העיתון נועד לדבר אל היהודים ואל הרומנים כאחד, לשכנע את הרומנים להעניק שוויון זכויות ליהודים ברוח התקופה החדשה ולדרבן את היהודים לאמץ רעיונות מתקדמים המשרתים את ארצם ומחבבים אותם על סובביהם בני דתות אחרות, ולפעול בצורה הרמונית להכנסת רפורמות במנהגיהם וברעיונותיהם, מבלי לפגוע בעיקרי דתם.
הפקת השבועון ועריכתו.
הגיליון הראשון של השבועון ראה אור ב-3 באפריל 1857, ביוזמתו ובהכוונתו האידאולוגית של המשכיל היהודי יוליו באראש ושני חבריו, י. ל. ויינברג וארון אשר, ובעריכתו של הפובליציסט והמהפכן ארמן לוי. יוליו באראש היה הכותב הפורה ביותר של העיתון, ותרומתו זו גרמה למנהיגים יהודים מחוץ לרומניה לכנותו "מנדלסון של רומניה". לצד באראש ושני חבריו היו כותבים נוספים דוגמת סמואל הילל ונפתלי פופר. העיתון היה בעל השקפה תואמת לחכמת ישראל והציג תביעות למודרניזציה יהודית ברוח היהדות המערב-אירופאית, לצד תמיכה בשאיפות הרומניות לאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. כתב העת יצא לאור בבוקרשט, במהדורה דו-לשונית, רומנית וצרפתית.
השבועון זכה להדים עם הופעתו, שצוינה בעיתונות היהודית בגרמניה ובצרפת. מכתבי עידוד של אישים רומנים, כמו הפוליטיקאי רוסטי והשחקן מאטיי מילו התקבלו ופורסמו בכתב העת.
המממן העיקרי של השבועון היה הבנקאי אברהם חלפון (בנו של סולומון חלפון). מספר המנויים היה מועט, ובתום חצי שנה החליטו לסגור אותו, כי לא נשא את הוצאותיו. במכתב הפרידה מקוראיו כתב יוליו באראש שמרבית המינויים היו לחצי שנה בלבד, לכן החליטו לסגור אותו כעבור חצי שנה ולהשיב את מחצית התשלום למי שעשה מינוי לשנה שלמה.
הגיליון האחרון, מס' 24, יצא לאור ב-2 באוקטובר 1857.
השבועון המחודש.
ב-7 באוגוסט 1868 התחדשה הופעת השבועון בעריכתו של ארמן לוי. השבועון המחודש יצא למערכה על נושאים כמו: התביעה למתן אזרחות ליהודים הרומנים, גירוש היהודים מכפרי רומניה, הפרעות בהן נהרס בית הכנסת קורל של בוקרשט ועוד.
ארמן לוי עמד בראש מערכה נגד כוחות חזקים ממנו בהרבה, וכשהתייאש והפסיק את פעילותו, נסגר גם השבועון.
לקריאה נוספת.
-"Nerva Hodoş, Al. Sadi Ionescu
גורדון הולר
גורדון הולר (באנגלית: Gordon Haller; נולד ב-1950) הוא זוכה תחרות טריאתלון איש הברזל הראשונה.
ביוגרפיה.
גורדון הולר גדל בפורסט גרוב, אורגון וקיבל תואר בפיזיקה באוניברסיטת הפסיפיק.
באוהו (Oahu), הוואי, ב-1978. התחרה הולר בתחרות שארגן ג'ון קולינס, מפקד בצי האמריקני, המורכבת משחיית Waikiki Roughwater, מרוץ אופניים מסביב לאוהו, ומרתון הונולולו. מתוך חמישה עשר מתמודדים, שנים עשר סיימו את התחרות המכונה היום בשם "איש הברזל", כשגורדון הולר סיים במקום הראשון, וקבע זמן שיא של 11 שעות, 46 דקות, ו-58 שניות.
הולר התייחס להצלחתו באיש הברזל, כמעט שלושים שנה אחרי כן, בראיון שנתן בשנת 2007 ל-Competitor Magazine: "זו הייתה חוויה מדהימה... בוודאי משהו שלא ציפיתי שיתרחש בתחילה."
אסד עזי
אסד עזי (בערבית: أسد عزي; נולד ב-21 באפריל 1955) הוא צייר ומשורר דרוזי-ישראלי.
ביוגרפיה.
