מכבש זה הופעל על ידי שני עובדים, שביום עבודה של 15 שעות מדפיסים כ-3,000 עד 4,000 גיליונות ביום, או כ-200 גיליונות בשעה. לצידם, עובדי דפוס אחרים עסקו בפעולות אחרות, כמו הסדרים שסידרו את הגלופה לגיליון הבא, ופירקו את זו של הגיליון הקודם ומיינו את הגופנים חזרה למגירת הסידור. אחרים הפכו את הגיליונות המודפסים למוצר הסופי בפעולות חיתוך, כריכה, ועוד.
מספר שכלולים ושיפורים במבנה המכבש, כמו החלפת המנגנון הבורגי במנוף, ושינויים במבנה שהתאפשרו בעזרת החלפת חלקי העץ השונים בחלקים ממתכת, תרמו לשיפור קצב ההדפסה, ואפשרו למדפיס יחיד להפעיל את המכבש, לעומת מספר מדפיסים שהיו נחוצים להפעלת המכבשים הישנים יותר.
במאות ה-18 וה-19 הומצאו מכבשי דפוס שונים, ביניהם כאלו שהדפיסו על גיליונות קטנים יותר, מכבשים שפועלים בכיוון אופקי ולא אנכי, כאלו בהם גיליון הנייר מונח על המכבש שלוחץ אותו אל הגלופה, לעומת אלו בהם יש להניח את הגיליון על הגלופה המשוחה בדיו, ומכבשי דפוס בהם משיחת הגלופה בדיו נעשית באופן מכני, בעזרת גלילי גומי.
דוגמה למכבש דפוס קטן, שמופעל על ידי פועל יחיד וממכן את כל הפעולות פרט להנחת הנייר על המכבש, הומצא על ידי ג'ורג' פיניאס גורדון . מכבשי דפוס רבים נבנו לפי המתאר שלו, בשינויים ושכלולים שונים, והיו פופולריים מאוד בבתי דפוס קטנים. במכבש זה, הגלופה ניצבת בצורה אנכית, וגלילי גומי מושחים אותה בדיו, ומצידם "מתמלאים" מחדש כשהם מתגלגלים על משטח עגול, אליו מוסיף המדפיס דיו לפי הצורך.
גיליון הנייר מונח על משטח משופע, שמהווה את המכבש, נלחץ אל הגלופה ונפרד ממנה חזרה. המדפיס מפעיל את המכבש בדרך כלל ברגלו, אם על ידי הפעלת דוושה שמספקת את הכוח לפעולת המכבש, או כזו שמפעילה אותו מהנעה חיצונית, בעזרת רצועות שמביאות את הכוח מגלי הינע עיליים. בידו האחת מוציא המדפיס את הגיליון המודפס, ובידו השנייה מניח במכבש גיליון חדש, ומפעיל את המכונה ברגלו. בזמן שהמכבש "פתוח", מתגלגל גליל גומי אחד או יותר מטה ובחזרה למעלה לאורך הגלופה הנייחת, ומושח אותה בדיו, אותו הוא אוסף מעיגול מתכת בחלק העליון של תנועתו. הגלופה אוספת יותר דיו מחלקים מסוימים של הגליל מאשר מחלקים אחרים, וכדי לשמור על אחידות הפיזור, העיגול שמזין את הדיו לגלילים מסתובב מעט בין גיליון אחד לשני.
במאה ה-19 נבנו מכבשי דפוס ממוכנים יותר ויותר, הן להדפסת גיליונות, ואחר כך גם להדפסה על נייר רציף, עד לדפוס הרוטציוני, בו הגלופות אינן שטוחות, אלא נמצאות על פני גליל: הגליל מסתובב, כשבמהלך סיבובו הוא נמשח בדיו על ידי גליל אחר, ומעביר אותו אל הנייר שנצמד אליו, בעזרת גלילים נוספים. מתקנים אלו בדרך כלל לא מכונים "מכבש דפוס" אלא "מכונת דפוס", ויכולים לבצע חלקים נוספים מהעבודה, כמו ייבוש הדיו וחיתוך הנייר הרציף לגיליונות נפרדים. מכונות דומות המשיכו להדפיס גם אחרי המעבר מדפוס בלט לטכנולוגיות אחרות, כמו דפוס אופסט.
