עם המלכתו של אגריפס הראשון על יהודה בשנת 41 הוא קיבל גם את הסמכות למנות כהנים גדולים, אחרי מותו וסיפוחה מחדש של יהודה לאימפריה הזכות עברה לבני משפחתו, קודם לאחיו הורדוס וכשזה מת הזכות עברה לבנו אגריפס השני.
התפתח מעמד של משפחות כהונה מיוחסות ועשירות (בית ביתוס, בית פיאבי, בית חנן, בית קתרוס, ועוד) שמקרבן התמנו רוב הכהנים הגדולים. המשפחות יצרו ביניהן מעין שלטון משותף על הכהונה הגדולה, שלטון שנקנה מידי השלטונות, והמחזיק בו התחלף כל שנה. אצולה זו הייתה בעלת זכויות יתר מופלגות, שאפשרו התעשרות מהירה ורדייה בעם. מדי פעם היו מאבקים פנימיים בתוך המשפחות שהובילו לסבל של יושבי ירושלים (לדוגמה בימי הכה"ג ישוע בן דמנאי ).
משפחתו של הכהן הגדול חנן בן שת, העמידה חמישה מבניה לכהנים גדולים: אלעזר, יונתן, תאופילוס, מתתיהו וחנן. המשפחה נמנתה, ככל הנראה על הצדוקים, ולכל הפחות לגבי חנן בן חנן אומר זאת יוספוס מפורשות. משפחת ביתוס העמידה תחילה את אחד מבניה, שמעון בן ביתוס, לכהונה הגדולה ובזמן המרד עלה למשרה זו יהושע בן גמלא, שאשתו הייתה מבית בייתוס, והתלמוד (יבמות סא ע"א) מספר כי קנתה בשבילו את המשרה.
העם בכלל, ופשוטי הכהנים בפרט, היו מנותקים כמעט לגמרי מהכהונה הגדולה. בעוד רוב הכהנים הגדולים היו צדוקים, היה רוב העם פרושים. ההבדל הכלכלי העצום ביניהם, היחס הרודני של רוב הכהנים הגדולים, והיות הכהנים הגדולים בני חסותו של השלטון הרומאי ונאמניו, העמיקו את הקרע ביניהם. הכהנים הגדולים לא התנהגו כפי המצופה מהם ורבים מהם היו מושחתים ואלימים, כך נמסר עליהם מפי חכם שחי בתקופה זו:
בזמן המרד הגדול השתתפו הכהנים הגדולים בהנהגת העם. כאשר השתלטו הקנאים על ירושלים התפרצה האיבה כלפי מעמד הכוהנים. הקנאים הדיחו את כולם, רצחו חלק ניכר מהם ומהמנהיגים המתונים.
הכהן הגדול האחרון של ישראל, פינחס בן שמואל מכפר חבתא, אדם פשוט וסתת, לפי יוסף בן מתתיהו, אך לפי מקורות חז"ל היה מקורב לנשיאות, נבחר על ידי הקנאים בגורל. עם נפילת העיר ונפילת בית המקדש נפל גם הוא.
הכהנים הגדולים של מקדש חוניו.
חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי, שהיה המועמד החוקי לכהונה הגדולה לאחר רצח אביו, מעולם לא קיבל את המשרה. אלקימוס ויונתן החשמונאי נתמנו במקומו. חוניו עזב את יהודה ועבר למצרים שם, ברשות המלך תלמי הרביעי הקים, בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה הנוצרית, בית מקדש בלאונטופוליס.
לפי סברה אחת, ראה חוניו את המקדש בירושלים כמופקע מקודשו לאחר חילולו בידי אנטיוכוס ומנלאוס. לפי סברה שנייה, חוניו לא הכיר בכשרות הכהונה הגדולה של בית חשמונאי. סברות נוספות הן, כי רצה ליצור לעצמו מרכז כוח חדש בקרב העם היהודי, או לחלופין להקים מרכז דתי מיוחד לקהילה היהודית הגדולה במצרים.
על כל פנים, שושלת בניו של חוניו הרביעי שימשו בבית מקדש זה ככהנים גדולים, ולמעשה המשיכו שם את שושלת בית צדוק. יהודי מצרים הקריבו בו קרבנות, אולם לא נראה שראו בו תחליף שווה ערך לבית המקדש הירושלמי.
