כריסטינה זכתה לכבוד מצדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הצעיר ומצידה של אמו. ב-22 בספטמבר 1656 היא הגיעה איתו להסדר. הוא היה אמור להמליץ עליה כמלכת ממלכת נאפולי ולשמש כערובה כנגד התוקפנות הספרדית. כמלכת נאפולי היא הייתה אמורה להיות עצמאית מבחינה כלכלית כלפי מלך שוודיה וכן להיות מסוגלת לנהל משא ומתן לשלום בין צרפת לבין ספרד.
בדרכה חזרה, ביקרה כריסטינה את נינון דה לנקלו במנזר לגני סור מארן. בראשית אוקטובר היא עזבה את צרפת והגיעה לטורינו. במהלך החורף התגוררה כריסטינה בארמון השליחים בפזארו, ככל הנראה כדי להרחיק את עצמה ממגפת הדבר שהשתוללה ברומא. ביוני 1657 היא שבה לצרפת.
מותו של מונלדסקי.
באוקטובר, הוקצו לשימושה של כריסטינה דירות בטירת פונטנבלו, שם התרחש האירוע שהכתים את זכרונה, הוצאתו להורג של המרקיז מונלדסקי, אדון הסוסים שלה. כריסטינה עצמה כתבה את גרסתה לפרשה שהופצה ברחבי אירופה.
במשך חודשיים, היא חשדה בחוסר נאמנותו של מונלדסקי ועקבה בחשאי אחר התכתבויותיו שחשפו שהוא בגד באינטרסים שלה והטיל את האשמה על אנשי חצר המלכות שנעדרו ממנה. בשלב זה היא זימנה את מונלדסקי לדיון בנושא. היא עמדה על כך שייגזר עליו עונש מוות. היא החזיקה בידיה את ההוכחה לבגידתו ועמדה על כך שהוא יכריז בעצמו על עונשו. לה בל, כומר ששהה בטירה, קיבל את הווידוי של מונדלסקי. הוא ביקש מחילה, אך הוא נדקר על ידי שניים מאנשי חצרה של כריסטינה, בעיקר לודוביקו סנטינלי, בדירה הסמוכה לדירה בה היא שהתה. כשהוא לבוש בשריון שרשראות, שכיום מוצג במקום, הם רדפו אחריו ברחבי החדר במשך שעות, עד אשר הצליחו לדקור אותו את דקירת המוות. האב לה בל, שכרע על ברכיו והתחנן שהם יחוסו על האיש, קבר אותו מחוץ לכנסייה וכריסטינה, שככל הנראה לא התרגשה יתר על המידה מהנעשה, שילמה למנזר כדי שיאמרו מספר מיסות לעילוי נשמתו. היא חשה צער על כך שהיא נאלצה להוציאו להורג, אך טענה שהצדק יצא לאור על פשע של בגידה. היא בקשה מהאל שיסלח לו, כתב לה בל.
מאזארן יעץ לכריסטינה להטיל את האשמה על סנטינלי ולפטר אותו, אך היא עמדה על כך שהיא עצמה האחראית למעשה. היא כתבה ללואי הארבעה עשר אודות המקרה ושבועיים לאחר מכן הוא ערך אצלה ביקור ידידותי בפונטנבלו מבלי להזכיר את הפרשה. תחושתם של האנשים ברומא הייתה שונה. מבחינתם מונדלסקי היה אציל איטלקי, שנרצח על ידי ברברים זרים כשסנטינלי היה המוציא לפועל. המכתבים המוכיחים את אשמתו של מונדלסקי אבדו. כריסטינה השאירה אותם בידיו של לה בל ביום הרצח והוא אישר את קיומם. היא מעולם לא חשפה את תוכנם של המכתבים.
הריגתו של מונדלסקי הייתה חוקית, מאחר שלכריסטינה היו זכויות שיפוט על אנשי חצר מלכותה. כפי שראו זאת בני זמנה, כריסטינה כמלכה יכלה להבחין בין טוב ורע ותחושת השליחות שלה הייתה חזקה. היא המשיכה לראות את עצמה כמלכה מושלת כל ימי חייה. כאשר היא שהתה בארמון הלובר אצל מאזארן, היא הייתה מוכנה בשמחה לבקר באנגליה, אך היא לא קיבלה שום עידוד לכך מאוליבר קרומוול. אן מאוסטריה הייתה קצרת סבלנות כלפיה ולכריסטינה לא נותרה ברירה, אלא לשוב לרומא ולחדש את לימודי האומנות והמדעים שלה.
חזרה לרומא.
