מרבית חסידי חב"ד אינם חובשים שטריימל, אך מעט מזקני החסידים - בעיקר מירושלים - נוהגים עדיין לחובשו. בעבר, חבישת שטריימל בחב"ד הייתה מקובלת בחלק מקהילות ארץ ישראל, בראשם קהילת חב"ד בחברון ובירושלים. אדמו"רי חב"ד (וחלק מהחסידים בדורם) חבשו שטריימל עד לאדמו"ר השלישי הצמח צדק. האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון, חבש שטריימל עד שעזב את העיירה לובביץ'; בנו רבי יוסף יצחק שניאורסון חבש ספודיק. חתנו וממשיכו, הרב מנחם מנדל שניאורסון לא חבש שטריימל.
במזג אוויר גשום יש שעוטפים את השטריימל בשקית פוליאתילן, כדי להגן עליו בעודו מונח על הראש. אחרים רוכשים שטריימל זול יותר, המכונה "רעגן שטריימל" (שטריימל לגשם), לנסיבות בהן השטריימל עשוי להינזק.
ישנם עשרות דגמי שטריימלים העשויים מפרוות שונות ומיוצרים במדינות שונות ברחבי העולם. עם הזמן התפתח השטריימל. בתחילה היה השטריימל כובע פרווה נמוך אך עם השנים הוא נעשה כלבוש אופנתי שמשתנה לפי טרנדים. הוא התפתח, גבה, התווספו לו צבעי פרוות שונות ושערות הפרווה נוצרות בכוונה תחילה כך שהם עומדות. השינויים הללו הפכו את השטריימל לכובע מהודר ומרשים יותר ובקהילות חסידיות גדולות בארצות הברית אף נוהגים לעיתים חתנים להתפאר בכובעם בכך שהם קונים ממיטב כספם את השטריימל המהודר ביותר.
מקור השטריימל.
מקובל כי מקור השטריימל בפולין, אשר בה העשירים והמכובדים היו נוהגים להקיף את המגבעת שלהם בפרווה של צובל, כאות לייחוסם, וכך התקבל השטריימל כלבוש חג גם אצל יהודים פשוטים.
ישנה אגדה שמקורו של השטריימל בגזרה של הצאר הרוסי, לפיה יהודי יהיה חייב לקשור לכובעו בשבתות וחגים זנב של חיה טמאה. השתדלנים היהודים הצליחו לדחות גזרה זו לאחר גיל הנישואין, והתחכמו לה על ידי כריכת הזנב מסביב לכובע.
גרסה נוספת מתייחסת לגזרת הלבוש שבה נדרשו היהודים להתלבש כמו הגויים ולגלח את זקנם. בליטא בחרו רבני היהודים להיכנע לדרישה בגלל פיקוח נפש. ואילו רבני פולין ובראשם החידושי הרי"ם מגור סברו כי מדובר בשעת השמד בה מצווים היהודים למסור את נפשם אף על מצוות פחות חמורות אשר אין אליהם ציווי של מסירת נפש. לאחר מאבק מתמשך שכלל אף את מעצרו של הרבי מגור, דבר שהוביל להפגנות המוניות, נכנעו השלטונות, אבל על מנת להשפיל את היהודים דרשו שילבשו את לבושם של הקוזקים-הספודיק, להסתיר את פאותיהם מתחת לכובעם, ובנוסף לתחוב את שולי מכנסיהם בתוך גרביהם, מנהג אשר נשאר בחסידות גור עד ימינו.
סברה המקובלת יותר בחוץ לארץ היא שהשטריימל מגיע מרוסיה. על פי סברה זאת, כאשר הצאר הרוסי הוציא צו שעל גברים יהודים נאסר לחבוש כיפה (הגברים הרוסים באותה תקופה חבשו את השטריימל בגלל האקלים הקר), היהודים עטפו סביב הכיפה פרווה על מנת להסתירה.
על פי ספרו של דנצ'ו ארנון "כובעים בראש", יצרני השטריימל נוהגים להשתמש ב-13, 18 או 26 זנבות לייצור שטריימל יחיד. מספרים אלו הם בעלי משמעות מיוחדת, ומסמלים בהתאמה י"ג מידות, ח"י והשם המפורש בגימטריה. ישנם גם יצרנים המשתמשים במספר גבוה יותר של זנבות.
מקור השם 'שטריימל'.
