בקיץ 1947 פנו מנהיגי התנועה הציונית אל אלברט איינשטיין, כדי שישכנע את נהרו לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. איינשטיין כתב אליו מכתב ב-13 ביוני ונהרו ענה לו במכתב ב-11 ביולי. במכתבו רמז כי הודו תתנגד להקמת מדינה יהודית בשל סיבות של ריאל פוליטיק, בהתאם לאינטרסים שלה. ברקע תשובתו עמד המאבק של הודו ההינדואית במיעוט המוסלמי הגדול שבשטחה, שהתנגד כולו לציונות, וגם המלחמה הקרובה עם פקיסטן, שלקראתה זקוקה הייתה הודו לתמיכה בינלאומית, הכוללת גם את תמיכתן של מדינות ערביות ומוסלמיות. אולם לאחר מכן צירף להתנגדותו נימוק מוסרי: ב-27 בנובמבר שלח אליו חיים ויצמן מברק בניסיון אחרון לשכנעו, אולם ללא הצלחה: בהצבעה ב בכ"ט בנובמבר 1947, הצביעה הודו יחד עם המדינות המוסלמיות נגד תוכנית החלוקה.
עם הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948 סירבה הודו בכל תוקף להכיר בה. רק כעבור שנתיים של לחץ דיפלומטי הסכימה ממשלת הודו לתת את הכרתה הדיפלומטית למדינת ישראל, אך סירובה להחליף שגרירים ולפתוח נציגות זרה נותר בעינו בעקבות התנגדותם של שני שרים מוסלמים. ההכרה הרשמית הוכרזה ב-18 בספטמבר 1950. דוד בן-גוריון כתב ביומנו יום קודם לכן: "אם ההכרה תבוא הלילה - הרי זה בעיני ההכרה החשובה ביותר, אחרי זו של ארצות הברית וברית המועצות, וכמובן ידוע לא פחות חשובה מאלה. יש ביננו ובין הודו אפשריות של שיתוף פעולה שאינן ביחס לכל שאר המדינות. שיתוף מתוך זהות רוחנית במידה רבה." בשנת 1951 הסכימה הודו למינוי אחד מאזרחיה היהודים לקונסול כבוד של ישראל, ושנתיים מאוחר יותר הסכימה לפתיחת קונסוליה ישראלית במומבאי. על אף התפתחויות חיוביות אלו נותר יחסה של הודו לישראל שלילי בעיקר ואף התדרדר. ליחס שלילי זה מספר סיבות:
גישתה של הודו כלפי ישראל נותרה קרירה ואף עוינת בימי שלטונו של ג'ווהרלל נהרו, בימי שלטון בתו אינדירה גנדי ובימי יורשיה עד לשנות התשעים, סך הכול משך 44 שנה. אולם גם במהלך שנים אלו התקיים בין שתי המדינות קשר חשאי הדוק באמצעות המוסד, בשל האינטרס המשותף: המלחמה בטרור האסלאמי. ב-17 בספטמבר 1950, הודו הכירה רשמית במדינת ישראל. בעקבות הצהרת ההכרה, נהרו אמר: "אנו הכרנו (בישראל) עוד מזמן, משום שישראל היא עובדה. נמנענו (מלעשות זאת בפומביות) עקב רצוננו לא לפגוע ברגשות ידידינו במדינות ערב." בשנת 1953 הותר לישראל לפתוח קונסוליה בבומביי. עם זאת, ממשלת נהרו לא רצתה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל מכיוון שהיא הביעה תמיכה בעמדה הערבית בתוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והאמינה כי מתן אפשרות לישראל לפתוח שגרירות בניו דלהי יפגע ביחסיה עם העולם הערבי.
מתוך כתביו.
מכתביו של נהרו לבתו, אינדירה גנדי מזמן תקופות מאסרו בשנות השלושים נערכו לספר הקרוי "הצצות בהיסטוריה עולמית". במאסרו בין השנים 5–1942 הוא כתב את "גילויה של הודו", היסטוריה של הודו עם פרשנותו; לאחר מכן, הוא כתב אוטוביוגרפיה שהייתה רב מכר ברשימת הניו יורק טיימס. כתביו של נהרו נושאים את חותם האינטלקטואליזם והרגישות שלו, וכן את המזג המדעי שלו.
נאומו המפורסם של נהרו, "פגישה עם הגורל", אותו נשא ערב העצמאות של הודו, הוא אחד הנאומים המכוננים של התרבות הפוליטית ההודית וכמוהו גם נאומו "האור נדף מחיינו" בעקבות רצח גנדי.
