יוסף לוּאִידוֹר (1893 – 2 במאי 1921) היה סופר וחלוץ עברי. פרסם מאמרים, סיפורים ותרגומים. נרצח ביפו במאורעות תרפ"א.
חייו האישיים.
יוסף לוּאִידוֹר (ברוסית: Люидоръ) נולד בגליציה (לפי מקורות אחרים בלודז'). חי בלודז'. בגיל צעיר עלה ארצה, ועבד כפועל חקלאי במושבות העלייה הראשונה, בהן עין-חי. במקביל עסק גם בכתיבה ספרותית. כאשר חש שאינו מצליח להשתלב בחברה החלוצית בעלת האווירה הקבוצתית, הפך העיסוק בספרות למרכזי יותר בעבורו. בכ"ד בניסן תרפ"א, 2 במאי 1921, נרצח יחד עם יוסף חיים ברנר, צבי שץ, וחברים נוספים מחבורתו של ברנר כאשר ניסו להיחלץ מהבית המבודד בפאתי יפו בו התגוררו. גופתו נמצאה ביום שלאחר הרצח, אך, כמו כל גופות הנרצחים בבית, לא נאספה, וכשחזרו לאסוף את הגופות בימים שלאחר מכן, התברר שגופתו נעלמה.
בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב קבוע ציון לזכרו בקבר אחים א'.
דמותו בזכרונות בני העלייה השנייה.
דוד בן-גוריון תיעד בזיכרונותיו את סיפור אובדן גופתו של לואידור בימים שלאחר הרצח. הוא עמד בקשר מכתבים עם אביו של לואידור, ובהם התנצל בפניו על כישלונו בהרשעת הרוצחים ובמציאת הגופה, למרות המאמצים ללכידת הרוצחים, להבאתם לדין ולהעמדת הקטגורים הטובים ביותר בארץ כנגדם במשפט.
יעקב יערי היה אחד מידידיו הקרובים הבודדים של לואידור, והוא סיפר על הליכותיו הביישניות והזרות, על היחס הלעגני לו זכה מחבריו לעבודה החלוצית, על התבודדותו והתמקדותו הגוברת בעבודה הספרותית על חשבון העבודה החלוצית. סיפור יוצא דופן מסופר על ידי יערי באשר לחוויה מכריעה בחייו של לואידור: פעם אחת שחה אל תוך הים וכמעט החליט להישאר שם עד שימות, אך דבר מה קרא לו לחיות בכל מחיר, והוא חזר בשחייה ליבשה.
כתביו.
לואידור כתב סיפורים, מאמרי ביקורת ואף תרגם יצירות משפות זרות. בין סיפוריו "עלי" ו"יואש" המספרים על הווי העלייה השנייה, ובפרט על הניגוד בין ילידי הארץ לבין העולים החדשים. בין תרגומיו ספרו של קנוט האמסון, "פן, מרשימותיו של הלוטננט תומאס גלן". מאמרי ביקורת שכתב עסקו בספרים שתרגם, למשל, ב"רובינזון קרוזו" של דניאל דפו.
כתביו מתמקדים בדמויות בודדות היוצרות חיים עצמאיים בכוחה של עשייה, דמויות המנודות מהעולם הקבוצתי בעל האידיאות החולניות ושבות למקורות האליליים של התרבות האנושית. כחלק מזרם הכתיבה של קנוט האמסון, היה גם הוא קרוב לתורתו של פרידריך ניטשה באשר לשלילת הרציונליות, חיוב האינסטינקטים הקמאיים וקידוש הדם והאדמה. יש המכנים אותו "מבשר הכנענים".
בשנת 1976 כינס דב לנדאו את סיפוריו של יוסף, וכתב מבוא "לתולדותיו ולדמותו".
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ניסטו אלקלה סאמורה
ניסטו אלקלה סאמורה (; 6 ביולי 1877 - 18 בפברואר 1949) נשיא הרפובליקה השנייה של ספרד בין השנים 1931–1936.
ביוגרפיה.
