לפי דבריו כפי שנמצאו בכרוניקה המצוירת שבמנזר בוקובץ (Bucovăţ), שהה תקופה במאסר והגיע למולדת אבותיו כדי לעלות על כס המלכות רק בגיל 40. בגרסה אחרת של דבריו הנמצאת בכתובת ההקדשה שעל באר ביישוב אוקנלה מאר (Ocnele Mari), שהה 20 שנה ב"ארץ הערבים" (או של ה"שחורים", Ţara Arăpească) ו-14 שנה בחלב "כמו במאסר".
בערך בשנת 1564 הכיר אלכסנדרו מירצ'ה באיסטנבול איטלקייה בשם קטרינה סלווארסו ונשא אותה לאישה ברובע פרה. האשה המירה את דתה לדת בעלה, יוונית-אורתוסדוקסית.
השנים הראשונות למלכותו 1568-1574.
באביב 1568 החליט הסולטאן סלים השני להחליף את שליטי ולאכיה, פטרו הצעיר ואמו, קיאז'נה מושאט ולהמליך במקומם את אלכסנדרו מירצ'ה. החלטה זאת נתמכה על ידי הווזיר הגדול מהמט סוקולי פאשה ועל ידי מיכאליס קנטקוזינו הקרוי "שייטנולו" (בן השטן), ששנא את הנסיכה קיאז'נה.
כשנבחר להיות שליט ולאכיה ידע אלכסנדר מירצ'ה מעט על ארץ אבותיו שאותה נועד להנהיג.
הגיע לבוקרשט ב-3 ביולי 1574 בליווי אשתו, קתרינה סלווארסו.
שלטונו הוכתם מההתחלה בכמה מרחצי דמים שהזכירו קצת את תקופת שלטון סבא-רבא שלו, ולאד המשפד.
בין החודשים יולי - ספטמבר 1568 הוציא להורג השליט החדש הרבה מהבויארים שחזרו מגלות טרנסילבניה, שחלקם דווקא שמחו מהדחתם של הנסיכה קיאז'נה ושל בנה, פטרו הצעיר. עד עכשיו לא ברורות הסיבות של הוצאות להורג האלה.
ייתכן כי בנטבחים היו גם בויארים יריבים מהמחנה של השליט המודח, פטרו הצעיר, וגם כאלה שהתנגדו למדיניות העות'מאנית.
נרצח בהרעלה על ידי בויארים שהעמידו פנים שהם נאמנים לו.
מעשים אלה מתוארים בכרוניקות של קונסטנטין קנטקוזינו ושל ראדו פופסקו.
באוקטובר 1570 פקד אלכסנדרו מירצ'ה על טבח נוסף ב-17 בויארים, שראשיהם הערופים נשלחו כמנחה לסולטאן בקושטא. אשמתם הייתה כנראה קשירת קשר נגד השליט.
העימות עם שליט מולדובה, יואן האיום - 1574.
בשנת 1572 לבקשת בטורקים שלח אלכסנדרו השני יחידה ולאכית למולדובה, לצידו של כוח טורקי, על מנת להדיח את השליט בוגדאן לפושניאנו ולהעלות לשלטון את יואן, שיוודע כיואן "האיום" או האמיץ.
אולם באביב 1574 התגייס שוב אלכסנדרו מירצ'ה למאמץ הטורקי במולדובה, הפעם כדי להמליך שם את אחיו, פטרו הפיסח במקום אותו יואן ש סר חנו בעיני הסולטאן. אלכסנדרו פלש לתחום מולדובה. קרוב לגבול, ביישוב ספצן (Săpăţeni), על יד פוקשאן השתבש מפגש חגיגי של שני האחים בגלל מעבר של כמה אצילים מולדבים בהנהגת הוורניק דובמראווה, לצד השליט יואן. בהמשך, ביישוב אחר באזור, ז'ילישטה (Jilişte), על יד רמניקו סראט, התקיים קרב בין המחנות היריבים שבו ידו של יואן האיום הייתה על העליונה. אלכסנדרו השני ניצל הודות לאומץ הלב של האחים גולסקו, אצילים נאמנים לו, שהגנו עליו בחניתות. אחד מהם -הקלוצ'ר אלבו גולסקו, בן ה-23 - נהרג בלחימה.
