לאור הקשר החזק שנוצר במהלך השנים בין זהות החברות ללוגו שלהן, עם האיחוד בין נטוויז'ן וברק 013, הוחלט לשמר לפחות לזמן מה את שני הסמלילים זה לצד זה. לפיכך, בעת ששמה הרשמי של החברה היה למשך כשנה "נטוויז'ן 013 ברק", בלוגו ה"זמני" שלה הופיעו זה לצד זה אותם סמלילים ששימשו את החברות נטוויז'ן ו-013 ברק קודם למיזוג ביניהן.
במקביל, לאחר האיחוד בין החברות, נוצר סמליל נפרד לקידומת ה-013, המשמשת את לקוחות החברה המאוחדת בשיחות לחו"ל. בלוגו החדש, אשר הוצג גם בדגלים שהונפו מחוץ למטה החברה בחיפה, יוצרת הזיקית את הספרה 0. עם זאת, לא נעשה לבסוף שימוש בסמליל זה בפרסום כלשהו באמצעי התקשורת.
ב-6 ביולי 2008 הוכרז על מיתוג מחדש של החברה. לאחר שהוחלט לזנוח את המותג "ברק", נקבע שם החברה כ-"013 נטוויז'ן", ושונה סמלילה לזה הכולל את טביעת האצבע. גם בסמליל החדש נשמרו הצבע האדום והזיקית. בסמליל מופיע השם נטוויז'ן באנגלית ומעליו, הספרות 013, אלו שבקידומת הטלפון לשירות השיחות הבינלאומיות שמציעה החברה. לצד השם מופיעה טביעת אצבע ובה זיקית. טביעת האצבע מסמלת את מוטו החברה, "הכל במרחק נגיעה".
החברה בהווה.
בראשית 2007 הושלם מהלך בו רכשה נטוויז'ן את החברות "גלובקול" ו-"013 ברק" (תמורת הנפקת מניותיה למחזיקי "013 ברק"). לאחר הרכישה אוחדו שלוש החברות תחת השם "013 נטוויז'ן". כתוצאה מכך מוזגו מוקדי השירות והתמיכה של החברות לתוך זה של נטוויז'ן בחיפה. כמו כן, הוחלט על ביטול הקידומת 017 לשירות השיחות הבינלאומיות.
במרץ 2007 הודיעה רוית ברניב על עזיבתה את החברה.
ב-31 באוגוסט 2011 נקנתה נטוויז'ן על ידי סלקום, גם היא מקבוצת "IDB". בעקבות רכישה זו הפכה נטוויז'ן לחברה פרטית, והיא נמחקה מהבורסה.
באוקטובר 2012 מכרה נטוויז'ן את חלקה באתר האינטרנט "נענע10" לחברת התקשורת JCS, תמורת כ-10 מיליון שקלים.
יין יאנג
קונטיקט (נהר)
נהר קונטיקט (באנגלית: Connecticut) הוא הנהר הגדול בשש מדינות ניו אינגלנד, שבצפון מזרח ארצות הברית. הוא זורם דרומה מאגמי קונטיקט צפונית לניו המפשייר, לאורך הגבול שבין המדינות ניו המפשייר וורמונט, דרך מערב מסצ'וסטס ומרכז קונטיקט, ונשפך ללונג איילנד סאונד (לשון ים החודרת מהאוקיינוס האטלנטי) בין קונטיקט ובין לונג איילנד, ליד אולד סייברוק.
מקור הנהר הוא באגם קונטיקט הרביעי בניו המפשייר, ומצטרפים אליו מספר פלגים בדרכו לים. אורך הנהר כ-655 ק"מ, ואגן הניקוז שלו מתפרס על 29,138 קמ"ר. נפחו של הנהר גואה כ-97 ק"מ לפני שפכו, ליד העיירה וינדזור לוקס, וספיקתו סמוך לשפכו לים, היא 560 מ"ק לשנייה.
הנהר נושא עמו כמות עצומה של טין, במיוחד בזמן הפשרת השלגים. השרטון הגדול שנוצר כתוצאה מכך סמוך לשפך הנהר, הקשה על השימוש בו כעורק תחבורה. מסיבה זו, אין עיר גדולה ליד שפכו לים, בניגוד למרבית הנהרות הגדולים באזור. הביצות שנוצרו על ידי סחף זה, מופיעות ברשימת האתרים לשימור המהווה חלק מאמנת רמסאר.
