הפרסום בטלפון סלולרי החל בשנת 2006, המפעילה האמריקאית ספרינט הייתה בין הראשונות בתחום. בתחילת 2007 החלו גם וודאפון ווריזון לספק פרסום בסלולר במודל של שירותים מוזלים בתמורה לחשיפה לפרסומת.
בישראל הפרסום הסלולרי החל בהקמתו של שירות "SMSER", הפועל במודל של זיכויים כספיים בתמורה לקבלת פרסומות לטלפון הסלולרי. במקביל נפוץ משלוח מסרונים ללא הסכמתו של מקבל המסרון וללא כל תמורה לו.
חסרונות הפרסום הסלולרי.
עם זאת מכשירי הסלולר החדישים (סמארטפונים) הפכו לאחרונה לפופולריים ביותר (כגון האייפון והגלקסי) והם תומכים במגוון רחב מאוד של אפשרויות פרסום.
בניית תוכנית פרסום בסלולר.
תוכנית פרסומית בסלולרי מתייחסת למטרות הפרסומיות של הארגון ולמאפיינים הייחודיים של המכשיר הסלולרי ונמעניו.
יצחק חי טייב
הרב יצחק חי טייב ( ה'תק"ד, 1743 - ט"ז באייר ה'תקצ"ז, 21 במאי 1837) היה מרבניה החשובים של יהדות תוניסיה. התפרסם בשל בקיאותו והעמקתו בתלמוד, אך נודע בעיקר בשל ידיעתו בחכמת הקבלה. נחשב הוא בעל מופת.
קורות חייו.
בן דודו היה רבי יצחק טייב מחבר סדרת ספרי ההלכה ערך השולחן.
בגיל צעיר היה נערץ וריכז סביבו תלמידים רבים. הוא חי חיי עוני, ועיקר פרנסתו הייתה מנדבות של אנשים אשר הכירו בגדולתו. למרות חכמתו הרבה ומעריציו הרבים לא זכה לכהן ברבנות או לשמש במשרה רשמית כלשהי, ורק לאחר מותו הפך להיות אחד מרבניה הגדולים של תוניסיה.
אנשי הקהילה ייחסו לרב יכולת לראיית הנגלה והנסתר. היו שטענו כי חולל נסים כמו הורדת גשם, גרימה להתעברות נשים עקרות, ראיית חלומות וקריאת מחשבות. כתב ספר חלב חיטים ושם מתגלה עיונו הזך והטהור.אך לצערנו רוב כתביו נשרפו ואינם.
ידוע שהיו לו בנים ובנות, ושהיה בעל משפחה גדולה וצאצאים רבים, מהם יצאו גם תלמידי חכמים שלא התפרסמו. רוב צאצאיו עלו לארץ ישראל וחיים בה, אך גם כיום ישנם שחיים עדיין בתוניסיה.
קברו.
לאחר מותו נוסף לו הכינוי 'לא מת'. על-פי האגדה, כאשר נקבר רבי חי טייב כתבו על מצבתו: "פ.נ. ר' חי טייב, מת בתאריך ט"ז אייר". לאחר מכן בא הרב בחלום למעצב מצבתו, ודרש ממנו למחוק את המילה "מת" מהמצבה. האומן טען שאחרי שהמצבה עשויה אי אפשר לשנות בה משהו, ולכן הוסיף מעל השורה את המילה 'לא', ומאז מכונה בפי יהודי תוניסיה בשם "רבי חי טייב לא מת".
קברו נמצא בבית הקברות בורג'ל בפרוורי העיר תוניס. עצמותיו הועברו לשם מבית הקברות היהודי הישן ששיטחו הופקע ב-1958.
כתביו.
רוב כתביו לא פורסמו, ורק חלקם שרדו לאחר פטירתו. כ-60 שנים לאחר פטירתו יצא לאור ספר בשם "חלב חיטים" שכלל חלק מכתביו. הספר נאסף מכל כתבי הקדש הנשארים ונעתק על ידי רבי יוסף גז, בהגהתו והשלמתו של הרב משה שתרוג. ביאורים נכתבו על חידושיו על מסכתות יומא, תענית וביצה על ידי הרב רפאל סדין.
הנצחתו.
