במבצע שלום הגליל (1982) הראה צה"ל כי לחיל השריון יש מענה כנגד נשק הנ"ט. שריון משופר, מיגון ריאקטיבי והפעלה נכונה הפחיתו באופן ניכר את אבדות הטנקים במלחמה זו. כמו כן, טנקי המרכבה סימן 1 החדשים רשמו טבילת אש מבצעית והביסו בקרבות חטיבות שריון סוריות של טנקי T-55 ו-T-62. במלחמה זו נעשה לראשונה שימוש נרחב במסוקי קרב כדי לפגוע בטנקים וברכב קרבי משוריין.
במלחמת המפרץ (1991) ומלחמת עיראק (2003) בה נלחמו מדינות הקואליציה בראשות ארצות הברית כנגד צבא עיראק, התגלה חיל השריון העיראקי כיריב נחות וטנקי ה-T-55 וה-T-72 המשונמכים שלו הושמדו בקלות. אף על פי שלכאורה זו הייתה מלחמת שריון בשריון של צבאות סדירים, רוב הטנקים העיראקים נפגעו מירי מסוקי קרב ומירי נגמ"שי הבראדלי.
במלחמת לבנון השנייה (2006) טילי הנ"ט המתקדמים של חזבאללה, שכללו גם קורנט, הסבו אבדות לצוותי הטנקים וחדרו גם את טנקי המרכבה סימן 4 החדישים ביותר. על צורת הלחימה של צה"ל ושל חיל השריון הישראלי נמתחה ביקורת רבה, אך צוין גם ששריון הטנקים העניק הגנה טובה יותר לצוותים ויחסית לעימותים אחרים, פחות טנקים נחדרו ונפגעו מירי נ"ט. גם בעיראק שאחרי הפלישה, איבדו כוחות הקואליציה טנקים כתוצאה ממטעני גחון וירי רקטות נ"ט מדגמי RPG-7 ו-RPG-29, אך ברוב המקרים סיפק שריון הטנק הגנה טובה לאנשי צוותו ורוב הטנקים שנפגעו תוקנו והוחזרו לשימוש.
מנגד, חל שיפור גדול בביצועי ויכולות הטנקים: תותחי הטנק גדלו לקליבר 120 מ"מ במדינות המערב (כולל ישראל) ועד 125 מ"מ במדינות הגוש המזרחי. מערכת השתפרה באופן ניכר והתפתחה ממחשב בליסטי פשוט למערכת דיגיטלית מתוחכמת בעלת יכולות משופרות, כגון מעקב אחרי מטרה וירי על מסוקים. מיגון הטנקים שוכלל וכלל לצד שריון הפלדה הסטנדרטי גם שריון מרוכב, מיגון ריאקטיבי ובעשור האחרון גם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים. המנועים התחזקו ועברו את רף 1000 כוחות הסוס ואפשרו לנייד טנקים ששקלו למעלה מ-60 טון במהירויות של למעלה מ-50 קמ"ש.
במבצע צוק איתן שנערך בקיץ 2014 הופעלו לראשונה בקנה מידה גדול טנקים עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים. חיל השריון של צה"ל שלח לקרב חטיבה שלמה של טנקי מרכבה סימן 4מ המצוידים במערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח", במערכת ניהול קרב דיגיטלי צי"ד ובתחמושת מתקדמת נגד מבנים - פגזי הכלנית והחצב. חטיבה 401, שהפעילה את הטנקים המתקדמים, השמידה מאות מטרות טרור, הרגה למעלה מ-120 מחבלים ובמהלך הלחימה אף טנק לא נפגע.
מרכיבים עיקריים.
טנק מערכה.
מאז סוף מלחמת העולם השנייה, מוזגו סוגי הטנקים השונים לכדי טנק המערכה. עד לשנות ה-50 של המאה ה-20, היו נהוגים מספר סוגי טנקים ברוב הצבאות בהם; טנק כבד (שהיה לרוב ממוגן מאוד ובעל חימוש חזק אך איטי מאד), טנק קל (שהיה מהיר מאוד ולרוב בעל מיגון חלש), טנק בינוני (לרוב שילוב של מיגון, מהירות וחימוש בינוניים) ומשחית טנקים (שהדגש בו היה חימוש חזק מאוד).
