בשנת 1925 הוכיח את משפט בלוך, ועל שמו נקרא גם קבוע בלוך, שערכו לא ידוע עד היום. גם מרחב בלוך נקרא על שמו.
בלוך גם הטביע את עקרון בלוך: זהו עיקרון בפילוסופיה של המתמטיקה הטוען כי ניתן להסיק כל טענה על תהליך אינסופי באופן כמעט מיידי בעזרת טענה במונחים סופיים. למשל, על פי העיקרון משפט ואלירון מתאים למשפט בלוך, ומשפט פיקארד הגדול מתאים למשפט שוטקי.
הרעיונות של בלוך תרמו למחקר של עקומות הולומורפיות. בלוך ניסח משפט חשוב על עקומות הולומרפיות, שבמידה מסוימת היווה טענה שהכלילה באופן מרחיק לכת את משפט פיקארד הגדול. בלוך לא סיפק את הפרטים המלאים של ההוכחה (והכיר בכך), ועל כן מאוחר יותר נקראה הטענה השערת בלוך. היא הוכחה על ידי מתמטיקאים שונים בשנות ה-70 וה-80. המחקר בנושא הוביל לצמיחה בתחום העקומות ההולומורפיות ביריעות אבליות.
אנדרטת גדוד 53
אנדרטת גדוד 53 ניצבת בצפון הנגב ומנציחה את קרבות גדוד 53 במלחמת העצמאות ואת חלליו וחללי היישובים שעליהם הגן.
רקע.
גדוד 53 הוקם לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי. הוא הוקם על בסיס גדוד הפרברים (גדוד 3) של חיל השדה בתל אביב.
בתחילה פעל הגדוד בהגנת תל אביב וסביבותיה. במרץ 1948 ירד הגדוד לחזית הדרום, פעל בגזרה רחבה שמגדרה ועד נגבה ומכפר מנחם ועד ניצנים והשתתף בהגנת היישובים ובמלחמת השיירות שם. בהמשך השתתף בבלימת התקדמות הצבא המצרי הפולש ובקרבות עשרת הימים. באוקטובר 1948 נטל חלק במבצע יואב לפריצת המצור על הנגב. בדצמבר 1948 עבר הגדוד לגזרת השרון. מפקדי הגדוד במהלך המלחמה היו יצחק פונדק, נחמן ניר ושמעון מרגולין.
במהלך המלחמה נפלו 132 מחיילי הגדוד.
לימים ניתן מספרו של הגדוד לאחד מגדודי חטיבת השריון ברק.
האנדרטה.
האנדרטה ניצבת על גבעה נמוכה בצידו של כביש קריית מלאכי-אשקלון, בקרבת מחנה עמנואל. גבעה זו נבחרה בשל מיקומה במרכז זירת הקרבות של הגדוד בנגב.
האנדרטה היא מתחם המצוי בתוך חורשת עצי אורן המשתרעת על גבי הגבעה. שביל מתמשך בתוך החורשה ומוביל אל רחבה פתוחה בראש הגבעה. בה ניצב סלע שעליו השלט "לגיבורים שלא זכו". לימינו ניצבים ששה לוחות אבן מוארכים ועליהם שמות חללי הגדוד במלחמה. לפניהם ניצבים לוח אבן שעליו הכתובת "גדוד 53 גבעתי תש"ח" וכן ועליו גביע להדלקת אש זיכרון. משמאל ללוחות השמות ניצבים שלושה תרני דגלים. ברחבה מתקיימים טקסי הזיכרון הנערכים באתר ומצדה הנגדי ללוחות הזיכרון הוצבו ספסלים לקהל המשתתפים.
בתחילתו של השביל שבחורשה הוצבו שלטים המספרים במלל ובמפה את דרך הקרבות שעבר גדוד 53 במהלך המלחמה.
בתוך החורשה ומשני צידי השביל ניצבות קבוצות של אבני זיכרון נמוכות ומשופעות. על גבי האבנים בכל אחת מהקבוצות הונצחו שמותיהם של נופלים, אשר נהרגו יחד במסגרת אחד מקרבות הגדוד, דוגמת קרב נגבה והשיירה לגת וגל און.
באנדרטה כולה מונצחים יחדיו שמותיהם של 145 חללים מאנשי הגדוד ואנשי היישובים שעליהם הגנו.
