בתלמוד ירושלמי על מסכת כתובות כתוב כי אין ממנים אפילו חסיד שבחסידים, כלומר צדיק גמור, להשגיח על הקפדה על איסורי עריות. כלל זה נפסק להלכה בשולחן ערוך.
פסילה לכהונה.
קיים שימוש נוסף בברייתות המובאות בתלמוד בבלי במסכת כתובות בנוגע לאשה פנויה שהתייחדה עם גבר, אשר קיים ספק אם אותו גבר היה אדם כשר או שהוא ממזר ולכן אם הוא בא עליה היא נפסלת מלהינשא לכהן. לפי רבן גמליאל ורבי יהודה היא נאמנת לומר שאדם כשר בא עליה, ואילו לפי רבי יהושע היא פסולה לכהונה מספק. שאל רבי יהושע את החולקים עליו: במה שונה דינה של זו, מדינה של אשה שנשבתה לבין הגוים, שאסורה להנשא לכהן מספק? השיבו לו רבן גמליאל ורבי יהודה: רוב עובדי כוכבים פרוצים בעריות, ולכן קיימת חזקה כי הם קיימו בשבויה מעשים האוסרים עליה להינשא לכהן. על כך השיב רבי יהושע: "אין אפוטרופוס לעריות" וגם אצל יהודים לא יתקיימו כללי הנאמנות הרגילים האומרים כי קיימת אצלם חזקת כשרות. בעל ההפלאה מסביר, כי רק במקרה זה חולק רבן גמליאל על הקביעה כי "אין אפוטרופוס לעריות" אבל ביתר המקרים יסכים רבן גמליאל שניתן לומר "אין אפוטרופוס לעריות", אפילו כנגד רוב, כדי לומר שקיים עדיין ספק. ורק במקרה זה לא משתמשים בכלל כי לא ניתן להשתמש בו כדי להוכיח שוודאי האישה נבעלה.
דוגמאות לשימוש בביטוי בהקשרים שאינם הלכתיים.
גם מחוץ להקשר הלכתי מקובל לצטט את הביטוי "אין אפוטרופוס לעריות", כדי לבטא את הרעיון לפיו ללא שמירה על סייגים, כל אדם עשוי לחטוא בעבירות מהתחום המיני.
במשפט בו הורשע הרב מוטי אלון בתקיפה מינית כתבה השופטת: "חז"ל כבר כתבו שאין אפוטרופוס לעריות".
הכנסה לכיפה
במשפט עברי, הכנסה לכיפה או כפייה לכיפה היא עונש מאסר שתכליתו גרימת מותם של עבריינים ללא הוצאתם להורג. בתי הדין נהגו לגזור עונש זה, שאין לו מקור מקראי, במקרה של עבירות חוזרות על איסורים שעונשם מלקות, או במקרים בהם ברור שהנידון עבר בזדון על איסור שדינו מיתה, אך הוא לא התחייב במיתת בית דין כיוון שקיים פגם פורמלי בהליכי הדין המקובלים.
עונש המאסר ומקורו.
על פי דברי המשנה והסברו של רב ששת במסכת סנהדרין, מכניסים את הנידון ל"כיפה", מעין צינוק, ושם "נותנין לו לחם צר ומים לחץ עד שיוקטן מעיינו", ואחר כך "מאכילין אותו שעורין עד שכריסו מתבקעת". מקור השם כיפה הוא בשורש כפ"ף, על שום היות האדם הנמצא בתוכה כפוף, או בגלל צורתו הקמורה של המבנה שהיה רחב מלמטה וצר מלמעלה, כעין כיפה. הרמב"ן בפירושו לתורה מביא את פירוש הרד"ק הקושר בין הביטויים "בית הסוהר" ו"כיפה" המסמלים שניהם מבנה עגול.
הרמב"ם מתאר את צורת ה"כיפה": "מושב מאסר עושין אותו בבתי הסוהר, ויש בגובהו כקומת האדם בלבד, ואין לו בו איפה לשכב ולא לישון". האמורא ריש לקיש מצא רמז לעונש זה בפסוק בספר תהלים: "תמותת רשע רעה", כלומר, רעתו (המתמדת) של הרשע גורמת להמתתו.
לדעת רש"י מקור העונש בהלכה למשה מסיני, כלומר מדובר בעונש מהתורה, אבל על פי שו"ת הריב"ש נראה שמדובר בתקנת חכמים כאשר הייתה השעה צריכה לכך.
החייבים בעונש.
