חטיבה 14 היא חטיבת שריון שלחמה בסיני במהלך מלחמת יום הכיפורים, החל מפתיחת האש ועד לסיום המלחמה.
חטיבה 14 הייתה חטיבה סדירה בפיקוד אל"ם אמנון רשף. ערב המלחמה הייתה החטיבה פרושה לכל אורך קו תעלת סואץ. עם פרוץ האש ב-6 באוקטובר 1973 ולמשך השעות הראשונות של הלחימה, הייתה החטיבה כוח השריון היחיד שעמד מול הצבא המצרי ובקרבות אלה ספגה אבדות כבידות. החטיבה המשיכה להילחם בקרבות הקשים מול הצבא המצרי ובקרב החווה הסינית במסגרת מבצע הצליחה. ב-19 באוקטובר חצתה החטיבה את תעלת סואץ, כבשה את מתחם "אורחה", והשתתפה בקרבות לכיבוש אזור החיץ החקלאי והרחבת ראש הגשר לכיוון צפון.
במהלך המלחמה נהרגו 302 מחיילי החטיבה ומהיחידות שלחמו תחת פיקודה.
רקע.
חטיבה 14 הוקמה על בסיס חטיבת עציוני (חטיבה 6). חטיבת עציוני ההיסטורית פורקה לאחר מלחמת העצמאות, והוקמה מחדש בשנת 1955 כחטיבת חי"ר במילואים. ב-1958 שונה שמה לחטיבה 14 והיא עברה לפיקוד הדרום. בתחילת שנות ה-60 עברה החטיבה הסבה לחטיבה ממוכנת.
במלחמת ששת הימים הייתה החטיבה סדירה למחצה וכללה את גדוד 52, גדוד טנקים סדיר שכלל טנקי סופר שרמן ו-AMX-13, ושני גדודי חרמ"ש במילואים. החטיבה, בפיקודו של מרדכי ציפורי, הייתה חלק מאוגדה 38 של אריאל שרון ולקחה חלק בקרב אום-כתף.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להסב את החטיבה לחטיבת שריון סדירה. גדוד 52 קלט טנקי פטון M48 ("מגח 3") שהחליפו את טנקי השרמן וה-AMX המיושנים, וגדוד 184 הוקם בחטיבה כגדוד סדיר שני של טנקי מגח. גדודי המילואים הועברו לחטיבת מרכבות הברזל, ובמקומם קיבלה החטיבה את גדוד 9, גדוד חרמ"ש סדיר, שהוסב בשנת 1970 לגדוד טנקים. החטיבה הוכפפה לאוגדה 252 (אוגדת סיני), והשתתפה במלחמת ההתשה בסיני.
שגרת הפעילות של החטיבה כללה שהות של שלושה חודשים בקו התעלה ואחריהם שלושה חודשים בעורף, באזור רפידים, באימונים (באותו הזמן הייתה חטיבה 401, חטיבת השריון הסדירה הנוספת בסיני, תופסת את קו התעלה).
החטיבה ערב המלחמה.
בתחילת 1973 התקבלה בצה"ל החלטה לקצר את שירות החובה בחצי שנה לשנתיים וחצי, ובעקבות כך תוכנן לפרק את חטיבה 14 במהלך שנת 1974. כתוצאה מכך לא קיבלה החטיבה חיילים חדשים, ובפתיחת המלחמה היו בחטיבה 8 פלוגות טנקים במקום 9, ובסך הכל 89 טנקים. החטיבה כללה את גדוד הטנקים 184 (2 פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש), גדודי הטנקים 9 ו-52 (3 פלוגות טנקים כל אחת), ופלוגת הסיור 67.
ביולי 1973 עלתה החטיבה לקו שהיה אמור להסתיים בשבוע השני של אוקטובר, ותפסה את אזור תעלת סואץ. שלושת גדודי החטיבה היו פרוסים לכל אורך תעלת סואץ. גדוד 9 בפיקוד סא"ל יום-טוב תמיר היה בגזרה הצפונית של התעלה תחת פיקוד חטיבה מרחבית 275 (חטיבת בלוזה), גדוד 184 בפיקוד רס"ן שאול שלו היה בגזרה המרכזית, מאזור האי אל-בלח בצפון ועד לצפון האגם המר הגדול, וגדוד 52 בפיקוד סא"ל עמנואל סקל תפס את הגזרה הדרומית, מהאגמים המרים ועד לצפון מפרץ סואץ. הגדודים השונים היו מוצבים בחניונים פלוגתיים בתעוזים, במרחק של 8–10 קילומטרים מהתעלה. את המעוזים על גדת התעלה תפסו חיילי חי"ר - גדוד 68 של החטיבה הירושלמית בגזרה המרכזית, וחיילי נח"ל בגזרה הדרומית.
