בגרסתו הראשונה עוסק הסיפור כולו בחיזיון המיסטי שחווה המספר בליל שבועות, ובו מפגש עם רבי שלמה אבן גבירול. גם בגרסה הסופית, המורחבת, חיזיון מיסטי זה הוא שיאו של הסיפור.
בעקבות דברי המספר, "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה", מדגיש אלן מינץ שתיאור החיזיון המיסטי מייצג חוויה ממשית שחווה המספר:
רחל אליאור מציינת כי "השיר, הסיפור, הזיכרון המיסטי, החלום, החזון והרשימה המתעדת, הופכים את המוות והנשייה לאלמוות ולנצח, ומעבירים את מה שנכחד בארץ לקיום על-זמני בשמים" ומביאה דוגמאות אחדות של "המסורת המיסטית על חג השבועות, הקושרת בין זמן מקודש למקום מקודש ובין חורבן בארץ לנצחיות בשמים", ובהן:
הדמיון – כוחו וחולשתו.
כוח דמיונו של המספר מאפשר לו להחיות את עירו החרבה ואת אנשיה: "ועוד מטעם אחר עצמתי את עיני, שאם אני עוצם את עיני כביכול בעל בית אני על העולם ואני רואה מה שאני מתאווה לראות. בכן עצמתי את עיני וקראתי לעירי לעמוד לפני, היא וכל יושביה, היא וכל בתי התפילה." המספר ממשיך ומפרט את בני עירו שעלו בדמיונו, "כאילו זמן תחיית המתים הגיע", אך לבסוף: "קמעה קמעה התחילו אנשי עירי נעלמים והולכים. ואני לא רצתי אחריהם, שיודע אני שאין מחשבותיו של אדם מגיעות למקום שהם מגיעים."
אף שגדול כוח דמיונו של המספר, התברר לו שהמציאות נוראה ממה שיכול לשער הדמיון: "אחר ימים כשהגיעו אצלי סיפורי דברים ראיתי שקשים היו מעשי האויב מכח דמיוני. מרובה כח דמיוני מכח המעשים, חוץ מרשעת הגויים שעולה על כל דמיון."
זיכרון ושכחה.
רבי שלמה אבן גבירול אמר למספר, לאחר ששמע ממנו על חורבן עירו, "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה", והסימן, כך התברר למספר, הוא "שיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי" (אקרוסטיכון). המספר שבע רצון מהתוצאה: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי". המספר אינו זוכר את דברי השיר, אך יודע שזהו "שיר אבל וקינים ונהי על העיר ועל הרוגיה". בנוסח הראשון של הסיפור, משנת 1944, זכר המספר את השורה הראשונה בשיר: "ואמר, ברוכה מערים את בוטשאטש העיר, וכך היה חורז והולך בכל שבע אותיות שם עירי בשירה שקולה וחרוזים נאמנים. נשמטה נפשי ממני ושכחתי את שש השורות משירת העיר."
לדברי מיכל ארבל, שכחת השיר מחייבת את המספר ליצירת תחליף:
ארבל מוסיפה כי:
רחל אליאור תיארה את המאבק בשכחה המאיימת על זכר המתים:
חורבן ותקומה.
לבו של הסיפור והמניע לכתיבתו הוא שימור זכרה של בוצ'אץ', שחרבה בשואה. פעמים רבות עולה בסיפור זכר החורבן, אך לא מעט מקום תופסת בסיפור תקומת עם ישראל בארצו.
שילוב של השניים, המדגיש את הניגוד שבין החורבן לתקומה, מופיע בתיאור: "באתי לביתי ובירכתי את אשתי ואת ילדי בברכת החג ועמדתי משתומם שאני עושה את חגנו בביתי ובארצי עם אשתי וילדי בזמן שרבבות אלפי ישראל נהרגו ונשחטו ונשרפו ונקברו חיים, ואותם שעדיין חיים תועים בשדות וביערות או טמונים במחילות עפר."
שילוב של יפי ארץ ישראל עם כאב החורבן מופיע בתיאור: "אדם צעיר שעלה מעירו שנהרגו שם כל היהודים יצא עם אשתו לשדותיה של השכונה ולקטו ואספו כל ציץ וכל צמח וקישטו בהם את בית תפילתנו לחג השבועות זמן מתן תורתנו, כשם שהיו עושים שם בעירו קודם שנהרגו שם כל היהודים."
ההנגדה בין רווחתה של ירושלים לחורבנה של בוצ'אץ' יוצרת קיטוב בסיפור. דן לאור העיר על כך: "בזה מעמיד עגנון דיכוטומיה ברורה בין בוצ'אץ' וירושלים – העיר החרבה לעומת העיר הבנויה – המסמלות את ההנגדה הכוללת שבין גולה לארץ ישראל", והוסיף: "הסיפור יוצר איזון בין שואת יהדות אירופה לבין התחדשותו של היישוב היהודי בארץ ישראל ותקומת מדינת ישראל, שהם 'ראשית צמיחת גאולתנו', כאשר העצמאות הלאומית נתפסת גם כערובה לרציפותה ולשמירתה של תורת ישראל. שהרי המשך קיומם של סדרי הפולחן הדתי בירושלים הוא התחליף הממשי והבלעדי לחיים הדתיים בבוצ'אץ', הקיימת מעתה ואילך בזיכרון בלבד."
הסיפור כהתרסה אירונית.
ניצה בן-דב מוצאת בסיפור אירוניה רבה. היא מציינת, למשל, "לדעתי, בהחלט יש ליחס לאזכור חיים ושלום, שתי דמויות הנושאות שמות סמליים ולא זכו לחיים ולשלום, משמעות אירונית". בכך היא חולקת על הלל ויס, ששלל קיומה של אירוניה בסיפור (ובפרט בשני שמות אלה), וציין: "אין בסיפור לא אירוניה ולא תאודיציה, בוודאי לא סרקזם ואף לא רמזים להוויה אבסורדית. הטון השולט בסיפור הוא התימהון, החידה והפליאה על הנהגת ההיסטוריה".
לפי בן-דב, מטרתה של האירוניה, שאותה היא מוצאת לכל אורך הסיפור, היא "ביקורת כלפי שמיא" – התרסה כלפי האל שלא מנע את חורבן בוצ'אץ'. היא מציינת כי "עגנון, כדרכו, יסווה את הביקורת באמירות דו-משמעיות שיש להן צד חיצוני מיתמם וצד פנימי מקטרג". כדוגמה היא מביאה את שנת תרפ"ט, שנת הפרעות, שהמספר מציין שהיא בגימטריה שנת "נצח ישראל", ומעירה: "הלוא עגנון היה יכול להימנע מלהזכיר את הגימטריה "נצח ישראל" ולהסתפק רק באזכור השנה, אילו לא רצה לרמז על סתירה בין הבטחה לגילומה".
התרסה כזו מופיעה בסיפור גם בגלוי, כאשר המספר אומר:
ראשיתה של שכונת תלפיות.
חמישה מפרקי הסיפור, פרקים יט-כג, מהווים אתנחתא המוקדשת לסיפור ראשיתה של שכונת תלפיות (בלי לנקוב בשמה). ראשיתו של הסיפור במילים: "רופא בהמות צעיר יהודי מקושטא נתמנה לפקח על בהמותיו של השולטן בארץ". רופא בהמות זה הוא יוסף שם-טוב, שנולד בשנת 1879 בעיר סרס שבצפון-מזרח יוון, ובשנת 1904 הגיע לארץ ישראל בפקודת הסולטן עבדול חמיד השני, כדי שיטפל בבהמותיו שחלו בדבר הבקר. יוסף שם-טוב התגורר ברחוב החבשים, וקנה חלקת אדמה, במקום שלימים הוקמה בו תלפיות, שבה הקים לעצמו בית קיץ ומטע שקדים. עגנון מתאר את מראה המקום בפעם הראשונה שיוסף הגיע אליו: "לדור כאן אי אפשר היה, שרחוק הוא המקום מן היישוב ולא היה בו סימן של יישוב ולא שום נפש חיה, חוץ מעוף השמים ומיני שרצים." על החלטתו של יוסף לרכוש חלקה זו מספר עגנון: "לגלגו עליו כל הפקחים שבירושלים ואמרו, קבר אותו אדם את מעותיו במדבר".
פהו
פֶהוּ (באנגלית עתיקה, נהגה שה"פ" רפה) הנכתבת ᚠ או פה (בנורדית עתיקה) היא רונה המייצגת את הצליל "פ" רפה (f) באלפבית פות'רק מאוחר. משמעות הרונה "עושר", כאשר המשמעות המקורית של הרונה הייתה בקר או צאן רב.
