בשנת 1968, קים הוביל מסע טיהור נוסף כנגד יריבים פנימיים במפלגת הפועלים של קוריאה, שהתנגדו לעקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה. במסגרת הטיהור, גורמים בכירים בפוליטיקה הצפון-קוריאנית הוקעו כאנטי-מהפכנים וסולקו מהמפלגה ומהחיים הפוליטיים, ביניהם גם לוחמי גרילה לשעבר כנגד היפנים.
במקור, פולחן האישיות של קים עוצב על פי הדגם הסטליניסטי, כאשר קים תואר תדיר כ״מנהיג העליון״. עם זאת, לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, תיאורו של קים השתנה ל"מנהיג הגדול" - ״סוריונג״. במקביל להתפתחות ולהתפשטות פולחן האישיות של קים, גם עקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה החלו להשתנות, כאשר האזכורים לעקרונות המרקסיזם-לניניזם צומצמו, והאזכורים לפועלו ולחשיבותו של קים עצמו התרחבו. במקביל, פולחן האישיות החל לכלול, בנוסף לקים עצמו, את בני משפחתו, בראש ובראשונה את בנו ויורשו, קים ג'ונג-איל.
ב-1972, לרגל חגיגות יום ההולדת של קים, נחנכה אנדרטת ברונזה בגובה 22 מטר בדמות פסלו.
יחסים בינלאומיים.
בדומה למאו בסין, גם קים איל-סונג סירב לקבל את מדיניותו השלילית של ניקיטה חרושצ'וב ביחס לסטלין, והמשיך לאמץ את עקרונותיו של המודל הסטליניסטי בקוריאה הצפונית. במקביל, החל לשים יותר דגש על השאיפה לעצמאות צפון-קוריאנית מוחלטת, שאיפה המגולמת בעקרונות הג'וצ'ה. במהלך שנת 1965, במסגרת שיחה בין השניים, קים הדגיש בפני אלכסיי קוסיגין, ראש ממשלת ברית המועצות, שהוא לא בובה של אף אחד. קים גם טען כי "אנו (קוריאה הצפונית) מיישמים את המרקסיזם הטהור, ומגנים בו זמנית את השינויים מצד הסינים ואת השגיאות של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות״.
על פי מספר פרשנים, אחת מהסיבות לכך שקים איל-סונג נותר בשלטון במהלך שנות ה-50, חרף הניכור הגובר בינו ובין השלטונות הסובייטים, היא שהסובייטים נאלצו להפנות את תשומת לבם לדיכוי המהפכה ההונגרית של 1956. במקביל, היחסים בין קוריאה הצפונית ובין סין העממית התדרדרו באופן הדרגתי, בין היתר בשל סירובה העיקש של קוריאה הצפונית להכיר בתרומתה של סין לתום הכיבוש היפני של קוריאה, או בסיוע היפני במהלך מלחמת קוריאה. במהלך שנות ה-60, הן הסובייטים והן הסינים לא הצליחו לעצור או למתן את מסע הטיהור של קים כנגד יריביו, או את צעדיו להפיכת קוריאה הצפונית לאוטוקרטיה בסגנון סטליניסטי.
במקביל, המתיחות בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית החמירה בשנות ה-60 המאוחרות, מה שבא לידי ביטוי בסדרה של עימותי גבול מזוינים באזור המפורז הקוריאני. ב-1966, קים הכריז על ״שחרור הדרום" כחובה לאומית. ב-1968, כוח קומנדו צפון-קוריאני ביצע ניסיון כושל לתקוף את הבית הכחול, מעונו ומשרדו הרשמי של נשיא קוריאה הדרומית, ולרצוח את הנשיא פאק צ'ונג-הי. זמן קצר לאחר מכן, צוות הספינה פואבלו נתפס על ידי חיל הים הצפון-קוריאני. אנשי הצוות נותרו בשבי למשך כשנה, חרף מחאה אמריקאית בדבר תפיסה לא-חוקית של כלי שיט במים בינלאומיים, ושוחררו רק בדצמבר 1968 לאחר התנצלות אמריקאית רשמית. באפריל 1969, מטוס קרב צפון-קוריאני הפיל מטוס ביון אמריקאי מסוג לוקהיד EC-121, כאשר 31 אנשי הצוות על המטוס נהרגו כולם. הממשל האמריקאי בראשות הנשיא ניקסון בחר שלא הגיב, מאחר שבתקופה זו כוחות צבא ארצות הברית היו שקועים בווייטנאם, ולא היה באפשרותם לשגר כוחות צבא נוספים לקוריאה באם המשבר יחמיר. עם זאת, הן לכידת הפואבלו והן יירוט ה-EC-121 לא זכו לתמיכה מצד ברית המועצות, אשר שאפה בתקופה זו להימנע מפתיחת חזית לוחמה נוספת באסיה. לעומת זאת, תגובתה של סין לצעדיה של קוריאה הצפונית בתקופה זו אינה ברורה.
