לאחר סיום המלחמה ברומניה, בשנת 1944, שב לבוטושאן והצטרף שם לתיאטרון. בשנה שלאחר מכן עבר לבוקרשט והצטרף לתיאטרון יידי פרטי. בשנת 1948, עת הוקם התיאטרון היידי הממלכתי בעיר, הצטרף אלפרין לצוות השחקנים ושיחק שם בתפקידים דרמטיים שונים במשך 10 שנים. בשנת 1956 זכה לאות הוקרה של מסדר העבודה הרומני על הישגיו בתחום המשחק.
עלה לישראל בשנת 1961, והצטרף לשחקן היידי המוכר והמצליח שמעון דז'יגאן ויחד הופיעו בארץ ובעולם, בין השאר במערב אירופה, ארצות הברית, דרום אמריקה, דרום אפריקה וברית המועצות. הוא השתתף בהפקות והצגות פרטיות רבות ביידיש והופיע עם השחקן היידי יוסף בולוף כאשר הלה הגיע להופעות בארץ. ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בהפקתו של מנחם גולן.
בשנת 1979 יצא להופעות בארצות הברית והחל להופיע בתיאטרון יידי בניו יורק.
אלפרין שב לישראל בשנת 1986. שנה לאחר מכן, עם ייסוד התיאטרון היידי "יידישפיל" הצטרף לצוות השחקנים שלו. בתיאטרון הופיע ברוב ההצגות שהעלה, בהן: "נערי הזהב", "מסעות בנימין השלישי", "מירה'לה אפרת", "הכתובה", "הרשלה מאוסטרופולי", "דז'יגן ושומאכר לנצח", "קשה להיות יהודי", "פויגלמן", "שירי החומש", "מוטק'ה גנב", "המכשפה", "ילדה יפה" ו"חלומו של שימל'ה". על גילום דמותו של פייביש ב"נערי הזהב" זכה אלפרין בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 2001.
היה בן זוגה הקבוע של השחקנית פאולינה טאכמן, עד פרישתה לגמלאות, בתחילת שנות ה-90.
אלפרין כתב את המחזות "זיווג משמים", "כל יום פורים" ו"עניינים מבדחים" לתיאטרון יידישפיל. את ההצגה "זיווג משמיים" גם ביים. הוא הופיע בכמה הצגות גם בעברית: "פישקה החיגר" בתיאטרון השדרה (1967) ובהצגות לילדים.
במקביל לפעילותו ביידישפיל הוזמן על ידי תיאטרון הבימה בשנת 1992 לשחק את וילי לומן, התפקיד הראשי, בהצגה "מותו של סוכן". בנוסף הופיע בתיאטרון בית ליסין בהצגה "שיחות עם אבי" בתפקיד סבא סלומון. כמו כן, ב-1994 השתתף בסדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" בתפקיד מלכיאל גרינוולד.
אלפרין הופיע בתפקידי משנה במספר סרטים, ביניהם: "הבן האובד" (1968), "להט במים" (1969), "כשנותנים - קח!" ("איז מען גיפט, נעמט מען") (1982), "חימו מלך ירושלים" (1987), סדרת הטלוויזיה "סיטון" (1995), ו"בשם האהבה" (1994).
לאחר פרישתו לגמלאות המשיך אלפרין בכתיבת קטעי קישור להופעות, בעיבודים בימתיים ובתרגומים. בין השאר כתב גרסאות יידיש על פי מנגינות צועניות לאלבומו של הזמר יוני אילת, "ציגיַינער נשמה".
בתיאטרון יידישפיל הופיע ב-2010 בהצגה "מי הוא מי", על-פי מחזה של סמי גרונמן.
בנובמבר 2010 זכה בתואר "יקיר אמ"י". תעודת הוקרה הוענקה לו ולמספר אמנים ותיקים נוספים במסגרת הטקס השנתי לוותיקי הארגון.
יעקב אלפרין נפטר בגיל 91 ב-9 בדצמבר 2012 ונטמן בבית עלמין הדרום. הותיר אחריו את רעייתו דינה ושלושה ילדים - בן ושתי בנות.
1903 בארצות הברית
1903 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 127 שנה מיום היווסדה.
