המעבורת נכנסה לאטמוספירה של כדור הארץ בסביבות השעה 5:25 בבוקר EDT. היא האטה לנחיתה במהירות של 223 מייל לשעה (359 קמ"ש). מעבורת החלל נחתה במרכז החלל קנדי על מסלול 15 בשעה 5:57:00 בבוקר EDT. נגיעה של Nose Gear התרחשה בשעה 5:57:20 בבוקר EDT. עצירת גלגלים התרחשה בשעה 5:57:54.
סקלי
פול רוזנברג (סוחר אמנות)
פול רוזנברג (בצרפתית: Paul Rosenberg; 1881 - 29 ביוני 1959) היה אספן וסוחר אמנות מודרנית צרפתי-יהודי נודע. הוא החזיק בבעלותו את גלריות האמנות "פול רוזנברג אנד קומפני" בפריז, לונדון וניו יורק. רוזנברג ייצג, בין היתר, את האמנים פיקאסו, בראק, פרננד לז'ה ומאטיס.
ביוגרפיה.
רוזנברג נולד בפריז למשפחה יהודית שהיגרה מברטיסלאבה הסלובקית לצרפת בשנת 1859. הוא החל את דרכו בחנות עתיקות שאביו, אלכסנדר רוזנברג, פתח בשנת 1870. בשנים 1902–1905 עבד בבריטניה עבור אביו, ובשנת 1911 פתח בפריז את הגלריה שלו לאמנות ברו דה לה בואטי 21, רחוב בפריז שבו גלריות רבות. רוזנברג שילם לאמנים מחירים טובים יותר ממתחריו, והצליח למשוך לגלריה שלו אמנים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, פרננד לז'ה ואנרי מאטיס.
בשנת 1918 החל לייצג את פיקאסו באופן בלעדי, יחד עם סוחר האמנות ז'ורז' וילדנסטין. השניים קנו מדי שנה מספר משמעותי מציוריו, ופרסמו את שמו ברחבי העולם. הקשר בין פיקאסו ורוזנברג נמשך עד לשנת 1932, ועם וילדנסטין עד ל-1939. בשנת 1935 הוא פתח גלריה בלונדון עם גיסו ז'אק הלפט. בספטמבר 1940, מיד לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, נמלט עם משפחתו לניו יורק, ופתח גלריה שהציגה אמנות אירופית ואמריקאית עכשווית, במנהטן.
אוסף האמנות.
רוזנברג היה בעל טעם וכישרון יוצא דופן לגילוי ציירים בתחילת דרכם, וסייע להתפתחות אוספי אמנות רבים באירופה ובארצות הברית, ובכללם אלה של מכון האמנות של שיקגו, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. ציורים מאוסף האמנות שלו מצאו את דרכם למוזיאונים הגדולים בעולם, כולל ציורו של ואן גוך, ליל כוכבים, במוזיאון לאמנות מודרנית. רוזנברג עצמו ייחס את הצלחתו כסוחר בין היתר לעובדה שהוא מעולם לא ניסה למכור: "ציורים טובים מוכרים את עצמם. איני מוכר דבר שלא הייתי רוצה לשמור לעצמי". על היצירות ששמר לעצמו אמר כי "כל הון שבעולם לא יוכל לקנות אף אחת מהן, הן מבטאות את חיי".
אוסף האמנות שהותיר אחריו בפריז הוחרם על ידי הנאצים בתקופת הכיבוש הנאצי בשנת 1941. במהלך המלחמה, הצליחה תנועת ההתנגדות הצרפתית להשיב אליו את אחד מהציורים שנבזזו.
המומחה לאמנות נבזזת הקטור פליסיאנו, תיאר בספרו "המוזיאון האבוד" משנת 1998 כיצד בצרפת לבדה הוחרמו 203 אוספים, ובהם קרוב ל-22,000 יצירות אמנות. הפרסום אילץ את המוזיאון לאמנות בסיאטל להחזיר ליורשיו של רוזנברג את ציור האודליסק של מאטיס. היורשים מכרו אותו במכירה פומבית בשנת 2007, עבור 33 מיליון דולר. בנוסף השיב למשפחה מרכז ז'ורז' פומפידו הפריזאי את הציור "אשה באדום וירוק" (Femme en rouge et vert) מאת פרנאן לז'ה, שנמכר על-ידם בשנת 2003 עבור סכום של 16 מיליון אירו.
