הפסטיבל הבינלאומי ה-7 לסרטי נשים נפתח ב-1 בספטמבר ברחובות, ונמשך שבוע. הוצגו בו מעל 50 סרטים, 24 מהם של במאיות ישראליות. הפסטיבל התמקד בחייהן של נשים באזורי סכסוך מתמשך. בפסטיבל התקיימו אירועים שונים, מפגשים עם יוצרות, סדנאות אמן, הרצאות וימי עיון. הפסטיבל ננעל ב-7 בספטמבר, בהקרנת סרטי הזוכות בתחרות הישראלית.
זוכות פסטיבל 2010.
17 יוצרות התחרו בתחרות הישראלית. חבר השופטות כלל את אסנת טרבלסי, בעלת חברת "טרבלסי הפקות"; לי היי קיונג - ד"ר לסוציולוגיה של האמנות, מנהלת את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בסיאול; ובטי שיל – מנהלת תוכניות בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בדורטמונד קלן בגרמניה, במאית ואוצרת תוכניות עבור מספר פסטיבלי קולנוע בעולם.
פסטיבל 2009.
הפסטיבל הבינלאומי ה-6 לסרטי נשים נפתח ב-7 בספטמבר ונמשך שבוע. הוצגו בו מעל 50 סרטים, 25 מהם של במאיות ישראליות. הפסטיבל התמקד באופן ההשפעה של כסף על חייהן של נשים, בצל המשבר הכלכלי העולמי. הפסטיבל ננעל ב-13 בספטמבר, עם הקרנת סרטי הזוכות בתחרות הישראלית.
ליאנדרו ביזיאק
ליאנדרו ביזיאק (באיטלקית: Leandro Bisiach; 1864–1946) היה בונה כינורות איטלקי, שנולד בקזאלה מונפראטו ומת בוונגונו סופרייורה.
חייו.
ביזיאק החל את הקריירה שלו ככנר. אחרי שבנה לו בכוחות עצמו כינור שזכה לשבחים, גמר אומר להיות בונה כינורות ובשנת 1886 עבר למילאנו, לעבוד עם משפחת אנטוניאצי. השותפות שביזיאק יצר עם בני המשפחה הניבה תוצאות יוצאות דופן בחשיבותן, הודות לכישרונות האמנותיים והכישורים העסקיים שהשקיע בה. אחרי שהעביר את סדנתו לאתרים שונים, פרש אל הווילה שלו בונגונו (וארזה) והניח את עסקיו במילאנו בידי בניו.
ביזיאק היה משכמו ומעלה בתחום המסחר בכינורות עתיקים, אבל מעל לכל הצטיין בטיפוח דור של בוני כינורות דגולים, בהם גטאנו זגאראבוטו, איג'ינו סדרצ'י, פייטרו בורגי, ג'וזפה אורנאטי ופרדיננדו גארימבטי.
בתקופתו של ביזיאק, הייתה סדנת בניית הכינורות שלו החשובה ביותר באיטליה. בוני כלי קשת שעבדו במעבדתו של ליאנדרו ביזיאק היו: ריקארדו אנטוניאצי, רומיאו אנטוניאצי, גטאנו זגאראבוטו, ג'וזפה אורנאטי, פרדיננדו גארימברטי, איג'ינו סדרצ'י, רוקי ססטו, צ'יפיריאנו בריאני, קאמילו מאנדלי, פריצ'ו ואראניולו, קאמילו קולומבו, וינצ'נצו קאוואני, פייטרו פאראוויצ'יני, אלברט מולייה, אנדרה ביזיאק, קארלו ביזיאק, פייטרו בורגי, מירקו טאראסקוני, ליאנדרו וג'אקומו ביזיאק, איג'יניו סייגה וקארלו פראריו.
אחרי מותם של האחרונים באומני קרמונה הדגולים, לאחר אמצע המאה ה-18, נשארו רק בני משפחת צ'רוטי לשמר את מסורת בניית הכינורות בעיר. הייתה זו משפחת אנטוניאצי שלקחה על עצמה את המשימה להעביר את מעט הידע שנצבר ונשמר מקרמונה למילאנו. אין ספק, כי האירוע החשוב ביותר להתחדשות בניית הכינורות בלומברדיה היה המפגש בין ריקרדו אנטוניאצי וליאנדרו ביזיאק; הודות לכישרונו, טעמו וכישוריו העסקיים, הצליח ביזיאק לייסד בסוף המאה ה-19 סדנה לבניית כלי קשת, שהשיגה עד מהרה מוניטין בינלאומיים.
