בסוף 1943 נכבשה מידי הגרמנים קייב, עיר הבירה של אוקראינה, ובראשית 1944 החל שחרורה של ווהלין. עד לסוף מרץ 1944 שוחררו כשני שלישים משטח ווהלין, אולם הצבא האדום עצר את התקדמותו לכמה חודשים והשחרור של ווהלין הושלם רק ביולי 1944.
יהדות העיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנהלו באזור קרבות בין הצבא הרוסי לבין צבאות אוסטרו-הונגריה וגרמניה. היהודים סבלו מנזקי המלחמה, ממגפות ומפוגרומים. הם התארגנו להגנה עצמית והחזיקו מעמד מול כנופיות מקומיות, אך לא הצליחו לעמוד בפני יחידות של "הצבא האדום" ו"הצבא הלבן". בקאמין-קושירסקי נרצחו 120 יהודים. בעיירה היה בית מדרש גדול וכן כמה "שטיבלך"- בתי-כנסת של החצרות החסידיות, ובהן ה"טריסקער" שטיבעל, ה"סטעפיניער" שטיבעל ולאחר מלחמת העולם הראשונה נוסף גם ה"קוברינער" שטיבעל.
חינוך.
לאחר הפוגרום שערכו הבלחובצים ביהודי קאמין-קושירסקי, לא נותרו מורים בעיירה. ועד התרבות בעיירה יצר קשר עם רשת בתי הספר תרבות שבקובל ומשם הגיע אחד המורים, שסייע רבות בעבודה הציונית והציבורית. בסוף 1920 נפתח בקאמין-קושירסקי בית-ספר עברי של רשת 'תרבות', וניתן לו השם 'התחייה'.
"החדר".
לאחר הפרעות בעיר חודש לימוד התורה; נוסד תלמוד תורה לכל הילדים והם חויבו ללמוד בו. בני החמש קיבלו את ראשית חינוכם ב"חדר", ובני השבע כבר למדו גמרא.
הציונות בעיירה.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה נשלחו לעיירה חוברות וכרוזים מטעם 'הוועד הציוני ליישוב א"י' שבאודסה, ובהם בקשה לאיסוף תרומות למען ארץ ישראל. משה דדיוק היה ראשון המורים שלימדו עברית בעיירה, ובבית הספר שהקים לימדו שירים עבריים ועודדו את הילדים לקרוא כתבי-עת עבריים. יהודי העיירה שמעו על הצהרת בלפור שניתנה על ידי בריטניה ב-2 בנובמבר 1917, והילדים הכינו דגלים בצבעי כחול ולבן.
בסוף 1918 הוקם במקום לראשונה סניף של ההסתדרות הציונית, ובראשו עמד יעקב פלוט. בעזרתו הוקמו סניפי משנה ביישובי הסביבה, בפנייבנו, בגלושא רבתא ובגלושא זוטא ועוד, ונקשרו קשרים עם הציונים שבקובל. ועד הקק"ל היה פעיל ביותר מיום היווסדו ב-1918 ועד שחדל מלהתקיים ב-1939. בכל בית בעיירה הייתה קופת קק"ל, ובכל שמחה אספו כספים עבור יער הרצל. הוועד המרכזי של קק"ל בפולין ציין לשבח את העיירה. במקביל לאיסוף הכספים למען הקרן הקיימת נאספו כספים גם למען קרן הגאולה, ששמה הוחלף בהמשך לקרן היסוד. בכל שנה הגיע שליח מהוועד המרכזי בפולין, נאם בבתי הכנסת ובאולם הקולנוע וערך מגביות בחנויות ובבתים. אנשי העיירה תרמו בנפש חפצה.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם היו בקאמין-קושירסקי סניפים של מפלגות ציוניות רבות: הציונים הכלליים על שתי סיעותיהם, על המשמר ועת לבנות, המזרחי, החלוץ המזרחי, התאחדות (מפא"י) והצה"ר (הציונים הרוויזיוניסטים).
חברי ההסתדרות הציונית בעיירה היו פעילים בוועד העזרה (ועד שנתמך בידי הג'וינט), השתתפו בהקמת מפעלי עזרה שונים וכן בארגון ההגנה העצמית. כמו כן נפתחו מועדון וספרייה; ב-1920 צורפה הספרייה לבית הספר העברי, והפכה להיות מרכז תרבותי. בעיר פעל חוג דרמה, והתקיימו הרצאות וערבים ספרותיים.