אלקלה סאמורה נולד בפרייחו דה קורדובה בשנת 1877. הוא עבד כעורך דין והיה חבר במפלגה הליברלית בספרד. הוא נבחר לפרלמנט ומונה לכהונת שר הפיתוח בשנת 1917 ושר הביטחון ב-1922. סאמורה גם ייצג את ספרד בחבר הלאומים. בעקבות תמיכתו של המלך אלפונסו ברודנות של מיגל פרימו דה ריברה הפך לרפובליקני והשתתף בברית של סן סבסטיאן. לאחר ההפיכה הצבאית הכושלת באראגון הוא נכלא, אך עם עזיבת אלפונסו את ספרד, שוחרר ועמד בראש הממשלה הרפובליקנית הזמנית שהכריזה על הרפובליקה הספרדית השנייה. לאחר הבחירות ביוני 1931 נבחר לראשות הממשלה, אולם התפטר באוקטובר בעקבות קביעת הפרדת הדת מהמדינה וצעדים אנטי-קלריקליים שהוכללו בחוקה של הרפובליקה. ב-10 בדצמבר 1931 נבחר להיות נשיא הרפובליקה בקולותיהם של 362 מחברי הפרלמנט.
כנשיא, אלקלה סאמורה ניצל את סמכויותיו כדי לפזר את הפרלמנט פעמיים ועוד פעמים רבות לחץ לשינויים בהרכב הקואליציה, על מנת לשמר את הרפובליקה במרכז המפה הפוליטית ולמנוע ממנה לגלוש לידי הימין או השמאל. בסוף שנת 1935 הוא סירב בכל תוקף לאפשר לחיל רובלס להקים ממשלה, למרות שהוא היה היחיד שיכל להשיג רוב פרלמנטרי. צעדיו אלו של אלקלה סאמורה, למרות היותם בהתאם לחוקה, היו אנטי דמוקרטיים והיו שטענו כנגדו שהוא מתערב בהליכים הדמוקרטיים יותר משהמלך התערב לפני הקמת הרפובליקה. ישנם הרואים בצעדיו אלו של אלקלה סאמורה את אחד הגורמים שדרדרו את ספרד למלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים הספרדית החלה בזמן בו אלקלה סאמורה שהה בסקנדינביה. לאחר שנודע לו שמיליציות של הרפובליקנים פרצו לביתו, גנבו מרכושו ואף הוציאו את היומנים שלו מכספת הבנק בו הופקדו, הוא בחר לא לשוב לספרד במהלך המלחמה. לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים, נפתחה נגד אלקלה סאמורה, ב-21 בספטמבר 1939, חקירה בהתאם לחוק להענשת תומכי הרפובליקה והמסייעים לה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה אלקלה סאמורה בצרפת, אולם היחס של ממשלת וישי הביא אותו בינואר 1942 להגר לארגנטינה. עצמותיו הובאו לספרד ב-1979 והוא נקבר בבית הקברות דה לה אלמודנה במדריד.
אבראהים מקאדמה
עדנאן אל ע'ול
אחמד אל-ג'עברי
אלקלה סאמורה
ויה אוגוסטה
ויה אוגוסטה (לטינית Via Augusta) הייתה דרך רומית שחצתה את חצי האי האיברי מהעיר גאדס (כיום קדיס) בספרד לחופו של האוקיינוס האטלנטי בדרום, ועד להרי הפירנאים בצפון, אותם חצתה סמוך לים התיכון והתחברה לוויה דומיטיה (Via Domitia). אורכה של הדרך, שהייתה ציר התנועה החשוב ביותר בחצי האי בתקופה הרומית היה כ-1,500 ק"מ, והיא נקראה על שמו של הקיסר אוגוסטוס שהורה על חידושה בין השנים 8 לפנה"ס ו-2 לפנה"ס.
בין הערים אותן חיברה הדרך נמנו קרתגו החדשה (כיום קרטחנה), ולנטיה (ולנסיה), טאראקו (טרגונה), ברקינו (ברצלונה) וגרונדה (ז'ירונה). מהדרך התפצלו דרכים משניות שהגיעו להיספליס (סביליה), אמריטה אוגוסטה (מרידה) ולקורדובה.
הכבישים המודרניים N340 ו-A7 בספרד, עוברים לאורך חלק מהתוואי של ויה אוגוסטה.
קוסטה דאורדה
קוסטה דאורדה (בקטלאנית: Costa Daurada; בספרדית: Costa Dorada; באופן מילולי: "חוף הזהב") הוא שמה של רצועת חוף באורך של 216 ק"מ לאורך הים התיכון, המשתרעת לאורך מחוז טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד, בין העיירות קוניט ואלקנאר. רצועת החוף ידועה כיעד מרכזי לתיירות ונופש בספרד, וקרויה על שם צבע החול בחופים. לאורך הרצועה מצויות ערי נמל וערי קיט רבות, ביניהן טרגונה, סלו, קומרוגה וקלאפל.
