חיל הים הברזילאי עורך באופן קבוע סקרים קרטוגרפיים באזור שבין הקצה הדרומי של דרום אמריקה לאנטארקטיקה, לשם עריכה ועדכון של טבלאות ותרשימי השיט. כמו כן, ערכה חברת הנפט הברזילאית פטרוברז סקרים סייסמולוגיים ימיים באזור.
בחורף מאייש את בסיס "רב החובל פראז" צוות של 48 מדענים, טכנאים ועובדי מנהלה, ובקיץ מתוגבר הצוות ל-100 איש. על תפעולו המנהלתי של הבסיס אמון חיל הים הברזילאי, המפעיל ספינה למחקרים אוקיינוגרפיים (המכונה "ספינה לתמיכה אוקיינוגרפית ארי רונז'ל" (Ary Rongel)"), המותאמת לשיט במימי הקוטב הדרומי. בנוסף, מפעיל חיל האוויר הברזילאי כל שנה 7 טיסות של מטוסי הרקולס, המובילים ציוד, חומרי גלם וכח אדם, הן בקיץ והן בחורף.
במהלך שרפה שהתרחשה בשנת 2012 המתקנים נהרסו. ברזיל פועלת לחידוש המתקן ועבודות במקום צפויות להסתיים בשנת 2018.
חימר פולימרי
קילווה קיסיוואני
קילווה קיסיוואני (Kilwa Kisiwani) הייתה עיר במזרח אפריקה, בשטחה של טנזניה של ימינו, שננטשה במחצית המאה ה-19. בימי הזוהר שלה, הייתה העיר המרכז המסחרי החשוב ביותר במזרח אפריקה. חורבות העיר שוכנות על אי באותו שם, סמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח המדינה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם. בשנת 1981 הוכרזו החורבות כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העיר נוסדה בידי הסוחר הפרסי עלי בן אל-חסן, בסביבות שנת 975. במאות הבאות הפכה העיר למרכז של סחר בזהב, ברזל, שנהב ובעבדים שהגיעו מאפריקה, וכן של טקסטיל, תכשיטים, חרסינה ותבלינים שהגיעו מצדו האחר של האוקיינוס ההודי - מאסיה.
עד המאה ה-13 הפכה העיר לחזקה שבערי מזרח אפריקה, והייתה לה השפעה גם על המסחר במוזמביק ובזימבבואה של ימינו. אבן בטוטה, שביקר בה בשנים 1332-1331, תיאר אותה כאחת הערים היפות בעולם, וכן ציין לטובה את צניעותו ונדיבותו של הסולטאן, אל-חסן אבן סוליימאן. בתקופה זו נבנה ארמון חוּסוּנִי קוּבְּוָוה והמסגד הגדול הורחב. לקראת סוף המאה ה-14 החלה העיר לרדת מגדולתה, בד בבד עם עלייתה של סופלה, במוזמביק של ימינו.
ב-1505 השתלטו על העיר הפורטוגזים, ואולם שלטונם בה נמשך שבע שנים בלבד, וב-1512 היא נכבשה בידי שכירי חרב ערבים. אלה לא הצליחו להשיב לה את מעמדה, ובמהלך המאה ה-17 היא חרבה. ב-1784 השתלטו עליה שליטיה העומאנים של זנזיבר, והשתמשו בה כמרכז לסחר בעבדים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היא ננטשה סופית.
האי היה לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית בין 1886 ל-1919, ועד לעצמאות טנזניה ב-1961 היה חלק מהמושבה הבריטית טנגניקה.
קילווה קיסיוואני כיום.
בשנת 1981 הכריז אונסק"ו על חורבות קילווה קיסיוואני כאתר מורשת עולמית. שחיקה והתפשטות של צמחייה מאיימים כיום על שלמותם של המבנים, וכמה מהם מצויים בסכנת התמוטטות. ב-2004 הוכנס האתר לרשימת אתרי המורשת המצויים בסכנה, וב-2008 הוא הוכנס גם לרשימת 100 האתרים המאוימים ביותר של קרן המונומנטים העולמית (WMF).
על האי בו שוכנת קילווה קיסיוואני עדיין מתגוררים תושבים, ויש בו גם בתי מלון המשמשים תיירים המבקרים בחורבות העיר ובחורבותיה של סונגו מנארה הסמוכה.
מבנים עיקריים.
