לאחר שידור הפרק "Numbers" ב-2 במרץ 2005, אנשים רבים החלו להשתמש ברצף המספרים 4, 8, 15, 16, 23 ו-42 בהגרלות לוטו. במהלך אוקטובר 2005 דווח כי אלפי אנשים השתמשו ברצף מספרים זה בהגרלת הפאוורבול האמריקנית. מגמה זו זכתה לחשיפה תקשורתית ולמודעות ציבורית לאחר שבהגרלת ה-Mega Millions שהתקיימה ב-4 בינואר 2011, ארבעה מהמספרים (מתוך ששת המספרים הנחוצים לזכייה בפרס הגדול) תאמו לרצף המספרים מאבודים. בעקבות כך, כל המשתתפים בהגרלה שהשתמשו במספרים הללו זכו ב-150 דולרים כל אחד.
חוויית האבודים.
"חוויית האבודים", או בשמה באנגלית: "The Lost Experience", הייתה ניסיון ראשון מסוגו של רשת ABC, לתת לסדרת הטלוויזיה "חיים" מחוץ למסך הטלוויזיה. "חוויית האבודים" הייתה משחק מציאות בינלאומי בו השתתפו אלפים ממעריצי הסדרה בכל העולם. מטרת הפרויקט הייתה לטשטש את הגבול שבין העולם האמיתי למציאות המסתורית של הסדרה. למטרה זו הוקמו אתרי אינטרנט פיקטיביים, שובצו פרסומות בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונים בארצות הברית ונפתחו מוקדים טלפוניים עם טלפנים אמיתיים, אשר התייחסו אל משתתפי המשחק כאילו המציאות המתוארת בסדרה היא חלק מהמציאות בעולם האמיתי. בכל אחד מן המיזמים הללו ניתנו רמזים להבנת הסדרה ולהתקדמות במשחק. אחד המיזמים השאפתניים ביותר במסגרת הפרויקט היה שיווק של חטיף שוקולד בשם "אפולו-בר", חטיף שנראה בסדרה עצמה כמותג בדיוני. החטיף שווק בממלכה המאוחדת וארצות הברית למשך תקופה מסוימת. בהשראת הספר "צ'ארלי והשוקולדה", הושתלו רמזים חשובים לפתרון המשחק במספר מצומצם של חטיפים אקראיים. האתגרים שהוצבו במשחק המציאות הפכו לאתגר קבוצתי שכלל אלפי אנשים ברחבי העולם. "חוויית האבודים" הסתיימה בספטמבר 2006.
שידור בישראל.
בתחילה שודרה הסדרה בערוץ אקסטרה הוט השייך לכבלים - העונה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ זה בין אפריל לאוקטובר 2005 ומאוחר יותר במהלך 2006 שודרה גם בערוץ 10 בין החודשים מרץ-נובמבר. העונה השנייה של הסדרה שודרה בערוץ אקסטרה הוט בין 18 במרץ לספטמבר 2006. העונה השלישית של הסדרה שודרה בערוץ זה מ-30 באפריל 2007 עד 8 באוקטובר 2007. העונה הרביעית שודרה בערוץ זה בין פברואר למרץ 2008 (הפרקים שודרו חמישה ימים בלבד לאחר שידורם בארצות הברית). בעקבות סגירתו של ערוץ אקסטרה הוט, עברה הסדרה לערוץ HOT3 והעונה החמישית שודרה בו החל מ-24 בינואר 2009 בעיכוב של שלושה ימים בלבד ממועד ההקרנה שלהם בארצות הברית. גם העונה השישית והאחרונה שודרה ב-HOT3 החל מ-4 בפברואר 2010, יומיים בלבד לאחר השידור בארצות הברית. עונה זו שודרה הפעם גם באיכות HD (בערוץ HOT3 HD). בקיץ 2011 החל בערוץ HOT3 שידור חוזר של כל פרקי הסדרה, אשר הפעם שודרה במלואה באיכות HD לראשונה בישראל, בשנת 2017 שידור הסדרה בערוץ הופסק. במאי 2017 עלו כל שש העונות של הסדרה ל-VOD של סלקום TV.
