ר' שמואל לעווי הקים את המקום למטרות חסד ונתינה ועד היום המקום הוא הקדש לצורכי הציבור.
על-גבי הבית בן הקומה האחת בנה לעווי עוד שלוש קומות ובראשן עליית גג מעץ. בעליית הגג שכן בית הכנסת ובית המדרש "זהרי חמה" שנתן את שמו לבניין כולו. המלון ובית הכנסת נחנכו בשנת 1908. בראש הבניין נקבעה מערכת שעונים.
וכך נכתב בעיתון השקפה באותם ימים:
ב-1925 נפגע הבית ברעידת אדמה ובית הכנסת ובית המדרש הועברו לקומת הקרקע, בה הם פועלים עד היום. ב-1940 פרצה שרפה והעלייה נשרפה כליל. ב-1980 שיפצה עיריית ירושלים והקרן לירושלים את הבניין ושחזרה את חזית הבית, כולל השעונים (שאינם פועלים) והשלטים.
בית הכנסת.
בבית הכנסת "זהרי חמה" מתקיימות בימות החול תפילות מנחה וערבית כל כמה דקות החל מזמן מנחה גדולה ועד לסגירת הבניין ב-22:00. לתפילת שחרית יש מנין אחד בלבד שמתפללים כותיקין עם הנץ החמה. במנחה וערבית, החזן רשאי להתפלל כמנהגו (ובפועל, ברוב רובם של המנינים מתפללים נוסח עדות המזרח), אבל בשחרית (וכן בכל התפילות בשבת) מתפללים נוסח אשכנז. הבניין פתוח ללימוד פרטי מתפילת שחרית עד לסגירת הבניין, ויש גם כמה שיעורים במשך היום.
במשך שנים רבות ניהל את בית הכנסת ר' אבא לוי, שהיה נכדו של ר' שמואל לעווי. ר' אבא לוי פיתח במקום בית כנסת מיוחד במינו. בו זמנית התבצעו במקום מדי יום כמה מנייני תפילה בנוסחים שונים, בכל שעה יכול היה כל אדם למצוא לעצמו את המניין המתאים לו גם מבחינת נוסח התפילה, אשכנזי, ספרדי וכו'.
מכיוון שבית הכנסת סמוך לשוק מחנה יהודה, התקין ר' אבא לוי, וילון מיוחד בכניסה לבית הכנסת, כדי שמאחוריו יוכלו המתפללים להניח את סליהם עם המצרכים, שקנו בשוק ולהתפלל בדרכם משוק מחנה יהודה.
אחרי ר' אבא לוי ע"ה החל לנהל את המקום ר' שמואל וולמן ע"ה, גם הוא היה נכדו של ר' שמואל לעווי ע"ה.
ר' שמואל וולמן ניהל את המקום באמונה רבה ואף שיפץ וחידש את המקום ובכך המשיך את מסורת המשפחה בנאמנות.
הרב אריה לוין מסר שיעור קבוע בבית הכנסת במשך שנים ארוכות, לאחר פטירתו המשיך זאת בנו הרב רפאל בנימין לוין שהיה מהאישים הבולטים בבית הכנסת.
חיים סבתו בספרו "כעפעפי שחר" כותב:
מערכת השעונים.
במערכת שלושה שעונים: המרכזי, שעון שמש בתבנית חצי עיגול הפוך, בקוטר חמישה מטרים, המכוון לפי זמן ירושלים בניגוד לשאר שעוני הזמן שהיו מכוונים לפי זמן קהיר. מעליו שני שעונים רגילים לימות החורף: השעון השמאלי הוא שעון אירופי רגיל והימני מראה שעה "ערבית" ("זמן ארץ-ישראל") שבו היום בן 12 השעות מתחיל עם הזריחה ומסתיים עם השקיעה, כך שהמחוגים מצביעים הישר למעלה ("שעה 12") בשעה שש לערך (בבוקר ובערב).
