קאופמן נפטר ב-1958 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
הנצחה.
ב-1990 הוציא השירות הבולאי בול המראה אחת מעבודותיו (בית ספר בקיבוץ דגניה) כחלק מסדרת בולים על אדריכלות בישראל.
במושב כפר יהושע שבעמק יזרעאל, שתוכנן על ידי קאופמן, קיימת שדרת הנצחה לזכרו, ובמרכזה פסיפס אומנותי, "יד לריכרד קאופמן", שבו משולבים שמות עשרות היישובים והשכונות שתכנן.
בשכונת רוממה בירושלים נקרא בחייו רחוב לכבודו של קאופמן - "האדריכל", על אף שקאופמן לא תכנן מבנים בשכונה.
עם ציון 100 שנות עלייה על הקרקע של עפולה, וכתודה על מפעלו הציוני, נבחר לקרוא רחוב על שמו, בצמוד לתוואי הרכבת ההיסטורית בעפולה.
פרויקטים נבחרים.
קאופמן תכנן 644 פרויקטים שונים, מתוכם כ-80 יישובים עירוניים ושכונות וכ-160 יישובים חקלאיים.
המגדל בפיזה
המגדל הנטוי בפיזה
תאומי סיאם
דייוויד ריקרדו
דברי חיים
בן ערובה
בן ערובה הוא אדם המוחזק בניגוד לרצונו בשבי, במטרה לסחוט התנהגות מסוימת ממי שאדם זה יקר ללבו. בן ערובה נלקח בדרך כלל לשם הפעלת לחץ פוליטי או על מנת לקבל כופר נפש תמורת שחרורו.
לקיחת בן ערובה נחשבת לפשע, או למעשה טרור.
לקיחת בן ערובה יוצרת דילמה קשה לשלטונות: האם להיענות לדרישת המחזיקים בו, להציל את חיי החטוף ובכך להסתכן במעשי חטיפה נוספים, או לנסות להכניע את החוטפים, בכוח או במשא ומתן, תוך סיכון חייו של בן הערובה.
נכונות היהודים בימי הביניים לשלם כופר נפש, הביאה לכך שרבנים ופרנסי קהילה נלקחו כבני ערובה. במאה ה-13 המהר"ם מרוטנברג נכלא על ידי הקיסר רודולף הראשון, בדרישה לכופר נפש. המהר"ם סירב לתת לתלמידיו לפדותו עקב החשש שפדייתו תביא לחטיפת רבנים חשובים אחרים והתרוששות הקהילה היהודית (כמו שנפסק בגמרא: (גיטין מה/א) "אין פודין את השבויין יתר על כדי דמיהן מפני תיקון העולם"). עקב כך הוא נשאר בכלא שבע שנים עד למותו. רק ארבע עשרה שנה לאחר מכן נפדתה גופתו.
במאה העשרים, שלח הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ריצ'רד ניקסון, מכתב לנשיא ובו ביקש שבמקרה שיחטף, לא להיכנע לשום דרישה של החוטפים, כדי שלא ליצור תקדים מסוכן. הוא הדגיש: "אם יתקבל ממני מכתב או מסר אחר ברוח שונה, יהיה עליך להניח שמסר זה הובע תחת איום".
במשטרות מודרניות פועל צוות משא ומתן משטרתי, שמופקד על ניהול משא ומתן עם חוטפים, כדי להגיע לשחרור בני הערובה.
מקרים מפורסמים.
בישראל.
טרור.
במסגרת הטרור המופעל נגד ישראל אירעו מקרים אחדים שבהם נלקחו בני ערובה, בדרישה לשחרר מחבלים הכלואים בישראל. אירועים בולטים:
שחרור בני ערובה.
משא ומתן.
בשלב הראשוני מנהלים עם החוטפים משא ומתן שמטרתו השגת מודיעין, הרווחת זמן עד לפרישת יחידות ההתערבות וההשתלטות, וכן ניסיון לשכנע את החוטפים לשחרר מרצונם את בני הערובה ולהיכנע.
יחידת התערבות.
יחידת התערבות היא כח צבאי המאומן בחילוץ בני ערובה. ליחידות ההתערבות אין אישור ליזום כניסה למבנה בו מוחזקים בני הערובה, והם מורשים לפרוץ אליו רק במקרה של הסלמה חריפה. ברוב המקרים בהם יש מצב של בני ערובה, יחכו יחידות ההתערבות להגעתם של יחידות ההשתלטות, אשר להן יש אישור ליזום פריצה למבנה, ולשחרר את בני הערובה.
