ביפנית שירי הייקו נכתבים תמיד בשורה אחת ללא הפרדה בין היחידות או סימני פיסוק כלשהם. בשפות מערביות, וגם בעברית, נהוג לחלק את השיר לשלוש שורות נפרדות.
מאפיין טיפוסי נוסף של הייקו הוא "מילת עונה", שנקראת ביפנית (季語). מילה זו מסמלת את עונת השנה שבה מתרחש השיר, והעונה עצמה לרוב לא מצוינת במפורש. קיימות מילות עונה רבות, ורובן הן תופעות טבע או מנהגים תרבותיים יפניים שמזוהים עם תקופה מסוימת בשנה, למשל פריחת הדובדבן באביב. המילים מחולקות לחמש קבוצות: אביב, קיץ, סתיו, חורף, ותחילת השנה החדשה (השבועיים הראשונים בשנה). כמו במקרה של מספר ההברות, גם מהמוסכמה הזאת ניתן לחרוג, וקיימים שירים רבים שאין בהם מילת עונה כלל. שירים כאלה נקראים .
כללים בסיסיים אלה מבוססים על אופי השפה היפנית ועל השירה היפנית הקלאסית - ואקה. הכללים לא תמיד מתאימים לשפות אחרות, ולכן כאשר כותבים הייקו בשפה אחרת יש נטייה לשמור רק על חלק מהכללים, אם בחלוקה שרירותית ליחידות (5, 7, 5), שימוש במשקל כלשהו או שמירה על קיצור ו"אווירת" הייקו. גם כאשר מעבירים הייקו לשפה מערבית, המתרגם בדרך כלל בוחר לוותר על המשקל המקורי על מנת לשמור את המשמעות וקילוח השיר. בתרגומים הראשונים של הייקו לשפה העברית, המתרגמים נטו לעיתים להשתמש בחריזה כתחליף למשקל.
בגלל הקיצור והחסכנות במילים, הנושא של שיר הייקו עשוי להשמע סתמי ומובן מאליו בקריאה ראשונה, אולם כאשר מתעמקים בשיר אפשר לגלות תובנה מעניינת או מסר רוחני. אחת ההשפעות המרכזיות על ההייקו הוא זן בודהיזם, זרם של הבודהיזם שהתפתח בסין ובהמשך הגיע ליפן והשפיע מאוד על התרבות היפנית.
להלן דוגמה להייקו מפורסם מאת באשו:
תרגום:
הצפרדע היא קיגו (מילת עונה) לעונת האביב. על פי אחת הפרשנויות, הייקו זה חובר על ידי באשו כאשר נשאל לגבי מצב תודעתו על ידי מורו למדיטצית זן. הבריכה מסמלת את מצב התודעה השליו שבו הוא היה, והצפרדע מסמלת את שאלתו של מורהו, שהפריעה לו.
היסטוריה.
מקור ההייקו בשירת הטנקה שכללה שתי שורות נוספות בנות שבע יחידות. לטנקה ולהייקו קדמה שירת הרנגה, שהיא למעשה קבוצת שירי טנקה שמתכתבות אלה עם אלה. קיימת גם מסורת של הייקו היתולי, המכונה סנריו.
המשוררים המסורתיים הידועים של ההייקו הם באשו, איסא, יוסה בוסון ושיקי.
בטים מוצ'ו פרסם בשנת 1991 ספר ראשון של שירי הייקו באלבנית. המשוררת הקטלאנית דולוס מיקל פרסמה אוסף שיר הייקו בשנת 1999.
הייקו חופשי.
לצד ההייקו המסורתי קיים זרם חשוב נוסף שנקרא ״הייקו במקצב חופשי״ (自由律俳句). ההייקו החופשי ביטל את כל כללי הצורה והתוכן המסורתיים לטובת ביטוי חופשי לגמרי של מחשבות ורגשות ברוח ההייקו. בשירים כאלה לא קיים המבנה בן שלוש היחידות, ומספר ההברות בהם הוא לרוב שרירותי, לפי הצורך. מילות עונה קיימות בהייקו החופשי רק כאופציה ולא ככלל.
המשורר הידוע ביותר בזרם זה הוא סנטוקה (Santōka Taneda, 種田山頭火). השיר הבא הוא דוגמה טיפוסית לכתיבה של סנטוקה ולהייקו החופשי בכלל:
מה זה, אפילו כובע הקש שלי התחיל לדלוף
笠も漏りだしたか
"kasa mo moridashita ka"
בדוגמה זו אפשר לראות כמה מאפיינים של ההייקו החופשי:
עם זאת, השיר כן תואם את רוח ההייקו בכך שהוא מתאר רגע בהווה ומתייחס לתופעת טבע כלשהי - במקרה זה השיר רומז לגשם חזק.
