התכונה האופיינית של מקדש אש סאסאני היה המזבח בו בערה האש, שמעליו נבנתה כיפה. המזבח תמיד היה בצורת ריבוע, ובכל פינה ניצב עמוד שתמך בכיפה (הכיפה נקראה גם גומבאד). שרידים ארכאולוגיים וראיות ספרותיות מפירוש הזנד לאווסטה, מצביעים על כך שהמזבח היה מוקף במסדרונות מכל צדדיו.
שרידי מקדשים סאסאניים נמצאו ברחבי האימפריה לשעבר, בעיקר בדרום מערבה (באזורים פארס, קרמן ועילם), אבל השרידים המרשימים והגדולים ביותר הם אלו של אדור גושנסאפ (ראו גם האִשִּׁים הגדולות בהמשך הערך) שבמדי. הרבה מאוד שרידים ארכאולוגיים מזוהים כמקדשי אש זורואסטריים, אפילו כשהם בכלל לא שימשו למטרו דת, או כמו במקרה של המקדש בסורחאני (אזרבייג'ן), שבאופן חד משמעי שייך לדת אחרת. שרידים של מזבח אש, שככל הנראה נבנה במסע הטיהורים של יזדגרד השני (שלט בשנים 438 - 457) כנגד הנוצרים הארמנים, נמצאו ישירות מתחת למזבח הראשי של קתדרלת אצ'מיאדזין, הכס הראשי של הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
האִשִּׁים הגדולות האגדיות.
בניגוד לרוב מקדשי האש, שהם יחסית קטנים, על שלושה מהם נאמר שהגיעו ישירות מהאהורה מזדה, מה שהופך אותם לחשובים ביותר בזורואסטריות. אלו היו "האִשִּׁים הגדולות" או "האִשִּׁים המלכותיות" של אדור בורזין-מהר, אדור פארנבאג ואדור גושנאספ. האגדות על האִשִּׁים הגדולות הן ככל הנראה עתיקות למדי, משום שבמאה ה-3 לספירה, נאמר כי ניסים קורים בשלושת האתרים האלו, והאִשִּׁים נקשרו פעמים רבות לאגדות על גיבורי פולקלור כמו פרידון, ג'אמשיד ורוסתאם.
הבונדהישן, אוסף אנציקלופדי של טקסטים על קוסמולוגיה וקוסמוגוניה זורואסטרית, שנכתב בכתב פהלווי ספרותי, ואשר כתיבתו הסתיימה במאה ה-11 או ה-12, קובע כי האִשִּׁים הגדולות היו קיימות מאז בריאת העולם, והובאו על גבו של השור האגדי סרישוק כדי להפיץ את הדת הזורואסטרית, להפיג את הספקות ולהגן על כל המין האנושי. טקסטים אחרים מציינים כי האִשִּׁים שימשו כאמצעי תעמולה של השלטון, וכסמלים לריבונות האימפריה.
נאמר שכוהני הדת באִשִּׁים הגדולות התחרו אחד בשני כדי למשוך עולי רגל, בכך שטענו שניסים התרחשו באתר הספציפי שלהם. נאמר גם כי כל אחת משלוש האִשִּׁים שיקפה את החלוקה המעמדית והפיאודלית: "פארנבאג מצאה את מקומה בין הכוהנים;... גושנאספ מצאה את מקומה בין הלוחמים;... בורזין-מהר מצאה את מקומה בין החקלאים" -דנקארד (ספר זורואסטרי מהמאה ה-10), 6.293. אלה חלוקות, מן ארכאולוגי ואת סוציולוגי נקודת מבט, חושף כי הן להבהיר את זה, מאז לפחות המאה ה-1 לפני הספירה ואילך, החברה הייתה מחולקת לתוך ארבע, לא שלוש, אחוזות פיאודליות.
אש פארנבאג (תורגם כ"האש של הפאר הניתן" בידי דארמסטר) נחשבה כחשובה ביותר בין שלוש האִשִּׁים, כי היא נראתה כייצוג הארצי של "אטאר ספנישטה", כלומר "האש הקדושה ביותר" שמופיעה ביאסנה 17.11, ומופיעה בפרשנות האווסטה כ"זאת שבוערת בגן העדן בנוכחותו של אהורה מזדה".
