היה בעל מידות נעלות שאותן ירש מסבו, וכמוהו הצטער מאוד מכינויים שונים שהיו מכנים בהם אנשים כגון "יוסי העיוור", "ראובן השחור" וכדומה, והיה רואה בהם כינויי גנאי שבגללם אפשר לאבד את החלק לעולם הבא. כסבו, שאף כל ימיו לעלות לארץ ישראל, ובשבע הצוואות שכתב בשנותיו האחרונות הזכיר שאיפתו זו.
נפטר ביום שבת בשעת סעודה שלישית והלווייתו נערכה ביום שני בגלל מחלוקת ודין תורה בין קהילת פילץ לצ'נסטוחובה על מקום קבורתו, ובסוף נקבע שיקבר בצ'נסטחוב.
על פי המסופר, כל מי שפסק שעליו להיקבר בצ'נסטחוב הסתלק מהעולם בתוך זמן קצר שכן בצוואתו כתב שישתדלו מאוד שיקברוהו בפילץ.
בנו הצעיר, ר' חנוך גד יוסטמן המשיך את החצר החסידית בפילץ ונספה בשואה.
בצנסטחובה הוקמה ישיבה על שמו של הרבי מפילץ, הישיבה התקיימה עד מלחמת העולם השנייה.
על שמו ולזכרו נוסדה בחצור הגלילית ישיבת שפתי צדיק של חסידות גור בארץ ישראל.
ספריו.
קונטרס "הצוואה", תרפ"א.
ספר "שפתי צדיק" חמישה חלקים, עה"ת, תרפ"ה - תרצ"ט. שבו דברי תורה משלו, אך גם מבאר את דברים של סבו "חידושי הרי"ם" ושל ה"שפת אמת", בן דודו וגיסו.
"שפתי צדיק" לחג השבועות, תר"צ.
ספר "מכתבי תורה ויראה", מכתבים, תשע"ד.
כתב גם חיבור גדול על הש"ס ופירוש לתהילים שלא יצאו לאור לפני השואה ואבדו.
משפחתו.
רעייתו הולידה לו 6 בנות ושלושה בנים: הבנים הגדולים היו השלישי אחרי שתי בנות והשישי, והבן הצעיר הוא האחרון:
יחזקאל סקוורר
יחזקאל (אסקיאל) סקוורר (בספרדית: Ezequiel Skverer; נולד ב-24 בפברואר 1989 בבאיה בלנקה) הוא כדורסלן עבר ישראלי-ארגנטיני גובהו 1.80 מ',אשר שיחק בעמדת הגארד.
ביוגרפיה.
סקוורר נולד בבאיה בלנקה שבארגנטינה, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 4. המשפחה התגוררה בכרמיאל, במנרה, ולבסוף בכמון שבמועצה האזורית משגב, שם החל לשחק כדורסל. בגיל 15 עבר לקבוצת הנוער של עירוני נהריה, ואחר כך למכבי תל אביב. עמה זכה באליפות ובגביע לנוער.
בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, אך היה ל"נער פוסטר", ולא זכה לדקות משחק. במהלך העונה עבר למ.כ. הבקעה מהליגה הלאומית, ועלה עמה לליגת העל. הקבוצה ירדה חזרה לליגה הלאומית לאחר עונה אחת בלבד, וסקוורר המשיך לשחק בשורותיה גם אז. בעונות הבאות, בהן שיחקה בליגה הלאומית, היה לשחקן משמעותי יותר בקבוצה, ובעונת נבחר לשחקן ההגנה של הליגה הלאומית. עם שובה לליגת העל, בעונת , ייעדה אותו הבקעה לשמש כמחליפו של שמוליק ברנר, אך לאחר שהאחרון נפצע היה סקוורר לשחקן חמישייה והשתתף במשחק האולסטאר של הליגה. בתום העונה נבחר על ידי מנהלת הליגה לתגלית העונה. עם התפרקותה של הקבוצה בסיום העונה, עבר להפועל אילת, אחרי עונה אחת עבר להפועל חולון, ובעונת הצטרף להפועל תל אביב. עונה לאחר מכן הצטרף להפועל גלבוע גליל ובמהלך עונת 2016/17 שותף שוב במשחק האולסטאר של הליגה. במרץ 2018 עבר פציעה חמורה כאשר במהלך משחק נגד הפועל ירושלים נתקל בג'רום דייסון ולא שב לשחק עד תום עונת 2017/18. עונה לאחר מכן שותף סקורר בעשרה משחקים בלבד בשל פציעות. בעונת 2019/20 עבר להפועל עפולה מהליגה הלאומית ולא הרבה לשחק, בסיום עונה זו החליט לפרוש מכדורסל בעקבות הפציעה.
