הדומיננטיות של השימוש במגדר הזכרי בשפה העברית, הנובעת מההתנהלות החברתית המקובלת, מתבטאת גם בספר החוקים של מדינת ישראל. חוק הפרשנות, המפרש מונחים שונים בחוקי המדינה, קובע כי "האמור בלשון זכר — אף לשון נקבה במשמע, וכן להפך". בפועל, רוב רובם של החוקים מנוסחים בלשון זכר. במקרים הספורים שבהם החוק מנוסח בלשון נקבה, מדובר בעיקר בהתייחסות לתפקידים המזוהים יותר עם נשים. כך, למשל, שני חוקים המסדירים את העיסוק במקצועות רפואה האחד נקרא "פקודת האחיות", והאחר - "פקודת הרופאים". ניתן למצוא בספר החוקים יועץ מס, יועץ השקעות ויועץ משפטי, אולם רק יועצת אחת - לענייני מעמד האישה. בסעיפים המגדירים את עבירת הסרסרות בחוק העונשין נקט המחוקק גישה כפולה: בתחילה נקבע כי סרסור הוא "מי שמחייתו, כולה או מקצתה, דרך קבע או בתקופה כלשהי, על רווחי אדם העוסק בזנות", אך בהמשך נקבע כי "גבר הגר עם זונה או שהוא רגיל להילוות אליה דרך קבע [...] חזקה עליו שהוא חי על רווחיה". בחוק זכויות החולה ניכרת אבחנה בין שלוש רמות שונות של זיהוי מקצועות עם נשים: "מטפל" - "רופא, רופא שיניים, סטז'ר, אח או אחות, מיילדת...".
מגדר לשוני ואסוסיאציות למגדר.
בניסוי בלשני שביקש לבדוק את הקשר בין חשיבה לשפה התבקשו דוברי גרמנית ודוברי ספרדית לתאר חפצים שמינם הדקדוקי בשתי השפות הפוך, כגון מפתח וגשר.
התוצאות היו חד-משמעיות: דוברי גרמנית (שעבורם מפתח הוא זכר) בחרו בתארים כגון "קשה", "כבד", "משונן", "מתכתי" ו"שימושי", בעוד דוברי ספרדית (שעבורם מפתח הוא נקבה) בחרו בתארים כמו "מוזהב", "קטן", "נוצץ", "יפהפה". ולהפך: הגרמנים (שעבורם גשר הוא נקבה) בחרו בתארים כגון "יפה", "אלגנטי", "שברירי", "שליו", "נאה", "דקיק"; והספרדים (שעבורם גשר הוא זכר) בחרו ב"גדול", "מסוכן", "ארוך", "חזק", "מוצק" וכדומה. במילים אחרות, למרות השרירותיות של מין החפצים, הדוברים נוטים להשליך עליהם תכונות "גבריות" או "נשיות" בהתאמה.
השלכות של סגנון מגדרי.
בשנת 2015, נוסף בשוודיה כינוי גוף נייטרלי hen, שנועד להקטין את השימוש בסגנון מגדרי. בסדרת ניסויים, קראו שוודים ושוודיות טקסטים בסגנון מגדרי נשי, גברי או נייטרלי. נמצא שהשפה הנייטרלית הפחיתה את הבולטות המנטלית של גברים (בהשוואה לטקסט בסגנון מגדרי גברי) ושל נשים (בהשוואה לטקסט בסגנון מגדרי נשי). מי שקראו טקסטים בסגנון נייטרלי גם הפגינו יחס סובלני יותר כלפי להט"ב. בניסוי ישראלי שנערך בעברית, נבדקה השפעת הסגנון המגדרי על היחס ללימודים אקדמיים. בניסוי, נשים קיבלו שאלונים פסיכולוגיים שנוסחו בשפה מגדרית גברית או נייטרלית. אופן הניסוח השפיע על הציונים שנשים קיבלו במוטיבציה הפנימית למשימה, חשיבות המשימה ותחושת המסוגלות. מחקר שנערך על 111 מדינות מצא קשר מתאמי בין השימוש בסגנון מגדרי במדינה לבין אי השוויון המגדרי בה. במדינות בהן השפה היא בסגנון מגדרי, אי השוויון היה גדול יותר.
הביקורת נגד הסגנון המגדרי.
