חסן סלאמה פקד על אנשיו לפגוע בתחבורה היהודית העושה דרכה בדרך הביטחון על ידי מיקוש. ב-11 בפברואר 1948 הוטמנו מוקשים חשמליים בקטע הדרך המרוחק 300 מטר מהכביש הראשי. המוקשים הופעלו מרחוק מתחת לאוטובוס גדוש נוסעים שהגיע מראשון לציון. 8 נוסעים נפגעו קשה ו-21 נפצעו קל. הש"י גילה כי מניחי המוקשים יצאו מביתו של זוהדי אבו ג'אבן ליד צומת בית דגן. הוחלט לפוצץ את הבית והפעולה הוטלה על מחלקה מפלוגה ב' בגדוד 52 בפיקודו של הסמ"פ שלמה להט. הפעולה בוצעה ב-26 בפברואר 1948 בהצלחה. הבית פוצץ ו-15 ערבים נהרגו. מכיוון שהתברר ששליש מהבית נותר על כנו בוצעה פעולה חוזרת ב-8 במרץ 1948 ופיצוץ הבית הושלם. במקום הפעולה יש אנדרטה קטנה ועליה סיפור הקרב.
ב-29 בפברואר 1948, לאחר שהבריטים פרקו את אנשי ההגנה מנשקם תקפו הערבים את העמדות "היוצק" ו"הספירט", כבשו אותם והרגו 10 לוחמים של ההגנה שהיו בנסיגה למקוה ישראל. הסכם בין ההגנה לבריטים הוביל להשתלטות בריטית על העמדות, סילוק הכוח הערבי ונוכחות בריטית במקום עד פינויים מהארץ. שתי לוחיות זיכרון ל"היוצק" ול"ספירט" הוצבו בצומת חולון.
עם כיבוש יאזור נתבטל הצורך בדרך הביטחון.
הנצחה.
עיריית חולון והמוזיאון לתולדות העיר מפעילים תוכנית שימור, מתוך כוונה לשקם את הדרך בקטע מולדת - נחלת יהודה ולהופכה לאתר תיירות.
במסגרת פרויקט גן סיפור הוקם גן סיפור על דרך הביטחון ליד חוסמסה. חלק קטן מהכביש המקורי נשמר ובמקום הוקמה תצוגה של שיירה שבראשה חוצבים וכלים כבדים הסוללים את הדרך לשיירת כלי רכב הנעה מאחוריהם. במקום שלטי הסבר על דרך הביטחון.
קישורים חיצוניים.
באתר תל.אביב.פדיה
מיצר טיראן
בוסרה
בּוֹסְרָה (בערבית: بصرى - בוצרא, או בוצרא א-שאם, בכתבי חז"ל: בוצרה) היא עיר עתיקה בדרום סוריה, השוכנת בחבל החורן, כ-35 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר דרעא, כ-15 ק"מ צפונית לגבול עם ירדן ובסמוך למקורות נהר הירמוך.
במהלך התקופה הרומית העיר שימשה כבירתה של הפרובינקיה הרומית ערביה, והתגוררה בה אוכלסייה מעורבת של הלניסטים ויהודים. במהלך תקופת התלמוד התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, שחכמיה נזכרים רבות בכתבי חז"ל כחלק מאמוראי ארץ ישראל.
בתקופה המוסלמית היוותה העיר מרכז דתי חשוב ותחנה בדרכם של עולי הרגל למכה. שרידי העיר העתיקה של בוסרה, שסביבה הוקמה בוסרה המודרנית, הוכרזו בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית, בעיקר בשל התיאטרון הרומי של העיר, מראשית המאה ה-2 לספירה, שהוקף במצודה ערבית. עוד השתמרו בעיר שרידיהם של מבנים מהתקופה הביזנטית ומספר מסגדים. בשנת 2013 הכריז ארגון אונסק"ו על בוסרה ועל כל אתרי המורשת העולמית בסוריה כאתרים הנתונים בסיכון.
היסטוריה.
בוסרה נזכרה לראשונה בשם "בוסראנה" במסמכים מצריים מתקופתם של תחותמס השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס) ושל אחנתון (המאה ה-14 לפנה"ס). התפתחותה הממשית של העיר החלה במאה ה-2 לפנה"ס עת נכבשה בידי הנבטים והייתה לבירה אזורית. בשנת 106 נכבשה העיר בידי כוחותיו של טראיאנוס, שמה שונה לנובה טראיאנה בוסטרה (Nova Trajana Bostra), והיא הייתה לבירת הפרובינקיה הרומית של ערביה. חיל מצב של כ-5,000 חיילים הוצב בה והיא הייתה עד מהרה לבסיסו העיקרי של הלגיון השלישי קירנאיקה. העיר נבנתה לפי עקרונות התכנון הרומיים והוקם בה תיאטרון שיכול היה להכיל 17,000 צופים. התיאטרון שנחשב לאחד הגדולים במזרח התיכון נותר כמעט שלם עד ימינו. החל בתחילת המאה ה-3 החלה הנצרות להתפשט בעיר ונבנו בה מספר כנסיות וקתדרלה משנת 513 שהוקדשה לסרגיוס, בכחוס ולאוניסיוס.