יוהאן גוטפריד הרדר
יוהאן גוטפריד הֶרְדֶר (בגרמנית: Johann Gottfried Herder; מאז 1802 פון הרדר; 25 באוגוסט 1744 – 18 בדצמבר 1803) היה משורר, מתרגם, תאולוג ופילוסוף יליד פרוסיה, אחד מאנשי הרוח הבולטים בימי הקלאסיציזם של ויימאר שהשפיע רבות על תקופת הסער והפרץ והרומנטיקה המוקדמת, אחד הנציגים של ספרות הנאורות המאוחרת.
תולדות חייו.
הרדר נולד בשנת 1744 בעיר מורונגן שבמזרח פרוסיה (כיום מורונג, ורמיה-מזוריה, פולין). אביו היה מורה ומצליל פעמונים שהתפרנס בדוחק. בגיל 18 הצליח הרדר בערמה להביא את שירו הראשון לדפוס, על ידי כך שצירף אותו בחשאי לשירים ששלח מעבידו להוצאה לאור. כמה שנים לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת קניגסברג שם הכיר את הפילוסוף עמנואל קאנט והיה לתלמידו. בקניגסברג התיידד גם עם יוהאן גיאורג האמאן, אותו רואה ישעיה ברלין כאחד מאבותיה של התנועה הרומנטית. בשנת 1763 עבר לשמש בתפקיד מורה ודרשן בבית הספר של הקתדרלה שבעיר המסחר ריגה, בה ישב עד 1769. באמצע שנת 1769 יצא הרדר למסע ברחבי אירופה, שמטרותיו המקוריות אינן ברורות. במהלך מסע זה כתב את יומן המסע שלו, בו ניתן למצוא ניצנים של השקפותיו המאוחרות יותר. במהלך מסעותיו הגיע הרדר לעיר קיל, בה נפגש עם יורש העצר של נסיכות ליבק. לבקשת אביו של זה, הפך הרדר להיות מחנך ובן לוויה לנסיך הצעיר. בהמשך מסעותיו, שחלקם היו ביחד עם יורש העצר, פגש הרדר את אשתו לעתיד, קארולינה פלאכסלאנד, ובהגיעו לעיר שטראסבורג נפגש לראשונה עם גתה. ב-1771 פעל הרדר כיועץ הקונסרבטוריון בחצר הרוזן של ביקבורג. באותן השנים היה הרדר אחוז דיכאון לעיתים תכופות, ובמקביל, ואולי כתוצאה מכך, נתקרב ביותר לאורתודוקסיה. ב-1776 נתמנה בזכותו של גתה למשרת המפקח הכללי על דוכסות ויימאר, בה החזיק עד יום מותו. ב-1801 הוענק לו תואר אצילות בווארי.
הגותו ויצירתו.
פילוסופיה ותאולוגיה.
כרבים מאנשי הרוח בגרמניה של דורו, גם הרדר היה איש אשכולות שעסק בכמה דיסציפלינות אינטלקטואליות שונות. על פי מקצועו היה הרדר פילוסוף ותאולוג. ככזה, היה מהראשונים שהעלו את הגותו של ברוך שפינוזה על נס. בחיבוריו השונים, מהלל הרדר את תורת המידות של שפינוזה ודורש מהתיאלוגים הנוצרים ללמוד ממנו, ובחיבורו "על ההכרה וההרגש של נפש האדם" הוא אף מעז לכנות את שפינוזה "אלוהי". בעניין זה התערב הרדר ב"פולמוס על הפאנתאיזם" שניטש בזמנו בין משה מנדלסון לבין פרידריך הינריך יעקובי. בפולמוס זה, הסתייגו שני הצדדים, כל אחד בדרכו שלו, מדעתו של שפינוזה, בעוד הרדר צידד בה.
על אף שלמד אצל קאנט בצעירותו, הרדר לא קיבל את דעותיו החדשניות של קאנט ב'מהפכה הקופרניקאנית' שלו, והדבר גרם לפולמוס בין השניים. בתחילה מצד קאנט שהוציא ב-1785 ביקורת בשני כרכים על ה"רעיונות" של הרדר. ולאחר מכן מצד הרדר, שכתב ב-1799 את הספר "מטא ביקורת על ביקורת התבונה הטהורה." ולאחר מכן ביקר את תורתו של קאנט ביתר שאת בספרו "קאליגוני". יש אומרים שביקורותיו של הרדר נבעו מחוסר הבנה את התאוריה החדשנית של קאנט, אולם עם זאת מודים כולם כי הרמה האומנותית של השגותיו מתעלה לעיתים לדרגת פרודיה נעלה ונוקבת. על אף הפולמוס, שמר הרדר על קשרים טובים עם קאנט עד יום מותו. הפולמוס העיב דווקא על קשריו עם חסידיו של קאנט – שילר, פיכטה, ולאחר מכן אפילו ידידו הטוב גתה, על אף שזה האחרון היה קרוב ביותר בהשקפותיו להרדר, ולא לקאנט.
