בשנת 1957 הוזמנה המילטון בת התשעים ליוון. בטקס שנערך באודאון הרודס אטיקוס, העניק פאולוס, מלך יוון להמילטון את צלב הזהב של מסדר החסד (Order of Benefaction), ובכך נעשתה אזרחית כבוד של אתונה.
"מיתולוגיה".
מיתולוגיה: סיפורים אל-זמניים של אלים וגיבורים (Mythology: Timeless Tales of Gods and Heroes, 1942) הוא ספרהּ המפורסם והמשפיע ביותר של עדית המילטון. הוא מגולל את סיפורי המיתולוגיה של יוון ורומא בהישען על המקורות הקלאסיים. עם השנים נעשה ספר זה לאחד המפורסמים בתחומו, והוא משמש במקומות רבים כטקסט מבוא בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
הספר מחולק לשישה חלקים. (1) האלים, בריאת העולם וגיבורי קדם; (2) אגדות על אהבה והרפתקה; (3) הגיבורים הגדולים לפני מלחמת טרויה; (4) גיבורי מלחמת טרויה; (5) המשפחות הגדולות במיתולוגיה; (6) האגדות הפחות חשובות. כמבוא לספר צירפה המילטון מסה קצרה שבה היא מסבירה את ייחודה ואת קסמה של המיתולוגיה הקלאסית לעומת מיתוסים אחרים. בין השאר מעמידה המילטון את ייחודה של המיתולוגיה הקלאסית על אנושיותם של האלים ושל העולם בכלל, על מציאותם של היצורים המיתולוגיים, על רגישות אסתטית הקשורה קשר עמוק עם היגיון וחוכמה, ועל דמותם העגולה של האלים. בנוסף לכך, מקדימה המילטון ומפרטת מיהם הסופרים הקלאסיים שעליהם נשען הספר, ולצד כל סופר - מאפייני סגנונו.
ייחודו של הספר, בניגוד לספרים מקבילים לו כגון ספרו של גוסטאב שוואב (1792-1850) בגרמנית או ספרו של אהרן שבתאי (נולד ב-1939) בעברית, הוא נאמנותה של המילטון לסגנון המקורי בו נשמרו סיפורי המיתולוגיה. במשפט הפתיחה לספר מצהירה המילטון על ההטרוגניות של מקורות המיתולוגיה: "שונים סיפוריהם זה מזה כ'סינדרלה' מ'המלך ליר'. במקום לעשותם למקשה אחת, ובמקום לספרם מחדש כפרפרזה אישית (כפי שעשו שוואב ושבתאי), בחרה המילטון להעביר לקורא כל סיפור בסגנונו המקורי: אם בפשטות ובתמימות ואם בשנינות ובליטוש. המילטון אכן הפרידה ופירקה את הכתבים הקלאסיים על-פי נושאיהם וצירפה יחדיו כמה כתבים כדי להביא בפני הקורא סיפור מסוים בשלמותו, ואולם בראש כל קטע היא דאגה לציין את מקורותיה. באופן זה רוכש הקורא לא רק ידע על המיתולוגיה, אלא גם מושג על הסופרים הקלאסיים.
זהו ספרה היחיד של המילטון שתורגם לעברית. התרגום יצא לאור לראשונה בשנת 1957 בתרגום אלה אמיתן ובהוצאת מסדה. לאחר שהוצאת מסדה סגרה שעריה, החל הספר לצאת בהוצאת מודן. למהדורה העברית, בדומה למרבית המהדורות בעולם, מצורפים ציוריו של המאייר האמריקני סטיל סבג' (Steele Savage).
חל&quot;צ
קרן הישג
קרן הישג היא קרן פילנתרופית הפועלת בישראל בעיקר בתחום החינוך ומעניקה מלגות על בסיס מצוינות. הקרן הוקמה על ידי ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן מקנדה. נציג הקרן בישראל הוא אביב בושינסקי.
היסטוריה.
ג'רי שוורץ, איש עסקים יהודי קנדי, המתגורר בטורונטו. שוורץ הקים את חברת ONEX, חברת ההחזקות הגדולה בקנדה ומשמש בה מנכ"ל ויו"ר. חברת ONEX משקיעה במגוון רחב של תחומים עסקיים. רעייתו, הת'ר ריסמן, המנכ"לית והבעלים של Indigo, רשת חנויות הספרים והמוזיקה הגדולה בקנדה.
