תוכניות לפיתוח הבור.
בשנת 1961, רכשה חברת בנייני מידות בע"מ, חברת בת של חברת הכשרת הישוב את המתחם שהיה על-פי תוכנית המתאר דאז מיועד למסחר. ב-1968 מסרה בנייני מידות את המגרש לעיריית ירושלים, בתמורה לקבלת זכויות בנייה במקומות סמוכים. ייעוד המתחם שונה משטח מסחרי לשטח ציבורי פתוח. בכוונת העירייה היה להקים במקום חניון ציבורי. הזכויות במתחם הועברו ונרשמו על-שם עיריית ירושלים ב-1969. במהלך השנים לא יצאה לפועל בידי העירייה תוכנית בנייה לצורך הציבורי (חניון ציבורי תת-קרקעי ומעליו כיכר). ב-1988 החלו מגעים בין ראש עיריית ירושלים דאז, טדי קולק, לבין חברת הכשרת היישוב במגמה לפתח את בור שיבר על בסיס תכנון שהוא שילוב בין חניון ציבורי תת-קרקעי לבין שטחי מסחר, מגורים ומשרדים במגרש ולצורך כך, לשנות את ייעודו של המתחם לייעוד מסחרי. במסגרת זאת, הכינה חברת הכשרת היישוב תוכנית מתאר באמצעות האדריכל שלמה אשכול וזכתה לאישור העירייה. והוסכם על התמורה שתשלם החברה לעירייה בעבור רכישה חוזרת של הזכויות במתחם.
בשל התנגדות להסכם בוועדת הכספים של העירייה, הועבר העניין לבדיקת מבקר העירייה ובדו"ח שהגיש, שלל את זכותה של הכשרת היישוב לרכוש את המתחם חזרה והמליץ על עריכת מכרז פתוח לפיתוח המתחם. חברת הכשרת היישוב תבעה את העירייה וב-2000 נקבע, במסגרת הסכם פשרה משפטי שקיבל תוקף של פסק-דין במסגרת הליכי הערעור בבית-המשפט העליון, כי החברה זכאית לרכוש בחזרה את בור שיבר, עם שינוי ייעודו לייעוד שאינו ציבורי במסגרת תוכנית חדשה, אותה תיזום החברה. התוכנית, כך נקבע בהסכם, תובא לאישור הוועדה המקומית בתוך שנה מיום החתימה על ההסכם. בתקופת ראש העיר אהוד אולמרט, סוכם על הקמת מגדל של 24 קומות במקום, וזאת ברוח המדיניות של רשויות התכנון בתקופתו, אשר התירה ואף עודדה בנייה של בניינים רבי קומות בירושלים, בעיקר במרכז העיר. החברה הכינה תוכנית באמצעות אורי שטרית, שמאוחר יותר מונה למהנדס העיר ירושלים, ובתחילת שנות האלפיים, התוכנית קודמה. החברה לא עמדה בהתחייבות להגיש את התוכנית בתוך שנה. כמו כן, הגיעה החברה למסקנה, שנתוני הביקושים למשרדים בירושלים, אינם מעודדים, והיא ביקשה לעכב את הטיפול בותוכנית. בספטמבר 2007, מונה לעירייה מהנדס עיר חדש, האדריכל שלמה אשכול שעמדתו הִיא שלא לבנות במתחם בור שיבר וכי קיימת חשיבות עליונה להשאיר את בור שיבר כשטח ירוק פתוח. חברת הכשרת היישוב שוב תבעה את העירייה.
בשנת 2014, נדחתה התביעה נגד עיריית ירושלים, השופט קיבל את טענת העירייה לפיו קידום התוכנית אמור היה להעשות תוך שמירה מלאה על עצמאות שיקול הדעת הנתון לגורמי התכנון במסגרת מילוי תפקידם וכי אין בהתחייבות העירייה בהסכם, שלא להתנגד לתוכנית חדשה שתגיש החברה ואף לתמוך בה.
בשנת 2021 החלו עבודות לשדרוג הגן.
גן הסוס
בור שיבר
נייר זכוכית
נייר לֶטֶש או נייר זכוכית, הוא נייר עבה וחזק המצופה בגרגרי זכוכית או גרגרי חומר שוחק אחר ומשמש לליטוש ולהחלקה של משטחים מוצקים. הוא משמש לשיוף והסרה של מעט חומר ממשטחים שונים כך שיהיו חלקים יותר (למשל במהלך גימור של עבודות עץ), הסרת שכבה של חומר (למשל הסרת שכבת צבע ישנה מחפץ לקראת צביעתו מחדש), או הפיכת משטח למחוספס יותר (למשל כהכנה למריחת שכבת דבק). נייר זכוכית גס בדרגה גבוהה עשוי לשמש למשטחים מחוספסים, וככל שהוא עדין יותר הוא משמש להחלקה וליטוש עדינים יותר של המשטח.
