ברהמוס אירוספייס היא חברה משותפת של ה-DRDO ההודי, והחברה הממשלתית הרוסית משינוסטרויניה. החברה הוקמה בניו דלהי בשנת 1998 למטרות פיתוח משותף של טילי שיוט היפר קוליים "ברהמוס" ו "ברהמוס-2", אשר שמם הוא הֶלְחֶם של שמות שני הנהרות, בראהמאפוטרה ומוסקבה.
מז'ייקיאי
מז'ייקיאי (, ביידיש: מאַזשייק) היא מרכז מנהלי של הרשות המקומית מז'ייקיאי. היא שוכנת בחבל זאמוט, במחוז טלז שבצפון-מערב ליטא.
היישוב בעיר נעשה משמעותי בסוף המאה ה-19 עם סלילת מסילות הברזל ליבאו-רומני ואוריול-ריגה שעוברות בסמוך למז'ייקיאי. ב-1901 שונה שם העיר למורביובו על שם הגנרל-גוברנטור מיכאיל מורביוב (הסב) . ב-1918 החזירה הממשלה הליטאית את שמה המקורי של העיר.
יהודי מז'ייק.
לפי חוקי תחום המושב מ-1882 נאסרה ישיבת יהודים בעיר-המחוז מז'ייקי, האיסור בוטל רשמית רק ב-1903 ואולם יהודים התיישבו בעיר כבר קודם לכן וב-1897 ישבו בה כבר 435 יהודים. יהודי מז'ייק גורשו מהעיר בעת מלחמת העולם הראשונה וחזרו אליה לאחריה. האיסור החוקי על רכישת נדל"ן בעיר בידי יהודים נשאר עד תום ימי השלטון הרוסי במקום, והיהודים היו רושמים את קרקעותיהם על שמו של נוצרי מקומי שעמו הגיעו לסיכום.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו במז'ייק 800 יהודים, הגרמנים כבשו את העיר ב-25 ביוני 1941. ביולי 1941 נדרשו היהודים לעזוב את בתיהם ולעבור לבית המדרש אשר שימש כתחנת מעבר, בבית המדרש שהו כמה ימים ומשם הועברו לאסמים בקרבת הנהר ואנטה, שם הופרדו הגברים מהנשים והילדים. הגברים נדרשו לעבודת כפייה.
ב-3 באוגוסט 1941 (י' באב תש"א) נרצחו הגברים בבורות ירי שנכרו בקרבת בית הקברות היהודי. שישה ימים לאחר מכן נרצחו הנשים והילדים אף הם בבורות ירי, הרוצחים היו לאומנים ליטאים. יחד עם יהודי מז'ייק נרצחו יהודים רבים מערים נוספות בסביבה. דו"ח הוועדה הממלכתית לחקירת פשעי הנאצים ועוזריהם קבע כי באתר בורות הירי נמצאו למעלה מ-4,000 גופות.
ערים תאומות.
מז'ייקיאי מקיימת קשרי ערים תאומות עם:
מז'ייק
לנטבאריס
לנטבאריס (; בפולנית: Landwarów, לנדבארוב; ברוסית: Ландварово, לנדבארובו; ביידיש: לאַנדוועראָווע) היא עיר בחבל דזוקיה, המשויכת מבחינה מנהלית למחוז המשנה טרקאי במחוז וילנה שבמזרח ליטא.
לנטוואריס
לנטווריס
לנטבריס
גריגישקס
גריגישקס () היא עיר בחבל דזוקיה, המשויכת מבחינה מנהלית לרשות מקומית של העיר וילנה במחוז וילנה שבמזרח ליטא.
נאויואי אקמנה
נאויואי אקמנה (אקמנה החדשה; ) היא עיר בצפון ליטא, ליד הגבול עם לטביה, המשמשת כמרכז מנהלי של רשות מקומית אקמנה שבמחוז שאולאי.
אקמנה החדשה היא אחת הערים החדשות ביותר בליטא, שנוסדה ב-1952. התעשייה העיקרית בעיר היא תעשיית הבטון, שתרמה לתשתיות תחבורה מפותחות מאוד עוד בראשית דרכה של העיר. תשתיות אלו נועדו לשרת את מערך ההפצה של תוצרת הבטון, ומשמשות את תושבי האזור.
נאויויי אקמנה
מארק ינאי
מָארֶק ינאי (נולד ב־1946) הוא צייר ישראלי המצייר בסגנון ריאליסטי ומרצה בכיר לציור באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. יוצר בצבע מים וצבע שמן. עבודתו כאמן וכמורה תרמה רבות להתפתחות ולהתבססות סגנון הציור הריאליסטי בישראל דרך אמנות, עיצוב ואנימציה.
ביוגרפיה.
מארק ינאי נולד בגרמניה בשנת 1946. עלה מפולין ב-1957.
הוא בוגר האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים בשנת 1970, שם היה תלמידו של יוסף הירש. בשנת 1969 הקים את תיאטרון הבובות "טדי". בין השנים 1973 ל-1974 הוא למד ציור בטכניקות של אולד מאסטרס בריאל, האקדמיה לאמנויות היפות, סן פרננדו במדריד וכן במוזיאון לתולדות האמנות בווינה. משנת 1996 ועד היום, משמש כמרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
חיים אישיים.
חי ופועל בירושלים, אב לשני ילדים.
הוראה.
ינאי הוא מרצה בכיר וותיק באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. השפעתו רבה על יוצרים בתחומי האמנות, העיצוב והאנימציה. הוא מלמד גם בסטודיו הפרטי שלו וכן במפגשי חוץ בהם מציירים את נופי ירושלים.
הוראתו של ינאי מתאפיינת בדגש על אימון, מיומנות ועל מלאכה כערך, דרכם ניתן להגיע לפרשנות אישית וביטוי עצמי ביצירה. הוא מלמד ציור מתוך התבוננות בקיים, רישום כיסוד לציור, קו וכתם, קומפוזיציה, ותורת הצבע. ינאי הוא בעל תפיסה אמנותית מסורתית, לפיה נאמנות לחוקים הלא כתובים שעברו ממאה למאה היא אבן היסוד של האמנות.
יצירה.
יצירתו של ינאי היא ריאליסטית ומנסה להעניק פרשנות למציאות. נושאי היצירה שלו הם הנוף הירושלמי והסביבה האנושית בה הוא חי. לינאי סידרה ארוכה של ציורי דיוקנאות בצבע מים, המתארת סטודנטים, מרצים, ואנשים בחייו. סדרה זו ידועה בעבודת הכתם הייחודית לו, וביכולתו המיוחדת לביטוי אישיותם דרך כתמים וצבעוניות עזה. גם סדרות ציורי הנוף העוסקות באלמנטים בנאליים ויומיומיים לכאורה, כגון דודי השמש על הגגות, בלוני הגז והכביסה התלויה, באות לשקף דרך נושאי החולין את נשמתה הסבוכה של העיר. ביצירתו מציע ינאי תמונה של רוח הזמן המקומי. ינאי ידוע בשימוש שלו באור כמחולל צורה וחיים, כפי שכתב עליו חוקר האמנות גדעון עפרת: " (בציוריו) אורות מטפוריים. כבישתם והצללתם בתפנים מסמלות פנימיות-נפש, בﬠוד ניצחון הלבן הבוהק והמדהה בנופי-החוץ מסמל יחסי אני-ﬠולם. תמצית הנפש היא החשכה, ואילו תמצית היציאה לָﬠולם היא הלבן הבולﬠ כל. משני הקטבים גם יחד אורב האובדן: מכאן, טביﬠה בחשכת האני, ומשם - הצמתת הגוף באור השורף בחוץ. מארק ינאי שורד בציוריו. הוא שב ויוצא אל הﬠולם כדי לבוראו מתוך האור"
צבע מים.
לינאי גוף עבודה ווירטואוזי בצבע מים (אקוורל). הוא מתאפיין בעבודה אינסטינקטיבית ויצרית של כתם רטוב המשאירה מקום לאקראיות של התפשטות המים. הנחת הכתמים מתהווה לכדי דימוי פיגורטיבי. האמן סשה אוקון: "הציור בצבע מים יוצר מספר אינסופי של הפתעות ומצבים בלתי צפויים. ינאי ניחן ביכולת יוצאת מן הכלל 'לשלוט במקריות' – יכולת הנחשבת לחשובה מכולן בעיני היפנים, האמנים הגדולים ביותר של הציור בצבעי מים."
צבע שמן.
ציורי השמן של ינאי שונים מאוד בסגנון, בטמפרמנט ובטכניקה מעבודתו בצבע מים.
הם ריאליסטים, נבנים לאורך זמן, ומושתתים על טכניקות של אמנות אירופאית מן המאות ה-17 וה-18.
הנושאים בציוריו הם פתחי בתים ירושלמים, חללי פנים, דמויות ונופים בירושלים.
איורים לספרים ומגזינים.
