לאחר הצגת רעיון האמנה החברתית עובר בקריה להגדרת שני הנושאים המרכזיים בספר: הסבר לסיבה או למוטיבציה להתנהגות עבריינית; והתייחסות לתפקידה החברתי החשוב של מערכת ענישה, שמטרתה לווסת ולהפחית את העבריינות. לדבריו, הגורם לעבריינות נגזר מהטבע האנושי הדוחף למקסום התועלת האישית. כדי לווסת פיתוי זה יש הכרח ליצור תג עונשי, שיהיה ברור ובעל נראות גבוהה, הפועל באופן חד על החושים. העונש, או החשש מפניו, נועדו להרתיע ולמתן את הרצון האגואיסטי של הסובייקט להיטב את מצבנו גם באמצעות הפרת החוק. מכאן מגיע בקריה למסקנה שמנגנון ענישה פורמלי, במסגרת הדין הפלילי, הוא אמצעי הכרחי להבטחת סדר חברתי, ביטחון ונוחות לכלל האנשים — ולכן מוצדק מבחינה מוסרית. לאחר שביסס את היסודות המצדיקים את קיומן של מערכת חוקים ושל ענישה, מניח בקריה יסודות תאורטיים לרעיון שיש להגביל את כוח השלטון. יסוד ההסכמה, המכונן את האמנה החברתית ואשר יוצר את סמכות הריבון ומעניק לו את כוחו, הוא גם זה שמגביל ותוחם את עוצמתו. בניגוד להובס, בקריה טוען שהפרטים מסכימים לעשות רק את הוויתור הקטן ביותר הנדרש כדי להשיג את הביטחון שהם מבקשים לקבל באמצעות יצירת הריבונות. עיקרון זה מחייב את השלטון להפעיל את סמכויותיו באופן מידתי, הן מבחינת חקיקה והן מבחינת ענישה. הפעלת כוח מעבר למידה הנדרשת היא בגדר אכזריות לא מוצדקת. מהתפיסה לפיה האמנה החברתית מחייבת הן את הפרטים והן את הריבון, נגזרים מספר עקרונות חשובים נוספים, אשר גם הם מצויים בבסיס מערכת המשפט המודרנית: עקרון הפרדת הרשויות, אותו שאב בקריה מהפילוסוף הצרפתי מונטסקייה, ; שוויון בפני החוק, אשר לדברי בקריה צריך לחול "מכס המלכות ועד לבקתה"; ובתחום הפלילי גם חזקת החפות וחובת המדינה להציג ראיות להוכחת האשמה; ועקרון החוקיות, הקובע כי סמכות הענישה המופקדת בידי השופט מוגבלת רק לעונשים הקבועים בחוק ורק במידת החומרה שנקבעה בו.
לחברה זכות להגנה עצמית על ידי ענישה ההולמת את העבירה (מידתיות העונש) (proporzionalità) ולפי עקרון האמנה הקובע כי אין לאיש זכות בעלות על חיי הזולת. חומרת הענישה צריכה להיות רק במידה שהיא מבטיחה את היעדים של ביטחון וסדר. מה שמעבר לכך מאפיין את הרודנות.
בקאריה הוא הראשון שדרש את ביטול עונש המוות שלדעתו איננו מונע את הפשעים ואינו מרתיע את הפושעים. הדגיש את חשיבות מניעת העבריינות, כשהגיע למסקנה שחשובה יותר ודאות העונש מאשר חומרתו. (עקרון בו דגל לראשונה האנגלי רוברט פיל). לדעתו, עונש ההוצאה מחוץ לחברה, אל בית הכלא, קשה יותר מעונש המוות. הוא הטיל ספק בכוחה של ההוצאה להורג כגורם מחנך ומרתיע. זאת מפני שזיכרון התמונה הטראומתית, האכזרית, נוטה מסיבות של הגנות פסיכולוגיות להשכח ובעיני הצופים אין קשר ברור בין ההוצאה להורג ולבין זיכרון האשמה, כשהם לא נכחו בדיונים המשפטיים.
בספרו, מתייחס בקאריה לערך החינוכי של העונש, זאת בעקבות השקפתו של תומאזו קמפנלה שנאסר בעצמו לזמן רב וחקר את הכלא מבפנים. בקאריה מצביע כי בשביל עבריינים קטנים העובדה שהכלא מספק אוכל וקורת גג גורמת לפעמים לאינטרס לבצע עבירות נוספות רק על מנת להיכנס אליו מחדש.
