זעמו של המכשף גורם למלחמה בין השבט שלהם באבארום כנגד השבט השכן, מהת'ובו, אשר מלכו מוביל התקפה על שבט הבאבארום. טינטין מצליח לגרום להפסקת אש, ואז השבט השכן גם מעריץ אותו. המכשף והנוסע מנסים להרוג את טינטין שוב פעם אך לשווא. בסופו של דבר הנוסע וטינטין נלחמים על פני מפל המים, והנוסע נופל ונאכל על ידי תנינים.
טינטין מבין שאל קפונה הורה שטינטין יהרג, לאל קפונה היה מפעל יהלומים באפריקה, והוא חשב שטינטין יצליח לסכל את המשימה שלו. טינטין קורא למשטרה והם עוצרים את מבריחי היהלומים, אחר-כך טינטין צילם סרט תעודי בסוואנה, ובסרט הוא הורג בופאלו בטענה שהבופאלו הפריע לשלג. המשפחה של השור מעוניינת בטינטין, אך שני טייסים מצליחים להצילו, טינטין שוכח את ציוד הצילום שלו שם, ויליד משבט מהת'ובו מוצא את הציוד.
הביקורת על הספר.
קולוניאליזם וגזענות.
קיימת ביקורת כלפי האופן הגזעני בו הרז'ה בחר להתייחס לתושבי קונגו בספר "טינטין בקונגו". הספר מתאר את תושבי קונגו השחורים כנבערים, טפשים, עצלנים וילדותיים. מעבר למלל מצוירות כל דמויות האנשים השחורים בסיפור באופן סטראוטיפי שכיום נחשב כפוגעני ביותר ובלתי תקין פוליטית.
בין השאר מתוארות בספר קריקטורות של אישה שחורה, הכורעת ומנשקת את רגליו של טינטין ואומרת באופן נלעג "אדם לבן הוא גדול". בקריקטורה אחרת אחד המלכים המקומיים, שאינו לובש חולצה, מגלה שהארטילריה שלו - העשויה מרובה מוזר היורה באמצעות הצתת פתיל בצידו האחורי - מתפוצצת בפניו. בתגובה הוא מנתר בזעם ילדותי, ומודיע שהוא בעצמו ינסה להרוג את טינטין, ניסיון שמסוכל בקלות אחר כך.
בשנות ה-2000 גברה הביקורת על הספר. גברה הטענה כי ילדים שייחשפו לספר כיום, מבלי יכולת לסנן את הדברים כמבוגרים, עלולים לפתח עמדות גזעניות. בבלגיה הוגשה בשנת 2007 תביעה משפטית מצד סטודנט יליד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כנגד הוצאת הספרים בדרישה להפסיק את הדפסת הספר ולהסירו מהמדפים. בית המשפט לא קיבל את התביעה, אולם בחלק גדול מחנויות הספרים באירופה הועבר הספר ממדף ספרי הילדים וממדף ספרי הקומיקס, למדף החומר למבוגרים, על מנת למנוע חשיפה לא מבוקרת של ילדים אליו. עם זאת, הספר לא הורד מהמדפים.
המתנגדים לביקורת על הספר מציינים כי הוא נכתב בתקופה בה היו עמדות גזעניות אלה מקובלות. הטענה היא כי בספרי לימוד בבלגיה ובאירופה בכלל, עוד ניתן היה למצוא עד שנות ה-60, משפטים בעיתונות ובספרי לימוד, כדוגמת "ההתפתחות האינטלקטואלית של הילד השחור איטית ומסתיימת בשלב מוקדם", או "כושים הם עצלנים, חסרי סקרנות או עניין בלמידה, וחסרי חוש מוסרי". עד כמה שהדברים נשמעים כיום מטרידים, לא נוחים, וגזעניים, הטענה היא כי הספר נכתב באווירה בה היו דברים אלה מקובלים.
בהמשך סדרת הספרים, ניכר שינוי בדעותיו של ארז'ה, והוא אינו מתייחס עוד לגזענות כלגטימית. בספר הלוטוס הכחול, ארז'ה מציג את סבלם של הסינים תחת הכיבוש היפני, כאשר טינטין משמש כמושיע של הילידים כנגד הזרים. ספר אחר בסדרה, תעלומת תכשיטי הזמרת, מוקדש למאבק בגזענות. שם יוצא ארז'ה כנגד שנאת צוענים.
