לב בנימינוביץ גורביץ (יהושע אריה הורביץ) (1882 – 10 בפברואר 1943) היה מנהיג ציוני ומשפטן, משנת 1925 יושב ראש קהילת יהודי לנינגרד (היום סנט פטרסבורג) ומשנת 1928 יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בברית המועצות. בשנת 1929 נאסר על ידי השלטונות הסובייטים בגין פעילותו הציונית. הוגלה למאסר בסיביר ומת בגלות זו בשנת 1943.
משפחתו.
לב גורביץ נולד בשנת 1882 בעיירה אוברוביץ (אובאראביצ'י (Уваравічы)) בחבל הומל שברוסיה הלבנה. אביו בנימין פייביש היה סוחר יערות עתיר נכסים, נצר לשל"ה הקדוש. אמו דבורה לבית היילגמן היא דודתו של ההיסטוריון שמעון דובנוב. לב בנימינוביץ היה הצעיר מבין אחיו. אחיו הבכור, שאול ישראל, הוא הסופר המפורסם ש"י איש הורוויץ. אח אחר, יצחק משה, מהנדס שזכה לתואר "גנרל אזרחי" (ניתן לו על ידי הצאר ניקולאי בגין תרומתו לחיזוק הספנות הרוסית), והיה היהודי היחיד שזכה לתואר זה. אחיו השלישי, צבי טוביה, היה סוחר מפורסם בהומל בעל ידע תורני וחילוני נרחב.
בשנת 1909 נישא לב גורביץ לזינאידה לבית מרקוביץ מהמשפחות המכובדות בוויטבסק. בשנת 1910 נולדה בתם צרטה, שנישאה לסופר יעקב דוד אברמסקי. בשנת 1912 נולד בנם בנימין (ונה), שנהרג בשנת 1943 במדי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
תולדותיו.
לב גורביץ' למד ב"חדר", המשיך את לימודיו בגימנסיה כללית בעיר גלוכוב שברוסיה הלבנה, התנדב לצבא הצאר, ולאחר שירותו הצבאי למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת היידלברג. בשנת 1909 עבר לפטרבורג (היא לנינגרד לאחר מות לנין) ושימש שם כיועץ משפטי לאחד הבנקים הגדולים. בשנות מלחמת העולם הראשונה (1914 -1917) שימש כיועץ משפטי לחברה הפינית לימאות בפטרבורג. בשנת 1917, לאחר המהפכה ניהל את הארכיון של הסנט הרוסי וכן נמסר לניהולו בית חרושת.
פעילותו הציונית.
בשנת 1919 ניהל את הוצאת הספרים העברית "קדימה" ואת בית הדפוס שלה.
בשנת 1920 נבחר לכהונת יושב ראש הוועד העירוני הציוני בפטרבורג ובשנת 1924 נבחר לכהן כיושב ראש הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בברית המועצות.
בשנת 1925 פרסם את ספרו "סוריה, פלסטינה, מסופוטמיה (ארצות המנדט)". מטרתו של הספר הייתה לעורר את קוראיו לציונות. מכיוון שהוצאת ספר כזה הייתה אסורה בברית המועצות, הקיף גורביץ' את כתיבתו על ארץ ישראל בפרטים גם על מסופוטמיה וסוריה (שהמשותף לשלושתן היה היותן ארצות המנדט). בחלק על ארץ ישראל השכיל להכניס פרטים, יבשים לכאורה, כגון הצהרת בלפור, חוקת המנדט והמצב הכלכלי בארץ ישראל, ששירתו את מטרת כתיבת הספר לעורר את יהודי ברית המועצות לציונות. ספר זה נדפס בתחילה באישור השלטונות, הוחרם על ידי הסובייטים לאחר מכן וכל עותקיו נשרפו. כל זאת לנגד עיניו של גורביץ' שנזדמן דרך מקרה למקום.
במסגרת פעילותו הציונית, פעל גורביץ' לכינוס ועידה כלל ארצית של קהילות ברית המועצות. הוא אף זכה לאישור השלטונות לקיום ועידה כזו. לאחר קבלת האישור נסע לב גורביץ' על חשבונו ברחבי ברית המועצות כדי לשכנע את הקהילות השונות להשתתף בוועידה, אך כל מאמציו לא צלחו והוועידה לא יצאה אל הפועל. נראה שדווקא אישור השלטונות פעל לרעתו של גורביץ' מכיוון שרבים, ובראשם הרבי מלובביץ', טענו שהוועידה היא מזימה של השלטונות באמצעות גורביץ' לעקוב אחר הפעילות הדתית של הקהילות השונות ולפקח עליה.
