במקרים רבים הטענות המשמשות לקידום תוכנות מסחריות לאימון מוחי מוגזמות לעיתים אף מטעות. מאות "משחקי מוח" ומוצרים נלווים מוצעים לרכישה עבור האנשים המאמינים לטענות אלו.
באופן זה הפרסום האגרסיבי מעודד צרכנים להוציא כסף על מוצרים ולעסוק בפעילויות החדשות שהם מציעים.
למשל, השיווק של תוכנות אלו לקהל היעד של גיל הזהב מכוון להרגעת החששות מפני הנמכה קוגניטיבית ושיטיון העלולים לפקוד את האדם בגילאים אלו. מובטח ללקוחות ששימוש בתוכנות אלו ישפר את מוחם, יהפוך אותם לחכמים יותר, עירניים יותר ויצמצם את הנטייה לשכחה. עם זאת, לא נמצאו ראיות לכך ששימוש באותן תוכנות יכול למנוע או לרפא מחלת אלצהיימר, או צורות אחרות של דמנציה.
טענות מוגזמות ומטעות מסוג זה מנצלות את החרדה של אנשים מבוגרים מפני ההתמודדות עם תהליך הזקנה, לצרכים מסחריים.
מכירה פומבית (כתב עת)
"מכירה פומבית" הוא כתב עת ישראלי המוקדש לאספנות ולאמנות. הירחון, שיצא לראשונה בשנת 1997, מפרסם מאמרים בנושא אמנות ואומנות, מסקר מכירות פומביות שנערכות בישראל.
הורוויץ
סממני הקטורת
השוואת גומות
זוהיר אנדראוס
זוהיר אנדראוס (ערבית: زهير أندراوس; נולד ב-1958) הוא עיתונאי ערבי-ישראלי, המשמש כעורך ומנכ"ל של העיתון הישראלי-ערבי "מע-אלחדת'", וככתב העיתון הערבי הלונדוני "אל-קודס אל-ערבי" בישראל. אנדראוס נשוי לעדלה ליוס, מכפר מעיליא בגליל-העליון, שעובדת כאחות מוסמכת ביחידה לטיפול נמרץ לב בבית החולים לגליל המערבי בנהריה, ואב לשלושה: עו"ד דינה אנדראוס-דקואר (33 נשואה ואם לשניים), ד"ר קארין אנדראוס-מוויס (32, נשואה ואם לבת), וקרלו-חלים (26, רווק, מהנדס בוגר הטכניון בחיפה).
נולד למשפחה נוצרית קתולית בכפר תרשיחא. למד תקשורת ועיתונות ברומא בין השנים 1980 ל-1985. עבד ב"ידיעות אחרונות" ככתב לענייני ערבים, היה העורך הראשי של המקומון "צפון1" של רשת שוקן, ושימש כמנהל תוכניות בתחנת השידור האזורית הערבית. שימש כעורך העיתון הערבי ישראלי כל אל-ערב. אנדראוס מרבה לכתוב בתקשורת העברית בישראל, ובין השאר כותב ב"הארץ", ב"עין השביעית" וב-ynet.
אנדראוס היה פעיל בל"ד, אך עזב ב-2011 על רקע עמדת המפלגה בנושא מלחמת האזרחים בסוריה.
חיים אישיים.
אנדראוס נשוי ואב לשלושה.
R U Still Down?
אגם אורטה
אגם אורטה (באיטלקית: Lago d'Orta; לגו ד'אורטה) הוא אגם בנפת נוברה, במחוז פיימונטה שבצפון איטליה.
עד המאה ה-16 נקרא האגם "אגם סן ג'וליו". על שמו של המסיונר היווני ג'וליו הקדוש מנוברה בן המאה ה-4 שהציל את המקום ממפלצת.
בתוך האגם נמצא האי סן ג'וליו (איזולה סן ג'וליו). לשפת האגם שוכנת העיירה אורטה סן ג'וליו למרגלות ההר הקדוש "סן פרנצ'יסקו".
לאגו ד'אורטה
MD500 דיפנדר
MD 500 דפנדר
מכירה פומבית (פירושונים)
יוהאן ארנסט גאליארד
יוהאן ארנסט גאליארד (בגרמנית: Johann Ernst Galliard 1687 או 1666 - 18 בפברואר 1747) היה מלחין ואבובן גרמני.
חייו.
