גברים קוראים מראה קבוצה של שישה גברים המצטופפים יחד וקוראים עמוד מודפס שהוחזק בחיקו של הדמות המרכזית היושבת במרכז היצירה. למרות שהדבר אינו ידוע בוודאות, ניתן להניח כי הם נחשבים פוליטיקאים שקוראים ומעבירים על עצמם הערות מתוך כתבה בעיתון שנכתבה עליהם. גויה כנראה הניח את היצירה על קיר קטן בקומה הראשונה ליד הציור נשים צוחקות. בצילום רנטגן התגלה כי התמונה שונתה באופן דרמטי לפני שגויה התמקד במה שנגלה אלינו כיום. הנוף ברקע הכיל רוכב רכוב ולדמות המרכזית בלבן היו קרניים גדולות, או כנפי ציפור שנראה כאילו צמח מעל לראשו.
מבחינה תמטית וסגנונית היצירה חולקת את מאפייניה עם יצירה נוספת כפי שצוין קודם, נשים צוחקות. שתיהן אנכיות ולא אופקיות ואף קטנות יותר בהשוואה לשאר העבודות בסדרה. שתיהן כהות יותר באופן כרומטי ופחות מבחינה נרטיבית. שתי היצירות בעלות אותה נפילת אור זהה במיקום ובעוצמה, מהחלק השמאלי העליון של חלל היצירה.
נשים צוחקות.
היצירה מציגה שלוש דמויות. שתי דמויות נשיות המצטופפות זו ליד זו ולידן דמות גברית על רקע שחור והן מוארות מחלקו השמאלי העליון של הציור. המשמעות המיועדת של היצירה מעורפלת ביותר. הרקע נטול הגדרה או פירוט, ולא ניתן שום הקשר לגבי מי האנשים המופיעים ביצירה, מה הם נלכדים בעשייה או היכן מוצגת הסצנה. הדמות מימין אל מול הצופה, היא הגבר ביצירה שידו סביב מפשעתו. הסצנה משדרת כי ככל הנראה הגבר מענג את עצמו, חושף את עצמו או בעל פיגור נפשי שלא מודע למעשיו. לדברי מבקר האמנות פרד ליכט "חיוכו החולני של פניו בהחלט נראה ומעיד על סוג של כפייה מינית".
שתי הנשים כנראה עוסקות בזנות ונראות בעלות ביטויים לעגניים וחיוכים מרושעים רחבים, מתעלמות לכאורה מהדמות הגברית. חלק מהמבקרים העריכו כי החלק התחתון, המוסתר, של הבד מסתיר את העובדה שגם האישה משמאל מתענגת גם היא מהסיטואציה. התמיכה בראייה זו נובעת מהחיוכים וההבעות המוזרות על פניהן של שתי הנשים, שהן גרוטסקיים באותה מידה כמו הגבר. על פי ליכט "ייתכן ויהיה אלמנט של לעג עצמי בציור זה, משוואה כלשהי בין בדידותו האירונית של האקסהיביציוניסט (שמטרתו למשוך ללא הרף באמצעים שהוא נוקט באובססיביות כדי לתפוס תשומת לב) לבין האמן שגם הוא מסתכל על עצמו בלי בושה או איפוק, ומי נידון גם הוא לפגוע בו כחריג".
למרות שציורי הסדרה אינם קשורים באופן נרטיבי, הם חולקים מאפיינים משותפים. כולם חשוכים בעיקרם; גויה התחיל כל אחד בשכבה עבה של צבע שחור שמעליו חתך את הדמויות בפלטת גוונים בהירים יותר, לבנים, אפורים, כחולים וירוקים. כמו בעבודה הנוכחית, הם צבועים במשיכות מכחול רחבות חותכות.
יהודית והולופרנס.
יהודית והולופרנס נצבעה בקומה הראשונה לצד סטורן טורף את בנו. התמונה היא פרשנות מחודשת אישית לסיפור ספר יהודית, בו יהודית מצילה את העם היהודי מכיבוש בידי השר הצבא האשורי הולופרנס באמצעות פיתוי ועריפת ראשו. יהודית (ג'ודית) היא הדמות ההיסטורית היחידה שניתן לזהות בוודאות בקרב הציורים השחורים.
