הנמל נקרא "נמל התעופה החדש של טוקיו" (新東京国際空港 Shin-Tōkyō Kokusai Kūkō, באנגלית New Tokyo International Airport) עד שנת 2004, אף על פי שבציבור היפני הוא היה ידוע כ"טוקיו נריטה". זאת על מנת להבדיל אותו משדה התעופה הישן הידוע כ"טוקיו האנדה".
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות אול ניפון איירווייז, ג'פאן איירליינס, ניפון קרגו איירליינס, וכבסיס משני לחברות דלתא איירליינס, ויונייטד איירליינס.
בשנת 2020 זכה הנמל במקום השביעי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX
היסטוריה.
בתחילת שנות השישים החלה הממשלה היפנית לקדם תוכנית שתסייע להתמודד עם הצפיפות הגוברת בנמל התעופה האנדה (Haneda Airport), אחת הפתרונות שהוצעו- הקמת נמל תעופה ליד העיירה נריטה, התוכנית התקבלה בשנת 1966, ובנייתו תוכננה לשנת 1971.
בשנת 1971 החלה הממשלה היפנית להפקיע אדמות עליהן תוכנן להבנות הנמל, פעולה זו נתקלה בהתנגדות חריפה של אזרחים שחששו שארצות הברית תשתמש בשדה במקרה של תקיפה בברית המועצות, ושל איכרים שאדמותיהם הופקעו. במהלך ההפגנות נהרגו ארבעה אזרחים ושלושה שוטרים.
בשנת 1972 הושלמה בנייתו של הטרמינל הראשון, סיום בניית המסלול הראשון תוכנן למרץ 1978, אך פתיחתו התעכבה בחודשיים לאחר שקבוצת מפגינים פרצה למקום והרסה את מגדל הפיקוח.
לקראת מונדיאל 2002 שהתקיים בקוריאה הדרומית ויפן, הושלם בניית המסלול השני (ההחלטה לבנותו התקבלה בשנת 1986), הנמל הופרט בשנת 2004 שמו שונה מ"ניו טוקיו" לנריטה, בשנת 2008 הוארך המסלול הראשון כדי לאפשר למטוס האיירבוס A380 את הנחיתה בשדה.
בעקבות ההתנגדות לנמל, שדה התעופה מאובטח בצורה קפדנית, דבר שמייקר את אגרת הנחיתה בשדה, (בשנת 2005 אגרת הנחיתה למטוס בואינג 747 הייתה 6,800 €).
העלויות הגבוהות, המרחק היחסי של נמל התעופה ממרכז העיר, ועליית מחירי הדלק גרמו לירידה במספר הנוסעים מכ-35 מיליון בשנת 2007 לכ-33 מיליון בשנת 2008.
בתי נתיבות.
טרמינל 1
לובי הנכנסים בטרמינל 2
בנמל התעופה ישנם שני טרמינלים:
חברות תעופה ויעדים.
כ-65 חברות תעופה טסות מנמל התעופה לאוקיאניה, אסיה, אירופה, אפריקה, צפון ודרום אמריקה.
טיסות לישראל וממנה.
במאי 2019 הודיעה אל על על פתיחת קו בין הנמל לתל אביב החל ממרץ 2020. הקו יפעל במתכונת של 3 טיסות שבועיות.
תחבורה אל הנמל וממנו.
הכביש המהיר 295 מקשר בין הנמל למחוז צ'יבה (Chiba Prefecture).
הכביש המהיר 296 מחבר את הנמל עם העיר סוסה (Sōsa).
לתחנת הרכבת מגיעות רכבות של שלוש חברות: Keisei Narita Airport Line ,Keisei Electric Railway, ו-East Japan Railway Company.
חברות הרכבות נריטה אקספרס (Narita Express) וסקאי ליין (Skyliner) מפעילות שרותי רכבות מהנמל למרכז טוקיו.
מספר קווי אוטובוס יוצאים משדה התעופה שרותי מוניות ולימוזינות נפוצים גם הם, שירות מיוחד מאפשר להגיע מהנמל למספר מנחתים במרכז העיר באמצעות מסוקים.
אברהם קמרון
אברהם קִמְרוֹן (קוֹמָרוב; Kimron, Komarov; 10 במרץ 1907 – ז' באב תש"כ, 30 ביולי 1960) היה וטרינר בתקופת היישוב ומדינת ישראל, מדען בעל שם עולמי בתחום החיסון.
