בראשית דרכה, עודדה הכנסייה המורמונית "נישואים מרובים" (וכן נהגו מנהיגיה הראשונים), אך בשלב מאוחר יותר, נאסרה הפוליגמיה, מתוקף החוק האמריקאי. ב-1904, יצא מניפסט האוסר פוליגמיה לגמרי, ללא קשר לחוק האזרחי. על רקע איסורים אלה חל פילוג בתוך הכנסייה המורמונית, והקבוצה שדבקה בפוליגמיה פרשה ממנה.
באסלאם.
באסלאם הפוליגמיה מותרת עד ארבע נשים לאותו גבר בתנאי שהגבר יעניק שוויון מלא ומוחלט לכל נשותיו. היות שכבעל לא ניתן להעניק שוויון מוחלט בין שתי נשים ומעלה, ניתן לומר כי באופן אידיאלי לשאת יותר מאישה אחת הוא בגדר של מותר תאורטי אך אסור למעשה. בפועל גברים מוסלמים רבים נושאים יותר מאישה אחת.
בדת הדרוזית.
הדת הדרוזית מצווה על מאמיניה לחיות במונוגמיה.
זרמים נוספים.
גם בני דתות נוספות, בעיקר בעולם הלא מערבי, כדתות אפריקאיות ואסיאתיות מסוימות מקיימות צורות משפחה פוליגמית. בישראל קיימת קהילת העבריים מדימונה, המקיימת גם היא צורת משפחה פוליגמית.
פוליגמיה בחוק הישראלי.
פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל: .
באפריל 1957 כתבו הרב הראשי של צה"ל, אלוף-משנה שלמה גורן, ואליעזר ליבנה, שפג תוקפו של חרם דרבנו גרשום, ומבחינה הלכתית, מותר עתה גם לאשכנזי לשאת אישה נוספת. לדבריהם, רק חוקי המדינה האוסרים ביגמיה, הם המונעים עתה ריבוי נשים. מספר חודשים אחר כך הגיש שר המשפטים רוזן לקריאה ראשונה בכנסת את החוק נגד ריבוי נשים. "סעיפי החוק הפלילי, וכן חוק שיווי זכויות האישה שנתקבל בשנת 1951, השאירו פתח לאפשרויות ספורות של ריבוי נשים. החוק המוצע [...] בא לסתום פרצות אלה". החוק לתיקון דיני עונשין (ריבוי נישואין) התקבל פה אחד בכנסת ב-20 ביולי 1959.
לאיסור על ריבוי נשים יש מספר סייגים בחוק: אם הנישואים השניים הם נישואים לפי דין תורה לא יעבור אדם עבירה אם בית דין רבני התיר לו לשאת אישה שנייה והפסק אושר על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול, ואם אינם לפי דין תורה יכול בית דין להתיר לו להינשא אם בן הזוג לקה במחלת נפש ובגללה אינו יכול להסכים לביטול הנישואים, או אם בן הזוג נעדר למעלה מ־7 שנים בנסיבות המעוררות חשש לחייו.
אף שחוק העונשין אוסר פוליגמיה, הוא אינו מבטל את תוקפם של נישואים כאלו, והמוסד לביטוח לאומי אף משלם קצבת הבטחת הכנסה למשפחות פוליגמיות תוך התחשבות ותוספת תשלום לפי מספר הנשים. במסגרת המאבק בפוליגמיה, משרד הפנים מסרב לאשר מעמד לישראל לבני זוג שנישאו בנישואין פולגימיים ומדיניות זאת אושרה על ידי בית המשפט העליון.
איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי ריבוי בני זוג כידועים בציבור, ללא נישואים רשמיים.
פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל.
למרות שאיסור הפוליגמיה בישראל אינו תלוי בעדה ולאום, נפוצה התופעה של פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל, בשיעור מצומצם בנישואים רשמיים, ובשיעור רחב בנישואים לא רשמיים (כלומר נישואים שאינם מדווחים לרשויות). לפי הערכת רשויות הרווחה, כ-30% מהמשפחות הבדואיות בדרום הארץ מקיימות אורח חיים פוליגמי. הרשויות אינן נוהגות למנוע את התופעה.
פוליגמיה מודרנית.
