הרפרטואר של מקהלה קאמרית ישראלית זו מתאפיין בקוטביותו: ביצועי אקפלה של יצירות מהרנסאנס (מאות 15–16) מצד אחד ומהמאה עשרים מהצד אחר, ביצוע יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים מודרניים אבל גם שירים חד-קוליים של עדות ישראל. תחת הנהלתו המוזיקלית וניצוחו הפכה ל"המקהלה" של ישראל וגם זכתה להכרה בינלאומית. ביוני 1956 זכתה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית למקהלות חובבים בפריז בה השתתפו מקהלות מ-16 מדינות. בתחרות שרה המקהלה שירים מלחניו של ראובן ירון והקליטה שם שני תקליטים. השתתפה בפסטיבל בפרוג'ה באיטליה ב-1960 והופיעה בטלוויזיה הצרפתית באותו סיור; סיירה בארצות הברית בשנת 1962 שם הופיעה בקונצרט בקרנגי הול, השתתפה בתוכנית המופע של אד סאליבן ובפתיחת המרכז ששמו שונה לאחר מכן ל"מרכז קנדי", בנוכחות הנשיא קנדי ועוד; קיבלה פרס שני בתחרות בינלאומית של ה-BBC להקלטת מדריגלים של מונטוורדי בשנת 1967.
בנוסף לסיורים נוספים בחו"ל הופיעה באירועים חשובים בארץ והשתתפה בהופעות בכורה של יצירות אחדות ("בת מצווה ישראל" של דריוס מיו, "תיקון חצות" של מרדכי סתר ועוד). המקהלה הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית כמה פעמים, גם תחת ניצוחם של שארל מינש וליאונרד ברנשטיין. בנוסף השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 ואף ניצחה בתחרות עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור, ללחן של יעקב הולנדר ולעיבוד של בני אמדורסקי ונחמה הנדל שהשתתפו גם עם אותו השיר בביצוע נוסף.
באמצע שנות השבעים הכיר בה משרד החינוך והתרבות כ"מקהלה הלאומית". אחרי גארי ברתיני הפכו סטנלי ספרבר ואבנר איתי למנצחיה הקבועים, עד לפירוקה בשנת 1994.
ירמיה (פירושונים)
חזית הדון
חזית הדון הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בהשמדת הכוחות הגרמניים, שכותרו באזור סטלינגרד, במהלך קרב סטלינגרד.
היסטוריה.
החזית הוקמה על פי החלטת הפיקוד העליון הסובייטי ב-30 בספטמבר 1942, על בסיס המפקדה והגייסות שהשתייכו לחזית סטלינגרד, וכמפקדה מונה גנרל קונסטנטין רוקוסובסקי, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום. כוחות החזית החזיקו בקו החזית מצפון לסטלינגרד, מנהר הוולגה ועד ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון. הם ניהלו סדרת התקפות נגד העמדות הגרמניות מצפון לסטלינגרד במטרה לרתק כוחות גרמניים חזקים ככל האפשר, ובכך להקל את הלחץ הגרמני על הארמייה ה-62 בתוך העיר.
בנובמבר 1942, ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה חזית הדון 3 ארמיות (הארמייה ה-24, הארמייה ה-65 והארמייה ה-66) בסיוע ארמיית האוויר ה-16. תחת פיקודה היו 22 דיוויזיות חי"ר, קורפוס שריון, ו-3 בריגדות טנקים עצמאיות. יעדה העיקרי של החזית במסגרת תוכנית מבצע אורנוס היה לרתק את שלושת הקורפוסים הגרמניים (קורפוס הפאנצר ה-14 והקורפוסים ה-8 וה-11), שהגנו על האגף השמאלי של הארמייה השישית, בעוד המתקפה הסובייטית העיקרית מונחתת על עמדות הארמייה הרומנית השלישית ממערב לנהר הדון במטרה לכתר את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד. ב-19 בנובמבר פתחו כוחות החזית במתקפה על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם, ולא איפשרו להם לבוא לעזרת הכוחות הרומניים ממערב להם. הכוחות הגרמניים מצפון לסטלינגרד, שהותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, נאלצו לסגת במהירות לכיוון העיר, לאחר שספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד.
