לאחר מסע נפוליאון בארץ ישראל, למרות שהוא וחילותיו לא עברו בירושלים, התפשטה אגדה נוספת על המצבה, על פיה בראש המצבה עמדה כף יד עשויה אבן. נראה כי מקור מסורת זו באי-הבנת הביטוי 'יד' במשמעות של מצבת זיכרון ('יד אבשלום'). המסורת מופיעה לראשונה בכתב בכתבי מנחם מנדל מקמיניץ, שאף טען כי היד נשברה לאחר פגיעת תותח. קשה לדעת כיצד התקבלה אגדה זו, שכן מבט על ראש המצבה מראה כי אין בו שום שבר, אולם האגדה המשיכה להתפתח, עד כי הוחלט שהפגז נורה כ"עונש" לאבשלום, כמתואר אצל משה ריישר: "ובהיות מלך נאפאלעאן שם, צוה לשבר את תבנית היד בקנאן ואמר מטעם זה – "יד שמרד באביו – תקצץ".
בניגוד למצבות האחרות, ובייחוד קבר זכריה, שהיהודים ראו כבוד גדול להיקבר על ידו, סביבותיו של יד אבשלום היו נקיות מקברים. למרות זאת, כשהדליקו נרות לזכר נשמות הצדיקים בגומחות שבקירות המצבות, לא פסחו על יד אבשלום.
המסורת המוסלמית מקשרת את מצבות נחל קדרון לפרעונים, והקבר נקרא בפי המקומיים "כובע פרעה" (טַנְטוּר פַרַעוֹן).
מפלי ניאגרה
מפלי ניאגרה (באנגלית: Niagara Falls) הם מפלי מים בגבול שבין ארצות הברית לקנדה. הם מחולקים למפלים האמריקניים והמפלים הקנדיים, שנקראים גם "מפלי הפרסה". מקור שמם של המפלים במילה אירוקוית שפירושה "רעם המים". המפלים מצויים כחצי שעת נסיעה מהעיר באפלו בצד האמריקני וכשעה וחצי נסיעה מהעיר טורונטו בצד הקנדי.
מאפייני המפלים.
מפלי ניאגרה הם חלק ממערכת הימות הגדולות של אמריקה הצפונית. מי המפלים נופלים מימת אירי ולאחר נפילתם זורמים דרך נהר ניאגרה אל ימת אונטריו הנמצאת 100 מטר נמוך יותר מימת אירי. ימת אונטריו מתנקזת אל האוקיינוס האטלנטי באמצעות תעלת סנט לורנס.
גובהם של מפלי הפרסה הקנדיים הוא 51 מטר ורוחבם בפסגה הוא 675 מטר. עומק הנהר מתחת למפלים הוא 56 מטרים. כשליש מהמפלים הקנדיים נמצאים בשטח ארצות הברית.
בצד האמריקאי ישנם שני מפלים: המפלים הגדולים, שגובהם הוא 21 עד 30 מטרים ורוחבם בפסגה הוא 323 מטר, ומפל קטן יחסית הקרוי "הינומת הכלה", המופרד מהמפל הגדול על ידי אי הירח. לאורך אלפי השנים, מפלי ניאגרה נסוגים לאחור בשל שחיקת המים. על פי מדידות שנערכו החל מ-1970 מגיעה השחיקה ל-1.5 מטר בשנה.
אתר תיירות עולמי.
כ-15 מיליון מבקרים פוקדים את אזור מפלי ניאגרה כל שנה, האזור ידוע גם כבירה העולמית של ירחי הדבש. ספינת התיירים "עלמת הערפל" ("Maid of the Mist") משייטת בקרבת המפלים. קיימות עוד אטרקציות רבות באזור מפלי ניאגרה, כמו צפייה במפלים ממסוק או ביקור באתר מגדל סקיילון ממנו ניתן להשקיף על האזור משני צדי הגבול. במרחק נסיעה קצר מהמפלים נמצאת העיירה ניאגרה און דה לייק בצפון אזור ניאגרה המושכת מבקרים רבים ונחשבת כאחת העיירות היפות ביותר בקנדה.
דרומית למפלים בצד האמריקני נמצא האי גרנד איילנד בו ביקש בשנת 1825 מרדכי מנואל נח להקים מדינה ליהודים שתשתלב בתוך ארצות-הברית של אמריקה.