אף על פי ש"בעיני כהנים זורואסטרים איראניים [עכשוויים], שלוש האִשִּׁים, לא היו מקדשי אש אמיתיים, אלא היו בבחינת סיפור מיתולוגי" נערכו מספר ניסיונות שמטרתם הייתה לאתר את מיקומן. בתחילת המאה ה-20, א.ב. ג'קסון זיהה את המיקום של אדור גושנאספ (אש מעמד הלוחמים) בחורבות תאחת-א-סולימאן, על אם הדרך בין אורמיה והמדאן. ג'קסון "זיהה בוודאות סבירה" (כלשונו), את האש של מית'רה, כלומר אש בורזין-מהר, בסמוך לכפר מיהר, באמצע הדרך בין מיאנדאשת וסבזוואר, על דרך חוראשאן העתיקה. הבונדהישן ההודי מציין כי אש פארנבאג נמצאה "על ההר מלא התהילה, חווארזם", אבל מאוחר יותר עברה אל "להר הזוהר, במחוז קאבול, איפה שהיא נמצאת עד עצם היום הזה". הדעה הגורסת כי אש פארנבאג עמדה בחווארזם נתמכת גם בידי הבונדהישן האיראני וכתבי זאדספאראם. עם זאת, על פי הבונדהישן האיראני, האש הועברה "להר הזוהר קווארוואנד במחוז קאר". דארמסטר זיהה את אש פארנבאג באמצע הדרך בין ג'אהרום ולאר, כ16 ק"מ דרומית מערבית לג'וון, בקואורדינטות . דרמסטר טען כי האש הועברה למיקום זה מחווארזם, "כפי שדווח ע'י מסעודי".
כיום.
מינוח.
אחד המונחים הטכניים הנפוצים יותר שנמצאים בשימוש עבור מקדשי אש זורואסטריים הוא "דאר-בה מהר", לעיתים גם "דאר-אה מהר". האטימולוגיה של המונח הזה, שמשמעותו "השער של מיתרה" או "בית המשפט של מיתרה" היא בעייתית. הועלתה השערה כי המונח הוא בבחינת חזרה לעידן של כתות המקדש, שבו כל הטקסים נערכו בין הזריחה לבין הצהריים, זמן ביום שנחשב לנמצא תחת הגנתו של מיתרה. יתר על כן, לא ברור האם המונח שימש בעבור כל התחום הפולחני במקדש, או רק בעבור חלקים מסוימים בו.
בקרב הזורואסטרים האיראניים של ימינו, המונח "דאר-בה מהר" מכיל בתוכו את כל התחום הפולחני במקדש. מונח זה שכיח בהרבה מאשר המונח העתיק "אתאשקדה", שמשמעותו בפרסית אמצעית "בית של אש". למונח הישן יש יתרון בכך שאפילו איראנים שאינם זורואסטרים מבינים את משמעותו. בתחילת המאה ה-20, רפורמטורים דתיים ממובאי, שנודעו בשם "פאסילים" (ע"ש לוח השנה החדש בו השתמשו) החייו את המונח העתיק, וקראו כך למקדש האש הראשון שפתחו. כתוצאה מכך, גם הזורואסטרים של טהראן אימצו את המונח, וקראו כך למקדש האש הראשי שלהם.
המונח "דאר-בה מהר" נפוץ גם בהודו, אם כי במובן שונה במקצת. עד המאה ה -17 היה רק מקדש אחד בתת-היבשת ההודית בו בערה אש ברציפות. בכל אחד מהיישובים הזורואסטריים האחרים היה מבנה קטן שבו נערכו טקסים, ובו הכהנים הדליקו את האש מחדש כל פעם בעת הצורך, בעזרת אש שהביאו מהאח בביתם. הפארסים (הזורואסטרים בהודו) כינו את המבנה הזה בשמות "מהר" או "אגיארי". האחרון הוא מילה בשפה הגוג'ראטית עבור "בית של אש", ולכן מהווה תרגום מילולי של המונח העתיק הנזכר למעלה, "אתאשקדה". לאחרונה, המונח "דאר-בה מהר" מתייחס לאש קדושה בדרגה משנית, המשמשת לטקסים היום-יומיים, ונמצאת במקדשי האש המפוארים יותר. מחוץ לאיראן ותת היבשת ההודית, ובמיוחד בצפון אמריקה, הזורואסטרים משתמשים במונח "דאר-בה מהר" גם עבור מקדשים בהם בוערת אש ברציפות, וגם בעבור אתרים בהם מדליקים את האש כל פעם מחדש בהתאם לצורך. סיבה משמעותית לשימוש הכפול הזה במונח היא התמיכה הכספית שמקבלים אתרים כאלו מארבאב רוסתאם גואיב, שהעדיף את המינוח האיראני.
סיווג.
מבחינה פונקציונלית, מקדשי האש בנויים כדי לשרת את האש בתוכם, ובהתאם לכך מקדשי האש מסווגים בהתאם לסוג האש השוכנת בתוכם. שלוש דרגות קדושת האש (בסדר עולה) הן: אטאש דאדגה, אטאש אדאראן ואטאש בהראם.
