אלכסנדר אלטמן התעניין בכל תחומי מחשבת ישראל וכבר בצעירותו חיבר מאמרים תאולוגיים, במאמרים אלה ניסה לשלב בין ההגות הגרמנית לבין האמונה היהודית תוך דגש על המרכזיות של קיום ההלכה בחיי היהודי. מחקריו המוקדמים על ספרות חז"ל השוו בין ספרות זו לספרות הגנוסטית, אבל בעקבות גילויים חדשים בספרות הגנוסטית לא המשיך לחקור בכיוון הזה.
מחקריו של אלטמן בפילוסופיה יהודית בימי-הביניים כללו את התקופה כולה בדגש מיוחד על הוגים שכתבו בערבית יהודית. הוא פרסם ספר על יצחק בן שלמה הישראלי (עם המזרחן ש"מ שטרן) המציג גם את חיבוריו וגם ניתוח הגותו. אלטמן חיבר כמה מחקרים בהגותו של רב סעדיה גאון (תורת ההתגלות וחלוקת המצוות) ואף תרגם לאנגלית, עם הערות חשובות, חלקים של ספרו של רב סעדיה "ספר האמונות והדעות".
פרסומיו על הרמב"ם שנכתבו לאורך כל הקריירה שלו היו חשובים במיוחד: יחס הרמב"ם למיסטיקה היהודית, מהות ומציאות בהגותו של הרמב"ם, תורת הנבואה של הרמב"ם בהשוואה לתומאס אקווינס, ארבע השלמויות לפי הרמב"ם, ותפישת הרמב"ם בנוגע לשכל ולהשגות של המטאפיזיקה. בשנת 1935 הוא פרסם תרגום לגרמנית של מבחר פרקים וקטעי פרקים מהספר מורה הנבוכים. הספר יצא במסגרת Bücherei des Schocken Verlag (ספרוני הוצאת שוקן).
אלטמן התעניין מאוד בהוגה משה נרבוני, ובנוסף לכתיבת מאמר על היחס בין נרבוני לבין החיבור 'שיעור קומה (ספר)', הוא גם הינחה כמה עבודות דוקטור שכללו מהדורות של כתבי נרבוני. אפשר להבחין בבקיאותו של אלטמן בהתפתחויות מההגות היוונית דרך האסלאם ועד ליהדות במאמרים על נושאים כמו 'סולם העלייה', 'הפתגם הדלפי', ו'תורת האקלימים של ר' יהודה הלוי'.
גם בקבלה ובחסידות לא חסך אלטמן מחקריו. בתחום הזה התמקד בספרות ההיכלות והמרכבה, בשירי "קדושה" המיועדים לתפילת העמידה, במקובלי ימי הביניים: אלעזר מגרמייזא, עזריאל מגירונה, וממקובלי ראשית העת החדשה: אברהם כהן דה-הירירה. למרות כל הישגים אלה, ייתכן והתרומה המכרעת והחשובה ביותר של אלטמן היא בתחום ההגות היהודית-הגרמנית המודרנית, ובראשה חקר משה מנדלסון. הביוגרפיה אותה כתב על מנדלסון, המשתרעת על יותר מ-900 עמודים, שופכת אור לא רק על חייו והגותו של מנדלסון אלא על חיי יהדות גרמניה במאה ה-18.
אלטמן גם שימש כעורך של מהדורת היובל של כתבי מנדלסון (Moses Mendelssohn’s gesammelte Schriften Jubiläums-Ausgabe) הכוללת יותר מ-20 כרכים עבים (חלקם יצאו אחרי פטירתו). לכך יש להוסיף את פירושו של אלטמן לתרגום לאנגלית של הספר "ירושלים" ועשרות מאמרים נוספים על מנדלסון. אלטמן התעניין גם בהוגים יהודים אחרים בעת החדשה, למשל פרנץ רוזנצווייג וליאו בק, וכתב בנוסף על הרבנות הגרמנית המודרנית.
מלאכת העריכה של אלטמן כללה ארבעה כרכים בסדרה "Studies and Texts" של מכון לון (Lown) של אוניברסיטת ברנדייס. ארבעה קבצים של מאמריו יצאו, שניים באנגלית, אחד בעברית, ואחד בגרמנית.
ליונל לוג
ליונל ג'ורג' לוג (באנגלית: Lionel George Logue; 26 בפברואר 1880 - 12 באפריל 1953) היה קלינאי תקשורת אוסטרלי שטיפל בהצלחה בג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר סבל מגמגום.