קוסטה דורדה
קוסטנים
הקוסטנים (בלטינית: Cosetani; בקטלאנית: Cossetans או Cessetans; בספרדית: Cossetanos או Cessetanos) היו שבט איברי שחי לאורך חופי הים התיכון באזור בו משתרעת כיום נפת טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד.
עירם החשובה ביותר הייתה קסה (Kesse), לאחר מכן טאראקו הרומית וכיום טרגונה, והיא שכנה על גדות נהר פרנקולי (אותה עת טוקליס - Tulcis). היישוב הוקם בסוף המאה ה-5 לפנה"ס וידוע כי הוטבעו בו מטבעות. קסה נכבשה על ידי הרומאים, יחד עם כל ארצם של הקוסטנים, בשנת 218 לפנה"ס בהנהגתו של גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס. הרומאים תיארו את הקוסטנים כ"ברברים ועבדים עלובים" (d’utensilis bàrbars i d’esclaus miserables).
נחמיה לבנון
נחמיה לבנון (23 במרץ 1915 – 2 בספטמבר 2003) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, וראש ארגון "נתיב" וממייסדי קיבוץ כפר בלום.
קורות חייו.
תחילת דרכו.
נולד בשם ניומה לוויתן ב-1915 ליוסף לוויתן ולברטה לבית הרב גבריאל איליון בעיירה רויינה (Rūjiena) שבלטביה. אביו, שהיה מנהל מפעל ממתקים וסייע למהפכנים הקומוניסטים במחתרת, נמלט לרוסיה בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה ונהרג שם. אמו, סבתו, אחותו ובני משפחתה נדדו עמו לעיר פרם שבהרי אורל והגיעו לאחר מכן לפטרוגרד, שבה החל נחמיה את בית הספר היסודי. בשנת 1922 עברה האם עם ילדיה לטאלין, בירת אסטוניה, שם התגוררה משפחתה.
בשנת 1931 הקים בטאלין, בעקבות הכשרה שקיבל משליח מלטביה, סניף של תנועת הנוער נצ"ח.
בשנת 1932 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית ויצא עם נערים ונערות נוספים לחוות הכשרה בטאלין, כהכנה לעלייה לארץ ישראל. במקביל שימש כרכז תנועת נצ"ח באסטוניה. בשנים 1935–1937 עבר לריגה ושימש תחילה מדריך ורכז שכבת "הצופים" ולאחר מכן כראש סניף נצ"ח שם ("ראש לגיון ריגה"). בשנת 1937 יצא לארץ ישראל ועבר דרך וינה, שם הדריך מדריכים של נצ"ח.
בפברואר 1938 עלה לארץ ישראל, הגיע לקיבוץ אפיקים, והצטרף לגרעין "הקיבוץ האנגלו-בלטי". הגרעין עבר בנובמבר אותה שנה לבנימינה ובשנת 1941 עלה להתיישב בעמק החולה, שם עיבד אדמות של הקק"ל. ב-1941 התיישב עם הגרעין בתל נעמה (משק שוורץ) שבעמק החולה.
בסוף אוקטובר 1943 נישא לבבה לבית לוין וב-10 בנובמבר הניח יחד עם שאר חברי הגרעין את אבן הפינה לקיבוץ כפר בלום. ביוני 1945 קיבל נתינות פלשתינאית (ארץ ישראלית).
בין השנים 1946–1948 שימש בלונדון כשליח של תנועת הבונים באנגליה.
בין השנים 1950–1953 שימש כמרכז המשק בכפר בלום.
פעילותו ב"נתיב".
ב-1953 גויס ל"מוסד" על ידי איסר הראל, ונשלח לארגן פעילות בקרב יהודי ברית המועצות, כולל דרכים לעלייתם ארצה. לצורך הסתרת מוצאו עברת את שמו ל"נחמיה לבנון".
תחילה פעל מסטוקהולם, עד חידוש היחסים עם ברית המועצות ביולי אותה שנה ובנובמבר אותה שנה הגיע למוסקבה לאחר שהתמנה כנספח חקלאי בצירות ישראל שם – תפקיד ששימש מסווה לפעילותו במסגרת ארגון "נתיב". לבנון הציב את היעד ליצור קשר עם יהודים בכל רחבי ברית המועצות, להעביר להם מידע חיוני על ישראל והיהודים ולספק להם תשמישי קדושה, ספרים ומזכרות וכן לדאוג להגנה עליהם מפני פעילויות אנטישמיות.