האנדרטה הלאומית איו ג'ימה הממוקמת בניווינגטון שבקונטיקט, מוקדשת ל-6,821 הלוחמים שנפלו בקרב איו ג'ימה ולה עיצוב דומה המבוסס אף הוא על אותה תמונה, אך לא מדובר בפסל זהה.
לאנדרטת חיל הנחתים שלושה עותקים מוקטנים:
פסל דומה ממוקם גם בפארק נהר פול שבמסצ'וסטס.
מכון ירושלים לחקר שווקים
מכון ירושלים לחקר שווקים (באנגלית: Jerusalem Institute For Market Studies) הוא מכון מחקר שמטרתו היא קידום החופש הכלכלי והאישי בישראל.
המכון נוסד בשנת 2003 על ידי רוברט סאוור וקורין סאוור, שניהם בעלי תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת ניו יורק. המכון מפרסם ניירות עמדה וסקרי דעת קהל בנושאי מדיניות ציבורית וכלכלית, ומקיים סדרת הרצאות לקהל הרחב. המכון חוקר גם את הקשר שבין כלכלה ויהדות, ואת נקודת המבט ההלכתית בנושאים כלכליים שונים. בשנת 2013 הוציא לאור המכון את הספר "מה שרואים ומה שאין רואים: חיבורים בכלכלה פוליטית", תרגום עברי לכתביו של הכלכלן הצרפתי פרדריק בסטייה.
המכון פועל לקדם פעולות וערכים ברוח הימין הכלכלי הליברלי כמו הפחתת היקף השירותים הממשלתיים, הפחתת מיסים, ליברליזציה של השווקים הפיננסיים ועוד.
עירית דותן
עירית דותן (נולדה ב-20 באוקטובר 1951) היא זמרת ישראלית, התפרסמה בזכות השיר "תנו לנו יד ונלך" שאותו שרה בפסטיבל הזמר והפזמון 1973.
קריירה.
נולדה בשם אירית בן בנימין. שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד צפון, שהעלתה ב-1970 את תוכניתה "לצפון באהבה". אחרי שירותה הצבאי נישאה למפקד הלהקה, הזמר והבדרן, דודו דותן, ונולדה להם בת. דותן הרבה לארח את רעייתו בהופעותיו, ושניים משיריה הופיעו באחד מתקליטיו.
עירית דותן זכתה בתחרות “האישה האידיאלית” הישראלית. בתחרות זו דורגו המתמודדות לא רק על פי מראן החיצוני אלא גם בבישול, בסידור שולחן, בהכנת קוקטייל ובשזירת פרחים. דותן ייצגה את ישראל בתחרות “דונה אידיאלה” העולמית, שנערכה במונטקטיני שבאיטליה, והוכתרה כסגנית הראשונה.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1973, שרה דותן את השיר "תנו לנו יד ונלך"; השיר לא הגיע למקום הראשון, אך זכה לפופולריות. דותן ומלחין השיר יעקב הולנדר שיתפו פעולה גם באלבום הבכורה שלה (1974), שהורכב כולו משיריו של הולנדר, בהם השירים "אני חי כעשב בר" שנכתב במקור ביידיש על ידי יעקב שטיינברג ותורגם לאלבום על ידי אבי קורן, "אני אוהבת באך" שבוצע במקור על ידי להקת גייסות השריון, ו"הלא תשאלו ציון" שנכתב למופע "שישו את ירושלים". באותה שנה השתתפה דותן בתוכנית "לאמא באהבה" לצד ג'וזי כץ, שרה גולן, שלמה ארצי ועוד, ושרה שם את השיר "אמהות פוסעות" ללחנו של הולנדר. שיר נוסף של הולנדר שביצעה היה שיר הזיכרון "פרגים באדום", שכתב הולנדר לזכרו של סרן נועם דביר, מפקד פלוגה כ' בגדוד 9 בחטיבה 14 שנפל במלחמת יום הכיפורים.
כעבור שלוש שנים הוציאה אלבום נוסף, "השעות היפות ביותר". מתוכו זכה להצלחה שיר הנושא והשיר "ציפורי שירי". כעבור שנה יצא אלבומה האחרון, "הולכים לנדנדות", אלבום שירי ילדים בעיבוד נתן כהן, שלא נחל הצלחה. זמן קצר לאחר מכן היא התגרשה מבעלה.
