המועדון לקח אליפות ראשונה תחת הנשיא אנריקו מארון קינזאנו, שאחראי לבניית האצטדיון "Stadio Filadelfia" ובקיצור "Fila", אליו עברה טורינו ב-1926. ה"סקודטו" שטורינו זכתה בו רשמית היה בעונת 1926/1927, בהפרש 2 נקודות על בולוניה, אולם התואר נשלל ממנה בנובמבר 1927 עקב טענה למכירת משחקים של ההתאחדות האיטלקית, מה שנקרא ה "Allemandi Case". אחרי שלילת התואר הראשון, טורינו זכתה בתואר שנה לאחר מכן בעונת 1927/1928 שנרשם כאליפות הראשונה שלה בהיסטוריה כאשר ה"טריו המופלא" (ג'ינו רוזטי, ג'וליו ליבונאטי ואדולפו באלונצ'ירי) כבשו 89 שערים ביניהם בעונה זו. בהמשך התפטר הנשיא קינזאנו, והמועדון החל לאבד גובה בתחילת שנות ה-30, וסיים באמצע הטבלה בעונות הבאות. בעונת עונת 1935/1936 חלה התעוררות מסוימת כאשר טורינו סיימה במקום השלישי ולקחה את תואר ה"קופה איטליה" בפעם הראשונה בתולדותיה. בשנים אלו שינה המועדון את שמו ל"Associazione Calcio Torino" (בתרגום: "התאחדות הכדורגל של טורינו") בגלל המשטר הפשיסטי באיטליה בתקופה זו. טורינו סיימה כסגנית של בולוניה האלופה פעם נוספת, בעונת 1938/1939 תחת המנהל הטכני ארנסט ארבשטיין. בעונת 1939/1940 סיים המועדון במקום השישי בליגה, ובמהלך העונה הגיע הנשיא פרוצ'ו נובו שנתן תמיכה כלכלית נרחבת למועדון כמו גם את יכולותיו הניהוליות. ביחד עם אנטוניו ג'אני, ג'יאקינטו אלאנה ומריו ספרונה, נובו בנה את הקבוצה שכינוייה ההיסטוריה הוא "Grande Torino". בעונה לאחר מכן סיים המועדון במקום השביעי, וב-1941/1942 סיימה הקבוצה כסגניתה של רומא שזכתה באליפות הראשונה בהיסטוריה שלה.
תקופת הזהב של המועדון מטורינו החלה בעונת 1942/1943 והסתיימה בעונת 1948/1949 - 5 שנים ברציפות שבהם טורינו נכנסה לרצף מסחרר של הצלחה כבירה והמועדון זכה ב-5 אליפויות, תוך כדי שבאליפות הראשונה משלימה הקבוצה דאבל היסטורי מבחינתה עם זכייה השנייה שלה ב"קופה איטליה". הקבוצה נחשבה לאחת הקבוצות הטובות בעולם בתקופתה. הקבוצה המעוטרת הורכבה משחקנים כגון: ולנטינו מאצולה הקפטן (לימים שני בניו פרוצ'יו מצולה וסנדרו מצולה הפכו גם הם לכדורגלנים מפורסמים), ואלריו באקיגאלופו, אלדו באלארין, וירגיליו מארסו, ג'וזפה גרזאר, מריו ריגמונטי, אוסביו קסטליניו, רומיאו מנטי, אציו לויק, גוגליאלמו גאבטו, ופרנקו אוסולה.
הצלחת הקבוצה נקטעה עם אחד האירועים הטרגיים בהיסטוריה של המועדון ובהיסטוריה של הכדורגל בכלל - האסון האווירי בסופרגה ב-4 במאי 1949. באסון זה התרסק מטוס שהוביל את רוב הסגל ואנשי הצוות המקצועי של המועדון חזרה ממשחק ידידות מול בנפיקה ליסבון בפורטוגל. לא היו ניצולים מההתרסקות, ובסך הכל נהרגו 18 משחקני המועדון וחמישה חברי הנהלה, מלבד צוות המטוס ומספר עיתונאים שליוו את המועדון. הקבוצה, שנחשבה לפני האסון לאחת הקבוצות החזקות בעולם, נמחקה כמעט כליל בעקבות האסון.
ירידת ליגה ואליפות.
