בשנת תשנ"ז (1997) שב לישראל וייסד את הישיבה התיכונית נהורא, מוסד תורני המשלב סגנון לימוד תורני עם לימודי תיכון. את הישיבה הקים יחד עם משפחת אלעזר וחמי פרוכטר, והעמותה - נהורא תלמי אברהם, היא על שמו של אביה של הגברת פרוכטר- אברהם אלימלך פישמן. תחת הכוונתו הפכה הישיבה, שהייתה מהראשונות הפועלות בסגנון זה - לפורצת דרך הן במגזר החרדי והן בציונות הדתית. בוגרי נהורא ממשיכים בעיקר לישיבות גבוהות ובהמשך לשירות צבאי וללימודים אקדמאים.
במקביל מונה ליו"ר קרן וולפסון העולמית, קרן פילנתרופיה מיסודו של הנדבן זאב וולפסון. במסגרת תפקידו זה פועל לחיזוק היהדות, בין השאר דרך ארגוני 'נפש יהודי', 'ערכים' ועוד, בישראל הרשת פועלת לחיזוק החינוך היהודי ובכלל בערי הפריפריה.
כמו כן משמש כיו"ר תנועת הנוער "אור ישראלי", שהוקמה על ידי חתן פרס ישראל, הרב יצחק דוד גרוסמן במטרה להעניק לבני נוער בסיכון מסגרת חינוכית תורנית משלימה. לתנועה כ-120 סניפים בכל רחבי הארץ.
בשנת ה'תשע"ד (2013) הקים בכרמיאל את ישיבת זיו-אור, כסניף לישיבת נהורא הוותיקה. ישיבה זו היוותה בעצם את התנופה להקמת הסניפים שבאו ויבואו אחריה.
משנת ה'תשע"ה משמש כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
בחודש אלול ה'תשע"ז (2016) פתח בנתניה את ישיבת זיו-אור, סניף נוסף לרשת זיו-אור. בראשות הישיבה בפועל עומד בנו, הרב נועם מנחם גרינבוים שליט"א.
בחודש אלול ה'תשע"ח (2018) יסד יחד עם הרב זעליג ברוורמן ישיבה גבוהה בשם "דרך אמונה". אשר ממוקמת בעיר לוד.
בחודש אלול ה'תש"ף (2020) פתח בעיר רמלה עוד שלוחה של ישיבת זיו-אור.
חיים אישיים.
נשוי לחיה רחל, ולהם שבעה ילדים. מתגורר במבוא חורון.
בנו הרב נועם עומד בראשות ישיבת זיו-אור בנתניה. בן נוסף-הרב אוריאל, וחתנו- הרב יעקב ישראל רוזנברג, משמשים כרמי"ם בישיבת נהורא, וכן חתנו הרב משה טראובה משמש כאיש צוות ההנהלה בישיבה.
הדפנדנסיות הפדרליות של ונצואלה
הדפנדנסיות הפדרליות של ונצואלה (בספרדית: Las Dependencias Federales de Venezuela) הן ישות פדרלית בוונצואלה. הישות כוללת את מרבית האיים של ונצואלה בים הקריבי (למעט האיים הכלולים במדינת נואבה אספרטה וכן עוד כ-90 איים קטנים המסונפים למדינות השונות) הכלולים ב-12 קבוצות. האיים מיושבים בדלילות ומתגוררים בהם באופן קבע 2,155 תושבים (נכון ל-2011), וכן עוד כמה מאות דייגים הבאים לשם בעונת הדיג.
היסטוריה.
ב-8 בנובמבר 1777 הוציא קרלוס השלישי, מלך ספרד צו מלכותי לפיו האיים בשליטת ספרד בדרום הים הקריבי יהיו בתחום השיפוט של הקפיטניה חנרל של ונצואלה, היחידה המנהלית הקולוניאלית של ספרד באזור ונצואלה של היום.
לאחר מלחמת העצמאות של ונצואלה בשנות ה-20 של המאה ה-19 אזור ונצואלה, כמו גם האיים, הפך לחלק מרפובליקת קולומביה הגדולה. לאחר שוונצואלה הפכה למדינה עצמאית ב-1830 האיים עברו לשליטתה. ב-30 במאי 1845 נחתם הסכם שלום וידידות בין ספרד וונצואלה אשר בעקבותיו איזבלה השנייה, מלכת ספרד, הכירה רשמית בעצמאות ונצואלה ובכך שכל האיים שהיו שייכים לקפיטניה חנרל של ונצואלה שייכים כעת לוונצואלה העצמאית.