מורשת.
בתו היחידה אינדירה גנדי, הייתה לראש ממשלה לאחר שיורשו של נהרו, לאל בהדור שסטרי מת בינואר 1966. בריאיון למגזין אמריקני, אמר נהרו כי "המורשת שלי להודו היא, כך אני מקווה, 400 מיליון אנשים היכולים למשול בעצמם". יום הולדתו של נהרו, 14 בנובמבר, מצוין בהודו כיום הילד, כזיכרון לאהבתו לילדים. לנהרו היה תפקיד חשוב ביותר ביצירת מוסדות אזרחיים יציבים ופרוגרסיביים, עיתונות חופשית, מערכת שפיטה חזקה ובעלת אחריות סוציאלית, צבא הכפוף למערכות האזרחיות ושוויוניות בחברה. יש המשבחים את נהרו על כך שהציב את הבסיס לחינוך טכני, לתוכנית הגרעינית, לתוכנית החלל, למערכת הרכבות ההודית הנרחבת, לתעשיית התרופות והפלדה, ולתעשיות כבדות אחרות. מנגד טוענים כי הוא הציב מחסומים בפני יזמות פרטית באותם שטחים. חסידיו של נהרו טוענים כי הוא שאף להעמיק את המוסדות והרוח הדמוקרטית בהודו. מצד שני ניתן לבקר אותו על כך שהחזיק במשך 17 שנה בתפקיד ראש הממשלה, וגם אז רק מותו גדע את כהונתו, וכי הוא ניסה להחזיק בשלטון עד אשר בתו, אינדירה, הייתה מוכנה לרשת את מקומו.
ב-35 השנים שחלפו מ-1929, כשגנדי בחר בנהרו כנשיא מושב הקונגרס בלאהור, עד מותו, כראש ממשלה, ב-1964, נשאר נהרו - למרות ירידת קרנו עקב המלחמה הקצרה עם סין ב-1962 - דמות ההנהגה הראשית של עמו ואישיות מוערכת מאוד בהודו עצמה. גישתו החילונית לפוליטיקה עמדה למראית עין בניגוד לגישה הדתית והמסורתית של גנדי, שבמהלך חייו של זה האחרון הוסיפה לפוליטיקה ההודית השפעה דתית. ניגוד זה היה מטעה ושגוי למעשה, שכן, אף על פי שגנדי נראה בהווייתו שמרן דתי, הוא היה למעשה נון-קונפורמיסט חברתי שניסה לקדם הקלה במערכת המסורתית הנוקשה של ההינדואיזם. ההבדל האמיתי בין נהרו לגנדי לא היה ביחסיהם לדת אלא ביחסם לציוויליזציה. בעוד נהרו קידם מודרניזציה בזרועות פתוחות, גנדי השתרש בקריאות לשיבה לתהילה של הודו העתיקה ושימור מערכות חברתיות.
בין חשיבותו של נהרו בפרספקטיבה של ההיסטוריה ההודית היא העובדה שהוא ייבא והעניק ערכים ודרכי חשיבה מודרניים, אותם התאים לתנאים ההודיים. מלבד הדגש שלו על החילוניות ועל האחדות הבסיסית של הודו, למרות המגוון האתני והדתי שלה, נהרו היה עסוק בהובלת הודו לעידן המודרני של גילוי מדעי והתפתחות טכנולוגית. בנוסף, הוא עורר בעמו מודעות לנחיצות הדאגה החברתית לעניים ולמנודים ולכבוד לערכים דמוקרטיים. אחד ההישגים שבהם היה גאה במיוחד היה הרפורמה בקוד האזרחי ההינדי העתיק, שאפשרה סוף סוף לאלמנות ההינדיות ליהנות משוויון עם גברים בענייני ירושה והעברת רכוש.
לקריאה נוספת.
ספרים:
מאמרים:
האסכולה האוסטרית
האסכולה האוסטרית הוא כינוי לאסכולה בכלכלה. עקרונותיה המרכזיים של האסכולה האוסטרית הם העדפת גישה מונחת הגות ושימוש בהגיון (המכונה פרקסאולוגיה) על פני מחקר אמפירי ומתמטי ככלי להסבר תופעות כלכליות. על פי רוב האסכולה האוסטרית מאמצת את עקרונות הליברליזם הקלאסי ומתנגדת בתקיפות לתאוריה הקיינסיאנית ולסוציאליזם. כלכלנים בולטים באסכולה זו הם קרל מנגר, אויגן פון בהם-באוורק, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק, מארי רות'בארד וישראל קירזנר.
היסטוריה.
אטימולוגיה.
האסכולה קיבלה את שמה בזכות וויכוח שערכו חבריה בסוף המאה ה-19 כנגד האסכולה ההיסטורית הגרמנית בכלכלה. הוויכוח שזכה לתשומת לב רבה, כונה ""Methodenstreit"," המאבק המתודולוגי. עמדתם של האוסטרים הגנה על מקומה של התאוריה בכלכלה. לשיטתם התאוריה נפרדת מלימוד או איסוף של נסיבות היסטוריות. לאחר שמנגר פרסם את ספרו בשנת 1883 בו חלק בחריפות על המתודולוגיה של האסכולה ההיסטורית, מנהיג האסכולה, גוסטב פון שמולר, טבע את המונח "האסכולה האוסטרית". הוא עשה זאת כניסיון לאפיין את אותה אסכולה כפרובינציאלית ומנוגדת. כינוי זה התקבל על ידי חברי הקבוצה, וכך הגדירו את עצמם.
כלכלנים בתקופה שלפני כינון האסכולה.
יש הטוענים כי אפשר לראות ניצנים לעיקרי רעיונותיה של האסכולה האוסטרית כשיטת חשיבה כלכלית כבר במאה החמש עשרה, עם ההוגים הסכולסטים שבאו בעקבות תומאס מאקווינס, מאחר שאלו הבחינו בקיומו של "חוק כלכלי" - כוחות של סיבה ומסובב הפועלים כחוקים טבעיים אחרים - וניסו להסביר את אופן פעולתם. תרומה מוקדמת נוספת הייתה לכתבים הכלכליים של הוגים מאסכולת סלמנקה כמו חואן דה מריאנה.
את המסה הכללית הראשונה על כלכלה "מאמר על טבע המסחר" כתב רישאר קנטיון, בן למורשת הסכולסטית, בשנת 1730. קנטיון היה יליד אירלנד שהיגר לצרפת. הוא ראה בכלכלה תחום חקר נפרד, והסביר את התעצבות המחירים באמצעות "ניסוי חשיבה". הוא הבין את השוק כהליך יזמי ואימץ את התאוריה האוסטרית בנוגע ליצירת הכסף: שהוא חודר לכלכלה בהדרגה, תוך יצירת שיבוש מחירים אגב חדירתו.
בעקבות קנטיון בא אן רובר ז'ק טורגו (1727–1781), אריסטוקרט צרפתי ושר האוצר במשטר הישן בצרפת (לפני המהפכה הצרפתית). מאמרו "ערך וכסף" עמד על מקורות הכסף וטבע הבחירה הכלכלית כמשקפת דירוג סובייקטיבי של העדפות הפרט. טורגו ניסח את חוק ההחזר הפוחת וביקר את חוקי הריבית. בין השאר, פתר טורגו גם את פרדוקס היהלום והמים, שאדם סמית תהה על פתרונו. התרה סופית של הפרדוקס באה בעבודתו של קרל מנגר. טורגו העדיף גישה ליברלית קלאסית על פני מדיניות כלכלית, והמליץ על ביטול זכויות היתר המיוחדות לתעשיות בעלות קשרים ממשלתיים.
טורגו היה אביהם האינטלקטואלי של כמה וכמה כלכלנים צרפתיים במאה השמונה עשרה והתשע עשרה.
ז'אן-בטיסט סה (1767–1832) היה הכלכלן הראשון שהתעמק במתודה הכלכלית. הוא טען שכלכלה אינה קשורה בצבירת נתונים אלא בניסוח מילולי בהיר של עובדות כלליות, וההשלכות ההגיוניות שלהן. סה גילה את תאוריית היצרניות של תמחור משאבים, תפקיד ההון בחלוקת העבודה ואת "חוק סה": לא ייתכן מצב מתמשך של ייצור-יתר או צריכת-יתר בשוק חופשי אם מתירים התאמת מחירים. סה נמנה עם תומכיהן של מדיניות לסה-פר והמהפכה התעשייתית.
קלוד פרדריק בסטייה (1801–1850) היה כלכלן, מחוקק ותומך בשוק החופשי, שלתפישתו היה מכשיר המקדם הרמוניה בין בני אדם, כל עוד תפקידה של הממשלה מוגבל. בסטייה טען כי שירותים לא-חומריים כפופים גם הם לאותם כללים כלכליים כמו טובין חומריים.
קרל מנגר.