ההתנקשות עוררה ביקורת קשה בקרב הנהגת היישוב, וכמו כן בבריטניה, גם בקרב גופים שתמכו ביישוב היהודי. באותם ימים בריטניה הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, והיו שראו בפגיעה בה כפגיעה במאבק מול גרמניה. הנשיא לעתיד חיים ויצמן אמר כי מותו של הלורד מוין כאב לו יותר ממות בנו (שנהרג בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942).
בעקבות ההתנקשות, הודיע וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אחד התומכים היחידים בממשלה הבריטית במפעל הציוני (ומי שמינה את לורד מוין, שהיה ידידו הקרוב, לתפקידו) על סדק שנפער בתמיכתו בציונות ואמר:
ההגנה והאצ"ל גינו את ההתנקשות ובעקבות הלחץ נאלץ הלח"י לעצור את פעולות הגרילה ופעילויות הטרור נגד גופים בריטיים, עד סוף מלחמת העולם השנייה. בקרב חלק ניכר מהיישוב העברי הפעולה הוגדרה כטרור. דוד בן-גוריון ומשה שרתוק שיגרו מברק לראש הממשלה המצרית, אחמד מאהר, ובו כתבו:
זמן קצר לאחר הרצח פרסמו רוב תנועות הנוער העבריות עצומת גינוי להתנקשות ולארגוני 'הפורשים': "מלחמה לנוער העברי בטרור ובמבצעיו. יש לבער את הבוגדים, להרחיקם מספסלי הלימודים ומן הסדנאות". נתן אלתרמן פרסם במסגרת הטור השביעי שיר בשם "פוליטיקה של פיסטולטים (אקדחים)", ובו מתח ביקורת חריפה על הפעולה.
הביקורת הקשה על ההתנקשות הביאה להרחקת אנשים הקשורים לאצ"ל וללח"י מבתי ספר וממקומות עבודה, והיוותה את אחת הסיבות לסזון.
ברנרד וסרשטיין כתב על האפשרות כי הרצח עיכב את הקמת מדינת ישראל:
צמד המתנקשים זכו לאהדה רבה במצרים והרצח נחשב על ידי היסטוריונים כהשראה להתנקשות בחייו של ראש ממשלת מצרים, אחמד מאהר פאשא (שנחשב פרו-בריטי), על ידי טרוריסטים מצריים.
מידת ההצדקה להתנקשות.
מאז הרצח קיימת מחלוקת לגבי הצדק והחכמה שבבחירה להתנקש בלורד מוין. מצדיקי הרצח מצביעים על פעולות שונות של הלורד מוין שהיו עוינות במיוחד כלפי המפעל הציוני. לטענתם, הלורד מוין, בתפקידו כנציב הבריטי הממונה על המזרח התיכון, פעל במלוא כוחו למנוע כניסת יהודים לארץ ישראל.
כן מעמידים לחובתו את העובדה שבשנת 1941 דחה הלורד מוין את בקשותיהם של ויצמן ובן-גוריון להקים את הדיוויזיה היהודית, שהובטחה לוויצמן על ידי צ'רצ'יל. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על אנשיה בטורפדו סובייטי ב-24 בפברואר 1942. ההיסטוריון ברנרד וסרשטיין ציין, בשנת 1982, כי "חשדות לח"י, שהוא מילא תפקיד אישי מכריע בהחלטות שהובילו לטביעת 'סטרומה' בפברואר 1942, מתאמתות, יש לומר, בכתוב בתיקים הרשמיים שבארכיונים, שעתה הם בני-השגה. למעשה, בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זו התערבותו האישית של מוין שהטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האניה". באותה שנה נאם בפרלמנט הבריטי ואמר כי את יהודי אירופה יש ליישב במקומות מבודדים ובמדגסקר.
הלורד מוין נחשד כי סיכל בשנת 1944 את שליחותו של יואל ברנד, שנשלח על ידי הנאצים להציע לבריטים לקנות את חיי שארית יהודי הונגריה בתמורה לציוד צבאי ומשאיות (עסקה שכונתה "סחורה תמורת דם") ושלח את ברנד למעצר. ברנד טען כי שמע בריטי אומר "מה אעשה במיליון יהודים?" ולאחר שהבריטי עזב אמר לו איש צבא כי היה זה הלורד מוין. ב-1956 טען ברנד כי ייתכן ולא היה זה הלורד מוין שאמר את הדברים אחרי הכל אלא פוליטיקאי בריטי אחר. מספר שנים מאוחר יותר, בעת שהעיד במשפט אייכמן, חזר בו ושוב טען כי היה זה הלורד מוין שאמר זאת. ההיסטוריונים כיום חלוקים בדעותיהם לגבי העובדה הזו וחלקם סבורים ששניהם מעולם לא נפגשו.
על ההתנקשות בחייו אמר יוסף נדבה:
לעומת זאת, וסרשטיין העריך את יחסו של הלורד מוין לציונות כך:
בעקבות עובדות שנחשפו בשנים שלאחר מכן, עלתה סברה כי בדעותיו של הלורד מוין חל מפנה בתקופה שלפני ההתנקשות, והוא החל לתמוך בתוכנית החלוקה ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בניגוד למדיניות של משרד המושבות.
חסידות טעמשוואר
סחר באיברים
סחר באיברים הוא תרומת איברים לצורך השתלת איברים הנעשית תמורת תשלום כספי.
סחר חוקי באיברים.
בשנות ה-70, התפתחה השתלת איברים בקנה מידה רחב, הודות לפיתוח תרופות המונעות דחיית איבר לאחר השתלה. האיברים אותם ניתן ליטול מתורם חי ולהשתילם באחר כוללים כליה, כבד, קרנית וריאה. רוב הסחר באיברים מתמקד בכליות או כבד.
קודם לשנת 1994 התקיים בהודו שוק חוקי ומצליח באיברים להשתלה. מועמדים להשתלה מרחבי תבל הגיעו להודו לרכוש כליות להשתלה והפכו את המדינה לאחת המובילות בעולם בתחום השתלת כליות. מספר בעיות ליוו את קיומו של הסחר באיברים בהודו, בהן מקרים שבהם ניטלו כליות ממטופלים מבלי שאלה כלל ידעו שנלקח איבר מגופם. במקרים אחרים הובטחו לאנשים שמכרו כליה סכומי כסף גדולים בהרבה ממה ששולם להם לאחר הניתוח. הבעיות המוסריות שעורר הסחר באיברים הביאו את ממשלת הודו לחוקק, בשנת 1994, חוק האוסר על סחר איברים במדינה. החקיקה לא הביאה להפסקת הסחר באיברים בהודו ונכון לשנת 2002 על פי הערכות נמכרו כ-2,000 כליות מדי שנה בהודו. סחר באיברים היה אף חוקי בפיליפינים עד לתחילת המאה ה-21. הסחר נאסר בשנת 2003 עם חקיקת חוק האוסר על סחר בבני אדם, כאשר הגדרת החוק לסחר בבני אדם כוללת "נטילה או מכירה של איברים".
השתלות באיראן.
באיראן מכירת איברים להשתלה היא חוקית. החל משנת 1988 קיימת באיראן מערכת מוסדרת המאפשרת מכירת איברים לצורך השתלה, ללא צורך בקרבת משפחה בין מוכר האיבר לבין המטופל בהשתלה. ההיתר למכירת איברים הביא בשנת 1999 לכך שלא קיימת עוד רשימת המתנה להשתלת כליות. מאז תחילת התוכנית ועד לסוף שנת 2005 בוצעו באיראן 19,609 השתלות כליה, כמעט 80% מן האיברים להשתלה (15,356 מקרים) באו כתוצאה ממכירת כליה. מכירת כליות באיראן מתבצעת באמצעות שני ארגונים שלא למטרות רווח, הפועלים בתמיכת ממשלת איראן. הארגונים דואגים להפגיש בין מוכר האיבר לבין הזקוק להשתלה, ומארגנים את הבדיקות הנחוצות להתאמת רקמות. לא קיים תשלום אחיד בעד כליה באיראן, אולם בממוצע כליה נמכרת בסכום השווה ל-1,200 דולר אמריקאי. במקרים מסוימים חלק מן התשלום למוכר הכליה נעשה בסידור מקום עבודה.
איראן היא המדינה היחידה בעולם שבה סחר בכליות הוא חוקי ומתקיים באופן סדיר ומשגשג, בעיקר בטהראן, באזורי בתי החולים שבהם מרכזי השתלות. יחד עם זאת, על פי החוק באיראן, נאסר על איראנים לתרום כליה למי שאיננו אזרח איראני.
