אלברכט נולד בשנת 1175, והיה בנם הצעיר של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה ובריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק. לאחר מות אביו בשנת 1212, חילקו אלברכט ואחיו את אדמותיו, על פי החוקים של בית אסקניה: הבכור היינריך קיבל את אנהלט, ואלברכט הצעיר קיבל את דוכסות סקסוניה. אלברכט תמך באוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במהלך המלחמות נגד בית הוהנשטאופן. בשנת 1218 העניק אלברכט מקלט לדודו ולדמר מדנמרק, אשר היה הנסיך-בישוף של ברמן והודח מתפקידו.
ב-22 ביולי 1227, אלברכט ניצח בקרב בורנהבד, לאחר שפיקד על האגף השמאלי של הצבא הקיסרי, ובעקבות כך זכה בתואר של רוזן שאונבורגו-הולשטיין, תואר שאותו איבד יורשו, יוהאן החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג בשנת 1474. אחרי הקרב התגורר אלברכט בטירת לאוונבורג על האלבה, אשר אותה הקים אביו, ברנהרד, בשנת 1182.
אלברכט נכנס לסכסוך עם לודולף הראשון, הנסיך-בישוף של ראצבורג, וכלא אותו במאסר, שם הוא הוכה קשות, ומאוחר יותר שלח אותו לגלות.
ב-7 באוקטובר 1260 מת אלברכט, ובניו יוהאן הראשון ואלברכט השני ירשו את נחלותיו במשותף.
לאחר מותו של יוהאן הראשון, ירשו אותו במשותף שלושת בניו; אלברכט השלישי, אריך הראשון, ויוהאן השני, שהמשיכו לשלוט בשיתוף עם דודם עד לשנת 1296. בשנת 1296 חולקה הנחלה בין אלברכט השני לבניו של יוהאן הראשון; אלברכט קיבל את דוכסות סקסוניה-ויטנברג, ואילו בניו של יוהאן קיבלו את דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
משפחתו.
בשנת 1222 התחתן אלברכט עם אגנס מאוסטריה, בתו של הדוכס לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
בשנת 1238 התחתן אלברכט עם אגנס מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
בשנת 1247 התחתן אלברכט עם הלנה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לידיה פדוסייבה שוקשינה
לידיה פדוסייבה - שוקשינה (ברוסית: Лидия Николаевна Федосеева-Шукшина; נולדה ב-25 בספטמבר 1938 בעיר סנקט פטרבורג) היא שחקנית רוסייה ידועה שכיכבה בסרטים שוברי קופות בעיקר בשנות ה-60 וה-70 בברית המועצות. פדוסייבה היא אלמנתו של הסופר, השחקן והבמאי וסילי שוקשין וכן היא אמה של השחקנית ומגישת הטלוויזיה מריה שוקשינה.
ביוגרפיה.
לידיה פדוסייבה נולדה בלנינגרד ב-25 בספטמבר 1938, בתם של זיניידה וניקולאי, אשר נפטר סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה. ללידיה היו שני אחים שהיו צעירים ממנה והם נפטרו בגיל צעיר. מ-1946 עד 1956 היא למדה בבית הספר № 217 (בעבר היה ידוע בשם בית הספר סנט פיטר) ובנערותה התקבלה למועדון הדרמה של בית הספר למשחק ודרמה תחת ניהולו מטייב דוברובין. היא גרה עם משפחתה בלנינגרד במגורים משותפים.
ב-1964 היא סיימה את לימודי המשחק ב-המכון לקולנוע על שם גרסימוב בניהולם של סרגיי גרסימוב ותמרה מקרובה.
פדוסייבה שיחקה בקולנוע מאז 1955. בהופעת הבכורה שלה שיחקה בתפקיד עוזרת מעבדה בסרט בבמויו של אנטולי "מקסים פרפליצה", על תפקיד זה לא קיבלה קרדיט. תפקידה הגדול הראשון היה בסרט "עמיתים" (1959).
