מאז שנת 1987 נתונים עורבי המצודה לתוכנית רבייה בשבי, אשר נושאת פירות. לדוגמה, במשך השנים הצליח זוג העורבים "צ'ארלי" ו"ריס" לגדל 17 גוזלים משותפים. עם זאת, סופו של צ'ארלי היה רע; לאחר שהוא נשך כלב מאתר פצצות (שנקרא גם כן צ'ארלי), תפס הכלב את העורב בשיניו. נשיכתו של הכלב הייתה קטלנית עבור העורב.
במהלך מגפת שפעת העופות של 2006 הוכנסו עורבי המצודה לתוך אגפיה הפנימיים, על מנת להגן עליהם מפני הדבקה בנגיף ושוכנו בכלובים מלאכותיים.
עורבים בלונדון.
תחום תפוצתם של העורבים שחורים כולל את בריטניה הגדולה (ומרבית החלקים האחרים של חצי הכדור הצפוני), אולם בשנים האחרונות האוכלוסיות המתרבות בבריטניה מוגבלות לאזורים הגבוהים בדרום-מערב האיים הבריטיים. סביר להניח כי העורבים התגוררו במצודה ובסביבתה כבר לפני מאות שנים, כיוון שעד המאה ה-16 העורבים התגוררו בקרבה רבה לבני אדם וכן בטבע; הם התקבלו בברכה ביישובים כיוון שהרגלי הציד שלהם סייעו בניקוי הרחובות. אולם, בשנים האחרונות נתפסו העורבים כאיום על אורח החיים, ובמאה ה-19 הם גורשו בהדרגה מאזורים רבים באמצעות ציד וירי שיטתיים. הפעם האחרונה שבה נצפו עורבים שחורים מקננים בטבע בלונדון הייתה בשנת 1826 בהייד פארק. אולם בשנת 2004 דיווחה החברה המלכותית להגנה על עופות כי עורבים נצפו מקננים במחוזות הבית שמסביב ללונדון וכן במרחק של כ-30 מיל מהמצודה.
המתמיד
"הַמַּתְמִיד" הוא משיריו הידועים של חיים נחמן ביאליק, והוא פואמה היסטורית המתארת את דמות "המתמיד" בישיבה הליטאית של הימים ההם.
על יחסו של ביאליק לישיבת וולוז'ין.
הפואמה מהווה צוהר ליחסו של ביאליק לישיבת וולוז'ין ולמדניה ולמסורת הלמדנות הליטאית בכלל.
הפואמה נפתחת ביחס של הערצה לעולם "ההוא", ומילותיו הראשונות הן:
בהמשך מתאר ביאליק את חיי הדוחק של "המתמיד":
יש דעות שונות אודות יחסו של ביאליק לישיבת וולוז'ין כמייצגת של טיפוס הישיבה הליטאית ויחסו למסורת בכלל.
לדוגמה: בן ציון יהושע כותב:
עם זאת, דן מירון ממעיט בחשיבות השפעתה של וולוז'ין על ביאליק:
הרב מבריסק - רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, בנו של רבי חיים מבריסק, טען כי דמות המתמיד האולטימטיבי שעמד לנגדו של ביאליק בכתבו את הפואמה, הייתה דמותו של הנצי"ב מוולוז'ין, שכיהן כראש הישיבה בזמן שהותו של ביאליק בוולוז'ין.
משקל הקריאה של הפואמה.
הפואמה כתובה במשקל שירי מסוג אמפיברכוס, שבו המקצב הוא תלת הברתי: הברה לא מוטעמת - הברה מוטעמת - הברה לא מוטעמת, וחוזר חלילה. הגיית הקריאה היא הגייה אשכנזית מלעילית. בדוגמה שלהלן מובאות שתי השורות הראשונות בפואמה, וההברות המוטעמות כתובות בהדגשה:
תולדות הפואמה.
הפואמה "המתמיד" פורסמה בשני שלבים. החלק העיקרי שלה פורסם בכתב העת "השלח", בשנת 1898 (תרנ"ח). אל חלק זה צירף ביאליק כמחצית משירו "מבני העניים" שפורסם כשנתיים קודם לכן בכתב העת "הזמן" שבעריכת עזרא גולדין, והפואמה השלמה פורסמה לראשונה בשנת 1901.
הקשיים בהשלמתה של הפואמה וגיבושה לכדי יצירה אחת מקבלים עדות בטיוטות וקטעים גנוזים שנמצאו בארכיונים של ביאליק, אומר חוקר הספרות, אבנר הולצמן. ביאליק התקשה להחליט מי תהיה דמות הדובר הלירי של היצירה ואילו קטעים ביוגרפיים לחשוף מעברו של תלמיד ישיבה מתמיד. בסופו של דבר הוא החליט לוותר על הרצף העלילתי הדרמטי, להשמיט את פרקי הביוגרפיה, ולהפוך את היצירה לפואמה תיאורית המתבוננת במתמיד. הלכי הנפש של הדובר המתאר מתמזגים עם תיאורו של המתמיד. זהו הדגם הטיפוסי שאימץ ביאליק בפואמות שלו, והוא מתבטא בעיקר ב"מתי מדבר" וב"הבריכה". בכך תרם ביאליק לשירה העברית את המעבר מעולם השירה של המאה ה-19 אל תחום המודרניזם.
רדיו חלאס
ארגוב (אתר מקראי)
חבל אַרְגֹּב היה שמו של חבל ארץ בבשן בעבר הירדן המזרחי בתקופת המקרא. בקרב חוקרי המקרא וארץ ישראל ניתנו הצעות שונות באשר לזיהוי חבל הארגוב.
אזכורים מקראיים.
ארגוב נכבש על ידי שבטי ישראל לפני כניסתם לארץ ישראל שממערב לירדן; לפי המסופר בספר דברים, יצאו הלוחמים של שבטי ישראל אל הבשן שכלל את "חבל ארגוב", שם נתקלו בכוחות הצבא של עוג בסמוך לעיר אדרעי, והתנהלה מערכה צבאית שהסתיימה בניצחונם של שבטי ישראל:
בהמשך ספר דברים מסופר על יאיר בן מנשה אשר חלש על חבל ארגוב, שנקרא מאז על שמו "חות יאיר":
ואילו, בספר מלכים, חבל ארגוב בבשן וחות יאיר בן מנשה בגלעד מתוארות כשתי יחידות מנהל נפרדות, שעליהן הופקד בן גבר אשר ישב ברמת גלעד, הנכללות בממלכת שלמה.
אונקלוס מתרגם תמיד את "כל חבל הארגב" כ"כָּל בֵּית פֶּלֶךְ טְרָכוֹנָא". טרכונא היא טרכון.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), הציע לזהות את האתר המקראי עם העיר "רגב" (כיום ראג'ב) שבהרי הגלעד, אך זיהוי זה מוטל כיום בספק.
פליקס ורבורג
פליקס מוריץ וַרבורג (באנגלית: Felix Moritz Warburg; 14 בינואר 1871, המבורג, הקיסרות הגרמנית – 20 בספטמבר 1937, ניו יורק) היה בנקאי, יו"ר ראשון של הסוכנות היהודית המורחבת ומצנט יהודי גרמני-אמריקאי.
חייו ועבודתו.
אבות אבותיו הגיעו לגרמניה מאיטליה במאה ה-17 והתיישבו בוורבורג שבווסטפאליה (וממנה לקוח שם משפחתו). במאה ה-18 נדדו בני משפחת ורבורג לאלטונה שליד המבורג. משה מרקוס ורבורג ואחיו גרשון ייסדו ב-1798 בהמבורג את הבנק מ"מ ורבורג ושות' (M. M. Warburg &amp; Co). פליקס ורבורג היה נכדו של מייסד החברה משה מרכוס ורבורג ואחד משבעת ילדיהם של מוריץ ורעייתו שרלוטה לבית אופנהיים. כמו אחיו מקס ופאול, היה גם פליקס בנקאי, ואילו אחיו אבי (Aby) התעניין עוד מילדותו בספרות והיסטוריה ונעשה לחוקר תולדות האמנות.
