במלחמת ההתשה הפעיל פיקוד ההגנה האווירית המצרי מערכים משולבים של טילי SA-2 ו-SA-3 סובייטיים שדילגו מאתר לאתר וביצעו מארבי טק"א שבהם הצליחה המערכת במספר מקרים ליירט מספר מטוסים של חיל האוויר הישראלי ולצמצם את חופש הפעולה שלו באזור תעלת סואץ. הייתה זו הפעם הראשונה בה התמודדה באופן מבצעי מערכת הגנה אווירית שכללה טילי קרקע אוויר מול התקפות אוויריות. לטענת מקורות ישראלים, למרות השגת פגיעות במטוסים לא הצליחה המערכת להביא להפסקת התקיפות האוויריות הישראליות. מאידך, המצרים טוענים כי הופלו מן הקרקע 51 מטוסים ישראלים וכי בעקבות פעולת ההגנה האווירית הצטמצמו תקיפות חיל האוויר הישראלי והן הוגבלו לתקיפות מגובה רב.
הלקחים שהפיקו המצרים והסובייטים מהנסיון במלחמת ההתשה הביאו לשינוי במערך המצרי. מערכי הנ"מ צופפו וכללו חימוש מגוון; בין היתר, תותחי נ"מ מוכווני מכ"ם (הבולט בהם - ZSU-23-4). במשך שלוש שנים רכשו המצרים מברית המועצות למעלה מ-160 סוללות ויצרו מערך שנקרא על ידם "קיר הטילים" (בצה"ל נקרא "מסך האש"). חלק ממערכי הנ"מ הגנו על מטרות אסטרטגיות: קהיר, אלכסנדריה וסכר אסואן וחלק הוצבו במערך דמוי קשת בגדה המערבית של תעלת סואץ. הסוללות היו פרושות על פי הדוקטרינה הסובייטית, במבנה של חטיבות, כשכל חטיבה מספקת חיפוי לשכנותיה.
מלחמת יום הכיפורים.
מערך ההגנה האווירית המצרי תוגבר לפני המלחמה בסוללות של טילי SA-6 שנהנו מניידות גבוהה ואיפשרו את צירופן לדיוויזיות השריון המצריות. לפני מלחמת יום הכיפורים הייתה תוכנית בחיל האוויר הישראלי שנועדה לבצע תקיפה מרוכזת על מערך ההגנה האווירית המצרי. התוכנית (שכונתה "תגר") לא בוצעה לאחר שתוכנית דומה, מבצע דוגמן 5, נכשלה מול מערך ההגנה האווירית הסורי. במקום ההתקפה המרוכזת תקף חיל האוויר הישראלי את הסוללות המצריות בנפרד. תחילה תקף בצפון, באזור פורט פואד, אך בכל עת שהסוללות הושמדו שיקמו אותן המצרים מחדש. במקביל קידמו המצרים חלק מסוללותיהם אל ממזרח לתעלת סואץ וזאת, כדי לתת לכוחות היבשה שלהם מטרייה אווירית בהתקדמותם מזרחה. לאחר שהמתקפה המשוריינת המצרית ב-14 באוקטובר נבלמה על ידי צה"ל, החליטו המצרים לחדול מניסיונות ההתקדמות שלהם והסיגו את סוללות הנ"מ אל ממערב לתעלת סואץ. בימי הקרבות שבאו לאחר מכן התרכזה מירב הפעילות באזור בו התבצעה הצליחה הישראלית של תעלת סואץ. ב-18 באוקטובר תקף חיל האוויר הישראלי סוללות טילים באזורי קנטרה ואסמאעיליה. בהמשך, תקף חיל האוויר סוללות מצריות בדרום החזית ובמקביל, כוחות הקרקע הישראלים שפעלו ממערב לתעלת סואץ פגעו בסוללות נוספות. על פי מקורות ישראלים, הושג בסוף הלחימה מצב בו המטוסים הישראלים ביצעו את משימותיהם בחופש מוחלט. לטענת אותם מקורות, הפילה ההגנה האווירית המצרית במהלך המלחמה 33 מטוסים ישראלים.
