גשר הרכבת מעל נחל פטיש הוא גשר רכבת שהוקם על ידי העות'מאנים מעל ערוץ נחל פטיש בזמן מלחמת העולם הראשונה כחלק ממסילת הברזל מנחל שורק לקוסיימה. הגשר נמצא בסמוך לכביש 25 בין צומת הנשיא לשדה תימן, כשלושה וחצי קילומטר דרומית לצומת הנשיא. במשך שנים רבות עבר מעל הגשר כביש עזה-באר שבע וכביש תל אביב-באר שבע. כיום הכביש עובר על גשר חדיש ורחב שנבנה בסמוך. על הגשר עצמו עובר צינור להולכת מים. הגשר בנוי מאבנים מסותתות והוא מורכב מארבעה עמודים שנושאים חמש קשתות. ניתן להבחין שהעמוד המרכזי ושתי הקשתות הנשענות עליו ניבנו בתקופה יותר מאוחרת.
שם הגשר.
בעבר נקרא קטע הנחל מעליו עובר הגשר ואדי זומלי (Wadi Zumeili) והגשר נקרא הגשר מעל נחל זומלי. במקורות אחרים מתייחסים לגשר כגשר מעל נחל מוילח.
כמו כן, כונה הגשר "גשר 98", על שם מספר אבן הדרך שהיית בסמוך לו, ו"גשר אבראהים" או אברהם על שם אבראהים אבו ארגייג, ראש השבט הבדוי אבו רקיק, בזמן בניית הגשר.
היסטוריה.
במסגרת המאמץ המלחמתי של הצבא העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה. נבנו בארץ ישראל מספר מסילות ברזל בהובלת המהנדס הגרמני היינריך מייסנר. מתוך כוונה להקים מסילה שתגיע לקרבת תעלת סואץ נבנתה בשנת 1915 מסילה מנחל שורק (ואדי צרר) לבאר שבע שעברה דרך משמר הנגב של ימינו. הגשר הוקם בקטע המסילה בין משמר הנגב לבאר שבע כדי לגשר על ערוץ ואדי זומלי (כיום נקרא נחל פטיש). המסילה שנבנתה מעל הגשר הייתה מסילה צרה ברוחב 105 ס"מ כפי שהיה מקובל באימפריה העות'מאנית. לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים והקמת שלטון המנדט לא מצאו שלטונות המנדט שימוש למסילות הצבאיות הצרות שהקימו העותמאנים והן פורקו. לאחר פרוק מסילת הברזל שעברה על הגשר, החלה לעבור עליו הדרך בין עזה לבאר שבע.
בשנת 1938 נסללה הדרך בין עזה לבאר שבע וצופתה אספלט. גם הדרך החדשה שנסללה עברה מעל גשר הרכבת העות'מאני.
במאי 1948, לאחר פלישת הצבא המצרי לארץ ישראל והשתלטותו על באר שבע, פוצץ הגשר על ידי ההגנה, כדי להקשות את תנועת הצבא המצרי לתוך שטח המדינה היהודית. בפיצוץ נהרס העמוד המרכזי בגשר ושתי הקשתות שנשענו עליו. לאחר כיבוש באר שבע בידי צה"ל באוקטובר 1948 החזיר חיל ההנדסה את הגשר לשימוש על ידי הקמת גשר ביילי מעל החלק ההרוס של הגשר.
עם סיום המלחמה פנה צה"ל למע"צ שהיה אז חלק ממשרד העבודה בדרישה להקים מחדש את הגשרים שנהרסו במלחמה והוחלפו על ידי צה"ל בגשרי ביילי. וזאת מפני שצה"ל רצה להחזיר את הגשרים למחסני הצבא וכמו כן לאפשר תנועה דו סיטרית כדי לאפשר את ניידות כוחות הצבא במקרה של מלחמה. הצבא העביר למע"צ רשימת גשרים לתיקון בניהם גשר הרכבת מעל ואדי זומלי. בשנת 1951 שוקם הגשר על ידי מע"צ על ידי בניה מחדש של העמוד החסר ושתי הקשתות שהתמוטטו.
בשנות ה-90 של המאה העשרים שופץ והורחב כביש 25. תחילה נעקף הגשר על ידי גשר אירי בדרך שממנה יוצא היום הכביש לאתר הפסולת דודאים, ולאחר מספר שנים נחנך גשר חדש שנבנה מזרחית לגשר הקיים. כיום חברת מקורות משתמשת בגשר כדי להעביר קו מים מעל הנחל.