ב-1920 עברו רוב חברי הסניף לצעירי ציון, ארגנו את החלוץ, את החלוץ הצעיר ואת העובד. חלק אחר הקים את פועלי ציון, וארגן מאוחר יותר את תנועת הנוער פרייהייט (תנועת דרור). תנועות נוער ציוניות שפעלו בעיירה היו שומר הצעיר, בית"ר, שומר הדתי ונוער הציוני. בעיירה פעל קיבוץ הכשרה של תנועת החלוץ, קיבוץ שהיה מרכז ההכשרות של התנועה בכל פולין. עשרות בני נוער יצאו גם לקיבוצים אחרים. רבים מהם עלו לארץ ישראל. קן השומר הצעיר שכן בחדר שכור מול ה"שטיבל" של חסידי טריסק, דבר הגרם לסכסוכים בין הקבוצות.
חדירת תנועות הנוער לעיירה יצרה שינוי ניכר באורח החיים הישן. ההורים לא יכלו להשלים עם הספרים החילוניים שקראו הילדים ועם הפגישות בין הבנים לבין הבנות. היו הורים שנלחמו בילדיהם כדי לשמר את אורח החיים הישן ואת כל מה שהיה קדוש בעיניהם. המאבק החריף כאשר הגיע תור הילדים לצאת להגשמה ולקיבוצים. מאבקים היו גם בקרב בני הנוער בין אלו שדגלו בססמאות מעמדיות ובגלותיות לבין אלו שדבקו בציונות ובלאומיות היהודית.
הפוגרום ברפובליקה הפולנית השנייה.
במסגרת הסכם ריגה, סופחו ב-1921 לפולין שני שלישים מפלך ווהלין, והוקמה מחדש פולין.
תקומתה מחדש של פולין עוררה תקוות שנכזבו במהרה. כבר מתחילת דרכה של פולין החדשה האנטישמיות קמה לתחייה, והשנאה ליהודים גברה. חיילים גרמניים התעללו ביהודים, תלשו זקָנים והכניסו בשר חזיר בכוח לפיותיהם של זקֵנים. גם החיילים הרוסיים פרעו ביהודים ורצחו בהם באכזריות. ב-1920, לאחר נסיגת הצבא האדום, נכנסה כנופיה לעיירה וביצעה אף היא פוגרום ביהודי העיירה ורצחו 120 מיהודיה ועשרות מיהודי הכפרים.
הכומר החביא בביתו יותר ממאה יהודים. הוא לבש את בגדי כהונתו, ענד צלב גדול ואמר לפורעים שיוכלו להיכנס רק על גופתו. פולני נוסף החביא בביתו כמאה אנשים נוספים, ולא נתן לפורעים להיכנס לביתו, וחמישים יהודים נוספים ניצלו. לאחר מכן, אחד הקצינים נזף ברוצחים ואסר עליהם להמשיך ברצח.
הנרצחים נקברו בקבר אחים בבית הקברות של העיירה. לאחר הטבח, עזבו רבים מן היהודים את העיירה בגלל המצב הביטחוני הרעוע. לאחר שנתייצב השלטון הפולני חזרו רוב יהודי קאמין-קושירסקי לעיירה, ואליהם הצטרפו חלק מיהודי הכפרים שבסביבה. הם עשו כך כי היישוב נקבע לבירת נפה ולמושב של קהילה (סטרוסטה). לעיירה לא היה מעמד של יישוב עירוני והשלטון המקומי היה בידי מועצה מקומית (גמינה), מועצה שהיו בה רק שני נציגים יהודים מתוך 25 חברים. לכן נכשלו בדרך כלל מאמצים לקבל הקצבות למוסדות יהודיים, למעט סכום של מאתיים זהובים בשנה שניתן לבית הספר העברי; ב-1937 בוטלה גם תמיכה זו.
לקהילת קאמין-קושירסקי היו כפופים היהודים ביישובים לוביישוב, פנייבנו, גלושא רבא וגלושא זוטא, וכן יהודים מן הכפרים שבסביבה. בבחירות להנהלת הקהילה, הנהלה שמנתה תשעה חברים, נבחרו בשנים 1927 ו-1931 חמישה נציגים מקאמין-קושירסקי. שלושה מהם ייצגו רשימות דתיות (חסידי טריסק וקוברין), ושניים היו נציגים של איגודים כלכליים (בעלי מלאכה וסוחרים). בבחירות שנערכו ב-1936 נבחרו שבעה נציגים מקאמין-קושירסקי; חמישה מהם באו מרשימת ארץ ישראל העובדת.
