העדות הקדומה להימצאות יהודים בחמיר התגלתה בשנת 1936 בבית הקברות הגדול של בית שערים שבגליל התחתון. במקום נחשף אולם קבורה מראשית המאה השלישית לספירה, בו נמצאה הכתובת היוונית: "של אנשי חמיר". בנוסף, נמצא במקום שבר ארון קבורה מעופרת, עליו נחרטה קליגרפיה בשפה החמירית ותוכנהּ המשוער הוא: "נגיד חמיר". אין לדעת מתי בדיוק החלו יהודים להגר לדרום חצי האי ערב, אך חוקרים משערים שיישובים יהודיים היו קיימים באזור כבר בימי בית המקדש השני. אגדות מוסלמיות, כמתואר בכתבי ההיסטוריון המוסלמי אבּן אסחאק בעריכת אבּן השאם, מספרות כי התוּבּע הראשון להתגייר היהאַבּו-כַּרִבַּ אַסְעַד, אשר מלך בשנים 420-385 לספירה. האגדות מספרות שכאשר גילה אבו כּרִבּ שבנו נרצח בידי תושבי העיר ית'רבּ (שמה הקודם של העיר אל-מדינהּ בחצי האי ערב), הוא יצא להילחם בהם והטיל על העיר מצור כבד. במהלכו, הגיעו אל אבו כּרִבּ שני חכמים יהודים מתוך העיר, ושכנעו אותו להסיר את המצור ולהתגייר. אבו כּרִבּ הביא את שני החכמים איתו לחמיר וניסה להנחיל בה את היהדות. תחילה, נתקל אבו כּרִבּ בהתנגדות מטעם עמו עובד האלילים. לאחר שקיים משפט באש, במהלכו עברו החכמים היהודים בלהבות ויצאו ללא פגע, נוכח העם כי היהדות היא הדת האמיתית והתגייר בעקבות מלכו. אולם, לפי מספר חוקרים, אַבּו-כּרִבּ החמירי לא נלחם נגד תושבי ית'רבּ, כי אם בא לעזרתם כשנלחמו נגד מלך נוצרי מצפון חצי האי ערב, הנקרא גם הוא אַבּו-כַּרִבַּ. נראה כי דמיון השמות הוביל ליצירת האגדה.
המחקר מציע שני הסברים אפשריים לאגדת אבן אסחאק. ההסבר הראשון הוא מדיני: במאות הראשונות לספירה, בשל מיקומו המרכזי בדרכי המסחר, ניצב אזור תימן במוקד המחלוקת בין האימפריה הפרתית (ולאחריה, האימפריה הסאסאנית הפרסית) לבין האימפריה הביזנטית והחבשים בקיסרות אקסום. תשעת מלכי חמיר הבחינו כי הרומאים והחבשים מפיצים את דתם הנוצרית ככלי לכיבוש חמיר, וכדי למנוע מהם לעשות כן, התגיירו, שהרי ליהודים לא הייתה מדינה שתאיים על ממלכתם. החמירים הגדילו לעשות והחלו לרדוף את המתנצרים בארצם על מנת לצמצם את התפשטות הנצרות, ובכך, לצמצם את השפעת הרומאים במדינה. לפי ההסבר השני, עקרונות הדת היהודית והלך הרוח בקרב העמים הערביים חולקים הרבה במשותף, ולכן הייתה היהדות נוחה יותר לאימוץ על-ידם מאשר הנצרות. אולם כאמור, מסתבר שאין יסוד לאגדה זו, היות שלא נמצאה שום עדות מדעית או ארכאולוגית לכך, ולכן, נראה כי מלכי חמיר שהיו יהודים לא התגיירו, אלא היו יהודים מלכתחילה.
