תסאוס שב לעירו, אך לא הצליח לשלוט בה כמקודם. כשגברה השפעת שונאיו ומתנגדיו ולא יכול היה עוד להטיל את מרותו על האתונאים, פרש אל האי סְקִירוֹס, בו הייתה לו נחלה שירש מאבותיו. לִיקוֹמֵדֵס, מלך האי, שנתיירא ממנו או שמא רצה לשאת חן בעיני האתונאים, טמן לו פח ודחף אותו אל מותו מאחד צוקי ההרים. על פי גרסה אחרת מעד המלך הגולה ונפל כשטייל להנאתו לאחר סעודה. פלוטרכוס מספר, כי ב-475 לפנה"ס יצא קִימוֹן אל סקירוס על פי הוראת אורקל כדי למצוא את עצמות תסאוס ולהביאן לאתונה. "כשחפרו נתגלה שם ארון מתים של אדם גדול-מידות, ולצדו היו מונחים ראש-חנית של ארד וחרב. כשהביא קימון שרידים אלה לאתונה בטריארה שלו, שמחו בהם האתונאים וקיבלום בתהלוכות פאר ובקורבנות, כאילו חזר תסאוס עצמו לעירו ".
תזאוס
מינוטאור
ספינת תזאוס
תומאס היוורד הבן
תומאס היוורד הבן (באנגלית: .Thomas Heyward, Jr; 28 ביולי 1746 - 6 במרץ 1809) היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ותקנון הקונפדרציה.
חייו.
היוורד נולד בצפון קרוליינה ואת לימודיו האקדמיים סיים במידל טמפל שבלונדון, אנגליה. בשובו לאמריקה הוא עסק באופן פרטי בעריכת דין ובשנת 1772 נבחר לבית הנבחרים התחתון של צפון קרוליינה.
בשנים 1776–1778 הוא היה חבר אספת הנבחרים במדינה ומטעמה חבר בוועדת החוקה. באותן שנים כיהן גם כחבר הקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא כיהן כהונות חוזרות בבית הנבחרים של צפון קרוליינה בשנים 1778 - 1780 ושוב בין 1782–1790. באותה עת הוא החל לכהן גם כשופט.
היוורד היה ממפקדי מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלך המצור על צ'ארלסטון הוא נלקח בשבי צבא אנגליה. לאחר שחרורו הוא חזר לכהן כשופט בית משפט מחוזי (1785–1789).
גרשון דרור
גרשון דרור (שוולבה) (1911 - 2 בינואר 1986) היה הצנזור הצבאי הראשי הראשון. הוא כיהן בתפקיד בשנים 1948–1951.
ביוגרפיה.
דרור שירת כפקיד צנזורה בכיר עוד בממשלת המנדט הבריטי ולאחר קום מדינת ישראל מונה ב-18 ביולי 1948 לצנזור הצבאי הראשי שלה.
ב-1951 הודח דרור מתפקיד הצנזור הצבאי הראשי ואת מקומו תפס סגן-אלוף אבנר בר-און. דרור נשאר בצנזורה והופקד על מדור צנזורה לדואר ומברקים של אזרחים. בעוד שני המדורים האחרים שהרכיבו בשעתו את הצנזורה הצבאית – מדור צנזורה לעיתונות ומדור צנזורה לדואר חיילים, הועברו לאחריות בר-און.
הרקע להדחתו של דרור היה זעם הולך וגובר של העיתונות בשל פסילות הצנזורה ועונשים שהוטלו על העיתונים כאשר לא צייתו להוראותיה, ששיאו בפרישתו של העיתון "מעריב" מהסכם הצנזורה ובעתירתו לבג"ץ שבו דרש כי הצנזור הצבאי הראשי ינמק מדוע לא יבטל את האיסור שהטיל על פרסום מאמר על שדרות האקליפטוסים, שהוחל אז בנטיעתן לאורך הכבישים הראשיים של המדינה, לנוכח העובדה שהדבר כבר שודר ברבים על ידי ראש אגף יחסי ציבור של משרד הביטחון יצחק זיו-אב בתוכניתו השבועית ב"קול ישראל". מערכת הביטחון לא הייתה מוכנה להסביר כיצד עובד בכיר במשרד הביטחון יכול לפרסם דבר הפוגע בביטחון המדינה ולא הייתה מוכנה להיחקר על שיקוליה של הצנזורה, והיא נאלצה להסכים לפתיחת משא ומתן להסכם צנזורה חדש, ובתמורה ביטל "מעריב" את העתירה.
