ב-2005 ביים, כתב והשתתף בסרט התיעודי "נמוך". הסרט, ששודר בערוץ 2 בשנת 2006, עסק באנשים ובילדים קטני קומה ועל השפעת גובהם על חייהם. בין השאר השתתפו בו הזמר ערן צור, הצלם אלכס ליבק והשחקן עפר שכטר. ב-2005 התארח בתוכנית "מכת מדינה". בין השנים 2007–2010 יצר (יחד עם יעל לבנטל ודנה עדן) ושיחק בתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים". ב-2007 התארח בתוכנית "מועדון לילה". ב-2008 גילם את ארתור בסרט האמריקני "אדם בן כלב" שכתב נח סטולמן (על פי ספרו של יורם קניוק) וביים פול שרדר. ב-2011 גילם את המנהל ירחמיאל מופרנץ בסדרה לילדים "יוני והמחוננים", שביים עופר ויצמן. ב-2012 השתתף בגרסה הישראלית של הקומדיה "נשואים פלוס" שביים עופר ויצמן.
בשנת 2006 הנחה תוכנית ראיונות אישיים עם קומיקאים בשם "עושים צחוק", אשר שודרה בערוץ 2. נוסף על כך, הנחה והשתתף בתוכנית "של מי השורה הזאת?" ששודרה בערוץ 10 ובתוכנית "הרצועה" בערוץ ביפ. בין השנים 2009–2010 השתתף בפאנל התוכנית "צחוק מעבודה".
בין השנים 2008–2009 שיחק בשתי העונות הראשונות של התוכנית "שבוע סוף" ששודרה בערוץ 2 ברשת.
בשנת 2014 עלתה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "חדשות מן העבר", אותה הוא הגיש לצד מירי נבו.
בשנת 2015 גילם אלתרמן את "פרצל" בתוכנית הילדים "דן ומוזלי" שכתבו שחר סיטנר ואור ישראלי וביימו אריה בן ציון ובובי לקס בטלוויזיה החינוכית הישראלית. באותה שנה שיחק בסרט "10% ילדה שלי" של אורי בר-און.
בין השנים 2000–2001 הגיש את התוכנית "ציפורי לילה קולנועיות" לצד יאיר רוה בגלי צה"ל. בדצמבר אותה שנה, החל לכתוב טור אישי באתר "רשימות".
בין השנים 2008–2010, הגיש את "צהריים בשניים", לצד יעל לבנטל ברדיו תל אביב.
ב-2017 החל שידור הסדרה לילדים "בית הכלבים", בה הוא מגלם את השכן הנרגן המכונה "יקי קקי".
מוזיקה.
היה חבר בלהקה "לולה" יחד עם אבי גרייניק, ירדן בר-כוכבא ויסמין קדר. אלבומה היחיד של הלהקה, "ימים של שקט", יצא בשנת 2000.
השתתף בהקלטת אלבום הילדים "ענן על מקל" משירי רינת הופר, יחד עם ירדן בר-כוכבא, טל בלכרוביץ' ודידי שחר וכן במופע המלווה. מלבד זאת מופיע במספר מופעים מוזיקליים עצמאיים, ביניהם מופע שירי רוק מתורגמים לעברית בשם "אלט שיפט", מופע מחווה לזמר דייוויד בואי כחלק מהרכב העכבישים מפלוטו ועוד.
אלתרמן היה נשוי לעו"ד מיה פרי, ששימשה בעבר כמנהלת הלשכה המשפטית של האגף לאיגוד מקצועי ב. הם נפרדו לאחר כ-25 שנות זוגיות ולהם בת ובן. ב אלתרמן בזוגיות ומתגורר בתל אביב. הוא מפרסם עם בתו ובנו ברשתות החברתיות גרסאות כיסוי לשירים ידועים וביצועים אלה זוכים לאלפי צפיות.
תוחלת החיים
לאודיקיאה
לאודיקיאה (ביוונית:Λαοδίκεια, Laodicea) הוא שמן של 10 ערים שנוסדו על ידי מלכי בית סלאוקוס, ונקראו על שמן של לאודיקה הראשונה אשתו של אנטיוכוס השני ולאודיקה השישית בתו של אנטיוכוס אפיפנס.
לאודיקה הראשונה
לאודיקה הראשונה (ביוונית: Λαοδίκη) הייתה אשתו של אנטיוכוס השני ובתו של אחיאוס, אחיו הצעיר של אנטיוכוס הראשון.
