פלמה הייתה חלק מהטאיפה של דניה. מייסדה של מדינה זו היה לקוח של משפחת אל-מנסור, מויאהיד איבן יוסוף איבן עלי, שיכל לקחת את הרווח מההתפוררות ההדרגתית של המבנה של הח'ליפות ולהשתלט על הפרובינציה של דניה. בהמשך, מויאהיד ארגן מסע באיים הבלאריים כדי לגבש את המחוז ולאחד אותו ל״טאיפה״ בתחילת שנת 1015.
במהלך השנים הבאות הפכה פלמה לנמל צבאי ראשי של מיורקה. בין השנים 1016 ו-1017 הייתה פלמה הבסיס ממנו יצאו ספינות להילחם באי סרדיניה, והמלחמות גרמו להתערבות של פיזה והרפובליקה של ג'נובה. התערבות זו גרמה לפלישתה של איטליה בתחום המסחרי של פלמה.
הטאיפה הבלארית נותרה עד שנת 1087, תקופה שבה העיר, כמו שאר האיים, הייתה שקטה יחסית.
הטאיפה הבלארית (1087-1115) ומערב הים התיכון.
ב-1087 סופחה דניה על ידי שושלת לחלקה המזרחי של . בתקופה זו הכלכלה הייתה תלויה הן בחקלאות והן בפיראטיות. בסוף המאה ה-11 כוחות מסחריים נוצריים לקחו את היוזמה בים נגד המוסלמים. לאחר מאה שנים של התגוננות כנגד הלחץ האיסלמי, האיטלקים, הקטלאנים והאוקיטנים לקחו פעילות התקפית. כתוצאה מכך, היתרונות של הפיראטיות הפחיתו את חומרת הלחץ הכלכלי בעיר.
ההוכחה הברורה ביותר ליחס השליטה של הכוחות הוא מסע הצלב שאורגן על ידי ערי המסחר המרכזיות במדינות הנוצריות כנגד האיים. מאמץ זה נועד לבסוף כדי למגר את הפיראטיות שבוססה בפלמה ובמקלטים סמוכים. בשנת 1115 פלמה הותקפה ולבסוף ננטשה על ידי משלחת של רמון ברנגואר השלישי, רוזן ברצלונה ופרובאנס, שכללה קטלאנים, פיזנים, איטלקים, וחיילים מפרובאנס, מקורסיקה ומסרדיניה, במטרה לסיים את שליטתה של שושלת אל-מוראביטון. לאחר מכן, העיר עברה לשטחי הח'ליפות של המוראביטון. הפיכתה של כל טאיפה למדינה גדולה עזרה להקים מחדש את האיזון לאורך הגבול שהפריד בין המדינות הנוצריות המערביות לעולם המוסלמי.
התקופה של בנו ע'אניה (1157-1203).
המצב השתנה באמצע המאה ה-12, כאשר שושלת אל-מוואחידון לקחה משושלת המוראביטון את מזרח המגרב ואת אל-אנדלוס. שטחיהם של המוראביטון הצטמצמו לאיים הבלאריים בלבד, כאשר פלמה היא הבירה, ומושל העיר היה מוחמד אבן ע'אניה. הגעה מסיבית של פליטי אל-אנדלוס לעיר חיזקה את העמדות של המוראביטון. הבנו ע'אניה החל להתקרב למעצמות הימיות של איטליה. גנואה ופיזה הצליחו להשיג את הוויתורים המסחריים הראשונים של העיר ושל שאר האיים.
בנו ע'אניה ניצל את ההפסד הגדול של אבו יעקב יוסוף בקרב סנטראם ב-1184, ותקף באותה שנה את איפריקייה, היכן ששלטונם של אל-מוואחידון עדיין לא אוחד. ההתקפה נכשלה ושלטונות אל-מוואחידון עוררו הפגנות גדולות נגד המוראביטון. העיר נכבשה בידי אל-מוואחידון בשנת 1203.
הכיבוש הנוצרי וימי הביניים המאוחרים.
ב-31 בדצמבר 1229, לאחר שלושה חודשים של מצור, העיר נכבשה בידי חיימה הראשון, מלך אראגון ונקראה מחדש פלמה דה מיורקה. בתוספת להיות העיר בירת ממלכת מיורקה, רשות העיר עצמה כללה את כל האי. מוסד השלטון היה האוניברסיטה של העיר והממלכה מיורקה. לאחר מותו של ג'יימס הראשון, העיר הייתה אחת משתי הבירות של ממלכת מיורקה, יחד עם העיר פרפיניאן שבדרום צרפת. בנו, ג'יימס השני ממיורקה, החל בבנייתם של פסלים ומונומנטים בעיר: טירת באלבר, הכנסיות סנט פרנצ'סקו וסנט דומינגו, ארמון לה אלמודיינה וקתדרלת לה סאו.
