אז החליטו הנוצרים הלומי הצער, שאמונתם לא פגה, להתנכל ליהודים ולהקדיש עצמם להמרת דתם ולהריגתם.
החכמים היו אובדי עצות, אולם לאחד מהם, שמעון כיפא שמו, היה רעיון: הוא הוציא את השם המפורש ויצא עימו לערי הנוצרים. באמצעותו חולל נסים והוכיח להמון כי הוא שליח ישו; בשמו ציווה עליהם להיבדל מעם ישראל, והטיף כי אין ישו רוצה בכליון היהודים, אלא חפץ שעל ידי קיומם ייזכר סבלו. את עונשם יקבלו רק בגיהנום, בעולם הבא. על כן אם יכה יהודי נוצרי על לחי שמאל, יושיט לו הנוצרי גם את לחי ימין.
אחר כך, לשם קיום המצוות בנחת, ציווה שמעון כיפא שיוקם לו מגדל גבוה, שם ישב והתקיים על לחם ומים וחיבר פיוטים. נראה שהרמז כאן ל"נשמת כל חי", אשר היו שטענו כי נכתב על ידי פטרוס.
שמעון כיפא מקביל לפטרוס מהברית החדשה, המצוין בספר כגיבור חיובי מבחינת היהודים.
העדה החרדית
העדה החרדית היא ארגון הכולל מספר קהילות חרדיות בישראל, המתייחדות בהתנגדותן לציונות ולשיתוף פעולה עם מדינת ישראל ומוסדותיה. מבחינה רעיונית, אנשי העדה החרדית מחשיבים עצמם כממשיכי דרכם של בני היישוב הישן בקיום אורח חיים מתבדל וסגור.
העדה החרדית מהווה מיעוט קטן מתוך כלל הציבור החרדי. יש קושי להעריך את גודלה בגלל העדר רישום פורמלי כלשהו, טשטוש הגבולות בינה לבית קבוצות אחרות בחברה החרדית ועזיבה של יחידים וקבוצות. לפי הערכות מספרם של אנשי העדה החרדית הוא בין 15,000 ל-40,000 נפש. הם מתרכזים בעיקר בשכונת מאה שערים בירושלים וברמת בית שמש ב'.
העדה החרדית מפורסמת גם בשל גוף הכשרות שלה, "בד"ץ העדה החרדית", שהוא מערכת הכשרות הפרטית הבולטת ביותר בישראל.
העדה החרדית בולטת בהפגנות שאנשיה עורכים, בפרט נגד חילולי שבת בירושלים ונגד חילול קברים.
תולדות העדה.
בשנת 1918, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים מוקם "ועד העיר האשכנזי". בשנת 1919 התמנו הרבנים יוסף חיים זוננפלד ויצחק ירוחם דיסקין לעמוד בראשו. מטרת הוועד הייתה לייצג את הקבוצות היהודיות האורתודוקסיות הלא ציוניות בעיר ירושלים. וזאת כעדה יהודית נפרדת שקראה לעצמה ה"עדה חרדית". כלל הקבוצות היהודיות בעיר, יוצגו על יד ועד העיר ליהודי ירושלים שנישלט על ידי אנשי הישוב החדש. כדי לזכות בגיבוי ותמיכה של גוף חזק ובעל אמצעים, הצטרפו אנשי "ועד העיר האשכנזי" לאגודת ישראל העולמית.
בראשית ימיה הונהגה במנדט הבריטי חוקת הקהילות, שקבעה כי לכל עדה בארץ זכות לניהול עצמי. את היהודים ייצגה "כנסת ישראל". כאשר הרבנות הראשית לארץ ישראל, בראשות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הוכרה כסמכות הדתית עבור היהודים. בגוף זה היה רוב גדול לציונים והציבור החרדי נחלק כיצד יש להתייחס לכנסת ישראל. הרב יוסף חיים זוננפלד הוביל קו שתבע בידול מוחלט. בעקבות ניצחון הציונים בבחירות לוועד הלאומי פרשו ממנו אנשי אגודת ישראל שקיבלו הכרה כקבוצה נפרדת. בשנת 1936 התאחדו בתי הדין של הפרושים ושל החסידים והוקם ארגון העדה החרדית, שתפס את מקומו של ועד העיר האשכנזי כארגון המיצג את החרדים הלא־ציונים בירושלים. הארגון נרשם כאגודה עותומנית ונקרא- "העדה החרדית פרושים וחסידים ועד העיר לקהילת האשכנזים", ובשנת 2008 נרשם כעמותה ברשם העמותות במשרד המשפטים.
