את אווירת מאמץ ההתרמה ביטא באותה עת השיר הסאטירי הפופולרי "תותחים במקום גרביים" ששרה להקת הנח"ל למלים של חיים חפר ולחן של משה וילנסקי:
ההתנדבות לביצור הספר.
במקביל להתארגנות "קרן המגן" התארגנה בשנים 1955–1956 תנועה המונית שנקראה "התנדבות לביצור הספר" או "מבצע חומה". תנועה זו אורגנה על ידי ההסתדרות הכללית וקרן היסוד. תחילתו של המבצע הייתה בירושלים, ולאחריה הצטרפו למבצע חיפה, תל אביב ויתר ערי הארץ ויישוביה. באווירת ההיערכות של אותם ימים הייתה ההיענות המונית - רבבות עובדים, פקידים, סטודנטים ונערי הגדנ"ע התפזרו על פני מאות יישובי הספר לפרקי זמן של שבוע ימים ועסקו בחפירת תעלות ושוחות, בניית מקלטים, מתיחת גדרות תיל והצבת מכשולים. משרד העבודה העמיד לרשות המבצע מדי יום כאלפיים עד ארבעת אלפים עובדי דחק. גם העוסקים העצמאיים תרמו חלקם למבצע בהתאם להחלטת מועצת התאחדות בעלי המלאכה והתעשייה הזעירה.
הנהגת המדינה עודדה את המבצע. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, פנה בקריאה לציבור בהכריזו: "כל חבר הסתדרות חייב לתרום שבוע עבודה ליישובי הספר. הסכנות המאיימות עלינו היום מרובות מאלו שעמדנו בפניהן ב-1948". בן-גוריון עצמו יצא לספר ובאופן מתוקשר צולם כשהוא לבוש בבגדי חאקי מותח חוטי תיל. הרמטכ"ל משה דיין צולם כשהוא ממלא שקי חול.
המבצע בכללותו חיזק את הסולידריות של האזרחים עם המדינה ועם תושבי יישובי הספר בתקופה שקדמה למלחמת סיני.
ליל ההורדה.
כאשר החלה צרפת לספק נשק לישראל, הובא הנשק על גבי שלוש נחתות צרפתיות גדולות לנמל הקישון, הורד לחוף במעטה של סודיות והנחתות מיהרו לשוב ללב ים. שם הקוד שניתן למבצע ההורדה היה "מבצע יונה" (על שם יונה הנביא). במבצע הורדו אל החוף טנקים צרפתיים חדישים יחסית מסוג אי-אם-אקס-13 וטנקים אמריקאיים מסוג שרמן מעודפי מלחמת העולם השנייה וכן זחל"מים.
פריקת המטענים הייתה בחשכת הלילה, תוך שמירה על חשאיות, ובוצעה על ידי כ-400 מחיילי חטיבה 7 שהושבעו לשמור על סודיות. חיל הים פינה את אחד מבסיסיו שליד נמל הקישון ואנשי השריון שוכנו בו. להסחת דעתם של תושבי הסביבה, שלחה חטיבה 7 מספר טנקים להתאמן בסביבה בכל שעות היממה, כדי שהשכנים יתרגלו לרעש השרשראות ולא יבחינו ברעש כלי השריון שנפרקו לחוף והועמסו על משאיות שהובילו אותם לבסיסי השריון. רוב אנשי הצוות של הספינות הצרפתיות הוטעו לחשוב כי הם נמצאים מול חוף אלג'יריה כדי לפרוק נשק למלחמה במורדים האלג'יראים. עם שחר לא נותר בחוף כל סימן למבצע הפריקה.
השינוי במצב החימוש של צה"ל היה בעל משמעות אסטרטגית, ובן-גוריון לא יכול היה להתאפק מלרמוז עליו ברמז שהובן לכול. בנאומו במליאת הכנסת ב-15 באוקטובר 1956, שבועיים לפני פתיחת המערכה, אמר:
וכאן עמד ראש הממשלה וקרא מעל דוכן הכנסת את שירו של נתן אלתרמן "עוד יסופר", בו תיאר המשורר את חוויותיו בליל הורדת הנשק שהוא הוזמן לחזות בה. ראש הממשלה הקריא את השיר על 13 בתיו, ובסיום קריאת השיר הרחיב מעט בן-גוריון את הרמז באומרו: למחרת נדפס השיר במדורו של אלתרמן "הטור השביעי" ב"דבר" ובמקביל בעיתונים "למרחב" ו"הארץ" (תחת הכותרת "לילה ללא תואר ושם").
"עולים על ירדן".
