צוערי הצי 4 (ברוסית: Гардемарины — IV) הוא כינויו הנפוץ של צוערי הצי — 1787. שלום (ברוסית: Гардемарины – 1787. Мир), סרט רוסי, הרביעי בסדרת סרטים על צוערי צי רוסים מהמאה ה-18, בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה, שמשתפת פעולה עם איוואן קריבורוצ'קו כבמאי משנה. זהו הסרט הרביעי אחרי "צוערי הצי, קדימה!" (1988), "לחיי צוערי הצי! (1991) ו"צוערי הצי 3" (1992).
בדומה לקודמיו, הסרט הופק על ידי מוספילם לצד חברת ההפקות Sagittarius — D. בדומה לסרטים הקודמים גם עלילה זו מתמקדת בקיסרית המבקשת מצוערי הצי לבצע משימה חדשה למניעת מזימה בינלאומית נגד האימפריה.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ברוסיה בשנת 2022. צילומי סרט המשך בשם צוערי הצי — 1787. מלחמה (Гардемарины – 1787. Война) החלו במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, אך הופסקו משלא התאפשר לערוך צילומים בחצי האי קרים בעקבות החמרה במצב התחלואה.
עלילה.
רוסיה, 1787. ערב ההתקפה של האימפריה העות'מאנית על חצי האי קרים, לידי הקיסרית יקטרינה הגדולה מגיע מכתב אנונימי המבשר על איום הפלישה מדרום והפרת הגבולות, ואיום בכיבושה של קרים.
חרף הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שעליו חתמה הקיסרית יקטרינה, שקשר לנצח את קרים עם רוסיה, אירופה ממשיכה לארוג תככים ומנסה לשבור את הברית בין רוסיה לחצי האי. המעצמות רוקמות מזימות חשאיות ולא בוחלות באמצעים כולל הפצת רכילות חסרת בושה, שמועות אפלות וכוזבות ושימש במניפולציות מלוכלכות עם בנה הממזר של הריבונית, שנשלח לאירופה - אלכסיי בוברינסקי, הידוע כמהמר נלהב. תככים אלו נוצלו בצורה חכמה על ידי נציגי מעצמות אירופה ובייחוד שבאלייה דה בריליה, שלמרות רום גילו לא שכח את הבושה שהמיטו עליו צוערי הצי, שכעת הוטלה עליהם המשימה לסייע לצבא הרוסי במלחמתו בעות'מאנים מדרום והם ייקחו חלק גם בקרב קינבורן.
הפקה.
צילומי הסרט החלו במאי 2019 בחצי האי קרים. הצילומים נערכו גם בסנקט פטרבורג ובפרבריה וכללו צילומים גם בפטרהוף, בצארסקויה סלו ובסבסטופול. צילומי הפנים והשלמות שונות נערכו במתחם האולפנים של מוספילם במוסקבה.
סרט המשך.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה החלו צילומי "צוערי הצי 5" (שנקרא רשמית "צוערי הצי — 1787. מלחמה", "Гардемарины – 1787. Война") בחצי האי קרים, אך הופסקו בעקבות החמרת התחלואה.
The Best of Celine Dion
The Best of Celine Dion (בעברית: המיטב של סלין דיון) הוא אלבום האוסף השלישי של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-2 במאי 1988, על ידי חברת התקליטים קארר רקורדס.
בסמוך לצאתו של אלבום האוסף, הוציאה דיון את אלבום האולפן השמיני שלה, Incognito.
רקע והפקה.
אלבום האוסף הופק על ידי דידייה ברבליביאן, אורס פיטר קלר, אדי מרנאיי, רומנו מוסומארה, רודי פסקל ואטילה סרפטוג. אלבום האוסף כולל בתוכו להיטים ושירים שונים של דיון מתחילת 1982, ועד ל-1988, שנת צאתו של אלבום האוסף.
מתוך אלבום האוסף יצא הסינגל "La religieuse", והסינגל "Ne partez pas sans moi", אשר זכה באירוויזיון 1988.