לאחר המלחמה, פיתוחים בתחום המיגון, ההנעה והחימוש אפשרו למזג את כל היכולות לכדי טנק אחד שיהווה את עמוד השדרה של כוחות השריון. טנק זה נקרא טנק מערכה (באנגלית: 'Main Battle Tank' או 'MBT'), והוא מוזג לתוך הדוקטרינות המודרניות של לחימה דינמית אשר במרכזה הטנק. שאר מרכיבי הכוח הלוחם פעלו כסיוע לטנקי המערכה ובדומה לנהוג ברוב צבאות מלחמת העולם השנייה, כוחות הסיוע נעו על כלי רכב ממוגנים בעלי יכולת עבירות ומהירות דומה לזו של הטנקים.
טנקי המערכה המודרניים כוללים מערכות בקרת ירי מתקדמות, תותח מדויק (לרוב בקוטר 120 מ"מ) ומיגון פסיבי, ריאקטיבי ואף מיגון אקטיבי (כגון מערכת מעיל רוח). בנוסף טנקי מערכה רבים כוללים חימוש נוסף כגון מקלעים ומרגמות, בנוסף לרימוני יד ונשק קל המשמש את צוות הטנק. בצה"ל נהוגה האמירה כי טנק מערכה מודרני שווה ערך לפלוגת חי"ר מבחינת כוח אש וחשיבות בשדה הקרב.
נגמ"ש ונגמ"ש לחימה.
למרות הפיתוחים הטכנולוגים הרבים בשדה הקרב, כמו גם עליית חשיבות הזירה האווירית וחשיבות השריון, מקומו של חיל הרגלים נותר בעל חשיבות רבה בסיוע לכוחות השריון, כיבוש יעדים ושלל משימות מורכבות בשדה הקרב. עם התקדמות דוקטרינת השימוש בטנקים, פותחו כלי רכב משוריינים מסוגים שונים להובלה וללחימה של כוחות חיל הרגלים בשדה הקרב הדינמי והמהיר.
במלחמת העולם השנייה החלו להופיע כלי רכב משוריינים כגון זחל"מים, אלו פעלו בסיוע צמוד לטנקים, בעוד שרוב חיל הרגלים עדיין הגיע לשדה הקרב על גבי כלי רכב ומשאיות לא ממוגנות. הניוד הממוגן של חיל רגלים בשדה הקרב יצר את דוקטרינת 'חיל הרגלים המשוריין' (חרמ"ש) שהובדל מחיל הרגלים הממוכן ביכולת הניידות והמיגון שלו במהלך לחימה. לאחר המלחמה, דוקטרינת החרמ"ש פותחה והחלו להופיע נגמ"שים ממוגנים הרבה יותר אשר מיגונם לעיתים השתווה לטנקים להם הם סייעו (לדוגמה נגמ"ש מרכבה המבוסס על תובת טנק המרכבה).
נגמ"שים לרוב כללו חימוש בסיסי מאוד (לרוב מקלע אחד או שניים) וייעודם היה בעיקר ניוד לוחמים באופן ממוגן. עם התפתחות הנגמ"ש, החלו להתפתח גם נגמ"שי לחימה, אשר היו פלטפורמה ששימשה הן ניוד של לוחמים והן לחימה מתוך הנגמ"ש עצמו. העיקרון העיקרי מאחורי נגמ"שי הלחימה הוא פריקה של לוחמים במרכז זירת הלחימה ומתן חיפוי אש מהנגמ"ש עצמו, במקום שהנגמ"ש נסוג לאחור לאחר שביצע את משימתו.
רק"מ הנדסי.
מכשולים מסוגים שונים פותחו לאורך השנים נגד כוחות שריון דינמיים, אשר מטרתם לפגוע בטנקים ורק"מ, לשבש את תנועתם ולעכב את קצב התקדמותם. כתגובה לכך, כוחות ההנדסה החלו לפעול בסיוע לכוחות השריון במטרה לצלוח מכשולים, לפנות שדות מוקשים ולפנות את ציר התנועה ממטענים ומכשולים. משום תפקיד זה של כוחות ההנדסה, הסיוע שהם מעניקים מאפשר כמה שפחות פגיעה לכוחות השריון והורדה בעיכוב התנועה, כך שסיוע זה הפך לחלק בלתי נפרד מלוחמת השריון לצד הסיוע שמעניקים הכוחות הרגליים.
במקרים רבים, ניתן להרכיב כף דחפור (ואז הטנק נקרא טנק-דחפור) או מנגנון נגד מוקשים (לדוגמה מגוב או מגוב נוכרי) לחלק מהטנקים, וכך פלוגת טנקים מסוגלת בעצמה לפתוח צירי תנועה. שימוש בטנקים למשימות הנדסיות פשוטות יחסית, איפשר גמישות רבה והוריד את התלות ביחידת הנדסה צמודה לכל יחידת שריון, נוהג זה היה נפוץ במיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה והחל לדעוך רק עם התקדמות רק"מי ההנדסה (דוגמת הפומ"ה הישראלית) בסביבות שנות ה-80 של המאה ה-20.
