לפי הערכות, עובי שריון החזית של דגם M1 הוא שווה ערך ל-350 עד 470 מ"מ של פלדה מעורגלת הומוגנית (RHA) כנגד קלעים קינטיים, ו-650 עד 700 מ"מ כנגד מטענים חלולים. דגם M1A1 מוערך ב-600 מ"מ כנגד קלעים קינטיים, ו-700 מ"מ כנגד חלולים. תוספת המיגון בצריח לדגם M1A1HA שוות ערך ל-800 מ"מ כנגד קינטי ו-1,300 מ"מ כנגד חלול. דגם ה-M1A2 SEP המתקדם של האברמס, שהחל להיכנס לשירות בשנות ה-2000, כולל מיגון אורניום דור ג' משופר, ונחשב לאחד הטנקים הממוגנים בעולם. עובי שריון חזית הצריח מוערך ב-940 עד 960 מ"מ כנגד קינטי, ו-1,320 עד 1,620 מ"מ כנגד חלול.
אמצעי נוסף להגברת השרידות בטנק האברמס הוא אופן אחסון התחמושת שלו. אחד הגורמים העיקריים להשמדה של טנקים הוא פגיעה במדפי התחמושת, הגוררת לעיתים קרובות את התפוצצותה והשמדה מוחלטת של הטנק. ב-M1 מאוחסנת תחמושת התותח בכיס האחורי של הצריח, והגישה אליו היא דרך דלתות הזזה אטומות. במקרה של פגיעה בתחמושת והתפוצצות, נפרץ תא התחמושת כלפי חוץ, וההתפוצצות איננה אמורה להשפיע על הצוות שבצריח, או לחלופין תאפשר לו להימלט בבטחה. בנוסף, בתא חטיבת הכוח ובתא הצוות מותקנת מערכת כיבוי אש אוטומטית מסוג "Halon", בעלת חיישני אינפרא אדום המסוגלת לאתר שרפה ב-4–5 אלפיות השנייה, ולכבות אותה בתוך שתי עשיריות השנייה.
ערכת Tusk.
כתוצאה מהלחימה בשטח אורבני בעיראק, בעיקר כנגד ארגוני המורדים בתקופה שלאחר כיבוש המדינה בידי כוחות הקואליציה, פותחה ערכת ה-Tusk (ר"ת: Tank urban survival kit), הכוללת שינויים לשיפור הלחימה ושרידות הטנק בשטח בנוי. בצידי הטנק מוסף מיגון ריאקטיבי, ובעורף התובה מיגון כלוב, לצמצום האיום הנשקף מצד רקטות נ"ט ורימונים בעלי ראש קרב חלול. לעמדת הטען נוסף מגן למקלע וכוונת תרמית, ובעמדת המפקד נשק הסיפון ניתן לתפעול מבפנים. בנוסף, מותקן טלפון אחורי חיצוני המאפשר ללוחמי החי"ר תקשורת עם צוות הטנק. ערכת ה-Tusk, שנכנסה לשימוש ב-2009, מותאמת להתקנת שדה, כלומר ללא הצורך בהחזרת הטנק למפעל.
ניידות.
אחד המאפיינים הייחודיים לטנק הוא המנוע שלו, מסוג טורבינת גז בעל הספק של 1,500 כוחות סוס, היכול לפעול עם מגוון דלקים, הכוללים בין היתר סולר, בנזין ואף דלק סילוני. על אף משקלו הכבד של הטנק, 69 טונות, היחס בין ההספק למשקל עומד על 21 כוחות סוס לטון. מנוע טורבינת גז שקט וקל יותר ממנוע דיזל בעל הספק זהה, ויותר אמין, ומספק יותר כוח הודות לדרישת קירור מופחתת. המגרעה העיקרית שלו היא צריכת דלק גבוהה בהשוואה למנועי דיזל, גם כשהטנק במצב נייח. צריכת דלק ממוצעת לקילומטר היא 6.5 ליטר; הטנק צורך 40 ליטר לשעה במצב נייח, 168 ליטר לשעה על כביש ו-214 ליטר לשעה בשטח. מלאי הדלק בן 1890 הליטרים מעניקים לטנק טווח פעולה תאורטי של מעל 400 קילומטר. לאברמס יכולת עבירות טובה על אף משקלו, ומהירות מרבית של 68 קמ"ש על כביש, ו-48 קמ"ש בשטח. הממסרה היא אוטומטית חשמלית מסוג הידרו-קינטית.