ביוגרפיה.
לוג נולד ב-26 בפברואר 1880 באדלייד שבאוסטרליה הדרומית והיה הבכור מבין ארבעה אחים. אביו, ג'ורג' אדוארד לוג, היה פקיד, ושם אמו לביניה רנקין. את השכלתו רכש במכללת הנסיך אלפרד, שם למד בשנים 1889 - 1896, ובין היתר למד בה את תורת הנאום אצל אדוארד ריבס. בשנת 1902 החל לוג לעבוד אצל ריבס כמזכיר וכעוזר מורה, בזמן שהוא לומד מוזיקה בקונסרבטוריון של אוניברסיטת אדלייד. לאחר מכן בילה זמן ככורה זהב בקלגורלי שבאוסטרליה המערבית.
את הקריירה שלו בנאום החל בעיר פרת', שם בנוסף להוראת אמנות הנאום והמשחק, הוא השתתף בארגון אירועים ציבוריים של הרצאות ומופעים ואף הקים מועדון נאומים.
ב-1911 יצא לסיור בעולם במטרה ללמוד טכניקות נוספות בתחום תורת הנאום. בהמשך חזר לפרת', ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיתח שיטות לטיפול וריפוי הלומי קרב שדיבורם נפגע בעקבות טראומות שחוו בעת המלחמה. בנוסף לתרגילי נשימה ותרגילים פיזיים אחרים, כלל הטיפול גם היבטים של הומור והיבטים אחרים שנועדו לרכוש סימפתיה בעיני המטופל.
ב-1924 היגר לוג עם אשתו מירטל ושלושת ילדיהם ללונדון. תחילה שימש מורה בבתי ספר שונים לנאום, וב-1926 פתח קליניקה לטיפול בבעלי לקויות דיבור. הוא נהג לגבות עמלות גבוהות מאנשים אמידים, שסייעו לו במתן טיפולים בחינם לאלו שלא יכלו לשלם.
לוג היה ממייסדי האגודה הבריטית של קלינאי התקשורת ב-1935 וממקימי המכללה לקלינאי תקשורת ב-1944. הוא מת בלונדון ב-12 באפריל 1953.
הטיפול בג'ורג' השישי.
לפני הכתרתו למלך, אלברט דוכס יורק, חשש מנאומים ציבוריים בגלל בעיית גמגום ממנה סבל. נאום הסיכום שלו בתערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי ב-31 באוקטובר 1925 היה חוויה קשה עבורו ועבור קהל המאזינים. כדי לטפל בבעיית הגמגום שלו שכר הדוכס את ליונל לוג. לוג נתן לו תרגילים יומיים מגוונים שעזרו לו להירגע ולדבר בביטחון כמעט ללא הפסקות. ב-1927 הוא נשא נאום בפתיחת הפרלמנט האוסטרלי מבלי לגמגם. על כך מבוסס הסרט "נאום המלך".
עבודתו של לוג עם הדוכס נמשכה לאורך שנות ה-30 ושנות ה-40. לוג עזר למלך להתכונן לטקס ההכתרה ולשאת את נאומיו הפומביים, שכללו בין היתר שידורי רדיו בתקופת מלחמת העולם השנייה שנסכו ביטחון בקרב אזרחי הממלכה. שני האישים נשארו חברים עד למותו של המלך ב-1952. כאות הוקרה על שירותיו מינה ג'ורג' את ליונל לוג לחבר במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
אזכורים בתרבות.
נכדו של לוג, מרק, כתב ספר יחד עם פטר קונרדי, בשם "The King's Speech: How One Man Saved the British Monarchy", המתאר את מערכת היחסים בין סבו והדוכס מיורק שהפך מאוחר יותר למלך ג'ורג' השישי. כותרת הספר שימשה כשם לסרט הבריטי משנת 2010 "נאום המלך", דרמה היסטורית בה מגלם השחקן ג'פרי ראש את דמותו של לוג. מחזה נוסף העוסק בנאומו של המלך ג'ורג' ב-1937 ובהכנות אליו, נכתב על ידי מארק בורגס בשנת 2009, גם הוא בשם "נאום המלך".
אוריאל פייגה
אוריאל פייגה (נולד בשנת 1959) הוא מדען מחשב ישראלי ופרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב במכון ויצמן. זוכה פרס גדל לשנת 2001.
אודות.
