אשר ל"ההגנה"- יחסו הובלט בעובדה, שהוא הסכים, שבמרתף ביתו ברמת גן יסודר "סליק", שבו אורגנו פעמיים בשבוע על ידי ההגנה אימונים בנשק פעיל. "סליק" זה נתגלה לשלטונות-אחרי 8 חודשים. באחד הימים בשעה 2 אחה"צ, כשחזר מקס מרכוס אחרי ניתוח של פצועים לביתו, הבחין על גזוזטרת ביתו אנגלים מסתובבים: ביקשו ממנו מפתח של המרתף. הוא כמובן נדהם אבל ציווה על מנהלת הבית לפתוח את המרתף. חיפשו, חיפשו ולא מצאו דבר (כפי שנתברר נודע להגנה במוקדם על החיפוש שעתיד להתקיים, והם הספיקו בלילה הקודם להוציא את המטמון), הקולונל שעמד בראש המחפשים, הביע את שביעות רצונו על כך שלא נמצא כלום, בחיוך אדיב ובשיחה שהתנהלה אחר כך בין בשניים. חלק מהצמרת האנגלית התייחס אליו בכבוד רב, מכיוון שהמצב בארץ היה כזה, שרבים מהם חששו שמא יצטרכו לו. האנגלים נתנו לו רישיון להתנועע חופשי במכוניתו בזמן העוצר, כמו כן היה לו נשק ברשות (אגב, היה ידוע שהאנגלים נהגו לשלוח את חוליהם ופצועיהם רק לביה"ח הדסה).
מרפאתו של מרכוס מוקמה ב"בית ברונו" שברחוב שטראוס 3 ב-תל אביב (מאחורי בית החולים הדסה). עשרים אנשי לח"י שברחו ממחנה המעצר בלטרון ב-31 באוקטובר 1943 מצאו מקלט במרפאתו שבבית ברונו, עד שהועברו למקומות מסתור אחרים
בתום מלחמת העולם השנייה הוצע למרכוס לשוב לגרמניה ולנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים בברלין, אך מרכוס סירב.
מרכוס במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות ניתח מרכוס מאות פצועים, חלקם הגדול עם פגיעות מורכבות.
ב-20 במרץ 1948 במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי ד"ר חיים שיבא מונה מרכוס יועץ לכירורגיה
במהלך מלחמת העצמאות היה חבר בצוות המיוחד לשיקום החיילים הנכים ביחד עם ד"ר אליהו רוזנבוים (מרוז), ממחלקת החינוך בעיריית תל אביב וד"ר לוי מלינובסקי, ראש השירות הפסיכולוגי החינוכי של עיריית תל אביב. נזכר דוד בן-גוריון : "לוי מלינובסקי בדק כבר 3,000 חיילים מועמדים למקצועות מבחינה אוריינטציה מקצועית, יש גם קצין סעד מיוחד, הכירורג דוצנט מכס מרכוס".
ממייסדי בית החולים "אסותא".
מרכוס היה ממייסדי בית החולים אסותא ובמשך עשרות שנים ניתח באסותא אלפי ניתוחים. מרכוס עבד ככירורג בתל אביב במשך שלושים שנה, עד יציאתו לגמלאות בשנת 1964, ולאחר מכן המשיך לעבוד מספר שנים באופן פרטי. מרכוס היה מנוי על 14 עיתונים רפואיים, באנגלית, בצרפתית ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה גם בגרמנית.
בבית החולים איכילוב.
עם פתיחת בית החולים איכילוב בשנת 1961, לפי בקשת סגן ראש העיר וראש שרותי הבריאות, עו"ד יוסף חלד עבר מרכוס עם רוב צוותו לנהל את המחלקות כירורגית א' וכירורגית ב' עד פרישתו לגמלאות ביוני 1964.
פטירה והנצחה.
מכס מרכוס נפטר בשנת 1983, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מרכוס היה גרוש, וחשוך ילדים.
בין תחביביו הרבים נמצאו גם מוצגים ארכאולוגיים בביתו.,
עיריית רמת גן וארגון יוצאי אצ"ל הציבו לוחית זיכרון ליד המקום בו עמד ביתו ברמת גן.
