בשנת 2017 נבחר הסרט לסרט הישראלי הטוב ביותר על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
ביולי 2021 הוקרן סרטו השלישי של קולירין "ויהי בוקר" בבכורה בינלאומית בפסטיבל קאן. בספטמבר 2021 הוקרן בבכורה ישראלית במסגרת המהדורה ה-37 של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה קולירין בפרס הסרט הטוב ביותר ובפרס התסריט הטוב ביותר. הסרט היה מועמד ל-15 פרסים בטקס פרסי אופיר לשנת 2021 וזכה ב-7 מהם, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
תקשורת מקרבת
תקשורת לא-אלימה
תקשורת לא-אלימה (באנגלית, Nonviolent CommunicationTM, או בקיצור NVC; מוכרת בישראל כ"תקשורת מקרבת", ובקיצור תק"מ, ובעולם גם כ-"Compassionate Communication", והיא מכוּנה גם "שפת הג'ירף") היא גישה לניהול מערכות-יחסים בכל המישורים (בין-אישי, תוך-אישי, ובין משפחות, קהילות ומדינות) אשר פותחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ד"ר מרשאל ב. רוזנברג. מטרתה היא לאפשר יצירת שינויים במערכות יחסים שישרתו את כל הצדדים המעורבים, וכן להצליח לנהל את מערכות היחסים באופן יעיל, מקרב ובונה-אמון באמצעות מיקוד השיח והפתרונות בַּצרכים של כל הצדדים. הגישה משמשת לפתרון ואף למניעה של קונפליקטים, אי-הבנות וסכסוכים ביותר מ-200 מדינות בעולם, והיא מביאה תפישת-עולם מקיפה של אי-אלימות בצד כלים פרקטיים ומודל יישומי-מעשי. ייחודה הוא בכך, שהשיח שהיא יוצרת מוביל לגילוי העקרונות והצרכים המהותיים שמאחורי העמדות השונות, מה שמאפשר חיבור ומציאת פתרונות המקובלים על כולם גם במצבים שנראו עד כה חסרי-מוצא.
מהות הגישה.
הגישה נובעת מהתבוננות על האופן המוכר שבו רוב בני-אדם מדברים ומקשיבים זה לזה רוב הזמן, בניסיון למלא את צורכיהם. הכוונה היא בעיקר לשימוש בשיפוטים, האשמות, ניתוחים הדדיים, דרישות, איומים, פרסים ועונשים - אופן תקשורת שברוב המקרים מגדיל את הסיכוי לניכור ואלימות בין הצדדים המעורבים, מקטין את הסיכוי ליצור ביניהם הבנה וחיבור, ומתוך כך - מקטין את הסיכוי למילוי הצרכים. הגישה רואה תקשורת מהסוג הזה כ"אלימה" (או "מרחיקה"), וכמטאפורה, מכנה אותה "שפת התן". (התן, לפי רוזנברג, מסמל מצב תודעה הנובע ממצוקה, שבו אנו רואים/ות רק את הצרכים של עצמנו ולבנו סגור אל האחר).
הגישה מציעה אלטרנטיבה לתודעת הנפרדות ולחשיבת ה"בסדר/לא-בסדר" שבבסיסה: פרוטוקול-שיח פשוט, שכאשר נעזרים בו, גם בדיבור וגם בהקשבה, הוא מגדיל מאוד את הסיכוי ליצירת אמון, הבנה וחיבור ולמילוי צורכי כל הצדדים, ומקטין את הסיכוי לשימוש באלימות. תקשורת מהסוג הזה מכונה "לא-אלימה", "מקרבת" או "שפת הג'ירף". (הג'ירפה, לפי רוזנברג, מסמלת את היכולת לראות מלמעלה ובלב פתוח את המצב ואת הצרכים של כולם).
רוזנברג מניח ששתי דרכי התקשורת השונות נובעות משתי תפישות-עולם הפוכות, והגישה כולה מבוססת על בחירה מודעת בהתמרה (טרנספורמציה) של הרגלי החשיבה והדיבור שלנו, הנובעים מתפישת-העולם מבוססת הנפרדוּת, לכאלו המושתתים על חמלה, כנות אמיצה ואכפתיות הדדית.
בבסיס הגישה כמה הנחות:
השיטה מושפעת מעקרונות האי-אלימות של מהטמה גאנדי ומרטין לותר קינג, מהגישות ההומניסטיות של קארל רוג'רס ומרטין בובר, ומגישתו של הפילוסוף קרישנמורטי.
