ב- 21 בספטמבר 1900 – הצגת הבכורה גאָט, מענטש און טײוול (אלהים, אדם ושטן) מאת יעקב גורדין. הוא משחק את הרשלה דוברובנר ולצדו ברטה קאליש. בתפקיד זה הוא משחק אדם דתי מאוד וקדוש. דמות זאת הייתה שונה לגמרי מהדמויות אותן היה רגיל לשחק, אבל הוא נכנס לתפקיד במלואו, עד כדי כך שכאשר פנו אליו בצורה לא יפה לפני ההצגה הוא התרגז ואמר: איך אני יכול לשחק עכשיו דמות של קדוש אחרי שטמאו אותי. הוא הסביר למעריציו שתהו על הבחירה שלו בתפקיד שעבורו זה סוג חדש של משחק, סוג חדש של פרוזה. חייבים לטהר את הבמה מהשונד שהשתלט עליה.
בינואר 1902 העלה קסלר יחד עם ברטה קאליש וקלרה יונג את המחזה סונטת קרייצר מאת יעקב גורדין – עיבוד לנובלה באותו שם מאת טולסטוי.
ב-31 באוגוסט 1907 הוא הופיע בפעם הראשונה באנגלית במחזה The spell אבל הוא היה כישלון מוחלט. מייד אחרי כן חזר לתיאטרון יידיש והצטרף לליפצין בתיאטרון של קאליש ובאותו זמן המשיך גם בתיאטרון תאליה. ב-13 באוקטובר 1907 הופיע לראשונה במחזה גאָט און נקמה (אלהים ונקמה) מאת שלום אש בתפקיד יענקל שַפְּשוביץ. הוא מאוד כיבד את שלום אש ואמר שמחזה כמו זה לא נכתב לעיתים קרובות.
מסע הופעות באירופה.
בקיץ 1913 יצא קסלר למסע הופעות באירופה. את המסע הוא התחיל בלודז'. הוא הופיע במחזות "די מאָדע" ו"שלמהקה שארלאטאן". אנשים שנפגשו איתו שם מתארים אדם סגור מאוד שקשה לחדור את השריון שעטה עליו ושחקן שיש לו ניצוצות של משחק טוב בתפקיד אחד וחלש מאוד בתפקיד אחר. ד"ר א. מוקדוני סבור שהסיבה לכך היא שקסלר אינו מרגיש בבית באירופה. ביקורת חריפה הרבה יותר כתב נח פרילוצקי: "החיסרון הוא שהפעילות המשחקית של קסלר איננה עשירה: יש לו כוח פיזי נדיר, פנים מביעות למדי ואימפולסיביות מסוימת. האמריקאי מתרגז בקלות על פי דרישה, מיידית, בוכה בקלות, צוחק בקלות, מתרגז בקלות, בקיצור לא יותר ממבנה שבלוני, רק אמצעים טכניים. חסרה, לצערנו, האישיות האמנותית המביעה. חסר הדבר שעושה אדם לאמן אמיתי של הבמה ...". לעומת זאת מספר בועז יונג, שהיה גם הוא בפולין באותו זמן, שאמנם קסלר נכשל בוורשה אבל הייתה לו הצלחה גדולה מאוד בלודז': "היהודים בלודז' הודו לו גם עבור אלה שבוורשה והשחקנים שהיו אז בלודז' האלילו אותו".
שנותיו האחרונות.
הרגע המאושר בחייו של קסלר היה כשבנו עבורו את תיאטרון דוד קסלר (דוד קעסלערס טעאטער) בשדרה השנייה בניו יורק. את הבניין השלימו ב- 1913 כשחזר מהמסע באירופה. את פתיחת העונה הוא שיחק בתיאטרון אחר משום שהבניין עוד לא הושלם. את פתיחת התיאטרון הוא חנך ברפרטואר של יעקב גורדין. הוא תכנן שבתיאטרון שלו יציגו רק מחזות טובים ולאלה תהיה השפעה מוסרית גם על התיאטראות האחרים ויביאו אותם להעלות, לעיתים תכופות יותר מחזות טובים במקום שונד. אבל גם בתיאטרון שלו הוא נאלץ להעלות מחזות שונד בשל הנסיבות הכלכליות. בנוסף לכך היו מחלוקות כספיות בינו לבין מנהל התיאטרון מאקס ווילנר שהגיעו עד בית המשפט. המחלוקת הגיעה עד כדי כך שלא אפשרו לו לשחק בתיאטרון הנקרא על שמו. המשפט התקיים בפברואר 1916. הוא יצא למסע הופעות בקנדה וכשחזר הופיע ב-14 באפריל 1916 בתיאטרון של בסי טומשבסקי. ב-11 באוקטובר 1916 הופיע בתיאטרון שלו בתפקיד רוברט סטריקלנד במחזה של ריצנשטיין. אברהם קאהאן כתב על הופעתו ביקורת חיובית מאוד.