בקרב תנועת ילדי הפרחים, ותנועות פוסט-מודרניות אחרות, מופיעה לעיתים פוליגמיה בצורת משק בית הכוללת מספר גברים ומספר נשים המקיימים "שיתוף מיני". תמיכה אידאולוגית במשקי בית מעין אלו מופיעה בקרב הוגים אקזיסטנצליסטיים שונים דוגמת ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר, בקרב הוגי רעיון "הקבוצה האינטימית" כצבי שץ, ובמחזה "ליל העשרים" של יהושוע סובול. לטענת הוגים אלו, ערכים מסורתיים כמשפחה ונישואין אינם רלוונטיים בעידן הפוסט-מודרני, וכל מבנה של משק בית הוא לגיטימי.
אחד השמות שנבחרו כדי לתאר את מערכת היחסים הלא-מונוגמית בקרב קבוצות אלו כיום הוא: "פוליאמוריה", כלומר ריבוי אהבות. בארצות הברית פעלה קבוצה יהודית של פוליאמורים אשר אתר האינטרנט שלה נקרא "אהבה רבה" (ציטוט מן הסידור, מוזח מהקשרו הרגיל).
בתרבות.
הביגמיה נמצאת במרכז ספרו של אברהם ב. יהושע, "מסע אל תום האלף". גיבור הספר, הסוחר בן־עטר המתגורר בטנג'יר יוצא עם שתי נשותיו למסע לפריז, על מנת לשכנע את אשתו האשכנזית של שותפו אבולעפיה שאין כל רע בהיותו נשוי לשתי נשים, ושתחדל מהתנגדותה לכך.
אופרה בגרוש
אופרה בגרוש (בגרמנית: Die Dreigroschenoper, "האופרה בשלושה גרושן") הוא מחזה מוזיקלי מאת המחזאי הגרמני ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל, בהשתתפות עוזרתו של ברכט אליזבת האופטמן. המחזה הוא עיבוד משנת 1928 ל"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש משנת 1728. ארבעה שירים נכתבו על ידי המשורר הצרפתי פרנסואה ויון ותורגמו על ידי קארל אנטון קלמר.
עלילה.
עלילת המחזה מתרחשת במאה ה-18 בסוהו, רובע בעיר לונדון, שזוהה בתקופה זו עם העולם התחתון הלונדוני. העלילה מתמקדת בקבצנים, בפושעים ובעלובי החיים. בין הדמויות ג'ונתן פיצ'ם, שמנהל חנות לקבצנים (בה הוא מוכר אביזרים הכרחיים לכל קבצן, כגון גדמי רגליים וידיים, בובות סמרטוטים דמויי תינוקות, כלי נגינה למיניהם), בתו פולי היפה, ג'ני הזונה, (הזהה אולי לג'ני "כלת הפירטים", העובדת בבית מלון עבור שכר נמוך ובתנאים ירודים), ו"מקי סכין", סכינאי, שודד ורוצח אכזר שאינו בוחל באמצעים, ומוכן לעשות הכול בעבור כסף. הדמויות נעות בין מניעים של תאוות בצע לרצון לשרוד את החיים בצד הפחות יפה של קו העוני. פולי, בתו היחידה של פיצ'ם, "חוצה את הקווים" ונישאת למנהיג השודדים מקי סכין. אביה אינו בוחל באמצעים כדי להעביר את רוע הגזירה, ומפעיל אמצעי סחיטה על בראון הנמר, מפקד משטרת לונדון וידידו של מקי, על מנת שיביא את מק ידידו אל הגרדום. במהלך אופראי-מלאכותי, מצילים ברכט ווייל את גיבורם השודד מן הגרדום, על מנת שלא ייראה ניצחונו השרירותי של הקפיטליזם על השוד. שליח המלכה בא על סוסו הלבן ומכריז על חנינה למקי:
היסטוריה.
המחזה הוצג לראשונה ביום 31 באוגוסט 1928 (לפי גרסה אחרת ב-28 באוגוסט באותה השנה) בתיאטרון Am Schiffbauerdam בברלין. בין המעורבים בהעלאת המחזה נמנים אשתו של קורט וייל השחקנית לוטה לניה וכן השחקן והבמאי הגרמני קורט גרון. בשנת 1931 הוסרט המחזה בבימויו של פאבסט. את התפקיד של פולי שיחקה קרולה נהר, בשנת 1954 הועלה המחזה בברודוויי עם לוטה לניה ועם תרגום והתאמה לאנגלית של מארק בליצשטיין.
