בשנות ה-80 התקרב עבד רבו בדעותיו לאלה של יאסר ערפאת, מנהיג הארגון לשחרור פלסטין, ותמך במאמצים לקיום משא ומתן להגיע לפתרון של שתי מדינות לשני עמים. עמדותיו אלה הובילו לקרע גלוי ולפילוג בתוך החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, כאשר ערפאת נתן ברכתו לקיום וועידת מדריד. עבד רבו, בתמיכת יאסר ערפאת, ניצב בראש פלג שעיקר בסיס כוחו בגדה המערבית, ואשר תמך בקיום הוועידה. חוואתמה, מנגד, נותר בראש פלג של החזית אשר בסיסו בסוריה ואשר התנגד לקיום הוועידה. הפלג של עבד רבו, אשר נקרא עתה האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני (פיד"א), זנח את האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית של החזית ואף את התמיכה בשימוש בכוח לשחרור פלסטין. עבד רבו הפך לנציג פיד"א בוועד המנהל של הארגון לשחרור פלסטין. למרות זאת, בשנת 1993 עזב עבד רבו את תפקידו כחבר המשלחת הפלסטינית לוועידת מדריד במחאה על כך שערפאת יזם מסלול שיחות מקביל (מסלול אשר הוביל בסופו של דבר להסכמי אוסלו).
לאחר חתימת הסכמי אוסלו, אשר זכו לתמיכת עבד רבו למרות נטישתו את משלחת מדריד, התירה לו ממשלת ישראל לשוב לתחום הגדה המערבית. עבד רבו היה לחבר בממשלתו של ערפאת ברשות הפלסטינית. עבד רבו אף שימש חבר במספר משלחות פלסטיניות למשא ומתן עם ישראל, כולל המשלחת הפלסטינית לועידת קמפ דייוויד. הוא יזם מספר יוזמות שלום, בברכת ערפאת, ביניהן יוזמת ז'נבה. יוזמת אלה, יחד עם הגינויים הפומביים שהשמיע כנגד פיגועי התאבדות במהלך האינתיפאדה השנייה, חיזקו את מעמדו כמנהיג פלסטיני מתון ותומך בשלום. למרות זאת, לאחר הקרב בג'נין בשנת 2002, בעת שכיהן כשר התקשורת בממשלה הפלסטינית, הוא האשים את ישראל בכך שכרתה קבר המוני ל-900 פלסטינים במחנה הפליטים בג'נין. בהמשך התברר כי להאשמות אלה לא היה כל בסיס עובדתי. עבד רבו אף השתתף במימון הסרט השנוי במחלוקת ג'נין ג'נין.
בשנת 2002, לאחר שנתגלעו מחלוקות פנימיות בארגון, התפטר עבד רבו מפיד"א. זוהירה כמאל, פעילת זכויות נשים פלסטינית נבחרה על ידי הארגון להחליפו כנציגת הארגון בממשלה הפלסטינית . אולם עבד רבו סירב להתפטר מן הממשלה והוסיף לכהן כשר עצמאי בתמיכת ערפאת.
בשנת 2003 הקים עבד רבו ברמאללה את ארגון "קואליציית השלום הפלסטינית"ועמד בראש צוות פלסטיני מטעמו, אשר גיבש ביחד עם צוות ישראלי לא-רשמי, בראשות יוסי ביילין ובפיקוח של ממשלת שווייץ את יוזמת ז'נבה, המתבססת על מתווה קלינטון והבנות ביילין-אבו מאזן. היוזמה מציעה פתרונות כוללים לכל הסוגיות שבהם דנו במשא ומתן, בראשן סוגיית הגבולות, המבוססת על קווי 67' תוך חילופי שטחים.
אבו מאזן החליט על סגירת הארגון, חרף התנגדות דיפלומטים מהאיחוד האירופי, שמכספיו ממומן הארגון, כתוצאה מסכסוך עם עבד רבו.
לאחר מותו של ערפאת פוטר עבד רבו מן הממשלה בידי מחמוד עבאס ומשמש היום כיועצו. הוא מוסיף לכהן בוועד המנהל של אש"ף.
