מרלו מתואר בספר כגבר קשוח ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך. גובהו כמטר ושמונים והוא שוקל כשמונים וחמישה קילוגרם. הוא שותה ויסקי (בעיקר בורבון) וברנדי. אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ואם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי. למעשה האלכוהול לא מאט אותו כלל, רק מכהה את הכאב על מנת לאפשר לו להמשיך ללא לאות במרדף אחר הפתרון התעלומה שלפניו. הוא לא בררן לגבי טיב המשקה שלו פרט לכך שיוגש בכוס, אם כי גם את העקרון הזה הוא מוכן לנטוש לעיתים עבור משקה הגון. מרלו הוא רווק כבן שלושים ושלוש ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס. במהלך העלילה מתגלה מרלו כצלף, הבקי היטב בשימוש באקדח. בשיחה שמתנהלת בין מרלו לשוטר מבהיר מרלו את הפילוסופיה שלו לגבי האקדח שהוא נושא כי אין צורך באקדח בקליבר גדול כי אם להסתמך על ירי מדויק במקום על כושר העצירה של קליע בקוטר גדול. יחד עם זאת בין סיפור לסיפור משתנה סוג האקדח שבידו. כך למשל בסיפור "צרות הן המקצוע שלי" בו הוא משתמש בלוגר חצי אוטומטי בקוטר 9 מ"מ. את שאר הפרטים על פיליפ מארלו משאיר צ'נדלר לפרשנותו של הקורא. באף אחד מן הסיפורים לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא. חבריו היחידים הם לו הרגר, נוכל ומהמר, וברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי.
הספר כולל ארבעה סיפורים ושם הספר נגזר מהראשון שבהם:
יסעור שחפי
יסעור שחפי (שם מדעי: "Fulmarus") נקרא גם יסעור פולמאר, הוא סוג של עוף ימי השייך למשפחת היסעוריים המעופף מעל האוקיינוסים הקוטביים.
מיון.
סוג זה קרוב לסוג יסעור ענק ולסוגים אנטארקטיים כמו יסעור שלג, יסעור הכף ויסעור אנטארקטי.
הוא כולל שני מינים קיימים ועוד שניים נכחדים:
אטימולוגיה.
"פולמאר" נגזר מהשפה הנורדית העתיקה שמשמעותה "full" - גס ו-"mar" - שחף. גס מתייחס לריח שמן הקיבה שהם מפיקים, ושחף מתייחס למראה שלהם.
תיאור.
הם חולקים תכונות מסוימות עם מינים אחרים במשפחת היסעוריים. הם מייצרים שמן קיבה המורכבת משעוות אסטר וטריגליצריד העוזר להם כנגד טורפים. יש להם בלוטת מלח מעל הנחיריים המסייעת להתפיל את גופם, עקב כמות גבוהה של מים מלוחים מהאוקיינוס שהם סופגים. הבלוטה מפרישה תמיסת מלח מאפם.
שני מינים תוארו בזכות עצמות המאובנים שנמצאו על חוף האוקיינוס השקט שבקליפורניה.
פולמאר צפוני (שם מדעי: "Fulmaris glacialis") חי בצפון האוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט. בעוד שפולמאר דרומי (שם מדעי: "Fulmarus glacialoides") חי, כפי ששמו מרמז, באוקיינוסים הדרומיים.
עופות אלו דומים לשחפים אבל בין הסוגים אין קשר. פולמאר הצפון אפור ולבן עם מקור צהוב. גובהו 43–52 ס"מ, אורך מוטות הכנף 102–112 ס"מ.
פולמאר הדרום חיוור יותר, וקצוות כנפיו כהות. אורכו 45–50 ס"מ ואורך מוטות הכנף שלו 115–120 ס"מ.
רבייה.
שני המינים מתרבים בצוקים, במקומות נטולי טורפים. הם מטילים ביצה אחת לבנה. ביציהן מונחות על גבי סלע חשוף, או על שקעים רדודים המרופדים בחומר צמחי. הביצים בוקעות לאחר כ-8 שבועות, נדגרות על ידי שני ההורים. הגוזלים עוזבים את הקן כ-7 שבועות לאחר מכן. ההורים מטפלים בגוזליהם כ-41–57 ימים, כאשר בשבועיים הראשונים אחד מההורים לא נסוג בכלל מהאפרוח, ודואג לחימומו. בניגוד ליסעורים אחרים בגודל קטן-בינוני, הם אינם ליליים, ואינם משתמשים במחילות.
