היסטוריה.
המסגד הגדול של ג'נה נחשב לחריג בקרב המסגדים שבאפריקה המערבית כיוון שהאתר שעליו הוא שוכן לא קודש לפני הקמתו, לפני כן שכן במקום ארמון. מסגדים אחרים נבנו בצורת מגדלים מחודדים קוניים העשויים מחמר או אבנים, ומייצגים את המסורת המקומית. חלק מהמומחים לאדריכלות אסלאמית, כגון לאבל פרוסין, מאמינים שהמגדלים החרוטיים הללו שולבו לתוך המסגדים ברחבי מאלי, ומצביעים על מסגד ג'נה בתור הדוגמה הבולטת ביותר למגמה זו.
האתר שבו שוכן המסגד כיום שימש כמקום פולחן מאז שהמבנה המקורי נבנה על ידי קוי קאנבורו בשנת 1240, לאחר שמאלי המירה את דתה לאסלאם. דבר זה קרה לפני שג'נה הפכה לעיר חשובה באימפריות מאלי וסונגהאי. המבנה המקורי, בדומה לנוכחי, היה עשוי מחמר (לבני בוץ).
הפוליאני אמדואו לובו שכבש את ג'נה במסגרת הג'יהאד שלו פקד להחריב את המסגד ב-1834. הוא התייחס אל המבנה המקורי, שבמקור היה ארמון, כאל מבנה ראוותני שאינו ראוי לשמש כמסגד. החלק היחיד של המבנה המקורי שעדיין קיים הוא המתחם הסגור שבו נמצאים קבריהם של המנהיגים המקומיים. שחזור של המסגד הראשון הושלם ב-1896, אך מאוחר יותר גם הוא נהרס על מנת לפנות מקום למבנה הנוכחי.
בנייתו של המסגד הנוכחי החלה ב-1906, וככל הנראה הושלמה ב-1907 או ב-1909. בנייתו של המסגד נוהלה על ידי אסמעילה טראורה, מנהיג פועלי הבנייה של ג'נה. באותה תקופה הייתה ג'נה חלק מהקולוניה של אפריקה המערבית הצרפתית, והצבא הצרפתי הציע תמיכה פוליטית וכלכלית לבניית המסגד והמדרסה שלידו.
מסגדים רבים במאלי חוברו לרשת החשמל הלאומית, ונבנו בהם תשתיות מים. בחלק מהמקרים כוסו פני השטח של המסגד בשכבה נוספת, וכך נהרס המראה ההיסטורי של המבנים, ובמקרים אחרים התערערה יציבות המבנים. בזמן שהמסגד הגדול צויד במערכת רמקולים, הביעו תושבי ג'נה התנגדות לתהליך המודרניזציה של המסגד ותמכו באופיו המסורתי. תומכי שימור רבים תמכו בעמדת הקהילה, והעניין במסגד גדל מאוד בשנות ה-90.
המסגד נסגר ללא-מוסלמים לאחר שעל גגו ובתוך היכל התפילה נערכו צילומי אופנה, דבר שנחשב להפרת ההסכם עם המנהיגים המקומיים.
עיצוב.
קירותיו של המסגד עשויים מלבני בוץ שחוממו בשמש, ומעליהן נמרחה שכבת בוץ המעניקה לבניין את מראהו החלק והמגולף. עוביים של הקירות הוא בין 40 ל-60 ס"מ, והוא משתנה באופן התלוי בגובה הקיר: החלקים הגבוהים יותר הם גם העבים יותר כיוון שנדרשו לתמוך במסה. כדי להפחית את כמות הסדקים הנגרמים בשל השינויים בלחות ובטמפרטורה נבנו בתוך קירות הבניין קורות מעצים דקליים, ששימשו גם כפיגומים לצורך התיקונים התקופתיים. הקירות מבודדים את פנים הבניין מפני החום בשעות היום, ועד לשעות הלילה הם סופגים די חום כדי לשמר את הטמפרטורה בתוך המסגד. המרזבים שנבנו מצינורות קרמיקה, מחוברים לגג ומוליכים את המים המתנקזים אל מעבר לקירות. קיר התפילה של המסגד (קיבלה) פונה מזרחה לכיוון מכה, וממנו ניתן לצפות על השוק העירוני. הקיבלה של המסגד מאופיין על ידי שלושה צריחים "הבוקעים" מקו החזית וכוללים שמונה-עשרה תומכות. בכל צריח גרם מדרגות סלילי המוביל אל הגג, ובראשו קצה מחודד שעליו מונחת ביצת יען.
