האב והבן מצויים בבית פנימה והמכות מתרחשות בחוץ. לפי פרשנויות רבות הדובר המתאר את המכות הוא הבן. הרי גולומב מתאר סיטואציית-על לכל השירים, שבה שרויים האב והבן בבית בעוד המכות מתחוללות בחוץ. הבן שוכב על משכבו, צופה בחלון ומתאר את שרואות עיניו בהתרגשות, בבהלה ותוך היטרפות-הדעת בעוד אביו יושב לידו, שקט, שקול ומרגיע. האב מאזין לתיאורים הרגשניים והחושניים מפי בנו, אך איננו זקוק לראות את המכות בעיניו על מנת להבין את משמעותן העמוקה, בבחינת ().
המכה הראשונה היא מכת דם. הדם בשיר איננו הדם המקראי אלא אור אדום, צבעה של האימה. האור מאיר ככוכב מוזר בלילה, מאיים באופן חסר-פשר. העיר מתעוררת מתרדמה מכושפת, יפהפייה מצד אחד (, ) אך מאיימת ואפלה מאידך (). לאחר תיאור עלמה שואבת-מים, הנבהלת עד עמקי נשמתה ממה שראתה בבאר (ואין הדבר מפורש, אך ברור מתוך ההקשר המקראי שהמים הפכו לדם), מגיעה לראשונה ביצירה קריאתו של הבן לאביו: . הבן מבקש מים, ובאופן מפתיע ואף מרתיע, האב אינו עונה תשובה מרגיעה לבנו המבוהל. הוא אמנם פונה אל הבן הניחר בצמא ברוך (), אך תוכן דבריו מגלם את קול התבונה והרציונליזם קר הרוח. הדם הוא עונש ואף עונש מוצדק (, ). עבור הבן ההתרחשות היא הווה מייסר וחסר-פשר, בעוד שעבור האב מדובר בפרק נהיר של חטא ועונש. מול זעקת הבן יכול האב רק לענות ברוח של קבלת הדין ודטרמיניזם . בשיר "דם" שהתפרסם בביטאון השומר הצעיר ב-1939, מגמת דברי האב שונה, שם האב אינו מצדיק את הדין, שם הוא מדבר על נקם ().
צפרדע.
השיר השני עוסק במכת צפרדע. בראשיתו חוזרת ההפנמה של דברי האב, אין מדובר במכה אקראית אלא בעונש, . הצפרדע מתוארת כמפלצת מיתולוגית מרופשת העולה מן היאור בכוונה למשול בעיר. הבית השני פונה אל הצפרדע עצמה ומשלב רתיעה ודחייה עם הכרה בכוחה העצום שאין להתנגד לו. הצפרדע מכונה הן בשמות המביעים סלידה וגועל (, , ) והן בפניות של גדוּלה ושלטון (, ). הבית השלישי מעצים את תחושת ההערצה לצפרדע התופחת ועולה, ומוהל אותה באימה מפני צבא הצפרדעים השוטף את העיר ושובר את סכרי היאור ככפיסי עץ. הצפרדע נגלית, כמו במקור המקראי, לא כיצור בודד אלא כשם קיבוצי לרבבות יצורים (). ואכן, צבעה הירקרק וריבוי פרטיה האחידים הצועדים בסך שמכתיב להם הקצב היאמבי של השיר, מעלים על הדעת את צעדתם של חילות צבא או של המון מוסת, שזהותם האישית של פרטיו נמחקה. גם בבית זה קורא הבן לאביו באימת-מוות. תשובתו של האב היא שוב תשובה של "פרשן כל-יודע", נבון, "חכם מדי, מפוכח... ניצב מעל המאורעות כאלוה, אציל וטראגי ומצדיק את הדין". העיר נמצאת למעשה בעצם נפילתה. מותה של העיר והמלך (הצפרדע) בוא-יבוא לבטח, (ההדגשה במקור), כלומר לא לפני שיסתיימו כל המכות, ולא לפני שיסתיים הלילה. גם אם נראה לבּן שללילה אין קץ, מרגיע אותו האב שמות העיר יגיע, ואף הבן, בבוא היום, יכיר את של נוקם העיר, אותו מזהה הלל ברזל עם מלאך המוות.
כינים.
