נולד בריו דה ז'ניירו. בצעירותו שיחק האבלנז' בהצטיינות במספר ענפי ספורט, ובהם כדורמים ושחייה. הוא השתתף בנבחרת השחייה של ברזיל באולימפיאדת ברלין ב-1936, ובנבחרת הכדורמים של המדינה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952. בנוסף, הוא היה שותף לזכיית נבחרת ברזיל בכדורמים במדליית הארד במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1951. מגיל 24 מחזיק האבלנז' בתואר במשפטים, ולאורך השנים הוא עבד כעורך דין של מספר חברות.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש האבלנז' כחבר בוועד האולימפי של ברזיל בין השנים 1955 ו-1963, ומאז שעזב את הוועד הוא משמש כחבר בוועד האולימפי הבינלאומי. ב-1958 הוא נבחר לנשיא התאחדות הכדורגל הברזילאית, ועם כניסתו לתפקיד ביצע שינויים נרחבים ומהפכניים בצוות המקצועי של הנבחרת הלאומית, להם היה חלק גדול בזכייתה של הנבחרת במונדיאל באותה שנה. האבלנז' כיהן כנשיא ההתאחדות עד 1975, ובין היתר הקים את הטאסה ברזיל, טורניר רוברטו גומס פדרוזה ואת ליגת העל הברזילאית המודרנית. בתקופת כהונתו הוכתרה ברזיל פעמיים נוספות כאלופת העולם, ב-1962 וב-1970. יחד עם זאת, האבלנז' עורר מחלוקת בתקופתו בתפקיד: יש הטוענים שסכסוך משפטי שלו עם פלה הוביל לפרישת השחקן ממדי הנבחרת.
ב-1974 החליף האבלנז' את סר סטנלי רוס בתפקיד נשיא פיפ"א. הוא כיהן בתפקיד במשך 24 שנים, מה שהופך אותו לנשיא בעל תקופת הכהונה השנייה באורכה בתולדות הארגון. במסגרת תפקידו יצר מספר שינויים במבנה המשחקים של גביע העולם בכדורגל, עד לפורמט הנוכחי שכולל 32 נבחרות וארבעה שלבי נוק-אאוט, ובמשך כהונתו התפתחו חוקי המשחק בהיבטים שונים. לאחר שעזב את התפקיד ב-1998, והוחלף על ידי ספ בלאטר, קיבל האבלנז' את תואר נשיא הכבוד של פיפ"א. טורניר העבר סופרקופה סודאמריקנה של CONMEBOL, שהתקיים בין 1988 ו-1997, נשא את שמו. בהמשך קיבל דרגות במסדרי כבוד של מספר מדינות. עונת 2000 של הליגה הברזילאית נקראה על שמו של האבלנז' לאות כבוד, כמו גם אצטדיון שנבנה לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2007.
נפטר בריו דה ז'ניירו בגיל 100.
ז'ואו האבלנג'
ז'ואו אוולנז'ה
המהפכה המיותרת
המהפכה המיותרת היא להקה ישראלית שהחלה את דרכה בשנת 1991 כלהקת פאנק אוונגארד והמשיכה את דרכה משם לכיוונים שונים. במהלך פעילותה הספיקה הלהקה להופיע מאות פעמים, לרוב ברחוב, ולהוציא שני אלבומים ושלושה מיני אלבומים.
האלבום "המהפכה המיותרת" הוקלט בשנת 1995 ויצא שנתיים אחר כך בהוצאת קדמא. באותה עת חברי הלהקה היו ז'ק דוייב, אורן זהבי, אמיר פאשה, מיריים רות'ניק, הרווה דלה זוונה וניר מטרסו. כמו כן השתתפו באלבום אמיר קרטס (סאונדמן), ברי סחרוף (ייעוץ אמנותי) ודן תורן (הפקה).
ההופעות הראשונות של הלהקה היו תזזיתיות ומלאות השתטויות, כיאה לפאנקיסטים. השיר המוכר ביותר של הלהקה הוא "חלליות".
