שכונת מעלות דפנה נבנתה החל משנת 1971 כחלק ממערך שכונות הבריח שנבנו בצפון מזרח העיר מיד לאחר מלחמת ששת הימים, כדי ליצור רצף התיישבות עברי בין ירושלים המערבית לבין הר הצופים. השכונה הוקמה על שטח ההפקר שהיה חלק מהקו העירוני. השם "מעלות דפנה" ניתן לשכונה על שם השיפוע בו היא בנויה ועל שם צמח הער אציל, ובדרך עקיפה זו חוגג השם את איחוד העיר בשנת 1967, מאחר שהיוונים והרומאים נהגו לקשט בעלי ער אציל (עלי דפנה) את ראשיהם של הקיסרים המנצחים כמעשה האל היווני אפולו. בחלקה הדרומי של השכונה ממוקם מתחם הידוע בשם "ארזי הבירה", על שם החברה שבנתה אותה. במתחם הוקמו שיכונים לעולים חדשים, בחלקם על קרקע פרטית שהופקעה בשנת 1968.
תכנון ועיצוב השכונה.
מעלות דפנה תוכננה כשכונה קטנה לכ-4,000 תושבים וכמעט ללא רזרבות קרקע לבנייה עתידית. לשכונה אפיונים ארכיטקטוניים ייחודיים, הכוללים שימוש באלמנטים חיצוניים צורניים על המבנים כגון קשתות, זוויות, בליטות החורגות מקו הבניין ושיפועים, וזאת על מנת ליצור דו-שיח ארכיטקטוני עם מסורת הבנייה הירושלמית בכלל, וזו של העיר העתיקה בפרט. פרטים תכנוניים ייחודיים (לתקופת התכנון) כוללים שטחים ציבוריים נרחבים, מרכז מסחרי אינטגרלי במבני המגורים של השכונה, כנהוג בשכונות ותיקות, חצרות פנימיות לשימוש התושבים ולמעבר נוח בין בתי השכונה ולהולכי הרגל, ומשטחי דשא למשחקי ילדים. כן נבנו שני גשרים להולכי רגל ומגרשי החניה הוקמו בריחוק מה מהבניינים, על מנת למנוע תנועת כלי רכב ממונעים בתוך השכונה. תכנון ייחודי זה, הנוגד את התכנון של שכונות סמוכות (ובניגוד לרמת אשכול הסמוכה), זיכה את המתכננים בפרס רכטר.
תמורות דמוגרפיות.
בעשור הראשון של המאה ה-21, במסגרת מגמה הניכרת בשכונות רבות בצפון ירושלים, התרחשה תחלופת אוכלוסייה. במקום התושבים שאכלסו את השכונה עם הקמתה - חילוניים ובעלי מקצועות חופשיים, נכנסה אוכלוסייה חרדית, חלקם משפרי דיור מהשכונות הסמוכות שמואל הנביא, בית ישראל ושכונת הבוכרים וחלקם עולים חדשים מארצות הברית.
מוסדות בשכונה.
ספרייה עירונית.
בסמוך לבית הספר רנה קסין שוכנת ספרייה עירונית על שם יוסף מאירהוף.
תחבורה.
השכונה גובלת בשני קווי רכבת קלה: הקו האדום מצידה הדרום מזרחי, העובר לאורך רחוב בר לב; והקו הירוק, הנמצא בשלבי סלילה והקמה ועובר ברחובות שרגאי ושדרות אשכול.
ג'וזף פיינדר
ג'וזף פיינדר (באנגלית: Joseph Finder; נולד ב-6 באוקטובר 1958) הוא סופר אמריקאי שנודע בעיקר בזכות כתיבת מותחני עסקים.
ספריו המזוהים ביותר עם סגנון הכתיבה שלו הם: "פרנויה", "המנכ"ל", "רצח בעיניים" ו"משחקי כוח".
ספרו "זהות שאולה", עובד לסרט קולנוע בכיכובם של מורגן פרימן ואשלי ג'אד.
פיינדר נולד למשפחה יהודית בעיר שיקגו שבארצות הברית. את רוב ילדותו בילה עם משפחתו שעברה בין ארצות שונות, בהן הפיליפינים ואפגניסטן. לבסוף המשפחה שבה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק.
פיינדר למד לתואר ראשון בלימודי רוסיה באוניברסיטת ייל וכן לתואר שני בחקר רוסיה באוניברסיטת הרווארד. ספרו הראשון שראה אור היה הספר העיוני "השטיח האדום: הקשר בין הקרמלין לבין אנשי העסקים החזקים ביותר באמריקה".
