בסדרה של פלאשבקים נחשף עברה של סולט: המדינה אימצה אותה כילדה ואורלוב אימן אותה לצד עשרות ילדים נוספים, להיות סוכנת כפולה בארצות הברית ולחכות לפקודתו. לאחר בריחתה ממעצר היא פוגשת בשנית את אורלוב, שמברך אותה על חיסול הנשיא, אך מביע ביקורת על כך שנישאה למייק, שלא כחלק מהתוכנית. הוא מעמיד אותה במבחן נאמנות כשהוא מורה לסוכן אחר להרוג את מייק לנגד עיניה. נדמה כי סולט מושפעת מכך אך היא אינה מגיבה, ואורלוב מרוצה מכך. הוא חושף בפניה את החלק השני של "יום X", שמטרתו היא להשיג שליטה על הנשק הגרעיני של ארצות הברית ולרצוח את הנשיא. לאחר שחשף את התוכנית ועדכן אותה בדבר תפקידה החדש סולט נוקמת את רצח בעלה. היא משספת את גרונו של אורלוב בעזרת בקבוק משקה חריף שבור ומחסלת את יתר הסוכנים הכפולים של אורלוב באמצעות רימונים ואקדחים.
סולט ממשיכה בתוכנית של אורלוב, פוגשת בסוכן KA סמוי נוסף שמכהן כקצין נאט"ו, ושניהם מצליחים להיכנס לבית הלבן. הקצין מבצע פיגוע התאבדות, במטרה לגרום לנשיא וקומץ מאנשיו להגיע במהירות לבונקר התחתון בבית הלבן, שם הנשיא גם מאשר קודי אבטחה של הנשק הגרעיני של ארצות הברית ובכך מקבל לידיו את השליטה הבלעדית בנשק. סולט מזוהה וסוכני האבטחה מתרכזים במרדף אחריה בבית הלבן. בינתיים וינטר הורג בתוך הבונקר את כל אנשי הנשיא, וחושף בפני סולט המגיעה למקום כי גם הוא מרגל רוסי שאומן על ידי אורלוב, וכן כי הוא עמד מאחורי הפללתה. וינטר משתמש בטביעת ידו של נשיא ארצות הברית מחוסר ההכרה, ומצליח להשיג שליטה על הטילים הגרעיניים של ארצות הברית. סולט מצליחה לעצור אותו רגע לפני שהוא משגר את הטילים לכיוון טהראן ומכה, פעולה שנועדה לעורר את זעמן של מדינות ערב על ארצות הברית.
כוחות אבטחה מגיעים למקום ווינטר, שהכיסוי שלו טרם נחשף, ממשיך בטיעונו כי סולט היא המרגלת שחדרה לבונקר. סולט נכבלת בשלשלאות ומובלת למעצר, אך מצליחה לחנוק את וינטר למוות באמצעות אזיקיה. לבסוף, כשהיא במסוק בדרך לכלא, פיבודי יושב מולה, מקשיב לצד שלה בסיפור, והיא מבקשת כי יאפשר לה להימלט כדי שתוכל להמשיך ולחסל את אנשיו של אורלוב כפי שחיסלה אותו. במקביל מקבל פיבודי עדכון בטלפון הסלולרי על כך שנמצאו טביעות אצבעות של סולט על הרפסודה ששימשה את אנשי אורלוב ובה מצאו כולם את מותם בידיה. הוא מאפשר לה להימלט מהמסוק למרות חששותיו, והיא קופצת לנהר הפוטומק ובורחת אל תוך היער הסמוך.
הפקה.
הבמאים המקוריים, טרי ג'ורג' ופיטר ברג, פרשו מהפרויקט. שנה לאחר מכן פיליפ נויס נבחר לביים את הסרט. התפקיד הראשי בתסריט המקורי נועד תחילה לגבר, תחת השם אדווין א. סולט, וטום קרוז נבחר לגלם אותו; אך בשל התחייבויות קודמות (עבודה על הסרט כמו יום ולילה), וכן בשל חששו שהדמות דומה מדי לדמות שהוא מגלם בסרטי משימה בלתי אפשרית, הוא נאלץ לוותר על התפקיד. לבסוף קיבלה את התפקיד אנג'לינה ג'ולי, שבעבר הביעה את רצונה לשחק בתפקיד ראשי כמרגלת בסרט ריגול. שם הדמות הראשית שונה לשם הנשי אוולין סולט, והתסריט שונה בהתאם.
