בבית הספר בקושטא ניסה לראשונה להורות לימודי עברית לתלמידיו: הוא ביקש ללמד שפה בשפה הנלמדת ("עברית בעברית"), כפי שהוא עצמו למד צרפתית בשפה הצרפתית. במשותף עם המורה לעברית בבית הספר, הבלשן ר' חיים בבאני, נסיונותיו צלחו.
בשנת 1881 קיבלה כי"ח את הצעתו לייסד בירושלים בית ספר עברי, והוא נשלח למערב אירופה לרכוש תמיכה ואהדה להקמת בית הספר. בשנת 1882 שב לירושלים לאחר שסיים את שליחותו בהצלחה, והקים בירושלים בית ספר מקצועי לתורה ולמלאכה (שכונה בתחילה התורה והמלאכה) כדי ללמד את הנערים היהודיים עבודת כפיים, מקצועות שבעזרתם יוכלו ליישב את הארץ ולבנותה, ואף להשיג לעצמם פרנסה. למוסד הייתה פנימייה, ובה גרו התלמידים שבאו מחוץ לירושלים או מחוץ לארץ. כשנפתח המוסד, הרחיבו הרבנים האשכנזים את החרם שהוכרז על בית הספר למל גם לבית הספר של בכר, אך הרבנים הספרדים תמכו בו, ואט אט החלו ללמוד במוסד גם ילדים שאינם ספרדים.
בעוד כי"ח התנגדו להוראה בשפה העברית וצידדו בעד הצרפתית, בכר לא התחשב בהוראות, ויישם את שיטת הלימוד שלו לשפה העברית בבית הספר כשפה הרשמית, מתוך דעה כי זו השפה המתאימה לצורכי המקום. בשנה הראשונה לפעילות המוסד נענה ידידו אליעזר בן-יהודה לבקשתו ללמד בבית הספר, לאחר שבכר סיפר לו על שיטת עברית בעברית, ועל הצלחתו בהוראתה בשיטה זו כשהיה בחוץ לארץ. בשנים מאוחרות יותר הכשיר לכך בכר גם את בוגר בי"ס "התורה והמלאכה", דוד ילין. מעשיו אלו היוו פריצת דרך בתחיית השפה העברית, בשעה שבתי ספר אחרים בירושלים לימדו באנגלית ובגרמנית. שיתוף פעולתו עם בן-יהודה נמשך כשסייע לו להוציא את "הצבי" וחיבור המילון העברי, ובהמשך במסגרת חברת תחיית ישראל שהקימו ב-1882 עם דוד ילין, הרב יחיאל מיכל פינס וחיים הירשנזון.
בפעילותו הציבורית בירושלים שימש בין היתר כנשיא ועד העדה הספרדית בעיר, סייע בפיתוח ישיבת תפארת ירושלים, שימש כחבר ב"עזרת נדחים" שפעלה לבנות בתים לעולי תימן בכפר השילוח, והשתדל רבות לבטל מקרי איסור של כניסת יהודים ממזרח אירופה לירושלים מצד מושל העיר.
פעילותו בבית הספר שייסד נמשכה עד לשנת 1897, עת פוטר מתפקידו ועבר לשמש בניו יורק כנציג כי"ח, כשבבית הספר החליף אותו אלברט ענתבי.
לפני שעזב לארצות הברית, עוד באותה שנה, נהרגה בתו בתאונת דרכים במבואות ירושלים.
בניו יורק המשיך בפעילותו לטובת כי"ח ולטובת הקהילות היהודיות בעיר, בייחוד בהקלת הגבלות ההגירה לטובת השגת מקלט ליהודים נודדים.
מעבר לעברית וצרפתית, שלט בשפות אנגלית, טורקית, ערבית, לאדינו, איטלקית, גרמנית ויידיש.
הלך לעולמו בניו יורק ב-3 בינואר 1931 (י"ד בטבת ה'תרצ"א), ושנה לאחר מכן הועלה ארונו ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים ליד אשתו.
על שמו נקרא רחוב בירושלים.
אחיותיו שימשו בעצמן כמורות ופעלו במוסדות חינוך של כל ישראל חברים בארץ ישראל. אסתר בכר ניהלה בין השנים 1900–1903 את בית הספר לנערות של כי"ח בצפת ופורטונה בכר הייתה מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
אברהם ענתבי
אלברט ענתבי
רמות אנרגיה
המשמר הלאומי של גאורגיה
המשמר הלאומי הגאורגי (בגאורגית: საქართველოს ეროვნული გვარდია) הוא חיל בצבא גאורגיה בעל מעמד של אגף במשרד ההגנה של גאורגיה. על המשמר הלאומי מוטלת האחריות לאיומים חיצוניים, אי סדר אזרחי וטיפול בנושא אסונות-טבע. כמו כן אחראי המשמר הלאומי על ניוד המילואים בעת הצורך. כיום מונה המשמר הלאומי הגאורגי 554 איש ומפקד עליהם דוד אפּציָאוּרי (დავით აფციაური).