ב-2012 החלו צילומי הסרט פרנויה בהתבסס על ספרו של פיינדר, בעל אותו השם.
זירעין
זירעין או זרעין (בערבית: زرعين) היה כפר ערבי גדול בעמק חרוד, החלק המזרחי של עמק יזרעאל. הכפר היה ממוקם סמוך לכביש מעפולה לג'נין כ־7 קילומטרים דרומית לעפולה בגובה 110 מ' מעל פני הים על אחת משלוחות הגלבוע. הכפר חלש על הדרכים המובילות ממזרח למערב ועל הדרך דרומה לכיוון ג'נין. במלחמת העצמאות נכבש הכפר והתרוקן מתושביו.
היסטוריה.
הכפר שימר את שם העיר יזרעאל שהייתה בירתו של המלך אחאב.
בתקופת הצלבנים הייתה במקום עיירה קטנה שנקראה "Parvum Gerinum" או בשם הצרפתי "Le Petit Gérin" בהשוואה לג'נין הסמוכה שנקראה "Le Grand Gérin".
הנוסע רבי בנימין מטודלה מספר כי "זרעין היא יזרעאל ושם מעין גדול ובה יהודה [יהודי] אחד והוא צבע". אשתורי הפרחי ביקר במקום בראשית המאה ה־14 וכתב: "יזרעאל של יששכר וקורין לו זרעין". בשנת 1632 עבר בארץ נזיר צרפתי והוא מספר שבמקום יושבים ערבים ומעט יהודים: "ובה כעת כמאה וחמישים בתים של מאורים (מוסלמים) ושל יהודים... ועוסקים התושבים בשוד כמו הערבים ולפיכך אין לבוא אליה בהרגשה של ביטחון".
ב־1830 הושיב אבראהים פאשא בכפר משפחות מצריות שקיבלו כ־25,000 דונם לחקלאות. ב־1858 השתלטו במרמה על רוב אדמות הכפר בני חמולת "עבד אל־האדי" מהכפר עראבה שבשומרון והושיבו במקום אריסים מכפרם.
תקופת המנדט ומלחמת העצמאות.
בתקופת המאורעות התנכלו בני הכפר לתחבורה היהודית באזור ולכפרי העמק.
הכפר היה שייך לנפת ג'נין מחוז שומרון, על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי אדמותיו היו 23,920 דונם ובשנת 1945 מנה 1,420 נפשות. את מי השתייה לכפר סיפק מעיין עין יזרעאל שהורחב ושופץ על ידי הבריטים בתקופת המנדט.
בתחילת מלחמת העצמאות התבססה בזירעין יחידה צבאית של צבא ההצלה שהטרידה באש את התחבורה היהודית ואת יישובי עמק חרוד. הנשים והילדים פונו והכפר כולו הפך למשלט מבוצר של אנשי הכנופיות. קרבתו של הכפר לכביש ועליונותו הטופוגרפית היוותה איום קשה על היישובים. התנועה בכביש העמק התנהלה בכלי רכב משוריינים. ב־20 באפריל 1948 נעשה ניסיון ראשון לכיבוש הכפר על ידי כוח גדול של "גדוד העמק" (הגדוד הראשון) מחטיבת יפתח של הפלמ"ח בשיתוף תגבורת מגולני ואלכסנדרוני. בקרב הקשה בין הצדדים פוצצו בניין בית הספר ונהרגו למעלה מ־20 ערבים, אך הכוחות נאלצו לסגת לאחר שנתקלו בהתנגדות חזקה, דבר שמנע מהם להשלים את כיבוש הכפר לפני עלות השחר. מבין אנשי ההגנה נהרגו 6 לוחמים.
בליל ה־28/29 במאי כבש כוח של חטיבת גולני את זירעין בקרב קל יחסית, והדף את התקפת הנגד שבאה מכיוון ג'נין למחרת.
על אדמות הכפר הקימו משוחררי הפלמ"ח שלחמו בזירעין את קיבוץ יזרעאל. על תל יזרעאל, במקום הצופה על העמק, הוקמה אנדרטה ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בקרב בזירעין ובסביבה. בראשית שנות ה־50 פעלה במקום מעברה בשם מעברת זרעים (זרעין).
שניים אוחזין בטלית
שניים אוחזין בטלית היא סוגיה נודעת בתלמוד ובמשפט העברי, העוסקת בחלוקת רכוש מטלטל ששני צדדים טוענים לבעלות עליו, ושניהם אוחזים בו בפועל, אך ללא הוכחות ממשיות לאף אחד מהצדדים.