אטאש דאדגה.
"אטאש דאדגה" הוא הדרגה הנמוכה ביותר של אש קדושה, והיא יכולה להיות מקודשת (תהליך בו הופכים אש "רגילה" לאש קדושה) בתוך כמה שעות על ידי שני כהנים, אשר מדקלמים לסירוגין את 72 הפרקים של היאסנה - חלק מהליטורגיה הזורואסטרית. התהליך יכול לכלול גם דקלום של הונידאד, אבל מדובר בחלק שהוא אופציונלי ולא הכרחי. בזמן שבו לא מתקיימים טקסים, גם אדם שאינו כהן דת יכול להשגיח על האש. המונח "אטאש דאדגה" משמש גם בעבור אִשִּׁים שאינן קדושות, כמו אש של אח ואש במנורות שמן, שנמצאות בבתים זורואסטריים רבים.
אטאש אדאראן.
הדרגה הבאה בקדושה היא אטאש אדאראן, ה"אש של האִשִּׁים". הדלקת האש דורשת איסוף של אש אח מבתים של ארבע "הקבוצות החברתיות" (קבוצות ששימשו במערכת הפיאודלית): הכהנים; הלוחמים ועובדי המדינה; החקלאים; והפועלים ובעלי המלאכה. הקידוש של אטאש אדאראן לוקח בין שבועיים לשלושה, ומבוצע על ידי שמונה כהנים.
אטאש בהראם.
הדרגה הגבוהה ביותר של אש קדושה היא אטאש בהראם, "אש מנצחת", ותהליכי הדלקתה וקידוה הם המורכבים ביותר מבין אלו של שלושת סוגי האִשִּׁים הקדושות. התהליך כולל איסוף של 16 "סוגים של אש", כלומר אש ממקורות שונים, ביניהם אש כתוצאה ממכת ברק, אש מעסקים בהם דולק תנור, וכמו כן גם את ארבעת סוגי האש של הקבוצות החברתיות, כמו שנהוג באטאש אדאראן. כל אחד מ-16 סוגי האש נדרש לעבור תהליך טיהור לפני שהוא מצטרף לשאר הסוגים. תהליך הקידוש של אטאש בהראם מערב 32 כהנים, ושנה שלמה יכולה לעבור על להשלמת התהליך.
מקדש בו נמצאת אטאש בהראם או אטאש אדאראן, מכיל גם אטאש דאדגה אחת לפחות. בניגוד לאטאש בהראם ואטאש אדאראן, רק אטאש דאדגה משמשת את הכהנים לצורך ביצוע טקסי הדת. בנוסף, הציבור הזורואסטרי הרחב נוהג לבקש באטאש דאדגה ברכות עבור אדם מסוים, משפחה או אירוע. ההערצה של שני סוגי האִשִּׁים האחרים מופנית רק לאש עצמה (בניגוד לאטאש דאדגה, בה מעריצים גם את הטקסים) - כלומר, לאחר קידוש האִשִּׁים הללו, רק ה"אטאש נייאשס", תפילת האש, נקראת בפניהן.
נכון ל-2022 קיימים 9 מקדשי אש אשר נמצאת בהם אטאש בהראם:
מאפיינים פיזיים.
החזית החיצונית של מקדש אש זורואסטרי היא כמעט תמיד לא מקושטת, בכוונה. עובדה זו עשויה לשקף מסורת עתיקה (שנתמכת בטבע הפרוזאי של המינוח הטכני למקדשי אש) שקובעת כי מטרת מקדש האש היא לשכן בתוכו אש קדושה, ולא לפאר את המבנה הפיזי עצמו.
המבנה הבסיסי של מקדשי האש בימינו הוא זהה, תמיד. אין מקורות זורואסטריים ראשוניים שעתיקים יותר מהמאה ה-19 לגבי המבנה של מקדשי אש, ואפשרי כי המקדשים של היום הם בעלי השפעה הודית משמעותית. בכניסה ממוקם חלל (פתוח או מקורה) בו מתקיימות אסיפות, דתיות ושאינן דתיות. בצד החלל הזה (או לפעמים בקומה שמעל או מתחת לחלל) המאמינים נכנסים לחדר המתנה קטן יותר מאשר החלל בו עברו מקודם. לחדר הזה מחובר קודש הקודשים הזורואסטרי, ה"אטאשגאה", מילולית "מקום האש" שבו עומד מזבח האש (המהווה מתחם בפני עצמו). יש לציין כי קודש הקודשים סמוי מעיני הנוכחים באולם הכניסה.