ניקולא סולט היה מפקדו של הקורפוס הרביעי. סולט נודע ביכולתו הארגונית והקורפוס שלו היה הגדול והממושמע ביותר בצבא.
ז'אן לאן פיקד על הקורפוס החמישי. הוא היה קצין אמיץ, כישרוני וקפדן. לאן יחד עם דאבו היה אחד המרשלים הכישרוניים של נפוליאון.
מישל נה פיקד על הקורפוס השישי. נה לא נלחם לצידו של נפוליאון במערכותיו הקודמות והשתתף בלחימה בפלנדריה ואזור הריין. בנוסף לכך, דבק בו רבב בגלל חברותו עם מורו, שבגד בצרפת והצטרף לאויביה. כתוצאה מכך, נה היה נחוש להוכיח את עצמו בעיני נפוליאון. נה היה האמיץ שבין המרשלים ואף זכה לכינוי "האמיץ שבאמיצים".
אוז'רו פיקד על הקורפוס השביעי. היה זה הקורפוס האיכותי ביותר בצבא שהורכב על טהרת הגרנדירים. הקורפוס השביעי קיבל את הכינוי "הגרנדירים של אוז'רו" בגלל הרכבו זה.
ז'ואקים מירא פיקד על קורפוס הפרשים. הקורפוס היה עתודת מטכ"ל של נפוליאון ומירא הפך אותו לכוח אימתני. הרפורמות בחיל הפרשים הצרפתי הביאו אותו לכדי שלמות והפכו אותו לחיל הפרשים הטוב ביבשת.
בנוסף למפקדי הקורפוסים ב"גרנד ארמה" (La Grande Armée) היו תחת פיקודו של נפוליאון קצינים מעולים כמו אנדרה מסנה שהצליח להביס את האוסטרים בשנת 1799 בקרב ציריך ובעת המערכה של שנת 1805 ריתק כוח אוסטרי גדול לאיטליה. על חיל המשמר של נפוליאון פיקד בסיה ואילו מרשל ברון פיקד על קורפוס מילואים שתפקידו היה להגן על חופי צרפת במקרה של פלישה בריטית.
כוחות צרפתים נוספים.
לצידו של הגרנד ארמה היו לצרפתים כוחות נוספים שנשלחו לחזית האיטלקית ונשמרו כעתודה וחיל משמר על חופה האטלנטי של צרפת כנגד פלישה ימית אפשרית מצידה של בריטניה. הארגון של הצבא הצרפתי באיטליה היה דומה לארגונו של הגרנד ארמה.
הבריטים.
בריטניה שלא הייתה יכולה להסכים לרוחה המהפכנית של צרפת החלה בהכנות למלחמה בסוף אביב של שנת 1803 החלה בהכנות למלחמה. כוחה של בריטניה היה בציה החזק ואילו צבא היבשה שלה היה קטן יחסית. בנוסף לכך, בריטניה הייתה המדינה העשירה באירופה ולכן היה ביכולתה לממן את מדינות אירופה בעלות הכלכלה הפיאודלית. לכן, עיקר תרומתה של בריטניה למלחמה בנפוליאון התרכזה בהטלת מצור על חופיה של צרפת והרס היצוא שלה דרך הים, השתלטות על מושבותיהן של בעלות בריתה ואיום מתמיד לנחיתה בחופה של צרפת. בריטניה מימנה גם את הקואליציה השלישית ולאחר מכן הרביעית. ללא מימון בריטי, לא היה ביכולתה של אוסטריה שספגה כבר שני הפסדים נגד צרפת להתייצב לקרב.
האוסטרים.
הצבא האוסטרי שניצב מול נפוליאון נשא על גופו את הצלקות של ההפסדים הכואבים בשתי המלחמות הקדומות נגד צרפת. הצבא האוסטרי היה מסורבל, ראשיו היו לרוב גנרלים זקנים שקיבלו את התפקיד בגלל ייחוסם האריסטוקרטי ולא בגלל כישרונם.
הבעיה הגדולה ביותר של האוסטרים הייתה חוסר האחידות. מדינתם הורכבה מבני לאומים שונים, שהיו נתונים בדרך כלל לחסדיהם של הפקידים האוסטרים. חלק ניכר מהעמים האלה לא ראו עין בעין את השאיפות של החצר בווינה. הדבר בא לידי ביטוי בכוחותיה המזוינים של אוסטרים וגדודים רבים מבני העמים הכבושים לא התאמצו במיוחד לזכות בניצחון עבור אדוניהם.
