אוביידו הפך למועמד מפלגת הקולורדו לנשיאות בבחירות בשנת 1998 אך בית המשפט העליון של המדינה קבע, כי עקב מעורבותו בניסיון הפיכה אינו כשיר לתפקיד והוא הושם במעצר בית. מפלגת הקולורדו העמידה לבחירות את ראול קובס, ובמאי 1998 נבחר קובס לנשיא פרגוואי. תקופת נשיאותו הקצרה עמדה בצלו של הסכסוך באשר לגורלו של אוביידו, שנותר בעל השפעה בפוליטיקה הפרגוואית והביא לכך שקובס, הנשיא, הודיע כי חנן אותו ושחרר אותו ממעצרו. בית המשפט העליון קבע כי פעולות אלו של הנשיא אינן חוקיות. סכסוך זה הוביל לרציחתו של סגן הנשיא, ויריבו של אוביידו, לואיס מריה ארנייה, ב-23 בפברואר 1999, למחרת היום הדיח הפרלמנט את קובס מתפקידו. ב-26 במרץ נרצחו שמונה, סטודנטים שהפגינו כנגד הממשלה, והיה ברור, כי מעשה זה נעשה על ידי תומכי אוביידו. קובס התפטר מיזמתו ב-28 במרץ. נשיא הסנאט לואיס אנחל גונזלס מקצ'י הושבע לנשיא באותו היום. קובס ואוביידו חיים היום בגלות.
גונזאלס מקצ'י הציע משרות בממשלה לכל הנציגים משלוש המפלגות הגדולות על מנת ליצור קואליציה. על אף פרישתה של המפלגה הליברלית בפברואר 2000, ממשלתו של גונזאלס מקצ'ה השיגה יציגות והובילה לרפורמות כלכליות. בשנת 2003 החליף את מקצ'י בתפקיד הנשיא ניקנור דוארטה פרוטוס. בשנת 2008, לראשונה מזה 61 שנה, נבחר לנשיא פארגוואי מועמד שאיננו ממפלגת הקולרדו, הנשיא המכהן פרננדו לוגו.
אחד האסונות הגדולים בתולדותיה של פרגוואי אירע ב-1 באוגוסט 2004 כאשר סופרמרקט באסונסיון עלה באש, ו-464 אנשים נהרגו.
עלי חמינאי
דגל מדגסקר
דגל מדגסקר אומץ ב-14 באוקטובר 1958, שנתיים לפני קבלת העצמאות, כחלק מההכנות למשאל עם על מעמדה בקהיליה הצרפתית.
צבעי הדגל מסמלים את ההיסטוריה של מדגסקר, והמעמדות המסורתיים. אדום ולבן היו צבעי ממלכת מרינה, שנכנעה לצרפתים בשנת 1896. הם הופיעו בדגלה של מלכת מרינה האחרונה, המלכה רנבלונה השלישית (Ranavalona). הם גם אינדיקציה למוצאם האתני של המלגשים מדרום-מזרח אסיה, והם מופיעים גם בדגל אינדונזיה. ירוק היה צבעם של ההובה (Hova), המעמד החשוב של האיכרים, שלקח חלק חשוב בתסיסה האנטי-צרפתית ובתנועת העצמאות.
דגל הרפובליקה המרכז-אפריקאית
דגל הרפובליקה המרכז-אפריקאית אומץ ב-1 בדצמבר 1958. הוא עוצב על ידי ברת'למיי בוגנדה (Barthélemy Boganda), הנשיא הראשון של אוטונומיית אאובנגואי צ'רי (Oubangoui-Chari), שהאמין ש"צרפת ואפריקה חייבות לצעוד יחד". לכן, הוא שילב את האדום, לבן וכחול של הטריקולור הצרפתי עם הצבעים הכלל-אפריקאיים אדום, ירוק וצהוב. האדום מסמל את הדם של אנשי האומה, שנשפך כדי להגיע לעצמאות, והדם שהם מוכנים לשפוך כדי להגן על האומה. הכחול מסמל את השמיים ואת החופש. הלבן מסמל שלום ואצילות. הירוק מסמל תקווה ואמונה. הצהוב מסמל סובלנות.
דגל גרינלנד
דגל גרינלנד עוצב על ידי תושב האי, ת'ו כריסטיאנסן (Thue Christiansen). הדגל מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים לבן (למעלה) ואדום, ודיסקה גדולה, במרכז הדגל עם סטייה קלה לצד התורן. המחצית העליונה של הדיסקה צבועה אדום, והתחתונה - לבן. יחס הממדים הוא 12:18. כל פס הוא בגובה של שישה חלקים. קוטר הדיסקה הוא שמונה חלקים, ומרכזה, בציר האופקי, נמצא שבעה חלקים מהתורן. בציר האנכי נמצא מרכז הדיסקה במרכז.
