בחודש מרץ 2012 חזרה לפקולטה לרפואה בטכניון להמשך לימודיה לקראת תואר דוקטור. בעבודת התואר השני חקרה את פעילות המוח ושתי האונות.
סולומון מרכוס
סולומון מרכוס (רומנית: Solomon Marcus; 1 במרץ 1925 - 17 במרץ 2016) היה מתמטיקאי ומחברם של ספרי מתמטיקה בין תחומיים, חבר האקדמיה הרומנית.
חייו.
סולומון מרכוס נולד בבקאו, רומניה למשפחה יהודית, בנם של גרשון אלטר מרקוס, חייט במקצועו ושל סימה מרקוס, בת לבית הרשקוביץ'. סיים את לימודי התיכון בעיר הולדתו והמשיך ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת בוקרשט עד קבלת תואר דוקטור. בהמשך לימד והיה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בוקרשט.
מרכוס חיבר יותר מחמישים ספרי מתמטיקה, בעיקר בנושאים בינתחומיים, בהן על יישומי המתמטיקה בבלשנות, בתיאטרון, במדעי הטבע ובמדעי החברה. ספריו תורגמו לשפות רבות ומאמריו זכו לציטוטים מדעיים רבים. משנת 2001 היה חבר באקדמיה הרומנית.
סולומון מרכוס הוא אחיהם של מריוס מירקו ושל ומרצ'ל מרצ'יאן.
קברדינית
קברדינית (באדיגית: Къэбэртайбзэ "קברתאיבזה", בקברדינית: Къэбэрдейбзэ "קברדיבזה") המכונה גם צ'רקסית מזרחית היא ניב השפה הצ'רקסית המדובר בעיקר ברפובליקת קברדינו-בלקריה שברוסיה, משתייכת תחת הגדרה זאת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
השפה מדוברת על ידי 520,000 תושבים ברוסיה, חלק גדול מזה ברפובליקת קברדינו-בלקריה, וכן ישנם גם דוברים החיים בטורקיה.
הגיית השפה וכתיבתה.
לקברדינית כ-48 עיצורים פונמיים, דבר ההופך אותה לבעלת הכי מעט עיצורים בקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. השפה איבדה עיצורים רבים שהיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית לעומת השפה האדיגית ששמרה את רובם. העיצורים /ʃʷʼ ʂ ʐ ʂʷ ʐʷ/ שהיו בפרוטו-צ'רקסית וקיימים באדיגית הפכו בקברדינית ל-/f v fʼ ɕ ʑ/. לשפה, כאדיגית, יש מעט תנועות פונמיות.
קאסר אל-יהוד
קאסר אל-יהוד (בערבית: قصر اليهود, תעתיק מדויק: קצר אליהוד; מילולית: "ארמון היהודים") הוא המקום שבו, על פי המסורת היהודית, חצו בני ישראל את נהר הירדן בכניסתם לארץ כנען. בבית עברה השוכנת מול קאסר אל-יהוד, על הגדה המזרחית של נהר הירדן, הטביל, על פי המסורת הנוצרית, יוחנן המטביל את ישו ואת מאמיניו, ואתר הטבילה נחשב כשלישי בקדושתו בעולם הנוצרי, לאחר כנסיית המולד בבית לחם וכנסיית הקבר הקדוש בירושלים. עוד מקובל לזהות באתר את המקום בו נפרד אליהו מאלישע ועלה במרכבות האש השמיימה.
קאסר אל-יהוד שוכן בחלקו הדרומי של נהר הירדן, 10 ק"מ מזרחית ליריחו ודרומית לגשר אלנבי. השם "קאסר אל-יהוד" הוא אחד השמות שניתנו לכנסיית יוחנן המטביל שבאתר, על שום צורתה המפוארת, אך הוא משמש את המתחם כולו. המתחם משתרע על פני שטח של 329 דונם השייכים לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
היסטוריה.
לאורך השנים נבנו לאורך גדתו המערבית של הירדן מנזרים ובתי הארחה לשימושם של הצליינים שהגיעו לטבול במקום. ריבוי המנזרים במקום הקנה לו את הכינוי "ארץ המנזרים".
