סכסוך זה היה מתוח יותר בשל העובדה שהיה שותף לו גורם שלישי, האינדיאנים. אלה ניצבו גם הם נגד האמריקאים הלבנים, שהתיישבותם בטריטוריות אלה הביאה לנישול אינדיאנים משטחי המחיה שלהם, תוך עימות אלים, רווי סחטנות והונאה. הבריטים ראו בילידים האמריקאים מחסום בפני התפשטותה של ארצות הברית על פני היבשת הצפונית וכן היה להם אינטרס מסחרי בהבטחת קיומם ושלומם של הילידים האמריקאים, כספקי פרוות של חיות בר. הבריטים חתמו מפעם לפעם על בריתות צבאיות עם הילידים האמריקאים וסיפקו להם נשק וציוד. התושבים הלבנים של הספר האמריקאי רחשו שנאה עמוקה לבריטים והאשימו אותם בהתססת הילידים האמריקאים נגד ההתיישבות הלבנה והטילו עליהם את האחריות לטבח גברים, נשים וילדים. המתיישבים תבעו לסלק אחת ולתמיד את הנוכחות וההשפעה הבריטית מיבשת אמריקה הצפונית.
קרב טיפקנו.
בתחילת המאה ה-19 הגו טקומסה (Tecumseh), מנהיג שבט השוני (Shawnee) ואחיו, טנסקאווטאווה (Tenskwatawa), שנודע כנביא של אומת השוני, רעיון להקמת קונפדרציית שבטים של צפון אמריקה, שתהיה חזקה מספיק לעמוד מול ארצות הברית. רבים מן הילידים האמריקאים הצטרפו אליהם, למחנה שנודע בשם פרופטסטאון (Prophetstown). לאחר שנודע לממשל האמריקאי על התגבשות הקונפדרציה, נשלח המושל הצבאי של אינדיאנה, ויליאם הריסון, בראש כוח של כ -1,000 חיילים למקום. הריסון הגיע סמוך לפרופטסטאון ב-6 בנובמבר 1811, שם נפגש עם נציג של טנסקאווטאווה (הצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור) שהציע שביתת נשק זמנית עד למשא ומתן שיתקיים למחרת. הריסון הסכים, וחנה בסמוך.
ב-7 בנובמבר, בשעה ארבע לפנות בוקר, תקפו האינדיאנים את מחנהו של הריסון. בקרב שניטש לפנות בוקר ספגו שני הצדדים אבדות, אך האינדיאנים נסוגו ונטשו גם את העיירה פרופטסטאון. האמריקאים הרסו את העיירה ובכך פגעו קשות באפשרותם של האינדיאנים להתבסס באזור, וכך למעשה חוסל גם ניסיונם להתאחד לקונפדרציה. ארצות הברית האשימה את בריטניה (ובצדק) שהיא זו שסיפקה נשק ותחמושת לאנשיו של טקומסה, וכך גבר עוד יותר המתח. בעקבות התבוסה, שנודעה לימים בשם קרב טיפקאנו, הצטרף טקומסה לכוחות הבריטיים בקנדה, שחנו מעבר לגבול, בצד המזרחי של נהר דטרויט. טקומסה נהרג במלחמה, בשנת 1813.
היסטוריונים חלוקים בשאלת כוונותיה של ארצות הברית לגבי קנדה. הדעה שהייתה רווחת במחקר עד אמצע המאה ה-20 הייתה שאכן הייתה כוונה להשתלט על חלק כלשהו של המושבות בקנדה. זאת, במטרה לספח אותן לארצות הברית. דעה זו נשמעת גם כיום, אך הדעה הרווחת כיום היא שארצות הברית לא התכוונה לסיפוח או להשתלטות אלא למניעת התמיכה הבריטית באינדיאנים, וכן כדי ליצור אמצעי לחץ על בריטניה - לפגוע בבסיס הכלכלי שתמך במושבות הבריטיות בים הקריבי או להשתלט על קלף מיקוח במשא המתן העתידי עם האימפריה הבריטית. בארצות הברית נשמעו קולות שראו בגירוש הבריטים מקנדה המשך של מלחמת העצמאות, וצבא ארצות הברית ציפה להתקבל כצבא משחרר במושבות בקנדה, וקיווה להתעוררות מרידות נגד הבריטים עם התקדמותם. כל זה לא התרחש בפועל; חלק גדול מהתושבים במושבות היו תושבי ארצות הברית לשעבר, שתמכו בבריטניה בעת מלחמת העצמאות ונאלצו לנטוש את מקומות מגוריהם בשל תוצאות המלחמה, ואלו היו עוינים לארצות הברית. אחרים היו פשוט אדישים. צבא ארצות הברית נאלץ לסגת מכיבושים שונים בקנדה עקב חוסר שיתוף פעולה מצד המקומיים.
ניצי מלחמה בקונגרס.
ב-1809 הסתיימה כהונתו של הנשיא תומאס ג'פרסון, ובמקומו נבחר ג'יימס מדיסון. בבחירות לקונגרס שנערכו ב-1810 נבחרו רבים שתמכו בגלוי באופציה צבאית נגד בריטניה. צירים אלה נקראו "ניצי מלחמה" (War Hawks). האווירה הפרו-מלחמתית בקרב צירים אלה נבעה מן המתח הרב ששרר בין שתי המדינות, כאמור לעיל, והתסכול על אוזלת ידה של ארצות הברית נגד הבריטים הגביר את הרצון לנקמה. רבים מ"ניצי המלחמה" ראו במהפכה האמריקאית תחילתה של מהפכה עולמית; שחרור קנדה הבריטית היה הצעד ההגיוני הבא. מניע נוסף של "ניצי המלחמה" היה תמיכתם של רבים מהם בנפוליאון במלחמתו נגד בריטניה; הם ראו קרבה אידאולוגית לצרפת המהפכנית. "ניצי המלחמה" העריכו שניתן יהיה בקלות לכבוש שטחים בקנדה, שכן על כל אזור בקנדה עילית (אזור אונטריו של היום) הגנו פחות מ-2,000 חיילים בריטים ולבריטניה היו כ-10,000 חיילים ומלחים בכל שטחה העצום של קנדה. לעומת זאת, לארצות הברית היו 12,000 איש בצבאה הסדיר, ובהמשך המלחמה נעשו מאמצים להגדיל את הצבא ל-35,000 איש, ובנוסף ניתן היה לגייס עוד קרוב לחצי מיליון אנשי מיליציה. ההערכה הייתה שבריטניה לא תוכל לגייס כוחות גדולים כאלה. לקראת 1812 דעכה הפופולריות של מדיסון בעיקר בקרב אנשי מפלגתו, ובהם רבים מניצי המלחמה; לא היה ברור אם יזכה בתמיכתם למועמדות לקדנציה נוספת. הוא נשען על עצותיהם יותר ויותר.
בנובמבר 1810 הכריז נפוליאון כי יבטל את הגבלות הסחר על ארצות הברית אם גם בריטניה תעשה כן, או אם ארצות הברית תכריז על ניתוק יחסים עם בריטניה. הבריטים לא ביטלו את מגבלות הסחר והחל משא ומתן בין בריטניה לארצות הברית. הבריטים התעקשו בתחילה וטענו נגד מדיסון שהוא משחק לידי נפוליאון, אך עם הזמן היו מוכנים להתפשר ולבטל את החלטות המועצה. אולם מדיסון, כאמור, פחד להצטייר כחלש מדי ולהתפשר עם הבריטים, והקצין את עמדותיו.
תחילת המלחמה.
הכרזת המלחמה.
ב-1 ביוני 1812 העביר הנשיא מדיסון לקונגרס הודעה, שבה פירט את תלונותיה של ארצות הברית נגד בריטניה. מדיסון לא ביקש מהקונגרס במפורש להכריז מלחמה, אך בית הנבחרים מיהר להצביע בעד מלחמה, ברוב של 79 חברים מול 49 מתנגדים; הסנאט אישר את ההחלטה ברוב של 19 תומכים נגד 13 מתנגדים. ב-18 ביוני אישר הנשיא מדיסון את ההחלטה וחתם עליה; זהו התאריך הרשמי של תחילת המלחמה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הכריזה ארצות הברית מלחמה על מדינה אחרת, ובמבט לאחור מסתבר שזו הייתה ההצבעה הצמודה ביותר על הכרזת מלחמה בתולדות ארצות הברית. כל 39 חברי הקונגרס מן המפלגה הפדרליסטית התנגדו או לא הצביעו בעד המלחמה; מתנגדי המלחמה החלו לקרוא לה "המלחמה של מר מדיסון".
במקביל, נרצח ב-11 במאי בלונדון ראש ממשלת בריטניה ספנסר פרסיבל. במקומו עלה לשלטון רוברט ג'נקינסון, לורד ליברפול. הוא שאף להגיע למערכת יחסים טובה יותר עם ארצות הברית, ולפיכך הורה ב-16 ביוני על ביטול החלטות המועצה. ואולם, דבר ההחלטה הגיע לארצות הברית רק כמה שבועות לאחר מכן; כאמור, ב-18 ביוני כבר הוכרזה המלחמה.
