בפארק תועדו 260 מינים של עופות, כאשר יש בו אוכלוסיות קבע של עופות דורסים כגון עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, בז נודד, שלך ומספר מינים של נץ. ברווז ארלקינו הוא מין של עוף מים צבעוני השוכן באגמים ובמאגרי המים של הפארק. מינים נפוצים יותר של עופות ימיים השוכנים בפארק הם האנפה כחולה גדולה, ברבור טונדרה, ברנטה קנדית וברווז אמריקאי. אוח וירג'יניה, קיק אגוזים אמריקאי, עורבני כחול-ציצית, נקר כרבולתי וציצנית הארז ("Bombycilla cedrorum"), שוכנים ביערות הצפופים שלאורך ההרים, ובאזורים הגבוהים יותר בעלי החיים הנפוצים הם שכווי לבן, מיני גבתוניים ופרושיים. אוכלוסייתה של ציפור השיר קיק אגוזים אמריקאי הצטמצמה בגלל הירידה במספר עצי האורן לבן-הקליפה.
בפארק אין אוכלוסיות של זוחלים בגלל האקלים הקר, אך נמצא כי בפארק מתקיימות אוכלוסיות של שני מינים של נחשי בירית וצבגון מצויר. באופן דומה תועדו שישה מינים של דו-חיים, אם כי בפארק יש פרטים רבים מהמינים הללו. לאחר שרפת יער שהתרחשה ב-2001 נסגרו חלק מהדרכים בפארק על מנת לאפשר לקרפדות המערביות להגר לאזורים אחרים.
הפארק הלאומי גליישר הוא בית גידול גם עבור טרוטת השור ("Salvelinus confluentus"). לפי החוק האמריקני חל איסור לגדל את הדג הזה, ובמקרה שדייג דג אותו בטעות חלה עליו חובה להשיבו למים. במימי הפארק מתקיימים בסך הכול 23 מינים של דגים, והמינים הטבעיים (כלומר, מינים שלא הובאו לפארק באופן מלאכותי או מינים פולשים) של הדגים הם טרוטת קלארק ("Oncorhynchus clarki"), זאב נהרות צפוני, Coregonus (סוג של סלמון), אלתית אדומה ו-"Thymallus thymallus" (מין של סלמון). החדרת מינים זרים לפארק השפיעה בצורה משמעותית על אוכלוסיית הדגים האנדמית, ובייחוד על טרוטת השור וטרוטת קלארק.
שריפות יער.
שרפות יער נתפסו במשך עשורים רבים כאיום על פארק ויערות. עם התפתחות המחקר האקולוגי לאחר שנות ה-60, החלו המדענים להבין את שריפות היער בצורה טובה יותר ולהתייחס אליהן כאל חלק רגיל במערכת האקולוגית. התוצאה של המדיניות הקודמת של דיכוי שריפות הייתה הצטברות של עצים וצמחים שמתו או נרקבו, שאילולא כן היו עולים באש. הסברה היא כי מינים רבים של צמחים קטנים ועשבים נזקקים הן לשטח הגידול המתפנה בשרפה והן לתוצרי השרפה להזנת הקרקע. על כן, תוכנית בקרת השריפות הנוכחית של הפארק גורסת כי שריפות הנגרמות כתוצאה מפעילות אנושית יכובו כבעבר, אך במקרה של שרפה טבעית תהיה האש נתונה לבקרה וכיבויה יהיה תלוי בגודל האיום על בטיחות האדם והתשתיות. שריפות גדולות, שבהן נדרש סיוע של גורמים אחרים, מתואמות באמצעות מרכז האש הבין-סוכנותי הלאומי.
בעקבות גידול האוכלוסייה ביישובים שסביב הפארקים הוקמה מנהלת תיאום בקרת השריפות באזורי פרא, שבמסגרתה משתפת הנהלת הפארק פעולה עם בעלי קרקעות סמוכות על מנת לשפר את המודעות לשריפות ואת אמצעי ההתגוננות מפניהן. כחלק מהתוכנית, מתוכננים בתים ומבנים בסביבת הפארק בצורה עמידה יותר בפני האש. עצים מתים וכרותים מורחקים מנקודות יישוב כדי להפחית את סכנת ההתלקחות, ומערכות אזעקה משוכללות פותחו על מנת להתריע בפני בעלי הרכוש והמבקרים על סכנת שריפות. בשנת 2003 נשרפו 550 קמ"ר של קרקע בפארק לאחר בצורת של חמש שנים ועונת קיץ שכמעט ולא הייתה בה לחות. הייתה זו שריפת היער הגדולה ביותר בפארק מאז הקמתו ב-1910.
