מוזיקה והשפעה.
ג'ובאנלי כתב מוזיקת קודש ומוזיקה חילונית. כפי שאפשר לצפות ממלחין מן האסכולה הרומאית, מוזיקת הקודש שלו הייתה שמרנית ורובה בסגנון פלסטרינה בחלקה הראשון של הקריירה שלו. עם זאת, משנת 1600 ואילך ניסה את ידו בכמה מחידושי הסגנון, שהגדירו את ראשית תקופת הבארוק, כגון עקרון הקונצ'רטאטן והבסו קונטינואו. תפוקת המוזיקה הדתית שלו פחתה באופן דרמטי בשנותיו האחרונות ולפחות חוקרת אחת העלתה סברה, שהדבר נובע מאי הנוחות שחש בסגנון החדש.
ג'ובאנלי חיבר מיסות ומוטטים, הכתובים בחלקם ל-12 קולות ועושים לא פעם שימוש בטכניקות פוליכוראליות.
כמלחין מן האסכולה הרומאית וככומר, כתב ג'ובאנלי כמות מפתיעה של מוזיקה חילונית, בעיקר מדריגלים וקנצונטות, חלקם בסגנון קליל, שניכרת בהם השפעת מודלים צפון-איטלקיים, או של לוקה מארנציו, ששהה תקופת-מה ברומא. ג'ובאנליכ כתב שלושה סרי מדריגלים לחמישה קולות ושני ספרים לארבעה קולות, נוסף לכמות גדולה של שירי חול אחרים, שלא יצאו לאור בקבצים; רובם תוארכו לשנות ה-80' וה-90' של המאה ה-16.
המוזיקה של ג'ובאנלי הודפסה מחדש במהדורות גדולות, הן באיטליה והן מחוצה לה, אות לפופולריות הרבה שלו.
Leetspeak
וויין רוני
סטפאנו לאנדי
סטפאנו לאנדי (באיטלקית: Stefano Landi, הוטבל ב-26 בפברואר 1587, נפטר ב-28 באוקטובר 1639) היה מלחין ומורה איטלקי באסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק. הוא נודע בהשפעתו כמלחין אופרה מוקדם, שכתב את האופרה הראשונה על נושא היסטורי: "הקדוש אלסיו" (1632).
חייו.
לאנדי נולד ברומא, בירת מדינות האפיפיור. בשנת 1595 הצטרף לקולג' הגרמני ברומא כסופרן במקהלת נערים וייתכן שלמד אצל אספריליו פאצ'לי. לאנדי הוסמך ככומר זוטר ב-1599 והחל ללמוד בסמינר הרומאי ב-1602. הוא נזכר ברשומות הסמינר כמלחין ומנהל "קרנבל פסטורל" בשנת 1607. בשנת 1611 מופיע שמו כנגן עוגב וזמר, אף כי היה כבר מאסטרו די קאפלה בכנסיית "סנטה מריה דלה קונסולאציונה" בשנת 1614. אגוסטינו אגאצארי כיהן כמאסטרו די קאפלה בסמינר הרומאי וייתכן שגם הוא היה בין מוריו של לאנדי.
בשנת 1618 עבר לאנדי לצפון איטליה והוציא ספר של מדריגלים בחמישה קולות בוונציה. כנראה קיבל משרת מאסטרו די קאפלה בפדובה. נוסף לכך כתב בפדובה את האופרה הראשונה שלו, "מות אורפיאו". סביר להניח, כי האופרה שימשה כחלק מחגיגות כלולות. הניסיון שצבר בפדובה ובוונציה היה חיוני להתפתחות סגנונו, שכן שם יצר קשר עם יצירותיהם של מלחיני האסכולה הוונציאנית המתקדמת, שרומא השמרנית נהגה להתעלם מן המוזיקה שלה.
ב-1620 חזר לאנדי לרומא. בין פטרוניו שם היו, בזה אחר זה, משפחת בורגזה, החשמן מאוריציו מסבויה ומשפחת ברבריני, שהיו למעסיקיו העיקריים בסוף שנות ה-20' ובמשך שנות ה-30' של המאה ה-17, אף כי ב-1629 הצטרף למקהלת האפיפיור בחצי משכורת. למשפחת ברבריני כתב ב-1632 את היצירה, שהביאה לו את פרסומו הגדול ביותר, "הקדוש אלסיו" מוקדשת לחייו של אלכסיוס הקדוש. במהלך תקופה זו הלחין בשפע, מיסות, אריות ורספונסוריות, בעיקר בסגנון הסקונדה פראטיקה של ראשית הבארוק, החלטה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב כמה מן המוזיקאים השמרנים יותר, שסברו כי הפרימה פראטיקה - סגנון פלסטרינה - מתאים יותר למוזיקת קודש.