דוגמה למכונת דפוס פופולרית היא "טחנת הרוח של היידלברג" מ-1914, שייצורה נמשך עד שנות ה-80 של המאה ה-20. מכונה זו בנויה לפי המתאר הכללי של המכונה של פיניאס, ובה מוכנו גם הזנת הנייר ופינויו, באופן שלאחר הכנת המכונה לפעולה, היא מדפיסה באופן אוטומטי לחלוטין, כשהיא נוטלת גיליון אחר גיליון מערימת ההזנה, ומניחה את הגיליונות המודפסים בערימה שנייה. המכונה עושה שימוש מתוחכם באוויר דחוס כדי להפריד בין גיליונות הנייר, ובכיפות יניקה כדי ליטול מהערימה גיליון יחיד. המכונה מדפיסה על גיליונות בודדים, סוג עבודה שמתאים פחות לדפוס רוטציוני.
קרב שמכור
קרב שמכור (בגאורגית: შამქორის ბრძოლა, תעתיק: שאמכּוֹריס בּרדזוֹלַה) היה קרב שהסתיים בניצחון גדול של הממלכה הגאורגית המאוחדת בראשות דוד סוסלן על האטבגות של אזרבייג'ן, בראשות אבו בכר. הקרב התקיים ב-1 ביוני 1195, ליד העיר שמכור (შამქორ), כיום שמקיר (Şəmkir) שבאזרבייג'ן.
הקרב היה חלק מסדרת עימותים בין הממלכה האטבגית של אזרבייג'ן, הידועה גם בשם הממלכה האילדניזית, על שם השושלת שהנהיגה אותה, והממלכה הגאורגית המאוחדת. התגבשות הכוח האילדניזי, בשנות השלושים של המאה השתים עשרה, חפף לתחיית מדיניות ההתפשטות הצבאית של מלכים הגאורגיים, ששיטחם גבל במחוזות המוסלמיים של שירוואן ואראן (آران).
רקע.
לקרב קדמה מלחמה שושלתית (1191-1195) על נכסי האילדניזידים. המנצח במאבק הכוחות היה, נוסרת אל-דין אבו בכר איבן פהלאוואן מוחמד, ששלט בשנים 1195–1210. הוא הרג את אחיו הגדול, קותלוגו, בהתנקשות, והכריח את אחיו הצעיר, אמיר מיהרן, למצוא מחסה בחצר הגיס לעתיד, שירוואנשאח (شروان شاه) אר'סרתן מנוצ'הר (בסביבות 1160-1196). הגיס, יחד עם האח הצעיר, פנו לטביליסי, בבקשה לעזרה של תמר, מלכת גאורגיה, וביקשו הגנה רשמית על שירוואן. הם נתקבלו בכבוד גדול בחצר הגאורגית, וקיבלו את התמיכה שביקשו, והצבא הגאורגי בראשות המלך המלווה, דוד סוסלן, צעד לכיוון שירוואן.
הקרב.
אבו באכר, מתוגבר בידי האמירים המוסלמים שלו, המתין לאויביו, ב-1 ביוני 1195, כשהוא מבוצר היטב בשאמכור. דוד סוסלן שלח כוח קטן יחסית, שיפרצו את שערי העיר, כאשר הוא הוביל את עיקר הצבא הגאורגי עמוק לתוך עורף המוסלמי. בתחילה החזיקה הגנת העיר מעמד, וגם הצבא בעיקרי נתקל בדרכו במכשולים כמו דרכים רעועות ותוואי שטח קשה, שהאטו את הגאורגים בדרכם. אולם התמרון של דוד סוסלן הוכח כמוצלח ומכריע, וצבאו של אבו באכר ניגף קשות. בסופו של דבר נכבשה גם שאמקור על ידי הגאורגים, שרדפו אחרי החיילים המוסלמים לגנג'ה, שנפלה אף היא בידי הגאורגים.
הגאורגים תפסו מספר לא ידוע של שבויים וכמות גדולה מאוד של ביזה, כולל את מעמד של הח'ליף, שתמר תרמה אותו לפסל האישה מחאחולי. שאמכור והאזור סביבה ניתנו לשירוואנשאח בתנאים של ואסליות.
אחרית דבר.
לאחר הקרב נמלט אבו באכר נמלט לנחיצ'יבאן ואמיר מיהרן מונה כאטבג בגנג'ה, רק כדי להיות מורעל באותה שנה. כתוצאה מכך יכול היה אבו בכר לחזור לבירה, כשהוא מוביל לעימות חדש כנגד גאורגיה. מספר פלישות של הגאורגים בין השנים 1196–1209 הותירו מספר יישובים חרבים.