הכינים מופיעים לאחר ההצהרה , (ובסוף הבית: ) אך לא ברור אם בשל השנאה עולה העפר והופך ליצורים המטרידים המכסים הכל, או שעקב עליית עפר הארץ הופכת נא אמון לשנואה. הכינים הם אספסוף שעולה למעלה בה משתחוות לו אומות . לפי חרוז בשיר האחרון "איילת" () עולה כי הכינים שותפים לצפרדעים בכיבוש ובהשחתת העיר. דוד כנעני מציין את ההקשר ההיסטורי האקטואלי, את תדהמת העולם כאשר "יצאו למלוך כינם וצפרדע ועמים נפלו לנשוק את שרביטם" וכיצד, בחסות הנאציזם "נשטפו הערכים האנושיים בקלות לא-תיאמן. נפרצו כל הסכרים ומנבכי העמים צפו ועלו מפלצות-אימים, בני-שטנים". בבית הדיאלוגי הראשון של "כינים" (הבית הרביעי) מפנה הבן אל האב בקשה מוזרה: ) כלומר הבן מבקש לצאת אל המכות. עוזי שביט מפרש קריאה זו של הבן כהיקסמות מהעוצמה המשתוללת בחוץ ורצון להתמזג עמה. האב, המחזיק בו בבית, מתמודד על נפשו של הבן ועל ערכיו מול הרוע החיצוני, ומחזיק בו בכוח לבל יאבד אף הוא צלם אנוש. דו-שיח דומה ומועצם חוזר בשיר "דבר".
ערוב.
מכת ערוב מבשרת את "זריחתה" של חולדת הבר, שכל הרואה את פניה, נטרפת עליו דעתו. כאן מצייר אלתרמן תמונות ממוקדות בחיות המשק המשתגעות, הפר הקורע את הנזם שבאפו (הנקרא חָח), הסוסים המתחילים לרקוד כבקרקס, הכלבים שאבדה בינתם ובנות הצאן שמתחילות לטרוף זו את זו. גם פניהם של בני האדם משתנים לאורה של חולדת הבר (), האמון ההדדי נעלם וכל סולידריות חברתית נשברת. כיוון שהבן הצופה מן החלון נחשף לפני החולדה (זאת ניתן להבין מהמאפיין של הנחשפים לפני החולדה, המזקינים בטרם עת , ואזכור הזדקנותו בלא-עת של הבן בשיר על מכת החושך ) נהפכו גם פני האב בעיניו לחלק מהעולם הזר והמפחיד .
דבר.
השיר החמישי, דבר, הנמצא באמצע שירי-המכות הוא שיר-מפתח לפואמה כולה. השיר נפתח בקול תרועה ובאור המבקיע את חשכת הלילה (), ומיד אחריו נשקף מראה זוועה מחריד יותר מכל שהיה עד כה (וקשה יותר מהמכות בספר שמות) - מוות המוני: . זו המכה הראשונה המפילה חללים בנפש. אך תגובת העיר איננה בכי ומספד, אלא להפך - משתה שמחה מקאברי, פורק-עול: . הבן צופה בהילולה ובמצעד של אור הלפידים בחוץ (המעלים על הדעת את תהלוכות הלפידים של התעמולה הנאצית, למשל בסרט "ניצחון הרצון"), וקורא אל אביו את הקריאה הפרדוקסלית: . לפי שביט הבן מבטא במילים אלה את ההיקסמות העליונה ממקסם השווא ומהאסתטיקה הנאצית המרתיעה ומושכת כאחת, הפועלת על החושים והיצרים הקמאיים. האב מבין היטב את רצונו של הבן ומשתדל בכל כוחו להחזיק בו בבית פנימה. טיעוניו של האב רציונליים (, ), מתארים את השמחה כגרוטסקה ומייצרים על ידי השימוש בשורש ש.צ.פ. הקבלה מרתיעה בין ל מהשיר "צפרדע". אולם טיעונים רציונליים אלה נופלים על אזניים ערלות, שכן הבן שב וחוזר על התיאורים החושניים המקסימים של תופים, לפידים וחצוצרות, שאף גופו-שלו משתוקק להצטרף לריתמוס שלהם () כמו בסיפור החלילן מהמלין. לפי שביט, בשיר זה מגיעה היקסמותו של הבן לשיא, בעוד האב מתגלה כלוחם המתמודד על נפשו של הילד כנגד הקסם המהפנט, ומצליח להציל את נפשו של הבן מעיוות, אך מפסיד במערכה על חייו. הלל ברזל מציין שגם אלבר קאמי דימה את מלחמת העולם השנייה למגפת דבר, אך לא הייתה היכרות בין שני היוצרים.