המיקום הגאוגרפי של פלמה מאפשר לה לשמור על מסחר נרחב עם קטלוניה, ולנסיה, פרובאנס, המגרב, הרפובליקות הימיות של איטליה ושלטונות האימפריה העות'מאנית, שבזכותם התאפשר תור הזהב של פלמה.
בתחילת המאה ה-16, בעקבות התקוממויות של עבדים כנגד שלטונו של הקיסר קרל החמישי והתקפות תכופות כנגד פיראטים עות'מאנים וברברים, הופחתה פעילות המסחר בעיר ונגרמו שינויים נרחבים בחומות ובביצורי העיר. כתוצאה מכך, העיר נכנסה לתקופה של ניוון ונשארה כך עד סוף המאה ה-17.
המאה ה-17 עד ה-19.
המאה ה-17 אופיינה בחלוקתה של העיר לעיר עילית ועיר תחתית, שלוותה בהשלכות כלכליות וחברתיות חמורות. באותה תקופה הפך נמל העיר למקלט שודדים. במהלך הרבע האחרון של המאה, האינקוויזיציה החריפה את רדיפות היהודים.
נפילתה של ברצלונה ב-1714 סימלה את סוף מלחמת הירושה הספרדית ואת החורבן של כתר אראגון. גזרות הכיבוש שינו את הרכב הממשלה של האי, שהופרדה מהממשלה של פלמה. במאה ה-18 קרלוס השלישי, מלך ספרד הסיר את האיסור על המסחר עם שטחי האימפריה הספרדית, ונמל העיר והפעילות המסחרית בעיר גדלו בבת אחת. לקראת סוף המאה ה-19 אומץ רשמית השם פלמה דה מיורקה כשם העיר בספרדית, אך העיר עדיין נקראה "סיוטאט" בקטלאנית.
פלמה הפכה למפלטם של רבים אשר הגלו את עצמם מכיבושו של נפוליאון בקטלוניה ובוולנסיה, ובתקופה זו החירות בעיר שגשגה, עד לשיקומה האבסולוטי. עם הקמתו של הארגון המנהלי המדיני של ספרד, פלמה נהייתה לבירת מחוז האיים הבלאריים. כיבושה הצרפתי של אלג'יריה במאה ה-19 סיים את הפחד של ההתקפות מצד המגרב על מיורקה.
פלמה כיום.
בשנות ה-50 המוני תיירים פקדו את פלמה, מה שגרם לשינוי בתדמית העיר והאי כולו, שהפך למרכז מבקרים מכל העולם ולמוקד משיכה של עובדים מספרד היבשתית. תהליך זה גרם לשינוי עצום במסורות, במפה הסוציולינגוויסטית, בתהליך העיור ובכוח הרכושני של העיר.
הגאות של הענף התיירותי בפלמה גרמו לה לצמוח באופן משמעותי. בשנת 1960 הגיעו לאי מיורקה 500,000 מבקרים, ובשנת 1997 הגיעו לאי יותר מ-6,739,700 מבקרים. בשנת 2001 יותר מ-19,200,000 אנשים הגיעו לנמל התעופה סן חואן שבעיר, בנוסף ל-1.5 מיליון אנשים שהגיעו דרך הים.
במאה ה-21, תוכנית הפיתוח וההתחדשות של העיר הקרויה ״תוכנית המראה״ (בספרדית: "Pla Mirall") משכה לעיר קבוצות חשובות של עובדים מהגרים מחוץ לאיחוד האירופי, בעיקר מאפריקה ומדרום אמריקה.
היהודים בפלמה.
הקהילה היהודית במיורקה מנתה מעל 4000 יהודים לפני האינקוויזיציה שהתפללו בארבעה בתי כנסת. היהודים הוכרחו להתנצר בשנת 1435 ובתי הכנסת הומרו לכנסיות. הבתים היהודיים אבדו צביון יהודי חיצוני, הם עוטרו בצלבים, וכל "קונברסוס" (המומרים) שנתפסו מקיימים את מצוות הדת היהודית, הוצאו להורג. למרות הכפייה, קיימו היהודים מצוות ומנהגים והצליחו להעבירם מדור לדור. בין היהודים המפורסמים באותה עת היה שמעון בן צמח דוראן, הרשב"ץ (1444-1361) – רב, פילוסוף ופייטן שנולד באי, והפך לאחד מגדולי רבני אלג'יר.
בשנת 1691 לאחר שהוטל ספק בנאמנותם לנצרות, הכינה הכנסייה רשימה של 15 משפחות ה"צ'וויטה", שלא אפשרו להם להתחתן עם נוצרים. גם בין היהודים הם לא התקבלו בגלל התנצרותם, והם יכלו להתחתן אלא בתוך קהילתם בלבד, והמשפחות הן: אגילו, בונינו, קורטז, פוסטר, פורטזה, מרטי, מירו, פיקו, פומר, פיניה, סגורה, וולס, ולנטה, טרונגה וולריולה. מתוך כך הובן, שכיום יש באי בין חמש עשרה אלף לעשרים אלף אנשים הנחשבים יהודים על פי ההלכה. לפיכך, פועל ארגון "שבי ישראל" בשנים האחרונות באי כדי לסייע לצאצאי האנוסים האלה לשוב לעם ישראל, והקים לשם כך גם מרכז רוחני שבו מתקיימים שעורים ביהדות. אלה החוזרים ליהדותם נקראים "השבים", ומתוכם הרב בן אברהם התמנה לרב במיורקה.
כיום הקהילה מונה יהודים מועטים, שרובם היגרו אליה מצפון אפריקה ומדרום אמריקה, באי פועל בית כנסת בשם "בנג'מין קליין" – על שמו של אחד ממתפלליו הבריטים ונוסח התפילה הוא ספרדי.
אתרים חשובים.
פלאסה ד'אספניה.
פלאסה ד'אספניה משמשת כמרכז התחבורתי של פלמה. תחנת הרכבת הראשית משרתת את האוטובוסים ואת הרכבות של העיר הנשלטות על ידי רשת בתחבורה TIB. במורד הרחוב נמצאת תחנת אוטובוס חדשה תחת בנייה.
אזור הקתדרלה.
פלמה מפורסמת בשל קתדרלת לה סאו, הקתדרלה העצומה של העיר שנבנתה על חורבות מסגד. הבנייה החלה בשנת 1229 ולא הושלמה עד שנת 1601. בשנת 1901 גויס האדריכל אנטוני גאודי לשיפוץ הקתדרלה. פארק דה לה מאר (הפארק שעל הים) מוסתר מדרום לקתדרלה הניצבת מעל יסודות האבן של העיר. בין הקתדרלה והפארק עוברות חומות העיר.
העיר העתיקה.
העיר העתיקה של פלמה הסמוכה לקתדרלה היא דוגמה ידועה לתכנון רחובות שנשתמר מהתקופה המוסלמית של העיר. מלבד מספר רחובות וכיכרות המאפשרים תנועה ומאוכלסים בתיירים רוב הזמן, ישנם רחובות צרים ושקטים המוקפים במבנים מעניינים, שאת הארכיטקטורה שלהם אפשר להשוות בקלות לארכיטקטורה של רחובות בערים כמו פירנצה, לדוגמה. רוב המבנים בעיר העתיקה הם בתים פרטיים, שחלקם פתוחים לציבור הרחב כמוזיאונים או גלריות. המבנים הגבוהים, האדניות האופייניות, גילופי המתכת המפורטים והמרזבים התלויים של הבניינים משמשים ניגוד מוחלט לנוף של המפרץ של העיר. בעיר העתיקה נמצאים בית העירייה, המנזר הסמוך לקתדרלה והמרחצאות הערביות.
המרחצאות הערביות.
המרחצאות הערביות הן שריד לעבר המורי של העיר, והגישה אליהן נעשית דרך רחוב קא'אן סארה הסמוך למנזר הקתדרלה. במרחצאות ישנו מגוון גדול של חי וצומח כגון סבכי שחור-ראש, דרור הבית, קקטוסים, דקלים, ומגוון רחב של פרחים ושרכאים. מבנה הלבנים בעל שני החדרים שמשכן את המרחצאות הוא למעשה מהתקופה הביזנטית, מתוארך למאה ה-11 וכנראה היה פעם חלק מביתו של אציל מוסלמי. לחדר המרחץ הייתה קופולה עם חמישה אוקולי אשר נתנו לאור השמש להיכנס לחדר. 12 העמודים המחזיקים את החדר הקטן נבזזו ממבנה רומי אחר שלו היו שייכים. הקומה מעל ההיפוקאוסט נשחקה על ידי אנשים שעמדו במרכזה, בעיקר כדי לצלם את הכניסה ואת הגינה מעבר לה. החדר השני עשוי מלבנים מציג דגם קטן של האמבטיות כפי שהיו פעם בפינה. אחד מ-12 העמודים שמוצגים במודל נפל.
ספורט.