גאליארד נולד בצלה שליד הנובר, בנו של יצרן פאות צרפתי. הוא למד נגינה בחליל ואבוב אצל פייר מארשל, שהיה נגן בתזמורת החצר של צלה, אליה הצטרף גאליארד עצמו בשנת 1698. את הכשרתו כמלחין החל בגיל 15, אצל פארינלי, המנהל המוזיקלי בחצר הנובר, והאב אגוסטינו סטפאני. לאחר שתזמורת צלה התפרקה בשנת 1706, יצא גאליארד ללונדון כנגן בהרכב הקאמרי של גיאורג, נסיך דנמרק, בעלה של המלכה אן. נוסף לכישורי ההלחנה שלו, היה גאליארד גם אבובן ונגן חלילית מחונן ונראה ששלט גם בכלי מקלדת, כי אחרי מות נגן העוגב של בית סומרסט בשנת 1710, התמנה לקאפלמייסטר שם.
גאליארד קידם את הקריירה המוזיקלית שלו כאשר ביצע אחת מיצירותיו המקוריות. הסונאטה שלו לאבוב ושני בסונים בוצעה לראשונה באחד הקונצרטים של פארינלי. קרבתו ונוכחותו התדירה בארמון המלכותי עשוהו לדמות מוכרת בחברה הגבוהה האנגלית. לכבוד ניצחונות במלחמה, חיבר גאליארד טה דאום, יובילאטה ועוד שלושה מזמורי הודיה, כנראה לקאפלה של בית סומרסט.
השתתפותו בהקמתה של האקדמיה למוזיקה עתיקה בישרה גדולות וטובות לגאליארד. אף על פי כן, במאבק על מעמד ניהול חובק-מלכות, הפסיד גאליארד את המשרה לאישים רמי מעלה כמו הנדל ובונונצ'יני. הוא כתב את המוזיקה ל"קליפסו וטלמכוס" (מתוך אוסף הפרטיטורות הדיגיטלי של ספריית סיבלי למוזיקה) לבקשת חברו, המשורר ג'ון יוז. על אף שבחי עמיתיו, ההצגה הייתה כישלון. כתוצאה מכך, שב גאליארד להתמקד בנגינת אבוב. הוא הצטרף לאופרה האיטלקית של הנדל ב-1713 כאבובן סולן והנדל חיבר לו קטעי אובליגאטו ב"תזיאוס" שלו. גאליארד חיבר עוד כמה קנטטות לטקסטים מאת יוז וויליאם קונגריב. הוא פרסם אופרה, מוזיקה ל"מזמור בוקר של אדם וחוה" מתוך גן העדן האבוד של ג'ון מילטון ומספר רב של מחזות פנטומימה, שאותם הוציא מתחת ידיו לפי חוזה עם ג'ון ריץ', המנהל רב-התושייה של תיאטרון לינקולן'ס-אין-פילדס, בשנים 1723-1730, שיתוף פעולה עם הסופר לואיס תיאובלד. משנת 1732 הוצגו מחזות הפנטומימה האלה בהצלחה רבה גם בקובנט גארדן, והצלחתם נמשכה עד לפרישתו של ריץ' בשנת 1761. מחזות אלה כללו בדרך כלל שירת אלים ואלות בלוויית מימיקה של בני תמותה. לא היו בהם קטעי דיבור.
יצירות.
יצירותיו הכליות של גאליארד שיצאו לאור הן:
חוק הגנת השכר
חוק הגנת השכר, התשי"ח-1958, חוקק בשנת 1958 במטרה להסדיר את תשלום השכר לעובדים שכירים במשק. הסוגיות בהן עוסק החוק הן סוגיות בסיסיות כגון אופן התשלום, מועדי תשלום והלנת שכר, ניכויים, עיקולים, מועד לתשלום פיצויים, מועד לתשלום קצבה ועוד.
חוק הגנת השכר הוא חוק מגן ונחשב בעת חקיקתו לחוק מתקדם ביחס לקיים בעולם באותה תקופה. כיתר חוקי המגן זהו חוק קוגנטי - העובד אינו יכול לוותר על הזכויות המגיעות לו לפי החוק.
היסטוריה חקיקתית.
שוק העבודה בישראל באותה תקופה היה צעיר לא מוסדר, אנשים התפרנסו בדוחק והיצע העבודות היה מצומצם. המעסיקים היו מודעים היטב לביקוש הגובר לעבודה, בין היתר בעקבות גלי העלייה לארץ, וניצלו לעיתים לרעה את ההזדמנות שנפלה בחלקם - שכר העבודה נקבע באופן שרירותי, העובדים הועסקו שעות רבות מדי יום ולא תוגמלו על שעות נוספות ועבודה בחגים ובשבתות. הלנת שכר נחשבה לתופעה שגרתית ולא חריגה. העובדים שלרוב לא היו מאורגנים ומיוצגים לא התלוננו, ולא השביתו את מקום העבודה במטרה לשפר את תנאי העסקתם. העובדים לא היו מודעים לזכויות שלהם ולא פנו לערכאות משפטיות כדי לתבוע את מימוש זכותם הבסיסית.
