הצעתם של ארצות הברית, מקסיקו וקנדה גברה על הצעה של מרוקו במהלך הצבעה בקונגרס ה-68 של פיפ"א שנערך במוסקבה. זהו המונדיאל הראשון מאז מונדיאל 2002 שנערך ביותר ממדינה אחת, והראשון אי פעם שנערך בלמעלה משתי מדינות. מקסיקו, שאירחה בעבר את מונדיאל 1970 ומונדיאל 1986, תהפוך למדינה הראשונה שמארחת את המונדיאל שלוש פעמים. ארצות הברית אירחה בעבר את מונדיאל 1994.
מבנה הטורניר.
באוקטובר 2013 הציע מישל פלאטיני, נשיא אופ"א דאז, להרחיב את המונדיאל ל-40 נבחרות. במרץ 2016 הציע ג'אני אינפנטינו, נשיא פיפ"א, הצעה דומה, ובהמשך אף הציע הרחבה ל-48 נבחרות. ב-4 באוקטובר 2016 הכריזה פיפ"א על רצונה להגדיל את מספר המשתתפות במונדיאל שעמד על 32 נבחרות. נשקלו ארבע אפשרויות להרחבה:
ב-10 בינואר 2017 מועצת פיפ"א בחרה באפשרות הרביעית והצביעה פה אחד על הרחבת המונדיאל ל-48 נבחרות, הפורמט המבטיח ביותר מבחינה כלכלית. הטורניר ייפתח בשלב בתים המורכב מ-16 בתים בני שלוש נבחרות כל אחד, כאשר 2 הנבחרות המובילות יעפילו לשלב הנוקאאוט, שיכלול חמישה שלבים (במקום ארבעה). מספר המשחקים יגדל מ-64 ל-80, אך הנבחרות שיסיימו בארבעת המקומות הראשונים ישחקו שבעה משחקים, כמו בטורנירים קודמים (משחק נוקאאוט נוסף במקום משחק אחד פחות בשלב הבתים). הטורניר יושלם בתוך 32 ימים, כמו במונדיאל בן 32 הנבחרות.
ביקורת.
השימוש בבתים בני שלוש נבחרות בלבד כאשר שתיים מתוכן עולות לשלב הבא, ספג ביקורת משום שהוא מגביר את הסיכון לקנוניה בין שתי נבחרות, דבר שקרה בעבר במשחקי גביע העולם, כגון חרפת חיחון. כדורגלן העבר מרקו ואן באסטן הציע למנוע את האפשרות של תיקו בשלב הבתים על ידי הכרעת משחקים אלו בדו-קרב בעיטות עונשין.
בחירת המארחת.
תהליך בחירת המארחת היה אמור להתחיל כבר ב־2015, אך בעקבות פרשיית השחיתות בפיפ"א, שבעקבותיה התפטר הנשיא ספ בלאטר, ההצבעה נדחתה ל־2020. לפי תקנות פיפ"א, המונדיאל אינו יכול להתקיים בשתי היבשות שאירחו את שני גביעי העולם שקדמו לו, ובמרץ 2017 אישר ג'אני אינפנטינו, נשיא פיפ"א, כי נבחרות מאירופה (אופ"א) ומאסיה (AFC) לא הורשו להגיש הצעות לאירוח המונדיאל ב־2026, לאחר שרוסיה אירחה ב־2018 וקטר ב־2022. לפיכך ההצעות לאירוח המונדיאל אפשריות רק מארבע היבשות הבאות: אמריקה הצפונית (CONCACAF; אירחה לאחרונה בארצות הברית ב־1994), אפריקה (CAF; אירחה לאחרונה בדרום אפריקה ב־2010), אמריקה הדרומית (CONMEBOL; אירחה לאחרונה בברזיל ב־2014) ואוקיאניה (OFC; לא אירחה מעולם). למרות זאת, פיפ"א אישרה כי במידה ולא תהיה הצעה העומדת בתנאי האירוח, אירופה עשויה לארח את הטורניר.
אירוח משותף, שנאסר על ידי פיפ"א לאחר מונדיאל 2002, אושר למונדיאל 2026. קנדה, מקסיקו וארצות הברית, ששקלו שלושתן להגיש הצעה לארח את הטורניר בנפרד, הגישו את הצעתן המשותפת ב־10 באפריל 2017, בעידודו של נשיא ארצות הברית דאז דונלד טראמפ. ב־11 באוגוסט 2017 הגישה מרוקו, שהתחרתה על אירוח המונדיאל גם ב־1994, 1998, 2006, ו־2010, את הצעתה לאירוח המונדיאל, הצעה הכוללת השקעה של 15.8 מיליארד דולר בבנייה ושיפוץ של 14 אצטדיונים.