מפקד החטיבה היה אל"ם אמנון רשף שהתמנה לתפקיד באוקטובר 1972, וסגנו היה סא"ל איתן אריאלי. החטיבה פעלה תחת אוגדה 252 בפיקודו של האלוף אלברט מנדלר. גזרת האחריות של החטיבה ערב המלחמה כללה את הגזרה המרכזית והדרומית, מהאי אל-בלח (הקילומטר ה-56 של התעלה, כ-8 קילומטרים מדרום לקנטרה) ועד לאזור שמדרום לראס סודר, בצפון מפרץ סואץ, מרחק של כ-200 קילומטרים.
החל מתחילת אוקטובר 1973 הועלתה הכוננות באוגדה 252 ובחטיבה בעקבות תצפיות שהעלו כי המצרים מרכזים כוחות, ציוד, ואמצעי צליחה סמוך לתעלה. ב-6 באוקטובר בשעות הבוקר התקיים תדריך במפקדת אוגדה 252. במהלך התדריך התקבלה הידיעה כי מלחמה תפרוץ בשעה 18:00. בקשת החטיבה לקדם את הטנקים לעמדות המוכנות קרוב לתעלה נדחו על ידי פיקוד הדרום, ולבסוף אושר לחטיבה לקדם את הטנקים לאחר השעה 16:00.
6 באוקטובר.
פתיחת האש.
בשעה 13:47 חדרו מטוסים מצרים לסיני והחלו לתקוף מטרות של צה"ל. ב-13:55 החלה הרעשה ארטילרית כבדה של מאות קני הארטילריה שריכזו המצרים באזור התעלה. במקביל, החלו חיילי חי"ר מצרים לחצות את תעלת סואץ בסירות גומי ולהתקדם לתוך סיני. בהמשך היום בנו המצרים מספר גשרים על התעלה והחלו להזרים טנקים מעבר לתעלה.
טנקי חטיבה 14 נעו מיד עם פתיחת האש לרמפות ולעמדות האש הסמוכות לתעלה לפי פקודת "שובך יונים" להגנת סיני, ומהם החלו בירי אל עבר הכוחות המצרים המתקדמים. כשהתקרבו לתעלה נתקלו הכוחות הישראלים בירי של טנקים מצרים ממערב לתעלה ובירי של טילי נ"ט מסוג סאגר ו-RPG-7. בכמה מקומות הספיקו חיילי חי"ר מצריים להאחז ברמפות ממזרח לתעלה בטרם הגיעו אליהן הטנקים.
גדוד 184.
שתי פלוגות הטנקים של גדוד 184 היו מרוכזות בגזרה שבין האי אל-בלח לאגם תמסח. בגזרה זו צלחה הדיוויזיה המצרית השנייה מהארמייה השנייה. פלוגה ח' של הגדוד, שהייתה בתעוז "הברגה", יצאה אל עמדותיה באזור מוצב "חזיון", מול גשר פירדאן. שלושה טנקים נפגעו מיד ובשעה 19:00 נותר המ"פ עם ארבעה טנקים בלבד. חצי מפלוגה ז' יצאה מתעוז "נוזל" לעזרת מעוז "פורקן". מספר טנקים נפגעו ביניהם גם טנק המ"פ והוא נפצע.
בגזרה שמדרום לאגם תמסח ועד לאגם המר הגדול צלחה הדיוויזיה המצרית ה-16 מהארמייה השנייה. מולה נשלחו ארבעה טנקים מפלוגה ז' בפיקוד הסמ"פ. הכוח יצא לעזרת מוצב "מצמד", נתקל בחי"ר מצרי מצויד בטילי נ"ט ונפגע. תעוז "טלוויזיה", בו נמצאה פלוגת החרמ"ש של הגדוד, הותקף על ידי חי"ר מצרי. מספר נגמ"שים נפגעו, אולם לבסוף נהדפה ההתקפה.
גדוד 52.
בגזרה הדרומית, מהאגמים המרים ועד למפרץ סואץ, צלחו כוחות מצריים מהארמייה השלישית. מולם עמד גדוד 52 של החטיבה שכלל שלוש פלוגות טנקים ואת פלוגת הסיור.
פלוגה ג' של הגדוד התקדמה מתעוז "מצווה" למעוז "ליטוף", שהותקף על ידי חטיבת חי"ר מהדיוויזיה השביעית. המ"פ ושני טנקים נוספים נכנסו ל"ליטוף" וסייעו להדוף את ההתקפה המצרית. שלושה טנקים נשלחו למעוז "בוצר". בשעות הערב חילץ כוח שכלל 3 טנקים מהפלוגה ושני טנקים מגדוד 46 (מחטיבה 401) פצועים ממעוז "ליטוף".
