מושל המחוז הוא נציג נשיא גאורגיה וממונה על ידו לניהול ענייני המחוז. הממשל המקומי מורכב ממועצת המחוז - ה"סאקרֶבּוּלוֹ" והגוף הביצועי - "גאמגֶאוֹבָּה". מושלי המחוז לפי שנים:
דמוגרפיה.
הקאחים, תושבי החבל, הם אחת הקבוצות האתניות המרכיבות את העם הגאורגי ודוברים בניב מקומי. בנוסף לקאחים מתגוררים במחוז כיסטים ותושים בתושתי ובאצבים בערוץ פנקיסי.
היסטוריה.
חבל קאחתי היה מהראשונים שהשתחררו מהכיבוש הערבי של המאה השביעית, הפך לדוכסות עצמאית החל מהמאה השמינית. בראשית המאה האחת עשרה הסתפח לממלכה הגאורגית המאוחדת שאך נוסדה, אך במהרה שאיפות העצמאות של אצילי החבל הכריעו את הכף לטובת פרישה. רק בראשית המאה השתים עשרה הצליח המלך דוד הבנאי (1089-1125) לצרף את החבל לאיחוד, וסבלה לאחר מכן מהפלישה המונגולית לגאורגיה.
אחרי התפרקות הממלכה המאוחדת במאה החמש עשרה קאחתי המשיך להתקיים כממלכה עצמאית, שסבלה מתוקפנותה של האימפריה הפרסית יותר מכל חבל גאורגי אחר, בעיקר במאות השש עשרה והשבע עשרה. הסיבות לכך היו עושר המשק החקלאי, שבא לידי ביטוי בטיפוח כרמים וגידול עדרי צאן, בקר וסוסים, כמו גם מרדנותם הרבה של תושבי החבל, שנענתה בתגובות אכזריות. מלבד מסעות עונשין של טבח והרס, כ-100,000 תושבי קאחתי נעקרו בגלי גירוש שונים מכפריהם ויושבו בחבלים מדבריים של פרס. במאה השמונה עשרה הממלכה הקאחית התאוששה בצורה ניכרת וב-1762 אף תפסה את הבכורה באיחודה עם ממלכת כארתלי. בירת קאחתי, תלאווי, הייתה לבירת ממלכת כארתלי-קאחתי. גם איחודו המדיני של מזרח גאורגיה לא הרתיע את פרס מתוקפנותה והמלך הקאחתי של הממלכה, ארקלה השני, נאלץ אחרי עמידה איתנה של שני עשורים לחתום ב-1783 על החוזה של גאורגייבסקי עם רוסיה, שהפך את הממלכה המזרח-גאורגית לבת חסותו של הצאר. הציפיות מההסכם נכזבו לאחר שהרוסים בוששו מלהושיט לכארתל-קאחתי סיוע צבאי משמעותי.
הממלכה שנהרסה כמעט כליל מעמידתה בבדידות מול האויב המוסלמי סופחה ב-1801 לאימפריה הרוסית. לאחר שחלק עם שאר העם הגאורגי את הכיבוש הצאריסטי והקומוניסטי, מ-1991 קאחתי הוא מחוז ברפובליקה של גאורגיה, שבירתו תלאווי.
שיתוק
שיתוק הוא איבוד שליטה מוחלט על השרירים בחלק או בכל הגוף.
הגורמים העיקריים לשיתוק הם טראומה גופנית, שבץ מוחי, ניוון שרירים, בוטוליזם, פוליו וכן מספר מומים מולדים, כגון ספינה ביפידה.
שיתוק יכול להיות מקומי, כללי או באזורים מסוימים ביחד. לדוגמה, שיתוק מקומי יכול להתרחש בצד אחד של הפנים עקב הזדהמות של עצבי הפנים באותו צד. אנשים שלקו בשבץ מוחי עשויים לחוש חולשה בכל הגוף שלהם או שיתוק בתבנית מסוימת הנקבעת על ידי האזורים במוח שנפגעו מהשבץ. פגיעה פיזית קשה בעמוד השדרה התחתון גורמת פעמים רבות לשיתוק הגפיים התחתונים.
אדם הסובל מפגיעה בחוט השדרה נקרא פאראפלג אם יש לו שיתוק בשתי הגפיים התחתונות, או קוודריפלג אם יש לו שיתוק במידה מסוימת בכל ארבע הגפיים. מידת הפגיעה מובדלת בין פגיעה מלאה (Complete) ופגיעה חלקית (Incomplete). בפגיעה מלאה, אין מעבר עצבי באזור הפגיעה ולכן מאזור זה ומטה הגוף משותק. בפגיעה חלקית, חוט השדרה לא נפגע כולו וחלק מהמסרים העצביים עוברים ולכן השיתוק הוא חלקי.