בלוטת חלב
בלוטת חָלָב היא איבר (בלוטה) הנמצא בגופם של בעלי חיים המשתייכים למחלקת היונקים.
בלוטות החלב, שתפקידן העיקרי הוא הנקת ולדות (בעלי חיים בראשית חייהם), מהוות את המאפיין המגדיר החשוב ביותר של מחלקת היונקים (ושם המחלקה נובע ממאפיין זה). בבעלי חיים בוגרים קיימות בלוטות חלב פעילות אך ורק בנקבות. בדרך כלל קיימות בכל יצור בלוטות חלב רבות, והן מתרכזות בעטינים—איברים הנושאים בתוכם את בלוטות החלב והמאפשרים הנקה.
בדומה לשיער, בלוטות החלב ייחודיות ליונקים. הן מופיעות בשני המינים, אולם מפסיקות את התפתחותן אצל הזכר עוד לפני סיום תהליך ההתבגרות המינית. מספר בעלי חיים אחרים מאכילים את צאצאיהם על ידי חומר דמוי-חלב, אולם מקורו של החומר שונה מזה של החלב.
בלוטות החלב הן כנראה בלוטות זיעה "משופרות". לא ידוע מתי לראשונה הן הופיעו בתהליך האבולוציה של חולייתנים, אולם ניתן להסיק שהופעתם מתואמת וקשורה בהתפתחותם של שיני החלב ודפוסי תחלופת השיניים הנראים ברוב מיני היונקים המודרניים. שיני חלב אינן יעילות כשיני בוגר ואינן מותאמות ללעיסה, מאחר שגודלן קטן והן משתנות תדיר במהלך התפתחות היונק. על כן מסתמך היונק הצעיר על מזון עשיר שאופן עיכולו אינו מוכתב בלעיסתו—חלב. החלב מכיל אחוז גבוה של חלבון, שומן וסוכרים (בעיקר לקטוז), וכן כמות מסוימת של ויטמינים ומלחים. זהו מקור מזון עשיר שאחוז מרכיביו משתנה במיני היונקים השונים ובמהלך תקופת ההנקה.
בלוטת חלב מורכבת ממערכת תעלות המפרישות חלב, וסביבן מעטפת מלכדת. הורמון הגדילה וההורמון פרולקטין מעודדים את היווצרות החלב. פעולת היניקה מעודדת את הפרשת ההורמונים. צורת בלוטות החלב שונות בין מיני היונקים: אצל יונקי הביב קיים מצבור רקמות הצמוד לקיר הבטן, החלב מצטבר בגומחות על גבי הפרווה, ומלוקק על ידי היונק הצעיר. במינים רבים ובהם האדם, תעלות החלב מגיחות אל פני השטח בצורת תפיחה בשרית המכונה פטמה. במינים אחרים (אצל פרות למשל) תעלות החלב מפרישות את החומר אל מאגר נוזלים, ומשם מופרשות החוצה דרך פתח יחיד בפטמה.
בלוטות החלב שונות גם במספרן ובמיקומן: המספר נע בין שתי בלוטות (רוב הפרימטים למשל) ל-18 בלוטות (חזיר). הבלוטות ממוקמות לרוב לאורך שני קווים מקבילים בבטן או בחזה של בעל החיים, הנקראים קו החלב.
אדמנטיום
אדמנטיום היא סגסוגת מתכתית בדיונית בלתי ניתנת להשמדה, המופיעה בעיקר ביקום מארוול של חברת מארוול קומיקס. מקור שמה במילה Adamant שפירושה "חומר קשה". המתכת מתוארת כאחד החומרים הקשיחים בעולם, וכמעט בלתי ניתנת להשמדה מרגע שקיבעו אותה במצב מוצק.
השימוש הבולט ביותר בה הוא בדמותו של המוטאנט וולברין מסדרת הקומיקס אקס-מן - אשר עצמותיו "מוזגו באורח מולקולרי" במתכת זו, לרבות טפרים שיוצאים בגב ידו שהיו עשויים בעצם ואשר אף הם צופו באדמנטיום, בתהליך של פרויקט ממשלתי סודי בשם נשק אקס (באופן אירוני מתכת זו, שנועדה להפוך אותו לבלתי ניתן לעצירה, היא זו שהביאה לסופו). בקומיקס מוזכר שהאדמנטיום היא מתכת רעילה והסיבה לכך שאינה הורגת את וולברין היא יכולת ריפוי-העל שלו, המנטרל את נזקיה של המתכת. בתוספת לכוח הריפוי שלו, ציפוי השלד באדמנטיום הפך את וולברין לכמעט בלתי ניתן להריגה.
