בסוף שנות החמישים, כששככו גלי העלייה ההמונית ומדינת ישראל יצאה לאִטה ממשטר הצנע, ניתנה תשומת הלב של אזרחי המדינה להנאות החיים ולבילויים, הייתה זו תקופה של שגשוג למסעדות היוקרה, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ", ובאה פריחה למועדוני הלילה, בעיקר בתל אביב. מועדוני לילה היו בארץ כבר שנים רבות קודם לכן, אך בתקופה זאת החלו להציג בהם לראשונה מופעי סטריפטיז ודראג לצד הופעות של אמנים בינלאומיים מפורסמים. בתקופה זו נוסד בתל אביב מועדון הלילה "צברה".
ייסוד המועדון.
בעל המועדון ומייסדו היה יעקב זילברינג ("קובה") (1920–1976), ניצול השואה יליד פולין, שקיבל ברבות הימים את הכינוי "מלך מועדוני הלילה של תל אביב". זילברינג, שפעל במסגרת החוק ולעיתים מחוץ לו, יסד באמצע שנות החמישים מועדון לילה בשם "מועדון חמישים וחמש". בראשית שנת 1960 נדון זילברינג על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב לשלוש שנות מאסר על הוצאת כספים בטענות שווא. בכלא מעשיהו בו נכלא הוא ניהל את מסעדת הסוהרים והקצינים. בעודו נמצא במאסר ניהל את המועדון שלו והפעילו מתוך כותלי הכלא, היה נפגש בכלא עם עובדיו אחת לשבוע ונותן להם הוראות לניהול העסק. בהמשך נעתר נציב שירות בתי הסוהר באותה עת, אריה ניר, בינואר 1961, לבקשת עורך דינו של זילברינג והסכים לאפשר לאסיר חופשה קצרה לצורך החתמת אמנים על הסכמי עבודה.
לאחר עשרים חודשי מאסר שוחרר יעקב זילברינג מן הכלא בפברואר 1962, לאחר שוועדת השחרורים המליצה לנכות שליש מתקופת מאסרו בגין התנהגות טובה. עם צאתו מן הכלא יסד את מועדון הלילה צברה ברחוב הירקון בתל אביב. הוא קרא למועדון בשם "צברה", לדבריו מאחר שהוא מאוהב בבנות הארץ הצבריות. כן בחר בשם לאות הזדהות עם ידידו הזמר לאו פולד בעל מועדון הלילה שנקרא בשם זה (Sabrah) בניו יורק. עם פתיחת מועדונו הכריז זילברינג: "עכשיו אני מקווה להיות אזרח הגון ושומר חוק, להיקלט בחברה ולשרת אותה בנאמנות."
המועדון בפעולה.
המועדון הפך למקור משיכה עיקרי בחיי הלילה של תל אביב. הופיעו בו אמנים בינלאומיים כאנריקו מסיאס, שארל אזנבור, ג'ימי לויד ואדי קאלברט. זילברינג הנהיג במועדון מתירנות מינית שלא הייתה נהוגה עד אז בארץ; לצד הופעות חשפנות ודראג היו במועדון תאים סגורים שנקראו "בלוז'ות" שנועדו לשמור על הפרטיות של בני זוג שרצו להתבודד בו, כשמול הווילונות סגורים עמד וניגן נגן קלרינט. ימי הזוהר של המועדון נמשכו כחמש שנים
השקיעה.
בינואר 1967 הוכרז יעקב זילברינג כפושט רגל לאחר שצבר חובות של כרבע מליון לירות, סכום עתק באותם ימים. בשנים שקדמו לכך החל זילברינג לעבוד גם כאמרגן. הוא הביא לארץ אמנים בינלאומיים כדלידה ושארל אזנבור שהוצאות הבאתם לארץ, ארגון הופעותיהם ושכרם הגבוה גרמו להסתבכותו, עד שנאלץ להגיש לבית המשפט בקשה להכריז עליו כפושט רגל. בית המשפט נעתר לבקשתו, הכריז עליו כפושט רגל והוציא נגדו צו עיכוב יציאה מהארץ. בהמשך לאותו חודש הוטל צו כינוס נכסים על רכוש המועדון. בראשית שנות השבעים המועדון כבר לא היה קיים. יעקב זילברינג נפטר בשנת 1976.
