בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 עם היוודע דבר התוכנית לייבש את אגם החולה, נזעקו כמה מאנשי הטבע המרכזיים בארץ והחליטו לצאת במאורגן נגד התוכנית, שמשמעות מימושה הייתה פגיעה אנושה בטבע באצבע הגליל ובמינים רבים של בעלי חיים וצמחים. לקריאה לפעולה נענו עוד כמה עשרות אנשי מחקר וחובבי טבע, שהקימו יחד את החברה להגנת הטבע. בראש התנועה עמדו פרופ' אמוץ זהבי ועזריה אלון, שיזמו את הקמת החברה בשנת 1953, מתוך מחשבה כי יש להקים חברה ציבורית, בעלת תשתית רחבה, שתרכז את הפעילויות השונות בתחום שמירת הטבע בישראל. אמוץ זהבי שימש במשך שנים ארוכות כמזכיר החברה להגנת הטבע. תוכנית הייבוש יצאה אמנם אל הפועל, אולם במאה ה-21 הכירה המדינה בצדקת טענות אנשי החברה להגנת הטבע, וחלק מעמק החולה הוצף מחדש. האזור מהווה אתר תיירות וצפרות חשוב וכן אתר חשוב לציפורים נודדות, כולל עשרות אלפי עגורים שמגיעים לאגמון החולה מדי שנה. מאז ועד עצם היום הזה, מהווה שמירת הטבע, הסביבה והנוף את סלע קיומה של החברה.
ב-1994 פסק בית המשפט העליון כי על החברה לשלם כ-4 מיליון דולר בתוספת ריבית, כפיצוי לנער אמריקני שנפצע במהלך טיול בנחל זוויתן ב-1981 והפך נכה. פסק הדין היווה מכה כלכלית קשה לחברה.
בין השנים 1959–1994 פרסמה החברה כתב עת לטבע ולידיעת הארץ שנקרא "טבע וארץ" הוא שימש רוב שנותיו כביטאון החברה. כמו כן, פרסמה החברה להגנת הטבע כתבי עיתונים נוספים כגון סלעית, פשוש ועוד.
במהלך השנים הובילה החברה להגנת הטבע מאבקים סביבתיים רבים. הבולט והמוצלח מכולם היה הקמפיין למען פרחי הבר של ישראל, שכלל הכרזה על עשרות מיני צמחים כ"צמחים מוגנים" ופעילות אינטנסיבית במוסדות החינוך ובקרב הציבור כולו.
התוצאות בשטח היו חד-משמעיות - אזרחי ישראל הפסיקו לקטוף פרחי בר. קמפיין פרחי הבר נלמד מאז בפורומים שונים כקמפיין הערכי המוצלח ביותר בתולדות המדינה, משום שהוא הצליח לשנות את עמדות הציבור ואת התנהגותו בשטח.
מאבק מוצלח נוסף לדוגמה היה מאבק החופים, שנמשך כשבע שנים, והסתיים בחקיקת חוק החופים המגן על הסביבה החופית של ישראל. קדם לחוק החופים החוק האוסר על כריית זיפזיף בחופי ישראל, 1964, בתום מאבק מוצלח בן מספר שנים בהובלתו של יגאל סלע מראשוני החברה להגנת הטבע.
סמליל.
סמלילה הראשון של החברה להגנת הטבע נקבע במאי 1955 מתוך מספר הצעות שהועלו והציג משולש שקודקודו כלפי מטה ובתוכו צבי, עץ ופרח.
ב־1970 התמנה עזריה אלון לתפקיד המזכיר החליט לחפש לחברה סמליל מובהק שיזוהה עימה בקלות וקיבל השראה מבול של רשות הדואר ועליו פרח האירוס. הבחירה בפרח זה נעשתה בין השאר משום שהוא נפוץ מאוד בכל חלקי הארץ ולכל חבל ארץ אירוס ייחודי משלו. את הסמליל צייר עמרם פרת, יו"ר אגודת המעצבים בישראל דאז, לבקשתו של אלון.
בשנת 2006 ביצעה החברה מיתוג מחדש והציגה סמליל חדש שבו פרח האירוס נצבע בלבן ומוקם בתוך חלוק נחל בצבע ירוק.
מוסדות.
