הרעיון בהענקת הטבות מכסיות על ידי המדינות המתועשות למדינות הלא מפותחות הוצג לראשונה בשנת 1964 על ידי ראול פרבריש (Raúl Prebisch), המזכיר הראשון של ועידת האו"ם לסחר ופיתוח (United Nations Conference on Trade and Development, UNCTAD), בשם "Generalized System of Prefersnces" (GSP). השיטה אומצה בשנת 1968 ב-UNCTAD II.
תחת שיטה זו, המטרה הייתה להביא ל"אפס מכסי" (Zero Tariff) במוצרים מסוימים למדינות המתפתחות. הטבה זו נועדה לבוא במקום הרעיון ה-Most Favored Nation (MFN), אשר אומץ באותה תקופה על ידי ארגון הסחר העולמי.
רעיון ה-MFN, הוא אחד המרכיבים ליצירת חוסר אפליה על פי עקרונות ארגון הסחר העולמי. לכן, אם כך, ה-GSP סותר את ה-MFN, בהציעו "יחס מועדף" ל-LDCs ולא דירוג המדינות על פי רעיון ה-MFN.
לדוגמה: מדינה חברה א' יכולה לקבוע מכס של 2% על ייבוא תה למדינה חברה ב' על פי שיטת ה-GSP, במקום 5% שנקבעו על פי דירוג המדינות וזכאותן על פי רעיון ה-MFN; ה-GSP למעשה "קורא" למדינות להפר את התחייבויותיהן לארגון הסחר העולמי בנוגע לחוסר האפליה.
בשנת 1971, החתימה על הסכם ה-General Agreement on Tariffs and Trade (GATT) אישרה בעצם את הוויתור על שיטת ה-MFN, כדי לאשר את שיטת ה-GSP.
כשמונה שנים לאחר מכן, אושר ההסדר המשפטי, שהוא בעצם אישור קבוע המאפשר למדינות לתת "יחס מועדף" למדינות שהוגדרו כ-LDCs.
כל מדינה אשר בחרה ליישם את שיטת ה-GSP ביססה דרכים שונות לקבוע את המדינות שיזכו ל"יחס מועדף" ואת המוצרים שיזכו להטבות מכסיות על פי שיטת ה-GSP.
הרציונל מאחורי ה-GSP.
ארצות הברית ומדינות מפותחות אחרות (מדינות האיחוד האירופי ו-13 מדינות נוספות (אוסטרליה, אסטוניה, בלארוס, בולגריה, טורקיה, יפן, נורווגיה, ניו זילנד, קנדה, ברית המועצות–רוסיה ושווייץ – לכולן תוכנית GSP) ייסדו את ה-GSP כבר בשנות ה-70 המוקדמות, במטרה לקדם פיתוח כלכלי במדינות מתפתחות באמצעות הגדלת הסחר.
תוכנית זו מעניקה יחס מכסים מועדף – מכס נמוך ואף אפסי לייצוא מוצרים למדינות המתפתחות (או שמא ה"הנהנות"), עניין הגורם לתחרות בשוקי המדינות המתועשות.
עניין זה הוא חד צדדי באופן כזה, שמדינות מתפתחות אינן מחויבות להוריד את מכסיהן בתמורה. אף על פי כן, מדינות אלה חייבות בתנאים מחייבים.
התוכנית מתעתדת להעניק מכס מועדף למדינות מתפתחות עד שרמת הייצוא שלהן תוכל להתמודד ואף להתחרות עם השוק העולמי ללא מכסים מופחתים וללא הקלה במכסים.
טבע ההעדפה והחד צדדיות בשיטת ה-GSP נובע בעצם מנטישת העקרונות אשר התוו את המערכת הכלכלית העולמית לאחר מלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם ה-GATT.
הסכם ה-GATT תבע שהמסחר יודרך על ידי חוסר אפליה או על ידי עקרון המדינה המועדפת ביותר (ה-MFN).
ארגון הסחר העולמי, שהחליף את הסכמי ה-GATT, ובעצם מכתיב את כללי הסחר החל משנת 1995 ועד לימינו אנו, חייב "למתוח" את רעיון ההטבה המכסית לכל השותפים המסחריים.
הורדת מכסים על פי הסכם ה-GATT מבוססת גם על הדדיות, שלה משקל רב ביותר. ה"ויתור" על מכסים מצד כל מדינה חברה משתמע בעצם כ"גמול טובה" למדינה האחרת, וכך נוצרת ההדדיות.
יישום שיטת ההעדפות הכללית בארצות הברית.