מספר יצירות נוספות, ביניהם ציורים של קלוד מונה ופייר בונאר שמקום הימצאם אותר על ידי פליסיאנו, נמכרו עבור סכום כולל של 14 מיליון יורו. עם זאת, 64 יצירות אמנות נוספות מהאוסף של רוזנברג עדיין פזורים ברחבי העולם, ונחשבים לאבודים.
משפחתו.
רוזנברג הוא אחיו של לאונסה (Léonce) רוזנברג, סוחר אמנות בזכות עצמו. לרוזנברג נולדו בן ובת. בנו אלכסנדר פ' רוזנברג ירש את הגלריה של אביו בניו יורק, והיה לסוחר אמנות בולט בניו יורק עד לפטירתו בשנת 1987. בתו, מישלין רוזנברג, היא אמה של העיתונאית הצרפתייה אן סינקלייר, היורשת של חלק מנכסיו והונו העצום של רוזנברג לאחר פטירתה של אמה.
בשנת 2008 תרמה סינקלייר לצרפת את אחד מציוריו של פיקאסו - "דיוקן של גברת רוזנברג ובתה", ציור של אמה וסבתה. היא אף עוסקת בכתיבת ספר ביוגרפיה ראשון על סבה.
אוהרין
מאזדה6
פיונגצ'אן
מבצע סטורן
ארמיית השריון ה-1 של ברית המועצות
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה
ארמיית הטנקים הראשונה (ברוסית: гвардейская танковая армия я-1) היא ארמייה משוריינת של הצבא הרוסי.
הארמייה לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולחמה בין היתר בקרב סטלינגרד וקרב קורסק, על הצטיינותה בקרבות קיבלה את תואר הכבוד "ארמיית משמר" ואף הוענק לה עיטור הדגל האדום. לאחר המלחמה הייתה מוצבת כחיל מצב בגרמניה המזרחית (חלק מחיל המצב הסובייטי בגרמניה המזרחית), במסגרת תפקיד זה לקחה חלק פעיל בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי האביב של פראג. הארמייה פורקה בשנת 1998, כמה שנים לאחר פירוק ברית המועצות בגלל קיצוצים בתקציב הביטחון הרוסי וארגון מחדש של הצבא, אך הוקמה מחדש ב-2014.
היסטוריה.
הקמה ראשונה ופירוק.
הוקמה לראשונה ביולי 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס מפקדת הארמייה ה-38, ומפקדה היה קיריל מוסקלנקו. עם הקמתה כללה הארמייה שני קורפוסים משוריינים (13 ו-28), בריגדת טנקים עצמאית ה-158 ושתי דיוויזיות חי"ר (131 ו-399). בנוסף לכך כללה הארמייה יחידות הנדסה קרבית, חיל קשר, חיל רפואה ועוד. בסוף יולי היא קיבלה תחת פיקודה קורפוס טנקים נוסף, ה-23 ומספר יחידות נוספות.
הארמייה הוטלה למערכה באזור הדון בסוף יולי, לפני שהושלם הליך הקמתה, במסגרת המאמץ לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון העיר סטלינגרד, וסופחה לכוחות חזית סטלינגרד החדשה. היא ספגה אבדות כבדות במהלך נסיונותיה הכושלים לבלום את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון, והפיקוד הסובייטי נאלץ לפרק את מפקדתה בראשית אוגוסט, ולספח את מה שנותר מיחידות הארמייה לארמיות האחרות של החזית.
הקמה שנייה.
הארמייה הוקמה מחדש בראשית פברואר 1943 על בסיס מפקדת הארמייה ה-29 תחת פיקודו של מיכאיל קטוקוב, ששימש כמפקדה עד לתום המלחמה. היא כללה בעת הקמתה את קורפוס הטנקים ה-6, את הקורפוס הממוכן ה-3, בריגדת טנקים עצמאית, 4 רגימנטים משוריינים עצמאיים, 3 חטיבות סקי ויחידות נוספות.
