יהושע רדלר נולד בזבורוב שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה). בשלב מסוים הוסיף לשמו גם את שם משפחתה של אמו: פלדמן. הוא למד ב"חדר" ובבית המדרש אשר בזבורוב, אך את רוב שעותיו בילה בקריאה בעברית ובגרמנית ובעיקר התעניין בראשית צמיחת הציונות. הוא נעשה פעיל ציוני באזור עד שבשנת 1901, כשהיה בן 21, נסע לברלין כדי להמשיך בלימודים כלליים בבית הספר הגבוה לחקלאות. בברלין נפגש עם סופרים אחרים שכתבו בעברית, ובשנת 1902 פרסם את מאמרו הראשון, "רשימות קטועות" ברוח הציונות ההרצליאנית ונגד אחד העם. בנוסף, עסק בברלין בפעילות ציונית כללית כגון ארגון סטודנטים לעלייה לארץ ישראל. עם שניים מחבריו הוא ייסד את הירחון "הקשת" – הירחון המצויר הראשון בשפה העברית.
בשנת 1906 עבר ללונדון שם נפגש עם יוסף חיים ברנר. פגישה זו הביאה לחברות נפש בין השניים. הם ייסדו וערכו יחד את הירחון "המעורר". ברנר ור' בנימין ראו בהוצאת "המעורר" משום שליחות, ואת החוברת הראשונה כתבו כמעט לבדם. כדי לגוון הם חתמו בשמות עט שונים על המאמרים בחוברת. ר' בנימין חתם על מאמר אחד בשם רדלר ועל שני בשם פלדמן. על השלישי החליט לחתום בשם ר' בנימין, והסבר על כך ניתן בספרו "מזבורוב ועד כנרת":
על שם עט זה שיבח אותו ש"י עגנון:
בחורף של 1907 ארגן הכשרות חקלאיות ברומניה. שם במעין "התקף נבואי", כתב את מאמרו "משא ערב", מעין מניפסט לרעיון הפּאן-.
ארץ ישראל.
ב-1907 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, והחל לעבוד כפועל חקלאי בפתח תקווה. לאחר מכן שימש כמזכיר הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", ומשם עבר לייסד עם חבריו את קבוצת כנרת. ר' בנימין עבד במשרד הארצישראלי ביפו (בהנהלת ארתור רופין), שם עסק בהעלאת יהודי תימן. ר' בנימין היה פעיל ב"מלחמת השפות". באותו זמן הזדהה עם הסתדרות "הפועל הצעיר", והיה ממשתתפיו העיקריים של ביטאונה. כן השתתף בירחון של ברנר "רביבים" ובעיתון החרות הירושלמי. בשנת 1910 הקים ביפו הוצאת ספרים בשם "יפת" שהוציאה תרגומים של ספרות יפה.
השתתף בייסוד תל אביב, בייסוד המושבה רוחמה בדרום, בייסוד העיר בת ים, ובייסוד השכונות נווה שאנן בחיפה ובית וגן ובית הכרם בירושלים. בירושלים התגורר תחילה בבית המעלות, ואותה קבע גם כמשכנה של "תנועת ברית שלום", ואחר כך קבע את ביתו בבית הכרם.
במלחמת העולם הראשונה מונה לייצג את ענייני היהודים בארץ ישראל בפני הקונסול הגרמני בארץ ישראל; בעזרת קשריו מנע גזירות שונות מהיישוב היהודי בארץ. אחרי המלחמה היה ר' בנימין פעיל בציבור הדתי הציוני בארץ ישראל, ועם הזמן נעשה לאחד מחשובי דובריו. תקופה מסוימת ריכז את עבודת "המזרחי", בארץ ישראל וערך את פרסומיה.
הוא נבחר כנציג מטעם התאחדות התימנים לוועד הלאומי הראשון ליהודי ארץ ישראל.
לאורך השנים המשיך בפעילות ספרותית ענפה: הוא כתב מאמרים, ייסד עיתונים וכתבי עת (בהם העיתון היומי "הצופה"), תרגם את רוב כתבי הרצל לעברית, סייע בתרגום ספרי-לימוד לעברית ועוד.
יצירותיו ממזגות עיון, ליריוּת והומור.
חלק גדול מעמדותיו הציבוריות של ר' בנימין היו שונות במידה ניכרת מהשקפתו של רוב הציבור היהודי בישראל. הוא נלחם על דעותיו – לרוב ללא הצלחה ניכרת.
עם הצלחותיו נמנות קריאתו להקמת אוניברסיטאות בתל אביב ובחיפה, ובנוסף לייסד אוניברסיטה דתית – זאת בעידן של "דואופול" של האוניברסיטה העברית והטכניון. קריאתו זו, שנתקלה על פי עדותו ב"לגלוג כללי" ובסירוב לפרסם את מאמריו בנושא, הביאה לבסוף להקמת ועדה מטעם משרד החינוך ולייסודן של שלוש אוניברסיטאות כפי שהציע.
פעילותו הציבורית של ר' בנימין בנושא יחסי יהודים-ערבים הייתה שנויה במחלוקת עוד יותר. ב-1925 היה ר' בנימין בין מייסדיה של אגודת "ברית שלום", אגודה שקראה להקמת מדינה דו-לאומית בה ייהנו היהודים והערבים משוויון זכויות מלא, ואף ערך את ביטאונה "שאיפתנו". הוא עזב את "ברית שלום" לאחר מספר שנים היות שכ"ציוני נוסח הרצל" הוא התנגד לוויתורים להם היו מוכנים חבריו בענייני עלייתם של יהודים לארץ ישראל. עם זאת, פעילותו למען שלום ושיתוף פעולה בין יהודים וערבים נמשכה עד יומו האחרון באגודות כגון "הליגה להתקרבות יהודית-ערבית" ו"איחוד" ובירחון "נר" אותו ייסד וערך.
בשנת 1936 היה ר' בנימין בין מייסדי מוסד "אלומה" בירושלים; היה זה מן הניסיונות הראשונים בארץ ישראל לשילוב לימודי-ישיבה עם לימודי-חול. הוא אף הטיף לצמחונות ולגיור.
באוקטובר 1942, כשהחלו להגיע לארץ ישראל העדויות הראשונות על השמדת יהודי פולין, ארגן ר' בנימין אנשי רוח ופעילים חברתיים מכל המפלגות במסגרת שנקראה "אל דומי". מטרת ההתארגנות הייתה להעלות את המודעות ביישוב לנעשה באירופה בכל דרך אפשרית.
ב-1947, בזמן מלחמת העצמאות, נתן ר' בנימין מחסה בביתו לילדים רבים שפונו מכפר עציון (ביתו היה סמוך למנזר רטיסבון, שאליו פונו הנשים והילדים מהכפר). לאחר מותו, הוקם חדר לזכרו בכפר.
כששמע על הטבח בכפר קאסם ב-1956, בגיל 76, הכריז ר' בנימין כי יעבור לגור בכפר לאות הזדהות עם תושביו, אך לא עשה כן.
בהלווייתו השתתפו הרב הראשי לישראל הרב הרצוג, יושב ראש הכנסת, שרי ממשלה ורבים מחבריו הסופרים.
הנצחה.
על שמו נקרא רחוב ר' בנימין בשכונת בית הכרם בירושלים ובבת-ים, וסמטת יהושע התלמי ליד נחלת בנימין בתל אביב.
בסוף שנת 2002 הוציאה מדינת ישראל בול לזכרו.
משפחתו.
ב-1909, במהלך נסיעה לאירופה לצורך עידוד עלייה, פגש את דבורה שפינר, המורה הראשונה לעברית בלבוב. השניים נישאו ודבורה עלתה איתו לארץ ישראל. לזוג נולדו שני בנים: יעקב (אלעמי) ואלון תלמי , פרופ' לכימיה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
שמואל ברוך
הרב שמואל ברוך (תרנ"ט (1898), זאכו, כורדיסטן - א' באייר תשנ"ד (12 באפריל 1994), ירושלים) היה מראשי יהדות כורדיסטן, בעל אות יקיר ירושלים על פעולותיו למען העדה הכורדית.
ביוגרפיה.
נולד בשנת תרנ"ט (1898) לרב יוסף בנימין, מנהיגה הרוחני של קהילת יהודי זאכו ואב בית הדין.
הוא הוסמך לרבנות, ובפטירתו של אביו בשנת תרע"ו (1916) קיבל על עצמו, כשהוא בן 18 שנה בלבד, למלא את החלל בהנהגתה הרוחנית של קהילת יהודי זאכו.
בשנת תרפ"ה (1925) יצא בדרכו לארץ ישראל עם עשר משפחות נוספות שאותן שכנע להצטרף לעלייתו. בהגיעו לירושלים נמנה עם מייסדי שכונת זיכרון יוסף הסמוכה לשוק מחנה יהודה.