רמטכ"ל צבא מצרים וסיום הקריירה הצבאית.
בשנת 1975 מונה לרמטכ"ל צבא מצרים וכיהן בתפקיד זה עד 1978, אז מונה ליועצו הצבאי של הנשיא סאדאת. מלבד ספרו "הזרוע הרביעית" (זרוע ההגנה האווירית) כתב פהמי ספרים נוספים שעסקו בהיסטוריה צבאית ומדינית, בהם "פלשתינה 1914-1918" ו"גרמניה ממזרח למערב". ב-1993, במלאת 20 שנה ל"מלחמת אוקטובר", קידם נשיא מצרים, חוסני מובארכ, את פהמי לדרגת פילדמרשל כאות הוקרה להישגיו הצבאיים הרבים. ב-1999 טופל פהמי בבית חולים באלכסנדריה, ולאחר הנחיה של מובארכ הועבר להמשך טיפול בבית חולים בלונדון, שם נפטר.
אלטשולר
אַלטְשוּלֶר (Altschuler, Aletschueler) או אַלטְשוּל (Alschul) הוא שם משפחה אשכנזי, שמקורו ככל הנראה בפראג, והוא נגזר משמו של בית הכנסת הישן בפראג ("אלטשול" פירושו 'בית כנסת ישן').
ג'ון גו רי
רי ג'ון גו (באנגלית: Rhee Jhoon Goo; בקוריאנית: 이준구; 7 בינואר 1932-30 באפריל 2018), נודע בדרך כלל כג'ון רי (Jhoon Rhee) היה מאסטר דרום קוריאני של טאקוונדו שהוכר כ"אבי הטאקוונדו האמריקני" משום שהביא את אמנות הלחימה הזו לארצות הברית. רי היה בדרגת דאן 10.
ביוגרפיה.
רי נולד בקוריאה, בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה. הוא החל להתאמן באמנויות לחימה מאז היותו בן 13, בלי ידיעתו של אביו.
רי התאמן באמנויות לחימה בהדרכתו של Nam Tae Hi והוסמך ב-Chung Do Kwan, בית הספר הראשון שלימד טאקוונדו.
במהלך שנות השישים התיידד לי עם ברוס לי - מערכת יחסים שתרמה לשניהם כאמני לחימה.
ב-1973 השתתף רי בסרט אמנויות הלחימה היחידי שלו When Taekwondo Strikes.
רי היה ידוע בוושינגטון די. סי. בשל השתתפותו בפרסומת לטלוויזיה עם זמריר של Nils Lofgren שהציגה את הסיסמה: "אף אחד לא מציק לי". ב-2000
רי היה הקוריאני-אמריקני היחידי ששמו נכלל בין 203 המהגרים המוכרים של הארץ בידי פורום ההגירה הלאומי ושירותי ההגירה והאיזרוח.
רי הוכנס להיכל התהילה של הטאקוונדו ב-2007.
והוא רשום שם כ"חלוץ הטאקוונדו האמריקני" והן כ"חלוץ הטאקוונדו ברוסיה".
רי נכלל כחלוץ בארצות הברית (בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים) ברשימת מאסטר Choi Chang Keun של חלוצי הטאקוונדו.
הוא יצר את "בלט הלחימה" (Martial Ballet), שהוא פורם (קאטה, סדרת תנועות המדמות קרב) של אמנות לחימה שמבצעים עם מוזיקה. בלט הלחימה מבוצע בידי אנשים שונים בדרכים שונות והוא נכלל במערך הלימודים של בית ספרו של רי.
נפטר ב-30 באפריל 2018 בארלינגטון שבווירג'יניה לאחר מחלה.
אחרון
גריגוראש דיניקו
גריגוראש יוניקֶה דיניקו (ברומנית: Grigoraș Ionică Dinicu 3 באפריל 1889 - 28 במרץ 1949) היה כנר ומלחין רומני צועני (בן למיעוט "רומה")' שנחשב לגדולי מבצעי הרפרטואר המסורתי של להקות ה"לאוטארים", שהצטיין בטכניקה כלית יוצאת דופן ובאופיו האישי המאופק. התפרסם בכל העולם בין השאר הודות ליצירתו "הורה סטקטו" (1906), הידועה גם בעיבודיהם של יאשה חפץ, של פאנצ'ו ולדיגרוב, ארת'ור פידלר והבוסטון פופס.