החברה להגנת הטבע, מעצם היותה עמותה ציבורית, מחויבת בקיומם של המוסדות הבאים:
האספה הכללית – המורכבת מכלל חברי החברה להגנת הטבע.
ועד מנהל – בן 13–16 חברים, המנהל את ענייני העמותה.
ועדת ביקורת – בת 3–5 חברים, הדואגת לבדיקת ענייניה הכספיים והמשקיים של העמותה.
החברה להגנת הטבע החליטה על הקמתו של מוסד נוסף:
מועצת החברה – גוף המורכב מכ-120 חברי חברה; אנשי ציבור בתחומי העשייה השונים, פעילי סניפים ועובדי חברה, המלווים את הפעילות השוטפת ומסייעים בהתווית המדיניות.
לחברה להגנת הטבע קיים תקנון, שבהתאם להוראותיו מחויבת החברה לפעול.
האספה הכללית של החברה מתכנסת לפחות פעם אחת בשנה. היא שומעת סקירות על הפעילות הניהולית, הכספית והחינוכית ומאשרת את המאזנים הכספיים השנתיים ואת דו"חות ועדת הביקורת. אחת לארבע שנים בוחרת האספה הכללית את מועצת החברה ואת ועדת הביקורת.
בהתאם לתקנון החברה, יכול לבחור כל חבר שתוקף חברותו הוא מעל לשנה. להיבחר למועצת החברה אין מגבלת זמן, ובלבד שהמועמד יהיה חבר בעמותה. בסוף השנה השנייה לכינונה, בוחרת המועצה את חברי הוועד המנהל לתקופה של ארבע שנים.
הוועד המנהל בוחר את המנכ"ל, המנהל את הפעילות היום יומית השוטפת של החברה, כשלצידו פועלת הנהלה.
עמותה בסדר גודל של החברה להגנת הטבע, מבחינה כספית ומספר העובדים שלה, מחויבת בקיומם של רואה חשבון ושל מבקר פנים, המפוקח בעבודתו על ידי ועדת הביקורת.
נכון לשנת 2021, מנכ"לית החברה להגנת הטבע היא איריס האן, יושב ראש הוועד המנהל הוא חיים אורון.
מחזור פעילות העמותה לשנת 2011 עומד על כ-137 מיליון שקל.
פרסים.
החברה להגנת הטבע זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לטובת המדינה והחברה בכללה, ושניים ממייסדיה אמוץ זהבי ועזריה אלון צוינו במיוחד.
הפרדת הדת מהמדינה
הפרדת הדת מהמדינה היא רעיון במחשבה המודרנית, לפיו ראוי למוסדות המדינה או הממשלה הלאומית להיות נפרדים מן המוסדות הדתיים. רעיון זה לרוב מורכב משני חלקים עיקריים, חילוניות המשטר וחופש מדת ברמת המדינה, ומתן חופש דת לפרט ולקהילה מצד המשטר.
הרעיון אומץ במדינות רבות, במידות שונות, על פי התאמה של המערכות המשפטיות והחוקתיות, וההשקפות הקיימות במדינה הספציפית על תפקיד הדת במדינה ובחברה. עקרון דומה בשם לאיסיטה אומץ בצרפת ובטורקיה, בזמן שארצות אחרות עם שיעור חילון חברתי גבוה כמו נורווגיה השאירו הכרה חוקתית בדת המדינה. הרעיון של הפרדת הדת מהמדינה מקביל להרבה רעיונות פוליטיים וחברתיים, כולל החילוניות, חופש הדת, פלורליזם בין דתות וזרמים דתיים.
מקובל לייחס את ראשיתו של הרעיון לפילוסוף ג'ון לוק, אשר תבע לראשונה את המושג "Separation of Church and State" (מילולית: הפרדת הכנסייה מהמדינה). ביטוי זה שתבע לוק הוזכר לאחר מכן במכתב ששלח תומאס ג'פרסון ב-1802 לבפטיסטים של העיר דאנברי. במכתב זה מתייחס לוק אלהתיקון הראשון לחוקה שיוצר כהגדרתו "חומת הפרדה" בין הכנסייה למדינה. בבית המשפט העליון של ארצות הברית נעשה שימוש במושג לראשונה בדיון ב-1878, אך רק אחרי סדרה של תיקים משפטיים שהתחילו ב-1948, החל דיון ציבורי בארצות הברית על המשמעויות הפוליטיות של עקרון זה.