על שמו של מרכוס רחוב "רופא המחתרות" ב-שכונת כוכב הצפון בתל אביב.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: דוצ' ד"ר מכס מרכוס (תל אביב): אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה כירורגית (ישיבה א', הרצאת משנה, 1 ביוני)
מקס מרכוס
גרשון (ג'ורג') גרי
גרשון (ג'ורג') גרי (תר"נ, 1890 – כ"ה בטבת תש"ב, 14 בינואר 1942) היה רופא כירורג בארץ ישראל.
חייו.
גרי נולד באלכסנדריה שבחבל ווהלין, אז ברוסיה. הוריו היו מנחם מנדל גרגוס, סוחר, וחנה לבית שוכמן. ב-1905 היגרה משפחתו לארצות הברית. גרי סיים לימודי רפואה באוניברסיטת בוסטון, ולאחר מכן התמחה בבית החולים היהודי בית ישראל בניו יורק. ב-1915 נשא לאישה את ברטה קרמר.
ב-1918 התנדב גרי לגדוד העברי האמריקאי והגיע איתו לארץ ישראל. עם שחרורו בשנת 1919 התמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בתל אביב, ולאחר מכן שימש במשרות דומות בבתי החולים של הדסה בצפת ובירושלים. ב-1927 התפטר מ"הדסה" בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה.
במאורעות תל חי, ב-1 במרץ 1920, הגיע גרי לטפל בפצועים, והיה עם יוסף טרומפלדור בשעת מותו. בעדותו על האירועים, שפורסמה בכתב העת "קונטרס" ב-12 במרץ, כתב גרי כי שאל את טרומפלדור איך הוא מרגיש, וטרומפלדור ענה "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ".
בשנת 1928 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים שערי צדק. היה חבר הוועדה הרפואית שבדקה את גופות ההרוגים במאורעות תרפ"ט בחברון.
בשנת 1939 עבר לגור בגדרה והחל לעסוק בחקלאות. מאז חילק את חייו, מחצית השבוע עסק בחקלאות ובמחצית השנייה נסע לתל אביב לעיסוקיו הרפואיים.
גרי נפטר בירושלים בשנת תש"ב, והובא לקבורה בגדרה. המרפאה בכפר גלעדי נקראה על שמו.
אפרים סיני
אפרים סיני (דיסנצ'יק) (23 במאי 1895 – 25 בפברואר 1985) היה רופא עיניים ישראלי, מנהל מחלקת עיניים בבית החולים הדסה ובבית החולים איכילוב, יקיר תל אביב.
ביוגרפיה.
נולד בשם אפרים דיסנצ'יק בדובלה, שבלטביה. הוא דודנו של אריה דיסנצ'יק.
בשנים 1913-1916 למד רפואה באוניברסיטת טרטו, בשנים 1916–1919 במוסקבה ובשנים 1920-1921 בברלין משם קיבל דיפלומה.
למד אופתלמולוגיה בבית החולים "וירכוב" בברלין. בשנת 1924 עלה מברלין לארץ ישראל עם רעייתו חנה. עסק במקצועו בעזה ובירושלים, לצד ד"ר טיכו.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות העשרים בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת הדסה, הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית-סניטרית ביישובים אלו. רופא עיניים נודד ראשון, שמלא תפקיד זה היה אריה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.. סיני נותח על ידי ד"ר טיכו בסוף שנות העשרים, לאחר שעבד כ- "רופא נודד" במושבות השפלה, היה חולה שלושה חודשים ונדבק באחת מעיניו בגרענת.
סיני עבד כרופא עיניים בבית החולים הדסה בתל אביב, ב-1930 התמנה למנהל המחלקה. בתקופת מלחמת השחרור (1948) מחלקת עיניים בבית החולים הדסה (תל אביב) הכילה 50-60 מיטות של פצועי עיניים חיילים ואזרחים, רובם נפצעו מפגיעות קליעים או רסיסים. חלק מהם ניתנים לשליפה באמצעות מגנט. המגנט היחיד שנמצא אז בארץ בבית החולים סנט ג'ון בבקעה נשדד בימי המלחמה. במחלקה בנו מגנט והוא לא נפל בטיבו מהמשובחים שבחוץ לארץ. עד היום הוא נמצא בשימוש בבית החולים איכילוב. בשנים האלו השתתפו בניתוחים במחלקה פרופ' ריכרד שטיין ופרופ' יצחק מיכלסון. רופאים בכירים נוספים במחלקתו היו הד"ר יוליוס יעקובי, והד"ר סבינה ליבלינג.