בשנת 1924 התמנה הרב משה בלוי לעמוד בראש ועד העיר האשכנזי. במקביל שימש גם כראש אגודת ישראל בארץ ישראל. בעשר השנים שעמד בראש הוועד, נחשב הוועד לסניף הירושלמי של אגודת ישראל העולמית. במהלך שנות העשרים התגברה העלייה לארץ ישראל של אנשי אגודת ישראל מפולין וממזרח אירופה. העולים נקטו בגישה מתונה יותר מזו של בני היישוב הישן וההבדלים בין שתי הקבוצות שבתוך אגודת ישראל התעצמו. בעוד בני היישוב הישן ביקשו לשמר את אורח החיים הישן והתנגדו בין השאר להקמת בתי ספר לבנות, הרי שהעולים מפולין ביקשו להקים בתי ספר בית יעקב. הקרע הגדול בין הזרמים היה בשאלת יחסה של העדה החרדית עצמה אל המוסדות הציוניים, שהתגלע בחריפות לאחר מותו של הרב יוסף חיים זוננפלד. עוד בחיי הרב זוננפלד עלתה שאלת השתתפות לבחירות לעירייה בשנת תרפ"ו. בהמשך עלתה שוב השאלה בשנת תרצ"ה, בזמן הנהגתו של הרב יוסף צבי דושינסקי. בשני המקרים תמכו ראשי העדה החרדית בהצבעה, ואילו הקנאים ורבני הונגריה התנגדו. גם אגודת ישראל עצמה הייתה שסועה, וחילוקי דעות קשים שררו בין אגודת ישראל הירושלמית בראשות הרב בלוי, ובין אגודת ישראל העולמית בראשות ד"ר יצחק ברויאר מגרמניה והרב יצחק מאיר לוין.
חילוקי הדעות החריפים בין אנשי אגודת ישראל ואנשי היישוב הישן החריפו, וקבוצת קנאים מהעדה החרדית בראשות הרב עמרם בלוי, אחיו של משה בלוי, הקימו בשנת 1935 קבוצה חדשה בתוך העדה החרדית בשם "חברת החיים", אשר בשנת 1938 שינתה את שמה לנטורי קרתא.
בחודש טבת תש"ד (1944) התקיימה אספה של העדה החרדית בפתח תקווה, ובכינוס היה רוב גדול לאנשי אגודת ישראל מחוץ לארץ ותומכיהם. לכינוס הוזמן הרב פנחס עפשטיין מרבני העדה החרדית, והיחס אליו היה שולי ומזלזל. הרב עפשטיין ראה ביחס אליו פגיעה בכבודו ויצא מהכינוס באופן הפגנתי. האירוע גרם למתח אדיר בין אגודת ישראל ונטורי קרתא. בבחירות להנהגת 'העדה החרדית' שנערכו בשנת 1945 קיבלה סיעת 'נטורי קרתא' את רוב הקולות והשתלטה על הנהגת 'העדה החרדית'. אנשי אגודת ישראל על כל פלגיהם פרשו סופית מהעדה החרדית.
בעדה החרדית נותרו הזרמים הירושלמיים שהבולט בהם הוא חסידות תולדות אהרן וכן חסידות סאטמר, חלוקת התפקידים בעדה היא לפי גודלן וחשיבותן של הקהילות.
במאה העשרים ואחת.
בשנת 2013 התגלעה מחלוקת בתוך העדה החרדית ביחס לגילוי מערות קבורה במתחם בנייה בבעלות משפחת גולובנציץ בבית שמש. הגאב"ד הרב יצחק טוביה וייס ורוב חברי הבד"צ צידדו בעמדת ארגון אתרא קדישא שאלו הם קברי יהודים ואסרו את הבנייה אף על פי שמאות דירות כבר נמכרו לחרדים. לעומתם, פסק הראב"ד הרב משה שטרנבוך כי אלו מערות של גויים. המחלוקת הובילה לדרישה מקרב הקיצוניים לעריכת בחירות להנהלת העדה, בנימוק שלקהילות "קהל פרושים" ו"ברסלב" אין ייצוג בגוף זה. על אף טענות אלו, בשנת תשע"ה חתמו רבני "קהל פרושים" על מכתב שאינם מעוניינים בחברי הנהלה. לאחר דין ודברים הוחלט על הוספת חברי הנהלה חדשים מקהילת "ברסלב" ומ"קהל פרושים".