סוגי עצבים שונים מייצרים סוגי שיתוק שונים.
ישנם סוגים רבים של עצבים. הם מחולקים לעצבים תנועתיים (המשדרים שדר מהמוח ויוצרים תגובה בגוף) ועצבים תחושתיים (המעבירים למוח מסרים שנקלטים דרך החושים). לכן ישנן פציעות בהם עצבים מסוימים נפגעו ולכן האדם מרגיש חלק מהגוף במידה מסוימת אך לא יכול להזיז או להפך, יכול להזיז את האיבר אך ההרגשה היא עמומה. יתר מכך, עצבים תחושתיים הם מגוונים ושולטים על תחושות שונות: מגע עורי, תחושות עמוקות של העצם ושרירים, תחושות חום וקור. כך שיכול להיות מקום בו, לדוגמה, ישנה תחושה של מגע אך בלי הבדלה בין חום וקור.
מציאת תרופה.
מחקרים רבים מתבצעים לפתרון פגיעה בחוט השדרה. הכיוונים הם שונים ונוטים מפתרונות כירורגיים, תרופתיים, ביוטכנולוגיים ואלטרנטיביים. כריסטופר ריב תרם רבות לקידום המחקר. מרכז גדול למחקר חוט השדרה הוא Miami Project בארצות הברית.
גינתון
דוד שאלתיאל
דוד שאלתיאל (16 בינואר 1903 – 23 בפברואר 1969) היה ממפקדי הש"י - שירות המודיעין של ארגון "ההגנה", מפקד חטיבת עציוני שלחמה בירושלים ובסביבתה במלחמת העצמאות, אלוף בצה"ל ושגריר ישראלי בארצות שונות.
ביוגרפיה.
שאלתיאל נולד בי"ז בטבת תרס"ג (1903), להלנה לבית וורמסר ולבנימין שאלתיאל בהמבורג שבגרמניה, למשפחת יהודים מאנוסי פורטוגל. אביו היה סוחר במוצרי עור. היה חבר בתנועת הנוער היהודי בלאו וייס ("תכלת לבן"), למד חקלאות ובשנת 1923 עלה לארץ ועבד כפועל חקלאי. בשנת 1925 הצטרף שאלתיאל להגנה ויצא לצרפת בניסיון לרכוש הכשרה צבאית. בשנים 1927–1932 שירת בלגיון הזרים הצרפתי. נלחם בצפון אפריקה ורכש ניסיון צבאי כסמל בלגיון. בשנת 1932 חזר לארץ ישראל.
בשנת 1935 נשלח על ידי "ההגנה" לאירופה למטרות רכש.
בנובמבר 1936 נתפס על ידי הגסטאפו ברכבת לאאכן בזמן שניסה להבריח מאה אלף מארק מגרמניה. הוא נאסר והועבר בין 24 מרכזים שונים של הגסטאפו, בהם עבר עינויים. בזמן מאסרו למד עברית מתוך ספר דקדוק קטן שהסתיר תחת המזרן. הוא נכלא למשך 8 חודשים במחנות הריכוז בדכאו ובבוכנוואלד. לאחר מאמצים רבים שוחרר ב-1937 וגורש מגרמניה.
שאלתיאל חזר ארצה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והמשיך את פעילותו בהגנה. הוא נאסר על ידי הבריטים ב-1939 כחשוד ברצח 3 ערבים כנקמה על רצח פועל יהודי אך שוחרר, ככל הנראה מחוסר ראיות.
בראשית שנת 1940 פיקד על ה-ר"ן - "ריגול נגדי", הגוף המודיעיני של "ההגנה" שקדם לש"י. עם היווסדו של הש"י, בקיץ של אותה השנה, פיקד עליו יחדיו עם זאב שרף, כשתחת אחריותו המודיעין הצבאי, בעוד שרף אחראי על המודיעין הפנים-יהודי. בשנת 1942 נתמנה למפקד מחוז חיפה של "ההגנה".