מקור סוגיה זו במשנה הראשונה במסכת בבא מציעא, הדנה בשאלה כיצד יש לחלק טלית (בגד) הנמצאת במחלוקת בין שני אנשים. לסוגיה זו יש השלכות מעבר לשאלת חלוקת הטלית, מאחר שהטלית היא רק דוגמה לכל רכוש מטלטל הנתון במחלוקת. בסוגיה זו נקבעו כללים שהורחבו לאחר מכן למקרים נוספים, הקשורים בחלוקת רכוש שהבעלות עליו נתונה במחלוקת, וללא הוכחות על הבעלות.
ההלכה במשנה.
המשנה הראשונה במסכת "בבא מציעא" דנה בשאלת חלוקת טלית, הנמצאת במחלוקת בין שני אנשים:
ביאור: (לצורך ההסבר נניח ששני הצדדים נקראים 'ראובן' ו'שמעון') אם כל אחד מהצדדים טוען טענה זהה, שהטלית כולה שלו, וללא הוכחות - תחולק הטלית שווה בשווה בין שני האנשים. אם ראובן טוען שהטלית כולה שלו, ואילו שמעון טוען שחצי הטלית שלו - ההלכה היא כי ראובן יקבל שלשה רבעים מהטלית, בעוד שמעון יקבל רבע בלבד מהטלית.
ביאור ההלכה על פי רש"י.
רש"י, מבאר את הסברא שמאחורי ההבדל בין שני המקרים: כאשר ראובן ושמעון טוענים לבעלות מלאה על הטלית, אין הבדל בין שניהם - לכן תחולק הטלית שווה בשווה. לעומת זאת, כאשר ראובן טוען לבעלות מלאה על הטלית, בעוד שמעון טוען רק לבעלות על חצי ממנה, הרי שמעון בעצם מודה שאין לו חלק בחצי השני של הטלית, וחצי זה עובר בשלמותו לראובן. כעת המחלוקת היא על החצי שנותר, שעליו שניהם טוענים לבעלות מלאה. על פי הכלל הראשון, כל אחד מהם יקבל חצי של חצי טלית זו, כלומר רבע טלית, כך שלבסוף, יש בידי ראובן שלשה רבעים מהטלית, בעוד שמעון זוכה ברבע מהטלית בלבד.
ביאורו של ישראל אומן.
פרופסור ישראל אומן הציע לבאר את החלוקה שבמשנה באופן אחר, על ידי ניסוח הכלל הבא:
כל אחד מהטוענים לחלק מהטלית יקבל חלק כזה, באופן שההפסד של שניהם מול התביעה שלהם יהיה זהה. כלומר, אם שניהם תובעים טלית שלמה, כל אחד יקבל חצי טלית, היינו לכל אחד מהם יש הפסד חצי טלית לעומת תביעתו המקורית. אם אחד תובע טלית שלמה, והשני תובע חצי טלית, הראשון יקבל שלושה רבעים מהטלית, היינו יש לו הפסד של רבע טלית מול תביעתו המקורית, והשני יקבל רבע טלית, היינו שוב יש לו הפסד זהה של רבע טלית לעומת תביעתו המקורית. אם הראשון תובע טלית שלמה, והשני אינו תובע דבר, הראשון יקבל טלית שלמה, כלומר הפסדו הוא אפס, והשני לא יקבל דבר, כלומר גם הפסדו הוא אפס.
נוסחה כללית.
הסבר ההלכה בשיטה הדמוקרטית עשוי להיות מורחב לכלל הבא: חלוקת הטלית תיעשה כך ששני הצדדים יפסידו באופן זהה לעומת תביעתם המקורית, או ירוויחו באופן זהה לעומת תביעתם המקורית. באופן זה נוכל להגדיר נוסחה כללית לחלוקת הטלית. יהי formula_1 גודל הטלית. formula_2 היא תביעתו של הראשון. formula_3 תביעתו של השני. formula_4 יהיה חלקו הסופי של הראשון. formula_5 יהיה חלקו הסופי של השני. תחילה נקזז כל תביעה כך שלא תהיה גדולה מ-formula_1. הנוסחה היא:
formula_7
formula_8
ההפסד של הראשון הוא formula_9
ההפסד של השני הוא formula_10
ואכן יישום הנוסחה דואג להפסד או רווח שוים לשני הצדדים.
דוגמה: formula_11
מהנוסחה נובע: formula_12, כמבואר במשנה.
נוסחה זו הנה הכרחית ליישום שיטת החלוקה המבוארת במאמר של ישראל אומן ומיכאל משלר מי שהיה נשוי שלוש נשים.
חלוקה תואמת שניים אוחזין.