ב-1964 במהלך העבודה על הסט של הסרט "מה זה, הים?""" לידיה הכירה לראשונה את בעלה לעתיד, התסריטאי, השחקן והבמאי הידוע וסילי שוקשין. באותה שנה הזוג נישא. פריצת הדרך שלה לקריירה ככוכבת קולנוע מפורסמת הייתה בסרטים שביים בעלה, בהם גילמה את תפקיד גיבורת הסרט - שברוב המקרים הייתה אשה רוסיה מהמעמד הנמוך, כנה וישירה, עוצמתית, הניחנת בכוח פנימי, כמו בתפקיד ניורה בסרט "שמח לך מזל""" (1972), או בתפקיד לובה בייקלובה בדרמה אדום כדור שלג עץ (1973).
ב-1974נפטר בן זוגה שוקשין, ורק לאחר פטירתו לידיה פדוסוביה הוסיפה לשם נעוריה את שם משפחתו - פדוסייבה -שוקשינה.
במהלך שנות ה-70 המשיכה השחקנית לשחק במגוון סרטים, לרוב גילמה את תפקיד הגיבורה בסרטים בסגנונו של שוקשין, ביניהם בסרטו של סרגיי ניקוננקו (1976) ובסרטו של לובשין סטניסלב והרמן לברוב (1977).
כמו כן, פדוסייבה גילמה תפקידים מרכזיים בסרטים היסטוריים ידועים במהלך שנות ה-80, וכן בדרמות, עיבודים קולנועיים פופולריים לרומנים ועוד.
פדוסייבה שיחקה במעל ל-80 סרטים במהלך הקריירה הקולנועית שלה.
בין השנים 1939–1974 הייתה חלק מצוות השחקנים בתיאטרון הלאומי של רוסיה במוסקבה.
לידיה פדוסייבה היא הנשיאה ויו"ר חבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הרוסי "ויוה".
היא זכתה להצלחה וביסוס מעמדה כשחקנית מוערכת בקולנוע המזרח אירופאי.
חיים אישיים.
מנישואיה הראשונים עם השחקן ויאצ'סלב וורונין, לזוג נולדה בתם אנסטסיה. מנישואיה עם וסילי שוקשין לפדוסייבה שתי בנות - מריה ואולגה. מריה, לאחר שסיימה את לימודיה האקדמאיים לשפות זרות הייתה לשחקנית קולנוע ומגישת טלוויזיה ידועה.
גילוי עתידות
מנחם ציוני
מנחם ציוני (או ציון, בין השנים 1340–1410 בערך) היה מקובל, ופייטן, מחכמי אשכנז. התפרסם בעיקר על ידי ספרו "ציוני" על התורה, בו ליקט פירושים שונים על התורה, על פי תורת הנסתר.
ביוגרפיה.
נולד בעיר שפיירא שבגרמניה לרבי מאיר, ואמו של רבי מאיר נקראת "יינטא", שהייתה בתו של רבי יקר בן רבי שמואל מקולוניה. חיבר שני ספרים, ספר ה"ציוני" וספר "צפוני ציוני".
בצעירותו נסע לירושלים ולמד בישיבתו של רבי יצחק מבילשטיין. אחר כך חזר לפרנקפורט. ובשנת קל"ג היה בקלן. ובשנת קמ"ח, היה גר בוונציה.
ספרו 'הציוני'.
הספר מבוסס על ליקוט מספר הזוהר וספר הבהיר, וכן מדברי הראשונים ביניהם אמונות ודעות לרב סעדיה גאון, הרמב"ם במורה הנבוכים, אברהם אבן עזרא, הרמב"ן ועוד. בסוף הספר כתב שיר בו הסביר שמקור שם הספר הוא על שם מקום לימודו:
המחבר סיים לכתוב את הספר בשנת קמ"ד.
הספר נדפס לראשונה בעיר קרימונה בשנת 1559 בכתב רש"י, אך הוצאה זו נשרפה כפי הנראה כחלק מגזירת שריפת התלמוד. הספר נדפס שנית בשנת 1560 באותיות מרובעות. בשער הספר נכתב .
על הספר.
החיד"א בספרו "שם הגדולים" שיבח את הספר בדברים: .
רבי יוסף שלמה דלמדיגו עשה פירוש על הספר.
ברבים מספרי האחרונים הובאו דברים בשם ה"ציוני", ביניהם השל"ה רבי שמשון מאוסטרופולי המגלה עמוקות וכן המגן אברהם, ורבי אברהם ראובן הכהן סופר בילקוט ראובני ועוד.
