האזור היה מיושב על ידי כ-30,000 אינדיאנים עד בוא הספרדים לשטח בחיפושיהם אחר זהב, החל במאה ה-16. בתחומי הפארק מתגוררים כיום מאות בודדות של תושבים, בעיקר בשל חוסר נגישותם של האזורים הגבוהים. קיימים יישובים לאורך גבולותיו המזרחי והמערבי של הפארק, ואלה הביאו לכך, שבין 1992 ל-2005, הגדיר ארגון אונסק"ו את הפארק כאתר בסיכון, בין היתר, בשל צייד ודייג לא מבוקרים, מרעה יתר וסלילת דרכים ללא תכנון.
קיטניות
סנגאי
אנבל
אנבּל הוא אלבומו השביעי של הזמר אריאל זילבר מ-2005, שיצא 6 שנים לאחר אלבומו הקודם "מסך עשן". בדומה ל"מסך עשן", גם "אנבל" הוקלט בצפון הארץ, שם התגורר זילבר באותה עת. את זילבר מלווים באלבום מוזיקאים מיישובי הצפון, בעיקר מוזיקאי ג'אז, ביניהם אבטה בריהון, אנלם דרסו ובאביי בזה. האלבום יצא בתקופה בה הגיעה מעורבותו הפוליטית של זילבר לשיא, וכללה בין השאר את השתתפותו בהפגנות מחאה נגד ההתנתקות. זילבר טען כי לעטיפתו הכתומה של האלבום אין קשר ל"כתומים", כינויים של מתנגדי תוכנית ההתנתקות.
סקירה כללית.
חלק משירי האלבום עוסקים בנושאים דתיים ו/או פוליטיים, גם אם לא באופן ישיר או בוטה יותר כמו שירי מחאה של זילבר משנות האלפיים כמו "יהודי לא מגרש יהודי" או "יוללה". זילבר סיפר על השיר "לב אמיץ" ("איך אדע מה טוב ומה רע, הכל כתוב בספרי התורה") כי הוא נכתב בעקבות מפגש עם חסידי ברסלב ("בכל רמזור הם יצאו ורקדו").
"שיר ש..." ("שיר לעם גדול, רק שלא ייפול"), שהווידאו קליפ שצולם עבורו מציג את זילבר שר ורוקד ברחובות עם חסידי ברסלב, תואר כ"בוגי-רוקנ'רול" והוקלט באולם שמחות במושב יונתן שברמת הגולן. השיר "יש לי" נכתב על ידי העיתונאי אורי אורבך ועוסק במתנחלים. אורבך כתב שיר מחאה בנושא ההתנתקות, בשם "בארגזים", גם עבור הזמרת אתי לוי.
האלבום "אנבל" כולל גם שירי אהבה ושירים העוסקים בזוגיות המושפעים מהמוזיקה האתיופית, כמו שיר הנושא "אנבל". השיר הוא דואט של זילבר עם ויקטוריה חנה, ומהווה גרסה עברית של זילבר ורעייתו שושנה לשיר שכתב והלחין אבטה בריהון. בתקופה שלפני הקלטת האלבום עבד זילבר עם בריהון, אנלם דרסו ובאביי בזה, מוזיקאים ממוצא אתיופי, והם שיתפו איתו פעולה בהקלטות האלבום. האלבום מסתיים בקטע אינסטרומנטלי לתופים, גיטרה בס, חצוצרה וטרומבון בשם "מנגינה עאלק" שנכתב בהשראת ספרו האחרון של אפרים קישון, "נקמתו המתוקה של פיקאסו", הקורא תיגר על עולם האמנות המודרנית.
מיקי קם שרה קולות רקע בשיר "אנבל".
גרסאות כיסוי.
