להקת הסמית'ס נוסדה בתחילת 1982 על ידי מאר וחברו ממנצ'סטר סטיבן פטריק מוריסי, שאז עדיין התקרא בשמותיו הפרטיים. מאר צירף את חברו אנדי רורק כבסיסט והלהקה הוחתמה בלייבל האינדי "ראף טרייד רקורדס". הסינגל הראשון "Hand in Glove" יצא ב-13 במאי 1983 ופחות משנה לאחר מכן יצא תקליט הבכורה "The Smiths" שהגיע למקום השני במצעד הבריטי. בתחילת 1985 יצא האלבום השני של הלהקה, "Meat is Murder" שהתאפיין בתכנים פוליטיים יותר. אלבום זה הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. במהלך השנה יצאה הלהקה לסיבובי הופעות ארוכות בבריטניה ובארצות הברית ועבדה על האלבום הבא, "The Queen is Dead".
עם זאת, חילוקי דעות משפטיים עם ראף טרייד עיכבו את האלבום בכשבעה חודשים, לאחר שנסתיימה העבודה עליו בנובמבר 1985. מאר סבל מלחץ רב בשל סיבובי ההופעות המתמשכים ובראיונות מאוחרים יותר התלונן כי בתקופה זו עמד בפני קריסה ושתה כמויות גדולות של אלכוהול. רורק פוטר מהלהקה בתחילת 1986 בשל התמכרותו להרואין. אף על פי שהלהקה המשיכה להצליח במכירות ובהופעות, היחסים בין מאר למוריסי נעשו מתוחים יותר ויותר. מאר עזב בפועל את הלהקה באוגוסט 1987 אך לא נמצא לו מחליף הולם. לאחר צאת האלבום הרביעי והאחרון של הסמית'ס "Strangeways, Here We Come" בספטמבר 1987, התפרקה הלהקה סופית. רצונו של מאר לעבוד גם עם אמנים אחרים הפריע למוריסי, ואילו מאר תוסכל מקבעונותיו המוזיקליים של מוריסי ובמיוחד מחיבתו לגרסאות כיסוי של אמנים משנות השישים כסילה בלאק. בראיון בשנת 1989 טען מוריסי כי העדר מנהל ללהקה בשילוב עם בעיות כספיות הם גורמי הפירוק.
למרות מספר ניסיונות ויוזמות במהלך השנים, סירבו חברי הלהקה להתאחד לשם הופעה משותפת. בריאיון ל BBC באוקטובר 2007 רמז מאר כי איחוד עתידי הוא מן האפשר וכי "דברים מוזרים מזה אירעו בעבר, אולי זה יקרה בעוד 10 או 15 שנים, אבל כעת אני עושה את הקטע שלי ומוריסי את שלו, אז זו בעצם התשובה".
סגנונו של מאר בגיטרה השפיע רבות על נגנים אחרים ממנצ'סטר, כמו ג'ון סקוויר מהסטון רוזס, ואד או'בריאן מרדיוהד.
לאחר הסמית'ס.
לאחר פירוק הסמית'ס, שב מאר לעסקי המוזיקה ב-1989. אז הוא שיתף פעולה עם ברנרד סאמנר מניו אורדר וניל טננט מפט שופ בויז ליצירת הלהקה "אלקטרוניק" שהוציאה 3 אלבומים בעשור שלאחר מכן. מאר ניגן גם בלהקת The The בין 1989 ו-1993, ושיתף פעולה עם הרכבים ואמנים כפריטנדרס, בילי בראג, בק ונוספים. בשנת 2000 יסד להקה משלו בשם Johnny Marr and the Healers שזכתה להצלחה צנועה. ב-2006 מאר הצטרף ללהקה האמריקנית Modest Mouse. יחד עם הסולן הראשי של הלהקה, הוא כתב כמה מהשירים מאלבומם We Were Dead Before the Ship Even Sank. האלבום העפיל למקום הראשון במצעד הבילבורד. עבור מאר, הייתה זו הפעם הראשונה בראש מצעד הפזמונים בארצות הברית.
הוא גם פעל כמפיק, נגן הופעות והקלטות וכותב שירים.
ב-2013 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "The Messenger". ב-2014 הוא הוציא אלבום סולו נוסף, "Playland" וב-2018 הוציא את האלבום "Call the Comet".
