הוא בעל שם עולמי בתורת המודלים ובשימושיה בתורת המספרים ותורת החבורות הסופיות. "אחת מתרומותיו החשובות הייתה הבנת הסימטריה הפנימית בתורת המודלים. הוא עבד על המבנה העדין של תורות קטגוֹרִיּוֹת (שהן תורות שלהן מודל יחיד בעוצמות מתאימות) וביחד עם בוריס זילבר גילה אפיון לוגי של הגאומטריה האלגברית שלימים הוכיח שיש לו, ולתורת היציבות בכלל, השלכות על תכונות של אובייקטים מרכזיים בתוך הגאומטריה האלגברית, ומכך גזר מסקנות לתורת המספרים."
הְרוּשוֹבסקי זכה בפרסים רבים, פעמיים בפרס קארפ, פרס ארדש (1994), פרס רוטשילד (1998), מענק קליי (2001) ופרס מיכאל ברונו (2004). נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2007 ולאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-2008. בשנת 2022 זכה יחד עם נגה אלון בפרס שאו בשל "תרומה משמעותית למתמטיקה דיסקרטית ותורת המודלים אשר השפיעה גם על גיאומטריה אלגברית, טופולוגיה ומדעי המחשב". הוא חבר מערכת של Israel Journal of Mathematics.
אביו, בנימין הרשב, היה מומחה לספרות השוואתית, מתרגם, ומשורר יידיש. הוא שימש כפרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת תל אביב ופרופסור מן המניין באוניברסיטת ייל. הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וזוכה פרס א.מ.ת. אמו היא הפסיכואנליטיקאית רנה מוזס הרושובסקי.
זאב קליין
זאב קליין (נולד בשנת 1949) הוא עיתונאי, תחקירן ועורך ישראלי.
ביוגרפיה.
זאב קליין נולד בלוד. למד בתיכון "גאולה" בתל אביב ואחר כך בתיכון מקיף יהוד. בוגר הסיטי קולג' של ניו יורק. בעל תואר שני מאוניברסיטת TUFTS בבוסטון.
קליין התגייס לצה"ל ב-1967 ושירת בחטיבה 7. במהלך שירותו, לחם במלחמת ההתשה בקרבות ברמת הגולן ובתעלת סואץ. במילואים לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
משנת 1979 היה תחקירן ראשי בכתיבת אנציקלופדיית "צה"ל בחילו". במסגרת זאת, היה שותף בכתיבת הכרכים "סיירות ומיעוטים", "חיל החימוש וחיל התחזוקה" וכן לכתיבת ערכים בסדרה.
שימש עוזר מחקר של העיתונאים זאב שיף ב"הארץ", יעקב ארז ב"מעריב" ואילן כפיר ב"מעריב".
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לכתוב בשבעון הכלכלי "כספים" ובהמשך משנת 1990 החל לכתוב ביומון הכלכלי "גלובס". במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כתב, בין השאר, בעיתונים "על המשמר" ו"דבר".
בשנת 1988 כתב וערך את הספר "המלחמה בטרור".
החל משנת 2008, משמש קליין ככתב לנושאים כלכליים של העיתון "ישראל היום". לתקופה מסוימת גם שימש גם ככתב בכנסת עבור העיתון.
קאחה מחיקה
קאחה מחיקה (בספרדית: Caja Mágica, "קופסת הקסם"), הידוע גם בשמו הנוסף "מרכז הטניס פארק מנת'נרס" (Manzanares Park Tennis Center), הוא קומפלקס אולמות ספורט השוכן בעיר מדריד בירת ספרד. החל מפתיחתו בשנת 2009 הוא מארח מדי שנה את טורניר הטניס "מדריד מאסטרס" מסבב המאסטרס העולמי 1000 של ה-ATP.
בקומפלקס ישנם שלושה מגרשי טניס עם גג נפתח, הנמצאים יחד באותו מבנה: המגרש המרכזי (נקרא רשמית אצטדיון מנולו סנטנה), שמכיל 12,442 מקומות ישיבה; מגרש 2 (אצטדיון ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו) שמכיל 2,923 מקומות ישיבה; ומגרש 3, שמכיל 1,772 מקומות ישיבה. פרט לאירוח משחקי הטניס, מוסב האולם לאירועי ספורט נוספים ומשמש לעיתים כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל ריאל מדריד במשחקיה ביורוליג.
