הניתוח לתיקון קיר הנרתיק הקדמי עשוי להיות משולב עם פרוצדורות נוספות אשר יסייעו בתיקון בעיות אחרות של תמיכת איברי האגן. לעיתים קרובות טיפול בבלט השלפוחית מלווה בכריתת הרחם. בנוסף, במקרים רבים מפני ששיעור הכשל בתיקון בלט השלפוחית נשאר גבוה, ייתכן ויהיה צורך בניתוח נוסף. לנשים שעברו ניתוח לתיקון בלט השלפוחית יש סיכוי של כ-17% לכך שיאצלו לעבור פרוצדורה נוספת בתוך עשר השנים העוקבות לפרוצדורה הראשונה.
סוג הטיפול הכירורגי תלוי במקור להיווצרות המצב הרפואי ומיקומו, כלומר האם הוא מתרחש בחלק העליון, האמצעי, או בחלק התחתון של קיר הנרתיק הקדמי. סוג הניתוח תלוי גם, בין היתר, בסוג הנזק הקיים בין המבנים התומכים לבין דופן הנרתיק. אחת הפרוצדורות הכירורגיות הנפוצות ביותר היא ניתוח לתיקון קירות הנרתיק (colporrhaphy) . הליך כירורגי זה מורכב מביצוע קיפול אורכי של רקמת הנרתיק, תפירה שלו למקום ויצירת נקודת התנגדות חזקה יותר לקיר שלפוחית השתן הפולשני. רשת כירורגית משמשת לעיתים כדי לחזק את קיר הנרתיק הקדמי. שיעור הכישלון של הליך כירורגי זה עומד על כ-10-50%.במקרים מסוימים מנתח יכול לבחור להשתמש ברשת כירורגית כדי לחזק את התיקון.
במהלך הניתוח, התיקון של קיר הנרתיק מורכב מקיפול ולאחר מכן תפירת הרקמה הקיימת בין הנרתיק לשלפוחית השתן במטרה לחזק אותו. פרוצדורה זו מהדקת את שכבות הרקמה במטרה לעודד את חזרתם של איברי האגן למקומם הטבעי. הניתוח גם מספק תמיכה רבה יותר בשלפוחית השתן. ההרדמה בניתוח זה תשתנה בהתאם לצרכים של האישה. ההחלמה עשויה להימשך בין ארבעה לשישה שבועות. כמו כן, קיימים טיפולים כירורגים אחרים לטיפול בבלט השלפוחית.
סקרוקולפופקסי (Sacrocolpopexy) הוא הליך המייצב את קמרון הנרתיק (החלק העליון של הנרתיק) והוא נבחר לעיתים קרובות להוות כטיפול בבלט הכיס, במיוחד אם ניתוחים קודמים לא צלחו. במהלך פרוצדורה זו מחברים את הנרתיק לסקרום (עצם העצה). לניתוח זה שיעורי הצלחה של 90%. ישנו הליך טיפולי כירורגי נוסף הנקרא קולפוקלסיס (colpocleisis) בו מתבצעת סגירת פתח הנרתיק, דבר המונע מנשים את היכולת לקיים יחסי מין. לכן, אופציה זו היא מיטבית לנשים אשר אינן מתכננות לקיים יחסי מין בעתיד.
שימוש באסטרוגן לפני התיקון הכירורגי יכול לעבות את הנרתיק ובכך גם לחזק את רקמת הנרתיק.
ישנם סיבוכים שעשויים להתפתח בעקבות הליכים כירורגיים. הסיבוכים האפשריים של טיפול בבלט השלפוחית הם:
לאחר הניתוח, ניתנת לאישה הוראה להגביל את פעילותה הגופנית ולדווח על כל חשש הנוצר בעקבות סימנים של זיהום כמו: עליית חום, הפרשות בעלות ריח רע, וכאב רציף. רופאים ממליצים על נקיטת פעולות למניעת התעטשות, שיעול ועצירות.
אם הניתוח נוחל כישלון, ניתוחים עוקבים יכולים להיות קשורים במישרין או בעקיפין לניתוח הראשוני. ניתוחים נוספים שניתן לבצע לאחר התיקון הראשוני יכולים להיות במטרה לטפל בסיבוכים של תזוזת הרשת הכירורגית, כאב, או דימום. ייתכן שיהיה צורך בניתוחים נוספים לטיפול בבריחת שתן.
אפידמיולוגיה.
מחקר גדול בנושא מצא שיעור של 29% היארעות במהלך חיים של אישה, ומחקרים אחרים מצביעים על שיעור הישנות קטן של כ-3% במהלך החיים.
