פריקות בברך הן נדירות: הן מתרחשות כ -1 מתוך 5,000 פציעות אורתופדיות, וכ-1 פריקת ברך מתרחשת מדי שנה מתוך -100,000 בני אדם. הן מתרחשות יותר אצל גברים מאשר אצל נשים, בפרט אצל גברים צעירים.
תל אביב (שיר)
מבצר ארומה
קייל קרלסון
ליין קרלסון
חינוך גאוגרפי
חינוך גאוגרפי (באנגלית: Geographic Education) הוא תחום חקר הדרכים להקניית תפיסת העולם, הידע והמיומנויות של הגאוגרפיה בבתי הספר וכן בהקנייתם במוסדות של חינוך בלתי פורמלי.
רקע כללי.
הקניית כישורים של התמצאות במרחב ורכישת ידע עליו (יכולת מרחבית) הכרחיים להשרדות האדם. בילדותו הוא לומד להבין כיוונים (קדימה, אחורה, ימינה, שמאלה). מאוחר יותר לומד את רוחות השמים. באותה העת הוא לומד להכיר את סביבתו - ביתו, שכונתו, עירו. הוא מוסיף ולומד להכיר ייצוגים של מרחב - תרשים, מפה או מדיה דיגיטליים. כשמתבגר הוא לומד על מקומות רחוקים וכיצד להתמצא בהם. כישורים וידע אלה מוקנים באמצעות גורמים רבים: הורים, מורים, מדריכי טיולים, אנשי צבא ועוד. חלקם נכללים בחינוך הלא הפורמלי, וחלקם בחינוך הפורמלי - היינו בבתי הספר. בחינוך הפורמלי החברה מטילה את התפקיד של רכישת יכולות מרחביות על מקצוע הגאוגרפיה שנלמד בכיתות בית הספר היסודי והתיכון.
החינוך הגאוגרפי במאה ה-19.
הגאוגרפיה משמשת אחד ממקצועות החינוך הנפוצים בבתי הספר בעולם, ברמות השונות מבית ספר יסודי ועד בית הספר התיכון לצד מקצועות כמו טבע, ספרות והיסטוריה ולימוד כישורים ככתיבה, קריאה וחשבון. כבר בתחילת המאה ה-19, הבינו המעצמות הקולוניאליות שהן זקוקות ללמד גאוגרפיה את תלמידיהן כי הם היו זקוקים לידע זה בהתבגרותם בעיקר לשרת את צורכי האימפריה הקולניאלית האירופאית. זאת בנוסף לידע כללי כמו רשת המעלות, שינוי יום ולילה ובעיקר ידע של שמות מקומות והכרת מפות העולם. בתקופה שאין בה עדיין צילומים, סרטים או טלוויזיה שמביאים מראות ממקומות רחוקים, היו ספרי הלימוד בגאוגרפיה מקור טקסטואלי וויזואלי חשוב להבניית הדימוי והידע על מקומות אחרים בדרך של איורי נופים, אנשים, חיות, צמחים ובשילוב מפות האזור.
במחצית השנייה של המאה ה-19, הבינו בגרמניה את חשיבות הגאוגרפיה בתהליכי החיברות וחיזוק הלאומיות - היינו חיבור הילד והנער לארצם ומולדתם. בצרפת לעומת זאת, הפסדה במלחמה לגרמניה והעברת חבל אלזס-לורן לידי הגרמנים (1871) הביאה את ועדת החקירה הצרפתית לציין כי אי ידיעת קריאת מפות הכשילה את קציני הצבא ולכן הוכנסה הגאוגרפיה כמקצוע חובה לכלל בתי הספר (1872). במקביל נפתחו מחלקות לגאוגרפיה באוניברסיטאות לשם הכשרת מורים ולמחקר. שאר ארצות אירופה הלכו בעקבותיהם. החינוך הגאוגרפי האירופאי התבסס על פיתוח הרעיון של גאוגרפיה רגיונלית, היינו למידת אזורים טבעיים וחבלי עולם על מכלול תכונותיהם: גאולוגיה, אקלים, אוצרות טבע, יישוב כלכלה ועוד. הגישה הרגיונלית כתפיסת עולם בהוראת הגאוגרפיה הייתה קיימת גם באוניברסיטאות, ולמעשה היא עדיין שולטת בחלק ניכר בתוכניות הלימודים בבתי הספר בארצות רבות בעולם.