על מרכזיות היהדות בחיי מלכי חמיר אנו למדים לראשונה מכתובת חמירית משנת 449 לספירה, אותה חקק של התוּבּע כרַחְבְּאִל, בנו של אַבּו-כַּרִבַּ אַסְעַד. כרחבּאל מתאר בכתובתו כיצד תיקן את הסכר המפורסם בעיר מַאְרִבּ בזכות "אלוהים בעל השמים והארץ". לכתובת זו מצטרפות כתובות חמיריות נוספות, שבשונה מכתובות חמיריות אחרות, מוקדשות לאל אחד ויחיד. אל זה מכונה "הרחמן", כינוי מוכר לאלוהים בימי התלמוד, ואף "ריבון היהודים". מסמך נוסף המעיד על השפעת היהדות על חמיר הוא "ספר החמירים" (בארמית: "ܟܬܒܐ ܕܚܡܝܪܝܐ כתבא דחמיריא") שנכתב בארמית סורית בשנת 525, מעט לאחר שנפלה ממלכת חמיר בידי קיסרות אקסום. הספר מתאר באריכות ואף בגוזמה את רדיפת הנוצרים בעיר נג'ראן בחמיר על ידי התובּע היהודי האחרון, יוסף ד'ו נוּאַס, המוכר גם בשם יוסף אסאר. המלך יוסף דו נואס, נהג על פי מסורת התלמוד, והיה בקשרים אמיצים עם חכמי טבריה שהגיעו לתימן בכל שנה. גם יהודי חמיר פעלו ברוח התלמוד, וזאת לאור תיאורים מסוימים בספר החמירים, וכן לפי פועלם של שני יהודים מתימן שהתאסלמו במאה השביעית לספירה – כעב אל-אחבאר ו-והב אבן מונבה: השניים העבירו אל האסלאם אגדות, סיפורים ומסורות יהודיות הנזכרות בתלמוד.
נפילת הממלכה.
ממלכת חמיר נפלה בשנת 525, בימי שלטונו של יוסף ד'ו נואס. לפני שעלה ד'ו נואס לשלטון, חדרו חילות החבשים לבירה זפאר ולנג'ראן, והחלו לשרוף בתי כנסת או להפכם לכנסיות. ד'ו נואס ביקש לתקן זאת ולהילחם בהשפעות החבשים בחמיר, ובתוך כך, בהשתלטות הנצרות על הערים המרכזיות. מאבקו זה של ד'ו נואס הגיע לשיאו בשנת 523, כאשר רדף את הנוצרים בנג'ראן, והרג מהם רבים. מעשים אלו עוררו את חמתם של האימפריה הביזנטית ושל קיסרות אקסום, אשר עמדו בקשר הדוק עם הנוצרים בחמיר, וחששו פן ד'ו נואס יעמוד להם למכשול בניסיונם לבסס בתימן ראש גשר למזרח. על כן, פלשו האתיופים לחמיר, נלחמו בד'ו נואס ובנאמניו והשתלטו על הממלכה. מסופר כי ד'ו נואס התאבד כדי לא לחזות בנפול ממלכתו. יהדות תימן המשיכה להתקיים גם אחרי מותו של ד'ו נואס, אף על פי שיהודי חמיר ושאר תושביה היו נתונים מאז לרדיפות ועינויים מצד האתיופים, עד שגורשו האחרונים בסיוע הפרסים. דבר נפילת הממלכה הכה גלים בקרב יהדות התפוצות וסיפורי מעשיו של ד'ו נואס הועברו מדור לדור. בנוסף, נפוצו אמונות שונות, לפיהן עשרת שבטי ישראל האבודים יושבים בדרום חצי האי ערב, וכי יום יבוא ובו יתגלו וישיבו את ממלכת ישראל לקדמותה.
ממלכת אקסום האתיופית ניסתה לספח אליה את חמיר אולם רק השבטים החימירים הנוצרים שיתפו איתה פעולה, אך שאר השבטים החימירים היו איתם במצב מלחמה. ממלכת אקסום מינתה נציב לאזור בשם אריאת, שמאוחר יותר הודח, ובמקומו מונה נציב חדש בשם אברהא, שהיה קצין בצבא האתיופי ושימש בתפקיד עד שנת 570. אברהא יזם גם פעולות צבאיות מצפון לחמיר לאזור חג'אז, שם נלחם נגד שבט קורייש. על פי המסורת הערבית, אברהא הגיע בכיבושיו עד לעיר מכה, אך לא הצליח להרוס את הכעבה. המסורת האסלאמית קוראת למערכה זו בשם "חַרב אל-פיל" או "מלחמת הפילים", (ראו גם: סורת אל-פיל), משום שבלחימה זו הצבא האתיופי של אברהא השתמש בפילים ללחימה. לאחר מלחמת הפילים הצליחו תושבי חמיר סוף סוף במלחמתם כנגד השלטון האתיופי, כשנעזרו באימפריה הסאסאנית. המורדים מינו לעצמם מלך, והמרד החל להתפשט ברחבי חמיר. בשנת 570 פנו בני חמיר לעזרת האימפריה הסאסאנית שיעזרו להם לגרש את האתיופים מתימן. בני חמיר הביסו את הנוצרים האתיופים ומאז התדרדרה ממלכת אקסום. בתמורה לעזרת הפרסים הסאסאנים, היוו בני חמיר כוח תומך להם בדרום חצי האי ערב עד לשנת 638, בה קיבלו עליהם החמירים את דת האסלאם.
