ההתיישבות האמריקאית בחיפה הייתה חלק מהתפתחות המושבה הגרמנית. חלק מתושביה של מושבה זו לא היו רק גרמנים אלא גם אמריקאים (בדומה לבאים מדרום רוסיה). משפחה בולטת הייתה משפחת שומאכר. אב המשפחה, יעקב, מהגר גרמני לארצות הברית, מונה לסגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון. בנו, גוטליב, המשיך בדרכו של אביו, וביתם היה בניין הקונסוליה עצמו. במפת המושבה שהכינו השניים הם הדגישו שהמושבה היא "גרמנית-אמריקאית" ואף ציינו אילו משפחות הן ממוצא אמריקאי. אזרחותם עמדה להם גם אחרי הכיבוש הבריטי ונכדתו נלי מרצ'ינקובסקי-שומאכר נשארה לגור בחיפה. אחרי גירושו (הזמני) של שומאכר (הבן) קיבלו על עצמם את מלאכת ייצוג ארצות הברית משפחת סטרובה, בעלי מפעל הסבון במושבה הגרמנית, שביתם היה בפינת בן-גוריון ויפו של היום.
האימפריה הבריטית.
בריטניה מינתה ב-1853 את אדוארד תומאס רוג'רס כסגן קונסול בחיפה. אין ספק שמינויו של דיפלומט מקצועי (בניגוד לתושב מקומי) נתן דחיפה לחשיבות העיר במרחב הבינלאומי, ולהבנתה של בריטניה שחיפה היא מקום אסטרטגי (כפי שאכן קרה במהלך המנדט הבריטי). רוג'רס הציע להקים מזח בריטי כבר ב-1855 אך למרות יתרונו ההנדסי נבחר לבסוף המזח הרוסי.
לורנס אוליפנט ואשתו אליס, השתקעו בחיפה ב-1879. אוליפנט, יליד דרום אפריקה ממוצא סקוטי, חבר הפרלמנט של בריטניה לשעבר, שכר (ואחר כך קנה) את בית אוליפנט במושבה הגרמנית והתחבר עם שכנו גוטליב שומאכר, אשר דיבר אנגלית כמותו. ביחד תכננו השניים לסלול רכבת אשר תצא מחיפה ותגיע עד דמשק ועקבה. התוכנית אמנם לא יצאה אל הפועל אך העבודה חשפה את שומאכר אל אוצרות תל מגידו ורמת הגולן (עוד על תוכנית הרכבת ראו כאן). תוכנית זאת הוגשמה (אמנם לא על ידו) בדמות רכבת העמק. אוליפנט כתב סדרת מאמרים לעיתונים אנגליים ואמריקאים והפיץ את שמה ויופייה של חיפה. ביתם של הזוג שימש כמרכז הבוהמה החיפאית של תקופתם ואליס אוליפנט נקברה בפאתי בית הקברות הטמפלרי בעיר. אוליפנט שימש צינור שדרכו הועברו כספים רבים מטעם הכת הכריסטאדלפית ("האחים בישו") להתיישבות יהודית.
מיסיונרים אנגליים הקימו ב-1899 את בית החולים סט. לוקס (בשדרות הציונות), שפעל עד קום המדינה (כיום משמש כגן ילדים). ליד בית החולים (ברח' סט לוקס 4 כיום) נבנתה כנסייה אפיסקופלית, אשר תוכננה על ידי גוטליב שומאכר בדמות בית תפילה גרמני צנוע. כנסייה נוספת (יוחנן הקדוש) נחנכה, בסגנון גותי, ב-1935. במקור תוכננו שני מגדלי פעמונים אך חוסר באמצעים הביא לבניית מגדל אחד. הכנסייה שימשה את אנשי הצבא והממשל הבריטיים בתקופת המנדט.
בית החולים של ד"ר אליהו (אליאס) אורבך (Elias Auerbach) שכן בבניין ששימש שנים אחדות כמרפאה ומוסד אשפוז של הארגון המיסיונרי The London Jews' Society. המקום פעל כבית חולים עד 1914 (ברחוב הגפן 47 א כיום). לאחר מכן שימש הבניין כ"בית הספר לכתבי הקדש הר הכרמל" והבניין, כמו גם הבניין הסמוך (הגפן 47 ב) שימשו כמתחם מיסיונרי של האגודה. אורבך התנה את עבודתו באי הכנסת פעילות דתית למוסד. במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס אורבך (נתין גרמני בעצמו) למלחמה ואת מקומו תפסה ד"ר פלורנס מאי פאין (באותו מקום שנהפך למרפאה). ב-1924 ד"ר ג'יימס צ'רצ'ר התמנה למנהל בית החולים. הוא וצוותו לא תמכו בשום צד בסכסוך היהודי-ערבי ונשארו נייטרליים.
