מקורו של בית ברוס בנורמנדי שבצרפת במאה ה-11. מקור שמה של המשפחה בעיר ברויס (בריקס של ימינו), בו בנה אדם דה ברוס טירה. צאצאו, רוברט דה ברוס הגיע לאנגליה עם ויליאם הכובש. בעקבות עזרתו בכיבוש אנגליה, העניק לו ויליאם הכובש אדמות באזור יורקשייר. בנו, רוברט ברוס, לורד אנאנדייל קיבל מדייוויד הראשון, מלך סקוטלנד אדמות באנאנדייל ותואר אצולה סקוטי, אולם הוא איבד את התואר והאדמות בשל תמיכתו בצבא האנגלי בקרב הנס (Battle of the Standard) בשנת 1138. האדמות והתואר הושבו לבנו הצעיר מאוחר יותר.
נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שנקרא אף הוא רוברט, נשא בשנת 1219 לאישה את איזבלה, בתו השנייה של דייוויד מסקוטלנד, רוזן הנטיגדון (ונכדתו של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד). נישואים אלה קישרו את משפחת ברוס עם משפחת המלוכה הסקוטית. רוברט, לורד אנדייל החמישי, הוכרז יורש העצר למלך אלכסנדר השלישי שהיה באותה עת בלא ילדים, אולם לאחר מכן נולדו למלך שלושה ילדים, ורוברט לא זכה בכתר.
ראו גם.
מלחמתו של רוברט דה ברוס
רוברט השלישי, מלך סקוטלנד
רוברט השלישי, מלך סקוטלנד (Robert III; 1340 לערך - 4 באפריל 1406) כיהן כמלך סקוטלנד בין השנים 1390 ועד מותו ב-1406.
קורות חיים.
רוברט השלישי היה בנו הבכור של מלך סקוטלנד רוברט השני מפילגשו אליזבת מיור. רוברט נולד מחוץ לנישואים, אולם הפך לבן הזכאי לרשת את אביו לאחר נישוי רוברט השני ואליזבת בשנת 1349 (רוברט ואליזבת נישאו קודם לכן בשנת 1336, אולם נישואים אלה נערכו שלא על פי חוקי הכנסייה, ולכן רוברט ואליזבת נישאו בשנית). רוברט נולד בשם ג'ון.
בשנת 1367 נשא רוברט השלישי את אנבלה דראמונד ונולדו להם שבעה ילדים:
כמו כן היו למלך שני בנים מחוץ לנישואים:
בשנת 1368 קיבל מדודו הגדול, המלך דייוויד השני את התואר רוזן קאריק, וסייע למלך בשלטון במדינה עד שנת 1387 עת נפגע מבעיטת סוס והפך נכה. בעקבות תאונה זו הפך אחיו, רוברט סטיוארט, דוכס אולבני ורוזן פיף ליורש העצר, ולנאמן סקוטלנד בשנת 1389, אולם עם מותו של אביו הוכתר רוברט השלישי.
בעת המלכתו בחר ג'ון להיקרא בשם "רוברט השלישי" ולא "ג'ון השני" על מנת שלא להזכיר את שמו של ג'ון הראשון - מלך לא פופולרי מבית באליול. רוברט הוכתר באוגוסט 1390 במנזר סקון. המלך נכח במספר פרלמנטים, אולם בשל נכותו, בפועל - שלט בסקוטלנד אחיו. בשנת 1399 בשל נכותו של המלך נבחר בנו הבכור, דייוויד סטיוארט, דוכס רות'סיי כנאמן הגדול של סקוטלנד. רות'סיי ודודו חלקו בדעותיהם בדבר דרכי ההגנה מפני הפלישה האנגלית לסקוטלנד, ולבסוף רות'סיי נפטר במרץ 1402 בנסיבות שאינן ברורות, בארמון פוקלנד.