היחס בספר לבעלי חיים.
הביקורת על הספר "טינטין בקונגו" היא גם בנוגע לאופן בו מתואר היחס לבעלי חיים בשטחי הבר האפריקאים. טינטין עצמו לוקח חלק בירי והמתה של מספר אנטילופות, כאשר הוא מנסה לצוד אחת לצורך מזון. כמו כן הוא הורג קוף על מנת לפשוט את עורו, פוצע במכוון פיל, רוגם באבנים בופאלו ומפוצץ קרנף באמצעות דינמיט. ארז'ה עצמו הרגיש אשמה על היחס לבעלי חיים המתואר בספר זה, ובספר הסיגרים של פרעה (1934) הוא יצר תמונת מצב הפוכה. שם טינטין מתיידד עם עדר של פילים החיים בג'ונגל ההודי, והוא משמש כרופא שלהם.
דקר קרח
דקר קרח או דוקרן קרח הוא מכשיר חד המשמש לשבירת קרח או בחירת חלקים ממנו ותפיסתם. הוא דומה למרצע חד, המשמש בעבודה עם עצים, אך מעוצב כך שיתאים לאחיזת חתיכות קרח.
דקרי קרח היו בשימוש רב ויומיומי בתקופה שלפני המצאת המקרר המודרני, מכיוון ששימשו לעיצוב, הפרדה וסידור של בלוקי קרח במקררים, שנקראו בעבר "קופסאות קרח".
מחוץ לארצות הברית מוכר השם "דקר קרח" גם עבור מכשירים המשמשים מטפסי הרים ומקלים עליהם את הטיפוס במסלולים המעורבים בקרח ושלג (בארצות הברית ובמקומות נוספים נקרא מכשיר זה בשם "גרזן קרח").
דקרי קרח הפכו לכלי שימושי גם בהקשרים אחרים. למשל, מספר רוצחים, בהם הרוצח השכיר הנודע הארי שטראוס והמאפיונר אייב רלס, השתמשו בדקר החד ככלי נשק ברציחותיהם. המהפכן הסובייטי לאון טרוצקי נרצח ב-1940 באמצעות גרזן קרח, שהיה דומה בצורתו לדקר קרח.
שימוש מסוג אחר במכשירים דמויי דקר קרח היה מקובל עד שנות ה-40 בתחום הרפואה. מספר רופאים נהגו להשתמש במכשיר במטרה לבצע הליך ניתוחי בשם לובוטומיה, במטופלים שלקו בבעיה נוירולוגית או בהפרעה נפשית חמורה. הנוירולוג וולטר פרימן, למשל, פיתח שיטה לביצוע לובוטומיה בנקב בגולגולת באזור בלוטת הדמעות, ותוך שימוש בפטיש ובדקר היה מנקב את הגולגולת בפינת גלגל העין, שם היא דקה יותר, ובהמשך מחדיר אותו לתוך חלל הגולגולת כדי להרוס את האונות הקדמיות הפגועות של מטופליו. טיפול זה ספג ביקורת והתנגדות רבה בשל הברוטליות שלו ונזקים משמעותיים שנגרמו לעיתים במוחות המטופלים, ובשנות ה-50 הופסק כמעט כליל השימוש בהליך ניתוחי זה, לאחר שהוכחה יעילותן של תרופות פסיכיאטריות דוגמת תורזין במטופלים פסיכיאטריים.
דוקרן קרח
דיוויזיית פרונסברג
דיוויזיית פאנצר אס אס ה-10
דיוויזיית היטלריוגנד
דיוויזיית הנוער ההיטלראי
שטויות במיץ
פנקס הקהילות
פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה היא אנציקלופדיה להנצחת הקהילות היהודיות שחרבו בשואה, אשר יוצאת לאור בהוצאת יד ושם בירושלים. עד כה יש באנציקלופדיה עשרים ושניים כרכים באחד-עשר חלקים, שראו אור בין השנים תש"ל–תשס"ז (1969–2007).