כמחצית מהמסגד מקורה והמחצית האחרת משמשת כהיכל תפילה פתוח או כחצר. גג המסגד נתמך על ידי שורה של תשעים עמודי עץ המתחילה בהיכל התפילה הפנימי. לפתחי האוורור בגג יש מכסים ניידים העשויים מקרמיקה, וכאשר מסירים אותם האוויר החם יכול להיפלט מהבניין החוצה והחלל הפנימי מתאוורר. היכל התפילה השני נמצא בתוך החצר האחורית של המסגד המוקפת על ידי קירות מצפון, דרום וממערב, ובמסגד עצמו במזרח. בין חומות המסגד יש ארקדה המקיפה את החצר ופונה אליה, וקבועים בה פתחים קשתיים שגובהם 15 מטרים, המאפשרים לצפות או להיכנס לתוך החצר מהארקדה.
נזקי מים, ובייחוד שיטפונות, היו מקור דאגה עיקרי עבור טראורה כאשר תכנן את הבניין. ההצפה השנתית של נהר באני גורמת לג'נה להפוך לאי, ושיטפונות חריגים בגודלם עשויים להציף חלקים נרחבים מהעיר. המסגד נבנה על משטח מוגבה ששטחו 5,625 מ"ר, ועד כה הוכיחה שיטה זו את עצמה גם בפני השיטפונות הכבדים ביותר.
חשיבות תרבותית.
קהילת ג'נה כולה לוקחת תפקיד פעיל בתחזוקת המסגד באמצעות פסטיבל שנתי. בפסטיבל נערכים מופעי מוזיקה ומחולק בו מזון, אך מטרתו העיקרית היא לגייס מימון לצורך תיקון הנזקים שנגרמו למסגד בשנה החולפת, בעיקר בליה הנגרמת על ידי משקעים, וסדקים הנגרמים על ידי שינויי טמפרטורה וכתוצאה מלחות. בשבוע שלפני הפסטיבל הטיח מיוצר בתוך בורות. להשלמת תהליך הייצור נדרשים כמה ימים שבמהלכם צריך לערבב את התערובת בפרקי זמן קבועים, ובדרך כלל חברי הקהילה הצעירים הם אלה שמבצעים את המטלה. הגברים מטפסים על פיגומי העצים שמסביב למסגד ומורחים את שכבת הטיח.
קבוצה נוספת של גברים מעבירה את הטיח מהחורים אל הפועלים שבמסגד. בתחילת הפסטיבל נערך מרוץ שבו נבדק מי יהיה הראשון שיצליח להביא את הטיח אל המסגד. הנשים והילדות מביאות מים לחורים לפני הפסטיבל, ולפועלים במסגד במהלך הפסטיבל. חברי גילדת הבנאים של ג'נה מנהלים את העבודות, ואילו זקני הקהילה, שכבר השתתפו בפסטיבל פעמים רבות, יושבים במקומות מכובדים בכיכר השוק וצופים באירועים.
המסגד המקורי נמצא מעל מדרסה שהייתה בעלת חשיבות רבה באפריקה של ימי הביניים, ואלפי תלמידים הגיעו כדי לקנות השכלה מוסלמית בג'נה. למרות שישנם מסגדים עתיקים מזה של ג'נה, הוא עדיין מהווה סמל בולט לעיר ולמאלי כולה.
ונוס אסקווילינו
ונוס אסקווילינו הוא שמו של פסל שיש לבן, בגודל מעט קטן מגודל טבעי, של האלה ונוס. הפסל התגלה על גבעת אסקווילינו ונקרא על שמה.
היסטוריה.
הפסל התגלה בשנת 1874 על גבעת אסקווילינו במקום בו עמדו גני לאמיה, והיה אחד הפסלים שעיטרו את הגנים (יחד עם פסל לאוקון ובניו וזורק הדיסקוס שאף הם התגלו בגנים אלה קודם לכן).
הפסל התגלה במהלך עבודות בנייה בגנים, והועבר אל המוזיאון הקפיטוליני בו הוא מוצג כיום.
תיאור הפסל.
המלומדים סבורים כי הפסל הוא פסל האלה הרומית ונוס, ככל הנראה כאשר היא עולה מן הים (מוטיב ונוס אנאדיומנה).
הפסל מתאר בחורה צעירה עירומה - וישנה סברה שמדובר בפסל ממצרים מתקופת בית תלמי או העתק שהוזמן על ידי הקיסר קלאודיוס של גרסה זו - וזאת לאור הסגנון המצרי של הגלימה לצד הדמות, והשיער המתולתל. אם אכן מדובר בהעתק של פסל מצרי, המדובר באלה המצרית איזיס. סברה אחרת אומרת כי מדובר בהעתק של פסל קלאופטרה שהוצב על ידי יוליוס קיסר במקדש ונוס גנטריקס.
