רצפה היא משטח אופקי הקיים בכל מבנה וכן במקומות פתוחים שונים. המילה 'רצפה' נגזרת מן המילה רֶצֶף, הואיל והיא עשויה מרצף של אריחים המונחים בצפיפות זה בצד זה. המושג מתייחס לרוב למשטח הגלוי עליו עומדים בני האדם והרהיטים בבניין אך במקרה של רצפה שאינה של קומת קרקע ההתייחסות היא גם למשטח האופקי הקונסטרוקטיבי אשר חלקו התחתון נקרא "תקרה".
סוגי רצפות וריצוף.
ריצוף בעפר מהודק.
בשטחים פתוחים, או בקומת הקרקע של מבנים, השיטה הפשוטה ביותר מבחינה טכנולוגית, אשר איננה דורשת הסעה של חומרי גלם ממקום למקום היא רצפת עפר מהודק. פעולת ההידוק נעשית בצורה ידנית, על ידי רקיעה ברגליים, או על ידי שימוש במעגילה, או במכבש. חסרונותיה של רצפת העפר המהודק הן באי-עמידותה למים, שהרי בעוד שרצפות אחרות מתייבשות במהרה, בהנחת קיומה של מערכת ניקוז נאותה, רצפת העפר הופכת לבוצית, ברכותהּ היחסית, במיוחד במקום בו שכיחים כלי רכב, העשויים להשאיר חריצים ועקבות ברצפה, וכן באבק הנלווה אליה בהכרח. כמו כן, שיטת הריצוף מוגבלת למקומות עם סוג קרקע מתאים, ובמקומות בהן הקרקע אינה ניתנת להידוק, כגון מדבריות חוליים, נאלצים הבנאים לפנות לשיטות אחרות, או להישאר ללא רצפה מלאכותית, ולעשות שימוש בקרקע הטבעית.
בחפירה ארכאולוגית, מהווה רצפת העפר אתגר מיוחד, שכן ההבדל הנראה לעין בינה לבין שכבת העפר שמעליה הוא דק ביותר. לרוב, מאותרת הרצפה באמצעות זיהוי פריטים שמונחים עליה או מבני הבנויים על גבה. לעומת זאת, לעיתים מצב ההשתמרות הוא כה טוב, עד שניתן לזהות את רישומן של מחצלות על רצפות הבתים, כגון ביריחו.
ריצוף קשיח על גבי עפר.
בתור פתרון חלקי לחסרונות הקיימים ברצפת העפר, ניתן לצפותה בריצוף קשיח, כגון אבני חצץ, חלוקי נחל, או אפילו צדפים.
מרצפות.
שימוש במרצפות (בלטות) לחיפוי שטח הרצפה הוא השכיח והמוכר ביותר בתקופה המודרנית. העיקרון של ריצוף זה הוא כיסוי השטח על ידי מרצפות בצורה קבועה, כמעט תמיד מלבן או ריבוע המיוצרות בנפרד ומורכבות בבניין. המרצפות יכולות להיות עשויות מאבן, חומרים קרמיים ואפילו בטון, אך עיקרון בנייתם וסידורם זהה.
ברצפת מרצפות מודרנית תחילה מוצב יסוד מבטון, מעל פני הבטון מפוזרת שכבה של חול אשר איתו ניתן בקלות לפלס את המשטח. החול מאפשר דינמיות בהנחת המרצפות. מעל שכבת החול מודבקות המרצפות אחת לצד השנייה על ידי מלט הנמרח תחתיהן. טרם התייבשות המלט, מתאם הרַצָף את המרצפות כך שתהיינה מתאימות בגובה אחת לשנייה בדיוק מקסימלי ושתהיינה אופקיות. החול מאפשר תנועתיות מסוימת של המרצפות לצורך התאמתן. נוסף על כך, בטרם הנחת הריצוף, מונחים בתוך החול מערכות בניין כצינורות מים וכבלי חשמל. במקומות מסוימים כגון חדרי אמבטיה ורצפות של חללים פתוחים, מונחות המרצפות במכוון בשיפוע קל על מנת לאפשר למים להתנקז. במרווחים הקטנים שבין המרצפות, המכונים "פוּגוֹת", נמרח לרוב חומר איטום "רוֹבּה".