ינאי שיתף פעולה עם יוצרים רבים מתחומים שונים וכן תרם איורים לעיתונים חשובים ברחבי העולם. בין השאר יצר שער ואיורים לספר "מסע אחר עם עורב שחור ו- Saint Claire" עבור חוה פנחס-כהן, ציורים עבור הסרט "נוזהת אל פואד"- סרט באורך מלא (במאי: ג'אד נאמן, בתפקיד הצייר- השחקן מוחמד בכרי), שער לספרו של פרופ' זאב גריס: "The Book in the Jewish World, 1700-1900" וכן לספרו "הספר כסוכן תרבות". כמו כן הוא תרם מאמרים, הדגמות ואיורים לגליונות שונים של כתב העת "עיניים", שער לספרו של טוביה מנדלסון "גבר גרוש", שער ואיורים לגליונות שונים של "דבר השבוע", איורים לירחון "מוניטין", ושער למגזין האמריקאי "מומנט מגזין".
גרליאבה
גרליאבה (; בפולנית: Godlewo, גודלבו; ביידיש: גודלאווה) היא עיר בחבל סובאלקיה, המשויכת מבחינה מנהלית למחוז המשנה קובנה במחוז קובנה שבמרכז ליטא.
לפני מלחמת העולם הראשונה ישבה במקום קהילה יהודית גדולה ומוסדות חינוך, במלחמה חרבה העיירה ויהודיה היגרו לארצות הברית, דרום אפריקה וקנדה. בודדים עלו לארץ ישראל. לפני השואה היו בעיירה 70 משפחות יהודיות, כמעט כולם נרצחו בשואת יהודי ליטא.
אתאופוביה
אתאופוביה הוא מונח המתאר פחד, חוסר אמון, או סלידה מאתאיסטים או מאתאיזם.
ביקורת האתאיזם לעומת אתאופוביה.
בעוד שביקורת האתאיזם נטולת עלבון לרעיון או פעולה המזוהה עם מושג האתאיזם או עם התנועה האתאיסטית הכללית, הרי שאתאופוביה מתאפיינת בהשמעת הצהרות שגויות, קיצוניות או שיקריות במכוון, המופנות כנגד ציבור האתאיסטים בכללותו. הצהרות אלו עשויות לכלול כינויי גנאי וגידופים.
ביטויים לאתאופוביה.
אתאופוביה באה לידי ביטוי דרך הכללות של תכונות רגשיות או מוסריות שליליות כלפי האתאיסטים כגוף אחד. דוגמאות להכללות נפוצות:
אפליית אתאיסטים לרעה.
אתאופוביה יכולה לבוא לידי ביטוי על ידי אפליה נגד אתאיסטים, החל ברדיפה של אלו שמזהים את עצמם, או אלו שמזוהים על ידי אחרים כאתאיסטים, וכלה באפלייתם של אתאיסטים לקבלה למקומות עבודה או תפקידים פוליטיים.
נכון לשנת 2015, יש 19 מדינות אשר ניתן להעניש בהן אנשים על בסיס היותם אתאיסטים, וב-13 מתוך אותן המדינות אפשר להעניש בעונש מוות.
דוגמאות היסטוריות.
בחלק מהתרבויות העתיקות, אתאיזם היה חטא שעונשו מוות. אף על פי שידועים מספר פילוסופים ביוון העתיקה אשר הגותם הייתה אתאיסטית, כפירה באלים נתפשה כהשחתת מידות.
אתאופוביה בישראל.
ידועים מספר מקרים בהם דמויות בולטות הקשורות לפעילות אתאיסטית בישראל קיבלו איומים על חייהם באמצעים שונים. בינואר 2016 רוססו כתובות נאצה על ביתו של פרופ' יעקב מלכין, הוגה באתיקה הומניסטית חילונית יהודית ומנהל מכון "תמורה" ליהדות חילונית-הומניסטית. בסמוך לביתו נמצאה מעטפה ממוענת ולידה סכין, אשר הזהירה את יעקב מלכין מלהמשיך בפעילויותיו האתאיסטיות: "זוהי אזהרה עבורך להפסיק מיד כל פעילות אתאיסטית וכופרנית שאתה מוביל או לוקח חלק בה. עליך לעצור בצורה מוחלטת ומיידית את עיסוקך בהדחת והסתת עם ישראל מאלוקיו... באם לא תפסיק פעולותיך שהרי אחרי אזהרה זו, דע שאתה בוחר על דעת עצמך להפקיר את גורלך ועתידך. אל תדגיש את הסאה, האזהרה כאן אינה סרק, היא נאמרת ברצינות גמורה ומוחלטת, קח אותה ככזו. לא תקבל עוד אזהרה".