באופן כללי, הדעות חלוקות לגבי השפה המקורית בה נכתבו התוספות. לגבי תפילת עזריה ושלושת המלאכים בכבשן טוען החוקר אברהם כהנא שמקורו עברי. לגבי סיפור מעשה שושנה בת חלקיהו, רוב החוקרים סבורים שחובר במקורו ביוונית משום שבסיפור יש שני מקרים של לשון נופל על לשון, במיוחד בשמות של העצים בעדות של המעלילים. בל והתנין נכתב במקורו, על פי סברת החוקרים, בארמית או בעברית.
תוכן התוספות וסגנונן.
תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן.
הרקע התנ"כי - בספר דניאל מעמיד נבוכדנצר צלם זהב בבקעת דורה ומכריח את כל בני עמו להשתחוות לו. שדרך, מישך, ועבד נגו (ובשמם העברי - חנניה, מישאל ועזריה) מסרבים לכרוע לצלם. נבוכדנאצר משליך אותם לכבשן, אך מלאך ה' מצנן את הכבשן והנערים לא ניזוקים. נבוכדנצר חוזר בתשובה ומפאר את אל עליון.
התוספת לספר הוכנסה בפרק ג', בין פסוק כ"ג לבין פסוק כ"ד. והיא כוללת -
יש הסוברים כי תפילת עזריה מתכתבת עם תפילת דניאל בפרק ט', ומתפלמסת עם תפילה זו. בנוסף, יש הסוברים כי הפסוקים על הסקת הכבשן מתייחסים לקשיים בתורת הגמול בסיפור.
שושנה.
סיפור שושנה מספר על עלילת שקר נגד שושנה בת חלקיהו, שהוזמה הודות לחכמתו של דניאל שחקר את העדים וחשף את שקריהם.
דניאל, בל והדרקון.
סיפור בל והתנין מספר כיצד דניאל הצליח בחכמתו להראות את אפסות האלילים ולהביא לנתיצת הפסל של בל.
הסדר טיעון
הסדר טיעון, הידוע גם בשם עסקת טיעון, הוא הסכם שנערך במסגרת משפט פלילי, בין רשויות התביעה לנאשם. במסגרת ההסדר, הנאשם מודה בחלק מן האישומים המיוחסים לו, ובתמורה התביעה מסירה חלק מן האישומים מתוך כתב האישום. לעיתים ההסדר כולל הסכמה על חומרת העונש שידרש בגין האישומים בהם הודה הנאשם.
הסדר טיעון מאפשר לתביעה ולנאשם להסכים על תוצאת המשפט הפלילי ובכך הוא חוסך את ניהול המשפט, ואף מספק לצדדים ודאות באשר לתוצאתו. כאשר מדובר בעבירות מין, התביעה בוחרת להתקשר בהסדר טיעון כדי למנוע מקורבן העבירה את הצורך להעיד בבית המשפט. הסדר הטיעון הוא המקבילה הפלילית לפשרה, המקובלת במשפט האזרחי.
בחלק מהמדינות, כגון ארצות הברית, הסדר הטיעון יכול לכלול הסכמה על העונש שיגזר על הנאשם. במדינות אחרות, כמו אנגליה ואוסטרליה, העונש נקבע על ידי בית המשפט ואין לצדדים אפשרות להסכים עליו ביניהם.
בארצות הברית, כ-95% מההרשעות הן תוצאה של הודאות באשמה, לרוב במסגרת הסדרי טיעון.
בישראל.
הסדר טיעון אינו מוגדר בישראל בחקיקה, הוא נוצר בהתנהלות של פרקליטות המדינה ואושר בפסיקה. השופטת דורית ביניש סקרה את התפתחות הסדרי הטיעון בפסיקה:
הסדר הטיעון כולל במקרים רבים הסכמה בין התביעה לנאשם על העונש או על טווח ענישה אותו תבקש התביעה. במקרים אחרים הסדר הטיעון אינו כולל הסכמה על העונש אלא רק על עובדות כתב האישום וסעיפי האישום (אשר מגדירים את עונשי המקסימום שניתן לגזור על הנאשם). בית המשפט העליון קבע שכאשר הצדדים אינם מגיעים להסכמה ביחס לעונש שיתבקש בית המשפט לגזור, על התביעה לטעון לעונש בהתאם לכתב האישום המתוקן והיא אינה יכולה לדרוש עונש לפי כתב האישום המקורי.