רוברט השלישי חשש לחייו של בנו הצעיר, ג'יימס, שהיה אז בן 11, ובפברואר 1406 הביא אותו בהחבא לטירת דירלטון במטרה להבריחו לצרפת. כוח צבאי ששלח רוברט סטיוארט, דוכס אולבני לחם בחיילי המלך, אולם יורש העצר ומלויו נמלטו לאבן באס בלשון הים של פורת'. יורש העצר ומלויו המתינו חודש על האי הקטן עד שהגיעה ספינה מצרפת. דוכס רות'סיי יידע את מלך אנגליה על ההברחה, ויורש העצר נתפס, ונאסר על ידי המלך האנגלי. רוברט השלישי נפטר זמן קצר לאחר נפילת בנו בשבי. ספרי ההיסטוריה מתארים את מותו כמוות מצער, אולם ישנם סברות שהורעל.
רוברט ביקש להיקבר תחת ערימת אשפה ועל מצבתו ביקש שתופיע הכתובת "כאן קבור הגרוע במלכים, והאומלל באדם" אולם הוא נקבר בפיילזלי (ולא במנזר סקון, מקום הקבורה המסורתי של מלכי סקוטלנד).
קופה דל ריי
משה ימר
משה (מקס) ימר (13 באפריל 1915 – 18 בדצמבר 2010) היה פרופסור לפיזיקה ולפילוסופיה של המדע וחתן פרס ישראל להיסטוריה של המדע לשנת 1984 ופרס א.מ.ת לשנת 2003. ימר, מתלמידיו של אלברט איינשטיין, ייסד את המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בה שימש בהמשך רקטור ונשיא.
ביוגרפיה.
ימר נולד בברלין שבגרמניה. בסיום לימודיו התיכוניים הוא למד פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וינה, אותם סיים בארץ ישראל לאחר עלייתו בשנת 1935. בשנת 1942 הוא סיים את לימודי הדוקטורט בתחום הפיזיקה הניסויית והיה הראשון בכך במסגרת האוניברסיטה העברית. מיד לאחר מכן הוא התגייס לשורות הצבא הבריטי ועם שחרורו החל להרצות באוניברסיטה העברית במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע. במלחמת העצמאות היה חבר המפקדה העליונה של ההגנה בירושלים.
לאחר מכן שהה בארצות הברית והיה חבר סגל באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקלהומה ובאוניברסיטת בוסטון. בשנות חייו האחרונות של אלברט איינשטיין היה ימר בין החוקרים המקורבים אליו ולספרו של ימר "מושגי החלל" כתב איינשטיין הקדמה. ימר חקר ביסודיות את יחסו של איינשטיין לדת וריכז את ממצאיו בספר "איינשטיין והדת". כמו כן, ספריו בתחום הפילוסופיה של הפיזיקה זכו להכרה בינלאומית ותורגמו לשפות רבות.
בשנת 1955 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן, ייסד בה את המחלקה לפיזיקה ועמד בראשה בשנותיה הראשונות. באמצע שנת 1962 נבחר לרקטור הראשון של האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1964. באוקטובר 1966 נבחר ימר לכהן כרקטור ונשיא האוניברסיטה. נמנה עם מייסדי המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. כפרופסור אורח הוא שימש במכון השווייצרי לטכנולוגיה, באוניברסיטת קולומביה ובמוסדות נוספים. בישראל הוא כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה, נשיא האיגוד לקידום המדע בישראל וחבר בוועד ההדרכה של הוועדה לאנרגיה אטומית.
ימר היה נשוי לרחל לבית רקובר, ילידת ירושלים, אשר גדלה בבית מנדלבאום הקרוי על שם סבה הרב שמחה מנדלבוים. בנם מיכאל משמש כראש ישיבת שעלבים, ובתו נישאה לשמעון אדלר ששימש כראש המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך.
עבודותיו של ימר זיכו אותו בשנת 1960 בפרס האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בפרס ישראל להיסטוריה של המדע לשנת 1984, בפרס א.מ.ת (2003), ובפרס אברהם פיס (2007). בשנת 1963 נבחר לחבר האקדמיה המדעית הצרפתית לפילוסופיה של המדע.
