אחת ממשימותיו הראשונות של פרסיבל כשר האוצר, הייתה להאריך את תוקפם של הצווים שהוצאו על ידי הממשלה הקודמת, שנועדו להגביל את הסחר של המדינות הנייטרליות עם צרפת, כתגובה לאמברגו שהטיל נפוליאון על הסחר הבריטי. הוא גם היה אחראי על הבטחת המשך אישורו של החוק לאיסור על סחר עבדים שחוקק ביוזמתו של ויליאם וילברפורס, שעדיין היה בשלבים האחרונים של אישורו בבית הלורדים כאשר נפלה הממשלה הקודמת, ומנע את נפילתו של החוק בין שתי הממשלות. פרסיבל היה בין מייסדיו של המכון האפריקאי (African Institute) שנוסד באפריל 1807 ושימש ככלב השמירה של החוק לאיסור עבדות.
כשר האוצר, גייס פריסבל כספים למימון המלחמות נגד נפוליאון. הוא הצליח לעשות כן בתקציבים שהגיש ב-1808 וב-1809 מבלי להעלות את המיסים ועל ידי גיוס הלוואות בעלויות סבירות. כמנהיג בית הנבחרים היה עליו להתמודד עם התנגדות חזקה, שאתגרה את הממשלה בסוגיות של ניהול המלחמה, שוויון הזכויות לקתולים, שחיתות ורפורמות פרלמנטריות. פרסיבל הגן בהצלחה על המפקד העליון של הצבא, הדוכס מיורק, כנגד האשמות שהוטחו נגדו על שחיתות כאשר פילגשו לשעבר, מרי אן קלארק הואשמה במעשי שחיתות שביצעה בידיעתו. אף על פי שהפרלמנט הצביע בעד זיכויו של הדוכס מההאשמה המרכזית, נמתחה ביקורת על תפקודו ובעצתו של פרסיבל הוא התפטר.
על חבריה של ממשלתו של פורטלנד נמנו שלושה ראשי ממשלה לעתיד, רוברט ג'נקינסון, ג'ורג' קנינג ופרסיבל עצמו, יחד עם עוד שניים מגדולי המדינאים הבריטים של המאה ה-19, הלורד אלדון (Eldon) והלורד קסלרי. אך פורטלנד לא היה מנהיג מספיק חזק ובריאותו הייתה רופפת. המדינה הייתה שרויה במשבר פוליטי בקיץ 1809 כאשר קנינג זמם תחבולות כנגד קסלרי ופורטלנד התפטר עקב שבץ שלקה בו. בשלב זה החל משא ומתן למציאת מועמד מתאים להרכיב ממשלה חדשה. רצונו של קנינג היה לקבל את התפקיד או לא לקבל כל תפקיד כלל, ופרסיבל היה מוכן לכהן תחת כל ראש ממשלה להוציא את קנינג. שאר חברי הממשלה החליטו להזמין את הלורד גריי ואת גרנוויל ליצור ממשלת אחדות, שבה קיווה פרסיבל לקבל את תפקיד שר הפנים. אך גרנוויל וגריי סירבו להיכנס למשא ומתן והמלך קיבל את המלצת הקבינט להטיל את תפקיד ראש הממשלה על פרסיבל. ב-4 באוקטובר ניגש פרסיבל למלאכת הרכבת הממשלה. מלאכה זו נתקלה בקשיים רבים ובסופו של דבר לקח פרסיבל על עצמו את תפקיד שר האוצר ובצעד האופייני לו סירב לקבל על כך משכורת.
ראש ממשלה.
בתחילה לא היו ציפיות מרובות שהממשלה החדשה תשלים את ימיה. במיוחד היה לה בסיס תמיכה צר בפרלמנט כאשר רק אחד מחבריה, שר הפנים ריצ'רד ריידר, היה חבר הפרלמנט והממשלה נאלצה להסתמך על תמיכתם של חובשי הספסלים האחוריים בבית הנבחרים. בשבוע הראשון של מושב הפרלמנט שנפתח בינואר 1810 הובסה הממשלה בארבעה דיונים. דיון אחד עסק בשאילתה לחקירת האסון שנחל חיל המשלוח שנשלח בקיץ הקודם לולכרן מתוך כוונה לצור על אנטוורפן ונסוג לאחר שחייליו לקו במגפה. שלושה דיונים נוספים עסקו בהרכבתה של וועדת הכספים. את הדיון על ולכרן שרדה הממשלה בתמורה להתפטרותו של מפקד חיל המשלוח, אחיו של ויליאם פיט הבן. על רקע מאסרו של חבר פרלמנט רדיקלי על פרסום דברי ביקורת על התנהגותה של הממשלה בפרשה, פרצו מהומות בלונדון שנמשכו שלושה ימים, הצריכו את מעורבותם של כוחות צבא והסתיימו בכמה הרוגים. כשר אוצר המשיך פרסיבל בהצלחה למצוא את המימון למסע המלחמה שנוהל בפיקודו של הדוכס מוולינגטון בחצי האי האיברי כשהחוב שנוצר עקב כך היה נמוך יותר מזה שנוצר בתקופת אלה שקדמו לו או שירשו אותו בתפקידו.
