ביוני 1960 אירע פיצוץ במפעל שגרם לנזק כבד. פיצוץ נוסף אירע בתחילת 1968. באוקטובר 1968 התלקחה דליקה גדולה במפעל. בשנת 1973 אירעה דליקה קטנה במפעל. במרץ 1976 נהרגו ארבעה פועלים במפעל מכתשים בהרעלת גז.
קרבת המפעל לשכונות מגורים בבאר שבע הביאה מדי פעם לאירועים של ריחות רעים בעיר.
בלונדהיים
בלונדהיים הוא שם משפחה.
סנדרסון
רגימנט הפרשים השביעי של צבא ארצות הברית
ארמיית הטנקים הראשונה של ברית המועצות
ארמיית המשמר הראשונה של ברית המועצות
ארמיית האוויר ה-16 של ברית המועצות
דיוויזיית חיל רגלים ה-16 של ברית המועצות
ארמיית האוויר ה-17 של ברית המועצות
הארמייה ה-21 של ברית המועצות
הארמייה ה-24 של ברית המועצות
הארמייה ה-28 של ברית המועצות
גליביצה
גליביצה (בפולנית: Gliwice - "גְּליבִיצָה", , בגרמנית: Gleiwitz, גלייביץ), היא עיר בדרום פולין, בחבל-ארץ שלזיה עילית, בסמוך לעיר קטוביץ. אוכלוסיית העיר השוכנת על גדתו של הנהר קלודינקה (יובל של נהר האודר), מונה 184,993 נפש (נכון למרץ 2014).
עד לשנת 1975 הייתה גליביצה חלק מפרובינציית קטוביץ, אך בשנת 1999 עם החלוקה החדשה לפרובינציות בפולין, הפכה העיר לחלק מפרובינציית שלזיה.
היסטוריה.
אזכור היסטורי ראשון של גליביצה הוא משנת 1276 עת נשלטה על ידי דוכסי שושלת פיאסט. בשנת 1335 העיר הפכה לחלק ממלכות בוהמיה ובשנת 1526 עברה גלייביץ, כשמה אז, לשלטון בית הבסבורג. במהלך המאה ה-18, בעת המלחמות השלזיות, גלייביץ נפלה לידי פרוסיה יחד עם רובה של שלזיה. עם תום המלחמות הנפוליאוניות גלייביץ נוהלה כחלק ממחוז טוסט-גלייביץ הפרוסי, אשר היה חלק מפרובינציית שלזיה. גלייביץ עברה יחד עם פרוסיה לשליטת האימפריה הגרמנית בשנת 1871. בשנת 1897 זכתה גלייביץ למעמד של מחוז עירוני.
בשנת 1796 הוקם בגלייביץ תנור רם ראשון ביבשת אירופה, אשר הוזן בקוק. במהלך המאה ה-18 החלך והתחזק מעמדה של גלייביץ כמרכז תעשייתי. מפעלי הפלדה שקמו בעיר עודדו התפתחות תעשיות בתחומים נוספים. בשנת 1875 התגוררו בעיר 14,156 תושבים. בשלהי המאה ה-18 פעלו בגלייביץ 14 מזקקות, שתי מבשלות בירה, 5 ממגורות, 7 בתי חרושת ללבנים, 3 מנסרות, בית חרושת לרעפים, 8 יצרני סיד ושני בתי חרושת לזכוכית. הפעילות התעשייתית בעיר הביאה לפתיחת בנקים ומוסדות מסחריים אחרים. בשנת 1892 הושלמה בניית רכבת קלה ובשנת 1899 נפתח בעיר תיאטרון, אשר זכה לפרסום בכל גרמניה ובו הופיעו עד לתחילת מלחמת העולם השנייה שחקנים מכל רחבי אירופה.
על פי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, בשנת 1905 חיו בגלייביץ 61,324 תושבים. בעיר פעלו שתי כנסיות פרוטסטנטיות, ארבע כנסיות קתוליות, בית כנסת, בית ספר למקצועות הכריה, מנזר, שני בתי יתומים וקסרקטין. גלייביץ הייתה מרכז אזור המכרות בשלזיה עילית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה אירעו באזור גלייביץ התנגשויות בין גרמנים ופולנים. כל אחת מן הקבוצות האתניות שאפה לספח את שלזיה למדינת הלאום שלה. בניסיון להכריע בסכסוך ערך חבר הלאומים משאל עם ב-20 במרץ 1921. בעיר גלייביץ 78.7% מן הקולות תמכו בהמשך השתייכותה של העיר לגרמניה. תוצאות משאל העם הובילו למרד השלזי השלישי, אשר בעקבותיו, בתיווך חבר העמים, הוחלט כי העיר גלייביץ, יחד עם הערים ביטום והינדנבורג תישארנה בתחום גרמניה, בעוד שהחלק המזרחי של שלזיה עילית ובתוכו העיר קטוביץ יעבור לשליטת פולין.