בני הזוג שוורץ-ריסמן רואים בחיילים הבודדים הבוחרים לשרת בצה“ל את חוד החנית בתחום ההתנדבות והתרומה למדינת ישראל:
מדי שנה עורכת הקרן טקס קבלת מלגות עבור כ-100 מלגאים חדשים. בסה"כ מונה הקרן כ-400 מלגאים וכ-400 בוגרים. מלבד המלגה משתתפים מלגאי ובוגרי הקרן בקורסים, חוגים, פרויקט מנטורים, חדר כושר וספרייה בתוך בית הישג, משלחות ייצוגיות למצעד החיים בפולין ומשלחות הסברה לקנדה, אירועים שונים בחגים ומגוון רחב של פעילויות התנדבות.
מועדון הבוגרים של הקרן קיים משנת 2008 ומדי שנה גדל עם הצטרפותם של בוגרים חדשים.
בית הישג.
הקרן יושבת בבית הישג, בניין ששימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 את השגרירות הרוסית בישראל. בשנת 2006 נרכש הבניין שבשדרות רוטשילד בתל אביב על ידי הקרן ומאז משמש כמרכז עבור פעילויותיה.
הבניין המכונה "בית השגרירות הרוסית" או "בית לוין" נמצא בשדרות רוטשילד פינת רח' שד"ל בתל אביב והוא אחד מבנייניה הנודעים של העיר. הבית נבנה צבי יעקב לוין שעלה משיקגו. לוין הזמין את האדריכל יהודה מגידוביץ לתכנן את בית מגוריו כך שיהיה גדול ומרווח, וממנו פעל לבניית הארץ ולעידוד עלייה.
בשנת 1948 החרימה את הבית מפקדת 'ההגנה' לטובת המאמץ המלחמתי, בשנת 1953 נפגע הבית מפצצה שהונחה על ידי יוצאי הלח"י.
מאז עבר הבניין כמה ידיים עד ששופץ לראשונה בשנת 1991, עת שהוכרז כמבנה לשימור.
בנובמבר 2006 הבית נרכש על ידי בני הזוג ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן. בני הזוג תרמו את הבניין לקרן הפילנתרופית שאותה הקימו וכיום, לאחר שיפוץ יסודי, משמש הבניין לפעילויות הפילנתרופיות של בני הזוג בארץ ובראשן "קרן הישג".
הישג
בית הישג
אונס מתקן
אונס מְתַקֵּן (באנגלית: Corrective rape) הוא כינוי לפרקטיקה פושעת הנהוגה בדרום אפריקה, ובה גברים מבצעים מעשי אונס בנשים לסביות על מנת "לרפא" או "לטהר" אותן מנטייתן המינית. ברוב המקרים, מדובר בכנופיות המבצעות בנשים אונס קבוצתי. המונח נטבע לראשונה בשנת 2001 על ידי ארגוני זכויות האדם, ואלה מוציאים מאז דו"חות העוקבים אחר התופעה.
המקרה המפורסם ביותר וזה שהעלה את הסוגיה לסדר היום הציבורי היה של אודי סמליין (Eudy Simelane), שחקנית בנבחרת הכדורגל לנשים של דרום אפריקה ("בויאנה בויאנה"). סמליין, שהייתה לסבית מוצהרת ופעילה למען זכויות להט"ב באפריקה, נרצחה ב-28 באפריל 2008 בדקירות סכין על ידי כנופיה שביצעה בה 'אונס מתקן' בסמוך ליוהנסבורג. דבר הירצחה פורסם בהרחבה בכלי התקשורת באירופה, בדגש על כך שממשלת דרום אפריקה מנסה להסתיר את התופעה ובמשך זמן רב הצליחה להעלים את הרצח מהתקשורת. במשפטם של הרוצחים לא הועלתה לדיון נטייתה המינית של סמליין, על אף שזו היוותה את המניע לאונס הקבוצתי ולרצח.
בעיתון הבריטי הגארדיאן צוטט מחקר מקיף שנערך בדרום אפריקה בשם "פשעי שנאה: עלייה בממדי האונס המתקן בדרום-אפריקה", ובו נמצא כי 86 אחוזים מהלסביות השחורות במדינה חיות בחשש מתקיפה מינית וכי כל שבוע מתרחשים בממוצע 10 מקרי "אונס מתקן" במדינה. נתונים דומים נמסרו על ידי ארגוני להט"ב במדינה, ואלה מדווחים כי הם נאלצים להתמודד בכל שבוע עם לפחות עשרה מקרים של לסביות שנפלו קורבן לאונס מתקן או ניסיון אונס, וזאת בקייפטאון לבדה. ארגוני הסיוע מעריכים כי באופן כללי, חצי מיליון מקרים של אונס מבוצעים מדי שנה בדרום אפריקה, אולם רק מעטים מהם מסתיימים בהרשעתו של האנס.