הצבעה.
ההצבעה התקיימה ב־13 ביוני 2018 במהלך הקונגרס השנתי של פיפ"א שנערך במוסקבה. ההצעה הצפון־אמריקאית קיבלה 134 קולות, בעוד ההצעה המרוקנית קיבלה 65 קולות בלבד. עם הבחירה, קנדה הפכה למדינה החמישית שמארחת את גביע העולם בכדורגל לגברים ולנשים, לאחר שאירחה את מונדיאל הנשים ב־2015. מקסיקו הפכה למדינה הראשונה שמארחת את גביע העולם בפעם השלישית, לאחר שאירחה אותו ב־1970 וב־1986. ארצות הברית הפכה למדינה הראשונה שמארחת את גביע העולם לנשים ולגברים פעמיים כל אחד, לאחר שאירחה את המונדיאל ב־1994 ואת מונדיאל הנשים ב־1999 וב־2003.
מוקדמות.
תהליך ההעפלה למונדיאל 2026 טרם הוכרע. מועצת פיפ"א צפויה להחליט אלו מארחים, אם בכלל, יעפילו אוטומטית לטורניר.
חלוקת המקומות.
ב-30 במרץ 2017, הלשכה של מועצת פיפ"א (המורכבת מנשיא פיפ"א ונשיאי ששת הקונפדרציות החברות בפיפ"א) הגישה לאשרור בפני מועצת פיפ"א המלצה להקצאת המקומות במונדיאל. ב-9 במאי 2017, יומיים לפני קונגרס פיפ"א ה-67, אישרה מועצת פיפ"א את ההצעה בישיבה שנערכה במנאמה, בחריין. ההצעה כוללת טורניר פלייאוף בן שש נבחרות שיכריע את שתי הנבחרות האחרונות שיעפילו למונדיאל. אופ"א דרשה וקיבלה 16 מקומות ואוקיאניה קיבלה לראשונה מקום מובטח.
סוגיית הקצאת המקומות למדינות המארחות, בהתחשב בכך שיש שלוש מארחות, טרם נפתרה, וההחלטה צפויה להתקבל בידי מועצת פיפ"א. בהצעת האירוח המשותפת ציפו שלושת המדינות לקבל שלושה כרטיסים במונדיאל לשלושת הנבחרות המארחות.
מבנה העפלה זה מבטיח, לראשונה בתולדות גביע העולם, מקום מובטח לקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה. מונדיאל 2026 צפוי להיות הראשון בו כל ששת הקונפדרציות הבטיחו מקום אחד לפחות.
טורניר הפלייאוף.
טורניר פלייאוף שיכלול שש נבחרות יתקיים על מנת להכריע את שני הכרטיסים האחרונים למונדיאל. נבחרת אחת מכל קונפדרציה (למעט אופ"א) תשתתף בו, ונבחרת נוספת מהקונפדרציה המארחת (CONCACAF). ששת הנבחרות ידורגו לפי הדירוג העולמי של פיפ"א, ארבעת הנבחרות החלשות ישחקו בשני משחקים, ושתי המנצחות ישחקו כנגד שתי הנבחרות המדורגות על העפלה למונדיאל. הטורניר יתקיים באחת או יותר מהמדינות המארחות בנובמבר 2025 או במרץ 2026.
אצטדיונים.
במהלך הגשת הצעת האירוח הוצעו 50 אצטדיונים ב-44 ערים, שניים מהם בבנייה (3 אצטדיונים ב-3 ערים במקסיקו, 9 אצטדיונים ב-7 ערים בקנדה, ו-38 אצטדיונים ב-34 ערים בארצות הברית). בסיבוב הראשון של צמצום ההצעות נשרו 9 אצטדיונים ב-9 ערים, בסיבוב השני נפסלו 9 אצטדיונים נוספים ב-6 ערים, ו-3 אצטדיונים נוספים ב-3 ערים (שיקגו, מיניאפוליס וונקובר) נפסלו בגלל פרטים טכניים. לאחר שביולי 2021 הצעתה של מונטריאול נפסלה גם היא, באפריל 2022 הוחזרה ונקובר לרשימת הערים המועמדות. וושינגטון די.סי. ובולטימור איחדו את הצעתם, מה שהסיר את מגרש פדקס מרשימת ההצעות והותיר רק את אצטדיון בנק M&amp;T בבולטימור, זאת לנוכח דאגה ממצבו הגרוע של מגרש פדקס. עם זאת, פסטיבל המעריצים של פיפ"א עבור הצעה זאת יתקיים בשדרת המול בוושינגטון.
למרות שקיימים בארצות הברית ובקנדה אצטדיוני כדורגל ייעודיים, הגדול שבהם מכיל רק 30,000 מקומות, פחות מדרישת המינימום של פיפ"א, 40,000 לכל הפחות (יוצא מן הכלל הוא הצעתה של טורונטו, אצטדיון בימו פילד של קבוצת טורונטו מה-MLS, שיורחב מ-30,000 ל-45,000 מקומות לקראת הטורניר). עם זאת, ישנם כמה אצדיונים המשמשים הן קבוצות כדורגל מה-MLS והן קבוצות פוטבול מה-NFL, כמו אצטדיון מרצדס-בנץ באטלנטה ולומן פילד בסיאטל. כל שאר האצטדיונים המוצעים משמשים בעיקר לקבוצות מליגת הפוטבול האמריקאית, ליגות פוטבול המכללות, וליגת הפוטבול הקנדית, אך מסוגלים לארח משחקי כדורגל ואף אירחו כאלו בעבר.
לאחר שלבי הסינון הראשוניים נותרו 23 הצעות ב-22 ערים, 3 בקנדה ובמקסיקו ו-17 בארצות הברית. ב-16 ביוני 2022 הכריזה פיפ"א על 16 הערים המארחות שחולקו לשלוש חטיבות (2 בקנדה, 3 במקסיקו ו-11 בארצות הברית):
מקסיקו סיטי היא עיר הבירה היחידה מבין שלושת ערי הבירה של המדינות המארחות שתארח את המונדיאל. אוטווה ווושינגטון די.סי. מצטרפות לבון (גרמניה המערבית, 1974) וטוקיו (יפן, 2002) כערי הבירה היחידות שלא נטלו חלק באירוח המונדיאל שהתקיים במדינותיהם. וושינגטון הציעה בתחילה את מגרש פדקס, אך איחדה את הצעתה עם בולטימור בשל מצבו הגרוע של האצטדיון, ובסופו של דבר גם ההצעה המאוחדת לא התקבלה. ערים מרכזיות נוספות שלא נכללו ברשימת המארחים הסופית הן סינסינטי, דנוור, נאשוויל, אורלנדו ואדמונטון.
ויקטור מצ'ור
ויקטור מֶצ'וּר (באנגלית: Victor Mature; 24 בינואר 1913 - 4 באוגוסט 1999) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
קורות חיים.
הוא נולד בלואיוויל, קנטקי לאב שהיה מהגר איטלקי. למד משחק בפסדינה, קליפורניה והחל להופיע בתיאטרון שם נצפה על ידי המפיק האל רוץ' שהחתים אותו על חוזה לשבע שנים.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט "The Housekeeper's Daughter" ב-1939.
ב-1941 הופיע בברודוויי במחזמר "Lady in the Dark" של קורט וייל ואיירה גרשווין לפי ספר של מוס הארט לצדו של דני קיי. לאחר מכן הוחתם בפוקס המאה ה-20 והופיע בסרטים מוזיקליים לצד בטי גרייבל וריטה היוורת'.
ב-1942 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת במשמר החופים של ארצות הברית. לאחר מכן חידש את הקריירה שלו במערבון "קלמנטיין יקירתי", לצדו של הנרי פונדה.
ב-1947 שיחק בסרט האפל "Kiss of Death", לצדו של ריצ'רד וידמרק. המפיק ססיל ב. דה-מיל התרשם מהופעתו והחתים אותו לתפקיד הראשי של שמשון בסרט התנכ"י הענק "שמשון ודלילה", לצדה של הדי לאמאר כדלילה בשנת 1949. באותה שנה שיחק בסרט המוזיקלי "Red, Hot and Blue", לצדה של בטי האטון.
ב-1952 שיחק בבת ים השווה מיליון דולר לצידה של אסתר ויליאמס.
ב-1953 שיחק בסרט האפי שובר הקופות "הגלימה" ("The Robe"), על ראשוני הנוצרים, לצדו של ריצ'רד ברטון. הצלחת הסרט הביאה לסרט המשך בשם "Demetrius and the Gladiators", לצדה של סוזן הייוורד, שגם הוא היה שובר קופות.
ב-1959, בגיל 46, פרש מצ'ור מהופעות בקולנוע וטען כי מצבו הכלכלי מאפשר לו להתבטל. הוא הופיע פה ושם בתפקידים קטנים בסרטים.
בטלוויזיה הופיע במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "מ.א.ש". ב-1984 שיחק בסרט הטלוויזיה "שמשון ודלילה", והפעם בתור מנוח, אביו של שמשון.