הכנסייה הראשונה שהוקמה בקאסר אל-יהוד, כנסיית יוחנן המטביל, נבנתה בתקופה הביזנטית (ככל הנראה בסוף המאה החמישית או בראשית המאה השישית). יסודותיו של המבנה המשמש אותה כיום נבנו במאה ה-12, והוא שופץ על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשל המבנה המבוצר שלה ומיקומה הגבוה, נהנתה הכנסייה מביטחון יחסי, ולכן שימשה גם כבית הארחה לצליינים.
בתקופה העות'מאנית, כאשר הצטמצם מנהג הטבילה בירדן לכנסיות המזרחיות והשלטונות העניקו את חסותם לטקסי טבילה על הגדה המזרחית של הנהר, ננטשו המנזרים בהדרגה.
בתקופת המנדט הבריטי, התחדשה התיירות ליריחו ולאתר, ומנזרים חדשים הוקמו במקום. בין כנסיית יוחנן המטביל לבין אתר הטבילה עצמו הוקמו קפלות פרנציסקניות, ומדרום לאתר הטבילה, לאורך הנהר, נבנו מנזרים וכנסיות נוספים, ובהם מנזר סורי, מנזר קופטי, קפלה רוסית, מנזר חבשי ("דיר אל-חבש") וכנסייה רומנית.
מצבם של המבנים הידרדר בעקבות רעידת אדמה ב-1956, ובמלחמת ששת הימים, כאשר השתלטה ישראל על אזור המנזרים, הם ננטשו מיושביהם. האזור הוגדר כשטח צבאי סגור והגישה אליו לא התאפשרה עוד, בעקבות פיגועים רבים שאירעו בו ובעקבות מרדפים רבים של כוחות צה"ל אחרי מחבלים שחדרו לישראל מירדן, האזור כונה ארץ המרדפים. גדר מערכת נמתחה ממערב למתחם, ולאורכה הוטמנו מוקשים.
האתר שהיה שוקק חיים התרוקן ממבקרים. כחלופה למקום, הוקם ב-1981 אתר הטבילה ירדנית מדרום לכנרת.
בשנות השמונים של המאה ה-20 חודשו טקסי הטבילה באתר בעקבות בקשת הפטריארכיה היוונית, ועם הזמן חידשו עדות נוצריות אחרות את הנוהג. מדי שנה ב-18 בינואר חוגגת הכנסייה היוונית אורתודוקסית את חג ההתגלות במקום. מיסה יוונית-אורתודוקסית נוספת מתקיימת בקאסר אל-יהוד מספר ימים לפני הפסחא.
בבית עברה שמצדו המזרחי של הנהר, הנמצא בריבונות ירדנית, נבנו מספר כנסיות החל בשלהי המאה ה-20. האזור פותח באופן משמעותי והוקמה בו תשתית תיירותית נרחבת.
לקראת ביקור האפיפיור בישראל בשנת 2000 ביצעה רשות הטבע והגנים עבודות באזור, שאפשרו את הגישה לנהר, ועבודות מקיפות יותר נערכו באתר בשנת 2003, לאחר שהירדן עלה על גדותיו וסחף חלק מהמבנים באתר.
בשנת 2011 נפתחה למבקרים גישה לאתר הטבילה ולנהר ללא צורך בתיאום מראש.
בקרבת האתר נמצא מוצב נטוש שעבר הסבה ומשמש בית לעטלפים אוכלי חרקים.
לנוחיות המבקרים הוצבה מצלמה בתוך המוצב ומסך מציג את המתחולל בפנים ללא הפרעה לעטלפים.
בשנת 2017 הגיעה לראשונה קבוצת מתנדבים בהנהגת עוזי דיין ל"ארמון היהודים" והציעה לקרוא למקום מעברות הירדן. בשנת 2018 בתאריך י' בניסן הגיעו למקום כ-1000 איש.
בדצמבר 2018 דווח שהסתיים פינוי המוקשים בשלושה מתוך שבעת המנזרים שמוקשו לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר סיום העבודות צפויים המנזרים לחזור לידי הכנסיות, ולחזור לפעול לאחר שיפוץ.
במאי 2019 נערך פינוי שדה מוקשים נוסף במקום וביוני אותה שנה נפתח גם המנזר הרומני למבקרים.
פעם בשנה, נערכת צעדת "ראשוני ים המלח", האתר נפתח לכניסת מבקרים ללא צורך בתיאום,
בשאר ימות השנה, למעט כנסיית יוחנן המטביל, המנזרים עצמם עדיין סגורים למבקרים מחשש לפגיעה מהמוקשים שנמצאים באזור, וניתן להגיע לאתר רק בתיאום עם הרשות, כשהביקור כרוך בחציית גדר המערכת.
היסטוריה של אירן
מולך
מֹלֶךְ הוא מונח המופיע במקרא בהקשר לפולחן אלילי בשני הקשרים שונים. האחד, פולחן כלשהו הכרוך ב"העברת הבנים באש". על פי הפירוש המקובל, הכוונה לקרבן אדם. לפי גישה אחת במחקר, מולך הוא שמו או כינויו של האל שלכבודו נערך פולחן זה; ולדעה אחרת, זהו מונח המתייחס לאופן ביצוע הפולחן.
בהקשר נוסף, נזכר השם מֹלֶךְ פעם יחידה במקרא כשמו של אלוהי העמונים, המכונה במקום אחר גם מִלְכֹּם. הפרשנות המסורתית מזהה אל זה עם האל שלכבודו נערך פולחן המולך ולפיה שני ההקשרים מקורם אחד; אולם במחקר יש חילוקי דעות בנוגע לזיהוי זה. יש פרשני מקרא שמייחסים את ההקרבה לה', וסוברים שיש לקרוא מלך ולא מולך. שמות דומים לשם מולך, הגזורים כנראה מהשורש השמי-מערבי מל"ך, מתועדים כשמות של ישויות אלוהיות במזרח הקדום, וקיימות סברות שונות הקושרות אותן אל המולך. הקונצנזוס המחקרי בימינו הוא שהמולך הוא שמה של שיטת הפולחן ולא האל אליו יועדה..
עבודת המולך בקרב בני ישראל.
המולך מוזכר כמה פעמים במקרא. בספר ויקרא קיים איסור מפורש על עבודתו, המנוסח באריכות יתרה (ויקרא כ, ב'-ו'; יח, כ"א). בפסוקים אלו מוזכר כמה פעמים האיסור על הקרבת קורבן אדם. בספר דברים מוכפל האיסור . האיסור מוזכר במילים מאפיינות "לתת/להעביר מזרעו למולך". ייתכן שהדגש המיוחד במקרא על עבודת אלילים זו מוסבר בפירוש בפסוק בדברים, כי זביחת הבנים בפרט הוא דבר שמתועב ושנוא לפני ה'.
בתנ"ך מוזכר שנעבד בין היתר גם בגיא בן הינום בירושלים ב"במות התופת": . מקור השם "תופת" לדעת פרשני המקרא היה בכך שכהני המולך היו מקישים בתופים כדי להחריש את זעקותיו של הבן הנשרף. פסוק דומה מובא בהמשך הספר, וממנו ניתן להבין שיש קשר בין פולחן המולך לבין הבעל: .
על אחז ועל מנשה מלכי יהודה כתוב בתנ"ך שהעבירו את בניהם באש. על פי פרשנים שונים כמצודות (שם) הרמב"ן והמלבי"ם מדובר בעבודת המולך, בשל הטכניקה והדמיון המילולי, אף שהיא אינה מוזכרת בפירוש בשמה. על יאשיהו המלך סופר כי השבית פולחן זה מגיא בן הינום, .
ישנו מאמר מחקרי הטוען כי האל למענו ביצעו בני ישראל את פולחן המולך הוא ה' אלוהי ישראל, ורק שם העבודה הוא מולך..
אופן עבודת המולך.
האם הייתה הקרבת אדם?
פרשני המקרא נחלקו בשאלה האם הבנים רק הועברו באש, מבלי שקרה להם כל דבר רע, או שמא הם נשרפו חיים במדורות הפולחן. הקושי טמון בתיאורי המקרא: האם האב רק , או שמא ? בתיאור המופיע בספר ירמיהו הדברים ברורים למדי: . מתיאור זה עולה עדות של שרפה ממש, וכך מפרשים הרמב"ן והרד"ק.
לעומת דעות אלו, רש"י והרמב"ם, בהסתמכו על הפסוק "לא יימצא בך, מעביר בנו ובתו באש", סובר כי הבן היה רק מועבר מעל להבות המדורה, אך לא נשרף למוות. עוד כותב בהקשר לזה הרמב"ם (מורה הנבוכים), כי כהני המולך היו מאיימים על מי שלא יעבוד באופן הזה את המולך כי בניו ימותו, ולכן התורה הזהירה באזהרה נגדית שמי שיעבוד למולך יוכרת זרעו.