את השעונים התקין המדען האוטודידקט משה שפירא, שלמד את מלאכת התקנת השעונים מקריאה בספרו של הגאון מווילנה "ספר התכונה וההנדסה" וכן מספרי מדע העוסקים באסטרונומיה ומספריו של המדען הירושלמי ר' חייא דוד הלוי שפיצר. שפירא היה יליד ירושלים, תלמיד הישיבה הגדולה של מאה שערים ובנו של ר' ישראל אשר שוחט שפירא, בעל התוקע הקבוע של הרבי מבריסק. לאחר שבנה את שעון השמש, ראש הווקף בהר הבית ביקש ממנו שיתקין שעון שמש כזה גם בהר הבית, ובתמורה היה מוכן לשלם לו כסף רב. שפירא התייעץ עם הרב יוסף חיים זוננפלד האם מותר לו לעלות להר הבית. הרב פסק כי חייו יהיו בסכנה אם הוא יסרב לווקף ולכן יש בכך משום פיקוח נפש, אך שפירא סירב לבנות את שעון השמש והוא ברח לפתח תקווה. בשנים שבהן חי שם, הוא בנה שלושה שעוני שמש בבית הכנסת הגדול ברחוב חובבי ציון. בערוב ימיו שב שפירא לירושלים ובה נפטר ב-1969. הוא קבור בהר הזיתים.
השלטים על-גבי הבניין.
על הבניין נתלו מספר שלטים:
השלטים שוחזרו במסגרת שיפוץ חזית הבניין ב-1980.
ציר הנפט
מירה אברך
מירה אברך (6 ביוני 1925 – 17 בספטמבר 2013) הייתה עיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה.
מירה אברך נולדה בעיר קיל שבגרמניה. בשנת 1933 עלתה לישראל במסגרת העלייה החמישית. במלחמת העולם השנייה שירתה בצבא הבריטי ולאחר המלחמה הצטרפה לאצ"ל והשתתפה בהתקפת האצ"ל על יפו.
בשנת 1950 החלה לעסוק בעיתונות, תחילה כציירת אופנה בעיתון "חרות". ביוזמתו של דב יודקובסקי החלה, בתחילת שנות ה-50, לכתוב טור בנושאי חברה בעיתון "ידיעות אחרונות". כך, הייתה לכתבת-החברה הראשונה של העיתון, בימים בהם טורי הרכילות בעיתונות הישראלית היו מועטים מאוד. אברך הקפידה לטעון שהכתוב בטורים שלה אינו בגדר רכילות ושהיא כותבת רק על הצדדים החיוביים באנשים אותם היא מסקרת. בתפקידה זה התמידה עד אמצע שנות ה-90, ובמהלך השנים כתבה בעיקר על מדינאים, בישראל ובחו"ל.
פרסמה מספר ספרים, בהם "פולה" על אשת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, "עולמם הקטן של גדולי עולם" והרומן "שש שעות-שנה". מחזה שכתבה בשם "תקרית גבול" הועלה בלונדון. בביוגרפיה של המחזאי סמואל בקט (חתן פרס נובל לספרות) מוזכר רומן קצרצר שהיה לו עם אברך.
אברך נישאה בשנת 1996 לד"ר מקס רייס.
היא נפטרה ב-17 בספטמבר 2013 ונקברה בבית העלמין בקיבוץ עינת.
קישורים חיצוניים.
על כתביה:
פטריק הנרי
פטריק הנרי (באנגלית: Patrick Henry; 29 במאי 1736 - 6 ביוני 1799) היה אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, שנודע וזכור בעיקר בזכות נאומו "הבו לי חירות או הבו לי מוות!". לצד סמואל אדמס ותומאס פיין היה אחד התומכים המשפיעים (והרדיקאליים) למען המהפכה האמריקאית ולמען רפובליקניזם, במיוחד בגינוי שלו את השחיתות בקרב בכירים בממשל וההגנה שלו על זכויות היסטוריות. כיהן כמושל וירג'יניה הראשון והשישי.
חייו.
הנרי נולד במושבה וירג'יניה, בן לשופט. לאחר שנכשל בכמה עסקים פרטיים מצא את ייעודו בתחום הפרקליטות והפך לפרקליט ודמגוג מוכשר. ב-1765 נבחר לבית הנבחרים של ווירג'יניה. בקיץ אותה שנה תקף את חוק הבולים והגיש הכרזה את אוטונומית חקיקה של המושבה. הוא עורר מורת רוח כאשר אמר כי "ליוליוס קיסר היה ברוטוס לצ'ארלס הראשון היה קרומוול ולג'ורג' השלישי כדאי ללמוד לקח משניהם".
הנרי ידוע במיוחד אולי בזכות הנאום שלו בפני בית הנבחרים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-23 במרץ 1775 שעודד את המחוקקים לנקוט בפעולה צבאית נגד כוחות הצבא הבריטי המתקדם. בית הנבחרים התכנס בכנסיית סיינט ג'ון בריצ'מונד ולא הצליח לקבל החלטה האם לשלוח כוחות או לא, תוך נטייה שלא לשלוח. הנרי חתם את הנאום שלו במילים:
בשלב זה, הקהל קפץ על רגליו וצעק "אל הנשק! אל הנשק!".