המבנה שנחשב למרשים ביותר בקילווה קיסיוואני הוא ארמון חוסוני קיבווה. הארמון נבנה בראשית המאה ה-14, ונחשב בשעתו למבנה האבן הגדול ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. הוא כולל מספר אולמות, באחד מהם בית מרחץ מתומן. ברבים מהחדרים עיטורים מגולפים באבן, בסגנון פרסי.
המסגד הגדול נבנה במאה ה-12 והורחב בסביבות 1320. הוא כולל 16 כיפות הנתמכות ב-30 עמודים.
ראב (פירושונים)
ראב
סימנייה (פירושונים)
קיסגאליה
ריטליקס
ריטליקס בע"מ (באנגלית: Retalix) הייתה חברת תוכנה ישראלית שעסקה בפיתוח מערכות תוכנה לרשתות קמעונאיות, בעיקר למרכולים וחנויות נוחות, החל מתוכנה לקופות מבוססות PC ועד לניהול שרשרת האספקה לחנויות. מטה החברה היה ברעננה. בפברואר 2013, נרכשה על ידי תאגיד NCR ונהייתה לחברת בת בשם אן. סי. אר ישראל בע"מ.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשנת 1982 בשם "Point of Sale" על ידי בארי שקד ובריאן קופר. שקד, אז סטודנט באוניברסיטת בר-אילן, זיהה בתקופת ההיפראינפלציה ששררה אז בישראל, את הצורך במערכות מחשב לעדכון אמין ומהיר של המחירים המשתנים בקופות הרושמות ברשתות הקמעונאיות. לאחר הצלחה בשוק הישראלי החלה החברה לשווק את מוצריה בצפון אמריקה דרך חברה אמריקאית בשם דטה צ'קרס.
בשנת 1994 פרצה החברה לשוק הבינלאומי כשזכתה בחוזה לאספקת תוכנה לקופות של רשת המרכולים הבריטית טסקו. באותה שנה ביצעה החברה הנפקה ראשונה בבורסה בתל אביב וגייסה סכום של 3 מיליון דולר. בשנת 1998 ביצעה החברה הנפקה מוצלחת בבורסת NASDAQ. אחרי ההנפקה רכשה מספר חברות בישראל וארצות הברית, והרחיבה את סל המוצרים שלה.
בשנת 2000 החברה שינתה את שמה לריטליקס במסגרת התרחבות פעילותה מתוכנה לקופות (Point of Sale) למבחר רחב של תוכנות לניהול קמעונאי. בין לקוחות החברה נמנו כ-500 רשתות קמעונאות ברחבי העולם, בהן קארפור בצרפת ובאיטליה, טסקו, סיינסבורי'ס ומוריסונס בבריטניה, וולגרינס ופאבליקס בארצות הברית, וולוורת'ס וקולס באוסטרליה ו-BP במדינות שונות בעולם. בין לקוחות החברה בישראל נמנו הרשתות שופרסל, ריבוע כחול, המשביר לצרכן, סטימצקי, פז, ודלק.
בשנת 2009 ביצעה קרן פימי יחד עם קבוצה של חמישה חברים יוצאי אמדוקס השקעה אסטרטגית בריטליקס, רכשה כ-20% ממניות החברה והעבירה לידיה את השליטה. הקבוצה מינתה את אחד מחבריה, אלי גלמן, ליו"ר הדירקטוריון, וכן מינתה למנכ"ל החדש את שוקי שפר, גם הוא בכיר לשעבר באמדוקס. ב-2010, כאשר מונה גלמן למנכ"ל אמדוקס, מינה הדירקטוריון את אבי נאור, לשעבר נשיא ומנכ"ל אמדוקס, ליו"ר החדש.
בנובמבר 2012 הכריז תאגיד NCR על רכישת חברת ריטליקס מידי קרן פימי ושותפיה תמורת 750 מיליון דולר. הרכישה הושלמה בחודש פברואר 2013, והחברה נמחקה מהמסחר בבורסה. שמה של החברה שונה ל"אן. סי. אר ישראל בע"מ". המנכ"ל שוקי שפר עזב את החברה בספטמבר 2013.
לאחר הרכישה, פיטרה בהדרגה חברת NCR מאות עובדים בישראל, והעסיקה במקומם עובדים בהודו. בספטמבר 2015 התאגדו העובדים הנותרים בישראל בהסתדרות הכללית. באפריל 2017, פתחו העובדים בשביתה.
