אוטו וַיידט (נהגה "וייט"; גרמנית: Otto Weidt; 2 במאי 1883 – 22 בדצמבר 1947) היה בעלים של בית מלאכה בברלין המיועד עבור החירשים והעיוורים. תחילה עסק בהדבקת טפטים, אך עם הזמן ראייתו התדרדרה והוא נעשה עיוור. לכן הקים בית מלאכה למברשות ומטאטאים. רוב עובדיו היו יהודים חירשים ועיוורים. כאשר החלו רדיפות הנאצים בתקופת השואה, ניסה לשמור על עובדיו תוך סיכון עצמי. עזרתו כללה מציאת מקומות מסתור עבורם, זיוף תעודות, שוחד של מנהל לשכת התעסוקה ועוד. כיום בית המלאכה שלו שוחזר באזור הנקרא "האקשה הֶפה" (Hackesche Höfe - אזור ייחודי המורכב מ-8 חצרות שאוחדו ליצירת מתחם משותף), ברחוב רוזנטאלר 39 בברלין.
ויידט הלא-יהודי עשה מאמצים מיוחדים להציל את עובדיו ולהסתירם, ועל פועלו זה זכה להכרה והוכרז בשנת 1971 כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה.
ויידט נולד ברוסטוק שבגרמניה בשנת 1883, וזמן קצר לאחר מכן עברה משפחתו לברלין. כמו אביו, הפך למדביק טפטים, וכאיש צעיר היה מעורב בחוגים אנרכיסטיים ופציפיסטיים של תנועת הפועלים הגרמנית. הוא נמנע מהגיוס הכללי למלחמת העולם הראשונה בשל דלקת באוזן.
בשנת 1936 הקים את בית המלאכה לייצור מטאטאים ומברשות, אשר בשנת 1940 עבר לחצר האחורית של רח' רוזנטאלר 39 בברלין. הוורמאכט היה אחד מלקוחותיו, וכך הצליח לקיים את העסק שלו, שסווג כחיוני למאמץ המלחמתי, על אף תקופת המלחמה. בבית המלאכה הועסקו כ-30 יהודים עיוורים וחירשים בין השנים 1941 ו-1943. כאשר הגסטאפו החל לעצור ולגרש את עובדיו היהודים, ויידט נאבק כדי להבטיח את ביטחונם על ידי זיוף מסמכים בעזרת מזכירתו הדוויג פורשוץ ושוחד קצינים גרמנים.
לאחר המלחמה הקים בית יתומים וכן בית אבות עבור ניצולי מחנות הריכוז.
ב -7 בספטמבר 1971 הוכרז ויידט ביד ושם, לאחר מותו, כחסיד אומות העולם.
בשנת 1993 הוסיפה אינגה דויטשקרון (Inge Deutschkron), שהייתה בין היהודים שהציל, לוחית זיכרון באתר בית המלאכה, ובשנת 1994 הוסיפה לוחית הוקרה לקברו בבית הקברות שבצלנדורף. בשנת 1999 נפתח מוזיאון באתר בית המלאכה, ומשנת 2005 הוא מופעל באמצעות הקרן לזיכרון ההתנגדות הגרמנית.
Madness
דעתנות
בהקשר של יחסי אנוש, דַּעְתָּנוּת או בלעז, אָסֶרְטִיבִיוּת, היא התנהגות בה האדם מביע תקיפות, נחרצות וביטחון רב או מופרז בידע שלו ובדעותיו. לעיתים האדם אף דורש את מה שלדעתו מגיע לו.
דפוס ההתנהגות האסרטיבי הוא נושא שנלמד בתחומים כגון פסיכולוגיה חברתית וניהול.
הגדרה.
דעתנות היא היכולת של אדם לבטא את אמונתו ולהגן על זכויותיו מבלי לפגוע בזכויותיהם של אחרים. זוהי גישה התנהגותית של תגובה באופן נחוש לאירועים, לצורך פיתוח של יחסים הרמוניים עם הסביבה.
דעתנות היא צורת ביטוי מודעת, עקבית, ברורה, ישירה ומאוזנת, שמטרתה העברת הרעיונות והרגשות של האדם, או הגנה על זכויותיו מבלי לפגוע באחרים, תוך כדי פעולה מתוך מצב פנימי של ביטחון עצמי.