הסרט צולם בניו יורק ובוושינגטון. תקציב הסרט עמד על 110 מיליון דולר.
לאחר הצלחתו של הסרט, נויס הביע רצון לביים סרט המשך.
ביקורות והכנסות.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. האתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע, העניק לסרט דירוג של 61%. בעיתון "The Hollywood Reporter" נכתב כי למרות שהסרט גרוע, הוא טוב יותר מסרטים רבים בז'אנר שלו; ב-"Chicago Sun-Times" נכתב שמדובר בסרט פעולה מעולה.
הסרט היה מועמד לפרסי האוסקר בקטגוריית עריכת הסאונד הטובה ביותר. בנוסף היה מועמד לשני פרסי סאטלייט, של אקדמיית העיתונאים הבינלאומית.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 ביוני 2010. בסוף השבוע הראשון להקרנתו גרף הסרט הכנסות של 46 מיליון דולר ודורג כסרט השני המכניס ביותר בשבוע, אחרי הסרט "ההתחלה". בתום השבוע השני הסרט גרף כ-19.5 מיליון דולר ומוקם במקום שלישי בשבוע זה. נכון לינואר 2011 הסרט הכניס כ-118,311,368 מיליון דולר בארצות הברית וכ-175,190,850 מיליון דולר בחו"ל.
שמות רחובות בירושלים
שמות הרחובות בירושלים הם רבים ומגוונים, בשל היות ירושלים העיר הגדולה בישראל. גם, בגלל האוכלוסייה המגוונת שבעיר - חילונים וחרדים, יהודים וערבים, אשר מעריצים אנשים שונים, דבר הגורם למגוון רחב של שמות. השמות במזרח העיר הם בעיקר בערבית.
היסטוריה.
הליך מתן השמות בימי המנדט הבריטי.
בראשית ימי המנדט הבריטי הייתה האגודה למען ירושלים אחראית למתן שמות לרחובות בירושלים. אולם משחדלה האגודה להתקיים במהלך שנות ה-20, לא נותר גוף שהיה אחראי על מתן שמות לרחובות. בכל שכונה שהוקמה, זכו הרחובות לשמות שניתנו בידי מייסדי השכונה, אך הרבה מהרחובות נותרו ללא שמות. רחביה הייתה השכונה הראשונה בה נקבעו שמות באופן מסודר. בשאר השכונות זוהו הרחובות בהתאם למוסדות שנמצאו ברחוב.
בתחילת שנות ה-30 התייעצה ממשלת המנדט עם ועד הקהילה של ירושלים על מתן שמות לרחובות בשכונות היהודיות. נציגי אגודת ישראל אספו את נציגי השכונות המזוהים עמם והגישו הצעה משלהם בנושא. ועד הקהילה מינה ועדה לקביעת שמות הרחובות שכללה את שמחה אסף, יצחק בן-צבי, אברהם יעקב ברור, דוד ילין, פיבל מלצר, ישעיהו פרס ושמואל קליין.
בספטמבר 1933 החל ועד הקהילה במתן שמות לרחובות בשכונות היהודיות, בקביעת שמות הרחובות במקור ברוך. בסוף 1933 הזמינה העירייה שלטים עם שמות הרחובות ומספרי הבתים. ביולי 1934 נקבעו שמות לרחובות בשכונת גאולה.
במאי 1935 הוחלט בעיריית ירושלים להעביר את עניין קריאת השמות של רחובות שאינן בשכונות יהודיות או ערביות לוועדת הדרכים בראשות אברהם אלמליח. בדצמבר 1935 התכנסה הוועדה והוחלט על הכנת מפת טיוטה שתועבר לכל חברי מועצת העיר להערות. במרץ 1936 ביקשו חברי הוועדה הערבים למנות ועדת מומחים לנושא.
בזמן שלטון המנדט על ירושלים, היה מתח תמידי בין הדתות בעיר. גם שמות הרחובות היה נושא נפיץ ולכן שלטונות המנדט ניסו להתרחק מהמחלוקת בצורה שכל הצדדים יהיו מרוצים. הדוגמה הידועה ביותר: רחוב הנביאים אשר הבריטים לא רצו לקרוא לה על שם נביא אחד אלא על שם כל הנביאים, באומרם שכל הדתות מעריכות את הנביאים. אחד הכללים שנקבעו היה שאין לקרוא רחובות על שמות אנשים חיים, ועל כן הוועדה ביקשה מרונלד סטורס וג'ון צ'נסלור לוותר על הרחובות הקרויים על שמם.
