כביולוג ימי, שטייניץ הכיר בחשיבותן המדעית והכלכלית של תחנות למחקר ביולוגי-ימי ואוקיינוגרפי. בשנת 1919 הגה ונסח את חזונו להקמת תחנת מחקר כזאת בארץ ישראל, ובמשך שני העשורים העוקבים השקיע מאמצים רבים להגשמת התוכנית. הוא הציג את תוכניתו וקבל תמיכה מאישים שונים בתחומי המדע, בתנועה הציונית, ובתחומי העשייה בשטח: פרופסור אלברט איינשטיין, איתו ולטר שטייניץ היה בקשר התכתבות לאורך שנים, צידד ברעיון; המנהיג הציוני והמדען ד"ר חיים ויצמן הכיר בערך והתרומה שתחנה כזאת יכלה להביא ליישוב; ישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב, ראה חשיבות בהקמת אקווריום ותחנת מחקר ימי בהקשר לפיתוח העיר בכלל ונמל תל אביב בפרט; עיריית תל אביב הקצתה שטח בחוף העיר למען הקמת התחנה. במקביל, שטייניץ זכה לשיתף פעולה מאנשי מעשה כגון המהנדס ד"ר מאיר גורביץ, איש רב-פעלים שהקים בין היתר את ועדת המים והיה יו"ר שלה, ופעל לפיתוח הדיג והימאות בארץ ישראל. בשנת 1937 נוסדה "חברת אקווריום ותחנת הים תל אביב בע"מ", שפרופ. איינשטיין היה נשיא הכבוד שלה, ולטר שטייניץ מנהלה המדעי, וד"ר מאיר גורביץ נמנה, לצד אנשים ומלומדים נוספים כגון ד"ר פליקס דנציגר, יהושע מרגולין וד"ר אלפרד קלופשטוק, על קבוצת המייסדים. תחילה פעלה החברה מה"חדר הכחול" בבית הספר הימי זבולון על גדת נחל הירקון.
בתוכנית החברה היה לבנות בנין שיכיל חדרי עבודה, ספרייה, חדר הרצאות ואקווריום. התחנה אמורה הייתה לשרת חוקרים מקומיים וחוקרים מחוץ לארץ, והמחקר הביולוגי-ימי היה מיועד ליצור ידע מדעי חדש וידע לתועלת הדייג המקומי. אקווריום בן עשרות המיכלים, חלק מרכזי במתקן, תוכנן לשמש צורכי מחקר ותצוגה לקהל הרחב של בעלי חיים ימיים. המאמצים של שטייניץ לגייס כסף לפרויקט, שנמשכו עד 1940, נגדעו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובניית התחנה עם האקווריום לא יצאה אל הפועל. ניסיון אחרון, קצר ימים, של שטייניץ ב-1939 להקים ולהפעיל מעבדה לביולוגיה ימית בנהריה לא צלח, אבל הוא המשיך להעניק מניסיונו לעמיתים בתחום הזואולוגיה והדיג בישראל. בשנת 1938 ערך שטייניץ שתי חוברות של הירחון "ידיעות האגודות המדעיות בארץ ישראל", ובינואר 1958 הוא תרם מכשירי מחקר וספריה של מאות כרכים למחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית.
חזון הקמת תחנת מחקר לביולוגיה ימית של ולטר שטייניץ התממש לאחר מותו כאשר בנו, פרופ' היינץ שטייניץ, זואולוג וביולוג ימי במחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית, יזם הקמת תחנת מחקר לביולוגיה ימית באילת, על חוף הים האדום. התחנה נחנכה ב-1968, והמעבדה לביולוגיה ימית נקראה על שמו של היינץ שטייניץ לאחר שנפטר בעת היותו מנהלה הראשון. הפעילות המחקרית במעבדה התפשטה עם הזמן אל תחומים נוספים של אוקיינוגרפיה ואקולוגיה ימית. תחנת המחקר המשגשגת ובתוכה המעבדה לביולוגיה ימית הורחבה, גדלה והפכה למכון הבין אוניברסיטאי למדעי הים באילת.
כלנית הים "Cribrina steinitzi" קרויה על שמו של ולטר שטייניץ, והדג "Tylognathus steinitziorum" שנקרא גם Hemigrammoncapoeta nana, ניתן בשעתו על שמם של ולטר שטייניץ ובנו היינץ שטייניץ
גני הבהאים
בנימין (חבל ארץ)
דניאל לשם
דניאל לשם (נולד ב־1 ביוני 1946), מהנדס אווירונאוטיקה ישראלי. מדען ראשי לשעבר של רפא"ל וזוכה פרס ביטחון ישראל.
ביוגרפיה.
לשם נולד בחיפה ושירת במסגרת העתודה האקדמית. בשנים 1965–1969 למד לתואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית בטכניון, אותו סיים בהצטיינות. בשנת 1967 נפצע במלחמת ששת הימים ממוקש ושוחרר משירותו הצבאי כנכה צה"ל. על אף פציעתו המשיך בשירות מילואים כמדריך דאייה בגדנ"ע אוויר, לאחר שהוכשר בשנים 1966–1973 בקורסים אזרחיים לדאייה והדרכת דאייה. במהלך השנים הוא הוכשר גם בטיס פרטי (1984) ובטיס מסחרי והדרכת טיסה (1996-1999). בשנים 1970–1976 סיים לימודי תואר שני בהנדסה אווירונאוטית בטכניון. עבודת התזה שלו נערכה בנושא חקירת בעיית תותחנות בקרבות אוויר.
בשנים 1969–1997 ובשנית משנת 1999 ועד כיום (2008) עובד ברפא"ל. הוא החל עבודתו כמהנדס אווירונאוטיקה בצוות חקר מערכות תחת דוקטור צבי מאירי. בשנים 1972–1974 עבר לשמש כראש מדור כינון חימוש, שבו פותחו אלגוריתמים לכינון חימוש ממטוסי קרב והועברו לטיפולו האישי נושאי תותחנות אווירית בקרבות אוויר ושילוב טילי אוויר-אוויר במטוסי קרב. לאחר מכן מונה למהנדס מערכת, תפקיד במסגרתו יזם רעיון לגיבוש מערכת לוחמה נגד טנקים חדשנית. לאחר אישור הפרויקט ושיווקו לגורמים במערכת הביטחון הוא מונה בשנת 1979 למהנדס ראשי של הפרויקט, שבראשו הועמד דוקטור פאול כץ. בשנים 1982–1985 עבר לשם לארצות הברית והשלים לימודי דוקטורט באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה באוניברסיטת סטנפורד. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתחום משחקים דיפרנציאליים. במהלך תקופה זו, בשנת 1984, הוא נמנה עם חברי צוות זוכה פרס ביטחון ישראל.
בשובו ארצה שימש לשם מנהל קו מוצר נ"ט (נגד טנקים) בחטיבת הטילים ברפא"ל, מן המנהלות הגדולות ברשות, ומילא תפקיד זה במשך 11 שנים, עד 1996. במנהלה תחתיו פותחו באותה עת שורת מערכות לוחמה דוגמת טילי "גיל". לאחר תפקיד זה הוא מונה למוביל נושאי יבשה מתקדמים בחטיבת הטילים, עד צאתו לשבתון בשנת 1997 ומעברו לחברת "אלסינט", שבה שימש חודשים ספורים כמנהל הפיתוח של חטיבת הרפואה הגרעינית. באותה שנה נוסדה חברת "אלג'מס" על ידי אלסינט וחברת GE Medical Systems ולשם מונה לסגן נשיא החברה ומנהל המחקר והפיתוח. החברה התמחתה בתחום רפואה גרעינית ועסקה בפיתוח טכנולוגיות חדשניות לחיישנים בתחום. בין פיתוחי החברה בתקופתו נמנו התקן CT לשילוב צילום תפקודי ואנטומי ברפואה גרעינית ופיתוח מוצרים על בסיס גישת שש סיגמא.
בשנת 1999 שב לרפא"ל ומונה לממונה על פיתוח עסקי רוחבי, תפקיד במסגרתו עסק בין היתר בחלופות הגנה לרכב קרבי משוריין ובתחום החלל. כעבור שנה מונה לסמנכ"ל למחקר ופיתוח ברפא"ל. בתקופתו הוקמו ברשות מוקד לניהול ידע ומנהלת חלל. בשנת 2003 עבר לשמש מהנדס מערכות ראשי בדרג סמנכ"ל ובשנים 2005–2006 שימש כמדען ראשי של רפא"ל.
משנת 2007 עוסק לשם בייעוץ טכנולוגי ברפא"ל, במסגרת חצי משרה, משמש דירקטור בחברת ההזנק Eltics, וכן מרצה באוניברסיטת אריאל, באוניברסיטת חיפה, במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה בכרמיאל ובטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
במהלך השנים פרסם לשם עשרות מחקרים בתחומי התמחותו. בשנת 1990 הוא הוכשר בצה"ל בהשתלמות למפקדי חטיבות.
