גומיליוב דחה את הגדרות האתנוס הרווחות בברית המועצות ומחוצה לה (הגדרות תרבותיות כגון שפה, מנהגים, דת; השתייכות גזעית; חיים בטריטוריה מוגדרת או מקור משותף) לפיכך הגדיר את האתנוס כמערכת יחסים בין חבריו המוגדרת על ידי דרך חיים ייחודית. המערכת כוללת פרטים אנושיים, אלמנטים סביבתיים, מסורות ומנהגים ויחסים הדדיים עם אתנוסים שכנים. המערכת יכולה להיות במצב סטטי (סך אנרגיה אפסי) או כזו שהאנרגיה שהיא שואבת מחוללת בה תמורה גוברת והולכת. הפרמטר השולט ביכולת של המערכת לנצל את האנרגיה הנכנסת ולכוונה הוא הפאסיונרנוסט. כיוון שאתנוס פירושו יחסי גומלין, לא יכול להיות פרט בודד מחוץ להקשר האתנוס. תינוק הוא טאבולה ראסה אתנית, כיוון שאין לו יחסי גומלין והוא לא גיבש דפוסי התנהגות. הילד מגבש את זהותו האתנית מתוך יחסי הגומלין עם סביבתו הקרובה וזו כפויה עליו מתוקף לידתו להורים השייכים לאתנוס. אולם בעוד ההקשר האתני כפוי על ידי מערכות היחסים, היכולת לבטא פאסיונרנוסט תלויה הן בגורמים גנטיים של הפרט והן באפשרות הנרכשת לבטאם במסגרת קשרי הגומלין המורכבים של האתנוס. בפרט, אם המנהגים ודפוסי ההתנהגות האתניים מעודדים ביטוי הפאסיונרנוסט של הפרט או מדכאים אותו.
במאמריו המאוחרים טען גומיליוב שבידיו נוסחה מתמטית שיכולה למדוד את רמת הפאסיונרנוסט, וששינויים היסטוריים נגרמים על ידי קרניים קוסמיות: "הנדידה הביוגנית של אטומים ביסודות כימיים בביוספרה תמיד נוטה להגיע לביטוי מקסימלי."
היווצרותו אתנוס.
לדעת גומיליוב ראשית יצירתו של אתנוס היא בחיבורם של פרטים על בסיס זיקה חיובית ביניהם (Комплиментатость) המבוססת על קרבה רעיונית השונה מדרכו של הרוב. גידולו של גרעין זה לווה ביצירת מערכת יחסי גומלין, התנהגויות וקשרים עם הסביבה ומעל הכל - רעיון משותף המתווה דרך חיים. חוזק המערכת הראשונית מותנה ברמת הפאסיונרנוסט של חבריה, ורמה מינילית שלו היא תנאי הכרחי להיווצרותה מלכתחילה. הגרעין הראשוני (консорции, "קונסורציום") מתאפיין בהתנגדות לכל אתנוס אחר ובלכידות גבוהה בתוכו המבוטאת כפטריוטיות וזהות ייחודית ואחידה. דרך אחרת לתיאור היא שכל מערכת אתנית יציבה פועמת בקצב מסוים. הפרעה בקצב, המונעת על ידי פרץ של פאסיונרנוסט יכולה ליצור אתנוס חדש.
מערכת אתנוסים בעלת מקור משותף, שנמצאת בסביבה גאוגרפית מסוימת נקראת סופר-אתנוס (למשל: הסופר-אתנוס המערב-אירופאי, הסופר-אתנוס של הנוודים האירואסיאניים, הסופר-אתנוס הסיני וכדומה). סופר-אתנוסים אינם מתמזגים כי לכל סופר-אתנוס יש אידיאל גרעיני שונה שאינו ניתן להמרה.
שלבי התפתחות האתנוס.
