הקרסט הסלובקי (בסלובקית: Slovenský kras) הוא רכס הרים קרסטי בהרי סלובנסקה רודוהורייה (Slovenské rudohorie) בדרום סלובקיה, המהווים בתורם חלק מהרי הקרפטים. הקרסט הסלובקי הוכרז כאזור נוף מוגן לראשונה בשנת 1973 וב-1 במרץ 1977 הוכרז כשמורה ביוספרית. ב-1995 זכו מספר מערות ברחבי הרכס למעמד של אתר מורשת עולמית יחד עם מערות נוספות בפארק הלאומי אגטלק שבתחומי הונגריה השוכן מדרום לו, וב-1 במרץ 2002 הוא הוכרז כ"פארק הלאומי הקרסט הסלובקי" (Národný park Slovenský kras). הרכס והפארק משתרעים על שטח של 346110 דונם בתחומי מחוז קושיצה, ולהם אזור חיץ המקיף 117410 דונם נוספים.
גאולוגיה, גאוגרפיה ואקלים.
מבחינה גאולוגית עשוי הקרסט הסלובקי משתי שכבות. השכבה התחתונה היא שכבה בלתי חדירה של אבן חול, אבן גיר וצפחה מתור הטריאס המוקדם, ומעליה שכבת אבן גיר ודולומיט בעובי של שני ק"מ מהטריאס האמצעי והמאוחר.
רמת הגיר נחרצה על ידי נהרות שיצרו בה עמקים עמוקים, והיא מתאפיינת בכל התופעות האופייניות לנוף הקרסטי, ובמיוחד בבולענים. בולענים אלה מגיעים בממוצע לרוחב של 100 מטר ולעומק של 20 מטר, ולרוחק מקסימלי של עד 250 מטר ולעומק של עד 45 מטר. באזור מאות מערות שהידועות שבהן הן מערת דומיצה (Domica) שאורך מעבריה מגיע ל-25 ק"מ ואלה חוצים את הגבול להונגריה, מערת אוחטינסקה ארגוניטובה (Ochtinská aragonitová), מערת גומבסצקה (Gombasecká) ומערת יסובסקה (Jasovská) הפתוחות כולן לקהל. מערות אחרות הן מערת קרסנוהורסקה (Krásnohorská) ומערת הרושובסקה (Hrušovská), ותופעה ייחודית, בהתחשב בגובה הטופוגרפי של האזור, היא קיומן של שתי "מערות קרח" - מערת דובשינסקה לאדובה (Dobšinská ľadová) ומערת סילצקה לאדניצה (Silicka ľadnica).
באזור זורם נגר עילי רק בין אגני ההרים והוא מנוקז במלואו אל נהר סלאנה (Slaná) הנשפך בסופו של דבר אל נהר טיסה בהונגריה. על יובליו של הסלאנה נמנים השטיטניק (Štítnik) והטורניה (Turňa), ושלושת הנהרות ניזונים גם מזרימת מים קרסטית תת-קרקעית. זרימה זו נעשית במערכת תת-קרקעית מורכבת, שעיקרה בסלע שהונח במקום בתקופת הטריאס האמצעית על מצע הקרקע האטום. המקור העיקרי לנגר התת-קרקעי הוא ממשקעים המחלחלים ישירות אל תוך הקרקע, אולם גם מנגר עילי. בשטח מספר אגמים קרסטיים שהידוע שבהם הוא אגם ישטריצ'ייה (Jašteričie jazero), וההר הגבוה ביותר הוא הר ילני (Jelení vrch) הנישא לגובה של 947 מטר.
האקלים ממוזג, יבשתי ולח ובו ארבע עונות מובחנות, וקיץ ממושך יחסית. טמפרטורות המינימום נעות בין C°-3 ל-6-°C בהתאם לגובה הטופוגרפי, וטמפרטורות המקסימום מגיעות ל-C°16 עד C°18 בהתאמה. כמות המשקעים השנתית עומדת על 650 עד 800 מ"מ בממוצע, ושלג מכסה את האזור משך 40 עד 50 ימים בשנה בממוצע.
היסטוריה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים שימשו מספר מערות כמקום מגורים, פולחן וקבורה כבר לפני 38,000 עד 30,000 שנים, וייתכן שאף קודם לכן. המערות שימשו כמקום מגורים ומסתור בעונות החורף בתקופת האבן החדשה ומערת דומיצה סיפקה ממצאים עשירים במיוחד מתקופה זו. בעונות הקיץ נהגו תושבי האזור להתפזר ברחבי הרמה הקרסטית.