יואן "האיום" המשיך במתקפת- נגד בתוך וולאכיה והעלה לשלטון בטרגובישטה את בן חסותו, וינטילה, בן של השליט פטראשקו הטוב. אולם כעבור 4 ימים בלבד בויארים ובחזרה לארצו החזיר לעצמו את השלטון והוציא להורג את וינטילה. הראש הכרות של טוען הכתר המובס הועלה על שער ארמון השליט אלכסנדרו מירצ'ה על יד ראשו הערוף של יואן האיום. ההיסטוריון והנוסע מאצ'יי סטריקובסקי מתאר זאת ברשמי המסע שלו.
ביוני 1574 הצליח לבסוף פטרו הפיסח לעלות על כס המלכות במולדובה, לאחר שהטורקים ניצחו, שבו ורצחו את יואן וודה האיום על יד האגם קאחול.
שנותיו האחרונות 1574-1577.
בחזרתו מהמלחמה, הטיל אלכסנדרו השני מירצ'ה מס חדש על הכבשות העקרות, משם כינויו "כבשה עקרה" או "יבשה" (Oaie Seacă).
לפי תעודה משנת 1587 נתיניו ידעו באותם זמנים "רעב גדול" ומגפת דבר.
השליט המשיך להיתקל בהתנגדות פנימית.
ביולי 1576 קבוצה של כמה עשרות בויארים, שמאסו בשלטונו, ארגנו משלחת אל הסולטאן מוראט השלישי באיסטנבול על מנת לקבול נגדו ולבקש הדחתו. התלונות נדחו והמתלוננים נענשו במכות עם אלות.
בספטמבר אותה שנה משלחת שנייה נתקלת ביחס עוד יותר חמור: רוב חבריה נעצרו בפקודת הסולטאן ונידונו לחתור בספינות משוטים. עשרה מהם נשלחו קשורים בחזרה לבוקרשט כמחוות ידידות, לידי השליט הרומני.
אלכסנדרו שדאג לשלוח מתנות רבות לבכירים בחצר הסולטאן, נהנה מתמיכתם, ובמיוחד מזאת של קוג'ה סינאן פאשה.
טוען לכתר בשם אופריה גאינה מן הכפר בוטן (מחוז מוסצ'ל), שנמצא באיסטנבול, הצליח להשיג מינוי כשליט ולאכיה אך אלכסנדרו שקיבל את הבשורה בזמן, הצליח לסכל את המהלך, להשיג את ביטול המינוי והפקיע את כל רכושו של אותו אופריה.
הסיפור על "אופריה גאינה ווייבוד" מוזכר בתעודה מימי אחד מצאצאיו של אלכסנדרו מירצ'ה, השליט אלכסנדרו קוקונול.
בשנת 1577 קם עוד טוען לכתר, איטלקי לומברדי בשם "דוקטור רוסו" (Rosso),
שהצהיר על עצמו כצאצא לשושלת בסראב הרומנית. גם הפעם הסתייע השליט בעזרתו של הווזיר סינאן פאשה ששלח לו את רשימת שבעת הבויארים הקושרים שתמכו באותו מועמד למלוכה והוציא אותם להורג.
בחודש ספטמבר 1577 נפטר אלכסנדרו מירצ'ה ממחלה ונקבר במנזר השילוש הקדוש (Sfânta Troiţă), הידוע מאוחר יותר כמנזר ראדו וודה (Radu Vodă) בבוקרשט. היו שמועות כי הורעל. באותה שנה בפברואר נפטר באיסטנבול גם אחיו, מילוש. קטע ממצבתו התגלה בשנות ה-1920 כחלק מבסיס באר בחצר המנזר.
מורשתו.
בשנת 1573 בימי אלכסנדרו השני הוקם בית הדפוס הראשון בבוקרשט במנזר "פלומבואיטה" שעל הרחוב "פודול
קולנטינה".
השליט תמך מאוד בכנסייה ובימי מלוכתו נוסדו מספר מנזרים וכנסיות, ביניהם המנזר "השילוש הקדוש" (ספנטה טרואיצה) ששופץ מאוחר יותר על ידי נכדו, השליט ראדו מיכניה ולכן נקרא מנזר ראדו וודה.
בימי אלכסנדרו השני המנזר נבנה על תל בגדה הימנית של נחל דמבוביצה, "למטה מבוקרשט", אך עם התפשטות העיר מיקומו של התל (התל ראדו וודה) היה כבר בתוך תחומה. למנזר הזה העביר אלכסנדרו השני את מושב ה"מיטרופוליה" של בוקרשט.
בסמוך למנזר הקים השליט את חצרו המלכותית, ארמון עשוי עץ וטיט.