כאשר אנטיוכוס השני ירש את המלוכה מאביו בשנת 261 או 262 לפנה"ס, הוא נישא ללאודיקה, לאודיקה ילדה לו שני בנים ושתי בנות. לאחר מכן, בהשפעת תלמי השני, התגרש ממנה, ונשא לאישה את ברניקי, בתו של תלמי. היה זה אמור להיות הסדר מלכותי, שעל פיו לא יהיו מלחמות בין מצרים לממלכה הסלאוקית. הסדר זה לא הצליח, כי אנטיוכוס השני הורעל ומת, ולפי ההיסטוריון פליניוס, הייתה זו לאודיקה שהרעילה אותו.
לאחר מותו של אנטיוכוס השני פרצה מלחמה בין שתי המלכות הסוריות. לאודיקה ותומכיה נלחמו למען בנה של לאודיקה - סלאוקוס, ואילו ברניקי ותומכיה נלחמו למען בנה, אותו היא ילדה לאנטיוכוס השני. למרות הצבא המצרי שנשלח לעזרתה של ברניקי, הומתו היא ובנה לבסוף על ידי לאודיקה ותומכיה.
המלחמה הלאודיקית.
תלמי השלישי, שראה שתוכניתו לאיחוד הממלכות נכשלה, הגיע עם צבא גדול לאנטיוכיה לשם הצלת אחותו ואחיינו. הוא נתקל בהתנגדות מועטת, וזאת משום שאנשי הערים בו הוא עבר חשבו שהוא נלחם לטובת המלך החוקי. לאחר שהידיעה על מות ברניקי ובנה התפרסמה בשנת 245, הועלתה השאלה מי יהיה המלך הבא, תלמי או סלאוקוס. רבים מהאנשים שבתחילה קידמו את פניו של תלמי בשמחה, התנגדו לו כעת. מלחמה שלישית זו בין הסלאוקים לבין המצרים, נקראה המלחמה הלאודיקית.
בסופו של דבר הומלך סלאוקוס, בנה של לאודיקה (סלאוקוס השני). הוא כבש עד מהרה שטחים רבים, בעקבות כיבושים אלה נקרא על ידי הסלאוקים, קליניקוס, שמשמעותו - המנצח. לאחר מכן, כאשר ניסה לכבוש את סוריה הדרומית ופיניקיה, הוא לא הצליח. בסופו של דבר, ברית שלום נכרתה בין שתי המעצמות.
לאודיקה
Lisp היא משפחת שפות תכנות פונקציונליות בעלת תחביר ייחודי המתאפיין בכתיב תחיליתי וביטויי־S. השם Lisp נגזר מראשי תיבות של צירוף המילים ”List Processor“ (בעברית: מעבד רשימות) שציין את ייעודה המקורי של שפת Lisp שהוצגה לראשונה בשנת 1958, והייתה מאז לשפת תכנות עילית השנייה הוותיקה ביותר שנעשה בה שימוש נפוץ עד היום (רק Fortran שהופיעה שנה אחת לפניה ותיקה ממנה). השפה השתנתה מאז והתפתחה באופן ניכר, במשך הזמן פותחו לה ניבים רבים בעלי מאפיינים שונים. ניבי Lisp הרב־תכליתיים הנפוצים ביותר כיום הם Common Lisp ו־Scheme. בנוסף קיימים עוד עשרות ניבים שרובם משמשים כשפות מאקרו/תסריט של תוכנות מסוימות (למשל: AutoCad, GIMP ו־Emacs).
השפה נוצרה במקור ככתיב מתמטי פרקטי לתוכניות מחשב, שהתבסס על תחשיב למדא של אלונזו צ'רץ'. היא הפכה במהרה לשפת התכנות המועדפת למחקר בבינה מלאכותית. כאחת משפות התכנות המוקדמות, Lisp הייתה חלוצה של רעיונות רבים במדעי המחשב, ובכללם מבני נתונים דמויי־עץ, ניהול אחסון אוטומטי, טיפוסיות דינמית, תכנות מונחה עצמים, ומהדר שמסוגל לבנות את עצמו.
היסטוריה.
Lisp פותחה במקור על ידי ג'ון מקארתי בשנת 1958 כשהיה באוניברסיטת MIT. מקארתי פרסם לראשונה את מאפייניה של Lisp ב־1960, בכתב העת המדעי Communications of the ACM, תחת הכותרת "Recursive Functions of Symbolic Expressions and Their Computation by Machine, Part I" (תרגום לעברית: "פונקציות רקורסיביות של ביטויי־S והעיבוד שלהן על ידי מכונות, חלק א"'), הוא הסביר שבעזרת פרמטרים ספורים והתחביר הפונקציונלי הייחודי ל־Lisp יהיה אפשר לפתח שפת אלגוריתמים שתשתווה ביכולותיה למכונת טיורינג.