הפלוגה נתקלה בכוח אמפיבי מצרי (שני גדודים אמפיביים מחטיבה 130 שכללו טנקי PT-76, נגמ"שי BTR-50 ושריוניות BRDM-2) שחצה את האגם המר הקטן מצפון לליטוף, ופתחה עליו באש. בהמשך בלם גדוד 46 מחטיבה 401 את הכוח האמפיבי.
בחלק הדרומי ביותר של התעלה צלחה דיוויזיה 19 המצרית, ובגזרתה היו לחטיבה 14 שתי פלוגות טנקים. פלוגה ב' יצאה מתעוז "נוצה" תחת אש ארטילרית לסיוע למוצב "מפצח" שהותקף על ידי שתי חטיבות חי"ר מצריות. בסיוע טנקי פלוגה ב' נהדפו ההתקפות על המוצב. מפקד הפלוגה, חנוך סנדרוב, נפצע בעינו, טופל וחזר לקרב. מאוחר יותר נכנסה הפלוגה לקרב בטווח קצר מול חי"ר מצרי מצויד בטילי נ"ט. מספר טנקים נפגעו וסנדרוב נהרג. בשעה 16:00 נותרו לפלוגה 6 טנקים.
מג"ד 52, עמנואל סקל, ארגן שלושה טנקים מפלוגה ב' וכמה נגמ"שים מפלוגת הסיור החטיבתית ויצא להתקפה באזור "מפצח". בהתקפה נהרג מפקד פלוגת הסיור נחום שמר.
פלוגה א', שכללה 10 טנקים, יצאה מתעוז "צידר" לעזרת המעוזים הדרומיים "ניסן" ו"מסרק" (מוצב המזח). מחלקה אחת חברה למוצב המזח ושאר הטנקים תפסו עמדות באזור "ניסן", פגעו בסירות מצריות שחצו את התעלה וסייעו בהדיפת ההתקפה על מוצב "ניסן". בשעות הערב נותרו בפלוגה שלושה טנקים תקינים.
עד סוף היום ספג גדוד 52 אבדות כבדות: 24 לוחמים נהרגו, והגדוד נותר עם פחות מחצי מכמות הטנקים.
גדוד 9.
כאמור, גדוד 9 לא היה תחת פיקוד החטיבה ולא לחם עימה לאחר פרוץ האש. הגדוד היה פרוש בגזרה הצפונית של התעלה. עם פרוץ האש התקדם הגדוד למשימותיו הקבועות מראש לפי תוכנית "שובך יונים": פלוגה אחת פוצלה לצמדי טנקים שנשלחו למעוזים באזור הביצות הצפוני ביותר (ממעוז "כתובה" ועד "בודפשט"), פלוגה נוספת נשלחה לאזור מעוז "מפרקת", והפלוגה השלישית לאזור קנטרה ומעוז "מילנו".
חיילי החי"ר המצרי שצלחו את התעלה החלו לירות על הטנקים בטילי נ"ט ולתקוף את המעוזים. טנקים רבים נפגעו בשעות הראשונות ללחימה ואחרים עלו על מוקשים ושקעו בביצות. 62 חיילים מהגדוד נהרגו במלחמה, מרביתם תוך שעות ספורות. רבים נוספים נפצעו או נפלו בשבי. עד שעות הערב נותרו מהגדוד טנקים בודדים שהמשיכו ללחום, כדוגמת "טנק הקצינים".
בשעה 20:00 הגיעה לאזור חטיבה 460 ומפקד גדוד 9, יום-טוב תמיר, הצטרף לחטיבה ולחם איתה עד סוף המלחמה. חיילים רבים מהגדוד עוטרו לאחר המלחמה בעיטורים, ביניהם שלמה ערמן ויובל נריה שעוטרו בעיטור הגבורה.
החטיבה בגזרה המרכזית.
בשעה 16:00 חילק מפקד האוגדה אלברט מנדלר את האחריות לגזרת התעלה בין שתי חטיבות השריון הסדירות שעמדו לרשותו: חטיבה 14 קיבלה את האחריות לגזרה המרכזית של התעלה (הגזרה בה לחם גדוד 184), וחטיבה 401, שנעה עם פתיחת האש לתעלה, קיבלה לידיה את האחריות לגזרה הדרומית. עוד הוחלט כי גדוד 52, שנמצא בגזרה הדרומית, יעבור תחת פיקודה של חטיבה 401, ואילו גדוד 79 מחטיבה 401 יעבור לחטיבה 14.
החל משעה 16:00 ובעקבות האבדות הכבדות שספגה, החלה החטיבה לקבל תגבורת. ראשית הגיעה פלוגה (11 טנקים) בפיקוד משה בדש, שכללה צוותים ממתקן 500 ומקורס קצינים.