אתרים סמוכים.
באר רקיק (בִּיר אַבּוּ רְֻקַיְק)
חורבת רקיק (חִ'רְבֶּת אַבּוּ רְֻקַיְק)
צעדות מוות בודפשט-הדיאשהאלום (סתיו 1944)
הוגו איגנוטוש
הוגו איגנוטוש (במקור פייגלסברג, בהונגרית: Ignotus Hugó; פשט, 17 בנובמבר 1869 – בודפשט, 3 באוגוסט 1949) היה משורר, סופר ועיתונאי הונגרי-יהודי. הדמות הדומיננטית ביותר בהיסטוריה של הביקורת הספרותית ההונגרית. במשך 22 השנים הראשונות מהיווסדו היה העורך הראשי של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט (מערב). הוא היה אחת הדמויות הבולטות בשירה ההונגרית. איגנוטוש היה המארגן של הספרות ההונגרית המודרנית. היה לו תפקיד מכריע בהבאת הספרות ההונגרית לסטנדרטים בינלאומיים באמצעות כותבי ועורכי דור הזהב של כתב העת הספרותי ניוגט. L'art pour l'art מגדיר את האמנות שלו, הוא התייצב בעקשנות מול השמרנות, ותמך בקידמה.
"איגנוטוש" היה במקור השם הספרותי הבדוי שלו, אך בשנת 1907 שינה את שמו באופן חוקי על לשם הוגו איגנוטוש-פייגלסברג ובהמשך רק הוגו איגנוטוש. הוא המשיך לחתום על כתביו בשפה ההונגרית כ"איגנוטוש" ועל כתביו בשפה הגרמנית כ"הוגו איגנוטוש". פירוש המילה איגנוטוס בלטינית הוא "לא ידוע". בהונגרית מבטאים איגנוטוש. בנו היה העיתונאי, פובליציסט ומתרגם פאל איגנוטוש.
ביוגרפיה.
אביו לאו פייגלסברג, היה העורך הראשי וכותב מאמרי המערכת של העיתון פסטר לויד, ואמו הייתה קטלין שנברגר. איגנוטוש נולד אל תוך הזהות הכפולה של דוברי שתי השפות גרמנית-הונגרית, וגם לתוך הזהות הכפולה הונגרית-יהודית, שאפיינה אינטלקטואלים יהודיים מתבוללים בפשט ולאחר מכן בבודפשט סביב תחילת המאה ה-20. אביו היה שייך למעמד האינטלקטואלי היהודי-הונגרי הראשון במעלה. נוכחותם של אינטלקטואלים יהודים בפשט הייתה משמעותית גם בכלכלה ההונגרית. איגנוטוש מעולם לא שכח את מוצאו. אחיו ויקטור פייגלסברג (1958-1875), סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט ועבד כעורך דין. אחותו אמה פייגלסברג (בערך 1944-1871) הייתה מורה לגרמנית. שניהם שינו את שמם לוֵוגְהֵאִי.
הוגו איגנוטוש סיים אף הוא לימודי משפטים בבודפשט והפך לעיתונאי. משנת 1891 ואילך עבד בכתב העת הספרותי הֵט (שבוע), ופרסם בעיתון זה כבר בשנות לימודיו באוניברסיטה. בשנת 1893 החלה בעיתון הט תחרות מתכונים שהביאה את מיטב המתכונים שהגישו הקוראים ופורסמו בשם "ספר הבישול של אמה". כספר בישול של ממש פורסמו המתכונים בשם "ספר הבישול של הט" שיצא לאור לראשונה בשנת 1902. היו לו שתי מהדורות נוספות: האחרונה פורסמה בשנת 1908, שנת הקמת כתב העת ניוגט. ב-2 ביולי 1900 הוא נשא לאישה את ינקה שטיינברגר, בתם של יאקאב שטיינברגר ויוליה קליין. הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1914.
משנת 1902 ואילך הוא עבד בעיתון מאדיאר הירלפ (חדשות הונגריות) והיה כתב העיתון  בגרמניה, בטורקיה, בבלקן ובארצות הברית. הוא היה בקיא היטב בכמה שפות והסתדר היטב בכל הארצות האלה. חוויותיו מחו"ל השפיעו רבות על השקפותיו על הונגריה. הוא הצטרף לבונים החופשיים בשנת 1906, שם נבחר עד מהרה לתפקידי מנהיגות שונים. בשנת 1906 היה ממקימי כתב העת "סֶרְָדָה" (יום רביעי) ממש כמו הניוגט בשנת 1908. בשנים 1908–1929 היה העורך הראשי של כתב עת ספרותי חשוב זה. הוא היה הראשון שהבין את מקוריותו של המשורר אנדרה אדי (1906) ואת ערך יצירתו של מיהאי באביץ' (1908). הוא התלהב מכתבי הסופר ז'יגמונד מוריץ.
