הסיפון שמאחורי התורן הראשי באוניות מפרש נקרא "סיפון אחרה" (Quarterdeck). באוניות אלו היה סיפון האחרה מוגבה מעל הסיפון העליון, ועליו ניצב בדרך כלל מפקד האונייה או קצין המשמרת, וממנו ניתנו הפקודות להשטת האונייה ולהפעלתה; מקובל היה שחלק זה מיועד לקצינים בלבד. גם באוניות מלחמה בעלות מנועים מוגדר הסיפון בחלקה האחורי של הספינה סיפון אחרה, ובעת עגינת האונייה בנמל מהווה חלק זה של הסיפון את מוקד הפעילות באונייה. באוניות מפרשים מן המאה ה-17 והמאה ה-18 היה מעל סיפון האחרה סיפון נוסף, קטן יותר, שהיה ממוקם בירכתי סיפון האחרה. סיפון זה נקרא "סיפון בית האחרה" (Poop Deck). חלק הסיפון שמן התורן הקדמי לכיוון חרטום האונייה נקרא "סיפון בית הקדמה" (Forecastle Deck). זהו זכר לצור החרטום שהיה בספינות בימי הביניים, וגם כיום נקרא חלק זה של הסיפון בשם זה.
באוניות משא, החלל שמתחת לסיפון העליון נקרא ספנה (Hold). לעיתים קרובות מחולק חלל זה בממד הגובה בידי סיפון נוסף, הנקרא "בֵּינַת סיפונים" (Tween Decks). סיפון זה ניתן לעיתים לשינוי על פי המטען שהאונייה נושאת. באוניות שונות יהיו סוגי סיפונים שונים, על פי הצרכים וייעוד האונייה. באוניות קו נקרא הסיפון הראשי, שמתחת לסיפון העליון, "סיפון תותחים" (Gun Deck) משום שבו הוצבה סוללת התותחים העיקרית של האונייה; בנושאות מטוסים נקרא הסיפון העליון שממנו ממריאים המטוסים "סיפון טיסה" (Flight Deck).
סיפון
מערכת קירור המחשב
לחם משנה (מנהג)
פוליגמיה ביהדות
על פי התורה מותר לגבר לשאת יותר מאישה אחת, תופעה המכונה "פוליגיניה" (או בשם היותר כללי "פוליגמיה"), אולם, בתחילת תקופת הראשונים הוסכם על ידי רוב קהילות ישראל, על איסור לשאת יותר מאישה אחת, איסור המכונה "חרם דרבנו גרשום". איסור זה התקבל בראשיתו בעיקר ביהדות אשכנז, אך כיום נהוג גם בקרב מרבית יהדות ספרד. מנגד, אין מושג ותקפות הלכתית לנישואים של אישה עם יותר מגבר אחד (פוליאנדריה).
בעת העתיקה.
בתקופת המקרא.
בתקופת המקרא נשיאת כמה נשים הייתה דבר נפוץ, הן בקרב עם ישראל והן בין אומות העולם, בעיקר אצל מלכים ואנשים בעלי יכולת כלכלית. בתנ"ך הוזכרו מלכים רבים שנשאו מספר נשים, הבולט והמפורסם מכולם הוא שלמה המלך המתואר במקרא כמי שהיו לו 700 נשים ו־300 פילגשים (ישנם מקורות הסוברים שעשה כך כדי "לקנות" שלום בין העמים).
במספר מקרים התקיימו נישואים לאישה שנייה מחמת עקרותה של האשה הראשונה, לדוגמה נישואי הגר לאברהם, וייתכן שגם נישואי פנינה לאלקנה, אבי שמואל.
במדרש בבראשית רבה מובא על הפסוק "וייקח לו למך שתי נשים" - כלומר כאשר חז"ל במדרש דנו על דור המבול הם ראו לנכון לציין כי לדעתם היה מנהג לשאת שתי נשים בדור המבול, כאשר רק אחת נועדה להולדת צאצאים. עם זאת ראוי להדגיש את הנימה הביקורתית שעולה מדברי חז"ל, כלפי מנהג זה של אנשי דור המבול, "אלמנה בחיי בעלה" ו"מקושטת כזונה". נראה א"כ שכאשר כל הצורך באישה היה מיני גרידא, לא ראו זאת חז"ל בחיוב.
צרה.