פייגה נולד בירושלים וגדל ברחובות. הוא בוגר תואר ראשון במדעי המחשב מהטכניון (1980). הוא למד לתואר תואר שני (1987) ודוקטורט (1990), שניהם ממכון ויצמן ובהנחיית עדי שמיר. אחר כך המשיך ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון (1991-1990) ובמרכז המחקר של IBM בארצות הברית (1992-1991). בשנת 1992 הצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב במכון ויצמן.
היה שותף בפיתוח פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר. בשנת 2001 זכה בפרס גדל על עבודתו בנושא משפט ה-PCP והשלכותיו באלגוריתמי קירוב.
אחיו, מיכאל פייגה, היה סוציולוג ישראלי שנרצח בפיגוע הירי במתחם שרונה.
צביעת המטוקסילין-אאוזין
צביעת המטוקסילין-אאוזין (באנגלית: hematoxylin and eosin stain, או בקיצור H&amp;E) היא שיטת צביעה בהיסטולוגיה שנועדה להבחין בין תאים בעת מבט במיקרוסקופ, על פי השוני בין החלקים החומציים לבסיסיים ברקמה. השיטה מבוססת על שני הצבעים המטוקסילין, אשר צובע את גרעיני התאים ברקמה בצבע סגול, ואאוזין Y, אשר צובע את הציטופלזמה והמיטוכונדריה של התאים בצבע ורוד. זוהי שיטת הצביעה הנפוצה לצורכי אבחון רפואי.
בצביעה זו ההמטוקסילין נקשר לחומצות הגרעין ולהיסטונים, המורכבים מחומצות האמינו ליזין וארגינין, שלהן שייר חומצי. כמו כן, הוא צובע רשתית תוך-פלזמית מחוספסת. מכיוון שחלקים אלה נקשרים להמטוקסילין הם נקראים בזופיליים (אוהבי בסיס). האאוזין, לעומת זאת, נקשר לחומרי הציטופלזמה, למיטוכונדריה, לסיבי קולגן ולסיבי שריר. חלקים אלה נקראים אאוזינופיליים (אוהבי אאוזין) או אצידופיליים (אוהבי חומצה).
שחיתות
שחיתות היא חוסר טוהר רוחני או מוסרי או סטייה מן הנדרש, אם היא נעשית על ידי אדם בעמדות שלטון או בכל עמדה סמכותית אחרת, כאשר אנו מתבססים על תחומי הפילוסופיה, התאולוגיה והמוסר. שחיתות היא מושג רחב הכולל בתוכו גם שחיתות שלטונית אך אינו מוגבל רק לה. שחיתות יכולה לכלול פעילויות רבות כגון שוחד ומעילה. בעברית משמעות המילה שחיתות היא "קלקול, השחתה, ניוון מוסרי, שחיתות המידות." המילה שימשה את אריסטו וגם את קיקרו שקישר אותה למושגים של שוחד וזניחת ההרגלים הטובים.
מאפייני שחיתות.
שחיתות מתאפיינת בקבלת טובת הנאה שיש בה ניגוד עניינים.
דוגמאות:
מקובל ששחיתות היא עבירה על החוק שמתרחשת בתחום הכלכלי ומתקשרת לפשעים בתחום הכלכלי כגון שוחד, זיוף ושימוש במידע פנים. אבל לא תמיד. למשל: גנבה ספרותית אקדמית היא צורה מושחתת של קיצור דרך לצורך השגת הכרת ערך מקצועית.
שחיתות מוגדרת במישור המוסרי ולאו דווקא החוקי. יכול להיות מעשה שהוא מושחת אבל חוקי למהדרין. לא כל מעשה שאינו מוסרי הוא מושחת.
שחיתות יכולה להתרחש בקני מידה שונים. שחיתות של עשיית טובות בין מספר קטן של אנשים, שחיתות שיש לה קשר למוסדות השלטון ושחיתות שהיא נפוצה עד כדי כך שהיא מהווה חלק מהמבנה החברתי, כולל הקשר שלה לפשע מאורגן (שחיתות שיטתית).
שחיתות של עשיית טובות בין מספר קטן של אנשים.
מעשים אלה מתרחשים בקנה מידה קטן, בתוך מסגרות חברתיות ובתחומי הנורמה הנהוגה. למשל הענקת מתנה בתנאים לא ראויים או שימוש בקשרים אישיים לצורך השגת הטבה.
שחיתות שיש לה קשר למוסדות השלטון.
שחיתות שלטונית מתרחשת ברמות הגבוהות של הממשל ומחייבת חתירה תחת המערכות הפוליטיות, החוקיות והכלכליות.
שחיתות שיטתית.