ב-2008 הלחינה ושרה את "הבלדה על רוז הקטנה", בעקבות פרשת רצח רוז פיזם. את השיר כתב אורי קציר והוא מתאר מנקודת מבטה של רוז את אשר אירע ואת התחינה והכמיהה לכך שכל זה ייפסק.
דותן פעילה בארגון "רוח נשית", ומופיעה יחד עם המשוררת חלי אברהם איתן.
פנקס שירות
פנקס שירות הוא אוטוביוגרפיה וספר זיכרונות של יצחק רבין שפורסם ב-1979, ושאותו כתב רבין יחד עם העיתונאי דב גולדשטיין. הספר עורר מספר שערוריות בזמנו, בשל השפה הבוטה השגורה בו כלפי דמויות שונות מן הצמרת הפוליטית באותה עת, ובעיקר עקב כינויו של שמעון פרס, מתחרהו של רבין על צמרת המערך, "חתרן בלתי נלאה", כינוי שדבק בזה האחרון. הספר פורסם בשני כרכים.
רקע.
הספר נכתב בשנים 1978 - 1979 כאשר רבין היה חבר כנסת באופוזיציה, לאחר הקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה. הספר נכתב בשיתוף עם כתב העיתון מעריב, דב גולדשטיין, ויצא לאור בהוצאת ספרית מעריב. הספר פורסם תחילה באנגלית בשם - The Rabin Memoirs, ואילו פרקים ממנו בעברית פורסמו במהלך אוגוסט 1979 בעיתון מעריב. גולדשטיין מסר בין השאר את טיוטת הספר לכתב לענייני מפלגות של הטלוויזיה הישראלית ניסים משעל, כחלק ממהלך של קידום מכירות. משעל פרסם מידע ממנו, עוד טרם פרסומו, מידע שהביא לסערה תקשורתית. הספר פורסם בעברית בתחילת ספטמבר 1979. ב-10 בספטמבר 1979 ערך רבין מסיבת עיתונאים לרגל השקת הספר, ובה חזר על דברים שפרסם בספר, בין השאר שלא ישמש כשר בממשלה בראשות שמעון פרס.
תוכן הספר.
בספר סוקר רבין את תחנות חייו עד זמן כתיבתו, כולל ילדותו, הלחימה במסגרת הפלמ"ח, הקריירה הצבאית שלו, כהונתו כשגריר בארצות הברית וכראש ממשלת ישראל. בין היתר, כתב רבין על פרשיות מעוררות מחלוקת: גירוש הערבים במהלך מלחמת העצמאות, הטבעת אלטלנה ועוד. אחד הפרקים בספר, על גירוש ערבים במלחמת העצמאות, אף צונזר. עם זאת, את מרבית תשומת הלב של התקשורת משכו דעותיו לגבי שותפו להנהגת מפלגת העבודה - שמעון פרס. רבין קבע כי פרס "פסול מלשמש כראש הממשלה". העיתונאי ניסים משעל חשף את המידע מתוך קריאת טיוטת הספר, ערב פרסומו. במיוחד זעם רבין על ההדלפות של אנשי פרס לעיתונות בתקופת שלטונו הראשונה כראש הממשלה. פרס עצמו התייחס לספר כאל "טעות דפוס בפוליטיקה הישראלית".
לטענת מבקריו של רבין קיימים בו אי-דיוקים. ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר, שנחשב לתומכו של פרס, טען כי "בפרקים בהם [רבין] מדבר על מבצע אנטבה, הוא פשוט כתב דברים שלא תואמים את האמת". עם זאת, הספר נכתב באווירת התקופה ומנקודת מבטו האישית של יצחק רבין, ומכאן ייחודו.
בספר רבין גם כתב ביקורת קשה על אנשי תנועת גוש אמונים, שביצעו מספר "מבצעי התנחלות" בלתי חוקיים ביהודה ושומרון, במהלך כהונתו כראש הממשלה. דוגמת ניסיונות ההתנחלות במבנה תחנת הרכבת מסעודיה הנטוש בשומרון. רבין כתב:
קישורים חיצוניים.
ביקורות על הספר
המנון מונקו
ההמנון המונגאסקי (במונגאסקית: Inu Munegascu) הוא ההמנון הלאומי של מונקו.
הגרסה הראשונה של ההמנון הלאומי הולחנה בשנת 1841 על ידי תיאופילוס בלאנדו דה קסטרו (Théophile Bellando de Castro). מאוחר יותר ערך קסטיל בלזה מספר שינויים קטנים בהמנון. ב-1848 אימץ המשמר הלאומי את שירו של בלאנדו והפך אותו ל"מארש נאמני האומה". ב-1896 עיבד צ'ארלס אלברכט את הלחן מחדש כך שיותאם לפסנתר. בשנת 1931 כתב לואיס נוטארי את המילים להמנון בשפת המקור של מונקו, המונגאסקית, לבקשתו של הנסיך. לרוב ההמנון מושמע ללא מילים ונדירים המקרים בהם הוא מושר עם מילים.
