שני שירים שנגנזו בהפקה המקורית - "World, Take Me Back" ו-"Love, Look in My Window" — שוחזרו להופעות של מרמן. תלמה קרפנטר גילמה את דולי במקביל להופעותיה של פרל ביילי, יותר ממאה פעמים, שברגע השיא שחקה שבעה שבועות רצופים. ביבי אוסטרוולד הייתה מחליפתה של דולי בהרצה המקורית בברודוויי, לכלל השחקניות, כולל פרל ביילי, פרט לכך שהייתה בלונדינית כחולת עיניים. ביילי זכה בפרס טוני מיוחד בשנת 1968.
המחזמר זכה לתשבחות מן המבקרים, במיוחד על "משחקה של קרול צ'אנינג ועבור גאוור צ’מפיון." ההפקה המקורית הפכה למחזמר שרץ הכי הרבה זמן (והמופע השלישי שרץ הכי הרבה זמן) בהיסטוריה של ברודוויי לאותו הזמן, בעודו עוקף את "גבירתי הנאווה", והחזיק בשיא עד שעקף אותו "כנר על הגג". ההפקה בברודוויי של "הלו, דולי!" הניבה רווחים של 27 מיליון דולר. "הלו, דולי!" ו-"כנר על הגג" המשיכו להחזיק בתואר זה למשך עשור עד אשר עקף אותם המחזמר "גריז".
את דולי גילמו שחקניות נוספות, ביניהן;
דורותי לאמור, אווה אדרן, אן סאות'רן, מישל לי, אדי אדמס ואיוונה דה קארלו במהלך סיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית. בטי וויט גילמה את גולי בקיץ 1970. מולי פיקון גילמה את דולי בהפקה של 1971 בבוורלי, מסצ’וסטס. לייני קאזאן כיכבה בהפקה של אטלנטיק סיטי. טובה פלדשוח ובטסי פאלמר שיחקו בהפקה של ניו ג’רסי. מרילין מאי כיכבה גם כן במספר הפקות בארצות הברית. בגרסה העברית, ניסו למצוא לחנה מרון מחליפה, ביניהן נשקלה ליא קניג, אך לבסוף גיורא גודיק החליט כי לא קיים תחליף לחנה מרון.
המחזמר בישראל.
בין השנים 1968–1970 הועלה המחזמר בהצלחה רבה בתיאטרון גיורא גודיק, בכיכובם של חנה מרון, שרגא פרידמן, ציפי שביט, גדי יגיל, מוצי אביב, שרה אמן ואביבה בנו.
בהפקה העברית השתתפו בנוסף:
שחקנים:שלמה חרמון בתפקיד רודולף, אבישי כפרי בתפקיד סטנלי וחיים פורמן בתפקיד השופט.
רקדנים: יוני אועמי, רודה אנטמן, הלל ארני, נטע בלומנטל, תמר בליזובסקי, נעמי בן דוד, אפי זמיר, טוביה טישלר, דוד יחיאל, אבישי כפרי, רינה מאיר, משה מושיוף, יוסף מימון, יעקב ממן, אבנר נאור, אברהם סיאני, עמנואלה סמואל, ישראל (יעקובי) עואמי, עמנואל פנטול, אריה פליישר, מרים פסקלסקי ופמלה שרני.
זמרים: אסתר אלקיים, עליזה בחבוט, קורינה בארט, חנה בנימיני, יעקב דואניס, צדוק חיליק, שלמה רוזן, שלמה שדה, ויקטור שוורץ ואסתר שוימר.
תזמורת: יצחק אלמוג, יוסף בורלא, מאיר ברנדסדורפר, מיקל גולד, יובל וולף, רודולף וישנוביץ, יגאל חרד, גדעון טפליץ, אלכסנדר לוסטיג, חיים מהרשק, אברהם מרקוביץ, מרסל פודבן, צבי פופקו, משה פרידרבאום, ברונו קרפן ואברהם שומרוני.