אחרי 1636, פחות או יותר, החלה בריאותו להתערער. הוא מת ברומא ב-1639 ונקבר ב"סנטה מריה אין ואליצ'לה".
מוזיקה והשפעה.
מוזר, אך המוזיקה החילונית של לאנדי שמרנית יותר מרוב המוזיקה הדתית שלו, וספר המדריגלים הראשון שלו, לחמישה קולות ובסו קונטינואו, איננו נבדל כמעט במאום מקבצים רבים של שלהי המאה ה-16, פרט לתפקיד הבסו קונטינואו. שאר המוזיקה החילונית שלו כוללת שירים סטרופיים (בלחן החוזר בכל אחד מבתי השיר), אריות ושירים אחרים לקול ובסו קונטינואו.
המיסות של לאנדי, שתיים בסך הכל, כתובות בסגנון הפשוט של המאה ה-16 שהקונטרה-רפורמציה עודדה (ולעיתים אף דרשה). עם זאת, הוא משתמש בסגנון הקונצ'רטאטו הוונציאני באחדים מן המוטטים שלו, כמו גם במגניפיקט ובמוזיקה למזמורי תהילים לתפילת ערבית, כנראה כתוצאה מן השנים שעשה בצפון איטליה.
יצירתו המפורסמת ביותר ואחת האופרות החשובות ביותר מראשית הבארוק, Il Sant'Alessio ("הקדוש אלסיו") מתארת את חיי אלקסיס הקדוש בן המאה החמישית. לא זו בלבד, שזו האופרה הראשונה שנכתבה על נושא היסטורי, אלא שהיא אף מתארת בתשומת לב ובקפידה את חייו הפנימיים של הקדוש ושואפת להגיע לאפיון פסיכולוגי, שהיה חדש לאופרה. רוב הסצינות הקומיות, לעומת זאת, חורגות מזמן העלילה בהיותן לקוחות (באורח משעשע ביותר) מרומא של המאה ה-17.
תפקידו של הקדוש אלסיו עצמו גבוה ביותר ונועד לשירת קונטראלטו. בהצגה הראשונה, חצי מן הזמרים באו ממקהלת האפיפיור וכמה תפקידי סופרן הושרו בפי קסטראטי. התזמורת המלווה הייתה מעודכנת - במקום הויולים הארכאיים נכללו בה כינורות, צ'לי, נבלים, לאוטות, תאורבים (לאוטה נמוכה) וצ'מבלי. האופרה כוללת קנצונות מבוא, המתפקדות כאוברטורות; למעשה, אלה הן האוברטורות הראשונות בתולדות האופרה. מחולות וקטעים קומיים משתלבים בין אריות רציניות, רצ'יטטיבים ואפילו קינה מדריגלית, ליצירת מכלול דרמטי מגוון שהיה רב-רושם, וראיה לכך התכיפות שבה הוצגה האופרה שוב ושוב בזמנה. "הקדוש אלסיו" הייתה אחת מיצירות הבימה הדרמטיות הראשונות ששילבו בהצלחה את הסגנון המונודי עם זה הפוליפוני.
קרב משמר העמק
קרב משמר העמק במלחמת העצמאות נערך בתאריכים 4 באפריל - 15 באפריל 1948, בין כוחות ערביים של צבא ההצלה ולוחמים מקומיים, בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י, לבין מגיני קיבוץ משמר העמק, יחד עם הגדוד הראשון של הפלמ"ח, כוח תגבור של חטיבת גולני, וכוחות ההגנה בפיקודם של יצחק שדה ודן לנר. הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הערביים, בכיבוש הכפרים הערביים באזור, ובנטישת תושביהם.
קרב משמר העמק, ביחד עם מבצע נחשון שהתנהל במקביל אליו, סימנו מגמה חדשה מהצד היהודי במלחמת העצמאות: יוזמה התקפית וכיבוש כפרים ערבים עוינים.
רקע היסטורי.
גרעין הקיבוץ נוסד ב-1922 בשם "קיבוץ השומר הצעיר ב" בנווה שאנן שבחיפה, על ידי קבוצה של יוצאי 'השומר הצעיר' מגליציה ומיתר חלקי פולין, אשר עלו בתקופת העלייה השלישית. בקיץ של שנת 1922 עבר הקיבוץ לנהלל, שם עסקו החברים בייבוש ביצות ובסלילת כבישים. בשנת 1925 עבר הקיבוץ, שמנה כ-60 מבוגרים ושישה ילדים, לעפולה, בה התאחדו עם חברי קיבוץ ד' של 'השומר הצעיר'. ב-3 בדצמבר, עזבה קבוצת-חלוץ של 15 חברים את עפולה, התיישבה בחאן על תל שוש שליד הכפר הערבי אבו שושה. בשנה שלאחר מכן עברה הקבוצה לנקודה הסופית בה הוקם הקיבוץ.