צריכת הדלק הגבוהה של האברמס, בנוסף למשקלו הרב שעומד על 69 טון (ערוך לקרב), מהווים לא אחת נטל לוגיסטי. תובלה אווירית של האברמס לקראת פריסה אסטרטגית באמצעות מטוסי מטען מסוג C-5 גלקסי ו-בואינג C-17 גלובמאסטר III, המסוגלים לשאת זוג טנקים לכל היותר, מצריכה משאבים עצומים ואורכת זמן, כפי שקרה במהלך מלחמת המפרץ (1991).
שרות מבצעי.
מלחמת המפרץ.
טבילת אשו הראשונה של האברמס נערכה בשנת 1991, במהלך מבצע סופה במדבר. צבא ארצות הברית פרס 1,956 טנקי אברמס (דגמי M1A1 ו-M1A1HA) בערב הסעודית לקראת המערכה הקרקעית. לפי הערכה של סוכנות המודיעין של משרד ההגנה האמריקני, עמדו לרשותו של הצבא העיראקי מעל ל-4,200 טנקים; רובם המכריע היו תוצרת ברית המועצות לשעבר, מדגמי T-55 ו-T-62 המיושנים, לצד טנקי T-72M, שהיו המתקדמים ביותר בצבא עיראק, אך היו הדגם הבסיסי בסדרת T-72, המיועד למטרות יצוא, וחסרו שדרוגים ומערכות יקרות.
במהלך המערכה, טנקי האברמס תפקדו בהצלחה מרובה, ולא התקשו להביס את השריון העיראקי. הצבא העיראקי היה כמעט ללא סיוע אווירי, צוותי טנקיו לא היו מאומנים, ופיקודו כשל בכל הדרגים. העדיפות בטווח התותח ובסוגי התחמיש, והיתרון העצום של כוונות ההדמיה התרמית, אפשר לטנקי האברמס לפגוע בטנקים עיראקיים בטווחים שהיו כמעט כפולים מטווח הירי המרבי של העיראקיים. הטנקים האמריקאים פתחו באש בדרך כלל בטווח של 2,500 מטר ויותר, ופגזי הח"ש-מנעל, המצוידים בחודרן מאורניום מדולל, הצליחו, בדרך כלל, לחדור את שריון הטנקים העיראקים. הוא הדין גם ביחס לתחמושת מטען חלול; בכמה מקרים מחסור בתחמושת קינטית (המועדפת על הצוותים האמריקאים) בשעת היתקלות אילצה את צוותי האברמס להשתמש בתחמושת מסוג מטען חלול, שבדומה לחודרן הקינטי, חדרה את שריון האויב בקלות.
בסך הכל נפגעו 23 טנקי אברמס במלחמה, ואיש צוות בודד נהרג. צבא ארצות הברית ציין, כי אומתו לפחות שבעה מקרים שבהם ספגו טנקי אברמס פגיעות מפגזי ח"ש-מנעל 125 מ"מ סובייטים, ושישה מקרים נוספים שבהם נורו בטעות על ידי טנקי אברמס אחרים. בכל המקרים של אש עיראקית לא הושגה שום חדירה, ולא נגרם שום נזק שאינו ניתן לתיקון (שני טנקי אברמס פגועים הושמדו כדי למנוע את נפילתם בידי עיראק). גם בכל המקרים של אש ידידותית לא הושגה שום חדירה הרת אסון לתא הלחימה, ושום טנק לא יצא לחלוטין מכלל שימוש; השריון החזיתי וכך גם שריון צד צריח עמד בפני תחמושת חודרת שריון שלו עצמו, אך לא כך המקרה בצידי התובה ובעורף הטנק.
מלחמת עיראק.