הפקת אנרגיה.
כמות המים העוברת במפלים היא עצומה. חצי מכמות המים במפלי ניאגרה משמשת לייצור אנרגיה הידרו-אלקטרית (אנרגיה חשמלית המיוצרת על ידי תנועת מים) על ידי ממשלות ארצות הברית וקנדה.
כנסיית כל העמים
כנסיית כל העמים (איטלקית Chiesa di tutte le Nazioni) היא כנסייה פרנציסקנית השוכנת בגת שמנים שבנחל קדרון, על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים. שמה הרשמי הוא כנסיית היגון (Chiesa dell’Agonia), אולם היות שהוקמה בכספי תרומות שנאספו מרחבי העולם הקתולי, היא זכתה לשם "כנסיית כל האומות" או "כנסיית כל העמים". הכנסייה הוקמה בשנים 1919-1924 בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי. מדי יום פוקדים אותה כ-5,000 מבקרים.
המסורת הנוצרית.
הכנסייה שוכנת בשטח הגן בגת שמנים, שבו על-פי המסורת הנוצרית התפלל ישו את תפילתו האחרונה והתייסר, קודם להסגרתו לידי הרומאים בידי יהודה איש קריות. בכנסייה שוכן "סלע היגון" שעליו התפלל ישו את תפילתו:
היסטוריה.
במקום בו שוכנת הכנסייה ניצבה בזיליקה ביזנטית קטנה שנבנתה במאה הרביעית ונהרסה עם הכיבוש הסאסאני ב-614. במאה ה-12 קמה באתר כנסייה צלבנית גדולה בהרבה, אך היא ננטשה ונהרסה לכל המאוחר בשנת 1347. ב-1919 מונה אנטוניו ברלוצי על ידי הקוסטוס (ראש משמורת ארץ הקודש) פרדיננדו דיוטאלווי (Ferdinando Diotallevi), להקים את הכנסייה הנוכחית. ב-1920, שנה לאחר תחילת העבודות, נחשפו עמוד וקטע פסיפס מהכנסייה הביזנטית, ועבודות ההקמה פסקו עד שנת 1922. עם סיום המחקר הארכאולוגי, שנוהל על ידי גאודנציו אורפלי, שונו תוכניות הכנסייה והיא הושלמה והוקדשה ב-1924.
הכנסייה הביזנטית.
הכנסייה הביזנטית בגת-שמנים נבנתה, ככל הנראה, בתקופת שלטונו של הקיסר תאודוסיוס הראשון (379-395), והיא נזכרה בכתביהם של הירונימוס הקדוש במאה ה-4 ושל הצליינית אגריה במאה ה-5. במקום נמצאה שכבת חורבן בשרפה, ככל הנראה מתקופת הכיבוש הסאסאני של ארץ ישראל, בשנת 614, ולמעט אזכור בודד של ויליבלד הקדוש מהמאה ה-8, אין תיאורים מהימנים של מבנה פולחני ששכן במקום עד התקופה הצלבנית.
הכנסייה נבנתה בדמות בזיליקה בעלת שלוש ספינות, ובקצה כל אחת מהן נקבע אפסיס. האפסיס של הספינה המרכזית היה גדול משני האחרים, ומאפיין כנסייתי זה הוא המוקדם ביותר המוכר בארץ ישראל. אורכה של הכנסייה היה 25.1 מטרים ורוחבה עמד על 16.35 מטרים. בין הספינות ניצבו שתי שורות בנות שבעה עמודים כל אחת. קוטרם של העמודים עמד על 51 ס"מ, וראשיהם עוצבו בדמות כותרות קורינתיות. בסיסיהם נחצבו באבן גיר וברובם נמצאו באתרם בעת חשיפת המבנה.
תקרת הכנסייה הייתה עשויה עץ כמקובל בכנסיות הביזנטיות. עובי קירותיו החיצוניים של המבנה היה 60 ס"מ, נתון נחות מהמקובל בבנייה הביזנטית. בגלל שיפוע המדרון חצבו בוני הכנסייה את צידה המזרחי בסלע ההר, ובנו מבני תמך מתחת למבואה שבצידה המערבי. מאפיין ייחודי של המבואה הוא שנכלל בה מאגר מים, ואשר ניזון מתעלת ניקוז שהובילה מצידה המזרחי של הכנסייה לאורך קירותיה הצדדים. במרכזו של האפסיס המרכזי בלט קטע מ"סלע היגון" לגובה של 35 ס"מ מעל רצפת המבנה, ואשר עוצב כך שיתאים לצורתו המתעגלת של האפסיס. הסלע השתרע מערבה אל חלל המעבר המרכזי בכנסייה. רצפת הכנסייה רוצפה בפסיפסים, ושרידים מהם השתמרו בין העמודים. קירות הכנסייה כוסו באריחי אמייל וזכוכית.