תיירות.
פעילויות נופש ופנאי.
הפארק הלאומי גליישר מרוחק מהערים הגדולות, ונמל התעופה הקרוב ביותר נמצא בקאליספלי שבמונטנה, מדרום-מערב לפארק. הרכבות המהירות של חברת אמטראק עוצרות בגליישר מזרח ובגליישר מערב. ניתן לסייר בכל הדרכים הראשיות שבפארק באמצעות אוטובוסים מדגמי שנות ה-30 ששופצו ב-2001 והותאמו להפעלה באמצעות פרופאן, במטרה להפחית את זיהום האוויר. בחלק מהאגמים הגדולים מופעלות סירות טיולים מעץ, חלקן מדגמי שנות ה-20.
סיורי טבע רגליים הם פעילות פופולרית בפארק. כמחצית מהמבקרים עורכים מסעות רגליים, טרקים, בשבילי ההליכה (trails) של הפארק שאורכם הכולל הוא 1,127 ק"מ. הדרך עתירת הנוף לאורך קו פרשת המים נמתחת לאורך 177 ק"מ וחוצה את מרבית אורכו של הפארק מצפון לדרום, ולצידה מספר מסלולים חלופיים הניתנים לשימוש כאשר המסלולים הנמצאים בגובה רב סגורים בגלל השלג. בשל הימצאם של דובים ויונקים גדולים לאורך שבילי ההליכה חל איסור להביא כלבי מחמד למקום, אם כי מותרת החזקתם באתרי המחנאות ובדרכים הסלולות.
ישנם מסלולי הליכה רבים בפארק המיועדים לטיולי יום, וניתן להקים אוהלים (מחנאות) לאורך השבילים, בתיאום מראש. חלקים נרחבים מן הפארק בלתי נגישים עד תחילת יוני עקב הצטברות השלג וסכנת מפולות השלגים, ורבים מן השבילים הגבוהים נותרים מושלגים אף עד יולי. אתרי מחנאות נגישים לרכב פזורים ברחבי הפארק, ורובם נמצאים לצידי האגמים הגדולים. אתרי המחנאות בסנט מרי ובאגפאר פתוחים לאורך כל השנה, אך התנאים בהם נחשבים לפרימיטיביים בעונות השפל התיירותי, שבהן מתקני השירותים סגורים ואין מים זורמים. בין יוני לאמצע ספטמבר פתוחים בדרך כלל כל אתרי המחנאות הנגישים לרכב.
דיג גם הוא פעילות פופולרית בפארק, ומקובל לעסוק במקום בדיג חובבני בחכה של דגי טרוטה וסלמון. הנהלת הפארק דורשת מהדייגים להכיר את הכללים, אך אינה מחייבת הצטיידות באישור מיוחד על מנת לדוג בשטח הפארק.
פעילויות הפנאי החורפיות מוגבלות. חל איסור על נסיעה באופנועי שלג בפארק, אך מותר להשתתף בסקי למרחקים בעמקים הנמוכים שבצידיו המזרחיים והמערביים של הפארק.
בתרבות הפופולרית.
סצנת הפתיחה של סרט הקולנוע הניצוץ משנת 1980 צולמה בפארק. הסצנה הידועה מלווה בצילום מן האוויר את מכונית המשפחה אשר במרכז הסרט, הנוסעת בדרך "הולכים-אל-השמש" בדרכה לבית המלון, בו מתרחשת עיקר העלילה.
לקריאה נוספת.