יש הטוענים כי מקור השם שטריימל הוא מהמילה הלועזית "שטרמנקל", שפירושה שיער עבה. ויש טוענים שעיטור הראש בזנבות חיה נכפתה על היהודים לביזיונם וכי מקור השם במילה 'סְרָאם' אשר פירושה בשפות הסלביות – ביזיון. ישנם חוקרים הטוענים כי שמקור המילה באנגלית – straw – קש, ואמנם כך נראות שערות השטריימל. 'שְׁטְרַיְים' ביידיש הוא פס, ו'שְׁטְרַיְימְל' נאמר בלשון הקטנה. בפולנית stroj פירושו כיסוי ראש.
רבי פנחס שפירא מקוריץ - תלמיד הבעל שם טוב, אמר שהמילה 'שבת' היא גם ראשי תיבות של טריימל מקום פילין (כאמור בשבת חובשים על הראש שטריימל אך לא מניחים תפילין).
השימוש בפרווה.
בשנת 2009 יזמה חברת הכנסת רונית תירוש הצעת חוק לאסור ייבוא של פרוות בעלי חיים לישראל. זאת כדי למנוע את השימוש בפרוות אמיתיות של בעלי חיים, משום שגזיזת הפרוות הזו כרוכה בצער בעלי חיים ובהרג בעלי החיים השונים. ועדת השרים לענייני חקיקה אישרה את הצעת חוק ביוני 2009. הראשונים שהתנגדו לדבר היו חברי מפלגת יהדות התורה המייצגת את האוכלוסייה החרדית-אשכנזית, מנגד חברי מפלגת ש"ס לא הביעו התנגדות נחרצת משום שהם מייצגים את הציבור החרדי-ספרדי, שאיננו צורך שטריימל. עקב ההתנגדות, הוסכם להחריג מהחוק המוצע פרוות ארנבות ושועלים המיובאת לישראל ליצור שטריימלים. בפברואר 2010 על פי הצעת שר החקלאות, שלום שמחון, שונה ניסוח החוק ואושר על ידי ועדת השרים לחקיקה כך ש"ייאסר ייצור וייבוא פרוות מכל הסוגים, חוץ מאלה המיועדות לצורכי מסורת".
לבסוף, הקפיאה הכנסת את הצעת החוק האוסר את ייבוא פרוות השטריימל, מאחר שחבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס הודיע כי הוא חוזר בו מההבנות שאפשרו את תמיכת מפלגת יהדות התורה בהצעה.
באוגוסט 2013, הרב שמואל פפנהיים, מראשי העדה החרדית, קרא לרכוש שטריימלים סינתטיים בלבד, והבהיר כי על הבד"ץ להתנות את מתן הכשרות בתנאים הולמים לבעלי החיים.
ביוני 2021, חתמה השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, על תיקון ל"תקנות להגנת חיית הבר, התשל"ו- 1976", שאוסר על סחר בפרוות חיית בר, למעט למטרות דת או מחקר מדעי.
פאבלובה
מיראז' 3
דאסו מיראז' 3 (בצרפתית: Dassault Mirage III, מצרפתית: Mirage - "חזיון תעתועים", לעיתים גם מיוצג כ-מיראז' III) הוא מטוס קרב צרפתי, סילוני, על-קולי מהדור השני. המטוס היה למטוס הקרב הראשון שיוצר באירופה שהיה מסוגל להגיע למהירות של מאך 2. המטוס במקור תוכן למשימות יירוט, אבל דגמיו המוצלחים ביותר היו קרב, תקיפה וביון.
המטוס יוצא במספרים משמעותיים. הלקוח הבינלאומי הראשון למטוס היה חיל האוויר הישראלי, בו הוא כונה 'שחק'. בשירות חיל האוויר המטוס השיג 282.5 הפלות וזכה לתהילה רבת שנים.
הצלחת עיצובו של המטוס הביא להתפתחות משפחת מטוסי המיראז'. דגמי המיראז' 3 השונים עברו שדרוגים והשבחות רבים ועדיין נמצאים בשירות מבצעי בחיל האוויר הפקיסטני.
פיתוח.
מיסטר דלתא.
בשנת 1953 חיל האוויר הצרפתי הוציא דרישה למטוס יירוט קל שיכל להמריא ממסלולים קצרים יחסית למטוסי קרב, להאיץ למהירות מאך 2 ולטפס לגובה 60,000 רגל (18,300 רגל) מהמסלול בפחות משש דקות.