בתקופת הברונזה, מסוף המאה ה-15 לפנה"ס ועד לתחילת המאה ה-8 לפנה"ס, גדל היישוב באזור, ובשתיים מהמערות נחשפו שרידי קברים. מסכות פולחן עשויות מגולגולת אדם ושברי עצמות שהתגלו באזור רומזים על קיומה של תרבות קניבלית, ותרבות זו הותירה אחריה כלים לא רק מארד אלא גם מעופרת.
היישוב בקרסט הסלובקי המשיך והתקיים גם בעת תרבות האלשטאט בתקופת הברזל, אך בניגוד ליישובים הקודמים, הותיר זה את חותמו בעיקר על פני הקרקע, בדמות יישובים מבוצרים עם חומות שנישאו לגובה של עד שלושה מטרים. תרבות לה טן הקלטית (המאה ה-4 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס) הותירה גם היא שרידים במערות ועל פני הקרקע, ומטבעות רומיים מתקופת הקיסר מרקוס אורליוס מעידים על נוכחות אנושית בסביבה במאה ה-2.
כתובת הוסיטית משנת 1447 מ-1452 נחקקה על קירותיה של מערת יסובסקה, והתיעוד המדעי הראשון של האזור הוא מהמאה ה-16. מפות ראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-18 וב-1846 הייתה מערת יסובסקה לראשונה שנפתחה לקהל הרחב. לחלק מהמערות מסורת ארוכה של טיפולים רפואיים בבעיות כמו קצרת ומחלות ריאה אחרות.
החי והצומח.
הפלורה בקרסט הסלובקי היא עירוב של צמחיית הרים קרפטית עם צמחייה האופיינית למישורי הונגריה, כשהראשונה גדלה בחלקים העליונים והחשופים של הרמה ובעמקים הקרים, בעוד שהאחרת משתרעת על מורדות הגבעות הדרומיים והיבשים יחסית. בשל עובדה זו מהווה האזור את הנקודה הדרומית ביותר לחלק ממיני הצמחים ההרריים והצפונית ביותר למספר מינים ים-תיכוניים. כ-70% מהשטח מכוסים ביערות של מספר מיני אלון ומספר מיני עצים נוספים כמו האשור.
על היונקים בקרסט הסלובקי נמנים הזאב המצוי, השונר הצפוני, האייל האציל, אייל הכרמל, חזיר הבר, חתול הבר והגירית המצויה. תשומת לב מדעית מיוחדת מושך עולם החי התת-קרקעי המתקיים במערות הקרסטיות, והכולל תולעים, חיפושיות, סוגים שונים של רכיכות וסרטנאים ו-21 מיני עטלפים.
אופיקלאידה
אופיקלאידה (בצרפתית: Ophicleide) היא משפחת חצוצרות ביוגל חרוטיות מפליז, בעלות שסתומים.
היסטוריה ונגינה.
ככל הידוע, האופיקלאידה הומצא ב-1817, וב-1821 רשם בונה הכלים הצרפתי ז'אן אילר אסטה (בצרפתית: Jean Hilaire Asté; ידוע גם בשם האלארי או האלרי) פטנט על הכלי. הייתה זו אבן הפינה למבנה מחלקת כלי הנשיפה ממתכת של התזמורת של התקופה הרומנטית, תחליף לסרפנט, כלי מתקופת הרנסאנס, שנחשב למיושן.
הצינור הארוך של האופיקלאידה מתעקל לאחור, ונגינה בו נעשית באמצעות פיית גביע, כזו המקובלת בכלי נשיפה ממתכת באופן כללי. במקור היו לאפיקלאידה תשעה שסתומים, שהורחבו בהמשך עד שנים-עשר במספר, המכסים את נקבי הצליל הגדולים. כיוון הכלים השונים במשפחת האופיקלאידה יכול להיות בסי במול, דו, מי במול או פה. השכיח ביותר בקבוצה הוא האופיקלאידה-בס, בסי במול או בדו.
שם הכלי בא מהמילים היווניות שמשמען "נחש" ו"שסתומים", כיון שהוא נוצר כסרפנט עם שסתומים. בדומה לסרפנט, היה קשה לנגן בו וצלילו היה בלתי-צפוי במידת מה, מצב שהוליד את האמרה: "האופיקלאידה, כמוהו כחטא הקדמון, מוצאו בנחש".
