באפריל 1944 הייתה טירפיץ כשירה שוב לפעילות. כדי להתמודד עם האיום המחודש, יצאו הבריטים למבצע נוסף להטבעת האונייה. הכוונה הפעם הייתה לפגוע בה באמצעות מטוסים, שיוזנקו אליה מנושאות מטוסים. המבצע נקרא "טונגסטן", והשתתפו בו כמעט 30 אוניות של שייטת הבית (Home Fleet) של הצי הבריטי: שתי אוניות מערכה, שתי נושאות מטוסים, חמש נושאות מטוסים קלות (Escort Carrier), שתי סיירות, שש עשרה משחתות ושתי אוניות עזר לתדלוק הצי. נעשה מאמץ רב להסוות את יציאת הצי מסקפה פלו; ב-2 באפריל - יום אחד לפני התאריך המתוכנן - הוזנקו המטוסים לתקיפה, והצליחו להפתיע את טירפיץ, שעדיין הייתה במבחנים לקראת יציאתה לפעילות מבצעית.
ההתקפה בוצעה בשני גלים של מפציצי טורפדו מדגם פיירי ברקודה. המטוסים נשאו מגוון רחב של חימוש: פצצות נגד צוללות, שתוכננו להתפוצץ בעומק המים שליד האונייה, פצצות חודרות שריון, שנועדו לחדור את הסיפון המשוריין ולהתפוצץ בתוך האונייה, ופצצות רגילות שנועדו לפגוע במבנים העליונים, בצוות ובחימוש הנ"מ. ההתקפות החלו בשעה 5:30 לפנות בוקר, ועד השעה 8:00 הסתיימה התקיפה. הגנת הנ"מ של האונייה (שלה עצמה ושל התותחים על החוף שהגנו עליה) הייתה גרועה ולא מסודרת, והבריטים איבדו רק שלושה מטוסים. 122 מלחים נהרגו בתקיפה ו-300 נוספים נפצעו (בהם רב החובל). לאונייה נגרם נזק רק במבנה העל שלה, והפצצות לא חדרו את הסיפון ולא נגרם נזק מתחת למים; אף על פי כן, הושבתה האונייה לכחודשיים.
מבצעי תקיפה נוספים של הצי הבריטי.
מבצעי תקיפה אווירית נוספים שתוכננו כנגד טירפיץ ב-24 באפריל (מבצע Planet, "כוכב לכת"), ב-15 במאי (מבצע Brawn, "איתנות") וב-28 במאי (מבצע Tiger Claw, "ציפורן הטיגריס") בוטלו כולם בשל קשיי מזג אוויר. ב-17 ביוני תקפו 44 מפציצי "ברקודה", בחיפוי כ-50 מטוסי קרב שוב את טירפיץ. הפעם היו הגרמנים ערוכים טוב בהרבה: המטוסים התוקפים זוהו בשלב מוקדם מאוד וההתראה לאונייה ניתנה בזמן. צוות האונייה הפעיל מסך עשן כבד, בסיוע עשן שהופעל מהחוף, והמטוסים התוקפים לא הצליחו לפגוע באונייה כלל. שני מטוסים בריטים הופלו בתקיפה זו, שנקראה מבצע Mascot, "קָמֵע".
טירפיץ שוקמה ברמה כזו שהייתה יכולה לצאת למבחנים בים, לקראת חזרתה לשירות, באוגוסט 1944. הצי הבריטי המשיך בשורת תקיפות מהאוויר, ממטוסים שהוזנקו מנושאות מטוסים, על טירפיץ. ב-22 באוגוסט בבוקר ובערב (מבצע Goodwood 1 ומבצע Goodwood 2, בהתאמה), אך בשל עננות נמוכה לא השיגו פגיעות. מבצע שלישי בסדרה זו (Goodwood 3), שנערך ב-24 באוגוסט, היה ההתקפה הכבדה ביותר של מטוסי הצי על טירפיץ. 33 מפציצי "ברקודה", נושאים פצצות חודרות שריון בנות 726 ק"ג, יחד עם מטוסי F6F הלקט, F4U קורסייר, ופיירי פיירפלי, שגם הם נשאו (בחלקם) פצצות כאלה, תקפו את טירפיץ. המטוסים תקפו מכמה כיוונים בבת אחת כדי לבלבל את הגנת הנ"מ, ולמרות מיסוך העשן השיגו פגיעות טובות. פצצה אחת השביתה זמנית את אחד מצריחי התותחים; פצצה נוספת חדרה את שריון הסיפון ועברה גם את הסיפון שתחתיו, ואולם לאכזבתם הרבה של הבריטים לא התפוצצה. לו הייתה מתפוצצת, הייתה האונייה טובעת. כוח המשימה שב לבסיסו, ובדרך נפגעה אחת מנושאות המטוסים מצוללת, אך הצליחה לשוב לבסיסה.
