עד סוף המאה ה-17 או תחילת המאה ה-18, הקיפה חומת פאסיל גמב רק את המבנים שנבנו בחלקו הדרומי של המתחם, שהעיקריים שבהם היו טירותיהם של פאסילידס וייאסו הראשון והמבנים שבנה יוהנס הראשון. המשך הבנייה חייב את הגדלת השטח המתוחם לממדיו כיום, ושרידי החומה הישנה נראים במספר מקומות בשטח המתחם. הקיסר דווית השלישי הספיק, בימי שלטונו הקצרים יחסית (1716-1721), להקים את אולם הכס הקרוי על-שמו, מעט מצפון למקבץ המבנים הקיימים; אולם תנופת פיתוח משמעותית בהרבה, באה למתחם בימיהם של הקיסר בקפה, ואשתו, הקיסרית מאנטאוואב, שהחלו בונים בקצהו הצפוני של המתחם. שני המבנים העיקריים שהקימו, אולם בקפה ששימש כאולם משתה וטירת מאנטאוואב, שוכנים זה לצד זה, והראשון משולב בחומתו ההיקפית של פאסיל גמב. ימיהם של בקפה ומאנטאוואב סימנו, אולי, את שיאה של תקופת התחייה האתיופית, וטירתה של מאנטאוואב היא הטירה האחרונה שנבנתה במתחם. תקופה זו היטיבה לא רק עם פאסיל גמב, אלא עם גונדר כולה, שאוכלוסייתה מנתה כ-70,000 איש. בראשית המאה ה-18 ביססה העיר את מעמדה כבירת קבע, והתעשייה, המסחר, האמנות והתרבות פרחו בה. הקיסרים והקיסריות, ומאנטאוואב במיוחד, העניקו את חסותם לאמנים ולאמנויות, והיהודים במיוחד הצטיינו בקדרות, בנפחות ובבנייה. העיר הייתה למרכז חקלאי ומסחרי לא רק לסביבתה, אלא נחשבה לתחנה חשובה בדרכי שיירות המסחר. השוק שנערך באדבבאי היה החשוב והמרכזי מכל שוקי הקיסרות, ובגונדר פרח גם המסחר במוצרי יוקרה.
רוב תקופת שלטונו של ייאסו השני, בנו ויורשו של בקפה, התאפיין עדיין ביציבות. הוא נאלץ אמנם לדכא מרידות ואף איבד את השלטון למשך זמן מה, כאשר אצה חאזקאיס השתלט על הקיסרות בשנים 1736–1737, אולם הוא החזיק ברסן השלטון, יחד עם אמו, הקיסרית מאנטאוואב, במשך 25 שנים. בתקופתו ביקר המיסיונר הפרנציסקני הצ'כי רמדיוס פרוטקי בגונדר, ונפגש עמו. פרוטקי תיאר את הארמון המלכותי, ככל הנראה טירת פאסילידס, ועמד על מעלותיו הצבאיות:
פרוטקי הוסיף ותיאר את המתחם, תוך שהוא מתייחס למבנים האחרים, ככל הנראה בדמות הטוקול (גוֹדְג'וֹ) המסורתי:
העונה הגשומה בגונדר נמשכת בין החודשים יוני עד ספטמבר, ובמהלכה ניתכים מהשמים משקעים בהיקף של יותר מ-1,000 מ"מ בממוצע.
הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס, שביקר בגונדר בשנת 1770, תיאר את עוצמתה הצבאית של פאסיל גמב בזמנו של ייאסו השני, בספרו מסעות לגילוי מקור הנילוס. לפי עדויות שאסף הוא כתב כי:
אולם המאבק עם אצה חאזקאיס גרם להרס במתחם ובמקומות אחרים בקיסרות, ולאחריו פיזר ייאסו השני כספים רבים בבנייה מחודשת. הוא הזמין סחורות מאירופה והעסיק אדריכלים יוונים שהגיעו ממצרים, והקים לעצמו ארמון חדש בפאסיל גמב, שתואר על ידי ברוס שנים לאחר מכן:
לפי הכרוניקה של ייאסו השני, שהה הקיסר בימיו האחרונים ב"גמב מסקל" (טירת הצלב), מבנה שלא נזכר בשום מקום אחר, אם כי לא ברור אם מדובר בכינוי למבנה מוכר או במבנה חדש לחלוטין. מפעלי הבנייה רחבי ההיקף האלה דלדלו את אוצר הקיסרות, ופרוטקי ציין כי שוב אין די באוצר הממלכה אפילו לצרכיו של הקיסר.
אף שהחלוקה המקובלת קובעת את סיום תקופת התחייה לסוף מלכותו של הקיסר הבא יואס הראשון ב-1769, הקיסר בקפה היה האחרון ששלט שליטה מלאה באימפריה, וכבר בימיו של ייאסו השני החלה מורגשת ההתפוררות שבישרה את בוא תקופת השופטים האתיופית (זמנה מספנת). שליטתו של ייאסו השני בקיסרות הלכה והצטמצמה, ולמרות דיכוי המרידות הרבות לא הצליח להשיב לשלטון המרכזי את כוחו. בעניין זה ציין פרוטקי, שלוש שנים לפני מותו של ייאסו השני, כי רוב כוחו של הקיסר אבד, וכי הקיסרות האתיופית שוקעת עוד ועוד ומיום ליום למצב של דקדנס.
המצב הקשה לא מנע מהקיסר הבא, יואס הראשון, קטין ששלט בקיסרות בחסות סבתו, הקיסרית מאנטאוואב, להמשיך בבנייה במתחם. בכרוניקה של קיסר זה מוזכר ב-1760 מבנה חדש, "אדיס בית" ("בית חדש"), ששימש כאולם שימועים. המאבקים הפנימיים בקיסרות בין האורומו, שאליהם השתייכה אם הקיסר, לבני קווארה, מקורביה של סבתו, הביאו בסופו של דבר, ב-1766, לעלייתו של מיכאל סהול שהיה לאיש החזק במדינה. סהול הוציא להורג את הקיסר הצעיר שלוש שנים לאחר המינוי, וסיים בכך את תקופת התחייה.
תקופת השופטים האתיופית (1769-1855).
בתקופת השופטים נחלק השלטון באתיופיה בין מצביאים שונים, כוחו של הקיסר היה מצומצם והשפעתו התפרסה בעיקר סביב בירתו, גונדר. מקובל לתארך את ימי התקופה החל ב-7 במאי 1769, היום בו ראס מיכאל סהול רצח את הקיסר יואס הראשון והמליך תחתיו את יוהנס השני. בתקופה זו זכו קיסרי אתיופיה בכינוי המזלזל "מלכי גונדר", והם עסקו בעיקר בתככי החצר ובמאבקים פנימיים. ב-86 שנות תקופת השופטים עבר השלטון מיד ליד, בין 19 קיסרים, לא פחות מ-26 פעמים.
ברוס הגיע לגונדר בשנה שלאחר מכן. בתיאוריו כבר אז משתקפים ההרס וההזנחה שפשו בטירת פאסילידס:
לעומת זאת, מתיאוריו של ברוס עולה שהחומה ההיקפית של המתחם השתמרה. הוא מציין, אגב הגזמה, כי גובהה עמד על 30 רגל ואורכה הכולל הגיע למייל וחצי. משחזרי האתר בשנות ה-80 של המאה ה-20 העריכו את גובה החומה בכשלושה מטרים (היינו פחות מעשר רגל) ואת אורכה בכ-900 מטרים בלבד. לדברי ברוס, על החומה החיצונית נבנו שינות, ובינה לבין החומה הפנימית נבנה רציף הליכה מוגבה (Parapet), שנמתח לכל היקפו של פאסיל גמב ואשר איפשר תצפית אל הרחוב. עוד ציין ברוס כי בחומה לא הוכשרו עמדות לתותחים.
ברוס תיאר את שגרת העבודה של הקיסר: בעת השימועים והישיבות שנערכו באולמות השימוע, ישב זה במרפסת מוגבהת מוקפת מעקה, ובינו לבין יתר הנוכחים הפריד מסך. דרך פתח במסך זה פנה הקיסר אל דוברו, ה"קאל אסה" ("קול המלך"), וזה העביר את הדברים הלאה. ברוס תיאר גם את אולם הכס. הכס היה מוזהב, גדול ורבוע, ודמה למעשה למיטה. על הכס הונחו שטיחים פרסיים, אריגי דמשק (בד שבאריגתו שולבו דוגמאות) ופיסות בד מוזהבות, ולפניו הותקנו מדרגות שכוסו גם הן בשטיחים. אף על פי שהכס עדיין שמר על יופיו ועושרו, ניכרו בו תהפוכות הזמן. לקיסר הייתה אתון שעליה רכב אל אולם הכס, וירד ממנה ישירות אל השטיח. ברוס ראה לנכון לציין כי היה עד למקרים בהם האתון עשתה את צרכיה על השטיח ("Great indecencies" בלשונו). לקיסר היה גם אפריון מוזהב שדמה לאפריון רומי.