מחנה העקורים ברגן-בלזן
מחנה העקורים ברגן-בלזן היה מחנה עקורים לפליטים (ולאחר מספר חודשים - ליהודים בלבד) לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה. המחנה פעל בסקסוניה התחתונה בצפון-מערב גרמניה, דרומית-מערבית לעיירה ברגן שליד העיר צלה . המחנה פעל מקיץ 1945 עד ספטמבר 1950. במשך זמן מה היה מחנה זה מחנה העקורים היהודי הגדול בגרמניה, והיחיד באזור הכיבוש הבריטי. המחנה היה תחת סמכות בריטית ובפיקוח מנהל הסעד והשיקום של האו"ם (UNRRA). בין מנהלי המחנות היה סימון בלומברג . המקום היה בסיס של הצבא הבריטי עד 2015. כיום המחנה הוא בסיס בונדסוור.
מיקום והקמה.
ב-15 באפריל 1945 שחרר הצבא הבריטי את מחנה הריכוז ברגן-בלזן, שנמסר על ידי שומרי האס אס ללא קרב. עקב מחלות ומצב היגייני ירוד בבנייני מחנה הריכוז העביר הצבא הבריטי את האסירים-לשעבר ולבסוף אף שרף את בקתות האסירים. ניצולי מחנה הריכוז הפכו לתושבים הראשונים במחנה העקורים העתידי, שנמצא במרחק של כקילומטר אחד מאזור מחנה הריכוז הראשי, בבסיס הצבא הגרמני לשעבר. הצוות הרפואי הבריטי השתמש בבנייני "Panzertruppenschule" (בסיס הדרכה של חיל השריון) כמבנה חירום לטיפול באסירים המשוחררים, הרחק מהתנאים ההרסניים של מחנה הריכוז. ב-21 באפריל הועברו החולים הראשונים למחנה העקורים החדש, חוטאו וקיבלו ביגוד חדש. ב-18 במאי תמה העברתם. בצריפי מחנה העקורים היו כ-12,000 מיטות אשפוז. הבריטים העבירו חיילים גרמנים פצועים מ-"Reservelazarett" (בית חולים לחיילי מילואים) ביער אשוחית סמוך לבתי חולים אזרחיים והוסיפו את שטח בית החולים הגרמני לבית החולים שבמחנה העקורים. כך נוספו 1,600 מספר מיטות זמינות. בארבעת השבועות הראשונים הועברו לבית החולים כמעט 29,000 ניצולים ממחנה הריכוז ברגן-בלזן. כ-14,000 אסירים לשעבר מתו לאחר השחרור למרות מאמצי הצבא הבריטי, הצלב האדום הבריטי ורופאים רבים מלאומים שונים. עד יוני 1945 עדיין נזקקו כ-11,000 מהאסירים לשעבר לטיפול חירום.
מחנה העקורים הוקם ביולי 1945 על ידי הפיכת מחלקות בתי החולים לאזורי מגורים.
אחרי קיץ 1945 שימש כבית חולים רק בית החולים לשעבר של הוורמאכט, שנמצא כקילומטר מהצריפים. בינואר 1948 הפכו הבריטים בית חולים זה לבית החולים היהודי המרכזי באזור הכיבוש שלהם. בית חולים זה נוהל על ידי הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים, שנתמך על ידי ארגוני סיוע. הניצולים כינו אותו בית "החולים גלין יוז על" שם הבריגדיר הבריטי יו לוולין גלין יוז, , קצין הרפואה של חטיבת השריון ה-11. מאוחר יותר הפך לחלק מ"צריפי גלין יוז" (כיום הונה-קאמפ) .
הרשויות הבריטיות שינו את שם המחנה ל"הונה" (Hohne), על שם יישוב נטוש סמוך, באזור האימונים, וזאת כדי להימנע מהאסוציאציה לרצח העם הנאצי במחנה הריכוז הסמוך, אולם ניצולי השואה ("שארית הפליטה") במחנה סירבו לשם והמשיכו לקרוא למחנה "מחנה העקורים ברגן בלזן". מחנה העקורים לשעבר נמצא כיום בשטח צבאי מוגבל, וזאת אף על פי שרבים מהבניינים אינם בשימוש.