שמו של הדגל בגרינלנדית הוא "Erfalasorfut", שפירושו "דגלנו", אך משתמשים בשם "Aappalaartoq" ("האדום") כדי להתייחס גם לדגל זה וגם לדנבּרוֹוּ. בימינו מציגים הגרינלנדים את ה-Erfalasorfut והדנברוג גם יחד, בדרך כלל זה לצד זה.
תושבי גרינלנד החלו להשתעשע ברעיון יצירת הדגל בשנת 1973, כשחמישה תושבים הציעו דגל בצבעים ירוק, לבן וכחול. בשנה שלאחר מכן, אחד העיתונים הציע 11 דוגמאות עיצוביות (שבכולן פרט לאחת הופיע צלב נורדי) וערך סקר לבחירת הפופולרי מביניהם. אולם הדנברוג היה עדיין המועדף על הנשאלים ולא היה המשך למאמץ זה.
בשנת 1978 העניקה דנמרק לגרינלנד שלטון עצמי, והפכה אותה לחברה שוות זכויות בממלכה. תנועת השלטון העצמי פרסמה בקשה להצעות לדגל, וקיבלה 555 הצעות (מתוכן 293 היו מתושבי גרינלנד). ועדת הבחירה לא הצליחה להגיע להסכמה, ולכן פנתה לציבור בבקשה לעיצובים נוספים. לבסוף, העיצוב האדום-לבן הנוכחי זכה בהצבעה של 14:11 מול עיצוב ירוק-לבן שכלל צלב נורדי. העיצוב האדום-לבן של כריסטיאנסן אומץ רשמית ב-21 ביוני 1985.
לרגל עשור ל-Erfalasorfut, הוציאה רשות הדואר של גרינלנד בול לציון האירוע ועלון שחיבר היוצר. הוא תיאר את הלבן כמסמל את הקרחונים וכיפת הקרח; את הפס האדום כמסמל את הים; חצי העיגול האדום - הפיורדים; וחצי העיגול הלבן - הקרחונים בים.
רפאל דל רייגו
רפאל דל רייגו אי נונייס (ספרדית: Rafael del Riego y Nuñez; 9 באפריל 1784 - 7 בנובמבר 1823) גנרל ספרדי ופוליטיקאי ליברלי.
חייו.
דל רייגו נולד ב-9 באפריל 1784 (מקורות אחרים טוענים 24 בנובמבר 1785) בסנטה מריה דה טוניאס (Santa María de Tuñas) שבאסטוריה. אחרי שהשלים לימודיו באוניברסיטת אוביידו ב-1807, הוא עבר להתגורר במדריד, ושם הצטרף לצבא. ב-1808 במהלך מלחמת העצמאות הספרדית הוא נשבה על ידי הצרפתים ונכלא באל אסקוריאל משם הצליח להימלט.
ב-10 בנובמבר השתתף בקרב "אספינוסה דה לוס מונטרוס", שבו שוב נפל בשבי. שלושה ימים אחר כך נשלח לצרפת ובסופו של דבר שוחרר משביו. הוא נדד באנגליה ובנסיכויות גרמניה וב-1814 חזר לספרד והצטרף שוב לצבא בדרגת לויטננט קולונל.
במהלך 6 שנות האבסולוטיזם הוא הצטרף לבונים החופשיים ולליברלים בקשר כנגד המלך פרננדו השביעי. ב-1819 הקים המלך 10 גדודים על מנת להילחם בתנועות השחרור של דרום אמריקה. רייגו מונה למפקדו של הגדוד האסטורי. אך ב-1 בינואר 1820, במקום בשם קבסס דה סן חואן לא רחוק מהעיר קדיס החל במרידה יחד עם קצינים נוספים, ודרש את החזרת החוקה של 1812. עימות זה היה הפתיחה לתקופה ההיסטורית שנקראה בשם שלוש השנים החוקתיות 1820–1823 ובו הוחזר המשטר הליברלי שבוטל על ידי מלך ספרד פרננדו השביעי בשנת 1814. כוחותיו של רייגו צעדו דרך ערי אנדלוסיה בתקווה להתחיל התקוממות אנטי מלכותית, אבל האוכלוסייה המקומית הייתה אדישה ברובה.
עם זאת, בגליסיה החלה התקוממות אשר התפשטה במהרה בכל ספרד. ב-7 במרץ 1820 הוקף ארמון המלוכה במדריד בחיילים בפיקודו של הגנרל באייסטרוס, וב-10 במרץ הסכים המלך להשיב את החוקה על כנה, ויוחסה לו האימרה "נצעד ביחד, ואני הראשון בשביל החוקתי".
