הקבוצה הוקמה ב-1901 בוושינגטון והייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו את האמריקן ליג. בזמן שהותה בוושינגטון כונתה הקבוצה וושינגטון סנטורס, ולמרות מספר שנים טובות כולל זכייה בוורלד סיריס ב-1924, היו השגי הקבוצה דלים יחסית, והיא הייתה מושא ללעג על רקע כישלונותיה. עד שעברה למינסוטה סיימה הקבוצה במאזן חיובי רק 16 פעמים מתוך 60 עונות.
ב-1960 הגיעו בעלי הקבוצה לסיכום על מעבר למינסוטה, לאחר משא ומתן מול הליגה אושר ההסכם, ונקבע שהקבוצה תוכל לעבור ולזקוף לזכותה את השגי העבר, ובמקביל תוקם קבוצה חדשה בוושינגטון שתישא את השם וושינגטון סנטורס. ב-1961 יצא לפועל המעבר למינסוטה. שם הקבוצה נבחר להיות מינסוטה טווינס, ובכך היא הייתה הקבוצה הראשונה בתולדות הליגה שנשאה שם של מדינה ולא שם של עיר ספציפית, זאת מתוך תקווה שבכך תגדיל את מאגר האוהדים שלה. גם הכינוי "טווינס" (תאומים) נבחר על רקע הרצון לגרום להזדהות אוהדים מכלל מטרופולין "ערי התאומים" הכולל את מיניאפוליס וסיינט פול.
הטווינס העפילו לוורלד סיריס ב-1965 אך הפסידו בסדרה 3–4, לאחר תצוגות הרואיות של סנדי קופקס מהלוס אנג'לס דודג'רס. הקבוצה העפילה פעמיים נוספות לגמר, ב-1987 וב-1991 כשבשתי הפעמים היא הצליחה לזכות בתואר.
אצטדיון.
בין 1982 ל-2010 שיחקה הקבוצה ביוברט האמפרי מטרודום (או בקיצור המטרודום), אצטדיון מקורה בו משחקת גם קבוצת הפוטבול מינסוטה ויקינגס, האצטדיון נתן לקבוצה יתרון ביתי מובהק, הן בשל רעש הקהל המועצם בחלל הסגור, והן בשל ייחודיות המגרש. אף על פי כן, האצטדיון אינו ידידותי לקהל מבחינת תנאי צפייה שכן נבנה כאצטדיון פוטבול רב שימושי שניתן להתאימו גם למשחק בייסבול. לאור תזרים ההכנסות הנמוך, הצליחו בעלי הקבוצה לשכנע את מחוקקי מדינת מינסוטה לאשר לקבוצה בניית אצטדיון חדש, הטארגט פילד , בן כ-40,000 מקומות, אשר נפתח רשמית ב-12 באפריל 2010. על אף מזג האוויר הבעייתי באזור צפוני בו הוא שוכן, האצטדיון. אינו מצויד בגג הניתן לסגירה. עלותו של הקמת האצטדיון החדש הגיעה ל-555 מיליון דולרים ובו 38,544 מקומות (נכון ל-2019).
אי פוקלנד המערבי
אי פוקלנד המערבי (באנגלית: West Falkland, בספרדית: Gran Malvina) הוא האי השני בגודלו באיי פוקלנד הנמצאים בדרומו של האוקיינוס האטלנטי. שטחו הוא 4,531 קמ"ר בקירוב (5,143 קמ"ר כולל האיים הקטנים והזעירים הנמצאים סביבו). זהו אי הררי המופרד מאי פוקלנד המזרחי בתעלת פוקלנד.
היסטוריה.
למרות שהעגינה המתועדת הראשונה של ספינה באיי פוקלנד הייתה באי המערבי הוא יושב בשלב מאוחר מאוד. נוכחותם של השועלים המאלווינים רומזת על התיישבות של ילידים מיבשת אמריקה אך לא נמצאו עדויות נוספות לנוכחותם. מגלי ארצות בשנים המוקדמות גילו סירות קאנו לחופי האי אך לא ידעו לומר בוודאות אם היו אלה מהגרים או רק סירות שנסחפו לאזור מפטגוניה הקרובה.
עד שנת 1867 לא היה ידוע על מתיישבים הגרים באי פוקלנד המערבי. ממשלת בריטניה החליטה באותה שנה להציע קרקעות בשכירות בתנאים משתלמים במיוחד וכל השטחים שהוצעו אוכלסו עד שנת 1868.
