מטיינקו שיחק בשורות נבחרת הנוער של אוקראינה בשנים 2013–2015. יחד עם הנבחרת לקח חלק באליפות אירופה עד גיל 19. בהמשך, שיחק 6 משחקים בנבחרת הצעירה של אוקראינה.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק מטוויינקו מאז מרץ 2017. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אקירה טורייאמה
אאוגניוס השני
האפיפיור אאוגניוס השני (בלטינית: Eugenius II; מת ב-27 באוגוסט 827) היה ההגמון של רומא מ-4 ביוני 824 עד מותו בשנת 827.
ביוגרפיה.
אאוגניוס נולד בשנת 780, וב-4 ביוני 824 על ידי אצילי רומא, אשר נתמכו על ידי האימפריה הפרנקית. לואי החסיד שלח את בנו לותר הראשון לרומא כדי לחזק את ההשפעה הפרנקית. האצילים הרומיים שגורשו בימי שלטונו של האפיפיור הקודם, פסקליס הראשון, ונמלטו לצרפת חזרו, ורכושם הוחזר להם. בשנת 824 נחתם הסכם רומנה בין האפיפיור לקיסר, אשר קידם את היומרות הקיסריות בעיר רומא, אך חיזק גם את כוחם של האצילים, והביא בכך להקטנה לא מבוטלת של זכויות היתר שהוענקו לאפיפיור פסקליס הראשון. הסכם זה כלל את החוק כי לא יהא ניתן להכתיר אפיפיור חדש לאחר בחירתו, עד לאחר קבלת אישור של הקיסר הפרנקי. הוא קבע כי אלה שהיו תחת חסות מיוחדת של האפיפיור או הקיסר יהיו בלתי ניתנים להפרעה, וכי רכוש הכנסייה לא יישדד לאחר מותו של אפיפיור. בסתיו 826 נערך סינוד ברומא, אשר כלל 62 בישופים מכל רחבי איטליה, והתקבלו בו צעדים כדי לשפר את המשמעת ואת החינוך של הכמורה. ב-27 באוגוסט 827 מת אאוגניוס ברומא, וולנטינוס נבחר לאפיפיור במקומו.
טיטנוזאורים
בית הכנסת אור התורה (מרסיי)
בית הכנסת אור התורה הוא בית כנסת לשעבר הנמצא ברובע הראשון של מרסיי, צרפת. בית הכנסת נוסד בשנת 1962 על ידי יהודים פייה-נואר, שהיגרו מאלג'יריה הצרפתית, לצרפת לאחר שאלג'יריה קבלה את עצמאותה. בית הכנסת אור התורה נחשב במשך שנים לבית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית במרסיי עם השנים הפך למרכז תורני ליהודי העיר. בשנת 2016 נמכר בית הכנסת לאגודת אל באדר, ארגון מוסלמי, בתמורה ל-400,000 אירו. הבעלים החדשים החדשים הצהירו במעמד הרכישה שהמבנה מיועד להפוך למסגד "אל באדר" בקיץ 2016.
מיקום.
בית הכנסת ממוקם בכתובת, רחוב סן דומיניק 14 ( 14 rue Saint Dominique), ליד שדרת את'נס (Boulevard d'Athènes), בין התחנה המרכזית של האוטובוסים והרכבות העתיקה של מרסיי שהוקמה בשנת 1847, הנקראת -Gare de Marseille-Saint-Charles והרחוב הראשי שנבנה בשנת 1666 על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שנקרא -Canebière , ברובע הראשון של מרסיי.
היסטוריה.
בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה, בין השנים 1962 ועד 1964, אזרחים רבים היגרו מאלג'יריה לצרפת ולאירופה. בין המהגרים היו כ־120,000 יהודים, שכונו פייה-נואר. רבים מיהודי אלג'יריה התיישבו במרסיי ובשנת 1962 הקימו את בית הכנסת אור התורה ברובע הראשון של מרסי. בית הכנסת היה בין הבודדים בעיר ותוך זמן קצר הפך למרכז תורני ונחשב לבית הכנסת המרכזי בקהילה היהודית במרסיי. סוכנות הידיעות JTA דווחה בראשית שנות השישים של המאה העשרים כי מתוך 800 אלף תושבי העיר מרסיי, 250 אלף היו ערבים ורק 80 אלף יהודים. בתחילת שנות האלפיים, לאור ההגירה המוסלמית הגדולה לעיר וריבוי התנכלויות של ערבים כנגד יהודי העיר, החל שינוי דמוגרפי שבו, היהודים עזבו את השכונות בהן התיישבו המהגרים המוסלמים ועברו לשכונות היוקרה שבפרפריה או שעזבו בכלל את העיר. בין החודשים אוקטובר 2015 לינואר 2016 אירעו שלושה מקרי דקירה של יהודים על ידי תוקפים מוסלמים. ההערכות הן, שעשרות אלפי יהודים עזבו את מרסיי או שעזבו את השכונות בהן התיישבו המוסלמים בעקבות ההגירה המוסלמית הגדולה לעיר. נשיא הקהילה היהודית של מרסיי המיליונר צבי עמר תיאר את המצב בשכונות המוסלמיות בעיר כמסוכן לפחות כמו שחוו היהודים באלג'יריה. במקביל לעזיבת היהודים את הרובע הראשון במרכז מרסי, הייתה הצטופפות של מוסלמים ברובע וכתוצאה מכך גם נוצר מצב שבמסגד הסמוך לבית הכנסת, המתפללים המוסלמים נאלצו להתפלל בימי המועד שלהם מחוץ למסגד. בפנייה של ראשי הקהילה המוסלמית לבעלי בית הכנסת הוסכם שלמען שמירה על שלום בית בין היהודים והמוסלמים בעיר, בית הכנסת יוסב למסגד כמקום תפילה למוסלמים. מאחר שמזה זמן, לא התקיימו בבית הכנסת מניינים ותפילות, החליטו גבאיי בית הכנסת שהוא יימכר לאגודת אל באדר המוסלמית. הסכם המכירה נחתם רק לאחר שנתקבל אישור הלכתי של הדיין הרב שמואל מלול, שהיה אב בית הדין של מרסיי, תמורת 400,000 אירו (כ-2 מיליון שקלים). הסכם המכירה נחתם בחודש מאי 2016 והמסגד נפתח לתפילות המוסלמים בקיץ אותה שנה.
תגובות בציבור.
המתנגדים למכירה.
הידיעה התקדימית על מכירת בית הכנסת אור התורה במרסיי התפרסמה בכלי התקשורת המקומיים ועוררה סערה בקרב הציבור היהודי בצרפת. בקהילה החרדית במרסיי הידיעה על מכירת בית כנסת למסגד עוררה זעם. אברכים וראש כולל בעיר אמרו: לא ייתכן שראש הקהילה יחליט על דעת עצמו, הוא היה צריך להתייעץ עם גדולי ישראל. זו שערורייה של ממש שבית כנסת מפורסם, מהוותיקים והחשובים במרסיי נמכר בעבור סכום "נדיב", ולא מנסים לשקם אותו.
אמריקן-פלסטיין ליין
אמריקן פלסטיין ליין (באנגלית: American Palestine Line) הייתה חברת אוניות יהודית-אמריקאית שנוסדה ב־1924 והפעילה קו נוסעים קבוע בין ניו יורק וארץ ישראל. היא נחשבת לחברת הספנות המודרנית הראשונה בבעלות ובניהול של יהודים. נשיא החברה היה השופט יעקב שטראל.
האונייה היחידה שהפעילה החברה הייתה א/ק "פרזידנט ארתור", מקודם "פרינסס אליס" של חברת הספנות הגרמנית נורד דויטשר לויד; היא נתפסה על ידי האמריקאים במלחמת העולם הראשונה, והחברה רכשה אותה ממועצת הספנות של ארצות הברית (US Shipping Board). "פרזידנט ארתור" הייתה אונייה מעורבת לנוסעים ומשא, בעלת תפוסה ברוטו של 15,000 טון, מקום ל־450 נוסעים ול־4,000 טון מטען.
במרץ 1925, אחרי שיפוץ האונייה והתקנתה לשירות, נחנך קו הנוסעים בין ניו־יורק וארץ ישראל, וב־12 בחודש יצאה "פרזידנט ארתור" להפלגת הבכורה שלה. קהל של 15,000 איש השתתף בטקסי חנוכת הקו, שכללו תפילות ונאומים באנגלית וביידיש ושירת התקווה. החברה התגאתה כי "פרזידנט ארתור" היא אניית הנוסעים האוקיינית הראשונה המניפה דגל עברי לצד הדגל האמריקאי, ובנוסף לכך גם אניית הנוסעים האוקיינית הראשונה שמשרתות בה נשים בתפקידי קצונה. בהפלגה הראשונה נסעו – בין היתר – 216 יהודים, שהוזמנו להשתתף בטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
איתרע מזלה של החברה והיא סבלה מקשיים תפעוליים ופיננסיים כבר מתחילת דרכה. בשלהי 1925, לאחר שלוש הפלגות בלבד לא"י, הוכרזה החברה כפושטת רגל ופורקה. האונייה הוחזרה למועצת הספנות, ותכולת משרדי החברה נמכרה במכירה פומבית בתחילת 1926.
רפורמת סטוליפין
רפורמת סטוליפין או הרפורמות האגרריות של סטוליפין הייתה שורת רפורמות במגזר החקלאי באימפריה הרוסית, שהונהגה בתקופת כהונתו של פיוטר סטוליפין כיושב ראש ועדת השרים של רוסיה. רוב הרפורמות, אם לא כולן, התבססו על המלצות ועדה שנקראה "צורכי ועידת התעשייה החקלאית", ושהתקיימה ברוסיה בין השנים 1901–1903 בתקופת כהונת שר האוצר הרוסי סרגיי ויטה.
רקע.
לרפורמות, אשר נועדו לשנות את המבנה המסורתי של החקלאות הרוסית, היו מספר קווי דמיון למערכת החקלאית של בריטניה. טרם הרפורמה, צמיתים אשר שוחררו לחופשי במהלך האמנציפציה ב-1861, היו נטולי היכולת הכלכלית לכך, משום שהיו חייבים לשלם למדינה עבור השטח במשך 49 השנים שלאחר מכן. החסרונות הבולטים של השיטה החקלאית שנהגה ברוסיה כללו בעלות קולקטיבית, הקצאת קרקעות בהתאם לגודל המשפחה, ושליטה ניכרת של הבכור בשטח. סטוליפין ביקש לבטל את מערכת הקומונות – שנקראה גם "אובשינה" או "מיר" – ולצמצם את ממדי הקיצוניות שפשטה אצל האיכרים, ובכך לסתום את הגולל על ניסיון הפיכה נוסף כמו מהפכת 1905. סטוליפין האמין שקשירת האיכרים לאדמותיהם יובילו ליצירת חקלאים מרוויחים ומכאן גם שמרנים פוליטית, בדומה לחקלאים במערב אירופה. סטוליפין התייחס לרפורמות שיזם כ"הימור על החזקים המפוכחים".
הרפורמות החלו עם הענקת הזכות לבעלות פרטית וללא תנאי על הקרקעות. הרפורמות גם ביטלו את מערכת ה"מיר" והחליפו אותה במערכת קפיטליסטית מוכוונת הדגשת הבעלות הפרטית והחווה המודרנית.
הרפורמות כללו את הדברים הבאים:
רוסיה ביצעה את הרפורמות הללו בצורה מקיפה בין השנים 1906–1914. שיטה זו לא הייתה כלכלה מתוכננת כפי שנקבע בברית המועצות בשנות העשרים, אלא המשך לתוכניתו הקפיטליסטית של סרגיי ויטה. עם זאת, מערכת הרפורמות הייתה שונה מהתוכנית הקפיטליסטית, בכך שהיה מדובר במגזר החקלאי, לצד שיפור בזכויות הפרט ובגיבויה של המשטרה. הרפורמות הכינו את הקרקע למערכת חקלאית מבוססת כלכלת שוק עבור האיכרים הרוסים.
ראשי הממשלה שהובילו את יישום הרפורמות כללו את סטוליפין עצמו הן כשר הפנים והן כיושב ראש ועדת השרים של האימפריה הרוסית, אלכסנדר קריבושין כשר החקלאות ורכוש המדינה, וולדימיר קוקובצוב כשר האוצר.
התוכנית האגררית הסובייטית בשנות העשרים ביטלה את הרפורמות שהוביל סטוליפין.
יישוב.
כתוצאה מהרחבת הרכבת הטרנס-סיבירית ומסילות רכבת נוספות ממזרח להרי אורל ולים הכספי, גדל קצב ההגירה לסיביר. קיימת הערכה לפיה בין השנים 1890–1914 למעלה מ-10 מיליון בני אדם עברו ממערב רוסיה לאזורים שממזרח להרי אורל.