הפולמוס אודות הספר.
על אף שהספר נזכר ברבים מספרי האחרונים, יש שפקפקו בכשרותו של הספר, בעקבות מספר פירושים שנמצאו בו. אחד מהחידושים שעוררו את הפולמוס הם דברים שנכתבו בו בשם רבי יהודה החסיד על הפסוק "אז ישיר ישראל":
אז ישיר -
רבי משה פינשטיין טען כי דברים אלו בעניין דוד המלך הם דברי כפירה:
אך יש מהאחרונים שדחו את דבריו, מאחר שרבים מגדולי האחרונים הזכירוהו בספריהם, ונדחקו לבאר את דבריו באופן שלא יסתור את עיקרי האמונה וההלכה. כך למשל כתב הרב מנשה קליין לאחר שהביא רשימה של אחרונים שהזכירהו:
חידושים שונים מהספר.
בפרשת בלק כתב .
בפרשת תרומה הזכיר העניין שיש לכתוב את ספרי התורה על פי סדר "ווי העמודים": .
בפרשת שלח לך צידד בעד אמירת הפיוט מכניסי רחמים: .
צפוני ציוני.
ספר נוסף שחיבר נקרא "צפוני ציוני", והוא עוסק בעיקר בענייני שדים וחכמת הכישוף ובסודות טעמי המקרא והסברים בפסוקים על פיהם. בהקדמתו כתב שחיבר חיבור זה נגד אותם המכחישים מציאות השדים וחכמת הכישוף וכך כתב:
קריפטידים
בשבילה גיבורים עפים (ספר)
בשבילה גיבורים עפים הוא ספרו הרביעי של אמיר גוטפרוינד. הספר יצא לאור ב-2008.
הספר הוא רומן רחב יריעה המתאר את יחסיהם של חמישה חברי ילדות, למן ילדותם בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ועד לרצח רבין ב-1995, עת הם קרבים לשנתם ה-40. רוב הרומן מתרחש בשיכון המהווה חלק משכונת פועלים בחיפה. במרכז הרומן עומדת דמותו של אריק, הגיבור המספר וסביבו נטווה באיטיות סיפור אהבה. במקביל, מתאר הרומן את דיירי השיכון - את דמויותיהם, יחסיהם אחד עם השני ואת ההווי השורר בשיכון. הרומן מתייחס כל העת לאירועים הלאומיים המתרחשים ברקע במקביל לסיפורם של חמשת חברי הילדות מן השיכון: מלחמות, פוליטיקה, כדורגל, ושינויים חברתיים ותרבותיים שחוותה ישראל באותן שנים. הספר תורגם לצרפתית ב-2015, ב-2010 יצא לאקרנים הסרט "פעם הייתי" בבימויו של אבי נשר, המבוסס על הספר, וב-2018 יצאה לאור סדרת הטלוויזיה "בשבילה גיבורים עפים" המבוססת באופן רופף על החלק האחרון בספר.
עם יציאתו זכה הספר להצלחה מסחרית. לאחר יציאת סדרת הטלוויזיה בעלת השם הזהה ב-2018, חלה עלייה מחודשת במכירת הספר.
עלילה.
הספר נפתח ביום בו יצא צה"ל לפעולת כראמה (מרץ 1968) הזכור למספר, אריק (באותה עת בן 11), כיום בו הגיע לבלוק הילד החדש, יורם, המתבלט מיד כמנהיג טבעי ומגבש חבורה של חמישה חברים: יורם, בני, גדעון, ציון ואריק. בגיל 14 מגלה אריק כי הפך לנער יפה תואר שנשים מתעניינות בו והוא נמשך אליהן, תכונה המלווה אותו לאורך כל הספר. במקביל, הוא מפגיש בשוגג את אביו עם חבר ילדותו, השדכן החרדי יענקל'ה ברייד, ששרד יחידי ממשפחתו בשואה. ברייד שוכר את שירותיו של אריק כבולש אחרי מועמדים ומועמדות לשידוכים. הוא עוסק בעבודה צדדית זו עד גיל 18, ובמהלכה הוא מתוודע לעולם הזנות ולומד לבדות שקרים במומחיות.