לא רואים עליך
לא רואים עליךְ הוא סרט דרמה ישראלי, בבימויה של מיכל אביעד, לפי תסריט שלה ושל טל עומר ובכיכובן של רונית אלקבץ ויבגניה דודינה, שיצא לאקרנים באוקטובר 2011. הסרט עוסק בשתי נשים שנאנסו עשרים שנה קודם לכן בידי אותו אנס. בעקבות מפגש מקרי ביניהן, שתיהן חוזרות אל הטראומה ומתמודדות אתה, כל אחת בדרכה.
זהו סרטה העלילתי הראשון של אביעד. הסרט זכה בציון לשבח מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בקטגוריית פנורמה.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, ואילו יבגניה דודינה זכתה בפרס השחקנית המצטיינת, בפסטיבל חיפה
באוקטובר 2011.
עלילה.
לילי (רונית אלקבץ) היא מדריכת ריקוד ותנועה ופעילת שמאל המסייעת לפלסטינים במסיק זיתים. נירה (יבגניה דודינה) היא עורכת וידאו המשתתפת בצילום המסיק. המסיק נפסק כאשר מתנחלים וחיילים מגיעים ומונעים אותו. נירה נזכרת שכבר ראתה את לילי לפני שנים רבות, ומגלה שהגורם לכך הוא העובדה ששתיהן נאנסו, כעשרים שנה קודם לכן, בידי "האנס המנומס". לילי נשואה ואם לבן ובת בוגרים, אך נישואיה נתונים במשבר, וגם יחסיה עם ילדיה אינם פשוטים. נירה היא אם חד-הורית לבת קטנה. בעקבות המפגש מחליטה נירה לגלות את כל פרטי האונס שעברה, ואת פרטיהם של מעשי אונס נוספים של "האנס המנומס", ולשם כך מנסה לדבר עם לילי, שאינה נלהבת לכך, ועם נאנסות נוספות.
פרשנות.
בין מציאות לבידיון.
"האנס המנומס" הוא כינויו של אנס סדרתי שפעל בישראל, באזור המרכז, בסוף שנות ה-70, ואנס 16 נשים עד שנלכד. האנס, בן 37, הודה ב-8 מעשי אונס, נדון ל-30 שנות מאסר, עונשו קוצר ל-18 שנות מאסר, ולבסוף שוחרר לאחר 10 שנים. במאית הסרט, מיכל אביעד, והתסריטאית, טל עומר, נמנו עם קורבנותיו של האנס. אף שהדמויות בסרט הן דמויות בדיוניות, פרטיו מתבססים על המציאות - "כל מה שנמצא בסרט קרה באמת, לא בהכרח לי. התחקיר לסרט מבוסס על עוד כמה נשים שנאנסו על ידי אותו אנס", אמרה מיכל אביעד. בסרט משולבים קטעים של יומני חדשות שעסקו ב"אנס המנומס".
עקב אופיו זה של הסרט ציין מבקר הקולנוע אורי קליין:
שם הסרט.
שם הסרט, "לא רואים עליך", נלקח מדבריה של נירה, במפגש בתחילת הסרט שבו היא מספרת ללילי על פגישתן הראשונה, עשרים שנה קודם לכן, ביציאה ממסדר הזיהוי של האנס. נירה מציינת בעניין האונס: "בכלל לא רואים עליך. בעצם על מי אפשר לראות?"
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (בשוודית: Hur gick det sen? Boken om Mymlan, Mumintrollet och Lilla My) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר, הכתוב כשיר ארוך בחרוז ובמשקל, פורסם לראשונה בשנת 1952 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות הראשון בסדרת ספרי התמונות של המומינים. התמונות עשויות בסגנון מגזרת נייר, ובכל כפולת-עמודים גזורים חורים אמתיים המשלבים את הציור עם הציורים בעמודים סמוכים. שילוב זה מקביל לפזמון החוזר בסוף כל עמוד - "מנחשים מה אז קרה?" הספר הופיע בעברית בקיץ 2015, בהוצאת 'קרן', בתרגום דנה כספי ובעריכת צור ארליך.
תקציר העלילה.
מומינטרול, אשר נמצא בדרך הביתה לאחר שרכש חלב לאמו, נתקל בבימבל אשר מחפשת אחר אחותה מאי. יחד הם יוצאים למסע הרפתקאות בעקבותיה. בדרכם הם נתקלים ומתנגשים בדמויות כגון המיולין, המכשפה גבסה, פיליפיונקה והסמרמרים. הם חושבים שהצילו את מאי הקטנה, שעה שבעצם היא שמצילה אותם, ומגיעים בשלום.