ב- 1918 שוב מתערערים היחסים בתיאטרון שלו, המתוחים בלאו הכי, עוד יותר ובאפריל באותה שנה מנתק קסלר את הקשר השותף שלו לשעבר. ב-3 במאי 1918 מורידים את שמו של קסלר מהתיאטרון שלו והוא נקרא עכשיו "תיאטרון השדרה השנייה" (סעקאנד עוועניו טעאטער).
בלית ברירה עבר לשחק בנעשאנאל טעאטער (National theater) של בוריס טומשבסקי ובפיפלס טעאטער של בסי טומשבסקי. מבחינה אמנותית הוא היה מאוד לא שבע רצון משום שהוא ראה בסוג המחזות שטומשבסקי העלה כנחותים ולא מתאימים לו. כל מחזה היה עבורו סבל.
ב- 6 במאי 1920 הוא עבר לשחק בתיאטרון ליריק בברוקלין שם הוא קיבל חוזה לעשר הצגות. מצבו הנפשי היה קשה למדי עד כדי כך שהוא דיבר על מותו ואף קנה לעצמו חלקת קבר.
ב- 13 במאי 1920 בזמן חזרה על המחזה סונטת קרייצר מאת גורדין התמוטט קסלר על הבמה, הובהל לבית החולים אבל חזר בערב להצגה. אבל במערכה הרביעית הוא התמוטט שוב ומת על שולחן הניתוחים.
הלוויה שלו הייתה, על פי העיתונים אחת הגדולות ביותר שהייתה בניו יורק – כחצי מיליון בני אדם.
סיגולדה
סיגולדה (בלטבית: Sigulda, בגרמנית: Segewold) היא עיר באזור וידזמה שבלטביה, במרחק 53 קילומטרים מעיר הבירה ריגה.
היסטוריה.
בשנת 1207 באזור הוקם מבצר ובשנת 1928 היישוב הוכר כעיר.
סיגולדה שוכנת בקטע ציורי של עמק הנהר גאויה. סלעי אבן חול אדומים מתקופת הדבון יצרו מצוקים ומערות בשתי גדות הנהר, ומשום כך מכונה סיגולדה "שווייץ של וידזמה".
לאחר עצמאות לטביה ושיקום המדינה ב-1991, הושם דגש על שימור אזורי הטבע והגנים בקרבת העיר, ושיפור במגזר התיירות של העיר. בתמיכת המועצה המקומית, פסטיבל האופרה המקומי המסורתי, מתקיים באוויר הפתוח, בחורבות הטירה העתיקה של העיר בכל קיץ. הפסטיבל העירוני נחגג בחודש מאי, בעת פריחת עצי הדובדבן שבעיר, למרות שהעיר ידועה בצבעיה בעונת הסתיו. סוגי ספורט כגון- סקי ומזחלות שלג פופולריים מאוד בחורף, וגם בנג'י בשאר השנה.
מערת גוטמניס שבקרבת העיר נמצאות בין טירת סיגולדה החדשה, לבין טירת טוראידה, ונחל קטן זורם מתוכו. זוהי המערה הגדולה ביותר במדינות הבלטיות, כאשר עומקה 19 מ', רוחבה 12 מ' ו גובהה 10 מ'. במערה חקוקה כתובת מהמאה ה-17 שתוכנה: "שתיית המים אמורה להיות בריאה ולהגדיל את אורך החיים". מהמערה אפשר לעלות ברכבל אל הגבעות הסמוכות (אזור ארמון קרימולדה).
לעיר 26 ערים תאומות מכל רחבי האיחוד האירופי.
אוכלוסיית העיר גדלה באופן קבוע בשנים האחרונות (מאז שנת 2000). האוכלוסייה המקומית כוללת:
בלי בושה
דינאמו הארגמן
דינאמו הארגמן (באנגלית: Crimson Dynamo) הוא שמן של מספר דמויות המופיעות בחוברות הקומיקס איירון מן ביקום מארוול קומיקס, רובן של נבלי-על. דינאמו הארגמן הראשון הופיע לראשונה בחוברת "Tales of Suspense #46" מאוקטובר 1963 ונוצר על ידי הכותב סטן לי והמאייר דון הק.