הטקסט של הנאום הגיע לדפוס רק בשנת 1817, בביוגרפיה "החיים והאופי של פטריק הנרי" מאת ויליאם וירט. אף על פי שווירט הרכיב את ספרו מזכרונם של אנשים שהיו קרובים לאירועים, חלק מההיסטוריונים העלו השערות שהנאום, או לפחות צורתו המוכרת כיום נכתבה למעשה על ידי וירט עשורים לאחר האירוע. בשל התבטאויותיו האנטי-בריטיות הוציא אותו המושל הבריטי בשנת 1775 אל מחוץ לחוק.
בשלבים מוקדמים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוביל הנרי מיליציה נגד המושל הבריטי לורד דאנמור (John Dunmore), באירוע שנודע כ"תקרית אבק השריפה". במהלך המלחמה הוא שירת כמושל הלא־קולוניאלי הראשון של וירג'יניה בשנים 1776–1779. והוא שב ונבחר למשרה זו בשנים 1784–1786.
נילי הרפז
נילי הרפז היא מנצחת, מלחינה וזמרת ישראלית. שימשה כמנהלת המוזיקלית של אנסמבל ליריקה בין השנים 1992–2020.
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב, עברה לאיטליה בגיל צעיר, שם למדה שירת בל קנטו אצל מריו דל מונקו וג'ולייטה סימיונטו.
הופעותיה הראשונות באופרה ברומא היו ב"ריגולטו" של ורדי וב"אבירות כפרית" של פייטרו מסקאני.
כמצו-סופרן סולנית הופיעה בעונות אופרה ובקונצרטים ברחבי איטליה.
הרפז למדה קומפוזיציה, ניצוח ותזמור לכלי נשיפה וקיבלה את התואר מאסטרו באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. בין מוריה לניצוח: סרג'יו צ'ליבידאקה, נראו זמפיירי, ופרנקו פררה.
ביו מוריה לקומפוזיציה: קרלו קמרוטה וטרזה פרוקצ'יני. תזמור לכלי נשיפה למדה אצל פולביו קרה.
נילי הרפז היא האישה הראשונה אשר ניצחה באודיטוריום של ה"ראי" ברומא עם התזמורת הקאמרית של סנטה צ'צ'יליה.
בהמשך ניצחה על התזמורת הפילהרמונית של מאב (הונגריה), סטו-מרה (רומניה), התזמורת הקאמרית של נורד ביי (קנדה), הפילארמוניצ'י של רומא ואקדמיה אנטוניו ויולדי בביצוע רפרטואר סימפוני מן התקופה הקלאסית ורומנטית. כמו כן ביצעה רפרטואר אופראי עם התזמורת המחוזית של לאציו (איטליה) ואנסמבל ליריקה (ישראל). הופעותיה זכו להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב הביקורת.
נילי הרפז יצגה את איטליה כזמרת בפסטיבל הבינלאומי במלטה וכמלחינה באנגליה בשיתוף פעולה בין מלחינים וכוראוגרפים המתקיים באוניברסיטה בסארי (לונדון).
נילי הרפז יזמה את כתיבת הקנטטה "ריגשות בריאה" מאת בנימין יוסופוב.
נילי הרפז היא דודתו של המוזיקאי יובל מסנר.
פעלה באופרה ברומא כמאסטרו-עמית בהפקות רבות.
בישראל ייסדה את המחלקה לפיתוח קול בקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה.
כמו כן ניצחה על התזמורת הקאמרית הרצליה והתזמורת הקאמרית רמת גן, על נגנים מן התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועל תזמורת כלי הקשת של הקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה, עמה הופיעה בקונצרטים ברחבי הארץ ובסיור הופעות באיטליה.
בין יצירותיה הבולטות "לדוד" פנטזיה למקהלת נשים, כינור סולו פסנתר ורביעיית כלי קשת ע"פ שירו של מגדי כריסטיאנו עלאם.
פר נראו לכינור סולו.
מלקטת
מַלְקֶטֶת (או מַלְקֵט, או פינצטה, מגרמנית) היא כלי העשוי משתי רצועות מתכת דקות המחוברות מצד אחד, ומשמשת לאחיזה בעצמים קטנים.