לאחר האסון שפקד את הקבוצה, בהתאם החלה ירידה דרסטית ביכולת הקבוצה בתחילת שנות ה-50, ובשנים הבאות חלה ירידה הדרגתית ביכולת הקבוצה, שנאבקה על חייה בליגה בחלק גדול מהעונות וסיימה בחלק התחתון של הטבלה. שנים אלו הובילו את המועדון לתקופה הרעה בהיסטוריה שלו, עד שבעונת 1958/1959, ירדה הקבוצה לסרייה ב' לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה עם 6 ניצחונות בלבד מתוך 34 משחקים. בליגה השנייה בילתה טורינו עונה אחת בלבד ועלתה מיד לאחר מכן לליגה הבכירה. ב-1963 אורפיאו פיאנלי נבחר לנשיא המועדון. הוא מינה את נראו רוקו למאמן, והחתים את הסמל האיטלקי לואיג'י "ג'יג'י" מרוני שכונה גם "הפרפר בצבע רימון" ("La Farfalla Granata"). בעונת 1964/1965 הגיעה הקבוצה למקום השלישי בליגה. ב-15 באוקטובר 1967 פקד את המועדון טרגדיה נוספת, כאשר מרוני, שהיה שחקן מפתח בקבוצה, חצה את הכביש לאחר חזרתו ממשחק ליגה - ונהרג מרכב חולף. למרות הטרגדיה, הצליחה הקבוצה לזכות בקופה איטליה בפעם השלישית בתולדותיה. בעונות אלו הצליחה הקבוצה לסיים רק במרכז הטבלה ולא הצליחה להתרומם בליגה האיטלקית. בעונת 1970/1971 זכתה פעם נוספת בקופה איטליה, בפעם הרביעית. בתחילת שנות ה-70 הצליחה הקבוצה לשפר מעט את מעמדה כשסיימה במקומות בחלק העליון של הטבלה: 3, 6, 5 ו-6 בהתאמה בעונות העוקבות. בעונת 1975/1976 חזרה הקבוצה לצמרת הכדורגל האיטלקי. 27 שנים לאחר הטרגדיה שמחקה את רוב אנשי המועדון הצליח המועדון לשחזר את הצלחתו וזכה באליפות איטליה נוספת נגד היריבה המרה יובנטוס. למעשה במהלך העונה טורינו נקלעה לפיגור של 5 נקודות בטבלה אחרי יובנטוס, אבל הצליחה לצמצם לאיטה את הפער ואף להפוך ולסיים 2 נקודות מעליה. עונה לאחר מכן 2 הקבוצות התחרו עוד פעם על תואר האליפות, אך הפעם ידה של יובנטוס הייתה על העליונה והיא סיימה נקודה אחת מעל טורינו הסגנית. בעונה לאחר מכן סיימה טורינו במקום השלישי. את העשור סיימה טורינו בחלק העליון של הטבלה, אך לא הצליחה לזכות בתארים נוספים והדרדרה לאיטה לכיוון תחתית הטבלה.
פירוק והקמתה הקבוצה מחדש.
בסוף עונת 1988/1989 ירדה טורינו לסרייה ב' בפעם השנייה בהיסטוריה, אולם לאחר עונה אחת חזר לליגה הבכירה, ולאחר רכש משמעותי שביצעה - הצליחה להעפיל לגביע אופ"א, תחת המאמן אמיליאנו מונדוניקו. בעונה לאחר מכן הדיחה טורינו את ריאל מדריד בחצי גמר גביע אופ"א לעונת 1991/1992, אך הפסידה בגמר לאייאקס ביתרון שערי חוץ, ובליגה האיטלקית סיימה טורינו במקום השלישי. בעונת 1992/1993 טורינו אומנם סיימה במקום התשיעי בליגה בלבד, אבל זכתה בפעם החמישית בקופה איטליה אחרי ניצחון בגמר על רומא.
המועדון החל להדרדר מפאת קשיים כלכלים בתזרים הקבוצה, ובשנים הבאות החליף המועדון את הנשיאים והמאמנים מספר פעמים, אך ללא הועיל, כאשר הקבוצה המשיכה בהידרדרות שלה - ובעונת 1995/1996 ירדה הקבוצה לסרייה ב' בפעם השלישית בהיסטוריה. אחרי הפסד של הקבוצה בפלייאוף העלייה בעונת 1997/998 בסרייה ב', הצליחה לעלות חזרה לסרייה א' בעונת 1998/1999, אבל ירדה חזרה מיד בעונת 1999/2000. בסיום עונת 2000/2001 עלתה טורינו חזרה לסרייה א', ובעונת 2001/2002 סיימה אומנם במקום ה-11 אבל העפילה לסיבוב הראשון בגביע האינטרטוטו. אחרי שהודחה מאירופה על ידי ויאריאל בפנדלים, סבלה טורינו מיכולת רעה בליגה, וירדה פעם נוספת מהמקום האחרון בסרייה א'.