עד כה חלקו בזהותו של דינאמו הארגמן 13 אנשים. את אנטון ואנקו גילם בסרט הלייב אקשן "איירון מן 2" השחקן מיקי רורק, כאשר מספר אלמנטים נלקחו הן מדינאמו הארגמן והן מנבל-על נוסף מחוברות הקומיקס איירון מן, העונה לשם ויפלאש.
באחת הסצנות בסרט "האלמנה השחורה", ילנה בלובה (בגילומה של פלורנס פיו) מכנה את אלכסיי שוסטקוב (בגילומו של דייוויד הארבור) בכינוי "דינאמו הארגמן", על אף שהאלטר אגו שלו בסרט הוא "השומר האדום".
ביוגרפיה בדיונית.
אנטון ואנקו.
דינאמו הארגמן הראשון היה גם יוצר השריון - פרופסור אנטון ואנקו. ואנקו היה מדען סובייטי ממוצא ארמני בעל דוקטורט בפיזיקה ומומחה בעל שם עולמי בהנדסת חשמל. לבקשת הממשלה הסובייטית הוא בנה שלד חיצוני שמסוגל להגיע להישגים כבירים על ידי הפקת חשמל ושליטה בו. בכך, השריון היה יכול לירות מטחי אנרגיה הרסניים ולעופף הודות למערכת הינע אלקטרומגנטית.
כדינאמו הארגמן, ואנקו קיבל פקודה מממשלת ברית המועצות להביס את איירון מן - מקבילו האמריקני - בקרב. לאחר שהובס בידי איירון מן, ואנקו ערק לארצות הברית מתוך פחד שהממונים עליו יהרגו אותו על כישלונו. ואנקו החל לעבוד ב"תעשיות סטארק" כאחד המדענים שלו, ועד מהרה השניים הפכו לחברים, וואנקו למד להתגאות ולהעריך את ביתו החדש.
לרוע המזל, הסובייטים היו בעקבותיו של ואנקו, כמו שהוא חזה. ה-KGB שלח שניים מסוכניו הטובים ביותר אחריו - את האלמנה השחורה ואת בוריס טורגנוב, שגנב מואנקו את השריון והפך לדינאמו הארגמן השני.
ואנקו מת כאשר הציל את איירון מן בכך שירה לייזר ניסיוני בטורגנוב, שהרג אותו תוך כדי.
בוריס טורגנוב.
לדינאמו הארגמן השני, בוריס טורגנוב, הייתה קריירה קצרה מאוד כנבל-על. בהופעתו הראשונה והיחידה, טורגנוב הגיע לארצות הברית יחד עם האלמנה השחורה כדי להרוג את אנטון ואנקו, את טוני סטארק ואת איירון מן (שאותו חשב הציבור לאחד משומרי ראשו של סטארק). טורגנוב כמעט והצליח במשימתו וכמעט שהביס את איירון מן בעזרת חליפת דינאמו הארגמן אותה גנב, אולם הוא נהרג בידי ואנקו, שהקריב את חייו למען השלום וירה בו באקדח לייזר ניסיוני ובלתי יציב.
גם הקרבתו של ואנקו וגם מותו של טורגנוב שוכתבו מחדש במיני סדרה "Enter the Mandarin", שבה בנו של מנדרין, טמוג'ין, היה עד לנעשה.
אלכס נבסקי.
דינאמו הארגמן השלישי, אלכס נבסקי, היה בן טיפוחיו של אנטון ואנקו, והוא העריך רבות את רמת גאונותו המדעית של ואנקו. אולם, ממשלת ברית המועצות הכתימה את שמו של ואנקו מיד לאחר עריקתו למערב, והקריירה המבטיחה של נבסקי נעצרה בחטף. נבסקי נשלח לגלות בחשד למעורבות עם הבוגד, ועם הזמן, הוא למד לשנוא את ברית המועצות ואת איירון מן, שפופולריותו גברה על זו של ואנקו. נבסקי חיפש גם לנקום בטוני סטארק, שלדעתו ניצל את ואנקו דרך המערכת האמריקנית הקפיטליסטית, ללא כל ידיעה שאיירון מן וסטארק אחד הם. מחופש כמדען מבריק בתעשיות קורד, נבסקי רצה לעזור לחברה המתחרה לנצח את "תעשיות סטארק" בשוק. הוא רדף אחר איירון מן בעזרת חליפת שריון משודרגת של דינאמו הארגמן. נוסף על כך, הוא חתר תחת סטארק בתחום הרומנטי, כאשר התחיל עם חברתו דאז ג'ניס קורד, בתו של מנכ"ל תעשיות קורד.