יעקבסון שימש מאמן נבחרת אס"א באירועים בינלאומיים, ומאמן נבחרת אוניברסיטת תל אביב במשך 25 שנה. הוא עבר השתלמויות רבות באירופה וארצות הברית והיה מראשוני המרצים בבית ספר למאמנים במכון וינגייט. כמו כן שימש יעקובסון כפרשן כדורסל בערוץ השני, קול ישראל, כתב טור "רוץ שמוליק" ב"ידיעות אחרונות" ובשנותיו האחרונות גם שימש כפרשן "דבר ספורט". כתב את הספרים "כדורסל 1982" (במשותף עם ישראל פז) ו"כדורסל 2000".
שמוליק יעקבסון ייסד וניהל במשך שנים רבות את בית הספר לכדורסל במכבי רמת גן.
לואי גוטמן
אליהו לואיס (לואי) גוטמן (Louis Guttman; 10 בפברואר 1916 - 25 באוקטובר 1987) היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית, סטטיסטיקאי מתמטי וחוקר מדעי ההתנהגות. שנים רבות עמד בראש המכון למחקר חברתי שימושי. נודע בעולם כמפתח תורת השטחות והוגה "סולם גוטמן" לבחינת פרדיגמות. חתן פרס ישראל במדעי החברה (1978) ונשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (1973-1976). כמו כן, כיהן כנשיא השני של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה (1979- 1977) לאחר פרופסור רוברטו בקי.
תולדות חייו.
גוטמן נולד בשנת 1916 בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו למיניאפוליס שבמינסוטה. למד את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת מינסוטה (תואר ראשון בשנת 1936, תואר שני ב-1939 ודוקטורט במדידה חברתית ופסיכולוגית ב-1942). בין השנים 1941–1947 הרצה, בדרגת פרופסור, בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת קורנל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת גוטמן כיועץ מומחה במחלקת המחקר של צבא ארצות הברית. במסגרת עבודתו עבור הצבא פיתח את "סולם גוטמן".
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, רות. לאחר הקמת צה"ל הקים בו גוטמן יחידת מחקר, שהיוותה בסיס להקמת המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד עד פטירתו. בנוסף, משנת 1955 היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית באוניברסיטה העברית. בשנים 1955–1956 היה עמית מחקר במכון למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת סטנפורד.
גוטמן נפטר בשנת 1987 בארצות הברית, במהלך שבתון במינסוטה, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
עבודתו במחקר ובאקדמיה.
גוטמן תרם תרומה נכבדת לפן התאורטי והמעשי של מדידה סטטיסטית-פסיכולוגית. עיקר עבודתו נגעה לפיתוח דרכי מחקר לגישור בין שיטה לניתוח נתונים ולבין התוכן הנחקר (כלומר, תאוריה מחויבת לעמוד במבחן המציאות וחישובים סטטיסטיים הם חסרי משמעות ללא תוצאות מעשיות).
"סולם גוטמן", אותו פיתח במסגרת עבודתו בצבא ארצות הברית, הוא כלי מוכר כיום במדעי ההתנהגות. הסולם הביא לפיתוח תורת השטחות, המגדירה את נושא המחקר, וקושרת אותה לאופן בחינת הנתונים. פיתוח הסולם הוביל את גוטמן, בשנותיו המאוחרות, לפרסום עבודות הקוראות תיגר על הפרדיגמות המקובלות במדעי ההתנהגות ומצביעות על חוסר ההתאמה בין הנחות יסוד לבין תוצאות מחקר הנחקר באופן שגרתי.
הוקרה.
גוטמן זכה להוקרה מקצועית בינלאומית. בשנת 1971 כלל המגזין "Science" את שמו בין 62 המדענים החשובים ביותר בתחום מדעי החברה במאה העשרים. באותה שנה נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בארצות הברית נבחר לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ונבחר לנשיא הלא-תושב הראשון של החברה הפסיכומטרית.
בשנת 1963 זכה גוטמן בפרס רוטשילד, בשנת 1974 בפרס מטעם אוניברסיטת מינסוטה, בשנת 1978 בפרס ישראל במדעי החברה ובשנת 1984 בפרס אוניברסיטת פרינסטון לחקר החינוך.
המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד שלושה עשורים, נקרא על שמו.
החל משנת 2011 מעניקה האגודה הסוציולוגית הישראלית פרס ע"ש אליהו לואי גוטמן למאמר אקדמי מצטיין שפרסם חבר האגודה.
אליהו לואיס גוטמן
הנס צנדר
הנס צנדר (בגרמנית: Hans Zender; 22 בנובמבר 1936 – 22 באוקטובר 2019) היה מלחין ומנצח גרמני.
ביוגרפיה.
צנדר נולד בויסבאדן. משנת 1956 עד 1959 למד נגינה בפסנתר, ניצוח והלחנה (זו האחרונה אצל וולפגנג פורטנר) בפרנקפורט ובפרייבורג.
בשנים 1959 עד 1963 היה מנצח התזמורת בתיאטרון העירוני בפרייבורג, ואחר היה למנצח ראשי בתיאטרון הממלכתי בבון. בעונת 1964–1965 השתתף בסמינר השני למוזיקה חדישה בקלן בבית הספר הגבוה למוזיקה על הריין, שמנהלו האמנותי היה קרלהיינץ שטוקהאוזן. ב-1968 נקרא לקיל, שם כיהן כמנהל מוזיקלי כללי עד 1972. אותה שנה החל בפעילותו כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו זארבריקן. ב-1984 התמנה לראש האופרה הממלכתית של המבורג ולמנהל מוזיקלי כללי של התזמורת הסימפונית של המבורג. בשנת 1987 היה מנצח הראשי של התזמורת הקאמרית של רדיו הולנד בהילוורסום, שם עבד עד 1990.
מ-1988 עד 2000 לימד צנדר הלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט. ב-1997 קיבל את פרס גתה של עיריית פרנקפורט. מ-1999 ועד למותו הוא כיהן כמנצח אורח קבוע של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן ופרייבורג.
צנדר נפטר ב-22 באוקטובר 2019 בביתו בעיירה מאיירסבורג שבגרמניה.
השולחן הירוק
השולחן הירוק הוא מחול הבעה ב־8 תמונות. היצירה עוסקת בנושא המלחמה, כשהמוות הוא המנצח היחיד. סדרה של תמונות המאירות טיפוסים שונים של בני אדם הרוקדים עם המוות. ביצירה נעשה שימוש במוטיב ריקוד המוות.
כוריאוגרף היצירה יוס יצר כתב אישום כנגד השלטון האלים והמושחת וייצג את הקורבנות: האנשים הפשוטים.
זאת דוגמה ליצירת מחול דרמטית. השימוש בכל תנועה אינו למטרת יצירת מבנה פורמלי והוא בא כחלק ממכלול בעל משמעות. קורט יוס מצליח לתפוס את המהות הפנימית של התנועות ואת והמניע הפנימי שלהם ולגרום לקהל להתרכז בו.
היצירה הוצגה לראשונה בתיאטרון שאנז אליזה בפריז ביולי 1932 במסגרת תחרות כוריאוגרפיה בינלאומית וזכתה בפרס הראשון. בשנת 1933 עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, תחת האיום שהופעל על יוס ולהקתו בה רקדו גם שלושה יהודים, חצתה הלהקה במבצע בריחה את הגבול להולנד, הופיעה במזרח אירופה ובניו יורק וקיבלה מקלט מדיני באנגליה.
היצירה הועלתה על ידי להקת בת שבע בשנת 1975.
מירון צור
מירון צור, לשעבר צוקר, (6 באפריל 1941 - 12 בדצמבר 2019) היה עיתונאי וסופר ישראלי, יליד ירושלים.
ביוגרפיה.
מירון צור נולד בשנת 1941, בן לאליעזר ומרים מלכובסקי צוקר. אמו נפטרה בלידתו והוא גדל בבית אביו ואשתו השנייה, ציפורה גלקין, לצד אחיו הצעירים ממנו, אבנר ואיתמר.
בעל תואר ראשון בחינוך וארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. מירון התאלמן מאשתו גילה בשנת 2005. למירון בן, רונן ז"ל (נפטר במרץ 2019), בת, עינת וארבעה נכדים: אדר, ניב, עומר וענבר.
צור היה קצין החינוך של חטיבת השריון 200, חטיבת אגרוף הברזל, שהוקמה בשנת 1961 (החטיבה הראשונה שהוקמה מאז מלחמת השחרור "יש מאין"). מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים היה אל"ם יששכר שדמי. לאחר תום מלחמת יום הכיפורים כתב מירון צור ביחד עם יעקב אלבוים ספר בשם "שריון ולב", ספר שיצא לאור בשנת 1977 כמפעל הנצחה לזכר נופלי החטיבה.
צור היה חבר מערכת החדשות ברשת ב' של קול ישראל בשנים 1970 ועד 1995.
משנת 1980 שימש ככתב בכיר לענייני מדע וטכנולוגיה בקול ישראל וכן שימש כראש תא הכתבים לענייני מדע של אגודת העיתונאים בתל אביב.
אחראי על גילוי הסקופ העיתונאי בשנת 1990 לגבי ביקור השרים מודעי ונאמן במוסקבה ופגישתם עם גורבצ'וב, עליו קיבל צל"ש ממנכ"ל רשות השידור דאז, אריה מקל.
ערך תחקיר וכתב תסריט לסרט "הסעיף החמישי", על יהודים במצוקה ברחבי תבל, שהופק על ידי קצין חינוך ראשי.
בשנת 1986 ערך מחקר וכתב תסריט לסדרת טלוויזיה המשחזרת "100 שנות ציונות".
תחקיר ותסריט שכתב לסדרת הטלוויזיה: "הצי החשאי" על "המוסד לעלייה ב'" והפלי"ם, שמשו בסיס ומניע לספרו על מוקה לימון.
"מוקה לימון", סיפור קורותיו של מוקה, חושף לראשונה פרטים שהיו חסויים עד כה בפרשת מילוט ספינות שרבורג - ספינות הטילים ממספנות שרבורג ומגולל את סיפורן המלא של פרשיות מרתקות, שמוקה היה מעורב בהן למעלה מארבעים שנה. מירון צור ליקט, ערך וכתב את עלילותיו של מוקה, מימי ילדותו ב"ימייה", על נחל הירקון, דרך הפלי"ם וההעפלה ה"בלתי לגאלית", היותו לאלוף הצעיר ביותר בצה"ל ולמפקד חיל הים ועד לפעולתו בסיוע הישראלי למדינות מתפתחות באסיה ובאפריקה וכראש משלחת הרכש בצרפת.
DVD-Audio
DVD-Audio הוא תקן למוזיקה באיכות גבוהה, המאוחסנת על גבי דיסק DVD. בניגוד לסרטים, דיסקים אלה אינם מכילים תמונה אלא רק הקלטת אודיו רב ערוצי
באיכות גבוהה. רוב נגני ה-DVD אינם תומכים בהשמעת DVD-Audio, או מסוגלים להשמיע את האות באיכות מוגבלת. הדיסקים יכולים להכיל שילובים שונים של מוזיקה רב ערוצית או מוזיקה חד/דו ערוצית באיכות (קצב דגימה) גבוהה במיוחד
משיקולים של ניהול זכויות דיגיטלי, נגני DVD-Audio אינם מוציאים את ערוצי הקול דרך S/PDIF (ממשק דיגיטלי דרך סיב אופטי או כבל קואקסיאלי), או מוציאים אותם רק באיכות נמוכה, למשל צליל סטריאופוני במקום רב-ערוצי, או בקצב דגימה נמוך במקום גבוה, כדי למנוע את היכולת להעתיק את המוזיקה באיכות הגבוהה ביותר. במקום זאת, נגן תומך DVD-Audio מכיל מפענח נפרד המוציא את כל הערוצים הנפרדים, באופן אנלוגי, שיטה הנחשבת טובה פחות מהעברה דיגיטלית אל המגבר.