החלק השני של פרק הסיום של הסדרה היה האחרון בשידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית בישראל לפני סגירתה של התחנה ומעבר אפיק 23 לערוץ כאן חינוכית של תאגיד השידור הישראלי. בכך הפרק חתם את שידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
סווייד
סווייד (באנגלית: Suede) היא להקה בריטית, הנחשבת לאחת מלהקות היסוד של זרם הבריטפופ. הלהקה הצליחה בבריטניה ואירופה במהלך שנות ה-90, בדומה לסמית'ס בשנות ה-80 ולרוקסי מיוזיק בשנות ה-70. סווייד הפכה לאחת החלוצות של הבריטפופ וזכתה לשבחי הקהל והביקורת כאחד. הלהקה התפרקה במהלך 2003 אך התאחדה מחדש ב-2010.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
סווייד נוסדה ב-1989 על ידי הבסיסט מאט אוסמן, הסולן ברט אנדרסון ובת-זוגו, ג'סטין פרישמן שניגנה בגיטרת קצב. השלושה פרסמו מודעה במגזין המוזיקה NME בחיפוש אחר גיטריסט נוסף, וכך מצאו את ברנרד באטלר שהצטרף כנגן גיטרה ראשית. עם מכונת תופים במקום מתופף, חתמה הלהקה בלייבל RML Records מהעיר ברייטון.
עם הצטרפותו של מייק ג'ויס (מי שהיה מתופף הסמית'ס לשעבר) כמתופף של הלהקה, סווייד הקליטה את הסינגל Be My God/Art. סינגל זה הודפס אך לא יצא מעולם לחנויות בעקבות ויכוח של הלהקה עם הלייבל. העותקים המעטים שנשארו מאותה הקלטה, נחשבים היום כפריט אספנים נדיר. עקב הוויכוח, סווייד עזבה את RML Records ולאחר צירופו של סיימון גילברט כמתופף קבוע, הוחתמה בלייבל Nude .Records בשלב זה, ג'סטין פרישמן, עזבה את הלהקה והקימה את אלסטיקה. אחת הטענות היא שפרישמן עזבה כי שאר חברי הלהקה סירבו לנגן שירים שכתבה. ידוע גם, כי פרישמן ואנדרסון נפרדו, ופרישמן החלה לצאת עם סולן להקת בלר, דיימון אלברן באותה תקופה.
הלהקה זכתה לכיסוי תקשורתי רב, עוד בטרם הוציאה סינגל או אלבום. בעיצומה של קלחת תקשורתית סביב הלהקה, סווייד הוציאה את הסינגל הראשון, The Drowners. שני הבי-סיידים של הסינגל שאף הם זכו לאהדת המבקרים היו My Insatiable One ו-To The Birds.
The Drowners זכה להצלחה במכירות, אך שני הסינגלים הנוספים מאלבום הבכורה, Metal Mickey ו-Animal Nitrate, הם שהפכו ללהיטים גדולים שזיכו את הלהקה גם בפופולריות בקרב הקהל הרחב. עם יציאתו של הסינגל, עיתון המוזיקה הוותיק מלודי מייקר הציג את סווייד על שער העיתון וזיכה אותה בתואר "הלהקה החדשה הטובה ביותר בבריטניה".
אלבום הבכורה של הלהקה, ששמו כשמה, "Suede", הפך לאלבום הבכורה בעל המכירות המהירות ביותר מאז אלבומם של פרנקי הולך להוליווד, Welcome To The Pleasuredome, ופרץ למצעדים לאחר הופעת הבכורה של הלהקה בטקס פרסי הבריט בשנת 1993. סווייד זכתה בפרס מרקיורי לאלבום הטוב ביותר לאותה שנה וזכתה לפופולריות גדולה בבריטניה וגם באירופה ובישראל (אליה הגיעה הלהקה ארבע פעמים. לפני איחודה הגיע ברט אנדרסון להופעת סולו ב-2007), אך לא בארצות הברית. הצלחתה של הלהקה בארצות הברית הייתה מוגבלת מאוד, למרות שהופיעו ביחד עם להקת הקרנבריז שזכתה לתמיכה מערוץ MTV. את אחת הסיבות לחוסר הצלחתה של סוייד בארצות הברית תולים בפופולריות הגדולה שזכה הגראנג' באותן שנים. בנוסף, זמרת לאונג' אמריקאית שהשתמשה בשם הבמה "סווייד" תבעה את הלהקה על השימוש במותגהּ, ובעקבות זכייתה נאלצה הלהקה להפיץ את הקלטותיה בתחומי ארצות הברית תחת הכינוי The London Suede.
הלהקה בין השנים 1993-1999.