השקפת העדה.
בהחלטה לאחר מאורעות תרפ"ט מחה בית הדין של העדה על כוונת ראשי היישוב להצהיר על בעלות הערבים על מתחם הכותל המערבי. בהחלטה נאמר שהכותל המערבי שייך לכל עם ישראל, "בכל מקום שהם", ואיש אינו מוסמך לשום ויתור בשמם. לדברי הבד"צ, "מוטב שיחתמו על ביטול הצהרת בלפור ולא ח"ו שלהם [הערבים] הבעלות על הכותל".
גאב"ד בית הדין של העדה החרדית הרב יוסף צבי דושינסקי הופיע בפני ועדת פיל ואמר ש"על יסוד ההכרה במציאות שפזורי עם התורה מרגישים את עצמם עוד היום כבנים של ארץ הקדושה ניתנה הצהרת בלפור". ו"אין לבדוק כל אחד אם הוא חרדי או לא". יש להסיר את כל ההגבלות הממשלתיות בעליה וברכישת קרקעות. אמר הרב דושינסקי באוזני ראש הוועדה.
ההשקפה של העדה החרדית מורכבת מתערובת של שתי גישות, הונגרית ובריסקאית. הגישה המזוהה עם הזרם הבריסקאי וכן עם הרב אלחנן וסרמן מתנגדת לציונות ולמדינה עקב זהותן החילונית, ומה שמתואר כהתנכרותן למסורת היהודית ופעולתן נגדה. הקונפליקט המעשי בין ציונים לחרדים בירושלים החל עוד לפני קום המדינה, סביב חילולי שבת, הקמת הרבנות הראשית לישראל ועוד. העדה החרדית דגלה בהתבדלות מכל השפעה ציונית. הגישה השנייה היא ההשקפה המזוהה עם רוב בני הונגריה, השוללת את קיום המדינה מעיקרו, כיוון ש"חדש אסור מן התורה", ואין לשנות מאומה ממנהג האבות, שלא נאבקו על עצמאות יהודית. גישה מרחיקת לכת עוד יותר בהשקפה ההונגרית, שמייצגה הבולט הוא האדמו"ר מסאטמר, הרב יואל טייטלבוים, טוענת שהקמת מדינה לפני בוא המשיח מהווה מרידה בקב"ה ודחיקה אסורה של הקץ. הרבי מסאטמר ראה את השואה כעונש משמים על הרצון להקים מדינה. ההבדל בין השיטות מתבטא במחלוקת על הצבעה בבחירות מקומיות. לדעת הרבי מסאטמר הדבר מותר, משום שעירייה אינה שלטון מדיני שאסור לפני הגאולה. לעומת זאת דעת רבני העדה החרדית היא שהדבר אסור, בשל השקפתם כי יש להתבדל מכל גוף ציוני.
בהמשך נוצר מאפיין נוסף של העדה החרדית, והוא שלילת כל סמכות אחרת בירושלים מלבד בית הדין של העדה החרדית, שחובה לציית לו. השקפה זו גרסה כי אין רשות לאף גוף אחר להקים בית דין או מערכת כשרות בירושלים.
העדה החרדית מתנגדת לגילויי אהדה לפלסטינים, הפגנות תמיכה בהם והתרועעות עם מנהיגיהם, פעולות שמבצעים חלק מאנשי נטורי קרתא.
אנשי העדה עמדו בראש מאבקים נגד בריכות מעורבות בירושלים, נגד בתי קולנוע הפתוחים בשבת (למשל קולנוע אדיסון) ונגד חפירות ארכאולוגיות בקברים.
אנשי העדה מדברים ביניהם יידיש, והם שואפים לא לדבר בעברית מודרנית, הנחשבת בעיניהם כשפתם של הציונים הכופרים. בני עדות המזרח שבהם מדברים ביניהם עברית.
היחס למוסדות המדינה.
חברי העדה החרדית מקפידים לא להשתתף בבחירות לכנסת והם רואים בכך איסור חמור. הרב טייטלבוים כתב על איסור זה בספרו ויואל משה, ולדעתו בהשתתפות בבחירות עוברים הן על שלוש עברות החמורות והן על שלוש השבועות.