ב-28 באפריל 1943 סופחה ארמיית הטנקים הראשונה לחזית וורונז' ולקחה חלק פעיל בקרב קורסק עד סוף יולי 1943. היא מילאה תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק. בראשית אוגוסט הועברה הארמייה לחזית האוקראינית הראשונה והשתתפה במתקפה הסובייטית בצפון אוקראינה במערכת החורף של 1943/1944. בעקבות הצטיינותה בקרבות קיבלה הארמייה באפריל 1944 את עיטור הדגל האדום ושמה שונה לארמיית המשמר המשוריינת הראשונה.
במערכת הקיץ של 1944, לקחה חלק במבצע לבוב-סנדומייז' בצפון מערב אוקראינה, שהחל זמן קצר לאחר פתיחת מבצע בגרטיון בבלארוסיה. הארמייה התקדמה 300 ק"מ, הבקיעה דרך כוחות הוורמאכט שהוצבו מולה, והגיעה עד לנהר הוויסלה מדרום לוורשה.
לאחר מנוחה והצטיידות מחדש, הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית הבלארוסית הראשונה ובשלבי הסיום של המלחמה השתתפה בשורת מתקפות סובייטיות, ובכלל זה במבצע ויסלה-אודר ובקרב ברלין.
במהלך הקרבות כ-80,000 מחייליה קיבלו עיטורי גבורה ו--117 חיילים קיבלו את אות גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה, נותרה בגרמניה ככוח כיבוש שהפך עם הזמן לחיל מצב קבוע של כוחות ברית ורשה. לאחר פירוק ברית המועצות נותרה הארמייה פעילה עד לפירוקה בשנת 1998 בעקבות קיצוצים בצבא הרוסי.
הקמה מחודשת.
לאחר הפסקה של 15 שנים, הארמייה הוקמה מחדש בנובמבר 2014, כמערך התמרון הראשי של כוחות היבשה והמילואים של המחוז הצבאי המערבי. בפברואר 2022 כוחות הארמייה משתתפים בקרב על חרקוב, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה.
מפקדים.
לאחר שינוי שם ל"ארמיית משמר" מיכאיל קטוקוב המשיך בפיקוד עד לשנת 1947.
מדינות דרום סודאן
דרום סודאן מחולקת ל-10 מדינות ו-3 אזורים מיוחדים. החלוקה בו בתוקף משנת 2020 והייתה בתקוף עד לשנת 2015. המדינה גובלת באתיופיה במזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, ב במערב ובסודאן בצפון.
מדינות בתקופת 2011-2015 והחל משנת 2020.
בין השנים 2011 ל-2015, דרום סודאן הייתה מחולקת ל-10 מדינות. הן אוגדו בשלושה חבלי ארץ היסטוריים:
באקווטוריה (=המשוונית), שהיא החבל הדרומי ביותר, שלוש מדינות: אקווטוריה התיכונה, אקווטוריה המערבית ואקווטוריה המזרחית.
בבחר אל-ע'זאל שבצפון מערב ארבע מדינות: צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים וואראפ.
ואילו בחבל הנילוס העליון הגדול שלוש מדינות: מדינת הנילוס העליון, ג'ונגליי, ומדינת האיחוד.
הרכבת בנווה צדק
"הרכבת בנווה צדק" או "מעבר הרכבת ברחוב הרצל", הוא ציור מאת הציירת הישראלית ציונה תג'ר.
הציור מתאר קטר של רכבת הנעה על פסי המסילה לאורך התווי של הרכבת בוואדי בנווה צדק. מסילת הרכבת יפו–ירושלים בתוואי זה הונחה בשלהי המאה ה-19. ברקע הציור מתואר גשר שלוש, הנחשב לגשר המודרני הראשון שהוקם בתל אביב-יפו. לצד תוואי המסילה ניתן להבחין בעמודי חשמל ובבתי העיר.
תג'ר בחרה להשתמש בנוסח מרוכך של סגנון הקוביזם. התיאור נסמך על צורות גאומטריות ועל מונוכרומטיות בצבע. עם זאת, ציורה של תג'ר משתמש בתיאור פרספקטיבי כדי להעצים את תחושת התנועה של הרכבת.
וריד שער הכבד
וריד שער הכבד (TA: vena portae hepatis), או לעיתים בקיצור וריד השער, הוא וריד שער גדול בחלל הבטן, המוביל דם ממערכת העיכול, מהטחול ומאיברים נוספים בחלל הבטן - ישירות אל הכבד.