הגשר נע בגובה של 280–460 מטר. המנהרה התת-ימית שנבנתה בין שני האיים המלאכותיים, מאפשרת לספינות לעבור מעליה לעבר סין ובחזרה לים סין הדרומי.
האורך הכולל של הקטע הוא של 12 ק"מ, ונמצא במזרח מפרץ נהר הפנינה ומתחבר לעיר הונג קונג. עבודות בוצעו על ידי מחלקת התחבורה של הונג-קונג .
הקטע כולל גשר באורך 9.4 ק"מ, מנהרה באורך קילומטר אחד וכביש מהיר המחבר לנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג.
האורך הכולל של הקטע הוא של 13.4 ק"מ, ונמצא במערב מפרץ נהר הפנינה ומתחבר לעיר ג'והאי בסין, הקרובה למקאו. העבודות החלו ביצירת אי מלאכותי בגבול הימי של מקאו וג'והאי.
אתגר כיוון התנועה.
בניית הגשר לוותה באתגר של כיוון תנועה, מאחר שבהונג קונג ובמקאו נוהגים בצד שמאל של הכביש, ואילו בסין נוהגים בצד ימין.
הממשלה הסינית החליטה שהנהיגה על הגשר תהיה בצד ימין, ולפיכך הורתה על בניית שני מחלפים למעבר נהיגה בצד שמאל לצד ימין, ולהפך.
תעבורה.
אוטובוס שאטלים:
מערך האוטובוסים עובד 7\24 , כאשר בשעות העומס יוצא אוטובוס כל חמש דקות. הגישה לתחנות מהן יוצאים השאטלים היא בעזרת מוניות, רכבת תחתית או עשרות קווי האוטובוסים השונים בהונג קונג, מקאו וג'והאי.
כלי רכב פרטיים:
נכון לשנת 2019, ישנם רק כ-10,000 כלי רכב פרטיים אשר מורשים לנהיגה בגשר. מספר זה גם מפוקח במכסה יומית מצומצמת. התהליך להשגת אישור כזה, הוא בירוקרטי מאוד ודורש מספר רב של אישורים וביטוחים.
ביקורת ומחלוקות.
איחורים וחריגות מהתקציב:
כתוצאה מסחף שהיה עלול לערער על היסודות, הוחלט על דחייה בבניית האיים המלאכותיים. היה חשש שחלקים מהמנהרה התת-ימית זזו באופן משמעותי (תזוזה של עד 20 מטרים), דבר שיכול לגרום להתמוטטותה.
זאת ועוד הפרויקט חרג בכ-10 מיליארד יואן (או 1.4 מיליארד דולר אמריקאי) כתוצאה מכוח עבודה גדול יותר והוצאות נלוות על חומרי בנייה, כמו כן שינויים שונים בעיצוב ובתכנון שנעשו ברגע האחרון.
פציעות ומוות של עובדים:
בחלק ההונג קונגי של הפרויקט, יצא דוח על העבודות, שציין כי עשרה עובדים מתו ובערך ארבע מאות נפצעו במהלך הבניה. באפריל 2017 מספר מפלגות קטנות מהמועצה המחוקקת של הונג קונג, דרשו מהממשלה לקחת צעדים בתחום.
לעומת זאת, בצד הסיני מידע על הרוגים ופצועים נמצא תחת מחסה חשאיות, ולא הותר לפרסום. לפי הערכותיו של חבר המועצה המחוקקת של הונג קונג, פרננדו צ'אנג , מספר ההרוגים בצד הסיני יכול להגיע עד למאה איש, ושזהו גשר של "דם ודמעות".
בדיקות ביטחון מזויפות:
ב-2017, עצרה "הנציבות העצמאית נגד שחיתות" כ-21 עובדים מחברת Jacobs China Limited, על זיוף תוצאות בבדיקות של הבטון ממנו בונים את הגשר, ובכך לגרום לסיכון השימוש הציבורי בגשר. חלקם הגדול של העובדים נשלח לכלא.
הגנה על האיים המלאכותיים:
באפריל 2018, עלו שאלות בנוגע לשוברי הגלים שאמורים להגן על האיים המלאכותיים. לאחר שצילומים נלקחו מקוודקופטר, היה נראה שחלק משוברי הגלים התפרקו ונשטפו על ידי הגלים, ושהדבר נבע מתכנון לקוי.
ירידה במספר הדולפינים:
פעילים מהסניף ההונג קונגי של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, מצאו כי מספר הדולפינים הלבנים ירד משמעותית בעקבות הבנייה. הפעילים העריכו את הירידה במספרם בכ-60 אחוזים.