חתול בית
נוסאן
נוֹסאן או גם נוסליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) שנוסחת המבנה הכימי שלו היא (Na8Al6Si6O24(SO4)•(H2O
הנוסאן הוא פלדשפטואיד (מינרל דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה) וחבר בקבוצת הסודליט. הנוסאן הוא מינרל קל, קשה באופן יחסית, אם כי שביר. הנוסאן מתגבש במערכת הקובייתית. קשיות המינרל נעה בין 5.5 ל-6 בסולם מוס ומשקלו הסגולי בין 2.3 2.4 גרם לסמ"ק. מבחינת תכונותיו האופטיות המינרל הוא איזוטרופי ופלואורסצנטי. כאשר יש תכלילים במינרל הוא מציג שבירה כפולה חלשה. בין הנוסאן להאיאין (Na,Ca)4-8Al6Si6(O,S)24(SO4,Cl)1-2)), אף הוא פלדשפטואיד מקבוצת הסודליט, מתקיימת שורה איזומורפית.
המינרל תואר לראשונה בשנת 1815 על פי דוגמיות שנמצאו ב"קומפלס הגעשי אגם לאך" (Laacher See) שבהרי האייפל (Eifel) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. הוא כונה בשם נוסאן לכבוד קרל וילהלם נוֹזה (Karl Wilhelm Nose 1835-1753) מבְּרַאוּנְשְוַוייג (כיום בסקסוניה התחתית), מינרלוג גרמני.
מקור ותפוצה.
הנוסאן מצוי בסלעי יסוד אלקליים עניים בסיליקה, בעיקר בפונוליט.
הנוסאן מופיע לעיתים באבן החן לפיס לזולי יחד עם המינרלים האחרים בקבוצת הסודליט: לזוריט, האיאין וסודליט.
הנוסאן הוא מינרל נדיר למדי, אבל תפוצתו רחבה, ולכן ניתן למצוא אותו במקומות מגוונים כדוגמת איי האוקיינוס (לדוגמה טהיטי) ורכס הרי לאסאל שבמדינת יוטה שבארצות הברית.
מקומות נוספים בהם מוצאים נוסאן כוללים את שלקופף (Schellkopf), סמוך לברנק (Brenk) ובמקומות נוספים סביב לאגם לאך (Laacher See) במחוז אייפל במדינת ריינלנד-פפאלץ (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה), ובמחצבה בהגאו (Hegau) במדינת באדן-וירטמברג בשבגרמניה; במסיב בחבל אוברן שבצרפת; בצוק וולף (Wolf Rock) שלחוף קורנוול באנגליה; בקובאו (Covao) שבאיי כף ורדה; ברכס הגבעות השחורות שבמדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית ובחצי האי קולה שברוסיה.
סופרסטראדה די סן מרינו
סופרסטראדה די סן מרינו (איטלקית Superstrada di San Marino) הוא הכביש הראשי ברפובליקה של סן מרינו. אורכו של הכביש הוא 8.9 ק"מ, והוא המשכה של הדרך הארצית האיטלקית המובילה אל סן מרינו מהעיר רימיני. הכביש מתחיל בגבול בין סן מרינו לאיטליה, בפינתה הצפון-מזרחית של המדינה, ליד היישוב דוגאנה, חוצה את שתי עריה הגדולות של המדינה, סראוואלה ובורגו מג'ורה, ומוביל עד לבירה סן מרינו.
למרות שמו, הכביש אינו כביש מהיר, ולאורכו צמתים ומעגלי תנועה לצד מחלפים. הוא נסלל החל בשנת 1959 במקביל לסלילת המשכו באיטליה, ונחנך ב-25 בנובמבר 1965. בשל הנוף הגבעי הכביש מפותל למדי, ובחלקו הוא עובר בתוואי של מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שנהרסה במלחמת העולם השנייה ופורקה בסוף שנות ה-60.
קטעי הכביש נקראים על שמם של תאריכים חשובים בתולדות הרפובליקה (ממזרח למערב):
אנדרי אמלריק
אנדרי אמלריק (ברוסית: Амальрик, Андрей Алексеевич) (12 במאי 1938 - 12 בנובמבר 1980) היה סופר, היסטוריון ומחזאי רוסי. אמלריק היה דיסידנט, מאנשי תנועת החופש בברית המועצות. זכה לפרסום במערב בשל ספרו מ-1970: "האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?" (ברוסית: "Просуществует ли Советский Союз до 1984 года?").
ראשית דרכו.