האקורד מי מינור הוא אקורד מינורי שצליל הבס שלו הוא מי. התווים באקורד הם מי סול וסי. האקורד מסומן בEm. אפשר למצוא את האקורד בסולמות: מי מינור בתור טוניקה, ובסי מינור בתור דרגה רביעית.
משאבים טבעיים
הרצחת וגם ירשת
הביטוי "הֲרָצַחְתָּ וְגַם יָרָשְׁתָּ?" משמעותו שנעשה עוול על גבי עוול, כאשר בנוסף יש בהן הפקת הנאה ותועלת מפירות העוולה שהיא בחינת הגדלת העוולה מבחינת עושה העוולה, ומנגד "הוספת חטא על פשע" בבחינת הגדלת העוולה כלפי הקורבן.
מקור.
מקורו של הביטוי הוא במקרא בתיאור סיפור כרם נבות היזרעאלי ודברי התוכחה של אליהו הנביא כלפי אחאב.
הסיפור המקראי על כרם נבות מציג במלוא עוזה את עוולת הנישול ורמיסת הצדק הטבעי, ומהווה אחד מהלקחים המוסריים העזים והנוקבים ביותר בקוד האתיקה היהודי. למן ימי המקרא ועד ימינו - משמש ביטוי זה להצגת הכשל המוסרי של הפקת הנאה וטובה מפירותיה של עוולה חמורה.
הסיפור שזור בשרשרת עוולות, הסתה וכזב שנעשים כלפי נבות על ידי איזבל ואחאב. אחאב חשק בכרם נבות ומנסה לשדלו להעבירו לידיו בתשלום, נבות מסרב לוותר על נחלתו.
איזבל אשת אחאב מסיתה את הציבור כנגד נבות, תוך שימוש כוזב במערכת המשפט, בשם ה' ובשם המלכות, בבידוי ראיות על ידי סוכניה, ומביאה לסילוקו ולסקילתו למוות של נבות. עם מות נבות יורשים אחאב ואיזבל את כרם נבות, כדין מי שפשע כנגד המלך.
פרשנים ותלמוד.
על פי הפרשנים, השאלה היא דברי תוכחה שמשמעותם היא אפשרות נוספת מתבססת על הקוד המקראי על פיו נכסיו של אדם שבגד במלך והוצא להורג עוברים למלך, כך שהשאלה היא
ניתן לבצע הקבלה של הדבר לחוק המקראי והתלמודי על פיו לא עונשים את האדם בעונש כפול. כך למשל, אדם שעשה מעשה שיש בו מוות וגם תשלום ממוני, למשל רציחת אדם תוך כדי הריסת רכושו, אם עונשו מוות – יהיה פטור מהעונש הממוני הקל. עם זאת, אין מדובר בפירוש רווח לדעת רוב החוקרים, אשר רואים בביטוי "הרצחת וגם ירשת" כדברי תוכחה, ולא כשאלה משפטית ו/או דברים הבאים לסנגר על הרוצח בניסיונו לרשת את הקורבן.
בחוק.
חוק הירושה הישראלי קובע "אלה פסולים לרשת את המוריש: מי שהורשע על שגרם במתכוון למותו של המוריש או שניסה לגרום למותו ...".
בתי משפט השתמשו בביטוי לנמק שלילת זכותו של אדם ליהנות מפירות עוול שעשה. בפסק דין Riggs v. Palmer במדינת ניו יורק נקבע שנכד שרצח את סבו לא יירש אותו, למרות הוראות הצוואה של הסב. בישראל, נימק השופט מישאל חשין את הסירוב לאפשר לאדם לגדל את בנו שנולד לו מקטינה בניגוד לחוק, תוך שימוש בביטוי "הרצחת וגם ירשת?".
Genetta genetta
בריונים
פה (תו)
התו פה הוא תו בסולם הצלילים, שמסומן באות F. תדירותו באוקטבה הראשונה היא 349 הרץ. במספור עממי נחשב כתו הרביעי בסולם התווים.
הצליל פה במפתחות השונים:
פה דיאז.
פה דיאז הוא התו המוגבה בחצי טון מפה והוא מסומן ב־#F.
פה במול.
פה במול הוא התו המונמך מפה בחצי טון והוא מסומן ב־♭F. מבחינת גובה אבסולוטי, בכיוון מושווה, התו שווה לצליל מי אך הוא שונה ממנו מבחינה הרמונית. בכלים בעלי אינטונציה גמישה, כמו כלי קשת, קיים הבדל בין הצלילים.