תולדות חייו.
השנים הראשונות.
נולד בעיר אודסה שבדרום אוקראינה, השישי משמונה ילדים, בנם של דבורה ור' יוסף קומרוב. בגיל חמש עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו, והם השתכנו בשכונת נווה שלום, הסמוכה לעיר החדשה תל אביב. לאחר שנה וחצי הצטרף אליהם אביו, שהחל לעבוד כמזכיר קהילת יפו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבלה עליה המשפחת את ההתעת'מנות, על מנת להישאר בארץ ישראל. הבן הבכור, דוד, שהיה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה וחבר בהסתדרות המצומצמת התגייס לצבא העות'מאני ונשלח לקורס קצינים בטורקיה. עם הגירוש מתל אביב נדדה המשפחה לפתח תקווה, לאחר מכן כפר סבא, ולבסוף לזכרון יעקב.
באותם הימים, גילה קמרון את נטייתו הראשונית לרפואת החיות. הרצל חיותמן, חברו מהגימנסיה הרצליה מספר על מסע משותף שלהם אל תל אביב:
לאחר המלחמה, שבה המשפחה לתל אביב, וקמרון חזר ללמוד בגימנסיה הרצליה. בבית הספר, עסק בלימודים עיוניים ומעשיים, אך הענף האהוב עליו היה גידול בעלי החיים. כאשר היה בן שתים עשרה, הוא הוצא מן הגימנסיה, בשל תעלוליו, ונסע לצידון, בה ייסד אחיו הבכור בית ספר ללימוד עברית, לילדי הקהילה. בהדרכת אחיו, המשיך בתוכנית הלימודים של הגימנסיה, ואף שקד על לימודי הערבית. לבסוף שב קמרון אל לימודי הגימנסיה, כאילו לא החסיר חודשים רבים.
שנות ההכשרה.
בהיותו בן שש עשרה עבר את טקס ההשבעה בפני מפקדי "ההגנה", לאחר פעולות רבות ושליחויות סודיות בין חבריה. כהשלמת ההכנסה המשפחתית, עסק בהדרכת תלמידים לקראת בחינות המעבר. קמרון סיים את לימודיו במחזור י"ג של גימנסיה הרצליה, ויצא לארצות הברית ללימודי רפואת בהמות, באוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה. הוא היה התלמיד היהודי היחיד במחזורו במקצוע הרפואה הוטרינרית. לאחר קבלת תואר הד"ר, פנה לאוניברסיטה בניו ג'רזי, והמשיך את לימודיו בחקר מחלות עופות. שם פגש את אשתו רוז למשפחת יטבין, שהתגוררה בניו ברונזוויק, והשניים התחתנו בדצמבר 1930.
בשנת 1931 חזר קמרון לארץ ישראל ונתקבל לעבודות מחקר במעבדות האוניברסיטה העברית. כעבור שנה נולדה בתו היחידה, רנה. לאחר שלוש שנים באוניברסיטה התקבל קמרון לעבודה בשירות ממשלת המנדט הבריטי, במחלקה לעופות, כרופא בענף הלול ביישובי עמק יזרעאל. באותה תקופה גר עם משפחתו בחיפה, ושם הקים מעבדה צנועה לחקר מחלות שונות, בעיקר אלה המועברות לארץ עם עופות שהובאו מהארצות השכנות. מחקריו ותגליותיו באותה תקופה עשו לו שם עולמי כמדען חשוב בחקר מחלות עופות וריפוין.
בשנת 1947 אפשרה ממשלת המנדט לקמרון לנסוע לארצות הברית לצורך השתלמות מחקרית, וסיורים במעבדות ומכוני מחקר העוסקים במדע העופות. כשחזר לארץ, בשנת 1948, עמד היישוב היהודי בעיצומה של מלחמת העצמאות. את המעבדה ששכנה במושבה הגרמנית, העביר בלחץ חבריו להדר הכרמל, למרתף בטכניון, אשר שימש גם לצורכי "ההגנה". העוזרים הערבים של המעבדה הממשלתית פסקו מלבוא לעבודה, וקמרון עשה גם את כל העבודה בהכנת התרכיבים.
שנות השיא.
