבי הארץ, נגד רכוש פרטי ודת מאורגנת, הדגישה את חשיבות החינוך, מחשבה חופשית וזכויות האשה. בתחילה התבססה על משנת אואן ואחר כך על זו של תומאס פיין. הייתה האשה הראשונה שנבחרה להיות הנשיאה של "החברה הניו יורקית ע"ש תומאס פיין" אשר עסקה בקידום חירות, שוויון, צדק ודמוקרטיה.
מ-1850 ואילך הגבירה את מעורבותה בקידום זכויות נשים ומחשבה חופשית והצביעה על מבנה המערכת הדתית והכלכלית כגורם המרכזי במצבן של הנשים. לדעתה שינוי במצבן של הנשים יתאפשר אם הן תתארגנה לפעילות משותפת ותמיכה הדדית בדגם המקובל במועדוני גברים.
עד תום מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1865 הייתה רוז מעורבת בתנועה למען זכויות נשים והוערכה רבות על ידי מנהיגות התנועה, אליזבת קדי סטנטון וסוזן ב. אנטוני, אשר נחשבו כרדיקליות כמוה. הן תמכו בבחירתה של רוז לנשיאת הכנס הלאומי לזכויות נשים ב-1854, על אף ההתנגדות הרבה כלפיה. בכך ניסו להדגיש את החשיבות של רעיון הפלורליזם האתני בתוך תנועת הנשים. השלוש לחמו יחדיו להענקת זכות בחירה לנשים. אולם הערות גזעניות של סטנטון ואנטוני להצדקת מתן זכות בחירה לנשים לפני גברים אפרו-אמריקאים שהוענקה ב-1870, גרמה לה להיפרד מהן.
עקב קשיים כלכליים, ובסמוך לקבלת האזרחות האמריקאית, חזרה רוז ב-1869 עם בעלה לאנגליה. שם המשיכה ללחום למען שוויון אזרחי ללא הבדל דת, גזע ומין והייתה מעורבת בקידום זכות הבחירה לנשים בארץ זו.
כעשר וחצי שנים לאחר פטירת בעלה, בינואר 1882, נפטרה רוז בברייטון ב-8 באוגוסט 1892. השניים קבורים בבית הקברות הייגאט בלונדון.
ב-1998 ייסדה פאולה דורס ווטרס, באוניברסיטת ברנדייס, חברה לזכרה של ארנסטינה רוז. לקראת יום השנה ה-110 למותה הוסיפה דורס ווטרס את שמה של רוז לרשימת הנקברים המכובדים שהופיעה בדף ההסבר לבית הקברות בלונדון והקימה מצבה חדשה לזכרם של השניים. על מצבתה מופיע טקסט המחבר את הטקסט של המצבה המקורית עם ציטוטים מדבריה של רוז.
חיבורים על אודותיה.
Early Women’s Rights Leader. New York: Feminist Press of CUNY. 2008.
http://www.wwhp.org/News/Newsletters/00fall.html
*Suhl, Y. Ernestine L. Rose and the battle for human rights.1959, New York: Reynal.
תל א-צפי
הרגימנט הארץ-ישראלי
רגימנט פלשתינה (Palestine Regiment), או כפי שהוא מוכר הרגימנט הארץ-ישראלי, היה רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי אשר פעל במהלך מלחמת העולם השנייה והורכב ממתנדבים תושבי ארץ ישראל המנדטורית. השאיפה המקורית הייתה שהרגימנט יתחלק עם מחצית מהחיילים יהודים ומחצית ערבים, אך בפועל מספר המתנדבים היהודים היה גדול בהרבה, ישנן הערכות שאפילו עד כדי פי שלושה יותר.
הקמה.
הרגימנט הארץ-ישראלי הוקם באוגוסט 1942, בשיא תקופת מאתיים ימי החרדה, כאשר צבאו של רומל התקדם בצפון אפריקה והתקרב אל עבר מצרים ותעלת סואץ. הנהגת היישוב לא חדלה מאז ראשית המלחמה לדרוש את הקמתה של עוצבה עברית של בני היישוב ואת הצבתם כלוחמים בחזית, במקום תעסוקתם כחיל עזר בבאפס. בעת הצורך המבצעי הנובע מהתקדמות צבאו של רומל הגיעו גם הבריטים להכרה בצורך להקמת יחידות עבריות לוחמות. ההחלטה על כך נפלה בישיבת קבינט המלחמה בלונדון ב-5 באוגוסט 1942. הוחלט לאפשר ליהודי ארץ ישראל לקחת חלק במלחמה במסגרת עוצבה על-גדודית חטיבתית, ברגימנט. גרם להחלטה זו גם לחצם של ידידי הציונים בלונדון, הצורך למנוע תעמולה אנטי בריטית בעניין זה בארצות הברית וצרכים מבצעיים ומינהלתיים.
ביישוב הייתה שמחה על ההחלטה, אך היו גם הסתייגויות, כיוון שרגימנט אינו עוצבה לוחמת וברגימנט הארץ-ישראלי אמורים היו גם להיכלל, כמצוות השוויון הבריטי, גדודים ערביים, כך שלא יובלט ייחודו היהודי על סמליו ודגליו. מפקדת הצבא הבריטי במזרח התיכון בקהיר ניסתה לעוות את החלטת הקבינט ולהועיד לרגימנט הארץ ישראלי תפקיד הדומה לזה שהוטל על פלוגות הבאפס - שמירה, אבטחה וליווי שיירות וגם להגביל את חימושו.
במטרה להבליע את ייחודו היהודי של הרגימנט קבעו שלטונות המנדט הבריטי לרגימנט סמל נייטרלי במתכונת של מטבע 100 מיל ארץ-ישראליים. במרכז הסמל העגול הוטבע ענף עץ זית ובטבעת שמסביבו שמה של הארץ באנגלית, ערבית ועברית. השם בעברית היה: "פלשתינה (א"י)", כך שגם השם "ארץ ישראל" הובלע. חיילי הרגימנט סירבו לענוד את הסמל אך נעתרו להוראת הנהגת היישוב לחדול מן ההתנגדות. רק כ-70 חיילים אנשי בית"ר ואצ"ל המשיכו לסרב לעונדו והועמדו לדין בפני בית דין צבאי בריטי בצריפין בדצמבר 1943 ונדונו לחודשיים מאסר. עם שחרורם חזרו ליחידותיהם ולפי הוראת מוסדות ארגוניהם החלו לענוד את הסמל.