"כריש" הוא גרסת כיסוי לשיר שנעמי שמר כתבה והלחינה בעקבות הסכמי קמפ דייוויד. השיר מספר על מפגש בין כריש וסרדין. זילבר טען כי לדעתו ניתן לפרש את מילות השיר באופן שונה מן המקור ("היא טוענת שאנחנו הסרדין והם הכריש, אבל האמת היא שאנחנו הכריש. אם רק נחליט, נוכל לגמור אותם תוך שעתיים. הבעיה היא שאנחנו בעיקר תולשים לעצמנו את הסנפירים"). "בריון השכונה" הוא גרסת כיסוי מעוברתת ל"Neighborhood Bully" מאת בוב דילן, שהופיע במקור ב-1983 באלבום Infidels ופורש באופן נרחב כהוקעה מפורשת של הצביעות שבגינויה של מדינת ישראל כ"בריון השכונתי" בעקבות הפצצת הכור העיראקי ב-1981 (דילן טען כי השיר אינו פוליטי וניתן לפרשו גם בדרכים אחרות). גרסתו של זילבר יצאה כסינגל ב-2002. אהוד בן-פורת טען שההקשר בו הוציא זילבר את השיר הוא "מובן יותר" לאחר תמיכתו הפומבית במתנחלים ("בריון השכונה, על הגבעה ניצב, עוצר את השעון, הזמן עוצר עכשיו").
רופאים ומרפאים יהודים בארצות רומניות לפני העת החדשה
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית (מא"א, aic) הוא ארגון פוליטי דו-לאומי ישראלי-פלסטיני שמטרתו להפיץ מידע בנושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני והסכסוך הישראלי-ערבי. הארגון דוגל במאבק פוליטי לסיום הכיבוש של שטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, כולל ארגון ותמיכה בסנקציות בינלאומיות כנגד ישראל, וכן בהכרה בזכות השיבה הלאומית והפרטית של הפליטים הפלסטינים לשטחי מדינת ישראל.
היסטוריה ופעילות.
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית הוקם בפברואר 1984, בידי ישראלים פעילי שמאל יוצאי "מצפן" ובהם מיכאל ורשבסקי, ופלסטינים מארגוני השמאל הפלסטינים. משרדיו שכנו בדירה ברחוב כורש בירושלים. סיסמתו הראשונה של הארגון הייתה "לספר על ישראל בערבית, ועל פלסטין בעברית", מטרתו הייתה להיות ארגון שיספק מידע בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים, גם לתנועות הפלסטיניות, גם לתנועות הישראליות וגם לציבור הרחב. ראשית הפעולה הייתה שיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני וכן מתן שירותים משרדיים לכל המעוניין בשמאל, שגם עזרו במימון הפעילויות.
בין אפריל 1984 לפברואר 1987 פרסם המרכז למעלה משלושים דו"חות, בעיקר על הנעשה בשטחים, אך גם על השמאל הישראלי, מאבקים חברתיים בישראל, מדינת ישראל ומדיניות הביטחון שלה. שניים מהדו"חות נמכרו להוצאת איתקה בלונדון. המרכז החל לפרסם דו-שבועון בשפה הערבית בשם "חדשות מבפנים" (אח'באר מן א-דאח'ל) ודו-שבועון באנגלית "News from Within". בין עובדי המשרד היו אסירים פלסטינים ששוחררו מבתי כלא ישראלים. בעת עסקת ג'יבריל, במאי 1985 (עסקה שבה שוחררו 1,150 אסירים פלסטינים תמורת 6 חיילי צה"ל) העמיד עצמו המרכז לרשות האסירים על מנת לוודא ששוחררו האסירים שישראל הבטיחה לשחרר.
בסוף שנות השמונים, בזמן ממשלת האחדות הלאומית שבה כיהן יצחק רבין כשר הביטחון, היה הוועד פעיל נגד מדיניות היד הקשה ונאבק נגד גירוש מנהיגים פוליטיים, צווי ריתוק ומאסרים. המרכז לאינפורמציה עסק בפרסום פעילויות צה"ל והשב"כ עליהן מחה, ועודד את המאבק הפלסטיני בשטחים באמצעות פרסום הנושא בציבור, הפגנות ומסיבות עיתונאים. המרכז עשה זאת תוך כדי שיתוף פעולה עם פייסל חוסייני, שעמד בראש המרכז ללימודים ערביים באוריינט האוס.
ב-17 באפריל 1987 פשטו כוחות שב"כ ומשטרה על משרדי המרכז לאינפורמציה ברחוב כורש בירושלים, החרימו את ציוד המשרד ולקחו את צוותו לחקירה. המרכז נסגר לפי צו ממפכ"ל המשטרה בשל היותו חלק מהתארגנות אסורה הקרויה "החזית העממית - ג'ורג' חבש". כל אנשי המרכז שוחררו, פרט למיכאל ורשבסקי שנעצר לחקירה על ידי השב"כ. ורשבסקי הועמד לדין. בכתב האישום צוינו שני נאשמים: המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ומיכאל ורשבסקי. ההאשמות היו תמיכה בארגון הטרור החזית העממית, מתן שירות להתארגנויות אסורות והחזקת חומר שלהן. ורשבסקי נשלח למעצר בכלא רמלה עד תום ההליכים. אביגדור פלדמן ערער על המעצר לפני בית המשפט העליון. ורשבסקי שוחרר, אך נאסר עליו להיות בקשר עם המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית.
