היידן עצמו חש חיבה רבה לעיבודים ולתפוקה הסופית שכתב, ובאחד ממכתביו לתומסון כתב: "אני גאה בעבודה הזו". ככל הנראה, היידן הכיר טוב ומקרוב את הסגנון המוזיקלי העממי שבשבילו נדרש לכתוב, מאחר שבילה בבריטניה במשך כמה שנים פוריות, ואף חשב להשתקע בה.
כל המו"לים שלהם כתב היידן, דרשו מן המעבדים לכתוב למוזיקאים חובבים, ועל כן הרמה הטכנית של העיבודים הללו היא לא גבוהה, והם כמעט נטולי פסאז'ים וקטעים הקשים לנגינה. היידן עצמו היטיב לשמור על רמת כתיבה מתאימה, והתבקש לערוך שינויים רק לעיתים בודדות. כל זה לא גורע מאופיים הקולח והעליז של השירים המהירים, או מן האינטימיות, ולפעמים אף הקדרות, של השירים המתונים.
רוב השירים הסקוטיים מתאפיינים, מבחינה מוזיקלית, בכתיבה שאינה טונאלית מובהקת, אלא בנטייה קלה למודאליות. הדבר ניכר בראשונה במלודיות העממיות שניתנו מראש, אך גם בהרמוניה; קדנצות פלגאליות וסיומים מדומים הם שכיחים מאוד, וכמו כן מהלכים הרמוניים שאינם טיפוסיים לגמרי לסגנון הקלאסי ה"היידני", נפוצים גם הם. המקצב גם הוא כזה האופייני למוזיקה עממית קלטית, ושכיחות מאוד סינקופות ו"פולסים" אופייניים, כמו למשל המקצב המסורתי של הג'יג.
השירים הוולשיים, מאידך, הם יותר "קלאסיים" מבחינה מוזיקלית; הטונאליות שלהם היא מובהקת, וכמו כן גם המשקל והמקצב.
כמעט כל השירים כולם כתובים כ"שיר בתים", כלומר אותה המוזיקה שחוזרת בבתים השונים.
הכתיבה להרכב מתאפיינת בכך שהמקלדת והכינור פותחים את השיר, ועם כניסת הזמר\זמרים הם עוברים לתפקיד הליווי, גם אם זה מאוד עשיר ויצירתי. תפקידו של הצ'לו הוא הבס הממוספר בעיבודים לנפיר. בעיבודים המאוחרים יותר הצ'לו מקבל תפקיד עצמאי, אך לרוב הוא מכפיל את קול הבס של המקלדת.
ישנם מספר שירים "ללא מילים" בקובץ של תומסון, הכתובים להרכב בלבד.
הכתיבה לזמרים גם היא פשוטה ונוחה מאוד. לרוב הם לא נדרשים להפגנת וירטואוזיות, אך לעיתים ניתנת להם הזדמנות לשיר ללא הצמדות לליווי (כשהוא איננו) במעין קדנצות קצרצרות.
הטקסטים להם כתובים השירים הם באנגלית. בשירים הסקוטיים ישנם מונחים רבים מן הניב הסקוטי, אך השירים הוולשיים הם כולם באנגלית ולא בוולשית. רוב השירים הם שירי אהבה, דבר שניכר בחלק מן הדואטים לזמר ולזמרת. ישנם שירים עד הטבע, על המלך, שירי עם לכבוד החגים, וכדומה.
הוצאות והקלטות.
כל העיבודים שכתב היידן יצאו לאור בהוצאה הכוללת של יצירותיו, וכמו כן אוספי שירים נבחרים יצאו לאור בהוצאות שונות. בקטלוג יצירותיו של הובוקן הם נמצאים בקבוצה מס' 31 Hob. XXXI .
חלק מן השירים הוקלטו במשך השנים על ידי זמרים ידועים כגון דיטריך פישר דיסקאו, פריץ וונדרליך ואליזבת שוורצקופף. בשנים האחרונות (ראשית שנות האלפיים) מוקלטים בחברת "בריליאנט" כל העיבודים של היידן לשירי העם, בביצועם של לורנה אנדרסון, ג'אמי מקדגל וטריו היידן-אייזנשטאדט, כחלק מפרויקט ההוקרה להיידן שנערך ב-2009 לציון 200 שנים למותו.