הקריירה של הלהקה היא כושלת אך מלאה תקריות אבסורדיות והזויות. הראשונה התרחשה כאשר ניר מטרסו עזב את הלהקה אחרי ההופעה הראשונה שלה אך חזר משעמום. השנייה היא שהם התחילו מספר רב של הופעות קטנות ברחובות, באתרי תיירות וכו' משום שהרביצו למספר בעלי מועדונים שאצלם הופיעו. השלישית היא שלעומת ההופעות הקטנות האלה, בהן צברו קהל קטן, להופעה במועדון ידוע יחסית, מועדון הפרגוד בירושלים, הגיע רק בנאדם אחד. בהופעה שהתקיימה במהלך 2001 לא הגיע אפילו אדם אחד. למופע ההשקה של אלבום הבכורה שלהם שהתקיים ב-1997 והוקלט ב-1995 בעזרתו של דן תורן הם לא הגיעו והוא בוטל משום חוסר תיאום שבו כל חבר בלהקה הגיע לנקודה אחרת בשדרות רוטשילד, שבהן הייתה ההופעה אמורה להתקיים. תקרית אחרונה הייתה כשחבר הלהקה, הסקסופוניסט דניאל דוידוביץ', שבר את מרפקיו בתאונת אופניים מה שמנע ממנו לנגן על סקסופון ולכן עבר לנגן על מחשב.
האלבום "אסטרומנטאלי" הוקלט ויצא בשנת 1998 בהוצאת אירסיי (האוזן השלישית). חברי הלהקה באותה עת היו ז'אק דוייב, הרווה דלה זוונה, בועז רימר, אלינור קנטור וניר מטרסו. באלבום זה השתתפו אמיר קרטס (הפקה), נמרוד רימון (חצוצרה), ברי סחרוף (סמפלרים) וניסים מסיקה (ג'אמביי). השיר "חוק בריאות" שהופיע באלבום נפסל לשידור בשידורי הכבלים של "תבל" בגלל מילותיו, ששמו ללעג מחד גיסא את תוכנית הרדיו של שוש עטרי וטוני פיין "חדש חדיש ומחודש" ומאידך גיסא את תחום הכלכלה בישראל.
שלושת המיני אלבומים שהוציאה הלהקה הוקלטו בשנת 2002 כשעבודת המיקסים נמשכה עד שנת 2006. שני המיני אלבומים הראשונים יצאו בלייבל המקוון בירדסונג. חברי ההרכב הנותרים היו ז'אק דוייב, הרווה דלה זוונה וניר מטרסו.
החל משנת 2007 החלו שניים מחברי הלהקה, אמיר פאשה ומרים רות'ניק, להופיע עם חומרים חדשים בשם LDM.
אבראלדו
אבראלדו מרקס דה סילבה (בפורטוגזית: Everaldo Marques da Silva; 11 בספטמבר 1944, פורטו אלגרה – 28 באוקטובר 1974, קשואיירה דו סול שבריו גראנדה דו סול) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת המגן.
אבראלדו החל את הקריירה שלו ב-1964, בקבוצת ז'ובנטודה. ב-1966 עבר לקבוצת גרמיו, בה שיחק במשך מרבית הקריירה שלו. הוא זכה עם הקבוצה ארבע פעמים באליפות ריו גראנדה דו סול (קמפאונטו גאושו). לאות הוקרה על תרומתו לקבוצה נוסף כוכב מוזהב על חולצתה של גרמיו. במדי נבחרת ברזיל שיחק אבראלדו 26 משחקים, והיה שותף לזכייתה במונדיאל 1970 כאשר פתח בהרכב בעמדת המגן השמאלי.
אבראלדו נהרג בגיל 30 בתאונת דרכים בקשואיירה דו סול.
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח (ברוסית: Сборная СССР по хоккею с шайбой) יצגה את ברית המועצות במשחקים וטורנירים בינלאומיים בהוקי קרח מ-1951 ועד פירוק ברית המועצות ב-1991. לאורך רוב שנות קיומה נחשבה לנבחרת הטובה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי, זכתה 22 פעמים באליפות העולם מתוך 34 אליפויות בהן השתתפה (ובכל השאר זכתה במדליית כסף או ארד), בכל מדליות הזהב האולימפיות באולימפיאדות בהן השתתפה למעט שתיים (בהן זכתה במדליית כסף ומדליית ארד), ופעם אחת בגביע קנדה.
נחשבה לשם דבר גם בצפון אמריקה והראתה את כוחה במפגשים שונים מול שחקני NHL ו-WHA, כונתה במערב "המכונה הגדולה האדומה".
היסטוריה מוקדמת.
צעדים ראשונים של ההוקי קרח במה שיהפוך לברית המועצות נעשו כבר ב-1911, כאשר רוסיה הצטרפה לארגון שנוסד 3 שנים קודם לכן - "הליגה הבינלאומית להוקי קרח", שלימים יהפוך לפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). אולם המשחק נותר זניח ברוסיה, ועד מהרה עזבה רוסיה את הארגון וזנחה כליל את המשחק.