לאחר החלפתו של חרושצ'וב בליאוניד ברז'נייב ב-1964, היחסים בין קוריאה הצפונית וברית המועצות החלו להתחמם, כאשר היקף הסיוע מברית המועצות לקוריאה הצפונית החל אף הוא להתגבר. לעומת זאת, היחסים בין קוריאה הצפונית וסין המשיכו להתדרדר, כאשר הגינוי מצד קים למהפכת התרבות בסין, בתור ״טמטום שלא ייאמן״, נענתה על ידי סין בכינוי קים ״רוויזיוניסט שמן״.
בשנת 1972, ובניסיון להפשיר את היחסים בין קוריאה הצפונית והדרומית, התקיים מפגש פסגה ראשון בין פיונגיאנג בסיאול. עם זאת, החשדנות ההדדית סיכלה כל אפשרות לשינוי כלשהו במצב העניינים בשטח.
נפילתה של דרום וייטנאם ב-30 באפריל 1975 ואיחוד וייטנאם כולה תחת המשטר הקומוניסטי של הצפון, הוביל את קים לסברה כי חולשת ארצות הברית מהווה הזדמנות להשלמת האיחוד של קוריאה כולה תחת שלטונו. קים ביקר בבייג'ינג בחודש מאי 1975, בתקווה להסדיר את היחסים בין שתי המדינות ולהשיג תמיכה פוליטית וצבאית סינית לתוכניתו לכבוש את קוריאה הדרומית, אבל מאו צה-טונג סירב. חרף תמיכה פומבית סינית בקוריאה הצפונית, מאו אמר בפרטיות לקים כי סין לא תוכל לסייע לקוריאה הצפונית, הן עקב השפעותיה ההרסניות של מהפכת התרבות ברחבי סין, והן עקב רצונו של מאו לשקם את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. בעקבות זאת, קים חזר לקוריאה הצפונית בידיים ריקות, ונאלץ לוותר על שאיפתו לאיחוד בטווח המיידי.
במקביל, קוריאה הצפונית הדגישה את תפיסת עולמה העצמאית בהצטרפותה לארגון מדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1975. צעד זה נועד גם לקדם את אידאולוגיית ג'וצ'ה כמודל לחיקוי עבור מדינות מתפתחות. בתקופה זו, קוריאה הצפונית יצרה קשרים חזקים עם המשטרים של בוקאסה ברפובליקה המרכז אפריקאית, מסיאס נגוומה בגינאה המשוונית, אידי אמין באוגנדה, פול פוט בקמבודיה, קדאפי בלוב, וצ'אושסקו ברומניה.
פיתוח כלכלי.
המאמץ לבנייתה מחדש של קוריאה הצפונית לאחר השלכותיה ההרסניות של מלחמת קוריאה הסתייע בסיוע סיני וסובייטי נרחב. גם לקוריאנים שמוצאם מיפן שנהנו מניסיון בתעשייה היפנית היה חלק משמעותי במאמץ זה.
חרף חילוקי דעות ושורה של דיונים בקרב מפלגת הפועלים של קוריאה לאורך שנות ה-50, קוריאה הצפונית, בדומה ליתר מדינות הגוש הקומוניסטי, התמקדה בהשקעות בתעשייה בכבדה, בניית תשתיות וחיזוק העוצמה הצבאית, תוך הזנחת הייצור של מוצרי צריכה. בדומה ליתר המדינות הקומוניסטיות, גם קוריאה הצפונית עשתה שימוש ב״תוכניות חומש״ כלכליות מרוכזות לתקופות של מספר שנים.
