בשנים 1131-1135 הייתה האימפריה הסלג'וקית שרויה באנדרלמוסיה רבתי, עקב מלחמות ירושה על כסאו של הסולטאן מחמוד בן מוחמד. אל-מסתרשד הח'ליף ניצל את ההזדמנות והשתלט על עיראק. תוך שהוא מכתיר את מסעוד, אחי הסולטאן המת, לסולטאן. זנגי תמך בסנג'ר שאה כמועמד לרשת את מחמוד, וניסה לכבוש את בגדד מיד אל-מסתרשד. הוא הובס, ונמלט חזרה למוסול. הח'ליף רדף אחריו, והביא את העיר מוסול במצור שארך שלושה חדשים (1133). הח'ליף נסוג בסופו של דבר מחשש להתערבותו של הסולטאן בעיראק.
לאחר שמסעוד השתלט על האימפריה הסלג'וקית, ומינה בבגדאד את הח'ליף אל-מקתפי, נכנע זנגי, והכיר בשלטונו של מסעוד.
דמשק.
מששקטו הרוחות בעיראק, שב זנגי לניסיונו לאיחוד מדינות סוריה תחת שלטונו, ובראשם דמשק.
בדמשק שלטו באותה העת צאצאיו של טוגתכין מושל דמשק מ-1104 עד 1128. טוגתוכין שבראשית דרכו ניסה להילחם בצלבנים, נואש, והחליט להגיע להסכם עם הצלבנים. כך הפכה דמשק למדינת חיץ בין הצלבנים ובין המוסלמים. את מקומו ירש בנו בּוּרִי (מת ב-1132), ולאחריו בנו שמס אלמלך אסמעיל בן בורי.
בשנים אלו שיחקה דמשק את תפקיד 'האיש הבריא', בעוד חלב הייתה 'האיש החולה', כאשר שליטים מתחלפים בה לעיתים תדירות. עלייתו של זנגי מחד, ומאידך עריצותו של אסמעיל דרדרו את המצב בדמשק והביאו את הדמשקאים אל סף מרד (1135). אסמעיל, שחשש לחייו הזמין את זנגי והבטיח לו את השליטה בעיר. אמו של אסמעיל רצחה את בנה, והעבירה את התפקיד לאחיו שהאב א-דין. זנגי שהגיע לשערי העיר הנעולים (כשבדרכו הוא כובש את חמאת), הופתע. נמצא מוצא של כבוד, וזנגי שב למקומו. מכאן ואילך תשמש דמשק בתפקיד 'האיש החולה', ותשתמש לסירוגין בשני אויביה, זנגי והצלבנים זה כנגד זה, כדי לשמור על מעמדה העצמאי.
זנגי עד סוף ימיו, ניסה להשתלט על דמשק, אך לא עלה בידו, מחמת התערבותם של הכוחות הצלבניים. את מלאכתו זו השלים בנו נור א-דין, כעשר שנים לאחר מותו.
מצור בערין.
באביב 1135 יצא זנגי לסדרת מסעות מחלב נגד שטחי הנסיכויות הצלבניות מזרחה לנהר האורונטס. הוא כבש כמעט את מחצית השטח אשר בידי הצלבנים, אך נאלץ להפסיק את המסעות, עקב הידרדרות המצב בעיראק. עם זאת, קלות המסע הבהירה לו את חולשת הנסיכויות הצלבניות. נציבו בחלב, סַוַאר, הגיע במסע התקפה על נסיכות אנטיוכיה עד החוף של לאטקיה, ובכך ביתר את שטח הנסיכות לשניים.
לאחר ששב מעיראק, תקף זנגי את מבצר בערין (בפי הצלבנים מונפראן) בתחום רוזנות טריפולי, אשר שלט על הדרך המקשרת בין חמאת לחומס, ושם עליו מצור (קיץ 1137). רוזן טריפולי ריימון השני פנה לעזרת פולק מאנז'ו מלך ירושלים, וזה גייס את צבאו ויצא לעזרת טריפולי, אך לפני שהספיק פולק לבערין להגיע נלקח ריימון בשבי. פולק עצמו נמלט לתוך המבצר. כוחותיהם של נסיכות אנטוכיה ואידסה יצאו גם הם לעזרת בערין. אשר על כן פתח זנגי במשא ומתן עם הנצורים, שלא ידעו על ההחלצות לעזרתם והחלו לסבול מן הרעב, והם הסכימו לתנאיו של זנגי, אשר כללו ויתור צלבני על בערין ותשלום כופר תמורת זכות יציאה בשלום מן המבצר ושחרור השבויים הנוצרים.