הפרויקט זכה בשנת תשל"ג (1973) בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. הוא מקבל תמיכה כספית מטעם "קרן הזיכרון לתרבות יהודית" שמושבה בארצות הברית. ד"ר שמואל ספקטור היה העורך הראשי במשך שנים רבות ועורך של מספר כרכים. בנוסף לו עבדו לפחות עשרים ושישה עורכים ועורכי משנה.
הגדרת הפרויקט.
בשנת 1954 סבר ד"ר נתן עק שמפעל "פנקס הקהילות" חורג מהגדרת תפקידו של יד ושם:
לפנקס הקהילות בראשיתו הייתה מטרה מקיפה אף יותר מזו המוכרת כיום: "להקיף במשך הזמן את כל החומר הארכיוני לתולדות הקהילות בעולם כולו" ולא רק בכל הנוגע לקהילות שנפגעו בשואה.
במושב הראשון של הוועדה המשותפת של יד ושם וייִוואָ (המכון המדעי היהודי בניו יורק), באביב 1954, נחתם הסכם "להתחיל בהכנת פנקס הקהילות שנחרבו". "לפנקס יהיה אופי של לקסיקון גאוגרפי היסטורי", קבעה הוועדה, "על כל קהילה שנחרבה יבוא תיאור שיקיף את כל ימי קיומה... למן עת לידתה עד לזמן כיבושה וחורבנה." ב"ידיעות יד ושם" תוארו קוויו העתידיים של הפנקס: "ערכים... ישקפו את תולדותיהן של כל הקהילות שנחרבו בארצות השואה. כל יישוב יהודי עתיד למצוא את מקומו בפנקס." תהיה זו
מאות ספרי ה"יזכור" של הקהילות השונות, הכתובים בעיקר בשפות מזרח אירופה ובראש ובראשונה ביידיש, רוויים בתכנים אישיים, זיכרונות, תיאורי נוף, רגשות וקינות. ביוזמם את "פנקס הקהילות" ביקשו חוקרי יד ושם להשלים את האמור בספרי ה"יזכור" של הקהילות השונות, מהצד העיוני.
ביצועו של המפעל הוטל על פרופ' ישראל היילפרין. בנסיעתו לניו יורק, באותה שנה, דן שר החינוך בן-ציון דינור עם "סופרים ואנשי מדע" (היסטוריונים וארכיבאים) במפעל פנקס הקהילות. נוסף להסכם עם ייִוואָ נחתמו הסכמים עם מוסדות וארכיונים נוספים, לשם שיתוף פעולה ושיתוף במידע. הסכמים ראשונים נחתמו עם המרכז לדוקומנטציה בפריז ועם החברה ההיסטורית הישראלית, שבארכיוניה נשמרו "ארכיוני ושרידי ארכיונים משבע מאות יישובים יהודיים בגרמניה, וממאות יישובים בארצות אחרות באירופה".
תולדות הפרויקט.
בשלב הראשון אמורים היו להיכתב קורות הקהילות תחת הכיבוש הנאצי, ובשלב השני – "פרשת תולדותיהן של כל הקהילות הללו מהתייסדותן עד השלטון הנאצי." כמו כן, נקבע שהפנקס יופיע בעברית, יידיש ואנגלית, "אולם המהדורה האנגלית לא תוכל להופיע בעת ובעונה אחת עם העברית והיידישאית, בגלל ההבדלים בסדר הא"ב של הלשונות האלה."
בדצמבר 1954 נמסר כי החלטה זו הגיעה "לשלב של ביצוע". רובו הגדול של החומר היה מארכיונים גדולים שהשתמרו מקהילות גדולות – בעיקר ורשה, וילנה, ביאליסטוק ולודז'. צוין כי "אוצר יקר בארכיון הן מאות המונוגרפיות על ערים ועיירות", אך התיעוד על היישובים הקטנים לקה בחסר. "תוכנן [של המונוגרפיות] הן חוויות וניסיונות בתקופה שבין פרוץ המלחמה והגירוש, או החיסול, של היישוב המדובר". לא היה במונוגרפיות אלה תיעוד של חיי הקהילה עצמה, אלא בעיקר – או רק – תיעוד השמדתה. כמו כן, על מספר מצומצם של קהילות גדולות היה יותר מידע מאשר על מאות קהילות קטנות.