תעלה זו נחפרה במצרים, בין השנים 1854–1869 על ידי "החברה העולמית של תעלת סואץ" ובראשה המהנדס דה לספס ומחברת בין ים התיכון לים האדום. בשנת 1866 פורסם צו מלכותי עות'מאני שקבע שהתעלה היא נתיב בינלאומי ונייטרלי הפתוח לכל אונייה שהיא ובתעריף שווה לכול. ב-1888 נחתמה אמנת קושטא הקובעת שהתעלה פתוחה לכל אונייה כולל אוניות מלחמה, אף אם הן שייכות למדינה הנלחמת נגד האימפריה העות'מאנית. אוניות מלחמה יוכלו להצטייד רק בציוד מינימלי בנמלי התעלה, יעברו את התעלה במהירות האפשרית, יעברו לפחות 24 שעות בין מעבר אונית מלחמה אחת לשנייה ולחיילים לא יתאפשר לרדת מהאוניות בנמלי התעלה. כל המדינות שחתמו על האמנה מתחייבות לשמור על גדות התעלה ולמנוע אפשרות של הפרעה לשיט האניות בה. מצרים תהיה אחראית על מילוי החלטות אלו.
ב-1904 נחתם הסכם בין צרפת לבריטניה לפיו בריטניה תהיה אחראית להגנת התעלה וכך היה גם בזמן שמצרים הפכה למדינה עצמאית ב-1922. בהסכם בריטי-מצרי מ-1936 נקבע שהתעלה שייכת למצרים אך היא נתיב מים בינלאומי שבריטניה שומרת עליו. ב-1954 יצאו כוחות בריטניה ממצרים וזו, בניגוד לאמנת קושטא, סגרה את התעלה בפני האוניות הישראליות. ב-1956 הלאימה מצרים את התעלה. מועצת הביטחון של האו"ם דנה בנושא ואישרה את ההלאמה אך מצרים הסכימה לאפשר לכל אניה לעבור בתעלה. בריטניה וצרפת ניסו להחזיר את המצב לקדמותו ובעזרת ישראל פתחו במלחמת סיני. המלחמה לא צלחה, מבחינתן, והמדינות נאלצו להסכים עם הלאמת התעלה ומצרים התחייבה לאפשר לכל אניה לעבור דרך התעלה. למרות זאת, האיסור לאניות ישראליות נותר על כנו בטענה מצרית שאוניות אלו עלולות לסכן את ביטחונה של מצרים. למרות החלטות שונות של מועצת הביטחון שקבעו שמצרים מפירה החלטות ואמנות בינלאומיות התעלה נשארה סגורה בפני ישראל. כאשר אניה ישראלית בשם "בת גלים" ניסתה לעבור בתעלה, היא הוחרמה וצוותה נאסר. ב-1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, הגיע צה"ל עד גדות התעלה ולאורך זמן רב, היא הייתה סגורה למעבר אניות. דבר זה דרבן את יצורן של מיכליות ענק שעברו דרך מעברי מים אחרים ולא דרך התעלה וערכה של התעלה ירד מאוד. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שבו אניות ישראליות לעבור באופן חופשי בתעלה.
תעלת פנמה.
תעלה זו מחברת בין האוקיינוס האטלנטי והשקט. גם בה מותר לכל אניה לעבור, לפי אמנת קושטא ולפי הסכם ארצות הברית-בריטניה מ-1901. ב-1955 החליטה ממשלת ארצות הברית לחפור תעלה חדשה שתתאים למעבר מיכליות נפט ונושאות מטוסים. ב-1965 נחתם הסכם בין ארצות הברית ופנמה לפיו זו האחרונה תקבל ריבונות מלאה על התעלה והיא מתחייבת לשמור את אמנת קושטא.
תעלת קיל.
מחברת את הים הבלטי עם הים הצפוני ונמצאת בשטחה של גרמניה. לפי חוזה ורסאי מ-1919, גרמניה התחייבה לאפשר לכל אניה לעבור בתעלה זו כולל אניות קרב של מדינות שאינן נמצאות במצב מלחמה עם גרמניה. בזמן מלחמת העולם השנייה גרמניה ביטלה את חוזה ורסאי, כולל לגבי תעלת קיל, והוא חודש רק לאחר המלחמה.
תעלת קורינתוס.