ליאנדרו ביזיאק השקיע רבות במחקר והמרשמים הנושנים שמצא להכנת לכה בעלת מראה עתיק באו לביטוי ביופיים של הכלים שיצר. הוא עשה שימוש בדגמים של גדולי האומנים, סטרדיווארי, אמאטי, גוארנרי ואחרים, ככל שהזדמנו לו.
ביזיאק זכה בפרסים ואותות הוקרה שונים בתערוכה העולמית של לונדון ב-1895, אטלנטה ב-96–1895, טורינו ב-1898, פריז ב-1900, מילאנו ב-1905 ובריסל ב-1910.
בין הנגנים שהחזיקו ברשותם כלים מתוצרת ביזיאק היו סבסטיאן קאמפזי (Sebastian Campesi ), (כנר ג'אז אמריקאי נודע) ונתן מילשטיין, שכינורו היה העתק של סטרדיווארי משנת 1678, שליאנדרו ביזיאק בנה בשנת 1920.
שדרית
שִׁדְרִית היא אלמנט מבני בכלי שיט. זוהי הקורה הנמצאת במרכז תחתית כלי השיט, ואליה מתחברות הצלעות וקני החרטום והירכתיים. הנחת השדרית נחשבת לשלב הראשון בתהליך בניית ספינה.
מבנה.
שדרית היא קורה ארוכה, אשר סביבה נבנית הספינה. השדרית נמתחת לאורך אמצע הספינה, מהחרטום לירכתיים, ומשמשת כבסיס, או עמוד השדרה של המבנה, בהיותה המקור ליציבות המבנה כולו. השדרית היא לרוב החלק הראשון הנבנה בגוף הספינה, והנחת השדרית במתקן בו תבנה הספינה היא לרוב אירוע רב חשיבות בתהליך הבנייה, שלרוב מצוין בטקס מיוחד. ספינות מודרניות נבנות כיום סביב גוף ספינה מוכן מראש, ולא סביב שדרית בודדת, על כן כיום מחשיבים את תחילת תהליך הבנייה כאשר מונח לוח הפלדה הראשון.
השדרית תורמת רבות לכוח האורכּי ולפיזור העומס על גוף הספינה בעת עגינה. הסוג הנפוץ ביותר של שדרית הוא "שדרית שטוחת-לוח", אשר מותקנת ברוב כלי השיט, ובייחוד באלה החוצים אוקיינוסים. סוג נוסף של שדרית הוא "שדרית מוט", אשר לרוב נבנות בגוררות, מכמורתנים ומעבורות. שדרית זו עשויה לסייע באזורים בהם קיימת סכנת עלייה על שרטון, אך חסרונה הוא בכך שהיא מגדילה את שוקע הספינה.
במקרה בו הספינה סופגת נזק מבני חמור, כמו במקרה של עלייה על שרטון, עלולה השדרית להישבר או לאבד מאמינותה וכוחה, ומקובל להגדירה כ"ספינה שבורת-גב". הכוונה היא ששלמות הספינה נמצאת בסכנה, ותיקונה יהיה כרוך בבנייתה מחדש. במקרה כזה, לרוב הספינה בלתי ניתנת להצלה ובעליה מוותר עליה.
חוף השנהב במשחקים האולימפיים
חוף השנהב משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964). היא נעדרה מהן רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. ארבע שנים קודם לכן, הייתה חוף השנהב אחת משתי המדינות האפריקאיות היחידות, לצדה של סנגל, שלא החרימו את אולימפיאדת מונטריאול (1976). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
ההישג המשמעותי הראשון של חוף השנהב במשחקים היה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). גאוסו קונה העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר, וסיים במקום העשירי, כשהוא מחמיץ במאית השנייה את ההעפלה לשלב הגמר. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היה גבריאל טאקו לספורטאי הראשון מחוף השנהב שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר. באולימפיאדת סידני (2000) סיימה לואיז אייטוצ'ה במקום התשיעי בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר. היא סיימה במקום החמישי במקצה שלה, 5 מאיות השנייה אחרי המקום הרביעי שהיה מקנה כרטיס לגמר. גם נבחרת השליחים ב-100X4 מטרים העפילה לשלב חצי הגמר, וסיימה במקום העשירי.
