מימיהם של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס ואחיו גאיוס גרקכוס (סוף המאה השנייה לפנה"ס) שימשה משרת הטריבונט ככלי פוליטי רב עוצמה בידיה של הסיעה הפופולרים במאבק בשלטון הסנאט. חלק גדול מהטריבונים ברפובליקה המאוחרת היו לנציגים פופולרים, אשר לרוב הציעו הצעות פופולריות כגון חלוקת אדמות ותבואה, וניסו לשלול מהסנאט סמכויות מסורתיות שלו ולמסרם ליד אספות העם. הטריבונים לעיתים אף הסיתו לאלימות גלויה נגד הסנאט, ותרמו ליצירת כנופיות רחוב מקרב הפלבס, ולפעמים גם עמדו בראשם.
הרפורמה החוקתית של סולה (שנת 82 לפנה"ס) שביצעה קיצוצים נרחבים בסמכויות הטריבון, הייתה חלק מניסיונו להחזיר את מרכז השלטון והכוח בחזרה לסנאט, ולמנוע מטריבונים פופולריים להשתלט על הרפובליקה הרומית.
משנת 70 לפנה"ס, יחד עם חזרת כוחה של המשרה, חזרו גם הסממנים המהפכנים שליוו אותה לאורך המאה הקודמת.
לאורך ימיה האחרונים של הרפובליקה הפך הטריבונט לכלי בידיהם של מנהיגים צבאיים למאבק בסנאט, ומצביאים ופוליטיקאים חזקים כדוגמת פומפיוס הגדול, קראסוס ויוליוס קיסר השתמשו בטריבונים ובפריבילגיות שלהם כדי להשיג את מטרותיהם.
טריבונים הוסיפו להיבחר בתקופת הקיסרות, אולם למעט לחשיבות הרשמית של המשרה, והיותה חלק הכרחי בהתקדמות במסלול המשרות, הייתה המשרה חסרת חשיבות לגמרי.
הקיסר ויורשיו המיועדים קיבלו את הסמכות הטריבונים שהעניקה להם את כל כוחם, סמכויותיהם וההגנות של הטריבונאט בלי שהם כיהנו בו באופן רשמי.
טריבונים קונסלרים.
במהלך המאה ה-5 לפני הספירה, הלכה וגדלה דרישת הפלבס למנות נציגים משכבתם למשרה הגבוהה ביותר ברפובליקה הרומית, הקונסול. מעמד הפטריקים סירב בכול תוקף להיכנע פעם נוספת, ולוותר על בלעדיותם על תפקיד הקונסול, ולבסוף הגיעו שני המעמדות לפשרה לפיה ימונו מדי פעם לפעם טריבונים צבאיים בעלי סמכות קונסולרית, או בקיצור טריבונים קונסולריים.
הטריבונים הקונסולרים היו בעל אימפריום, אולם חסרי היוקרה של מחזיק משרת אימפריום, והיו בעיקרון בעלי יכולות לפקד על כוח צבאי באופן עצמאי. מספר הטריבונים הקונסולרים נקבע על ידי הסנאט ונע בין-3 ל-8 אנשים כל שנה.
הטריבונים הקונסולרים הראשונים נבחרו בשנת 444 לפנה"ס (לפי המסורת הרומית).
הסנאט הרומי היה אחראי להחלטה אם בשנה מסוימת ייערכו בחירות לקונסולים או לטריבונים קונסולריים. לרוב החליט הסנאט על בחירות לקונסולים, וידוע רק על כ-26 טריבונים קונסולריים שנבחרו עד שנת 400 לפנה"ס.
הטריבונים הקונסולרים נבחרו בדרך כלל כאשר רומא הייתה נתונה במלחמה, והסנאט ראה צורך בהעמדת מספר מנהיגים צבאיים עצמאיים בשדה.
בשנת 367 לפנה"ס נבחר הטריבון הקונסולרי האחרון, בעקבות חוק שביטל את משרה זו וחייב שאחד משני הקונסולים שנבחרים כל שנה יהיה פלבאי. שנה
לאחר זה (366 לפנה"ס) נבחר הקונסול הפלבאי הראשון.
טריבונים אחרים.
טריבון צבאי.
מקור משרת הטריבון הצבאי היא עוד בתקופת המלוכה הרומית.
