נציגים בולטים של הרבות כהכנסייתית הגאורגית כוללים את אווגירוס פונטיקוס (ידוע בגאורגיה כאווגרה פונתלי מהמאה הרביעית), פטר האיברי (פטרה איבריאלי מהמאה החמישית), אכתווימה מאתוס (אכווימתה אתונלי מהמאות העשירית וההאחת עשרה), גיאורגי מאתוס (גיאורגי אתונלי ממאה האחת עשרה), ארסן מאיקאלתו (מהמאה האחת עשרה) ואפרים הקטן (אפרים מְצִירֶה מהמאה האחת עשרה).
הפלישה המונגולית לגאורגיה במאה ה-13 והפלישות הטימוריות לגאורגיה במאות הארבע עשרה והחמש עשרה פילגו את הנצרות הגאורגית. בין המאות החמש עשרה והשמונה עשרה, היו גם הכנסייה והמדינה שתיהן מחולקות לשני חלקים, מזרח גאורגיה ומערב גאורגיה ולפיכך נוהלה הכנסייה על ידי שני פטריארכים. בשנת 1801 סופחה הממלכה המזרח-גאורגית, ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית. ב-18 ביולי 1811, בוטל המעמד האוטוקפלי של הכנסייה הגאורגית על ידי השלטונות הרוסיים, חרף האופוזיציה הכבדה בגאורגיה, והכנסייה הגאורגית הוכפפה לשלטון סינודי (מועצתי) של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. הליטורגיה הגאורגית נדחקה הצידה והוחלפה בליטורגיה רוסית.
הכנסייה הגאורגית מהמאה העשרים והלאה.
לאחר מהפכת אוקטובר ונפילת הצאר ניקולאי השני, שבאה בעקבותיה, במרץ 1917, החזירו הבישופים הגאורגים, ב-25 במרץ 1917, באופן חד-צדדי, את האוטוקפליה (עצמאות) של הכנסייה הגאורגית. הכנסייה הרוסית לא קיבלה את השינוי שעשו הגאורגים אולם לא יכלה לעשות דבר. רק לאחר נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, בשנת 1921, נתנה להם את ההזדמנות לגרום להטרדת ודיכוי הכנסייה הגאורגית. מאות כנסיות נסגרו ומאות נזירים הוצאו להורג בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין. למרות זאת הוכרה, ב-31 באוקטובר 1943, עצמאותה של הכנסייה הגאורגית על ידי הכנסייה הרוסית, אולם עדיין הייתה כפופה לכנסייה הרוסית שהפעילה לחץ בלתי פוסק על הגאורגים בתקופה המערכה האנטי-דתית של השלטונות הסובייטים.
ב-30 במרץ 1990, הכיר פטריארך קונסטנטינופול בעצמאותה של הכנסייה הגאורגית ואישר את האוטוקפליה שלה, שהופעלה, הלכה למעשה, מאז המאה החמישית. כמו כן קיבל הפטריארך של גאורגיה את התואר הכנסייתי קתוליקוס. עצמאותה של גאורגיה שבאה לאחר מכן הביאה לתחייה מחודשת של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
בשנת 2002 הצהירו, כ-82% מהאוכלוסייה הגאורגית, על עצמם כשייכים לכנסייה הגאורגית. מבין אלה שלא הצהירו על כך נכללים מוסלמים וכנסיות נוצריות אחרות: הכנסייה הרוסית, הכנסייה הארמנית, הכנסייה הקתולית ועוד. באותה שנה דווח על 35 דיוקסיות וכ-600 כנסיות השייכות לכנסייה הגאורגית בהם משרתים כ-730 כמרים. כמו כן דווח גם כי בשנת 2007, מונה מספר מאמיני הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית כ-5 מיליון מאמינים בכל העולם מתוכם 3,670,00 בגאורגיה עצמה ואחראים על 35 דיוקסיות.
הקתוליקוס-פטריארך של גאורגיה מאז 1917.
הכנסייה הגאורגית האורתוקודסית מנוהלת על ידי הסינוד הקדוש. בראש הסינוד הקדוש עומד הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה. הקתוליקוס הראשון של גאורגיה היה מלכיצדק הראשון (1010-1030). בשנת 1811 בוטל כאמור התפקיד, ובשנת 1917 מונה קיריון השני לפטריארך. משנת 1977, ממלא את התפקיד, איליה השני הנושא גם בתואר הארכיבישוף של מצחתה וטביליסי.