לדברי גומיליוב, ניתן לבחון באופן מדעי-אמפירי את רמת הפאסיונרנוסט של האתנוס רק על ידי בחינת שלבי ההתפתחות שלו בראייה היסטורית רחבה. כך, בשלבי הראשית פועלת האנרגיה בכיוון של פרצי יצירתיות והתרחבות טריטוריאלית ובשלבי הניוון (לקיצוני שבהם הוא קורא, בהשאלה לפי ספרו של איוואן גונצ'רוב, שלב האובלומוב) היא נוטה לשמרנות ולשיווי משקל. לפיכך, לא ניתן לקבוע את הפאסיונרנוסט של אתנוס תוך התבוננות בשלב מסוים בהתפתחותו. דווקא עודף פאסיונרנוסט יכול להיות לרועץ, כיוון שהוא מפעיל קבוצות שונות בדרכים מנוגדות המבטלות זו את הישגיה של זו ובניגוד לאינטרס הכולל, ירידה בפאסיונרנוסט הכולל יכולה לתרום לכיוון נכון יותר שלו, דבר המסביר הישגים גדולים של אתנוסים דווקא בשלב ההתמתנות בפרץ הראשוני של התפשטותם החיונית (הדוגמה הייצוגית אותה הוא מביא היא פריחתה של אתונה העתיקה לאחר המלחמה הפלופונסית בין עמי יוון). בעוד השלבים ההכרחיים בהתפתחות דומים מאוד בקרב אתנוסים שונים, הרי שהביטוי ההתנהגותי שלהם ייחודי ואופייני לכל אתנוס ואתנוס לפי האידיאל הגרעיני שלו. יש הבדל מהותי בין תרבות לבין אתנוס. התרבות היא מושג אנושי והאתנוס - טבעי. אתנוס יכול להפיץ את תרבותו על פני אזורים גאוגרפיים נרחבים ואתנוסים אחרים (למשל ההלניזם). אולם קיומו של אתנוס חיוני ליצירתה של תרבות. גם אם אתנוס מסוים נבע מאזור גאוגרפי אחד, הוא יכול להתפרס הרחק (למשל מושבות הכתר של בריטניה, או היהודים).
השלים אותם מציין גומיליוב בהתפתחות האתנוס הם שלב הצמיחה או ההשכמה (подъема) בו צומח גרעין ממספר בעלי פאסיונרנוסט, שלב השיא (акматическая) בו מתלכד הפאסיונרנוסט הכולל ומגיע לשיאו, שלב המשבר (надлома) בו חלה ירידה במספר בעלי הפאסיונרנוסט, שלב האינרציה (ההתמדה, инерционная) בו מתמידה רמה אפסית של פאסיונרנוסט ושלב הפירוק (обскурации) בו גרעיני פאסיונרנוסט חדשים מפרקים את האתנוס מבפנים.
תאוריית הערבה האירואסייתית.
גומיליוב השתמש בתאוריית הגנוסיס הכללית שלו על מנת לספק מסד מדעי לתאוריות האירואסיאניות לגבי מקורם של העם והאומה הרוסיים. גומיליוב ראה בעמים הרוסיים סופר-אתנוס שראשיתו בנוודי הערבה של החאנויות הפרה-היסטוריות בלב אסיה, בסין ובמונגוליה. בזכות תנאים אקלימיים טובים הצליחו הנוודים לקבל הרבה יותר אנרגיה מערבות העשב, דבר שהזניק את הפאסיונרנוסט בקרב המעולים שבהם לצאת ולפרוץ מן הגבולות הגאוגרפיים של גרעינם. כך, מתוך ה"קלחת (או כור ההיתוך הטאטארי" צמחו גרעינים אתניים נוספים שגילו חיוניות רבה ויכולת ניצול טובה של האנרגיה הסביבתית. אתנוס זה יכול היה לעמוד בפני המערב והכנסייה הקתולית ואף לצאת וליישב את סיביר.
אנטישמיות.
כמו התנועה האירואסיאנית בכלל, גם תורתו של גומיליוב כוללת הערכה שלילית ביותר ליהודים, המוצגים כאויב הטבעי של הסופר-אתנוס הרוסי-אירואסיאתי בפרט מתוארים היהודים כמי שחתרו תחת ממלכת הכוזרים. לכל אתנוס קיים גרעין רעיוני אותו הוא מקדם והוא מרכז חיוניותו. לגבי היהודים, טען גומיליוב, גרעין זה הוא תאוות הבצע שהופך את היהודים לבוגדניים במיוחד, דבר ההופך אותם ליריב לכל שאר האתנוסים. חמור מכך, גומיליוב מבסס למעשה תשתית "מדעית" לאנטישמיות.
היחס לעבודתו.
קבלה.
גומיליוב נחשב לאחד ההיסטוריונים המוכרים והפופולריים ביותר בתקופה הפוסט-סובייטית התאוריות שלו נהירות יחסית ומספקות נרטיב-על להתפתחותן של אומות בכלל ושל לאומי רוסיה וחבר המדינות בפרט. העובדה שהוא עונה והוחרם בברית המועצות הופכת אותו מיידית לדמות נערצת של מתנגד משטר שנרדף בשל דעותיו. קורסים בסיסיים באתנוגרפיה באוניברסיטה ואף בבתי ספר תיכוניים מבוססים על תורותיו של גומיליוב וספרו הוא חלק מתוכנית הלימודים בהיסטוריה ברוסיה ובקזחסטן
ביקורת.