בשנת 634 כבש המצביא הערבי ח'אלד בן אל-וליד את העיר לאחר קרב בוסרה, והמקום היה לזירת קרבות מתמשכים בין הערבים לביזנטים. לפי המסורת המוסלמית ביקר הנביא מחמד בעיר פעמיים, ובביקורו הראשון למד על הנצרות ועל עתידו כנביא מפי הנזיר הנסטוריאני בחירה. 36 מסגדים הוקמו בעיר, ביניהם מסגד עומר ששופץ ב-1950.
החל בסוף מאה ה-11 שלטו הסלג'וקים בבוסרה, והשושלת האיובית בהנהגת נור א-דין כבשה אותה במאה ה-12. במהלך המאה ה-13 ביצרו הערבים את העיר והפכו את התיאטרון למצודה שנועדה להגן על היישוב מפני הצלבנים, אך הדבר לא סייע לה בעת התקפת המונגולים. ב-1261 כבש הסולטאן הממלוכי ביברס את העיר ושיחזר את מבניה. העיר נותרה משך מאות שנים כנקודת מעבר חשובה בדרך למכה, אך הלכה ואיבדה את חשיבותה עד שהייתה במאה ה-19 לכפר קטן.
באמצע המאה ה-20 שוחזרו מבני העיר העתיקים, ואחת הבעיות שניצבו בפני העוסקים במלאכה הייתה שהתיאטרון הרומי נחבא בינות לקירות המצודה הערבית משך כ-700 שנה. למבני המצודה נודעה חשיבות אדריכלית בזכות עצמם, ובסופו של דבר פונה פנים התיאטרון מהתוספות הערביות, אך מבני המצודה שמחוצה לו נשמרו.
בחודש מרץ 2015 התנהלו בעיר קרבות כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה, וכוחות המזוהים עם המורדים הסורים המתונים כבשו את העיירה. ביולי 2018 כבשו צבא אסד מחדש את העיר בסיוע רוסי.
במקורות היהודיים.
בוצרה נזכרת רבות בכתבי חז"ל מתקופת התלמוד כעיר שהתקיימה בה קהילה יהודית גדולה. בין חכמי העיר נמנו בין היתר האמוראים רבי יונה בוצרייא, רבי חנן בר ברכיה בצריה ורבי תנחום בוצרייא, ונהגו לפקוד אותה אמוראים ארצישראליים רבים.
בהתאם לברייתא דתחומין, תחום ארץ ישראל לעניין מצוות התלויות בארץ הגיע במזרחו עד העיר בוצרה וחבל טרכון. עם זאת, האמוראים נחלקו בשאלה האם העיר עצמה היא בתחומי ארץ ישראל אם לאו. בעוד שרבי יוחנן סבר כי העיר היא בחוץ לארץ, ריש לקיש סבר כי העיר היא בתחומי ארץ ישראל, ונהג לצאת אליה ולהתארח אצל יהודי העיר. כן נהג לבקר בעיר האמורא רבי אבהו. בתלמוד הבבלי נזכר גם בית הכנסת של קהילת בוצרה.
במספר מקומות בתלמוד הירושלמי מובא מעשה ברבי אסי, שאמו עלתה מבבל לארץ ישראל והגיעה לבוצרה, ורבי יוחנן לא אישר לו בתחילה לצאת ולפגוש אותה, הואיל והעיר שכנה לדעתו בחוץ לארץ בעוד שרבי אסי היה כהן.
בהיותה עיר רומית עם אוכלוסייה נכרית גדולה, נדרשו חז"ל לא אחת לשאלות הנוגעות להלכות עבודה זרה אגב מעשים שאירעו בעיר. כך, מובא בתלמוד הירושלמי המעשה הבא הנוגע לביקורו של ריש לקיש בעיר: . בנוסף, נזכרת העיר בידי חז"ל לעניין התאנים המיוחדות שגידלו בה, "דבלים בוצריות", והדינים המיוחדים שחלו לגביהן לעניין מצוות התלויות בארץ.
שכבה מחזירת אור
שכבה מחזירת אור או רְפִידִית אוֹר (בלטינית: Tapetum Lucidum, בתרגום חופשי: "שטיח בהיר") זו שכבה משקפת שמאחורי (ולעיתים בתוך) רשתית העין של בעלי חוליות רבים. היא משמשת לשיקוף האור חזרה לרשתית, ובכך מגבירה את כמות האור שנתפסת ברשתית. הדבר משפר את הראיה באזורים בעלי אור נמוך, אך יכול לגרום לתמונה הנשקפת לרצד כתוצאה מהאור המשתקף. לכן, שכבה זו נמצאת בעיקר בחיות לילה בעלות ראיית לילה משופרת כמו חתולים, דולפיננים, כלבים, תנינאים ואייליים.
אפקט ההשתקפות של השכבה מחזירת האור לעיתים נקראת "זוהר עין".
השכבה מחזירת האור אינה מצויה בעין האדם, וזו הסיבה שלבני האדם יש ראיית לילה לקויה. בצילומי צבע של חיות מתרחש לעיתים אפקט עיניים אדומות, שנובע כתוצאה מהבזק של מצלמה המשקפת את אחורי העין לשבריר שנייה (בשכבת הרשתית). הבזק מצלמה גורם לעיניהן של חיות להיראות בצבעים שונים (כחול, ירוק, צהוב וורוד).
השכבה לעיתים עובדת תוך עיקרון התאבכות של אופטיקה צרה, כמו שנראה ברקמות משתקפות כדוגמת כנפי פרפר. אולם, לזנים מסוימים קיימים מבנים שונים של רקמות, שמובילים למכניקת התאבכות משתקפת שונה.
רון האברד
יחיאל בר לב
הרב ד"ר יחיאל אברהם הלוי בר לב (נולד ב-1943) הוא רב ומחנך ישראלי, מחבר סדרת ספרי "ידיד נפש" על הקבלה ועל התלמוד הבבלי והירושלמי.
ביוגרפיה.
נולד בכ"ז באדר ב' ה'תש"ג (1943) בתל אביב לבנימין הלוי ומרים בר לב.
למד בישיבת תל אביב, בישיבת היישוב החדש ובישיבת פוניבז' בבני ברק. את חינוכו האקדמי השלים בארצות הברית ובשנת 1975 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה חינוכית מאוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1967 נסע לשיקגו ועסק בהוראה. בשנת 1968 חזר ארצה והתחתן עם רבקה. בשנת 1970 לימד בבי"ס הלל בלוס אנג'לס. בשנים 1971–1973 לימד בסן פרנסיסקו, כיהן כרב ביהכ"נ "רומניין אנשי ספרד", ושם קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת סן פרנסיסקו. בשנת 1973 חזר ארצה לתקופה קצרה והוסמך לרבנות מהרב עובדיה יוסף. לאחר מכן שב לסן פרנסיסקו ומשם המשיך ללמד בבי"ס היהודי בפניקס אריזונה. בשנת 1975 סיים את התואר השלישי באוניברסיטת אריזונה ועם תום לימודיו חזרו הוא, אשתו ושלושת ילדיו (אסף, דפנה וענת) ארצה.
בארץ המשיך לעסוק בהוראה ובמקביל למד אצל הרב חיים פרידלנדר (המשגיח של ישיבת פוניבז') את קבלת הרמח"ל. בעצתו של הרב פרידלנדר, כתב את החומר שהם למדו ביחד. ימים ספורים לפני פטירת הרב פרידלנדר, ביקר אצלו יחיאל בר לב, והראה לרב את מה שכתב. הרב פרידלנדר נתן ליחיאל כמה עצות, והספר "ידיד נפש, מבוא לתורת הקבלה" זכה להצלחה עצומה. (הספר תורגם לאנגלית, ספרדית, פולנית ורוסית).
בהמשך כתב עוד כמה ספרים, ביניהם שלושה חלקים של "ידיד נפש כוונות התפילה", וכמו כן ערך את הספר "מגיד מישרים" לרב יוסף קארו. לאחר מכן כתב פירוש "ידיד נפש" על ספר הזוהר, ו"ידיד נפש" על התלמוד הירושלמי והבבלי.
על מפעלו התורני כותב העיתונאי זאב גלילי, ממקור ראשון:
במשך 30 שנה מסר שיעורים בדף היומי בביכ"נ "מקור חיים" בפתח תקווה.
כיום מתגורר בפתח תקווה ואב לחמישה.
מחלף שער המזרח
פוסט ציונות
מגדל ברודוויי