על תפקודו של דרור כצנזור צבאי ראשי סיפר מחליפו בתפקיד, אבנר בר-און:
כך למשל, הוטל איפול על פגישה בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון וסגן-אלוף משה דיין, וכן על משחק כדורגל שנערך באצטדיון ימק"א בירושלים בין חיילי צה"ל למאבטחים של חיל הנחתים האמריקני ששמרו על הקונסוליה האמריקנית.
בר-און נוכח לדעת, לדבריו, כי דרור מפרש "פגיעה בביטחון" בדרך-כלל כפרסום שאחד מקציני צה"ל הבכירים מתנגד לו. בר-און סיפר כי מפקדי חילות וחזיתות הרבו להתערב בעבודתו של דרור וכי מצא עשרות מכתבים שלהם שיועדו לדרור בהם נטען כי ידיעות שהתפרסמו בעיתונות גרמו נזק כבד לחיל. לדברי בר-און, הידיעות עסקו באירועים לא חיוביים בתוך היחידות, וניכר היה בהן שנמסרו מתוך היחידה, אך ברוב המקרים לא הצליח להבין כיצד עלולים היו הפרסומים להזיק.
גרשון שוולבה
רפובליקת נחיצ'בן
רפאל בלומנפלד
רפאל פישל בלומנפלד (10 במרץ 1921 - 30 בספטמבר 2007) היה מחנך ישראלי, שכיהן כמנהל כפר הנוער ניצנים.
ילדות.
רפאל פישל בלומנפלד נולד בעיר קיילצה שבפולין למשפחה חרדית מחסידות גור, מצאצאי הרב אברהם יהושע השיל מאפטא. משפחתו מנתה תשע נפשות. במהלך ילדותו ובחרותו למד רפאל במוסדות חינוך חרדיים, חדר וישיבות, ובהן ישיבת חכמי לובלין. כבר בצעירותו היה סקרן שלא הסתפק בלימוד התחומים אליהם ייעדו אותו משפחתו והקהילה בה הוא חי. תוך כדי לימודיו הוא התעניין בסתר בספרות כללית, לימודי מדע ותחומי עיסוק חילוניים לרבות חברות בתנועת הנוער הציוני, שהיו אסורים על ידי הקהילה בה הוא גדל. כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא סולק מלימודיו בישיבת חכמי לובלין עקב חריגה מכללי המוסד, קשירת קשרים עם גורמים חילוניים וציוניים ופריצת המסגרות. לאחר הרחקתו מהישיבה ניגש למבחני בגרות מטעם ממשלת פולין ועבר אותם בהצלחה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בימי השואה.
במהלך המלחמה שהה בגטו קילצה עם משפחתו עד סמוך למועד גירוש יהודי קילצה לטרבלינקה והשמדתם. הואיל והוא היה צעיר ובעל חזות של אדם חסון הוא נלקח על ידי הנאצים לעבודות כפייה במפעל לייצור תחמושת בפיונקי פולין שהועתק על ציודו ופועלי הכפיה שבו לאורניינבורג בגרמניה. לאחר הקמת המפעל מחדש באדמת גרמניה הוא נישלח לעבוד בעבודות כפייה במפעל לייצור מטוסים בסמוך לעיירה רטנאו ליד נהר אלבה. רפאל הוחזק, כמו עובדי כפייה אחרים, במחנה ריכוז זקסנהאוזן בתנאי מחיה ירודים והיה מצוי בתת תזונה. הצבא האדום כבש את המקום בתחילת מאי 1945 ושיחרר את האסירים.
פעילות בעקבות השואה.