תותח מתנייע.
כאשר פותחה תורת הלחימה המשוריינת, היה חשוב שכלל הכוחות הלוחמים יהיו מסוגלים לעמוד בקצב הלחימה המהיר שהכתיבו הטנקים בחזית, כך גם היה צורך להרכיב את תותחי השדה על כלים משוריינים בעלי עבירות ומהירות דומה לזו של הטנקים והנגמ"שים. התומ"תים הראשונים החלו להופיע במלחמת העולם השנייה ואיפשרו מיגון רב יותר לצוותים המפעילים, לצד תנועה מהירה ומוכנות רבה יותר לירי - שלא כמו ארטילריה נגררת שהצריכה פריקת התותח והכנה שלו לירי.
במקרים רבים התומ"תים התבססו על רק"מים קיימים או חלקו עימם מרכיבים רבים, מה שהקל על הצוותים הלוגיסטיים בשטח (לדוגמה ה-Panzerhaubitze 2000 שמבוסס באופן חלקי על הלאופרד 1).
רק"מ סיוע.
כלל המרכיבים המשוריינים במערכה, דורשים כמות גבוהה של סיוע לוגיסטי, רפואי, תקשורתי ופיקודי. מרכיבי הסיוע השונים עושים שימוש בנגמשים ודגמים מיוחדים של כלי רכב קרביים משוריינים המותאמים לייעודם בשדה הקרב.
כל יחידת שריון בהתאם לגודלה, מלווה בגף טכני ולוגיסטי הנועד לספק את הצרכים המיידים של הטנקים והרק"מים בשדה הקרב. כך לדוגמה, גדוד שריון ילווה בנגמ"ש ייעודי לתיקון תקלות בטנקים, נגמ"ש רפואה לפינוי פצועים, נגמ"ש פיקוד וקשר להגברת יכולת התקשורת של מחלקות הטנקים עם דרגי הפיקוד, נגמ"ש חימוש ותחמושת לביצוע אספקה ישירות לטנקים בשדה הקרב, ועוד שלל כוחות מסייעים.
אמצעי לחימה נגד שריון.
רובה נגד טנקים.
הטנק, אשר הופיע לראשונה בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, היה חסין אל מול אש המקלעים והרובים של חיילי הרגלים. למרות בראשית הדרך היה אפשר להפעיל נגד טנקים ארטילריה רגילה, תותחים ומרגמות, שכן השריון היה עדיין דק, אך חוסר באמצעי תקשורת יעילים ואי היכולת להציב תותח שדה בכל עמדה הותירו פעמים רבות את חיילי הרגלים מחוסרי הגנה. בנוסף, מאחר שהמטה הגרמני העליון לא ראה ערך רב בייצור טנקים משלהם, הוביל הדבר את הגרמנים לפיתוח אמצעי-נגד זול הנישא על ידי חיילים ואשר מסוגל להתמודד עם האיום החדש בשדה הקרב.
רובה ה-Mauser T-gewehr M1918 (רובה נגד טנקים דגם 1918), היה למעשה נשק הנ"ט הראשון, שפותח ככלי ייעודי קל וזול המסוגל לחדור את שריון הטנק. נשק זה היה רובה בריחי קונבנציונלי בעל חצובת תמיכה דו רגלית. הרובה ירה כדורים בעלי ליבת פלדה אשר בכוחם היה לחדור כ-20 מ"מ של שריון ממרחק מקסימלי של 100 מטרים. ה-Mauser T-gewehr נחשב לאפקטיבי מאוד והגדיר למעשה את הדפוס למרבית רובי הנ"ט העתידיים, שכמוהו היו ארוכים מאוד (בין 1.5 ל-2 מטרים), כבדים ובעלי רתע גדול משום קוטר הכדור.
רקטה נגד טנקים.
רקטה נגד טנקים היא אמצעי לחימה נגד טנקים המבוסס על רקטה הנורית ממטול כתף ומצוידת בראש קרב עם מטען חלול שנועד לחדור שריון. רקטת הנ"ט היא אמצעי זול ופשוט שיכול לנטרל ולעיתים אף להשמיד טנקים מטווח קרוב. מכיוון שהרקטה איננה מונחית היא יעילה בעיקר לטווחים קרובים (של 50–500 מטר, עם טווח מרבי של פחות מ-1,000 מטר).