רוב יהודי קאמין-קושירסקי עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. רבים היו בעלי-מלאכה או רוכלים, והם סבבו בכפרים בימות השבוע עם כלי מלאכתם. הפעילות הכלכלית נסתייעה בשני מוסדות כספיים, קופת גמ"ח (גמילות חסדים) ובנק עממי-קואופרטיבי. קופת הגמ"ח נוסדה לפני מלחמת העולם הראשונה, חידשה את פעולתה עם סיום המלחמה ונוהלה בידי איגוד בעלי המלאכה. הבנק העממי-קואופרטיבי נוסד באמצע שנות העשרים ביוזמת איגוד הסוחרים ובתמיכת ארגון הג'וינט. שני מוסדות אלה נאבקו קשות במחסור בהון.
יהודי ארצות-הברית החישו עזרה ליהודים בפולין, ועזרה זו הורגשה גם בעיירה. שליחי ועדות שונות הגיעו וביקשו את רשימות הנרצחים. ילדים יתומים נשלחו לארצות-הברית, וכן הגיעו כספים לעזרה עבור האלמנות ולהוצאות הדרך של הנוסעים לארצות-הברית. אלו שיצאו מהעיירות חיכו זמן רב בוורשה, בתנאים קשים ביותר, עד לקבלת אשרת הכניסה הנכספת לארצות-הברית. לפעמים נמשכה ההמתנה לאשרה שנה ויותר.
הפוגרום של שנת 1937.
עם התגברות האנטישמיות במחצית השנייה של שנות השלושים, נפוצה שמועה בעיירה על פוגרום צפוי. ביום שני של שבועות תרצ"ז (1937) שמעו יהודים מפי נוצרים כי ביום השוק ייערכו פרעות ביהודי העיירה. משלחת יהודית פנתה לראש מִנהל הנפה וביקשה ממנו הגנה. הוא השיב כי כוחות המשטרה במקום מצומצמים, וביכולתו להגן רק על החנויות היהודיות שבשוק. כמאה יהודים עזבו את קאמין-קושירסקי באופן זמני, עד יעבור זעם. ביום השוק החלו שלוש קבוצות של ביריונים לערוך פרעות. הם הרסו חנויות, שברו שמשות בבתים רבים של יהודים. היו שהתנגדו לביריונים והוכו. תגבורת של שוטרים הגיעה מבריסק, וזאת לאחר שהיהודים פנו אל מושל המחוז (ה'וויבודה') וביקשו את עזרתו. המשטרה התערבה בשלב מאוחר והפסיקה את הפוגרום, אולם במקום לאסור את המתפרעים עצרו השוטרים יהודים, דבר שעורר סערה ציבורית שגרמה לשחרורם של היהודים לאחר שהייה בכלא. ההזדהות של פקידי השלטון הפולני שבמקום עם הפורעים, השרתה דיכאון על הרחוב היהודי.
תקופת השלטון הסובייטי 1939–1941.
ב-1 בספטמבר פלשה גרמניה לפולין, והיהודים החלו להתארגן להגנה מפני פוגרומים והחלו לבנות מקלטים. למקום הגיעו פליטים יהודים בזרם שהלך וגבר וכן גדודים של צבא פולני מובס. אנשי העיירה נתנו לפליטים את בתיהם ודאגו להם למזון. אורגן מטבח הזנה לפליטים, שסיפק להם ארוחה חמה, ורב העיירה אפילו התיר להביא מים ולבשל ביום הכיפורים כדי שתהיה סעודה חמה לכל הנזקקים בתום הצום.
ב-17 בספטמבר 1939, נע הצבא הסובייטי לקו שנקבע לו בהסכם, וכבש גם את אזור ווהלין עד לנהר הבוג. כניסת הצבא הסובייטי התקבלה על ידי היהודים בהקלה, משום שראו בכך הצלה מפני הכיבוש הנאצי. האזור סופח לרפובליקה האוקראינית הסובייטית, ותושביו הפכו לאזרחי ברית המועצות. העיירה באותה עת מנתה כ-500 משפחות יהודיות, כמחצית מהאוכלוסייה הכוללת בעיירה.