גם חז"ל נחלקו בעניין זיהוי הר עיבל והר גריזים. בספרי דברים פרשת ראה וב, מובאת דעתם של שלושה חכמים הגורסים כי הזיהוי המקובל הוא הנכון, אך לדעת רבי אליעזר הר גריזים והר עיבל שמדברת עליהם התורה שונים מהר גריזים והר עיבל של השומרונים (בלשון חז"ל: "שבין הכותים") ונמצאים קרוב יותר לנהר הירדן, ובתלמוד הירושלמי מוסבר כי על פי דעתו "שתי גבשושיות עשו וקראו זה הר גריזים וזה הר עיבל".
הגישה לאתר.
בעבר ניתן היה לעלות להר עיבל ישירות מהעיר שכם. אולם כיום הגישה אליו היא ממזרח, בדרך העוברת ברובה דרך שטח B. על פי המנהל האזרחי מזבח הר עיבל נמצא בשטח B במסגרת הסכמי אוסלו.
פגיעה באתר.
בשלהי 2020 ותחילת 2021 הרס קבלן של הרשות הפלסטינית חלק מקיר המתחם (מתקופת הברזל) לטובת סלילת כביש בין הכפר עסירה א-שמאליה לשכם, וטחן את אבניו על מנת לייצר חצץ עבור הכביש. ראש עירית עסירה א-שמאליה ציין כי קבלן שעבד עבורה הוא זה שביצע את ההרס, וכי העירייה לא הייתה מודעת לכך שהקיר שנהרס הוא חלק מהאתר הארכאולוגי. הוא הוסיף כי נערכה פגישה בינו ובין המנהל האזרחי, בה בחנו את הנזק והוסכם כי העירייה תשיב את האבנים למקומן. ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את האירוע והנשיא ראובן ריבלין קרא לחקור את הפגיעה. זמן קצר לאחר מכן מועצה אזורית שומרון סגרה את הפרצה באמצעות הנחת שורת אבנים על תוואי קטע הקיר ההרוס במטרה למנוע פגיעה נוספת באתר.
בתחילת 2022 פגעו אלמונים פלסטיניים במזבח עצמו והרסו מקצתו. בתגובה סייר שר התרבות ח"כ חילי טרופר באתר, והבטיח להגביר את האכיפה על פגיעה באתרים ארכאולוגיים ביהודה ושומרון.
יחידה 30
יחידה 30 הייתה יחידה מיוחדת של צה"ל, שפעלה בין השנים 1951–1952 במסגרת חטיבת הנגב. שהוקמה כדי לטפל בבעיית המסתננים ובמקביל ערכה סיורים גאולגים והנדסיים.
על היחידה.
בתחילת שנות ה-50 היו מקרים רבים בהם מסתננים ומחבלים חדרו לשטח המדינה. באזור מסוים שכונה "המערב הפרוע", באזור בית גוברין, היו חדירות רבות ועל יחידה 30 הוטלה המשימה לטפל במצב.
בתחילה, מנתה היחידה 30 לוחמים בשתי מחלקות שהגיעו הישר מהבקו"ם. בסיס היחידה היה בבית גוברין. מפקד היחידה היה אברהם לוין, מפקדי המחלקות היו הרצל אליאב והלל באומפלד. האימונים האינטנסיבים נמשכו יותר מארבעה חודשים וכללו בין היתר מסעות ארוכים (עד 40 ק"מ), אימוני כידון, קורסים בחבלה, בצליפה ובנהיגה ואף קורס צניחה. הנשק שקיבלו הטירונים היה שונה מהמקובל. הנשק האישי היה תת-מקלע סטן, הנשק היחידתי כלל מקלעי ברן, מרגמות 2 אינץ' ופיא"טים. בתקופת האימונים של היחידה העביר אותה פיקוד הדרום למחנה קבע במשמר הנגב ומינה לה שלושה קצינים חדשים: המפקד סרן חיים דים (לימים אל"ם) ושני סגני משנה: בנימין ענבר (לימים תא"ל) ואהרון קמארה (לימים סא"ל). בין הישגי היחידה: תפיסת שיירות מבריחים והחרמת רכוש, עדרים וחשיש, סיורים לשם מיפוי גאולוגי של הנגב ורצועת עזה.
סיור בעיראק סואידן.