ב-1809 חגג המלך ג'ורג' השלישי יובל שנים לעלייתו לכס המלכות. בסתיו שלאחר מכן הוא החל להראות סימנים שמחלתו שלקה בה ב-1788 מתעוררת שנית. האפשרות לחזור לשלטון עוצרות לא קסמה לפרסיבל, שכן הנסיך מוויילס, המועמד להיות עוצר, היה אוהד של הוויגים ונטר טינה לפרסיבל על התמיכה שהעניק בזמנו זה האחרון לנסיכה קרוליין. פעמיים התפזר הפרלמנט בנובמבר 1810 לאחר שרופאי המלך נתנו תחזית אופטימית בנוגע להחלמתו של המלך. בדצמבר שמעו ועדות נבחרות מטעם שני בתי הפרלמנט דיווחים מהרופאים ובסופו של דבר כתב פרסיבל לנסיך מוויילס שהוא מתכנן להגיש חוק עוצרות. כמו בחוק שהוגש ב-1788, היו גם בזה החדש מגבלות על כוחו של העוצר. הוא היה מוגבל באפשרות להעניק תוארי אצולה וסמכותו למנות אישים למשרות ולהעניק הקצבות כספיות הייתה מוגבלת לשנה. כמו כן הייתה המלכה אחראית על הטיפול במלך ורכושו הפרטי של המלך היה מנוהל על ידי נאמנים.
הנסיך מוויילס, בתמיכת האופוזיציה, התנגד למגבלות, אך פריסבל העביר את החוק בנוסח זה בפרלמנט. הדעה הכללית הייתה שהנסיך מוויילס ימנה שרים חדשים, אך למרבה ההפתעה הוא בחר להותיר את אויבו, פרסיבל, במשרתו. הסיבה הרשמית שניתנה לצעדו זה של הנסיך הייתה שהוא לא מעוניין לעשות שום צעד שיחמיר את מחלתו של אביו. חוק העוצרות נחתם על ידי המלך ב-5 בפברואר וביום המחרת נשבע הנסיך שבועת אמונים מלכותית ומושב הפרלמנט של 1811 נפתח רשמית. המושב עסק בעיקר בבעיות באירלנד, בשפל הכלכלי, בחוק בנוגע להיותם של שטרות הכסף הילך חוקי ובפעולות הצבאיות בחצי האי האיברי.
המגבלות על סמכויותיו של העוצר פגו בפברואר 1812. המלך עדיין לא הראה סימנים להחלמה הולכת וקרבה והנסיך החליט, לאחר ניסיון בלתי מוצלח לשכנע את גריי ואת גרנוויל להצטרף לממשלה, להותיר את פרסיבל ואת שריו בתפקידם. שר החוץ ריצ'רד ולסלי התפטר מתפקידו לאחר שהסתכסך עם הנסיך והוחלף בלורד קסלרי. בינתיים, החלה האופוזיציה במתקפה על דבר המלך במועצה שגרם למשבר ביחסים עם ארצות הברית ולעליית האבטלה בבריטניה. מהומות פרצו במרכז אנגליה ובצפונה ודוכאו בתקיפות. דרישה להקים ועדה שתדון בנושא נפלה בבית הנבחרים, אך לאחר לחץ כבד מחוגי התעשיינים, הסכימה הממשלה להקים וועדה משותפת לשני בתי הפרלמנט, שתדון בהשפעת הצווים על התעשייה והמסחר. הוועדה החלה בדיוניה בראשית מאי 1812.
הרצח.