א-סוואחרה א-שרקייה
א-סוואחרה א-שרקייה (בערבית: السواحرة الشرقية) הוא כפר פלסטיני מדרום מזרח לירושלים, המשתייך לנפת ירושלים של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה במקום מנתה 5,210 תושבים באמצע שנת 2006.
הכפר קרוי על שם בני השבט הבדואי ערב א-סוואחרה. עד לעת החדשה נדדו בני השבט באזור צפון מדבר יהודה ולא התגוררו ביישוב קבע כי אם באוהלים שחורים עשויים שערות עיזים, ולפרנסתם עסקו בחקלאות בעל וברעיית צאן. בימי המנדט הבריטי עברו בני השבט להתגורר במתחם ענק של שיכוני-קבע שזכה לשם א-סוואחרה, כאשר חלקו שממזרח לנחל קדרון כונה א-סוואחרה א-שרקייה (סוואחרה המזרחית) וחלקו המערבי - א-סוואחרה אל-ע'רבייה. במפקד של השלטונות הבריטיים בשנת 1931 נמנו 1,469 נפשות בסוואחרה כולה.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, האוכלוסייה בכפר מנתה 279 נפש.
בעבר הסתמכה סוואחרה א-שרקייה על תשתיות, ובהם בתי ספר ומרפאות, של הכפרים ג'בל מוכאבר ושייח' סעד. כיום חוצצת גדר ההפרדה בין ג'בל מוכאבר, המהווה שכונה של ירושלים, לבין א-סוואחרה א-שרקייה.
אופל אדמירל
אופל אדמירל (בגרמנית: Opel Admiral) היא מכונית סלון מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 1937–1939 ובין השנים 1964–1968.
עיתונאים
סודובה מריאמפולה
סודובה מריאמפולה (בליטאית: Futbolo Klubas Sūduva) הוא מועדון כדורגל ליטאי מהעיר מריאמפולה.
המועדון זכה 3 פעמים באליפות המדינה בעונות 2017, 2018, 2019 זכה פעמיים בגביע הלאומי בעונות 2006 ו-2009 ופעם אחת בסופרקאפ הליטאי (2009).
היסטוריה.
מועדון "סודובה" מקורו עוד בשנת 1921 אבל השנה הרשמית של הקמת המועדון נחשב לשנת 1968. במהלך קיומו של המועדון שמו שונה מספר פעמים, בסופו של דבר חוזר לשמו ההיסטורי המקורי "סודובה" והתמודדה בליגת העל הליטאית ובעונה הראשונה של אליפות ליטא העצמאית בשנת 1991 אבל הודחה ממנו באותה עונה, אחרי שסיימה במקום ה-15 ועד 2003 שיחקה בליגות הנמוכות.
מאז 2003, המועדון שוב משחק בליגה הבכירה תוך שהוא הופך עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21, לאחד ממועדוני הכדורגל המובילים בליטא. מאז 2005 "סודובה" שמרה על מקומה בחלקה העליון של טבלת האליפות וזכתה גם בגביע הלאומי. בשנים האחרונות, "סודובה" משתתפת קבועה במפעלים האירופיים, אך עדיין לא מצליחה להתגבר על המשוכה של שלבי המוקדמות.
בעונת 2017 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות ליגת העל הליטאית ושיחזרה את ההישג בשנת 2018 ו-2019.
יחסי בחריין–מלזיה
יחסי בחריין–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין פדרציית מלזיה. מלזיה תמכה מאוד בדיאלוג לאומי בבחריין במהלך ההפגנות בבחריין שהתקיימו ב-2011 והייתה מוכנה לשלוח כוחות לשמירת שלום כדי לעזור למדינה.
יחסים כלכליים.
יחסים הסחר בין שתי המדינות הולכים וגדלים כיום. בחריין הזמינה את הקהילה העסקית של מלזיה להשקיע במדינה. לכן, חברות מלזיות רבות היו מעורבות במשך השנים בפרויקטים גדולים בבחריין, כולל בניית "המעגל הבינלאומי בבחריין", בחריין סיטי סנטר, פרויקטים של תשתיות ועוד. בין ינואר לאוקטובר 2007, היקף הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עמד על כ-191 מיליון דולר וכ-7,200 אזרחים מבחריין ביקרו במלזיה באותה השנה. זאת, כחלק מהשאיפה של בחריין להפוך ליעד עסקי. שתי המדינות מתחרות ביניהן גם בתחום הבנקאות האסלאמית.