בשנת 1929, לאחר שינוי יחס השלטונות לפעילות הציונית נעצרו הפעילים בלנינגרד, וגורביץ' בראשם, נשפטו ונאסרו.
ב-10 בינואר 1930 נדון לשלוש שנות גלות בעיר צ'ימקנט. לאחר מספר חודשים הועבר לכפר סוזק. בשנת 1935 הוארכה תקופת גלותו ובאפריל 1937 הועבר למחנה הסגר בקוסטנאי. במועד לא ידוע הועבר למחנה הסגר בטובולסק שבמערב סיביר, שם נפטר ב-10 בפברואר 1943.
אריה דורסט
אריה לאופולד דורסט (נולד ב-1934) הוא כירורג ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הקים את יחידת ההשתלות הראשונה בישראל, עמד בראש המערך הכירורגי ויחידת הטראומה בבית החולים הדסה עין כרם וניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים ביקור חולים בירושלים.
ביוגרפיה.
דורסט נולד בעיר לבוב בפולין. במהלך רוב מלחמת העולם השנייה והשואה הסתתר עם אמו בוורשה תחת זהות בדויה. אביו פרידריק דורסט, נמלט לברית המועצות, שירת בצבא אנדרס ולאחר שחרורו עבד בישראל כרופא. ב-1946 התאחדה המשפחה בתל אביב. בישראל החל דורסט ללמוד בכיתה ו' בבית ספר כרמל בתל אביב, מבלי שידע את השפה ומבלי שלמד קודם לכן בבית ספר.
ב-1952 החל לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית וסיים אותם ב-1959. הוא שירת בצה"ל החל מ-1960 כרופא בגדוד 51 של חטיבת גולני, בפברואר 1961 ביצע ניתוח שדה בחייל שנפצע באורח אנוש בתאונת דרכים באזור הגבול עם סוריה, דורסט שנקלע למקום ולא היה עם ציוד מתאים, ביצע ניקוז אוויר מחזהו של החייל תוך שימוש באולר, פנס כיס וצינורית גומי ששימשה במקור לשאיבת בנזין והציל את חייו של הפצוע. במהלך הטיפול בפצועים החלו הסורים לטווח את אזור התאונה, דורסט המשיך את הטיפול עד פינוי הפצועים תחת אש לבית חולים. על פועלו קיבל את צל"ש אלוף ממפקד פיקוד הצפון. בהמשך שירת כרופא חטיבתי, ב-1969 היה ממקימי בית חולים שדה זירתי וגיבש עקרונות חדשים לרפואת השדה בקרב.
ב-1972 הקים בירושלים את יחידת ההשתלות הראשונה בישראל. הוא ניהל את מחלקת כירורגיה ב' ועמד בראש המערך הכירורגי בבית החולים הדסה עין כרם במשך 20 שנה במהלכן הקים בבית החולים את יחידת הטראומה. בשנת 1999 עבר לנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים ביקור חולים. בשנים 1985 עד 1990 כיהן כיו"ר איגוד הכירורגים בישראל.
ב-1970 קיבל דרגת מרצה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ב-1975 קודם לדרגת פרופסור חבר ב-1979 לפרופסור מן המניין והחל משנת 2002 הוא פרופסור אמריטוס.
דורסט היה מנתחם של ראשי הממשלה אריאל שרון (כריתה של לולאת המעי) ושל בנימין נתניהו (בקע טבורי).
ב-2015 זכה לעיטור יקיר ירושלים.
ב - 2015 זכה בפרס אות מפעל חיים של משרד הבריאות.
ב-2019 העלה את זכרונותיו על הכתב בספר "ילדות בצל השואה" שיצא לאור בהוצאת כרמל ירושלים
דורסט נשוי לפסיכיאטרית ד"ר רמונה דורסט והם הורים לשלושה. בנו ד"ר רונן דורסט הוא קרדיולוג זוכה פרס ביטחון ישראל.
א-דוארה
ז'ולי גונסלבו
חוליו גונסלבו פלקון (בספרדית: Julio Gonzalvo Falcón, נולד ב-11 באפריל 1917 בחלסה שבספרד, נפטר ב-20 ביולי 2003) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני. גונסלבו שיחק כשחקן התקפה בשנות ה-40 של המאה ה-20. גונסלבו נודע בגרסה הקטלאנית לשמו, ז'ולי גונסלבו, וכן בתור "גונסלבו הראשון", בשל כך שגם שני אחיו הצעירים היו כדורגלנים: ז'וזפ גונסלבו, שנודע בתור גונסלבו השני, שיחק בברצלונה ובנבחרת ספרד, ומריה גונסלבו, שנודע בתור גונסלבו השלישי, שיחק גם הוא במדי ברצלונה ונבחרת ספרד.
קריירה.
גונסלבו נולד בכפר חלסה שליד סראגוסה, אך משפחתו התמקמה בילדותו במולט דל ולס שבקטלוניה. שם שיחק גונסלבו בקבוצה המקומית מולט, במדיה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בעונת 1935/36., בגיל 18. לקראת עונת 1936/37 הצטרף גונסלבו לאירופה, אך מלחמת האזרחים בספרד עצרה את הפעילות הספורטיבית במדינה למשך 3 שנים. לאחר המלחמה התאושש הכדורגל הספרדי, וגונסלבו עבר לשחק באספניול שברצלונה. בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1939/40, עזר גונסלבו להגיע למקום ה-5 בליגה הספרדית, תוך שהוא כובש 9 שערים ב-17 הופעות. שעריו הראשונים באספניול היו צמד בניצחון 2-1 על סביליה ב-24 בדצמבר 1939. בהמשך כבש רביעייה לרשתה של סלטה ויגו בניצחון קבוצתו 4-1 ב-14 בינואר 1940. גונסלבו לקח חלק בזכיית קבוצתו הן באליפות קטלוניה והן בגביע הספרדי, כשבגמר גברה אספניול על ריאל מדריד בתוצאה 3-2. עונת 1940/41 החלה עם הפסד אספניול בקופה אווה דוארטה בו לקח גונסלבו חלק בשני המשחקים. בליגה, הבקיע גונסלבו 8 שערים ב-21 הופעות, אספניול סיימה במקום ה-7 והגיעה לגמר הגביע, בו הפסידה, ללא גונסלבו בהרכבה.
בקיץ 1941 עבר גונסלבו יחד עם אחיו מריה לריאל סרגוסה, ששיחקה אז בליגה השנייה. שני האחים עזרו לסראגוסה להעפיל לליגה הראשונה דרך המקום השני. מריה עזב את סראגוסה לברצלונה, ובעונת 1942/43 סיימה סראגוסה במקום ה-13 ולפני האחרון וירדה חזרה לליגה השנייה. גונסלבו השתתף ב-15 משחקים בהם הבקיע 3 שערים, שניים מהם בהפסד סראגוסה לסלטה ויגו ב-7 במרץ 1943.
גונסלבו עזב את סראגוסה וחתם בסבדל בקיץ 1943, שם הצטרף לאחיו האחר, ז'וזפ. העונה הראשונה בסבדל, ששיחקה אז בליגה הראשונה, הייתה מוצלחת באופן יחסי - הקבוצה סיימה במקום ה-9 בליגה וגונסלבו הבקיע 8 שערים ב-23 משחקים. אולם, העונה הבאה הייתה מוצלחת הרבה פחות. גונסלבו שותף ב-14 משחקים בלבד והבקיע 6 שערים, כולל צמד לרשתה של ריאל מדריד בניצחון סבדל 3-2 ב-3 בדצמבר 1944. בסוף העונה ירדה סבדל לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום לפני האחרון.
בסוף העונה חבר גונסלבו לשני אחיו הצעירים בברצלונה, אך בעיות עם המאמן ז'וזפ סמיטייר גרמו לכך שגונסלבו כמעט ולא שיחק במדי ברצלונה. הוא השתתף במשחק ידידות אחד ובשני משחקי ליגה, נגד סביליה וחיחון, שלושתם לא לצד אחיו הצעירים. ברצלונה זכתה בקופה דה אורו ארחנטינה, אך מבלי שגונסלבו יתרום לכך במשחקים. בתחילת העונה הבאה החליט גונסלבו לפרוש מכדורגל, בגיל 28, מסיבות אישיות. בסך הכול הבקיע גונסלבו במהלך הקריירה שלו 34 שערים ב-92 משחקים בליגה הספרדית הראשונה.
גונסלבו נפטר ב-20 ביולי 2003 משבץ מוחי, בגיל 86.
דור שלום