ברני רודריגז
רוקי (ספורט)
רוּקֵי (באנגלית: Rookie, מילולית: טִירוֹן) הוא כינוי לאדם המצוי בשנת המשחק הראשונה במועדון בענף הספורט שלו, בליגה מקצוענית או לא, בעיקר בארצות הברית. הכינוי הוא בעל משמעות גם לגבי כל מקצוע, אימון או כל פעילות חדשה, או לעיתים אף לגבי פרשמן (בייחוד בקבוצות אתלטיקה).
במספר ענפי ספורט התפתחה מסורת לפיה שחקני הרוקי מחויבים לעשות פעולות משפילות או שהן במסגרת "מתיחתם" על ידי השחקנים הוותיקים יותר. דוגמאות לכך ניתן למצוא בבייסבול, בליגת הNBA, ובפוטבול האמריקני.
בליגת ה-NBA, ליגת הכדורסל הנחשבת לטובה בעולם, מחולק פרס "רוקי השנה" לרוקי המצטיין של העונה. בעבר, במסגרת אירועי סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA, הייתה מתמודדת נבחרת שחקני רוקי מול נבחרת שחקני שנה שנייה (המכונים "סופמורס") במשחק הכוכבים העולים של הליגה. כיום מתמודדות קבוצות של רוקיז וסופמורס במתכונת של חלוקה לפי ארץ מוצא: ארצות הברית נגד שאר העולם. פרס רוקי השנה מחולק גם בענפי ספורט נוספים כמו בייסבול וכדוריד. לעיתים נתלות תקוות רבות בשחקני רוקי שיושיעו את קבוצתם החדשה, כיוון שברוב הדראפטים קבוצות שהפסידו יותר בעונה הקודמת זוכות לבחור במקום גבוה יותר בדראפט.
אטימולוגיה.
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, מקורותיה של המילה "rookie" אינם ודאיים, אך ככל הנראה המילה היא שיבוש של המילה "recruit" (טירון). ההופעה המוקדמת ביותר של המילה, לפי מילון אוקספורד, היא בספר שיריו של רודיארד קיפלינג, "Barrack-Room Ballads", שפורסם ב-1892, בהתייחסו לטירונים בצבא הבריטי. סברה נוספת היא שמקור המילה הוא מהולנדית, מהמילה 'ברוקי' (קיצור של ברוקוונט, ילד שלבוש במכנסיים קצרים), מושג המתאר איש צוות בספינה.
המחתרת באסיזי
המחתרת באסיזי הייתה קבוצת איטלקים, בעיקר כמרים קתולים, שהשתייכו למסדר הפרנציסקני, קבוצה שפעלה באסיזי שבמחוז אומבריה שבאיטליה בתקופת כיבוש העיר על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, לשם הצלת פליטים יהודים שהגיעו לעיר.
בעיר לא התגוררו יהודים, ודבר זה נאמר לגרמנים מיד עם השתלטותם עליה ב-8 בספטמבר 1943, במסגרת הכיבוש הגרמני של צפון איטליה. לעיר החלו להגיע פליטים יהודים, ומספרם הלך וגדל והסתכם בשנות שואת יהודי איטליה במאות. הכנסיות והמנזרים של אסיזי וסביבתה היוו מקום מקלט ליהודים אלה. איש מאלו שהסתתרו בעיר ובסביבתה לא הוסגר לגרמנים.
מארגני המחתרת היו הפאדרה רופינו ניקאצ'י – אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) באסיזי, אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci) - כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino) שבאסיזי, והבישוף ג'וזפה פלאסידו ניקוליני. כן היה תפקיד מרכזי בהצלה ללואיג'י בריצי ובנו טרנטו (Luigi e Trento Brizi), בעלי חנות מזכרות, שסיפקו מסמכים מזויפים לפליטים. כל אלה קיבלו מ"יד ושם" את אות חסיד אומות העולם על פעלם.
תחילת הכיבוש הגרמני.
בטרם הגיעו הגרמנים לעיר, נקרא ניקאצ'י לחלץ פליטים יהודים שהגיעו לעיר מרומא. השלטון הגרמני עדיין לא הספיק להתארגן, והממשלה האיטלקית החדשה, ממשלת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, טרם הוקמה. ניקאצ'י הוביל קבוצת פליטים ברכבת לג'נובה ומשם הם הוברחו באוניה אל מחוץ לגבולות איטליה.