ח'רייבה
בואו נדבר על זה
בואו נדבר על זה (באנגלית: Analyze This; בתרגום חופשי: "נתח את זה") הוא סרט קולנוע אמריקאי-אוסטרלי מסוגת קומדיית הפשע משנת 1999. הרולד ראמיס ביים את הסרט, בו מככבים ליסה קודרו רוברט דה נירו ובילי קריסטל. הסרט זכה להצלחה בקופות והיה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, בהם הסרט הקומי או המוזיקלי הטוב ביותר.
ב-2002 יצא סרט המשך בשם "בואו נדבר על זה פעם שנייה".
עלילה.
עלילת הסרט עוקבת אחר פול ויטי (דה-נירו), מאפיונר הנתקף התקפי חרדה ודיכאון על רקע ההתנקשות באביו לנגד עיניו, בעוד שהיה ילד. ויטי מבין כי החולשה מסכנת את חייו ועסקיו הנפשעים ופונה בסתר לעזרת פסיכיאטר - בן סובּל (קריסטל). סובל מוצא עצמו נגרר לעולמו של ויטי, הרגיל שבקשותיו ודרישותיו מתבצעות באופן מיידי - ומתקשה לקבל הרעיון של טיפול פסיכיאטרי מתמשך או קביעת פגישות שבועיות.
מאחר שבעולמו של ויטי פגישות עם פסיכולוג עלולות להתפרש כחולשה הוא נאלץ להסתיר את הטיפול מעיני חבריו לארגון הפשע ויריביו. כתוצאה מדרישותיו לטיפול מיידי בכל עת שיחפוץ מוצא עצמו בן נקלע מספר פעמים לסיטואציות בהן עליו להתנהג כחבר משפחת הפשע של ויטי. במקביל, אנשי ה-FBI משכנעים את בן לשמש מודיע בעזרת קלטת מזויפת, בה נשמע ויטי מתכנן לרוצחו.
בשיא העלילה מוצא עצמו בן מייצג את ויטי בפגישת פסגה של משפחות הפשע כקונסיליירי, בעוד שזה מגיע לפריצת דרך בניתוח תחושת האשם שהרגיש על מותו של אביו. ויטי מגיע לפגישה ומודיע כי הוא מבקש לעזוב את חיי הפשע. אנשי אחת ממשפחות הפשע היריבות מסרבים לקבל זאת וחוששים שוויטי יהפוך למלשן ובין שני המחנות מתפתח קרב יריות. במהלך הקרב בן מגן בגופו על ויטי מכדור ונפצע בכתף. לאחר שאנשי ה-FBI נכנסים לזירה ועוצרים את כל המעורבים בן נשלח לבית חולים וחוזר לחיות את חייו כבשגרה.
באפילוג בן מבקר את ויטי בכלא סינג סינג, ומברך אותו על החלמתו מהתקפי החרדה והדיכאון.
ביקורות והכנסות.
הסרט יצא ב-5 במרץ 1999, ובסוף השבוע הראשון באקרנים גרף כ-18 מיליון דולר וניצב במקום הראשון. בשבועות שלאחר מכן הכנסותיו של הסרט ירדו בהדרגה ובאופן מתון, עד אשר ירד מהאקרנים בארצות הברית כעבור 22 שבועות, לאחר שגרף הכנסות בנות כ-106 מיליון דולר. מהכנסותיו ברחבי העולם הסרט גרף 70 מיליון דולר נוספים, ובסה"כ כ-176 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, עם נטייה לאהדה בקרב מבקרי הקולנוע. בין המבקרים המשבחים את הסרט נפוצו שבחים לתזמון הקומי ולמשחקם של קריסטל ודה-נירו. מנגד, מבקרים אחרים טענו כי עלילת הסרט איננה עמוקה דיה והדמויות חסרות עומק אמיתי.
הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב - הסרט הקומי או המוזיקלי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי (בעבור הופעתו של דה-נירו).
פקיד סעד בשירות הזקן
מארש האפיפיורות
מזמור ומארש האפיפיורות
Inno e Marcia Pontificale
Efil4Zaggin
ברט בכרך