בארצות הברית נערכים מעל ל-200,000 ניתוחים לתיקון קריסה של איברים באגן, ו-81% מתוכם נעשים על מנת לטפל בבלט השלפוחית. אם כן, תופעה זו היא השכיחה ביותר מבין יתר צניחות האיברים המתרחשות באגן. בלט השלפוחית הוא תופעה השכיחה עד פי שלושה מצניחת הנרתיק ועד פי שניים מצניחת הקיר האחורי של הנרתיק. השכיחות של התופעה היא כתשעה מקרים למאה שנות חיים של אישה, והשכיחות הגדולה ביותר של הופעת תסמינים מתרחשת בין הגילאים 70–79. בהתבסס על קצב גדילת האוכלוסייה, באופן סטטיסטי, מספר הנשים הסובלות מבלט השלפוחית יעלה בארצות הברית עד למינימום של 46% עד לשנת 2050.
היסטוריה.
ישנם מספר תיעודים של בלט השלפוחית בתרבויות עתיקות. בשנת 1500 לפנה"ס המצרים כתבו על "נפילת הרחם", ובשנת 400 לפנה"ס ביוון, רופא תיעד את תצפיותיו ואת הטיפול שהעניק להן:
"אחרי שהמטופלת נקשרה למסגרת בצורת סולם, הפכו את המסגרת כך שהראש שלה היה מוטה לכיוון רצפת המסגרת. אז, המסגרת סובבה למעלה ולמטה במהירות, במשך פרק זמן של 3–5 דקות לערך. כאשר המטופלת הייתה במצב הפוך, ההנחה הייתה שאיברי המין שצנחו, יחזרו למצב הנורמלי בעקבות כוח המשיכה ותנועת הניעור".
להיפוקטרס הייתה תאוריה שונה לגבי הסיבות לצניחת שלפוחית השתן. הוא חשב שלידות, רגלים רטובות, "הפרזות מיניות", מאמץ ותשישות הם הגורמים לצניחת איברי האגן. פוליבוס, חתנו של היפוקרטס, כתב: "צניחת הרחם טופלה על ידי שימוש בשמנים מקומיים, ספוג טבעי הוכנס לתוך הנרתיק, או שהוכנס חצי רימון לנרתיק. בשנת 350 לספירה, רופא אחר בשם סוראנוס תיאר את הטיפול שלו וציין כי הרימון צריך להיות טבול בחומץ לפני ההחדרה לנרתיק. הוא ציין כי אפשר להגדיל את שיעור ההצלחה אם האישה תהיה במנוחה ותוריד את צריכת המזון והשתייה שלה. אם הטיפול עדין לא עובד, הוא ציין כי יש לקשור את רגלי האישה למשך שלושה ימים.
בשנת 1521, ברנרגיו דה קרפי ביצע את הטיפול הכירורגי הראשון לטיפול בצניחה. הוא קשר חבל סביב החלק שצנח למשך יומיים, עד שיוצר נמק. לאחר מכן הוא חתך את הרקמה המתה. לבסוף, הוא מרח דבש, אלוורה ויין על הגדם.
במאה ה-18, גניקולוג שווייצרי בשם פייר פרסם תיאור של בלט השלפוחית. הוא הצליח לתאר ולתעד בנוסף לבלט השלפוחית גם צניחה של הרחם. ב-1730 הלדר קישר את בלט השלפוחית ללידה. במהלך אותה התקופה נעשו מאמצים להסדיר את הטרמינולוגיה שבה משתמשים עד היום. במאה ה-19 עקב ההתקדמות בעולם הכירורגיה בכל הנוגע להרדמה, לתפירה, ולהכרה בתאוריה של ג'וזף ליסטר בנושא הטיפול בחיידקים ובדלקות, השתפר מצבן של הנשים הסובלות מבלט השלפוחית. הטכניקות הכירורגיות הראשונות נוסו על גופות של נשים. ב-1823 גרדין טען שחיתוך וכריתה של השלפוחית יכולים לספק טיפול לבעיה, וב-1834 מאנדה טען שניתן לבצע חיתוך ותיקון של שולי הרקמה כדרך טיפול כירורגית. ב-1859 הוגיור טען שכריתת צוואר הרחם יכול לפתור את הבעיה לטווח הארוך.