יחידת השתלטות.
יחידת השתלטות היא יחידה שתפקידה לפרוץ למבנה בו מוחזקים בני הערובה, להכניע את החוטפים ולשחרר את החטופים. יחידות אלה נחשבות ליחידות מיוחדות וזוכות להכשרה גבוהה וציוד מתקדם ויקר.
ויקטוריה (קולומביה הבריטית)
ויקטוריה (באנגלית: Victoria, ) היא עיר הבירה של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. מוטו העיר הוא: "חופשיה לתמיד" (בלטינית: “Semper Liber”)
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת בקצהו הדרומי של האי ונקובר, לחוף מיצר חואן דה פוקה.
בעיר רבתי מתגוררים 335,000 תושבים.
היסטוריה.
קודם להגעתם של מתיישבים אירופים בסוף המאה ה-18 היו באזור מספר יישובים של אנשי הסאליש והסונגיס. בשנת 1790 ושוב בשנת 1792 ביקרו באזור מגלים וחוקרים ספרדיים.
יישוב ראשון נוסד באזור בשנת 1843 על ידי ג'יימס דאגלס ונקרא "מוצג קאמסון" (מקור השם במילה "קאמסוק" שמשמעה - חבצלת בר). יישוב זה היה יישוב בעלות חברת מפרץ הדסון.
אנשי שבט הסונגיס הקימו כפר ממול למוצב אך נאלצו לעזבו ולעבור צפונה שהמושבה הפכה למושבת כתר.
ויקטוריה הפכה לעיר בשנת 1862, והוקם בה בשנת 1865 נמל הצי המלכותי (נמל המשמש כיום את הצי המלכותי הקנדי).
עם גילוי זהב באזור הפכה ויקטוריה לנמל עיקרי לסחר באזור. בשנת 1866 אוחד האי ונקובר מבחינה מנהלית עם המושבה היבשתית, וויקטוריה הפכה לבירת המושבה המאוחדת, ועם צירופה של המושבה לאיחוד קנדה היא הפכה לבירת הפרובינציה בשנת 1871.
בשנת 1886 הוקמה הרכבת הקנדית הפסיפית ובעקבות הקמתה של זו הפכה ונקובר לבירה הכלכלית האזורית וויקטוריה ירדה ממעמדה.
ויקטוריה נותרה אתר תיירות ונופש, ומעמדה ככזו התחזק בעקבות פתיחת גני בוצ'ארט בשנת 1904.
אקלים.
האקלים באזור ויקטוריה ממוזג, עם טמפרטורות שאינן עוברות את ה-C30° ביום ואינן יורדות מתחת ל-0°C בלילה.
בינואר, הטמפרטורות הממוצעות הן בין 3°C ל-7°C. ביולי בממוצע הן בין 11.3°C ל-19.8°C.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה ב-16 ביולי 1941 והייתה: 35.0°C.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה ב-28 בינואר 1950 – 15.6°C-.
החורפים בוויקטוריה גשומים, והקייצים יבשים.
כמות המשקעים הממוצעת של חודש ינואר היא 94.3 מילימטרים של גשם, וכן יורדים בממוצע 15.2 ס"מ של שלג. כמות המשקעים הממוצעת של חודש יולי היא 14 מילימטרים של גשם.
אתרים בעלי עניין.
בוויקטוריה נמצא הרובע הסיני (צ'יינטאון) העתיק ביותר בקנדה.
כמו כן נמצאים בוויקטוריה האתרים הבאים:
תחבורה.
בעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי ויקטוריה וכן יוצאות ממנה מעבורות לוונקובר, איי גאלף ומדינת וושינגטון.
החלקה על הקרח
החלקה על הקרח היא צורת התקדמות של אדם על פני משטח מים קפואים בעזרת להבים מיוחדים הנקראים מחליקיים, הקבועים לרגליו בעת תנועתו. פעילות זו נעשית כיום בעיקר לשם ספורט ופנאי, אולם גם כדרך תנועה כשלעצמה.
ניתן להחליק על פני אגמים ונהרות שפניהם קפאו לאחר ששכבת הקרח התעבתה מספיק. בנוסף, קיימות זירות החלקה מלאכותיות - פנימיות וחיצוניות - בהן קור טבעי או קירור מלאכותי בקרקע מאפשרים את היווצרות הקרח. תחרויות רשמיות בהחלקה על הקרח מתבצעות כיום רק בזירות עם קרח מלאכותי. ישנם מספר ענפי ספורט הכוללים החלקה על קרח ובהם החלקה מהירה והחלקה אמנותית.