• C. W. Guthrie, Going to the Sun Road: Glacier National Park's Highway Through the Sky
• National Parks Service, Glacier National Park, Montana: American Section, Waterton-Glacier
• Marius Robinson Campbell, The Glacier National Park: A Popular Guide to Its Geology and Scenery
גליה אלבין
גליה אלבין (נולדה ב-30 ביוני 1949) היא מוציאה לאור, אשת עסקים, סופרת, שחקנית, מרצה ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בחיפה לוולטר ופנינה נוימן, שניהם ממוצא אוסטרי. היא בוגרת סמינר הקיבוצים ברמת אביב בתחום ההוראה, בעלת תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב וכן בוגרת קורס למנהל מתקדם באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1979-1977, הייתה שותפה בניהול מחלקת הנוער והספורט של עיריית ראשון לציון. לאחר מכן כיהנה במשך כתשע שנים, עד לשנת 1988, בתור שותפה בניהול "עיר הנוער" של עיריית תל אביב.
בסוף שנות ה-70 הצטרפה אלבין למפלגה הליברלית, בה הכירה את בעלה מיקי אלבין אשר היה פעיל במפלגה. במחצית השנייה של שנות ה-80 הצטרפה אלבין למועצות המנהלים של חברות בתחומי בנייה, תעשייה, טכנולוגיה ותקשורת.
בשנת 1985 נהרג בעלה מיקי אלבין לאחר שנפל אל מותו מן הקומה השלישית של בניין שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, שם שהה לצורך חקירה בחשד להרצת מניות.
בשלהי שנות ה-80 החלה אלבין להוציא לאור את הגרסה העברית של הירחון "פנטהאוז", אשר אוחד בהמשך עם הירחון הישראלי "מוניטין" לאחר שאלבין רכשה גם אותו. הירחון המחודש נשא את השם "מוניטין-פנטהאוז". המגזין לא הצליח לשרוד תקופה ארוכה ובשנת 1991 היא מכרה את העיתון לגיורא שמיס ועמוס לביא. לאחר מכן אלבין שימשה במשך שלוש שנים מנכ"לית של כור מולטימדיה בע"מ.
בשנת 1998 פרסמה אלבין את ספרה "האהבה מנצחת" (בסיועה ועריכתה של הסופרת יהודית רותם), העוסק בהתמודדות של אישה עם מות בעלה. לאחריו הוציאה, בשנת 2000, את ספרה השני, "האושר מנצח", העוסק בהתמודדות של אישה עם חרדת גיל החמישים, עם החברה ועם חייה. באותה שנה הצטרפה אלבין לתחום העשייה הקולנועית כאשר הפיקה את הסרט "להתחיל מחדש". התסריט שנכתב על ידי גלילה רון־פדר-עמית התבסס על ספרה של אלבין "האושר מנצח". אלבין שיחקה בסרט בתפקיד הראשי לצד ניר לוי ושמיל בן ארי.
בבחירות לכנסת החמש עשרה שהתקיימו בשנת 1999 הוצבה במקום ה-4 ברשימה "פנינה רוזנבלום" שלא עברה את אחוז החסימה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק, ולאחר מכן, בשנת 2006, השתתפה בתוכנית המציאות "דה שואו", והנחתה את התוכנית "המועדון" בערוץ חינוכית 23 העוסקת בנושאים המעניינים את בני החמישים פלוס. שנה לאחר מכן, שיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "ריקוד מסוכן" בבימויו של מנחם גולן.
ב-2008 התמודדה אלבין בפריימריז של מפלגת קדימה בבחירות לכנסת ה-18 והוצבה במקום ה-42 ברשימה לכנסת, אך לא נבחרה לכנסת.
אלבין היא המנכ"לית והבעלים של חברת אלמדיה. כמו כן אלבין חברה בדירקטוריונים של חברות מובילות ובמועצות ציבוריות של ארגונים וולונטריים שונים בתחומי הרווחה והאמנות בישראל.
אלבין נשיאת אגודת הידידים של אוניברסיטת חיפה, יו"ר ידידי עמותת ל.א. לאלימות נגד נשים, יו"ר "ידידי הסינמטק", נשיאת המועצה לשלום הילד, חברת הנהלת שדולת הנשים בישראל וחברת הנהלת "מחשב לכל ילד", ותומכת בארגוני חברה אזרחית נוספים כדוגמת האגודה לזכויות האזרח. בנוסף, היא נמנית עם צוות ההנהלה של המכון למנהיגות העתיד. אלבין מחזיקה בחלק עיקרי ממניות ערוץ Jewish Life Television.