להיות אסרטיבי פירושו לקחת אחריות על החיים ועל הבחירות, ולא להיסחף אחר בחירותיהם של אנשים אחרים. פירושו לפעול מתוך אמונה שיש שליטה עצמית בחיים ולהימנע מחשיבה המאשימה אחרים או "נסיבות" במה שקורה. התנהגות אסרטיבית מקדמת שוויון בין בני האדם ומאפשרת ליחיד לפעול למען מיטב רצונותיו, מעודדת הבעת רגשות כנים בנוחות, אך תוך שמירה על הגינות בסיסית ומבלי לפגוע או לשלול את זכויותיהם של האחרים.
לקיחת האחריות מתייחסת לזכות להחליט על הקריירה, היחסים ואורח החיים. המשמעות היא לסמוך על כושר השיפוט העצמי יחד עם בקשת עזרה והנהגה מאחרים. בתוך כך נכלל מימוש זכויות האזרח, כחבר בקהילה, כלקוח, כעובד, כמשתתף בדיונים. עמידה על הזכויות כוללת גם את היכולת להביע דעות, עמדות, תמיכה והתנגדות; להגיב לביקורת, זלזול או כעס; להגיב על הפרת זכויות; לסרב; להציב גבולות זמן ואנרגיה.
שמירה על הגינות בסיסית משמעותה להגיע למלוא הפוטנציאל האישי מבלי להביע ביקורת בלתי הוגנת כלפי אחרים, וללא נקיטת התנהגות פוגענית, כינויים מעליבים ומניפולציות. התנהגות אסרטיבית היא הצהרה חיובית כלפי עצמנו וגם הערכה כלפי אחרים.
אסרטיביות היא דפוס התנהגות. כדי להבין אותו נבין את הקצוות של שלושת דפוסי התנהגות. הראשון נקרא אגריסיבי. מהותו - השגת מבוקשו בכל מחיר גם ברמה של פגיעה באחר. השני נקרא פסיבי. הוא ימוקם בקצה השני. הוא יעדיף לוותר על זכויותיו ורצונותיו רק כדי להימנע מהאפשרות שהצד השני יחוש אי נוחות. האסרטיבי ממוקם באמצע הסקלה. הוא יודע לדרוש את זכויותיו בלי להרוס את איכות יחסיו עם סובביו.
תכונה מולדת או נרכשת?
דפוס ההתנהגות האסרטיבי הוא דפוס נרכש של תהליכי חשיבה, תהליך רכישה שמתחיל החל מגיל הינקות ונמשך במהלך כל חייו של האדם, לכן הוא גם ניתן לשיפור מתמיד.
המקור ההיסטורי של למידת הדעתנות הוא בפסיכולוגיה התנהגותית: עבודתם של פבלוב, סלטר וולפה. האחרון, ג'וזף וולפה, היה החוקר הראשון בתחום זה אשר השתמש במונח "אסרטיביות" (וולפה 1958). במסגרת מחקרו הוא מצא שאדם אינו יכול לחוות ברגע אחד שני מצבים רגשיים מנוגדים - אדם אינו יכול להיות רגוע ומתוח בעת אחת. וולפה הראה שהתנהגות אסרטיבית במצבים של חרדה עיכבה את החרדה והובילה לכך שהיה קל יותר למטופל להתנהג בצורה אסרטיבית במצבים אלה. נמצא ששיטה זו יעילה יותר מהניסיון לא להיות חרד, מכיוון שקל יותר להיות משהו מאשר לנסות לא להיות משהו.
בהמשך, ההבנה על הגישה האסרטיבית פותחה על ידי אלברטי, אמונס, לזרוס ופנסטר-היים. התפתחות זו כללה התבוננות, בידוד, ניתוח וסיווג של התנהגות אסרטיבית. התפתחויות אלו באו לידי ביטוי באיתור והערכה של טכניקות יעילות להוראת התנהגויות אלו.
התנהגות אסרטיבית זהו תהליך נרכש שכל אדם יכול ללמוד, לסגל לעצמו ולפעול על פיו כדי להפיק מחייו את המיטב וכדי להעשיר את יחסיו עם הסובבים איתו. אומנם יש דפוסי חשיבה והתנהגויות שהאדם מסגל בגיל צעיר, אפילו תכונות מולדות מסוימות, שמעודדות להתנהגות אסרטיבית באופן טבעי יותר, אך עדיין עיקרה של התנהגות זו היא נרכשת וכל אחד יכול לאמצה.
כפועל יוצא לתפיסה זו, הדעתנות הפכה לנושא חם בתהליכי ההכשרה השונים, קורסים רבים נפתחו בנושא לקהל הרחב ולטיפולים ייחודיים, ספרים רבים נכתבו ותהליכי הוראה בנושא מיושמים באוכלוסיות בני הנוער בעיקר בחוגים.