האנדרטה הוקמה בשנת 1952 ביוזמת ותיקי הגדוד, בתכנונו של האדריכל שמעון מרגולין, ששירת כמפקד הגדוד וכמפקד פלוגה בו. אז נכלל בה רק הסלע הניצב כיום לצד הלוחות נושאי השמות. חורשת העצים שסביבו ניטעה על ידי קרן קיימת לישראל.
לקראת אירועי שנת השישים למדינת ישראל הורחבה ושופצה האנדרטה על ידי היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון. היא מתוחזקת על ידי בית הספר התעשייתי "סדנאי השריון".
סטייסיאן צ'ין
סטייסיאן צ'ין (באנגלית: Staceyanne Chin, נולדה ב-25 בדצמבר 1972) היא משוררת ספוקן וורד, אמנית במה, פמיניסטית, ופעילה למען זכויות להט"ב. עבודתה פורסמה בניו יורק טיימס, בוושינגטון פוסט, ועיתונים אחרים, והופעותיה בטלוויזיה כוללים את 60 דקות ותוכניתה של אופרה וינפרי, בה שיתפה את האתגרים שניצבו בפניה כילדה ונערה לסבית בג'מייקה.
ביוגרפיה.
צ'ין נולדה בג'מייקה, ממוצא אפרו-ג'מייקני וסינו-ג'מייקני. אמה נטשה אותה בגיל צעיר והיגרה לקנדה, ואביה לעולם לא הכיר בה, אז סבתה גידלה אותה עד גיל שש. לאחר מכן נשלחה לגור עם דוד ודודה באזור אמיד אך לאחר תקופה שלחו אותה לקרובת משפחה אחרת בשכונת עוני.
בזמן לימודיה באוניברסיטה היא הכירה במשיכתה לנשים, והחליטה להגר לארצות הברית במקום לחיות בג'מייקה באורח חיים סודי, מחשש לאלימות הרבה המופנית כלפי להט"בים. בגיל 25 עקרה לניו יורק, שם מצאה את הצלחתה כמשוררת ואמנית במה.
ב-2010 כתבה צ'ין בספר זיכרונות שהוציאה, שנידו אותה באוניברסיטה בקינגסטון אחרי שיצאה מהארון. היא גם חשפה שכמה סטודנטים הכניסו אותה יום אחד לתוך חדר השירותים ותקפו אותה מינית תוך כדי שהם אומרים לה שנשים נבראו כדי לענג גברים.
ב-2011 כתבה בלוג פופולרי בהפינגטון פוסט על היותה אישה לסבית יחידנית בהריון, ובאותה שנה נולדה בתה. היא גם התראיינה רבות על תהליך ההפריה החוץ-גופית.
קריירה.
צ'ין התחילה לכתוב לספוקן וורד ב-1998, וכתבה יחד עם ראסל סימונס את "Def Poetry Jam" לברודוויי, אשר היה מועמד לפרס טוני. היא גם הופיעה במופע יחיד אוף ברודוויי, ומנהלת סדנאות שירה ברחבי עולם.
היא מארחת את תוכנית האינטרנט באפטר אלן, "She Said What?", וגם את התוכנית "My Two Cents".
שירתה גם הוקלטה באלבומי ספוקן וורד, והיא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה (The Other Side of Paradise: A Memoir בהוצאת סיימון ושוסטר) ב-2009.
צ'ין השתתפה בשלושה סרטים דוקומנטריים:
צ'ין עושה סיבובי הופעות ברחבי העולם, כולל בלונדון, קופנהגן, ערים שונות בגרמניה, דרום אפריקה, וכן בבמות מרכזיות בארצות הברית.
ביקורת.
האמנות האקטיביסטית של צ'ין מעוררת ביקורות חיוביות. בניו יורק טיימס כתבו על מופע היחיד שלה, "Border/Clash", שהיא "מפולפלת, זועמת, ולעיתים רכה בביקורת העצמית שלה". ב-The Advocate כתבו, "בשירים שמשלבים שורות קורעות ("אהבתי איך שהיא גרמה לחזיית הפוש-אפ הוורודה להיראות אינטלקטואלית") עם סירוב להתאים לנורמה ("אני רוצה להיות הדייקית שאוהבת לזיין גברים"), צ'ין מאתגרת לא רק את העולם הסטרייטי". ובספר "Words in Your Face" שסיקר עשרים שנות פואטרי סלאם בניו יורק, המחברת קריסטין אוקיף אפטוויץ היללה את צ'ין כאחת משלושת המשוררים המובילים, והוסיפה:
גורדון קואוטס
ג'וזף גורדון קואוטס (באנגלית: Joseph Gordon Coates; 3 בפברואר 1878 – 27 במאי 1943) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-21 בין השנים 1925 – 1928.