בנג'מין קרדוזו
בנג'מין נתן קרדוזו (באנגלית: Benjamin Nathan Cardozo; 24 במאי 1870 - 9 ביולי 1938) היה חוקר ופילוסוף, משפטן יהודי-אמריקאי בולט, היהודי השני אחרי לואי ברנדייס, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קורות חיים.
נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית-ספרדית, שאבותיה היגרו לקולוניות האמריקאיות מפורטוגל באמצע המאה ה-18 (השם קרדוזו הוא במקורו פורטוגזי). אביו של קרדוזו, אלברט, היה בעצמו שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. אמו של קרדוזו, רבקה, מתה בהיותו בן תשע, ואחותו הגדולה גידלה אותו. בגיל 15, קרדוזו החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1889 החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטה.
משנת 1891 עד שנת 1914 עבד קרדוזו כעורך דין בניו יורק, ולאחר מכן נבחר לכהן כשופט בבית המשפט לערעורים בניו יורק, בהיותו היהודי הראשון לכהן במשרה זו. בשנת 1927 מונה לנשיא בית המשפט. בשנת 1932 מונה קרדוזו על ידי נשיא ארצות הברית, הרברט הובר, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, והיה ליהודי השני בתפקיד זה, לאחר לואי ברנדייס.
בשנים 1932–1937 נמנה קרדוזו עם קבוצה שכונתה שלושת המוסקטרים, יחד עם השופטים לואי ברנדייס והרלן סטון. השלושה תמכו בצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מולם ניצבה קבוצת ארבעת הפרשים - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז והשופט אוון רוברטס היו בתקופה זו לשון המאזניים.
בהמשך השתנה המצב בבית המשפט וקרדוזו מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט. לאחר שבית המשפט פסל חקיקה סוציאליסטית שיזם הנשיא כחלק מהניו דיל, הציע רוזוולט "להזרים דם חדש" לבית המשפט העליון ובכך לשנות את אופיו. אף שההצעה נדחתה, הדבר הביא להרתעת חלק מהשופטים ולשינוי בעמדתם.
לקח חלק בפעילות יהודית וציונית, וכאות הוקרה על פועלו, קיבל תואר דוקטור מהמכון הרבני על שם יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי.
קרדוזו לא נישא מעולם. מבין ששת אחיו ואחיותיו, נישאה רק אחותו אמילי, ולה ולבעלה לא היו ילדים.
בשנת 1938, בעודו מכהן כשופט, נפטר קרדוזו מהתקף לב.
על שמו קרוי בית הספר למשפטים בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק.
מנורת הקסמים של אלדין
קול באישה ערווה
קול באישה ערווה (או בקיצור קול באישה) הוא ביטוי תלמודי שמשמעו כי קולה של אישה נושא במהותו תכונות מיניות. קביעה זו הביאה לאיסורים הלכתיים המגבילים את רשותו של גבר לשמוע קול אישה זרה לו, כלומר שאינה אשתו או בת משפחתו, מטעמי צניעות. כמו כן, לקביעה זו השלכות הלכתיות על שמיעת קול אישה, אפילו אשתו או בת משפחתו, בהקשרים של קדושה כגון בשעת תפילה.
מקור הדין.
מקור להלכה זו נמצא גם בתלמוד הבבלי וגם בירושלמי, שניהם מאותו אמורא כאשר קיימת אסמכתא שונה לדבריו.
בתלמוד בבלי נאמר:
ואילו בתלמוד ירושלמי נאמר: למרות הגישות השונות של הבבלי והירושלמי, התוצאה היא אחת, כאמור: יחוס תכונות מיניות לקול שירתה של האישה.
ההקשר התלמודי.
הגמרא מסבירה כי המושג "טפח באשה ערוה" נאמר בהקשר של קריאת שמע, כלומר, אסור לקרוא קריאת שמע ליד אישה שטפח מבשרה, במקום שנהוג לכסותו, מגולה. לעומת זאת, דברי רב ששת כי אין להסתכל אף באצבע קטנה של אישה לשם הנאה, מכוונים להקשר רחב יותר. אולם, לא ברור מתוך הגמרא באיזה הקשר נאמרו דבריו של שמואל לגבי קול באישה: האם מדובר באיסור מצומצם לגבי הלכות קריאת שמע בלבד, או שמא באיסור רחב בדומה להסתכלות אסורה.
