בעל דין העותר לקבל פסק דין בהליך מקוצר יעשה אפוא כן תוך שידגים לפני בית המשפט, על דרך של תצהיר ושל ראיות ממוסמכות, כי לא נותרו עוד מחלוקות עובדתיות של ממש שתצדקנה את קידום ההליך לשלב ההוכחות. רוצה לומר כי כאשר אין לו, לקובע העובדות, עובדות שבהן עליו להכריע – אין כל טעם בניהול הליך של הוכחות. בעל דין העותר למתן פסק דין בהליך מקוצר ינסה אפוא לשכנע את בית המשפט כי העובדות שאינן שנויות במחלוקת די בהן, כשלעצמן, כדי שיינתן פסק דין לטובתו.
בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר ייתכן כי תוגש, בין היתר, כאשר קיימים טעמים טקטיים לעשות כן. כך, למשל, עשוי בעל דין להגיש בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר אם השתכנע כי בדרך זו ייחסך ממנו הסיכון הגלום בהפסד במשפט, אם ימשיך התיק להתנהל לתוך שלב ההוכחות; או אם השתכנע כי עשוי הדבר להקהות את הסיכון הכרוך בקיומם של שלבי הגילוי המוקדם (זאת, ברבים מן המקרים, תוך הגשת הבקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר סמוך לתחילתם של שלבים אלה). בתחומי שיפוט רבים בהם קיים הליך של פסק דין בהליך מקוצר נוטל על עצמו בעל דין העותר לנתינתו סיכון, באשר ייתכן כי בעוד שתהיה מקובלת על בית המשפט טענתו כי אין בין הצדדים מחלוקת עובדתית של ממש – ייקבע כי בעל הדין שכנגד הוא דווקא זה שזכאי כי יינתן פסק דין לטובתו, מטעמים שבמשפט.
תחומי שיפוט ספציפיים.
ארצות הברית.
בארצות הברית, ניתנים פסקי דין בהליך מקוצר בתיקים אזרחיים בלבד. במשפט פלילי, אין באפשרות התביעה לעתור להרשעת נאשם בלא שנתקיים שלב ההוכחות, בין היתר בשל זכותו החוקתית לשטוח את הגנתו לפני בית המשפט וזכותו למשפט בפני חבר מושבעים. לשלמות התמונה יצוין כי באפשרתו של נאשם להגיש "בקשה למתן הכרעת דין מונחית" ("Motion for Directed Verdict"). אם תתקבל הבקשה, ינחה בית המשפט את חבר המושבעים ליתן הכרעת דין שתכריז על זיכוי הנאשם – זאת לאחר שמצא כי לא יוכל חבר מושבעים סביר להגיע לתוצאה אחרת (הדבר דומה לטענה הידועה כטענת "אין להשיב לאשמה" במשפט הפלילי, שעוד תוזכר בהמשך, בהקשר אחר).
בפרקטיקה המשפטית האמריקאית, פסקי דין בהליך מקוצר יכול שיינתנו בטרם התקיים משפט, באופן המייתר את שלב ההוכחות. במישור הפדרלי, בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר מוסדרת בכלל 56 לכללי סדר הדין האזרחי הפדרליים (Federal Rules of Civil Procedure). כמו כן, מצווה בית המשפט לפי כלל משנה (d)12 כי יראה בבקשות קדם משפט משני סוגים – "בקשה למתן פסק דין על יסוד טיעונים משפטיים" ("Motion for Judgment on the Pleadings") לפי כלל משנה (c)12 ו-"בקשה לסילוק על הסף מחמת העדר עילה" ("Motion to Dismiss for Failure to State a Claim upon Which Relief Can Be Granted") לפי כלל משנה (6)(b)12 – בקשות למתן פסק דין בהליך מקוצר לפי כלל 56, אם הובאו לפניו במסגרת אותן בקשות עניינים אשר לא נטען להם במסגרת כתבי בי-הדין שהוגשו בהליך ואם לא הורה על הוצאתם מהתיק.