זו מחברת בין הים האגאי והים האדריאטי ועוברת בשטח יוון. חפירתה הושלמה בשנת 1893. השיט בה כפוף לחוק יווני הקובע שכל אניית סוחר יכולה לעבור בתעלה, אך לא אניות מלחמה.
האופרה הקלה בנגב
האופרה הקלה בנגב (LOGON - The Light Opera Group of the Negev) היא קבוצת תיאטרון הפועלת בנגב, המעלה מדי שנה מחזמר באנגלית ומופיעה איתו בבאר שבע וברחבי הארץ.
הקבוצה נוסדה בשנת 1981, כאשר העלתה בעומר את האופרטה הקצרה "משפט המושבעים" של צמד היוצרים הבריטי גילברט וסאליבן. בהמשך הועלו אופרטות נוספות של הצמד כמו "הפיראטים מפנזאנס" ו"המיקאדו" . משנת 1996 ואילך מעלה הקבוצה מחזות זמר אמריקנים מפורסמים כמו "כנר על הגג", "אוקלהומה!", "שיר אשיר בגשם", "אנני אוקלי אשת לפידות", "נשקיני, קייט", "הלו, דולי!", "ברנשים וחתיכות", "גבירתי הנאווה", "אנני", "אל תוך היער", "צלילי המוסיקה" ועוד.
אף על פי שהקבוצה כוללת גם כמה צברים ואנשים שמוצאם מארצות שונות, רוב חברי הקבוצה באים מארצות דוברות אנגלית והחזרות, כמו ההופעות, נערכות באנגלית. החזרות להצגות מתחילות בסוף אוגוסט, וההפקות עצמן עולות בפברואר-מרץ. בנוסף לבאר שבע, מציגה האופרה הקלה בנגב גם בתל אביב, נתניה, חיפה, ירושלים, אור עקיבא, מודיעין, כפר סבא, רחובות וערים נוספות. ארגוני צדקה שונים משתמשים במופעי האופרה הקלה למטרות גיוס כספים.
פרנק סינטרה
פרנסיס אלברט "פרנק" סינטרה (באנגלית: Francis Albert "Frank" Sinatra; 12 בדצמבר 1915 – 14 במאי 1998) היה זמר ושחקן אמריקאי ונחשב לאחד הזמרים החשובים ביותר במאה ה-20.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בתקופת הסווינג עם הארי ג'יימס וטומי דורסי. בשנות ה-40 של המאה ה-20 זכה לפופולריות רבה והפך לאליל נוער. הקריירה המוזיקלית שלו החלה לדעוך בתחילת שנות ה-50 אך התחדשה בשנת 1954 לאחר שזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בעבור הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם".
קריירה.
סינטרה חתם בחברת קפיטול רקורדס (באנגלית: Capitol Records) והוציא מספר אלבומים שזכו לשבחים, ביניהם: In the Wee Small Hours, Songs for Swingin' Lovers, Come Fly with Me, Frank Sinatra Sings for Only the Lonely, Nice 'n' Easy. סינטרה עזב את חברת קפיטול והקים חברת הפקות עצמאית בשם "רפרייז רקורדס" (באנגלית: Reprise Records), דרכה הוציא אלבומים רבים שזכו גם הם להצלחה, ביניהם: Ring-A-Ding-Ding, Sinatra At The Sands, Francis Albert Sinatra &amp; Antonio Carlos Jobim. בעקבות הצלחת האלבומים, יצא סינטרה למספר סיבובי הופעות בינלאומיים והיה לחבר מייסד ב"ראט פאק" (באנגלית: Rat Pack) ביחד עם דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד וג'ואי בישופ. הפופולריות שצבר הביאה אותו להתיידד עם ידוענים ונשיאים, כולל הנשיא ג'ון קנדי. בשנת 1965, כשהיה בן 50, הקליט סינטרה את האלבום הרטרוספקטיבי September of My Years וכיכב בתוכנית הטלוויזיה זוכת פרס אמי Frank Sinatra: A Man And His Music.
סינטרה ניסה להחזיק מעמד לנוכח התמורות שחלו במוזיקה ובטעמו של הקהל בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, אך מיעוט המכירות של אלבומיו וכישלון הסרטים בהם הופיע גרמו לו להודיע על פרישה בשנת 1971.