הבתים ההרוסים של הכפר עיראק סואידן נהפכו למלונות לילה למבריחים מהר חברון בדרכם לרצועת עזה. כיתה אחת התמקמה באשקלון העתיקה ובערבים
הייתה יוצאת לסיורים בהריסות שסביב עיראק-סואידן-פלוג'ה. כיתת חיילים דרוזים מיחידה 300 הצטרפה לסיורים. שבועיים העלו הלוחמים חרס עד שבוקר אחד הם שמעו נקישות וראו שיחים מונחים על השביל. כשהרימו אותם ראו עקבות שהוליכו לגדר צדדית לידה מצאו שני מסתננים מסתתרים. הם נלקחו לבסיס. יום אחר, בסביבות באר שבע, נתפסה שיירה ובה 11 חמורים שהוסבו לשימוש כניוד של היחידה. מאוחר יותר נלקחו מהם החמורים.
מיפוי דרכים וגשרים.
אחת ממשימות היחידה הייתה מיפוי אזור הגבול שלאורך רצועת עזה וסימון גשרים שאפשר לחבל בהם. כדי להפריע למיפוי היו המצרים יורים בסיירים. על הסיירים נאסר להשיב אש.
כל ערב היו מתכנסים הלוחמים, מחלקים את האזור כמו פרוסות לחם, פרוסה אחר פרוסה, ברוחב של ק"מ, ומחליטים לבקר כל אובייקט שמופיע במפה ולראות אם הוא קיים ולהפך - כל מה שיש בשטח ושאינו במפה, להעלות על המפה ולתארו.
בלילות היו אנשי היחידה מציבים מארבים על גבול הרצועה. לילה אחד נשלחה חוליה לבדוק גשר ליד תחנת הרכבת בדיר אל בלח. הלוחמים יצאו מקיבוץ כיסופים, חצו את הגבול, הלכו דרך מקשות האבטיחים, בדקו את הגשר,
אף שמשמר מצרי שמר עליו וחזרו בשלום.
כשנפרצה הדרך במעלה עקרבים אבטחו לוחמי היחידה את המהנדסים בקטע הדרך שבין ירוחם לאילת.
המארב בע'רנדל.
מסתננים שחדרו לשטח ישראל מירדן רצחו חמישה שומרים במחנה החוצבים בתמנע. נודע שהמסתננים חדרו למחנה מהערבה, מאזור ע'רנדל, במרחק 30 ק"מ מצפון מזרח לקיבוץ יטבתה. בע'רנדל עמדה תחנת משטרה ירדנית וסביבה חנו שבטי בדווים. לוחמי יחידה 30, שחנו בבאר אורה, נשלחו לאזור זה כדי לחפש מסתננים ולפגוע בהם. כמו כן, הוטל על אנשי החוליות לבדוק את הקשר בין תחנת המשטרה הירדנית ובין הבדווים. נשלחו שתי חוליות משני עברי הואדי המוביל למשטרה. הלוחמים צעדו יחפים בחולות כדי לא להשאיר את עקבות נעלי הקרפ ובשטחים המסולעים הלכו בנעליים. עם שחר התמקמו על שתי גבעות מול המשטרה. המרחק בין גבעה לגבעה היה כשני ק"מ.
בשלב מסוים התגלו הלוחמים. חוליה אחת הצליחה לברוח אל הגבול. אנשי החוליה האחרת, ו נתגלו וחיילי המשמר הלאומי הירדני תקפו אותם. שעות אחדות לחמו השניים עד שאזלה תחמושתם והם נהרגו בקרב. על פי סברה שלא הוכחה הודיע אזרח שעבד במטבח בבאר אורה על הסיור לערבים שטמנו מלכודת לסיירים. ימים אחדים אחרי הקרב החזירו הירדנים לצה"ל את גופותיהם של הלוחמים ליד עקבה.
לוחמי היחידה תכננו פעולת תגמול נגד שבט בדווי שאנשיו הרגו כנראה את הלוחמים. הם הגיעו לגבול מצוידים בבקבוקי מולוטוב מאולתרים, אך שם השיגה אותם ההוראה לחזור. גם פעולת תגמול נגד עקבה בוטלה ברגע האחרון.
המסע לפטרה.
ב-1952 יצאו לפטרה מפקד היחידה חיים דים וסגנו אהרון קמארה. כך מתאר זאת קמארה בספרו של אורי מילשטיין "ההיסטוריה של הצנחנים": אינני יודע מה בדיוק הייתה מטרת המשימה" אמר קמארה. "יום אחד פקד עלי חיים לקחת מימיה ונשק אישי ולהצטרף אליו לסיור. יצאנו בלילה וחזרנו בלילה שאחריו. הוא אפילו לא אמר לי לאן הולכים. הייתי סייר טוב ולכן כנראה הטיל עלי את המשימה. אני סבור שתכננו איזו פעולת גמול באזור". גם הסיור השני של קמארה נסתיים בהצלחה. רוב הסיירים האחרים שניסו להגיע לסלע האדום נהרגו. "צעדנו בזהירות, כגששים לא כחיילים," סיפר קמרה. ידענו שכל רועה ערבי בשטח הוא אויב צופה של הירדנים, ושאם אחד מהם רואה אותנו גמרנו עם החיים". זהו היה המסע הראשון של ישראלים לפטרה.