ב-11 במאי 1812, בשעה 17:15, עשה פרסיבל את דרכו לדיון בנוגע לדבר המלך במועצה. עם כניסתו למבואה של בית הנבחרים, ניגש אליו אדם, שלף אקדח וירה בחזהו. פרסיבל נפל ארצה לאחר שהשמיע משהו שנשמע כמו "רצח" או "הו אלי". היו אלה מילותיו האחרונות. כאשר נשאו אותו לחדר הסמוך בו הוא הושכב על שולחן, הוא כבר היה חסר הכרה, אף על פי שעדיין היה לו דופק קלוש. עם הגעתו של רופא דקות ספורות לאחר מכן, הדופק כבר נפסק ופרסיבל הוכרז כמת.
בתחילה היה חשש שרציחתו של פרסיבל הייתה תחילתה של התקוממות, אך עד מהרה התברר כי הרוצח, שלא ניסה להימלט, היה אדם שהיה ממורמר באופן כפייתי כלפי הממשלה ופעל לבדו. הרוצח, ג'ון בלינגהאם (Bellingham) היה סוחר שהאמין שהוא נכלא באופן בלתי מוצדק ברוסיה ושהוא זכאי לפיצויים בשל כך מהממשלה, אך כל עתירותיו בנושא נדחו. גופתו של פרסיבל הונחה על ספה בטרקלין של יושב ראש בית הנבחרים והועברה למעון ראש הממשלה בדאונינג 10 בשעות המוקדמות של הבוקר שלמחרת. באותו בוקר נערכה חקירה והוכן כתב אישום כנגד בלינגהאם על רצח בכוונה תחילה.
פרסיבל הניח אחריו אלמנה ו-12 ילדים, שגילם נע בין 3 ל-20, ועד מהרה נפוצו שמועות שהוא לא הותיר להם אמצעי קיום מספיקים. יתרת חשבון הבנק שלו עמדה ביום מותו על 106 ליש"ט. כמה ימים לאחר מכן הצביע הפרלמנט על הקצבת סכום של 50,000 ליש"ט שיוענק לילדיו של פרסיבל ועל הקצבות שנתיות שיינתנו לאלמנה ולבן הבכור. ג'יין פרסיבל נישאה שנית ב-1815 לקצין בצבא והתאלמנה שוב לאחר שש שנים. היא מתה ב-1844 בגיל 74.
פרסיבל נקבר ב-16 במאי בכנסייה בצ'ארלטון. על פי בקשת אלמנתו, הייתה זו הלוויה פרטית. ארונו נישא על כתפיהם של חבריו לממשלה. יום לאחר מכן נפתח משפטו של בלינגהאם, שסירב לטעון לאי שפיות. הוא נמצא אשם ונתלה ב-18 במאי.
באופן מוזר, ב-1997, כאשר התמודד הנרי בלינגהאם, שבאופן כלשהו הוא מקושר משפחתית לרוצח, על מושב בפרלמנט, הוא הפסיד במירוץ. ניתן לזקוף את הפסדו בהפרש של 1339 קולות בלבד ל-2923 הקולות שקיבל אחד המועמדים האחרים לתפקיד בשם רוג'ר פרסיבל, שככל הנראה הוא צאצא של ספנסר פרסיבל.
מורשתו.
ספנסר פרסיבל היה אדם קטן קומה, רזה וחיוור, שתמיד היה לבוש בשחור. לורד אלדון כינה אותו "פ' הקטן" ("Little P"). הוא מעולם לא צויר בדיוקן בקנה מידה מלא. תמונותיו צוירו כמיניאטורות או היו מבוססות על מסכת המוות שלו. לעיתים מתייחסים אליו כאחד מראשי הממשלה הנשכחים של בריטניה והוא זכור רק בזכות האופן שסיים את חייו. אף על פי שהוא לא נחשב למנהיג מעורר השראה, הוא נתפס בדרך כלל כאדם מסור, חרוץ ובעל עקרונות שכראשה של ממשלה חלשה הנהיג את המדינה בזמנים קשים. חבר פרלמנט בן זמנו, הנרי גרטן השתמש באנלוגיה מתחום הימאות כדי לתאר את פרסיבל: "הוא לא היה אוניית קו, אך הוא נשא עליו תותחים רבים, הוא היה בנוי היטב ועמד בכל הסערות". הביוגרף המודרני של פרסיבל תיאר אותו כ"מבשר התקופה הוויקטוריאנית".
רבים התאבלו על פרסיבל. השופט שישב במשפטו של הרוצח התייפח בעת הקראת הכרעת הדין. במקומות בהם הוא לא היה אהוד במיוחד, הקהל שהתאסף בעקבות הרצח היה במצב רוח מרומם. אנדרטאות להנצחתו הוקמו במקומות שונים בבריטניה וארבע ביוגרפיות נכתבו עליו.
טרקטורון