לפי ספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס" היה פיוס בנו של רופינוס מאקוויליה, אם כי ייתכן ויש כאן בלבול עם רופינוס אחר. על פי הספר, אחיו של פיוס הראשון היה הרמאס, שכתב את "הרועה" וייתכן כי מסיפור חייו ומעמדו (עבד משוחרר) אפשר היה ללמוד על מעמדו של אחיו האפיפיור, אך ייתכן מאוד כי הסיפור שהרמאס מייחס לעצמו הוא בדיה, כאשר כוונתו הייתה שמשפחתו היא מהמעמד הנמוך.
אסתר רוט-שחמורוב
אסתר רוֹט-שחמורוב (נולדה ב-16 באפריל 1952), היא אתלטית ישראלית, מהבולטות ביותר שידעה מדינת ישראל. כלת פרס ישראל לספורט ותרבות הגוף ה'תשנ"ט.
שחמורוב נבחרה מספר פעמים כספורטאית המצטיינת של ישראל וזכתה במדליות רבות בתחרויות מקומיות ובינלאומיות. באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר משוכות ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהשתתפה בגמר אולימפי כלשהו. בתחרויות בינלאומיות, היא זכתה ב-8 מדליות אישיות. 6 מדליות במשחקי אסיה, מתוכן 5 זהב ו-1 כסף, ו-2 מדליות זהב באליפות אסיה באתלטיקה, יותר מכל ספורטאי ישראלי אחר בכל הזמנים.
ביוגרפיה.
נולדה בשם אסתר שחמורוב בתל אביב במשפחה מסורתית-דתית. גדלה בשכונת קריית שלום ולמדה בבית הספר רמז שבשכונה. בגיל 14 החלה להתאמן באגודת הפועל תל אביב, בהדרכתו של עמיצור שפירא. במאי 1967, בהיותה בת 15, החלה שחמורוב לבלוט כספורטאית בעלת פוטנציאל בריצה. זמן קצר לאחר מכן שברה את השיא הישראלי בריצת משוכות, אך במחצית השנייה של שנת 1968 לא הצליחה להשיג שיאים בולטים ולא השיגה את המינימום הנדרש כדי להשתתף באולימפיאדת מקסיקו (1968). הועלתה הסברה ששחמורוב סבלה מאימון יתר עקב פיזור על מקצועות רבים מדי.
לקראת משחקי אסיה ניסתה שחמורוב פעמים רבות להשיג את המינימום הנדרש עד שהצליחה להשיגו בסוף אוקטובר 1970 והבטיחה את יציאתה לבנגקוק. כבר בתחילת המשחקים שנערכו בדצמבר 1970, רשמה הישג נאה בקבלה מדליית כסף בקפיצה לרוחק. בהמשך המשחקים זכתה שחמורוב בשתי מדליות זהב (בקרב חמש ובריצת 100 מטר משוכות).
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1971 זכתה ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.8 שניות, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 6.14 מטר, בקפיצה השלישית. כבר בקפיצה הראשונה היא קבעה שיא ישראלי חדש של 5.97 מטר ובניסיון השני היא שיפרה שוב את השיא והעמידה אותו על 6.06 מטר ובכך הייתה לאתלטית הישראלית הראשונה שקפצה למרחק של יותר מ-6 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.78 שניות, לפני מירה בולבה מהפועל עמק חפר (11.41 מטר) ויהודית גנץ מהפועל חדרה (11.40 מטר).
באולימפיאדת מינכן (1972) העפילה שחמורוב לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר וסיימה במקום החמישי, 4 אלפיות שנייה אחרי הרצה שעלתה לגמר מהמקום הרביעי. בריצה זו קבעה בשלב המוקדמות שיא ישראלי חדש של 11.45 שניות שנשבר רק ב-4 ביולי 2018 על ידי דיאנה ויסמן (11.38 שניות). לאחר מכן, עלתה לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות, אך בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, בו נרצח מאמנה האישי, עמיצור שפירא, פרשה מהתחרות.
