בספטמבר 1906, בעת שהותו הזמנית ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל"דבלינאים", הוא עוסק במר האנטר." חודשיים מאוחר יותר חשף את השם: "יוליסס", שבסופו של דבר הפך לספר. לאחד מידידיו אמר ג'ויס: "...ברומא, לאחר שכתבתי כמחצית הספר "דיוקן האמן כאיש צעיר", הבנתי שיוליסס יוכל לשמש לו המשך וסיום".
בטריאסטה החל ג'ויס להכיר יהודים היכרות של ממש. אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907, היה אחד מהם, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום. שמיץ גם היה מקור עיקרי לג'ויס בהשגת מידע על יהודים ועל מנהגי היהדות. (ראו בהמשך בפרק "אנטישמיות ולאומיות".)
ב-1921, כאשר עמד לפני סיום כתיבתו של "יוליסס", כתב ג'ויס כי "ראשי מלא בחלוקי נחל, גפרורים שבורים, אשפה ושברי זכוכית שנאספו כמעט מכל מקום שניתן להעלות על הדעת". ואכן, הוא עמל רבות על איסוף החומרים לספר. כך למשל ב-1909, בהגיעו לביקור מולדת בדבלין, פגש בחבריו וינסנט קוסגרייב וג'יי. אף. ביירן. ביקורו בביתו של ביירן, שגר בבית ברחוב אקלס 7, שימש לג'ויס חומר גלם לספר. במהלכו איבד ביירן את המפתח ונאלץ לטפס על גדר הבית. כמו ביירן, גם בלום מתגורר ברחוב אקלס מספר 7. סצנת איבוד המפתח והטיפוס משוחזרת במדויק ב"יוליסס". במקרה זה הגיעה האובססיה של ג'ויס לדיוק בפרטים לשיאה. במכתב ששלח לדבלין ביקש לברר "האם יכול אדם רגיל לטפס על גדר הבית שברחוב אקלס מספר 7..., לטפס ולרדת מחלקה התחתון של הגדר... ואז לצנוח משם בלי פגע."
במסגרת תפקידו כעיתונאי (ג'ויס כתב בעיתון המקומי של טריאסטה, "פיקולו דלה סרה") ביקר בבניין ה"איבנינג טלגרף", וסיור זה סיפק לו חומר לפרק אחר ביוליסס, "".
מלאכת הכתיבה עצמה החלה בשנת 1914, אך ג'ויס הפסיקה כדי להשלים את מחזהו היחיד "גולים". באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, וג'ויס נקלע למצב בעייתי – נתין זר (בריטי) בארץ אויב (אוסטריה). באמצע 1915 עברו הוא ונורה להתגורר בציריך. באותו זמן היה ג'ויס טרוד בהוצאה לאור של 'דיוקן האמן כאיש צעיר', והסתייע לשם כך בהארייט שו ויבר, שנטלה אותו תחת חסותה ופרסמה את הספר בהמשכים בכתב העת 'האגואיסט'. דיוקן האמן יצא לאור כספר ב-1916, וג'ויס התפנה לכתיבת "יוליסס".
הוא כתב לסטניסלאוס אחיו כי הספר יורכב משלושה חלקים שיכללו 22 פרקים
בדצמבר 1917 סיים את החלק הראשון - "טלמאכיה", הכולל שלושה פרקים המהווים המשך ישיר ל"דיוקן האמן".
הוא עבד על הספר באובססיביות, והצטייד מראש במפות של רחובות דבלין, ברשימות של חנויות, ובכל מידע אפשרי אחר, שיאפשר לו לרדת לפרטי פרטים; הוא התעדכן באירועים שקרו באותו יום, 16 ביוני 1904, בו מתרחשים האירועים הבדיוניים; והטריד את חבריו ומכריו בבקשות למידע מדויק על העיר. החל מקיץ 1918 ליווה אותו במהלך הכתיבה פרנק באדג'ן, צייר אנגלי ויורד ים בעברו, שתיעד את התהליך (בעת שהותם בציריך) ואף כתב ספר על כתיבת "יוליסס". גם ממנו שאב ג'ויס מידע, במקרה זה על אודות ימאים וחייהם, ששימש אותו בפרקים הרלוונטיים.