ביוגרפיה.
רקע משפחתי.
גירגוראש דיניקו נולד בשנת 1889 בשכונת "סקאונֶה" ("כיסאות") של ה"לאוטרים" (כנרים - מלשון "לאוטה") הצוענים בבוקרשט, בבית צנוע ברחוב ספינצילור ("הקדושים"), וספג מימי ילדותו את אווירת המוזיקה העממית הרומנית והצוענית-רומנית. אביו, יון דינו, שקרא לעצמו יוניקה דינו, יליד פיטשט, היה מוזיקאי לא מוצלח שניגן גם בצרפת וברוסיה והיה חבר בטאראף לצידו של סאבה פָּדוריאנו, שניגן בזמנו בחצר הצאר הרוסי. אמו של גריגוראש הייתה בתו של אנגֶלושׁ דיניקו, נגן חליל פאן ("נאי") נודע באותה תקופה, ואחות של דימיטריה דיניקו, בוגר האקדמיה למוזיקה בווינה, צ'לן ראשי של התזמורת הפילהרמונית של בוקרשט, ופרופסור בקונסרבטוריון (אקדמיה למוזיקה) בבירת רומניה. כמה חודשים אחרי לידתו של גריגוראש, אביו נסע יחד עם חמיו, אנגלוש דיניקו, לתערוכה העולמית בפריז מ-1889 (שבזמנה נחנך מגדל אייפל) וכבש את לבם של מבקרי התערוכה עם ביצוע קטע ה"עפרוני" המפורסם - 'צ'וקרליה".
התחנכותו.
בילדותו גריגוראש שר במקהלת הילדים של כנסיית "סקאונלה וק" ("הכיסאות הישנים") שליוותה בשירתה הלוויות בשכונה. לפני כן, כבר בגיל שש קיבל שיעורי כינור ראשונים מ"לאוטר" קשיש בשם "דוֹד זמפיר" (Moş Zamfir) שלימד אותו מנגינות פופולריות ומבניהן "הדוינה של ההיידוק", "איזה עולם, עולם, אחותי, איזה עולם", "בוערת אש בבוקרשט", ואת "צ'וקרליה". בגיל 13 שמע לראשונה צלילים מהפטיפון בביתו של המוזיקאי הגרמני רודולף מאלכר שהיה פרופסור בקונסרבטוריון של בוקרשט. באותה תקופה, בשנת 1902 נרשם גריגוראש דיניקו לקונסרבטוריון תחת הדרכתם של דודו, דימיטריה דיניקו ושל רודולף מאלכר. דימיטריה דיניקו עקב מקרוב אחרי התקדמותו ואף סייע לו בכסף ובגדים. אולם כשתפס אותו מנגן מאחורי פרגוד במופע של ליצן ב"יריד מושילור" (Târgul Moşilor) המסורתי של בוקרשט, זעם דודו וסילק אותו מהקונסרבטוריון. אז פנה הנער לשיעורים פרטיים אצל הכנר היהודי המפורסם קרל פלש, אז המנצח והנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט, שהסכים ללמדו ללא תמורה ונאבק על מנת שיקבלו אותו בחזרה ללימודים בקונסרבטוריון. פלש ודיניקו שמרו אחר כך על קשר ידידות ארוך שנים. בשנים 1902–1906 גריגוראש דיניקו למד נגינת כנור והלחנה בקונסרבטוריון בבוקרשט. לפרנסתו ניגן באירועים, כולל ב"יריד מושילור" Târgul Moşilor ובמסעדות. על במת ה"אתנאום הרומני" ניגן בבחינת הסיום של לימודיו בקונסרבטוריון, את החלק לסולן של הקונצרטו לכינור מס' 1 מאת פגניני וזכה בפרס הראשון. בין ה"הדרנים" הכניס גם את פרי יצירתו - הורה סטקטו.
במסעדות בבוקרשט.