פורנה נולדה ב-1964 בבלשיל, סקוטלנד, לאב מסיירה לאון - מוחמד פורנה - ואם סקוטית - מורין כריסטיסון. כאשר הייתה בת שישה חודשים המשפחה עברה לגור בסיירה לאון, שם עבד אביה כרופא. מאוחר יותר הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה ואף נכנס לממשלה אך התפטר בגלל עליה באלימות פוליטית ושחיתות. בין השנים 1970–1973 היה אביה של פורנה כלוא, והוכרז כאסיר של מצפון על ידי אמנסטי אינטרנשיונל. מוחמד פורנה הואשם בבגידה והוצא להורג בתלייה ב-1975. אירועי הילדות של פורנה, וחקירתה את הקונספירציות סביב מותו של אביה היו הנושא של ספר הזיכרונות "The Devil That Danced on the Water" שכתבה.
פורנה למדה משפטים ביוניברסיטי קולג' לונדון, והייתה עמיתת הרקנס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-2013 היא נטלה את תפקיד פרופסור לכתיבה יצירתית באוניברסיטה הציבורית של באת'
בין השנים 1989 ו-1999 פורנה עבדה עבור ה-BBC, ברדיו ובטלוויזיה, כעיתונאית ויוצרת סרטים תיעודיים בתחומים של אמנות ופוליטיקה. היא ידועה גם בשל הסרטים התיעודיים שלה על אפריקה, הכוללים: "Through African Eyes" (1995), "Africa Unmasked" (2002) ו- "The Lost Libraries of Timbuktu" (2009). פורנה היא גם חברה במועצת מנהלי התיאטרון המלכותי הלאומי ושופטת בפרס מאן בוקר הבינלאומי 2013.
פורנה נשואה למעצב הרהיטים סיימון וסטקוט, ומתגוררת בדרום-מזרח לונדון.
יצירות.
עבודותיה של פורנה, הן הבדיוניות והן האקטואליות, בדרך כלל עוסקות בתקופות שלפני ואחרי מלחמה, בזיכרון, בקונפליקט שבין נרטיבים פרטיים לבין ההיסטוריות הרשמיות, והיא בוחנת כיצד הצמיחה ההדרגתית של מעשים קטנים, חסרי משמעות לכאורה של בגידה מוצאים לבסוף ביטוי באימה בקנה מידה עצום.
"The Devil that Danced on the Water".
ספרה הראשון של פורנה זכה בהכרה רחבה, וכן לשבחי הביקורת בבריטניה ובארצות הברית. הספר שודר ברדיו ה-BBC, והגיע למקום שני בפרס סמואל ג'ונסון לספרי עיון.
"Ancestor Stones".
ספרה השני של פורנה, והרומן הראשון שלה, זכה בפרס המורשת הרסטון-רייט לרומן בכורה בארצות הברית, ובפרס ליבראטופרייס בגרמניה, והיה מועמד לפרס הספרות הבינלאומי של דבלין. עיתון "וושינגטון פוסט" מנה את "Ancestor Stones" כאחד הספרים החשובים ביותר של 2006. ב-2007, פורנה נמנתה על ידי מגזין "ואניטי פייר" כאחת הסופרים החדשים הטובים ביותר של אפריקה.
"The Memory of Love".
"The Memory of Love", אשר זכה בפרס הסופרים של חבר העמים הבריטי לספר הטוב ביותר ב-2011, תואר על ידי השופטים כ"רומן נועז, מרגש ועשוי היטב" ואת פורנה כ"בין הסופרים המוכשרים ביותר בספרות היום"; הספר גם היה ברשימות הקצרות של פרס הספרות הבינלאומי של דבלין ב-2012, פרס לסיפורת מאת נשים ב-2011 ופרס ווריק לכתיבה.
"Girl Rising".
פורנה הייתה אחת מ-10 סופרות אשר תרמו לסרט "10x10 Girl Rising". הסרט מספר את סיפוריהן של 10 ילדות ב-10 מדינות מתפתחות. הסיפורים נכתבו על ידי 10 סופרות עטורות שבחים, וקוריינו על ידי 10 שחקניות מובילות, כולל מריל סטריפ, אן האת ' ווי, פרידה פינטו וקייט בלאנשט. בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים בינואר 2013.
"The Hired Man".
הרומן השלישי של פורנה, יצא בבריטניה בחודש מרץ 2013.