טגואן פיליפנסיס
טגואן פיליפנסיס (שם מדעי: Petaurista philippensis) הוא מין של מכרסם מקבוצת הסנאים הדואים שבמשפחת הסנאיים. הוא חי בטבע בדרום-מזרח אסיה ודרום אסיה.
אורכו של טגואן זה 43 ס"מ עם זנב באורך 50–52 ס"מ ומשקל של 2.2 ק"ג. הוא בעל פרווה שעירה אפורה-חומה ובעלת חלקים כהים ובעל גפיים גדולות עם קרומים רחבים ביניהם. קרומים אלה עוזרים לו לדאות מצמרות העצים במקום לרדת אל הקרקע. לסנאי עיניים שחורות גדולות מותאמות לראיית לילה ואף ורוד עם שפמות ארוכים שחורים.
הוא חי בטבע ביערות גבוהים, בעיקר יערות נשירים, בטווח 500-2,000 מטר מהקרקע. הוא חי בסין, טאיוואן, הודו, סרי לנקה, מיאנמר, לאוס, תאילנד ווייטנאם.
כמו מרבית הסנאים הדואים הוא פעיל בלילות אז ישנם פחות טורפים, אז הוא יוצא מקנו הלילי. הוא ניזון מעלים, שרף עצים, קליפות, פירות יער וזרעים של עצי פיקוס, לחמן והצמח Cullenia ממשפחת החלמיתיים.
זהו סנאי החי בחבורות כאשר יש אוכל רב אך בעתות רעב התוקפנות שלהם גוברת והם יתקפו משיגי גבול. הסנאים מתרבים בחודש יוני אז הנקבה יולדת ולד בודד, אשר נולד עירום משיער ובעל ראש גדול יחסית.
אוריאל שלון
אוריאל שלון (21 במאי 1899 - 23 בדצמבר 1987) היה מנהל מפעל שמן, יו"ר ועד הדר הכרמל ופעיל ציבור.
קורות חיים.
אוריאל שלון נולד במוסקבה כאוריאל פרידלנד לקלרה (לבית רוניגר) ולשאול, יליד וולזין, שעבר לבאקו והתמנה למנהל חברת הנפט "מז'וט" בבעלות משפחת רוטשילד והאחים פולק (מייסדי מפעל נשר). אוריאל התחנך כציוני ובבית הוריו דיברו עברית. ב-1915 התקבל למכון הפוליטכני בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג). היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הצעירים, החבר, ושימש כחבר ועד בה. השתתף במהפכת פברואר (1917), ובמאי 1917 השתתף בוועידת ציוני רוסיה. הוא חזר לבאקו באותה שנה, והיה פעיל בהקמת סניף מפלגת העבודה הציונית בקוקז. בשל מהפכת אוקטובר, נותקו חלקי המדינה, ולכן המשיך את לימודיו במכון הפוליטכני בנובוצ'רקסק. בנובוצ'רקסק המשיך בפעילותו הציבורית ושימש כיו"ר ארגון הסטודנטים הארעיים, שכמוהו לא יכלו להמשיך בלימודיהם באוניברסיטאות "מעבר לקווים". בשל פעילותו זה נאלץ לברוח חזרה לבאקו.
אחרי סיום מלחמת האזרחים הרוסית, חזר לפטרוגרד על מנת להשלים את לימודיו, אך נאסר בשל פעילותו הציונית. שוחרר, חזר לבאקו והחל לעבוד כמהנדס בתעשיית הנפט. עבר לקושטא, שם חיכה לעלייה לארץ ישראל. בקושטא התבקש להקים מחלקת עבודה במשרדי העלייה, זאת על מנת לנהל מפעלי הכשרה לחלוצים שהגיעו, בעיקר, מאוקראינה וסרביה. את ההכשרה החקלאית ארגן בחוות יק"א, ובמקצועות בנייה ונגרות בעיר. עזר גם בעלייה הבלתי לגאלית. בדצמבר 1922, התבקש על ידי אליעזר קפלן להחליפו כנציג תנועת ציוני ציון הרוסית בברלין, ולעכב שוב את עלייתו.
בברלין, נבחר כחבר הנהלת התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון, וחבר המרכז העולמי של תנועת החלוץ.
