בשנת 1855 הוחזר ארהרט בגלל בריאות לקויה, ולקח איתו את המפה. ריבמן כתב מכתבים לעלון המיסיונרי שפרסם אותו בשנת 1855, ובו הוא קרא לאגם אונימאסי. הוא אמר שעל פי דיווחים של סוחרים, שנחשבו אמינים על ידי המיסיונרים, האגם התארך מקו הרוחב 0.5 ° N עד 13.5 ° S ומקו האורך 23.5 ° E עד 36 ° E, והיה בגודל שטח של 13,600 מיילים מרובעים, לעומת 7,860 מיילים מרובעים לים השחור ו -7,400 מיילים מרובעים לים הכספי. המפה פורסמה לראשונה ב- Calwer Missionsblatt בהמשך שנת 1855, ושוב בשנת 1856.
אוגוסט היינריך פטרמן פרסם את המפה ב- Mittheilungen שלו, אך הזהיר כי ייתכן שהמיסיונרים הגיבו בהגזמה לידיעות שהם קבלו. הוא סיפק סקיצה משלימה המציגה את האגם המשתרע בין 7 ° S ל־12 ° S ו- 22.5 ° E עד 30.5 ° E, שליש מגודלו המשוער של ריבמן. המפה שוחזרה בפרסומים אחרים עם פרשנויות.
פרדיננד דה לספס ראה גרסת עט ודיו של המפה שנעשתה על ידי "מר ריבמן ממובאר, בחוף הזנגאובר." במכתב מאפריל 1857 לאקדמיה למדעים של פריז הוא העיר שהים הפנימי גדול יותר מהים השחור. לספס כתב, "קיומו של ים כזה אושר לי במהלך שהותי בח'רטום על ידי עולי רגל ממכה, המאכלסים את מרכז אפריקה, ומסר כעדות את מחמוד פאשה, אחד משרי המשנה למלך. הפרטים מתאימים למפה של מר ריבמן. עולי הרגל הוסיפו כי הם ראו כלי שיט גדולים יותר באוניאמסי מאשר אלה שבהם הפליגו במורד ים סוף."
הדיווחים על שלג על בכיפת הקילימנג'רו והר קניה, סמוך לקו המשווה, עוררו מחלוקת ניכרת. סר פרנסיס גולטון, שזכה במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית בשנת 1853 בגלל מחקרו בדרום מערב אפריקה, פרסם בעיתון של החברה את המפה של ארהרט. גלטון רצה לנסוע לאפריקה כדי לאשר את הדיווח על הר קילימנג'רו. אבל הוא לא החלים במלואו מהמשלחת הקודמת שלו. במקום זאת, החברה המלכותית הגאוגרפית שכנעה את ממשלת בריטניה להקציב ₤ 1,000 למסע של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק לחקור את האגם הגדול, או האגמים, ולקבוע אם הם מקור הנילוס. המפה נודעה בכינוי "מפת השבלול" על שם צורת הים הפנימי אוניאמסי או ניאסה. ברטון כינה אותה מפת המשימה של מומבסה .
חקר.
ברטון וספיק הגיעו לזנזיבר ב־20 בדצמבר 1857, ביקרו את ריבמן בתחנת המסיון Kisuludini שלו וביקרו בפוגה, בירת ממלכת אוסאמארה. ברטון פגש את המלך קימווערי ניומבאי, שהיה פעם לוחם רב עוצמה ששלט על דרכי הסחר לפנים מזרח אפריקה. הם יצאו לפנים הארץ ב־26 ביוני 1858. לאחר שנסעו באזור הררי הם הגיעו לרמה הפנימית של אוניאמסי. בעמדת המסחר הערבית בקאזה (כיום טבורה) הם רשמו את הגובה אלף מ'.
בקאזה ברטון וספיק מצאו אוכלוסייה מעורבת של ניאמווזי, טוטסי וערבים שעסקו בגידול בקר וטיפוח מזונות כמו אורז, קסבה והדרים. ברטון כינה את יוניאמווזי הגן של אפריקה הבין-טרופית. הארץ משופעת משם לאגם טאקניקה או אוניאמסי, שאליה הגיעו ב־3 במרץ 1849 ושם רשמו גובה של 568 מ'
ברטון וספיק מצאו כי האגם משתרע על פני 480 מיילים צפונית מאוג'יג'י, שם הוא סגור על ידי רכס הרים בצורת סהר. תושבי המקום אמרו להם שהאגם הגיע עד קו רוחב 8° דרומית. מאוחר יותר מסר דייוויד ליווינגסטון מידע עקבי על ידי סוחר ערבי שפגש בדרכו בדרום האגם, ונוסע סווהילי שאישר גם כי "טקניאקה" לא היה קשור לאגם ניאסה מדרום. ברטון וספייק חזרו לקאזה, שם נאלץ ברטון לנוח בעוד ספיק נסע צפונה כדי לחקור את אגם ויקטוריה (המכונה גם אגם Ukerewe), והגיע אליו ב -3 באוגוסט 1849. ספיק רשם גובה של 1,155 מטר ונאמר לו כי נהר יוצא מצפון האגם. הוא זיהה אותו כמקור לנילוס.
נוצרה מחלוקת מתמשכת לגבי האגמים הגדולים והנהרות שניקזו אותם. ספיק ערך מסע ארוך עם ג'יימס אוגוסטוס גרנט בין אוקטובר 1860 לפברואר 1863, כשהוא נוסע מהחוף מול זנזיבר דרך טבורה ואוגנדה לחרטום. עם זאת, לא נפתרה השאלה השאלה האם הנילוס באמת יוצא מאגם ויקטוריה. בשנים 1866 –73 עזב דייוויד ליווינגסטון את החוף בפמבה, עקב אחרי נהר הרוומה והלך עד הקצה הדרומי של אגם ניאסה. לאחר מכן הוא פנה צפונה לאגם טנגניקה. לאחר בירור ממושך במדינה דרומית-מערבית לאגם טנגניקה, עם בריאותו השבורה, ליווינגסטון הגיע לאוג'יג'י ממזרח לאגם טנגניקה, שם קיים את פגישתו המפורסמת עם הנרי מורטון סטנלי ב־10 בנובמבר 1871.
ורני לובט קמרון נשלח בשנת 1873 כדי לסייע לדייוויד ליווינגסטון. זמן קצר לאחר שעזב את זנזיבר נודע לו כי ליווינגסטון מת, אך הוא המשיך לאוג'י. הוא עקף את אגם טנגניקה וגילה כי יש לו מוצא כלפי מערב, ונכנס ליובל של נהר קונגו. קמרון המשיך לאוקיינוס האטלנטי, והפך לאחד האירופאים הראשונים שעשו חצייה ממזרח-למערב של אפריקה המשוונית.
רק לאחר שסטנלי הקיף את אגם ויקטוריה בשנים 1874–1875, אושר כי האגם הוא מקור הנילוס הלבן. עם שובו של סטנלי לזנזיבר בשנת 1877, נפתרה השאלה האחרונה סביב ניקוז האגמים הגדולים.
קראפף שיער כי היה אגם אחד גדול שמזין את הקונגו, הזמבזי, הנילוס והבנואה. התברר כי למעשה קיימים שלושה אגמים שמזינים את הנהרות הגדולים - קונגו, זמבזי והנילוס.
עמנואל מנחם באומגרטן
אלינור הלין
אלינור פרנסיס "גלו" הלין (באנגלית: Eleanor Francis "Glo" Helin, ידועה גם בשם Eleanor Kay Helin ; 19 בנובמבר 1932 - 25 בינואר 2009) הייתה אסטרונומית אמריקאית, והחוקרת הראשית של התוכנית למעקב אחרי אסטרואידים וגופים קרובי ארץ. הלין גילתה 903 כוכבי לכת מינורים, ועוד שביטים, והייתה פורצת דרך בתחום זה.
ביוגרפיה.
נולדה ב-19 בנובמבר 1932, בת יחידה לפרד וקיי פרנסיס. בהיותה בת חמש חלתה במחלת הפוליו, שהותירה אותה מרותקת למיטתה חודשים רבים.
למדה גאולוגיה באוקסידנל קולג' , כאשר עזבה את הקולג' בשנת 1954, קצת לפני סיום הלימודים. והתחתנה עם רון הלין.
במהלך שנות השישים של המאה העשרים היא הקימה מעבדה לחקר גאולוגיה של הירח במכון הטכנולוגי של קליפורניה כדי לבדוק מיקומי נחיתה אפשריים על הירח. היא התחילה בתור האחראית על אוסף המטאורים של המעבדה והמשיכה בחקר מכתשים על הירח. לימודיה ומחקרה של יצירת מכתשים על הירח, הובילו להתעניינות באסטרואידים וגופים קרובי ארץ.