הממשלה החדשה ה"פרוגרסיסטית" שהוקמה קידמה את רייגו לדרגת פילדמרשל ומינתה אותו ל "קפטן חנרל" של גליסיה. ב-8 בינואר 1821 נטל פיקוד על אראגון ועבר לסרגוסה. ב-18 ביוני של אותה שנה נשא לאישה את בת דודתו "מריה טרסה דל ריגו אי בוסטיוס". ב-4 בספטמבר 1821 נכלא באשמת שווא של תמיכה ברפובליקניזם, עקב מרידה רפובליקנית כושלת. למרות זאת, הפופולריות שלו התגברה ובמדריד פרצו הפגנות בדרישה לשחררו. במרץ 1822 נבחר לקורטס (בית הנבחרים הספרדי) ובסופו של דבר שוחרר מהכלא.
בקונגרס ורונה שהתקיים בדצמבר 1822, החליטו מדינות הברית הקדושה כי ספרד ליברלית תהווה איום על מאזן הכוחות באירופה, מאחר שכמה מרידות ליברליות שנערכו באירופה בראשית שנות העשרים של המאה התשע-עשרה נעשו בהשראתה. צרפת נבחרה איפוא להחזיר את המלוכה האבסולוטית לספרד. ב-7 באפריל 1823 חצה הצבא הצרפתי את גבול ספרד, בפלישה של יותר ממאה אלף חיילים צרפתיים אשר נודעה בשם מאה אלף הבנים של לואי הקדוש (cien mil hijos de San Luis). רייגו פיקד על הארמייה הספרדית השלישית שנלחמה בפולשים ובקבוצות שתמכו במלוכה. אך עקב בגידה הוא נשבה ב-15 בספטמבר בכפר ארקיוס באזור חאאן ונלקח למדריד. אף שהוכרזה חנינה מוחלטת, חצר המלוכה הכריז על רייגו כבוגד, כיוון שהיה אחד מחברי הפרלמנט שהצביעו בעד נטילת סמכויות מהמלך. רייגו נתלה בככר "לה סבאדה" שבמדריד ב-7 בנובמבר 1823
המנונה של הרפובליקה הספרדית השנייה (1931 – 1939) "הימנו דה רייגו" (Himno de Riego) נכתב לכבודו של רייגו. כיום מתנוסס דיוקנו בבניין הקורטס.
דנברוג
תעלת למאנש
תעלת למאנש (בצרפתית: La Manche; מילולית "השרוול", באנגלית: English Channel; מילולית "התעלה האנגלית") היא מצר ים המקשר בין האוקיינוס האטלנטי והים הצפוני, ומפריד בין האיים הבריטיים וצפון צרפת. אורכה כ-560 ק"מ, ורוחבה נע בין 34 ק"מ (במצר דובר) לכ-240 ק"מ.
סמוך לחופה הצרפתי מצויים איי התעלה השייכים לבריטניה.
היווצרות התעלה.
לפני תום עידן הקרח האחרון, לפני כ-10,000 שנים, היו האיים הבריטיים מחוברים ליבשת אירופה על ידי דוגרלנד. כשמעטה הקרח הפשיר, נוצר אגם גדול בחלק הדרומי של מה שקרוי היום הים הצפוני. בסביבות 6500 לפנה"ס, התמוטט מחסום הגיר הרך שבדרום האגם כתוצאה מפעולה ארוזית, האגם נפתח לאוקיינוס האטלנטי, וכך נוצרה תעלת למאנש. הפעילות הארוזית המתמשכת של גלי האוקיינוס על אדמת הגיר באזור דובר הרחיבה את מוצא התעלה, וממשיכה למעשה גם היום.
חשיבות היסטורית.
התעלה היא המכשול הטבעי העיקרי בפני התקפה ופלישה לבריטניה מכיוון היבשת. כדוגמאות רק מהעת החדשה, ניתן לציין את כוונתם של נפוליאון ושל היטלר לפלוש לבריטניה ולהכריע את המעצמה הבריטית, ניסיונות שהתנפצו אל מול הקושי הצבאי לחצות את התעלה בכוחות גדולים.
עם זאת, במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות רבים לפלישה לבריטניה או מבריטניה לצרפת דרך התעלה, כמו הפלישה הנורמאנית על ידי ויליאם הראשון ("הכובש") לאי הבריטי ב-1066, ניסיונותיה של הארמדה הספרדית לתקוף את בריטניה ב-1588, ופלישת בעלות הברית לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.