בנובמבר 2010, אירח המתקן את טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ג'ף צ'נדלר
ג'ף צ'נדלר (באנגלית: Jeff Chandler; 15 בדצמבר 1918 – 17 ביוני 1961) היה שחקן קולנוע וזמר יהודי-אמריקאי בשנות ה-50.
תחילת דרכו.
צ'נדלר נולד בשם אירה גרוסל למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק, כבנם היחיד של אנה (לבית שפירא) ופיליפ גרוסל. הוא סיים לימודי תיכון בבית הספר התיכון ארסמוס הול בברוקלין, אשר רבים מבוגריו פנו למקצועות התיאטרון והקולנוע. הוא למד דרמה בבית הספר פייגין לאומנות הדרמה בניו יורק. הוא עבד תקופה קצרה ברדיו ובמשך שנתיים בחברות להשקעות. הוא התגייס לצבא ארצות הברית ב-18 בנובמבר 1941 ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כחייל בעיקר באיים האלאוטים. בעת שהתגייס, על פי רישומי הצבא, היה גובהו 1.93 מטר ומשקלו 100 ק"ג.
לאחר שחרורו משרות צבאי עבד כשחקן בתסכיתי רדיו דרמטיים וקומיים. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1947 בסרט "Johnny O'Clock".
קריירה כשחקן.
בשנות ה-50 הפך צ'נדלר לכוכב קולנוע בסרטי מערבונים ופעולה. תפקידו הבולט הראשון היה בסרט חרב במדבר אשר צולם בשנת 1948. בסרט שיחק לוחם ישראלי במלחמת העצמאות. בשנת 1950 שיחק בסרט "חץ שבור" (Broken Arrow) בתפקיד צ'יף אפאצ'י אגדי, תפקיד בו שיחק בשני סרטים נוספים, "הקרב על מעבר האפשים" (The Battle at Apache Pass)(1952) ואף בהופעת קמאו בסרט Taza, Son of Cochise בשנת 1954. הוא היה השחקן הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר על גילום תפקיד אינדיאני.
במחצית השנייה של שנות ה-50 הפך צ'נדלר לשחקן ראשי בסרטים בהם הופיע. חזותו הגברית, שערו שהאפיר טרם זמן, עורו השזוף ומראהו הפראי התאימו לסרטי דרמה. בין הסרטים שבהם הופיע באותה תקופה היו "אישה על החוף" (Female on the Beach) (1955), "שועל האש" (1955) (Foxfire), "האניות לקרב" (1956) (Away All Boats), "קול במרד" () ו"אלמוני בזרועותי" (1959).
בין השחקניות שהופיעו לצידו היו ג'ון אליסון, סנדרה די, ג'ואן קרופורד, רונדה פלמינג, מורין אוהרה, קים נובק, ג'יין ראסל, אסתר ויליאמס, וידידתו מברוקלין סוזן הייוורד.
לצד קריירה כשחקן קולנוע צ'נדלר אף ניסה לפתח קריירה כזמר. הוא הקליט מספר אלבומים והופיע במועדוני לילה, אולם הקדיש את עיקר זמנו למשחק.
בנובמבר 1959, בעודו בשיא תהילתו, בא צ'נדלר לביקור בישראל כאורח לשכת התיירות הממשלתית. בחודש יולי 1960 שב לישראל כדי לשחק את התפקיד הראשי בסרט "דוד" (A Story of David).
חיי משפחה.
צ'נדלר התחתן עם השחקנית מרג'ורי הושל (1918–1989) בשנת 1946. לזוג נולדו שתי בנות, תמי טאקר (1947–2003) ודנה גרוסל (1949–2002). הזוג התגרש בשנת 1954. שתי בנותיו נפטרו לאחר שחלו בסרטן, כמו גם אמן לפניהן, דודתן, דודם וסבם.
צ'נדלר ניהל מערכת יחסים רומנטית עם אסתר ויליאמס, אשר טענה באוטוביוגרפיה שפרסמה בשנת 1999 כי הפסיקה ביוזמתה של היחסים כאשר גילתה כי צ'נדלר היה קרוס-דרסר.
מותו.
