עקב ההכרה שהשגת מטרה זו תדרוש זמן רב ונוכחות צמודה בשטח, מטרתו המשנית של המבצע הייתה לפרוש את כוחות צה"ל סביב הערים הפלסטיניות, להקים תשתית סיכול טרור בשטח, לפתח תורת לחימה לעימות בעצימות נמוכה ולמעשה, להשיג מחדש שליטה ביטחונית מלאה בשטח, לטווח ארוך.
מטרתו קצרת הטווח של המבצע הייתה לבלום את גל הטרור של חודש יוני 2002, שהגיע לשיאו בפיגועים בקו 32א בצומת פת (18.6) ובגבעה הצרפתית בירושלים (19.6), ואשר במהלכו נרצחו 57 ישראלים.
מהלך המבצע.
כדי להימנע מלחץ בינלאומי וכדי לאפשר פעולה ארוכת טווח החליטו בצה"ל לשנות את הטקטיקה: במקום הכנסת כוחות מסיביים יוכנסו כוחות קטנים, שיבצעו משימה ממוקדת ואז יצאו בחזרה. אך בניגוד לתקופה של לפני "חומת מגן", בה פשיטות כאלה נעשו באופן ספורדי ומוגבל יחסית (נדרש אישור ממשלה על מנת להיכנס לשטח A) במבצע "דרך נחושה" פשיטות כאלה נעשו על בסיס יומיומי (הכניסה לשטח A הותרה על בסיס אישור מג"ד). הפשיטות היומיומיות הפעילו לחץ מתמשך על ארגוני הטרור ובהדרגה הביאו לפגיעה קשה ביכולותיהם תוך הגברת יכולות הסיכול של צה"ל.
בשלב הראשון, תפסו כוחות צה"ל עמדות סביב הערים הפלסטיניות המרכזיות ביהודה ושומרון והטילו עוצר עליהן. בשלב השני, החלו כוחות צה"ל להיכנס מידי לילה לערים ולבצע מעצרים של פעילי טרור. כעבור מספר שבועות עזבו הכוחות את העמדות (למעט בשכם) ונערכו על קו התפר, אך פעילות המעצרים נמשכה.
הכנסת כוחות קטנים לערים הפלסטיניות, ללא ליווי של כוחות שריון גדולים, התאפשרה בעקבות טיהור השטח מנשק כבד (רקטות נ"ט, מקלעים וכמויות גדולות של חומרי נפץ ותחמושת), ובעקבות חידוש האחיזה המודיעינית בשטח, במבצע חומת מגן. למרות זאת, צה"ל המשיך להפעיל טנקים ודחפורי D9 משוריינים על-מנת לסייע לכוחות גם במבצע זה וגם בפעולות ב-2003.
במהלך המבצע בוצעו הפעולות הבאות:
במהלך המבצע מתחו ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם ביקורת על השיטות בהן נקט צה"ל, בייחוד על השימוש בעוצר, על הריסת הבתים והשימוש ב"נוהל שכן". השמאל הקיצוני אף האשים את ישראל בביצוע פשעי מלחמה. בעקבות הביקורת בשמאל, החלה התארגנות של חיילים שסרבו לשרת בשטחים והוקמו מספר תנועות סרבנות שקראו לחיילים אחרים לסרב גם.
תוצאות.
המבצע, שבא לאחר מספר פיגועי טרור קשים בחודש יוני, הצליח בהורדת רמת הטרור והשגת שקט יחסית עד אמצע יולי. באמצע יולי התחדש שוב גל הטרור, ובעקבות סדרת פיגועים שבה נרצחו 32 איש, צה"ל שוב הגביר את מאמציו ופתח במבצע אולי הפעם. בעקבות הלחץ הממושך של צה"ל על השטח במהלך הקיץ, החודשים אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר היו שקטים יחסית.
שר הביטחון בנימין בן-אליעזר סקר את הישגי המבצע, בהם: מעצר 150 מחבלים, מהם 10 מחבלים מתאבדים והשמדת 14 מעבדות נפץ.
השפעתו האמיתית של המבצע הייתה בעיקר לטווח הרחוק: בעקבות המבצע יכולת הסיכול של ישראל השתפרה באופן ניכר, אחוז הסיכול (פיגועים מסוכלים חלקי סה"כ ניסיונות פיגוע) עלה באופן דרסטי ואחוז הפיגועים ה"מוצלחים" קטן באופן ניכר.
