כמו כן הוסיף הרמב'ם כי התגלות ה' לישראל במעמד הר סיני מאמתת התורה יותר מן הניסים שנעשו ביציאת מצרים ובקריעת ים סוף ולכן היא המחייבת קבלת התורה לדורות, "בהיותינו שומעים הדיבור כמו ששמעו הוא ובזה התאמתה האמונה אמיתות שלמה וקיימת עד עולם". כוונתו לדברי הגמרא כי כל ישראל התנבאו ושמעו את דבר ה' בשני הדיברות הראשונים.
דבריו מבוססים על הפס' "הנה אנכי בא אליך בעב הענן בעבור ישמע העם בדברי עימך וגם בך יאמינו לעולם" (שמות יט,ט), דהיינו שדווקא לאחר התגלות מעמד הר סיני יאמינו בו ישראל לעולם כיון שאחר ניסי יציאת מצרים היה מקום לספק שמא משה רבינו מכשף גדול היה ששינה מדרכי הטבע בעצמו ולא נשלח ע'י ה', אבל רק לאחר המעמד ההוא בו כל ישראל התנבאו ושמעו את דבר ה' בעצמם בשני הדיברות הראשונים ואת דבר ה' אל משה בשמונה הדיברות השניים. בזה נתאמת שדבר ה' בפי משה בכל התורה אמת הוא.
גם ספר החינוך הצטרף לדעת הרמב'ם והתייחס לשני חלקי הטיעון בדבריו: "כבר הסכימה דעת כולם להאמין עדות אנשים ובריבוי המעידים על הדבר שיעידו עליו אז יתאמת העניין יותר בעיני שומעיו ובהיות המעידים מועטים יפול קצת ספק בדבר לפיקחים. וגם כן הסכימה דעת הכל מטעם זה לקבל מפי אבותיהם זקניהם עדותם במה שמספרים להם שאירע בימיהם או בימי אבותיהם או בימי אבות אבותיהם, ואין ספק כי בהיות אבות המעידים רבים ואותן שאירע בימיהם המעשה וראו אותו בעיניהם רבים, יתחזק הדבר בלב הבנים השומעים. על כן כשרצה האלהים לתת תורה לעמו ישראל נתנה להם לעיני שש מאות אלף אנשים גדולים מלבד טף ונשים ורבים להיות כולם עדים נאמנים על הדברים. וגם למען תהיה העדות יותר חזקה ונאמנה זכו כולם למעלת הנבואה, לפי שאין במה שיוודע מצד הנבואה נופל ספק לעולם. וזה שאמר השם למשה 'בעבור ישמע העם בדברי עמך וגם בך יאמינו לעולם', כלומר הם ובניהם לעולם יאמינו בך ובנבואתך כי אז ידעו ידיעה נאמנה כי ידבר אלהים את האדם וחי ושכל נבואתך אמת. ולולי שזכו לנבואה, בכל האותות שעשה משה לעיני פרעה ולעיניהם היה יכול בעל דין לחלוק ולומר מי יודע אם עשה הכל בתחבולות חכמת השדים או בכח שמות המלאכים". את האמונה בתורה הוא ביסס על ריבוי העדים השותפים למסורת אבותיהם אשר היו המון רב אשר נכח בו.
הרב יוסף אלבו התייחס לחלק השני של הטיעון וביסס את האמונה במסורת האבות, על יחס האמון של בנים לאבותיהם. כך הוא מבאר את דברי משה שנאמרו, על פי התורה, כארבעים שנה לאחר מעמד הר סיני: "'השמע עם קול אלהים מדבר מתוך האש כאשר שמעת אתה ויחי' (דברים ד' ל"ג), ואף על פי שהשכל ימאן זה הנה הוא אמת גמור, אחר שהעיד עליו הניסיון ובאה הקבלה בזה נמשכת מאב אל בן, אי אפשר להכחישו, לפי שהוא מבואר שאין בעולם מי שיאהב את האדם יותר מאביו, ולזה הקבלה שתבא נמשכת מאב לבן ראוי שיצויר הדבר ההוא בלב הבן ציור חזק לא ידומה הסרתו".
באשר להטלת הספק בעצם נבואת משה, אף הרב אלבו אימץ את גישת הרמב"ם: "כי הדבר המצטווה לנביא בינו ובין ה' יש חשש או ספק לזולתו בקבלה ההיא, ואפילו לעומדים בדור ההוא וכל שכן לבאים אחריהם, שהרי משה רבינו לא האמינו ישראל בנבואתו אמונה שלמה עד יום מתן תורה ששמעו את הקול מדבר אליו". לעומת זאת:"כל האותות והמופתים שעשה משה קודם מתן תורה, היו אותות א-ל שראוי שייעשו על ידו אותות ומופתים בלבד, לא לקבל תורה על ידו". לדבריו, אין האותות שעשה משה קודם מתן תורה ביציאת מצרים ובקריעת ים סוף מחייבים את קבלת התורה. אמנם ישראל שבאותו הדור האמינוהו שנעשו האותות בשליחות ה' לקבל את התורה, שאם לא כן ה' לא היה נותן גושפנקא לשליחותו "אם היה עתיד לכזב".
ר' יוסף אלבו מוסיף וטוען שמאחר שהנצרות והאסלאם לא ניתנו בהתגלות המונית אין לראות בהן דתות שמקורן מהאלוהים. ובכללות הוא אומר ואומר בכללות: "...וכל דת שלא תתפרסם נתינתה פרסום גדול כזה (הכוונה - כמו מעמד הר סיני) איננה אלהית." עוד טוען ר' יוסף אלבו שאין לחשוש שהתורה שבידינו אינה זאת שניתנה ממשה כיוון שבכל דור ודור היו נביאם או חכמים שדאגו להעברתה המדויקת, גם כאשר המלכים היו עובדי עבודה זרה. לדעתו, אין להחשיב את נוסחי התורה שבידי עמים אחרים כמערערים על נוסח התורה היהודי (כאשר הם שונים) כיוון שהם נכתבו על ידי מעתיקים שלא היו בקיאים בתורה ואילו היהודים החשיבו מאוד את העברת התורה מדור לדור עד שדאגו ללמוד את הכתיב המלא והחסר ולכתוב על כך הערות בספר בשם "מסורת".
המלבי"ם בפירושו על התורה (שמות יט, ט) מציג את הטענה בכותבו: "רצה ה' שתנתן התורה בפרסום גדול, וברבוי עצום של שישים ריבוא, והם הנחילו הקבלה הזאת אשר ראו בעיניהם לבניהם אחריהם לדור אחרון, ועל כן כל מי שיקום לאמור שהוא שליח מן ה' ליתן תורה לעם, נשיב אליו: תורה שלא תנתן מאת האלוקים בפרסום גדול כזה, אינה אלוקית, וכל שכן שבא לבטל התורה הנתונה ממשה שישיבו לו שצריך שיתראה ה' בעצמו לפני שישים ריבוא, בפרסום גדול כמו שהתגלה בעת נתינתה, כי בדבר המצטווה לנביא בינו לבין עצמו יש חשש וספק בדבריו אפילו בדורו, וכל שכן בדורות אחרים".
בעוד שהוגים נוצרים ראו גם בסיפורים אלו וגם בסיפורי הבשורה הנוצרית ראיות לטענותיהם, מקביליהם היהודים קיבלו את סיפורי התורה בלבד, והציגו את הטיעון המבוסס עליהם, באופן שמבדל אותו מהטיעון הכריסטולוגי, בטענה שסיפורי הבשורה אינם מבוססים על עדות של מיליוני אנשים.
אשר על כן טיעון מעמד הר סיני נותר טיעון מרכזי בחינוך ליהדות, ובספרות שנועדה לבסס את עיקרי האמונה לציבור הרחב.
במאה העשרים והעשרים ואחת.
הרב לקח את טיעון העד, ופירמל אותו למה שהוא קורא "עיקרון הכוזרי", שאומר כך: "יהי מאורע אפשרי E, שבמקרה ואכן יתרחש, יותיר כמויות אדירות של ראיות זמינות המעידות על התרחשותו. אם הראיות לא קיימות, אנשים לא יאמינו שמאורע E התרחש". עיקרון הכוזרי אומר שיש גבול למה שאנשים מסוגלים להאמין - לא ניתן לגרום לאנשים להאמין במשהו שסותר את עיקרון הכוזרי. הרב גוטליב טוען שמבחינה אמפירית העיקרון שלו מעולם לא הופרך - שכן אין בהיסטוריה אף דוגמה שהפרה את עיקרון הכוזרי, קרי מאורע E שהתרחשותו מותירה עדויות רבות, שאנשים האמינו שהתרחש, אף על פי שהוכח שלמעשה הוא לא התרחש. ולכן, אין זה מתקבל על הדעת להניח שמעמד הר סיני, שהתרחשותו מותירה עדויות אדירות בדמות זיכרון של כל העם היהודי, לא התרחש, שכן הוא הדוגמה היחידה בהיסטוריה להפרת עיקרון הכוזרי.
בימינו משמש טיעון העד פעמים רבות אצל מחזירים בתשובה, בחינוך הדתי ובספרות הנועדה להסביר את עיקרי האמונה לציבור הרחב.
בין המרצים הגדולים בעניין זה נמנה הרב לורנס קלמן אשר בהרצאותיו נוהג הוא להציע את שיטתו בעניין זה בה הוא מחלק את אפשרויות הפרכת הטיעון לשלשה סוגים.
הנמקות נוספות שניתנו לחיזוק טיעון העד ביהדות.
נימוק נוסף ששימש חלק מהמשתמשים בטיעון העד ביהדות, הוא ששום דת אחרת לא טענה שהייתה לה התגלות בפני כל קהל המאמינים (כאשר אלה היו רבים מאוד) למעט דתות שהאמינו גם בהתגלות לעם ישראל במתן תורה והשתמשו בטיעון כדי לבסס את האמונה בהתגלות זו.
ביקורת.
יש הטוענים שהטיעון, כפי שניסחו ריה"ל, אינו תקף, במיוחד לאור עדויות מהמקרא עצמו על פערים ברציפות של העברת המסורת מדור לדור:
תגובות על הביקורת.
יש הטוענים כי מצבו הקדום של עם ישראל דמה למצבו בהווה, כאשר רוב היהודים בישראל חילונים, ועם זאת מודעים לגרעין הציבורי המקפיד על שמירת התורה והמצוות, ומקיים מצוות בסיסיות כגון ברית-מילה ושמירת יום הכיפורים.
בדבר מציאת ספר התורה בימי יאשיהו, הפרשנים המסורתיים קבעו כי מדובר בספר התורה המקורי של משה רבנו, שעורר התרגשות מיוחדת אף על פי שהתקימו ספרי תורה נוספים, ומוצאים לכך הדים בפסוקים המתארים את "ספר התורה" ב-ה' הידיעה. כמו כן לפי חז"ל ההתרגשות בעקבות מציאת ספר התורה נבעה מהיותו מגולל בפרשת התוכחה בכי תבוא המרמז על הגלות הקריבה בשעתו, וכהמשך המקרא אודות נבואת חולדה הנביאה. לפיכך יש המסבירים שההתרגשות לא הייתה אודות המצוות שהיו כתובות בספר והיו ידועות לעם, אלא על החלק שנקרא בו.
עילפון חושים
עילפון חושים (באנגלית: Coma) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1978, בבימויו של מייקל קרייטון. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת רובין קוק, שפורסם ב-1977.
עלילה.
העלילה מתרחשת ברובה בבית החולים בוסטון ממוריאל. הסרט נפתח כאשר הפלה מסתבכת והחולה ננסי גרינלי מאבדת את הכרתה, ומאוחר יותר מתה. חברתה הטובה סוזן ווילר, רופאה בבית החולים (בגילומה של השחקנית הקנדית ז'נבייב בוז'ולד), חושדת כי משהו אינו כשורה בחדר הניתוח שבו נותחה ננסי. חשדותיה מתאמתות כאשר היא מגלה שניתוחים רבים שבוצעו בחדר זה "הסתבכו", וחולים רבים לא יצאו ממנו בחיים.
סוזן מחליטה לחקור, והעלילה מסתעפת כאשר היא מגיעה למתקן שבו מוחזקים החולים שנכנסים לתרדמת, ומגלה כי במתקן מתבצעים ניתוחים בהם נעקרים איברים שונים מגופות המטופלים, שנמכרים בסכומים גבוהים לכל המרבה במחיר.
לאחר הגילוי יוצאת הרופאה למאבק למען הצדק, ומסכנת את חייה בתהליך.
השחקן מייקל דאגלס מגלם את ד"ר מארק בלואוס, בן זוגה של סוזן. בסרט מופיעים גם טום סלק ואד האריס.
אפולוניוס איש טיאנה
אפולוניוס איש טיאנה (יוונית: Ἀπολλώνιος ὁ Τυανεύς; 15 לערך –100 לערך) היה פילוסוף יווני, ידוע בעיקר בתפישת עולמו השונה לעומת תקופתו המלאה בתהפוכות.
רוב המידע על אפולוניוס מגיע מהספר "חיי אפולוניוס מטיאנה" (Vita Apollonii Tyanensis) שכתב פילוסטרטוס (Lucius Flavius Philostratus), שהסתמך על מספר מקורות שלא שרדו.
מוצאו.