היסטוריוסופיה.
בכתביו של הרדר בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה נוטים לייחס חשיבות רבה יותר דווקא לרעיונותיו על התפתחות הספרות והאמנות. אולם צריך לזכור, שאף אם הישגיו של הרדר בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה מתגמדים לעומת תאוריות של הוגי הדור שאחריו, דוגמת פיכטה והגל, הרדר היה חלוץ של ממש בתחום זה, ויש שרואים בו את המייסד של התחום. הרדר סירב לראות בהיסטוריה תהליך פשטני כמו שראוהו המשכילים הצרפתים בני דורו. הוא התנגד לתאוריית הקדמה של ההשכלה, וכמו כן הסתייג מכתביו של וולטר המתארים את ההיסטוריה כשורה של מעשי איוולת ושקרים של כמרים. הרדר השווה את ההיסטוריה לתהליך ההתבגרות שעובר על כל פרט, והטעים שבשל כך צריך להתייחס לייחודיותה של כל תקופה. תקופת הקדמונים הייתה לפי הרדר "תור הזהב של האנושיות בילדותה" שאין לדון אותה לאור התפיסה הבלתי דתית של ימינו. במצרים העתיקה ראה הרדר את תקופת הנערות, וביוון את תקופת העלמות. כמו כן, ביחד עם כריסטוף מרטין וילנד היה הרדר מהראשונים שהאירו את ימי הביניים באור חיובי, מגמה שהשפיעה לאחר מכן על כל החשיבה הרומנטית במאה ה-19. להרדר נודעה חשיבות מכרעת גם בתרומה של המונח אמפתיה לחקר ההיסטוריה ותולדות האנושות. לפי הרדר, צריך החוקר בעצמו "לצלול" אל תוך האווירה של התקופה אותה הוא חוקר, ועל ידי כך יהגה בה באופן בלתי אמצעי. מונח זה נהיה בסיסי מאז ועד היום בלימודי היסטוריה, אנתרופולוגיה, אומנות ועוד.
במונח האמפתיה קשורה גם גישתו של הרדר ללאומיות. על פי הרדר, לכל לאום יש התרבות שלו הנובעת מהאופי הייחודי שלו, משפתו, מהפולקלור ומן המסורות העתיקות שלו. הניסיון של תנועת ההשכלה לטשטש את ההבדלים בין בני האדם, מונע מלאומים השונים למצות את היכולת ואת הייחודיות שלהם. לפיכך צידד הרדר דווקא בהבלטת השונות שבין הלאומים, ובתחרות תרבותית ביניהם.
ניתוח המקרא.
כתאולוג נודעה להרדר חשיבות רבה בעיקר בשל עיסוקו המתמיד בכתבי הקודש. בניגוד למסורת הנוצרית המקובלת, נמנע הרדר מלנסות ולפרש את פסוקי המקרא כמוסבים על ישו. תחת זאת, ביקש למצות את תכנם הנפשי, הלאומי והרעיוני של כתבי הקדש, באופן האותנטי ביותר שיכול. בהתאם לדרישתו לאמפתיה, שאף הרדר להבין בצורה המרבית את עולמם הנפשי והתרבותי של בני ישראל בתקופת המקרא, ועל ידי כך, למעשה, להבין את המקרא עצמו. בשיטה זו של מחקר, כמו גם בהערצתו את התרבות העברית הקדומה, השפיע הרדר על הפילוסוף הנודע פרידריך ניטשה. בספרו הענק "על רוח השירה העברית" מפרש הרדר ומנתח את התנ"ך כולו, תוך הקבלה לסיפורי עם ולמיתולוגיה היוונית, וגם במתודה זו נראה שדרכו השפיעה על ביקורת המקרא שהתפתחה רק כמאה שנים אחריו. את החיבור לא הספיק הרדר להשלים, אולם כרכים אחדים יצאו עוד בחייו.
שירה.