הגורם המרתיע יותר אינו דווקא עוצמת העונש אלא וודאות הענישה. בקריה העריך כי פשיעה תימנע באופן יעיל יותר באמצעות ודאות הענישה ולא באמצעות רמת החומרה, וכי הוודאות של עונש קטן מותירה רושם גדול יותר מאשר הפחד מעונש חמור יותר, המלווה בתקווה להימלט ממנו. יעילות העונש קשורה גם לביצועו המהיר, קרוב ככל האפשר בזמן לשעת העבירה.
עונש המוות יכול להתקבל על הדעת רק במקרים שבהם הבריחה מהמאסר מעמידה בסכנה את ביטחון החברה.
הספר "על העבירות ועל העונשים" השפיע רבות על הפילוסוף התועלתני הבריטי ג'רמי בנת'ם ועל תלמידו סמואל רומילי שדגלו בביטול עונש המוות בממלכה המאוחדת. גם בארצות אחרות, עקרונות הענישה של בקאריה עוררו עניין רב, למשל אצל הקיסרית יקתרינה השנייה אצל קיסר אוסטריה יוזף השני, אצל ג'פרסון וג'ון אדמס ושאר אבות החוקה האמריקאית, והשפיעו על הרפורמות בתחום החוק והמשפט. הדוכסות הגדולה של טוסקנה תחת שרביטו של פייטרו לאופולדו די לורנה הפכה ב 3 בנובמבר 1788 למדינה הראשונה שביטלה את עונש המוות.
בקאריה צידד בחופש נשיאת נשק, עקרון שהתקבל בברכה בארצות הברית הצעירות. הוא חשב שאיסור נשיאת הנשק מפלה לרעה ומפקיר את האנשים שומרי חוק.
כתיבתו לאחר מכן.
אף על פי ששום דבר ממה שכתב אינו עולה בחשיבות על ספרו "על העבירות ועל העונשים", תרם בקאריה תרומות לא מבוטלות גם בתחומים אחרים, למשל כחלוץ של האנליזות הכלכליות.
עוד בעבודתו מ-1762 על הרפורמה המוניטרית "Del Disordine e dei remedi delle Monete" הראה שערך הסחורות נמצא ביחס הפוך לכמותן ולמספר מוכריהן וביחס ישר לתחרות הקונים, למסים, לכוח העבודה לאמצעי התובלה. במאמרו מ-1764 "Tentativo analitico sui Contrabbandi" ניתח יחסים בין תעריפים ובין הברחות. טען שמכסים גבוהים מעלים את התמריץ להבריח סחורות ועל ידי כך מביאים לירידת ההכנסות.
הרצאותיו בבית הספר הפאלאטיני במילאנו, שם כיהן כפרופסור לכלכלה ציבורית ומסחר בשנים 1768–1770, נקבצו בספר שהופיע בשנת 1804, אחרי מותו, תחת הכותרת "יסודות הכלכלה הציבורית" (Elementi di economia pubblica). בהרצאות אלה שהושפעו על ידי רישאר קנטיון (Cantillon) פיתח מושגים שהקדימו כמה מרעיונותיו של אדם סמית ותומאס מלתוס כמו מושג חלוקת העבודה והיחס בין אספקת המזון והאוכלוסייה.
נכתב רבות על ביקורו של בקאריה בפריז בשנת 1766 שהתקצר, אומרים, עקב געגועיו לבית ולאשתו הצעירה. עזיבתו את פריז בחפזון לאחר שלושה שבועות הביאה לריב עם חברו הטוב פייטרו ורי.
על אף קבלת האורחים הנלהבת לה זכה, היו בין בני שיחו הצרפתיים שהתאכזבו ממנו עקב חוסר הברקתו האינטלקטואלית לכאורה. ייתכן כי לרושם הזה גרם אופיו הביישני ואולי אף אפיזודה מלנכולית שפגעה בו באותם ימים.
בשנת 1771 מונה על ידי השלטונות האוסטריים חבר במועצה הכלכלית העליונה של מילאנו ונשא בתפקידים ציבוריים עד יום מותו. בתור שכזה לקח חלק פעיל בנקיטת החלטות ורפורמות חשובות בתחום המטבע, יחסי העבודה והחינוך הממלכתי. ב-1791 השתתף בוועדה לרפורמת קודקס החוקים.