בשנת 1993 הוציאה הלהקה את הסינגל Stay Together שהגיע למקום השלישי והיה לסינגל המצליח ביותר במצעדים של הלהקה עד לאותו זמן. בתקופת הקלטות האלבום השני, החל מתח בין חברי הלהקה, ובטלר ואנדרסון התווכחו רבות על הפקת האלבום. בסופו של דבר, בטלר עזב את הלהקה באמצע הקלטות האלבום השני כאשר הוא משאיר מאחריו קלטות בהם רעיונותיו לביצוע השירים. המקורות חלוקים ואין תשובה חד משמעית לגבי השאלה מי ניגן בגיטרה באלבום השני, אחת הטענות היא כי היה זה ברט אנדרסון בעצמו ומקורות אחרים טוענים כי על יתר נגינת הגיטרה באלבום אחראים היו נגני אולפן שונים. האלבום Dog Man Star יצא ב-1994 וקיבל לרוב ביקורות חיוביות, אך לא זכה להצלחה גדולה מאוד במכירות כפי שציפו.
בקיץ 1995 הגיעה הלהקה לישראל לשתי הופעות באולם הסינרמה בתל אביב.
סווייד החליפו את באטלר בריצ'רד אוקס, שהיה אז בן 17 והצטרף לסיבוב הופעות עולמי לקידום האלבום. רבים ממבקרי המוזיקה והקהל של הלהקה הביעו חשש כי עזיבתו של באטלר מהווה את סוף דרכה של הלהקה מאחר שבאטלר היה חלק בלתי נפרד מהסגנון המוזיקלי של הלהקה ולקח חלק גדול בכתיבת שיריה. אך סווייד המשיכה להרחיב את הצליל שלה עם צירופו של הקלידן וזמר הרקע ניל קודלינג לאלבומה המצליח ביותר, Coming Up. האלבום יצא ב-1996 והיה ללהיט באירופה, אסיה וקנדה, אך עדיין לא בארצות הברית. באלבום החדש, שינתה הלהקה את הצליל שלה בצורה דרסטית והשתמשה בפופ\רוק עם מאפייני גלאם. האלבום סיפק ללהקה 5 סינגלים שונים שהצליחו אחד אחרי השני להיכנס הישר לעשרת הגדולים של המצעד הבריטי. לאחר מכן, הלהקה הוציאה אוסף בי-סיידים ושירים אחרים שלא הופיעו באלבומים האחרים, אוסף זה נקרא Sci-Fi Lullabies ואף הצליח במכירות.
ב-1997, הבריטפופ החל לדעוך, והלהקה החליטה להיפרד מהמפיק אד ביולר, איתו עבדו תקופה ארוכה, לקראת תחילת העבודה על האלבום הבא שיצא ב-1999 תחת השם Head Music ונחשב לאכזבה בקרב המבקרים למרות שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים. האלבום היה מלא באלקטרוניקה והתמקד בסינטיסייזר יותר מאשר בגיטרות. הוא הופק על ידי סטיב אוסבורן, מפיק שעבד בעבר עם ההאפי מאנדייס וניו אורדר. בינואר 2000 הגיעה הלהקה שוב להופעות בישראל באולם "הסינרמה", כחלק מסיבוב עולמי לקידום האלבום.
פירוק ופעילות בנפרד.
אחרי האלבום Head Music החליטה הלהקה להיפרד מהלייבל Nude Records ועברה לעבוד עם סוני לאלבומה החמישי, A New Morning מ-2002. ניל קודלינג עזב את הלהקה בעקבות מחלה, ואת מקומו לקח חבר ותיק של הלהקה בשם אלכס לי. בהופעות, ניגן לי בגיטרה משנית, בקלידים, שר קולות רקע ובשלב מסוים אף ניגן במפוחית.
האלבום הפך לאכזבה מסחרית ולא הצליח להיכנס אפילו ל-20 הגדולים במצעד. הוא הופק על ידי מפיקי הבריטפופ המפורסמים ג'ון לקי (שעבד עם רדיוהד ומיוז) וסטיבן סטריט (שעבד עם בלר והסמית'ס), ונחשב לאלבום טוב בעיני מעריצים, אך העניין הציבורי בלהקה דעך. בנוסף, אנדרסון היה מכור באותה תקופה להרואין וקוקאין מזה שנים, ומצבו הבריאותי הלך והחמיר.