בשנת 1973 חזר סינטרה והוציא מספר אלבומים. בשנת 1980 זכה להצלחה רבה עם הלהיט "Theme From New York, New York". לאחר מכן יצא לסיבובי הופעות רבים ברחבי ארצות הברית והעולם עד מספר שנים לפני מותו בשנת 1998.
סינטרה היה גם שחקן קולנוע מפורסם וזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם". על תפקידו בסרט האיש בעל יד הזהב היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר. כמו כן כיכב במספר סרטים מוזיקליים כמו: החברה הגבוהה, חברי ג'ואי, ברנשים וחתיכות ויום בניו יורק.
סינטרה זכה בפרסים רבים במהלך חייו, בהם: Kennedy Center Honors, בשנת 1983. בשנת 1985 זכה במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא רונלד רייגן, וב-1997 קיבל את מדליית הזהב של הקונגרס. כמו כן זכה סינטרה ב-11 פרסי גראמי, בהם פרס עבור מפעל חיים.
הוא נחשב לאחד מזמרי הפופ הגדולים ביותר בכל הזמנים ולאורך השנים הוציא מעל 50 אלבומים שנמכרו בכ-250 מיליון עותקים בכל העולם (כ־25 מיליון מתוכם בארצות הברית לבדה).
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
סינטרה נולד בהובוקן, ניו ג'רזי, כבן יחיד למשפחת מהגרים איטלקית, להורים אנטוני מרטין סינטרה (באנגלית: Anthony Martin Sinatra) ונטלי דלה (באנגלית: Natalie Della). הוא לא סיים את לימודיו בתיכון ממנו הורחק עקב התנהגות פרועה. אמו הידועה בכינוי דולי (באנגלית: Dolly), הייתה אישה רבת השפעה בשכונת מגוריו וכמו כן בחוגי המפלגה הדמוקרטית. היא עבדה כמיילדת, ולצד עבודתה זו ניהלה מביתה גם עסק בלתי חוקי של הפלות. היא נעצרה מספר פעמים והורשעה פעמיים בגין עבירה זו. טוני, אביו של פרנק, שירת במחלקת כיבוי האש של הובוקן במהלך שנות ה-30 הקשות, בהן שרר השפל הגדול בצפון אמריקה. למרות זאת דולי סיפקה כסף מזומן לבנה פרנק וכך היה יכול לצאת לבלות עם חבריו ולקנות בגדים מהודרים. לאחר הפסקת לימודיו בתיכון החל לעבוד כשליח בעיתון ג'רזי אובזרבר (Jersey Observer) וכמפעיל מכונה במספנה. בתחילת שנות ה-30 החל סינטרה לשיר מול קהל.
1940-1935: תחילת הקריירה ועבודה עם הארי ג'יימס וטומי דורסי.
בשנת 1935 זכה להזדמנות הראשונה כאשר אמו שכנעה להקת זמרים מקומית בשם "שלושת הנוצצים" (The Three Flashes), לצרף אותו אליה, ויחד עם סינטרה נודעה הלהקה בשם רביעיית הובוקן. הם הצליחו להרשים שדר רדיו פופולרי לאחר שהופיעו בתוכניתו, קיבלו 40,000 קולות מהמאזינים וזכו בפרס הראשון - חוזה לתקופה של 6 חודשים להופעות על במות ותוכניות רדיו בכל רחבי ארצות הברית.
בסוף שנת 1935 סינטרה עזב את רביעיית הובוקן וחזר לביתו, אמו סידרה לו עבודה בתור מלצר מזמר ומנחה במקום שנקרא ראסטיק קאבין, באינג'לווד קליפס ניו ג'רזי, עליה קיבל שכר של 15$ לשבוע.
ב-18 במרץ 1939 יצא שירו הראשון של פרנק סינטרה "our Love" עם תזמורתו של פרנק מאן. בחודש יוני באותה השנה שכר הארי ג'יימס את סינטרה בחוזה לשנה בשכר של 75$ לשבוע. בשל חוסר שביעות רצון גדל והולך של סינטרה מלהקתו של ג'יימס, קיבל סינטרה בנובמבר של אותה שנה את פנייתו של טומי דורסי להצטרף אל להקתו, ובאופן רשמי הצטרף אליה בחודש ינואר 1940.
בשנתו הראשונה עם להקתו של דורסי, הוציא סינטרה למעלה מ-40 שירים, מתוכם השיר "I'll Never Smile Again" ששהה בראש מצעדי הפזמונים במשך 12 שבועות.