המבצע האחרון בסדרה זו, Goodwood 4, התבצע ב-29 באוגוסט, אך הגרמנים הבחינו בעוד מועד במטוסים הבריטים, מסך עשן הופעל, והמטוסים לא הצליחו לזהות את האונייה ולפגוע בה. רצף ההתקפות של הצי, שנמשך מספטמבר 1943 בהתקפות הצוללות הננסיות, נטרל את טירפיץ, ואולם האחריות להשמדתה הסופית הועברה כעת לפיקוד המפציצים.
התקפות חיל האוויר המלכותי.
חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר האמריקני הציעו במשך שהותה של טירפיץ בנורווגיה מספר הצעות לתקיפת האונייה, אך הן לא הגיעו לידי מיצוי.
חיל האוויר המלכותי צבר ניסיון רב בהפצצות דיוק במשך המלחמה, ובמיוחד הצטיינה בכך טייסת 617 (שנודעו בשם "פורצי הסכרים", Dambusters). גורם נוסף ומשמעותי מאוד היה פיתוח פצצה מיוחדת, במשקל 5 טון, בשם טולבוי (Tallboy). פצצה זו נישאה על ידי מפציצי אברו לנקסטר, וחיל האוויר הבריטי התמחה בהטלת דיוק של פצצה זו.
הבעיה הייתה, שטירפיץ עגנה באותה תקופה (ספטמבר 1944) בצפון נורווגיה, ב-Kåfjord. המרחק מבריטניה היה גדול מדי מכדי שמפציץ לנקסטר יוכל לטוס ולחזור. לפיכך, נשלחו בלילה שבין 12 ל-13 בספטמבר שתי טייסות מפציצים (617 ו-9) לברית המועצות, לשדה התעופה יגודניק, ליד ארכנגלסק. שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 בספטמבר, יצאו 27 מפציצים למבצע Paravane. הגרמנים זיהו את המטוסים המתקרבים והפעילו מסך עשן ואש נ"מ מסיבית. רוב המפציצים החטיאו את מטרתם, אך פצצה אחת פגעה באונייה והסבה לה נזק כבד. המפציצים שבו ליגודניק ומשם לבריטניה, ללא ידיעה על הנזק שנגרם לאונייה, ואולם הגרמנים העריכו שיהיה צורך בתשעה חודשים לפחות כדי להחזיר את טירפיץ לכשירות. ב-23 בספטמבר החליט הפיקוד הגרמני שלא ניתן יהיה להחזיר את האונייה למצב מבצעי, ואולם הוחלט להסתיר את העובדה. האונייה הועברה דרומה, לטרומסו, שם היה המעגן רדוד יותר; מתחת לאונייה נערמו ערימות עפר, כדי שלא תוכל לטבוע, ומטרתה מעתה הייתה לשמש סוללת תותחים צפה, למקרה של פלישה בריטית. מעגנה החדש של טירפיץ היה קרוב ב-320 ק"מ לבריטניה, ולפיכך בקצה הטווח של מפציצים שבסיסם בסקוטלנד.
הבריטים לא ידעו, כאמור, על הפגיעה הקשה באונייה, ועדיין ראו בה איום חמור. לפיכך, המשיכו במבצעים התקפיים נגד האונייה. ב-28 באוקטובר, במבצע Obviate (מניעה) יצאו 32 מפציצים (שהותאמו במיוחד לטווח הארוך) לתקיפה על האונייה. ברגע האחרון כיסתה עננות את היעד, והמפציצים נאלצו לשוב ללא שפגעו באונייה, למעט החטאה קרובה אחת שגרמה נזק לאחד המדחפים.