תזונה.
הם חיים בים הפתוח במיוחד כשהם אינם בתקופת הרבייה. כמו רוב היסעורים, תזונתם היא דגים (כגון מדוזות ודיונונים), שמן וטפלי בשר. טווח מינים אלה גדל מאוד במאה האחרונה עקב הזמינות של פסולת רבה של דגים וטפלי בשר דגים, שדגים אותם בכמויות מסחריות; אך ייתכן שזה בעקבות שינויי האקלים. הגידול באוכלוסייה בולט במיוחד באיים הבריטיים.
כמו יסעורים רבים, יכולת ההליכה שלהם מוגבלת, אבל הם עפים מצוין. פעולת הכנף שלהם חזקה למדי בניגוד לשחפים. צווארם נראה כדמוי שור בהשוואה לשחפים. תוחלת חייהם ארוכה, 40 שנים. רובם מגיעים לגיל הזה.
אנגלוס אורט
אנגלוס אברט
משחק ידידות
משחק ידידות הוא שם כולל למשחק בספורט קבוצתי שאינו מתנהל במסגרת תחרותית אלא על פי הסכמה הדדית בין קבוצות או בין נבחרות, הן ברמה המקומית והן ברמה הבינלאומית.
בדרך כלל, נערכים משחקי ידידות כהכנה לקראת משחקים במסגרת תחרותית, ומשמשים את מאמני הקבוצות כדי לבחון שחקנים ושיטות משחק. במשחקי ידידות רשאיות הקבוצות, אם הוסכם על כך ביניהן, לחרוג מכללי ההחלפות הרגילים או לשתף שחקנים שאינם רשומים באופן רשמי כשחקני הקבוצה, כדי לאפשר שיתוף של שחקנים רבים במהלך המשחק. יש משחקי ידידות המיועדים גם להעלאת תרומה מההכנסות למטרה משותפת.
משחקי ידידות בינלאומיים מוכרים כמשחקים רשמיים לצרכים סטטיסטיים אם הם עומדים בתנאים מסוימים. למשל, פיפ"א (הפדרציה הבינלאומית לכדורגל) קבעה שרק משחקים בין הנבחרות הלאומיות הבכירות מוכרים על ידה כמשחקים רשמיים, ובתנאי שלא התבצעו יותר מ-6 חילופים בכל נבחרת. להתאחדויות לאומיות יש כללים משלהן, וייתכן מצב שהתאחדות אחת מכירה במשחק ידידות כמשחק רשמי אך יריבתה במשחק אינה מכירה בו. ההתאחדות לכדורגל בישראל היא בין הליברליות בנושא זה, ומכירה במשחקים של הנבחרת האולימפית עד 1988, ובמשחקים נגד נבחרות אולימפיות, נבחרות משנה ונבחרות צעירות כמשחקים רשמיים.
נוהל חניבעל
נוהל חניבעל הייתה פקודה מטכ"לית של צה"ל שעסקה בכללים לפעולה מיידית במקרה של חטיפת חייל בידי האויב. הנוהל גובש בשנת 1986, ובשנת 2017 הוחלפה על ידי הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, בפקודה מבצעית חדשה.
מקור השם.
"חניבעל" הוא שמו של נוהל שקבע שורה של תקנות במקרה של הכרזה על חטיפת חייל. הנוהל נוצר כדי להפעיל תגובה אוטומטית לסיכול חטיפה, בלי לקבל אישורים על כל פעולה, דבר שאורך זמן רב. הוא כולל הצבת מחסומים, פגיעה בתשתיות כגון גשרים וכבישים למניעת התקדמות החוטפים והפעלת ירי מאסיבי לעבר החוטפים. לפי האלוף יעקב עמידרור, השם "חניבעל" נבחר באופן אקראי על ידי המחשב הצה"לי. חניבעל היה מצביא בן קרתגו שהעדיף להתאבד בבליעת רעל כאשר הרומאים דרשו את ראשו. יש המפקפקים בכך שהשם "חניבעל" נבחר באקראי ומצביעים על הכח הרטורי של חניבעל כמו על העובדה ששמות בצה"ל לקוחים לרוב ממקורות יהודיים או ישראלים.