המנדט הבריטי ראה בחיפה כאמור עיר אסטרטגית ובתור שכזו הוא פיתח רבות את העיר. נבנה נמל, הוכשרו אזורי עזר לנמל (רחוב הנמל ודרך העצמאות כיום), נבנה ממשק בין הרכבת שבאה מדרום לזאת היוצאת לצפון, פותח אזור בתי הזיקוק (אזור התעשייה היה הגדול ביותר באימפריה הבריטית), ניבנו בסיסי צבא ובסיסי משטרה רבים ועוד. בעת מלחמת העולם השנייה ביקר בעיר הגנרל מונטגומרי והבריטים הגו וביצעו תוכנית מגננה לעיר (במקביל לתוכנית "כרמל כמצדה"). לאחר קום המדינה נשארו הבריטים בחיפה (בעיקר בסטלה מאריס ובנמל), עד עזיבתם הסופית בסוף יוני 1948.
לעיר הגיעה ב-1888-9 מיסיונרית אנגלייה בשם פרנסיס ניוטון. היא רכשה את מלון פרוס (וסביבתו) במרכז הכרמל מידי המיסיון הגרמני (ראו לעיל) וחברה לגורמים אנטי-ציונים. מאוחר יותר הקימה את "ועדת הידידות האנגלו-ערבית" ב-1946 במטרה ליצור התנגדות לציונות בבריטניה. גם יחסיה השונים עם שכניה השונים (טמפלרים ויהודים) לא היו תקינים והיא סולקה לבסוף על ידי השלטונות.
איטליה.
ב-1907 פתח ארגון איטלקי נוצרי (Ansmi Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani - מאיטלקית: "אגודה לאומית לעזרה למיסיונרים איטלקים") מרפאה (ברחוב שיבת ציון של היום) שהתפתחה לבית חולים. בשנות ה-30 נבנה מבנה גדול יותר (נפתח ב-11 באוקטובר 1933) שקיים עד היום בשדרות המגינים.
ב-1907 הגיעה לחיפה גם הנזירה תרזה על מנת להקים את מסדר האחים של הבתולה הברוכה מריה מהר הכרמל. נזירה זאת הקימה כמה שנים מאוחר יותר את בית ספר נזירות כרמלית.
ספרד.
לספרד, כמדינה קתולית, היו שאיפות בחיפה. בשל היותה מדינה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה לקחה תחת חסותה את המנזר הכרמליטי וכך עזרה למנוע נקמנות מצד הטורקים. שנים אחר כך עמדה למשפחת כיאט הערבית העובדה שנשאו את תואר קונסול ספרד בחיפה והם ממשיכים לגור בה עד היום.
יחסי הנתינים הזרים עם השלטונות.
באורח טבעי נתיני מעצמות "ידידותיות" זכו ליחס מועדף מידי השלטונות, בעיקר השלטונות המרכזיים ופחות המקומיים. רבים מהנתינים הזרים שירתו את ארצות מוצאם במלחמת העולם הראשונה. כאלו היו ד"ר אליהו אורבך ואלכסנדר ברוולד היהודים, ובאופן טבעי צעירי הטמפלרים ששירתו בצבא הגרמני. שירות זה גרם להם צרות בעת רצונם לחזור לארץ שנכבשה בידי הבריטים. התושבים המוסלמים בחיפה ראו בנתינים נטע זר הבא לפגוע במעמדם. הם חשו שהנתינים הזרים גסים ומתנשאים עליהם בחסות השלטון המרכזי.
היחסים עם השלטון הטורקי.
הגרמנים, בעלי בריתם של הטורקים, זכו ליחס מועדף על ידי השלטון המרכזי ושלוחו ואלי (מושל) סוריה, אשר חיפה הייתה חלק מווילאייט זו. יחס זה בא לידי ביטוי במספר אירועים:
עקב חילוקי הדעות הגדולים עם השלטונות, עזבו רוב הנזירים הכרמליתים את מנזרם וחזרו אליו רק אחרי תום מלחמת העולם הראשונה.
היחסים עם השלטון הבריטי.