הפעילות הצבאית באי פוקלנד המערבי במלחמת פוקלנד הייתה קטנה מזו שבאי המזרחי בגלל ההתמקדות בעיר הגדולה סטנלי. פוקס ביי, פורט הווארד והאי פבּל היו תחת כיבוש ארגנטינאי אחרי הפלישה וספגו כמה הפצצות מהים והאוויר של ספינות בריטיות. מטוסים ארגנטינאים רבים הופלו מעל שאג קוב שבאי אחרי קרבות אוויר בהם ניצחו הבריטים. מבצע "קַנְבֵּלוֹ" נערך באי והפלישה לאי פבל הפכה לפרק בהיסטוריה של הכוחות המיוחדים של הצבא הבריטי.
אחרי המלחמה הוצבו כוחות בשני קצוות האי. על הר אליס הנמצא ליד פורט אלבמרל שבדרום האי הוקם בסיס אחד, והבסיס השני הוקם על הר ביירון שבצפון.
מבנה פנים.
באי מתגוררים פחות מ-200 תושבים המפוזרים בהתיישבויות קטנות על קו החוף. ההתיישבות הגדולה ביותר, פורט הווארד בחוף המזרחי ויש בה שדה תעופה. התיישבויות הנמצאות באי הן: אלבמארל, צ'רטרס, דונוס הד, פוקס ביי, פוקס ביי מערב, היל קוב, פורט סטפנס ורוי קוב. רובן מחוברות בכביש ושדות המראה ונחיתה נוספים נמצאים בחלק מההתיישבויות. האוכלוסייה מנתה 265 תושבים בשנת 1986 אך ירדה משמעותית ומנתה בשנת 2012 125 תושבים בלבד. אחד הגורמים האפשריים לירידה זו היא פיתוח האי המזרחי בכלל, ובירת האיים הנמצאת עליו, סטנלי, בפרט, ב-25 השנים האחרונות. ההתיישבויות באי נחשבות חלק מאזור הספר שמחוץ לעיר סטנלי המכונה "מחנה" (באנגלית:"Camp").
באזור הצוקים בדרום האי יש בקתה יחידה המכונה "בקתתו של דוד טום" על ידי תושבי האי.
בשנת 2007 החליטה הממשלה על הפעלת מעבורת בין שני האיים. המעבורת שהחלה את פעילותה בסוף שנת 2007 שטה מפורט הווארד לניו הייבן וחזרה.
גאוגרפיה.
אי פוקלנד המערבי הררי יותר משכנו המזרחי. רצועת ההרים הגדולה ביותר, הרי הורנבי, מתחילה בצפון ונגמרת בדרום ומקבילה למצר פוקלנד. הר אדם, הגבוה ביותר באי מתנשא לגובה של 700 מטרים. הנקודה הדרומית ביותר באי היא כף מרדית'. הנקודה הקיצונית בדרום מערב נקראת קאלם הד (מילולית: "ראש רגוע" באנגלית). בדרום האי יש צוקים רבים. במערב האי שני מפרצים גדולים - מפרץ המלך ג'ורג' ומפרץ המלכה שארלוט, וכן יש חופים חוליים עם מים נקיים וצלולים, דיונות של חול ועשב גבוה.
באיי פוקלנד יש מגוון של סלעים שונים במקומות שונים. הקוורציטים בסטנלי ופורט סטפנס שבאי המזרחי עמידים יותר מהסלעים הנמצאים בפוקס ביי. הרי הורנבי שליד תעלת פוקלנד עברו שינויים שנבעו מפעילות של כוחות טקטוניים של עלייה וקיפול.
בעלי חיים.
באי יש כבשים, פינגווינים, ואוכלוסייה גדולה של עופות ממשפחת הקורמורניים. עופות מים נוהגים להגיע לצוקים שבדרום האי. מקום משכנם של פילי הים באי הוא החופים המערביים.
במאה ה-19 שכנו באי גם עדרי סוסים ובקר, ארנבות, סוג מסוים של ארנבונים וחזירי בר, אך כמובן כולם הובאו לאי על ידי בני האדם. מספריהם ירדו משמעותית אחרי שבעל החיים העיקרי הרווחי לתושבים, הכבש, תפס את מקומם. השועל המאלוויני, יליד האי, נכחד מהאי בשנת 1876 בקירוב אחרי שמינו איים על עדרי הכבשים וניצוד על ידי האוכלוסייה המקומית.
כלכלה.