בדין הישראלי כל הסדר טיעון מובא לאישורו של בית המשפט הדן בתיק, וחייב לקבל את אישורו כדי שייכנס לתוקף. ברובם המכריע של המקרים מקבל בית המשפט את הסדר הטיעון, אך הוא רשאי לחרוג ממנו, לקולא או לחומרא. על פי פסיקת בית המשפט העליון משנת 2002, רק במקרים יוצאי דופן יסרב בית המשפט לקבל את הסדר הטיעון. פסיקת עונש בהתאם להסדר הטיעון אינה שוללת את זכותה של התביעה או ההגנה לערער על העונש. עם זאת, בתי המשפט נוהגים לדחות ערעורים על עונשים הנמצאים בתוך תחומי ההסכמות של הסדר הטיעון ואף נקבע ש"אין זה ראוי שערכאת הערעור תראה להתערב בגזר דין המצוי בטווח ענישה, עליו הוסכם במסגרת הסדר טיעון" וכי התערבות כזאת תעשה רק במקרים יוצאים מן הכלל.
לפי מחקר אמפירי שנערך בבתי המשפט המחוזיים בישראל, 77% מהתיקים הפליליים מסתיימים בהסדר טיעון. מחקר מאוחר יותר מראה כי כ-77% מהכרעות הדין בבתי משפט השלום וכ-86% מהכרעות הדין בבתי המשפט המחוזי מתבססים על הסדרי טיעון.
לאחר הרשעה.
לרוב, יגובש הסדר טיעון לפני תחילת המשפט או בשלביו המוקדמים. עם זאת, לעיתים מגיעים הצדדים להסכמה לגבי הסדר הטיעון לאחר שהנאשם הורשע. הדוגמה הבולטת ביותר היא הסדר טיעון הנערך במהלך הערעור על פסק הדין המרשיע. שופטי בית המשפט העליון נחלקו ביחס לשימוש בהסדרי טיעון לאחר ההרשעה. השופטת עדנה ארבל הבחינה בין הסדר טיעון שנערך לפני ההרשעה, להסדר שהתגבש לאחריה. לשיטתה, דרושות נסיבות מיוחדות כדי להצדיק הסדר טיעון שנערך לאחר הרשעת הנאשם:
לעומתה, השופט יורם דנציגר סבר שהסדר טיעון הוא פרקטיקה ראויה גם לאחר הרשעת הנאשם:
גם נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, תמך בעריכת הסדרי טיעון בשלב הערעור שלאחר ההרשעה:
חזרה מהסדר טיעון.
קובע: "הודה הנאשם בעובדה, אם בהודיה שבכתב לפני המשפט ואם במהלך המשפט, רשאי הוא בכל שלב של המשפט לחזור בו מן ההודיה, כולה או מקצתה, אם הרשה זאת בית המשפט מנימוקים מיוחדים שיירשמו".
במקרה בו נאשם הודה ברצח במסגרת הסדר טיעון שאפשר לאחיו הרשעה בסיוע ברצח בלבד, קבע בית המשפט העליון שהנאשם רשאי לחזור בו מההודאה בהסדר הטיעון ולנהל משפט מלא (לרבות שמיעת עדויות והבאת ראיות), לאור העובדה שהאחים היו מיוצגים על ידי אותו עורך דין וכי מלכתחילה הנאשם עצמו לא הרוויח דבר מההודאה.
דוגמה מפורסמת לחזרה של נאשם מהסדר טיעון היא מקרהו של נשיא המדינה, משה קצב, שבו נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה. למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו מתפקיד נשיא המדינה שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007. בעקבות הסדר הטיעון הגישה הפרקליטות כתב אישום מתוקן נגד קצב, בו הוסרה הטענה לאונס ונותרו ההאשמות רק על הטרדה מינית ועל הטרדת עד. אך בעת פתיחת משפטו ב-8 באפריל 2008, שבו היה אמור קצב להודות בחשדות המיוחסים לו, הודיעו פרקליטיו כי קצב חזר בו מהסדר הטיעון. בעקבות חזרתו של קצב מהסדר הטיעון, גיבשה פרקליטות המדינה כתב אישום מחמיר הכולל עבירות של אונס וזה הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-19 במרץ 2009.
ראשן
רֹאשָׁן הוא שלב הפגית אצל בעלי חיים דו-חיים כגון צפרדע, סלמנדרה או טריטון. הראשן בוקע מביצה שמטילה הנקבה. בדרך הכלל הראשנים חיים במים בלבד, בקרב מעט ממיני הדו-חיים הראשנים חיים ביבשה.