לאחר עזיבת הבריטים.
בזמן מלחמת העצמאות, לוחמי המחתרות שינו באופן ספונטני את השמות הבריטיים לשמות יהודיים כדי לבטא את השליטה הישראלית בעיר. עזרא יכין מעיד שתלה שלטים מקרטון על השלטים ברחוב המלך ג'ורג' וכתב שם "רחוב דוד המלך" דבר שזכה לתמיכה ציבורית רחבה. אחרי הקמת המדינה, עם תחילת כינון היחסים עם בריטניה, העירייה השיבה את השם לרחוב בגלל בקשת הבריטים וכך הוא קרוי עד היום. עם זאת, לשם הרחוב נוסף הציון "החמישי" כדי להדגיש שהרחוב נקרא על שם המלך שבתקופת כהונתו ניתנה הצהרת בלפור ולא למלך ג'ורג' השישי שכיהן בימי הספר הלבן השלישי.
לאחר כינון עירייה יהודית בירושלים, הוקמה ועדת שמות בראשות חיים סלומון בה השתתפו חלק מחברי מועצת העיר ואישים נוספים שלא מחברי מועצת העיר, בהם: יצחק בן-צבי, ישעיהו פרס, שמחה אסף ורפאל קצנלנבוגן. הוועדה החליפה את שמותיהם של רבים מרחובותיה הראשיים של ירושלים, כדי שינציחו אישים ומפעלים מהמורשת היהודית והציונית. כך למשל הפך רחוב צ'נסלור לרחוב שטראוס, רחוב הנסיכה מרי הפך לרחוב שלומציון המלכה, רחוב יוליאן שינה את שמו לרחוב דוד המלך וכיכר קונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה) הפכה לכיכר וינגייט.. רחוב "לואי הקדוש" שונה ל"שלמה המלך" (חלק מהרחוב הנמצא במזרח ירושלים קרוי סולטאן סולימאן), רחוב "סטורס" היה לרחוב כורש ורחוב רטיסבון זכה לשם "שמואל הנגיד".
בשנת 1955 נחלקו הדעות בעירייה לגבי קריאת שמות רחובות על שם אצ"ל ולח"י.
בתקופת השיחות באנאפוליס, אהוד אולמרט הקפיא את הבנייה במזרח ירושלים (כולל בניית רחובות חדשים). ועל כן, שכונות רבות שרצו להנציח אישים שחשובים להם, נאלצו 'לקצץ' קטעים מרחובות קיימים (עם שמות קיימים) ושם להנציח. לדוגמה: מרחוב סיירת דוכיפת בפסגת זאב, הופרד הקטע שבין המפגש עם כביש 60 (או דרך עוזי נרקיס; כביש 1 במספור העירוני) לבין המפגש עם שדרות משה דיין כדי להיקרא על שם עמיחי פאגלין.
מקרה נדיר אך מעניין של שינוי שמו של רחוב הוא שינוי שמו של רחוב יפו ל"רחוב ניו יורק" למשך חודש אחד, לצורך השתתפות באבלם של תושבי ניו יורק על פיגועי 11 בספטמבר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת עירייה אחת בשלטון ישראלי, מרבית שמות הרחובות שבשכונות הערביות שצורפו לעיר לא שונו.
הרשות האחראית.
מאז קום מדינת ישראל הייתה לעיריית ירושלים ועדת שמות שנבחרה מבין חברי מועצת העיר. בראשות הוועדה עמדה בשנים 2015 - 2019 סגנית ראש העיר יעל ענתבי, וכיום עומד בראשה ראש העירייה, משה ליאון. על פי הרפורמה שהנהיג ב-2009 ראש העיר, ניר ברקת, ישנן שתי ועדות מייעצות שתפקידן לייעץ לוועדת השמות על שמות חדשים לרחובות בעיר. הוועדות הן חיצוניות ובלתי תלויות כדי למנוע שיקולים זרים. בראש אחת מהוועדות עומד שופט בית המשפט העליון בדימוס, יעקב טירקל.
כל אזרח יכול להגיש הצעה על שם רחוב לעירייה. העירייה תעביר אותה לוועדות והן יתנו את האישור הסופי או שידחו את ההצעה. ועדיין, ישנם מקרים בהם הרבה אנשים בכירים בעירייה ומחוצה לה סבורים שיש לקרוא רחוב על שם אדם זה או אחר, כמו על שם ארנן יקותיאלי ולמרות מאבק בנושא, אין רחוב על שמו.
מאבקים על שמות.