ענף התעשייה המוביל באי הוא רעיית כבשים. דיג הוא ענף פופולרי גם כן, בעיקר בנהרות ווארה (אחד מכינוייו של השועל המאלוויני) וצ'רטרס.
אברהם ילובסקי
אברהם ילובסקי (ה'תר"י, 1850 – י' בטבת ה'תרמ"ט, 14 בדצמבר 1888) הוא מקורבנותיו הראשונים של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל. ילובסקי נהרג בבקתתו על ידי מרצחים ערבים אחרי התנגדות עזה מצדו תוך שימוש בגרזנו. ביתו היה ליד הצומת (צומת אברהם ילובסקי) הנושא כיום את שמו ובה אנדרטה לזכרו. מונצח לצד חללי מערכות ישראל הראשונים ביישוב היהודי המתחדש.
היסטוריה.
ילובסקי נולד בביאליסטוק שבפולין. היה נפח במקצועו ובהמשך גם עסק בחקלאות בארץ ישראל. בבית אביו התחנך על ברכי המסורת ולימים הוסמך לרבנות. אולם בחר במקצוע הנפחות. בשנת 1883 נישא לשיינה-יפה. עלה לארץ ישראל ותר את הארץ וחיפש מקום למשפחתו. היה בין חברי הקבוצה הראשונה שרכשה חלקות ב"נחלת ראובן", נחלתו של ראובן לרר, החלוץ למושבה נס ציונה לעתיד לבוא.
המתיישבים התגוררו יחדיו בחצר החאן ואברהם היה יחיד בהם שבנה במו ידיו את ביתו על אם הדרך לראשון לציון. לנחלה זו הביא בשנת 1888 את משפחתו מביאליסטוק. באותה שנה היה החורף קשה. מפחד השיטפונות והקור העביר אברהם את משפחתו לחצר החאן. והוא עצמו נשאר לשמור על מקום מגוריו והנפחיה שממנה התפרנס. ביום י' בטבת תרמ"ט (14 דצמבר 1888), נהרג בבקתתו על יד מרצחים אחרי התנגדות עזה מצדו תוך שימוש בגרזינו. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות של ראשון לציון. הניח אשה וארבעה ילדים. נינו הוא אהרן שביט מבכירי טייסי חיל האוויר הישראלי. נינה אחרת היא אראלה לבית זייצוב, אשת חה"כ לשעבר מרדכי בר-און.
מפלגת פועלים השומר הצעיר
מפלגת פועלים השומר הצעיר בארץ ישראל הייתה מפלגת פועלים ציונית מרקסיסטית ביישוב שהוקמה בפברואר 1946 כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר לבין מפלגת הלוויין שלה הליגה הסוציאליסטית. המפלגה ייצגה את דעותיהם של תנועת השומר הצעיר ושל הקיבוץ הארצי. מנהיגי התנועה היו מאיר יערי ויעקב חזן.
תולדות המפלגה.
מקורה של המפלגה היה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", שממנה צמחה גם תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. לפני הקמת המפלגה, הייתה התנועה הפוליטית של השומר הצעיר מפלגה שחבריה היו על טהרת חברי הקיבוץ הארצי. אוהדים ותומכים עירוניים של התנועה, לא נמצאו במסגרת אחת עם חברי הקיבוץ הארצי, אלא, במסגרת מפלגת לוויין בשם הליגה הסוציאליסטית שהוקמה בשנת 1936.
המפלגה הוקמה בפברואר 1946 כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר לבין מפלגת הלוויין שלה הליגה הסוציאליסטית. המפלגה ייצגה את דעותיהם של תנועת השומר הצעיר ושל הקיבוץ הארצי.
למרות שעוד לפני הקמת "מפלגת פועלים השומר הצעיר" קיימה תנועת השומר הצעיר פעילות פוליטית והשתתפה בבחירות ביישוב ובהסתדרות, נמתחה ביקורת על הקמת המפלגה, בטענה שתנועת נוער אינה צריכה מפלגה פוליטית ושאין לערב נערים בנושאים פוליטיים. בין המבקרים היה נתן אלתרמן, שבעקבות הקמת המפלגה כתב את שירו אילוף ילדים.
בינואר 1948 התאחדה מפלגת השומר הצעיר עם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון ושם התנועה המאוחדת נקבע למפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם). בשנת 1954 התפלגה מפ"ם כאשר אנשי "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" יסדו את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון ואילו אנשי "השומר הצעיר" נשארו במפ"ם ושמרו על שמה.
אידאולוגיה.