התוכנית הוסמכה ויושמה מחדש החל מ-31 בדצמבר 2006 על ידי הקונגרס האמריקני ה-107, בסעיף 4101 בנוגע לפעילות מסחרית משנת 2002 (P.L, 107-210); המושב השני של הקונגרס ה-109 עתיד לשקול לאשר מחדש תוכנית זו לפני שמועד פעילותה יתפוגג.
החוק האמריקני מתיר לנשיא המדינה המכהן להעניק הקלות מס ומכסים למדינות מתפתחות על מוצרים מוגדרים. המדינות שלהן מגיעות הטבות אלה, מוגדרים בחוק.
כיום ישנם יותר מ-4,600 מוצרים שנהנים מהטבות מס ומהקלות מכסיות בהתאם ל-GSP האמריקני, למוצרים שיובאו על ידי ארצות הברית ממדינות העונות לקריטריונים האמריקניים. סך הייבוא האמריקני ממדינות אלה בשנת 2005 עמד על 24.5 מיליארד דולר, בהתאם לשיטה. מוצרי נפט, תכשיטים, ריהוט וחלקי רכב היו בין המוצרים המוטבים.
חברות אמריקניות וצרכנים אשר נהנים מפירות השיטה ומהטבותיה הם תומכים נלהבים של החקיקה מחדש של ה-GSP.
במדינות הנהנות מהטבות אלה, הנשיא האמריקאי לוקח בחשבון את רמת ההתפתחות הכלכלית של אותה המדינה ומחויבותו היא למדיניות סחר ליברלית בהיקף, תוך כדי שמירה מרבית על הקניין הרוחני של אופי הסחורות והעובדים הנוגעים בדבר.
החוק האמריקני אוסר בכל תוקף כל סוג של התפשטות או הארכה של שיטת ה–GSP אל מול מדינות קומוניסטיות או מדינות שמפקיעות או מחרימות סחורה אמריקנית. בנוסף, קיים איסור על יישום השיטה מול מדינות אשר עלולות לעשות שימוש לרעה במוצרים.
החוק האמריקני אף מערים קשיים על הנשיא לגבי שיקול דעת בעניין ההטבות על פי ה-GSP האמריקאי.
החוק אף קובע כי ישנם מוצרים ייחודיים כגון טקסטיל מיוחד, מוצרי ביגוד, שעונים ומוצרי אלקטרוניקה, אשר לא יזכו להטבה מכסית.
בנוסף, מתיר החוק השהיה של יבוא מוצרים על פי ה-GSP כאשר מדינה כלשהי מייצאת לארצות הברית מוצר ומגיעה לסף מסוים שנקבע או לערך של 50% מהייבוא האמריקני של אותו מוצר ממדינה אחת.
יישום שיטת ההעדפות הכללית באיחוד האירופי.
שיטת ההעדפות הכללית של האיחוד האירופי היא הסדר סחר שעל פיו מעניק האיחוד האירופי לכ-176 מדינות מתפתחות עדיפות לגישה לשווקים האירופיים. עניין העדיפות מתבטא בעיקר בהורדת מכסי מגן (Tariffs) בחדירת מדינות מתפתחות אלה לשוק האירופי.
עניין מרכזי וברור מאוד מצד האירופים הוא, שאין ציפייה או דרישה שהסדר זה "יגמול להם טובה".
היישום של הסדר זה מתבצע על ידי מועצה מפקחת (Regulation Council), אשר מתחלפת בכל 3 שנים.
ה-GSP מכסה שלושה תחומים עיקריים:
השפעתה של תוכנית ה-GSP.
השפעותיה של תוכנית ה-GSP נוגעות הן למדינות המתועשות והן למדינות המתפתחות. האפקט על שתי קבוצות מדינות אלה, למרות זאת, אינו גדול.
התומכים בתוכנית ה-GSP ממשיכים להאמין ששיטה זו היא אכן אפקטיבית; עלות נמוכה משמעה עזרה כלכלית למדינות המתפתחות. מנגד, יש הטוענים כי אימוץ הסחר על ידי חברות פרטיות ממריץ את הפיתוח הכלכלי בצורה אפקטיבית הרבה יותר מאשר עזרה של ממשלה לממשלה או צורות עזרה אחרות.
השפעתה של שיטת ה-GSP מוגבלת מבחינת כמה מרכיבים בשיטה. בשנת 2005, למשל, רק כ-9.6% מהייבוא האמריקני ממדינות מתפתחות הנהנות מן השיטה, היה תחת היישום של תוכנית ה-GSP; מוצרים רבים שהוגדרו ב"מוטבים" על פי שיטת ה-GSP, למעשה נמנעה כניסתם, או לא קיבלו את ההטבה אותה היו אמורים לקבל על המוצרים – לרוב בגלל הגבלים משפטיים.