עיבודים.
בשנת 1993 הפיק הבמאי הפיני ויארומיר ווסלי (Jaromir Weseley) סרט אנימציה שוודי בשם באורך 10:58 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
מיכאל ארגווי
מיכאל ארגווי (געז: ሚካኤሌ አረጋዊ ; 1848/49 לערך - 1931) מיסיונר אתיופי פרוטסטנטי שפעל בקרב ביתא ישראל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
נולד בדמביה להבטו גברה מריאם ולתקלית אדגו אגיצ'וו שנפטרה כאשר היה כבן שלוש. בגיל שבע נמסר על ידי אביו אל המיסיונר מרטין פלאד אשר שיכן אותו בבית יתומים בגרמניה ב-1866. ארגווי למד במנזר כריסטינה הקדושה בשווייץ וב-1863 סיים את לימודיו. באותה השנה נשלח חזרה לאתיופיה כחלק מקבוצה יהודית מומרת שהתחנכה למיסיונרית והחל משנה זו פעל ארגווי כמיסיונר ביישובי ביתא ישראל לרבות במרכז בג'נדה.
עם פטירתו של ברו וובה, המנהל של המיסיון ב-1892 מונה ארגווי כמחליפו וכיהן בתפקיד עד מותו. ארגווי פרסם גם תרגום של הברית החדשה לשפה האמהרית.
ארגווי נישא לתללץ', קרובת משפחה של ברו וובה והביא עימה ארבעה ילדים. שלוש בנותיו נישאו ליהודים מביתא ישראל ובנו, מנקר נשא יהודייה מומרת.
ארגווי נפטר ב-1931 בג'נדה.
פרנסיסקו פראנקו
ג'פרי דונובן
ג'פרי דונובן (אנגלית: Jeffrey Donovan; נולד ב-11 במאי 1968) הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אמריקאי. מוכר בזכות תפקידו הראשי בכמייקל ווסטון בסדרת דרמת הפעולה "סוכן מחוק" ובזכות הופעותיו בסרטים "ההחלפה", "ג'יי. אדגר", "פרויקט המכשפה מבלייר 2" ו"סליפרס".
ביוגרפיה.
דונובן נולד בעיר אמסבארי שבמסצ'וסטס וגדל לצד אמו החד הורית ושני אחיו.
למד ב"אוניברסיטת ברידג'ווטר" לפני שהועבר לאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, משם סיים עם תואר בתיאטרון. לאחר מכן נסע לניו יורק כדי להרוויח תואר מ"בית הספר לאומנויות טיש" שבחסותו של " אוניברסיטת ניו יורק".
קריירת משחק.
בשנת 1995, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Throwing Down", והתארח בפרק בסדרה "חוק וסדר". ב-1996, הוא התפרסם בדרמה של בארי לוינסון "סליפרס" בתפקיד הסוהר המתעלל הנרי אדיסון. בין השנים 1998–1997, הופיע בשלושה פרקים בסדרת הדרמה המצליחה "המתחזה". ב-1999, התארח בשני פרקים בסיטקום "ספין סיטי".
בשנת 2000 כיכב דונובן בתפקיד ראשי בסרט האימה "פרויקט המכשפה מבלייר 2" בתור ג'פרי פטרסון, המדריך של הסטודנטים לקולנוע, ושיחק בסרט "פתיון".
בשנת 2004 שיחק בתפקיד ראשי לצידה של ורה פרמיגה בסדרת הדרמה שהפיק כוכב הקולנוע ברוס ויליס "לגעת ברוע".
ב-2005 הופיע בתפקיד קטן בקומדיה "היצ'" והתארח בשני פרקים בסדרה "". ב-2006 שיחק לצידה של כוכבת הקולנוע אשלי ג'אד בסרטה הראשון של השחקנית ג'ואי לורן אדמס "השכם בבוקר". בשנת 2007 התפרסם בתפקיד המרגל מייקל ווסטון בסדרת דרמת הפעולה "סוכן מחוק", דונובן שיחק בתפקיד במשך שבעת עונותיה והיה שותף בפועל להפקה של 30 פרקים. באותה שנה הצטרף לעונה השישית של סדרת הפשע "ג'ורדן" בתפקיד הפרקליט ויליאם אייברס.