הרונה מסמלת את האל פריי מהמיתולוגיה הנורדית
מקור צורתה של הרונה פהו מהווה התפתחות של האות מהאלפבית האטרוסקי אשר התפתח מהוו באלפבית הפיניקי (), בדומה לאות היוונית דיגמא (Ϝ).
האות מקבילה לאות פייהו (f) באלפבית הגותי.
התפתחות אישית
אוז קלארק
רוברט "אוז" קלארק (באנגלית: Robert "Oz" Clarke) הוא סופר, יינן ומנחה טלוויזיה ורדיו בריטי.
קורות חייו.
הוריו של קלארק היו רופא ואחות במקצועם. הוא גדל בסמוך לקנטרברי ביחד עם אחיו ואחותו. קלארק היה זמר במקהלת קתדרלת קנטרברי ולבסוף זכה במלגת שירה בקינגס' סקול, קנטרברי. אחר-כך הוא למד בפברוק קולג', אוניברסיטת אוקספורד, שם הוא למד תאולוגיה ופסיכולוגיה ונעשה נשיא המועדון החברתי במקום. באוניברסיטה הוא שיחק הוקי, היה קפטן נבחרת האוניברסיטה, שר עם Schola Cantorum ושיחק באגודת הדרמה של אוניברסיטת אוקספורד (OUDS) ובלהקה הקומית אוקספורד רביו בפסטיבל אדינבורו. הוא גם היה קפטן נבחרת טעימות היין.
קריירת המשחק.
בתום לימודיו באוקספורד, החל קלארק בקריירה של שחקן וזמר. עבודתו הראשונה הייתה בנורת'האמפטון, אחר-כך בשפילד, מנצ'סטר ולסטר. אחר-כך הוא שיחק בRoyal Shakespeare Company, בתיאטרון המלכותי הלאומי באולד ויק ובצ'יסטר. בתיאטרון ווסט אנד הוא שיחק ביחד עם מייקל קרופורד בהצגה Billy at Drury Lane ושר את השיר סוויני טוד במחזמר סוויני טוד, שיחק את כל תפקידי הגברים ב-Mitford Girls ואת חואן פרון במחזמר "אוויטה". בתקופת קריירת המשחק שלו הוא הצטרף לנבחרת טעימות היין האנגלית שזה עתה נוסדה, שזכתה בין השאר בתחרויות נגד צרפת, גרמניה וארצות-הברית. לימים התברר שהיה זה שלב מכריע בהתפתחות הקריירה שלו.
מספרים שכשמומחה יין נשר מתוכנית הטלוויזיה החדשה של ה-BBC Food and Drink, מפיק הטלוויזיה הידוע Peter Bazalgette צעק: "תשיגו לי את השחקן הזה שמבין ביין". כך הם עשו, והקריירה של קלארק עברה מתיאטרון ליין, אבל לא מחוץ לאמנויות הבמה. הוא וז'ילי גולדן נהפכו לקולות ולפנים המוכרות של היין בבריטניה במשך דור.
הוא גילם את דמותו של השחקן הראשון שסופרמן עצר בסרט סופרמן I, שיחק טרוריסט בסופרמן II, שיחק בסרט Who Dares Wins, את באלת'הזר בסרטו של Stuart Burge משנת 1984, מהומה רבה על לא דבר. הוא שר בתפקיד הבריטון - את שירו של סם גמג'י - בעיבוד ה-BBC של שר הטבעות והקליט את יצירתו של סטיבן אוליבר A Man of Feeling, עבור טלוויזיית גרנדה.
קריירת היין.
בזמן שאוז קלארק השתתף בדנדי דיק של שילה הנקוק, הוא הצטרף לסנדיי אקספרס ככתב היין הראשון. אחר-כך נהיה כתב היין של הדיילי טלגרף.
ב-1982 זכה קלארק באליפות העולם האחרונה בטעימת יין.
קלארק כתב כמה ספרים עטורי פרסים. הוא הופיע בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, בכללן A Question of Taste and The Wine Programme ברדיו 4 של ה-BBC. בשנים 2006–2007 הגיש ביחד עם ג'יימס מיי את התוכנית Oz and James's Big Wine Adventure שצולמה בצרפת ובקליפורניה וב-2009 הם הגישו ביחד את Oz and James Drink to Britain. בשנת 2009 הוא הגיש תוכנית דומה בשם Oz and Hugh Drink to Christmas, ביחד עם הקומיקאי יו דניס ובתקופת חג המולד של שנת 2010 הם הנחו את הסדרה Oz and Hugh Raise the Bar.