ייצוג.
שגרירות בחריין נמצאת בקואלה לומפור, ואילו שגרירות מלזיה בבחריין נמצאת במנאמה.
קונגלומרט (כלכלה)
בית איג'זא
בית איג'זא (ערבית: بيت إجزا); הוא כפר בנפת אל-קודס, כ-6 ק"מ צפונית לירושלים. משתרע על שטח של 2,526 דונם והאוכלוסייה שלו מנתה 816 נפש בשנת 2016.
בית איג'זא, גובלת באל-ג'יב ממזרח, קרקעות אל-ג'יב מצפון, בית דוקו ממערב, ובידו מדרום. ב-1980 הוקמה, בצמוד לכפר ממערב, ההתנחלות גבעון החדשה.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית. סמוך לכפר נמצאת "ח'רבת בד אבו מועמר", בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה "ח'רבת אל עדסה" (או "חדשה") שבקרתבה התרחש "קרב חדשה" בין הממלכה הסלאוקית לממלכת החשמונאים. במקום מערת קבורה מפוארת ובה כוכי קולומבריום רבים (בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים, ולפולחן).
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבית איג'זא הייתה אוכלוסייה של 59 מוסלמים. מספר זה ירד מעט במפקד 1931 ל 54 מוסלמים, אשר שכנו ב-14 בתים.
ב-1945 הייתה בבית איגז'ה אוכלוסייה של 70 מוסלמים, שלהם היו 2,550 דונם אדמה. מתוך אדמות אלו, 122 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 922 של גידולי דגנים, ואילו 8 דונם היה שטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה בית-איג'זא לשליטה ירדנית.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית איג'זא 129 נפש.
לאחר 1967.
במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967, בית איג'זה עברה לשליטה ישראלית. קרקעות הופקעו על ידי ישראל לצורך בניית יישובים, ובהם גבעת זאב וגבעון החדשה.
בשנת 1977 התיישב במחנה הצבאי הנטוש הסמוך לכפר (ששימש כבית ספר לקצינים של הצבא הירדני עד 1967), גרעין של מתיישבים יוצאי ברית המועצות. הדבר התאפשר על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים". באוקטובר 1979 התקבלה החלטת ממשלה, במסגרת המגמה לעבות את ירושלים, על הקמת "מצפה גבעון" (גבעת "חדשה") כיישוב קבע. זאת על סמך הטענה שהקרקע במקום הייתה בבעלות חברת "נחלת ישראל - רמה" ההיסטורית משנת 1921. בינואר 1980, עלו 35 מאנשי הגרעין להתנחל על שטח בן 70 דונם. תושב בית איג'זא, צברי מחמוד אע'רייב, ממנו הופקעו קרקעות לשם הקמת בריכת מים ליישוב, עתר לבג"ץ נגד ההפקעה. במהלך הדיון המשפטי בבית המשפט העליון התברר שבטאבו לא רשומה קרקע על שם חברת "נחלת ישראל - רמה", כי אם כ"רכוש ממשלתי" ירדני, כיוון שהקרקע הופקעה על ידי ירדן בשנות ה-60 לצורכי המחנה הצבאי הסמוך, אך הותר לתושבים במקום להמשיך ולעבד את האדמות.
בראשית השליטה הישראלית נתפסה הקרקע הירדנית על בסיס "צו מס' 59", צו צבאי שהוצא לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי. אע'רייב נאלץ לוותר על קרקע בשטח של 45 דונם, עם זאת הכיר הממשל הצבאי בבעלותו על 24 דונם ו-200 מ"ר ובתי ההתנחלות הוקמו מסביב לבית משפחת אע'רייב.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 60% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
גדר ההפרדה.