בשנת 1894 היגר פליקס לארצות הברית והיה לשותף בבנק Kuhn, Loeb &amp; Co (קוהן, לוב ושות') בניו יורק. הוא נשא לאישה את פרידה שיף, בתו של השותף הבכיר יעקב שיף. לזוג נולדה בת בשם קרולה (Carola) שהתחתנה עם ולטר נ' רוטשילד ונולדו להם ארבעה בנים: פרדריק, מרכוס, ג'רלד פליקס, פאול פליקס ואדוארד מורטימר מוריס ורבורג.
ורבורג היה דמות מפתח באליטה הגרמנית-יהודית-אמריקאית של ראשית המאה ה-20. הוא היה חבר מרכזי בג'וינט שלקח על עצמו לתמוך ביהודים הנצרכים באירופה אחרי תום מלחמת העולם הראשונה. כבר ב-1919 הוא יצא לסיור באירופה ודיווח על ממצאיו בדו"ח שבו הסביר, כפי שפורסם בניו יורק טיימס", שהאוכלוסייה היהודית במזרח אירופה סבלה מן המלחמה יותר מכל אוכלוסייה אחרת.
ב-1925 היה יחד עם הארי סאקר (Sacher), חיים ויצמן, אלברט איינשטיין, מרטין בובר וזיגמונד פרויד בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית שזה עתה נוסדה. כמו כן היה פעיל במועצות המנהלים של אוניברסיטת קולומביה ושל בית המדרש לרבנים באמריקה (The Jewish Theological Seminary of America), מוזיאון פוג לאמנות (Fogg Art Museum) באוניברסיטת הרוורד. ב-1931 נקרא על שמו האולם הגדול בו כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים (מ-1913) למען המוסד. את האוסף המקיף שלו של עיתונות ודפוסים אירופיים קיבל המרכז לאמנות של מכללת וסאר (Vassar). העיזבון הכתוב שלו (הפרטי והעסקי) הגיעו לארכיון האמריקאי היהודי (American Jewish Archives) בסינסינטי.
כאות הוקרה לפעילותו ההומניטרית נקרא ב-1939 יישוב על שמו בארץ ישראל – כפר ורבורג.
אייל שליין
אייל שליין (נולד ב-1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן בעברו כמפקד עוצבת עידן וכמפקד חטיבת גבעתי.
שירות צבאי.
שליין נולד בתל אביב וגדל במושב משגב דב. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1978 התנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים החל מסלול לוחם ביחידה. ב-8 באפריל 1980 השתתף שליין בפעולת שחרור בני הערובה במשגב עם. לאחר מכן יצא שליין לקורס קציני חי"ר, ובסיומו עבר ליחידת שלדג ומונה למפקד צוות ושימש כמפקדו במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך מונה למפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן עבר לחטיבת גבעתי שאך זה הוקמה, והיה למפקדה השני של סיירת גבעתי. בהמשך שב לשלדג, שימש כסגן מפקד היחידה והשתתף במבצע עיניים ירוקות. בשנים 1990-1992 פיקד על גדוד שקד והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון, ובכלל זה במבצע תשובה מהירה. לאחר מכן מונה למפקד יחידת שלדג בשנים 1992–1994.
בהמשך הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה המרכזית ברצועת עזה בין השנים 1994–1995, ולאחר שהחטיבה פורקה, מונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, וכיהן בתפקיד בין השנים 1995–1996. בהמשך שימש כסגן מפקד אוגדת עזה בין השנים 1996–1997. לאחר מכן מונה לשמש כמפקד חטיבת גבעתי וכיהן בתפקידו בין השנים 1997–1999. בשנת 2001 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת עידן, ושימש בתפקיד עד שנת 2003. בין היתר פיקד על האוגדה במבצע חומת מגן. בתחקיר צה"ל על הקרב בג'נין נמתחה ביקורת על אופן ניהולו את הקרב. לאחר מכן החליט לפרוש מצה"ל.
ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד
ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי רוברט פורד הפחדן (במקור: The Assassination of Jesse James by the Coward Robert Ford) הוא מערבון דרמטי אמריקאי משנת 2007 מאת הבמאי אנדרו דומיניק, בכיכובם של בראד פיט כג'סי ג'יימס וקייסי אפלק כרוברט פורד.
הסרט הוא עיבוד לרומן מאת רון הנסן משנת 1983 באותו השם.
תקציר העלילה.