בראשית 1925 עלה לבסוף לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והעביר לשם את המשרד העולמי של התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון. בתל אביב מצא עבודה בסולל בונה כמנהל ארצי של רכש של מחלקת מכונות ומכשירי עבודה. בזמן עבודתו פשטה החברה את הרגל (לאחר מכן הוקמה מחדש). בתקופת מגוריו בתל אביב היה פרידלנד חבר מזכירות מרכז העבודה וחבר מועצת עיריית תל אביב. פרידלנד החליט לחזור לעבודה מעשית מקצועית, ועבר לחיפה בסוף 1928, על מנת לעבוד במפעל שמן כסגן המנהל הטכני ואחר כך מ-1952 עד 1967 כמנכ"ל.
עם מעברו לחיפה מונה כחבר מפקדת ההגנה בעיר, וכחבר ועד הדר הכרמל, שם שימש בהמשך כיו"ר עד התפרקותו ב-1958 והעברת תפקידיו ורכושו לעיריית חיפה. ועד הדר הכרמל נתן כסות לתנועת ההגנה. אוריאל שלון שימש בהמשך כחבר בוועד הקהילה העברית, חבר מועצת עיריית חיפה והנהלתה, יו"ר אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, יו"ר הוועד הפועל של מכון התקנים הישראלי, ממייסדי המכון לפריון העבודה והייצור, סגן יו"ר הקורטריון של הטכניון ויו"ר אגודת הידידות ישראל-ארצות הברית.
ב הצליח להתחמק ממאסר, אך בד בבד, דן עם המושל בחיפה בענייני השעה. ישב בדיון שביתת הנשק בין היהודים לערבים אחרי הקרב על חיפה באפריל 1948. היה בין מקבלי נמל חיפה ושדה התעופה חיפה מידי הבריטים.
על שמו רחוב בשכונת רמת אלון בחיפה.
חיים אישיים.
ב-1929 נשא לאישה את רחל לבית זנמירובסקי, לימים פרופסור להנדסת בניין ב והמהנדסת הראשונה בארץ ישראל.
השניים בנו תחילה את ביתם ברחוב ירושלים ואחר כך עברו לרובע הכרמל, לרחוב ויתקין 30.
מחמוד ח'יר א-דין
מחמוד ח'יר א-דין (בערבית: محمود خير الدين; 28 בדצמבר 1977 – 11 בנובמבר 2018) היה קצין במערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן, בדרגת סגן-אלוף, שנהרג במבצע סודי בח'אן יונס. היה אחד מחללי צה"ל ששמם, תמונתם ומקום קבורתם היו אסורים בפרסום גם לאחר מותם, בשל תפקיד רגיש שמילאו. לכן כונה בתקשורת בשם "סא"ל מ", עד 15 במאי 2022, אז הותרו הפרטים לפרסום. על פועלו במבצע עוטר לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה.
מחמוד ח'יר א-דין נולד וגדל בחורפיש, בנם של נזירה ואחמד. התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שירת כמדריך בבה"ד 1 וכמפקד מחלקה בגדוד 890, ובהמשך עבר ליחידה מיוחדת. במקביל לשירותו למד באקדמיה והיה בעל תואר ראשון ושני תארים שניים במינהל עסקים ובמנהיגות ומדיניות בחינוך. התנדב בתנועת אחריי! לעידוד שירות משמעותי בצה"ל.
המבצע בח'אן יונס.
ב-11 בנובמבר 2018 נכנס כוח ממערך המבצעים המיוחדים של צה"ל לאזור ח'אן יונס שברצועת עזה. הכוח נסע במכונית עמוסת מזון. כוח חמאס עצר אותם לבדיקה, ולאחר שעוררו את חשדם הגיעו למקום אנשי חמאס נוספים בפיקודו של נור בראכה, מפקד גדוד ח'אן יונס בחמאס. הכוח פתח באש על מנת להיחלץ מהמקום והרג שבעה מחבלים, בהם נור בראכה. במהלך חילופי הירי נהרג בשוגג סא"ל מחמוד ח'יר א-דין מירי לוחמי צה"ל.
מטוסי חיל האוויר תקפו את כוחות חמאס שדלקו אחרי לוחמי צה"ל. מסוק יסעור מטייסת 118 של חיל האוויר ועליו לוחמים ורופא מיחידה 669 חילצו אותם חזרה לישראל. פרטים על המבצע נשארו חסויים, אך דובר צה"ל ציין כי "מטרת הפעולה לא הייתה חיסול או חטיפה". לדברי חמאס, הכוח מנה שבעה לוחמים שדיברו ערבית.