מאפייני האדם האסרטיבי.
השיח האסרטיבי מאופיין בשיח ענייני, חד וברור מצד אחד, אך עם זאת קשוב לאחר, מנומס ומתחשב מהצד השני. מכיוון שהשיח מאופיין בקשב לא פחות מאשר בדיבור רבים הם השבילים שניתן בהם ללכת על מנת לפתור את הבעיה. דפוס ההתנהגות האסרטיבי דוגל בביטוי רצונותיו של האדם בצורה מכבדת, הוגנת וישרה. דגשים חשובים בדעתנות היא להתבטא בצורה עניינית והגיונית, קצרה וברורה. דגשים חשובים נוספים בהתנהגות האסרטיבית היא שאילת שאלות מתוך כבוד לדעת האחר ושיח חיובי ומנומס כלפי אנשים, גם אם התנהגותם שלילית.
משפטי חשיבה המאפיינים את האדם האסרטיבי:
שפת גוף המאפיינת את האדם האסרטיבי: זוקף את ראשו, בעל יציבה טובה, מבחין במה שהולך מסביבו, נראה ערני ונמרץ.
אפשר להטיב להבין את שבילי הדעתנות גם דרך הבנה ממה יש להימנע. חוסר דעתנות היא תוצאה של אימוץ דפוסי חשיבה שגויים, כמו "אני עלול לפגוע במישהו לכן לא מגיע לי", "אני אהיה דחוי אם אסרב" או לחליפין "מי הוא בכלל? לא שואל אותו!". מכיוון שכך, דרך טובה לשפר זאת היא קודם כל לזהות את דפוס החשיבה שתוקע.
דוד חודק
דוד חודק (נולד ב-1953) הוא מבכירי עורכי הדין בתחום המשפט המסחרי בישראל, ראש משרד עורכי הדין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'. בעל עיטור העוז על פועלו כקצין שריון במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה.
חודק נולד בישראל, בן לאב ניצול השואה שעבד בחברת החשמל, ואם עקרת בית. הוא גדל בשכונה בדרום תל אביב, למד בבית הספר רוגוזין-ביאליק ובפנימייה הצבאית לפיקוד ליד הגימנסיה העברית "הרצליה". ב-1971 התגייס לצה"ל ושירת כתותחן טנק בחיל השריון. לאחר קורס קצינים שירת כמדריך בבית הספר לשריון.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הופסק הקורס בו הדריך, חיילי ומפקדי בית הספר הרכיבו את גדוד שריון 198 בפיקוד עמיר יפה שנשלח לסיני. הפלוגה שלו קיבלה את גזרת מעוז "מפרקת", סמוך לעיר קנטרה. חודק נלחם בכוחות המצרים שהשתלטו על האזור, במהלך הקרבות נפגע הטנק שלו מטיל סאגר והושבת, והוא נשאר במעוז יחד עם חיילי המעוז ולוחמים נוספים מהשריון. תחת האש המצרית הכבדה, ארגן חודק את פינוי הלוחמים והנפגעים (שבעה פצועים, שני הלומי קרב ומספר הרוגים), עד לחילוצם על גבי שני טנקים, אליהם הצליחו לחבור. במהלך הפינוי, נפגע מרסיסים ברגלו, הוא המשיך להילחם עד שהתמוטט ופונה לבית חולים. לאחר שבוע ימים של אשפוז, עזב את בית החולים ללא הסכמת רופאיו וחבר ליחידתו בקרב העיר סואץ. על אומץ הלב שהפגין, כושר המנהיגות והדבקות במשימה עוטר בעיטור העוז. לאחר המלחמה שירת כסגן ומפקד פלוגה, קצין אג"ם באוגדה, סגן מפקד גדוד ומפקד גדוד 198 בדרגת סא"ל.
ב-1981 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב, ב-1983 חבר ליוסף גרוס וב-1986 הפך לשותפו. בשנים 1990–1992 עבד במשרד Weil Gotshal &amp; Manges בניו יורק והתמחה בדיני ניירות ערך, מיזוגים ורכישות ועסקאות בינלאומיות. חודק מומחה בדיני תאגידים, במיסים ובשוק ההון. עומד בראש משרד גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות', ממשרדי עורכי הדין המובילים בישראל, ב-2010 דורג על ידי צ'יימברס אנד פרטנרס בין ארבעת עורכי הדין בקבוצת האיכות הראשונה בישראל בתחום שוק ההון ובין תשעת עורכי הדין בדרגה זו בתחום המיזוגים והרכישות.