בעקבות תמורות שחלו בדיסציפלינה הגאוגרפית באקדמיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ובעיקר משנות הששים חלו גם תמורות בחינוך הגאוגרפי בבתי הספר. תמורות אלה נערכו גם בהשפעת "ארגון הגאוגרפיה הבינלאומי" ( I.G.U ), וחוללו רפורמות בהוראה בגישה הרגיונלית. תוכניות הלימודים החדשות ושיטות ההוראה נעשו מורכבות הרבה יותר וכוללות נושאים כמו מדבור, איכות הסביבה, עיור, הגירות בעולם, עולם מפותח לעומת עולם מתפתח ועוד.
בארץ ישראל, בבתי הספר העבריים החל לימוד הגאוגרפיה כבר בראשית ההתיישבות במושבות הראשונות (1882). המקצוע עבר שינויים מסוימים אבל עד הרבע האחרון של המאה העשרים, הגישה הרגיונלית הייתה גישת החינוך המרכזית במקצוע. גישה זו התאימה מאוד בהידוק הקשר שבין החינוך הציוני ובין הזיקה של התלמיד לארץ.
החינוך הגאוגרפי מראשית המאה העשרים.
כאמור למעלה, ברבע הראשון של המאה העשרים שלטו בחינוך הגאוגרפי באירופה הגישה הרגיונלית שהתבססה על הרעיון של דטרמיניזם סביבתי: השפעה מוחלטת של הסובב הטבעי על תרבות האדם, כלכלתו, תפוצתו ויישוביו. את הרעיון הזה היקנו בגישה מהכלל אל הפרט - לימוד מהקרוב והמוכר אל הרחוק והלא ידוע. לכן נלמדו בכיתות נמוכות הגאוגרפיה של הסביבה הקרובה (יישוב המגורים וחבל הארץ) ובכיתות הגבוהות נלמדו מקומות רחוקים ברחבי העולם. כל היחידות האלה נלמדו כאזורים טבעיים, יבשות או יחידות פוליטיות (מדינות). גישה זו של החינוך הגאוגרפי הייתה אופיינית לרוב תוכניות הלימודים באירופה עד הרבע האחרון של המאה העשרים כאשר שינויים בעולם הידע הגאוגרפי באוניברסיטאות הביאו לרפורמות ולתמורות בחלק מתוכניות הלימודים של המקצוע בבתי הספר.
בניגוד לאירופה, בארצות הברית של סוף המאה ה-19, שלטה גישה אחרת בחינוך הגאוגרפי. בין השאר בגלל העובדה כי הגאוגרף שחיבר את תוכנית הלימודים (1892) היה אבי הגאומורפולוגיה - ויליאם מוריס דייוויס ( ) מאוניברסיטת הרווארד. הוא ביסס את תוכנית הלימודים על נושאים מתחום הגאוגרפיה הפיזית, וכן קבע שידע גאוגרפי יהיה חלק ממבחן הכניסה לאוניברסיטאות - קביעה שהכריחה בתי ספר רבים בארצות הברית ללמד את המקצוע כהכנה לאוניברסיטאות. אך במקביל בבתי הספר היסודיים שם, המשיכה הגאוגרפיה להלמד בגישה המסורתית, אבל הוכנסו שיטות הוראה חדשות כמו שעשתה זאת זוניה באבר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה תפנית בהוראת הגאוגרפיה בארצות הברית. בתקופה זו עלתה הגישה הכלכלית בגאוגרפיה ונדחקה הצידה הגישה שפיתח דייוויס. מאוחר יותר בעקבות שינויים בתפיסת החינוך בארצות הברית, נעלמה הגאוגרפיה כמקצוע חינוך נפרד בבתי הספר ואוחד עם מקצועות אחרים כמו לימודי החברה או ההיסטוריה.
באוניברסיטאות של ארצות הברית בשנות הששים והשבעים התרחשה מהפיכה בגישת המחקר, והתפתחה מה שנקרא תפיסת העולם של הפוזיטיביזם שהתבססה על תאוריות כלכליות וחברתיות ואימצה מודלים סטטיסטיים ושיטות מחקר כמותיות כחלק מהחקירה. מחוללי מהפכה זו רצו למצוא הכללות וחוקים גאוגרפיים כלליים שמעצבים את המרחב. גישת המחקר הפוזיטיביסטית, שללה לחלוטין את תפיסת העולם הרגיונלית כבסיסה העיוני של הגאוגרפיה ודחתה את השימוש בשיטות המחקר התאוריות שנקטו בה.