בימיה של מריה תרזה הצבא היה אחד הטובים ביבשת והצליח לשבור את שאיפותיו של פרידריך השני להגמוניה עולמית במלחמת שבע השנים. אחרי הניצחון האוסטרים העבירו מספר רפורמות הרסניות בחיל התותחנים האוסטרי שגרמו למספר הפסדים צורבים במלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
לאחר ההפסדים הכואבים לטורקים, נעשו מספר שיפורים, במיוחד בקרב החי"ר הקל שכלל כעת כמה גדודי יגרים (ציידים) המקבילים פחות או יותר לוולטיז'רים הצרפתים וגויסו כמה מבני הבלקן שהיו בעלי מסורת עשירה של לוחמת גרילה. בגלל חשדנותם של האוסטרים כלפי בני הבלקן, נעשו ניסיונות רבים לעלות את המשמעת בקרב גייסות הבלקניים, אך זה בא על חשבון יכולתם לפעול בצורה עצמאית. בגלל חשדנותם הכללית של האוסטרים, רוב החי"ר האוסטרי היה מכונס לשדרות ולא היה ביכולתם לתת תשובה הולמת לנחשול החי"ר הקל של נפוליאון.
לאחר ההפסד במלחמה הקודמת בשנת 1801, אחי הקיסר, הארכידוכס קרל, דוכס טשן נקרא לערוך רפורמות בצבא. קרל היה הגנרל האוסטרי המוכשר ביותר, אך הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שאיישו את המטה הכללי ופחדו מזוהרו. מלשינים וקנאים רקמו מזימות נגדו והסיטו את הקיסר כנגד אחיו. המלחמות האחרונות רוקנו את קופת האוצר האוסטרי ומצב כוחותיה המזוינים היה בכי רע.
קרל, שהיה ריאליסט תמך בהפוגה ואף בחתימת הסכם שלום ארוך טווח עם נפוליאון, כי הוא ראה שהצבא לא מוכן לקרב וייקח זמן רב לפני שאפשר יהיה לארגנו ולשפר את מצבה הכלכלי של ארצו. ראש ממשלת בריטניה, פיט הבן, שנכנס למשרד בשנת 1804, לא טמן ידו בצלחת ובחש בקלחת התככים האוסטרית. משראה שהדבר העיקרי שעוצר בעד האוסטרים מלהצטרף למלחמתה של בריטניה נגד נפוליאון הוא הכסף, נתן לה הלוואות נדיבות שבעזרתן אוסטריה חימשה את עצמה. לרוע מזלה של אוסטריה, התככים גרמו לכך שקארל קיבל את הפיקוד על החזית המשנית באיטליה ואילו את הפיקוד על הכוחות העיקריים מסרו לגנרל קרל מאק פון לייבריך.
מאק היה מינוי אריסטוקרטי טיפוסי. הוא היה גנרל בינוני למדי והוא קיבל את התפקיד בעיקר כי צידד בקבוצת האנשים הנכונים בחצר הקיסר. משקיבל את הפיקוד, פתח בשורת רפורמות הרסניות בצבא. הוא החליט לשנות את מבנה הרגימנטים משישה גדודים בני שש פלוגות כל אחד לארבעה גדודים בני ארבע פלוגות כל אחד. החיילים שלא הספיקו להכיר אחד את השני או להתאמן יחד נשלחו לחזית ללא כל הכנה מוקדמת. וגרוע מכך – לא היו בצבא האוסטרי מספיק קצינים על מנת לפקד על הגדודים החדשים. הרפורמה שנעשה בחיפזון ערב הכניסה לקרב חיבלה בצורה קשה בצבא האוסטרי.
הרוסים.
שורשיו של הצבא הרוסי בתקופתו של נפוליאון נעוצים ברפורמות של פיוטר הגדול. היה זה צבא חזק, שלא ידע הפסד זה יותר ממאה שנה. הצארים שבאו אחרי פיוטר שכללו את הצבא, ותחת הנהגתם של גנרלים נבונים הצליחו הרוסים לנצח את האימפריה העות'מאנית וקרעו חלקים גדולים משטחה. בסוף המאה ה-18 הביס הצבא הרוסי בהנהגתו של אלכסנדר סובורוב את הצרפתים באיטליה והחזירה לידי האוסטרים. הצבא הרוסי היה בעל עתודות עצומות של כוח אדם. חייליו נודעו בקשיחותם והסתפקות במועט. סגל הקצינים של הצבא הרוסי סבל מבעיות דומות שהיו למדינות אירופאיות אחרות – ניוון, פרוטקציוניזם, שמרנות וכדומה.
