בית השיטה (בֵּית הַשִׁטָּה) הוא קיבוץ בעמק חרוד, כ-10 קילומטר מצפון-מערב לבית שאן, בתחום המועצה האזורית גלבוע. זהו הקיבוץ הראשון שהקימה תנועת המחנות העולים, והוא קרוי על שם היישוב "בית השיטה" הנזכר בתנ"ך, ונמצא סמוך לעתיקות שאטה. הכפר הערבי שאטה היה קיים בסמוך ועל שמו נקראה גם תחנת רכבת העמק הסמוכה ובית סוהר שאטה.
היסטוריה.
ראשיתו של הקיבוץ בהתארגנות של קבוצות מבוגרי גימנסיה הרצליה בתל אביב ובית הספר הריאלי בחיפה, שהקימו ב-1928 את "קבוצת החוגים" בחדרה. כעבור זמן מה הצטרפו אליהם חברי "לגיון הצופים" שפרשו מתנועת הצופים בירושלים ובפתח תקווה. איחוד הקבוצות הביא להקמת תנועת הנוער "המחנות העולים", אולם הקבוצה שמרה על שמה, קבוצת החוגים. ב-1931, לאחר תקופת מעבר במחנה עבודה בכפר יחזקאל, החליטה קבוצת החוגים להצטרף לקיבוץ המאוחד והתיישבה במחנה זמני ליד מעין חרוד. שם התגבשה הקבוצה וקיבלה חיזוק משמעותי מבוגרי תנועות נוער חלוציות מגרמניה שהגיעו לאחרי שעברו הכשרה. ב-1935 נרכשו אדמות שאטה, והקיבוץ הקים עליהן את נקודת הקבע שלו, החל מט"ז כסלו תרצ"ז, 12 בדצמבר 1935.
ב-1952 עבר הקיבוץ משבר, כאשר במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד עזבו אותו כמחצית מחבריו שהיו תומכי מפא"י, ומרביתם עברו לאיילת השחר. במקומם קלט הקיבוץ קבוצת חברים תומכי מפ"ם שהתפלגו מתל יוסף.
במלחמת יום כיפור נפלו 11 מחברי הקיבוץ (מספר הנופלים הגדול ביותר בארץ ביחס לאוכלוסייה). בעקבות האבל הכבד ששרר בקיבוץ, חיברה חברת הקיבוץ דורית צמרת את השיר "החיטה צומחת שוב". ב-1990 חיבר יאיר רוזנבלום, שהתגורר אז בקיבוץ, לחן מודרני לפיוט ונתנה תוקף לזכר הנופלים.
קיבוץ בית השיטה משתייך לתנועה הקיבוצית והוא קיבוץ מתחדש (שעבר הפרטה).
מכון שיטים.
בבית השיטה ייסד חבר הקיבוץ, אריה בן-גוריון, את ארכיון החגים הקיבוצי, בו אסף ותיעד מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 מידע רב אודות הדרכים שבהן ציינו הקיבוצים את חגי ישראל. בשנות ה-90 הוסב הארכיון ל"מכון שיטים", העוסק בפעילויות חינוכיות שונות בתחומי התרבות היהודית והציונית, עם דגש על ערכי החלוציות וההתיישבות.
נבל
נֵבֶל הוא כלי נגינה השייך למשפחת כלי המיתר. המיתרים בנבל קלועים בין הצוואר ותיבת הצלילים בצורה אלכסונית (ולא באופן מקבילי כמו בגיטרה). מנעד הצלילים של הנבל מתפרש על שבע אוקטבות, בדומה לזה של הפסנתר. כל מיתר מתאים לתו בסולם דו מז'ור (הקלידים הלבנים בפסנתר). בגלל המספר הרב של מיתרים בנבל, נהוג שכל המיתרים של דו צבועים בצבע אדום, ואילו כל המיתרים של פה צבועים בצבע כחול כדי להקל על מציאת המיתרים.
מנעד הצלילים של הנבל כמעט זהה לזה של הפסנתר ועל כן צורת ההלחנה לנבל ופסנתר דומה מאוד. לעיתים קרובות מנגנים יצירות שמיועדות לפסנתר בנבל, או יצירות שמיועדות לנבל, בפסנתר, אולם יותר קל לנגן יצירות מנבל לפסנתר, משום שהקלידים בפסנתר יותר נגישים מהמיתרים של הנבל. נבל סטנדרטי בן ימינו מיוצר מ-11 סוגי עצים ומורכב מכ-2,500 חלקים.
סוגים.
צורות.
