עם זאת, נכון לאוקטובר 2003, חרף עלייה בשיעור של כ-4% בזכאים לתעודת בגרות בקרב תלמידי המגזר, עדיין קיימים בין מערכות החינוך. בין הסיבות לפער זה ניתן למנות הן מימון נמוך לבתי הספר הערביים ביחס לבתי הספר היהודים, והן חוסר השקעה בתשתיות לשימוש מערכת החינוך. סיבה נוספת להבדל ברמת ההישגים של התלמידים הערבים לעומת זו של התלמידים היהודים נעוצה בתכני הלימוד, אשר רבים מהם עודם מועתקים מתוכניות הלימוד למגזר היהודי, ואינן מותאמות לתלמידים מהמגזר הערבי. כמו כן, עם עליית כוחו של המגזר המשכיל בקרב ערביי הארץ, החלה להתגבר הדרישה לאוטונומיה חינוכית, אשר הדוגלים בה מבקשים לאמצה כדי לחזק את הקשר של ערביי ישראל עם תרבותם וארצם. לטענת אלו, אחד הגורמים להישגים הנמוכים של התלמידים בקרב ערביי ישראל ביחס ליהודים נובע מחוסר האוטונומיה החינוכית ומהניסיון "להלביש" על התלמידים הערביים מערכת חינוכית ותרבותית אשר זרה להם במאפייניה ובתכניה. לטענת אלו, אימוץ אוטונומיה חינוכית, יחד עם מתן תקציבים הולמים, יעניק לתלמידים הערביים הזדמנות שווה לתלמידים היהודיים בישראל, ויקפיץ את הישגיהם בצורה דרסטית.
הרפורמה בירושלים (המאה ה-21).
בעשור השני של המאה ה-21 ביצע ראש עיריית ירושלים רפורמה במערכת החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי והחינוך הערבי שבניהול עירוני בעיר.
במסגרת הרפורמה נפתחו אזורי הרישום בעיר, כך שהורים יכלו לשלוח את ילדם לבית הספר שנבחר על ידם. במקביל הוגברה השקיפות ובמטרה לאפשר להורים בחירה מושכלת פיתחה העירייה "עץ ערכים" שמודד כל אחד מבתי הספר לפי שלושה פרמטרים:
לאחר יישום הרפורמה חלה צמיחה של כ-12% אחוזים במספר התלמידים במערכות החינוך (בניגוד למגמה השלילית שהייתה קודם לכן), שיעור הזכאות לתעודת בגרות מקרב כיתות י"ב בבתי הספר היהודיים עלה מ-64% ל-72% ובחינוך הערבי חל זינוק מ-300 תלמידים במערכת החינוך העירונית לכ-5,000 תלמידים.
לפי ראש העיר, ניר ברקת, מתן האפשרות להורים לבחור את בתי הספר לילדיהם הובילה באופן ישיר לכך ש"חלק מבתי הספר הטובים פחות, ביניהם רבים שפעלו בשכונות חלשות יותר, חוו צניחה בביקוש להם, וכמה מהם פשוט נסגרו. את בתי הספר הטובים, שנהנו מביקוש מוגבר בזכות האיכות שהעניקו, אתגרה העירייה להרחיב את מרכולתם, והם אכן הגיבו בהרחבת ההיצע החינוכי שלהם, כלומר בפתיחת סניפים נוספים במקומות נוספים. באופן טבעי, הסניפים החדשים נפתחו במבני בתי הספר הטובים פחות שנסגרו, תוך שימור חלק ניכר מצוות המורים המקורי, אך בגישה ניהולית שונה ותחת הנהלה חדשה". מאידך, סמנכ"ל משרד החינוך, ד"ר איציק תומר, הביע התנגדות לרפורמה וגם מנהלים בעיר הביעו התנגדות בטענה שהרפורמה הכניסה את המערכת לסחרור ו"הפכה למעין שוק נאו-ליברלי שבמסגרתו בתי ספר מתחרים על לבם של התלמידים כאילו היו חברות סלולר ולא מוסדות לרכישת השכלה".
ביקורת על מערכת החינוך בישראל.
בחינוך הממלכתי בישראל אין למנהל כל סמכות לפטר מורה כושל או אפילו להפחית את היקף משרתו, והסמכות נתונה רק לשר החינוך או למי שהוסמך על ידו. כתוצאה מכך הליך הפיטורים של מורה בלתי ראוי אורך כשנתיים ולמעשה אין שנה בה מפוטרים יותר משישה מורים (בשל סיבות שאינם עבירה פלילית). לפי מבקרי המערכת, מורה בישראל מוגן מפני פיטורין יותר מאשר כל עובד אחר במשק, והדבר פוגע באיכות ההוראה.
בבדיקות שנעשו בעשור השני של המאה ה-21 עלו מספר נתונים שמצביעים על כשליים מערכתיים: 2/3 מההורים בישראל אינם מרוצים מבית הספר, 3/4 סבורים ש"המערכת לא מכינה את הילדים לחיים הבוגרים", מרבית המורים עוזבים את עבודתם בתוך עשר שנים, "כמחצית מילדי ישראל מקבלים חינוך ברמה של מדינת עולם שלישי" לפי פרופסור דן בן-דוד, 80% ממנהלי התיכוניים סבורים שמובילי משרד החינוך אינם "אנשי מקצוע טובים" ולפי מבחנים בינלאומיים ישראל נמצאת במקום נמוך בדירוג של מדינות ה-OECD מבחינת ההישגים במתמטיקה צפיפות בכיתה ושכר הורים.
ביקורת עקבית המופנית כלפי מערכת החינוך הישראלית נוגעת לנטייתה לסטנדרטיזציה והתמקדמות יתר בבחינות. מספר מקצועות החובה בישראל גבוה בהשוואה למדינות העולם, ובכולם על התלמיד להיבחן במבחן סטנדרטי חיצוני. התוצאה, לטענת המבקרים, היא למידה "תעשייתית", שמכוונת אך ורק להצלחה במבחני הבגרות ומדכאת יצירתיות, יזמות ולמידה עמוקה. אנרדיאס שלייכר, מנהל מחלקת החינוך של הOECD, טען שהלמידה בישראל היא "ברוחב קילומטר ובעומק מילימטר", וקרא לצמצם את בחינות הבגרות למינימום ולהחליפן בהערכה בית ספרית. מבקרים אחרים מתמקדים בכך שהמבחנים הסטנדרטיים מבזבזים משאבים כספיים ולימודיים אדירים, על אף שיעילותם מוטלת בספק. הלמידה לבחינת הבגרות, למשל, נמשכת לעיתים חודשים ארוכים, ולרוב לאחר המבחן נפסקת הלמידה במקצוע. הדבר מוביל לבזבוז עצום של שעות הוראה ופגיעה ביכולת להקנות ידע לתלמידים. בנוסף, העלות הכספית של הכנה, הפצה ובדיקת מבחני הבגרות מוערכת בכחצי מיליארד שקלים, בכל שנה.
אי שוויון בחינוך בישראל.
מקובל לראות בחינוך את אחד המפתחות לעתיד טוב יותר, המקדם חברה בטוחה וצודקת יותר וכלכלה צומחת ומשגשגת. מערכת החינוך לא תמיד עומדת ביעדים ובמטרות הללו. ילדים להורים משכילים ממשפחות מבוססות נהנים במקרים רבים מגישה לחינוך טוב יותר. נוסף על כך, קיימים פערים באיכות החינוך בין שכבות אוכלוסייה שונות, ומחקרים מראים שבישראל הפערים הללו גדולים במיוחד. לדעת מכון טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל ,תופעות אלו מעידות על כשל מערכתי.
הדבר פוגע לא רק באותם תלמידים שלא קיבלו הזדמנות להצטיין, אלא בחברה כולה; מדינה שאינה מאפשרת להון האנושי שלה למצות את הפוטנציאל הטמון בו פוגעת בצמיחה הכלכלית שלה עצמה. בישראל יש אי שוויון ניכר במערכת החינוך, הבדלים אלו בולטים בהשוואה בין שכבות חברתיות־כלכליות ובין מוצא התלמידים. אי השוויון בין תלמידים בהישגים לימודיים קשור להבדלים ברקע החברתי־כלכלי שלהם כפי שהוא בא לידי ביטוי בהשכלת ההורים ובמצב הכלכלי של המשפחות.
חזון עובדיה
אוואלישווילי
אוואלישווילי (בגאורגית: ავალიშვილი) הייתה משפחת אצולה גאורגית, שהייתה ענף של בית ציציאשווילי מהמאה השש עשרה. הנחלות הראשוניות של המשפחה היו ממוקמות ב תורי (כיום ערוץ בורג'ומי, שמרכזו היה הכפר סַדגֶרי).
משנת 1545 והלאה הם היו ואסלים לנסיך של סאמצחה, שזמן קצר לאחר מכן הייתה תחת השפעה עות'מאנית והאסלאם. במטרה לברוח מהאיסלאמיזציה של האזור, עברו, בתחילת המאה השבע עשרה, מספר מחברי המשפחה לתוך פנים גאורגיה. אלה שנותרו באחוזות שירשו מאבותיהם הפכו למוסלמים וקיבלו את התואר בֶּכּ (بک). ענף של המשפחה באימרתי (מערב גאורגיה) ירד ממעמדו לדרגת אצולה נמוכה יותר. הפליטים באזורי מזרח גאורגיה, בכארתלי ובקאחתי, תוגמלו במספר אחוזות ותואר האצולה שלהם אושר מחדש, ב-1826 וב-1850, כנסיכים באימפריה הרוסית.
ממלכת האדייה
האדייה הייתה ממלכה בתוך האימפריה האתיופית, הממלכה הייתה ממוקמת בדרום-מערבה של אתיופיה, דרומה מהנילוס הכחול וממערבה של שאווה. שם הממלכה לקוח מהקבוצה האתנית שהקימה אותה ההאדיים. ההיזכור המוקדם ביותר היה בכברה נגסט (פרק 94), ובכך כנראה הייתה קיימת כבר במאה ה-13. רבים ממלכי אתיופיה התחתנו עם נשים מממלכה זו, למשל הקיסרית הלני.
כיום האדייה היא נפה במדינת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ושטחה מסתכם בכ-3,978 קמ"ר ומונה כ-1,506,623 תושבים.
שפת האדייה.
האדייה היא שפה ממשפחת השפות הכושיות אותה מדברים בני ההאדייה. בעיקר באזור העיר הוסאינה (Hosaena). מבחינה בלשנית השפה דומה לשפת מאראקו (ידועה גם כליבידו) אולם נכתבת בצורה שונה.
איברהים באשה
ארמון בלנהיים
ארמון בלנהיים (באנגלית: Blenheim Palace, IPA: - בְּלֶנֶם) הוא בית מידות מונומנטלי בעיירה וודסטוק באוקספורדשייר שבאנגליה. הארמון משמש מאז הקמתו כמשכנה של שושלת דוכסי מרלבורו, שחבריה כיהנו בתפקידים בכירים בממלכה המאוחדת, ובהם חברי בית הנבחרים הבריטי, בית הלורדים והמועצה המלכותית. ב-1987 הוכרז הארמון על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הבניין נבנה בין השנים 1705 ל-1722, בתקופת הבארוק האנגלי, על ידי האדריכל סר ג'ון ואנברו עבור ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, כהוקרה על חלקו בניצחון הצבא הבריטי על צרפת ועל בוואריה בקרב בלנהיים. בניית הארמון גררה בסופו של דבר שורת מחלוקות פוליטיות פנימיות, שבשיאן הוגלה מרלבורו מארצו.
מראה הארמון מתאים למוסכמות הבנייה של אנגליה בתחילת המאה ה-18, וייחודיותו בהשוואה לבתי מגורים אחרים היא בכך שהוא כולל גם מאוזוליאום, ונחשב למונומנט לאומי. רבים מבני משפחת ספנסר-צ'רצ'יל ביצעו שינויים מבניים בפנים הבית, בפארק ובגנים. בשלהי המאה ה-19 ניצלו הארמון והמשפחה מקריסה כלכלית בזכות נישואיו של הדוכס התשיעי ממרלבורו ליורשת האמריקנית העשירה קונסואלו ואנדרבילט.
מעל השער המזרחי תלוי לוח ובו תיאור תמציתי של תהליך הקמת הארמון. בלוח כתוב:
הארמון ידוע גם כמקום הולדתו של סר וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה במלחמת העולם השנייה.
האתר.
הנחלה שהוענקה למשפחת צ'רצ'יל עבור הארמון החדש שימשה בעבר את אחוזת וודסטוק, שכונתה גם ארמון וודסטוק. אחוזה זאת הייתה נחלה מלכותית ששימשה בעיקר כאתר ציד. לא ברור מתי בקירוב הוקמה האחוזה, אך ידוע כי המלך הנרי הראשון הורה לגדר את השטח שלה כדי לכלוא בתוכו איילים. הנרי השני שיכן באחוזה את אשתו רוזמונד קליפורד, וקיימת סברה לפיה מעיין קליפורד הזורם בשטח האחוזה קרוי על שמה.