מטרת ההכנסה לכיפה היא התמודדות עם מצבים בהם הנאשם ראוי לעונש מוות אך מבחינה פורמלית לא ניתן להוציא את עונשו לפועל. המצבים בהם משתמשים בהכנסה לכיפה הם:
יד רמ&quot;ה
סקוט היים
סקוט היים (באנגלית: Scott Heim; נולד ב־26 בספטמבר 1966) הוא סופר אמריקאי מהעיר האטצ'ינסון שבקנזס. כיום מתגורר במסצ'וסטס. ספרו הראשון, "עור מסתורי", שהוא אוטוביוגרפי למחצה, ראה אור ב־1996.
ביוגרפיה.
היים נולד בהאטצ'ינסון, שם גדל בקהילה חקלאית. משנת 1989 למד לתואר ראשון באנגלית ובתולדות האמנות באוניברסיטת קנזס בעיר לורנס. בשנת 1991 קיבל תואר שני בספרות אנגלית. למד כתיבה בתוכנית התארים האקדמאיים האמריקאית "M.F.A.", באוניברסיטת קולומביה, שם כתב את ספרו הראשון. הרומן הבא שלו "ביראת כבוד", יצא בשנת 1997 והשלישי, "אנו נעלמים", יצא בשנת 2008. הספר זכה בפרס למדא לספרות לשנת 2009 בקטגוריית סיפורת הומוסקסואלית.
היים זכה במלגות מטעם ועדת האמנות הלונדונית ומטעם מכון סאנדנס בזכות העיבוד הקולנועי לספרו הראשון.
לאחר מגורים של כ־11 שנים בעיר ניו יורק הוא עבר לבוסטון בשנת 2002.
ספרו "עור מסתורי" עובד למחזה שכתב המחזאי פרינס גומולבילאס, והוצג בסן פרנסיסקו; ב-2004, בעקבות המחזה, עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של גרג אראקי, על פי תסריט שהיים השתתף בכתיבתו, בכיכובם של ג'וזף גורדון לוויט, בריידי קורבט, מישל טרכטנברג, מרי לין רייסקוב ואליזבת שו.
ההתאחדות לכדורגל בארץ ישראל
חידושי הגר&quot;ח על הש&quot;ס
חדושי הגר&quot;ח (סטנסיל)
חידושי הגר&quot;ח
שדה התעופה לה גוארדיה
נמל התעופה לה גוורדיה
נמל התעופה ניו יורק לה גארדיה
מסכת מדות
איאן מק'שיין
BootCamp (תוכנה)
אהרון בן מאיר
רציחות נוסח אוקספורד
רציחות נוסח אוקספורד (בספרדית: Crímenes imperceptibles – פשעים בלתי מורגשים) הוא ספר מתח מאת המתמטיקאי והסופר הארגנטינאי גיירמו מרטינס, שיצא לאור במקור בשנת 2003, ובתרגום לעברית בשנת 2007.
הספר עוסק בסדרת מעשי רצח המתרחשת באוקספורד, שבחקירתם עוסקים, בנוסף לקצין המשטרה, גם פרופסור ללוגיקה ודוקטורנט, שגילו את גופתה של הנרצחת הראשונה.
הספר שימש בסיס לסרט הקולנוע רציחות באוקספורד בבימויו של אלכס דה לה איגלסיה.
עלילה.
המְּסַפֵּר, צעיר בן 22, בעל תואר ראשון במתמטיקה, הגיע בקיץ 1993 מארגנטינה לאוקספורד, לשם לימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, בהנחייתה של אמילי ברונסון. בעצת המנחה שלו הוא שוכר חדר בביתה של גברת איגלטון, ישישה חולנית, שבמהלך מלחמת העולם השנייה סייעה לאלן טיורינג בפענוח צופן ה"אניגמה". בדירה מתגוררת גם בֶּת, נכדתה המרירה של גברת איגלטון, העוסקת בנגינה בצ'לו בתזמורת קאמרית מקומית.
אחר הצהריים ניגש המְּסַפֵּר למסור לגברת איגלטון את שכר הדירה, ובאותו זמן מגיע לשם ארתור סלדום, לוגיקן דגול, שספרו האחרון עוסק בסדרות לוגיות. השניים נכנסים יחד לבית, ומוצאים בו את גופתה של גברת איגלטון, שנרצחה בחניקה בכרית בעת ששיחקה "שבץ נא" לבדה. פגיעה באפה במהלך הרצח גרמה לדם על פניה ועל הכרית. השניים מזעיקים את המשטרה.