זמן קצר לאחר שהשלים בשנת 1961 את תפקידו בסרט "מבצע בורמה" (Merrill's Marauders) הוא נפגע בגבו בעודו משחק כדורסל בחברת חיילים מן הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ששיחקו כניצבים בסרט. ב-13 במאי 1961 התאשפז צ'נדלר בבית חולים בעיר קולבר סיטי בקליפורניה לצורך ניתוח לתיקון פריצת דיסק בעמוד השדרה. מהלך הניתוח הסתבך, עורק נפגע וצ'נדלר החל לדמם. בניתוח חירום שארך שבע וחצי שעות מעבר למהלך הניתוח הרגיל, ניסו הרופאים להצילו וניתנו לו מנות דם רבות. מאוחר יותר הוא נותח פעם נוספת ללא הצלחה. ב-17 ביוני 1961 הוא נפטר. נסיבות מותו הוכרו כרשלנות רפואית וילדיו זכו בפיצוי נכבד.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי הילסייד ממוריאל פארק בלוס אנג'לס ובין נושאי ארונו היה טוני קרטיס.
חסידות סקוליא
תחנת הרכבת פדינגטון
תחנת הרכבת פדינגטון (באנגלית: Paddington railway station) הידועה גם בשם לונדון פדינגטון (London Paddington) היא תחנת רכבת ומתחם של הרכבת התחתית במרכז לונדון, ברובע וסטמינסטר. תחנת הרכבת היא תחנה סופית אשר משרתת מספר קווים, בין היתר הקו המהיר לנמל התעופה לונדון הית'רו. בנוסף מתחם התחנה כולל בתוכו שתי תחנות רכבת תחתית; פדינגטון רחוב פרייד ופדינגטון סברבאן (Suburban; פרברי).
מבנה התחנה.
התחנה התחילה את דרכה בתור תחנת רכבת זמנית של חברת מסילת הרכבת המערבית הגדולה (Great Western Railway), אשר נפתחה ב-4 ביוני 1838. התחנה הראשית נפתחה באופן רשמי ב-29 במאי 1856 בתור תחנה סופית למספר קווי החברה אשר חיברו את לונדון למערב אנגליה וויילס.
מבנה התחנה עוצב על ידי איזמבארד קינגדום ברונל. אולם הרציפים של התחנה עוצב בסגנון ויקטוריאני והורכב מגג קשתות או קמרונות עשוי ברזל וזכוכית. הגג עוצב במקור בשלושה חלקים (ארקדות) מקבילים ברוחב 31 מטרים לחלק האמצעי ו-21 מטרים לשני החלקים באגפיו. אורך מבנה הקשתות היה 210 מטרים, כאשר שני טרנספטים מחברים את שלושת החלקים, אשר הסיבה לקיומם לא ידועה כיום.
חלק נוסף במתחם התחנה הוא מלון הילטון לונדון פדינגטון. המלון עוצב על ידי האדריכל פיליפ צ'ארלס הארדוויק בין השנים 1851 - 1854, בתור מלון בבעלות רשת המלונות של חברת 'הרכבת המערבית הגדולה', בשם 'המלון המערבי הגדול המלכותי' (Great Western Royal Hotel). המלון ניצב ברחוב פרייד ונמצא למעשה בראש מבנה התחנה (תוחם את מתחם התחנה מדרום-מזרח). בשנת 1983 כחלק ממהלך ההפרטה של חברות הרכבת בבריטניה, נמכר המלון לידיים פרטיות ובשנת 2001 הוא שופץ כחלק מרשת מלונות הילטון וקיבל את שמו הנוכחי כמלון הילטון פדינגטון.
בתוך מתחם התחנה ניצבת אנדרטה לזכר הגברים והנשים ששירתו ונפלו במלחמת העולם הראשונה והשנייה, אשר שירתו בחברת 'הרכבת המערבית הגדולה'. האנדרטה ניצבת לאורך הקיר הפנימי של התחנה ברציף מספר 1 ומורכבת מבסיס אבן, עליו ניצב פסל ארד בדמותו של חייל בריטי לבוש מדים וציוד ממלחמת העולם הראשונה. בנוסף לאנדרטה, באחת מהכניסות לתחנה ברציף מספר 1, ניצב פסלו של מעצב התחנה ברונל. הפסל נבנה מארד בדמותו של ברונל ישוב על כיסא.