היסטוריה.
המשמר הלאומי נוסד ב-20 בדצמבר 1990 והורכב ממתנדבים. לכן, הפך המשמר הלאומי ליחידה הצבאית הראשונה שנוסדה מיד לאחר הכרזת המדינה הגאורגית והם היו אלה שסיפקו בסיס לצבא הרגיל של גאורגיה. מעט מרגע היווסדו, היה המשמר הלאומי מעורב ישירות בפוליטיקה הגאורגית. הוא היה הכוח הפרלמנטרי העיקרי שנלחם במלחמת האזרחים הגאורגית, הסכסון הגאורגי-אוסטי והסכסוך הגאורגי-אבחזי, בתחילת שנות ה-90.
כבר בשנת 1989 היה צורך בגוף שימנע את חוסר היציבות בסכסוכים האתניים בגאורגיה. תחילת הסכסוך בדרום אוסטיה היה דרבן את הקמתו של המשמר הלאומי. קבוצות גרילה חמושות רבו נהרו ספונטנית לאזור סמאצ'בלו, השם ההיסטורי של חלק מאזור דרום אוסטיה, במטרה להגן על האזור. היה דרוש להם מקום מגורים, חימוש, אימונים ותחזוקה שוטפת. במסגרת המשמר הלאומי הוקמו: לגיון שוורדני בטביליסי ולגיון צ'יטו-גווריטו. היחידה הראשונה של המשמר הלאומי נוצרה בסוף 1989 והמפקדה מוקמה במשטרת רובע גלאדני בטביליסי.
בשנת 1990 מינתה הממשלה הלאומית הראשונה של גאורגיה ועדת ביטחון בראשות תנגיז קיטובאני. קיטובאני העביר את ההחלטה על ייסודו של המשמר הלאומי - משמר שיגן מפני איומים פנימיים. החלטת הוועדה יצאה לפועל ב-20 בדצמבר של אותה שנה. בין היחידות של הצבא הרוסי שהיו עדיין מוצבות בגאורגיה הייתה יחידה של הרגימנט ה-8. היחידה שהוצבה בטביליסי השתייכה לשירותי הביטחון הפנימיים של רוסיה, ומטרתה העיקרית הייתה למנוע אסונות ציבוריים והגנה על בתי הסוהר. המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה הייתה נחושה בדעתה להפקיע את משימות הרגימנט, ומשזה נעשה היה צורך בגוף לאומי גאורגי שימלא את התפקיד. ההעדפה ניתנה למשמר הלאומי ושני המשימות החדשות נוספו לתפקידי המשמר הלאומי.
רוב מפקדי היחידות היו מתנדבים נלהבים ולא חיילים. גיוס האנשים למשמר הלאומי הוכנס לאחר מכן לסדר היום הציבורי. הגיוס הראשון היה בפברואר 1991 ובאפריל של אותה שנה נגמר התהליך וכל היחידות היו מאוישות במלואן. יום זה נחשב גם ליום היווסדו של הכוחות המזוינים של גאורגיה.
עד לשנת 1992 ההפרות החוזרות ונשנות של זכויות האדם כנגד תומכי גמסחורדיה, הזוויאדיסטים, הביאו לקריאות לשינוי אותן כללים. באותו זמן, הסכסוך הפוליטי בין יוסליאני, מנהיג המחדריוני וקיטובאני מפקד המשמר הלאומי, הפך לסכסוך מפתח במאבק על ההירכיה בממשל הגאורגי, ומפלגות פוליטיות רבות המשיכו והחזיקו צבאות פרטיים באמתלה של שומרי ראש. בעיות משמעת במשמר הלאומי ובמחדריוני, וחוסר יעילותן ככוחות לוחמים הביאו את הממשל הגאורגי לתכנן צבא גאורגי מקצועני. באפריל 1992, אימצה מועת המדינה החלטה ליצור גוף מאוחד לכוחות החמושים בגאורגיה שיגיע עד ל-20,000 חייל.