הקהילה התוניסאית בישראל הוקירה את זכרו על ידי הקמת בתי כנסת על שמו - באשדוד, ברמלה, דימונה, קריית אונו, אשקלון, יפו, אופקים, טירת כרמל, הוד השרון נתיבות, ירושלים, ראשון לציון, פתח תקווה, צפת, בני ברק ובאר שבע ולוד, ובהם נערכת הילולה לזכרו פעם בשנה בתאריך י"ט בכסלו. ישנם גם רחובות שנקראים על שמו ברמת גן, בני ברק, אור עקיבא, חדרה, נתיבות ובשכונת הר נוף בירושלים. בנתניה יש רחוב וישיבה על שמו. כמו כן נכתב פיוט בשפה התוניסאית לכבודו.
הפולמוס סביב יום ההילולה.
באופן מסורתי יום ההילולה נערך ביום פטירתו של האדם. בקרב היהודים יוצאי תוניסיה התקבע יום ההילולה לתאריך י"ט בכסלו. אבל ממאמר שיפרסם הרב רפאל ארדיטי חוקר יהדות תוניסיה עולה שעל פי הכתוב על מצבתו בבית הקברות הישן של תוניס יום פטירתו הוא ט"ז באייר. בעקבות כך ישנם כאלה שעברו לחגוג את יום ההילולה בתאריך זה.
הלמר לרסקי
הֶלְמַר לֶרְסקי (Helmar Lerski; 18 בפברואר 1871 – 19 בספטמבר 1956) היה צלם וצלם קולנוע יהודי-שווייצרי-אמריקאי-ישראלי. מחשובי הצלמים בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 ובכיר הצלמים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל.
קורות חיים.
הלמר לרסקי נולד בשטרסבורג שבצרפת בשם ישראל שְׁמוּקְלֶרְסקי ללאה וגצל, מהגרים מהעיר זגייז' שבפולין. הוא עבר עם הוריו לציריך שבשווייץ ושם גדל. ב-1887 קיבלה המשפחה אזרחות שווייצרית ובשנת 1893 היגר לארצות הברית, שם הצטרף כשחקן אל קבוצה דוברת גרמנית בשיקגו. בשנת 1897 החליף שמו להלמר לרסקי.
את רעייתו אמילי הכיר בקבוצת השחקנים אליה הצטרף. משפחתה עסקה בצילום ובהשפעתה פתחו השניים בשנת 1910 סטודיו לצילום במילווקי. לרסקי פיתח טכניקה לצילום בעזרת מראות ומשנת 1911 החל לפרסם את יצירותיו וזכה למוניטין כצלם דיוקנאות.
בשנת 1915 היגר לברלין, שם המשיך את עיסוקו בצילום. בנוסף עבד כצלם קולנוע וכתאורן באולפני "UFA" בסרטים כגון "אופיום" (Opium, 1918) ו"מטרופוליס" (1926). בשנת 1922 נישא בשנית, בעקבות פטירת רעייתו בשנה שלפני כן.
החל משנת 1928 התמקד לרסקי בצילום דיוקנאות בסגנון אקספרסיבי. צילומיו הכילו תקריבים של הדמויות ועשו שימוש בניגודיות גבוהה, אמצעים אשר העניקו לתצלומים אווירה דרמאטית ואקספרסיוניסטית. בשנת 1931 התפרסם ספרו "ראשים של יום-יום" ("Köpfe das Alltags"), שהכיל מקבץ מתצלומיו.
בשנת 1931 הגיע לראשונה לביקור בארץ ישראל.
בסתיו 1932 שב לארץ ישראל ובעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החליט להשתקע בארץ ישראל.
בנוסף לעבודה עצמאית כצלם הוא גם צילם סרטי קולנוע דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת. בנוסף ביים את הסרטים "עבודה" (1935), "אדמה" (1947), ו"קללה לברכה" (1951) עבור חברת "אורים" של מרגוט קלאוזנר ויהושע ברנדשטטר. כמו כן ביים את הסרטים "מנגינה עברית" (1935) ו"ילדי השמש" (1939).
ב-1936 יצר את סדרת התצלומים "המטמורפוזות של האור" (The Metamorphosis of Light), שהכילה 160 תצלומים של מנקה רחובות. בשנים 1937–1939 שהה לרסקי באירופה והתגורר בלונדון ובפריז.
בביתו שבתל אביב פתח סטודיו בשם "סטודיו 1940" ובו הכשיר תלמידים בטכניקת הצילום ובצילום אמנותי. בשנת 1940 נבחר כיו"ר כבוד של "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל". בשנים 43–1942 צילם על גג ביתו את הסדרה "חיילים עבריים".
בסוף מרץ 1948 עזבו לרסקי ורעייתו לשווייץ, שם נפטר ב-1956.
