קבוצת הפולקלור "בהלצ'ין" היא הלהקה המוכרת ביותר בתחום השמירה על המסורת. היא נוסדה ב-1996 כחלק ממרכז "בהלצ'ין" (תרבותנו), או בשמו הרשמי "מרכז מורשת יהודי אתיופיה". מנכ"ל העמותה ומנהל הקבוצה הוא שלמה אקלה. קבוצת הפולקלור כוללת חמישה מוזיקאים המנגנים על כלים מסורתיים (מסנקו, 2 קרארו, קאברוס וואשינט), שחקנים מקרב המוזיקאים, זמרים וארבעה רקדנים. הלהקה מופיע במגוון ריקודים אתניים אתיופים מאזורים שונים ובהם אמהרי, תיגרי, אורומו וגוג'אם. במופעים יושבים הנגנים בשורה זה לצד זה מאחורי הבמה, בדרך כלל זמר או שניים שרים בקדמתם, כשאלה מלווים בקבוצת רקדנים. הלהקה סיירה מספר פעמים בחוץ לארץ.
תיאטרון מחול אסקסטה (1995–2005).
הלהקה הוקמה באוניברסיטת חיפה על ידי רות אשל, חוקרת מחול ולשעבר רקדנית כוריאוגרפית, שהייתה מרצה למחול באוניברסיטה. בשנים הראשונות נבנה רפרטואר שכלל את תפילות ביתא ישראל שלימד הקס ירמיהו פקדו מנצרת עילית, וכן ריקודי אסכסתה. בהמשך עברה ההתמקדות לעבודה ניסיונית ביצירת מחול אתיופי עכשווי. מדובר בתהליך ממושך יצירתי של אשל בשיתוף הרקדנים לעיבוי תנועות האסכסתה על ידי ואריאציות תוך שמירת מורשת האסכסתה וכן תנועה טבעית של הבעה אישית.
בשנת 2002 הוזמן לעבוד עם הלהקה אבדו נגאש, כוריאוגרף התיאטרון הלאומי האתיופי, שהעמיד ללהקה מחרוזת ריקודים של קבוצות אתניות באתיופיה. מרבית המוזיקה של הלהקה נוצרה עבורה והיא שילוב של מוזיקה מערבית ואתיופית המבוססת על אלתורים קוליים של רקדנים (דגה חנוך-פדר, אמן צ'ולה, סיסאי מניוואב) עם מלחינים כמו עודד זהבי ודגנית אליקים. מעצבת התלבושות היא נוגה וייס; בתלבושות יש שילוב של גיזרה מערבית עם בדים שהובאו מאתיופיה.
הלהקה נסגרה בשנת 2005 לאחר שינויים פנימיים באוניברסיטה. במהלך עשור נוצר רפרטואר עשיר והלהקה ערכה סיורים רבים בעולם. בין רקדני להקת אסכסתה שהצליחו כאמנים: המוזיקאי והשחקן זנה אדהנני, במאי הסרטים והסטנדאפיסט שמואל ברו ושחקן הקולנוע סירק מסנט.
להקת ביתא.
להקת ביתא נוסדה בשנת 2005 על ידי רות אשל עם קומץ רקדנים מלהקת אסכסתה (אמן צ'ולה, דגה חנוך, לוי, סיסאי מניוואב, גילת ביינה, גילה בטואלין ואבי גולה) והיא המשכה של תיאטרון מחול אסכסתה שנסגר באוניברסיטה. הלהקה ממוקמת במתנ"ס נווה יוסף בחיפה בלב שכונה של יוצאי אתיופיה, במטרה לתרום לקהילה ולהיות מועשרת על ידה. מאז התחלפו הרכבי הרקדנים ורפרטואר הלהקה התרחב. כמו באסכסתה, גם בביתא מושם דגש על התהליך היצירתי. הלהקה ערכה מספר סיורים בעולם ובהם באתיופיה. מאז 2010, משמשת מיקה יערי כסגנית של אשל. ללהקה הצטרף צביקה איזקיאס, הרקדן הראשון ממוצא אתיופי שקיבל הכשרה במחול מערבי; כרקדן באנסמבל בת שבע, רקד איזקיאס בעבודות של אוהד נהרין וכוריאוגרפים ידועים נוספים. בביתא הוא חבר בהנהלה, רקדן וכוריאוגרף.
להקת דסטה.
