כעבור שנתיים התחלף השר הממונה ושר החינוך החדש, טיטו מאיורסקו, השיבו למשרתו. ב-1875 פגש את מיכאי אמינסקו והשניים התיידדו. בהמרצתו של אמינסקו התחיל לבקר בחוג ז'ונימאה ולקרוא שם מסיפוריו. הוא פרסם בשיחות ספרותיות את סיפוריו: "החמות ושלוש כלותיה" ו"העיזה ושלושת גדיה".
יחסיו עם אמינסקו התהדקו והוא אירח את אמינסקו בביתו, בקיץ 1876. בתקופה זו, אולי בהשפעת אמינסקו, קראנגה כתב ופרסם שיר שקרא להחרמת הסוחרים היהודונים. ב-1877 פרסם את הסיפור "הזקן ניקיפור קוצקריו" ואת האגדה "חאראפ אלב" (ערבי/כושי לבן) וכעבור שנה את האגדה "איוואן טורבינקה" (Ivan Turbincă). בתקופה זו העניקו לו לראשונה פרסים שונים. ב-1 בינואר 1881 התפרסם בכתב העת "שיחות ספרותיות" החלק הראשון של יצירתו החשובה ביותר, "זכרונות מילדות". בהמשך התפרסמו בכתב עת זה גם החלק השני והשלישי. בשנת 1883 מתגלה אצלו אפילפסיה ומחלתו גורמת לו סבל רב. הוא מבקר את חברו, אמינסקו, על מיטת חוליו וחש צער רב בעקבות מותו ובעקבות מות ורוניקה מיקלה. כעבור זמן לא רב הצטרף אליהם, מת בעקבות שבץ מוחי ונקבר ביאשי.
אלכסנדרי
צלמית
שחקן
שחקן הוא אדם שמשחק או מציג תפקיד בהפקה אמנותית. בדרך כלל המונח מתייחס לאדם המופיע בסרט קולנוע, בתיאטרון, או בטלוויזיה, ולעיתים מתייחס גם להופעות רחוב.
בנוסף לביצוע תפקידים דרמטיים או קומיים, שחקן יכול גם לשיר או לרקוד, או לתרום את קולו להפקת תסכית רדיו, לאופרה או לסרט אנימציה.
הכשרה לעיסוק כשחקן תיאטרון ניתנת בבתי ספר למשחק, וכן במסגרת החוגים לתיאטרון באוניברסיטאות. הלימודים כוללים לימוד עיוני ומעשי, וגם בהפקה של הצגת תיאטרון על ידי התלמידים, הממלאים את כל (או את מרבית) התחומים הכלולים בהפקתה של הצגה.
העת העתיקה.
התיעוד הראשון של שחקן המגלם תפקיד ארע, על-פי המסופר, באתונה העתיקה, במהלך חגיגות הדיוניסיה בשנת 534 לפנה"ס. באופן מסורתי, היה נהוג בחגיגות אלו לספר על עלילות גבורה של גיבורים מיתולוגיים בשירת מקהלה ובלווי ריקוד. ראש המקהלה באותה שנה, תספיס, חרג מהמנהג כשהחליט להציג את תפקידו של הגיבור בגוף ראשון במקום לספר עליו בגוף שלישי, ובכך יצר לראשונה את אמנות המשחק. על שום כך, מכונים שחקנים לעיתים גם "תספיאנים".
בתקופתו של תספיס עדיין הופיע בהצגה אך ורק שחקן אחד, לצד המקהלה. רק דור אחד מאוחר יותר, על ידי אייסכילוס, הוכנס להצגה גם שחקן שני, שגילם תפקידים מתחלפים, ולאחר מכן, על ידי סופוקלס, אף שחקן שלישי.
קסטרום
קסטרום (בלטינית: Castrum, ברבים: Castra) הוא מחנה מבוצר או מצודה שבו חנתה בימי קדם באופן קבוע או זמני יחידה של הצבא הרומאי, כגון לגיון, על כל מטענה, ובהמות התובלה שלה.
הרומאים לא היו יוצאים לקרב מבלי שהקימו מחנה קודם לכן, ואפילו למול אויב שנערך למתקפה, היו מקצים חלק מסוים מן הכח שיבנה את המחנה בזמן ששאר הכח נערך ללחימה. ישנם מחנות משני סוגים: מחנות ארעיים ומחנות של קבע (Castra stativa). ישנן ידיעות גם על מחנות לכליי שיט (Castra navalia), שמטרתו הייתה להגן על כליי שיט שהועלו ליבשה.