שחין.
השחין מתגלה ב אילם. לאחר סערת הבכחנליה והקרנבל המקאברי של "דבר", מתעוררת העיר אל תסביך אשם המתבטא בנגע דמוי הצרעת המקראית. מול מהומת הרעש והצחוק של "דבר", כאן - מול כלי הנגינה המקסימים, כאן - . בקשתו של הבן מהאב נוגעת, לראשונה ביצירה, לא להווה המיוסר אלא למחר: . אלתרמן שם בפי האב את התנגדותו הנחרצת לכל אידאולוגיית "קידמה" של "עולם המחר" (כגון הקומוניזם): ). אלתרמן שלל תכלית שלילה את האידאולוגיות הגדולות של זמנו, שהבטיחו הבטחות קידמה על-אנושיות והשתמש במילה "המחר" על מנת ללעוג לתנועות אלה. כחצי שנה לאחר פרסום "שירי מכות מצרים" נתן אלתרמן ביטוי מורחב לתפיסתו בנושא זה בשיר "הטור השביעי" "המחר", וב-1952 השתמש בכינוי "לוחמי המחר" על מנת ללעוג לתומכי סטלין לאחר משפטי פראג.
התמונה בסוף השיר מגלה לראשונה נימה של רוך ועדנה (). תמונה זו מבטאת, לדעת הרי גולומב, את המפנה שחל ביצירה מרגע זה ואילך. משלב זה והלאה מכינים כבר הסבריו של האב את הקרקע לחיים שלאחר שוך המכות.
ברד.
מכת ברד מפתיעה שוב, לאחר השקט השורר על אמון הנגועה בשחין, בבוהק עז של ברקים (אש), רעמים וברד. אחת התופעות המפתיעות בתיאור המכה היא הקישור בין האלימות הניחתת בעוצמה ובמהירות לבין ערכים של יופי ואסתטיקה (). היופי איום לא פחות מהחורבן. שביט מציע לעניין זה השוואה עם המניפסט של הפוטוריזם ("תעודת היסוד והמאניפסט של הפוטוריזם", פורסם על ידי פיליפו טומאסו מארינטי בעיתון הצרפתי "לה פיגארו" ב-20 בפברואר 1909) ובו, בין שאר הסעיפים, השורות: . שני בתי התיאור הראשונים של השיר "ברד" מכילים ריבוי פעלים קצרים ותוקפניים (נופץ, כרע, גח, נשפך, הך), ביטויי אלימות (קרעו, שועט, בהמה פצועה, הך בה עוד!) ומהירות (מחי אחד, כרכב במורד [ה"מכונית השואגת" מהמניפסט של מארינטי], הבריקו, רד שועט). כולם קשורים לשילוב בין אסתטיקה פוטוריסטית-פשיסטית לבין אלימותה של זו. יתרה מזו, הן שביט והן זיוה שמיר מקשרים את הדינמיות האלימה עם הבליצקריג, טקטיקת הלוחמה הגרמנית של "מלחמת בזק" ברוטלית, טוטלית ומודרנית בתכלית שהכתה את אויבותיה של גרמניה בהלם מהפנט, התפרצות כבולה בסדר צבאי. על מנת להדגיש את החוויה האסתטית המהממת משתמש אלתרמן במטפורה האוקסימורונית (תיאור של דבר על ידי היפוכו): , כלומר האור, כמו היופי, הוא ממקור שלילי (אפלה) ומסוכן (חורבן).
בעיני הבן, המייצג את תושבי נא אמון כולם, מכת הברד מדגימה את הגורל העיוור, הרס חסר-טעם וחסר-פשר, אקראי לחלוטין (). אולם דברי האב השקולים, האופייניים כל-כך, מסבירים שלהפך, לא רק שאין כאן אקראיות אלא שהמכות כולן הן תוצאה של חוקי-הברזל של ההיסטוריה. אותם חוקים המבטיחים גם את תום החורבן וחיי המחר. האב מכיר באמת זו כבר בעיצומה של אנדרלמוסיית המכות, וחוזה את העתיד לבוא (. דברי האב כאן כמו גם קריאתו בשיר "שחין" מצביעים על ייצוגו כשמרן. עצם ההכרה שמה שהיה הוא שיהיה מהווה בעבורו נחמה. האב מזוהה עם קולו של אלתרמן עצמו, הסולד ממהפכנות.
ארבה.