סולם פה מז'ור.
הסולם פה מז'ור הוא הסולם המז'ורי המתבסס על התו פה. התווים בסולם הם: פה, סול, לה, סי במול, דו, רה, מי ופה.
סולם פה מינור.
הסולם פה מינור הוא הסולם המינורי המתבסס על התו פה. התווים בסולם הם: פה, סול, לה במול, סי במול, דו, רה במול, מי במול, ופה.
אקורד פה מז'ור.
האקורד פה מז'ור הוא אקורד מז'ורי, שצליל הבס שלו הוא פה. התווים באקורד הם פה, לה, ודו. האקורד מסומן באות F. אפשר למצוא את האקורד בסולמות פה מז'ור, בתור טוניקה, סי מז'ור, בתור דומיננטה, ודו מז'ור, בתור סובדומיננטה.
אקורד פה מינור.
האקורד פה מינור הוא אקורד מינורי שצליל הבס שלו הוא פה. התווים באקורד הם פה, לה במול ודו. האקורד מסומן ב־Fm. אפשר למצוא את האקורד בסולמות: פה מינור בתור טוניקה, ודו מינור בתור דרגה רביעית.
אספת הנבחרים
אספת הנבחרים הייתה אחד משלושת המוסדות הלאומיים שהוקמו בארץ ישראל בשנות ה-20, יחד עם הוועד הלאומי וכנסת ישראל. אספת הנבחרים, שהתכנסה בירושלים, פעלה כאספה לאומית ואיפשרה לשאר המוסדות הלאומיים לפעול בהשראתה. היא הוקמה באפריל 1920 כגוף נבחר על פי מפתח פוליטי, כלומר על-פי מפלגות.
אספת הנבחרים נחשבה למוסד הלאומי העליון שבחר מתוכו את הוועד הלאומי. היא אמנם הוכרה רשמית על ידי הבריטים כמוסד המייצג את היישוב העברי, אך זאת, בתנאי שתפעל על-פי המתחייב בכתב המנדט בתוקף סמכותה. היא נחשבה בעיקר כבעלת אופי ייצוגי.
רקע היסטורי.
היישוב הישן היה מפולג בין פלגי ציונות שונים והשפעות עדתיות. לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לאגד את תושבי הארץ לגוף לאומי. בעידודו של מנחם אוסישקין התכנסה בשנת תרס"ג (1903) הכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב. בישיבתה הוחלט על הקמתה של "הסתדרות יהודי ארץ ישראל", אך הקמתה עוכבה סביב המחלוקת על תוכנית אוגנדה ולבסוף נגנזה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור ניסה היישוב היהודי בארץ להקים גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי. ביוזמתו של בצלאל יפה התכנסו נציגי היישוב והחליטו על הקמתה של אספה מכוננת לתכנון הגופים הנבחרים ודרך בחירתם.
האספה המכוננת הראשונה התכנסה ביפו, ב-2 בינואר-5 בינואר 1918 (תרע"ח) בהשתתפות 42 נציגים. האספה בחרה כיושב ראש את ד"ר יעקב טהון ודנה בנושאים שונים שהעיקריים בהם היו:
מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה של הוועד הזמני. לאור כך כונסה באותה שנה אספה מכוננת שנייה, אך דיוניה הופסקו בגין דרישת הנשים לזכות בחירה והתנגדות הגופים הדתיים לכך. לאחריה הוקמה אספה מכוננת שלישית.
האספה המכוננת השלישית שנקראה גם "המועצה הארץ ישראלית" כללה נציגים מרחבי הארץ ולראשונה השתתפו בה יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון ששבו מחוץ לארץ. דיוני האספה הניבו תוכנית מפורטת להקמת מוסדות חינוך, בריאות וסעד. כמו כן הוחלט בה על הקמת ועד זמני לתכנון בחירות דמוקרטיות לאספת הנבחרים. שאלת זכות ההצבעה של הנשים העמידה את החלטות האספה בסכנה, אך הוכרעה לבסוף לקיום שוויון זכויות.
לאורך כשנתיים היה הוועד הזמני הגוף המוסכם להנהגת היישוב היהודי. הוא אמנם היה נטול סמכות מעשית ולא הוכר רשמית, אך היה שותף להחלטות בחיי היישוב והופקד על יישום החלטות ועידת סן רמו. בראש הוועד הזמני עמד ד"ר יעקב טהון.
