הרב מוהליבר תמך ביוזמתו של בנימין זאב הרצל והעריך את ספרו מדינת היהודים; במכתבו להרצל פנה אליו במילים: "האיש המצוין ומאוד נעלה". הרצל מצידו הכיר בערך פעולותיו של הרב מוהליבר להצלחת הציונות וראה ערך גדול בשיתוף הפעולה עמו.
אך עקב חולשתו, נבצר ממנו להשתתף בקונגרס הציוני ה-1 שהתכנס בבזל ב-1897. אך, הוא פעל רבות למען הקונגרס ולהצלחתו, ואכן כמעט מחצית מסך צירי הקונגרס היו יהודי רוסיה. הרב מוהליבר אף שלח איגרת לבאי הקונגרס יחד עם נכדו, יוסף מוהליבר, ובה ביטא את עיקרי השקפתו. מכתב זה הוקרא במלואו על ידי אהרן קמינקא במעמד הפתיחה של הקונגרס. דברי המכתב עשו רושם רב על הנאספים, תורגמו לכמה שפות והופצו באלפי עותקים. במכתבו כתב הרב מוהליבר:
בסוף דבריו הביע התנגדות גדולה לדעות הרבנים במערב אירופה, שטענו שהתנועה הציונית סותרת את האמונה בביאת המשיח. על כך הכריז:
פטירתו.
הרב מוהליבר נפטר ב-1898 ונקבר בעירו ביאליסטוק.
ימים אחדים לפני פטירתו קיבל מכתב מהרצל, בו נקרא לפרסם ברבים פנייה לכל העם להשקיע כספים בבנק שתכנן קונגרס התנועה הציונית להקים. הרב חיבר כרוז נלהב למען קריאה זו, אך יומיים לפני חתימתו על כרוז זה, נפטר הרב.
הרב קוק הספידו במילים: "גדול וגבור", "מצד אחד רב גאון גדול מלא תורה ומעשים טובים, מחמיר על עצמו במילי דחסידותא, ומצד השני נפש רעננה מלאה עוז וחיים וצופה צפיה עמוקה לתשועתם של ישראל".
על שמו נקראו קיבוץ גן שמואל ורחובות רבים בישראל.
בעבר נקרא על שמו בית ספר ברחוב מוהליבר בבני-ברק, אשר בשנת 2000 אוחד עם בית ספר אחר בעיר ופועל כיום תחת השם "נעם מוהליבר".
ארכיונו האישי של הרב מוהליבר, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
קבר הרב מוהליבר במזכרת בתיה.
לאחר פטירתו הקימה קהילת ביאליסטוק אוהל על קברו. האוהל נותץ בשנות מלחמת העולם השנייה. בג' כסלו תשנ"ב 1991 הועלו עצמותיו לארץ ישראל ונטמנו בבית העלמין במזכרת בתיה בסמוך לקברות מייסדי המושבה. על ציון הקבר הוקם אוהל במתכונת האוהל הישן בביאליסטוק.
מוזיאון הרב מוהליבר.
מוזיאון הרב מוהליבר ממוקם במבנה עתיק מסוף המאה ה-19 במפגש הרחובות רוטשילד והרב מוהליבר במזכרת בתיה.
במוזיאון מיצג אור-קולי הסוקר ציוני דרך בתולדות חיבת ציון ובחייו של הרב מוהליבר, תוך שימת דגש על משנתו החינוכית והציונית.
כתביו.
הרב מוהליבר כתב חיבורים רבים. רוב כתבי היד אבדו ב-1906 בפרעות בביאליסטוק.
משפחתו.
נכדו של הרב מוהליבר, בן בנו, שלמה, היה ד"ר יוסף מוהליבר, מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
יאסה
יאסה היא מערכת החוקים באימפריה המונגולית שנכתבו בידי ג'ינגיס חאן. בנו של ג'ינגיס, צ'אגאטאי חאן, היה ממונה על יישום היאסה ברחבי האימפריה. פירוש השם יאסה במונגולית הוא - "ציווי החוק".
ליאסה, מעבר להיותו ספר חוקים, משמעות דתית ופילוסופית עמוקה. רק מספר ראשי שבטים נבחרים היו מורשים לקרוא ביאסה עצמה, והיו אחראים להעביר את רוח היאסה לאנשיהם.