ראשית חייו.
גורדון קואוטס נולד בחצי האי הוקטרה שבקאיפרה הארבור שבניו זילנד, שם ניהלה משפחתו חווה. הוא לקח על עצמו אחריות אישית כבר מגיל צעיר יחסית בשל העובדה שאביו סבל מהפרעה דו-קוטבית. הוא קיבל חינוך בסיסי בבית הספר המקומי וכן מאמו שהייתה אישה מלומדת. הוא הוכשר כרוכב סוסים מיומן, למרות שעקב תאונה נפגעה רגלו ולא החלימה סופית עד ליומו האחרון. מאוכלוסיית המאורים הגדולה ששכנה באזור הוא נעשה בקיא בשפה המאורית. בזמנו נפוצה רכילות שלפני נישואיו היו לקואוטס שני ילדים מאישה מאורית. הוא התארס לאווה אינגל, שהייתה מורה, אך אביה אסר את קיומם של הנישואים על רקע מחלתו של אביו של קואוטס ומתוך החשש שהמחלה תעבור בתורשה. בסופו של דבר, ב-1914 הוא נשא לאישה את מרג'ורי גרייס קולס ויחד אתה הוא הביא לעולם חמש בנות.
ראשית הקריירה הפוליטית.
קואוטס החל להיות מעורב בפוליטיקה כאשר ב-1905 הוא נבחר להיות חבר במועצת מחוז אוטמטה. מאוחר יותר, בין השנים 1913 – 1916, הוא שירת כיושב ראש המועצה. עוד קודם לכן הוא הצטיין כמפקד המתנדבים הרכובים של המחוז והוא קנה לו מוניטין ברמה המקומית. בבחירות הכלליות של 1911 הוא נבחר להיות חבר הפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של קאיפרה כמועמד עצמאי המקורב לדעותיה של המפלגה הליברלית. בפרלמנט הוא הצביע בדרך כלל יחד עם הליברלים והוא היה חלק מקבוצת חברי הפרלמנט העצמאיים שאפשרו לג'וזף וורד להחזיק בתפקידו כראש הממשלה. כאשר התפטר וורד והוחלף על ידי תומאס מקנזי, קואוטס דחה הצעה להתמנות לתפקיד שר.
בהדרגה התרחק קואוטס מהמפלגה הליברלית, בעיקר בשל אמונתו החזקה בכך שהחקלאים צריכים להיות בעלי הקרקעות שלהם, גישה שהליברלים התנגדו לה. קואוטס פיתח את אמונתו זו בעקבות ניסיונה של משפחתו שאדמת החווה שלה הייתה בחכירה. ב-1912, כאשר התקיימה הצבעת אי-אמון, הצביע קואוטס נגד הליברלים כדי לסייע לאופוזיציה של המפלגה הרפורמיסטית לעלות לשלטון. ב-1914 הצטרף קואוטס באופן רשמי לרפורמיסטים. יחד עם זאת, הוא לא פעל כחבר נלהב של המפלגה וקשר קשרי ידידות עם פוליטיקאים מכל קצות הקשת הפוליטית. פעילויותיו הפוליטיות התמקדו בעיקר בשיפור השירותים לצפון הרחוק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה קואוטס להתגייס לשירות פעיל, אך ראש הממשלה ויליאם מאסי, הניא אותו מלעשות כן בשל העובדה שלמפלגה הרפורמיסטית היה רוב דחוק. בכל אופן, בנובמבר 1916 קיבל קואוטס רשות להתגייס והא שירת בהצטיינות יתרה והוענק לו הצלב הצבאי. עם שובו לניו זילנד ראו אותו רבים כגיבור וב-2 בספטמבר 1919 מינה אותו מאסי כחבר בקבינט והוא מונה להיות שר המשפטים, שר הדואר ושר הטלגרף. מאוחר יותר הוא מונה להיות שר העבודות הציבוריות ושר הרכבות. החל ממרץ 1921 הוא שירת כשר לענייני הילידים, תפקיד בו ידיעת השפה המאורית היית לו לעזר רב. הוא עבד עם אפירנה נגטה, שהחליפו בהמשך בתפקיד ויחד הם דאגו לענייניהם של המאורים.
ראש ממשלת ניו זילנד.