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה חששו הטמפלרים מגורלם, והם החלו למכור אדמות ורכוש בחיפה (ראו כאן). הם אמנם חזרו אליה עם תום המלחמה, אך מעמדם הורד.
כשרצו השלטונות הבריטיים לבנות בית חולים חדש (בית חולים רמב"ם) הם פינו את המנזר של הנזירות הכרמליתיות מזעורה, ובמקומו נבנה להן מנזר חדש (מנזר גבירתנו של הכרמל) על הכרמל ב-1935.
בבית הספר "הנזירות נצרת" שונתה שפת הלימוד מצרפתית לאנגלית ב-1920.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו הטמפלרים מחיפה (תחילה לעכו ולוילהלמה ואחר כך לאוסטרליה).
קבלת נתינות זרה.
מלבד נתיני המעצמות שנהנו מחסות ארצות המקור שלהם, קיוו גם תושבי חיפה ליהנות מחסינות שכזו. יהודים שזכו לחסינות צרפתית ביקשו מהקונסול הבריטי את חסותו לאחר שהצרפתים ביקשו להסיר חסותם. ערבים נוצרים קיבלו את חסות צרפת בעיקר בגלל לימודי ילדיהם בבתי הספר והחיים בפנימיות הקתוליות שמומנו מצרפת. משפחות אחרות קיבלו את חסינות ספרד (לדוגמה משפחת כיאט לעיל). בגלל ההסכמים השונים בין השלטון הטורקי למעצמות יכלו תושבים "רגילים" לחסוך מעצמם שימוש במערכת המשפט הטורקית-מקומית המסואבת.
המאבקים בין המעצמות בחיפה.
המאבקים באירופה השפיעו על היחסים בחיפה ולהפך. בעיקר מדובר במאבק בין צרפת וגרמניה על ההגמוניה במרחב. בחיפה ניתן לראות זאת עם פתיחת רכבת העמק (הגרמנית), המאבק בין אליאנס לחברת עזרה והעזרה שנתן הממשל הגרמני והתושבים הגרמנים לפתיחת הטכניון.
מקרה מכונן היה המאבק על דרך הגישה לשכונת כרמלהיים אשר בנו הטמפלרים על הכרמל. הנזירים הצרפתים טענו שאדמות הכרמל שייכות להם מימים ימימה. הם דרשו מן הטמפלרים דמי מעבר בדרך היחידה שעלתה אל ההר (היא דרך סטלה מאריס של היום). על מנת לחזק את עמדתם בנו הנזירים מעין חומה שתחמה את האזור, שלשיטתם, היה שייך להם. החומה נמתחה מאזור סטלה מאריס בואכה נחל עמיק, מרכז הכרמל (של היום) וחזרה לאזור המנזר. הטמפלרים לא בחלו בשום אמצעי על מנת להביא את העניין לכדי "פיצוץ" ובכך למשוך את הנזירים לבית המשפט על מנת שזה יכריע בעניין. ב-27 בינואר 1885 התרחש מאבק פיזי בין הטמפלרים, מגובים במוסלמים מזוינים, לבין הנזירים. השלטונות נגררו לפתרון הבעיה, ולאחר דיונים ממושכים, הגיע הפתרון המיוחל דווקא מאירופה בדמות הסכם בין ביסמרק והאפיפיור לאו השלושה עשר שבו הוכרע על חלוקת הכרמל. במשפט זה, שכונה לימים משפט קרקעות הכרמל, חולק הכרמל לכרמל הגרמני (סביבות מרכז הכרמל של היום) והכרמל הצרפתי (סביבות סטלה מאריס ועד הצטלבות שדרות הציונות ורחוב טשרניחובסקי של היום).
מקרה נוסף, היה אירוע הריסת האנדרטה בסטלה מאריס על ידי חיילים טורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה (מאי 1915), בתואנה של חיפוש מחבוא נשק תחתיה. בתגובה, שלחה צרפת אניית מלחמה, שאחרי אזהרה מתאימה, ירתה פגז על ביתו של קונסול גרמניה בחיפה, שהסית לדבריהם את החיילים. בתגובה הרסו חיילים טורקים חלק מחומת המריבה שסבבה את שטחי הכרמליתים.
מוסדות שהקימו נתיני המעצמות.
כאמור, הקימו נתיני המעצמות מספר מוסדות שהיוו השלמה לחוסר הברור של המוסדות העות׳מאניים.
מתחם בתי הקברות.