אופוס סקטילה בארץ־ישראל בתקופה ההרודיאנית.
עיקר האינפורמציה על צורת הרצפות ושיטת הנחת הריצוף שנהגו בתחומי ארץ ישראל מקורה בארמון השלישי של הורדוס ביריחו, במצדה, בהרודיון ובמבצר קיפרוס.
פאולין דונסיל-ווט טוענת במחקרה כי כל רצפות האופוס סקטילה שנמצאו בשימוש באתרים ההרודיאניים בארץ נעשו מאבנים מקומיות, וזאת בניגוד להבחנתו של אהוד נצר, שטוען כי נעשה שימוש באבנים מקומיות לצד שיש מיובא. טענתה של דונסיל-ווט היא כי למעט האבנים השחורות, כל שאר האבנים הבהירות מקורן ממחצבי אבן-גיר הסמוכים לאזור בית לחם. החוקרת מבחינה בכמה גוונים של אבני הגיר – ורוד בהיר או ורוד כהה, אדום-כתום, צהוב-חזק, צהוב-חלש. לאבנים אלו נלוו עורקים בצבעים שונים - בדרך כלל אדום-ארגמן; עורקים אלו הם שהקנו להם את המראה דמוי השיש. אבני הדולומיט הלבנות, הדומות בצבען לבהט, הן לטענתה אבנים הנפוצות במרחב הרי יהודה. זיהוי האבנים השחורות הביא למסקנה כי מדובר בשני סוגי אבנים: אבן ביטומנית וצפחה, הבאות שתיהן ממחצבים הסמוכים לים המלח. האבנים האפורות גם הן סוג של אבנים ביטומניות.לעומת זאת, על פי מסקנתו של נצר אפשר להצביע על מספר סוגי אבנים בהן נעשה שימוש לייצור הרצפות, ביניהן גם אבנים מיובאות. זיהויין של האבנים המיובאות נעשה על ידי חוקרים מן האוניברסיטה העברית:
צבע האבנים ואיכותן הם שהיוו את השיקול בבחירת חומר הגלם המתאים ביותר. בעולם הרומי מוכר שימוש בשיש בצבעים שונים. הנהייה אחר מרקמי הצבע המיוחדים מוצאת ביטויה באזורים השונים מהם הובאו חומרי הגלם לייצור הרצפות. הדוגמאות המוצגות כאן הן רק חלק קטן ממגוון עשיר של סוגי אבנים בהן נעשה שימוש.שימוש נרחב ברצפות אלו נעשה בבתי מרחץ. יתרונן היה בכושר עמידתן בתנאי לחות ורטיבות, ומכאן תפוצת השימוש הנרחבת דווקא במבנים מסוג זה. רוב הדוגמאות בארץ מגיעות מבתי מרחץ כדוגמת מצדה, קיפרוס, הרודיון, מכור וככל הנראה גם קליהרי (בעבר הירדן). הדוגמאות מיריחו וירושלים הן דוגמה לשימוש במרצפות אופוס סקטילה במבני כינוס והתוועדות.
בהקשר לירושלים מציין יוסף בן מתתיהו שימוש באבני ריצוף צבעוניות:
בתארו את ארמונו של הורדוס שהיה בסמוך למגדלי המצודה במערב העיר, מדגיש יוסף בן מתתיהו את פארן של אבני הריצוף:
"מי יוכל לתאר את מרצפת הבניינים האלה, אבנים מאבנים שונות ויקרות, אשר הובאו מכל הארצות למכביר."
בתארו את רחבת הר-הבית מציין יוסף בן מתתיהו
"וכל הככר מתחת לרקיע היה ריצוף אבני צבעונים, אבנים מאבנים שונות."
תיאור זה עשוי בהחלט לשקף שימוש ברצפות אבן צבעוניות בטכניקת ה'אופוס סקטילה'. בפרויקט סינון העפר מהר הבית נמצאו שברי אריחי ריצוף רבים מסוג 'אופוס סקטילה', שבאמצעות השוואה לדגמים שנעשה בהם שימוש באתרים אחרים שנבנו בידי הורדוס, יחד עם אפשרויות הריצוף הגאומטריות שוחזרו הדגמים לפיהם הם היו מונחים ברחבת הר הבית.