באדג'ן ציין בספרו כי "לראות את ג'ויס עובד על הסלעים הנודדים היה כמו לראות מהנדס עובד עם מצפן וסרגל חישוב... ג'ויס כתב את הסלעים הנודדים כשלפניו מונחת מפה של דבלין שבה סומנו בדיו אדום מסלוליהם של הרוזן דאדלי והאב קונמי. הוא חישב בדקות את הזמן הדרוש לדמויות שלו כדי לעבור מרחק נתון בתוך העיר."
במאי 1918 הודיע ג'ויס לוויבר, שהתכוונה לפרסם גם את פרקי "יוליסס" בהמשכים, כי הוא צופה שהספר יהיה גמור בקיץ 1919. ברם, עיכובים שונים הביאו לדחיית המועד עד לתום שנת 1921. ג'ויס מצא כי כתיבת מקצת הפרקים קשה משציפה. את הפרק "" השלים רק במרץ 1920, לאחר שקיבל מדודתו בדבלין משלוח של חוברות ספרות זולה מסוגת הרומן הרומנטי, אותם קרא לשם כתיבתו.
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים החל ממרץ 1918 במגזין האמריקאי "The Little Review", אך הופסק לאחר פרסום הפרק "נאוסיקה" ביולי 1920, בשל הגשת תביעה משפטית נגד המגזין בגין פרסום דברי תועבה (ראו להלן).
ביוני 1920 עקרה משפחת ג'ויס מטריאסטה לפריז, שם השלים ג'ויס את כתיבת הפרקים האחרונים. בפרק "שורי השמש", מרובה הסגנונות הספרותיים, שהיה בעיניו הקשה ביותר לכתיבה, השקיע ג'ויס לפי חישוביו כאלף שעות עבודה. את "", הפרק הארוך ביותר (174 עמודים), השלים רק בדצמבר 1920, לאחר כתיבת 8 טיוטות מקדימות. אז נותרה לו כתיבתם של שלושת הפרקים האחרונים, הפשוטים יחסית, "אמאוס", "איתקה" ו"פנלופי", שכתיבתם ארכה כשנה.
רק ב-1922 יצא הספר לאור בפאריס, וג'ויס נתפנה למאבק על הוצאתו לאור בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, מאבק שהגיע לסיומו המוצלח כעבור 14 שנים.
הדמויות הראשיות בספר.
לאופולד בלום.
לאופולד בלום הוא הגיבור הראשי ביוליסס. הוא נעדר מהחלק הראשון, הקצר יחסית, אך נוכח במרבית הפרקים האחרים.
בלום הוא בן 38, מוכר מודעות פרסום במקצועו, ממוצא יהודי. הוא נשוי למריון (מולי), ואב למיליסנט (מילי). לזוג היה בן נוסף שמת בהיותו תינוק. אביו של בלום התאבד בצעירותו. שני אירועים אלה משמעותיים מאוד עבור בלום. במהלך היום בלום משוטט ברחובות דבלין, משתתף בלווייתו של חברו פאדי דינגאם, מבקר בחוף הים, ומסתובב עם בן-לווייתו, סטיבן דדאלוס הצעיר ממנו ב-16 שנים, ברובע הזונות, בעוד אשתו מתנה אהבים עם מאהבה, וחוזר לביתו רק בלילה.
בספר מתוארות בהרחבה חולשותיו של בלום. אשתו בוגדת בו, והוא מבליג ומקבל את רצונותיה ושגיונותיה. בלום ואשתו לא קיימו יחסי מין זה כעשור, וכתחליף הוא מתכתב בשם בדוי עם נשים, ומחפש דרכים אחרות כדי להגיע לסיפוק מיני. במהלך הספר נחשפת נטייתו של בלום למציצנות, וחיבתו הבלתי מוסתרת לתחתוני נשים, אותה חושפת גם מולי בלום במונולוג המסיים את הספר.
מנגד מצטייר בלום כאדם אנושי, בעל חמלה, כפי שהדבר מתבטא בסצנת בית החולים ליולדות בפרק "", בה הוא נזכר בלידת בנו רודי. מכריו האירים מתארים אותו כאדם הגון ושקט, כזה שאפשר לסמוך עליו. הוא נחשב לאאוטסיידר בקרבם, אחד שאינו מפריז בשתייה, נמנע מניבולי פה, סולד מאלימות, ונמנע ככל האפשר מעימותים.
מוצאו היהודי של בלום מהווה נדבך חשוב בספר. לאופולד בלום הוטבל לנצרות שלוש פעמים, ואמו הייתה נוצרייה, כך שאינו יהודי לפי ההלכה. למרות זאת, יהדותו מוזכרת פעמים רבות בעלילת הספר.