לאחר קבלת טיפול רפואי במשך כחודשיים, שם רפאל את פעמיו אל עיר הולדתו קילצה, על מנת לאתר ניצולים מבני משפחתו (כולם הושמדו בשואה). הוא נדד בדרכים ברגל, ברכב וברכבות עד הגיעו לעיר לודז', שם נפגש עם חברי תנועת הנוער הציוני ועבר השתלמות והכשרה כמדריך חינוכי. ארגון הנוער הציוני שם לו כמטרה לרכז את בני ובנות הנוער ששרדו את השואה, ולהכשירם לקראת עלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1946, במקביל לניסיונות החיפוש אחרי בני משפחתו, הוא נישלח מטעם תנועת הנוער הציוני לעיר הולדתו קילצה על מנת להקים במקום גרעין עליה של בני נוער ולהכשיר קבוצות לעליה במסגרת תנועת הבריחה והמוסד לעלייה ב'. קבוצת בני הנוער הראשונה שהוא קיבץ ואסף מהדרכים ומתחנת הרכבת של קילצה נקראה "קיבוץ איחוד עקיבא". קבוצה זו התרכזה ביחד עם עוד יהודים וארגונים ציוניים ויהודיים בבית ברחוב פלנטי 7 בקילצה, וזאת הואיל והאווירה בעיר הייתה אנטישמית והיו לא מעט פעולות אלימות מצד תושבי העיר והסביבה נגד פליטים יהודיים שחזרו מהמחנות.
בתאריך 4 יולי 1946 אירע פוגרום קילצה, על רקע הסתה אנטישמית פרועה ועלילת דם. מאות תושבי קילצה צרו על הבית ברחוב פלנטי וטבחו ביהודים שנמצאו במקום. 42 הרוגים ועשרות פצועים היו קציר הדמים של פוגרום זה. רפאל ניפצע בראשו ממהלומת חפץ קהה, איבד את הכרתו, ומאוחר יותר מצא עצמו בערימת גופות. הוא העמיד פני מת על מנת לשרוד. 5 מחניכיו של רפאל נרצחו בפוגרום זה. רפאל אושפז לצורך טיפול רפואי למשך חודשיים.
לאחר מכן עבר ללודז' להמשיך בתהליך הכשרת קבוצות ושיגורן לארץ ישראל. בתחילת שנת 1949 עלה רפאל למדינת ישראל והתגייס לצה"ל בחיל ההנדסה. לאחר שחרורו עבר להתגורר בקיבוץ תל יצחק ולאחר מכן לקיבוץ המאבק - אלוני אבא. במהלך שהייתו בקיבוצים, הוא עבר הכשרה נוספת להדרכת נוער וחינוכו.
פועלו בניצנים.
במהלך 1949 הוא נמנה עם מייסדי כפר הנוער ניצנים. הוא החל דרכו כמדריך קבוצות נוער, לאחר מכן שימש בתפקיד מרכז ההדרכה, ובשנת 1964 מונה לתפקיד מנהל כפר הנוער ניצנים. במהלך הזמן הוא למד לימודים אקדמאיים באוניברסיטת תל אביב תוך התמחות במקצועות מדעי הטבע, ומאוחר יותר השלים לימודי תואר שני בחינוך והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעת היותו מנהל כפר הנוער ניצנים, הוא סיגל גישה חינוכית ייחודית שבה מושם דגש על טיפוח הפרט והתאמת תנאי הסביבה לצרכיו וזאת על רקע הגעה לכפר של תלמידים וחניכים עולים חדשים מארצות מוצא שונות בעלות פערים תרבותיים בין קבוצות העולים הצעירים, הלם המעבר למדינת ישראל, הימצאות אוכלוסיית התלמידים בגיל ההתבגרות וקשיי הסתגלות פרטניים ואינדיבידואליים שכל יחיד חווה אותם. המודל החינוכי אותו יישם רפאל התבסס על תמיכה בכל תלמיד ובמיוחד בתלמידים שנתקלו בקשיים, ליווים, עידודם וחיזוקם מכל הבחינות. רפאל היה בקשר מתמשך עם מחנכים ברחבי העולם שבאו לביקורים בניצנים על מנת להתרשם מהגישה החינוכית בה הופעל הכפר בניהולו.
פועלו בגמלאות.