פירוק היחידה.
בסוף 1952, ותיקי היחידה השתחררו מהצבא ופיקוד הדרום לא שלח לוחמים חדשים כך שלמעשה שנה לאחר הקמתה פסקה יחידה 30 להתקיים. רבים מלוחמיה סיימו אחר כך קורס קצינים ופיקדו על יחידות קרביות.
צה"ל לא ידע אז כיצד להשתמש יחידות מיוחדות, היחידה הייתה מאומנת היטב אך לא קיבלה מספיק תמיכה וגיבוי מהפיקוד העליון. עם זאת, היה זה ניסיון ראשון וחשוב להקים יחידת עלית וביחידה 101 שקמה אחריה, כבר השכילו להפיק לקחים.
נאון ג'נסיס אבנגיליון
ג'ון קמחי
ג'ון קמחי (באנגלית: Jon Kimche; 7 ביוני 1909 – 9 במרץ 1994) היה עיתונאי יהודי בריטי שסיקר את תקופת המאבק בבריטים בארץ ישראל ואת מלחמת העצמאות.
ג'ון קמחי נולד בשנת 1909 בשווייץ כבן למשפחה יהודית שהוציאה מקרבה מספר רבנים. בגיל 12 עבר עם הוריו להתגורר באנגליה. בצעירותו היה פעיל במפלגת הלייבור העצמאית – מפלגה סוציאליסטית קטנה שפרשה ממפלגת הלייבור הבריטית בתחילת שנות ה-30 ושמרה על קו עצמאי ושמאלי יותר ממפלגת האם.
בשנות השלושים התחבר עם ג'ורג' אורוול בפעילות משותפת להפצת ספרים. בשנת 1937, בעת מלחמת האזרחים הספרדית, ביקר בספרד, שם נפגש עם ג'ורג' אורוול. בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה כתב מאמרים בענייני צבא בעיתון "איבנינג סטנדרד" (Evening Standard). בשנת 1942 נתמנה על ידי אניירין בוואן, איש מפלגת הלייבור לעורך שבועון השמאל "טריביון" ("Tribune"). בוואן היה העורך הרשמי, אך לא היה לו הזמן או הידע הטכני להיות העורך, והמצב בו קמחי, שהיה אזרח זר ותומך מפלגת הלייבור העצמאית, בניגוד לקו של העיתון שתמך במפלגת הלייבור, הוא העורך בפועל, תחת שמו של בוואן, התאים לצורכי העיתון והמעורבים בדבר.
בשנת 1945 הצטרף קמחי כעיתונאי לסוכנות הידיעות רויטרס. שנה לאחר מכן, ב-1946, פרש מרויטרס וחזר ל"טריביון". הוא שקע רובו ככולו במאבקו של היישוב בארץ ישראל, שהיה אז בשיאו. הוא פוטר מן ה"טריביון" לאחר שבדצמבר 1947 נטש את משרתו ויצא לאיסטנבול על מנת לנהל מגעים עם השלטונות הטורקיים שנועדו לאפשר לשתי ספינות מעפילים ועליהן אלפי מעפילים להפליג מבולגריה לארץ ישראל.
מאז ינואר 1945 כתב מאות מאמרים וכתבות ב"פלסטיין פוסט", שהיו כולם אוהדים ליישוב במאבקו. הוא המשיך לכתוב מאמרים בעיתון זה לאחר הקמת מדינת ישראל וגם לאחר שהעיתון החליף ב-1950 את שמו ל"ג'רוזלם פוסט".
את מקומו בתולדות היישוב קנה ג'ון קמחי לא רק בשל כתבותיו ומאמריו; לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946 הוציא מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל הגנרל אוולין יו בארקר חוזר לקציני הצבא הבריטי בארץ ישראל שסיווגו "מוגבל", בו כתב את דברי הנאצה הבאים נגד העם היהודי:
ג'ון קמחי הוא שהביא את דבר התבטאותו של בארקר לידיעת העולם, בהפיצו את החוזר לעיתונות העולמית, דבר שעורר שאילתות בפרלמנט הבריטי וביקורת בעיתונות הבריטית, עד שבארקר ביטל רשמית את ההוראה ב-9 באוגוסט 1946 וזמן לא רב לאחר מכן נאלץ לעזוב את הארץ לבלי שוב.