ב-15 במאי 1658 הגיעה כריסטינה לרומא בפעם השנייה, אך הפעם כניסתה זו לא עמדה בשום פנים ואופן בסימן ניצחון כמו הפעם הקודמת. לאחר הוצאתו להורג של מונדלסקי היא איבדה את האהדה הציבורית כלפיה. האפיפיור אלכסנדר השביעי נשאר במעון הקיץ שלו ולא היה מעוניין יותר בפגישות אתה. הוא תיאר אותה "כאשה שנולדה כברברית, גודלה כברברית וחיה עם מחשבות ברבריות... עם יהירות אכזרית וכמעט בלתי נסבלת". כריסטינה התאכסנה בארמון רוספיליוצי שהיה בבעלותו של מאזארן, הקרדינל הצרפתי, שהיה ממוקם בקרבת ארמון הקווירינאלה, כך שלאפיפיור רווח כאשר ביולי 1659, כאשר היא עברה לטרסטוורה, כדי להתגורר בארמון קורסיני, שניצב בראש גבעת ג'אניקולו ושתוכנן על ידי דונטו ברמנטה. היה זה הקרדינל אצולינו שחתם על החוזה ודאג להעסקתם של משרתים חדשים שיחליפו את פרנצ'סקו סנטינלי שהרג את מונדלסקי.
ארמון ריאריו היה ביתה בשנות חייה האחרונות של כריסטינה. היא עיטרה את קירות הארמון בשטיחים שעוצבו על ידי ג'ובני פרנצ'סקו גרימלדי ובציורים בסגנון הרנסאנס. לעומת זאת היא לא הכניסה לביתה כמעט אף יצירה מפרי מכחולם של ציירים מצפון אירופה, למעט הנס הולביין.
ביקור בשוודיה.
באפריל 1660, קיבלה כריסטינה את ההודעה על מותו של קרל העשירי גוסטב בפברואר. בנו, קרל האחד עשר, היה אז רק בן חמש. באותו קיץ היא נסעה לשוודיה. היא ציינה שהיא העבירה את כס המלכות לבן דודה ולבנו, כך שבמקרה שקרל האחד עשר ימות, היא תחזור להיות מלכה. אך בשל העובדה שהיא המירה את דתה לנצרות הקתולית, היה זה בלתי אפשרי והכמורה השוודית סירבה לאפשר לכמרים שבפמלייתה של כריסטינה לקיים מיסה כל שהיא. כריסטינה עזבה את סטוקהולם ונסעה לנורשפינג. בסופו של דבר היא ויתרה על הכתר פעם שנייה ובילתה שנה בהמבורג כדי להסדיר את ענייניה הכספיים בדרכה חזרה לרומא. כבר ב-1654 היא השאירה את הטיפול בהכנסותיה בידיו של הבנקאי היהודי דייגו טיישרה והוא שלח לה קצבה חודשית וכיסה את חובותיה. היא ביקרה את משפחתו בביתה.
בקיץ 1662 הגיעה כריסטינה לרומא בפעם השלישית, לאחר כמה שנים מאושרות מבחינתה. חילוקי הדעות עם האפיפיור גרמו לה לנסוע פעם נוספת לשוודיה ב-1666. נראה שנסיעה זו נועדה כדי להגן על האינטרסים הכלכליים שלה. בנסיעה זו היא הגיעה רק לנורשפינג והחליטה לשוב להמבורג עד אשר הפרלמנט יאשר לה להגיע לסטוקהולם. שם היא התבשרה על מותו במאי של האפיפיור אלכסנדר השביעי. האפיפיור החדש, קלמנס התשיעי, היה מבאי ביתה. כדי להביע את שמחתה על בחירתו, היא קיימה מסיבה מפוארת במקום מגוריה בהמבורג. המסיבה גרמה לזעם בקרב האוכלוסייה הלותרנית של המבורג והיא הסתיימה ביריות, בניסיון לחטוף אותה ובכך שהיא נמלטה בתחפושת דרך הכניסה האחורית. משפחת טשיירה נאלצה לשאת בנזקים.
ב-16 בספטמבר 1668 ויתר יאן השני קז'ימייז', מלך פולין על כתר האיחוד הפולני-ליטאי ושב לצרפת. המלוכה בפולין הייתה נבחרת וכריסטינה עשתה ניסיון להשיג לעצמה את כתר המלכות הפולני. היא ציינה את עצם היותה קתולית ועל כוונתה להישאר כזאת. היא זכתה בתמיכתו של האפיפיור, אך כאשר נכשל ניסיון זה, נראה היה שהיא מרוצה שכן כך היא יכלה לחזור לאצולינו אהובה.
החזרה האחרונה לרומא.