קרים
השמאל הקיצוני
ריכרד קון
רִיכַרְד קוּן (בגרמנית: Richard Kuhn; 3 בדצמבר 1900 – 1 באוגוסט 1967) היה ביוכימאי אוסטרי-גרמני, חתן פרס נובל לכימיה, "על עבודתו בקרוטנואידים וויטמינים".
חייו.
ריכרד קון נולד בווינה בשנת 1900. בשנת 1918 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת וינה, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן על עבודה שעסקה באנזימים. קון המשיך במחקר באוניברסיטת מינכן, ולאחר מכן במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH). בשנת 1929 עבר לאוניברסיטת היידלברג, ושם התמנה בשנת 1937 לראש המחלקה לכימיה.
תחומי המחקר של קון כללו קרוטנואידים, סטראוכימיה, ויטמינים ואנזימים. הוא הראשון שהצליח לבודד ויטמין B. הוא הוכרז כחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1938, אך עקב העוינות של המשטר הנאצי לפרס זה, נאסר עליו לקבל את הפרס. התעודה והמדליה אך לא המענק הכספי ניתנו לו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמד בראש צוות מחקר שעסק בחקר גז עצבים .
בשנת 1942 זכה בפרס גתה, שבשנות השלטון הנאצי הוענק לאישים שהזדהו עם המשטר הנאצי ותמכו בו.
בנוסף לפעילותו באוניברסיטת היידלברג, היה קשור שנים רבות למכון מקס פלאנק ולאוניברסיטת פנסילבניה.
קון מת בשנת 1967 בהיידלברג שבגרמניה.
פרשת כפר קאסם
המכון הטכנולוגי של ציריך
המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך, הידוע בשם ETH Zurich (מבוטא אֵ-טֵ-הַא, ראשי תיבות בגרמנית: Eidgenössische Technische Hochschule), הוא בית ספר גבוה לטכנולוגיה הנמצא בציריך שבשווייץ. המכון הטכנולוגי של ציריך נחשב לאחת האוניברסיטאות הטובות ביותר באירופה בתחומי ההנדסה והמדעים המדויקים. רבים מבין חוקרי המכון זכו בפרס נובל ופרסים יוקרתיים נוספים. לפי דירוג שנחגאי ודירוג QS היא האוניברסיטה הטובה בעולם מחוץ לארצות הברית ובריטניה. סיבה זאת מביאה אליה סטודנטים זרים רבים, המביאים לכך שהתארים המתקדמים בה ניתנים באנגלית.
האוניברסיטה חברה בברית הבינלאומית לאוניברסיטאות מחקר, חברה ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם,
חברה בליגת IDEA וחברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי. המכון הטכנולוגי של ציריך נוסד בשנת 1854 ופתח את שעריו כמכון טכנולוגי בשנת 1855. בראשיתו היו בו שש מחלקות: אדריכלות, הנדסה אזרחית, הנדסת מכונות, כימיה, יערנות, וכן מחלקה כוללנית שעסקה במתמטיקה, מדעי הטבע, ספרות ומדעי החברה.
המכון הטכנולוגי של ציריך הוא מכון פדרלי, כזה שנמצא בניהולה של הממשלה הפדרלית של שווייץ, להבדיל מאוניברסיטת ציריך, שהיא מוסד קנטונלי. בראשית ימיו חלק המכון בניין משותף עם האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1833.
בשנת 1909 הורחבה תוכנית הלימודים של המכון לכזו המקובלת באוניברסיטה, וניתנה לו הסמכות להעניק תואר דוקטור. בשנת 1911 ניתן למכון שמו הנוכחי, Eidgenössische Technische Hochschule. בתקופה זו חלק מהמרצים של המכון עבדו גם באוניברסיטת ציריך (למשל ארתור ורשנר). בשנת 1924 אורגנה האוניברסיטה ב-12 מחלקות.
מבניו של המכון הטכנולוגי של ציריך מפוזרים ברחבי העיר ציריך. הבניין הראשי של המכון נבנה בשנת 1860 בלב העיר, ועם התרחבות המכון נבנו למענו מבנים נוספים ברבעים הסמוכים. בשנים 1964 – 1976 נבנה למכון קמפוס חדש בפרברי ציריך, והוא מאכלס את המחלקות להנדסת חומרים, לאדריכלות, להנדסה אזרחית, לפיזיקה, לביולוגיה ולכימיה.