כשנה לאחר עלייתו שב לזאכו כדי לשכנע עוד משפחות לעלות, ואכן משפחות נוספות עלו בזכותו.
בשנת תר"צ הקים את "ועד העדה הכורדית" שלימים היה הבסיס ל"התאחדות העדה הכורדית". הוועד שהוכר על ידי השלטונות הבריטיים פעל בסיוע הסוכנות היהודית והצליח לקבל רישיונות עלייה ולהעלות 25 משפחות רבנים.
עם העלייה הגדולה של יהדות כורדיסטן פעל להביאם באופן מרוכז לירושלים. הוא ייסד את החברה קדישא לעדה הכורדית, והמשיך עד יומו האחרון לשמש כמנהיג רוחני לבני עדתו, לערוך חופה וקידושין ולהביא בבריתו של אברהם אבינו בהתנדבות.
בשנת תשכ"ט (1969) הוענק לו אות יקיר ירושלים על פעלו למען העדה.
זכרו מונצח ברחוב על שמו במרכז ירושלים - המשכו המערבי של רחוב אגריפס.
1111 היא שנה פלינדרומית, היחידה במאה ה-12. השנה הפלינדרומית הקודמת לה היא 1001, והבאה אחריה היא 1221.
טבח ליל ברתולומיאוס הקדוש
איירבוס A350
איירבוס A350 XWB (באנגלית: Airbus A350 XWB) הוא מטוס נוסעים דו מנועי, מתוצרת חברת איירבוס. הוא מטוס ארוך טווח, בגודל בינוני ורחב גוף. זהו מטוס הנוסעים הראשון מתוצרת איירבוס עם מרכב וכנפיים העשויים בעיקר מפלסטיק המחוזק בסיבי פחמן. המטוס יכול להכיל 280 עד 366 נוסעים בהתאם לסידור המושבים. דגם זה נועד להחליף את דגמי איירבוס A330 ואיירבוס A340, ולהתחרות בדגמי 787 ו-777 של חברת בואינג.
אב הטיפוס הראשון של המטוס טס ב-14 ביוני 2013 מטולוז שבצרפת, בה נמצא המפעל הראשי.
תכנונו של דגם זה החל בשנת 2004 והתבסס על שיפורים באירודינמיקה ובמנועים של הדגם A330. חברת איירבוס שינתה את תכנון המטוס בעקבות הערות שקיבלה מלקוחות, וקבעה את שם הדגם לאיירבוס A350 XWB, צירוף אותיות שנועד להעיד על מבנה רחב-גוף באופן מיוחד של מטוס זה. הוצאות התכנון של המטוס נאמדו ב-11 מיליארד אירו. נכון לפברואר 2016 לחברת איירבוס צבר הזמנות ל-777 מטוסים מדגם זה מ-43 לקוחות שונים בעולם. בספטמבר 2014 אושר המטוס לטיסות נוסעים על ידי הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה, וחודשיים אחר כך קיבל את אישור רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית. טיסת הבכורה המסחרית של המטוס הייתה ב-15 בינואר 2015 בשירות קטאר איירווייז.
פיתוח.
עיצובים מוקדמים.
כאשר הודיעה בואינג על ה-787 דרימליינר, נטען כי עלויות התפעול הנמוכות של המטוס עלולות להוות איום רציני לאיירבוס A330. מנגד, איירבוס הכחישו את הטענה, וטענו שה-787 היה תגובה ל-A330, ולכן לא נדרשת תגובה מיוחדת ל-787. בעקבות לחץ של חברות התעופה להציג מתחרה ל-787, הציעה איירבוס גרסה מתקדמת של ה-A330 - ה-A330-200Lite - עם אווירודינמיקה משופרת ומנועים דומים לאלו של ה-787.
ב-16 בספטמבר 2004 אישר נואל פורגרד, אז נשיא ומנכ"ל איירבוס, כי החברה בוחנת את האפשרות להתחיל פרויקט חדש, מבלי שנקב בשמו באותה עת. הוא גם לא הצהיר אם יהיה זה עיצוב חדש או שינוי למטוס קיים. חוסר שביעות הרצון של חברות התעופה מההצהרה שכנע את איירבוס להשקיע 4 מיליארד אירו בעיצוב של מטוס חדש שלימים נקרא A350.
ב-10 בדצמבר 2004, מועצות המנהלים של EADS ושל BAE מערכות, אז שותפים במניות של איירבוס, נתנו לאיירבוס אישור להציע את המטוס כפרויקט רשמי ששמו A350.