נבלים מיוצרים בשלוש צורות שונות:
נבלים קשתיים, בהם הצוואר וגוף הנבל יוצרים קימור דמוי קשת; נבלים זוויתיים, בהם הצוואר וגוף הנבל יוצרים לפחות זווית ישרה; נבלים מסגרתיים, בהם חלק שלישי מוצב מנגד לזווית שבין הגוף והצוואר, יוצר משולש, זאת על מנת לחזק את הנבל מפני מתיחות המיתרים. הנבל המודרני בו משתמשים כיום נגני תזמורת הוא נבל מסגרתי גדול בעל 46 או 47 מיתרים (שש אוקטבות וחצי, שבעה מיתרים לכל אוקטבה). מיתרי הבס עבים, ועשויים ממתכת מצופה או תיל, ומיתרי הסופרן עשויים מניילון או מגידים.
כיוון.
כיוון של נבל נעשה על ידי מתיחה או שחרור של המיתר מצוואר הנבל. הנבל רגיש לשינויים במזג אוויר וללחות וכתוצאה מכך, נבל עובר כיוון מחדש לעיתים מאוד קרובות (על ידי בעליו). אפילו כאשר הנבל מכוון לגמרי צריך למתוח או לשחרר תווים (או מיתרים מסוימים) כדי לאפשר נגינה בכמה סולמות. בנבלים המערביים היום יש שתי צורות עיקריות למטרה זו שמתבטאות בארכיטקטורה שונה של נבלים.
רגולציה.
נבל הוא כלי עץ שאוגר בתוכו מאמצים חזקים ביותר. נבל דוושות (פדלים) עם 47 מיתרים מחזיק לחץ של כשני טון הלחץ הזה על העץ יוצר שינויים עם הזמן וגורם לכך שהמעברים בין הבמול לבקר והדיאז אינם מדויקים. בנוסף לכך אורך העמוד קטן עם הזמן דבר שמשפיע על מהלך הדוושות. ישנם דברים נוספים שדורשים תחזוקה כמו הלבד שעוטף את הדוושה במקום המפגש שלה עם העץ ועוד. הבלאי והשינויים שהנבל עובר יכולים לגרום לזיופים, זמזומים ואף רעשים מתכתיים לא נעימים. את כל הדברים הללו מבצע טכנאי הנבל בטיפול תקופתי שנקרא רגולציה. לנבל דוושות מומלץ לבצע רגולציה כל שנה או שנתיים ולנבל קלטי לאחר שנתיים מיום קנייתו כחדש ולאחר מכן כל חמש שנים אם אין בעיות מיוחדות.
נבל דוושות.
לנבל דוושות יש סדרה של שבע דוושות בבסיס הנבל המחוברים לצוואר הנבל. כל דוושה שולטת על תו אחד בשלושה מצבים שונים: למטה, באמצע, למעלה. בעזרת הדוושות ניתן לנגן חצאי טונים. הרמה של פדל גורמת למיתר המתאים להשתחרר וכך פריטה על התו המתאים תנגן את התו בבמול. הורדת הדוושה גורמת לקיצור המיתר ופריטה עליו תנגן את התו בדיאז. המצב הרגיל של הדוושה (באמצע) תגרום לפריטה על המיתר לתת את התו במצב טבעי.
הנבלים שמשתמשים בו היום בתזמורות הם נבלים עם דוושות.
נבל קלטי.
בנבל קלטי (נקרא גם 'נבל עממי', 'נבל לברים', 'נבל אירי'), נגינה של חצאי טונים נעשית בשתי צורות:
כתוצאה מכך, נבלאים רבים מכוונים את נבלי הלברים שלהם כך ש לה, סי ומי מכוונים לבמול (כיוון שסי דיאז זהה לדו, ומי דיאז זהה לפה).
הנבל הקלטי הוא בדרך כלל זול יותר מנבל הדוושות אך פחות גמיש מבחינת מעבר סולמות תוך כדי יצירה.
ישנן יצירות שנשמעות טוב יותר על סוגים שונים של נבלים, נבל קלטי לדוגמה מתאים יותר למוזיקה אירית ומוזיקה קלילה. נבל פדלים מתאים יותר למוזיקה קלאסית.
הנבל הקלטי הוא סמלה של אירלנד.
היסטוריה מוקדמת.
נבלים קשתיים, העתיקים ביותר מבין כל הנבלים, נודעו בשומר ובמצרים בערך בין השנים 2000 ו-3000 לפנה"ס, ונבלים מסגרתיים הופיעו מאוחר יותר. נבלים קשתיים שרדו עד היום במיאנמר (בעבר, בורמה), בחלקים באפריקה, בכמה חלקים בסיביר ובאזורים מבודדים באפגניסטן. נבלים קשתיים היו ידועים במוזיקה הפרסית והערבית של ימי הביניים ונוגן בהם עד למאה ה-19 בפרס. נבלים מסגרתיים הופיעו רק באירופה במאה ה-9 והתפתחו בשתי גרסאות, אחת שימשה באירלנד וסקוטלנד, והשנייה בשאר היבשת.
לפי המסורת ניגן המלך דוד לפני שאול המלך בנבל קשתי הנקרא בלועזית Lyre (לירה), ובעברית - "כינור דוד". . (שמואל א, פרק טז, פסוק כג)
קונגהוא הוא כלי סיני דומה מאוד לנבל.
פיתוחים אחרונים.
המוזיקה בין המאות ה-16 וה-18 תבעה בהדרגתיות יותר ויותר תווים מחוץ למה שיכל לספק הסולם בעל שבעת התווים שבנבל האירופאי, עקב כך היו ניסיונות לייצר את התווים האלו. ניסיונות אלו כללו הוספת שורה שנייה לנבל והוספת ווים למיתרים שיסייעו למתיחת המיתר ולהעלאת הצליל (נבל קלטי). בסופו של דבר חוברו הווים לדוושה שהצליחה להעלות את גובה הצליל של מיתר מסוים בחצי טון (נבל דוושות).
מקור השם.
בתנ"ך נבל הוא מילה נרדפת לנאד: בספר שמואל , ובספר ירמיהו . ומכיוון שתיבת התהודה של הנבל המקראי הייתה דמוית נאד עור, נקרא כלי הנגינה על שם כלי הקיבול.
סונטה ארקטיקה
סונטה ארקטיקה (באנגלית Sonata Arctica) היא להקת פאוור מטאל ומטאל סימפוני פינית. הלהקה במקור היא מהעיר קמי, והוקמה בשנת 1995. האלבומים האחרונים של הלהקה (ובהם בעיקר The Days of Grays, Unia ו-Reckoning Night) מכילים יסודות מסוימים של פרוגרסיב מטאל. הלהקה היא בין להקות הפאוור מטאל המצליחות בכל הזמנים, עם ליריקה מעט שונה מלהקות מאותו סגנון כמו רפסודי, בליינד גארדיאן ועוד.
היסטוריה.
הקמה והשנים הראשונות (1995-1999).
הלהקה הוקמה ב-1995, על ידי טוני קאקו, יאני לימטאיינן, מארקו פסיקוסקי, טומי פורטימו ופנטי פאורה, בזמן שהגיטריסט והמתופף, לימטאיינן ופורטימו, היו בני 14-15. בתחילת דרכה נקראה הלהקה Tricky Beans, על שם שיר שכתב סולן הלהקה, טוני קאקו. באותו זמן הם ניגנו רוק כבד ולא פאוור מטאל שגרם להצלחתם מאוחר יותר. באותה תקופה סונטה עשו שלושה סינגלים שהם לא שלחו לשום חברת תקליטי. שלושת הסינגלים נקראו Friend 'till the End, Agre Pamppers ו"פיסמייקר" (PeaceMaker).
ב-1997, שינתה הלהקה את שמה ל-Tricky Means, בתקופה זו ועד 1999 השתנה הסגנון המוזיקלי של סונטה לגמרי עם דגש על מלודיות חזקה של קלידים. הזמר טוני קאקו פיתח שירה נקיה ולפעמים עשירה בגוון מדהים ובסלסולים מהירים, שהסתמך גם על קולות ולסטו (פלצט) וגם על טנור, הבס והגיטרה נשענו על מקצבים נעימים, והגיטריסט השני מארקו פאסיקוסקי עזב את הלהקה. טוני אמר שהשינוי בסגנון נעשה בעיקר בגלל ההשפעה של להקת הפאוור מטאל סטראטובריוס. ב-1999 הלהקה הקליטה דמו שנקרא Fullmoon (ירח מלא) באולפני טיקו טיקו שבעיר קמי, וזו הייתה הקלטת המטאל הראשונה של סונטה. באותה התקופה הלהקה כללה את הזמר והקלידן טוני קאקו, יאני לימטיינן הגיטריסט, הבסיסט יאן קיבילהטי, והמתופף טומי פורטימו. הדמו נשלח לחברת התקליטים Spinefarm Records על ידי ידיד של הלהקה וחוזה הקלטות לא איחר לבוא בזמן שהלהקה שינתה את שמה לשמה כיום: סונטה ארקטיקה.
הפריצה (1999-2003).