ב-2009 מונה כאחראי על רשות השידור הפלסטינית. עבד רבו הבהיר באוקטובר 2010 שבתמורה לנסיגה ישראלית לגבולות הקו הירוק (כולל מזרח ירושלים) והכרה במדינה הפלסטינית, תכיר הרשות בישראל בכל צורה שתבקש. למרות זאת, תמך בשנת 2011 בקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני להכרה במדינה פלסטינית באו"ם מאחר שלדבריו, מוצו כל האפשרויות המדיניות עם ישראל. במהלך מבצע צוק איתן הצטרף לדרישות חמאס להפסקת אש וקרא לישראל להסיר את הסגר על רצועת עזה.
חייו האישיים.
יאסר עבד רבו נולד ביפו, נשוי לסופרת לליאנה בדר ואב לשניים.
טפרי באנטי
טפרי באנטי (אוקטובר 1921 - 3 בפברואר 1977) היה אשר שימש כשליט אתיופיה השני לאחר הפלת מוסד הקיסרות.
קורות חייו.
באנטי נולד בכפר סמוך לעיר אדיס אבבה, ורבים חושדים שהשתייך לעם האורומו, דבר אשר הוא עצמו הכחיש. באנטי התגייס לצבא האתיופי בגיל 20 ולמד באקדמיה הצבאית אואלטה ולאחר מכן שירת בחטיבות השנייה, השלישית והרביעית. בערב של ה-23 בנובמבר 1974, ראש הדרג אמן אנדום שהיה במראקים עם חברי החונטה נרצח לאחר חילופי אש בביתו. בזמן שמקרה זה קרה באנטי פיקד על החטיבה הרביעית שהוצבה בעיר אסמרה. לאחר מותו של אנדום מילא את מקום ראש החונטה מנגיסטו עד לבחירתו של באנטי לשליט אתיופיה.
בריגדיר גנרל (תת-אלוף) טפרי באנטי נבחר לראש החונטה ושליט אתיופיה ב-28 בספטמבר 1974 ברוב קולות, המעשה הראשון אשר עשה הוא ששינה את האיות של שם משפחתו כדי שישמע אמהרי יותר, על מנת להדגיש את מוצאו החבשי. במהלך כהונתו הוא הכריז ונשא נאומים רבים על מנת להדגיש שהחונטה היא לטובת העם והיא תקים מפלגה הדומה למפלגה הקומוניסטית הסובייטית. טפרי נרצח במהלך פגישה בארמון מנליק השני, על ידי שליחים שנשלחו על ידי סגנו מנגיסטו היילה מריאם יחד עם עלמיו היילה, מוגס וולדה מיכאל ואסרט דסטה. לאחר רצח באנטי התמנה במקומו רוצחו, מנגיסטו.
בית המעצר הדרים
בית המעצר הדרים הוא בית סוהר בשרון השוכן בסמוך למחלף הדרים בכביש 4.
בית המעצר הוא חלק ממתחם השרון הכולל עוד 3 בתי סוהר: בית הסוהר השרון, בית הסוהר אופק ובית הסוהר רימונים ומאוכלס בכ-550 עצירים ושפוטים.
בית המעצר שוכן בבנין חדיש ומתוכנן על פי התפיסה המודרנית כי יש לשמור על כבוד האדם של האסירים.
בית המעצר מאוכלס ברובו בעצירים שאינם שפוטים, ולכן רמת הביטחון בו היא מרבית.
בבית המעצר ישנם שני אגפים המיועדים לאסירים ביטחוניים, באגפים אלו כלוא מרוואן ברגותי, ועד ליולי 2008 היה כלוא בבית המעצר סמיר קונטאר.
קוריאה הצפונית במשחקים האולימפיים
קוריאה הצפונית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת החורף באינסברוק (1964). משחקי הקיץ הראשונים בהם השתתפה היו באולימפיאדת מינכן ב-1972. מאז השתתפה בכל משחקי הקיץ האולימפיים למעט שלוש: אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), שנערכה בארצות הברית והוחרמה על ידי ברית המועצות ומרבית מדינות הגוש הקומוניסטי, אולימפיאדת סיאול (1988), שנערכה בקוריאה הדרומית שכנתה והוחרמה על רקע יחסי העוינות בין שתי המדינות ואולימפיאדת טוקיו (2020), שנערכה ביפן בשל החשש מפני נגיף הקורונה. בשל אי ההשתתפות באולימפיאדת טוקיו החליט הוועד האולימפי הבינלאומי להשהות את הוועד הצפון קוריאני עד לשנת 2022 ולכן הוועד לא יוכל להשתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2022) ולא יקבל כספי תמיכה מהוועד הבינלאומי.