קרב שמקור
קרב שמקיר
חומר גלם
חומר גֶּלֶם הוא חומר המשמש לייצורם של מוצרים. מקורם של חומרי הגלם העיקריים הוא בטבע:
קודם לניצולם של חומרי הגלם לייצורם של מוצרים מוגמרים, הם עוברים בדרך כלל תהליך עיבוד, לעיתים כזה המשנה את טיבם אך במעט, ולעיתים כזה היוצר שינוי ניכר. בהתאם לכך ניתן להבחין בין חומר גלם גולמי, כלומר בצורה שבה נלקח מהטבע, באמצעות כרייה, שאיבה, חציבה, קטיף וכדומה, וחומר גלם מעובד, שכבר עובד בידי האדם, אך טרם הפך למוצר מוגמר.
דוגמאות:
לעיתים מוצר מוגמר עשוי להוות חומר גלם בתהליך ייצורו של מוצר אחר. ביסקוויט, למשל, הוא מוצר מוגמר, הנאכל כמו שהוא, וכן משמש כחומר גלם בייצור עוגות וכדורי שוקולד. חלב ניתן לשתייה בצורתו הגולמית (לאחר פסטור), ומשמש כחומר גלם לייצור מגוון רחב של מוצרי חלב.
לייצורו של מוצר מסוים ניתן להשתמש לעיתים בחלופות אחדות של חומרי גלם, ולעיתים מוחלף חומר גלם מסוים בחומר גלם אחר, שנמצא עדיף. במוצרים רבים הוחלף העץ, שהוא חומר גלם המשמש את האדם אלפי שנים, בפלסטיק, שהוא חומר גלם מודרני.
מִחזור.
חומרי גלם המבוססים על אוצרות טבע הם משאב מתכלה. מלאי הנפט, למשל, בבטן האדמה הוא סופי, והוא הולך ואוזל בהדרגה. תהליך המִחזור משמש לניצולה של פסולת באמצעות הפיכתה לחומר גלם, כך שתוכל לשמש שנית בתהליך הייצור. המִחזור מאפשר חיסכון בחומרי גלם בתוליים מצד אחד ומצמצם את כמויות הפסולת והזיהום מצד שני, ועל כן נודעת לו חשיבות גם כלכלית וגם אקולוגית.
אוצרות טבע
משאבי טבע
סגוביה
סגוביה (בספרדית: Segovia) היא עיר בספרד בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, כשעה נסיעה צפונית למדריד.
העיר הוכרה בשנת 1985 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בזכות שלושה אתרים הנמצאים בה: האקוודוקט, האלקסר והקתדרלה.
היסטוריה.
העיר הייתה מיושבת עוד מימי קדם - בין השאר התיישבו בה הקלטים-איברים, הרומאים, והוויזיגותים. ככל הנראה העיר ננטשה אחרי הכיבוש המוסלמי, ויושבה מחדש החל מסוף המאה ה-11 על ידי נוצרים שבאו מצפון חצי האי האיברי וכבשו את האזור מידי המוסלמים.
בסוף ימי הביניים סגוביה ידעה תקופה של שגשוג - העיר גדלה, צמחה בה תעשיית צמר, והתפתחה בה אדריכלות גותית. מלכי קסטיליה לבית טרסטמרה קבעו בה את משכנם, ביניהם איזבלה הראשונה שהוכתרה בסגוביה כמלכת קסטיליה. באותה תקופה סגוביה הפכה לאחד המרכזים היהודיים החשובים של ממלכת קסטיליה לפני גירוש ספרד ב-1492.
ואולם בעקבות התבוסה במלחמת הקהילות (1520-1521) והעברת מרכז הכובד הכלכלי והפוליטי למדריד, סגוביה ויתר ערי קסטיליה החלו לשקוע והאוכלוסייה בהן התמעטה. במהלך המאה ה-18 נעשו מספר ניסיונות להחיות את העיר, אולם ללא הצלחה. בין הניסיונות שנעשו היו הקמת האקדמיה לארטילריה של סגוביה, שהייתה האקדמיה הצבאית הראשונה בספרד, בשנת 1764. ב-1808 העיר נכבשה על ידי הצבא הצרפתי במסגרת מלחמת העצמאות הספרדית. במשך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 סגוביה חוותה התאוששות דמוגרפית וכלכלית.
יהודי סגוביה.
יישוב יהודי בסגוביה החל בתקופה המוסלמית. בהמשך הוקמה שכונתם על אדמת הקתדרלה. בסוף המאה השלוש עשרה היה מצב הקהילה איתן. ידועות כמה "תקנות קהל". בשנת 1366 התנער אנריקה השני מן החובות ליהודים ופרע בהם. בסוף המאה הארבע עשרה ישבו בסגוביה 55 בעלי בתים יהודים, חציים בעלי מלאכה והאחרים סוחרים אמידים שתמכו בתלמידי החכמים. אחד מבעלי המלאכה היה מוכתר בכתר הרבנות ונקרא "רבי יהודה הצבע".