ב-12 בנובמבר יצאו מפציצים מטייסת 9 לגיחה נוספת, מבצע Catechism. היה ברור שלא תהיה הזדמנות נוספת, שכן היום הלך והתקצר ותוך מספר ימים יהיו שעות האור מועטות מדי. 32 מפציצים המריאו בשעה 3:00 לפנות בוקר לתקיפה, ובשעה 9:40 בבוקר היו מעל למטרה. אף על פי שמטוסי קרב גרמנים הוצבו באזור לא הוזנק אף אחד מהם מול המפציצים; לו היו נכנסים לקרב, היו בוודאי מצליחים להסב למפציצים אבדות כבדות, שכן חימושם ההגנתי הוסר כדי לאפשר להם להגיע לטווח הארוך. מכל מקום, לפחות שלוש פצצות טולבוי פגעו באונייה; אחת פגעה אך החליקה מהשריון, אך שתי האחרות חדרו לאונייה, אחת מהן משמאל לגשר, ואחת באחד מצריחי התותחים. נפער חור ענק בדופנה של האונייה, ונראה שהציתו שריפות בתוכה; בתוך מספר דקות אירעה התפוצצות ענקית בתוך האונייה, היא נטתה שמאלה, התהפכה וטבעה. כ-1000 מלחים וקצינים, מתוך צוות של כ-1,700, טבעו יחד עמה.
תוצאות.
קיומה של טירפיץ היווה איום מתמיד על הצי הבריטי וריתק כוחות ימיים רבים למשך רוב המלחמה. הטבעתה שחררה כלי שיט רבים, בעיקר אוניות מערכה ונושאות מטוסים שעד אז רותקו לגזרה, והם הופנו לגזרות אחרות, בעיקר במזרח הרחוק.
טירפיץ נמכרה לחברה נורווגית, שפירקה את האונייה לגרוטאות בין השנים 1949–1957; חרטומה של טירפיץ עדיין נותר במקום טביעתה. לוחות פלדה של טירפיץ משמשים עד היום לעבודות ציבוריות באזור, ככיסוי זמני לכבישים בתיקון. המנועים החשמליים של האונייה שימשו בתקופה מסוימת כתחנת כוח עבור תעשיית הדיג באזור. ליד מקום טביעתה של האונייה קיימים עד היום אגמים מלאכותיים, שהם מכתשים שנוצרו מפצצות הטולבוי שהחטיאו את האונייה.
העדפה מתקנת
העדפה מתקנת (מכונה גם אפליה מתקנת) היא מתן עדיפות לאנשים על סמך השתייכותם לקבוצה מסוימת באוכלוסייה הנחשבת לחלשה יותר, על פני המשתייכים לקבוצות אשר נחשבות לחזקות יותר, במטרה להשוות פערים חברתיים, מתוך הנחה שהם ניתנים לתיקון. אחת ההשקפות רואה בהעדפה המתקנת פיצוי קולקטיבי על אפליה ממנה הקבוצה החלשה סבלה בעבר או שהיא אף ממשיכה לסבול ממנה בהווה. מתנגדי ההעדפה המתקנת רואים בה אפליה של אדם על סמך מוצאו או מינו.
העדפה מתקנת מקובלת במדינות רבות בעולם, למשל במדינות שונות בהודו יש העדפה בקבלה לאוניברסיטאות ולמשרות ציבוריות לבני קאסטות נמוכות, בארצות הברית יש או היו נהוגים העדפת קבלת נשים ואפרו אמריקאים לאוניברסיטאות, בישראל מחייב קבלת נשים, על פני גברים, כחברים בדירקטוריונים בחברות ממשלתיות, לשם השגת "ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים". בכל המקרים האלו יש הבחנה בין אדם שנמנה עם הקבוצה החזקה לזה שנמנה עם הקבוצה החלשה, כאשר האחרון מקבל יחס מועדף.
שיטות להעדפה מתקנת.
העדפה מתקנת מתבצעת בדרכים שונות, להלן שלוש הדרכים העיקריות:
השיח הציבורי על העדפה מתקנת.
העדפה מתקנת מהווה סוגיה קשה מבחינה תאורטית ופילוסופית ושנויה במחלוקת מבחינה משפטית ופוליטית.
מחד, נטען כי אם היא מופעלת כהלכה היא עשויה לתרום רבות לעידוד שוויון אם לא בתוצאות לפחות בהזדמנויות לשאר האוכלוסיות - ככה שלפרטי החברה השונים אין רק אותן זכויות משפטיות, במובן הטכני של המילה, אלא הם זכאים לשוויון הזדמנויות מלא ואמיתי בפועל. יש מחקרים הטוענים כי בחברה שבה הונהגה אפליה קשה כלפי קבוצה חלשה, הרי שאי אפשר יהיה להגיע לשוויון אמיתי, בפרק זמן סביר, אלא אם תונהג העדפה מתקנת, לפרק זמן קצוב.