אולם, המחוקקים לא צפו פני עתיד והחוקים לא סגרו את כל הפינות. חוק הגנת השכר בנוסחו דאז הותיר פרצות רבות שנוצלו לרעה על ידי המעסיקים. גם בתי הדין לעבודה נדרשו לפסוק לפי החוקים החסרים ולקבוע פרשנויות והלכות פסוקות שהובילו את המחוקק לבצע תיקונים בחקיקה, וזאת על מנת להגן על העובדים מפני המעסיקים.
על רקע זה קבע בית הדין הארצי לעבודה בערעור שהובא בפניו בשנת 1972 (לב/32/3 ארצי, מרלן פרוימוביץ' נ דן בר אדון): "בית-הדין רואה חובה להפנות את תשומת הלב של הגורמים האחראיים לביצוע "חוקי מגן" שבמשפט העבודה, למצב העגום הקיים בתחום יישומם וקיומם של חוקים אלה. בחוקים אלה ניתן ביטוי למדיניות סוציאלית מעבר לאינטרס של הפרט הנוגע בדבר, והם כוללים הוראות המחייבות סדרי רישום, תיעוד ופיקוח. קיום הוראות אלה חיוני לצורך בירור תביעות משפטיות הקשורות בחוקים אלה. כמו כן יתרום הדבר למניעת התדיינות מיותרת ויביא לפישוט ההליכים המשפטיים".
תיקון 24 לחוק הגנת השכר.
המחוקק נענה לרוח הפסיקות המנשבות מכיוון בתי הדין לעבודה וערך מספר תיקוני חקיקה והתקין תקנות תחת חוק הגנת השכר, מרבית התיקונים היו מינוריים וטכניים בעיקרם. התיקון המהותי והמהפכני ביותר היה בשנת 2008 בסעיף 24 לחוק הגנת השכר.
התיקון קבע את הנתונים שיש לפרט בתלוש המשכורת וקובע את האחריות הפלילית והאזרחית של מעסיקים שיפרו את הוראות החוק. הגדלת השקיפות של העובד לסעיפים השונים המרכיבים את משכורתו, אפשרה לחזק את מעמד השכירים במשק.
אחד הנתונים שיש להציג בתלוש הוא מספר שעות העבודה וימי העבודה שעבד העובד בחודש התשלום, ותקן השעות והימים בחודש זה. עיקר הפסיקות לאחר התיקון בסעיף 24 לחוק טיפלו במעסיקים שלא הרימו את נטל ההוכחה המחייב אותם להמציא את רישום השעות העבודה בפועל של העובד שתבע אותם על אי תשלום מלוא השעות או חלקן.
בזיך כלקוליתי
בָּזִיךְ (או בָּזֵךְ; באנגלית: Cornet) הוא כלי חרס, מעין גביע (נקרא גם "גביע קרן") דמוי משפך, מהתקופה הכלקוליתית, אשר ככל הנראה שימש לפולחן.
בזיכים נמצאו במספר אתרים בארץ ישראל ובעבר הירדן; הבולטים שבהם הם תלוליות ע'סול, המקדש הכלקוליתי בעין גדי, והאתרים הארכאולוגיים שליד גרר, מיתר וגילת. הכלי מסמל את הקרמיקה הע'סולית בעיקר בשל צורתו החריגה ולא בשל הכמות שבה נמצא באתר.
הטיפוס העיקרי של כלי זה גובהו נע בין 18-16 ס"מ, מחודד כלפי מטה. לעיתים החוד מקוצץ במקצת. יש כלים מעוטרים וכלים ללא עיטור, כלים ללא ידיות וכלים עם ידיות נקב זעירות. טיפוס נוסף הוא כלי שבסיסו גדום, שגובהו כ-11 ס"מ לערך.
ממצא אמנות יחידאי שהתגלה על ידי הארכאולוג דוד אלון, הוא כלי חרס בדמות איל הנושא שלושה בזיכים על גבו. גודל הפריט 27.5 ס"מ אורך ו-23 ס"מ גובה, והוא מעוטר בצביעה אדומה על גבי החרס הבהיר. מקור הממצא הוא באתר ליד גילת.
שימוש.
אופן השימוש בכלי אינו מובן. בין ההשערות, יש הסוברים כי שימש לשתייה בטקסי פולחן, ויש הסוברים כי הכיל בתוכו קטורות או שמנים ריחניים.
יוז 500 דיפנדר
יוז'ף סאבו (שחיין)