יניב חוקר ומפתח מודלים תאורטיים ויישומיים של למידה תוך שילוב טכנולוגיות קצה. יניב פיתח את ההדרכה באמצעות מחשב בחיל המודיעין ב-1982, פרויקט שהוביל למיקוד תחומי העניין שלו בטכנולוגיה בחינוך. ב-1985 הוזמן לאוניברסיטת מישיגן באן-ארבור להקים מעבדה ללמידה באמצעות מחשב, שם גם קיבל את הדוקטורט בטכנולוגיות למידה ומאז הוא עסוק בפיתוח סביבות וכלי למידה וחשיבה במסגרות שונות. אחרי 7 שנים של הובלת תחום המחשב בלמידה במחר 98 באצבע הגליל, הצטרף למכללה להוראת הטכנולוגיה בת"א (שהתמזגה מאז עם סמינר הקיבוצים) והקים שם את מרכז פתו"ח (פדגוגיה, תרבות וטכנולוגיות חדישות). ב-2004 הצטרף לפקולטה לחינוך באוניברסיטת קלגרי בקנדה והקים שם את המעבדה לחקר פדגוגיה חדשנית. עם שובו לארץ ב-2012 הצטרף לסמינר הקיבוצים ועזר להקים את התוכנית לתואר שני בטכנולוגיה בחינוך. בנוסף לכך הוא יועץ אקדמי להקמת תוכנית אינטגרטיבית במכללת קיי (תואר שני) ויועץ פדגוגי לתוכנית המצוינים של מכללת אפקה להנדסה.
יניב רואה בטכנולוגיות קצה של הדמיית והרחבת המציאות, לצד כלים שיצר כמו KnoW (כלי למיפוי וארגון ידע היפרטקסטואלי); Think (כלי לפיתוח משימות קבלת החלטות בלמידה) ו"המבוך" (מרכז למידה משולב הרפתקאות ודילמות מוסריות), הזדמנות שטרם הייתה לפיתוח למידה התנסותית ברוח ג'ון דיואי ואף קודמים לו.
"ארגז החול".
ב-2021 הקים מרחב יצירה (כולל סדנת "מייקרים") בתיכון עירוני ט' בתל אביב וקולט לשם תלמידים שיעזרו לו בפיתוח עזרי למידה מתקדמים עבור בית הספר וכמודלים ללמידה מבוססת צורך אותנטי (למצ"א).
"בית היוצר של חנן".
בינואר 2019, השיק יניב את בית היוצר שעיקרו פיתוח אפליקציות תוכנה וחומרה ליצירה של סביבות למידה מכוונות לעורר צורך אותנטי של הלומד בידע. בין האפליקציות "שיקול דעת" - אפליקציה המכוונת לעידוד חשיבה ביקורתית ובחירה מושכלת בתהליכים של פתרון בעיות, ניתוח דילמות וקבלת החלטות.
הבלוג "חינוך אחר".
את עיקר כתיבתו מכוון יניב לעיניהם של מורים והורים. בבלוג שלו "חינוך אחר" במסגרת "רשימות", הוא פרסם עד כה כ-180 מאמרים המציגים את נקודת מבטו על החינוך, על תפקיד הטכנולוגיה בחינוך ועל הצורך במהפכה חינוכית מקצה אל קצה. לטענתו של יניב בית הספר (המסורתי) גוזל מילדינו את הזכות לילדות מאושרת וכי חובת המשמעת בבית הספר מאלצת ילדים לבצע עבירות והדבר גורם "נזק תרבותי לאומה". לבלוג נרשמו עד כה כ-200,000 צפיות.
משה רכס
משה רכס (נולד ב-27 בנובמבר 1947) הוא אלוף-משנה במיל". כיהן כעוזר קצין רפואה ראשי לארגון, מפקד בית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10), ובתפקידים בכירים במנהל הרפואי בשירות הציבורי והפרטי.
ביוגרפיה.
משה רכס נולד במחנה מעצר בקפריסין, לרחל ולניסן, שעלו ארצה מרוסיה דרך פולין לאיטליה, ומשם באוניית המעפילים "מורדי הגיטאות", שנתפסה ונגררה לחוף בחיפה ומשם לקפריסין. בפברואר 1948 שוחררו נוסעי האונייה והועברו לישראל. משה רכס גדל והתחנך בחיפה בני ברק בבית ספר תיכון "דוד רמז".
התגייס לצה"ל בפברואר 1966 לחיל השריון, משם יצא להכשרתו בקורס חובשים קרביים בבה"ד 10, ובתום הקורס שובץ לגדוד 82 של חטיבה 7 בחיל השריון. השתתף בפשיטה על הכפר הירדני "א- סמוע" בשנת 1966. במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות "עמק דותן", ובהמשך ברמת הגולן תוך שהוא מטפל בפצועים רבים. השתתף במבצע כראמה בשנת 1968. במלחמת ההתשה תוך כדי טיפול בפצועים, נפצע ברגלו, פונה וטופל בבית החולים ברפידים (משם חזר ליחידתו). בשלהי שנת 1968 יצא ללימודים בבית הספר לסיעוד שליד בית החולים בילינסון. סיים לימודיו ב-1971 ויצא לקורס קצינים במסגרת בה"ד 10.
בשלהי מלחמת יום הכיפורים מונה לקצין אג,ם רפואה בפיקוד הדרום, ובשנת 1976 כמדריך ראשי בבה"ד 10. בשנת 1978 קודם לתפקיד ראש מדור הדרכה חיילי של חיל הרפואה, יצא לקורס מ"פ שריון, לקורס פיקוד ומטה (פו"מ), ובשנת 1980 קודם לדרגת סגן-אלוף. שימש ראש ענף חובשים בבה"ד 10 וכעבור שנתיים מילא תפקיד ראש ענף ארגון והדרכה חיילי (אוה"ד). מונה למפקד גדוד רפואה של אוגדה 611 ופרס את פלוגותיו במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1985 נשלח מטעם הצבא ללימודים בפקולטה לרפואה של הצבא האמריקאי במרילנד, וסיים בהצלחה לימודי תואר שני בבריאות הציבור ומינהל רפואי - MPH. עם סיום הלימודים וחזרתו לארץ, שימש כראש ענף אימוני יחידות הרפואה וב-1988 הועלה לדרגת אלוף-משנה. מונה לעוזר קצין רפואה ראשי לארגון, ב-1988 מונה למפקד בית הספר לרפואה צבאית בה"ד 10 ושימש כיושב ראש הוועדה המקצועית מטעם חיל הרפואה בכתיבת הספר "עזרה ראשונה במצבי חירום" שנכתב על ידי אילן ישועה, בהוצאת המרכז לטכנולוגיה חינוכית. כמו כן התחיל לראשונה בהכשרת הרופאים בצה"ל ברפואת חירום על פי תורת CTLS. תחת פיקודו קיבל בה"ד 10 לראשונה את פרס הרמטכ"ל דן שומרון ליחידה מצטיינת בכלל יחידות צה"ל.
עם שחרורו מצבא הקבע ב-1990 השתלב במגוון תפקידי ניהול בכירים בשירותי בריאות כללית, בין היתר כמנהל מחוז יפו, חולון, בת ים ואזור, מנהל אדמיניסטרטיבי בבית חולים מאיר בכפר סבא ומנהל אדמיניסטרטיבי של איחוד בתי החולים בילינסון והשרון בפתח תקווה. הקים לראשונה במחוז את המרכזים לבריאות האישה, המרכז לבריאות הילד, מרכז רפואת מומחים ומוקד לזימון תורים ממוחשב ברפואה המקצועית.
בין השנים 1996–2004 שימש כמנכ"ל תל-בר תעשיות למוסדות בריאות. בשנת 2004–2007 מונה למנכ"ל בחברת סרבימד. בשנת 2007 הקים את חברת "מגן שירותים לוגיסטיים", חבר לחברת הדר הדרכה ושירותים רפואיים וניהל את חטיבת ההדרכה. במסגרתה היה הראשון לשלב את שיטת הלימוד המתוקשבת לרפואת חירום ומתן עזרה ראשונה.
בעשור השני של המאה ה-21 שימש כיו"ר הוועדה להעלאת כשירותם המקצועית של סגלי הרפואה בגדוד הלוחם. הוא מעביר הרצאות ומלווה פרויקטים רפואיים מבצעיים עם מפקדי ומדריכי חיל הרפואה להעלאת ולשמירת רמתם המקצועית. יזם וקידם בשותפות, חבירה מקצועית בין בית החולים הדסה עין כרם בראשות פרופ' יורם וייס, ומדריכי בית הספר לרפואה צבאית, המגיעים להשתלמות בת חמישה ימים ביחידות הטראומה. נכון לשנת 2021, מעל 500 מדריכים לקחו חלק בהשתלמות זו. בנוסף, יצר חבירה מקצועית נוספת בין בית החולים הדסה הר הצופים לבין סגלי הרפואה בחטיבת הקומנדו.