בהדרכת רנאטו זאקרלי עלתה הקבוצה פעם נוספת לסרייה א' בסיום עונת 2004/2005, אך בגלל קשיים כלכלים וחוסר יכולת להעמיד תקציב ראוי, ויתרה על העלייה לסרייה א', והמועדון הכריז על פשיטת רגל ב-9 באוגוסט 2005. יותר מאוחר ההתאחדות האיטלקית הסכימה להכיר בישות ספורטיבית חדשה מטורינו בשם "Società Civile Campo Torino" (בעברית: "ענף החברה האזרחית טורינו" ), שהוקמה על ידי קבוצת אנשי עסקים בראשות פיירלויג'י מארנגו. המועדון ניצל חוק בשם "Petrucci law" שהכניס אותה ישירות לסרייה ב' במקום א.ס. טורינו שפשטה רגל, והקבוצה החדשה לקחה את כל הזכויות על ההיסטוריה והתארים של הקבוצה הישנה. ב-19 באוגוסט הכריזה טורינו על אורבנו קיירו כנשיאה החדש. ההכרזה נעשתה בפאב שנקרא "פאב נורמן" (שידוע גם כ"מבשלת וויגט") וזכור עד היום לאוהדי הקבוצה, והמועדון שינה את שמו ל"מועדון הכדורגל טורינו". בסוף עונת 2005/2006 עלתה טורינו חזרה לליגה הבכירה, לאחר ניצחון בפלייאוף העלייה. בעונה העוקבת ניצלה טורינו מירידה נוספת לליגת המשנה בסיבוב האחרון, אולם בסיום עונת 2009/2010 ירדה הקבוצה שוב לליגת המשנה, ובשנים הבאות כשלה שוב ושוב לעלות חזרה לליגה הבכירה.
ב-6 ביוני 2011 מונה ג'יאן פיירו ונטורה למאמן החדש לקראות עונת 2011/2012 בסרייה ב'. לאחר עונה ארוכה שבה חוותה הקבוצה עליות וירידות ביכולת, הבטיחה טורינו עלייה חזרה לסרייה א' כאשר בסיבוב האחרון ניצחה 0–2 את מודנה. בעונת 2012/2013 הצליחה הקבוצה לשרוד והבטיחה עונה נוספת בליגה הבכירה.
החזרה לאירופה.
עונת 2013/2014 סימנה את השינוי עבור הקבוצה, שהצליחה להשיג את המקום השביעי בליגה ולהעפיל לליגה האירופית. כוכבי העונה היו אלסיו צ'רצ'י וצ'ירו אימובילה, שאף זכה בתואר מלך השערים של הליגה האיטלקית בסיום עונה זו. בעונת 2014/2015 העפילה הקבוצה לשלב 16 האחרונות בליגה האירופית, והודחה על ידי זניט סנקט פטרבורג, ובליגה סיימה הקבוצה תשיעית, כאשר בדרך היא מנצחת את יובנטוס בדרבי - לראשונה מזה 20 שנים. ב-2015/2016 סיימה הקבוצה במקום ה-12, ובסיום העונה עזב ונטורה את המועדון לאחר 5 עונות, כאשר סינישה מיכאילוביץ' מונה למחליפו. את עונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום התשיעי פעם נוספת. בינואר 2018 עזב מיכאלוביץ' את הקבוצה ובמקומו מונה וולטר מצארי, שסיים עם הקבוצה תשיעי אף הוא בעונת 2017/2018. בעונת 2018/2019 סיימה הקבוצה במקום השביעי והעפילה לליגה האירופית לאחר 5 שנות היעדרות ממפעלים אירופיים. את עונת 2019/2020 הקבוצה פתחה טוב בזירה האירופית עם ניצחון 1–7 בסיכום על דברצן ההונגרית ו-1–6 בסיכום על שחטיור סליהורסק הבלארוסית, אך הפסידה 3–5 בסיכום 2 המשחקים לוולברהמפטון וונדררס האנגלית. בליגה סיימה במקום ה-16 לאחר שהליגה הוקפאה ולא הוחזרה לפעילות עקב התפרצות נגיף הקורונה.
יריבות עם יובנטוס.