תרבות ופוליטיקה במחנה העקורים.
התנאים במחנה היו בתחילה גרועים למדי, מכיוון שהמצב הכלכלי הקשה בבריטניה מנע מהצבא לספק מעבר למוצרי יסוד. האוכל היה דל וכך גם הבגדים ואזורי המחיה. באוקטובר 1945 שבתו העקורים רעב והפגינו נגד התנאים במחנה. בקיץ 1946 פחתה האוכלוסייה והמצב השתפר.
עקורים שלא נזקקו לטיפול רפואי חזרו במהירות לארצות המוצא שלהם. רובם חזרו מרצונם החופשי, להוציא אזרחי ברית המועצות, שכן ברית המועצות קיבלה את הסכמת בעלות בריתה כי אזרחיה ישלחו בחזרה גם בניגוד לרצונם. בתחילת ספטמבר 1945 היו יותר מ-25,000 איש במחנה העקורים, בעיקר פולנים (כ-15,000) ויהודים (כמעט 11,000), רובם מפולין. עקורים בני לאומים אחרים הוחזרו ברובם לארצות המוצא שלהם בסתיו 1945.
המחנה הפולני.
מיוני 1945 גרו פולנים ויהודים באזורים נפרדים במחנה. באזור הפולני התפתחו חיים חברתיים ותרבותיים. למחרת השחרור הקימו הפולנים ועדת מחנה ובה יהודים ופולנים. בית ספר נפתח בקיץ 1945, אותו פקדו כ-600 ילדים, ובשני גנים היו כמאה ילדים. עקורים פולנים רבים הקימו משפחות חדשות במחנה הפולני: כמעט 400 חתונות ו-200 לידות. ועדת המחנה פרסמה עיתונים. הוקמו מקהלה, להקת כלי נשיפה, תיאטרון ומועדון ספורט ("פולוניה"). ב-2 בנובמבר 1945 התקיים טקס עבור העקורים הפולנים בו נחנך צלב עץ באתר מחנה הריכוז לשעבר כאנדרטה.
המחנה הפולני פורק בספטמבר 1946. 4,500 העקורים הפולניים הנותרים חששו לחזור לפולין הקומוניסטית והועברו למחנות אחרים באזור הבריטי. כשני שלישים מהעקורים הפולניים באזור הבריטי חזרו לפולין. האחרים היגרו ברובם לארצות הברית ולקנדה.
המחנה היהודי.
עם סגירת המחנה הפולני, הפך ברגן-בלזן למחנה היהודי היחיד באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. למשך זמן מה היה זה אף מחנה העקורים היהודי הגדול ביותר בגרמניה. בסוף 1945, אלפי יהודים ששרדו את השואה בפולין או הונגריה היגרו מערבה ורבים מהם הגיעו למחנה העקורים ברגן-בלזן, אף על פי שהבריטים סירבו בתחילה לתת להם מעמד של עקורים. באוגוסט 1946 היו במחנה העקורים למעלה מ-11,000 יהודים. לאחר מכן ניסה הצבא הבריטי למנוע מיהודים נוספים להצטרף למחנה העקורים.
ועד ראשון במחנה היהודי הוקם ב-18 באפריל 1945. בחירות דמוקרטיות נערכו בספטמבר 1945. מנהיג הניצולים היהודים, יוסף רוזנזפט, היה לנשיא הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הבריטי. ועד זה ייצג את העקורים של מחנה העקורים ברגן-בלזן וכן את כל העקורים היהודים באזור הבריטי. בספטמבר 1945 ויולי 1947 התקיימו במחנה זה שני הקונגרסים הראשונים של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי. הקונגרסים התקיימו בבניין של קציני הוורמאכט לשעבר בבלזן - בניין שנקרא לימים "הבית העגול".