מחליקיים.
המחליקיים הומצאו לפני כ-3,000 שנה, ובראשיתם שימשו כאמצעי תחבורה על פני אגמים ונהרות קפואים בחורף. בעת הקדומה היו המחליקיים מיוצרים מעצמות של חיות ונקשרו לרגליים בעזרת חבל. הראשונים שהחלו להשתמש במחליקיים היו תושבי איסלנד, הולנד, שווייץ ונורווגיה. המחליקִים היו נעזרים במקל כלשהו, ממש כמו המוט בסקי, כדי לקדם את גופם.
במאה ה-18 חלה התקדמות בתחום הייצור, העיצוב, המגוון והשימוש במחליקיים. החלו לייצר מחליקיים ממתכת שנקשרו למסגרת עץ.
מחליקי הפלדה הותקנו לראשונה בצפון אמריקה רק בשנת 1850. חומר זה עשה את המחליקיים לחזקים יותר ופגיעים פחות. עם הזמן, הפכו המחליקיים מכלי תחבורה לכלי ספורט, תענוג ובילוי.
כיום יש הבדלים בין סוגי המחליקיים, בהתאם לייעודם:
כיום משתמשים לעיתים ספורטאים מקצועניים במחליקיים המצופים זהב או כסף. לכל ספורטאי מותאמים מחליקיים אישיים שאיתם הוא נוסע לכל התחרויות.
ההחלקה.
היסודות המהותיים.
ההחלקה על הקרח מתאפשרת הודות לעובדה שלהב המתכת מתוכנן כך שיגלוש מעל משטח הקרח תוך מעט מאוד חיכוך. למחליק יש אפשרות לשלוט בתנועותיו בעזרת שינויים במידת החיכוך. השינוי במידת החיכוך נעשה על ידי הטיה קלה של הלהב ודחיפת אחד מצדדיו לתוך הקרח. ביכולתו של המחליק להגדיל את התנע שלו על ידי תנועה במסלולים קמורים תוך כדי הטיית הגוף פנימה וכיפוף הברכיים. דרך נוספת להגדלת התנע היא דחיפת הלהב לאורך הנתיב שנחתך לתוך הקרח. שילוב מיומן של פעולות ההישענות והדחיפה יוצר את המראה החינני של ההחלקה.
תנאי הקרח.
המעבר בין המבנה הגבישי המסודר של הקרח לחוסר הסדר שנגזר מהמפגש עם הגז באוויר יוצר בעיות שמקורן באנטרופיה. היות שגביש הקרח אינו יציב מספיק בטמפרטורות של מעל 20°C- נוצרת שכבה דקה של מים על פני הקרח. עובי השכבה גדל ככל שהטמפרטורה עולה. שכבת מים זו מצמצמת את החיכוך בין הקרח למחליקיים ומאפשרת למעשה את ההחלקה. מקדם החיכוך הקינטי מגיע למינימום בטמפרטורה של 7°C-.
בטמפרטורות מתחת 20°C- לא ניתן להחליק שכן החיכוך גדל משמעותית.
קטגוריות החלקה על קרח.
ענף ההחלקה על הקרח מתחלק לשני תת-ענפים: החלקה מהירה והחלקה אמנותית, ששונים זה מזה מכל בחינה כמעט ויש המחשיבים אותם כענפים נפרדים. במדינות מסוימות פועלות התאחדויות נפרדות להחלקה מהירה ולאמנותית.
החלקה מהירה.
בהחלקה מהירה המטרה היא להחליק במהירות הגבוהה ביותר.
במסגרת ההחלקה המהירה מבחינים בין החלקה מהירה "רגילה" במסלול של 400 מטר לבין החלקה מהירה במסלול קצר, של 111 מטר, כשהאחרונה מתבצעת בזירה זהה לזו המשמשת להחלקה האמנותית. הבדל בולט נוסף בין שני סוגי ההחלקה המהירה הוא שבתחרויות במסלול הארוך מתחרים "נגד השעון" בעוד שבהחלקה במסלול הקצר המחליקים מתחרים ביניהם, והמעבר משלב לשלב נקבע לפי המיקום היחסי במקצה.
תחרויות החלקה מהירה נערכו במסגרת האולימפית משנת 1924. מיקצה החלקה מהירה במסלול קצר נוסף במשחקים של 1988.
החלקה אמנותית.