לאחר אביב 1942, לאור מצב המלחמה באירופה וסכנת התקרבותה למזרח התיכון, החליט הוועד הלאומי על הגברת פעילות המודיעין של היישוב העברי באירופה. עם נפילת צרפת ביוני 1940, ובמהלך "הקרב על בריטניה" שלאחריה, נשלח שאלתיאל שוב לאירופה, לבקשתו, כדי לסייע ליהודים באירופה שתחת שלטון הנאצים. הוא עמד בראש "תחנת אירופה" של מודיעין ההגנה (לימים המוסד). הוא פעל בשם בדוי, במסמכים מזויפים, ומראהו עבר שינוי על ידי איפור מכיוון שהנאצים הכירו אותו ממאסריו הקודמים. שאלתיאל התחזה לסוחר אמנות שמושבו בציריך. במימון המדינה רכש יצירות אמנות יקרות ערך וסחר בהן עם סוחרי אמנות גרמנים. במסגרת עסקיו רכש את אמונו של הרמן גרינג, שהיה אספן אמנות, ובזכות זאת הצליח לרכוש קשרים בצמרת הממשל והצבא.
בתקופה זו בה שהה מחוץ לארץ ישראל היה שאלתיאל גם בצרפת, בריטניה וכן מרוקו ואלג'יריה. הוא היה שליח רשמי של מחלקת העלייה של הסוכנות אבל באופן לא רשמי פעל מטעם המחלקה המדינית בתחומי רכש, גיוס לוחמים ומודיעין.
לאחר שובו לארץ ישראל ובין השנים 1945–1948 היה שאלתיאל חבר מטכ"ל "ההגנה" ומפקד מחוז ירושלים. במסגרת תפקיד זה השתתף בהסגרת פעילי אצ"ל ולח"י לבריטים.
בינואר 1948 מונה שאלתיאל למפקד חטיבת עציוני, ובתפקיד זה ניהל את המערכה הצבאית על ירושלים במלחמת העצמאות. לאחר מלחמת העצמאות זכה לדרגת אלוף בצה"ל, ובכך היה בין המפקדים הראשונים בצה"ל שקיבלו דרגה זו. ביולי 1948 עם השבעת החטיבה לצה"ל, החליף משה דיין את שאלתיאל, שהודח, למעשה.
דב יוסף, המושל הצבאי של ירושלים בעת מלחמת העצמאות חלק על החלטותיו של דוד שאלתיאל ומהלכיו. בספרו "קריה נאמנה" שיצא לאור בשנת 1960, ובו תיאור אירועי מלחמת העצמאות בירושלים, ביקר דב יוסף בחריפות את שאלתיאל על התנהלותו הצבאית ועל כך שלא דיווח לו על המצב האמיתי ברובע היהודי של העיר העתיקה ערב נפילתו, בטענה שלו עשה כן היה פונה הוא בתגובה לדוד בן-גוריון בדרישה להזעקת כוחות תגבורת. פרסום הספר עורר סערה ציבורית עזה ואף הגיע לדיון בכנסת, כשסיעת חרות הגישה הצעה למינוי ועדת חקירה לבדיקת נסיבות נפילתו של הרובע היהודי (ההצעה נפלה בהצבעה).
שאלתיאל הקים במסגרת צה"ל את חיל הספר והיה מפקדו הראשון. החיל נועד לשמירה על גבולותיה של המדינה. בעקבות קשיים ארגוניים הציע שאלתיאל להעביר את חיל הספר למסגרתה של משטרת ישראל, והשם שניתן ליחידה במסגרת זו הוא משמר הגבול. שאלתיאל שימש גם כמפקח הכללי של צה"ל.
בשנים 1950–1952 שימש שאלתיאל כנספח צה"ל בפריז. לאחר מכן שימש כשגריר ישראל בברזיל ובוונצואלה (מ-1952 ועד 1956), במקסיקו (1956–1959) ובהולנד (1963–1966).
פרש לגמלאות ב-1 באפריל 1968.
דוד שאלתיאל נפטר בה' באדר ה'תשכ"ט (1969).
רחובות נקראו על שמו בירושלים ובחולון.
נשיקה-סטירה
נשיקה-סטירה, או בשמו האחר אחת שתיים שלוש 'תעוררו, הוא משחק חברה שמשחקים במסיבות ובערבי כיתה בגילאי העשרה המוקדמים. בן ובת עומדים או יושבים גב אל גב כך שאינם רואים זה את זה. מארגן המשחק קורא "אחת שתיים שלוש 'תעוררו" (התעוררו), ובהישמע המילה האחרונה בקריאה, מסובבים השניים את ראשיהם לימין או לשמאל.
אם שניהם סובבו את הראש לאותו הכיוון: הבן נותן לבת נשיקה.
אם כל אחד סובב את ראשו לכיוון אחר: הבת נותנת לבן סטירה.
אם הסדר יוצא נשיקה סטירה נשיקה הבת נותנת לבן נשיקה והבן נותן לבת סטירה (הפוך) זה גם חל על הסדר סטירה נשיקה סטירה
אפשרויות נוספות במשחק: