החל משנות ה-80, הפכו הרשויות להיות מודעות לקיומם של חדרי שירותים הפעילים כמקום מפגש מיני והחלו לנקוט בצעדים שונים נגד העניין, כגון שינוי גובהי הדלתות, הסרת דלתות בחדרי שירותים פופולריים, וכן הנמכת המחיצות שבין התאים, על-מנת למנוע איתות בין התאים בעזרת הרגליים. מעשים מיניים בשירותים ציבוריים עומדים בניגוד לחוק בהרבה . מכיוון שיחסי המין מתרחשים מאחורי דלתות סגורות ובתוך התאים עצמם, הרי שבאנגליה, בארצות הברית ובקנדה המשטרה הפעילה לעיתים שוטרים סמויים, שהתחזו להומואים וניסו לשדל אנשים לקיים יחסי מין. מי ששיתף פעולה עם השוטרים היה צפוי להיעצר ולהישפט.
בישראל.
בישראל התופעה הייתה קיימת בעיקר בתחנות אוטובוס מרכזיות, בהן התחנה המרכזית הישנה של תל אביב והתחנה המרכזית של באר שבע. איתן פוקס, בסרטו הראשון "אפטר" (1990), עוסק במתח מיני בין חייל למפקדו, שלבסוף מקיימים יחסי מין בשירותים ציבוריים בגן העצמאות בירושלים.
Tearoom Trade.
Tearoom Trade (תעתיק: טירוּם טרייד) הוא מחקר שנוי במחלוקת, שהתפרסם גם כספר, של הסוציולוג, רוברט אלן "לאוד" המפרייס. המחקר עסק בניתוח פעילות מינית של הומואים בשירותים ציבוריים. המפרייס הניח כי גברים המשתתפים בפעילות כזו מגיעים מרקעים חברתיים מגוונים, בעלי מוטיבציות שונות, וזהויות מיניות שונות: סטרייטים, ביסקסואלים או הומואים.
המחקר הוא אתנוגרפיה על יחסי מין בין גברים בשירותים ציבוריים. המפרייס תיאר את התקשורת הבין-אישית המקובלת בחללים אלו, כגון שפת גוף, תנועות ידיים וכדומה. כמו כן, הוא שם לב גם לתפקידים השונים אשר אנשים שונים מילאו, כאשר לרוב, במקביל לאנשים שקיימו יחסי מין היו אנשים ששימשו כ"תצפיתנים", שהיו מזהירים אם אנשים לא קשורים היו מתקרבים.
המחקר שאל לגבי הסטריאוטיפים אשר מקושרים לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים במקומות ציבוריים, והראה כי הרבה מן המשתתפים בפעילויות הללו מנהלים אורח חיים "נורמטיבי" למדי, בעלי משפחות ומקובלים בקהילתם. בנוסף, המחקר הראה שבמעשיהם המיניים אין סכנה להטרדה מינית של גברים הטרוסקסואלים. הממצאים של המחקר מראים כי 38% מהנחקרים לא היו הומואים ולא ביסקסואלים, 24% היו ביסקסואלים, 24% היו הומואים בארון ורק 14% ענו על התדמית של "הומו שהוא חלק מהקהילה הגאה" ומתעניין בקשרים עם גברים. מכיוון שהמפרייס יכל לוודא כי 54% מנחקריו חיו כהטרוסקסואלים עם נשותיהם, המחקר הציג את חוסר ההתאמה בין העצמי הפרטי והעצמי החברתי אצל אנשים שהשתתפו בצורה הזו של סקס הומוסקסואלי.
ביקורת.
בתחילת המחקר, המפרייס חשף את זהותו כחוקר בפני חלק מהמשתתפים; הוא שם לב כי אלו שהסכימו לדבר איתו היו רק ממעמד משכיל, יחסית. כשהמשיך במחקר, החליט להסתיר את זהותו כחוקר, במטרה למנוע הטיה במחקר. המפרייס הניח כי הסטיגמה הקשורה להומוסקסואליות והרצון של המשתתפים לאנונימיות מונעות ממנו לתצפת על המתרחש ולקיים ראיונות מעקב, כאשר הוא מציג עצמו כחוקר.
הביקורת על המחקר הייתה בעיקרה ביקורת אתית בנוגע להסתרת זהותו כחוקר ואי-קבלת הסכמה מהנחקרים לתצפית עליהם. המפרייס היה ניתן בביקורת גם עקב המתודה שלו לראיונות המשך, בה מצא את כתובת הנחקרים דרך מספרי הזיהוי של מכוניותיהם, אותם העתיק. ראיונות ההמשך, אף הם לא חשפו את מהות המחקר, ובהם הציג עצמו כחוקר שירותי בריאות, שמתעניין במוצא האתני שלהם, הסטטוס המשפחתי, עיסוקם ועוד. מתנגדי הביקורת הצביעו על כך, שהמשתתפים ביצעו את מעשיהם במקום ציבורי וכי הונאת המשתתפים סביב הראיונות הייתה לא מזיקה, מכיוון שהמפרייס כיבד את רצונם לאנונימיות ולא פרסם את זהותם במחקרו.
Free Bird
Free Bird (נכתב גם: Freebird, מאנגלית: ציפור חופשייה) הוא שיר של להקת הרוק הדרומי האמריקאית לנרד סקינרד.
הפקה.
השיר הופיע לראשונה באלבום הראשון של הלהקה (Pronounced 'Lĕh-'nérd 'Skin-'nérd) ב-1973, והתפרסם כסינגל בנובמבר 1974. סולו הגיטרה המסיים את השיר דורג ברשימת 100 סולואי הגיטרה הטובים בעולם של המגזין "Guitar World" במקום השלישי.
חציו של השיר בלדת רוק וחציו סולו מהיר שנמשך כמעט 5 דקות. הוא משמש כשיר הסיום ומרכיב מרכזי בהופעות הלהקה והוא השיר הארוך ביותר שלהם. הוא נמשך בהופעות לעיתים קרובות מעל 14 דקות, והוא מוארך ומאולתר. עד היום נשאר השיר להיט האהוב על המעריצים, וקלסיקת רוק.
תארים.
Free Bird נכלל ברשימות שונות כגון רשימת 500 השירים שעיצבו את הרוק אנד רול בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, ורשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון (במקום ה-193). בשנת 2009 היה במקום ה-26 ברשימת שירי הרוק הכבד הטובים ביותר בכל הזמנים של ערוץ VH1.
The Miracle of the Bells
יד (תשמיש מצווה)
יד (או: אצבע) לקריאה בתורה היא תשמיש קדושה המשמש להצבעה על הטקסט במהלך קריאה בספר תורה על ידי בעל קורא. היא נועדה גם למנוע מהקוראים צורך לגעת בקלף, דבר האסור בעקבות אחת מגזרות חכמים הקשורה לטומאה וטהרה (שמונה עשר דבר). בנוסף, אם אצבעות הקורא תיגענה בכתב, עלול הכיתוב להיפגע, היות שהקלף אינו סופג דיו, דבר העשוי לפסול זמנית את ספר התורה. האצבע אינה נדרשת לקריאה (ניתן להצביע על הכתב באמצעות האצבעות או לא להצביע כלל), אך השימוש בה הוא נפוץ.
היסטוריה.
מאז ימי קדם השתמשו המורים היהודים במצביע מחודד קלות בקצהו, בדומה לכלי ההצבעה שקיימים היום לצורך הצבעה על מפות או לוחות. האזכור הראשון שנמצא להצבעה בעזרת האצבע נמצא בביתר לפני הריסת העיר במרד בר כוכבא (136-132). מספר התלמידים בביתר ובתי הספר בה היו הגדולים ביותר בכל אזור יהודה. השימוש באצבע על ידי המורים בבתי ספר יסודיים או בחדרי תלמוד תורה היה עדיין נפוץ בתחילת המאה העשרים במדינות מזרח אירופה.
הכנת היד.
את האצבע מכינים ממספר חומרים אפשריים, אולם הכסף הוא הנפוץ שבהם. ובצורתה היא מזכירה מוט ארוך, עם יד קטנה ואצבע המצביעה מקצהו העליון. מכאן השם אצבע, בדמיון המכוון ליד האנושית. ישנם דגמים שונים לאצבע כאשר האורך הממוצע הוא כ-12 ס"מ והוא בצורת מקל או מוט המתכווץ לקצה אחד. לעיתים הוא בדומה לשרביט עשוי כסף ומעוטר בזהב, לעיתים אף בתכשיטים, אולם משתמשים גם במקלות עץ, רצוי עץ זית מארץ הקודש. עם ציפוי עשוי שנהב.
לעיתים על האצבע מופיעים ציטוטים מהתנ"ך כדוגמת: "תּוֹרַת ה' תְּמִימָה, מְשִׁיבַת נָפֶשׁ, עֵדוּת ה' נֶאֱמָנָה, מַחְכִּימַת פֶּתִי" (תהילים י"ט,ח'), או שמו של תורם האצבע לבית הכנסת.