הענישה ביאסה הייתה מחמירה ביותר, ועונש מוות היה העונש הנפוץ למרבית העבירות. כתוצאה מכך, הצטמצם משמעותית היקף הרציחות, הגנבות והבגידות בשבטים המונגוליים.
שמואל מוהילבר
שמואל מוהיליבר
מונגוליה המודרנית
מונגוליה החיצונית הייתה בשליטת סין המנצ'ורית מ-1691 ועד 1911. בתחילת המאה ה-20 נחלש כוחם של המנצ'ורים בסין, והלאומנים המונגולים נעזרו בסיוע רוסי וזכו לעצמאות מסין בשנת 1911.
האוטונומיה המונגולית שהוקמה הייתה בחסות רוסית וסינית, בעקבות הסכם שנחתם ב-25 במאי 1915), בו כפו הרוסים על הרפובליקה הסינית הטרייה את האחריות על מונגוליה, על פי הגבולות שנקבעו בברית קייחטה.
מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה אפשרה לסינים להשתלט מחדש על מונגוליה החיצונית, וחיילים סינים הוצבו במונגוליה ב-1919. מונגוליה הכריזה על עצמאותה בשנית ב-13 במרץ 1921 לאחר שהמונגולים, בראשות דמדין סוחבאטאר, הדפו את הכוחות הסינים מהבירה אורגה (לימים אולן בטור). הרפובליקה העממית של מונגוליה הוקמה ב-25 בנובמבר 1924.
בין 1925 ל-1928, הייתה המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה הקומוניסטית, שהשתלטה בהדרגה על מוסדות השלטון בסיוע סובייטי. באותה תקופה היו מרבית תושביה של מונגוליה נוודים, וההון התחלק בין האריסטוקרטיה ואנשי הדת. מרבית התושבים לא ידעו קרוא וכתוב.
המושג "פרולטריון" לא היה קיים. בניסיון לשנות מצב זה, תקפה הממשלה הקומוניסטית של מונגוליה את בעלי השררה העיקריים - אנשי הדת והאריסטוקרטיה. בשנות השלושים הרסה הממשלה את כל המקדשים הבודהיסטיים במדינה פרט לארבעה, והוציאה להורג כ-10,000 נזירים. הדבר הוביל למהומות אנטי-קומוניסטיות בין השנים 1945-1932.
במלחמת העולם השנייה, ובעקבות האיום היפני על הגבול המונגולי, פעלו הסובייטים לשינוי הסוציאליזם במונגוליה לטובת מדיניות כלכלית חדשה. הצבא המונגולי-סובייטי הדף את הכוחות היפנים שפלשו למזרח מונגוליה בקיץ 1939. לאחר המלחמה, ובתמיכת הסובייטים, פיתחה מונגוליה את קשריה הבינלאומיים ויצרה קשרים עם קוריאה הצפונית ומדינות החסות הקומוניסטיות במזרח אירופה.
בשנות ה-60 המוקדמות נקטה מונגוליה עמדה נייטרלית בפיצול הסיני-סובייטי, אך במהלך העשור שינתה את עמדתה. ב-1966 נחתם הסכם בין ברית המועצות ומונגוליה, המאפשר לסובייטים להציב כוחות צבאיים על אדמת מונגוליה, כחלק ממערך ההגנה על הגבול הסיני-סובייטי. כתוצאה מכך התדרדרו היחסים בין מונגוליה וסין, וב-1983 גירשה מונגוליה 7000 סינים מאדמתה, רובם חיו במונגוליה מאז שנות ה-50.
בתחילת שנות ה-90, בעקבות נפילת מסך הברזל והתמוטטות הקומוניזם באירופה, איבדה המפלגה הקומוניסטית מכוחה ונערכו רפורמות מקיפות במדינה, ביניהן חוקה ובחירות דמוקרטיות. ב-1996 נבחרה לראשונה מפלגה לא קומוניסטית, הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה.
ברית הצה&quot;ר
אגודת חובבי ציון
הורודוס
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (ביידיש: פאַלעסטינישע קומוניסטישע פרטײַ, בראשי תיבות: פ. ק. פ. או פק"פ; בערבית: الحزب الشيوعي الفلسطيني) הייתה המפלגה הקומוניסטית הראשונה בארץ ישראל. הוקמה בשנת 1919, על ידי פורשים מהאגף הרדיקלי של הציונות הסוציאליסטית, דגלה בעקרונות הקומוניזם וצידדה באינטרנציונליזם יהודי-ערבי.