עזי נולד בשפרעם, הוא מתגורר ביפו. הוא הבכור בחמישה אחים, לאמו אכאבר ולאביו סיאח, דרוזי ממוצא לבנוני. בשנת 1961 אביו נהרג מירי צלף סורי בעת שסייר כחייל במשמר הגבול בצפון. אסד למד בבית ספר תיכון יהודי בקריית אתא. לאחר שירות צבאי למד לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה (1976-1980), ולתואר שני בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב (1980-1981). בשנות השמונים הוא היה חבר ב"קבוצת רגע" שעסקה ביצירת יצירות בעלות מטען תרבותי מקומי ובין חבריה דוד ריב, אבישי אייל ויורם קופרמינץ.
משנת 1987 מלמד עזי במדרשת בית ברל. בשנת 2001 לימד במכללת קיי בבאר שבע. כמו כן לימד בבית ספר מימד ת"א (1996–1999). משנת 2015 מרצה באוניברסיטת חיפה. לימד ציור במכון לאמנויות תל-חי בין השנים 1988 עד 2016.
יצירתו.
עבודתו עוסקת בכמה נושאים עיקריים: החמור כסמל; האישה והזוגיות; אוטופורטרט; ציורי משפחה ועוד. הטכניקה האומנותית היא קולאז'יסטית בעיקרה, מצרפת ומדביקה חומרים שונים, מפות ותוכניות בתים כמו גם תווי מוזיקה, בתוספת ציור ורשום.
עבודתו מושפעת משאלת הזהות האישית האנושית והפוליטית, מתוך התלבטויות של זהותו כאינדיבידואל ובהתייחסות לקוטביות של שאלת הערביות מול הישראליות וביטוי לתחושת הניגודיות התרבותית-ערכית-סגנונית של המזרח מול המערב.
עבודותיו הוצגו בגלריות ומוזיאונים רבים בישראל ומחוצה לה, והן נמצאות באוספים רבים, ביניהם אוסף מוזיאון ישראל ירושלים, אוסף מוזיאון תל אביב ומוזיאון העיר חיפה.
בריאיון עיתונאי ציין שהאמנים שהשפיעו עליו, בהם מארק רותקו, לוצ'יו פונטנה, הנרי שלזניאק, אורי רייזמן וכן את האיקונות של ג'וטו.
אימרה הראשון, מלך הונגריה
אימרה הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: Első Imre; 1174–1204) היה מלך הונגריה בין השנים 1196-1204. היה שותף למלכות עם אביו בין השנים 1182–1196. הוא עלה לכיסא המלוכה עוד במהלך חיי אביו המלך בלה השלישי אך עם מות האב הוא נאלץ להאבק על הכיסא מול אחיו אנדרש, בפשרה שהושגה בין האחים זכה אנדרש בשלטון על קרואטיה ודלמטיה והכתר ההונגרי נשאר בידי אימרה, עם זאת המתיחות בין שני האחים לא התפוגגה ושניהם נקטו בתככים ושוחד על מנת לאסוף תומכים. בקרב שנערך בשנת 1199 ניצח אימרה את אחיו ואילץ אותו לברוח לאוסטריה, בתיווך הכס הקדוש הושכן שלום בין האחים ואנדרש הוחזר למעמדו כדוכס קרואטיה ודלמטיה.
ביוזמת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ערך אימרה מספר מסעות מלחמה בבלקנים שמטרתם היא הכנסת השבטים המקומיים תחת כנפי הנצרות, אבל גם להסיר איום כנגד הממלכה ההונגרית והרחבת תחומי השפעתה. בשנת 1201 נלחם אימרה בסרביה ולאחר מכן בבוסניה כנגד שליטים מקומיים. בשנת 1202 יצא אימרה למסע מלחמה בבולגריה אך לא הצליח להגיע להכרעה.
בשנת 1201 העיר זארה שבדלמטיה שהייתה תחת חסותה של ונציה הכירה באימרה כשליט. הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו הצליח לגייס צבא של צלבנים שיצאו לארץ הקודש במסגרת מסע הצלב הרביעי למלחמה לכיבוש העיר מחדש.