השימוש הראשון שנעשה בכלי היה באופרה "אולימפייה" של גספרה ספונטיני בשנת 1819. יצירות מפורסמות אחרות שבהן מופיע האפיקלאידה הן אליהו והפתיחה לחלום ליל קיץ של מנדלסון וכן הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, אם כי הוא החליף אותם בהמשך בטובות בתזמור מתוקן. גם ורדי ווגנר כתבו לאופיקלאידה.
במשך הזמן החליפו את האופיקלאידה הטובה והאופוניום, אף כי הכלי נשאר פופולרי באיטליה עד ראשית המאה ה-20 ויש המנגנים בו באופן מקצועי עד היום. אחד האחרונים בנגני האופיקלאידה הגדולים היה סם יוז. הכלי היה גם מאבותיו הישירים של הסקסופון - אדולף סאקס, כך מספרים, ניסה פעם להרכיב פייה של כלי נשיפה מעץ על אופיקלאידה שתיקן, והצליל מצא חן בעיניו. מן הניסיון הזה התפתח ונוצר לאחר זמן הסקסופון.
אשראם
אשראם (בסנסקריט: आश्रम) הוא מושג הודי המתאר קהילה מבודדת שהשוהים בה מוכוונים להתפתחות רוחנית או דתית. לעיתים קרובות עומד בראש האשראם גורו שעצתו, תורתו, ולעיתים עצם נוכחותו, מהווה את מרכז תהליך הלמידה ואחד הכלים המרכזיים לה במקום.
באופן מסורתי, אשראמים ממוקמים באזורים מבודדים כגון יערות או הרים. דרי האשראם מבצעים תרגולים רוחניים ופיזיים, דוגמת תרגולי יוגה.
אחמדיניג'ד
דארשן
דארשן או דרשאנה (סנסקריט दर्शन) הוא מונח בסנסקריט שפירושו "לראות" (בכוונה של מצב בו פוגשים ורואים), לחזות או מבט חטוף. לרוב משתמשים במונח על מנת לתאר מצב בו רואים אדם קדוש.
אדם יכול "לקבל דארשן" של דמות אלוהית במקדש, או על ידי אדם רוחני, כדוגמת גורו.
ישנה הקבלה מסוימת למונח היהודי של עלייה לרגל וקבלת ברכה מצדיק, אולם המונח דארשן לאו דווקא מתייחס לשיחה או מפגש שהוא יותר ממבט.
עבור המורה הרוחנית מאטה אמריטננדמאיי הדארשן הפך לחיבוק, וכל מי שמגיע לראותה זוכה לחיבוק אוהב. עד היום היא חיבקה מעל ל-26 מיליון איש.
דארשן מפורסם נוסף הוא של הגורו סאי באבא, שבו הוא מתהלך סביב מאמיניו ומתבונן בהם חזרה.
עלי הראשון, צ'יף יג'ו
ראס עלי הראשון. (נפטר ביוני 1788) היה הראס של באגמדיר ובעקבות מותו של מיכאל סהול רגנט/סגן הקיסר הראשון מקרב שושלת יג'ו של האימפריה האתיופית. עלי היה בנו של סארו גוונגול הצ'יף של שבט יג'ו המשתייך לעם האורומו ואמו הייתה גאלאבו פרס.
על פי מרדכי אביר עלי הוא זה שייסד את העיר דברה תבור שנהפכה לבירת שושלת יג'ו. עלי נקבר בעיירה לליבלה כאשר נפטר.
אנדארסה/רגנט
דארשן - החיבוק
האות הַא (בערבית: هاء) היא האות העשרים ושש באלפבית הערבי. לפניה באה האות נון ואחריה האות ואו.
הא מייצגת את העיצור /h/, כמו ה"א. בערבית וגם בעברית, זוהי פונמה בעלת שני אלופונים: אחד אטום ([h] – דוגמה עברית: הר) ואחד קולי (ɦ] – דוגמה עברית: מהר). האלופון האטום מופיע בעיקר בתחילת מילה או בסופה, וזה הקולי – בעיקר בין תנועות.
הא מנוקדת בדמה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שלישי יחיד זכר, ـُهُ (ֻהֻ), כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר", ו-كتابه (כִּתַּאבֻּהֻ) פירושו "הספר שלו". כאשר סופית זו מתווספת לפעלים היא מציינת שהפועל נעשה על שם עצם זכרי, כך يقرأه (יַקְרַאֻהֻ) מקביל ל"יקראהו" במובן "יקרא אותו". בשני המקרים כאשר רוצים לציין נקבה הסופית היא ـُهَا (ֻהַא).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.