כאשר הוא בוקע מביצתו, הראשן עיוור ואינו יכול לפתוח את פיו, לכן הוא ניזון מהחלמון השמור בגופו במשך כעשרה ימים, משך הזמן שלוקח לו לפתח פה, עיניים, ונחיריים. לאחר מכן הוא מתחיל לפתח את היכולת הנשימתית שלו: ריאותיו מתפתחות וזימיו החיצוניים מתנוונים, בעוד הפנימיים מתפתחים ומתחילים לתפקד.
חושיהם של הראשנים דומים לדגים, והם ניזונים בתחילת חייהם בעיקר מצמחים. כשהם מתבגרים הם מתחילים לטרוף בעלי חיים אחרים.
לרוב, בתחילת חייו הראשן מסוגל לחיות אך ורק במים. הוא נושם בעזרת זימים בלבד ומשתמש בזנבו על מנת להתקדם. לאחר שישה שבועות מעת יציאתו מן הביצה, כאשר ריאותיו וגפיו מפותחים מספיק, הראשן יוצא אל מחוץ למים ומתפקד כדו-חי לכל דבר.
מיסה
סעודת האדון או המיסה (מלטינית: Missa) היא אחד הסקרמנטים של הנצרות המערבית. טקס זה מקיימים בכנסייה הקתולית ובכנסיות פרוטסטנטיות שונות (בהן כנסיות לותרניות ואנגליקניות), והוא נועד לשחזר את הסעודה האחרונה ולהטמיע את מות ישו ואת קומו מן המתים בלבם של המתפללים ולאחדם כקהילה אחת סביבו.
טקס זה מזוהה עם מנהג האוכריסטיה, בו המאמינים אוכלים לחם ושותים יין המייצגים את דמו וגופו של ישו, כפי שציווה ישו על שליחיו בסעודה האחרונה.
אטימולוגיה.
השם מיסה מגיע מהביטוי Ite, missa est (בלטינית: לכו, זהו סילוק).
למונח זה שתי משמעויות:
תיאור.
המיסה כוללת תפילות, קריאה בכתבי הקודש ודרשה. בחלק המרכזי של המיסה, שנקרא אוכריסטיה, בוצע הכומר למתפללים לחם וחוזר על דבריו של ישו בסעודה האחרונה: "קחו, אכלו, זהו בשרי". בכך מדמה הכומר את שבירת גופו של ישו על הצלב. כמו כן, הוא מוזג להם יין וקורא "זהו גביע דמי, דם הברית החדשה, הנשפך למחילת חטאים". במהלך הטקס המאמינים מדמים באופן דוגמתי בלבד שהלחם והיין הופכים לדמו ולגופו של ישו (טרנסובסטנציאציה), ועל ידי אכילתם עובר חסדו של ישו למאמינים, בשרו הופך לבשרם ודמו נמהל בדמם.
טקס המיסה מבוסס על דברי ישו לתלמידיו בסעודה האחרונה כפי שהם מופיעים ברוב כתבי הבשורה.
טקס זה התפתח מנוהגם של נוצרים בכנסייה הקדומה לקיים סעודות לכל חברי הקהילה. בשל הרדיפות נגד נוצרים הפכה הסעודה הגדולה לסעודה סמלית, וגם לאחר התנצרותה של האימפריה הרומית לא שונה הנוהג.
טקס דומה המקוים בכנסייה האורתודוקסית ובכנסיות האוריינטליות קרוי בשם הליטורגיה הקדושה ובקיצור ליטורגיה.
רשף
רֶשֶף הוא אל כנעני הנזכר בכתובות פיניקיות וארמיות, בכתבים מצריים ובכתבי אוגרית. שמו פירושו אש, ניצוץ, שלהבת.
רשף, שאחד מכינויו בכתבים האוגריים הוא "רשף בעל החץ", נחשב בקרב הכנענים כאלוהי הדבר. בכתובות פיניקיות מאידליון שבקפריסין הוא מזוהה עם אפולו היווני, ובמקומות אחרים הוא מזוהה עם נרגל הבבלי; אפולו ונרגל ידועים כמביאי מגפת הדבר, ונוסף על כך אפולו מתואר במיתולוגיה היוונית כאל היורה חיצי דבר, כפי שמתואר רשף בשירה האוגריתית. שרידי העיר היוונית העתיקה אפולוניה שממערב להרצליה, נמצאים על שרידי עיר קדומה בשם אַרְשוּף (אַרְסוּף), הנזכרת בכתובות תגלת-פלאסר השלישי.
הצמד דבר/רשף מופיע מספר פעמים במקרא, ונראה ששני השמות זהים.