סגנון הפסל שונה מהסגנון היווני, בעיקר באופן ייצוג השרירים וגודל החזה (הקטן ביחס לפסלים יווניים קדומים יותר). זרועות הפסל נשברו בעת נפילת הפסל מכנו, כאשר הגן הקיסרי נהרס באחת מ.
השפעות תרבויות.
הפסל היווה השראה לאמנים רבים, ובין היתרה היווה השראה ליצירה של אלמה טאדמה "דוגמנית האמן" וליצרתו של אדוארד פוינטר "דיאדומנה" - שתי גרסאות בהן הדמות אוספת את שערה בשרוך (האחת, כהכנה לדוגמנותה בפני הצייר, והשנייה כהכנה לפני רחצה).
אמנים רבים האמינו כי אכן שתי ידי הפסל המקורי היו מורמות, אולם ישנה סברה לפיה רק יד אחת הייתה מורמת (זה ניתן ללמוד משארית אצבע שנותרה בראש הפסל), ואילו היד השנייה החזיקה את לבושה של הדמות.
צאא'ב עריקאת
חברי הדרקון אליוט (1977)
חברי הדרקון אליוט הוא סרט מוזיקלי משנת 1977, המספר את סיפורם של הילד פיט והדרקון אליוט.
עלילה.
פיט הוא משרתם של משפחת גוגאן העצלנית, יום אחד פיט והדרקון הירוק שלו אליוט מחליטים לברוח אל החיים הטובים.
כשהם מגיעי לעיירה פאסמאקוודי חסרונם הגדול הוא גופו המגושם של אליוט- למרות שאליוט עצמו בלתי נראה (כי כך ביקש פיט) בעלי חיים עדיין יכולים לראותו וגופו אינו מתאים לחיים בעיירה, התושבים רודפים אחרי אליוט ופיט ושניהם מתחבאים בין ארגזים. לאמפי, אחד מתושבי העיירה, רואה את אליוט ומרוב פחד בורח למסבאה ומספר לכולם שמפלצת נוראית נמצאת בעיירה, אנשי המסבאה אינם מאמינים ללאמפי, ונורה, ביתו לוקחת אותו לביתם במגדלור שבחוף הים.
בינתיים אליוט ופיט מוצאים מסתור במערה שבחוף, נורה (שראתה את פיט רץ למערה) מציעה לו לבוא לשתות בביתה מרק, לאט-לאט פיט ונורה מתחברים והופכים לחברים טובים.
בינתיים לעיירה מגיע דוקטור טרמינוס ועוזרו הוגיי, תושבי העיירה מכירים את טרמינוס מפעמים קודמות בהם מכר תרופות שאינן עובדות תמורת כסף רב, אחרי שקרים רבים כובש טרמינוס את לב התושבים שוב ומתחיל במכירות.
כשלאמפי מספר להוגיי על הדרקון הם הולכים יחד למערה ורואים את אליוט, שניהם בורחים והוגיי מספר לד"ר טרמינוס על הדרקון, הוגיי וטרמינוס מחליטים לתפוס את אליוט, למכור את אבריו ולהרויח כסף רב.
פיט מראה לאליוט את תמונתו של פול, חברה של נורה שנעלם בים, אליוט מבטיח לחפש את פול ויוצא לחיפושים, בינתיים מנסה ד"ר טרמינוס לשכנע את פיט למכור לו את אליוט, באי הצלחה ד"ר טרמינוס בורח חזרה לעיירה ופיט, נורה ולאמפי יוצאים לדוג, בזמן הדייג מגיעים משפחת גוגאן לעיירה ורודפים אחרי פיט, נורה ולאמפי. כשאליוט חוזר לאחר כמה דקות הוא מבריח את משפחת גוגאן. ד"ר טרמינוס, חברי העיירה (שמאשימים את אליוט בהברחת דגים) ומשפחת גוגאן עושים עסקה ויחד הם מצליחים לתפוס את אליוט.
לבסוף משפחת גוגאן בורחת וחברי העיירה מניחים לאליוט, ד"ר טרמינוס נתלה הפוך מרגליו מכיוון שנקשר בחבל של הצלצל שלו- איתו ניסה להרוג את אליוט.
בסוף פול חוזר ואליוט מספר לפיט שהוא חייב לעזוב כדי לעזור לילד אחר במצוקה.
סורת אל-בינה