לאחר שבאמצע המאה ה-19 ארצות הברית החלה לכרות גואנו באיסלה דה אבס, ונצואלה החלה לתבוע מארצות הברית את הריבונות על האי. ארצות הברית הכירה בכך באופן רשמי ב-1861. הולנד תבעה לבעלות על האיים, אך היא הכירה בבעלות ונצואלה עליהם באופן רשמי ב-1865 לאחר בוררות בינלאומית.
ב-22 באוגוסט 1871, הוכרזו כל האיים של ונצואלה למעט מרגריטה, קובגואה, קוצ'ה (האיים המרכיבים את נואבה אספרטה) ואיסלה דה אבס כשייכים לטריטוריה פדרלית חדשה "קולון" על ידי נשיא ונצואלה אנטוניו גוסמאן בלנקו. ב-4 ביולי 1895, בתקופת נשיאותו של חואקין קרספו, גם איסלה דה אבס הוסף לטריטוריה. ב-16 במאי 1905 הנשיא סיפריאנו קסטרו החליט לצרף את האי קוצ'ה לטריטוריה ולהפוך את העיירה סן פדרו דה קוצ'ה שבאי לבירת הטריטוריה. ראשי מדינת נואבה אספרטה לא הסכימו למצב ובסופו של דבר האי חזר אל המדינה וכן כל הטריטוריה פורקה והאיים עברו לשליטה ישירה של הממשלה במסגרת הדפנדנסיות הפדרליות.
בעשורים שלאחר מכן היו ניסיונות של בריטניה וקולומביה לתבוע בעלות על איסלה דה פטוס וארכיפלג לוס מונחס בהתאמה, אך בסופו של דבר הם הכירו בבעלותה של ונצואלה. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ונצואלה חתמה על הסכמים עם ארצות הברית, הולנד וצרפת שהסדירו את גבולותיה הימיים עם המדינות האלו.
ב-2011, עבר חוק בוונצואלה לפיו יחל תהליך שבו יאורגנו הדפנדסיות בטריטוריות איים (territorios insulares) ובמחוזות משניים (distritos menores). הטריטוריה הראשונה והיחידה עד כה, טריטוריית האיים פרנסיסקו דה מירנדה, נוסדה בהמשך 2011 והיא כוללת את ארכיפלג לאס אבס, ארכיפלג לוס רוקס והאי איסלה לה אורצ'ילה.
רחל טימור
רחל טימור (נולדה ב-20 בינואר 1944) היא אמנית, ציירת ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה.
טימור נולדה ביד אליהו. היא בת למשפחת פרדסנים, שהייתה היצואנית הראשונה של אתרוגים ולימונים מארץ ישראל לארצות הברית.
טימור התחתנה בגיל 19, והתגרשה לאחר זמן קצר. מהנישואין נולדו לה שתי בנות. לאחר כעשור של עבודה כסוכנת לציוד כבד לבניין, בתקופת המיתון שאחרי מלחמת יום הכיפורים, פוטרה והחליטה להתרכז באמנות. בשנות ה-70 יצירותיה הוצגו אך מעט בישראל. בשנת 1975 הוצגו יצירות שמן שלה בגלריה איפנמה בתל אביב ובשנת 1977 הוצגו יצירות שלה למכירה במכירה פומבית ביפו העתיקה. הממסד האמנותי התעלם ממנה, אך רוכשים אמידים החלו לרכוש את יצירותיה. היא החלה לבלות בחברתם, כך הכירה את ח"כ מיכאל רייסר, והוא הכיר לה את חבריו. בחוץ לארץ היא זכתה בשנות ה-70 להצלחה רבה והיא הייתה לציירת ידועה ויצירות שלה הוצגו בקלן, סידני, בנגקוק ומנילה. בשנות השמונים ציורים רבים הוזמנו לאירופה, במיוחד בגרמניה. גם באוסטרליה ובתאילנד הייתה טימור לאורחת מבוקשת, והוזמנה להציג בגלריות.
בשנת 1980 טימור הייתה חלק מקבוצת משושה, שדגלה בהחדרת האמנות הסוריאליסטית לשדה האמנות בישראל. איתה במשושה היו יעקב גילדור, ברוך אלרון, יואב שועלי, אריה למדן, ואשר רודניצקי.
יצירתה.
ביצירותיה, ניכרת אהבתה לארץ ישראל ונופיה. לאורך שנות עבודתה, נהגה לצייר מראות של ישראל הישנה, מראות עירוניים, שכונות עבריות ראשונות וסצנות מחיי היום יום של תושבי ישראל, וכן להשוות בין מה שהיה פעם, למה שיש עכשיו. הרקע לתרחישי ציוריה הוא הסביבה, היא משלבת בין העבר לעתיד.
בשנות ה-30, ננטש הדימוי המזרחי באמנות הישראלית. יש יותר התייחסות לנוף, בעיקר לנוף עירוני, שהופך למשמעותי ובולט. בתקופה זו נופים שישלבו אלמנטים מזרחיים ולצידם אלמנטים מודרניים. באמנותה של טימור, ניתן להבחין בחלק גדול מיצירותיה בנוף עירוני, תל אביבי, בשילוב תמונות קטנות המשמשות כמעין ביאורים/ ביקורת, אשר מסמנים את האוריינטלים (פעמים רבות בצורת גמל או חמור).
המגמה היא שהנופים הופכים לעירוניים, ויש סמליות בתוך הנוף. הבית המודרני הופך לסמל למודרניות והתפתחות, הגמל הופך לסמל למזרחיות.
רבים מציוריה הם בשחור לבן, בהשראת צילומים של פעם. תוך צמצום מכוון של מגוון הצבעים רחל טימור מספרת את סיפוריה. מצד אחד- מחקה את הזיכרונות, כמו צילומים של פעם, ומצד שני- לוקחת את הצופה את הדמיון.
פיסול.
בפיסול של טימור, חוזר על עצמו מוטיב הכיסא הריק. לפי פרופ' מרדכי עומר, .
ביצירותיה של רחל, השימוש בכיסא הוא מטאפורי, וכל כיסא מייצג משהו שונה בסיטואציות שונות. למשל, שני כיסאות הנוגעים זה בזה, מסמלים קשר בין שני אנשים.
חיים אישיים.
הייתה בזוגיות עם מיכאל (מייקל) גביש ולאחר מכן הייתה בת זוגו של אליעזר ז'ורבין, שהלך לעולמו בשנת 2013.
טימור מתגוררת בתל אביב.
לומניס
לומניס בע"מ היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור של מכשור רפואי בטכנולוגיית לייזר, הבזק אור (IPL) וגלי רדיו. מטה החברה, הכולל את משרדי החברה, מעבדות, אולמות ייצור ומחסנים, שוכן ביקנעם. יו"ר החברה מאז 2006 הוא הראל בית-און ומנכ"לית החברה מאז מאי 2012 היא ציפי עוזר-ערמון.
היסטוריה.
לומניס נוסדה בשנת 1992 בידי שמעון אקהויז והלל בכרך בשם "אי.אס.סי מדיקל" (ESC Medical Systems). אקהויז עבד ברפא"ל בתחום הלייזרים במשך 17 שנה עד שנת 1986, אז החליט לנסוע לארצות הברית והחל לעבוד בחברת מקסוול טכנולוגיות בסן דייגו, חברת תעשיות ביטחוניות כמנהל פיתוח מוצרים, ועסק בהמרת טכנולוגיות צבאיות לשימושים אזרחיים. עם שובו לישראל, בשנת 1991, הגה אקהויז רעיון של שימוש בתחום ההתמחותו העיקרי, טכנולוגיית הבזק אור בהספק גבוה, לצרכים רפואיים-קוסמטיים כגון: הסרת שיער והסרת כתובות קעקע באמצעות אלומת אור ממוקדת. את הרעיון שבבסיס החברה אקהויז מייחס לסרנדיפיות ומספר כי הרעיון להקים את החברה התחיל בכך שקרא מאמר על שימוש בלייזרים לצורכי פתיחה של כלי דם, התחיל לראות מה אפשר לעשות בתחום. אחרי בדיקה של הנושא בחר בכיוון אחר לחלוטין - שימושים בלייזר ברפואת עור.
ב-1992 גייסו אקהויז ובכרך משקיעים לחברה, ביניהם קרן הון סיכון בשם "מדמקס" (Medmax), אשר הזרימו לחברה כחצי מיליון דולר ובתמורה קיבלו חצי מהון המניות של החברה. ברבעון השלישי של 1994, לאחר שגייסה עוד כ-1.75 מיליון דולר ממשקיעים נוספים, החלה החברה למכור את מוצריה הראשונים. באוגוסט 1995 קיבלה החברה את אישור ה-FDA (רשות המזון והתרופות האמריקאית) לשיווק מוצריה בארצות הברית. בסוף אותה שנה הייתה החברה רווחית.