המבקרים שיבחו את המחקר המשפטי שערכה פורנה ואת היכולת שלה להמחיש אווירה, מקום, קצב, דיוק, עוצמת רגשות, ואפיון הדמויות. העיתון האמריקאי "הבוסטון גלוב" פרסם כי "מאז הרומן 'שארית היום', לא היה סופר אשר חשף כל כך במיומנות את האופן שבו השכבות של ההיסטוריה הן לעיתים קרובות בלתי נראות לכולם חוץ מאשר למשתתפים בה, אשר עושים את מה שהם חייבים כדי לשרוד".
"Happiness".
ברומן הרביעי שלה, שפורסם בארצות הברית בחודש מרץ, ובבריטניה באפריל 2018, בוחנת פורנה נושאים של אהבה, טראומה, הגירה ושייכות, הקונפליקט בין טבע לתרבות, ואיך חוויות מולטי-שכבתיות יכולות לפתח חוסן.
"Happiness" נמנה במספר רב של רשימות ספרים מומלצים, כולל של BBC תרבות, "The Root", הגרדיאן, "Irish Times", ו- "i News".
עיתון "Star Tribune" תיאר את "Happiness" כמרתק וממוקד.בביקורת של "The Financial Times "נכתב: "פורנה לוקחת סיכונים, היא סופרת שלא פוחדת להתמודד עם נושאים גדולים.." ה"וושינגטון פוסט" תיאר את פורנה כבעלת "מגע עדין" ב"נושאים כבדים", בעוד שב- "The Seattle Times" נכתב: "הפרוזה של פורנה מדויקת ... ומהממת בבהירותה". "Kirkus Reviews", אשר הציגו את הסופרת על השער של המגזין, כתבו: "באופן מעודן ועדיין אמפתי באופן צורב, הספר האחרון של פורנה בוחן אינסטינקט, עמידות, ואת המורכבות של הקיום האנושי, ומאשר מחדש את המוניטין שלה כבעלת יכולות ופרספקטיבה יוצאות דופן." הביקורת של "סאנדיי טיימס" סברה: "פורנה מקיפה במעגלים... הנתיב שלה הוא אף פעם לא ישר, היא חוזרת על עקבותיה, חוצה את דרכה הקודמת... היא ניגשת למחשבה מזוויות אליפטיות, ומביאה רגעים של בהירות מפתיעה. המסע הזה הוא אף פעם לא משעמם." אלכס פרסטון כתב ב"האובזרבר" על "Happiness": "זה כאילו למחברת יש גישה בלעדית למספר תחומי קיום, ולומדת את השפות סתרים של כל אחד מהם". בביקורת של "הגרדיאן", דיאנה אוונס כתבה שתהודה שנבנית בספר ממשיכה "אל מעבר לעמוד האחרון". ב "ספקטור", קייט וב כתבה: "הרומן החודר והאינטליגנטי של פורנה מתעד את השינויים הטקטוניים המתרחשים בעולם, ומעורר אותנו לחשוב מחדש על מלחמה, ומה שאנחנו מחשיבים כשלום ואושר."
האתרים הארכולוגיים בבאת, אל ח'וטם ובאל-עין
שי חיון
שי חיון (נולד ב-10 ביולי 1971) הוא מפתח גוף ישראלי וזוכה מר ישראל מעל 18 פעמים ברציפות. ניצח בתחרות מר עולם של איגוד GBO (מר אטלאס) בשנת 2018 שהתקיימה בדאלאס שבטקסס, והוא המתמודד היחיד מישראל שזכה בתחרות זו וקיבל את כרטיס הפרו של איגוד GBO. הוא זכה בקטגוריית המאסטרס לקבוצת גיל 40+, בתחרות הפתוחה וכן בתחרות למופיעים לראשונה בתחרות. הוא קיבל שלוש מדליות זהב וטבעת מיוחדת שהופקה לרגל האירוע.
שי התחרה בשנת 2019 בתחרות PRO NORDIC של איגוד IFBB הנחשב ביותר בעולם וקטף 4 תארים בקטגוריות שונות, משקל (עד 82 קג), גיל (40+), וקטגוריות פתוחות אחרות.
ביוגרפיה וחיים אישיים.
שי חיון גר בכפר סבא רוב חייו.
כשחיון נולד הוא נולד פג עם אחיו התאום, סבל מתת משקל. עם משקל של 1.7 קילוגרם וסבל מברונכיט ספסטית. הוא הועבר למכשיר האינקובטור. גם לאחר שיצא מכלל סכנה נאלץ חיון לבלות את מרבית ימי בחרותו בין מסדרונות בתי החולים ואגפי האשפוז.