Lisp יושמה לראשונה על ידי סטיב ראסל במחשב מסוג IBM 704. ראסל קרא את המאמר של מקארתי והבין (להפתעתו של מקארתי) שפונקציית ההערכה של Lisp הייתה אפשרית ליישום בקוד מכונה. התוצאה הייתה מפרש שיכול להריץ תוכנות שנכתבו ב־Lisp, או ליתר דיוק, להעריך ביטויי Lisp.
התחביר המקורי של מקארתי היה כתוב ב"ביטויי־M" שהיה ניתן לתרגם לביטויי־S. ההבדל המהותי בין התחבירים היה השימוש בסוגריים העגולים שעטפו את הפרמטרים יחד עם הפונקציה בתחביר ה-S, כנגד הסוגריים המרובעים של תחביר ה-M שעטפו רק את הפרמטרים ואילצו להפריד בינם בעזרת פיסוק והשאירו את הפונקציה מחוץ לסוגרים בדומה לצורת הכתיבה של פונקציות במתמטיקה. כשהשפה יושמה רוב המתכנתים העדיפו את תחביר ה-S באופן מכריע ותחביר ה-M ננטש ונזנח למרות הניסוים הכושלים להחזיר אותו לשימוש בניבים ושפות כמו MLisp ו־CGOL.
שני תסריטי המאקרו הראשונים שנכתבו בשפת סף עבור מחשב IBM 704 שמהוות מאז לפעולות היסודיות של Lisp על מנת לפרק רשימות נקראו בראשי תיבות codice_1 עבור "Contents of the Address part of Register number"" (בעברית: תוכן הכתובת של הזיכרון) ו־codice_2 עבור "Contents of the Decrement part of Register number"" (בעברית: תוכן ההפחתה של הזיכרון). הפעולות נמצאות בשימוש עד היום על מנת להוציא את הפריט הראשון מהרשימה (codice_1) או על מנת להתייחס לשאר הרשימה ללא הפריט הראשון (codice_2) ונשארו באותם השמות בדיוק (ובשילובים שונים) ברוב הניבים של Lisp.
המהדר הראשון של Lisp, שנכתב ב־Lisp, יושם על ידי טים הארט ומייקט לוין ב־MIT. המהדר הציג לראשונה את מודל ההידור ההדרגתי של Lisp, שמאפשר לפונקציות מפורשנות ומהודרות להתמזג באופן חופשי. בשלב זה Lisp כבר הייתה הרבה יותר קרובה לסגנון המודרני שלה מאשר לזו של מקארתי.
Lisp הייתה מערכת קשה ליישום בעזרת טכניקות ההידור והחומרה של שנות ה־70. שבלונות איסוף זבל שפותחו על ידי דניאל אדוארדס, בוגר MIT, איפשרו להריץ את Lisp על מערכות לחישוב רב־תכליתי. עם זאת יעילות העיבוד עדיין הייתה די ירודה, וזה הוליד את מכונות Lisp שצוידו בחומרה ייעודית לעיבוד תוכנות וסביבת Lisp.
בשנות ה־80 וה־90 של המאה ה־20 נעשה מאמץ רב כדי לאחד את כל הניבים של Lisp (לרוב יורשי MacLisp כגון ZetaLisp ו־NIL) לתוך שפה אחת. השפה החדשה, Common Lisp, הייתה לרוב תואמת את הניבים שהחליפה. בשנת 1994, מכון התקנים האמריקני הוציא לאור את התקן ל־Common Lisp.
חידושי השפה.
Lisp הייתה השפה הראשונה שבה מבנה התוכנה היה מיוצג באופן זהה למבנה נתונים, תכונה שבהמשך הוכרה כ־homoiconicity בשפות פונקציונליות אחרות, תכונה זו אפשרה ליצור או לשנות פונקציות של Lisp ללא צורך בתכנות מול שפת סף. כלומר הפיתוח של Lisp נעשה ללא סיוע של שפות אחרות. למעשה המפרש של Lisp פותח ב־Lisp והיה מפרש את עצמו תוך כדי זמן הריצה. בהמשך זה הקנה לשפה את אחד היתרונות הבולטים שלה, היה ניתן להרחיב את השפה או ליצור ניבים חדשים שלה רק בעזרת Lisp ללא כל תלות בשפות אחרות.