חנה ארנדט כתבה בספרה "מקורות השלטון הטוטליטרי" כי השפעת המחזה הייתה הפוכה מכוונתו המקורית של ברכט, שביקש לחשוף את הצביעות הבורגנית. השפעתו הפוליטית היחידה של המחזה התבטאה לדבריה בכך שעתה "יכול כל אחד להסיר את המסכה הלא-נוחה של הצביעות ולהתנהג בדרכם של ההמונים בפומבי".
השירים במחזה, דוגמת השיר "מקי סכינאי" (או "מקי סכין" בתרגומו של אברהם עוז), שבוצע על ידי אומנים רבים, ביניהם אלה פיצג'רלד, בובי דרין, לואי ארמסטרונג, פרנק סינטרה, ואריק לביא, הולחנו במלואם על ידי קורט וייל, ששיתף פעולה רבות עם ברכט.
בשנת 1990 חודש הסרט, ושיחקו בו גם ג'ולי וולטרס ורוג'ר דלטרי (סולנה של להקת המי).
המחזה הועלה בארץ מספר פעמים, לראשונה ב"האהל" ב-1933, שוב ב"האהל" ב-1952, בשנת 1960 בתיאטרון הלאומי ושוב ב-1982, ב-1971 בתיאטרון העירוני חיפה, בשנת 1977 בתיאטרון באר שבע, ב-2002 ב"תיאטרון גשר", וב-2015 בתיאטרון הקאמרי.
ליצירה חמישה תרגומים שונים לעברית: של אברהם שלונסקי, שמעון זנדבנק, דורי פרנס, אהוד מנור ואברהם עוז.
תמונות מתוך ההצגה "אופרה בגרוש" בתיאטרון גשר:
יורגן קלינסמן
יורגן קלינסמן (בגרמנית: Jürgen Klinsmann; נולד ב-30 ביולי 1964 בגפינגן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן בהווה.
ככדורגלן, קלינסמן שיחק בעמדת החלוץ וכונה "מפציץ הזהב" בזכות יכולת הכיבוש ושערו הבלונדיני. לקלינסמן הייתה קריירה מוצלחת בשטוטגרט, בה הפך לאחד החלוצים המובילים בגרמניה, והוכתר כמלך השערים וככדורגלן השנה בגרמניה, באינטר מילאנו, עמה זכה בגביע אופ"א, במונקו, טוטנהאם, ובאיירן מינכן, עמה זכה באליפות הבונדסליגה ובגביע אופ"א. גם הקריירה הבינלאומית של קלינסמן הייתה עשירה במיוחד, כאשר זכה במונדיאל 1990 עם נבחרת גרמניה המערבית, וביורו 1996 עם נבחרת גרמניה.
כמאמן, קלינסמן אימן את נבחרת גרמניה במונדיאל 2006 והציג כדורגל התקפי מאוד שזכה לשבחים רבים, אך נבחרתו סיימה את המונדיאל רק במקום השלישי. קלינסמן אימן בעונת 2008/09 את באיירן מינכן, אך פוטר לפני סוף העונה בגין תוצאות חלשות. החל משנת 2011 קלינסמן אימן את נבחרת ארצות הברית, אותה הדריך במונדיאל 2014 ובקופה אמריקה 2016, ונחשב למאמן ששיפר מאוד את הכדורגל האמריקאי במהלך כהונתו בתפקיד. עם זאת, קלינסמן פוטר במהלך מוקדמות מונדיאל 2018, בהן השיג מספר הפסדים.
בשנת 2004 נבחר קלינסמן על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירת מועדונים.
שטוטגרטר קיקרס.
קלינסמן נכנס לכדורגל לראשונה בגיל שמונה, ושיחק בכל עמדה, אפילו שוער. הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו בגיל שבע עשרה בקבוצת שטוטגרטר קיקרס, שבזמנו הייתה בליגה השנייה. בעונת 1982/83 הפך קלינסמן לשחקן הרכב, ובעונת 1983/84 רשם עונת שיא בשטוטגרטר קיקרס, כאשר הבקיע 19 שערי ליגה. נוסף על היותו כובש שערים מחונן, קלינסמן גם נודע אז במהירותו, כאשר שיפר אז את שיאו בריצת 100 מטרים מ-11.7 שניות ל-11 שניות. הצלחתו לא נעלמה מהמועדונים הגדולים, ובשנת 1984 הצטרף קלינסמן אל היריבה העירונית של שטוטגרטר קיקרס, שהיא שטוטגרט מהבונדסליגה, שהייתה אז אלופת גרמניה הטרייה.
שטוטגרט.