בחקירתם מספר סלדום לחוקר, פקד פיטרסן, כי הגיע לדירה בעקבות פתק שקיבל ובו כתובתה של גברת איגלטון, השעה שלוש אחר הצהריים והמילים "הראשון בסדרה". על הפתק צויר מעגל. כיוון שסלדום כלל בספרו על סדרות לוגיות פרק העוסק בפשעים סדרתיים, הוא משער שזו דרך של הרוצח להתגרות בו. על ציור המעגל אומר סלדום: "זו דרך מחוכמת לפתוח סדרה: להציב במקום הראשון סמל בעל אי-היקבעות מְרבית, כך שאנחנו מגששים באפלה לגבי ההמשך האפשרי". המְּסַפֵּר וסלדום משוחחים עד כמה קל היה להציג את הרצח כמוות טבעי, בהתחשב במחלתה הסופנית של גברת איגלטון, לוּ רק נזהר הרוצח מלחבול בפניה בעת הרצח. סלדום מכנה פשעים מסוג זה "פשעים לא נתפסים". העיתון המקומי רומז שבֶּת חשודה ברצח.
בשיחה עם המנחה שלו נודע למְּסַפֵּר שהוריה של בֶּת ואשתו של סלדום נהרגו בתאונת דרכים שבה היה סלדום הניצול היחיד. המְּסַפֵּר חוזר לתחביבו הישן, טניס, ובמסגרת זו קושר קשר רומנטי עם לורנה, אחות אירית יפהפייה, חובבת רומנים בלשיים, העובדת בבית החולים המקומי. בביקור בבית החולים פוגש המְּסַפֵּר איש, שהספר שהוא קורא, "מהפיתגוראים עד ישו" עורר את סקרנותו. האיש נמצא בבית החולים עם בתו הקטנה, קייטלין, הממתינה באופן נואש להשתלת ריאה, אך אינה זוכה לכך משום שקרובי הנפטרים מסרבים לתרום את איבריהם.
כעבור זמן קצר מתגלה בבית החולים מקרה נוסף של זקן שמת לאחר שאלמוני הזריק חומר לא ידוע לזרועו. גם מוות זה לווה בפתק, שעליו ציור של סמל הדג (איכטוס). רק לאחר גילוי הפתק התברר שהזקן לא מת מוות טבעי, "רצח שבהתחלה איש לא ראה בו רצח", תיאר זאת סלדום, והציג את דעתו על מאפייניו של הפשע המושלם: "הפשע המושלם אינו זה שנותר בלתי מפוענח אלא זה שמפוענח תוך ייחוסו לנאשם הלא נכון".
פקד פיטרסן, ואתו המְּסַפֵּר וסלדום, מנסים לגלות בשני הפתקים הללו רמז לרצח הבא, וסלדום נותן לפיטרסן דף ובו תחזיתו לסמל הבא בסדרה, אך הם אינם מצליחים למנוע את הרצח הבא: בעת שהם נוכחים בקונצרט בארמון בלנהיים, בהשתתפותה של בֶּת, נגן המשולש הזקן מת. במקום נמצאו, על כסאו של סלדום, שתי פיסות נייר שנתלשו מהתוכנייה, ובהן המילים "השלישי בסדרה" ו"משולש".
סלדום מביע חשש שהנרצח הבא בסדרה יהיה המתמטיקאי אנדרו ויילס, שצפוי להרצות באוניברסיטת קיימברידג' על הישגו הגדול - הוכחתו למשפט האחרון של פרמה. סלדום ומתמטיקאים נוספים נוסעים באוטובוס לאוניברסיטת קיימברידג' כדי לשמוע את ההרצאה, ואילו המְּסַפֵּר נשאר באוקספורד עם לורנה. לורנה מוזעקת לבית החולים בעקבות תאונת דרכים רבת נפגעים של אוטובוס שהיה בדרכו מקיימברידג' לאוקספורד, והמְּסַפֵּר חושש שזה היה האוטובוס של המתמטיקאים, אך מצפייה בטלוויזיה מתברר לו שהיה זה אוטובוס של תלמידים הלוקים בתסמונת דאון. עשרת התלמידים נספו בתאונה. נהג האוטובוס, שאותו זיהה המְסַפֵּר כאביה של קייטלין, נספה גם הוא, אף שקפץ מהאוטובוס ברגע האחרון. מאחד התלמידים שנספו נלקחה ריאה שהושתלה בקייטלין.
פקד פיטרסן מספר למְּסַפֵּר ולסלדום שהפעם הגיעה הודעה לפני התאונה: "הרביעי בסדרה הוא הטטרקטיס. עשר נקודות במשולש העיוור". מהאירועים הוא מבין שאביה של קייטלין הוא הרוצח הסדרתי, שעשה את מעשהו לאחר שנואש מלהשיג בדרך אחרת ריאה לבתו הגוועת. על בסיס ראייה זו, פיטרסן מספק פרשנות הולמת גם לשלושת מעשי הרצח הראשונים.