הסגנון המגדרי החל למצוא את עצמו תחת ביקורת, במקביל לצמיחת הפמיניזם. עלתה דרישה לקיים שוויון זכויות לנשים גם בתחום זה, תוך הדגשה שאין לראות בפנייה בלשון זכר פנייה נייטרלית. דוגמה לכך מופיעה בוויכוח נודע (ולא יחיד) בין וינסטון צ'רצ'יל לננסי אסטור, האישה הראשונה בבית הנבחרים הבריטי. בעת נאום שנשא בבית הנבחרים, השתמש צ'רצ'יל שוב ושוב במילה "man", כשכוונתו הייתה לבני אדם. בכל פעם שעשה זאת, התערבה ליידי אסטור בקריאת ביניים: ("ואישה, אדוני היושב ראש... ואישה"). צ'רצ'יל הגיב: ("בהקשר הזה, אדוני היושב ראש, 'איש' כולל 'אישה'"; embraces באנגלית משמעו "כולל" אך גם "מחבק").
תשומת הלב שהופנתה לכתיבה בלשון זכר בלבד הובילה רבים לראות בכך חוסר שוויון ולניסיונות שונים להתמודד עמו. ההנחה הראשונית הייתה שישנה זיקה חזקה בין השפה המדוברת ובין תפיסת העולם של דובריה, זאת בצד מחקרים בבלשנות חברתית ובפרגמטיקה של הלשון המראים כי העדפת הפנייה הזכרית כברירת מחדל בשפה מחויבת מגדר - משקפת מצב חברתי של יתרון מעמדי גברי השורר (או לפחות כזה שפעם שרר) אצל דוברי שפה זו.
מוּדעוּת למצב, השלמה עם קיומו, ותגובות לביקורת המופנית נגדו.
רבים מהדוברים בשפה מחויבת-מגדר כלל אינם רואים בכך בעיה. אחרים טוענים שמין דקדוקי אינו יוצר הפליה אלא הבחנה פורמלית, נייטרלית לחלוטין, שניתן להעניק לה פרשנות ערכית מכל סוג, מטוב ועד רע. בקרב החשים בקיומה של בעיה בשפה מחויבת-מגדר, יש הבוחרים להשלים עם קיומה. הם מציינים לעיתים במבואות או בהערות לחיבוריהם שהם מודעים לאפליה הנוצרת בכתיבה בלשון זכר, אך כדי לא להטריד את הקורא, נכתב הספר בלשון זו בכל זאת. הקורא מתבקש להבין כי בכל מקום בו מצוין המונח המקוצר he הכוונה היא למושג המסורבל-יחסית he, she or they. עוד יותר מאשר לכותב אנגלית, נוחה גישה מקוצרת זו - לכותב עברית, מפני שאם ינקוט בחלופה המסורבלת אז יתקל בבעיה חמורה אף יותר מזו שבה יתקלו דוברי האנגלית אם ינקטו בחלופה ההיא, משום שעדין לא יהיה די לו לכתוב (כבאנגלית) "הוא או היא (או הם)" - שהרי בעברית גם לפועל ולשם התואר יש מין (שלא כמו באנגלית) - ולכן כתיבת משפטים נטולי מין הופכת פעמים רבות למשימה כמעט בלתי אפשרית מחמת סירבולה שרק ילך ויתארך.
דוגמה להשלמה עם המצב מצויה בדבריו של מיכה חפרי בפתיחה לספרו "עקרונות מערכות הפעלה":
הד"ר קרן דובנוב, העומדת בראש החוג ללשון עברית במכללת דוד ילין, מרחיקה לכת יותר, כשהיא משיבה למבקרי המצב וטוענת: "לשון היא מערכת מורשת, היא יקרה לדובריה ויש ערך חינוכי ותרבותי לשימורה, ולא שווה להקריב את ייחודה, בהירותה ויופיה על מזבח שוויון פורמלי מדומה". "אין כל קשר שיטתי בין קיומו של מין דקדוקי בלשונות העולם ובין שוויון או אי שוויון בין גברים לנשים בחברת דובריהן". מוטב להשקיע בחיסון החברה אל מול דעות קדומות...כך ילכו וישתוו זכויותינו והזדמנויותינו."
תמיכה בסגנון עוקף מגדר, ושיטות לכתיבה שוויונית.
אצל דוברי אותן שפות מחויבות-מגדר החל להתפתח זרם חברתי התומך ב"סגנון עוקף מגדר" (הרעיון אינו תקף בחברות הדוברות בשפות מנוּעות-מגדר), כחלק מעקרון התקינות הפוליטית. סגנון כתיבה זה עוקף - באופן נייטרלי מבחינה מגדרית - את הצורך להתייחס למינו הלא ידוע של אדם לא ספציפי, כלומר מבלי לייחס מגדר מסוים לאותו אדם.