באותו זמן הצהירה הממשלה הגאורגית על תוכניתה להקים צבא מקצועני, אולם אף אחת מהקבוצות החצי-צבאיות בגאורגיה לא הניחה את נישקה והצטרפה לבניית הצבא. המאמצים לפרק את המשמר הלאומי ומחדריוני מנישקן התעכבו עקב האלימות המתמשכת במערב גאורגיה שחוללו הזוויאדיסטים, תומכי גמסחורדיה, בניסיון הפיכה, ושאיפותיהם הפוליטיות של קיטובאני ויוסליאני. במאי 1992, מונה קיטובאני למשרת שר ההגנה במאמץ להכפיף את המשמר הלאומי לשלטון המרכזי. במקום זאת הפך, במשך השנה שבאה לאחר מכן, קיטובאני את תפקיד השר למרכז כוח שיתחרה בשוורדנדזה. במאי 1993 הביא שוורדנדזה להתפטרותם של קיטובאני ויוסליאני מעמדותים הבכירות ב"מועצה לביטחון לאומי והגנה של גאורגיה", ונישל את שני האישים מהשפעה על מדיניות הביטחון ומסר אותה למעשה בידיו של תנגיז סיגואה, ראש ממשלת גאורגיה.
במסגרת תפקידו מונה המשמר הלאומי הגאורגי להגן על צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, המונח לכל אורכו תחת האדמה, בשל סיכון של פגיעה בצינור, במיוחד באזורים בהם קיים רוב ארמני.
ניסוי הייפלי-קיטינג
ניסוי הייפלי-קיטינג הוא ניסוי לאימות תורת היחסות שנערך באוקטובר 1971, בו החוקרים הייפלי (J. C. Hafele) וקיטינג (Richard E. Keating) הטיסו ארבעה שעונים אטומיים פעמיים סביב כדור הארץ בטיסות מסחריות, ראשית מזרחה ואחר כך מערבה, והשוו את הזמנים שציינו לאלה של שעון שלא הוטס. השעונים שהוטסו סטו מן הזמן שציין השעון שלא הוטס, באופן שתאם את תצפיות תורת היחסות לגבי התארכות זמן.
רקע.
על פי תורת היחסות הפרטית, שעון פועם במהירות הנצפית כגבוהה ביותר לצופה אשר נמצא במנוחה ביחס לשעון. במערכת ייחוס שבה השעון אינו במנוחה אלא בתנועה, השעון פועם לאט יותר, ושיעור ההאטה יחסי לריבוע המהירות. במערכת הייחוס שבסיסה במרכז כדור הארץ, שעון שמקיף את העולם מזרחה - כיוון סיבוב כדור הארץ סביב צירו - פועם מהר יותר משעון הנמצא נייח על הקרקע. שעון שמקיף את העולם מערבה - נגד כיוון סיבוב כדור הארץ - פועם לאט יותר.
גורם נוסף נכנס לתמונה על פי תורת היחסות הכללית: העלייה המתונה בפוטנציאל הכבידה הנובעת מהגובה בו נמצא השעון, מאיצה אותו. היות ששני המטוסים טסים בגובה זהה בקירוב, אפקט זה משפיע באופן דומה על שני השעונים.
תוצאות הניסוי פורסמו במגזין Science בשנת 1972:
תוצאות הניסוי כפי שפורסמו התאימו לתחזיות תורת היחסות הפרטית. הפרשי הזמנים הנצפים היו שונים מאפס ברמת ודאות גבוהה, והתאימו לתחזיות ברמת דיוק של כ-10%. בשנת 1976 בוצע הניסוי שנית על ידי אוניברסיטת מרילנד, הפעם בתואם לתחזיות בדיוק של 1%. הניסוי בוצע מחדש ביובל ה-25 לניסוי המקורי, עם שעונים אטומיים מדויקים יותר, ואימת את התוצאות בדיוק גבוה עוד יותר בימינו, תוצאים אלו של תורת היחסות משמשים דרך קבע, למשל במערכות ניווט לוויניות (GPS).
כיוון שהניסוי שוחזר בהצלחה בשיטות מדויקות יותר ויותר, קיים קונצנזוס בקרב פיזיקאים מאז שנות השבעים, לפיו התחזיות של תורת היחסות לגבי השפעות קינמטיות וכבידתיות על הזמן הוכחו למעשה.
יחד עם זאת, תוצאות הניסוי המקורי היו יעד לביקורת. על פי בחינה מחודשת של הניסוי שבוצעה על ידי A. G. Kelly בשנת 1996, התוצאות כפי שפורסמו מעידות על מיצוע מוטה.