בעקבות המהפכה הכמותית והרעיונית בגאוגרפיה באקדמיה בארצות הברית, הוקפאה הוראת המקצוע בארץ זו. המקצוע נבלע לחלוטין ונלמד כפרקים אקלקטיים בתוך מקצוע למודי החברה. זאת למען שימור העקרון של לימוד רב תחומי. בסוף שנות השמונים, בלחץ ארגונים מקצועיים גאוגרפיים הוכנה בארצות הברית תוכנית חדשה להוראת הגאוגרפיה. תוכנית הלימודים החדשה יצרה איזון, וחזרה מסוימת לרעיונות הרגיונליים בחינוך הגאוגרפי מגן הילדים (סביבת הילד) ועד הכיתות הגבוהות (צפון אמריקה). כמו כן קבעה כי יש להדגיש רעיונות מתחום הגאוגרפיה המודרנית - כמיקום, יחסים בין מקומות, תנועות במרחב ועוד.
שינוי כיווני המחקר הגאוגרפי באקדמיה התפשט באוניברסיטאות ברחבי העולם ויצר משבר עמוק בתחום החינוך הגאוגרפי - חינוך שהיה כאמור מבוסס על הגישה הרגיונלית. המשבר ניכר בכך שהסטודנטים שלמדו באוניברסטאות קורסים בגישות המחקר הפוזיטיביסטיות, נאלצו בסיום לימודיהם, ללמד בבתי הספר את הגאוגרפיה הרגיונלית מבלי שהוכשרו לכך. ובאותה העת הידע הגאוגרפי שלמדו באוניברסיטאות לא חדר לבתי הספר בגלל תוכניות הלימודים הישנות. בבריטניה לדוגמה, ועדות שונות המליצו על שינוי תוכנית הלימודים בבתי הספר והתאמת המקצוע לגישות החדשות שצמחו באוניברסיטאות, מה שהביא בסופו של דבר לדחיקת הגאוגרפיה הרגיונלית מבחינות הבגרות בארץ זו.
מדוע במשך למעלה מ־150 שנה, הגאוגרפיה ממשיכה להיות מקצוע חובה בבתי הספר ואינה מפנה מקום למקצועות "יוקרתיים" יותר? התשובה לשאלה זו מורכבת, אך נראה כי יש לגאוגרפיה יכולת לתרום לפיתוח צורכי היחיד - התלמיד, ובמקביל יש בה חשיבות לאומית. מבחינת היחיד הגאוגרפיה ובגלגוליה השונים (כמולדת או לימודי סביבה) מלמדת התמצאות במרחב, מקנה כישורי קריאת מפות, מוסיפה ידע על מקומות אחרים. אך באותה העת מפתחת גישות ועמדות של התלמיד כלפי נושאים כמו שמירת הסביבה, פתיחות לתרבויות שונות. מהבחינה הלאומית - הגאוגרפיה ולימודי המולדת מגבירים את הקשר שבין היחיד ובין ארץ מולדתו ותורמים לסוציאליזציה שלו עם מדינתו.
החינוך הגאוגרפי בבתי הספר בישראל.
מראשית ההתיישבות עד תקופת המנדט.
אנשי העלייה הראשונה שפתחו בתי ספר במושבות כמו ראשון לציון (1882) הכניסו את מקצוע הגאוגרפיה לתוך תוכנית הלימודים. המורים הראשונים שלימדו וקבעו את תוכנית הלימודים היו משכילים שהגיעו מאירופה. תקופת בראשית זו הייתה תקופה של ניסויים וגישושים בתחום החינוך העברי, וכך גם בתחום לימוד הגאוגרפיה. בעשור הראשון לעליה הראשונה, היו כבר מורים שלימדו גאוגרפיה לצד מקצועות השכלה כללית נוספים בכל מושבות הברון.
בשנת 1903 נוסדה "הסתדרות המורים" בזכרון יעקב ואחרי 4 שנים הופיעה הצעה לתוכנית הלימודים שכללה את מקצוע הגאוגרפיה. תוכנית זו, והמשך הדיונים בין המורים הראשונים קבעו קביעות שעד עכשיו רלוונטיות למערכת החינוך הישראלית כמו למשל חלוקת השעות השבועיות בין מקצועות הלימוד. הם חילקו את לימוד הגאוגרפיה לשני שלבים: בכיתות הנמוכות יילמד המקצוע בשם "מולדת", ובכיתות הגבוהות ישתמשו בשם "גאוגרפיה". הם הדגישו שוב ושוב את החשיבות של הקניית "ידיעת הארץ" במובן המולדת לתלמידים. החיבור הרגשי כלל גם את הקשרים עם העבר הרחוק של העם דרך סיפורי התנ"ך וקורות העם בארץ ישראל.