בעקבות ההתעניינות במטאורים והיווצרות במכתשים על הירח הלין, יחד עם יוג'ין שומייקר יצרו את סקר מצפה הכוכבים פלומר לאסטרואידים חוצי כוכבי לכת (PCAS) . הסקר, שהיה פעיל בין השנים 1973–1995 גילה למעלה מ-100 כוכבי לכת מינוריים ו-17 שביטים, כמעט 30% מכלל האסטרואידים קרובי כדור הארץ שהתגלו באותה תקופה. הסקר התחיל ב-1971 עם טלסקופ שמידט בקוטר של 18 אינץ' (45.72 ס"מ) עימו הלין גילתה בעצמה כמות גדולה של אסטרואידים, והיא גילתה את האסטרואיד הראשון שלה ב-4 ביולי 1973.
בשנת 1980 עברה להמעבדה להנעה סילונית שם היא ארגנה ותיאמה את הסקר הבינלאומי לחיפוש גופים קרובי ארץ שהיה סקר המשך בינלאומי לחיפוש אסטרואידים. הסקר גילה כ-8 כוכבי לכת מינוריים, והלין זכתה במספר פרסים על פועלה.
הלין ניהלה את הסקר של מצפה הכוכבים פלומר במשך 25 שנים שהשתמש בטכנולוגיות צילום, ולאחריו עברה לתוכנית מעקב אחר גופים קרובי ארץ (NEAT) , תוכנית שפעלה בשימוש חיישנים אלקטרונים עם טלסקופ בעל קוטר רחב. היא הייתה המדען הראשי לתוכנית זו. תוכנית NEAT פועלת מדצמבר 1995, המתנהלת בצורה אוטונומית ובה התצפיות הליליות נבדקות בבוקר על ידי אנשי התוכנית. במהלך התוכנית התגלו למעלה מ-26,000 גופים.
בשנת 2002 פרשה מעבודה בנאס"א. היא נפטרה ב-25 בינואר 2009.
בספטמבר 2010 מערך הטלסקופים של המכון הטכנולוגי של קליפורניה הקדישו סדנה על שם הלין כדי להוקיר את תרומתם של אלינור ורונלד הלין. בספטמבר 2013, נפתחה תערוכה על פועלה במצפה פלומר הסוקרת את תרומתה ומראה את עבודתה עם טלסקופ ה-18 אינץ'.
תגליות.
לזכות הלין נזקפים גילוי וגילוי משותף של למעלה מ-900 כוכבי לכת מינוריים ושביטים. בין התגליות שלה:
כמו כן היא גילתה מספר כוכבי שביט ובינם:
כוכבי שביט מחזוריים כגון -
כמו כן הסתבר שאחד האסטרואידים שגילתה בשנת 1979 הוא בעצם גם כוכב שביט 107P/Wilson–Harrington שהתגלה ב-1949 ונאבד לאחר שלא היו תצפיות נוספות. גוף זה נחשב במשותף גם כאסטרואיד וגם ככוכב שביט וידוע כיום בשני השמות (אחד לפי אסטרואיד ואחד לפי כוכב שביט)- גם 107P/וילסון–הארינגטון וגם 4015 וילסון-הארינגטון , והתגלית גם נזקפת לזכותה, כיוון שתצפיותה עזרו לקבוע את המסלול.
ב-9 באוגוסט 1989, הלין ושותפיה הצליחו לצור את התמונה הראשונה בדו מימד של אסטרואיד, בחולפו בקרבת כדור הארץ, במרחק הזהה לפי 11 מהמרחק בין כדור הארץ לירח.
הלין קראה למספר כוכבי לכת מינורים על שם בני משפחתה, ובינם 2050 Francis על שם הוריה, פרד וקיי פרנסיס, 2430 Bruce Helin על שם בנה, 4222 Nancita על שם כלתה, ננסי, 19982 Barbaradoore על שם בת דודה שלה, ברברה דור, ו-5431 Maxinehelin על שם חמותה, מקסין אן הלין.
פרסים ואותות הוקרה.
ב-1991, בסרט הופיעה הספינה USS Helin. הלין קיבלה מטעם ההפקה שלט הוקרה המסביר כי הספינה נקראה על שמה אלינור הלין כיוון שגילתה מספר חסר תקדים של אסטרואידים ושביטים.
ב-1992, הלין קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוקסידנל קולג'.
כוכב הלכת המינורי 3267 Glo שהתגלה בשנת 1981 על ידי האסטרונום אדוורד בוואל נקרא על שם הכינוי שלה, לכבודה.
זוכת מדליית נאס"א לשירות יוצא דופן, עבור עבודתה על סקר PCAS של מצפה פלומר. בשנת 1997, זכתה פרס המצוינות של JPL, עבור עבודתה על תוכנית NEAT. כמו כן, הייתה חלק מפרס נאס"א להישג קבוצתי עבור תוכנית זו.
בשנת 1998 היא הוכנסה להיכל התהילה של נשים בטכנולוגיה.