אטימולוגיה.
למילה ברבים קסטרה או קסטרא יש תמיד משמעות צבאית, בעוד המושג קסטרום שימש לעיתים גם למתחמים אזרחיים המיועדים להגנה. צורה מקטינה של המילה "קסטלום" (Castellum) שימשה למבצרים קטנים יותר שבדרך כלל, אך לא תמיד, שרתה יחידות נספחות ובסיסים לוגיסטיים ללגיונות, כפי שהסביר וגטיוס. היה בשימוש גם המונח הכללי "פרזידיום" (Praesidium) - "עמדת משמר" או "חיל מצב". בספרות ביוונית היו משתמשים לציון הקסטרום והקסטלום הרומאיים את המונחים סטראטופֶּדון ("מחנה צבאי") ופרוּריון ("מבצר").
רקע.
הצבא הרומאי ערך את מסעות כיבושיו בקיץ, ובחורף החיילים היו פורשים לערים וליישובים בסביבתם הקרובה עד לקיץ, כאשר חודשו מסעות הכיבוש. כוחות אמנם לנו בשטח במחנות ארעיים, ואף לפרקי זמן ממושכים, אך רק כאשר היה צורך מבצעי בדבר (מצור על עיר, למשל), שכן לינה בשטח, בפרט בעונת החורף, נחשבה לעונש שהוטל על חיילים רק במקרי קיצון. אולם, משהתרחבו גבולות האימפריה הרומית לשטחי הפרא של שבטי הברברים בצפון, בהם לא היו ערים, נאלצו הכוחות הצבאיים ללון בשטח במחנות קבע משני סוגים: מחנה קיץ (Castra aestiva) ומחנה חורף (Castra hiberna). השוני העיקרי בין מחנה הקיץ למחנה החורף היה בחומרי הגלם מהם נבנו המגורים - בקיץ לנו באוהלים, ובחורף בבקתות עשויות אבן או כבול. מחנות אלה היו מאוישים למשך זמן רב, ואף משכו חלק מהמקומיים לשכון בסביבתם כדי לסחור עם הרומאים, מה שהניע תהליך הקמת יישובים על בסיס המחנות הרומאיים הללו.
תוכנית הקמת המחנה.
מתוך "תולדות מלחמת היהודים ברומאים" מאת יוסף בן מתתיהו:
"...בכל פשיטה לארץ אויב לא ייגשו לקרב בטרם יקימו מחנה מבוצר. את המחנה לא יציבו באין תוכנית סדורה ושלא במידות הנכונות; [בהצבתו] אין הכל עובדים בבת אחת או באי-סדר; אם השטח אינו ישר – יישרוהו, ואז יתוו את גבולותיו של המחנה במתכונת של ריבוע. לתכלית זו נלווה על הצבא המון רב של בעלי מלאכה, על הכלים הדרושים לבניין המחנה."
לרומאים הייתה תוכנית בסיסית אידיאלית של קסטרום רומאי, שהייתה אחידה לכל סוגי המחנות (ארעיים וקבועים), אותה היו מוציאים לפועל כשחנו, לעיתים יום אחרי יום, אחרי צעידות ממושכות. גודל המחנה הותאם למספר הלגיונות שחנו בו, אך תוכנית הבנייה של המחנה נותרה זהה. אל הכח הצבאי התלוו מהנדסים ואדריכלים שהיו אמונים, בין היתר, על הדרכת החיילים בהקמת המחנות ובבניית הביצורים. את המחנה העדיפו להקים בראש גבעה בעלת שיפוע מתון, ליד מקור מים, ורצוי ליד יער, ממנו יכלו לספק עצים לבניית ביצורים, להסקה ולבישול.
הואיל ותוכנית הבנייה היא תמיד דומה בוצעו עבודות הבנייה במהירות רבה.
הטריבון והקנטוריונים היו מודדים את השטח וקובעים את מיקום הפרטוריום - מאהל הגנרל, ריבוע בעל צלע של כ-60 מטרים. דגל לבן המונף במקום משמש ציון דרך שמסביבו מתארגן המחנה: רחובות, מאהלים, פורום ומתחם. שני רחובות ראשיים - ויה פרינקיפאליס וויה פרטוריה מצטלבים בפני הפרטוריום. אם מספר הלגיונות החונים במחנה הוא גדול, סוללים גם רחוב הקרוי ויה קווינטאנה (Via quintana) המקביל לויה פרינקיפאליס. כוחות העילית של רגלים ופרשים חונים משני צידיו של הפרטוריום. כמו כן, משני צידי הפרטוריום השאירו גם מתחם לפורום (בו התנהלו אסיפות וגם מסחר בשוק) ולקוואיסטוריום - משרד הקוואיסטור, שהיה ממונה על האספקה ועל ניהול הקופה. מאחורי המתחם הושאר שטח פנוי ברוחב של כ-60–70 מטרים על מנת לאפשר תנועות יחידות וטווח הגנה על האוהלים הראשונים מפני חיצים או כידונים של האויב.