דן הופנר, שעמד בראש האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל והיה ממכריו של לרסקי, תרם למוזיאון ישראל אוסף של 154 תשלילי צלולואיד בגודל 6X6 ס"מ של דיוקנאות וצילומי ידיים מארץ־ישראל. תשלילים אלה ברובם לא ראו אור מעולם לפני כן והוצגו בתערוכת "הלמר לרסקי: ידיים עובדות" למשך חודשיים בשנת 2011 במוזיאון ישראל.
עמוד שדרה צווארי
עמוד שדרה חזי
עמוד שדרה מותני
מירי צללזון
מירי צללזון היא סופרת ילדים ומאיירת.
קורות חיים.
מירי צללזון נולדה בקיבוץ דגניה ב' למשפחת מורים. היא למדה הוראה בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, והמשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בן-גוריון ולבסוף באוניברסיטת בר-אילן, שם קיבלה תואר דוקטור בספרות העברית.
צללזון מתגוררת כיום בעיר באר שבע ומרצה לספרות במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי.
ספרים.
צללזון כתבה והוציאה לאור 25 ספרי ילדים, ובהם שירים וסיפורים בחרוזים, אותם איירה בעצמה.
בשנת 1988 יצא לאור ספרה "חוקי היער הירוק" ומטרתו להקנות לילדים מושגים ראשוניים לגבי דמוקרטיה. בספר מתוארים אירועים של מריבות וחילוקי דעות בחברה של שוכני היער, שבסיום כל אחת מהן מוזמנים הילדים לעזור לחיות היער ולנסות להציע חוק מתאים שיסייע להשיב את הסדר על כנו. הספר מכיל שמונה סיפורים שבהם הדמויות פועלות במצבים חברתיים שונים ואינן כפופות לאף חוק.
ספר נוסף שלה, "חתונה בגינה", עוסק בקבלת השונה. בספר מתאר משפחת ירקות שרוצה לחתן את הבת עגבנייה. לכל מועמד שמוצג לפניה מונה היא חסרונות ומסרבת שיהיה לה לחתן. הדמויות בספר מואנשות ומשקפות תכונות אופי שונות. מטרתו של הספר היא להעביר לקוראים מסר שישנם אנשים שונים מאיתנו בתכונות, באישיות (בפנימיות ובחיצוניות), יש לקבל אותם ולא לשפוט אותם.
ספרים נוספים ידועים שלה הם "מלאך שחור מלאך לבן", "סיפורים על מספרים", "טיפטיפונת","קשה להיות מישקה", "היה איש" ( סיפור חייו של חיים נחמן ביאליק ) וגם ספרים על חגי ישראל, כגון: "החנוכייה שלי", "בן כוכב", "שבעה ידידים" "מכשפת המדבר".
החגים ביצירותיה של מירי צללזון.
בספר "סיפורים לפורים" (תשנ"ב, 1992) מופיעים שישה סיפורים, המסודרים על פי הסדר הכרונולוגי של סיפורי המגילה.
בספר "החנוכייה שלי" (תשנ"א, 1991) מופיעים ארבעה סיפורים העוסקים בסיפורים הקשורים לחג החנוכה.
כל סיפור מחולק לפרקים.
חישוב על גב מעטפה
חישוב על גב מעטפה או חשבון סנדלרים הוא מונח שבו משתמשים פיזיקאים, מתמטיקאים ומהנדסים לתיאור חישוב מהיר ופשוט, המשמש תחליף לחישוב ארוך ומסובך, ובא לתת במהירות את התמונה הכללית. חישוב כזה עדיף במידה רבה על ניחוש על סמך אינטואיציה, אך תוצאתו פחות מדויקת מזו של חישוב מדוקדק ומפורט. מקור המונח הוא ברעיון שהחישובים הם כה פשוטים עד שניתן לבצע אותם על צדה האחורי של מעטפה. לא ידוע מי המציא את המונח, אך מי שהפך אותו למקובל ולפופולרי היה הפיזיקאי אנריקו פרמי. חישובים מסוג זה נעשים פעמים רבות על פה, ללא צורך בנייר.
חישובים על גב המעטפה הם לרוב חישובים מקורבים, המזניחים גורמים רבים, ומאפשרים לקבל את סדרי הגודל החשובים, מבלי להיכנס לפרטים. ביצוע חישובים כאלה דורש ידע פיזיקלי ואינטואיציה פיזיקלית על הגורמים החשובים באמת ועל הגורמים שמהם אפשר להתעלם. עקב ההזנחות, חישובים אלה לעולם ייתנו רק את סדרי הגודל, ולא ערכים מדויקים.