למכרז הגישו הצעות מחברות נורד, SNCASE, SNCASO ודאסו. חברת נורד הגישה את הדגם 1500 גריפון, חברת SNCASE הציעה את ה-SE-212 דורנדאל, דאסו שהציעה את הדגם MD 550, וחברת SNCASO הציעה דגם SO.9050 טרידנט 2. כל ההצעות פרט להצעה של SNCASO כללו כנפי דלתא ותוכננו גם להשתמש במנוע רקטי להאצה במהלך שלב הטיפוס של פרופיל היירוט. אם כי רק ההצעה של דאסו פותחה לטובת המכרז הזה ספציפית. בעוד שאחר החברות התבססו בהצעותיהם על פיתוחים לפרויקטים מוקדמים יותר.
התכנון למטוס שפותח בחברת דאסו כונה מיסטר דלתא וכלל כנפי דלתא, זוג מנועי טורבו-סילון בעלי מבער אחורי מדגם טורבומקה גביזו, ומנוע רקטי נתיק מתוצרת חברת SEPR. המטוס קיבל מספר דגם MD 550. חיל האוויר הצרפתי קיבל את ההצעה של חברת דאסו והוציאה חוזה לפיתוח וייצור של שני מטוסי אב-טיפוס למטוס ב-22 במרץ 1954.
המטוס הראשון נשא מנועים שיוצרו ברישיון מדגם ארמסטרונג סידלי MD30R וייפר, להם הוסף מנוע רקטי מדגם SEPR 66 שהוסיף 80 שניות של 1,497 קילוגרם דחף (3,300 ליברות כוח) והותקן על גבי פוד בחלק האחורי של גחון המטוס. המטוס התאפיין במבנה קטן, כנפי דלתא דקות, מייצב כיוון גדול, אף דק ושפיצי שתוכנן מראש לשאת מערכת מכ"ם של חברת דאסו, ותא טייס שהותקן גבוה יחסית בשביל להקנות לטייס ראות מעל לשני כונסי האוויר של המנועים שהותקנו בצידי התא.
המטוס ביצע את טיסת הבכורה ב-25 ביוני 1955. בניסויים שבוצעו המטוס הראשון שנודע בשם '01' הציג ביצועים צנועים למדי ולכן הוא חזר למפעל להתאמות. מייצב הכיוון הוקטן ועוצב מחדש, כמו כן עוצבו מחדש בתי המנוע וכונסי האוויר. חברת דאסו הוסיפה למנועי המטוס מבערים אחוריים שהפיקו 980 קילוגרם דחף (2,160 ליברות דחף) עם מבער אחורי. השינויים היו כה משמעותיים עד כדי שהוחלט לשנות את שמו של המטוס ל-מיראז' 1. אבל עם כל זאת המטוס לא הצליח להגיע לדרישות הביצועים הנדרשות במכרז. הוא לא יכל להגיע למהירות מאך 2 ולא יכל לשאת יותר מטיל אוויר-אוויר אחד.
במהלך המכרז, חיל האוויר הצרפתי החל לבחון מחדש את דרישותיו למטוס היירוט. כלל המתחרים בתוכנית התקשו לייצר מטוס שיכל להגיע לביצועים הנדרשים. כמו כן האיום העיקרי הפך ממבני ענק של מפציצים איטיים למפציצים על-קוליים וכן שיטת ההפעלה עם יירוט מדויק ומוכוון על ידי בקר קרקעי לא הייתה אפשרית בגלל חוסר כיסוי של השטח האווירי של צרפת על ידי מכ"מים. על כן שיטת הפעלה בה אפשר היה ליירט מטוסים כאלו עם מטוסי קרב קטנים שנושאים טיל בודד ביירוט מכוון הייתה בלתי אפשרית.
עם הבחינה מחדש של דרישות חיל האוויר, האב-טיפוס השני של ה-MD 550 שכונה מיראז' 2, ותוכנן לשאת את המנועים מדגם טורבומקה גביזו, ננטש ולא הושלם. המיראז' 1 טס כפלופורמת ניסוי למיראז' 4 עד שנת 1957.
מיראז' 3.
עם הביטול של הייצור של המיראז' 2 דאסו הפעילה צוות קטן של 62 מהנדסים שהיא מימנה מכיסה, מכיוון שחיל האוויר הצרפתי היה עדיין בתהליכי מחקר וחשיבה מחדש על כל התוכנית. אחד הדברים הראשונים ששונו במטוס הוא המנוע. ה-SNECMA אטאר 101G שהיה בשלבים מאוחרים של הפיתוח שלו הפיק 4,700 קילוגרם דחף (10,365 ליברות) –כשליש יותר חזק מהמנועים שתוכננו לדגמים הקודמים יחד. ועל כן הוחלט לתכנן מטוס חד-מנועי. זווית המשיכה של הכנפיים הוגדלה מ-55 מעלות ל-60 מעלות ומבנה כלי הטיס הותאם לחוק השטחים.