כיבוש נסיכות אדסה.
זנגי אכן הצליח לכבוש את המדינה הצלבנית הראשונה - רוזנות אדסה בשנת 1144, והביא על ידי כך ליציאתו של מסע הצלב השני מאירופה המערבית לארץ ישראל. נודע באכזריותו הרבה.
בעת שצר על האמירות הזעירה קלעת ג'אבר, נרצח זנגי על ידי אחד משומרי ראשו. לפי אחד מן המקורות, הרוצח חשש שייענש, משום ששתה מיינו של זנגי.
את מקומו ירשו בניו. הבכור סייף א דין אל גאזי קיבל לחלקו את מוצול, ואילו משנהו נור א-דין, קיבל את חלק אביו בחלב.
תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה
תזמורת הרדיו של דרום מערב גרמניה (בגרמנית: Sinfonieorchester des Südwestrundfunks או SWR Sinfonieorchester) הייתה אחת משתי התזמורות הסימפוניות של רדיו רשת Südwestrundfunk. מקום מושבה היה בערים הגרמניות באדן-באדן ופרייבורג. התזמורת הוקמה לראשונה בשנת 1946, וחברי תזמורת הספא העירונית שהתפרקה, היו לגרעין נגניה של התזמורת החדשה. הקמתה מחדש של תזמורת הספא כעבור שנתיים כפתה ארגון מחדש על תזמורת הרדיו, שמינתה את הנס רוזבאוד למנצח הראשי הראשון שלה. רוזבאוד כבר עשה לו שם כמי שמצדד בביצועי מוזיקה מודרנית והיינריך שטרובל, המנהל המוזיקלי של התזמורת, היה שותף לאהדתו זו למוזיקה עכשווית. אחדות דעים זו הציבה את המוזיקה המודרנית במרכז תוכניותיה של התזמורת. ב-2016 מוזגה עם תזמורת רדיו שטוטגרט, ליצירת תזמורת SWR Symphonieorchester .
לקריאה נוספת.
Potts, Joseph E., "European Radio Orchestras: Western Germany" (September 1955). The Musical Times, 96 (1351): 473-475.
הליכה ברגל
קויוט
נשף המסכות
נשף המסכות (באיטלקית: Un ballo in maschera) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת אנטוניו סומה. הלברית מבוססת על לברית בשם "גוסטב השלישי" מאת אז'ן סקריב אותה הלחין דניאל אובר בשנת 1833. הבכורה הוצגה בתיאטרון אפולו ברומא ב-17 בפברואר 1859.
סיפור האופרה מבוסס באופן רופף על הרצח ההיסטורי של המלך גוסטב השלישי, מלך שוודיה, אך כמו ברבות מהאופרות של ורדי, ומאחר וורדי נאלץ לשנות את הסיפור מסיבות פוליטיות, אין קשר היסטורי ישיר בין האופרה למקרה.
היסטוריה.
תיאטרון סן קרלו בנאפולי הזמין אצל ורדי מוזיקה ללברית "גוסטב השלישי" מאת סקריב. הלברית של סקריב מבוססת על הסיפור ההיסטורי של רצח גוסטב השלישי מלך שוודיה, שנרצח בנשף מסכות בעקבות קנוניה פוליטית שנרקמה נגדו. בעקבות ניסיון התנקשות בנפוליאון השלישי בינואר 1858 בפריז, סירב הצנזור בנאפולי להעלות אופרה שעוסקת בהתנקשות במלך. ורדי סירב להתאים את המוזיקה ללברית אחרת, וכך עזב את נאפולי למרות שהחזרות היו בעיצומן. מתיאטרון אפולו שברומא פנו אליו בבקשה לשנות מעט את פרטי העלילה, ולהעבירה לתקופה הקולוניאלית באמריקה, בה העלילה מתרחשת בבוסטון בשלהי המאה ה-18. במקום מלך שוודיה מדובר במושל בוסטון ובמקום בני אצולה שוודים, חבורת עבדים כושים משוחררים. ורדי הסכים, ואת הלברית המחודשת כתב אנטוניו סומה.
רוב ההפקות ממקמות את העלילה בבוסטון, אך בשנות החמישים היו מספר הפקות אירופיות שהחזירו את העלילה למיקומה ההיסטורי. הגדילה לעשות האופרה המלכותית השוודית, בה שוחזרו העובדות ההיסטוריות לפרטיהן בדייקנות.
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה.
באולם ממתינים לריקרדו אנשי הפמליה שלו, אנשי צבא ופשוטי העם, המבקשים להציג בפניו בקשות ועניינים שונים. באולם נמצאים גם סמואל ותומאסו המבקשים לרצוח את ריקרדו. ריקרדו מגיע, אך ראשו עסוק בנשף המסכות אותו הוא מארגן. רשימת המוזמנים לנשף מובאת לעיונו ובה הוא מוצא את חברו ויד ימינו רנאטו ואת אשתו אמליה, אשר בה ריקרדו מאוהב בסתר (האריה: La rivedrà nell'estasi). רנאטו נכנס ומנסה להזהיר את ריקרדו מפני מזימה שנרקמת לרצוח אותו. שר המשפטים מיידע את ריקרדו על בעלת אוב ומגדת עתידות בשם אולריקה שבביתה נרקמות מזימות. ריקרדו מתעניין באולריקה ומתכנן ללכת אליה עם פמלייתו מחופשים, כדי לתהות על קנקנה.
אולריקה מכינה שיקוי קסמים בסיר וממלמלת את מילות הכישוף. ריקרדו נכנס מחופש למלח. הוא מתייחס לנבואותיה של אולריקה בבדיחות דעת, ומחזק רושם זה ב"מוטיב הצחוק" המשולב בשירתו. (אנריקו קארוזו הוסיף על מוטיב זה צחקוקים בין המוטיבים, אך ממשיכיו, בהם פבארוטי, נמנעו מכך והסתפקו במוטיב של ורדי.) המלח סילוואנו שהמתין לתורו, מבקש מאולריקה לנבא את עתידו, והיא אומרת לו כי הוא יועלה בדרגה ויתעשר. ריקרדו מגשים את הנבואה במקום, בשלשלו כסף וכתב מינוי לקצין לכיסו של סילוואנו מבלי שירגיש. אמליה נכנסת ומבקשת לדבר עם אולריקה ביחידות. ריקרדו מתחבא כדי לצותת דבריה. אמליה מספרת לאולריקה שהיא אוהבת בסתר גבר זר ומבקשת ממנה שיקוי נגד אהבה אסורה זו. אולריקה מורה לקטוף איזה צמח נדיר שצומח במקום מסוים עבור השיקוי. לאחר שאמליה הולכת, ריקרדו נכנס עם כל פמלייתו ושואל את אולריקה לעתידו. היא עונה לו שהאדם הבא שילחץ את ידו יהיה הרוצח שלו. רנאטו נכנס לוחץ את ידו של ריקרדו ומזהיר אותו מפני המזימה. ריקרדו מזלזל בנבואה מאחר שנאמנותו של רנאטו ידועה לכל.
מערכה שנייה.
באמצע הלילה, אמליה מגיעה לאסוף את הצמח בשביל שיקוי הפלא. ריקרדו, שרואה את גודל אימתה, יוצא ממחבואו ומתלווה אליה. הוא מבקש לדעת מיהו הגבר אותו היא אוהבת, אמליה משיבה לו כי הוא האדם, אך היא מתכוונת להישאר נאמנה לבעלה. ריקרדו מגלה לה את אהבתו אליה. לפתע מופיע רנאטו, אמליה ממהרת להסתיר את פניה בצעיף. רנאטו שוב מזהיר את ריקרדו שיזהר מאחר שהקושרים רודפים אחריו ורוצים לרצוח אותו. ריקרדו עוזב ומבקש מרנאטו ללוות את האישה חזרה לעיר. הרוצחים מגיעים למקום, תופסים את השניים, ודורשים לדעת מי המסתתר מתחת לצעיף. כאשר רנאטו שולף את חרבו והרוצחים עומדים להרוג אותו, אמליה מסירה את הצעיף כדי להגן על בעלה. רנאטו המזועזע בטוח כי אשתו בגדה בו עם ריקרדו, מבקש להפגש עם סמואל ותומאסו למחרת, וגורר את אמליה הביתה.
מערכה שלישית.