בנבחרות ישראל.
סקוורר שיחק במדי נבחרת הנוער של ישראל שסיימה במקום ה-11 באליפות אירופה לנוער בכדורסל שנערכה במדריד ב-2007, אך מיעט לשחק בטורניר. ב-2009 שיחק במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה ברודוס. במהלך הטורניר מסר בממוצע 3.7 אסיסטים במשחק, ודורג במקום השישי בין מוסרי האסיסטים בטורניר כולו. כן רשם נתון של 1.7 חטיפות בממוצע למשחק, שדירגו אותו במקום העשירי. הנבחרת סיימה את הטורניר במקום ה-15, וירדה לדרג ב'.
הצוענים בישראל
הצוענים בישראל הם קהילה של כאלפיים צוענים המתגוררים בעיקר בירושלים המזרחית. צוענים נוספים מתגוררים בכפרים בסביבת ירושלים, באזור יהודה, בעזה ובממלכת ירדן.
הצוענים באירופה קיבלו עליהם את הדת הנוצרית, אך הצוענים בישראל הם מוסלמים.
עדויות היסטוריות על הצוענים בישראל.
באמצע המאה ה-18, סיפרו עולי רגל גרמנים על מפגשים עם צוענים; הנוסע הגרמני שולץ (Stephan Schulz) פגש צוענים ליד עכו, והגרמני אולריך יאספר זטצן פגש חבורות של צוענים ליד בית לחם, ליד כרמל שבהר חברון וליד העיר שכם. בשנות הארבעים של המאה ה-19, הגרמני קריגר פגש צוענים באזור בית לחם. באותן שנים, הבריטי ג'ון וילסון פגש צוענים באזור מג'דל שממערב לים כנרת. המשורר לודוויג אוגוסט פרנקל ביקר בארץ בשנת 1856 ופגש חבורת צוענים ליד שער שכם בירושלים. בשנת 1855, מרי רוג'רס הבריטית פגשה צוענים ליד הכפר עראבה שבאזור שכם. ספ ווילסון פרסמו בשנת 1870, כתבה על צוענים שפגשו ליד יריחו. בשנת 1890, הארכאולוג פלינדרס פיטרי פגש חבורת צוענים בשדה פתוח ליד העיר יפו. בשנת 1909 נכתב מאמר בעתון "החרות", אשר סיפר על תפיסת צוענים שעסקו בגנבות ביפו. רוברט מקאליסטר פרסם בשנת 1914 ספר על שפתם של הצוענים. בספר נכללו גם מאה סיפורים אשר עסקו בהווי חייהם.
הווי חייהם של הצוענים.
מרבית הצוענים מתגוררים במזרח ירושלים, באזור עזה ובכפרים ביהודה ושומרון. חלקם הגדול חדל לנדוד והם הפכו ליושבי קבע. הם גם זנחו את עיסוקיהם המסורתיים. בחיצוניותם, בשפתם ובמנהגיהם, הם דומים מאוד לשכניהם הערבים. הצוענים חיו באזור ירושלים במאהלים או בצריפי פח. לאחר מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, העבירה אותם ממשלת המנדט לתוך העיר. בשנות ה-2000 מתגוררים כ-1,000 מהם בשכונת באב אל-חוטה שמצפון לשער האריות, וכ-1,000 נוספים מתגוררים באזור הר הזיתים.
בדורות קודמים, הצוענים התגוררו במקומות שונים בארץ: ביפו, בעכו, בשכם ובאזור בית לחם. הם בלטו בהמולה שהקימו סביבם ובעיסוקיהם המיוחדים, שעיקרם: חרשות ברזל, ניחוש עתידות ומופעי רחוב. הם נחשבו תמיד ל"אורחים" לא רצויים, מכיוון שעסקו גם בגנבות כדי "להשלים" את מקורות פרנסתם. הצוענים נהגו לנדוד ממקום למקום ללא קשר קבוע לארץ או יישוב. הם התגוררו באוהלים בפאתי הערים או הכפרים, וכאשר הגברים עסקו בעבודות חרשות הברזל, הנשים היו פושטות על בתי היישוב הסמוך, כדי לקבץ נדבות או לשלוח ידן בגנבה. הצועניות נהגו לשוטט בחוצות הערים, ותמורת תשלום הן נהגו לנחש בעזרת טלטול צדפים, את עתידם של הפונים אליהן. הצועניות גם נדדו בין שבטי הבדואים, ובעזרת מחט וצבע כחול, הן קיעקעו את פניהן וידיהן של הנשים הבדואיות.