בשנת 1203 חזר הדוכס אנדרש לחתור תחת שלטון המלך אימרה ואסף צבא על מנת להכריע את העימות ולתפוס את הכתר. אימרה שנכח כי מצבו נואש צעד למחנה המורדים עטוי בכתר ובגדי המלכות והביא להתפוררות הקואליציה של יריביו. בריאותו הדועכת הביאה אותו להכתיר ביום 26 באוגוסט 1204 את בנו הקטין לאסלו למלך ואת אחיו אנדרש לעוצר. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן ב-30 בספטמבר או 30 בנובמבר. עם מותו החליט אנדרש לממש את שאיפתו לכתר ההונגרי וגירש את אלמנת אחיו והמלך הקטין לאוסטריה ותפס את הכתר.
בשנת 1198 נשא אימרה את הילדה קונסטנצה מארגון לאישה. לזוג נולד בשנת 1200 בן אחד - לאסלו השלישי שנפטר בשנת 1205.
קבוצת רגע
קבוצת רגע הייתה קבוצת אמנים ישראלים שפעלה במהלך שנות השמונים.
מטרתם הייתה יצירה של אמנות בעלת מטען תרבותי מקומי המקושר למזרח הקרוב ואמירה חברתית אשר תתריס כלפי הטעם המערבי והבורגני וכנגד האליטיזם. בעבודותיהם הייתה חזרה לציור עשיר מבחינה צבעונית, והיו בו אפיונים מזרחיים כמו ערבסקות. כמו כן עסקו בתכנים טעונים ומגויסים מבחינה פוליטית.
בין חברי הקבוצה נכללו האמנים דוד וקשטיין, אבישי אייל, אסד עזי, ראובן זהבי, דוד ריב ויורם קופרמינץ. הקבוצה הפעילה גלריה בלתי מסחרית בשם זהה ברחוב עמק יזרעאל, בשכונת פלורנטין בתל אביב. אחר כך הגלריה עברה לרחוב הרצל.
מיסוך עשן
צבי בר-ניב
צבי בר ניב (29 במאי 1916 – 18 במאי 1986) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט המדינה וכנשיא הראשון של בית הדין הארצי לעבודה.
ביוגרפיה.
צבי בר-ניב נולד בווילנה למרדכי וסוניה ניבולסקי ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. בין השנים 1937 ל-1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית הספר המנדטורי למשפטים, ובשנת 1943 קיבל רישיון כעורך דין. החל לעבוד במשרד עורכי הדין זמורה והורוביץ והיה יועץ משפטי עצמאי של קרן היסוד והוועד הלאומי. שימש גם יועץ משפטי להסתדרות וייצג נאשמים בפעילות בההגנה.
עם קום המדינה התמנה ליועץ המשפטי של משרד העבודה ושימש לזמן מה מפקח כללי על כוח האדם. בשנים הראשונות עסק (יחד עם ד"ר שאול קובובי ואחרים) בניסוח חוק הביטוח הלאומי, ועם השלמת החוק הוציא עליו ספר. בשנת 1960, בעקבות המלצות ועדת ברנזון, עסק בניסוח טיוטה ראשונה לחוק בתי הדין לעבודה.
בשנות ה-50 היה פעיל בארגון העבודה הבינלאומי. הוא השתתף מדי שנה בוועידה השנתית של הארגון, והחל משנת 1955 עמד בראש המשלחת. בשנת 1956 נבחר פה אחד ליו"ר הוועדה המפקחת על קיום האמנות וההמלצות של ארגון העבודה הבינלאומי. כן השתתף בוועידות אזוריות של הארגון ובשנים 1958–1959 כיהן בז'נבה כיועץ של הארגון.
בפברואר 1962 מונה לפרקליט המדינה. בתפקידו זה היה התובע במשפטיהם של יעקב בר-אור ושל יצחק רפאל, וייצג את המדינה בפרשת האח דניאל.
בשנת 1969 מונה לנשיאו הראשון של בית הדין הארצי לעבודה, תפקיד בו כיהן עד 1986.
חיבר מספר ספרים בדיני עבודה: "העבודה במשפט העמים"; "העבודה במשפט העמים ובישראל"; "חוק הביטוח הלאומי"; ערך את כתב העת המשפטי International Labour Law Reports. מומחיותו בחוקי העבודה השפיעה גם על מעמדו המיוחד של בית הדין לעבודה, ועל נטייתו הפוליטית בשנים הראשונות לקיומו.
מותו והנצחתו.
בר-ניב הלך לעולמו ב-18 במאי 1986 שבוע לפני יום הולדתו ה-70. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. לזכרו נקראת ספריית בית הדין הארצי לעבודה, ובשנת 1987, שנה לאחר מותו, יצא לאור ספר מאמרים לזכרו.
קישורים חיצוניים.
על כתביו: