בשל השימוש בשפה העברית בתוכנית הלימודים לא הוכרו הגימנסיות של "תרבות" על ידי הממשלה לצורך קבלה ללימודים גבוהים, למעט הגימנסיה בבריסק; הן לא יכלו להעניק תעודות בגרות, ובוגריהן (ואף בוגרי הסמינרים למורים) נבחנו על ידי ועדות-בוחנות ממשלתיות. עם זאת, תלמידי "תרבות" שבגיל חינוך חובה היו פטורים מהליכה לבית-ספר ממלכתי (שאבאסובקי).
מימון.
"תרבות" סבלה מבעיות כלכליות חמורות. המימון העיקרי הגיע משכר הלימוד ששילמו ההורים (שחלקו במימון בתי-הספר עמד על 70%). התמיכה מהממשלה הייתה זניחה, אם בכלל. הניסיון להשיג מעט מתקציב הקהילה המקומית הביא לסכסוכים בין רשתות החינוך השונות, שנלחמו על חלוקת התקציבים הקהילתיים. בנוסף, הפערים האידאולוגיים בין "תרבות" לבין הקהילה (חילוניות, ציונות, עברית...), המעיטו את סיכויה לקבל נתח משמעותי מתקציבי הקהילה.
עד שנת 1923 תמך "הג'וינט" ב"תרבות", אם כי העניק לה נתח קטן יותר מזה שהעניק לבתי-הספר היידיים והדתיים, עקב אופיים הלא-ציוני של הארגונים שהרכיבו אותו.
בשל המחסור החמור, לא קיבלו המורים בדרך-כלל שכר על ימי החופשה שלהם, ולעיתים אף על עבודתם קבלו שכר חלקי בלבד.
הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים.
בין "תרבות" לבין הזרמים האחרים בקהילה היו חילוקי דעות רבים, אשר הקשו עליה, בין היתר, בקבלת סיוע כלכלי מהקהילה, שנשלטה לרוב על ידי אנשי "אגודת ישראל". יחסם של אנשי "המזרחי" (ו"יבנה" בתוכה) ל"תרבות" היה מעורב, ונע משלילה מוחלטת להשלמה מסויגת: לדעת השוללים, הציונות החילונית ונטולת הקשר לדת של "תרבות", בה אף מעבירים מקצועות קודש בכיתות מעורבות וללא כיסוי ראש, תוך פגיעה בערכי הדת, לא יכולה באמת לחזק את הקשר הלאומי ההיסטורי. מכל היהדות נותרה רק השפה העברית. לעומתם, היו אלה שהשלימו בהסתייגות עם קיומה של "תרבות", תוך שהם מציינים שיחסה של "תרבות" לדת לא היה יחס מנוגד, אלא נייטרלי, ושרוב המורים ב"תרבות" התייחסו אל הדת בכבוד.
אנשי "ציש"א", שצידדו בתרבות היידיש, האשימו את "תרבות" בחינוך מלאכותי, שנוצר מרעיון, ולא ממציאות. הם טענו שבעקבות החינוך לציונות, סבלה "תרבות" מחוסר יציבות (תלמידים שעזבו, כי עלו לארץ ישראל), שהקשה עליה להשיג את הכרת השלטונות. כמו כן, הם טענו כי השימוש בעברית בלבד, מתכחש להווי ולתרבות של היהודים, שהתנהלו ביידיש, ושהציונות מנתקת את התלמידים מהארץ בה הם חיים.
מנגד, טענו אנשי "תרבות" שתרבות היידיש נמצאת רק בחיתוליה, לעומת התרבות העברית, ושבתי-הספר היידיים מנתקים את התלמידים מההיסטוריה, השפה והתרבות היהודית. כמו כן, טענו, היידיש אינה שפתם האוניברסלית של היהודים – שכן יהודים במקומות אחרים אינם מדברים ביידיש. ההתייחסות של "ציש"א" אל למודי התנ"ך כאל למודי דת, מרחיקה אותם מבתי-הספר שלהם, ובכך חותרת תחת הלאומיות היהודית. ההכנה לחיים צריכה לכלול גם הכנה לחיים כיהודי.
רבים מאנשי הציונות הכללית (ביניהם אנשי המוסדות הדו-לשוניים) טענו שגישת ה"הכל או לא כלום" של "תרבות" מבחינת העברית, היא גישה מסוכנת, שכן היא גורמת לרבים (בעיקר ברחבי פולין הקונגרסאית וגליציה), שאינם מחסידי העברית, לבכר את בתי-הספר הממלכתיים על פניה, שם הם חשופים לסכנת ההתבוללות. לעומתם, טענו אנשי "תרבות" כנגד הדו-לשוניים, שהם מחלישים את בית-הספר העברי השלם (של "תרבות"), ופוגעים בתנועה הציונית.
סנטה-פה
פצצה תרמו גרעינית
האגן דאז
האגן דאז (באנגלית: Häagen-Dazs) היא מותג גלידה אמריקני. יצרנית הגלידה האגן דאז נוסדה בשנת 1961 על ידי שני יהודים-אמריקאים בברונקס שבניו יורק. כיום מיוצרות גלידות תחת המותג האגן דאז שמשתייך לתאגיד המזון הבינלאומי ג'נרל מילס. גלידת האגן דאז נחשבת לגלידת סופר-פרימיום בשל העובדה שבמהלך ייצורה מוחדרת לתוכה כמות קטנה מאוד של אוויר, ולא מוספים לה חומרים מתחלבים פרט לביצים טריות.
היסטוריה.
בשנת 1961 פתחו בני הזוג רובן ורוז מאטוס, יהודים ממוצא פולני, חנות גלידה בשם האגן דאז בברונקס שבניו יורק. תחילה הציעו שלושה טעמים בלבד: וניל, שוקולד וקפה. בתוך מספר שנים הפכה האגן דאז לרשת גלידריות הפרוסה לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית ובעוד 54 מדינות אחרות, ואף החלה למכור את תוצרתה במרכולים.
בשנת 1983 נמכרה האגן דאז לחברת פילסברי שהיא חברה בת של ג'נרל מילז. בארצות הברית ובקנדה מיוצרות הגלידות על ידי שותפות בין פילסברי לבין תאגיד המזון הבינלאומי נסטלה.
שם המותג.
שם המותג האגן דאז הוא דוגמה מוצלחת לאשליית המיתוג הזר (foreign branding). מייסדי החברה ביקשו לתת למוצרים חזות סקנדינבית על ידי המצאת שם בעל סממנים לשוניים המרמזים על מוצא סקנדינבי. המאפיינים המיוחדים שנועדו לייצר את הזיקה הנדרשת בעיני הצרכן האמריקני הם שלושה: האומלאוט מעל האות השנייה בשם (ä), הכפלת ה-a, וצירוף האותיות zs. כדי לחזק את הרושם, התווית המקורית של האגן דאז כללה את קווי המתאר של מפת דנמרק. למרבה האירוניה, בדנית לא קיים אף אחד מן המאפיינים הלשוניים שפורטו לעיל, ובאף אחת מן השפות הסקנדינביות לא מקובלים הצירופים äa ו-zs (אף ש-a בודדת עם אומלאוט קיימת בשוודית ובפינית, והצירוף aa ללא אומלאוט מקובל בפינית). בנוסף, אף על פי שלהאגן דאז סניפים במדינות רבות, אף לא אחד מהם נמצא בסקנדינביה. שתי המילים המרכיבות את שם המותג הן חסרות כל משמעות בכל שפה. המילה הראשונה קרובה לשם Hagen, שהוא שם משפחה מוכר בדנמרק, בנורווגיה ובגרמניה, שם פרטי גרמני ושם עיירה בגרמניה. הצירוף zs במילה השנייה מקובל אך ורק בשפה ההונגרית אך אין בשפה זו כל משמעות למילה Dazs.
בשנת 1980 ייסד ריצ'רד סמית את החברה Frusen Glädjé, שייצרה אף היא גלידות פרימיום לשוק האמריקני והתחרתה בהאגן דאז. החברה חיקתה את הרעיון של יצירת זיקה לסקנדינביה באמצעות שם המותג, אם כי במקרה זה הייתה לשם משמעות בשוודית (עונג קפוא).
האגן דאז בישראל.
גלידות האגן דאז נמכרות במרכולים במכלים של פיינט. עד שנת 1998 הייתה זכיינית דומינו'ס פיצה בישראל, "אומני מותגי מזון", שנוהלה על ידי אורי יוגב, גם זכיינית האגן דאז ומכרה את הגלידות גם באמצעות רשת הפיצריות. ב-1998 עבר הזיכיון לפילסברי ישראל, אולם בשנת 2003 נחתם הסכם חדש למכירת מוצרי האגן דאז על ידי דומינו'ס פיצה, ובהמשך באמצעות רשת פיצה האט.
בסוף שנת 2007 הוכנסו גלידות האגן דאז לתפריט הקינוחים של רשת בתי הקפה קפה ג'ו. כיום המותג מיובא ומופץ על ידי חברת ג'נרל מילס ישראל.
הרצאות פיינמן על פיזיקה
הרצאות פיינמן על פיזיקה (באנגלית: The Feynman Lectures on Physics) הן מבוא לפיזיקה מודרנית מאת ריצ'רד פיינמן, רוברט לייטון ומתיו סנדס. זוהי יצירתו הטכנית הנגישה ביותר של פיינמן, ובה הרצאות על מתמטיקה, על חשמל ומגנטיות, על מכניקה ניוטונית, על מכניקת הקוונטים וכן על היחס בין פיזיקה למדעים אחרים. ההרצאות ראו אור בשלושה כרכים, שנאספו מחומר של קורס מבוא בן שנתיים שהעביר פיינמן בתחילת שנות השישים במכון הטכנולוגי של קליפורניה. בהמשך נאספו שישה פרקים נגישים במיוחד לספר שנקרא "שישה קטעים קלים: יסודות הפיזיקה מוסברים בידי גדול המורים" (Six Easy Pieces), ושישה פרקים נוספים לספר "שישה קטעים לא כל כך קלים: היחסות של איינשטיין, סימטריה ומרחב-זמן" (Six Not So Easy Pieces).
הכרך הראשון עוסק במכניקה, בקרינה ובחום. השני בעיקר בחשמל ומגנטיות ובחומר. השלישי, על מכניקת הקוונטים, מראה לדוגמה כיצד ניסוי שני הסדקים מכיל את כל המאפיינים היסודיים של מכניקת הקוונטים.
סדרת הספרים לא תורגמה לעברית, אך למרות זאת נמצאת לעיתים בשימוש על ידי תלמידי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטאות בישראל המבקשים העשרה נוספת מעבר לספרי הלימוד המקובלים.
רקע.
ב-1960 כבר זכה ריצ'רד פיינמן לפרסום רב; בגיל 42 הסדירו מחקריו ותגליותיו בפיזיקה מספר מקרים של חוסר עקביות בתאוריות יסודיות. ב-1965 הוענק לפיינמן פרס נובל לפיזיקה בזכות עבודתו על אלקטרודינמיקה קוונטית. בזמן שפיינמן היה בשיא תהילתו, סגל ההוראה במכון הטכנולוגי של קליפורניה היה מודאג מאיכות קורסי המבוא בפיזיקה שהוצעו לתלמידי התואר הראשון. התחושה הייתה שהם הכילו סילבוס מיושן וכבד, והתגליות המלהיבות של השנים האחרונות, רבות מהן במכון הטכנולוגי עצמו, לא הועברו כלל לתלמידים.
אי לכך, הוחלט לשנות את מתכונת קורסי המבוא, במטרה להלהיב ולרתק את התלמידים. פיינמן, שהיה המרצה המפורסם ביותר לפיזיקה בקמפוס, היה האיש המתאים ביותר למלאכה, ולמרבה ההפתעה הוא הסכים מיד להעביר את הקורס, אך רק באופן חד-פעמי. ביודעם שמדובר באירוע היסטורי, החליטו אנשי המכון להקליט כל הרצאה ולצלם כל תרשים שצייר פיינמן על הלוח.
בהתבסס על ההרצאות המוקלטות הרכיב צוות של פיזיקאים ותלמידי תואר שני את כתב-היד שהפך לאחר מכן ל"הרצאות פיינמן על פיזיקה". על אף שתרומתו השימושית והחשובה ביותר לתחום הפיזיקה הייתה כנראה בתחום האלקטרודינמיקה הקוונטית, הרצאותיו הפכו לעבודתו הפופולרית ביותר.