המודל היישומי של הגישה.
המודל היישומי של הגישה עוסק בשני ההיבטים המשלימים של כל תקשורת - שידור וקליטה.
שידור בתק"מ נקרא "ביטוי עצמי" וקליטה בתק"מ נקראת "הקשבה אמפתית".
הן הביטוי והן ההקשבה מתקיימים, בתק"מ, באמצעות שימוש בארבעה מרכיבי שפה - תצפית, רגש, צורך ו-בקשה.
ביטוי עצמי.
ביטוי עצמי באמצעות ארבעת מרכיבי המודל:
משפט לדוגמה: "כשאמרתָּ לי: 'את לא יודעת כלום' (תצפית), הרגשתי תסכול, עצב ובדידות (רגשות), כי הצורך שלי בכבוד, בהערכה ובנִראוּת (צרכים) לא התמלא, ואני מבקשת שתגיד לי אם יש משהו שאתה מעריך בי (בקשה)".
המודל מניח, שביטוי עצמי כזה תורם להנעת אנשים מתוך בחירה ורצון, ולפיכך מתוך אחריות, בעוד ששימוש במרכיבי תקשורת "אלימים", כגון ביקורת, שיפוטים, הכללות, הערכות, אנליזות, השוואות, עצות והצעות, עלול להביא להנעת אנשים מתוך חובה וכורח (פחד, אשמה או בושה), מה שיפחית את האחריות שלהם על התנהגותם ("הייתי חייב/מוכרח") ויעמיק את הניכור בין בני-אדם.
אמפתיה.
אמפתיה לפי גישה זו, היא הקשבה פעילה, מתוך חמלה, באמצעות התייחסות למרכיבי השיח המקרב. אמפתיה כוללת שלושה שלבים:
לקריאה נוספת.
ד"ר מרשאל רוזנברג, תקשורת לא-אלימה תקשורת מקרבת - שפה לחיים. הוצאת פוקוס
ארנינה קשתן, חוברת יסודות להכרת המודל של תקשורת לא-אלימה.
חיי איסמעיל פריק פשה
חיי איסמעיל פריק פשה (ביוונית: Ο βίος του Ισμαήλ Φερίκ Πασά) הוא רומן שכתבה הסופרת והמשוררת היוונייה ראה גלנאקי. בזכות הספר, שראה אור ביוונית בשנת 1989, נחשבת גלנאקי כיום לאחת מגדולות הסופרות ביוון. הרומן תורגם עד כה לאנגלית, בולגרית, גרמנית, הולנדית, עברית, ערבית, צרפתית וטורקית, ובשנת 1994 נכלל ברשימת אונסק"ו של יצירות מופת בספרות ימינו. המשורר רמי סערי תרגם את הרומן לעברית, ותרגומו ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006.
עלילה.
"חיי איסמעיל פריק פשה" הוא לכאורה רומן היסטורי. הוא מתאר את המפגש הגורלי בין נצרות לבין אסלאם באמצעות סיפור חייו של ילד יווני, שנחטף בתקופת האימפריה העות'מאנית מכפרו בכרתים ולימים עלה לגדולה במצרים. באחרית ימיו נשלח היווני שאולץ להתאסלם לדכא מרידה במחוזות הולדתו, והעימות שהוא חווה בתוך תוכו מביא את עלילת הספר אל שיאה. כיוון שמדובר ברומן בדמות שאכן הייתה קיימת, מעניקה כתיבתה של גלנאקי לחיי האיש את כל הסממנים שכתיבה עיתונאית משובחת הייתה יכולה לציין בהתייחסה לחיי הגיבור. אולם כבר בהערה הפותחת את הספר מציינת היוצרת כי אף שבניסיונה לצייר דיוקן היסטורי, הרי אישיותו של אִיסְמַעִיל פֶרִיק פָּשָׁה עשויה, ולמעשה גם אמורה, להיתפש כבדיונית בעיקרה. בהסתייגות זו מורה הסופרת למן ראשית דבריה שאין היא עוסקת במחקר היסטורי אלא ביצירה ספרותית, כלומר בבדיה שהמציאות ההיסטורית משתקפת בה, בשילוב אמת ודמיון היוצר פסיפס של גרסות המתייחסות לבדיקת אירועים ומאורעות, שבחינת אמִתותן אינה אפשרית עוד באורח ודאי. אופן הכתיבה של הסופרת ברומן זה – שימוש בלשון ספרותית גבוהה, שיסודות משפת הפיוט נשזרים בה לא פעם, ובניית עלילה מרתקת ומותחת, שיש בה בבירור התחלה, אמצע וסוף, אך אף-על-פי-כן הנסתר בה רב מן הגלוי – מייחד את יצירתה בכלל: אם כי הדמויות ההיסטוריות שהיא בוחרת להתמקד בתיאורן מאפשרות לה לטפל ביצירותיה בתקופות מן העבר של מולדתה, הרי ספריה מעניקים לקוראיהם הרבה יותר ממה שאפשר להפיק מרומנים היסטוריים בדרך כלל. רגישות הסופרת, עינה הבוחנת ולשונה המגובשת, הנמנעת מקלישאות ומרגשנות, מעצבות את כתיבתה לעילא ולעילא.