ישנו מגוון נקודות-מבט בדבר רמת ההפרדה הרצויה בין דת ומדינה. נקודת ההשקפה החילונית גורסת כי על הדת והמדינה להיות נפרדות לחלוטין זו מזו. אחרים גורסים כי על המדינה להיות בעלת מעורבות חלקית בדת, כגון על ידי תמיכה כלכלית שוויונית במוסדותיה, אך אל לה להתבסס על דת אחת כדת המדינה. נקודת ההשקפה הדתית גורסת כי המדינה, ולפעמים גם האזרחות והלאום, קשורים לחלוטין בדת. דוגמאות לכך, ניתן למצוא ברטוריקה של גורמים דתיים בעניין, כמו "אומה נוצרית" או "מדינה יהודית" ו"מדינת הלכה".
הפרדת הדת והמדינה קשורה לחופש הדת, אך אלו שני נושאים שונים, ואין להסיק באופן מוחלט כי במדינה שנהוגה בה דת מדינה אין חופש-דת. כמו כן מדינה שאין בה דת-מדינה אין ודאות שיהיה בה חופש דת. מדינות רבות מאפשרות חופש באמונה הדתית, אך אין מדינה המתירה חופש פולחן מוחלט. קיימים חוקים האוסרים ביגמיה, קיום יחסי מין עם ילדים, קרבנות אדם וכדומה, זאת גם כאשר מעשים אלו ודומיהם מהוים חלק מאמונתה הדתית של קבוצה מסוימת.
היסטוריה.
ימי הביניים.
המודלים של יחסי הדת והשלטון בימי הביניים בעולם הנוצרי לעומת העולם מוסלמי נראים, לפחות מבחינה מוסדית או שלטונית, מנוגדים למדי. באימפריה המוסלמית הח'ליף היה גם השליט הפוליטי וגם מנהיג דתי המתאפיין בדרגה רוחנית גבוהה, כך שלא התאפשרה הפרדה רעיונית או ממשית בין הדת והשלטון. החיבור ההדוק בין השניים התבטא היטב גם בדמותו של הנביא מוחמד, שהיה מנהיג צבאי בעל כיבושים מרשימים, ובד בבד מנהיג רוחני, מייסד הדת המוסלמית. לעומת זאת, בעולם הנוצרי יחסי הדת והשלטון היו מורכבים למדי. בעוד באימפריה הרומית המזרחית (ביזנטיון) המודל היה דומה לזה של האימפריה המוסלמית, הרי שבאימפריה הרומית הקדושה המודל היה שונה. למראית עין נראה כי הייתה קיימת הפרדה בין הדת והמדינה, שכן באימפריה הרומית המערבית פעלו שתי מערכות מקבילות: המערכת הדתית בראשות האפיפיור, שהייתה אמונה על כל האספקטים המוסריים והדתיים בהתנהלות האימפריה, והמערכת החילונית בראשו של המלך או הקיסר, שהייתה אמונה על ההתנהלות הפוליטית והכלכלית של האימפריה. עם זאת, אין להסיק מכך כי המערכות פעלו באופן מנותק אחת מהשנייה, אלא להפך, אירועים רבים הוכיחו כי הדת והמדינה היו כרוכות זו בזו באירופה המערבית של ימי הביניים, וכי הקשר ביניהן היה חזק וסבוך מאוד, ולא ניתן היה להתירו. כך לדוגמה, היה זה דבר שבשגרה שקיסרים מינו בישופים, ואפיפיורים היו בעלי קרקעות וסמכויות שיפוט, דבר שהביא לא פעם למתחים והתנגשויות בין המערכות. גישה אחת במחקר ההיסטורי קובעת, שלא היה הבדל מהותי בין המודלים, שכן בשניהם הדת והמדינה היו קשורות בקשר הדוק, וכי ההבדל הוא מוסדי או ארגוני בלבד. גישה אחרת במחקר גורסת כי היה הבדל מהותי, שכן באימפריה המוסלמית השכילו לבטל את המתח בין הדת והמדינה, ואילו באימפריה הרומית המערבית המתח היה נוכח ודומיננטי.
המודל המוסלמי.