ב-31 באוגוסט 1939, מתקפה מבוימת על ידי המשטרה החשאית הגרמנית על תחנת רדיו בגלייביץ היוותה את העילה לגרמניה הנאצית לפלוש לפולין. אירוע זה, הידוע בכינוי "תקרית גלייביץ", היווה את תחילתה של מלחמת העולם השנייה. החל מיולי 1944 ועד ינואר 1945 פעל בגלייביץ אחד ממחנות הלווין של מחנה הריכוז אושוויץ. ב-24 בינואר 1945 נכבשה גלייביץ על ידי הצבא האדום של ברית המועצות. בהתאם להחלטות ועידת פוטסדאם הועברה גלייביץ לשליטת פולין, ורוב אוכלוסייתה הגרמנית הוגלתה מערבה והוחלפה בגולים פולנים משטחי פולין שסופחו על ידי ברית המועצות.
יהודי גליביצה.
ככל הנראה היהודים הראשונים גרו בעיר כבר בימי הביניים. ישנן עדויות לכך שהיה קיים רחוב שנקרא בשם סימטת היהודים- Judengasse. בשנת 1921 חיו בעיר 2200 יהודים. לאחר השואה, בשנת 1946 חיו בגליביצה כ־1,000 יהודים. רובם עזבו בהדרגה למדינות המערב וישראל. בשנת 1950 היו גליביצה כ־200 יהודים. בשנים 1968–1969, כתוצאה מקמפיין אנטי-ציוני, היגרו יהודים רבים מפולין. בשנת 2002 חיו בעיר רק 25 יהודים.
הסחבה הטובה
הסחבה הטובה (בגרמנית: Der gute Lappen) היא מעשייה אנטישמית שנספחה אל מעשיות האחים גרים, ולא הופיעה בחלק מהמהדורות. סיפור מספר 4 מתוך נספח מספר 17.
תוכן הסיפור.
לשתי אחיות תופרות לא היה דבר מלבד סחבה ישנה שכל מה שעטפו אותו בה הפך לזהב. כאשר היה חסר להן כסף השתמשו בסחבה כדי להתפרנס. אחת האחיות הייתה חכמה, והשנייה טיפשה. יום אחד, כאשר הלכה החכמה להתפלל בכנסייה, הגיע יהודי והציע לטיפשה להחליף את הסחבה הישנה בחדשה. הטיפשה הסכימה, "זה בדיוק מה שהיהודון רצה". כאשר חזרה האחות הביתה נדהמה לגלות שהסחבה נעלמה. הסיפור מסתיים באופן מוזר במילים: "אחר כך יהיו היהודי לכלב והאחיות לתרנגולות, אבל לבסוף יהיו התרנגולות לבני אדם וילקו את הכלב למוות."
ארמיית הטנקים הרביעית של ברית המועצות
ארמיית הטנקים ה-5 של ברית המועצות
הארמייה ה-51 של ברית המועצות
הארמייה ה-57 של ברית המועצות
הארמייה ה-62 של ברית המועצות
הארמייה ה-63 של ברית המועצות
הארמייה ה-64 של ברית המועצות
הארמייה ה-65 של ברית המועצות
הארמייה ה-66 של ברית המועצות
ארמיית האוויר השמינית של ברית המועצות
הוועד הציבורי היהודי לעזרת נפגעי הפוגרומים
יקופ"ו
ייקופ&quot;ו
יקופ"ו
הארמייה הראשונה של צבא בולגריה
הארמייה השנייה של צבא בולגריה
הארמייה השלישית של צבא בולגריה
הארמייה הרביעית של צבא בולגריה
הארמייה הראשונה
הארמייה השמינית של הצבא הבריטי
הארמייה ה-14 של הצבא הבריטי
הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה
הדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה
הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית
דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4
דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10
הארמייה ה-11 של הוורמאכט
הארמייה ה-17 של הוורמאכט
יעקב גורדין (פילוסוף)
יעקב גורדין (1896, דינבורג – 1947, ליסבון) היה פילוסוף ומורה יהודי ממוצא לטבי-פולני שפעל בגרמניה וצרפת בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ולאחר השואה. שימש כמורם של אנדרה נהר, עמנואל לוינס והרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו), הוגי האסכולה הפריזאית במחשבת ישראל. תלמידים אלו חוללו את תנועת ההתחדשות של יהודי צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים.