תכנון הריצוף אינו דבר של מה בכך והוא מחויב בתכנון האדריכלי השלם. מלבד בחירת סוג הריצוף ומידותיו, תפקיד האדריכל לקבוע מאיזו נקודה תותחל הנחת המרצפות מתוך הנחה כי רוחב החלל אינו כפולה מדויקת של רוחב המרצפת ובצד אחד יהיה צורך לחתוך את המרצפות. לעניין זה השפעה על האסתטיקה של הרצפה וכן על תהליך הבנייה ועיצוב הפנים.
פעמים רבות, כאשר מדובר בחללים לא ישרים, בין אם באופן מתוכנן ובין אם בגלל בנייה עתיקה או בלתי מדויקת, מונחות המרצפות בזווית אחרת לגמרי מכיוון הרצפה והקירות על מנת לטשטש את עקמומיות הבנייה אשר עלולה להיות מודגשת על ידי קווי הפוגות.
בהיקף הקירות מניחים שיפולים (פנלים) כדי לסיים את מישור הקיר בצורה יפה עם הרצפה וכדי למנוע מעבר מים לקירות.
רצפת עץ.
בעיקר בבנייה המסורתית במקומות שונים, בבנייה מעץ והן בבנייה מלבנים, נבנות הרצפות מקורות עץ צמודות אחת לשנייה היוצרות יחדיו את משטח הרצפה. הקורות עצמן מונחות על גבי קורות ראשיות יותר הנשענות על הקירות הסובבים. טכנולוגיה פשוטה יחסית זו יוצרת משטח גמיש המסוגל ליצור קירוי וריצוף ללא השקעה רבה נוספת. לרצפות עץ מסוג זה איכות אסתטית כשלעצמן ולכן נשארות כפי שהן פעמים רבות ללא חיפוי נוסף מלבד שטיחים. החסרונות העיקריים של סוג רצפה זו הם היותן רועשות כאשר דורכים עליהן, כמו גם רגישותן לאש.
בטון מוחלק.
רצפת בטון מוחלק היא יציקה של בטון ברמת גימור גבוהה על גבי רצפת בטון קונסטרוקטיבית ברמת גימור נמוכה. הבטון המוחלק משמש כחומר גמר בלבד והוא אינו חלק מהבטון ששימש בשלב הראשון של הרצפה הקונסטרוקטיבית. יציקתו היא למעשה ציפוי רצפת הבטון המקורי במקום פיזור חול והנחת מרצפות. הבטון הדק הטרי מוחלק בשלב הראשון על ידי מכשיר "הליקופטר" המפלס אותו ולאחר שמתייבש נמרח על הרצפה חומר מבריק המקנה לרצפה מראה שלם וחלק. על אף שאין מדובר במרצפות ריבועיות, גם בבטון מוחלק נחרצים במכוון פוגות המחלקות את רצפת הבטון למעין מרצפות. תפקיד החריצים למנוע סדקים בזמן התייבשות הבטון ולאפשר לו מרחב התפשטות קטן עם שינויי טמפרטורה.
חומרים וציפויים נוספים.
כעקרון, אין גבול למגוון החומרים המשמשים כיום לציפוי רצפות מסוגים שונים. חומר נפוץ מאוד הוא העץ, שלהבדיל מרצפת עץ הבנויה מקורות, משמש כחיפוי בלבד בצורה של קרשים דקים או פרקט. חומר ייחודי נוסף הוא הזכוכית. רצפות זכוכית הבנויות על בסיס שלד פלדה וזכוכית עבה המסוגלת לשאת את משקל הדורכים עליה ניתן למצוא במבני ציבור שונים. אך, לצד איכויות אסתטיות ושקיפות, קיימים לה חסרונות אדריכליים בולטים כגון לכלוך המתבלט עליה, בולטות של שריטות, פחד של אנשים לדרוך עליה כאשר תחתיה גובה רב ורתיעה מצד נשים הלובשות שמלות ללכת על רצפה שקופה אשר דרכן ניתן לראותן מלמטה.
תקרה
תקרה היא רכיב בניין בסיסי שתפקידו לקָרות חללים. המושג "תקרה" מתייחס הן למשטח הנראה מלמטה בכל חלל אדריכלי והן לרכיב המבני היוצר את הקירוי אשר מעליו קומה נוספת ובה רצפה או גג המבנה.
עקרון מבני.
הצורך לבנות קירוי לחלל בצורה מסוימת הוא אחד הנושאים העתיקים והמרכזיים באדריכלות. הפתרונות לבניית קירוי שנשען על מספר נקודות ועוטף תחתיו חלל הם מגוונים. צורת הקירוי הפשוטה והבסיסית ביותר היא על ידי רצף קורות עץ לאורך החלל הנשענות על שני קירות נושאים משני צידיו. קורת העץ הטבעית מסוגלת מטבעה לשאת עומסים אנכיים ולהתמודד עם מאמץ הכפיפה הפועל עליה. צורות קירוי מתקדמות יותר הן הקמרון הבנוי מלבנים או מיציקה של חומרים קשיחים והכיפה שבעזרת שימוש בצורה קמורה מסוגלים לקרות חללים על ידי נשיאת מאמץ לחיצה בלבד והם יציבים ועמידים יותר לאורך זמן. בבנייה המודרנית, רוב מוחלט של התקרות נבנות מבטון מזוין שהוא בעל יכולת ליצור קירוי שטוח וחזק או שימוש בקורות פלדה עמידות יותר לעומת קורות עץ.
התקרה הטיפוסית היא משטח בנוי הנשען על קורות או קירות נושאים בארבעת צדדיו. תקרות מסוימות מכילות את קורות המסגרת בתוכן. מבנה התקרה תואם את השימוש בה, בין אם תפקידה קירוי בלבד ובין שהיא משמשת גם כרצפת הקומה שמעליה. לכל סוג תקרה העשוי חומרים אחרים, גם תכונות מבניות שונות.
סוגי תקרות וקירויים.
קמרון.
קִמְרוֹן הוא צורת קירוי המבוססת על שימוש בצורת תקרה קמורה על מנת להעביר עומסים משטח התקרה אל פינותיה או דפנותיה. העקרון המבני של הקמרון הוא כשל מבנה קשת בה פועלים מאמצי לחיצה בלבד, ללא מאמצי מתיחה, בזכות גובה הקשת המחויב וכוחות פישוק הנוצרים ברגליה. קיימים מספר סוגי קמרונות בסיסיים:
קיימים עוד שלל סוגים וסגנונות של קמרונות שברובם הם שכלולים ופיתוחים של קמרון הצלעות.
כיפה.
כיפה היא צורת קירוי דמוית קליפה של חצי כדור המשמשת בדרך כלל לקירוי של חללים בעלי חשיבות טקסית או מרכזית במבנה ציבור חשוב. המונח "כיפה" מתייחס אמנם לצורה זו, אך קיימות כיפות גם בצורות שונות המקורבות לצורה של חצי כדור או מזכירות אותה שאינן בהכרח בעלות צורה אידיאלית של כדור או חלק מכדור. העקרון המבני של הכיפה הוא מאמצי לחיצה טהורים הפועלים לאורך קווי האורך של הכיפה עד לבסיסה. מאמצים אלו פועלים באופן שווה ב-360° דרך עובי הכיפה עצמה העשויה לרוב כמקשה יצוקה אחת. עם זאת, בכיוון קווי הרוחב של הכיפה פועלים בחלקה התחתון מאמצי מתיחה להם ניתן לרוב פתרון על ידי עיבוי קליפת הכיפה או שימוש בפלדה המסוגלת להתנגד למתיחה.
על אף שכיפות משמשות לרוב לקירוי של חללים ציבוריים חשובים והן לרוב מתבלטות מאוד גם מחוץ לבניין כגגות, קיימת גם מסורת עממית של בניית כיפות לצורך קירוי בלבד אשר מעליהן אף נבנות קומות נוספות. שימוש כזה קיים לרוב בבנייה הורנקולרית של אזור אגן הים התיכון.
תקרת קורות.
הצורה הפשוטה ביותר כדי ליצור קירוי שטוח, המאפשר גם בנייה של רצפת קומה נוספת מעליו, הוא בעזרת תקרת קורות. השימוש הבסיסי ביותר הוא על ידי קורות עץ (העמידות בפני מאמץ מתיחה יותר מגושי אבן) אך גם בבנייה המודרנית נפוצות מאוד תקרות הבנויות מרצף קורות אלא מפלדה.
בתקרות קורות פועלת כל קורה באופן עצמאי ויחד מייצרות הקורות את משטח התקרה. לרוב, קיימת היררכיה של שתי שכבות או לעיתים יותר, של קורות ראשיות וקורות משנה מעליהן המשלימות את התקרה (ראו תמונה). אלו הראשיות מכונות "אגדים" ואלו המשניות "מרישים". מושגים אלה קיימים גם בבנייה של גגות.
לתקרות מקורות עץ, שהם סוג התקרה הנפוץ ביותר בבנייה המסורתית בעולם, מספר חסרונות בולטים:
תקרות בטון וצלעות.