בתקופת הרפובליקה, בכל שנה ה"קומיטיה פופולי טריבוני" (אספת העם כולו) בחרה ב-24 גברים בשנות העשרים לחייהם, בעלי שאיפה סנאטורית, לשרת כטריבון החיילים ("טריבוני מיליטינום"). במסגרת תפקידם נשלחו בקבוצות של שישה לארבעת הלגיונות הקונסולאריים כדי לשמש כמפקדיהם. הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי המצביא, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה.
לאחר שנבחר הטריבון הצבאי, הוא שירת בצבא בדרך כלל כ-10 עד 5 עונות. לאחר סיום שירותו הצבאי היה יכול האדם ששירת בתפקיד להתחיל במסלולו הפוליטי ברומא, כיוון שמשרת הטריבון הצבאי הייתה (לא ברור אם באופן רשמי או לא) המשרה הראשונה במסלול המשרות.
בתקופת הקיסרות הרומית מונו הטריבונים הצבאיים על ידי הקיסר, נוהל שהחל בימי אוגוסטוס. כל לגיון קיבל שישה טריבונים, כאשר אחד מהם היה מהמעמד הסנטורי (Tribunus legionis latclavius), נבחר על ידי הקיסר מקרב הפרטורים או הקווסטורים. חמשת טריבונים הנוספים נבחרו גם כן על ידי הקיסר, אולם מקרב מעמד הפרשים (Tribunus legionis angusticlavius).
הטריבונים פיקדו על הקוהרטות של כל לגיון כאשר סדר הכוחות של קוהרטה נעה בין 1000 ל-500 חיילים. הטריבון מהמעמד הסנאטורי היה הבכיר מבין ששת הטריבונים הצבאיים בלגיון, וחוץ מפיקודו על קוהרטה, שימש בדרך כלל גם כסגנו של מפקד הלגיון, הלגאטוס (שגם נבחר על ידי הקיסר).
תפקיד הטריבון הצבאי היה אחד משלוש המשרות הצבאיות שהיו חייבים בני מעמד הפרשים לשרת בהם, על מנת שיוכלו לאחר שירותם הצבאי לשרת בממשל הקיסר.
טריבון האוצר.
טריבוני האוצר או הטריבון האיראריי ("tribuni aerarii"), היא שמה של משרה עתיקה שתפקידה לא ברור. לפי גרסה אחת הם היו אחראים לתשלום משכורות לאזרחים במסגרת השבטים הרומים. יש היסטוריונים המסיקים מכך שהם היוו חלק מהבירוקרטיה הלגיונרית, ושכנראה תפקידם ההיסטורי היה שלם צבאי, כלומר האדם המשלם לחיילי הלגיונות כספים המגיעים להם. סברה זו נתקלת במספר בעיות מכיוון שבתקופת הרפובליקה הרומית המוקדמת לא היה נהוג לשלם לחיילים, והם ראו רווחים כספיים רק כתוצאה מביזה, מה שמעלה ספק בצורך בתפקיד כזה. בנוסף לכך, עם הקמת הרפובליקה עבר נושא תשלומי השכר לחיילים לקוואיסטורים.
הטריבונים האיראריים החלו להיבחר החל משנת 289 לפנה"ס על ידי אספת השבטים, האנשים שנבחרו לתפקיד הזה היו בעלי שווי רכוש שנע בין 300,000 אלף ל-400,000 אלף סטרצים. כמו כן נראה שמקרב הטריבונים האיראריים נבחרו מושבעים למשפטים.
טריבון קאפיטלי.
הטריבונים הקאפיטלים או "הטריבונים של הלילה" היוו סמכות משפטית נוספת ברומא, שנוצרה כתוצאה מהרצון להפחית את העומס ההולך וגובר על המגיסטרים. תפקידם העיקרי היה, שפיטה פלילית של נאשמים מקרב הפלבס, מעצר נאשמים, והוצאה להורג של פושעים מורשעים שנגזר עליהם מוות. המשרה נוצרה בשנת 289 לפנה"ס, כאשר כל שנה נבחרו 3 טריבונים קאפיטלים, לכהונה של שנה, על ידי אספת השבטים.
טריבון מנטלי.
משרה שתפקידה היה לדאוג לטביעת המטבעות של רומא. מחזיקיה נבחרו על ידי אספת השבטים לכהונה של שנה. טיטוס ליוויוס קובע את זמן ייצרת המשרה בשנת 289 לפנה"ס, אולם מחקרים מודרניים מעריכים את זמן יצירתה בסביבות 210.