להקת דסטה נוסדה בשנת 2008 במרכז הנוער בטירת כרמל, כשיתוף פעולה בין מרכז הנוער, מחלקת נוער, המתנ"ס, היחידה לקידום ושיקום נוער, עמותת היוט לנוער אתיופי והפרויקט הלאומי לעולי אתיופיה. את הלהקה מובילה יוצאת להקת "ביתא" גילה בטואלין, והיא מנוהלת על ידי קובי הזז. בלהקת דסטה (שמחה באמהרית) רוקדים בסגנון אסכסתה, כאשר הייחוד הוא בכך שהרקדנים הם בני נוער.
הלהקה הופיעה על במות רבות, בין השאר בסוכה הפתוחה בבית הנשיא ב-2011, ויחד עם סימפונט רעננה במסגרת אירועי "פותחים במה" בטירת כרמל.
מטבח של פסח
שיתוף אופניים
שיתוף אופניים הוא שירות השכרת אופניים לקהל הרחב, באמצעות תחנות אופניים הממוקמות במקומות ציבוריים. מערכות אלו עשויות להיות יוזמה אישית של חברות פרטיות, או יוזמה ציבורית של רשויות מקומיות. השימוש העיקרי במערכות אלו הוא לנסיעה למרחקים קצרים באזורים עירוניים. בניגוד לאופניים פרטיים, המשתמשים בשירות אינם צריכים לדאוג לתחזוקה, חניה ואבטחה של האופניים. זמינות השירות התרחבה מתחילת המאה ה-21 והוא מוצע כיום על ידי למעלה מ-200 עיריות וחברות ברחבי העולם, במיוחד בצרפת, כאמצעי לקידום רכיבה על האופניים. מערכת השיתוף הגדולה ביותר פועלת כיום בהאנגג'ואו שבסין, המספקת כ-60,000 זוגות אופניים.
שיתוף אופניים החל כיוזמה א-ממשלתית על ידי קבוצות וארגונים עצמאיים, בניסיון להגדיל את השימוש באמצעי תחבורה לא מזהמים, וכדי לספק יותר אפשרויות ניידות עבור אלה שאינם יכולים להרשות לעצמם אמצעי תחבורה אחרים. מאז 1974 החלו גם רשויות מקומיות להציע שירות זה. המצדדים בשירות טוענים כי שיתוף אופניים עשוי להפחית את פליטות גזי החממה ואת זיהום האוויר, וכן לשפר את בריאות הציבור, באמצעות פעילות גופנית.
סוגים.
על אף שמשתמשים של מערכות שיתוף אופניים נוהגים בדרך כלל לשלם עבור השימוש באופניים אשר לא בבעלותם, מערכות שיתוף האופניים נבדלות מעסקים מסורתיים של השכרת אופניים תמורת רווח. מערכות שיתוף האופניים הראשונים הוקמו בעיקר על ידי ארגונים קהילתיים מקומיים, כמו גם מפעלי צדקה אשר ייעדו את השירות לאוכלוסיות מעוטות יכולת או כדי לקדם את השימוש באופניים בשל היותם כלי תחבורה שאינו מזהם את הסביבה. במאמץ להפחית את ההפסדים הכספיים הנובעים מגנבות של אופניים ומוונדליזם, חברות שיתוף אופניים רבות החלו לדרוש שהמשתמשים ישאירו פיקדון כספי או שיהפכו למנויים בתשלום. רוב חברות שיתוף האופניים העירוניות הגדולות מפעילות תחנות רבות, ופועלות למעשה במידה רבה באופן הדומה למערכות תחבורה ציבוריות, ומשרתות בעיקר את התיירים והמבקרים בערים, בנוסף לתושבים המקומיים.
נכון ל-2010, אף מיזם שיתוף אופנים ציבורי לא הצליח לפעול בעקביות על בסיס ההכנסות בלבד. כתוצאה מכך, רוב מיזמי שיתוף האופניים הציבוריים מנוהלים באמצעות מימון ממשלתי ו/או מתרומות. מיזמי שיתוף אופניים לעיתים גם מנוהלים על ידי גופים ממשלתיים, ארגונים פרטיים ללא כוונות רווח, או דרך שותפות ציבורית-פרטית.
רבים ממיזמי שיתוף האופנים פותחו על ידי ארגונים שונים לאורך השנים אשר מבוססים על אחד או יותר של מהמערכות הבאות:
מערכות ללא פיקוח.
בסוג זה של מערכות שיתוף האופניים מאפשרים לכל אחד להשתמש באופניים באזור נתון. במקרים מסוימים, כגון בקמפוס של אוניברסיטה, האופניים מיועדים רק לשימוש בתוך גבולות מסוימים. המשתמשים מתבקשים שלא לנעול את האופניים כאשר הם מגיעים ליעדם ולהשאיר אותם במקום ציבורי על מנת שאחרים יוכלו להשתמש בהם באותו האזור. בשל העובדה שבסוף היום המשתמשים אינם נדרשים להחזיר את האופניים לתחנה מרכזית אחת, זמינותם של שירותי שיתוף אופניים מסוג זה הוא נדיר, ומשום שכל עובר אורח יכול לקחת את האופניים אשר אינם נעולים לשימושו בכל עת, הרוכב המקורי לעיתים רבות נאלץ למצוא כלי תחבורה חלופי כאשר הוא צריך לנסוע חזרה. כמו כן, מיזמי שיתוף אופניים בהם האופניים לא נעולים במקומות ציבוריים, ושבהם המשתמשים אינם מתבקשים להזדהות בפני המערכת או להשאיר פיקדונות, סבלו משיעורים גבוהים של גנבות וונדליזם.
מערכות המתבססות על השארות פיקדונות.
בסוג זה של מערכות שיתוף האופניים המשתמשים נדרשים להשאיר פיקדונות כספיים נמוכים יחסית כדי לשחרר את האופניים מהמסוף. פיקדונות אלה מוחזרים ללקוחות רק לאחר החזרת האופניים למסוף. משום שהפיקדון נמוך ומכסה רק חלק קטן יחסית מהשווי האמיתי של האופניים, מערכות אלו אינן יעילות בהתרעה נגד גנבים פוטנציאלים של אופניים. מסיבה זו, בין השאר, מערכות שיתוף אופניים רבות מאפשרות למשתמשים לשחרר את האופניים מן המסוף רק לאחר שהמשתמשים מספקים כרטיסי אשראי בתוקף, בנוסף לפיקדונות כספיים בשיעור גבוה יחסית.
מערכות המתבססות על חברים מנויים.
בסוג זה של מערכות שיתוף האופניים, האופניים נשמרים לרוב במרכזים המנוהלים על ידי מתנדבים או במסופי שירות עצמי הפזורים ברחבי העיר. אנשים הרשומים לתוכנית מזדהים באמצעות כרטיס החבר שלהם (או על ידי כרטיס חכם, באמצעות הטלפון הסלולרי ובשיטות נוספות אחרות) בכל אחד ממרכזי שיתוף האופניים כדי להשתמש באופניים למשך זמן קצר יחסית - לרוב, שלוש שעות או פחות. בתוכניות רבות מהסוג הזה חצי השעה הראשונה היא חינם. בסוג זה מערכות שיתוף האופניים המשתמשים נושאים באחריות לכל נזק שייגרם לאופניים או לגנבתם. מספר ערים באירופה, בהם הערים הצרפתיות ליון ופריז, כמו גם לונדון, ברצלונה, סטוקהולם ואוסלו, חתמו על חוזים עם סוכנויות פרסום פרטיות ("JCDecaux" בבריסל, ליון, פריז, דבלין וסביליה; "Clear Channel" בסטוקהולם, אוסלו, ברצלונה, פרפיניאן וסרגוסה) אשר מספקים את אלפי זוגות האופניים בחינם (או תמורת תשלום מזערי). בתמורה, הסוכנויות רשאיות להציב פרסומות הן על האופניים כמו גם במיקומים נבחרים בעיר. תוכניות אלה מנסים לצמצם את הפסדים מפני גנבות על ידי דרישה שהמשתמשים ירכשו מנויים באמצעות כרטיסי אשראי ועל ידי התקנת מערכות מתקדמות למניעת גנבות. במידה והאופניים לא מוחזרים לתחנה בזמן הנקוב, או שהוחזרו עם נזק משמעותי, מפעיל מרכז שיתוף האופניים מחייב את כרטיס האשראי של המנוי בעלות הנזק. ישנן גם מערכות שיתוף אופניים דומות אשר אינן מסתמכות על שיתוף פעולה עם סוכנויות פרסום ובמקום זאת מתבססות על מימון ממשלתי או תרומות.
היסטוריה.