אפשר אפוא לקרוא את "חיי איסמעיל פריק פשה" כרומן היסטורי, שהפָּשָׁה, הסופרת והקוראים נלחמים בו יחדיו בארעיות הזמן החולף. אולם בה במידה ניתן לראות ביצירה רומן פסיכולוגי, שעיקרו בחינת אפשרות החיים בזהות כפולה. כפילותה של הזהות אינה חד-משמעית: אף שהפן המהותי בה הוא הזהות הלאומית, יש ביצירה הן מילים ברורות והן רמזים עבים גם לכפילויותיהן של זהויות אחרות באישיות הגיבור: הזהות הדתית, הלשונית והמינית. מבחינה זו מעדיפה הסופרת להציג תהיות ואפשרויות יותר מלתת מענה ברור לכל שאלה העשויה להתעורר בדעת הקוראים. בנוסף על ההיבטים ההיסטורי והפסיכולוגי ברומן ניתן לראות את גולת הכותרת שלו במכלול האהבות שיש בו, מכלול שחיים שלמים אצורים בו: אהבת הורים לילדיהם ואהבת ילדים להוריהם; אהבת אח המתגלמת בדמותו הנכספת של אנדוניס, הכמה אף הוא כל חייו אל אחיו האבוד איסמעיל; הומוסקסואליות הנרמזת בין השיטין ביחסי איסמעיל עם הנסיך אברהים; אהבת אישה, שהקשר בינה לבין אהבת אם וכיבודה איננו פשוט ומובן מאליו; ואהבת המולדת, אהבה רבת-פנים כשלעצמה, שהרי יוון ובכללה כרתים מככבת בתת-ההכרה של איסמעיל גם כאשר מצרים תופסת את מקומה, והאהבה כלפי מצרים עצמה אינה תמיד אהבת מולדת לכל דבר, משום שייצוגה במציאות מתבצע לפרקים בעזרת מיקודה בדמות אנושית אהובה.
לא רק מושאי האהבה, אלא גם אופניה מוצאים בספר את ביטוייהם: מחד גיסא חיבה ורֵעוּת, ומאידך גיסא תאוות בשרים ולפרקים אף מימושה. ביסוד כל האהבות יש יותר משמץ של אהבת העצמי – כך, למשל, בגילוי החותם את אחד המכתבים של הפָּשָׁה לאחיו, האמירה "עכשיו אני יודע שיש לך גוף ושאני יכול לחבק אותך" מורה כי בהדדיות האהבה והכמיהה בין האחים ובאופני ההבעה שלה משתקפת באהבת הזולת אהבת האדם כלפי עצמו. בין מבקרי הרומן היו גם מי שראו בו בראש ובראשונה ספר מתח דווקא, כי העקביות של התפתחות העלילה וחוסר היכולת לדעת מה יעלה בגורל הגיבור בסוף הספר אכן יוצרים בקוראים מתח, סקרנות ועניין. לתחושות אלה תורם מצדו ריבוי הגרסות שהסופרת מעלה: שלוש גרסות ביחס לגורל האם ושלוש גרסות באשר לאופן שגיבור הספר סיים בו את חייו. ריבוי הגרסות ברומן, כמוהו כריבוי הגרסות בהיסטוריה ובחיים עצמם, אינו מערפל ומטשטש את שדה הראייה של הקוראים, אולם הוא מעיד בהחלט על מורכבות האמת ועל רבדיה. הסופרת אינה מייחדת את ריבוי הגרסות לגיבורים הראשיים בלבד; אדרבא, היא רואה בו אפשרות להארכת חייהם של המתים, בבחינת הזרע שהפולקלור, המסורת והספרות שבעל-פה צומחים ממנו.
השערות והפרכות