בספר "אור זרוע" נפסק שאיסור קול באישה ערווה דומה לאיסור הסתכלות ואינו קשור לקריאת שמע. כדבריו פסקו הרשב"א, הרא"ש והרמב"ם. לעומתם הראבי"ה והריטב"א פסקו כי האיסור נוגע רק לעניין קריאת שמע. בשולחן ערוך פסק כדברי הרמב"ם באופן כללי לגבי הנאה מנשים אך כתב שוב לאסור שמיעת קול זמר אישה בזמן קריאת שמע, באופן שממנו נראה שאם זה בזמן אחר, לכאורה אין איסור.
ובמשנה ברורה כתב על דבריו, כי שלא בשעת קריאת שמע מותר, אך לא אשת איש, כלל העריות, אישה נידה ואישה נכריה, כך שבפועל צמצם זאת לכדי אשתו בלבד ולבנות מתחת לגיל וסת.
באיזה קול מדובר.
הרשב"א כתב, על פי גמרא במסכת קידושין, שהאיסור חל אפילו על קול דיבור שיש בו קרבה נפשית (קרוב דעת) כגון שאילת שלום, וכן כתבו עוד ראשונים; אולם רוב הפוסקים כתבו כי מדובר על קול זמרה בלבד.
מקור ההבחנה בין דיבור לשירה הוא בגמרא במסכת סוטה: (תרגום: אמר רב יוסף, גברים שרים ונשים עונות - פריצות, נשים שרות וגברים עונים - כאש בנעורת {סיבי פשתן יבשים}. מה המשמעות המעשית להבדל בין השניים? אם שניהם נמצאים, איזה לבטל קודם) רש"י שם מבאר שההבדל קשור לכך, שהעונים מקשיבים בתשומת לב לקול המזמרים, כדי לענות אחריהם בהתאם.
על פי עדות המרדכי בשם רבי אליעזר ממיץ, מתברר כי בתקופתו אנשים לא נזהרו מלעסוק בדברי קודש בשמיעת שירי נשים גויות למרות שהדבר אסור.
קול אישה ברבים.
הרב יחיאל יעקב וינברג נשאל על ידי חברי תנועת הנוער ישורון בצרפת, האם מותר להם לשיר יחד במקהלת בנים ובנות. בתשובתו הוא כותב כי לדעת רוב הפוסקים הדבר אסור, כי אין הבדל בין שמיעה של מספר נשים לבין שמיעת קולה של אישה אחת, משום שנאמר בגמרא, שניתן להבחין בקול חביב גם בין קולות רבים, ואין להפעיל כאן את הכלל 'תרי קלי לא משתמעי' (שני קולות לא נשמעים, כלומר לא מובחנים) הנאמר רק לגבי תקיעת שופר.
אולם, הרב וינברג מספר כי בהגיעו לגרמניה, הוא שם לב כי גם בבתי החרדים האנשים והנשים מזמרים יחד זמירות שבת. וכששאלם על פי מי הם נוהגים כך, ענו לו כי כך פסקו להם הרב עזריאל הילדסהיימר והרב שמשון רפאל הירש. הרב וינברג מצדיק היתר זה, על פי דעות הראשונים הפוסקים שהאיסור חל רק כאשר השומע מתכוון ליהנות מקולה של האישה. בנוסף, השירה ביחד גורמת שלא ניתן יהיה להבחין בקולה של אישה מסוימת. למעשה, הרב ויינברג פסק להם כי יש להקל כדעת רבני גרמניה, במטרה לעורר את הבנים והבנות לאהבת התורה העם והארץ ולשמור אותם מהתבוללות. על פי פסק זה נהגו להקל גם בתנועת בני עקיבא, למשל בצוות הווי בני עקיבא.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג דחה את דברי הרב ויינברג, על פי האמור בסוגיית "קול באישה ערווה". לעומת זאת, יש שניסו להוכיח את פסיקתו של הרב ויינברג, וטענו כי על פי כמעט כל הפרשנים הראשונים בסוגיה זו, אין מקור ממנה לאיסור האמור.
שירה שלא לשם פריצות.