אחד המאפיינים הייחודיים של דקדוק התבניות הוא החשיבות שהוא מייחס לצירופי מילים ולביטויים כאבני בניין יסודיות בשפה. לדוגמה - תבנית השלילה הנשנית בעברית, שאפשר למצוא אותה למשל בצירוף "לא דובים ולא יער" אנשי דקדוק התבניות יגידו שצירוף זה אינו צירוף מילים מקרי, אלא מקרה פרטי של תבנית כללית (לא … ולא …) שבה יש מקומות ריקים המתאימים להצבת מילים שונות (לא היה ולא נברא, לא מעוקצו ולא מדבשו וכו'). על פי דקדוק התבניות, תבניות אידיוסינקרטיות כגון זו נפוצות יותר מכפי שאפשר לחשוב, והדרך הנכונה לתאר אותן היא כתבניות מלאות חלקית.
דקדוק התבניות שולל את ההבחנה הדיכוטומית בין פריטים לקסיקליים (שרירותיים וספציפיים) לבין חוקי דקדוק (כלליים לחלוטין). במקום זאת, הוא טוען שבכל הרמות, כלליות או פרטניות, יש תבניות לשוניות: מילים יחידות, תבניות מלאות בחלקן (למשל: לשגע את …) או כללים מופשטים לחלוטין (למשל סדר המילים במשפט) – כל אלה הן תבניות לשוניות.
בניגוד לתאוריות הדוגלות בתחביר אוניברסלי לכל השפות, דקדוק התבניות גורס שהדוברים יכולים להסיק את התבניות מהמבעים שהם נחשפים אליהם תוך שימוש בתהליכים הקוגניטיביים הרגילים. בפרט, ילדים נוהגים להקשיב בתשומת לב לכל מבע לשוני שהם שומעים ולהגיע בהדרגה להכללות על בסיס המבעים האלה. מכיוון שתבניות אלו נלמדות (ולא מולדות), הן צפויות להיות שונות במידה משמעותית בין שפות שונות.
היסטוריה.
דקדוק התבניות פותח בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הבלשנים צ'ארלס פילמור, פול קיי וג'ורג' לאקוף במטרה לנתח ביטויים וצירופים כבולים. במאמרו משנת 1977 "גשטאלטים בלשון" הציג לאקוף גרסה מוקדמת של הדקדוק, ובו הוא טען שהמשמעות של ביטוי נגזרת לא רק מרכיביו, אלא גם מהתבנית שלו.
בספר "נשים, אש ודברים מסוכנים" הציג לאקוף כמקרה מבחן מס' 3 את "תבנית there". בדיון על תבנית זו הוא טען שהמשמעות של השלם אינה פונקציה של משמעות חלקיו, שתכונות דקדוקיות יוצאות דופן של תבנית there חסרת זיהוי נובעות מהמשמעות הפרגמטית שלה, ושאפשר לתאר וריאציות על התבנית המרכזית כהרחבות פשוטות שלה המשתמשות בצמדים של צורה-משמעות.
מאמר בסיסי נוסף בתאוריה זו הוא מאמרם של פילמור ואחרים משנת 1988 על התבנית "let alone". מאמר זה והמאמר של לאקוף דחפו בלשנים קוגניטיביים לחקור את דקדוק התבניות.
התבנית הדקדוקית.
תבנית דקדוקית מוגדרת בדקדוק התבניות בדומה להגדרתה בסמיוטיקה כללית – כצימוד של צורה ותוכן. התיאור הפורמלי הוא אמנם לרוב רק כטופס (template) תחבירי שיש למלא, אבל הצורה של התבנית כוללת לא רק תחביר אלא גם היבטים פונולוגיים, כמו פרוזודיה ואינטונציה, והתוכן שלה כולל גם משמעות סמנטית לצד המשמעות הפרגמטית.
המשמעות הסמנטית של תבנית דקדוקית מובעת על ידי מבנים מושגיים המתוארים במונחי סמנטיקה קוגניטיבית: סכמות של תמונות, מסגרות, מטאפורות מושגיות, מטונימיות מושגיות, אבות טיפוס מסוגים שונים, מרחבים מנטליים והקישורים ביניהם (נקראים "blends"). הפרגמטיקה הפכה לאחרונה לסמנטיקה הקוגניטיבית של התקשורת – הגרסה המודרנית של ההיפותזה הפרפורמטיבית של רוס-לאקוף משנות ה-1960.
הצורה והתוכן קשורים זה לזה בקשר סמלי במובן שהציע לנגאקר.
ומכאן שהתבנית נחשבת כסימן (sign) שההיבטים המבניים שלו משולבים באופן אינטגרלי, והם אינם חלקים נפרדים המפוזרים למודולים שונים כפי שנעשה במודל הרכיבים. כתוצאה מכך, לא רק תבניות שהן קבועות במובן לקסיקלי (כמו ביטויים רבים) אלא גם תבניות מופשטות יותר כמו סכמת התבניות של הארגומנטים, הן צימודים של צורה ומשמעות מנורמלת. לדוגמה, הסכמה הדיטרנזיטיבית (ditransitive) [S V IO DO] מביעה את התוכן הסמנטי "X גורם ל-Y לקבל את Z", כמו ש"להרוג" פירושו "X גורם ל-Y למות".
בדקדוק התבניות, כל תבנית, ללא תלות בסיבוכיות ובארגון הסמנטי או הפורמלי שלה, היא צימוד של צורה ומשמעות. מכאן שמילים ומחלקות של מילים יכולות להיחשב כהיקרויות של תבניות. ואכן אנשי דקדוק התבניות טוענים שכל הצימודים של צורה ושל משמעות הם תבניות, כולל צירופים, ביטויים, מילים ואפילו מורפמות.
הרצף לקסיקון-תחביר.
בשונה ממודל הרכיבים, דקדוק התבניות שולל הפרדה חדה בין הלקסיקון לבין התחביר ומדבר על רצף לקסיקון-תחביר. הנימוק הוא שגם מילים וגם תבניות מורכבות הן צמדים של צורה ומשמעות, והן שונות ביניהן רק בסיבוכיות הסמלית הפנימית. במקום להיות מודלים בדידים ובכך להיות נתונות לתהליכים שונים, הן יוצרות שני קצוות של רצף (מרגיל ועד לאידיוסינקרטי):
תחביר &gt; מסגרת תת-קטגוריזציה &gt; ביטוי &gt; מורפולוגיה &gt; קטגוריה תחבירית &gt; מילה/לקסיקון.
(המינוחים כאן הם המינוחים הסטנדרטיים, בדקדוק התבניות יש מינוחים אחרים).
הדקדוק כמאגר של תבניות.
בדקדוק התבניות, הדקדוק של שפה בנוי מרשתות טקסונומיות של תבניות, המבוססות על אותם העקרונות כמו הקטגוריות המושגיות המוכרות מבלשנות קוגניטיבית, כגון: ירושה, יכולת לשמש כאב טיפוס, הרחבות וריבוי הורים.
הוצעו ארבעה מודלים לאחסון של מידע בטקסונומיות:
מעבר למודל מבוסס שימוש.
ארבעת המודלים מועדפים על ידי דקדקני תבניות שונים, אבל מאז סוף שנות ה-1990 חל מעבר להעדפה כללית של המודל מבוסס השימוש. המעבר לשיטה המבוססת על שימוש בדקדוק התבניות נתן השראה לפיתוח של מספר מתודולוגיות מבוססות קורפוס של ניתוח מבני (למשל collostructional analysis).
נרדפות ומונוטוניות.
מכיוון שדקדוק התבניות מבוסס על סכמות ועל טקסונומיות, הוא לא משתמש בחוקי גזירה דינמיים, אלא הוא מונוטוני.
מכיוון שדקדוק התבניות לא משתמש בגזירות שטחיות ממבני עומק, הוא מקיים את "עקרון היעדר הנרדפות" של דווייט בולינגר, שאדל גולדברג מרחיבה לגביו בספרה.
המשמעות של זה היא שעל פי חוקרי דקדוק תבניות, הגרסאות הפעילות והסבילות של אותה הטענה לא נובעות ממבנה עומק משותף אלא הן היקרויות של שתי תבניות שונות. מכיוון שתבנית היא צימוד של צורה ומשמעות, הגרסאות הפעילות והסבילות של אותה הטענה אינן נרדפות אלא הן מציגות תוכן שונה - במקרה זה התוכן הפרגמטי.
דקדוקי תבנית.
כפי שנזכר לעיל, דקדוק התבניות הוא "משפחה" של תאוריות ולא תאוריה אחודה אחת. ישנן מספר מסגרות פורמליות של דקדוקי תבנית. ביניהן:
דקדוק התבניות של ברקלי.