הכנסייה הצלבנית.
בראשית המאה ה-12, לאחר אפלה של כ-500 שנים באשר לתולדות המקום, כתבו צליינים כי באתר ניצבת כנסייה קטנה. ייתכן שזו קמה בתקופת הסובלנות שאפיינה את השלטון הפאטמי במהלך המאה ה-11. ברי שבמחצית המאה ה-12 הוחלפה הכנסייה הקטנה בכנסייה גדולה ממנה ומהכנסייה הביזנטית הקדומה. לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187 פסקו העדויות אודות הכנסייה, וייתכן שחרבה. ב-1323 שוב דווח על קיומה של כנסייה במקום, ולכאורה מתיישב דיווח זה עם שני סוגי עמודים שונים שנמצאו באתר. כנסייה זו, בין אם הייתה הכנסייה הצלבנית המקורית ובין אם הייתה כנסייה אחרת ומאוחרת לה, ניצבה בהריסותיה לכל המאוחר בשנת 1347.
הכנסייה הצלבנית נבנתה לאורך ציר שונה מזה של הכנסייה הביזנטית ושל הכנסייה המודרנית, ו"סלע היגון" נקבר מתחת לקירות פינתה הצפון-מזרחית. הכנסייה נבנתה מאבני גוויל גדולות ושולבו בה חומרי בניין מהכנסייה הביזנטית בשימוש משני. קירותיה היו עבים ורוחבם עמד על 2.35 מטרים. שלושת המעברים בכנסייה הופרדו זה מזה בשתי שורות בנות שלושה עמודים בכל אחת, והעמודים עצמם עוצבו בצורת צלב. לימים, כאשר שופצה הכנסייה, הוחלפו אלה בעמודים מתומנים. בקצהו המזרחי של כל מעבר נקבר אפסיס, והאמצעי היה גדול משני האחרים. אזור המזבח ניצב על בימה מוגבהת בגובה של 63 ס"מ מעל רצפת המבנה, והשתרע על-פני כל שטחו של האפסיס האמצעי וכמחצית משטח המעבר האמצעי. במרכז הבימה ניצב סלע בגובה של 10 ס"מ, שאורכו 75 ס"מ ורוחבו כ-60 ס"מ. גם באפסיס הצפוני נותרה פיסת סלע בלתי מעובדת, ושקע באפסיס הדרומי מעיד, אולי, על סלע דומה ששכן גם בו. הכנסייה רוצפה בפיסות שיש ואבני פסיפס גדולות.
הכנסייה הנוכחית.
כנסיית כל העמים המודרנית קמה על ציר האורך של הכנסייה הביזנטית, אם כי ממדיה גדולים בהרבה, וקרובים יותר לאלה של הכנסייה הצלבנית. אבן הפינה הונחה ב-1919 והמשימה שהופקדה בידיו של אנטוניו ברלוצי, הסתיימה ב-1924. בתקרת המבנה ובפסיפס הכותל המזרחי שולבו סמליהן של 16 המדינות שתרומתן סייעה בהקמת הכנסייה, ועם אלה נמנות ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, מקסיקו, איטליה, צרפת, ספרד, אנגליה, בלגיה, קנדה, גרמניה, ארצות הברית, אירלנד, הונגריה, אוסטרליה ופולין. בשנים 2012-2013 שופצו כל הפסיפסים בתוך מבנה הכנסייה ומחוצה לו. העבודות שנמשכו 18 חודשים הסתיימו ב-5 בנובמבר 2013, עם הסרת היריעה שכסתה את פסיפס החזית. העבודות בוצעו בידי אמנים פלסטינים נוצרים ומוסלמים, ומומנו, בין היתר, בידי משמורת ארץ הקודש והקונסוליה האיטלקית בירושלים.
חלל המבנה.