גם לאחר המהפכה הבולשביקית והקמת ברית המועצות לא השתנה מעמדו של המשחק, ולמעשה ברשויות הספורט הסובייטיות הוא נתפס כענף ספורט מערבי פרימיטיבי ופשטני, וכונה "ההוקי הקנדי" מתוך מטרה ללעוג לו.
היחס למשחק השתנה בשנות ה-40. ב-1946 נערכה לראשונה אליפות לאומית בענף, ומועדונים החלו לצוץ ברחבי ברית המועצות ובעיקר במוסקבה. ב-1948 קיימו שחקנים סובייטים משחק בינלאומי ראשון, כאשר נבחרת שהורכבה משחקני מועדוני מוסקבה ניצחה את נבחרת צ'כוסלובקיה 6:3.
ההוקי הסובייטי התקדם במהירות מדהימה, והתברר עד מהרה כי לברית המועצות יש את הפוטנציאל להיות בין הטובות בעולם, אם לא הטובה ביותר. השיפור הקיצוני והמהיר ברמת המשחק הופגן במשחק הבינלאומי הראשון של נבחרת ברית המועצות, שבו הביסה ב-1951 את נבחרת מזרח גרמניה 23:2 במשחק שנערך במזרח ברלין.
לאור ההצלחה, ולאור הצטרפותה של ברית המועצות לוועד האולימפי הבינלאומי, שוכנעו סופית הרשויות כי יש לטפח את המשחק בברית המועצות, וברית המועצות הצטרפה ל"ליגה הבינלאומית להוקי קרח" ב-1952.
שנות ה-50: עלייה מהירה לצמרת העולמית.
ברית המועצות השתתפה לראשונה באליפות העולם ב-1954, באליפות שנערכה בשוודיה. עד הצטרפותה של ברית המועצות שלטה נבחרת קנדה באליפויות העולם, למרות שנהגה לשלוח לאליפות קבוצה מאחד המועדונים שלה. הפעם נפגשו שתי הנבחרות בגמר, וברית המועצות הביסה את קנדה 7:2 כדי לזכות באליפות העולם הראשונה שלה ולחתום את עלייתה המהירה לצמרת הענף. ברית המועצות חיזקה את מעמדה כשעלתה שנה לאחר מכן שוב למשחק הגמר, אם כי הפעם הובסה על ידי קנדה; אך ב-1956 החזירה לעצמה את המעמד העליון בענף כשזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת החורף בקורטינה ד'אמפצו, איטליה. בנבחרת בלט באותה תקופה מי שנחשב לכוכב העל הראשון של ההוקי קרח הסובייטי, החלוץ וסבולוד בוברוב, שהיה גם שחקן כדורגל מצטיין.
לאורך שנות ה-50 נאבקו ברית המועצות וקנדה על מעמד הבכורה בענף, למרות שקנדה המשיכה לשלוח לאליפויות העולם קבוצה מאחד המועדונים שלה ולא נבחרת לאומית אמיתית.
הזינוק הנחשוני במעמד הענף בברית המועצות ובפופולריות של הנבחרת בקרב הקהל הסובייטי בא לידי ביטוי ב-1957 כאשר ברית המועצות אירחה לראשונה את אליפות העולם. משחק הגמר של ברית המועצות מול שוודיה הועתק מאולם הקרח של מתחם הספורט לוז'ניקי במוסקבה אל אצטדיון לוז'ניקי הסמוך, ומשך אליו כ-55000 צופים - שיא צפייה במשחק באליפות העולם שנשבר רק ב-2010. בגמר ניצחה שוודיה וזכתה בתואר.
ב-1958 התמנה למאמן הנבחרת אנטולי טראסוב, מאמנה המצליח של צסק"א מוסקבה, שנחשב לאחד מאבות הענף במדינה. הוא הוחלף ב-1960 על ידי ארקדי צ'רנישב והפך לעוזרו.
בהמשך העשור המשיכו קנדה וברית המועצות להאבק על מעמד הבכורה בענף, כאשר ידה של קנדה בדרך כלל על העליונה. באולימפיאדת סקוו ואלי (1960), בנוסף להפסד לקנדה, הופתעה ברית המועצות גם על ידי נבחרת ארצות הברית והסתפקה במדליית הארד.
שנות ה-60: תחילת הדומיננטיות הסובייטית.