במרוצת הזמן קמרון חרג מחקר העופות בלבד, והחל בחקירת מחלות בעלי חיים אחרים, ומחלות המשותפות לבעלי חיים ולאדם. בשנת 1952 יצא מטעם האו"ם למסע בעניינים וטרינרים לארצות המזרח הרחוק ואירופה. בקונגרס הבינלאומי הראשון למלחמה בכלבת שהתקיים בקונור, הודו, הנחה קמרון את הדיונים על המחלה. בשנת 1953 התבקש על ידי ארגון הבריאות העולמי לנסוע למלזיה, שם נפוצה מאוד מחלת הכלבת. הוא הדריך את התושבים בייצור התרכיב נגדה, והודות להדרכתו, פחתו מקרי הכלבת תוך שנתיים, עד לאפס.
בינתיים עיברת את שמו מקומרוב לקמרון. בשנת 1954 מונה על ידי מנהל משרד החקלאות למנהל המכון הוטרינרי, שעוד קודם לכן עמד בראש מדור הוירוסים שלו. לאחר האיחוד בין שני חלקי המכון, ששכנו עד אז בחיפה ובתל אביב, בבית דגן (1956-1957), קיבל על עצמו קמרון גם את ניהול השירותים הוטרינריים. במהלך שנות החמישים, זכה קמרון להכרה כלל עולמית כמומחה למחלות שונות, במיוחד למחלת הכלבת. בשנת 1953 הוזמן על ידי מנהל ארגון הבריאות העולמי להיות חבר בסגל היועצים למחלת הכלבת, ועדה שהיה חבר בה עד מותו. הוא פרסם מאמרים רבים בישראל ומחוצה לה, וכן השתתף בכנסים בינלאומיים רבים: רומא, ז'נבה, קניה ואף במכון בבית דגן עצמו, כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל.
בשנת 1955 נולדה לבתו רנה ובעלה אלחנן מרגלית, נכדתו הבכורה של קמרון, אורנה.
אהבתו ליישוב ולמדינה.
לאורך כל חייו בלטה אהבתו של קמרון לארץ ישראל ולמדינה. כאשר למד קמרון בפילדלפיה לימד הוראה בבית ספר יהודי בעיר. בנוסף ללימוד העברית ופרשת השבוע, כמקובל, ביקש קמרון להחדיר בילדים גם רוח ציונית, בתארו להם את החיים ואת הנוף בארץ התנ"ך. בנוסף, הוא ארגן מקהלה ולימד אותם לשיר משירי הארץ, וכן ערך הצגות ומחזות היסטוריים.
לקמרון היו עוד מנערותו קשרים עמוקים עם פעולות "הגנה". הוא מילא מספר תפקידים במסגרת זו, והיה אחד ממפקדי ההגנה בחיפה. גם בימי הפרעות הקשים ביותר, היה נענה לכל קריאה של אנשי ההתיישבות בצפון ישראל. קמרון הקפיד למלא את מחויבותו כווטרינר, גם אם היה עליו לנסוע במכוניתו דרך יישובי הערבים, על מנת לסייע ולעזור. לא פעם אף הצטרף בלילות המסוכנים אל חבריו בהגנת היישובים בתוך עמדות החפירה.
גם בפעילותו הבינלאומית כוטרינר בעל שם עולמי, תמיד השתדל לייצג את ישראל בגאווה. אנשי מדע רבים היו באים אל המכון הווטרינרי בישראל להשתלם בהכנת תרכיבים, וקמרון היה מארח אותם בשמחה ומפיץ את הידע שהושג במכון.
מותו.
בשנת 1960, לאחר שחזר מאחת מנסיעותיו ללונדון, חש בלבו. קמרון לא גילה זאת לאיש, למעט קרוביו, פן ימנעו ממנו להמשיך בעבודתו הרבה. בבוקר יום שבת, 30 ביולי, הוא יצא כהרגלו לבית דגן, על מנת לבדוק מקרוב את ניסויו השונים, אך חש ברע ומיד שב לביתו. במוצאי שבת נפטר מדום לב, והוא בן חמישים ושלוש בלבד. נקבר בבית העלמין קריית שאול. לאחר מותו נולדו לו שני נכדים נוספים: אברהם (ארם), הקרוי על שמו, ויהונתן (יוני).
עבודתו המחקרית.
ניתן להצביע על ארבעה תחומים רחבים בהם הצטיין קמרון בעבודתו המדעית. בתחומים אלה הגיע להישגים בעלי חשיבות לחקלאות בארץ, והם זיכו אותו בהכרה בינלאומית רחבה:
אבעבועות העופות.