הנצחה.
על שמה קרויים רחוב בירושלים ובערים אחרות בישראל.
כורדיסטן
כורדיסטן היא חבל ארץ הררי במערב אסיה, המכיל חלקים גדולים מהרי הזגרוס והרי הטאורוס, צפונית וצפון-מזרחית למסופוטמיה. משמעות השם "ארץ הכורדים". המושג הופיע לראשונה בימי הביניים, אם כי כבר בתקופה הקלאסית יש התייחסויות לממלכת קורדואן ("קרטיגיני" בעברית). שטחו של חבל כורדיסטן כ-195,660 קמ"ר, רוב תושביו כורדים (עם מוסלמי, אך לא ערבי), וכיום הוא משתרע על פני צפון-מערב איראן, צפון עיראק, דרום-מזרח טורקיה והפינה הצפון-מזרחית של סוריה. מספר הכורדים בעולם נאמד בין 25 ל-30 מיליון נפש. כ-50 אחוז מהם חיים בטורקיה (כ-15 מיליון), והיתר בעיראק (כ-5 מיליון), באיראן (כ-5 מיליון), בסוריה (בין מיליון לשלושה) ובארמניה (כ-70 אלף). יש הטוענים, כי הכורדים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעולם ללא טריטוריה עצמאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הובטח לכורדים שיוכלו להקים מדינה עצמאית על חורבות האימפריה העות'מאנית, אולם ההבטחה הופרה על ידי המעצמות שניצחו במלחמה, בשל שיקולים פוליטיים וכלכליים. מאז מנהלים הכורדים מערכה להשגת עצמאות. ניסיונות נוספים במהלך שנות העשרים בעיראק ושנות הארבעים באיראן לעצמאות כורדית נכשלו.
בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכו הכורדים בעיראק לאוטונומיה רחבה ביותר המכונה כורדיסטן העיראקית, ואילו הכורדים בסוריה הצליחו להשיג שלטון חצי-עצמאי על שטחים עם אוכלוסייה כורדית משמעותית, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2012. אולם הכורדים באיראן ובטורקיה מצויים תחת משטר צבאי למעשה, מבלי יכולת לממש את זכותם להגדרה עצמית לאומית.
היסטוריה.
בעת העתיקה שכנו באזור קבוצות אתניות שונות ביניהם הגותים, החורים, המנאי והארמנים.
ממלכת קורדואן התבססה באזור עקב התרופפות שלטון האימפריה הסלווקית שהייתה בתהליכי שקיעה והתפוררות. הממלכה הייתה ממוקמת דרום דרום-מזרחית לאגם ואן בין פרס למסופוטמיה ושלטה בצפון מסופוטמיה ודרום מזרח אנטוליה בין השנים 189 לפנה"ס-384 לספירה. בשנת 66 לספירה הפכה קורדואן למדינת חסות של רומא והמשיכה להיות בעלת בריתה עד 384 לספירה. חלק מההיסטוריונים מוצאים זיקה בין השם קורדואן לכורדים ולכורדיסטן המודרנית.
אחת מהעדויות המוקדמות לאזכור המונח "כורדים" מופיעה במסמך סורי-נוצרי משלהי העת העתיקה. מסמך זה מתאר את קורותיהם של מספר קדושים נוצרים במזרח התיכון וביניהן אבדישו. כאשר המרזבאן (מפקד צבאי) הפרסי שואל את מאר אבדישו למקום הולדתו, הוא משיב שלדברי הוריו הם היו במקור מהאזה, כפר באזור מסופוטמיה, אך הם נאלצו להגר משם בלחץ הפגאנים והתיישבו בתמאנון שלפי אבדישו שכנה ב"ארצם של הכורדים".
תמאנון שוכנת צפונית בסמיכות לגבול המודרני העיראקי-טורקי, בעוד שהאזה ממקומת 12 ק"מ דרום מערבית לאירביל המודרנית (אזור המחוז האוטונומי של הכורדים בצפון עיראק). במקום אחר באותו מסמך אזור הנהר חבור המקראי מזוהה גם כן כארץ הכורדים.
בשנת 640 הגיע לאזור ג'אבאן אל-כורדי והחל בהפצת האסלאם.