דמות פופולרית אחרת הקשורה למתכת היא קפטן אמריקה, אשר סימן ההיכר שלו - המגן המשמש אותו להגנה וכנשק - עשוי מסגסוגת של ברזל ומתכת בדיונית בשם ויברניום אנטארקטי, שביחד יצרו את האדמנטיום. מבין הדמויות הנוספות הנעזרות במתכת האדמנטיום נמנים בולזאיי, יריבו של דרדוויל, שעמוד השדרה שלו צופה בסגסוגת זו; ליידי דת'סטרייק שעמוד השדרה שלה וטפריה צופו במתכת זו; טפריה של X-23, וכן פלג ראשו העליון (ולאחר מכן גם שלדו) של ראש פטיש. כמו כן, אחד מכלי נשקו של איירון מן הוא כדור בליסטי מיוחד שעשוי מסגסוגת האדמנטיום, וכן אחת ממעבדותיו של מיסטר פנטסטיק בנויה כולה מהמתכת לצורך ניסויים מסוכנים במיוחד.
באנלוגיה לעולם המציאותי, קַרבּיד הטונגסטן הוא אחד החומרים הקשים שיש בנמצא, בנוסף ליהלום.
צרבת
צרבת היא תחושת צריבה כואבת בוושט, מעט מתחת לעצם החזה.
התחושה מתחילה בדרך כלל בבטן ועוברת לצוואר ולגרון. הצרבת נובעת מעלייה של חומצות קיבה בוושט. צרבת היא בדרך כלל תופעה חולפת, אף כי פגמים בסוגר הקיבה עלולים להפוך את התופעה לכרונית. הצרבת מתחילה בדרך כלל לאחר אכילת כמות גדולה של מזון או אכילת מזון שומני. נשים בהיריון מועדות לצרבת, ושתיית משקאות מוגזים (המבוססים על חומצה פחמתית) עלולה אף היא לעודד צרבת. צרבת כרונית עלולה להעיד על כיב קיבה (אולקוס). הצרבת יכולה להופיע בכל גיל.
פירושה האנגלי של המילה צרבת (Heartburn) הוא "שרפה בחזה" מאחר שהתחושות המלוות צרבת דומות לתעוקת לב, הקודמת להתקף לב.
מומלץ לסובלים מצרבת לאכול מנות קטנות, לא לשכב לאחר האוכל ולהמעיט בצריכת שומנים ומשקאות תוססים מאוד.
תרופות לצרבת.
ניתן לחלק את התרופות לצרבת לארבע קבוצות:
תרופות מסוג זה: טאמס, צרבת-X, קלטראט, ויטה-קל (דרך חיים), מאלוקס, קלצימור.
תרופות מסוג זה: לנטון, פרילוסק, פרבאסיד, אומפרדקס, קונטרולוק, פרוטוניקס, פנטולוק, לוסק, נקסיום, אסיפקס.
דוגמאות לתרופות מסוג זה: פפסיד, טגמט, ניזאטידין, גסטרו, סימטידין, אקסיד, פאמוטידין, זנטק, רניטידין.
ניתן למצוא חוסמי H2 שנמכרים ללא מרשם רופא אבל כמות החומר הפעיל שבהם נמוכה יחסית לאלה שעבורם יש צורך במרשם.
פאול ויטגנשטיין
פאול ויטגנשטיין (בגרמנית: Paul Wittgenstein; 11 במאי 1887 – 3 במרץ 1961) היה פסנתרן יליד אוסטריה.
ויטגנשטיין איבד את זרועו הימנית במלחמת העולם הראשונה, אך המשיך לנגן בקונצרטים כשהוא משתמש בידו השמאלית בלבד, ואף זכה שמספר מלחינים בולטים יכתבו יצירות במיוחד עבורו.
תולדות חייו.
ויטגנשטיין נולד בווינה לתעשיין קארל ויטגנשטיין וללאופולדינה לבית קלמוס, במשפחה בת שמונה ילדים.
סבו מצד האב, היינריך כריסטיאן, המיר את דתו מיהדות לנצרות פרוטסטנטית, אולם הוא זכה לחינוך קתולי. האם הייתה בת ליהודי-בוהמי ולאם סלובנית.
אביו נהג לארח אישים בולטים מהתרבות הגרמנית, ובהם המלחינים יוהנס ברהמס, גוסטב מאהלר וריכרד שטראוס, כאשר עם האחרון נהג פאול הצעיר לנגן דואטים. הוא אחיו הבוגר של לודוויג, לימים, אחד מגדולי הפילוסופים של המאה ה-20.