בבתי המשפט הפדרליים ניתנים, אם כן, פסקי דין בהליך מקוצר מכוח כלל 56 לכללי סדר הדין האזרחי הפדרליים (Federal Rules of Civil Procedure). כלל 56 נשען, בעיקרו של דבר, על שלושה פסקי דין מכוננים שניתנו ביחס להליך זה בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1986 (ראו: Federal Rules of Civil Procedure, כלל 56; "Celotex Corp v. Catrett", 477 U.S. 317 (1986) [בגדרו הובהרה סוגיית העברת נטלי הראיה, ההוכחה והשכנוע במקרים שבהם מתבקש פסק דין בהליך מקוצר]; "Anderson v. Liberty Lobby, Inc.", 477 U.S. 242 (1986) [בגדרו נקבע נטל ראיה מוגבר ביחס לתובענות בעילה של לשון הרע, עת שמבוקש בהן פסק דין בהליך מקוצר]; "Matsushita v. Zenith Radio Corp.", 475 U.S. 574 (1986) [בגדרו נקבע נטל ראיה מוגבר ביחס לתובענות בעילות של הגבלים עסקיים, עת שמבוקש בהן פסק דין בהליך מקוצר]).
בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר שתוגש לבית המשפט תכונה אפוא "Motion for Summary Judgment". בעל דין המבקש כי יינתן לזכותו פסק דין בהליך מקוצר מכונה "movant" (בדרך כלל הנתבע), בעוד שבעל הדין המשיב לבקשה מכונה "nonmovant" (בדרך כלל התובע). לצורך מאמר זה, יכונו שני אלה בהתאמה "מבקש" ו-"משיב" (שכן למונח “nonmovant” לא קיימת מקבילה ישירה בעברית). לפי כלל (a)56, רשאי בית המשפט ליתן פסק דין בהליך מקוצר אך ורק אם מצא כי מתקיימים שני התנאים המצטברים הבאים:
כאשר –
קיימת משמעות מכרעת לכך שכוונת המחוקק האמריקאי הייתה לשלול שיקול דעת שיפוטי בעניינים שבעובדה, בעת מתן פסק דין בהליך מקוצר: קביעת העובדות כולה נעשית בידי קובע העובדות (חבר מושבעים, לרוב) במהלך המשפט – ולא במהלך דיון בבקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר (בהליך זה, מלאכתו של השופט מתמצית אפוא בעצם חילוצן של עובדות "שנויות במחלוקת", אם ישנן).
על פי נתוני המרכז הפדרלי לשיפוט (The Federal Judicial Center), הוגשו בשנת הכספים 2006 בקשות למתן פסק דין בהליך מקוצר ב-17% מהתיקים שנדונו בבתי משפט פדרליים; 71% מהבקשות הוגשו בידי נתבעים, בעוד ש-26% הוגשו בידי תובעים. מכל אלה, 36% מהבקשות נדחו ו-64% התקבלו חלקית או במלואן.
כאשר מוגש ערעור על פסק דין בהליך מקוצר ערכאת הערעור בוחנת את המקרה "de novo", כלומר בוחנת את התיק מחדש כאילו הוא מונח בפניה כערכאה ראשונה. מדובר על סטנדרט ביקורת שיפוטית מחמיר יחסית לערכאת ערעור שבדרך כלל בוחנת רק האם לא נפלה טעות משפטית בהחלטתה של הערכאה קמא.
אנגליה וויילס.
באנגליה וויילס, מסדיר חלק 24 לכללי סדר הדין האזרחי (Civil Procedure Rules) את האופן שבו יש ליתן פסקי דין בהליך מקוצר. פסק דין בהליך מקוצר יכול שיינתן בכל פלוגתא ולחובת כל בעל דין, למעט המקרים הבאים – שבהם לא יינתן פסק דין בהליך מקוצר:
קנדה.