ב נכתב איסור מיוחד על נשיאת שתי אחיות: בעקבות לשון 'צרור' שבפסוק, נשותיו של אדם נקראות "צרות" זו לזו. הצרות נחשבות בין חמש קרובות המשפחה אשר מוחזקות לשנוא זו את זו וחשודות בכך שהן רוצות להזיק האחת לשנייה.
דין התורה.
אף שהתורה לא הביאה איסור כללי לשאת כמה נשים, היא אסרה על מלך ישראל להרבות לו נשים (דברים יז, יז): "וְלֹא יַרְבֶּה לּוֹ נָשִׁים וְלֹא יָסוּר לְבָבוֹ". בתורה עצמה לא מפורש כמה נשים מותרות למלך, אך חז"ל למדו שאין לו להרבות יותר משמונה עשרה נשים (נלמד מדוד המלך), וביקרו את שלמה על שעבר על האיסור הזה בחושבו שיוכל להרבות בלי שיסור לבבו. וע"פ דברי חז"ל כאשר הכתוב מתאר את חטאותיו של שלמה () לא ששלמה אכן חטא, אלא שריבוי הנשים ואהבתו אותן הביאה אותו להעלמת עין ממעשיהן.
בתקופת התלמוד.
אף על פי שהתורה התירה לאדם לשאת יותר מאישה אחת, כבר בתקופת בית שני לא היה הדבר רווח בקרב היהודים בארץ. מתקופת המשנה ידועים מקרים בודדים בלבד של נישואין עם שתי נשים, אולם גם במקרים אלו לא תמיד דרו שתי הנשים יחד.
בתוספתא מסופר שבשנת בצורת נשא רבי טרפון שהיה כהן, 300 נשים כדי שיוכלו לאכול תרומה.
בקרב חכמי התלמוד לא ידוע על פוליגמיה.
מדברי התלמוד נראה כי אין כל פסול לשאת הרבה נשים אם יש הסכמה מצידן, ובתנאי שיוכל לפרנס את כולן כראוי, ולקיים את מצוות עונה לכל הפחות פעם בחודש. בנוסף על כך, נחלקו חכמים האם אדם רשאי לשאת נשים נוספות בלי הסכמה מצד אשתו הראשונה:
ההלכה נפסקה כדעת רבא.
לעומת זאת, אסרו על כהן גדול לשאת שתי נשים, משום הפסוק המתאר את עבודת הכהן הגדול ביום כיפור: 'וכפר בעדו ובעד ביתו', ממנו נדרש: "בעד ביתו ולא בעד שני בתים".
אכן, נראה כי דעת חכמים לא הייתה נוחה בריבוי נשים, כפי שעולה מאזהרת הלל הזקן, שחי בשלהי בית שני: "מרבה נשים - מרבה כשפים" ().
בימי הביניים ובעת החדשה.
תקנת רבנו גרשום.
נשיאת שתי נשים נאסרה בחרם דרבנו גרשום על ידי רבנו גרשום מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה, ותקנתו נתקבלה בקהילות אשכנז ופרובאנס. יהודי ספרד, איטליה וארצות האסלאם לא קיימו את התקנה ולא הסכימו עליה.
יש אחרונים שסוברים שהחרם נאמר רק על האיש שלא ייקח אישה נוספת אבל אין איסור לאישה שתתחתן עם אדם נשוי, ויש שסוברים שחל אף על האישה.
על חשיבותו של החרם יכולים להעיד דבריו הנחרצים של הרא"ש .
אך הרמ"א מסתייג וכותב
סיבת התקנה.
בטעם התקנה הובאו בראשונים ובאחרונים מספר טעמים עיקריים.
זמן התקנה ותוקפה.
ישנם דעות חלוקות בראשונים האם התקנה תקפה לימינו או שמא ר"ג גזר זאת רק לתקופתו.
יש מהראשונים שכתבו שלא שמענו שגזר אלא עד סוף האלף החמישי (עד שנת 1239), ובימינו אחרי האלף החמישי כבר כלה זמנה והתבטלה התקנה ואינה אלא מנהג שנהגו להחמיר, השו"ע ועוד פוסקים הביאו את דבריהם להלכה.
ויש שהוסיף שאף על פי שרגמ"ה גזר כן לזמן קבוע ראו חכמי אשכנז שתקנה טובה כזו לא ראוי להפסיקה והסכימו להמשיכה עולמית, וכדי שלא יפקפקו בה אמרו שעד היום תקנת ר"ג קיימת. ויש מן האחרונים שכתבו שאכן גזר לזמן מוגבל אך נתנו טעם בדבר שזה משום שאין חכמים חכמים גוזרים דבר לעולם אלא א"כ יש בכך משום סייג ומשמרת לאיסור תורה, מה שאין כן תקנה לצורך שעה לפי עניין הדור שאינם רשאים לקבוע לדורות לפי שיש בכך משום בל תוסיף.