גיהוץ
הרפובליקה הבטאבית
הטייה קוגניטיבית
קאפלברוקה
סוראמי
סוראמי (בגאורגית: სურამი) היא עיירה בנפת חאשורי שבמחוז כארתלי הפנימית שבגאורגיה. אוכלוסייתה מונה 7,492 תושבים. העיירה משמשת כמקום נופש באקלים הררי ומקום משכנם של מצודות מימי הביניים.
מיקום.
סוראמי ממוקמת במדרונות הדרומיים של רכס ליחי, הידוע גם בשם "רכס סוראמי", המחלק את גאורגיה למזרח גאורגיה ומערב גאורגיה. היא נמצאת במרחק של 4 ק"מ מהעיר חאשורי, שסוראמי מקושרת אליה גם במסילת ברזל.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה בשטח סוראמי מתוארכת לתקופת הברונזה. לאחר מכן היא מזוהה כסוּריוּם הנזכרת בכתבי החוקרים הקלאסיים, במיחוד בכתבי פליניוס הזקן (23-79 לספירה), שמיקם אותה בחלקה המזרחי של קולכיס בואכה איבריה.
מבחינה אסטרטגית ממוקמת סוראמי בכניסה לערוץ בורג'ומי וחולש על הדרך העוברת ממזרח גאורגיה למערבה. ולכן הפכה סוראמי, במאה השתים עשרה, לעיר מבוצרת. החל משנות השבעים של אותה מאה ועד למאה הארבע עשרה המאוחרות, הייתה טירת סוראמי אחוזה פיאודלית, העוברת בירושה, לאריסתווים (דוכסים) של כארתלי, שבמרכז גאורגיה. דוכסים אלה קיבלו את התואר "סוראמלי" ("სურამელი", "אדון סוראמי"). לאחר מכן, ירד מעמדה של סוראמי, אבל שמרה עדיין על מעמדה כתחנה מסחרית שוקקת כמו גם המצודה שנבנתה מחדש במאות השש עשרה והשבע עשרה.
על פי ההיסטוריון הגאורגי, וחושטי, הייתה סוראמי, באמצע מאה השמונה עשרה, מקום מושבם של 200 משפחות של גאורגים, ארמנים ויהודים. בשנות הארבעים של אותה מאה, שימשה סוראמי כמקום מושבו ובסיסו של הנסיך גיווי אמילאחוורי במרידתו כנגד תאימורז השני (თეიმურაზ II) (1732-1744), ממלכת קאחתי והפרסים בראשות נאדיר שאה, שהיו בתקופה של התעוררות מסוימת באותו זמן. לאחר כניעתו של הנסיך, בשנת 1745, נהרסה הטירה, ושוחזרה מחדש ושימשה חיילים רוסים-גאורגיים במבצע האנטי-עות'מאנית במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768. לאחר סיפוח כארתלי-קאחתי בידי האימפריה הרוסית, בשנת 1801, איכסנה סוראמי תחנה צבאית ומאוחר יותר התפרסמה כמקום נופש באקלים הררי. בשנת 1926 הוכרזה על ידי שלטונות הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז כישוב עירוני.
אתרים.
סוראמי צמודה לפארק הלאומי בורג'ומי-חרגאולי, וידועה במגוון תוואיי נוף ושפע של מונומנטים היסטוריים. בעיר עצמה נמצאים קומפלקס כנסיית הבתולה הקדושה שנבנתה במאה השש עשרה והשבע עשרה, וכן כנסיית גיאורגי הקדוש מהמאות השבע עשרה - תשע עשרה וכנסיית ק'ווירצחובלי שנבנתה בשנת 1998.
התאריך המדויק בו נבנתה טירת סוראמי נותר מעורפל. ייתכן כי המבנה הראשון נבנה במאה השתים עשרה, אבל נבנה מחדש מספר פעמים מאז. האגדה המקומית הקשורה לטירה מובאת ביצירתו של הסופר הגאורגי הקלאסי, דניאל צ'קונקדזה (1830-1860), מצודת סוראמי, והתפרסמה מאוחר יותר בסרטו של הבמאי הארמני, סרגיי פרג'אנוב בסרטו המעוטר פרסים האגדה על מצודת סוראמי משנות השמונים.