בשנת 2011 בוצעו באיראן 2,285 ניתוחי השתלות כליה, והממשלה האיראנית ממריצה את האזרחים לתרום כליה בתמורה לתשלום כספי. נוצר מצב בו מתקיימת תחרות בין תורמי הכליות, שרובם עניים ומצויים בטווח הגילאים 20–30. לפי דברי מוסטפא קאסמי, ראש אגודת הצדקה האיראנית לתמיכה בחולי כליות, עומד הסכום הממוצע שמקבל תורם כליה מאת החולה שמקבל אותה, על סך של 6,000 דולר (כ-24 אלף שקל). הממשלה משלמת לתורם אלף דולר (כ-4,000 שקל) נוספים. סכום זה משמעותי במדינה שבה השכר החודשי הממוצע נע בין 300 ל-600 דולר. הסחר בכליות מנוהל באמצעות שתי "עמותות צדקה" כאשר הליך התרומה (התשלום) נעשה תחת פיקוח ממשלתי. העמותות מאתרות הן תורמים והן נזקקים לתרומות, ובודקות התאמות אפשריות ביניהם. במרכז טהראן, בסמוך למשרדי אגודת הצדקה, ניתן לראות מודעות רבות הכתובות באותיות גדולות במיוחד או בצבעים זוהרים כדי למשוך תשומת לב. תורמים פוטנציאליים הזקוקים נואשות לכסף, פועלים גם באמצעות גרפיטי - ריסוס הפרטים שלהם על קירות של מוסדות, או אף על קירות בתים פרטיים, בסמוך לבתי החולים שבהם מרכזי השתלות.
סחר לא חוקי באיברים.
עוני וחוסר פיקוח חוקי נאות תורמים לקיומו של סחר לא חוקי באיברים. עוני מאפיין את כל המדינות בהן משגשג שוק שחור באיברים. אולם עוני אינו הגורם היחיד המשפיע על שגשוג הסחר באיברים ובחלק מן המדינות העניות ביותר בעולם לא מוכרת תופעת הסחר באיברים. חקיקה היא גורם נוסף המשפיע על קיומו של סחר באיברים. בירדן, לדוגמה, סחר באיברים אינו חוקי אולם ירדנים רבים מוכרים איבריהם באיראן, שם מבוצעים ניתוחי ההשתלה. בהודו נאסר על סחר באיברים מתורם חי והחוק דורש כי תורם האיבר יהיה קרוב משפחה, בעל או אישה, או תורם מתוך סיבות של "חיבה". החוק ההודי אינו מתיר מתן תשלום לבעל האיבר בתמורה לנטילתו, אולם החוק אינו אוסר על תשלום לבן הזוג אף אם הוא תורם האיבר. לאקונה זו בחוק ההודי מאפשרת למעשה סחר באיברים, כך שהזקוק לאיבר מתחתן עם תורם האיבר כדי לאפשר תשלום.
סחורות לא חוקיות, כולל איברים להשתלה, נמכרים בשוק השחור במחירים גבוהים. התשלום אותו יקבל מוכר האיבר תלוי במקום שבו הוא נמכר ובהיצע הקיים בשוק. התשלום הממוצע אשר דווח בעולם עבור מכירת כליה הוא כ-5,000 דולר, בעוד שהמחיר הממוצע בשוק השחור לקניית כליה הוא כ-150,000 דולר. פער דומה בין מחיר הקנייה למחיר מכירה קיים אף בתחום מכירות כבד. חקירה עיתונאית בשנת 2007 חשפה כי מתווכים בסחר באיברים מרוויחים הון עתק בעסקאות בהן הודים, אשר איבדו את רכושם ומקור הכנסתם בצונמי באוקיינוס ההודי, מכרו את כליותיהם בשוק השחור.
בשנת 2007 הורשע לראשונה בבריטניה אדם שניסה למכור את כליתו באינטרנט במחיר של 24,000 ליש"ט כדי לשלם חובות שצבר בהימורים ונשפט לשנת מאסר על תנאי. הצעת מכירה זו עמדה בניגוד ל"חוק רקמת אדם משנת 2004" (Human Tissue Act 2004).