יהודית, הגיבורה שהצילה את העם היהודי מידי שר הצבא האשורי, הייתה חלק מאיקונוגפיה מוכרת במאה ה17 מתוך ספר יהודית. בשנת 605 לפני הספירה כמסופר, נשלח הולופרנס על ידי נבוכדנצר מלך בבל, למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור שלא סייעו לו במלחמתו נגד ארכפשד, מלך מדי. במסע הנקם כבש הולופרנס ארצות רבות מפרס ועד צידון, תוך חילול והרס המקדשים של העמים הכנועים. פניו של הולופרנס מיועדות לירושלים, אך נתקל בהתנגדות מצד תושבי יהודה וכתגובה צר הולופרנס על העיר בתוליה (בית אל). מספר ימים לפני שהחליטו תושבי העיר להיכנע לשר הצבא האכזר, החליטה יהודית שהייתה אלמנה עשירה ויפה, לפעול בעצמה, בליווי המשרתת אברה הנמצאת לצידה בציור בצידה הימני (צידו השמאלי של הצופה ביצירה). היא התגנבה לתוך מחנה האויב בהעמידה פנים שהיא מפתה את הרודן האשורי הולופרנס והשקתה אותו לשוכרה. ביצירה החשיכה עוטפת את הדמויות המוארות באור חזק הקורא לצופה לראות את הנעשה. זהו אקט אלים המלווה במבט נחוש של יהודית, המענישה בהפתעה ובלי כל חשש את הולופרנס.
לוח הצבעים של היצירה מורכב משחור, אוקרה ואדום המרוחים במשיכות מכחול חופשיות, רחבות ואנרגטיות. התאורה ממוקדת וגם תיאטרלית ביותר, נראה כי היא מרמזת על סצנה לילה מוארת על ידי לפיד, המאירה את פניה של ג'ודית ואת זרועה המושטת ומותירה את המשרתת הזקנה המתפללת כמעט בחשיכה. באופן משמעותי, לא מוצגים הדם הזורם מצווארו של הולופרנס ולא הדם מצווארו, דבר המאפיין יצירות אמנות אחרות המתעסקות באותו הנרטיב (ראה לדוגמה: את יצירתה של ארטימסיה ג'נטילסקי ואת יצירתו המופלאה שלה קרוואג'ו).
בהתחשב בהתפכחותו המרה של גויה, ייתכן כי הולופרנס מייצג את מלך ספרד, שגויה בז לו באופן פרטי. מותו של הולופרנס הוצג לעיתים באמנות כסמל לתבוסת העריצות, דבר שיכול להוות רמיזה אמיצה ונועזת של האמן לקשר בין הנרטיב של היצירה ליושב על כס המלוכה.
יחד עם שאר העבודות בסדרה, הועבר הציור לבד בין השנים 1873–1874 עבור הברון אמיל ארלנגר תחת פיקוחו שלש סלבדור מרטינז קובלס, אוצר במוזיאון דל פראדו.
La Leocadia.
הציור מראה אישה המוכרת מאותה התקופה כעוזרת, בת לווייתו וכמאהבת של האמן, לאוקדיה וייס. היא לבושה בשמלה כהה וכמעט לווייתית, ונשענת על אובייקט שמדמה תל קבורה. מבטה מופנה כלפי חוץ אל הצופה בהבעה עצובה. לאוקדיה זהו ציור המתבסס על הצללת הרקע האפור, צביעה של הרעלה השחורה עם ביטוי עצוב או נוסטלגי. היא ממוקמת מול שמיים כחולים פתוחים, כשגופה מעט נשען, כנח אל מול הצופה. בראש התל עומדת שורת מסילות ברזל יצוק קטנות, מה שמעיד כי אכן מדובר בתל קבורה. בצילום הרנטגן ניתן לראות כי הצבע המקורי של קטע זה בציור נצבע כאח פתוח אך שונה על ידי האמן. ראשה של לאוקדיה נשען על זרועה כשהיא מביטה בצורה מהורהרת בצופה. העבודה מוארת על ידי אור צהוב הנופל על פניה, זרועה וחזה. ברקע נראים שמיים כחולים ולבנים הפולטים אור צהריים צהבהב. האור הצהבהב מזכיר יצירה אחרת, שגם היא מבין האחרונות בחייו של גויה, החלבית מבורדו.