רקע.
לאורך השנים סירבה מדינת ישראל פעמים רבות לנהל משא-ומתן עם ארגוני טרור לשם שחרור שבויים מחשש שהדבר יתפרש ככניעה ויזמין פעולות טרור נוספות. מדיניות זו הובילה למספר הצלחות ראויות לציון, כגון מבצע אנטבה, אך גרמה גם לאובדן חיי אדם, כמו בטבח מעלות. במהלך מספר אירועים בהם חיילים נפלו בשבי ופתרון צבאי לא היה בנמצא, נאלצה ישראל לנהל משא ומתן עם החוטפים, שהוביל לשחרור של מאות ואף אלפי מחבלים מבתי הכלא בישראל. הבולט בהם הוביל ל"עסקת ג'יבריל" בשנת 1985.
כבר בשנת 1982, עם שביית שמונת חיילי הנח"ל בלבנון, הונהגה בצה"ל הוראה בעל פה לפיה יש לעשות הכל כדי למנוע נפילה בשבי של חיילים, אך הדעות לגבי משמעות ההוראה חלוקות. לפי אלוף פיקוד הצפון בשנים אלו, אורי אור, ההוראה התייחסה לפעולות כגון חסימת צירים ופגיעה במכונית מילוט של החוטפים בשביל לעצור אותה אך לא להרג מכוון, בעוד שחיילים העידו כי הייתה הוראה מפורשת לירי על מכונית גם במחיר פגיעה ביושביה.
בעקבות שביית יוסף פינק ורחמים אלשיך בשנת 1986, וככל הנראה בשל החשש מעסקת חילופי שבויים נוספת בדומה לעסקת ג'יבריל, התעורר בצה"ל הצורך בגיבוש ההוראה בעל פה לכדי נוהל כתוב והוא הוכנס כסעיף כתוב לנוהל הכללי על ידי אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, קצין אג"ם הפיקודי אל"ם גבי אשכנזי וקצין המודיעין הפיקודי, אל"ם יעקב עמידרור. הנוהל הובא לידיעת חיילים שנדרשו לפעול לפיו.
הנוהל לסיכול חטיפה.
הסעיף המקורי שנוסף ב-1986 עסק בהוראות פתיחה באש למקרה של חטיפת חייל, ולפיו יש לפעול בכל דרך אפשרית לשם סיכול החטיפה, כולל ירי לעבר החוטפים וסיכון החטופים:
לאורך השנים שונתה הפקודה מספר פעמים בעקבות ביקורת שהושמעה על ההיתר לסכן חיי החטופים. על פי אחד הנוסחים קבע הנוהל כי "יופעל שיקול דעת מפקדים לירי טנקים". בנובמבר 1999, דן הרמטכ"ל בפקודה בעקבות שאילתה של דן מרידור, ונקבע נוסח נוסף לפיו יש לעשות כל מאמץ להימנע מפגיעה בחטופים. ב-2002 הפקודה שונתה שוב וכללה את הנוסח: "בזמן חטיפה, המשימה העיקרית היא לחלץ את החייל החטוף מידי החוטפים", וכן הושמט המשפט "גם במחיר של פגיעה או פציעה של חיילינו". עוד נקבע כי יש לירות רק בגלגלי הרכב החטוף בלי לסכן את חיי החטוף.
בינואר 2003 פורסמה פקודה מטכ"לית חדשה בנושא לאחר התייעצות עם הפרקליטות הצבאית, אך הנוסח שלה לא פורסם. ב-2011 הדגיש הרמטכ"ל בני גנץ כי הנוהל אינו מאפשר ירי שמטרתו היא הריגת החייל החטוף. מנסח הקוד האתי של צה"ל, פרופ' אסא כשר, טען כי קיימים מספר נוסחים מקבילים לפקודה, אך לכולם עיקרון משותף, כפי שנכתב לדבריו בנוסח שנוצר באוקטובר 2010: "יש לפעול, ככל הניתן, לעצירת פעולת החטיפה, לרבות הפעלת אש, אך לא באופן שעלול להוביל בסבירות גבוהה למותו של החטוף, זאת מתוך הבנה שערך חיי החטוף גבוה ממחיר החטיפה".
החלפת הנוהל.