הטענה המרכזית נגד גומיליוב היא שהתאוריות שלו, על אף הטרמינולוגיה שלהן הן פסאודו-מדעיות ואינן ניתנות לבחינה או להפרכה מדעית. הטרמינולוגיה בה הוא משתמש נועדה להסוות את שטחיות הטענות והמתודולוגיה. יש המכנים את עבודתו "פנטזיה רומנטית" לא מדעית ומכנים אותו "יצרן מיתוסים במסווה של מדען" יתרה על כך, הוא ביקש להסביר בכליו את כל התרבויות האתניות כולן, גם כאלה שלה היה לו מושג קלוש לגביהן, מתוך הנחה שהן מתנהגות בדיוק כמו דוגמאות שהיו מוכרות לו (למעשה, עמי הנוודים של מרכז אסיה בלבד).
העולם השני
מדינות "העולם השני" הוא כינוי למדינות הגוש הקומוניסטי או מדינות שהיו תחת השפעות הקומוניזם, מדינות אלה הן מדינות בעלות כלכלה ריכוזית המאופיינת בעיקרי הסוציאליזם. ברית המועצות הייתה מדינת עולם שני מהמשפיעות בעולם, ולאחר נפילתה נותרו רק חמש מדינות בעלות מאפיינים דומים לה: סין, קוריאה הצפונית, קובה, לאוס ווייטנאם.
שימוש במושג "העולם שני" היה נפוץ בעת המלחמה הקרה, והמונח עדיין משמש בעיקר לתיאור מדינות שניתן להגדיר את כלכלתן הממוקמת בין כלכלה ענייה לכלכלה מפותחת כגון סין העממית, ברזיל והודו. רוב המדינות אשר היו בעבר חלק מהעולם השני, הן מדינות קפיטליסטיות מפותחות. חוקרים רבים טענו כי שימוש במושג העולם השני, לצד השימוש במושגים העולם הראשון והעולם השלישי, הוא מיושן ולא נחוץ ושימוש במושגים מדינות מפותחות ומתפתחות יעיל יותר.
מרק ירקות
מרק ירקות הוא מרק נפוץ שמוכן באמצעות ירקות שונים וירקות עליים כמרכיבים העיקריים. מקורו של המרק כבר בהיסטוריה העתיקה, וכיום הוא מוצר מזון בייצור המוני.
סקירה.
מרק ירקות מבוסס לרוב על ירקות וירקות עליים כמרכיבים העיקריים. מרכיבים המוגדרים כפירות יכולים גם הם לשמש כבסיס למרק ירקות או כמרכיבים נוספים, כגון עגבניות, קישואים, ואחרים. אפשרי גם להכין מרק ירקות כציר, או מרק על בסיס שמנת. בנוסף לירקות, מרכיבי-בסיס אחרים למרק ירקות יכולים להיות למשל: שעועית, טופו, אטריות או פסטה מסוגים שונים, ציר ירקות, חלב, שמנת, מים, שמן זית או שמן ממקור צמחי אחר, תבלינים שונים, מלח, פלפל שחור, ועוד מרכיבים רבים אחרים. ישנם כמה סוגים של מרק ירקות שהם מחיתיים ומסוננים לאחר מכן, על מנת ליצור מרקם חלק למרק. מרק ירקות לרוב יוגש חם, אף על פי שחלק ממרקי הירקות, כגון מרק אפונה למשל, יכולים גם להיות מוגשים קרים. מרק ירקות לעיתים משמשים כמנה ראשונה או כמתאבן.
היסטוריה.
מקורו של מרק הירקות מתוארך בהיסטוריה העתיקה. הספרטנים נהגו לאכול מרק ירקות דל, בשם "מרק שחור" בימי קדם.
באזור המרכזי בהרי האפלצ'ים מרק ירקות, המכונה גם: "מרק ירקות חורפיים" ו"מרק כפרי", הוא מזון בסיסי מסורתי ונפוץ במהלך חודשי החורף: דצמבר–פברואר, באזור הרי האפלצ'ים המכונה "היילנדרס".
מרק בחורף נותן תחושה חמימה ויכול להוות ארוחה שלמה. מרק לא חייב לכלול אבקת מרק.
ייצור המוני.
מרק ירקות הוא כיום מוצר מזון בייצור המוני, וניתן להשיגו בצורות שונות: משומר, קפוא, וכסוגים שונים של מרק להכנה מהירה.
הלגה גיטון