נבחרת הכדורגל השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008). היא העפילה לשלב רבע הגמר, בו הודחה בידי נבחרת ניגריה. באולימפיאדת לונדון (2012) בלטה האתלטית מוריאל אהורה, שסיימה במקום השישי בריצת 200 מטר ובמקום השביעי בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו לראשונה שני לוחמי טאקוונדו במדליות אולימפיות, שהיו הראשונות של חוף השנהב מזה 32 שנה. צ'יק סלאח סיסה זכה במדליית הזהב הראשונה בהיסטוריה של המדינה, ורות גבאגבי זכתה במדליית ארד. בנוסף, לראשונה מזה 32 שנה הצליחו אתלטים מחוף השנהב להעפיל לשלבי גמר בתחרויות בהם השתתפו. מארי-ז'וזה טה לו סיימה במקום הרביעי הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר. בריצת 100 מטר קבעה את אותה תוצאה שקבעה הזוכה במדליית הארד, שלי-אן פרייזר-פרייס (10.86 שניות), וההכרעה ביניהן נקבעה בפוטו פיניש. בריצת 200 מטר הייתה התוצאה שהשיגה רחוקה רק ב-6 מאיות השנייה ממדליית הארד. אתלט נוסף, בן יוסף מאיטה, העפיל אף הוא לשלב הגמר בריצת 100 מטר, וסיים במקום השישי.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
סופט רוק
פאביו קוונטראו
טיאגו סילבה
טיאגו אמיליאנו דה סילבה (בפורטוגזית: Thiago Emiliano da Silva; נולד ב-22 בספטמבר 1984) המוכר בקיצור טיאגו סילבה, הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת הבלם בצ'לסי ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים.
סילבה החל את דרכו בכדורגל בקבוצת הנוער המקומית, ריו דה ז'ניירו ברצלונה ולאחר זמן מה עבר לריו גראנדה דו סול פוטבול. בשנת 2003 החל לשחק עבור ז'ובנטודה מהליגה הברזילאית הבכירה, אותה הוביל למקום השביעי בליגה בעונת עם שלושה שערים ב-27 משחקים. לאחר עונה זו יצא סילבה לאירופה וחתם בפורטו הפורטוגזית, אולם מספר פציעות ומחלות מנעו ממנו לקחת חלק במשחקי הקבוצה ובאמצע העונה הוא הושאל לדינמו מוסקבה הרוסית, אשר גם בה לא לקח חלק ולו במשחק אחד מאותן הסיבות.
בשנת 2006 שב סילבה לברזיל וחתם בפלומיננסה ובעונתו הראשונה בקבוצה, שותף ב-43 משחקים בכל המסגרות, אך הוביל אותה לעונה לא מוצלחת במיוחד, בה הגיעה לחצי גמר הגביע הברזילאי ושמינית גמר גביע סודאמריקנה וסיימה במקום ה-15 בלבד בליגה הברזילאית. בעונה הבאה שיפר סילבה את משחקו בצורה ניכרת והפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצתו. הוא כבש שמונה שערים ב-42 משחקים בכל המסגרות והוביל את פלומיננסה למקום הרביעי בליגה ולזכייה בגביע הברזילאי.
בעונתו השלישית והאחרונה בפלומיננסה, , הגיע סילבה לשיאו, קבוצתו אומנם סיימה במקום ה-14 בלבד בליגה, אולם עם שער אחד ב-20 משחקים (נאלץ להחמיץ חלק מהעונה בעקבות אולימפיאדת בייג'ינג) ויכולת אישית מרשימה מיוחד, נבחר לשחקן העונה על פי בחירת האוהדים ונכלל בנבחרת העונה של הליגה הברזילאית. גם בגביע הליברטדורס הפגין סילבה יכולת מצוינת ואף הוביל את קבוצתו לגמר הטורניר, עם שער בחצי הגמר נגד בוקה ג'וניורס, אך זו הפסידה לליגה דה קיטו בדו-קרב בעיטות עונשין.