בעקבות הקבוצה הראשונה הגיעו קבוצות נוספות מטריאסטה ומטוסקנה, אך הדרכים מאסיזי לצפון כבר היו חסומות ולא הייתה ברירה אלא לאכסנם, לפחות זמנית, במנזרים - 26 במספר. הנזירות הסכימו לכניסת הפליטים ממין זכר רק לאחר שנאמר להם כי האפיפיור הסכים לקליטת 4,000 יהודים במנזרים. נותני החסות ליהודים היו בסכנה מאחר שהצבא הגרמני ששלט בעיר קיבל הוראות חד-משמעיות כיצד לטפל ביהודים ובאלה הנותנים להם חסות. המושל הגרמני הורה לאסוף עשרות בני ערובה מבני העיר אסיזי, והודיע כי בכל מקרה שייפגע חייל גרמני - יוצאו להורג עשרה בני ערובה.
אחד מאנשי הציבור בעיר יזם פנייה של ראשי העיר אל האפיפיור בבקשה כי יבקש מהצדדים ללחימה כי יכריזו על העיר - הקדושה לקתולים - כעיר מפורזת. הם מנו גורמים אחדים לכך:
הגרמנים דחו את ההצעה אבל הסכימו להציב בעיר רק בתי חולים ובתי הבראה לחיילים גרמנים פצועים. כעבור זמן מה התקבלה הסכמת בעלות הברית לכך שהעיר לא תופצץ. מפקד יחידת הרפואה הגרמנית, שהיה רופא במקצועו וקתולי בדתו, היה למושלה החדש של העיר. הוא נהג להסתובב באסיזי ללא שומרי ראש והיה מקובל בעיר. לאחר המלחמה הסכים האב רופינו לומר כי בווידוי שערך לו התברר כי הוא "לא ביצע שום פשע ולא הרג אף אדם למרות המלחמה".
הסתרת היהודים.
לאחר שהושגה קורת גג לפליטים במנזרים, היה צורך להשיג מזון לפליטים וכן לאפשר להם לנוע בעיר. לשם כך היה צורך במסמכי זיהוי. הפתרון היה באמצעות אימוץ זהויות של לא-יהודים מערים בדרום איטליה. היות שהמשטרה המקומית לא הכירה את הסמלים של מחוזות הדרום, שהיו מוטבעים בתעודות הזהות מהדרום, לא כל שכן את שמות המורשים לחתום עליהן, נסללה הדרך לתעשיית תעודות זהות מזויפות. התעודות המזויפות הודפסו באמצעות ציוד הדפוס של לואיג'י בריצי ובנו טרנטו. כך הפכו הפליטים היהודים מצפון איטליה לפליטים לא-יהודיים ממחוזות דרום המדינה. ככאלו, יכלו הפליטים לקבל "פנקסי נקודות" ואת המזון שחולק בקיצוב. מסמכים מזויפים ניתנו גם לפליטים שרק עברו בעיר, בדרכם לחיפוש מקלט במקום אחר.
פליטים שהיו בעלי חזות יהודית מובהקת התבקשו להמשיך ולהסתתר במנזרים במשך כל היממה, והאחרים השיגו עבורם את מוצרי המזון. ראשי הכמורה ארגנו את קבוצות הפליטים תוך מתן תשומת לב מרבית לשמירת אורח חייהם:
הנזירים הקימו מערכת שלמה של כיתות, שבה לימדו את ילדי הפליטים על פי תוכנית הלימודים הממלכתית. הצלחת מפעל החינוך הייתה רבה, ובתום המלחמה התלמידים התקבלו לכיתות המתאימות בבתי הספר הרגילים. במקביל, הופעל בית ספר נוסף שנועד ללמד את הפליטים להתנהג כנוצרים מבלי לעורר חשד. הדבר סייע להם בתנועה חופשית ברחובות. ההשתלמות כללה גם סמינר על עיקרי הדת הנוצרית.
הנזירים נתנו ליהודים רבים מסמכים מזויפים כדי להסוות את יהדותם, וזאת עשו גם ביישובים אחרים בסביבת העיר. חברי הרשת סייעו ליהודים לשמור על מאפייני דתם ולא השתמשו בעובדה שהיהודים היו במנזרים כדי להשפיע עליהם להמיר את דתם. היו משפחות נוספות מחוץ למעגל הכמורה שסייעו ליהודים במסגרת רשת אסיזי.