מוזאון לסיה אוקראינקה מוקדש לזכרה של המשוררת האוקראינית המפורסמת, לסיה אוקראינקה (Лариса Петрівна Косач-Квітка) (1873-1913), שחודשי חייה האחרונים עברו בסוראמי. המוזאון ממוקם בבית בו נפטרה המשוררת.
יהודי סוראמי.
תעודות משפטיות מסוף המאה השמונה עשרה, עוסקות בבני משפחת מנאשראשווילי, שהגיעו לסוראמי, לאחר שעברו מסכת קשה של מעשי אכזריות ונמלטו מאדונם הקודם, והפכו לצמיתים של מנזר סווטיצחובלי במצחתה. לאחר שנים תבע אדונם לשעבר מסוראמי שיחזרו לבעלותו, והמשפחה ניהלה מאבק ממושך על רצונה וזכותה להישאר בחסות המנזר.
ביוני 1850, נרשמה בסוראמי, עלילת הדם הראשונה בגאורגיה (למעשה הראשונה באימפריה הרוסית), כאשר נעלם ילד נוצרי קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי. התערבותו של משה מונטיפיורי אצל הנציב הבכיר של מלכות המשנה של הקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, לא עזרה והיהודים שנאשמו ברציחת הילד נשלחו לסיביר.
ברשימת בתי הכנסת שנערכה על ידי הסובייטים בשנת 1946 צוין גם בית הכנסת בסוראמי, ברחוב אינטרנציונלה 115, שהוקם בשנת 1915.
סורמי
מצודת סוראמי
מצודת סורמי
סוריום
Bassariscus astutus
מיכל גל
מיכל גל (נולדה ב-1966) היא פרופסורית מן המניין, לשעבר סגנית הדיקאנית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה. חוקרת בתחום הגבלים עסקיים בכלכלות קטנות.
חייה ופועלה.
מיכל (שיצר) גל סיימה בשנת 1993 תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. גל התמחתה אצל השופטת מרים נאור (לימים שופטת בית המשפט העליון) ובמשרד עורכי הדין ש. הורביץ. בשנים 2000-1996 למדה לתארים שני ושלישי באוניברסיטת טורונטו, שם קיבלה שנתיים ברציפות את פרס אלן מרקס על התזה הטובה ביותר. במהלך לימודי הדוקטורט הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה. זכתה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר.
גל חוקרת את תחום ההגבלים העסקיים לכלכלות קטנות ברחבי העולם. ספרה עוסק בנושא זה: 'מדיניות תחרותית של כלכלות שוק קטנות' (במקור: Competition Policy for Small Market Economies), הדן בהשפעת גודלו של השוק על כללי ההגבלים העסקיים. מחקרה בדק כיצד משפיע גודל השוק על כללים אופטימליים להסדרת התחרות בו, ובאיזה אופן ניתן לשפר את האכיפה בעזרת הכללים.
עד למחקרה של גל נהגו מדינות קטנות בהגבלים עסקיים כמדינות גדולות. מחקרה של גל יצר הלכה למעשה תחום מחקר חדש ליישום דיני ההגבלים העסקיים על מדינות קטנות. המחקר צוטט במשקים קטנים רבים ומספר מדינות שינו את דיני ההגבלים העסקיים שלהן בעקבותיו. [דרוש מראה מקום] לאחר פרסום ספרה הוזמנה לדיון שנערך בכנס הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, שעיסוקו הגבלים עסקיים בכלכלות קטנות. בעקבות כך הרצתה והשתתפה בכנסים והרצאות רבות ברחבי העולם, בין השאר ב- ניו זילנד, פריז, ברבדוס, איי התעלה (גרנזי וג'רזי) והודו.
גל חוקרת את ההגינות ביחסי השוק: בין חברות מסחריות, בינן לבין הצרכנים שלהן, ובינן לבין הספקים שלהן. הייתה חברה בתוכנית Global Law Program של אוניברסיטת ניו יורק, אשר בוחרת כל שנה עשרה מרצים בולטים מרחבי העולם.
אוזביוס מקיסריה
שירות למען הציבור
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מבצע &quot;הקשה&quot;