הצוענים דיברו בשפת הנורי שמקורה בהודו. במהלך השנים התערבבו בשפתם מילים וניבים בערבית. הנורי היא שפת דיבור ולא קיימת ספרות צוענית כתובה. השפה הולכת ונשכחת, ובמאה ה-21, הילדים הצוענים כבר לא מכירים את השפה הזו. הצוענים מדברים בשפה הערבית, אך ניתן לזהותם לפי ה"ק" המודגשת האופיינית למוצאם. השמות הפרטיים של הצוענים הם ערביים, אך לכל אחד מהם יש גם כינוי בשפתם. הצוענים ידועים גם בשם "נורי". הכינוי ניתן להם על ידי הערבים והוא נחשב להבעת בוז, שמשמעותה: אדם מלוכלך, ברנש מפוקפק, בטלן ו"לא יוצלח". הצוענים באירופה קיבלו עליהם את הדת הנוצרית, אך הצוענים בישראל הם מוסלמים. מנהגי הדת שלהם הם מצומצמים יחסית, ונפוצה אצלם האמונה ברוחות ואמונות טפלות. אין לצוענים קדושים משל עצמם, והקברים המקודשים על שכניהם הערבים, מקודשים גם עבורם. טקסי הנישואין שלהם דומים לטקסים של הערבים, אבל המוהר נמוך יחסית. הטקס קצר ביותר, ונמשך דקות ספורות בלבד.
עדת הצוענים מבודדת מבחינה חברתית. גורל הצוענים לא שפר עליהם מעולם, ובכל מקום הם היו בתחתית סולם החברה. בידודם החברתי נגרם עקב מוצאם הנחות בעיני הסובבים אותם, שפתם השונה והבלתי מובנת לשכניהם, דלותם, עליבותם ורמתם הנמוכה, והמראה הדוחה שלהם (לכלוך, בגדים בלויים). הצוענים לא נישאים לבני זוג שאינם מבני עדתם, ורק לעיתים רחוקות, נישאות בנות הצוענים לזרים, וברוב המקרים הנישואים הם למוסלמים משכבה חברתית נמוכה. לא ידוע אפילו על מקרה אחד שבו צועני נשא אישה שאיננה מבנות עדתו. בשל כך, נשמרו אצלם תווי הפנים האופייניים למרכז אסיה (למשל עצמות לחיים בולטות), ולכן גם התגברה בקרבם התופעה של בעלי מום ונכים, תופעה שנגרמת עקב נישואי קרובים.
בעבר, לבושם של הצוענים היה דומה לזה של הערבים הכפריים או הבדואים, אך הנשים בלטו בשמלותיהן הכחולות ומטפחות צבעוניות לראשן, כתמי קעקוע על פניהן, נזם באף וצמידים על הידים, ולעיתים שן זהב ששימשה כעיטור יוקרתי.
מקורות הפרנסה של הצוענים.
חרשי הברזל.
בערבית הם נקרו "חדאדין", והם נדדו מיישוב ליישוב, באזור יהודה. הם עסקו בעיקר בתיקון מחרשות, בפרזול פרסות סוסים, בייצור אזמלים לסיתות אבנים ועוד. לתקופת שהייתם בכפר מסוים הם התמקמו באוהל או שכרו בית ששימשו לעבודתם וגם ללינה. חלקם התיישב באופן קבוע בכפרים ביהודה. שפתם של חרשי הברזל הייתה דומה לשפה הכורדית, וכנראה שבמהלך נדודיהם הם התעכבו בכורדיסטן, ושפתם הושפעה משפתם של התושבים הכורדים שהתגוררו שם.
בדרנים.
הם נקראו בערבית בשם: "רקאדין". הם נהגו לנדוד בקבוצות קטנות וחנו בכפרים לפרקי זמן קצרים, ולעיתים אפילו ללילה אחד בלבד. הם פעלו במתכונת של "להקת בידור", ונדדו בין הכפרים בעיקר בעונות הקציר והקטיף. חלק מהחבורות נעזר בחיות מאולפות אשר שולבו בהופעת הבידור: קוף, עז או דוב. כלי הנגינה הנפוצים היו התוף וה"יע'רול" (כלי נשיפה). הנשים היו מופיעות במופעי ריקודים, כשהן מלוות בנגינת הגברים. חלק מהנשים ביצעו תרגילי התעמלות ואקרובטיקה. חלק מן הנשים עסקו בזנות, וזאת בידיעת בעליהן.
מקורות המחייה בשנות ה-2000.