שושלת הכוהנים הגדולים של מקדש חוניו המשיכה להתקיים עד סגירתו על ידי אספסינוס בשנת 73 לספירה.
הכהן הגדול במקרא.
התייחסויות לכהן הגדול במקרא:
רשימת הכהנים הגדולים במהלך הדורות.
רשימות מדויקות ומפורטות של הכהנים הגדולים לא השתמרו, וקיימות רשימות חלקיות ונתונות במחלוקת. התלמוד הבבלי מספר כי בתקופת בית המקדש הראשון כיהנו כשמונה עשר כהנים, וכי בבית המקדש השני כיהנו לא פחות משלוש מאות כהנים, מפני השוחד שהיו משלמים הכהנים לשלטון הרומאי, על מנת לזכות במשרה הרמה. אולם ייתכן שהמספר שלוש מאות אינו אלא לשון גוזמה, כיוון שבתלמוד הירושלמי מופיע מספר נמוך בהרבה, בין שמונים לשמונים וחמישה כהנים גדולים, ואף מבחינה היסטורית ידועים לכל היותר כשמונים וארבעה כהנים גדולים בסך הכל, לאורך שני בתי המקדש.
גם מספרם של הכהנים הגדולים בבית המקדש הראשון איננו מוסכם. כאמור, חז"ל מנו שמונה-עשר כהנים, אך מפרשי התלמוד, ובראשם בעלי התוספות, התקשו בדבריהם, מאחר שבספר דברי הימים מופיעה רשימת צאצאי אהרן הכהן ופנחס נכדו, שמקובל לזהותה כרשימת הכהנים הגדולים בימי בית ראשון, ולפי הפרשנות המקובלת שלה היא כוללת רק שלושה עשר כהנים גדולים לאורך בית ראשון. מסיבה זו נטו כמה ממפרשי התלמוד לגרוס בדברי התלמוד "שלושה עשר כהנים גדולים".
גישה אחרת (עליה נמנה המלבי"ם) טוענת כי רשימת צאצאי פנחס בדברי הימים איננה רשימת כהנים גדולים. תמיכה בגישה זו באה מדברי יוסף בן מתתיהו שמונה רשימה שונה בתכלית של כהנים גדולים בימי בית המקדש הראשון, אשר מונה שבעה עשר כהנים. רשימה דומה לרשימתו של יוסף בן מתתיהו נמצאת במדרש סדר עולם זוטא, ובה תשעה עשר שמות, אך מדרש זה הוא ככל הנראה פסבדו-אפיגרפי, ומקורו הוא דברי יוסף בן מתתיהו. רשימות אלו, כאמור, חופפות וניתן לשחזר בקירוב את הרשימה המקורית שעומדת בבסיס שתיהן.
הידיעות על רשימת הכהנים הגדולים בימי בית המקדש השני שבידינו מתבססות גם הן על דברי יוסף בן מתתיהו. הוא מונה בסה"כ 28 כהנים גדולים ב-107 השנים שבין תחילת מלכות הורדוס (37 לפנה"ס) ועד חורבן הבית (70 לספירה) וקיימים מספר קשיים בהתאמת דבריו לשמות כהנים גדולים המוזכרים בדברי חז"ל. כגון רבי אלעזר בן חרסום, שלדברי התלמוד כיהן ככהן גדול אחת עשרה שנה, ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, שאינם מוזכרים אצל יוסף בן-מתתיהו.
בטבלה שלהלן מסוכמת רשימת הכהנים הגדולים לפי דברי יוסף בן מתתיהו, תוך התאמה לשמות המוזכרים בחז"ל ובמקרא.
צ'ארלס, נסיך ויילס
הנסיך צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג' מוויילס (Charles, Prince of Wales, נולד ב-14 בנובמבר 1948) הוא יורש העצר הבריטי, נסיך ויילס והראשון בסדר הירושה לכתר. כיורש העצר, הוא מחזיק בתארים נסיך ויילס, דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי, ובנוסף הוא גם דוכס אדינבורו ורוזן מריונת', תארים שירש מאביו. הוא יורש העצר לתקופה הארוכה ביותר בתולדות מלכי בריטניה, 70 שנה (החל מעליית אמו המלכה אליזבת השנייה למלוכה ב-6 בפברואר 1952, כאשר היה בן 3); אם יירש את אמו, יהיה המונרך הבריטי המבוגר ביותר שנכנס לתפקיד. המונרך הבריטי המבוגר ביותר שנכנס לתפקיד עד כה היה ויליאם הרביעי, כשהיה בן 64.