דקדוק התבניות של ברקלי (BCG, נקרא בעבר גם "דקדוק התבניות" סתם, ללא תוספות) מתמקד בהיבטים הפורמליים של התבניות, ומשתמש במסגרת מבוססת-איחוד לתיאור התחביר – בדומה במקצת לדקדוק תבנית התבניות על פי הראש. המפתחים של דקדוק זה כוללים את צ'ארלס פילמור, פאול קיי, לאורה מיכאליס ובמידה מסוימת גם את איבן סאג. בעבודות שנערכו לפי שיטת BCG, כגון אלה של פילמור וקיי (1995) או של מיכאליס ורופנהופר (2001) יש תפישה מרכזית ולפיה ייצוגי צירופים – שיכון יחסים – לא צריכים לייצג תכונות קומבינטוריות של לקסמות אלא של מחלקות של לקסמות. למשל, BCG נמנע מהמנהג המסורתי להשתמש בשליטה ללא הסתעפויות (NP מעל 'N מעל N) לתאר נומינלים ללא יידוע המשמשים כצירופים שמניים, ובמקומם משתמש בתבנית יידוע הדורשת ("מבקשת") אחות נומינלית מקסימלית ותכונה לקסיקלית של "מקסימליות" שעבורה שמות עצם ברבים ושמות עצם קיבוציים אינם מסומנים. BCG מציע גם ייצוג מבוסס-איחוד לתבניות של "תבנית הארגומנט" כערכים לקסמיים פועליים ("תבניות מקשרות"). התבניות המקשרות האלה כוללות תבניות טרנזיטיביות, מבני מטרה לא שקופים ותבניות סבילות. התבניות האלה מתארות מחלקות של פעלים המשתלבים עם מבני צירופים כמו תבנית הצירוף הפועלי, אבל כשלעצמן אין בהן מידע על הצירופים.
דקדוק תבניות מבוסס סימן.
באמצע שנות ה-2000 כמה מהמפתחים של BCG, וביניהם צ'ארלס פילמור, פול קיי, איבן סאג ולאורה מיכאליס, שיתפו פעולה במאמץ לשפר את השיטתיות הפורמלית של BCG ולהבהיר את מוסכמות הייצוג שלו. התוצאה של מאמץ זה הייתה דקדוק התבניות מבוסס סימן (SBCG). דקדוק זה מבוסס על ירושה מרובה היררכית של מבני מאפיינים בעלי טיפוס (typed). הטיפוס החשוב ביותר של תבנית המאפיינים ב-SBCG הוא הסימן, עם טיפוסי משנה: מילה, לקסמה וצירוף. ההכללה של צירוף בתוך הקאנון של הסימנים מציין שינוי כיוון מהותי מהמחשבה התחבירית המסורתית. ב-SBCG, סימנים של צירופים מקבלים רישיון על ידי תאימות עם האם של תבנית דקדוקי licit. תבנית היא עץ לוקאלי עם סימנים בקודקדיו. תבניות קומבינטוריות מגדירות מחלקות של תבניות. תבניות של המחלקה הלקסיקלית מתארות מאפיינים קומבינטוריים ואחרים המשותפים לקבוצה של לקסמות. תבניות קומבינטוריות כוללות גם מבני נטייה ומבני גזירה. SBCG הוא גם פורמלי וגם גנרטיבי; בעוד בלשנים קוגניטיביים-פונקציונליים הנגידו בדרך כלל את הסטנדרטים והפרקטיקות שלהם לאלו של אנשי הדקדוק הפורמלי - גנרטיבי, אין למעשה שום בעיית תאימות בין גישה גנרטיבית פורמלית לבין דקדוק פונקציונלי עשיר ובעל כיסוי רחב. כך קורה פשוט שתאוריות גנרטיביות פורמליות רבות הן דקדוקים שכושלים מבחינה תיאורית. SBCG הוא גנרטיבי באופן שתאוריות מבוססות תחביר עכשוויות אינן. המכניזמים שלו נועדו לייצג את כל התבניות של שפה נתונה, כולל תבניות אידיומטיות. אין ב-SBCG שום תחביר "גרעיני". SBCG היא תאוריה של רישיונות, בניגוד לתאוריה המייצרת בחופשיות קומבינציות תחביריות ומשתמש בעקרונות כללים לחסום כאלה שאינם חוקיים: מילה, לקסמה או צירוף, נחשבים לבנויים היטב אם ורק אם הם מתוארים על ידי לקסמה או על ידי תבנית. עבודות SBCG מהזמן האחרון הרחיבו על המודל הלקסיקלי של איחוד אידיומטי של ביטויים, כפי שפורטו ב-Sag 2012.