יעקב גורדין נולד בעיר דווינסק (דינבורג, דאגובפילס - לטביה) בשנת 1896 וגדל בבית משכילי. בגיל 15 קיבל תעודת בגרות. בגיל 19 סיים תואר ראשון במחלקה לתרבויות שמיות בפקולטה ללשונות המזרח באוניברסיטת פטרוגרד (סנקט פטרבורג, לנינגרד). בגיל 24 זכה לתואר מוסמך מהמחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה זו. במקביל ללימודיו האוניברסיטאיים הצטרף לקבוצתו של הברון גינזבורג וב"קורסים הגבוהים ללימודי המזרח" שנוסדו על ידו, שם למד את מחשבת ימי הביניים ביהדות ובתוכם קבלה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היגר מרוסיה לגרמניה והצטרף לאסכולה הניאו קאנטיאנית באוניברסיטת מרבורג, והתקבל כשותף בקרן הרמן כהן. במקביל כתב דפים באנציקלופדיה יודאיקה של יעקב קלצקין. ב-1929 פרסם את הספר "המשפט האינסופי" בו עימת בין הגל להרמן כהן.
ב-1933 היגר גורדין לצרפת ולימד בבית המדרש לרבנים של צרפת. במהלך המלחמה הסתתר מכיוון שהיה מהגר ממזרח אירופה, אך פעל במסגרת תנועת ההתנגדות הצרפתית, באמצעות תנועת הצופים היהודיים בצרפת, בשביל לסייע ליהודים נוספים במעמדו.
עם תום המלחמה עמד בראש קבוצת המורים והמדריכים הבוגרים שהקימה את בית הספר לקאדרים באורסי, שם פגש ברינה נהר (אשתו של אנדרה נהר), ברב יהודה ליאון אשכנזי ודחק בו לעסוק בלימוד מדרש ותנ"ך. באותה תקופה פגש את עמנואל לוינס ויצר את הקשר הראשוני בינו לבין מר שושני.
ב-1947 נפטר בליסבון ממחלה קשה.
הארמייה הרביעית
הארמייה ה-4
הארמיה ה-1
לסבית קטלנית
לסבית קטלנית הוא פסטיבל קולנוע לסבי ישראלי עצמאי המתקיים מדי שנה החל משנת 2008.
היסטוריה.
רקע.
את הפסטיבל יזמו הפעילות הגאות ענת ניר ודנה זיו, המארגנות אותו יחד עם מבקרת הקולנוע והפעילה הפמיניסטית ליאור אלפנט, המתפקדת כמנהלת האמנותית של הפסטיבל. לפני הקמת הפסטיבל אורגנו מספר ערבי קולנוע לסבי עצמאיים בהם הוקרנו סרטים שנוצרו על ידי חברות של המארגנות. בעקבות הביקוש הנרחב וההצלחה הגדולה שנחלו אותם ערבים, החליטו מארגנותיו להפיק את הפסטיבל.
פעילות.
פסטיבל לסבית קטלנית הציב לעצמו למטרה לקדם את היצירה הלסבית הנשית על גווניה, ומקרין סרטים קצרים וארוכים במגוון רחב של ז'אנרים, ובמקביל מקיים תערוכת אמנות נשית של יוצרות ואוצרות מתחלפות. למרות זאת, כבר הוצגו בפסטיבל סרטים של נשים סטרייטיות ואף של גבר אחד, אך מרבית הסרטים המוצגים בפסטיבל נוצרו בידי נשים לסביות וביסקסואליות.
בכל שנה נבחרים נושא וכותרת חדשים לפסטיבל המשקפים את אופי הסרטים והיצירות המוצגים בו ומופק סרט לסבי קצר בן דקה עד שתי דקות המשמש כפרומו לפסטיבל. הפסטיבל מתקיים במקומות שונים בישראל, בהם קולנוע רב חן, סינמטק ירושלים, בר האוזן השלישית ועוד.