יש לזכור כי רפואת העיניים של אזור המרכז פעלה עד שנות ה-60 במסגרת חמש מחלקות: בית חולם "הדסה" ברח' בלפור בתל אביב, בית החולים צהלון –דונולו, ביפו, בית חולים בילינסון, פתח תקווה, בית חולים אסף הרופא בצריפין ובית חולים תל השומר. עוד לפני הקמת בית הספר לרפואה, נפגשו ראשי מחלקות העיניים בפגישות בחוגי בית על מנת להחליף מידע וללמוד על מקרים חדשים. השתתפו אז במפגשים ד"ר אפרים סיני, מנהל המחלקה ב"הדסה" בלפור, ד"ר רודולף זק"ש, מנהל המחלקה של אסף הרופא, פרופ' ריכרד שטיין, מנהל המחלקה של תל השומר ופרופ' קורץ, מנהל המחלקה בבילינסון.
סיני כיהן כיו"ר וועד הרופאים של בית החולים "הדסה"
בשנת 1962 העביר את המחלקה לבית החולים איכילוב ושימש מנהלה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1963. תלמידתו הד"ר סבינה ליבלינג קיבלה את ניהול המחלקה לאחר פרישתו לגמלאות.
כיהן כיושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל בשנים 1965-1961. כיהן כיושב ראש הסניף התל אביבי של ההסתדרות הרפואית בשנים 1958-1961 ובשנים 1979-1971.
סיני היה מיוזמי ומקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. סיני השתתף בישיבות הראשונות בשנת 1961, שדנו בהצעה להקים בית ספר לרפואה בתל אביב. הישיבות התקיימו בבית החולים הדסה (תל אביב), במשרדו של מנהל בית החולים הד"ר אריה אברמוביץ. בקבוצה היוזמת נכללו : ד"ר אריה אברמוביץ, פרופ' גאורג צונדק, פרופ' אנדרה דה-פריס,פרופ' שמואל שור, ד"ר יוסף שתקאי שהיה מנהל בית החולים בילינסון וד"ר אפרים סיני. בינואר 1962 הודיע ראש עיריית תל אביב מרדכי נמיר שהעירייה אישרה את הקמת הפקולטה בברכתו של נשיא אוניברסיטת תל אביב ג'ורג' וייז. מיום היווסדו של בית-הספר לרפואה מנובמבר 1964 ובמשך כעשר שנים, בתקופת כהונתם של פרופ' אנדרה דה-פריס ופרופ' שמעון גיטר כדיקאנים, היה חבר במועצת הפקולטה.
ביתו ברחוב ביאליק 9 בתל אביב ("בית גרוס"), שנבנה בשנת 1928 על ידי האדריכל פנחס היט נודע בסגנונו האקלקטי . לימים עבר להתגורר ברמת גן.
בשנת 1964 היה נשיא כבוד של המועצה המרכזית של ההסתדרות הרפואית בישראל (ה.ר.י).
בשנת 1970 היה נשיא הקונגרס העולמי השמיני של ה.ר.י
בשנת 1981 הוענק לסיני תואר יקיר תל אביב.
נפטר בשנת 1985, בן 90. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
נכדו, ד"ר אורי יורגנסון, היה מנהל בית החולים דנה לילדים במרכז הרפואי תל אביב עד לפרישתו לגמלאות.
ג'ון רמבו
אלישע (ספר)
אלישע הוא ספר מאת הסופרת רעיה בלטמן שיצא לאור בשנת 1989 ועוסק בסיפור חייו של אלישע בן-דוד, חייל בן 12 שנפל במלחמת העצמאות.
בנוסף לתיאור חייו ומותו של אלישע בן דוד, נותן הספר השקפה היסטורית על שנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
תוכן הספר.