כך קרה שכותבים בארצות הברית החלו לשנות את סגנון כתיבתם. בכל מקום שבו היה נהוג לכתוב man נכתב מעתה person. גם מילים מורכבות תוקנו: salesperson באה במקום salesman, ובמקום postman באה letter carrier. קל לעכל שינוי זה, אך שינוי נוסף שבא עמו אינו כה פשוט לעיכול. בכל מקום שבו היה כתוב he החלו כותבים he or she (ולעיתים אף she or he). בעברית יש הכותבים, באופן דומה, פנייה כפולה, למשל "קח/קחי" או "ראה/ראי", ובצורה מקוצרת "קח/י". שיטה זו יצרה משפטים מסורבלים והיא פוגמת בנוחות הקריאה, ולכן נשללה על ידי האקדמיה ללשון העברית. בעשור השני של המאה ה-21 החלה רווחת הסיומת "ים.ות" (למשל "קונים.ות") כצורת התייחסות לגברים ונשים, ויש שהגדילו לעשות ויצרו אותיות חדשות, המשלבות את הסיומת "ים" עם הסיומת "ות" וכדומה. האקדמיה ללשון העברית שללה גם צורות אלה.
המחשה לקושי שמעמידה העברית בפני דובריה ניתנת ביחס לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה: אף שסעיף 8 לחוק מחייב כתיבת מוֹדעוֹת "דרושים" בלשון זכר ובלשון נקבה, נמנעים חלק מהמפרסמים מלעשות זאת, עקב הסרבול הכרוך בהיענות לדרישות החוק: "דרוש/ה פקיד/ה בעל/ת ניסיון..." (יש הכותבים את המודעה בלשון זכר, ומוסיפים בשוליה הערה "המודעה מיועדת לנשים וגברים כאחד"). מעיון במדורי ה"דרושים" המתפרסמים כיום עולה כי מספר גדול של הצעות עבודה מנוסחות באופן הפונה גם לנשים וגם לגברים, אך יישומה של הדרישה החקיקתית רחוק מלהיות מושלם. עם כל זאת, אין ספק שתיקון החוק שינה משמעותית את הנוף הלשוני של דפי המודעות המציעות עבודה ותרם לשוויון בתחום התעסוקה. כפי שכותבת שולמית אלמוג, נראה שההסדר התחיקתי נובע מתוך הכרה בכך שמודעות העושות שימוש מפורש בלשון נקבה לצד השימוש בלשון זכר מעודדות נשים להציע את מועמדותן ולהתמודד על התפקידים המוצעים, בעוד שימוש בלעדי בלשון זכר עלול להרתיע אותן מהתמודדות כזו. הנחה זו רלוונטית לא רק כאשר עוסקים בשוויון תעסוקתי. היא רלוונטית לנושא השוויון בכללותו, ולכן ראוי היה לשאוף שמעתה ואילך ינוסח כל דבר-חקיקה באופן הנחזה לרלוונטי באותה מידה גם לגברים ולגם לנשים.
צעד שונה הוא שילוב שני המינים הדקדוקיים. כלומר במקום המצב השגרתי, שבו כל הדוגמאות הן בזכר, מופיעות הדוגמאות לעיתים בזכר ולעיתים בנקבה. בהקדמה לספרו "שפינוזה וכופרים אחרים" מסביר ירמיהו יובל מדוע בחר בשילוב כזה:
התייחסות פמיניסטית לבעיה זו מופיעה במאמרה של פנינה להב "יד הרוקם: יריעת חירויות הפרט על-פי השופט אגרנט". בהערת שוליים בפתח המאמר מסבירה הכותבת את גישתה:
דרך התייחסות נייטרלית מבחינה מינית ננקטה לעיתים באמצעות שימוש בשם הפועל במקום בפועל. לדוגמה: במקום "טול את האופניים" או "טלי את האופניים" נכתב "יש ליטול את האופניים".
דרך נוספת היא פנייה בצורת רבים משותפת לזכר ולנקבה במקום בצורת היחיד (למשל "ראו" במקום "ראה"). כך מציעה האקדמיה ללשון העברית. עמד על כך מיכאל ספרד בסקירת הספר "מכתבים לעורך דין צעיר":
האפשרות הרדיקלית ביותר היא שימוש בצורת הנקבה בלבד. כך למשל באתר הנשים "אסימון" נכתב בתנאי השימוש: