שתי הסכנות התממשו במאה הנוכחית, במהלך חייו של פרלמן (ואולם ניתן לראות כבר בניטשה ממבשרי הפוסט-מודרניזם שכה הפחיד את פרלמן). הרטוריקה החדשה מנסה להציג את הדיון המוסרי כדיון רציונלי, חרף מוגבלותו לספק תשובות אבסולוטיות.
מטרתו המקורית של פרלמן הייתה למצוא כללי הכרעה וצדק לוגיים-כמותיים דרך זיקוקם מהדיון המשפטי. כישלונו הביאו למסקנה כי החיפוש מוטעה, וכי ניתן להציע דרך הכרעה רציונלית אחרת לשאלות ערכיות. הרטוריקה החדשה מאפשרת לדידו לכונן דיון ערכי, וזאת מבלי לוותר מראש על הכרעות אתיות כפי שמורה הפוסטמודרניזם או האבסולוטיזם. נקודה זו בוודאי ראויה לביקורת – אי הנוחות יכולה אולי להוות מוטיבציה פסיכולוגית, אך כשלעצמה היא אינה מתקפת את מסקנותיו של פרלמן.
מכניקת השבר
מכניקת השבר (באנגלית: Fracture mechanics) היא התחום במכניקה החוקר את תהליך יצירת והתקדמות סדקים בחומר, וכיצד ניתן לחזות מראש ואף לעצור התקדמות סדקים שכזאת.
בכל החומרים, טבעיים או מעשה ידי אדם, קיימים פגמים משטחיים ופנימיים. לא כל הפגמים הללו יציבים בתנאים בהם משתמשים בחומר. מכניקת השבר עוסקת באנליזה של פגמים כדי לגלות את אלה שהם בטוחים (כלומר גודלם נותר קבוע) ולעומתם, את אלה שצפויים להתגבר כסדקים ולגרום לכשל של המבנה הפגום. מכניקת השבר היא תחום חדש יחסית - היא קיימת רק כמאה שנים.
על מנת לחזות את התקדמותם של סדקים נעזרים במכניקת השבר הן בכלים מתמטיים ובסימולציות מחשב (חישוב מאמצים והזזות בקרבת קצה הסדק) והן בניסויי מעבדה (מתיחה, לחיצה, כפיפה, נגיפה והתעייפות). במודלים משתמשים בשיטות של מכניקת המוצקים כדי לחשב את הכוחות הפועלים על סדק ולאפיין את התנגדות החומר לשבירה (חסינות לשבר).
במדע החומרים המודרני, מכניקת השבר היא כלי חשוב בשיפור הביצועים המכניים של חומרים ורכיבים. המדע משתמש בחוקים הפיזיקליים של מאמץ ומעוות ובמיוחד בתאוריות לגבי אלסטיות ופלסטיות לשם בחינת התהליכים של יצירת פגמים קריסטלוגרפיים מיקרוסקופיים בחומרים. זאת, כדי לחזות את ההשפעות המאקרוסקופיות של כשל מכני של חומרים.
הצורך במכניקת השבר.
שברים הם תופעה נפוצה, לדוגמה חלון זכוכית שנשבר, סדקים בקירות או סדקים באדמה יבשה. אסונות שונים כדוגמת טביעת הטיטניק אף הם קשורים למכניקת שבר.
במקרים רבים עלול כשל של מבנים מכניים להיות מסוכן: גשרים עלולים להתמוטט, מכלי לחץ של חמצן או של גז אחר עלול להתפוצץ. במקרה שכשל צפוי להתרחש, עדיף שהוא יהיה על ידי מנגנון כניעה או דליפה, ולא על ידי שבירה מסוכנת.
מאחר שסדקים יכולים להוריד את החוזק של מבנה עקב שינוי בתכונות המכניות של החומר, יש צורך לתאר את תכונת ההתנגדות לשבר של חומרים שונים. זו הסיבה לצורך במכניקת השבר – יש להעריך את חוזקם ועמידותם של מבנים בהם יש סדקים.
כאשאן
כאשאן (בפרסית: کاشان, בעברית נקראת גם קשאן) היא עיר בפרובינציית אספהאן באיראן. העיר נמצאת כ-260 ק"מ דרומית לבירה טהראן וכ-220 ק"מ צפונית לעיר אספהאן. מקור המילה הפרסית "כאשי", שפירושה "אריחים", בשמה של העיר.
היסטוריה וגאוגרפיה.
כאשאן היא נווה המדבר הראשון לאורך הדרך הנמתחת בין קום לכרמאן, בקצה המדבריות המרכזיים של איראן. העיר נהנית מהניגוד בין מרחבים עצומים וצחיחים לבין ריאות ירוקות ומטופחות. ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בסביבות העיר, חלקם בני יותר מ-7000 שנה, מעידים על כך שהאזור היה אחד מהמרכזים העיקריים של תרבות אנושית בתקופה הפרה-היסטורית. מממצאים אלה מסיקים החוקרים כי כאשאן התקיימה כמקום יישוב עוד בימי עילם. חלק מהממצאים שהתגלו נמצאים כיום במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ובמוזיאון הלאומי של איראן בטהראן.
על פי חלק מהאמונות הנוצריות, שלושת האמגושים שהגיעו לבית לחם על מנת לברך את ישו לאחר לידתו - הגיעו מכאשאן.
הסולטאן הסלג'וקי מלכשאה הראשון הורה כבר במאה ה-11 על בניית מצודה במרכז העיר כאשאן. חומות המצודה ניצבות עד היום במרכז העיר. כאשאן שימשה כאתר נופש עבור מלכי האימפריה הספווית. בשטחה של העיר נמצאות מספר גינות מתקופה זו, הידועה בהן היא גינת פֿין (בפרסית: באע' פֿין). גינה זו, על הבוסתנים, המעיינות הטבעיים ובריכת השחייה שבשטחה, תוכננה עבור השאה עבאס הראשון, שופצה והורחבה בתחילת המאה ה-19 בימי פתח עלי שאה קאג'אר. ב-2012 הוכרזה גינת פֿין כאתר מורשת עולמית.
רעידת האדמה שפקדה את כאשאן בשנת 1778 החריבה אותה עד היסוד וגרמה לכ-8,000 הרוגים. מאז העיר שוקמה, והיא מהווה כיום מוקד עניין תיירותי, בעיקר בשל המבנים הגדולים שבשטחה, בני המאה ה-18 והמאה ה-19, אשר מהווים דוגמה לאסתטיקה הקג'ארית.
הקהילה היהודית בכאשאן.
יהודי כאשאן היו צאצאים של גולים יהודים שהגיעו לאזור בשנת 580 לפנה"ס, לאחר חורבן בית המקדש הראשון. עם גירוש ספרד הגיעו לעיר מספר משפחות יהודיות בראשותו של ר' משה הלוי. הם הקימו בעיר ישיבה וצאצאיהם היו ממנהיגי העיר במשך דורות.
קיימות עדויות לקיומה של קהילה יהודית בעיר לאורך השנים, כאשר לעיתים היוותה הקהילה מוקד מרכזי לרדיפות יהודים על ידי השלטונות הפרסיים, בדגש על שלטונו של שאה תהמאספ השני בתחילת המאה ה-18. היהודים בכאשאן עסקו בעיקר בעסקי הטקסטיל, שהיו מפותחים מאוד בעיר. במאה ה-20 זכתה הקהילה היהודית בכאשאן, יחד עם הקהילה היהודית באיראן כולה, ליחס חיובי מהשלטונות, אך השמועות אודות התנועה הציונית הביאו רבים מבני הקהילה לעלות לישראל. לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, עם עליית שלטונו של האייתוללה ח'ומייני, זורז תהליך צמצום הקהילה - רבים מיהודי כאשאן היגרו לארצות הברית, וחלקם עלו בדרך-לא-דרך לישראל.
שמות המשפחה העבריים "כאשי" ו"קשאני" הם שרידים של יהדות כאשאן.
בקרב תושביה היהודים של כאשאן נודעה שפה ייחודית - כאשאנית יהודית (נקראת גם "קאשית"), ניב של פרסית יהודית. שפה זו התבססה על עקרונות הדקדוק של השפה הפרסית, אך השתמשה באוצר מילים שונה לחלוטין, שהתבסס לעיתים על מקורות עבריים. על פי עדותם של יוצאי כאשאן, הסיבה המרכזית לשימוש בשפה זו הייתה הרצון לנהל שיחות בין חברי הקהילה היהודית מבלי שיובנו על ידי שכניהם המוסלמים. השפה הכאשאנית כמעט ואינה מדוברת כיום, והיא ידועה רק למעטים מזקני היהודים הכאשאנים.
כיום.
חרף היותה מוקד תיירותי פוטנציאלי, התיירות בכאשאן אינה מפותחת יתר על המידה, ומבקרים בה מאות תיירים בלבד מדי שנה. העיירות קמסאר ואביאנה הנמצאות בסביבתה של כאשאן מהוות גם הן מוקד עניין תיירותי. חרף התיירות הדלילה, ידועה כאשאן כעיר בעלת ערך ארכיטקטוני רב, בשל המבנים הייחודיים והעתיקים בשטחה.
כאשאן זכתה בפרסום עולמי בזכות תעשיית ייצור השטיחים, המשי והטקסטיל בשטחה. בכאשאן נמצאים כיום רוב המפעלים האיראניים לאריגה ממוכנת של שטיחים. כמו כן, קיימת בכאשאן תעשייה פעילה של כריית שיש ונחושת.
כאשאן מקושרת באמצעות כבישים מהירים לאספהאן, לנתנז ולקום. בכאשאן שני מוסדות השכלה גבוהה מרכזיים - האוניברסיטה של כאשאן, ואוניברסיטת כאשאן למדעי הרפואה.
על פי מפקדי האוכלוסין שנערכו בכאשאן במשך השנים, האוכלוסייה בעיר עמדה על כ-40,000 נפש בשנת 1932, 46,490 נפש בשנת 1938 ו-58,428 נפש בשנת 1966. בשנים שלאחר מכן חל גידול ניכר באוכלוסיית העיר, ובשנת 1976 היא עמדה על 84,836 נפש. נכון לשנת 2005, מונה אוכלוסיית העיר 272,359 נפש.
איזור הראייה הראשוני
התעייפות החומר
קליפת הראייה העיקרית
שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית
שש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני הן אוניות המלחמה הראשונות שנבנו עבור צי ארצות הברית לאחר הכרזת עצמאותה (1776). הן תופסות מקום מיוחד במורשת הלאומית האמריקנית, משום שלא השתייכו קודם לצי הקונטיננטלי, אלא היו אוניות המלחמה "האמיתיות" הראשונות של המדינה הצעירה.
רקע היסטורי.
בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו אוניות הסוחר האמריקניות סובלות מהתקפותיהם של פריבטירים צרפתיים ושודדי ים בֶּרְבֶּרִים שפעלו מצפון אפריקה. בעיה זו לא התעוררה כל עוד נהנו המושבות מהגנתה של האימפריה הבריטית. אך לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית חשו רבות מן המעצמות הזרות כי הן יכולות להתנכל לאוניות אמריקניות ללא כל חשש לתגובה. יתרה מכך, משעה שפרצה המהפכה הצרפתית, החלה גם בריטניה להטריד את אוניות הסוחר האמריקניות שסחרו עם צרפת אויבתה וזאת אף על פי שארצות הברית שמרה על נייטרליות במאבק בין השתיים. במהלך עשור שנים זה נתפסו גם אחת-עשרה אוניות על ידי הפירטים הברברים, והממשל האמריקני הצעיר היה חסר אונים. על רקע זה החלו חושבים בארצות הברית להקים מחדש את הצי המלחמתי, שפורק לאחר מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו.
ב-27 במרץ 1794 אישר הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית (Naval Act), המורה על בנייתן של שש פריגטות. במרץ 1796, בעוד המלאכה מתקדמת לאיטה, הושג הסכם שלום בין ארצות הברית לשליט אלג'יר. בהתאם לסעיף 9 של החוק, שקבע מפורשות כי הבנייה תופסק אם ייכון שלום, נעצרה העבודה. לאחר ויכוח לוהט הסכים הקונגרס לממן את בנייתן של שלוש אוניות בלבד, שהעבודה עליהן כמעט ונשלמה. הבנייה של שלוש האוניות האחרות חודשה בסופו של דבר בעקבות התחזיות להתלקחות מלחמה עם צרפת.
טטיאנה
טטיאנה היא קדושה בנצרות אשר מתה על אמונתה במהלך המאה ה-3 בזמן כהונתו של הקיסר הרומאי אלכסנדר סוורוס. היא שימשה בתקופת הנצרות הקדומה כדיאקונית.