המשפט התנהל מפברואר 1987 עד יולי 1990 בבית המשפט המחוזי בירושלים. אחרי שהוגש ערעור בפני בית המשפט העליון, הורה בית המשפט העליון לפתוח את המשרד, אך לא להחזיר את הציוד המוחרם והמרכז נפתח באוגוסט 1987. ורשבסקי פעל מהאוריינט האוס מכיוון שנאסר עליו קשר עם המרכז לאינפורמציה. בפסק הדין קבע בית המשפט שהחזקת פרסומים של ארגונים בלתי חוקיים אינה אסורה. המרכז טען שכמעט כל גוף פלסטיני קשור במידה זו או אחרת לאש"ף ולכן כל הפלסטינים הם בלתי חוקיים וכך גם כל מגע עמם. בית המשפט קבע שארגונים שפעילותם לא נאסרה אינם ארגונים אסורים.
מתוך 31 סעיפי אישום בנושא "מתן שירותים להתארגנויות אסורות", הייתה כותרתו של פרסום אחד "החזית העממית לשחרור פלסטין". בית המשפט האמין לטענת המרכז שלא ידע את זהות המזמין כשהסכים לפרסם את החוברת, אך סבר כי בחר להעלים עין. באוקטובר 1989 זיכה בית המשפט את המרכז ב-30 מתוך 31 סעיפי אישום, פרט לפרסום אותה חוברת הדרכה בשם החזית העממית. בית המשפט גזר על ורשבסקי קנס ומאסר של 30 חודשים, מתוכם 20 בפועל. המרכז ערער על פסק הדין ובית המשפט העליון הוריד את העונש ל-20 חודשי מאסר, מתוכם 8 בפועל. ורשבסקי ישב בכלא מעשיהו ובינואר 1991 שב למשרדי המרכז לאינפורמציה ברחוב כורש, זאת לאחר ארבע שנות היעדרות.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה ניהלה את המרכז תקוה פרנס. בתקופה זו שימש המרכז כמתווך וכיועץ לפרויקטים משותפים ישראלים-פלסטינים. עם התחלת האינתיפאדה, במהלכה ולאחריה יזם המרכז סיורי אינפורמציה וסולידריות במקומות בהם התעמתו כוחות הביטחון הישראלים עם הפלסטינים ובהם גירשו פלסטינים והרסו בתים. המרכז נתן מידע לכלי התקשורת, נציגיו התראיינו בהם והעניק סיוע לתנועות נגד הכיבוש. בסוף האינתיפאדה הצטרפו לצוות עובדי המשרד אסירים שהשתחררו מבית סוהר קציעות.
המרכז הוציא פרסום חדש The Other Front, המתאר את הנעשה בישראל בתחומים הכלכלי, התרבותי והפוליטי, מאבקים חברתיים, אך בעיקר הפעילות נגד הכיבוש. במלחמת המפרץ, בזמן שהשמאל ניער חוצנו מהפלסטינים, היו אנשי המרכז מהבודדים שביקרו בשטחים, המרכז פתח משרד נוסף בבית לחם ואנשיו נסעו מדי יום מהמשרד בירושלים לזה שבבית לחם.
בעת חתימת הסכם הכוונות של אוסלו מנה המרכז 15 עובדים. בין פעילויותיו היו תמיכה באסירים פלסטינים והקמת קואופרטיב יצור בכפר סעיר, ופרסם ירחון באנגלית ובערבית בשם April 17. פעילותו הגדולה ביותר של המרכז בתקופה זו הייתה פרויקט RRRP לזכויות הפליטים והתושבות. המרכז פרסם דו"חות בנושא בהם דו-ירחון Article 74, העסיק עורך דין ופנה לערכאות השונות, כולל בית המשפט העליון, בדרישה לאיחוד משפחות. אנשי המרכז היו גם בקשר עם משרד הפנים וועדת חוקה של הכנסת בקשר לכך.