השימוש המתועד הראשון בנייר לטש הוא מהמאה ה-13 בסין, אז הוצמדו שברי צדפים, זרעים וחול באמצעות דבק טבעי למטרות שפשוף והסרת חומר. חומרים נוספים מהם יוּצרו ניירות לטש הם עורות כרישים, מאובנים חיים של דגים מסוימים (מתועד אצל ילידים מקומורו), וצמח השבטבט הגס לאחר בישולו וייבושו (בשימוש מסורתי בקרב היפנים). הוא נקרא בשם "נייר זכוכית" משום שלעיתים קרובות יוּצר משברי זכוכית קטנים, שקצוותיהם החדים מאפשרים שפשוף וחיתוך יעיל, בעוד חול הוא רך יותר ופחות יעיל בשפשוף גס של חומרים; כיום חלק מניירות הזכוכית לא מיוצרים כלל מזכוכית. במקרים רבים החומר בו משתמשים הוא צורן קרביד, מוכר גם כ"קרבורונדום" (Carborundum). לליטוש משטחים מחומר קשה במיוחד, משתמשים ברסיסי יהלום.
ב-1833 החל ג'ון אוקלי מלונדון לייצר נייר לטש באופן תעשייתי במפעלו, בשיטות חדשות. איזק פישר ג'וניור מוורמונט הציג לראשונה את תהליך ייצור נייר הזכוכית בארצות הברית ב-1834. ב-1921 ייצרה חברת 3M נייר לטש שגבו עמיד בפני מים, בשם "Wetordry".
אריזות שונות.
כדי לאפשר אופני עבודה שונים, קיימים מוצרים ואריזות שונים המבוססים על נייר לטש, ביניהם נייר לטש דו-צדדי, "ספוג לטש", כלומר נייר לטש המודבק לפיסת ספוג כדי להקל על השימוש בו, רצועה סגורה של נייר לטש המשמשת לשיוף מכני, נייר לטש שדבוק לדיסקה רכה המשמשת לשיוף מכני, ועוד.
דירוג.
נייר לטש מאופיין על ידי מספר, שמציין את הגודל הממוצע של החלקיקים. יש מספר שיטות מספור. השיטות הנפוצות שנמצאות בשימוש הן השיטה האמריקאית CAMI, והשיטה האירופית FEPA, מוכרת גם כ-ISO 6344. בשתי השיטות, מספר קטן יותר מציין נייר גס יותר, כלומר בעל חלקיקים גדולים יותר, וההפך - מספר גדול יותר מציין נייר עדין יותר, בעל חלקיקים קטנים יותר. הדירוג נע בין P12, עם גודל חלקיקים של כ-1800 מיקרומטר (או 1.8 מילימטר), ועד P2500, עם חלקיקים בגודל של 8.4 מיקרומטר. בדרך כלל הדירוג מודפס על גב גיליון נייר הלטש.
מועדף
מועדף (מאיטלקית: favorito) היה תואר שניתן לאדם מקורב למונרך.
התואר החל להיות בשימוש באירופה בימי הביניים והתייחס לאדם, שבזכות קרבתו האישית למונרך והעובדה שהצליח להתחבב עליו באופן אישי, הצליח לצבור כוח פוליטי רב בממלכה. המועדפים הגיעו לשיא השפעתם במאות ה-16 וה-17 תודות לעובדה שניהול המדינה נעשה מסובך מדי מכדי שיוכל להיעשות על ידי אדם אחד מחד והעובדה שבתקופה זאת מוסדות כמו פרלמנט וממשלה היו רק בתחילת דרכם ההתפתחותית מאידך.
עם התפתחותם של מונרכיות חוקתיות שהעבירו חלק מסמכותיות וההשפעה הפוליטית מן המונרך אל מוסדות כמו בית נבחרים וממשלה דעכה השפעתם של המועדפים עד שהתואר הפסיק להיות בשימוש.