הוא סייע למנזרים יווניים בהר אתוס - סימונפטרס, קסרופוטאמוס, דוכיאריו, קסנופון - ובהר סיני. את המנזר פלומבואיטה שיעבד למנזר קסרופתאמוס באתוס ועל ידי כך התחיל את שיעבוד חלק מהנכסים הטריטוריאליים הכנסייתיים הרומנים לכמורה היוונית בחו"ל.
כמו כן בזמנו בויארים בני חצרו הקימו מנזרים כמו בוקובץ, ויירוש (משפחת גולסקו), אלוניש וכו'.
צאצאיו.
לאלכסנדרו השני מירצ'ה ולאשתו אקטרינה לבית סלווארסו, היו 3 ילדים:
קישורים חיצוניים.
Alina Horescu referat - "Domnii Ţării Româneşti şi satele lor" גישה ב-17 בנובמבר 2011
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו - "תולדות הרומנים" כרך ב, בוקרשט 1976)
(ק.ק. ג'ורסקו - היסטוריה של בוקרשט - 2009 )
אברהם כרמל (חזן)
אברהם כרמל (כ' בתמוז ה'תרפ"ג, 4 ביולי 1923 – 1999) היה חזן שכיהן בתפקיד החזן הצבאי הראשי בין השנים 1952 - 1976.
קורות חייו.
אברהם כרמל נולד כאברהם ברוך וינברגר בשנת 1923 לבן ציון ופייגה בקאליב שבהונגריה. לכרמל ישנם ארבעה אחים: רוז'י, נפתלי, לאה וברוריה. בגיל צעיר נבחר לשמש כסולן במקהלה שליוותה את החזן המקומי. בהיותו בן 18 נתמנה לחזן באחד מבתי הכנסת בבודפשט. הופיע מדי פעם באסיפות הפועל המזרחי. במלחמת העולם השנייה שרד כשהסתתר בבית חולים כשהוא מתחזה לחובש נוצרי. לאחר המלחמה שימש כחזן בטרנסילבניה, עד עלייתו לישראל בשנת 1949. בשנת 1952 מונה לתפקיד החזן הצבאי הראשי. תפקיד אותו מילא עד לשחרורו בדרגת רס"ן בשנת 1976.
נפטר בשנת 1999.
בנו בן ציון, שירת במקהלת הרבנות הצבאית ושימש לאחר מכן כחזן בארצות הברית.
בתו שושי, גדלה לעולם החזנות והשתתפה בלא מעט קטעי חזנות עם חזניות אחרות.
מרדכי מנדבורנה
Chargé d'affaires
אלכסנדר האלברכוס
אלכסנדר הראשון, מלך היוונים
לוסיוס אלבינוס
סקסטוס לוסיוס באסוס
י. לופבן
י' לופבן
י. לופבאן
י' לופבאן
משפחת המומינים - חורף קסום
משפחת המומינים - חורף קסום (בשוודית: Trollvinter) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1957 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השישי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית ב-1967 על ידי אוריאל אופק בשם "עמק החיות המוזרות". בשנת 2011 יצא הספר שנית לאור בעברית בתרגומה של דנה כספי.
עלילת הספר.
בעוד ששאר בני משפחת המומינים נמצאים בשנת החורף השנתית שלהם שנמשכת בין נובמבר למרץ, מומינטרול מתעורר ולא מצליח לחזור לישון. מומינטרול מגלה עולם שעד כה לא היה מוכר לו - עולם קר, וחשוך, בו עמק המומינים כולו מכוסה בשלג.
על אף שבתחילה מומינטרול בודד, בהמשך הוא פוגש את דינורה ואת ידידתו הוותיקה מאי הקטנה. החברים בונים סוס שלג עבור הגבירה הקרה ומבכים בהמשך את אובדנו של סנאי מפוזר אשר הביט אל תוך עיניה של הגבירה הקרה וקפא למוות.
ככל שהחורף מתקדם, דמויות רבות נוספות מגיעות לעמק המומינים כדי לחפש מחסה, מקום חם, וכדי לאתר את צנצנות הריבה של מומינאמא.
עיבודים.
הספר זכה למספר עיבודים טלוויזיוניים לאורך השנים:
הילדה הבלתי נראית
הילדה הבלתי נראית (בשוודית: Det osynliga barnet) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1962 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השביעי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית על ידי ויויאן ברסקי ויצא לראשונה לאור בשנת 1977 בהוצאת הדר.
עלילת הספר.
הספר מכיל תשעה סיפורים קצרים העוסקים ביצורים שונים החיים בעמק המומינים ומתמקדים בנושאים כגון חרדה, קנאה, חוסר מנוחה, והרצון לחיות לבד.
ד. זכאי
ד' זכאי