אולם הקיסר האתיופי בתקופה זו היה מלך-בובה בידי המצביאים והראסים, ולשגרת העבודה היום-יומית במתחם לא הייתה משמעות של ממש. פאסיל גמב הפך ממתחם קיסרי לבית סוהר, והקיסרות הוחזקה בחיים רק משום שלאצילים היה אינטרס פוליטי בהמשכיותה של מסורת "שושלת שלמה". הקיסרים שהועלו אל כס המלכות והורדו ממנו לעיתים מזומנות, הוגלו על ידי האצילים לאמב ברחבי האימפריה, ורק הקיסר המכהן באותה עת הוחזק בגונדר. לא עמדו לרשות הקיסרים חיילים, כספם לא הספיק אפילו לצורכי ארון קבורה עם מותם, והם התגוררו בחדרים מתפוררים בארמונות המוזנחים של גונדר. האצילים עשו בפאסיל גמב כרצונם - חייליו של ראס מיכאל סהול בזזו את אולם הכס לנגד עיניו של הקיסר תקלה היימנות השני הזקן, עת היה ישוב בו; ובתקופתו של הקיסר תקלה גיורגיס הראשון הושחתו והועלו באש מספר מבנים במספר הזדמנויות. עם זאת, בדרך-כלל המשיכו הכרוניקות של הקיסרים השונים להאדיר אותם ואת מעשיהם, במנותק לחלוטין מהמציאות.
הנוסע האנגלי ויליאם קופין (William Coffin) שהזדמן לגונדר ב-1814, מסר תיאור עגום של המצב בפאסיל גמב:
ב-1830, סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, הגיע גם הוא לגונדר, ופגש את הקיסר ג'יגר. הוא מתאר בהתנשאות את השיחה בין השניים אגב מצבו של הארמון:
נוסע אחר, הגאוגרף הצרפתי ארנו-מישל ד'אבדי (Arnaud-Michel d'Abbadie) תיאר את ההרס בפאסיל גמב ב-1838:
על הקיסר האחרון של הענף הבוגר של השושלת הסולומונית, סהלה דנגל, מסר ד'אבדי כי היה מנושל מכוחו ומכל סמכויותיו, נטוש בבדידות ארמונו, למעט בהזדמנויות נדירות בהן הוא דן, כערכאת ערעור אחרונה, מקרה מיוחד כלשהו בבית המשפט.
מאז סופה של תקופת גונדר.
מצבה החמור של הקיסרות המפוררת החל משתנה כאשר הקיסר תוודרוס השני הדיח את סהלה דנגל ב-1855, ופתח את תקופת הגיבוש האתיופית, תקופת שיקום ורסטורציה שבמהלכה אוחדה המדינה המתפוררת מחדש והקיסר זכה שוב בכוחו ובסמכויותיו. אולם לגונדר ולפאסיל גמב לא הביאה תקופה זו נחמה. תוודרוס השני העביר את בירתו לדברה תבור, ובכך איבדו גונדר והמתחם המלכותי שבלבה את מעמדם, ותקופת גונדר הגיעה לסופה. בנוסף, ב-1864 וב-1866 בזז תוודרוס השני את כנסיות גונדר באופן שיטתי, ורוקן אותן מאוצרותיהן וספריהן. לבסוף גרש את תושבי העיר והעלה אותה באש. לימים עברה הבירה מדברה תבור לאמבה מריאם, וכאשר המשלחת הצבאית הבריטית לאתיופיה כבשה את האחרונה ב-1868, היא בזזה תבות רבים ואת אוצרותיה הכתובים של השושלת הסולומונית. חלקים ממסמכים אלה שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ואחרים מפוזרים בספריות ברחבי אירופה. עם זאת, המבנים העיקריים בפאסיל גמב - טירותיהם של פאסילידס, ייאסו הראשון, בקפה ומאנטאוואב, כמו גם החומה ההיקפית של המתחם - שרדו את החורבן. הקיסר הבא, תקלה גיורגיס השני, שמלך במשך ארבע שנים, בין 1868–1872, תיקן מעט מהנזקים שגרם קודמו, וסיפק משאבים לשיפוץ ההרס, אך העיר הותקפה שוב ב-1888, הפעם על ידי צבא , והמעט שנותר ממנה, בייחוד הכנסיות (42 מתוך 44), חרב. אולם מבני האבן העיקריים בפאסיל גמב שרדו גם הפעם.