ויש מן הפוסקים שחולקים וסוברים שתקנת רגמ"ה נתקנה עד עולם, וכן רואים אצל כמה מהראשונים אחרי האלף החמישי שאסרו לשאת אישה על אשתו מכוח חרם דרבנו גרשום.
התנגדות לתקנה.
החברה הספרדית ושאר עדות המזרח וכן מקצת מחכמי אשכנז לא קיבלו את התקנה והתנגדו אליה.
הרשב"א כתב בתשובה שהובאה אחר כך בבית יוסף:
השו"ע פסק: .
הרב שמואל די מדינה כתב שחרם רגמ"ה לא נתפשט אלא בין האשכנזים. וכן כתב הרדב"ז: "שבירושלים ובכל המקומות האלה לא נתפשטה גזרת רגמ"ה, ונהגו לישא כמה נשים ואין פוצה פה". וכמו כן כתב המהר"ם אלשקר: "רוב הגליות כגון בגלילות ספרד ובמערב ובכל המזרח לא קבלו עליהם מעולם תקנת רגמ"ה"
רבי יוסף קולון כותב: .
ידועה דעת הגר"א שהתנגד בחריפות לחרם דרבינו גרשום, להלן מכתב שכתב רבי שמואל העליר אל רבי עקיבא יוסף שלזינגר:
היעב"ץ התנגד עקרונית לחרם דרבנו גרשום וראה בו תקנה זמנית ומקומית וכניעה לחוקי הגויים ובאחת מתשובותיו הוא כותב: .
הרב עובדיה יוסף פסק להתיר נישואים עם שתי נשים לספרדים, ויצא נגד זה שבתי הדין אינם נותנים לבני ספרד לשאת שתי נשים, וכך כתב בשו"ת יביע אומר בהמשך מביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
התמיכה בתקנה.
מנגד ישנה רשימה גדולה של רבנים, רובם מארצות אשכנז, שתמכו בתקנה, וחלקם אף כתבו שכיון שקיבלו את התקנה היא נהפכה לכעין דין דאורייתא, כדוגמת הרא"ש שכתב: .
דיני התקנה.
גם לרבנים שתמכו בתקנה ישנם מחלוקות בנוגע למקרים הבאים:
בחוק הישראלי.
פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל: .
לאיסור זה יש מספר סייגים: אם הנישואים השניים הם נישואים לפי דין תורה לא יעבור אדם עבירה אם בית דין רבני התיר לו לשאת אשה שנייה והפסק אושר על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול.
איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי בני זוג שחיים ללא נישואים רשמיים. אף שחוק העונשין אוסר פוליגמיה, הוא אינו מבטל את תוקפם של נישואים כאלו, והמוסד לביטוח לאומי אף משלם קצבת הבטחת הכנסה למשפחות פוליגמיות תוך התחשבות ותוספת תשלום לפי מספר הנשים.
חרם ירושלים.
"חרם ירושלים" זה שמם של תקנות שונות העוסקות בדיני האישות בישראל שתוקנו בשנת 1950, אשר תכליתן הייתה להביא לאחידותו של הדין האישי בישראל ולאחד בין המסורת האשכנזית למסורת הספרדית.
בכינוס הרבנות הראשית נקבע: .
תקנה זו השתלבה עם החוק הישראלי, כנראה לעיל.
מקרים מיוחדים.
העובדה שעל פי הדין המקורי מותר לאדם לשאת שתי נשים מנוצלת למקרים בהם אין אפשרות לתת גט, כגון: אם בת הזוג לקתה במחלת נפש ובגללה אינה יכולה להסכים לביטול הנישואים, או אם בת הזוג נעדרת למעלה מ־7 שנים בנסיבות המעוררות חשש לחייה, או במקרה שאשתו מסורבת גט. במקרים אלה מתירים לישא אשה אחרת בהסכמת מאה רבנים.
יחד עם זאת הפוליגמיה קיימת עדיין אצל יהודי ישראל באופן רגיל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שהספיקו להינשא לשתי נשים לפני שעלו לארץ, או אנשים שהתחתנו עם כמה נשים באופן לא רשמי, אך מקרים כאלו נדירים מאוד בקרב החברה הישראלית.
יוני לביא