העיר צמחה בשפכו של נהר, על בסיס של אדמות סחף וטיט שנסחפו על ידי הנהר. נמצאו באתר שרידים קדומים של תרבות סא הווין (Sa Huynh), המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לספירה. יורשיהם של בני תרבות סא היון היו בני אומת צ'אמפה ששלטה במרכז ודרום וייטנאם. הוי אן, שנקראה באותה תקופה לאם אפ פו (Lâm Ấp Phố) התפתחה להיות אחד הנמלים הגדולים בדרום-מזרח אסיה.
במאה השמינית ירדה הוי אן מגדולתה, והפעילות המסחרית עברה לנמל ט'י נאי (Thi Nay), ליד קי ניון (Quy Nhon) של היום. החל מן המאה ה-12 ועד המאה ה-15 הייתה הוי אן מרכז חשוב על הדרך הראשית בין הצפון לדרום, ובשל מיקומה גם שימשה כמרכז לסחר עם הארצות שממערב.
במאה ה-16 ובמאה ה-17 התפתחה העיר כמרכז סחר חשוב, במקביל להתפתחות המסחר באזורים הפנימיים של הארץ. ישבו בה סוחרים סיניים ממחוזות שונים, יחד עם סוחרים יפניים, הולנדים והודים. בתקופה זו נקראה העיר האי פו (Hai Pho), "עיר חוף". חלק מן העיר היה מושבה יפנית, שהייתה מחוברת לשאר העיר בגשר; הגשר (Chùa cầu) הוא מבנה ייחודי, מקורה לכל אורכו בקירוי שנבנה על ידי היפנים, ובקצהו פגודה בודהיסטית. מיקומה של העיר שוב הועיל מאוד בתקופה זו, הן בשל היותה עיר נמל, והן בשל מיקומה על הדרך בין הצפון לדרום. עד סוף המאה ה-18 זכתה העיר לפריחה כלכלית.
האירופים - צרפתים, ספרדים, פורטוגזים והולנדים - הכירו את הוי אן בשם פייפו (Faifo). הוצעו מספר הסברים לשם זה; יש הטוענים שזהו שיבוש השם האי פו; אחרים טוענים שהשם בא מקיצור השם הוי אן פו (Hội An-phố) שפירושו "העיר הוי אן"; השם קוצר להוי פו, ומשם הגיע השיבוש פייפו.
לקראת סוף המאה ה-18 החלה הוי אן לרדת מחשיבותה. במהלך המאה ה-19 גדלה הוי אן, אך חשיבותה המשיכה לרדת, עד שאבדה לקראת סוף המאה, והעיר הפכה לעיר קטנה ובעלת חשיבות נמוכה.
ב-1999 הוכרזה העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. העיר זכתה להכרזה זו משתי סיבות: היותה דוגמה לשימור מוצלח של עיר נמל מסחרית בדרום-מזרח אסיה, מן המאות החמש עשרה עד התשע עשרה, וכן בשל השילוב ייחודי בין סגנון הבנייה המקומית לבניינים שנבנו בהשפעה זרה.
העיר כיום.
הוי אן היא עדיין עיר קטנה כיום, אך היא מושכת אליה מספר רב של תיירים, ומהווה נקודה קבועה במסלולי טיול של תרמילאים. מבקרים רבים מגיעים בשל חנויות אמנות ומלאכת יד המצויות בה, כמו גם האווירה המערבית ביחס לערים אחרות של וייטנאם.
אתרי העיר.
העיר מתוירת ומלאה בבתי מלון קטנים ובמסעדות המגישות אוכל מערבי.
אזור מוכר בהוי אן הוא "רובע התופרות" שבגללו העיר כולה מכונה לעיתים "עיר החייטים". הרובע מורכב מכמה רחובות והצטלבויות ומכיל למעשה הרבה מתפרות קטנות, לרוב ביתיות שבהן תופרים ותופרות מקבלים הזמנות יומיומיות לרוב מתיירים שמגיעים למקום ומבקשים לרכוש בגדים מעוצבים אישית, הן בבד ובגזרה, ומותאמים למידותיהם. הרובע מפורסם בשל איכות התפירה הגבוהה ביחס למחיר הזול. קיימות גם סנדלריות שבהן ניתן לרכוש נעליים בהתאמה ובעיצוב אישי.
קפה דה לה רז'אנס
קפה דה לה רז'אנס (צרפתית: Café de la Régence) בפריז היה מרכז אירופאי חשוב של משחק השחמט במאות ה-18 וה-19. כל אמני השחמט המובילים של אותן שנים שיחקו שם. אחד מבתי הקפה הראשונים בפריז, נוסד בשנת 1681 בשם קפה של כיכר הארמון המלכותי ובשנת 1715 שינה את שמו לקפה דה לה רז'אנס. במהלך השיפוצים של הארמון בשנת 1852 עבר לשכון באופן זמני במלון דודון, ברחוב רישליה. החל משנת 1854 הקפה עבר לרחוב סנט הונורה 161, שם הוא קיים עד היום (אם כי בשם אחר).
החל משנת 1740 הקפה הפך למקום מפגש לשחקני השחמט של פריז שלפני כן נהגו להיפגש בקפה פרוקופ. בין המשתתפים הקבועים היו דני דידרו, ז'אן-ז'אק רוסו, נפוליאון בונפרטה, בנג'מין פרנקלין וכן אמני שחמט כגון לגל דה קרמר מורהו של פילידור, פרנסואה אנדרה פילידור, אדולף אנדרסן, ליונל קיזריצקי, פול מורפי ואפילו "הטורקי".
דידרו נתן תיאור של בית הקפה בספרו Le Neveu de Rameau (אחיינו של ראמו). במשך שנים רבות הקפה התגאה בשולחן שחמט עשוי שיש עליו נפוליאון שיחק בשנת 1798. בנוסף לשחמט שיחקו בקפה גם דמקה וביליארד.
בשנת 1843 התקיים בקפה דו-קרב הווארד סטאונטון מול פייר סט. אמאנד בין התאריכים 14 בנובמבר ל-20 בדצמבר 1843. סטאונטון ניצח בתוצאה 8–13 . בשנת 1858 מורפי חיפש יריבים חדשים, ולכן חצה את התעלה לצרפת. שם שיחק בקפה וניצח בקלות בדו-קרב מול דניאל הארוויץ, שחמטאי מקצועי.
זו הייתה שירת הברבור של בית הקפה מבחינה שחמטאית, והחלה שקיעה הדרגתית במעמדו. למרות זאת התקיימו בהמשך אירועי שחמט נוספים בקפה כמו תחרות שחמט בהתכתבות שהתקיימה בשנת 1894 מול מועדון השחמט של סנקט פטרבורג. לאחר החלפת בעלות הפך הקפה למסעדה בשנת 1910 ובשנת 1916 שחקני השחמט עברו לקפה אוניברס.
דן רכב ותחבורה
דן רכב ותחבורה בע&quot;מ
קפה דה לה רגנס
עץ ירוק עד
אתר (אינטרנט)
HyperText Transfer Protocol
ז'ראר דפארדייה
נעם סלונים
נעם סלונים (נולד ב-8 באוגוסט 1968) הוא מדען ישראלי, העוסק בלמידה חישובית וכותב תסריטים לטלוויזיה.
קריירה אקדמית.
סלונים סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית והחזיק במשרה במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת פרינסטון. נכון לשנת 2019, עובד סלונים כחוקר בכיר במעבדות המחקר של יבמ בחיפה.
סלונים מתמחה בלמידה חישובית (תחום במדעי המחשב) ובפרט באישכול (clustering), שילוב של שיטות מתורת האינפורמציה בלמידה חישובית ויישומי למידה חישובית בביואינפורמטיקה.
משפחה.
נולד לאליהו וניצה סלונים, אחיו הוא ברק סלונים.
ברק פלדמן
ברק פלדמן (נולד ב-27 ביולי 1972) הוא פזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
פלדמן גדל בעומר. הוא מהנדס אלקטרוניקה.
את שיריו הראשונים פרסם באתר האינטרנט "במה חדשה", המאפשר ליוצרים להציג את יצירותיהם באופן עצמאי ללא תיווך.
דרך "במה חדשה" הכיר פלדמן לראשונה את המוזיקאי יוני בלוך, לאחר שהאזין לשיריו באתר נוצר שיתוף הפעולה הראשון בין השניים. אחד השירים הראשונים שיצרו יחד היה "מכיר אותו", שאותו כתב פלדמן בתחילה כסיפור קצר. לאחר שקרא בלוך את הסיפור, פנה אל פלדמן בבקשה לעבד אותו לשיר. באלבומו הראשון של בלוך, "אולי זה אני" שיצא בשנת 2004, כתב פלדמן את רוב השירים, ובהם "התקף לב קטן", "נעים בחוץ", "מכיר אותו" ו"תפוזים". רובם פורסמו עוד קודם לכן בעיבודים שונים ב"במה חדשה".
במקביל חברו פלדמן ובלוך לזמרת אפרת גוש, שאותה הכיר בלוך כשחיפש זמרת ליווי לשיריו. אלבומה הראשון של גוש, "אפרת גוש", יצא בשנת 2005. למעט גרסת כיסוי לשירו של עמיר לב "פעם בחיים", כתב פלדמן את כל שירי האלבום, כולם ללחנים של בלוך. בין היתר התפרסמו בו השירים "תמיד כשאתה בא", "טוב לבד", "ג'ורג'יה" ו"מה שקרה". בשנת 2016 קיבל האלבום אלבום זהב.
בשנת 2007 יצא אלבומו השני של בלוך, "הרגלים רעים" בו היה פלדמן הכותב העיקרי, ובין היתר כתב את "אחריות", "נוף אחר" ו"סיבה לעזוב". באותה שנה הוציאה אפרת גוש את אלבומה השני, "הסליחה ואני", שעבורו כתב פלדמן מספר שירים, ובהם "לראות את האור" ו"כמו שזה היה".
בשנת 2008 יצא אלבומו השלישי של בלוך "על מי אני עובד", פלדמן היה הכותב העיקרי. במקביל יצא DVD המכיל קליפים לאחד עשר שירי האלבום המתאספים יחד לסרט אחד. פלדמן היה גם אחד מהתסריטאים של הקליפים לשירי האלבום.
במקביל כתב פלדמן שירים לאמנים נוספים בהם: גידי גוב, צביקה פיק, נינט טייב, מירי מסיקה, בועז מעודה, שלומי סרנגה, רוני דואני, עדי כהן, רז שמואלי ועוד. בין היתר כתב את שירי הפתיחה של תוכניות הטלוויזיה "מיכאלה" ("לעוף"), "השיר שלנו" ("עוד מעט"), "הפיג'מות" ("המסיבה של הפיג'מות" יחד עם אילן רוזנפלד), "פיק אפ" ("רחוק"), "דני הוליווד" ("כל מה שחלמת"), "על קצות האצבעות" ("מה שאני לא יודעת") ואת שיר הנושא של העונה הרביעית של "כוכב נולד", "כל כך הרבה שירים" ששר יהודה סעדו. פרט ל"לעוף", הלחין בלוך את כל השירים.
ברק כתב את השירים להצגה "פיטר פן - הקסם חוזר" שהועלתה בתיאטרון אורנה פורת בשילוב עם תיאטרון חיפה ולהצגה "זאב בודד" של תיאטרון אורנה פורת.
ב-2017 כתב ברק את השירים למחזה "Next stop" שמוצג בניו יורק, המחזה נכתב על ידי נגה מילשטיין ובבימויה של מילי אביטל ועוסק בגל ההגירה של ההיי-טקיסטים הישראלים לניו יורק.
ב-2016 הוציא את ספר שיריו הראשון, "אהבה זה החלק הקל".
ב-2017 הוציא פלדמן את אלבום הילדים הראשון שלו, "שקוף". את רוב השירים בתקליט הלחינה מוריה לוי, הוא הופק על ידי דניאלה בוס ועל השירה הופקדו כמה שמות מוכרים כמו אלון עדר, סיון טלמור, ליאורה יצחק, שילה פרבר.
החל מ-2013 מפרסם ברק את שיריו בדף הפייסבוק "ברק פלדמן - שירים" (לשעבר: "שירים קטנים") ולו מעל ל-44,000 עוקבים (נכון לפברואר 2018)
עמוד הפייסבוק של האלבום "שקוף", הוא מאגר מגוון של טקסטים מקוריים המגיעים מתוך נקודת מבטם של ילדים והורים ובו אפשר גם לשמוע שירים מולחנים ולצפות בקריאות משעשעות וקליפים אינטראקטיביים חדשניים.
ייסוד חברת Eko.