עד גיל 13 חיון ואחיו עברו בין חוגים ובעיקר היו בחוגים של ג'ודו.
עוד לפני שהיה מותר לו להיכנס למתחם חדר הכושר (בעבר חוק הספורט קבע כי רק מגיל 14 ניתן להתאמן בחדר כושר) אימץ דרך יצירתית לחזק את גופם, חיון היה מחבר מוטות ברזל לגושי בטון כדי ליצור משקולות מאולתרות, וכך הפך את חדר הכושר לחלק מחייו.
עוד בילדותו חיון אהב את תחום פיתוח הגוף ואת חדר הכושר, חיון התחרה בילדותו באליפות ישראל באתלטיקה קלה והיה חלק מנבחרת האתלטיקה הבית ספרית, ומאז שהיה ילד בנה ופיתח את גופו לשלמות זוכת פרסים.
בשנת 1988, עם עילית הסרט "מעבר לשיא" (Over The Top), סרטו של הבמאי מנחם גולן, התחילו להופיע בארץ יותר ויותר תחרויות של הורדות ידיים, ובשנת 1991 חיון ניצח לראשונה בתחרות הורדות ידיים.
חיון נשוי, ולו שני בנים, האחד בן 14 והשני בן 18.
קריירת פיתוח הגוף.
עוד בשנת 1995 חיון זכה בתחרות מר ישראל של איגוד IFBB, והשתתף באותה תקופה בכמה תחרויות מר ישראל ותחרויות פיתוח גוף אזוריות,
מאז הזכייה הנ"ל עד לשנת 2012 חיון עזב את ענף פיתוח הגוף, עלה במשקל ואיבד את הגוף החטוב שהיה לו, אף על פי שהמשיך להתאמן ולאמן בחדר הכושר, בין השנים חיון זכה באליפות ישראל בלחיצת חזה והתחרה בתחרויות הורדת ידיים,
בשנת 2011 חיון החליט לחזור לתחום פיתוח הגוף וירד 22 קילו כדי להביא את הגוף לחיטוב הולם לתחרות, ואז ב-2012 זכה בתחרות מר ישראל גם כן של איגוד IFBB,
מאז 2012 חיון רק המשיך והתקדם בתחום פיתוח הגוף והמשיך לזכות עד היום, גם בתואר מר עולם בשנת 2017 ואלוף האלופים בשנת 2018.
חיון מתחרה לא כמו רוב מפתחי הגוף, כל השנה נמצא באחוז שומן נמוך מאוד ולא עולה במשקל בצורה מוגזמת אך עדיין מצליח להתפתח ולהתקדם, אחת הגאוות של חיון היא שבזמן שמתחרים אחרים משמינים ו"מתלכלכים" בזמנים בין תחרויות, חיון נשאר חטוב ומוכר בתחום על כך.
מרקו ארנטוביץ'
המולדת מחכה
המולדת מחכה (ברוסית: Родина ждёт, שווק במדינות המערב בשם "בשירות מולדתי", In the Service of My Country באנגלית) היא דרמת ריגול רוסית. סדרת הטלוויזיה הופקה על ידי סנטרל פרטנרשיפ ושודרה לראשונה בערוץ הראשון ברוסיה, מ-23 בנובמבר 2003. שודרה מאז בטלוויזיה הרוסית בשידורים חוזרים
עלילה.
אחרי שפצצה מתפוצצת בבית קפה בברלין המודיעין הרוסי מגלה שבין ההרוגים היה גם מרגל רוסי ומודיע ערבי. סוכנויות הביון מגלות מזימה לבצע פיגוע טרור בניו יורק, מוסקבה וטוקיו. ויקטור ביסטרולטוב הוא איש ביון המשרת מטעם שירות הביון הרוסי במזרח התיכון. מפקדו בסוכנות הביון הרוסית מורה עליו לעשות כל שביכולתו כדי למנוע את מזימת הטרור בסיוע צוות משימה המורכב מאישה ושלישיית סוכנים מומחים.
הרהורי לילה (אדוארד יאנג)
התלונה: או, הרהורי לילה על החיים, המוות והאלמוות (באנגלית: The Complaint: or, Night-Thoughts on Life, Death, &amp; Immortality), הידועה יותר בשמה הפשוט הרהורי לילה (Night-Thoughts), היא שיר ארוך מאת המשורר האנגלי, בן המאה ה-18, אדוארד יאנג, שפורסם בתשעה חלקים (או "לילות") בין 1742 ל-1745.