לשם הוא אב לשלושה: ניר, מהנדס מחשבים ובעבר קצין בחיל הים, רועי, טייס ובעבר קצין בחיל האוויר, ורותם, רופאה.
נורמלי
קופה מוסטאנג
מבעד למראה
שמואל גלבהרט
שמואל גלבהרט (נולד ב-1945) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, יושב ראש תנועת הירוקים בחיפה ובעבר סגן ראש עיריית חיפה.
גלבהרט עלה מברית המועצות בשנת 1949 ומאז היה תושב חיפה. הוא סיים את בית הספר הריאלי ב-1963 וקיבל הסמכה מהפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים של הטכניון בשנת 1971. את דרכו הציבורית החל בשנות השמונים ומאז נמנה עם מובילי מאבקים סביבתיים בעיר.
פעילותו כאדריכל.
עוד בהיותו סטודנט הועסק גלבהרט בצוות להנחת תוכנית אב לתחבורה חיפה, כמו גם בחברות לתכנון הנדסי ותעשייתי, והיה מעורב בפרויקטים בישראל ומחוצה לה. עם סיום לימודיו ב-1971 הוא שימש למשך שנתיים כאדריכל ראשי במשרד שלינגר-רפפורט, וב-1974 פתח משרד אדריכלים עצמאי, שפעל עד 2003 השנה בה קיבל את תיק ההנדסה בעיריית חיפה בזכות מיקומו ברשימתו של ראש העיר יונה יהב ובמסגרת ההסכמים בניהם. הוא עסק במגוון תחומי הבנייה - תכנון שכונות מגורים, מבני ציבור, תעשייה ועסקים, תוכניות אב ומִתאר ועוד. כמו כן שימש כחבר במוסדות ארגוני האדריכלים והמהנדסים, כדירקטור בקרן הידע של המהנדסים וכחבר בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בצפון. משנת 1975 גם היה חבר בוועדת התכנון הציבורית, לימים "העמותה לתכנון ולפיתוח איכותי בחיפה".
פעילות ציבורית ופוליטית.
גלבהרט הוביל פעילויות ומאבקים ציבוריים בשלושה תחומים עיקריים: איכות הסביבה, איכות החברה ואיכות השלטון. בנוסף הוא שימש כמרצה, ופרסם מאמרים רבים בנושאים בהם עסק ובנושאים מקצועיים.
בשנת 1996 הקים את תנועת "הקשר החיפאי", לימים "הירוקים של חיפה". בשנת 1998 הוביל רשימה משותפת של "הירוקים" ו"שינוי" תחת השם "חיפה שלנו" לבחירות המוניציפליות, והיה מועמד מטעמה לראשות העיר. הרשימה זכתה ל-4 מושבים במועצת העיר, כסיעה השנייה בגודלה, והייתה להפתעת הבחירות. כיו"ר חיפה שלנו, עמד גלבהרט במשך 5 שנים בראש האופוזיציה העירונית.
בשנת 2003 חבר ליונה יהב ברשימה משותפת בשם "חיפה שלנו",המשותפת ל"ירוקים", "שינוי" ונציגי שכונות הפעם כמספר 2 ברשימה, במקום הראשון ניצב יונה יהב. עם ניצחונה, מונה גלבהרט לסגנו של ראש העיר בשכר ומחזיק תיק מינהל ההנדסה בשכר, ובנוסף עמד בראש ועדת המשנה לתכנון ולבנייה, הוועדה לשימור מבנים ואתרים, הוועדה לאיכות הסביבה וועדת נגישות לנכים. הוא ריכז את הוועדה להיערכות לרעידות אדמה וישב בוועדה לחומרים מסוכנים, וכמו כן כיהן כדיקרטור בעמותת התיירות העירונית וייצג את חיפה בוועדות תכנון מחוזיות וארציות ובוועדה הארצית לשמירת הסביבה החופית.
כסגנו של יהב עמד גלבהרט מאחורי פינוי אזורי תעשייה מזהמים מחיפה ויש המייחסים לו חלק נרחב בעזיבת העסקים את חיפה עד היום. גלבהרט היה חבר בצוותי ההיגוי של תוכניות המתאר הארציות למפרץ חיפה ולחופים, תוכנית פארק הקישון ותוכנית המתאר החדשה לחיפה.