לאחר שבראשית דצמבר 1942 נכשלו מספר ניסיונות סובייטיים לחסל את הכוחות הגרמניים, שכותרו בכיס סטלינגרד, הבין הפיקוד הסובייטי העליון שמדובר במבצע מורכב, ושיש צורך לרכז כוחות גדולים לצורך המשימה. רוקוסובסקי הופקד על תכנון המבצע לחיסול כיס סטלינגרד (שקיבל את השם מבצע טבעת) וקיבל פיקוד על כל הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד. הארמייה ה-21 מהחזית הדרום-מערבית והארמיות ה-62, ה-64 וה-57 מחזית סטלינגרד סופחו לחזית הדון לצורך המבצע המתוכנן.
ב-10 בינואר 1943 פתחו כוחות חזית הדון במתקפה הסופית על כיס סטלינגרד לאחר הרעשה ארטילרית כבדה. הכוחות הגרמניים המכותרים התגוננו בעקשנות, אך לאחר שלושה שבועות של קרבות קשים, במהלכם נהרגו כ-100 אלף חיילים מכוחות הציר, נכנעו שרידי הארמייה השישית ב-2 בפברואר 1943. לאחר השלמת חיסול כיס סטלינגרד פורקה המפקדה של חזית הדון, ורוקוסובסקי הועבר לפקד על החזית המרכזית.
אני ז'ירארדו
אנני ז'יררדו
מושינה
מושינה (בפולנית: Muszyna) היא עיירה בדרום פולין בנפת נובי סונץ' (צאנז) עם אוכלוסייה של כ-5,000 תושבים. היא שוכנת בעמק הנהר פופרד בסמוך לגבול הסלובקי, ומהווה צומת רכבות באזור. העיירה היא מקום הולדתו של המלחין בוז'רסקי זביגנייב (1933).
מושינה הוזכרה לראשונה כעיר בשנת 1364. בשנת 1391 עבר הכפר מבעלותו של המלך לרשותו של הבישוף בקרקוב. הכפר קיבל מעמד של עיר רק ב-1934. במהלך המאה ה-18 התקיימו בעיר ירידים בהם סחרו במיוחד בצמר ובאריגים. לקראת סוף המאה ה-19 התגלו במקום בוץ ומעיינות מים מינרליים, שהתפרסמו בסגולותיהם הרפואיות.
בסמיכות למושינה עמדה חורשה שהייתה מכוסה בעצי תרזה, שהייתה לשמורת טבע יחידה מסוגה בכל רחבי פולין. עם חיבור הכפר לקו הרכבת טארנוב-קריניצה ונובי סונץ'-פרשוב (בצד הצ'כוסלובקי), גדל ערכה של מושינה כעיירת הבראה וקיט; בשנת 1932 פעלו בה כ-1,000 חדרי נופש להשכרה.
הקהילה היהודית במושינה
הקהילה היהודית במושינה (פולנית: Muszyna) שבפולין התקיימה מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לחורבנה בשואה.
תולדות הקהילה.
בישופי קרקוב, ששלטו במושינה בין המאה ה-14 למאה ה-18, לא אישרו לכל אורך שלטונם התיישבות של תושבים לא נוצרים באזור. היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר הגיעו אליה מנובי-סונץ ומכפרי הסביבה רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ולאחר חלוקת פולין שהביאה לחילון העיר. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1883, 154 מתוך 1,852 תושבי העיר היו יהודים. מספר היהודים שולש במהלך שלושת העשורים הבאים, ובשנת 1910 חיו במושינה 433 יהודים, שהיוו קרוב ל-16 אחוז מהאוכלוסייה הכללית.
יהודי מושינה השתייכו לקהילת נובי סונץ' (צאנז) עד לשנות ה-70 של המאה ה-18. רק במפנה המאה הם הקימו קהילה עצמאית משלהם על מוסדותיה; בית כנסת (1890, ברחוב הקרוי כיום אנתוניאגו קיטי), בית עלמין (מכיל כ-80 מצבות רובם בעברית, הראשון משנת 1900) וחברה קדישא. הקהילה חלשה כנראה על הקהילה היהודית בקריניצה הסמוכה. בשנת 1885 נתמנה ר' יחיאל נתן הלברשטאם (בנו של ר' משה הלברשטאם מאדמו"רי צאנז) לרב הקהילה, עד שעבר לכהן בסטרי סונץ' (צאנז ישן). בשנת 1904 ירש ממנו אחיו ר' אריה לייב את כס הרבנות בעיר. ר' אריה לייב עמד גם בראש חצר חסידות עד לשואה, שבה נספה.