תוכנית החומש הראשונה (1956-1954) העלתה על נס את השאיפה להסתמכות עצמית, לאור עקרונות הג'וצ'ה. תוכנית החומש הבאה (1961-1957) שמה לה למטרה לבצע הליך קולקטיבציה בענף החקלאות. התוכנית אמנם קיבלה השראה מהקפיצה הגדולה קדימה בסין באותן השנים, אך לא הובילה לאותן תוצאות הרסניות. כלל התעשיות בקוריאה הצפונית הולאמו באופן מלא בשנת 1959, והמיסוי על הכנסה חקלאית בוטל ב-1966.
לאורך כמעט כל שנות קיומה, קוריאה הצפונית פעלה במצב כוננות צבאית לקראת מלחמה, בדגש על שעבוד צורכי המשק הכלכלי לצורכי הצבא. תפיסה זו באה לידי ביטוי מספר רב של פעמים לאורך קיומה של המדינה, בין היתר בשנת 1962, כאשר המדינה השיקה קמפיין פרסומי חדש, תחת הסיסמה "נשק ביד אחת, ופטיש ומגל בשניה!" במסגרת ועידה מיוחדת של מפלגת הפועלים ב-1966, מי מחברי ההנהגה שהתנגדו למתן קדימות לצורכי הצבא הודחו מתפקידם.
על רקע חורבותיה של כלכלת צפון קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, קוריאה הצפונית בנתה את הכלכלה מחדש על בסיס מודל הכלכלה המתוכננת. צ'ה גווארה, אז שר בממשלה הקובנית, ביקר בקוריאה הצפונית ב-1960, והכריז כי זהו מודל אותו קובה נדרשת לאמץ. בשנת 1965, הכלכלנית הבריטית ג'ואן רובינסון תיארה את הפיתוח הכלכלי של קוריאה הצפונית כ"נס". בהתאם להערכות, עד לסוף שנות ה-70, התמ״ג לנפש של קוריאה הצפונית, היה שווה, או עלה על זה של קוריאה הדרומית, זאת במידה רבה הודות לריכוז ההיסטורי של התעשייה הכבדה בצפון קוריאה. נכון לשנת 1968, כל הבתים בקוריאה הצפונית היו מחוברים לחשמל, אף שאספקת החשמל הייתה לא סדירה. נכון לשנת 1972, כל הילדים מגיל 5 עד 16 היו רשומים לבתי הספר, וכ-200 אוניברסיטאות ומכללות מקומיות הוקמו ברחבי המדינה. נכון לשנות ה-80 המוקדמות, כ-60-70% מהאוכלוסייה הצפון קוריאנית התגוררה ביישובים עירוניים.
לקראת משבר.
במהלך שנות ה-70, הקפיצה המרשימה בכלכלתה של קוריאה הצפונית, יחד עם העלייה ההדרגתית ברמת החיים של תושבי המדינה, הגיעו לסיומן. בין הגורמים לשינוי זה הייתה החלטה להרחיב באופן ניכר את היקף ההשקעות בתעשייה הצבאית במדינה, במטרה להפחית את התלות של קוריאה הצפונית בסיוע הצבאי מצד ברית המועצות וסין. בתקופה זו, הממשלה הצפון-קוריאנית האמינה שהוצאות אלו יוכלו להיות מכוסות על ידי הלוואות מגורמי חוץ, והרחבת היקף המכירות של משאבי טבע בשוק הבינלאומי. קוריאה הצפונית השקיעה סכומים ניכרים בתעשיית הכרייה המקומית, לרבות רכישת ציוד כרייה ותשתיות מתאימות מחו"ל. המדינה גם רכשה מוצרים פטרוכימיים, טקסטיל, בטון, מתכת, ועיסת נייר לייצור צמחים מהמדינות המפותחות, לרבות אספקת מלט ממיזם יפני-דני בהיקף הגבוה בעולם. בעקבות משבר האנרגיה העולמי שהחל לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, מחיריהם של משאבי טבע רבים בקוריאה הצפונית, ששווקו בשוק החופשי, צנחו באופן דרסטי, מה שהותיר את המדינה עם חובות גדולים וחוסר יכולת לפרוע אותם ובמקביל להמשיך ולספק רמה גבוהה של שירותי רווחה לאזרחי המדינה. בעקבות זאת, תשלומי פירעון החובות של קוריאה הצפונית לגורמי חוץ החלו להתדלדל משנת 1974, כאשר התשלומים נפסקו באופן כמעט מלא החל משנת 1985. כתוצאה מכך, קוריאה הצפונית לא יכלה עוד לרכוש מוצרים שונים שמקורם בגורמי חוץ.