הציור מכיל תחושה של שלווה ופיוס למרות המקום שלש הסצנה המתוארת בציור, מה שנעדר משאר היצירות בסדרה. היצירה עשויה לייצג אפיון של מלנכוליה, או בהתחשב במערכת היחסים בין האמן והמודליסטית, כסמל אש האהבה והבית ומצגת המוות הבא. ייתכן כי המבט הבוטה שלה, הלא מתנצל והאופן בו צוירה השמלה עשויים להיות אינדיקציה לאישום קודם נגדה בגין ניאוף.
אטרופוס (הגורל).
הציור הוא פרשנות מחודשת לנושא המיתולוגי של אלות הגורל – המוייראיי (Moirae) או הגורל כפי שמסופר בספר הומרוס, הסיוד, וירג'יל וסופרים קלאסיים אחרים. בראשות "בנות הלילה" עמדה אטרופוס, אלת המוות, הנושאת מספריים על מנת לחתוך את חוטי החיים; קלוטו, המזלג שלה, שבציור של גויה הוחלף בבובה או תינוק שזה נולד כאלגוריה לחיים. יחד עם שתי הדמויות המופיעות ביצירה ישנה דמות נוספת העונה לשם ולצ'יס, המסובבת, שתפקידה למדוד את אורך סיב החיים. לשלוש הדמויות הנשיות מתווספת דמות רביעית בחזית. ידיה של הדמות קשורות כשבויות מבלי יכולת להימלט. אם פרשנות זו נכונה, הדבר מרמז על כך שאין יכולת לאדם להתנגד לגורלו. השערה נוספת היא שהדמות הרביעית, המזוהה כגבר, עשוי לייצג את פרומתאוס, שהיה כלוא על הר והושאר שם בהשגחת נשר פראי כעונש על גנבת אש מהר האולימפוס.
מגוון הצבעים של הציור מצטמצם, במידה רבה אף יותר משאר הציורים השחורים האחרים. צמצום פלטת הצבעים מחזק את האווירה הלילית והלא מציאותית, המתאימה למיתוס היצירה. ההיבטים השרירותיים, הבלתי הגיוניים בציורים השחורים, וביצירה זו במיוחד, העניקו מקום כמבשרים לאמנות המודרנית.
שני זקנים אוכלים מרק.
ביצירה מופיעות שתי דמויות קשישות מתנודדות קדימה מתוך הרקע השחור. אף על פי שהם מניחים שהם גברים, מגדרם אינו ידוע בוודאות. הפה של הדמות השמאלית נשאב בצורה מעוותת כנראה ממחסור בשיניים. אך בניגוד מוחלט לביטוי מונפש וריאליסטי זה, פניה של הדמות הסמוכה לה כמעט ולא נראים חיים, כיצור מת-חי. עיניה של הדמות מעוטרות כשקועות ושחורות וראשה נראה כגולגולת אנושית חסרת עור וגידים.
השימוש של גויה במדיום הזה מעיד על ביטחון של האמן מתוך ניסיון החיים שלו. הטיפול בצבע בצורה חופשית ונראה כי הצורה החלטית ומהירה ללא כל היסוס. פלטת הצבעים ביצירה מזכירה את השימוש הצבעים של האמן ביתר היצירות האחרות בסדרה; שחור, גוני אדמה ואפור.
תהלוכת המשרד הקדוש.
היצירה מתארת תהלוכה של כשמונה אנשים. אדם אחד לובש בגדים מהמאה ה-17 ונושא כוס, האחר הוא נזיר או נזירה. המחצית השמאלית של הציור עם שמיו הבהירים היא מעיין מעבר בין הצבעים הכהים השולטים בציורים השחורים אל פלטת צבעים עדינה ורכה יותר. נראה כי קיים קשר בין "תהלוכת המשרד הקדוש" ליצירה "עלייה לרגל לסן איזידו" וכי שתי היצירות יחד מתארות נרטיב אחד או סיפור המחולק לשתי יצירות.
עלייה לרגל לסן איזידו.