ה"וואלטוסינאריה" (Valetudinaria) היו אזורי סיוע רפואי שנכללו במחנות לפחות מהתקופה שאחרי התמקצעות הצבא בימי אוגוסטוס והן הגרסאות הצבאיות של האסקולפיה (Aesculapia).
ביצורים.
סביב המחנה נחפרה בדרך כלל תעלה, שלעיתים מולאה במים, ומהעפר שנערם על גדותיה היו יוצרים סוללה בצורת חומה סביב המחנה. בראש הסוללה הציבו כלונסאות מחודדים, מחוזקים במקלעת ענפים וברגבי עפר, ולכל היקפה הותקנו מגדלים במרווחים קבועים, שביניהם הוצבו מכונות ירי מסוגים שונים. בלילות אבטחו את המחנה חיילים שהתחלפו מדי אשמורת (ארבע אשמורות בסך הכל), ומפקד המחנה קבע סיסמה, שהועברה לשומרים בידי הטריבונים.
הרומאים ביססו את טקטיקות הלחימה שלהם על לחימה בשדה פתוח, ולא מאחורי חומות, על-כן, ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
תוכנית פירוק המחנה.
עם האות הראשון בבוקר פורקו אוהלי הטריבונים או הקונסול, אחריהם כל שאר האוהלים וארזו את הציוד. עם האות השני העמיסו את הציוד על בהמות התובלה ונערכו ליציאה, ועם האות השלישי יצאו לדרך. את המחנה היו מעלים באש, שמא האויב ישתלט עליו וישתמש בו. סדר הצעידה מהמחנה היה קבוע (למעט בזמני חירום), ומדי יום שינו את סדר היחידות, כדי שכולם יוכלו ליהנות ממידה שווה של מספוא ומים טריים, דבר שהיה תלוי בצעידה בראש הטור.
חנן שדמי
חנן שדמי (פלדמן) (א' בתשרי תרע"ה, 21 בספטמבר 1914 – 18 ביולי 2010) היה איש חינוך ומשורר לילדים, ממייסדי קיבוץ כפר בלום ומערכת החינוך בו. היה מנהלו הראשון של בית-החינוך המשותף "עמק החולה", בית ספר שהיה ממקימיו. ניהל ולימד במכללות להכשרת מורים וגננות אורנים ובית ברל ופרסם מאמרים בענייני חינוך וספרות ילדים. שדמי היה בין מעצביו המרכזיים של החינוך המשותף, הגה ויצר רבים מהטקסים ומהחגים הקיבוציים.
ביוגרפיה.
חנן (חודג'יק) שדמי נולד בריגה שבלטביה, בשנת 1914, בן למשפחת פלדמן. קיבל חינוך יהודי-עברי ולמד בגימנסיה העברית. בנעוריו שימש מדריך מרכזי בהנהגת תנועת הנוער החלוצית נצ"ח, וב-1939, בהיותו בן 25, עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו ליובה.
עם הגיעו ארצה היה שדמי מיועד להצטרף לקיבוץ עין גב, אולם נשלח על ידי הנהגת התנועה ל"קיבוץ האנגלו-בלטי" (לימים כפר בלום), שישב בהכשרה בבנימינה. ב-1941, לאחר שנפגע בידו בתאונת עבודה, נשלח ללמוד הוראה במחזור השלישי של סמינר הקיבוצים בתל אביב, ואת שנתו הראשונה כמורה עשה בגן שמואל, שם למדו ילדי קיבוצו באותה עת. בתקופה זו החל לכתוב לילדים, ומאז ואילך שילב בחייו את החינוך והכתיבה.
ב-1947 יצא שדמי לשליחות בת שנתיים מטעם הסוכנות היהודית בגרמניה, שם גם מצא את אחיו ניצולי השואה, מרדכי ומנשה שדמי, והביאם ארצה. עם שובו ארצה המשיך לעסוק בחינוך ובהמשך אף בהכשרת מורים ומחנכים.