הסלון האווירי במוסקבה
הסלון האווירי במוסקבה, רשמית סלון האוויר והחלל הבינלאומי (ברוסית: Международный авиационно-космический салон, בראשי תיבות: МАКС) היא תערוכת תצוגה של מטוסים הנערכת אחת לשנתיים בעיר ז'וקובסקי, במחוז מוסקבה, בשדה התעופה ראמנסקוי, במכון לחקר הטיסה ע"ש גרומוב, לא הרחק מהעיר מוסקבה.
הסלון האווירי נפתח לראשונה ב-1993 ומאורגן על ידי סוכנות התעשייה הפדרלית של משרד התעשייה והחל משנת 2009 נערך בחסות עיריית מוסקבה. בשנת 2019 הרפובליקה העממית של סין הפכה למדינה שותפה בארגון הסלון האווירי.
מטרת הסלון האווירי היא הצגת הטכנולוגיות החדשות בתחום התעופה, בעיקר רוסיות, כמו גם פתיחת שוק התעופה הפנימי לתצוגה בפני תעשיית התעופה העולמית ומדינות רבות שולחות נציגים לתערוכה. הסלון האווירי במוסקבה נחשב לתצוגת התעופה הגדולה והחשובה ביותר במזרח אירופה ובמסגרתו נערכים כנסי תעופה על ידי המכון המרכזי לאירו-הידרו דינמיקה של רוסיה.
העיר ז'וקובסקי, בה נערך הסלון האווירי, נחשבת למרכז תעשיית התעופה הרוסית.
היסטוריה.
התערוכה האווירית הבינלאומית ברוסיה (Международная воздухоплавательная выставка), נערכה לראשונה באפריל 1911 במיכאילובסקי מאנז' בסנקט פטרבורג שאורגן תחילה על ידי החברה הטכנית הרוסית (Русское Техническое общество) שהוקמה ב-1866 לקידום הטכנולוגיה הרוסית.
התערוכה הראשונה נערכה בין ה-23 ל-27 באפריל 1911, וזכתה להצלחה בינלאומית, כשהשתתפו בה 100,000 איש מכל אירופה. התערוכה השנייה נערכה בין ה-25 במרץ ל-8 באפריל 1912, ואורגנה על ידי חברת התעופה המוסקבאית, ביוזמת אבי התעופה הרוסית, ניקולאי ז'וקובסקי. 22 שנים אחר כך, נערכה תצוגה אווירית בינלאומית, ב-18 באוגוסט 1934, ביום חגו של חיל האוויר הסובייטי ולאחר מכן לא נערכו עוד תצוגות תעופה בינלאומיות ברוסיה עד שנת 1992.
בין ה-11 ל-16 באוגוסט 1992 נפתח מופע האוויר של מוסקבה (МосАэроШоу) שהפך מקץ שנה ל-MAKS - סלון האוויר והחלל הבינלאומי ומאז נערך מדי שנתיים ועד מהרה הפך לאירוע תעופה בינלאומי חשוב. מאז 1993 הוא נערך מדי שנתיים ונמשך במשך 6 ימים, כאשר 3 הימים האחרונים התצוגה פתוחה לכלל הציבור.
הסלון האווירי הוא מופע אווירי לכל דבר ומופיעות בו קבוצות אווירובטיקה רבות, צרפתיות (כקבוצת "פטרול דה פראנס", Patrouille Acrobatique de France) ורוסיות (כדוגמת קבוצת האווירובטיקה של חיל האוויר הרוסי, "האבירים הרוסיים"), המופע האווירי נחשב לתצוגת ענק שאורחיו נוהגים לערוך במהלכו פיקניקים. הסלון האווירי נחשב למאובטח ברמה גבוהה מאוד ומאובטח על ידי יחידות משטרה, המשמר הלאומי (לשעבר כוחות הפנים).
בתערוכה האווירית באוגוסט 2011, הוצגו לראשונה מטוס הנוסעים סוחוי סופרג'ט 100 ומטוס הקרב הרוסי מדור 5, סוחוי T-50. בתערוכה משנת 2019 הוצג מטוס הנוסעים MS-21, מטוס הקרב מיג-35, מסוק התובלה מיל מי-38 ומטוס הקרב סוחוי Su-57.
אלברכט גואץ
Rock DJ
Rock DJ הוא שיר של זמר הפופ הבריטי רובי ויליאמס. השיר יצא לאור כסינגל הראשון מאלבום האולפן השלישי של ויליאמס, Sing When You're Winning.
השיר כולל דגימות משירו של בארי וייט, "It's Ecstasy When You Lay Down Next to Me" ומהשיר "Can I Kick It?" של להקת ההיפ הופ A Tribe Called Quest.