בשנת 1916 התחתן עם אליס שומלו (כינויה היה לילי בחיים הציבוריים), בתם של יאקאב שפיצר וקלרה אַבֶּלֶס, בבודפשט ב־9 באפריל, אך גם נישואים אלה הסתיימו בשנת 1929. בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה מפני מהפכת הנגד ורדיפות הימין הקיצוני הלאומני. לאחר מכן עבד כעיתונאי באוסטריה. בשנת 1926 הפנה לראשונה את תשומת הלב למשורר הצעיר אטילה יוז'ף. לאחר מותו של ארנו אושבאט (1929) הוסר שמו מכתב העת ניוגט; אז הוא התחיל בוויכוח ממושך ואישי עם מיהאי באביץ. בשנת 1929 התחתן בפעם השלישית, עם לילי ברני, בתם של דוד ברני ויוליאנה קראוס. ב־3 באפריל 1934 המיר את יהדותו לקתוליות, אך המשיך להחשב כיהודי. לכן בשנת 1938 נמלט לאמריקה בגלל החוקים האנטי-יהודיים (החוק היהודי הראשון השני והשלישי). בשנת 1944 קיבל פרס ספרות מ"האקדמיה האמריקאית למדעים והמכון הלאומי לאמנויות ולמכתבים" (American Academy and the National Institute of Arts and Letters). הוא שב להונגריה בשנת 1948 כחולה אנוש. לאחר מותו של פאל דיולאי (היסטוריון ספרותי), מילא את תפקיד "המנהיג הספרותי" בהונגריה.
שירתו.
הליריקה הייתה הקרובה ביותר לאיגנוטוש, אך נותר רק קומץ משיריו. הוא הרגיש שהכישרון הפיוטי שלו הוא מדרגה שנייה לעומת כותבי השירה בתור הזהב של ניוגט. כמשורר, הוא השתתק במהירות, ורק שני כרכים של שיריו פורסמו. שירתו היא כמעט אך ורק שירת אהבה. המוטיבים של פסוקיו נשלטים על ידי תמונות מחיי היומיום.
פעילותו העיתונאית.
הוא עבד כעיתונאי עבור ההט "(שבוע)", מאדיאר הירלפ ("חדשות הונגריות)", ניוגט ("מערב"), כתב בעיתונים ההונגריים, לאחר ההגירה/מנוסה שלו. נדבך קבוע בפובליציסטיקה של איגנוטוש היה ההגנה על המערכת הדואליסטית - עם גישה ביקורתית. איגנוטוש הוא מספר מעולה ואדריכל בניית מיתוסים ונרטיבים בעיתונות. במאמרו על מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, הוא שיבח והילל את השליט המנוח, הוא האמין שלהונגריה לא היה מלך לאומי יותר טוב מאשר פרנץ יוזף מאז מתיאש הראשון, מלך הונגריה. בשנת השלום האחרונה לפני מלחמת העולם הראשונה הוא כתב מאמרים פוליטיים עם כוח נבואי בניוגט, כנביא, הוא התחנן למען העם, ניתח את מצבה הנואש של המדינה, הכה בשוט והיה מודאג מהגורל של ארצו. בכתביו ובחזיונות על המלחמה הוא חזה את הונגריה גדועת האזורים שאכן איבדה לאחר מלחמת העולם הראשונה ואת גלישת המדינה מזרחה במקום מערבה.
איגנוטוש קיים קשר ידידותי ומשפחתי עם ראש הממשלה דיולה אנדרשי ג'וניור (רוזן, ראש הממשלה הראשון של הונגריה אחרי הקמת המונרכיה האוסטרו-הונגרית). רעיונותיו של שר המונרכיה "המשותף" הגיעו לעם באמצעות מאמריו של איגנוטוש. עם זאת, איגנוטוש מעולם לא הזדהה לחלוטין עם דעותיו של אנדרשי והוא לא הצליח לעבוד עם אישטוואן טיסה בכלל (שהיה אף הוא רוזן וראש ממשלה פעמיים).
איגנוטוש וכתב העת ניוגט.