הוועד האולימפי של קוריאה הצפונית נוסד ב-1953 והוכר ב-1957. לאורך השנים צברו הספורטאים הצפון-קוריאנים 55 מדליות, מהן 16 מדליות זהב. הענפים הבולטים הם הרמת משקולות (18 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) והיאבקות (10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב). במשחקי החורף זכו הצפון-קוריאנים בשתי מדליות.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) בקוריאה הדרומית, הורכבה נבחרת הוקי קרח נשים מספורטאיות משתי הקוריאות תחת דגל מפת חצי האי כולו והקוד האולימפי "COR".
היסטוריה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכו הצפון קוריאנים ב-5 מדליות. הקלע רי הו-ג'ון זכה במדליית זהב בירי מ-50 מטר בשכיבה, המתאגרף קים או-גיל זכה במדליית כסף, והמתאבק קים גוונג-היונג והג'ודוקא קים יונג-איק זכו במדליות ארד. נבחרת הנשים בכדורעף זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה לברית המועצות בחצי הגמר, וגברה על קוריאה הדרומית במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) פחתו הישגי הצפון קוריאנים, והסתכמו בשתי מדליות, שתיהן באיגרוף. גו יונג-ג'ו זכה במדליית זהב ורי ביונג-אוק זכה במדליית כסף. באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו הצפון קוריאנים בחמש מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. המתאבקים סה-הונג ג'אנג והו-פיונג לי זכו שניהם במדליות כסף. בהרמת משקולות, זכה בונג-צ'ול הו במדליית כסף, וגיונג-סי האן זכה במדליית ארד. המתאגרף רי ביונג-אוק זכה אף הוא במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלו.
לאחר שהחרימה את שתי האולימפיאדות הבאות, שבה קוריאה הצפונית והשתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992), שהייתה המוצלחת בתולדותיה, עם 9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. המתאבקים קים איל ורי האקו-סון זכו במדליות זהב, וקים-יונג סיק זכה במדליית ארד. באיגרוף זכה צ'וי צ'ול-סו במדליית זהב, ורי גוואנג-סיק זכה במדליית ארד. במדליית הזהב הרביעית זכה המתעמל פה גיל-סו, בתרגיל על סוס הסמוכות. טניסאית השולחן רי פון-הוי זכתה בשתי מדליות ארד, בתחרות היחידות ועם הנבחרת הצפון קוריאנית בתחרות הקבוצתית. במדליית ארד נוספת זכה מרים המשקולות קים מיונג-נאם.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו הצפון-קוריאנים בחמש מדליות, בהן שתי מדליות זהב. המתאבק קים איל זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, ורי-יונג סאם זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השנייה זכתה הג'ודאית קיה סון-הי, שהייתה לאישה הצפון קוריאנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. מרים המשקולות קים מיונג-נאם שיפר את הישגו מברצלונה וזכה במדליית כסף, ומרים משקולות נוסף, ג'ון צ'ול-הו, זכה במדליית ארד.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני (2000), צעדו הספורטאים הצפון קוריאנים יחד עם עמיתיהם הדרום קוריאנים, ונשאו את דגל האיחוד הקוריאני, כאקט סימבולי של פיוס. מבחינה ספורטיבית, ירדו הישגיה של צפון קוריאה ל-4 מדליות, ללא מדליות זהב. את ההישג הגבוה ביות רשמה מרימת המשקולות רי סונג-הוי, שזכתה במדליית כסף. הג'ודאית קיה סון-הי איבדה את תוארה וזכתה במדליית ארד, ובמדליות ארד נוספות זכו המתאגרף קים און-צ'ול והמתאבק קאנג גיון-יונג.