לאחר אולימפיאדת מינכן, היא התחתנה עם פטר רוט, שהפך למאמנה האישי, וילדה את בנם ירון. זמן קצר לאחר הלידה, במשחקי אסיה שנערכו בטהראן, איראן בשנת 1974 היא זכתה ב-3 מדליות זהב, בריצות ל-100 מטר, ל-200 מטר ול-100 מטר משוכות. דרישתה של רוט-שחמורוב כי בעלה ישמש כמאמנה, אף על פי שלא נחשב למומחה לאתלטיקה קלה, הביאה לסכסוכים ממושכים בין הזוג לבין רשויות הספורט, שסירבו לממן את נסיעותיו של רוט.
באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית ביוני 1975 זכתה שחמורוב בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.91 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.72 שניות. באותה שנה, בתחרות שנערכה בשטוטגרט קבעה רוט-שחמורוב בריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש של 23.57 שניות. שיא זה החזיק מעמד 27 שנים, עד שנשבר על ידי אירנה לנסקי.
בשנת 2006 נפטר בעלה ומאמנה לשעבר, פטר רוט. בשנת 2009 עברה רוט-שחמורוב השתלת כליה בשל מחלה תורשתית.
בעשור השני של המאה ה-21 משמשת רוט-שחמורוב כמורה לספורט בחטיבת הביניים "השרון" ברעננה.
גמר אולימפי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיעה רוט-שחמורוב להישגה הגדול ביותר, כאשר עלתה לשלב הגמר בריצת 100 מטר משוכות, וסיימה במקום השישי בתוצאה של 13.04 שניות, אחרי המנצחות יוהנה שאלר-קליר ממזרח גרמניה (12.77 שניות), טטיאנה אניסימובה (12.78 שניות) ונטליה לבדבה (12.80 שניות), שתיהן מברית המועצות, גודרון ברנד (12.82 שניות) ממזרח גרמניה ובעלת תוצאת השנה בעולם גרז'ינה רבשטיין מפולין (12.96 שניות), כולן מהגוש המזרחי. בכך, הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שעלתה לגמר אולימפי, והיה זה ההישג הטוב ביותר לאתלט ישראלי במשחקים האולימפיים עד אולימפיאדת סידני (2000) ועד היום מהווה את ההישג הטוב ביותר במקצועות הריצה.
עם התפרקות הגוש הקומוניסטי בתחילת שנות ה-90, כשנודע שרבים מהספורטאים בגוש הקומוניסטי השתמשו בסמים אסורים ובכלל זה משתתפות ריצת ה-100 משוכות באולימפיאדת מונטריאול, התברר עד כמה משמעותי היה הישגה של רוט-שחמורוב, כשהגיעה להישג מוצלח למרות העובדה שלא השתמשה בסמים.
לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בברלין, מערב גרמניה היא קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.93 שניות. שיא זה החזיק מעמד 26 שנים עד שנשבר על ידי אירנה לנסקי.
כנציגת יבשת אסיה, בתחרות גביע העולם הביניבשתי שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בשנת 1977 סיימה רוט-שחמורוב במקום רביעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.26 שניות. שלוש הרצות שהקדימו אותה היו ממזרח אירופה.
רוט-שחמורוב לא השתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), בשל הצטרפות ישראל לחרם האמריקני, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. במקומה היא השתתפה במשחקים החלופיים שנערכו באוניברסיטת פנסילבניה, שבפילדלפיה וזכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
יוחנן כותב הבשורה
יוחנן כותב הבשורה, או יוחנן האוונגליסט (נפטר בערך בשנת 110 לספירה), הוא, על-פי ההשערה, כותב "הבשורה על-פי יוחנן", ספר הבשורה האחרון וככל הנראה המאוחר בספרי הבשורה.
זהותו של יוחנן כותב הבשורה נשארה עלומה. מלבד כתיבת הבשורה מייחסים לו גם את כתיבת איגרת יוחנן הראשונה. הייחוס ליוחנן של ספרים אחרים בברית החדשה, כגון "איגרת יוחנן השנייה", "איגרת יוחנן השלישית" ו"ההתגלות", הוא בגדר מסורת נוצרית ארוכת שנים, אך נתון בספק על פי חוקרים רבים.
יש להבדיל בין יוחנן כותב הבשורה לבין יוחנן בן-זבדי, הוא יוחנן השליח, אחד משנים-עשר שליחיו של ישו, ובינו לבין יוחנן כותב ההתגלות. המסורת הנוצרית אמנם מזהה את יוחנן כותב הבשורה עם יוחנן השליח, אך מספר גדול של חוקרים מודרניים ובהם דוד פלוסר, מערערים על הקביעה שמדובר באותו אדם.
לעומתם, יוחנן כותב ההתגלות (חזון יוחנן) מזוהה במידה רבה עם אסיה הקטנה, שלקהילותיה פנה בחזונו. יש הסבורים, גם על פי הכתוב ("הייתי באי הקרוי פטמוס בעבור דבר אלוהים ועדות ישוע", ההתגלות א,9) כי הוגלה לפטמוס על ידי הקיסר דומיטיאנוס, ושם כתב את חזון יוחנן.
במקובץ, הספרים הללו מכונים "ספרות יוחננית" (Johannine). עם זאת, יש דמיון דקדוקי מועט בין הבשורה על פי יוחנן לבין ההתגלות.
ישו הנוצרי
אניקטוס
אניקטוס (בלטינית: Anicetus; (מת ב-20 באפריל 168) היה יורשו של פיוס הראשון על כס האפיפיור ברומא. לא ידוע כיום שנות כהונתו המדויקות, והסברה היא שעלה לכס הקדוש בין 150 ל-157 והוחלף בין 153 ל-168. מוצאו של אניקטוס היה מהעיר חומס (אמסה) בסוריה.
ההיסטוריון הנוצרי הגסיפוס, ביקר ברומא בזמן כהונתו של אניקטוס. ביקור זה נחשב בעיני רבים סימן לחשיבות הכס הקדוש ברומא כבר בתקופה מוקדמת זו.
אניקטוס היה האפיפיור הראשון שגינה את הכפירה ואסר על מונטניזם והתנגד לאגנוסטיציזם והמרקיוניזם. לפי ספר האפיפיורים, ה"ליבר פונטיפיקליס" אניקטוס קבע כי אסור לכמרים להיות בעלי שיער ארוך (ייתכן שאיסור זה נבע מהעובדה שהאגנוסטיקנים נהגו לגדל את שערם). לפי התיאורים מת אניקטוס כמרטיר בתקופתו של לוקיוס ורוס, אך אין פרטים ברורים באשר לנסיבות מותו.
רנה שני
רִנה שני (16 באוגוסט 1937, ט' באלול תרצ"ז – 17 בנובמבר 1983) הייתה משוררת עברית, סופרת ילדים, מתרגמת ומנהיגת כת בישראל.
ביוגרפיה.
נולדה בשם "רינה שומרוני" בחדרה כבכורה מבין שני ילדים. אמה, רעיה, הייתה יוצאת ליטא. להוריה הייתה מסעדה קטנה בצומת ככר המשטרה. מגיל צעיר גילתה כישרון כתיבה יוצא דופן, והשירים הראשונים שלה התפרסמו ב"משא", המוסף הספרותי של למרחב ב-1958. מאוחר יותר קיצרה את שם משפחתה ל "שני". היא סיימה את לימודיה התיכוניים בחדרה, שירתה כקצינת חינוך בצה"ל והמשיכה לשרת כמה שנים בשירות הקבע. עברה לירושלים ושם השלימה תואר ראשון בלשונות רומאניות. במהלך לימודיה הכירה את משה לזר ודרכו את לאה גולדברג, אשר התרשמה מכתיבתה וסייעה לה לפרסם מיצירותיה. לאה גולדברג היא שהציעה לה לקצר את שם משפחתה לשני.
לאחר סיום לימודיה עברה לתל אביב עם המחזאי בן-ציון תומר. תומר הפגיש אותה עם אנשי הבוהמה התל אביבית שישבו אז בבתי הקפה ברחוב דיזנגוף: קליפורניה בבעלות אייבי נתן, וכסית. עם פרסומה החלה להיות דמות מוכרת בשנות השישים. באותה תקופה הייתה בקשרי חברות עם הסופרת והמחזאית אידה צורית.