בקצה האצבע ישנה טבעת המחוברת לשרשרת.
ריימונד לואוי
ריימונד לואוי (Raymond Loewy; 5 בנובמבר 1893 – 14 ביולי 1986) היה מעצב תעשייתי וגרפי אמריקאי ממוצא צרפתי-יהודי, מן החשובים והמשפיעים במאה ה-20 אשר תואר כ"אדם שעיצב את אמריקה". עם עבודותיו הבולטות נמנים לוגו הצדפה של חברת "של", לוגו המגן של חברת "בריטיש פטרוליום", פחית קוקה-קולה, קופסת הסיגריות "לאקי סטרייק", האוטובוס הכסוף של חברת "גרייהאונד", דוגמת הצבע של המטוס הנשיאותי "אייר פורס 1" ומספר כלי רכב, קטרים ומוצרי צריכה. יצירתו נמשכה לאורך שבעה עשורים.
קורות חיים.
לואוי נולד בפריז למקסימיליאן לוי, עיתונאי יהודי וינאי, ולאמו הצרפתייה מארי לבאלם (Labalme). כבר בגיל מוקדם החל מתעניין בהנדסה ובעיצוב. בהיותו בן 15 זכה דגם מטוס מוקטן שלו בפרס עיצוב, ושנה לאחר מכן עבר הדגם לפס הייצור וזכה לשם "Ayrel". לואוי המשיך את לימודיו בתחום ההנדסה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת לואוי בשנים 1914–1918 בחיל ההנדסה של הצבא הצרפתי, נפצע, זכה בעיטור צלב המלחמה, ולבסוף שוחרר מן הצבא בדרגת קפיטיין.
בשנת 1919 החליט להגר ולנסות את מזלו כמעצב תעשייתי מעבר לים, בארצות הברית, והגיע אליה כשבאמתחתו רק רכוש וכסף מועט.
בשנותיו הראשונות באמריקה חי בניו יורק שם מצא תחילה עבודה כמעצב חלונות ראווה עבור חנויות כלבו, בהן "מייסיס", "Wanamaker's" ו-"Saks Fifth Avenue", לצד עבודה כמאייר אופנה עבור מגזינים כ"ווג" ו"הרפרס בזאר".
רק בשנת 1929 זכה להזמנה הראשונה בתחום העיצוב התעשייתי, כשהתבקש לחדש את מראה של מכונת שכפול של חברת "Gestetner". בעקבות הצלחת העיצוב קיבל הזמנות נוספות מצד חברות למוצרי צריכה כ"וסטינגהאוס" ו-"Hupp Motor Company". הצלחתו הרבה של עיצוב מקרר עבור חברת "סירס" ביססה את מעמדו כמעצב תעשייתי. באמצע שנות ה-30 ייסד בלונדון את משרד העיצוב שבבעלותו. עד שנת 1944 צורפו למשרד, שגדל עד מאוד, עוד חמישה שותפים.
בשנת 1938 התאזרח לואוי בארצות הברית, אך המשיך לקיים קשר עם מולדתו צרפת והתגורר לפרקים בשתי המדינות.
במהלך שנותיו קיים קשרים עסקיים עם מספר רב של תאגידים וחברות, מהן מן הגדולות בעולם, לצד גופים ממשלתיים.
עיצוביו השונים שנעו מעיצוב גרפי ועד מוצרי צריכה וכלי-תחבורה היו מן המשפיעים שנראו עד אותה העת.
במרוצת השנים זכה בפרסים רבים, בהם מדליית זהב לתחבורה על עיצובו של הקטר GG-1, ופרסי עיצוב יוקרתיים מאנגליה, צרפת וארצות-הברית. ב-31 באוקטובר 1949 הופיע בעמוד השער של מגזין "טיים". בשנת 1980 הפך לאזרח כבוד של צרפת ונבחר על ידי מגזין "לייף" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
לואוי נפטר בשנת 1986.
ג'סר א-שורור
ג'סר א-שורור (בערבית جسر الشغور, בתעתיק מדויק: ג'סר אלשע'ור) היא עיר בצפון מערב סוריה, במחוז אידליב. העיר, הבנויה על גדות נהר העאסי, נמצאת על הדרך שבין לטקיה במערב (מרחק של 75 ק"מ) ובין חלב במזרח (104 ק"מ). אוכלוסייתה מונה כ-44,000 נפש.
העיר נמצאת ממזרח להרי אנסריה, בעמק הע'ב הפורה, שהיה בעבר מוצף תדיר על ידי העאסי ויובש בשנות ה-50 במפעל סורי לאומי.