משמר העמק היה נקודת ההתיישבות הראשונה בחלקו הדרומי של עמק יזרעאל. בנובמבר 1928, לאחר ויכוחים, החליט הקיבוץ לקבל את הצעתו של מנחם אוסישקין לקרוא לקיבוץ "משמר העמק". בשנת 1929 נסלל כביש חיפה-מגידו (כיום כביש 66), שהקל מאוד על התחבורה לקיבוץ. במאורעות תרפ"ט נעזב הקיבוץ למספר ימים. ב-1931 הוקם במקום המוסד החינוכי הראשון של השומר הצעיר, שהפך למוסד קיבוצי אזורי. במאורעות 1939-1936 שוב הותקף הקיבוץ, אלא שבאותה עת הגן הקיבוץ על עצמו בהצלחה. בשנות הארבעים הפכו הקיבוץ וסביבתו לבסיס ולאתר אימונים של ההגנה, כולל הפלמ"ח.
השטח.
קיבוץ משמר העמק נמצא בשיפולים המזרחיים של רמת מנשה. הקיבוץ יושב על כביש חיפה-מגידו והמשכו לג'נין, בערך במחצית הדרך שבין צומת יקנעם (כיום צומת התשבי) לצומת מגידו. בנוסף, הקיבוץ נמצא במרחק קילומטרים אחדים מכביש ואדי מילק (כביש 67 של ימינו), אשר קישר את חיפה למרכז הארץ בזמנים שכביש תל אביב-חיפה (כיום כביש 4) היה חסום ליהודים באזור המשולש הקטן, דבר שאירע מדי פעם. ממזרח לכביש חיפה-ג'נין משתרע עמק יזרעאל, וממערבו משתרע אזור של גבעות נמוכות (בגובה של כ-200 מ') מיוערות, בזלתיות בחלקן (אשר כונו 'הרי געש'). בין אלה התנשאה ח'רבת בית-ראס (היום: חרבת בית ראש, כ-2.5 ק"מ מדרום דרום מערב למשמר העמק), על גבעה בגובה של 335 מ' השולטת על פתחי הוואדיות שמדרום לקיבוץ. הקיבוץ היה מוקף משלושת עבריו בכפרים ערביים שישבו על הגבעות מסביב, כולם ממערב לכביש: אבו שושה (כ-700 תושבים) מצפון-מערב, אשר עקב מיקומו הגבוה שלט בתצפית ובאש על חלק ניכר מן הקיבוץ. בהמשך הכביש, באותו כיוון, שכן הכפר אבו זריק (כ-600 תושבים). שני כפרים אלה הפרידו בין משמר העמק לקיבוץ הזורע וליקנעם. הכפר אל-ע'וביה א-תחתא (כ-250 תושבים) נמצא מדרום לקיבוץ. הכפר אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא (כ-700 תושבים) נמצא מדרום-מזרח. הכפר אלנַעְ'נַעִ'יַה (כ-150 עד 200 תושבים) נמצא בהמשך בדרום-מזרח. עוד בהמשך הכביש, באותו כיוון, נמצא הכפר אלמַנְסי (כ-1,200 תושבים, מעט מזרחה ממדרך עוז של ימינו), וחלק מבתיו נבנה גם ממזרח לכביש. הלאה בהמשך הכביש, סמוך לצומת מגידו, נמצא הכפר לג'ון (כיום קיבוץ מגידו). מערבה משם, רחוק יותר מן הכביש, נמצא הכפר אלכַּפְרֵין. עקב מיקומו של הקיבוץ, ממש על כביש חיפה-ג'נין ובקרבת כביש ואדי מילק, הייתה לו חשיבות אסטרטגית, שכן כיבושו על ידי הערבים היה מאיים לנתק את חיפה מגוש דן. פרט לכבישים שנזכרו, נמתח שביל בין משמר העמק לג'וערה ולעין השופט. שביל זה היה כולו בידי היהודים, אם כי סמוך למשמר העמק נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה. שביל אחר נמתח מזרחה, לכפר ברוך ולשריד. גם זה, בחלקו הסמוך למשמר העמק, נשלט בתצפית ובאש מן הכפר אבו שושה.
הכוחות הלוחמים.
הערבים.