ב-1866 הוצעה שיטה לתיקון בלט השלפוחית אשר דומה לשיטה הנהוגה כיום. סים פיתח הליך אשר לא חייב חיתוך מלא של קיר הנרתיק. בשנת 1888 הוצעה שיטה חדשה לטיפול אשר שילבה תיקון קדמי של קיר הנרתיק יחד עם קטיעה של צוואר הרחם. בשנת 1909 ציין וויט את שיעור ההישנות הגבוה של תיקוני השלפוחית, בתקופה זו נטען כי חיבור מחדש של הנרתיק למבני תמיכה שבאזור היה מוצלח יותר ומנע הישנות של התיקונים. הצעה דומה עלתה ב-1976 אבל מחקרים נוספים טענו ששיעור ההישנות היה זהה.
בשנת 1888 נעשה ניסון לבצע את התיקון באמצעות כניסה דרך הבטן וביצוע חיבור מחדש של הנרתיק. אולם, היו שלא הסכימו עם גישה זו והציעו לבצע את הכניסה לתיקון קיר הנרתיק דרך תעלת המפשעה . עד שנת 1961 לא נרשמה התקדמות משמעותית, עד אשר התחילו להשתמש בחיבור קיר הנרתיק הקדמי לרצועה באזור האגן, אבל לרוע המזל צניחת קיר הנרתיק האחורי המשיכה להתרחש גם אצל מטופלות שעברו תיקון מוצלח של הקיר הקדמי.
בשנת 1955 התחיל השימוש ברשת לתמיכה באיברי האגן, ובשנת 1970 החלו להשתמש ברקמות מחזירים על מנת לחזק את קיר הנרתיק הקדמי באמצעות ניתוח. משנת 1976, עקב התפתחות נוספת בתחום התפירה הכירורגית, התחילו להשתמש בניתוח להסרת הנרתיק כדי לטפל בבלט השלפוחית. בשנת 1991, החלו לעלות ספקות לגבי הנחות מסוימות בקשר למבנה האנטומי של האגן ולגבי קיומם של כמה מבנים אנטומיים באזור זה. לאחרונה, ישנו שימוש בתאי גזע וברובטים המסייעים בניתוחים לפרוסקופיים לטיפול בבלט השלפוחית.
קת'לין ויין
קתלין וויין (באנגלית: Kathleen Wynne; נולדה ב-21 במאי 1953 בטורונטו, קנדה) היא פוליטיקאית קנדית, מנהיגת המפלגה הליברלית של קנדה ומשמשת כראש המחוז ה-25 של אונטריו, קנדה. וויין היא חברה בפרלמנט המחוזי מטעם מחוז דון ואלי ווסט והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה והלסבית המוצהרת הראשונה בתפקיד זה בקנדה.
כפעילת חברתית, נבחרה לראשונה לתפקיד ציבורי בתחום החינוך במחוז טורונטו בשנת 2000. בהמשך היא נבחרה לתפקיד המחוקקת המחוזית תחת ראש הממשלה דלטון מקינגטי וכיהנה בתפקידים שונים בממשלה, כמו השרה לענייני מגורים ודיור עד שהתפטרה כדי להתמודד על תפקידה כמנהיגת המפלגה הליברלית כשמקגינטי הודיע על סיום תפקידו בשנת 2012. וויין החליפה את מקגינטי בתפקיד ראש המחוז לאחר הניצחון של המפלגה הליברלית, והובילה את המפלגה לכדי יצירת ממשלה בניצחון בשנת 2014 בבחירות מחוז אונטריו.
בבחירות המחוזיות בשנת 2018 הובילה את המפלגה לאבדן מעמד המפלגה הרשמי בתבוסה הגרועה ביותר של מפלגת השלטון בהיסטוריה של אונטריו. בעקבות זאת התפטרה ב-29 ביוני 2018.
רקע.
וויין נולדה בטורונטו, וגדלה ברייצ'מונד היל שבאונטריו. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קווינס ותואר שני בבלשנות באוניברסיטת טורונטו. כמו כן, יש לה תואר שני בחינוך מבוגרים ממכון אונטריו למחקרים בחינוך. היא הייתה חברה בוועדת המשמעת של אגודת הפסיכותרפיסטים של אונטריו משנת 1997 ועד 2000 וויין שימשה גם כנשיאת מכון טורונטו ליחסי אנוש. ב-1996 סייעה בהקמת "אזרחים למען דמוקרטיה מקומית", שהתנגדה למאמציה של הממשלה השמרנית של אונטריו לאגד את המטרו של טורונטו. היא הקימה את רשת המטרו הראשונית (רשת טורונטו) אשר תומכת בשיפורים במערכת החינוך הציבורית של המחוז, והשתתפה במאמצים קהילתיים רבים אחרים.