בסתיו 1956, במקביל להכנות למבצע, חלה הידרדרות בגבול ישראל-ירדן, שהושפעה מן המצב המדיני שנוצר בעקבות הלאמת תעלת סואץ. חיילי הלגיון הערבי ערכו שורת תקיפות בשטח ישראל, וישראל נקטה בפעולות תגמול שהלכו והסלימו.
ב-10 בספטמבר 1956 ערכו חיילי הלגיון התקפה על חיילי צה"ל שהיו באימונים באזור בית גוברין. בהתקפה (שנקראה "תקרית דווימה") נהרגו 7 עתודאים, סטודנטים לרפואה. הירדנים גררו את גופותיהם אל מעבר לגבול והתעללו בהן. למחרת, ב-11 בספטמבר, נשלחו חיילי הצנחנים לפעולת תגמול, מבצע יהונתן, במשטרת א-רהווה הסמוכה לעיר דאהרייה שבנפת חברון. התחנה פוצצה ו-29 חיילים ירדנים נהרגו בפעולה. אבדות הצנחנים היו הרוג אחד ומספר פצועים.
למחרת, ב-12 בספטמבר, נרצחו בדקירות סכינים שלושה שומרים דרוזים ששמרו במחנה קידוח נפט עין עופרים שבערבה. עקבות הרוצחים הובילו אל מעבר גבול ירדן לתחנת המשטרה ע'רנדל, שהייתה בסיס של המשמר הלאומי הירדני ושל יחידת קומנדו רכובת גמלים של הלגיון הערבי. ב-13 בספטמבר תקפו חיילי הצנחנים את משטרת ע'רנדל, שהייתה מבנה מבוצר בן 3 קומות. בפעולה נהרגו 16 חיילים ירדנים, ותחנת המשטרה נהרסה כליל. אבדות צה"ל היו הרוג אחד ו-12 פצועים. הפעולה נקראה "מבצע גוליבר" על שמו של יצחק בן מנחם שכינויו גוליבר, מלוחמי הצנחנים שנהרגו בקרב במבצע כנרת.
ב-23 בספטמבר 1956 הותקף, ביריות שנורו מעבר לגבול ירדן, קהל של חובבי ארכאולוגיה שנאסף לכנס לידיעת הארץ בקיבוץ רמת רחל. מהירי נהרגו 4 מבאי הכנס ו-16 נפצעו. בירדן השתררה בהלה וחרדה מפני פעולת תגמול ישראלית מסיבית. שלטונות ירדן מיהרו לפרסם הודעה כי הירי בוצע על ידי "חייל מטורף". צה"ל אכן הגיב במבצע לולב. הצנחנים, בפיקודם של מרדכי גור ורפאל איתן, פשטו על משטרת חוסאן שבנפת בית לחם. לאחר קרב קשה פוצצה התחנה. לירדנים היו 39 הרוגים. לצה"ל היו 10 הרוגים, 5 מהם בהתפוצצות מטען חומר נפץ שהיה על אחד הג'יפים, ו-16 פצועים.
חברי החוליה שרצחה ב-12 בספטמבר את שלושת השומרים הדרוזים חדרו שוב לישראל ב-4 באוקטובר 1956 ובפיגוע הירי בכביש סדום-באר שבע רצחו חמישה מעובדי "סולל בונה" בכביש באר שבע-סדום. חברי החוליה נעצרו בשובם לירדן על ידי משטרת ירדן, אך המלך חוסיין הורה לשחררם. ב-9 באוקטובר רצחו מסתננים מירדן שני פועלים בפרדס ליד אבן יהודה וכרתו את אוזניהם. הרמטכ"ל משה דיין הורה להגיב בחומרה על אירועים אלה. והצנחנים בלוויית כוח מחטיבת גבעתי ויחידת זרקורים של חיל התותחנים יצאו ב-10 באוקטובר לפעולה גדולה לפיצוץ משטרת קלקיליה, שכונתה "מבצע שומרון" או "פעולת קלקיליה". הייתה זו פעולה רחבת היקף בעיר מרכזית ומול מטרה גדולה, מצודת טגארט. לאחר קרב עז פוצצה המצודה, אך כוח החסימה שנותר מאחור כותר ונקלע למצב קשה. כוחות עתודה יצאו לחלצו ובדרך חזרה נקלעו הכוחות לקרב קשה ורב נפגעים ליד הכפר חירבת צופין. 18 לוחמי צה"ל נהרגו במבצע ו-68 נפצעו. לירדנים היו כ-88 הרוגים ו-15 פצועים.
לפעולות התגמול הללו היה לא רק ממד של הגנה על הביטחון השוטף והרתעה מפני פיגועים נוספים, כי אם גם ממד של הסחה. בחודשים ספטמבר ואוקטובר כבר הייתה ישראל מעורבת במשא ומתן עם בריטניה וצרפת על שיתופה בפעולה הצבאית שתכננו נגד מצרים. התגברות המתח עם ירדן סייעה להסיח את הדעת מהתוכניות נגד מצרים. בימים האחרונים שלפני המבצע, כאשר כבר החלו ההכנות הצבאיות והחל גיוס המילואים, היה ברור לכול כי צה"ל נערך למלחמה נגד ירדן.
ב-24 באוקטובר 1956, חמישה ימים לפני תחילת המבצע, נמסר שראש הממשלה דוד בן-גוריון לא יוכל להשתתף בישיבת הממשלה. העובדה שראש הממשלה נמצא אותה שעה ליד פריז בוועידת סוור, לתיאום פעולה משותפת עם צרפת ובריטניה נגד מצרים, נשמרה בסוד כמוס.
ב-26 באוקטובר פרסם אגף המודיעין במטכ"ל שצבא עיראק נכנס לירדן. פרסום פומבי זה נועד להסוות את המטרה האמיתית של גיוס המילואים הגדול, שבו גויסו למעלה מ-100,000 איש. למגויסים נאמר כי סיבת הגיוס היא האפשרות להתנגשות עם ירדן בגלל כניסת הצבא העיראקי לגבולות ירדן והצטרפותה האפשרית של ירדן לפיקוד המשותף הסורי-מצרי.
מסמכים אמריקאים שנחשפו במרוצת השנים, גילו כי בוושינגטון חששו באותה עת מהתקפה ישראלית על ירדן, ולא ידעו כי גיוס המילואים בישראל מכוון למצרים.
צה"ל הצליח להפתיע לא רק את הצבא המצרי, אלא גם את הציבור בישראל. בשיחות חולין שהתנהלו בבתי תושבי ישראל ערב המבצע רווחה הדעה הכללית כי "עולים על ירדן". כשנמסרה ההודעה הרשמית ב-29 באוקטובר בשעה 9 בערב, כי כוחות צה"ל "תפסו עמדות מערבה לצומת הדרכים נחל בקרבת תעלת סואץ", הוכה הציבור הישראלי בתדהמה.
בסופו של דבר ירדן לא השתתפה כלל במלחמה.
הזירה הפוליטית.
מלחמת סיני זכתה להסכמה כמעט מלאה של המערכת הפוליטית ולהסכמה מלאה בעם. המהלכים לקראת המבצע נעשו על ידי שלושה אנשים, דוד בן-גוריון, שמעון פרס ומשה דיין. שמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון, ניהל למעשה את כל ענייני המשרד, מכיוון שבן-גוריון, הן בשל מעמדו וגילו והן מאחר שנתן דעתו לרמה האסטרטגית של ביטחון ישראל, השאיר את ניהול מערכת הביטחון בפועל בידיו של פרס. מהלכיהם של שלושת האישים ודיוניהם נעשו בחשאי ובחדרי חדרים.
רק בהתקרב המועד לפתיחת המבצע דיווח בן-גוריון לשרי הממשלה מטעם מפא"י ואחדות העבודה על התוכנית בקווים כלליים בלבד, ורק לאחר מכן לשרים הדתיים ולשרי המפלגה הפרוגרסיבית. לשרי מפ"ם דיווח בן-גוריון על המבצע בישיבת הממשלה שהתכנסה ביום ראשון, 29 באוקטובר 1956, יום לפני פתיחת המבצע. שרי מפ"ם קיימו התייעצות והודיעו כי יצביעו נגד המבצע, אך יישאו באחריות לתוצאותיו ולא יתפטרו מן הממשלה. בן-גוריון הזמין אליו גם את חבר הכנסת מנחם בגין מתנועת החרות שבאופוזיציה, ובגין הביע תמיכה נלהבת במבצע.
מליאת הכנסת לא כונסה לדון במבצע, ורק יומיים לפני תחילתו נקראו ראשי הסיעות בכנסת (למעט סיעת מק"י הקומוניסטית) לקבלת מידע כללי על האפשרות שישראל תצא למבצע צבאי. חלק מהסיעות, מפ"ם, המפלגה הפרוגרסיבית ובמידה מסוימת הסיעות הדתיות, הטילו ספק בנחיצות הצעד, וטענו כי יציאה למבצע צבאי תגביר את איבת הערבים לישראל ותקשה בעתיד על פתרון של שלום, אולם ברוב דעות הוחלט לתמוך במהלכי הממשלה.