ההיערכות למלחמה.
בריטניה.
אף על פי שקדמו למלחמה שנים של יחסים דיפלומטיים מתוחים, אף אחת מהמדינות לא הייתה מוכנה למלחמה. בריטניה הייתה שקועה כל כולה במלחמות הנפוליאוניות: רוב הצבא הבריטי היה בחצי האי האיברי, כשהוא לוחם בצבא הצרפתי, מלחמה שעתידה הייתה להימשך עד נפילתו של נפוליאון ב-1814. הצי המלכותי הבריטי היה עסוק רובו ככולו באכיפת ההסגר הימי על האימפריה הצרפתית. מספר החיילים הבריטים בצפון אמריקה היה, כאמור, קטן מאוד: ביולי 1812 היו בקנדה כולה 6,034 חיילים סדירים, לא כולל המיליציה. במשך השנתיים הראשונות למלחמה לא היו הבריטים יכולים להפנות תגבורות מאירופה לסיוע בצפון אמריקה, ומזכיר המלחמה והמושבות הבריטי, הרוזן מבאת'הרסט, דחק במושל קנדה לנקוט מדיניות הגנתית; המושל, לויטננט גנרל סר ג'ורג' פרבוסט, שהיה גם כך אדם זהיר, אימץ מדיניות זו. הוא ריכז את צבאו בקנדה תחתית על חשבון קנדה עילית, שהייתה פגיעה יותר למתקפות אמריקאיות, ונקט מעט יוזמות התקפיות בשנתיים הראשונות. ההנהגה הבריטית האמינה כי לא ניתן להגן כלל על קנדה עילית, והמושל העביר הוראה למושל קנדה עילית להגן על קנדה עילית רק אם ניתן, ואם לא כן להטיל את משימת ההגנה על אנשי המיליציה הקנדים ולהעביר החיילים הסדירים אל מונטריאול. מצבו של הכוח הבריטי בקנדה היה עגום: מעט החיילים היו מפוזרים על פני שטחים עצומים, ומבצרים רבים היו מאוישים בדלילות. מורל החיילים היה נמוך, העריקות מרובות, ולא הייתה כל אפשרות לסיוע בכוח אדם או בציוד מבריטניה.
מושל קנדה עילית בפועל, מייג'ור גנרל אייזק ברוק, לא השלים עם המצב שאליו נקלע. הוא הבין שאם הכוחות האמריקאים לא ייעצרו באזור האגמים, אין כוח בריטי שיוכל לחסום אותם עד קוויבק, ורוב השטח הבריטי יאבד. כבר מ-1807 החל ברוק בהכנת תוכנית להגנת קנדה. הוא יצר קשרים עם טקומסה, שעם הזמן הפכו לברית רשמית. ברית זו הבטיחה כי בריטניה תפעל להקמת קונפדרציית שבטים אינדיאנים בצפון מערב ארצות הברית, תמורת תמיכת השבטים של טקומסה בכוחות הבריטים. בריטניה גם תספק נשק ומזון לשבטי האינדיאנים. לא היה די בברית הזו להבטיח את קנדה, ברוק הבין שחשוב להקדים ולהכות את האמריקאים, לשטות בהם ולהביא אותם לחשוב שכוחה של קנדה גדול משחשבו. לכן הפעיל לוחמים אינדיאנים ואנשי מיליציה נגד מבצר מקינאק.
ארצות הברית.
גם ארצות הברית לא הייתה מוכנה למלחמה. הנשיא מדיסון הניח שניתן יהיה להשתלט על קנדה בעזרת המיליציות המקומיות, ובכך להביא לסיום המלחמה ולמשא ומתן. הנושא החשוב ביותר מבחינת ארצות הברית היה ניתוק הקשר בין הבריטים בקנדה לשבטי הילידים האמריקאים. בשל כך, תכננו האמריקאים לפעול מאזור האגמים הגדולים ומשם לנוע צפון מזרח על בסיס אגן נהר סנט לורנס לתוך קנדה תחתית, חבל קוויבק. האמריקאים לא האמינו כי תושבי קוויבק הצרפתים יתנגדו לכוחות האמריקאים; אפילו הגורמים הריאליסטים והפרגמטיים ביותר בקרב הממשל האמריקאי, כולל הנשיא בעצמו, האמינו כי קנדה עילית, לכל הפחות, תיפול בידי ארצות הברית.