קורות חייו.
צ'ארלס נולד בארמון בקינגהאם בלונדון ב-14 בנובמבר 1948, בשעה 21:14. צ'ארלס הוא ילדם הראשון של פיליפ, הדוכס מאדינבורו ואשתו הנסיכה אליזבת, בתם הבכורה של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת ואליזבת, המלכה האם. ב-15 בדצמבר 1948 הוא הוטבל בחדר המוזיקה של הארמון על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ג'פרי פישר, ונימול (כפי שהיה מקובל במעמד הגבוה משלהי המאה ה-19) על ידי יעקב סנומן, מוהל יהודי. מות סבו בשנת 1952 והכתרת אימו למלכה הפכו את צ'ארלס ליורש העצר של הממלכה המאוחדת. בתור יורש העצר הוא התמנה לתפקיד של דוכס קורנוול, דוכס רות'סיי ונסיך ויילס. מצד אביו הוא שייך לבית גליקסבורג, בית המלוכה הדני.
כנהוג בילדי המעמד הגבוה באותה התקופה, על חינוכו בין גיל חמש לשמונה הייתה אחראית אומנת. ארמון בקינגהאם הודיע בשנת 1955 כי צ'ארלס ילמד בבית ספר ולא בחינוך ביתי, כפי שלמדו כל בני המלוכה הבריטית לפניו. ב-7 בנובמבר 1956 החל צ'ארלס ללמוד בבית הספר אשר נמצא במערב לונדון. צ'ארלס למד גם בשני בתי ספר שבהם למד אביו בילדותו: מכינת צ'אם בברקשייר, אנגליה ובית הספר גורדונסטון בצפון-מזרח סקוטלנד (אותו תיאר מאוחר יותר כ"גיהנום עלי אדמות"). באוקטובר 1967 התקבל לטריניטי קולג בקיימברידג' שבו למד אנתרופולוגיה, ארכאולוגיה והיסטוריה. צ'ארלס הוא היורש הראשון שהשלים תואר אוניברסיטאי.
הוא הוכתר בתור "נסיך ויילס" ב-1 ביולי 1969, בטקס שנערך בטירת קרנארבון בצפון ויילס.
בשנת 1976 הקים את קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס, שהתרחבה מאז ופעילה עד היום. כמיליון צעירים בריטיים נעזרו בשירותי הקרן.
החל מ-16 ביוני 2012, הנסיך צ'ארלס הוא פילדמרשל בצבא הבריטי, אדמירל הצי בצי הבריטי, ומרשל בחיל האוויר הבריטי. אלה הדרגות הבכירות ביותר בכל זרוע.
נישואיו וחייו האישיים.
ב-29 ביולי 1981 התחתן עם הליידי דיאנה לבית ספנסר בת ה-19 בקתדרלת סנט פול. בטקס נכחו 3,500 מוזמנים. לאחר הנישואים קיבלה דיאנה את התואר "הנסיכה מוויילס". לזוג נולדו שני ילדים: הנסיך ויליאם (ב-1982), השני בסדר ירושת הכתר, והנסיך הארי (ב-1984), הנמצא במקום השישי (אחרי הנסיך לואי) בסדר הירושה. הנישואים לא צלחו וב-28 באוגוסט 1996 התגרשו בני הזוג, כנראה בשל יחסיו של צ'ארלס עם אהובתו קמילה פרקר בולס.
ב-9 באפריל 2005 התחתן צ'ארלס בשנית עם קמילה פרקר בולס בטירת וינדזור. החתונה נערכה בטקס אזרחי, משום שלפי חוקי הכנסייה האנגליקנית, מי שהתגרש אינו רשאי להינשא שוב בטקס דתי. המלכה לא השתתפה בטקס, אולם בירכה את בני הזוג אחריו. השניים קיבלו גם את ברכתו של הארכיבישוף של קנטרברי.
צ'ארלס מתגורר בבית קלרנס בלונדון, בו נהגה להתגורר המלכה האם, אליזבת בווס-ליון. קודם למותה של המלכה האם התגורר בארמון סנט ג'יימס.
תוארי הנסיך ואשתו.