במרץ 2003 פלשו כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית לעיראק, במטרה להפיל את שלטונו של סדאם חוסיין. האמריקנים העריכו את עוצמת השריון העיראקי ערב המלחמה בכ-2,200 טנקים (כ-600 מהם T-72). הצבא הרגיל של עיראק היה ברמת כשירות נמוכה, ועוצבותיו היו מצוידות באמצעי לחימה מיושנים באיכות נמוכה. כל הטנקים היו מיושנים, והיה מחסור חמור בחלקי חילוף ואמצעי ראיית לילה. לעומת זאת, עוצבות משמר הרפובליקה נחשבו לאיכותיות יותר מבחינת האמל"ח שהפעילו, כושרן המבצעי ורוח הלחימה של אנשיהן. כוחות הקואליציה הכניעו במהרה את הצבא העיראקי, במחיר אבדות נמוך. מעט מאוד טנקי אברמס נפגעו במהלך הפלישה, מתוכם רק בודדים הושמדו כתוצאה מפגיעות משניות בידי האויב. שריון החזית של הטנק סיפק הגנה מצוינת, אולם המיגון בגג, בצד ובעורף הטנק ניתן לחדירה בידי נשק נ"ט כגון רקטות RPG. במספר מקרים מתועדים של אש ידידותית, פגעו פגזים חודרי-שריון בקוטר 25 מ"מ מאורניום מדולדל בעורף האברמס, והוציאו אותו מכלל פעולה.
לטענת הצבא האמריקני, במהלך השנתיים הראשונות למלחמה בעיראק נפגעו כ-70 אחוז מ-1,100 טנקי האברמס בעיראק, רובם באופן קל; מתוכם, כ-80 טנקים הוצאו מכלל פעולה, ונזקקו להחזרתם למפעל בארצות הברית. הודות למיגון הכבד, מרבית אנשי הצוות סבלו מפציעות קלות בלבד. הגורם העיקרי לפגיעה בטנקים בתקופה שלאחר כיבוש המדינה, היה מטען צד, וכאמור, כתוצאה מהלחימה כנגד ארגוני המורדים, הותקנו בחלק מהטנקים ערכות TUSK לשיפור השרידות בלוחמה בשטח בנוי.
מלחמת אפגניסטן.
במהלך 10 השנים הראשונות למערכה באפגניסטן, נמנע צבא ארצות הברית משליחת טנקים למדינה, בגלל תוואי השטח ההררי. כוחות אחרים של הקואליציה, לרבות אלה של קנדה, כבר השתמשו בטנקים בזירה. בדצמבר 2010, נשלחו לראשונה 14 טנקי אברמס M1A1 של חיל הנחתים למחוז הלמנד בדרום אפגניסטן, במאמץ לשפר את יכולת הלחימה של הצבא האמריקאי שם.
אף שהאברמס נמצא בשירות מראשית שנות השמונים, דגמי ה-M1A2 צפויים להישאר בצבא האמריקני עד שנת 2050 בערך. עם זאת, הוחל בתכנון דגם חדש ומשופר, M1A3. מעט פרטים נחשפו עד כה על טנק זה, אך הוא צפוי להיות קל יותר, בעל טכנולוגיות מתקדמות, וחמוש בתותח 120 מ"מ קל משקל. ייצור ה-M1A3 מתוכנן לשנת 2017 במפעל לימה של ג'נרל דיינמיקס.
שחר ליפשיץ
שחר ליפשיץ (נולד ב-6 ביולי 1970) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן. שימש כדקאן הפקולטה ועומד בראש מרכז מנומדין למשפט יהודי ודמוקרטי וממייסדי הקונגרס הישראלי.
ביוגרפיה.
פרופ' שחר ליפשיץ הוא בוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר וישיבת ההסדר הר עציון. בוגר תואר ראשון במשפטים ובפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. התמחה במשרד עורכי דין רוזנצוייג, שפרן, גרא ובבית המשפט. עשה מסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת בר-אילן. שימש במשך כשנתיים כחוקר באוניברסיטת ניו יורק, בבית הספר ע"ש קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי וחוקר בכיר במרכז הרב-תחומי לחקר המשפטים של בית הספר. כן שימש כפרופ' אורח ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר למשפטים ע"ש קרדוזו.