נספח: סידור המוצרים הנסחרים.
להלן טבלה המדגימה את סידור המוצרים הנסחרים על פי קטגוריות והקידוד על פי כל משפחה של מוצרים מיובאים ממדינות שנהנות מה-GSP לאיחוד האירופי (Most valuable ACP group exports to the EU) משנת 1995:
הילדים בסדר
הילדים בסדר (באנגלית: The Kids Are All Right) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה קומית, זוכה פרס גלובוס הזהב, שיצא בשנת 2010. את הסרט ביימה ליסה צ'ולודנקו, שכתבה את התסריט יחד עם סטיוארט בלומברג. הסרט מתמקד במשפחה חד מינית: זוג לסביות: ג'ולס (ג'וליאן מור) וניק (אנט בנינג) ושני ילדיהן שנולדו מתרומת זרע אנונימית. כאשר בתן הבכורה, ג'וני (מיה וסיקובסקה), מגיעה לגיל 18, משכנע אותה אחיה בן ה-15, לייזר (ג'וש האצ'רסון), ליצור קשר עם בנק הזרע במטרה לפגוש את אביהם הביולוגי, פול (מארק רופאלו).
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה ב-25 בינואר 2010 בפסטיבל סאנדנס, והוא הפך ללהיט של הפסטיבל. ב-9 ביולי 2010 החלה הפצה מוגבלת שלו להקרנות מסחריות, ומספר שבועות לאחר מכן הוא נכנס לתפוצה כלל עולמית. הסרט יצא בגרסת DVD ו-Blu-ray ב-9 בנובמבר 2010.
עלילה.
הסרט עוקב אחר הזוג הלסבי, ניק (אנט בנינג) וג'ולס (ג'וליאן מור), ושני הילדים שלהם שנולדו מתרומת זרע: ג'וני בת ה-18 (מיה וסיקובסקה), שנמצאת לקראת עזיבת הבית לקולג', ולייזר (ג'וש האצ'רסון) בן ה-15. שני הצעירים מחליטים ליצור קשר, ללא ידיעת אימהותיהם, עם תורם הזרע שאיפשר לכל אחת ללדת ילד למשפחה שהקימו.
האב הביולוגי של ג'וני ולייזר הוא פול (מארק רופאלו), בעלים של מסעדה ומשק אורגני שעסוק בעיקר בחיפוש עצמי ובהימנעות מהתבגרות. בעקבות המפגש והחיבור לילדים הוא נכנס לחיי המשפחה ומתקרב במהרה אל הילדים וגם אל ג'ולס, למורת רוחה של ניק. בעקבות כך צצות בעיות ביחסים בין כל המעורבים.
הפקה.
חולודנקו ובלומברג החלו לעבוד על התסריט של הסרט עוד בשנת 2004. הפרויקט החל להתרומם כאשר שחקנים מוערכים אישרו את השתתפותם בו, בתחילה ג'וליאן מור, ואחריה מארק רופאלו ואנט בנינג. חולודנקו אמרה: "אנשים ממש אהבו את מה שאני ובלומברג העלינו על הנייר, אבל היה אפקט פחד בנוגע לאיך הסרט יהיה רווחי, עקב הנושא בו הוא עוסק". הסרט כמעט יצא לפועל בשנת 2006, אך חולודנקו השהתה את העבודה עליו לאחר שבעצמה הרתה מתרומת זרע אנונימית. לאחר הלידה היא המשיכה את העבודה על הסרט ואף זכתה למימון משלושה משקיעים גדולים ובהם חברת ההפצה הצרפתית UGC.
צילומי הסרט נמשכו 23 ימים בלוס אנג'לס במהלך יולי 2009, ונערכו בתקציב של כ-4 מיליון דולר. היוצרים מיהרו להשלים את שלב הפוסט פרודקשן כדי להספיק ולהכניס את הסרט לפסטיבל סאנדנס, שם הוא הוקרן והפך להצלחה גדולה ולסרט הבולט ביותר בפסטיבל. כמה ימים לאחר הקרנת הבכורה רכשה חברת ההפצה "Focus Features" את זכויות ההפצה של הסרט בסכום של 4.8 מיליון דולר. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה בו בפרס טדי. הסרט היה סרט הנעילה של פסטיבל הקולנוע בסידני, וסרט הפתיחה בפסטיבל הקולנוע בלוס אנג'לס.
לב של דיו