ב-22 בנובמבר 1668, שבה כריסטינה לרומא בפעם הרביעית והאחרונה. האפיפיור ביקר אותה לעיתים קרובות. היו להם תחומי עניין משותפים במחזות. כריסטינה ארגנה פגישות באקדמיה וארחה שם זמרים ושחקנים. כאשר לקה האפיפיור בשבץ מוחי, היא הייתה בין המעטים שהוא ביקש שיעמדו ליד מיטתו לפני מותו. ב-1671 ייסדה כריסטינה את התיאטרון הציבורי הראשון ברומא, בבית הכלא לשעבר, טור די נונה.
האפיפיור החדש, קלמנס העשירי, חשש מההשפעה של התיאטרון על המוסר הציבורי. כאשר נבחר אינוקנטיוס האחד עשר להיות האפיפיור, החמיר המצב עוד יותר. תוך כמה שנים הוא הפך את התיאטרון של כריסטינה למחסן תבואה, למרות שהוא היה מבקר קבוע בו יחד עם קרדינלים נוספים. הוא אסר על נשים לקיים הופעות בארמונה.
כריסטינה החלה לכתוב אוטוביוגרפיה שאותה היא לא סיימה וממנה שרדו מספר טיוטות. כמו כן היא כתבה מאמרים על גיבוריה, אלכסנדר הגדול, כורש ויוליוס קיסר, על אומנות ומוזיקה ושימשה כפטרונית של מוזיקאים ומשוררים כמו וינצ'נצ'ו דה ויליקייה. קרלו אמברוג'יו לונאטי וג'אקומו קריסימי היו הקאפלמייסטרים, לליו קוליסטה היה נגן לאוטה, לורטו ויטורי ומרקו מארצולי היו זמרים וסבסטיאו בלדיני היה לבריתן. אלסנדרו סטראדלה וברנרדו פאסקוויני הלחינו עבורה. ארכאנג'לו קורלי הקדיש לה את יצירתו הראשונה, אופוס 1. ב-2 בפברואר 1687 ניצחו קורלי או סקרלטי על תזמורת גדולה שביצע את הקנטטה של פאסקוויני לכבודו של ג'יימס השני, מלך אנגליה, שהיה המלך הקתולי הראשון של אנגליה מאז מרי השנייה, לרגל הגעתו של רוג'ר פלמר כשגריר החדש של אנגליה לוותיקן, כשהוא מלווה בצייר האנגלי, ג'ון מייקל רייט, שהכיר היטב את רומא ושלט באיטלקית.
פעילותה הפוליטית ורוחה המרדנית של כריסטינה המשיכו להתקיים זמן רב לאחר שהיא וויתרה על הכתר. כאשר ביטל לואי הארבעה עשר את האדיקט של נאנט, ובכך ביטל את הזכויות של הפרוטסטנטים הצרפתים (ההוגנוטים), כתבה כריסטינה ב-2 בפברואר 1686 מכתב נזעם שיועד לשגריר הצרפתי. לואי לא העריך את דעותיה של כריסטינה, אך לא ניתן היה להשתיקה. ברומא היא גרמה לאפיפיור קלמנס העשירי לאסור על המנהג של רדיפת היהודים ברחובות במהלך הקרנבל. ב-15 באוגוסט 1686 היא פרסמה הכרזה שיהודי רומא נמצאים תחת חסותה. על מסמך זה היא חתמה בתואר "המלכה".
כל ימי חייה גילתה כריסטינה סובלנות כלפי אמונתם של האחרים. היא חשה משיכה לדעותיו של הכומר הספרדי, מיגל דה מולינוס, שאותו היא העסיקה כתאולוג האישי שלה. הוא נחקר על ידי האינקוויזיציה על הכרזתו כי החטא שייך לחלק התאוותני של האדם ולא נתון לרצונו החופשי. כריסטינה שלחה לו מזון ומאות מכתבים כאשר הוא נכלא בטירת סנטאנג'לו.
מותה.
בפברואר 1689, התדרדרה בריאותה של כריסטינה, שהייתה אז בת 62, לאחר ביקור במקדשים בקמפניה והיא קיבלה את המשיחה האחרונה. היא סבלה מסוכרת. לאחר מכן נראה היה שהיא החלימה, אך באמצע אפריל היא פיתחה ורדת ולאחר מכן חלתה בדלקת ריאות וסבלה מחום גבוה. על ערש דווי היא שיגרה הודעה לאפיפיור בה היא שאלה אותו אם הוא יוכל למחול לה על חטאיה. הקרדינל אצולינו נשאר לצידה עד מותה ב-19 באפריל 1689.
קבורתה.