דוח שכתב השפיע על אימוץ שיטת המדידה המטרית בצרפת.
בחייו האישיים התמודד עם בעיות משפחתיות ובריאותיות רבות. אשתו תרזה נפטרה בשנת 1774 אחרי מחלה ממושכת. בקאריה התחתן שנית שלושה חודשים מאוחר יותר. במשך מספר שנים נאלץ לעמוד במאבקים משפטיים על ירושה שניהלו נגדו שני אחיו ואחותו.
קיבל בשמחה את המהפכה הצרפתית אך התאכזב עמוקות משיטות הטרור של שלטון המהפכנים.
בתו ג'וליה בקאריה הייתה אמו של הסופר אלסנדרו מנצוני.
ביקורת.
היו לתורה המשפטית של בקאריה מבקרים בחייו ואחרי מותו, לא רק מצד נציגי הריאקציה הפאודלית מזמנו. חלק מהבקורות אינן לוקחות בחשבון את התקופה שבה חי ופעל ובאות מנקודות מבט של עידנים מודרניים.
היו שטענו שהיה "מחבר של ספר אחד" ושתורתו אינה מקורית אלא תמצות של דעות ורעיונות נאורים של האחים ורי והוגים אחרים, איטלקים ואחרים. נטען כי בעת חיבורו את ספרו המפורסם לא היה לו די ניסיון משפטי. הקפדתו על עקרון ההפרדה בין הרשויות גרמה לכך שלא השאיר מקום לגמישות בעבודת השופטים שהיו אמורים לפי שיטתו לפסוק פסקי דין קבועים לפי חוקים נוקשים בהתאם לסוג העבירות. התברר מאוחר יותר שיישום עקרונות אלה בתחום הענישה לא היה מעשי והיה צורך להנהיג רפורמות נוספות - למשל שקילת נסיבות מקלות בכל מקרה ומקרה.
בדיעבד טענה אחרת כלפי בקאריה הייתה שלא התייחס מספיק לנושא שיקום העבריינים.
פיניפדים
עשקוץ השיטים
עשקוץ השיטים (שם מדעי: "Trachypteryx acanthotecta") הוא עש השייך לסדרת הפרפראים.
בית הגידול של העשקוץ הוא השיטה הסלילנית, המצויה בערבה, בנגב ובסיני.
זחל העשקוץ הוא חסר צבע ובעל מטווה הנראה כקוץ של עץ השיטה. הזחל ניזון מגבעוליו ומעליו של השיטה עד שהוא מתמקם ומתגלם (הופך לגולם). העשקוץ הבוגר הוא בעל צבע ורוד עם פסים חומים ולבנים.
כידון הטלה
בלגורוד (מחוז)
מחוז בלגורוד (ברוסית: Белгородская область; תעתיק: בלגורודסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-500-700 ק"מ דרומית למוסקבה בגבול עם אוקראינה. המחוז הוקם ב-6 בינואר 1954.
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-21 אזורים מוניציפליים ועיר בעל חשיבות מחוזית (בלגורוד).
היסטוריה.
האזור נמצא במחוז הפדרלי המרכזי של רוסיה. במאות 16-17 באזור היה קו ביצורים להגנת רוסיה ממערב.
בזמן מלחמת העולם השנייה בשטח המחוז התקיים קרב שריון באזור פרוחורובקה - אחד קרבות השריון הגדולות בהיסטוריה.
כלכלה.
במחוז נמצאים מרבצים גדולים של ברזל המהווים כ-40% מסך מרבצי הברזל ברוסיה.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות גדולה לרוסיה שמקשרים את מוסקבה עם אוקראינה.
דמוגרפיה.
כ-94% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים וכ-3% הם אוקראינים. כ-68% מהאוכלוסייה מתגוררת בערים. העיר הגדולה - בלגורוד ובה כ-348 אלף תושבים.
פוליטיקה.
המחוז מנוהל על ידי ממשלת מחוז בלגורוד בראשה עומד מושל. בשנים 1993-2020 כיהן יבגני סבצ'נקו כמושל המחוז.
נורס
נורס עתיקה
מרגריט דיראס
מרגריט דונאדיו (צרפתית: Marguerite Donnadieu הידועה כמרגריט דיראס Marguerite Duras; 4 באפריל 1914 - 3 במרץ 1996) הייתה סופרת, תסריטאית ובמאית סרטים צרפתייה.
ביוגרפיה.