הצבא גויס מקרב הצמיתים אשר היו רכושם של בעלי האדמות. כל בעל אדמות היה צריך לספק מספר חיילים על פי גודלה היחסי של נחלתו. השירות הצבאי נמשך 25 שנה, והמגויסים נחשבו במידה רבה כמי שלא ישובו עוד. האימון היה לקוי ולרוב לא היה קיים כלל. הקצינים גויסו מקרב האצולה. הקצינים הבכירים לא נפלו מאלו שהיו בצבאות אוסטריה או פרוסיה, אך סגל הביניים והקצונה הזוטרה היו גרועים וחלקם אף לא ידע קרוא וכתוב.
ארגונו של הצבא הרוסי היה טיפוסי לתקופתו. לא היו יחידות מעל הרגימנט וכל יחידה גדולה יותר הייתה פעולת אד הוק. יחס הקצינים לפקודיהם היה גרוע ואכזר אפילו בסטנדרטים של המאה ה-19. עונשים גופניים היו מקובלים מאוד. לא פעם החיילים לא קיבלו מזון או מדים. לקראת קרב אוסטרליץ, האוסטרים היו צריכים לספק לצבא הרוסי 30,000 זוגות מגפיים על מנת להשלים את החסרים. הגנבה מצידם של הקצינים הייתה נפוצה מאוד ולא פעם הם הלינו את שכרם של החיילים הפשוטים.
הארטילריה הרוסית הייתה טובה וזכתה למוניטין טוב ברחבי אירופה. הבעיה של התותחנות הרוסית הייתה דומה לבעיית הצבא כולו – אימון לקוי. כתוצאה מכך, התותחנים הרוסים היו נחותים יחסית ליריביהם בצבא נפוליאון.
בנוסף לצבא הסדיר, היו לרוסים כמה רגימנטים של המשמר הקיסרי ואלו היו הגדודים הטובים בצבאם.
הפרוסים.
הצבא הפרוסי בתקופתו של נפוליאון היה הצאצא של צבאו המפואר של פרידריך השני. מפקדו היה הדוכס ברונסוויק, ווטרן ממלחמת שבע השנים. הוא היה גנרל זקן ועייף. נזקפו לזכותו מספר ניצחונות במהלך מלחמת שבע השנים על הצרפתים ותפקודו בעת מלחמות צרפת המהפכנית בין 1792 ל-1795 היה סביר. הוא לא היה שונה מהגנרלים האחרים שהיו לבעלות הברית מהבחינה הטקטית והאסטרטגית. יחד עם זאת, הוא ניחן בחושים חדים והתנגד למלחמה נגד נפוליאון. כתוצאה מכך מצא את עצמו בין הפטיש לסדן. לצידו ניצבו הקצינים הבכירים שהיו בין הגרועים, אם לא הגרועים ביבשת הישנה. הקצינים היו זקנים, פרוטקציוניסטים, ומלאי אמביציות אישיות. כמו לשאר הצבאות האירופאים, לפרוסיה לא היה מטה כללי.
הצבא הפרוסי היה גדול יחסית לגודלה של המדינה וכלל כ-200,000 חיילים. החיילים קיבלו אימון טוב ובאופן כללי היו טובים למדי והציבו אתגר משמעתי לצבא הצרפתי. חיל הפרשים הפרוסי היה אחד הטובים ביבשת וחיל הרגלים שלהם זכה למוניטין יוצא מהכלל עוד מתקופתו של פרידריך השני. האימון המעולה של החי"ר הפרוסי הבטיח קצב אש רצחני והם גרמו לאבדות כבדות לצרפתים כשניצבו מולם בקרב. הבעיה העיקרית של הצבא הפרוסי הייתה העדר חי"ר קל. כתוצאה מכך, הפיקוד הפרוסי העדיף שדות פתוחים על פני יערות ושטחים אחרים, שבהם החי"ר הפרוסי יכול לקבל הגנה מתנאי השטח. בעיה נוספת, שהייתה חמורה עוד יותר מהעדרו של החי"ר הקל הייתה הארטילריה המיושנת. הכלים הפרוסים היו מסורבלים, כבדים ומשקל פגזיהם היה קטן יותר יחסית לזה של הצרפתים. כתוצאה מכך, תותחניו של נפוליאון גברו פעם אחרי פעם על התותחנים הפרוסים ואשם עשה שמות במערכי הרגלים המוצקים של הפרוסים.
תוכניות הצדדים.
התוכנית הצרפתית.