פק"פ הייתה אחת מגלגוליה הראשונים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
ראשיתה.
המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל נוסדה בשנת 1919, שנתיים לאחר המהפכה הרוסית, בתור "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע), על ידי קבוצת המיעוט השמאלני של מפלגת פועלי ציון שלא רצו להצטרף לאחדות העבודה. השתתפה בשם "מפלגת פועלי ציון השמאלנים" בוועידת היסוד של ההסתדרות (1920). בשנת 1922 שינתה את שמה לפק"פ – פאַלעסטינישע קומוניסטישע פרטײַ (יידיש: המפלגה הקומניסטית הפלסטינית). בחירת השפה לא הייתה מקרית - היא נבעה משלילת הציונות, שתחיית הלשון העברית הייתה אחד מעיקריה. מאז היווסדה ראתה המפלגה בציונות תנועה ריאקציונית ולא תנועת שחרור.
ב-1923 אימץ קונגרס המפלגה הצעה שגינתה את הציונות כ"תנועת בורגנים יהודים המשרתים את האימפריאליזם הבריטי", והביעה תמיכה בתנועה הלאומית הערבית שנלחמת בו. עקב כך זכתה המפלגה בחברות בקומינטרן (איגוד המפלגות הקומוניסטיות הבינלאומי שנשלט על ידי ברית המועצות). המפלגה התמודדה בבחירות להסתדרות, בשנת 1923, וקיבלה 426 קולות מתוך 6,326 קולות בסך-הכול, כ-13% מהקולות.
בשנת 1924 הוצאה המפלגה משורות ההסתדרות הכללית וצורפה לקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות) כסקציה של הארגון בפלשתינה.
המפלגה הייתה מורכבת, באותה תקופה, בעיקר מיהודים דבר שהתנגש עם מטרתה לקדם מהפכה סוציאליסטית בארץ בה, באותה התקופה, רוב תושביה היו ערבים.
&lt;Br&gt;בשל הפערים התרבותיים והאידאולוגיים בין הנהגת המפלגה, היהודית ברובה, לאוכלוסייה הערבית בארץ התקשתה המפלגה לגייס חברים ערבים רבים לשורותיה. הקומינטרן דרש מן המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה לעבור תהליך של "ערביזציה", כינוי לתהליך שמטרתו הייתה לשנות את הרכב חברי הפק"פ כדי שישקפו טוב יותר את הרכב האוכלוסייה בארץ. דרישה זו לא הייתה ייחודית, אלא דרישה גלובלית שהופנתה גם כלפי התנועה הקומוניסטית במצרים שמקורה היה נעוץ במיעוט היווני במדינה, כלפי הקומוניסטים האלג'יראים שגרעינם היה צרפתי וכלפי תנועות קומוניסטיות נוספות ברחבי העולם.
&lt;Br&gt;חרף מאמציה לא הצליחה המפלגה עד סוף שנות ה-20 לחדור לרחוב הערבי, ורק קומץ ערבים הצטרף אליה. ביניהם היה מוחמד נג'אתי צדקי בין מובילי הסניף בחיפה שהועלה למשפט בשנת 1930 ובסופו של דבר נאלץ לעזוב את האזור ועבר למוסקבה.
משבר קשה פקד את המפלגה בעקבות מאורעות תרפ"ט. מנהיגיה וחבריה הסתייגו ממעשי האלימות שכוונו נגד יהודים. הנהגת היישוב, הנהגת ההסתדרות הכללית והנהגות המפלגות הציוניות, נידו את חברי המפלגה. שלטונות המנדט הבריטי נקטו נגדם בצעדי ענישה של מאסרים והגליות מן הארץ.
הפילוג הראשון.
ב-1935, בהתאם למדיניות ה"ערביזציה" שנדרשה מהמפלגה, מינה הקומינטרן את רדואן אל-חילו ("מוסא"), ערבי-פלסטיני תושב הארץ שזה עתה שב מלימודים במוסקבה, לתפקיד מזכ"ל המפלגה במקומם של מייסדיו היהודים.