יחסו למוצאו היהודי הוא אמביוולנטי. מחד, הוא אינו יהודי בדתו, ומאידך, הוא נרתם להגן על מוצאו היהודי, גם במחיר של חשיפתו לאלימות. גם לאומיותו של בלום עומדת למבחן. ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. בתשובה לשאלה - לאיזו אומה הוא משתייך, עונה בלום כי התשובה היא אירלנד, אך כאשר הוא שר המנון - הוא שר את "התקווה".
סטיבן דדאלוס.
סטיבן דדאלוס הוא הגיבור השני של הספר. שלושת הפרקים הראשונים (הטלמאכיה) עוסקים רק בו, ומהווים למעשה המשך משלים לספר "דיוקן האמן כאיש צעיר", בו סטיבן הוא הגיבור הראשי. מבחינות רבות סטיבן דדאלוס הוא בן דמותו של ג'ויס עצמו, האלטר אגו שלו. אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, התנגד לשם דדאלוס מפאת היותו שם לא-אירי, אך ג'ויס הכריע לטובת השארתו, וכפשרה שינה אותו מדיידלוס (Daedalus), כפי שהוא מופיע ברומן הביכורים שלו "סטיבן הירו", נוסחו הראשון של "דיוקן האמן כאיש צעיר", לדדאלוס (Dedalus) ב"דיוקן האמן" וב"יוליסס".
סטיבן דדאלוס הוא מורה בבית ספר פרטי בפרבר של דבלין, משרה שבה שימש ג'ויס עצמו בקיץ 1904. הוא הדמות המקבילה לטלמאכוס, בנו של אודיסאוס, וגם להמלט. סטיבן הוא בנו של סיימון דדאלוס, אחד מידידיו של בלום.
הפרק הראשון ב"יוליסס" נפתח באפיזודה במגדל מרטלו בחוף סנדיקוב שבה דדאלוס מתארח אצל ידידו באק מאליגן. השניים מתעמתים בעקבות זלזולו של מאליגן בכבודה של אמו של דדאלוס שזה עתה נפטרה, באומרו כי היא "מתה כמו בהמה". מאליגן טוען להגנתו כי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע באמו של סטיבן, ואף תוקף את סטיבן על שסירב למלא את בקשתה האחרונה של אמו ולהתפלל בעבורה.
מוטיב חשוב שמופיע ב"יוליסס" הוא חיפושו של סטיבן אחר דמות אב, מוטיב שהופיע גם בדיוקן האמן כאיש צעיר, ומציאתו של לאופולד בלום, שבעצמו איבד בן. המבקר יו קנר כתב: "מה שמאחד את "דיוקן האמן" הוא המאמץ בן עשרים השנים של סטיבן להחליף אב אחד באחר". בפרקים האחרונים של הספר סטיבן מתלווה לבלום, המבוגר ממנו ב-16 שנים, עד שהם מגיעים לביתו של האחרון.
מולי בלום.
מריון (מולי) בלום היא אשתו של לאופולד בלום. היא בת 34, ילידת גיברלטר, בת לקצין צבא אירי ולאם ממוצא יהודי-ספרדי. בלום היא זמרת בעלת-שם בדבלין, אך אינה משכילה. היא משמשת כמקבילה הפארודית לפנלופי, אשת אודיסאוס. בעוד שזו האחרונה היא סמל הנאמנות, מולי מוצגת כבוגדנית, במיוחד בשל הרומן עם אמרגנה, יו (עזאזל) בוילאן. נטען כי ג'ויס ביסס את דמותה של מולי על זו של שותפתו לחיים, נורה ברנקל. מקור אפשרי נוסף הוא אמליה פופר, תלמידה של ג'ויס בטריאסטה, שעל יחסיו עימה כתב ב"ג'אקומו ג'ויס".
לאורך הרומן מולי היא דמות משנית באופן יחסי, במובן שהספר אינו עוסק כמעט בעלילותיה, אלא במחשבותיו של בלום לגביה. הפרק היחיד שבו היא מככבת בבלעדיות הוא הפרק החותם את הספר, , שכולו (46 עמודים) מוקדש למונולוג המפורסם שלה, שבו היא מבטאת את מחשבותיה ותשוקותיה בעודה שוכבת במיטה לצד בעלה.
מבנה הספר ותקציר העלילה.