אהרון גלנץ-ליילס
המכונאי (2004)
המכונאי (באנגלית: The Machinist; ידוע גם כ-El Maquinista) הוא סרט מסוגת מותחן פסיכולוגי אנגלי-ספרדי משנת 2004 בבימויו של בראד אנדרסון ובכיכובם של כריסטיאן בייל, ג'ניפר ג'ייסון לי, ג'ון שריאן, אייטנה סנצ'ז-גיון ומייקל איירונסייד.
תקציר העלילה.
טרוור רזניק (כריסטיאן בייל) הוא מכונאי שסובל במשך שנה מאינסומניה כרונית (נדודי שינה), שהשיל ממשקלו באופן הדרגתי עד לנקודה בה הוא הפך להיות כחוש קשות. הופעתו המדאיגה בנוסף להתנהגותו המוזרה גורמים לעמיתיו לעבודה לשמור ממנו מרחק; בסופו של דבר הם חוברים כנגדו לאחר שהיה מעורב בתאונת מכונה שגובה ממילר (מייקל איירונסייד) את זרועו השמאלית. טרוור, שדעתו הוסחה על ידי עובד לא מוכר בשם אייוון (ג'ון שריאן), נושא באשמה עבור התאונה. אף אחד במפעל לא מודע לאייוון ואין שום רישומים לגבי עבודתו שם. נדמה שטרוור מצליח למצוא שלווה רק בזרועותיה של סטיבי (ג'ניפר ג'ייסון לי), נערת ליווי שמפתחת רגשות חיבה אמיתיים כלפיו, או בחברתה של מריה (אייטנה סנצ'ז-גיון), מלצרית במסעדת שדה התעופה שם הוא מבלה רבים מלילותיו.
טרוור נרדף על ידי הבזקים קצרים של דימויים שחוזרים על עצמם, ובכל יום הוא מוצא עצמו מפחד ללא סיבה מחפץ אחר, כמו המצת במכונית שלו, ממנו הוא נראה ככמעט מפחד לגעת. סדרה מסתורית של "פתקים דביקים" שמופיעים על הדלת של המקרר שלו ומתארים משחק של "איש תלוי" שולחים את טרוור עמוק יותר לתוך הפרנויה, למרות היותם מאיימים במעומעם בלבד. למרות הכל הוא מנסה לבסס קשר רומנטי עם מריה. בפגישה עימה בפארק השעשועים, טרוור מלווה את בנה ניקולאס לביתן אימה שמכונה "כביש 666", שאורותיו המבזיקים גורמים לילד לחוות התקף אפילפסיה.
טרוור לא מסוגל לחשוב יותר בבהירות, ומתחיל לחשוב שהאירועים המשונים בחייו מתרחשים במאמץ מתוכנן כדי לגרום לו להשתגע. רעיונות אלה חודרים אליו ברמזים קטנים ושרירותיים. אחד מהם הוא תמונה של אייוון במסע דיג עם אחד מעמיתיו לעבודה של טרוור, אשר הוא מוצא בארנקו של אייוון כשהוא נשאר לרגע מאחור בפאב. כמעט-תאונה נוספת בעבודה גורמת לטרוור להשתלח בזעם מבלבל על עמיתיו לעבודה וכתוצאה מכך הוא מפוטר מיד. גדילת הניכור והסחות הדעת אצל טרוור גורמות לו לשכוח לשלם את החשבונות וכתוצאה מכך החשמל בדירתו מנותק. נוזל סמיך וכהה מתחיל לטפטף מהמקפיא, שלבסוף מכסה את דלת המקרר עם טיפות שנראות כמו דם.
אחרי מספר ניסיונות לא מוצלחים להתעמתות עם אייוון, טרוור מנסה לאתר אותו דרך לוחית הרישוי שלו. הוא עוקב אחר מכוניתו של אייוון במטרה לקרוא את לוחית הרישוי שלו בדיוק כאשר נגמר הדלק במכוניתו. כשפקיד משרד הרישוי מתעקש שהוא לא יכול לשחרר מידע אישי אלא אם כן בוצע פשע כלשהו, טרוור משליך את עצמו מתחת לגלגליה של מכונית במטרה להאשים את אייוון בפגע וברח. אחרי שמילא דו"ח משטרתי עם מספר לוחית הרישוי של אייוון עליו, טרוור החבול נאלם כאשר החוקר מבשר לו שהמכונית של אייוון היא בעצם שלו; טרוור דיווח שהרכב נהרס לחלוטין לפני שנה. הוא בורח מהשוטר המבולבל והולך לביתה של סטיבי, שמלבישה ומנקה אותו. אבל אז טרוור מוצא את תמונת הדיג המשותף של אייוון וריינולדס ממוסגרת בביתה ומאשים את סטיבי בקשירת קשר כנגדו. סטיבי מבולבלת וטוענת שהתמונה היא של ריינולדס ושלו, ולא של אייוון, אבל טרוור מסרב להביט בה. אחרי חילוף קללות ומריבה קצרה, טרוור מושלך מביתה של סטיבי. הוא הולך לחפש נחמה במסעדת שדה התעופה, אבל כשהוא שואל על מריה, מלצרית לא מוכרת מספרת לו שמעולם לא הייתה להם מלצרית בשם הזה.
בשיא של הסרט טרוור רואה את אייוון לוקח את ניקולאס, שנראה כאילו נחטף, לתוך דירתו של טרוור. בחשש מהגרוע ביותר, טרוור מתגנב פנימה. הוא לא מצליח למצוא את ניקולאס בשום מקום והוא גם לא עונה לקריאותיו של טרוור. טרוור מתעמת עם אייוון בחדר האמבטיה, ושואל אותו מה הוא עשה עם ניקולאס. אייוון אומר לו ש"אתה יודע שהוא מת". טרוור מתעמת עם אייוון ובסופו של דבר הורג אותו. לאחר מכן הוא מסיט את וילון האמבטיה, בציפייה לראות את גופתו של ניקולאס, אך האמבטיה ריקה. הוא ניגש למקרר שלו ופותח אותו רק כדי לגלות דגים מרקיבים ושאר מזון מקולקל נופל ממנו על הרצפה. מוחו נודד בחזרה אל תמונת הדיג, שם נראה פתאום טרוור מלא ובריא יותר עומד ליד ריינולדס, בדיוק כפי שסטיבי אמרה. אייוון מעולם לא היה בתמונה; הכל היה חלק מהזייתו הפרנואידית של טרוור.
הסצנה הבאה חוזרת לסצנה הראשונה של הסרט, שם טרוור מנסה להפטר מגופה של אדם כלשהו (ככל הנראה גופתו של אייוון), מגלגל אותה בתוך שטיח ומתקשה לזרוק אותה לתוך הים. כאשר השטיח מתגלגל ונפתח, אין שום דבר בפנים. אייוון, חי ונושם, מופיע אוחז בפנס וצוחק. טרוור, פתאום חזרה בביתו, בוהה בעצמו במראה, מתחיל לחזור על המילים "אני יודע מי אתה". הוא משלים את האותיות החסרות במשחק האיש התלוי על המקרר שלו, ויוצאת המילה "רוצח". אז הוא נזכר בחלק שלו בתאונת פגע וברח לפני שנה, בה הוא דרס והרג ילד זהה לניקולאס לאחר שהסיר את עיניו מהכביש לרגע כשניסה להשתמש במצת במכוניתו. אמו של הילד, שלאחר מכן הוא מפנטז עליה כמריה המלצרית, הייתה בזירת התאונה; במעשה של חוסר רגישות ופחדנות, טרוור מחליט פשוט להמשיך לנסוע.
לאחר הזכרות בזיכרון כה מודחק הוא שוקל, לזמן קצר, לנסוע לשדה התעופה ולברוח. במקום זאת הוא נוסע למפקדת המשטרה, מלווה על ידי אייוון- שקט אך מעודד, שנפרד ממנו מחוץ לתחנת המשטרה. בנקודה זו ניתן להבין כי אייוון היה כפיל שגילם את המצפון של טרוור. בהתאם להתגלמות מצפונו של טרוור, אייוון מתרצה רק כאשר טרוור לוקח אחריות למעשיו. בדלפק הקבלה של תחנת המשטרה, טרוור מתוודה על פשעו מלפני שנה. כשסוף סוף מצפונו האשם הפך לנקי, טרוור נרדם במהירות בתא המעצר שלו, בפעם הראשונה מאז התאונה.
ג'ון ריטר
ג'ונתן סאות'וורת' "ג'ון" ריטר (באנגלית: Jonathan Southworth "John" Ritter; 17 בספטמבר 1948 - 11 בספטמבר 2003) היה קומיקאי ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב. נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של ג'ק טריפר בקומדיית המצבים המצליחה "שלושה בדירה אחת", ואת פול הנסי בסיטקום "8 כללים פשוטים".
ביוגרפיה.