מאיר מדן
מאיר מדן (1915 – 14 בספטמבר 1989) היה בלשן, חוקר השפה העברית והמסורה, מראשי תנועת ברית החשמונאים.
ביוגרפיה.
נולד בקרקוב. למד בבית הספר העברי בעיר. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ועבד לפרנסתו בבניין ובפרדס. בשנת 1939 התמנה למזכיר המערכת של מילון בן-יהודה. במקביל שימש כמפקד מחוז ירושלים של תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים, וכמפקד בכיר באצ"ל תחת הנהגתו של דוד רזיאל. השכלתו הרחבה וידיעותיו הלשוניות סייעו לו בתרגום חומרי הדרכה צבאיים עבור האצ"ל, ובניסוח עקרונותיה האידאולוגיים של ברית החשמונאים.
ב-1943 השתתף בפגישה בין ראשי ברית החשמונאים לבין יצחק שמיר לאחר בריחתו מהכלא, בה התקבלה ההחלטה על הצטרפות אנשי התנועה ללח"י. מדן עצמו התמנה למפקד הלח"י בירושלים וכינויו המחתרתי היה גד. בשנת 1945 נישא ללאה, בתו של ישכר דב וייס. בתקופה זו היה פעיל בתנועת המרי העברי. ב-1947 נאסר על ידי הבריטים ונחקר בקישלה. בהמשך הועבר למחנה המעצר בלטרון, ושהה שם חודש עד לשחרורו. בין הפעילים לשחרורו היה גם נשיא האוניברסיטה העברית ד"ר יהודה מגנס, מראשי ברית שלום, וכן הרב אריה לוין. בתקופת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות שימש כאחראי על מתן רישיונות יציאה מירושלים מטעם המושל הצבאי של העיר דב יוסף.
ב-1948 התמנה למזכיר ועד הלשון בירושלים, ועם ייסודה של האקדמיה ללשון העברית היה למזכירה המדעי. היה ממתקיני הנוסח של תנ"ך קורן וחבר מערכת דעת מקרא. מילונו "מאלף עד תו - מלון עברי שמושי" יצא לאור בשתי מהדורות. היה נחשב כבעל ידע רב בנוסחאות התפילות ובתולדותיהן, ורבים נועצו בו בעניינים אלו. ב-1980 פרש לגמלאות.
נפטר בי"ד באלול תשמ"ט לאחר מחלה, ונטמן בבית הקברות סנהדריה. בניו הם הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון והרב ברוך מדן המשמש כרב בישיבת עזתה.
עמותת ישפה
קורסיקה הדרומית
קורסיקה הדרומית (צרפתית: Corse-du-Sud) הוא מחוז צרפתי התופס את חלקו הדרומי של האי קורסיקה. בירתו היא בירת קורסיקה, אז'אקסיו.
קורסיקה, המהווה אחד מחבלי צרפת, חולקה לשני מחוזות בשנת 1976, תוך יישום של חוק משנה קודמת; וכך נוצרו קורסיקה עילית וקורסיקה הדרומית. גבולות המחוז החדש חופפים את אלו של המחוז ההיסטורי ליאמון (Liamone) שהתקיים בין 1793 ו-1811.
ב-6 בפברואר 1998 נרצח באז'אקסיו ניצב-המדינה בחבל, קלוד אריניאק, בידי לאומנים קורסיקנים תומכי עצמאות.
מבחינה גאוגרפית מהווה מחוז קורסיקה הדרומית את מחציתו הדרומית של האי קורסיקה. הוא גובל במחוז קורסיקה עילית מצפון, בים התיכון ממערב ובים הטירני ממזרח, כשמדרום מפריד מצר בוניפאצ'יו בין המחוז לבין האי האיטלקי סרדיניה. אקלימו של המחוז הוא אקלים ים-תיכוני, עם חום ויובש בקיץ וטמפרטורות מתונות וגשם בחורף. עם זאת לא נדיר לראות את פסגות ההרים מושלגות עד סוף מרץ. הצמחייה האופיינית היא שיחים נמוכים של קרקע חומצית, אורנים, וחורש של אלון, ערמון ואקליפטוס.