בארי אנסוורת'
בארי אנסוורת' (באנגלית: Barry Unsworth; 18 באוגוסט 1930 – 4 ביוני 2012) הוא סופר בריטי הנודע ברומניו ההיסטוריים. עד שנת 2008 ראו אור ארבעה-עשר ספרים פרי עטו, שלושה מהם העפילו לרשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, ומהם אחד, "Sacred Hunger", הקנה לאנסוורת' את הפרס בשנת 1992.
חייו.
אנסוורת' נולד בווינגייט, כפר-כורים במחוז דרהאם אשר בצפון-מזרח אנגליה. הוא סיים את לימודי באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1951 והתגורר בצרפת שנה תמימה בעודו מורה אנגלית בבית-ספר. הוא ערך מסעות רבים ברחבי יוון וטורקיה במרוצת שנות ה-60 של המאה ה-20 ובתקופה זו נשא הרצאות באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1999 היה לפרופסור אורח במסגרת סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה. כעבור חמש שנים, בשנת 2004, הוזמן להורות בתחום הכתיבה היוצרת ותורת הספרות ב"קניון קולג'" השוכן באוהיו. לשנת 2008, התגורר במחוז אומבריה השוכן בעמק הטיבר באיטליה, 3 שנים אחר כך נפטר בפרוג'ה מסרטן הריאות.
ספרו הראשון, "The Partnership", יצא לאור בשנת 1966. "Pascali's Island", שראה אור מקץ ארבע-עשרה שנים, ב-1980, היה ספרו הראשון שזכה להימנות ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר. הספר מתרחש באי עלום-שם בים האגאי בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית. בחלוף שמונה שנים מצאתו עובד הסרט לגרסה קולנועית על ידי ג'יימס דירדן ובכיכובם של צ'ארלס דאנס, הלן מירן ובן קינגסלי בתפקידים הראשיים. "Morality Play", ששובץ אף הוא ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, בשנת 1995, הוא ספר שבמרכזו עומדת תעלומת רצח אפופת מסתורין למרגלות טירתו של אציל מקומי באנגליה של המאה ה-14. גם סרט זה זכה לעיבוד קולנועי בשם "The Reckoning", בכיכובם של פול בטאני ווילם דפו.
"Sacred Hunger", שראה אור בשנת 1992, מתמקד בסחר עבדים סביב האוקיינוס האטלנטי הנע בינות ליברפול, מערב אפריקה, פלורידה ואיי הודו המערבית. הספר היה לזוכה, במשותף, בפרס בוקר לשנת 1992, בצוותא עם "הפצוע האנגלי" מאת מייקל אונדאצ'י.
עם ספריו האחרים של אנסוורת' נמנים "Mooncranker's Gift", זוכה פרס היינמן, שראה אור בשנת 1973, "Stone Virgin" שיצא לאור בשנת 1985 ו-"Losing Nelson", שנכתב בשנת 1999.
הכנסייה הגאורגית
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית אפוסטלית
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית
הכנסייה הגאורגית האפוסטלית אורתודוקסית
הכנסייה הגאורגית האפוסטלית-אורתודוקסית
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטולית
בארי אנסוורת
פול מנדס פלור
צלם (מקצוע)
רב עוקבא
שמואל רוזנטל (שחמטאי)
שמואל רוזנטל בפולנית: Samuel Rosenthal; 7 בספטמבר 1837, פולין - 12 בספטמבר 1902, צרפת) היה שחמטאי יהודי-צרפתי.
חייו.
רוזנטל למד משפטים ועבר מורשה לפריז במהלך ההפיכה הפולנית בשנת 1864, לאחר הכישלון של ההתקוממות של ינואר. רוזנטל השתקע בפריז כשחמטאי מקצועני וככתב. בשנת 1864 הפסיד רוזנטל בדו-קרב לאיגנץ קוליש +1 -7 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). רוזנטל ניצח באליפות קפה דה לה רז'אנס בשנים 1865, 1866 ו-1867 בפריז, והיה לשחמטאי הצרפתי החזק ביותר. בשנת 1867 הגיע רוזנטל למקום התשיעי בתחרות פריז (ניצח: איגנץ קוליש) והפסיד בדו-קרב לגוסטב נוימן +0 -5 =6. בשנת 1869 הפסיד בשני דו-קרבות לגוסטב נוימן +1 -3 =1 ובשני +2 -4 =1. ביולי 1870 חלק מקום 8-9 בתחרות באדן-באדן (ניצח: אדולף אנדרסן).