יהודי העיר היו ברובם חרדים והווי הקהילה היה חסידי בהשפעת מרכזי החסידות ששכנו בסמוך למושינה (חסידות צאנז בנובי סונץ, וחסידות באבוב בבאבובה).
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פרחו בקהילה ארגונים פוליטיים וארגוני צדקה יהודיים בעלי אופי ציוני, כמו הנוער הציוני - ארגון צופים שהוקם בתחילת 1930, והציונים הכלליים - שהכין יהודים לעלייה לארץ ישראל. מלבד אלה, פעלה בקהילה אגודת סוחרים יהודים וקופת צדקה "גמילות חסד" להלוואות כספים שנתמכה בידי הג'וינט.
משלח יד.
בניגוד לרוב תושבי העיר, יהודי מושינה עסקו בעיקר בפעילויות שאינן חקלאיות, וכיוון שכך תרמו רבות לצמיחה הכלכלית בעיר. הם התפרנסו בעיקר במסחר ובתחום אספקת שירותים למבריאים וקייטנים, בעיקר יהודים שבאו לנפוש במושינה ונזקקו לאוכל כשר. העיר שאפה להפוך לעיירת קיט אזורית והקימה לשם כך תשתית תיירות נרחבת שכללה שירותי הסעדה, לינה ומתקנים ציבוריים. מעל 30% של מסעדות העיר היו בהנהלת יהודים, ולקראת סוף שנת 1920 פעלו בעיר רק שני מלונות: האחד בבעלותו של חיים וייס ומלון שנוהל בידי חזקל רייך. בשנת 1930 כבר פעלו בעיר מספר רב של חדרי נופש (בהם בית הבריסטול המפורסם שהיה בבעלות משפחת חיים וייס) שהמוניטין שלהם משכו מבריאים רבים לאזור.
אנטישמיות.
יהודי העיר נתקלו ביחס עוין מצד תושבי העיר כבר בשנת 1893, כאשר איגודי צרכנות פולניים פעלו לדחיקת רגלי הסוחרים היהודים, אולם היחסים בין היהודים לרוב הפולנים נשארו לבביים עד לאמצע שנות ה-30. הנטיות האנטישמיות צברו תאוצה עם התגברות הימין הקיצוני הלאומני בעקבות מותו של המרשל יוזף פילסודסקי בשנת 1935. לאחר תקופה ארוכה שבה היו אך מקרים נדירים של הפצת כרוזים אנטישמיים ופעולות אלימות נגד יהודים, הן הפכו לתכופות יותר ולאלימות יותר לאורך הזמן.
בשנת 1936 פרצו מהומות אנטישמיות במושינה, לאחר שאחד מיהודי המקום התנגד להפצת כרוזי הסתה וכפי הנראה קרע את אחד הכרוזים. הדבר שימש כעילה לתבערה, והאספסוף המוסת ניפץ שמשות בכל בתי היהודים והסב נזק לחנויותיהם. למחרת התאספו שוב עשרות איכרים וגרזנים בידיהם כשפניהם מועדות לחולל שמות ביהודים. הסדר הושב על כנו לאחר שהמשטרה התערבה ועצרה מספר פורעים, שלושה מביניהם נידונו ל-2–3 חודשי מאסר.
מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1939 כבשו חיילי הוורמאכט את מושינה, שבה התגוררו באותה תקופה כ-800 יהודים. רבים מהם נמלטו, חלקם מזרחה ומקצתם נשארו בגליציה המזרחית או שבו לעיירות מוצאם. עם הכיבוש הגרמני צוו יהודי העיר בין היתר ללבוש טלאי צהוב ותנועתם הוגבלה. הוקם יודנראט בראשותו של איזאק ברודמן, והתכתובת של ברודמן עם יס"ס (הארגון לעזרה הדדית) ב-20 בספטמבר 1940 משמשת מקור רב ערך להבנת התנאים שבהם חיו יהודי מושינה בשנות המלחמה הראשונות.