לפי פרשנותו של רבי חיים מבריסק, מחלוקתם של רבי מאיר ורבי אלעזר היא האם מכיוון שחלות השטר נגרמת על ידי העדים, על חתימת העדים להיות בשטר עצמו, שהרי עדותם היא אשר עושה את תוקף השטר, ומכיוון שכך גם חלק זה צריך שיהיה כתוב בשטר, או שמא די בכך שהעדות תהיה על פה. זו היא גם המחלוקת האם ניתן להקנות שטר על ידי מסירתו לקונה אחר, או שמא לא ניתן להקנות שטר כך שהוא יהיה של אדם שלישי, ללא שדבר זה עצמו יהיה כתוב בשטר, לפי שיטת רבי מאיר שכל מה שגורם לחלות השטר צריך שיהיה כתוב בשטר, לא די בכך שהמסירה ואחיזת הלוקח בשטר מוכיחה על בעלותו על השטר, כדי שהוא יהיה מושלם, אלא גם מכירה זו צריכה להכתב בשטר.
פסק ההלכה.
אמימר פוסק כרבי יהודה הנשיא שאותיות נקנות במסירה וכן פסק הרשב"ם. התוספות בשם רב יהודאי גאון מביאים גרסה אחרת, שהפסק הוא שאין אותיות נקנות במסירה.
מחילת השטר.
לאחר מכירת השטר, אם בחר המלווה למחול את החוב ללווה החוב מחול, למרות שבכך נגרם הפסד לקונה השטר. הראשונים התלבטו בטעם הדבר. יש שסוברים שהסיבה היא מכיוון שקניין זה, של הקנאת השטר לאדם אחר, אינו מחיל למעשה את העברת החוב עצמו מהמלווה ללווה, אלא רק נותן זכות גבייה לאדם הקונה, אבל השעבוד עצמו נמשך עדיין מהמלווה ללווה, אלא שהוא קנוי לקונה לגבותו ולכן אם מחל המלווה - ונמחל החוב, אין גבייה של השטר למעשה. לפי הסבר אחר המובא בראשונים, קניין זה אינו אלא מדרבנן.
על המוכר המוחל, לשלם לקונה את דמי הנזק, מדין דינא דגרמי.
ערבות (הלכה)
הרשאה (משפט עברי)
הרשאה כשמה, היא נתינת רשות - ייפוי כח, לייצוג משפטי. אדם יכול למנות נציג מטעמו שידון על ממונו מול בעל דינו. מינוי זה, כאשר נעשה כפי כללי ההרשאה, מחייב את הנתבע לשתף פעולה עם הנציג המורשה. דין הרשאה המקורי מתייחס רק לתובע, ואין בתלמוד התייחסות לייצוג משפטי של הנתבע. "אבל עכשיו המנהג בכל בתי דינים שגם הנתבע מעמיד מורשה".
ההרשאה בתלמוד.
ייצוג משפטי היה מוכר כבר בתקופת המשנה, כפי שעולה מהמשנה: "יהודה בן טבאי אומר אל תעש עצמך כעורכי הדיינין". אך איננו מוצאים בספרות התנאית התייחסות נוספת לנושא. מהירושלמי עולה שקיים תפקיד כזה שכינויו אנטלר. גם שם איננו מוצאים דיון הלכתי בנידון.
בתלמוד הבבלי הביטוי שחוזר על עצמו הוא "הבא בהרשאה", ובארמית נקראת ההרשאה 'אורכתא'. נחלקו אמוראים ראשונים אודות הפן המוסרי של ההרשאה: "ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו - רב אמר: זה הבא בהרשאה, ושמואל אמר: זה הלוקח שדה שיש עליה עסיקין". אולם מאחר שההרשאה מופיעה בכמה סוגיות בתלמוד, ללא התנגדות מוסרית, הסבירו ראשונים שדברי רב מופנים להרשאה הנובעת ממניע שלילי. אולם יש שהסבירו שזו מחלוקת בין רב לשמואל ונפסקה הלכה כשמואל. גם לפי גישה זו, רב אמנם מתנגד מוסרית אך נראה שאינו חולק על כך שהדבר אפשרי. בשלוש סוגיות פותר שמואל שאלות פרשניות או משפטיות באמצעות שימוש בהרשאה. גם משם עולה שמוסד ההרשאה ידוע ואינו מצריך הסבר.