משום המלחמה הצרפתית פרוסית בשנים 1870-1871 נסע רוזנטל ללונדון, שם התמודד בדו-קרב מול ג'ון ויסקר וניצח בתוצאה +3 -2 =4. בחודשים יולי-אוגוסט 1873 הגיע רוזנטל למקום הרביעי בתחרות וינה, אחרי וילהלם שטייניץ, ג'וזף הנרי בלקברן ואדולף אנדרסן. בשנת 1878 חלק מקום 7-8 בתחרות פריז (ניצחו: יוהנס צוקרטורט ושמעון אברמוביץ וינוור).
בשנת 1880 ניצח רוזנטל באליפות צרפת הראשונה (הבלתי רשמית), לפני אלברט קלרק וג'ול ארנו דה ריוויאר. באותה שנה הפסיד בדו-קרב נגד יוהנס צוקרטורט +1 -7 =11 בלונדון. בשנת 1883 הגיע למקום השמיני בתחרות לונדון (ניצח: יוהנס צוקרטורט). בשנת 1887 חלק מקום 5-7 בתחרות פרנקפורט.
תוצאותיו התחרותיות הושפעו מפעילותו כעיתונאי ומבריאותו הרופפת.
בין השנים 1885 ל-1902 ערך רוזנטל מדור שחמט בעיתון Le Monde Illustré וכמו כן כתב עבור La Strategie, La Vie Moderne ועיתונים צרפתיים נוספים.
בשנת 1898 תבע וזכה במשפט את אחד מתלמידי השחמט שלו, הנסיך בלשוב, כאשר החוזה עמו הסתיים. בית המשפט הצרפתי קבע לרוזנטל פיצוי בגובה 15,000 פרנק. הנסיך שילם לרוזנטל 500 פרנקים לחודש, ו-1000 פרנקים כאשר רוזנטל התלווה לנסיך בנסיעותיו.
טור מקלורין
חולות נפט
משה דוד גאון
משה דוד גאון (מד"ן; 6 בספטמבר 1889 (י' באלול תרמ"ט), טראווניק, האימפריה העות'מאנית– 8 באוקטובר 1958, ישראל) היה היסטוריון, חוקר יהדות המזרח, ביבליוגרף, איש חינוך, עיתונאי ומשורר ישראלי, מחלוצי חוקרי תרבות הלאדינו בישראל ואביהם של איש העסקים בני גאון והזמר יהורם גאון.
תולדות חייו.
נולד לרבקה ולחכם דוד גאון (מחכמי ישיבת פורת יוסף, וישיבת המקובלים בית-אל - שתיהן בעיר-העתיקה של ירושלים), נצר למשפחה ששורשיה ממגורשי ספרד, בטראווניק שבבוסניה, בשנים הראשונות לאחר שהפכה מפרובינציה עות'מאנית לארץ כתר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בצעירותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר עממי, בגימנסיה מקומית ובישיבה.
בגיל 18 לערך נסע לווינה מתוך שאיפה ללמוד שם, אך נתקל בקשיים והלימודים לא יצאו אל הפועל. בתקופה זו הצטרף אל קבוצות המתלמדים ממדינות הבלקן, שמהן קמו האגודות האקדמיות "בר גיורא" ו"איספירנסה".
סמוך למלחמת העולם הראשונה עלה לארץ, ולמד בבית המדרש למורים של חברת "עזרה". בפרוץ "מלחמת השפות" הצטרף לשובתים, ובשלהי שנת תרע"ה השלים את חוק-לימודיו בבית המדרש העברי למורים בבית הכרם, בהנהלת דוד ילין.
ימי מלחמת העולם הראשונה עברו עליו בארץ ישראל, ובתקופה זו שירת בצבא הטורקי למשך שנה אחת באזור באר שבע.
בשנת ה'תרפ"א ביקר ביוגוסלביה החדשה, וכשחזר ארצה, העלה עמו את הוריו לירושלים. מראשית שנת ה'תרפ"ב (1921) ניהל את תלמוד התורה הגדול באיזמיר. בתקופה זו ארגן שיעורי ערב לעברית בפרברי אזמיר.