תחום שיפוט (רשות מקומית)
תחום שיפוט של רשות מקומית (או בקיצור: תחום שיפוט) הוא אזור בו רשאית רשות מקומית מסוימת להפעיל את סמכויותיה. סמכויות אלה כוללות, בין היתר, את הסמכות לספק שירותים, להטיל ולגבות מסי ארנונה ולאכוף חוקי עזר.
שינוי תחום שיפוט.
בישראל, הסמכות לכונן רשות מקומית ולקבוע את גבולותיה, וכן הסמכות לשנותם מאוחר יותר, מצויות בידי שר הפנים, לאחר שהונחה בפניו חוות דעת של ועדת חקירה שהקים לעניין זה.
לפי , רשאי שר הפנים להורות על חקירה "אם משום שזו משאלתם של רוב בני העיר ואם מסיבה אחרת". נוסח הסעיף הקנה משקל רב לעמדתם של תושבי האזור בנוגע לשינוי תחום השיפוט של מקום מגוריהם, ובתי המשפט אף פסלו החלטות של שר הפנים שנתקבלו מבלי שנשמעה עמדת התושבים. עמדת התושבים אינה השיקול היחיד, ופרשנות המילים "סיבה אחרת" מאפשרת את הרחבת גדרי שיקול הדעת. שר הפנים והוועדה רשאים לשקול שיקולים רבים, ובהם שיקולים גאוגרפיים, דמוגרפיים, סוציולוגיים, כלכליים ועוד, בהתאם לנסיבות המקרה.
הרחבת תחום שיפוטה של העיר ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, תוקנה פקודת סדרי השלטון והמשפט, והממשלה הוסמכה להחיל בצו את החוק הישראלי על שטחים בתחומי ארץ ישראל, ככל שתמצא לנכון. הממשלה החליטה להחיל את החוק הישראלי גם על מזרח ירושלים, כלומר - על שטח עיריית ירושלים הירדנית, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים שנמצאו מעבר לקו הירוק, מצפון, ממזרח ומדרום לירושלים. אף ששטחים אלה סופחו למדינת ישראל, לא היה בכך כדי לקבוע כי הם שייכים לעיריית ירושלים, שכן פקודת העיריות היא הקובעת את ההליך שבו משנים תחום שיפוט של רשות מקומית. על כן, תוקנה גם פקודה זו, ונוסף בה , הקובע כי שר הפנים רשאי "לפי שיקול דעתו וללא עריכת חקירה לפי , להרחיב באכרזה את תחומה של עירייה פלונית על ידי הכללת שטח שנקבע בצו לפי ". כך, כלל שר הפנים את השטח שסופח בתחום שיפוטה של העיר ירושלים, מבלי להיזקק לוועדת חקירה ולשמיעת התושבים.
פעולות מחוץ לתחום השיפוט.
בתחילת המאה ה-21 חל כרסום מסוים בעיקרון לפיו רשויות מקומיות פועלות רק בתחום שיפוטן.
בשנת 2006 תוקנה פקודת העיריות ונקבע בה כי שר הפנים יוכל להכריז על "אזור חלוקת הכנסות" - אזור המצוי בתחום שיפוטה של רשות מקומית מסוימת, אך ההכנסות מתשלומי הארנונה המגיעים ממנו, מהיטלי ההשבחה ומתשלומי חובה אחרים, יחולקו בינה לבין רשויות מקומיות אחרות הסמוכות לה, באופן שיקבע השר. השר רשאי להכריז על שטח כזה רק אם אינו מיועד למגורים. הרציונל בבסיסו של התיקון מבוסס על עיקרון של צדק חלוקתי, והוא נועד לתת מענה לרשויות מקומיות שאין בתחומן אזור תעשייה או אזור מסחרי גדול, ומרבית תושביהן עובדים במקום אחר. דוגמה בולטת לכך היא מפעלי ים המלח, המצויים בתחומי המועצה האזורית תמר, אף שחלק ניכר מעובדי המפעלים הם תושבי ערד ודימונה.