בקנדה, הורחבו בשנות השמונים של המאה העשרים סדרי הדין העוסקים במתן פסקי דין בהליך מקוצר. למעט מחוז קוויבק (שבו קיים מכשיר דיוני ייחודי המאפשר את סילוקם של הליכים בדרך מקוצרת), קיים בסדרי הדין של כל יתר המחוזות מנגנון למתן פסק דין בהליך מקוצר. כך, למשל, לאחר שערך מחקר בנושא הגישה לערכאות, הנהיג מחוז אונטריו רפורמה בסדרי הדין האזרחיים הנוהגים בו, לפיה תינתן בידי שופטים היושבים בערכאות הדיוניות ובידי שופטים הדנים בבקשות ביניים הסמכות ליתן פסקי דין בהליך מקוצר – זאת לאחר שאמצעים דומים הונהגו במחוזות אלברטה וקולומביה הבריטית. בפסיקתו משנת 2014, עודד בית המשפט העליון של קנדה הרחבה של השימוש בכלי של מתן פסקי דין בהליך מקוצר בידי הערכאות המבררות ("Hryniak v. Mauldin", 2014 SCC 7).
דמיון לדין הישראלי.
בדין הישראלי לא קיים הליך מקביל ל-Summary judgment. עם זאת, קיימים מספר הסדרים בהם גלומים מאפיינים המזכירים, במידה זו או אחרת, הליך זה.
כך, למשל, מתירה תקנה 100 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשמ"ד-1984 (להלן: "תקנות סדר הדין האזרחי") לבית המשפט להורות על מחיקתה של תביעה, בין היתר מחמת העדר עילה או מחמת היותה טורדנית או קנטרנית. כמו כן, מאפשרת תקנה 101 לבית המשפט לדחות תביעה מחמת מעשה בית דין, מחמת העדר סמכות או מחמת כל נימוק אחר שעל פיו סבור הוא שניתן היה לדחותה מלכתחילה (יודגש, עם זאת, כי הזכות לבקש סעד לפי תקנות 100 ו-101 קנויה לנתבע בלבד). תקנה 191 אף מתירה לבית המשפט "[...] בכל שלב משלבי הדיון, להוציא פסק דין באחת התביעות שבתובענה או בחלק מתביעה, וליתן את הסעד הנתבע, כולו או מקצתו, לאותה תביעה או לחלקה, או לסרב לתיתו, כל אימת שנראה לבית המשפט שאין בהמשך הדיון כדי לשנות את הממצאים לגבי העובדות המהותיות או לגבי השאלות העומדות להכרעה לעניין התביעה או הסעד כאמור".
כמו כן, תובענות בסדר דין מקוצר (אין לבלבל עם פסק דין בהליך מקוצר מושא מאמר זה), המוסדר בתקנות 202–214 לתקנות סדר הדין האזרחי, יכול שתתנהלנה במקרים בהם נתבעים סכומי כסף קצובים, שאינם שנויים לכאורה במחלוקת – כאשר בידי התובע ראשית ראיה בכתב המוכיחה את סכום החוב שנטען לו או כאשר קיימת לכך עילה מפורשת בחוק. המיוחד בסדר דין זה הוא שאין קנויה לנתבע זכות אוטומטית להגיש כתב הגנה, ואם לא הגיש בקשת רשות להתגונן – יקבל בית המשפט את התביעה.
זאת ועוד, תובענות המוגשות בדרך של המרצת פתיחה, המוסדרת בתקנות 248–258 לתקנות סדר הדין האזרחי, תתנהלנה באופן מהיר, על יסוד תצהירים בלבד וללא כתבי טענות או שלב הוכחות. לא קיימת רשימה סגורה של שאלות בהן ניתן לדון בדרך של המרצת פתיחה, אולם קיימת רשימה סגורה של שאלות שבהן חלה חובה להגיש תובענות בסדר דין זה.