בשנת 2001 היו רשומים במכון קרוב ל-12,000 סטודנטים, וכיהנו בו 330 פרופסורים ו-840 מרצים.
בין המכון לאוניברסיטת ציריך מתקיימת יריבות ידידותית. החל משנת 1951 מתקיימת תחרות חתירה בין קבוצות של שתי האוניברסיטאות.
עם תלמידיו הנודעים של המכון נמנים וילהלם רנטגן, פריץ הבר, אלברט איינשטיין, אלכסנדר מולר ופליקס בלוך. עם חוקריו הנודעים של המכון נמנים אלברט איינשטיין, וולפגנג פאולי וניקלאוס וירת.
המכון אף מחזיק בארכיונו של תומאס מאן, שגלה לציריך לפני מותו.
כימרה
במיתולוגיה היוונית, הכימרה או החימרה (ביוונית: Χιμαιρα; בלטינית: Chimæra) היא מפלצת בעלת ראש של אריה, גוף של עז וזנב של נחש. אובידיוס מתאר אותה כמי ש "שילחה לשונות להבה ממעיה, ראש לביאה למפלצת היה וזנב של נחש לה" תיאורים אחרים מתארים את הכימרה כבעלת שלושה ראשים: ראש של אריה, ראש של עז וראש של דרקון. אולם, כל תאוריה של המפלצת מסכימים שהיא נשפה אש מאחד או יותר מראשיה. יש המשערים שמקור שמה עברי-כנעני, מהשורש חמ"ר.
המונח "כימרה" הפך עם הזמן לשם כולל עבור יצורים בדיוניים שגופם מורכב מאיבריהם הטיפוסיים של מספר זנים שונים.
במיתולוגיה היוונית.
הכימרה הייתה הצאצאית של טייפון ואכידנה, ואימם – ביחד עם אחיה הכלב הדו-ראשי אורתוס – של הספינקס ושל האריה מנמאה. עם זאת, סיפורי מיתולוגיה אחרים קובעים שהספינקס והאריה מנמאה היו הצאצאים של טיפון ואכידנה, ולא של כימרה ואורתוס.
הכימרה נהרגה בסופו של דבר בידי הלוחם היווני בלרופון, שנעזר בפגסוס, הסוס המכונף. באיליאדה מסופר כי איאובוטס מלך ליקיה הטיל על בלורופון את המשימה כדי להביא למותו אך הגיבור עמד במשימה.
גם בנושא מותה של הכימרה אין אחידות בין הסיפורים. לפי מספר גרסאות, בלרופון רק שיסע את הכימרה עם חניתו, אך לפי גרסאות אחרות, הוא התקין על חניתו גוש של עופרת, שהותך בשל נשימת האש של המפלצת, והביא לסתימת גרונה, לחניקתה ולמותה.
חימרה
גיל ההסכמה
במשפט הפלילי, גיל ההסכמה הוא הגיל שבו אדם נחשב לבוגר לצורך מתן הסכמה משפטית לקיום יחסי מין עם בן או בת זוג. אדם המקיים יחסי מין עם בן או בת זוג שגילם קטן מגיל ההסכמה מבצע עבירה פלילית שיכולה להיות בעילת קטינה (שלעיתים דינה כדין אונס), מעשה סדום, בעילה אסורה בהסכמה או מעשה מגונה. גילו של הבוגר יכול להיות רלוונטי במדינות מסוימות, כגון ישראל, אם הפרש הגילים בין בני הזוג הוא בתחום מסוים, לצורך אפיון העבירה כחמורה פחות (או כבלתי מוגדרת כעבירה כלל בנסיבות המתאימות).
יש להבדיל בין גיל ההסכמה לגיל הבגירות, כמו גם בינו לבין גיל אחריות פלילית או בתחומי שיפוט מסוימים, בינו לבין גיל נישואין.
רוב המדינות קובעות את גיל ההסכמה בטווח הגילים שבין 14 ל-18. גיל ההסכמה משתנה לעיתים גם לפי אופי וסוג יחסי המין ולעיתים על פי מין האדם הנדון. בישראל גיל ההסכמה הוא 16, למעט אם ההפרש בין הגילאים לא עולה על 3 שנים שאז ניתן כבר מגיל 14.
היחס החברתי והמשפטי.