רכס מרצה בהתנדבות בבתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים, כולל מפגשי שטח בנושא "משואה לתקומה – תקומתה של מדינת ישראל". זאת, במסגרת העמותות "ניצוצות" ו-"ידיד לחינוך". מפגשי השטח נעשים בהדרכה פעילה בבית הפלמ"ח, דרך בורמה, חאן שער הגיא, אתר הקסטל, לטרון ועוד.
ביום העצמאות מאי 2011 קיבל את אות קצין רפואה ראשי על מפעל חיים - "על תרומה והתנדבות להעלאת כשירותם המקצועית של סגלי הרפואה בחירום לאורך שנים".
אוגוסט 2021, הוענק למשה אות המעפיל על "חלקו במאבק בשלטון הבריטי לעליה לארץ ולתקומת ישראל" על החתום: זאב אלקין, שר ירושלים ומורשת.
רכס נשוי ואב לשלושה.
ג'וזף שלייפשטיין
ג'וזף שלייפשטיין (נולד ב-7 במרץ 1941) הוא יהודי יליד פולין אשר שרד את מחנה הריכוז בוכנוואלד, ממנו שוחרר בגיל 4, ונחשב לאחד מניצולי המחנות הצעירים ביותר. הוא הוחבא על ידי אביו בשק וכך אנשי האס אס לא גילו אותו עם הגיעו למחנה. אסירים אחרים עזרו לאביו להחביא אותו במחנה וכך שלייפשטיין ניצל עד לשחרור המחנה על ידי האמריקאים. לאחר המלחמה היגר עם הוריו לארצות הברית. הוא לא דיבר על זיכרונותיו מהמלחמה, אף לא עם ילדיו. סיפור ההישרדות שלו התגלה במקרה בשנת 1999, הוא אותר ונערך עמו ריאיון לעיתון.
הישרדות.
שלייפשטיין נולד בגטו היהודי ליד העיר סנדומייז' (צוזמיר) שבפולין, הוריו היו ישראל ואסתר שלייפשטיין. הוא ומשפחתו חיו בגטו סנדומייז' עד לפינוי שלו ביוני 1942, משם הועברו לגטו צ'נסטוחובה ובו הוריו היו עובדי כפייה במפעל מתכת. הוא הוחבא במרתפים, מפני שהשומרים הנאצים בגטאות היו תופסים ילדים קטנים מדי מכדי לעבוד ושולחים אותם לתאי הגזים באושוויץ. זיכרונותיו מהילדות, בה היה מוסתר במרתפים ובמקומות חשוכים, רדפו אותו במשך שנים, גרמו לו ל"סיוטים נוראיים" והובילו אותו לפתח פחד מן המוות וסלידה לכל החיים משהייה בחשכה.
בשנת 1943 הוא וכל משפחתו גורשו למחנה בוכנוואלד. עם הגעתם למחנה פקדו על הוריו לפנות ימינה, לצדו של המחנה בו הוחזקו עובדי הכפייה ואילו הוא הופנה על ידי הנאצים שמאלה, לקבוצת הילדים הקטנים, הזקנים והנכים, הקבוצה שאותה עמדו להוציא להורג. במסמכים של ארגון הג'וינט משנת 1947 נרשם על הצלתו של שלייפשטיין "למרות הבלבול הכללי שנוצר בחלוקה לשורות, אביו של ג'וזף מצא שק גדול, ועם אזהרה נוקשה לשמור על שקט מוחלט, הכניס את בנו בן השנתיים וחצי לשק". השק, שהכיל את כלי האב לעיבוד עורות ומעט בגדים, אפשר את הברחתו של ג'וזף אל המחנה, מבלי שהשומרים הבחינו בו. אמו של שלייפשטיין נשלחה בהמשך למחנה ברגן-בלזן. כל הקבוצה שנשלחה לשמאל המחנה הוצאה להורג.
במשך תקופה, שלייפשטיין הוחבא על ידי אביו בעזרתם של אסירים גרמנים אנטי-פאשיסטיים אך לבסוף הוא התגלה. שומרי המחנה חיבבו אותו והחלו להתייחס אליו כ"קמע המחנה": הוכנו בעבורו מדי מחנה קטנים, הוא הועמד במסדרי הבוקר עם שאר האסירים והיה עליו להצדיע לשומר האחראי ולומר "כל האסירים נספרו". למרות זאת, כאשר ביקרו במחנה בכירים נאצים שלייפשטיין היה צריך להתחבא. הוא סיפר שבאחד מן המקרים הוא הועמד בשורה של אסירים שהייתה מיועדת לחיסול, אך ניצל שוב בהתערבות אביו. אביו היה מוערך במחנה על יכולתו לייצר אוכפים ורתמות. שלייפשטיין סיפר גם שפעם חלה מאוד ובמשך תקופה חי בבית החולים שבמחנה.