DSM (ראשי תיבות באנגלית של Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders; בעברית: מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות) הוא ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, שמטרתו לאבחן ולסווג את הפרעות הנפש על פי תסמיניהן. את הספר מוציאה לאור האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית.
מטרת הסיווג של ה-DSM היא ליצור שפה אחידה ולשמש כלי עזר לתקשורת המקצועית. הסיווג יועד להיות מדריך פרקטי גמיש ותפקודי עבור האבחנות הפסיכיאטריות, אשר יכול לשמש לצרכים של הקלינאי, לצורכי חינוך לחוקרים במקצועות הרפואה, הביולוגיה, הפסיכולוגיה ובמקצועות בריאות הנפש, ולאנשי מינהל ומשפט.
היסטוריה.
אף שהספר מקובל מאוד ואולי דווקא משום כך, התעוררו מחלוקות עזות סביב חלקים ממנו. דוגמה בולטת לכך היא הקביעה שהופיעה במהדורה השנייה (DSM-II), ולפיה הומוסקסואליות היא הפרעה נפשית. קביעה זו הוסרה בשנת 1973 במסגרת שינויים רבים בספר, שהנהיג עורכו של ה-DSM השלישי, רוברט שפיצר.
DSM-5, המהדורה העדכנית ביותר, מקובלת ורווחת ברוב העולם המערבי: מרבית הפסיכולוגים והפסיכיאטרים לומדים אותה ופועלים לפיה. עם זאת, במערכת הבריאות בישראל מקובל לאבחן מחלות פסיכיאטריות על פי סעיפיהן ב־ICD (במהדורתו הנוכחית ICD-11). אך באקדמיה מקובל האבחון על פי ה-DSM-5.
האבחון עד למהדורה האחרונה (DSM-5) היה נערך על פי חמישה צירים:
האבחון על פי שיטת צירים זו בוטל במהדורה הנוכחית, DSM-5. במקומה נקבעת אבחנה על פי מידת החומרה והפגיעה התפקודית של ההפרעה.
שיטת הסיווג נועדה במקור לצורכי אבחון ומחקר, אך משמשת כיום גם את חברות הביטוח.
ביקורת.
יש הטוענים כי לספר כוח רב בכל הקשור בעצם הגדרת הנורמליות בחברה המערבית. תופעות שנמצאות בו, מוכרות לשם הכרה ביטוחית הן של חברות פרטיות והן של המדינה, התופעות המתוארות מאפשרות טיפול והתערבות (גם בכפייה) רפואית ולמעשה מהווה ספר זה תשתית להפעלת כוח על יחידים מתוך מטרה להבריא אותם. נקודת המבט הפילוסופית של הספר היא כי התופעות הפתולוגיות המצויות בו אינן היסטוריות אלא אובייקטיביות, וככאלה הן מצדיקות התערבות.
לואי השמונה עשר, מלך צרפת
לואי השמונה עשר, מלך צרפת (בצרפתית: Louis XVIII, 17 בנובמבר 1755 - 16 בספטמבר 1824), מלך צרפת ונווארה מ-1814 עד מותו ב-1824, על אף שלפי הצהרתו החזיק בשלטון החל משנת 1795. מלכותו פסקה לתקופה קצרה בשנת 1815 בעקבות חזרתו של נפוליאון לצרפת בתקופת שלטון מאה הימים. הוא היה נצר לשושלת בורבון ונולד בארמון ורסאי שבמדרום לפריז.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
לואי סטאניסלא זאבייה, נולד בשנת 1755 כבנו הרביעי של יורש העצר הצרפתי לואי, בנו של המלך לואי החמישה עשר, וקיבל עם לידתו את התואר "רוזן פרובנס". לאחר מותו של אביו ומאוחר יותר של סבו המלך, עלה אחיו, לואי השישה עשר, לכס המלוכה בצרפת, מה שהעניק ללואי את התואר "מסייה", המציין את היותו אחיו המבוגר ביותר של המלך המכהן. בעקבות מותם של שני אחיו הגדולים, הפך לואי ליורש העצר הצרפתי, אולם, לאחר לידתם של שני בניו של המלך לואי השישה עשר, הוא הפך למעשה להיות שלישי בתור למלוכה.
נישואיו.