הוועד הזמני קבע את ה-19 באפריל 1920 כיום הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה. בירושלים נערכו הבחירות במועד מאוחר יותר, אך האספה הוקמה והייתה לרשות מחוקקת של היישוב היהודי, בכפוף להגבלות שהטיל השלטון הבריטי על פעילותה.
בחירות לאספות הנבחרים והרכבן.
במרוצת השנים נערכו ארבע מערכות בחירות לאספת הנבחרים:
הבחירות היו ישירות וחשאיות. זכות הבחירה ניתנה לבני עשרים ומעלה וזכות ההתמודדות לבני 25 ומעלה. מדד הבחירה שונה בכל מערכת בחירות, כאשר לאספה הראשונה מנדט היה שווה ערך לשמונים קולות הצבעה ולאספה השלישית נדרשו 710 קולות למנדט. בחלק מהאספות נענתה דרישתן של מפלגות עדתיות ושוריינו מספר מושבים עבורן ללא קשר לתוצאות הבחירות.
גודלן של אספות הנבחרים ומידת השפעתן הפחותה על מהלך החיים בארץ הביא למספר מועט של התכנסויות כלליות. ימי דיונים מרוכזים נערכו אחת לתקופה ועיקר קבלת ההחלטות נעשתה בידי נציגיה הנבחרים של האספה בוועד הלאומי.
הרכב אספות הנבחרים.
בארבע אספות הנבחרים ניכרו ארבעה גושי ייצוג של מפלגות: מפלגות פועלים, מפלגות דתיות, מפלגות עדתיות ומפלגות מקצועיות. מאוחר יותר החלו להיווצר מפלגות בעלות משנה אידאולוגית סדורה.
פעילות אספות הנבחרים.
אספת הנבחרים הראשונה.
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה נקבעו לא' אייר תר"פ, 19 באפריל 1920. מאורעות תר"פ הביאו לדחיית הבחירות בשמונה ימים בירושלים וביפו.
דרישת הוועד הזמני לכנס את האספה לאחר בחירתה נתקלה בהתנגדותם של הבריטים. לאחר הגעתו של הנציב העליון הרברט סמואל הועלו בקשות הכינוס בפניו ואושרו על ידו באוקטובר 1920, שישה חודשים לאחר מועד הבחירות.
בכינוסה הראשון של האספה, בכ"ה בתשרי ה'תרפ"א, הוקראו דברי ברכתם של מנהיגי ההסתדרות הציונית, הנציב העליון סמואל וראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי. בכנס זה נבחרו ועדות העבודה של האספה והוקם הוועד הלאומי הראשון, בו כיהנו 38 חברים. תפקיד האספה הוגדר על ידה כ"המוסד העליון לסידור ענייניו הציבוריים והלאומיים של העם העברי בארץ ישראל ובאת כוחו היחידה כלפי פנים וכלפי חוץ".
נהליה של אספת הנבחרים הוגדרו במושבה הראשון והובאו לאישור הנציב העליון.
לאחר המושב הראשון התכנסה מליאת אספת הנבחרים הראשונה פעמיים נוספות בלבד. בשנת 1922 דנה מליאת האספה בתוכן "חוקת הקהילות" שהציג הוועד הלאומי. כינוסה השלישי והאחרון נערך בשנת 1925 לצורך קביעת נוהלי הבחירות לאספה השנייה. חוקת הקהילות לא אושרה בתקופת האספה ומפלגות החרדים ו"המזרחי" לא השתתפו בדיוני המושב השני והשלישי עקב המשך המחלוקת על זכות הבחירה לנשים.
אספת הנבחרים השנייה.
לפני הבחירות לאספת הנבחרים השנייה הועלה רף הקולות הנדרש לבחירה ונקבעו עשרה מחוזות בחירה ברחבי הארץ. שלושים רשימות התמודדו בבחירות אלו, מהן נבחרו נציגי 26 רשימות. הבחירות התקיימו במועדן, על אף אי ההסכמה בנוגע להשתתפות הנשים בהליך, לאור קשיי תפקודו של הוועד הלאומי בעיצומה של העלייה השלישית ובקרב אוכלוסייה גדלה שלא הייתה שותפה בהליכי בחירתו.
חלוקת העבודה בין הוועד הלאומי לבין ההנהלה הציונית טרם הוגדרה באופן ברור. נציגי ההנהלה הציונית המשיכו במסורתם ונשאו הרצאות בעניינים שונים בפני מליאת האספה.