הסוגיה היחידה הדנה בהרשאה באופן מסודר נמצאת במסכת בבא קמא: אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי. אמר רב אשי לאמימר: מאי טעמא? אמר ליה: משום דרבי יוחנן, דא"ר יוחנן: גזל ולא נתייאשו הבעלים - שניהם אינן יכולין להקדיש, זה לפי שאינו שלו, וזה לפי שאינו ברשותו. איכא דאמרי, אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי דכפריה. טעמא דכפריה, דמיחזי כשיקרא, אבל לא כפריה - כתבינן.לפי הלשון הראשונה לא ניתן לכתוב הרשאה המתייחסת לתביעת מטלטלין. ההנחה היא שתביעה מתייחסת לנכס המוחזק על ידי הנתבע שלא כדין. הגמרא מסבירה שהרשאה על מטלטלין אינה אפשרית, כמו שהקדשת מטלטלין המוחזקים על ידי גזלן אינה אפשרית. כאן כבר ניכר המרכיב הקניני של ההרשאה. לפי הלשון השנייה לא ניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין שהמחזיק בהם כופר בטענת התובע. את הלשון הזו מסבירה הגמרא בטעם של 'מיחזי כשקרא', כלומר שעדים חותמים בשטר שש למרשה ממון אצל פלוני, וזה אינו בהכרח נכון כי פלוני כופר בכך.
הראשונים נחלקו בהסבר סוגיה זו, אבל אין מחלוקת שההנחה העומדת בבסיס הסוגיה היא שהרשאה תלויה בקנין. ואכן בהמשך הסוגיה מובאת מימרה נוספת של 'נהרדעי': "אורכתא דלא כתיב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך - לית ביה מששא. מאי טעמא? משום דא"ל האיך: לאו בעל דברים דידי את". מימרה זו מלמדת שתפקידה של ההרשאה לכפות על הנתבע לדון עם המורשה, והדרך לעשות זאת היא בהעברת הזכויות מהמרשה למורשה.
בחלקה הנוסף של הסוגיה מובאת מחלוקת בשאלה האם יכול המורשה לתפוס לעצמו את הממון עליו הורשה. לדעת אמימר אם תפס המורשה אין מוציאים ממנו. לעומתו אומר רב אשי, שמכיוון שהמרשה מתחייב בהרשאתו לממן את כל ההוצאות של המורשה, הרי שהוא שליח, ואינו יכול לתפוס. בגמרא מובאת דעה שלישית שהמורשה הוא שותף ויכול לתפוס מחצית הממון.
מסוגיה זו עולה, שהרשאה היא שליחות מיוחדת, הכוללת הענקת זכות באמצעות קנין. הרשאה נדרשת שכן בלעדיה יכול הנתבע לדחות את שלוחו של התובע בטענה "לאו בעל דברים דידי את". כלומר איני מחויב לדון עמך. אולם העברת הזכויות בממון מסכנת את בעל הממון. לפי רב אשי שהלכה כמותו, בעיה זו נפתרת שכן המורשה מוגדר כשליח ולא כבעלים או שותף.
יש שציינו יתרונות אחרים של הרשאה על פני שליחות. הטור (חו"מ קכב) כתב ששליח רגיל שנשלח לגבות חוב אינו יכול לכפות את הנפקד למסור את הממון שכן קיים חשש שהשולח ביטל את השליחות, או שהשולח מת. "לפיכך עצה טובה ללוה או לנפקד שלא יתנו לשליח אא"כ בא בהרשאה שהקנה לו בקנין הממון שיש לו ביד פלוני והשתא ליכא למיחש למידי". ניכר מהדברים שהפתרון לחששות נעוץ בכך שההרשאה מקנה את הממון למורשה.
הקנין.
הרשאה מצריכה קנין. לדעת רוב הפוסקים הקנין צריך להיות תואם את נשוא ההרשאה. לכן אם מדובר במטלטלין ניתן לעשות קנין סודר, אולם אם נשוא התביעה הוא כסף, הקנין צריך להיות קנין אגב קרקע. לפי גישה זו כתב הרמב"ם שמדין התלמוד לא ניתן להרשות על הלוואה. אולם גאונים תקנו שכותבים הרשאה אף על הלוואה, ומדבריו שם עולה שגם הרשאת מלוה צריכה קנין. קיימת אצל הראשונים שיטה שונה, שההרשאה אינה אלא שליחות בלבד. לפי שיטה זו, אף אין צורך לכלול בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי ואפיק לנפשך".
שאלה זו של הקנין בהרשאה, תלויה בביאורה של סוגיה נוספת, בה מדובר על שליח להשבת כסף. הגמרא מספרת על רב פפא ששלח את רב שמואל בר אבא לגבות סכום של שנים עשר אלף זוזים. כדי לבצע את השליחות, הקנה לו רב פפא את הכסף אגב קרקע. בסוגיה זו לא ברור האם מדובר בפקדון או בהלוואה, והאם מדובר בהרשאה או בהקנאה גמורה. מי שהסביר את הסוגיה כמקרה של הרשאה, הסיק מכאן את הצורך בקנין התואם לנשוא ההרשאה. לפי גישה זו אין צורך לצמצם את המקרה לפקדון בלבד. אולם מי שהסביר את הגמרא שם כהקנאה גמורה, יכול היה לומר שלמסקנת הסוגיה של הרשאה, אין צורך בקנין ממש. בעלי גישה זו מסבירים שהכסף של רב פפא היה פקדון.
פסיקת ההלכה.
בסיום סוגיית הרשאה נאמר: "והלכתא שליח שוויה". הרי"ף כתב שהלכה זו היא מרב יהודאי גאון ושלאור פסיקה זו, יכול השולח לבטל את ההרשאה וכן להרשות אדם אחר. אולם אין בפסיקה זו התייחסות למחלוקת בין הלישנות על הרשאת מטלטלין. יש מי שפירש שפסיקה זו נוגדת את כל האמור לפני כן בסוגיה, ולכן אין משמעות לשתי הלישנות, ואפילו אין צורך לכתוב בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי לנפשך" כי אין בין המורשה לשליח ולא כלום! אולם רוב הראשונים לא כך הבינו. הרי"ף ובעקבותיו הרמב"ם פסקו כלשון השנייה, ולכן לדעתם לא ניתן להרשות על ממון שאינו קרקע והנתבע כופר בו. אולם כבר אצל רבנו חננאל אנו מוצאים התייחסות למנהג לכתוב הרשאה על מטלטלים שכפר בהם. מנהג זה שהלך והתרחב, גרם לראשונים להציע הסברים שונים ומקוריים לסוגיה.
שיטת בעל המאור - הוזכרה בפסקה הקודמת. למסקנת הסוגיה המורשה הוא שליח ואינו צריך קנין.
שיטת רבנו תם - הלכה כלשון השנייה, אולם מאחר שבסוגיות שונות נפסק, שאין לחשוש ל'מיחזי כשקרא'; לכן גם כאן למעשה אין לחשוש לכך, וניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין גם אם הנתבע כפר בהם.
הרחבה נוספת של הלכות הרשאה, אף היא מתקופת הגאונים, היא הרשאה לתביעת הלוואה. "...הגאונים תקנו שכותבין הרשאה אף על המלוה כדי שלא יטול כל אחד ממון חבירו וילך לו למדינה אחרת.
קישורים חיצוניים.
הערך הרשאה, אנציקלופדיה תלמודית, כרך יא, עמ' טו.
נחום רקובר, השליחות וההרשאה במשפט העברי, ירושלים תשל"ב.
רוזה וול
רוזה וול (1909 - 14 ביולי 2009) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית.
חייה.
וול נולדה באוסטריה וערב מלחמת העולם השנייה עלתה לארץ ישראל. וול כתבה את ספריה באנגלית, ואלה תורגמו לעברית וראו אור בשנות ה-50. ספריה כוללים שילוב אגדות ופנטזיה בחיי היום-יום.
בספרה "אותיות מספרות", וול מתארת ילדה חולה בשם מרים שהגיעה לישראל מאירופה לאחר שכל משפחתה נספתה. היא מתקשה ללמוד עברית ומקבלת ספר. אותיות הספר קוראות לה, ומספרות לה אגדות לפי סדר האלף-בית. בספר "היער השאנן" מסופר על רות, ילדה שמתקשה להתמודד עם לידתו של מיכאל, אחיה התינוק, שתשומת לב הוריה וסבה האהוב מופנית כעת אליו. רות מקבלת ארנב (בתרגום: שפן) שוקולד, אשר מתעורר לחיים ומספר לה את קורותיו של שחריה, ארנב שאהב לפגוע באחרים, ועל הצרות וההרפתקאות שנקלע אליהן בשל כך. וול משלבת בסיפור המסגרת כמה סיפורים קצרים כמו גרסה היתולית של היפהפייה הנמה שנרדמת לפני מבחנים, ובו אמירה על חשיבות ההשכלה בחיים המודרניים, ועל "העץ הבודד" שבו חולמי החלומות הרוצים לזכור את חלומותיהם נאלצים לסבול כאב ובדידות. דרך סיפורי הארנב, רות לומדת לאהוב את אחיה הקטן ולעזור לחבריה.