שני אתרים הקשורים להיסטוריה הכלכלית והצבאית של העיר הם המנהרות (les Boves). מנהרות אלה תחילתן בחציבת אבנים לבנייה בתת-הקרקע החל מהמאה ה-10. בהמשכן שימשו כמחסני החנויות שמעל, לאיסום מזון ואף למגורים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה בקרב אראס (1917) השתמש הצבא הבריטי במנהרות אלה לפריצת הקווים הגרמנים. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשו כמקלטים המוניים מפני הפצצות הגרמנים והבריטים. כיום משתמשים בחלק מהמנהרות כמחסנים, מסעדות כאתר לסיורי תיירות וכן כמוזיאון ב"מחצבות וולינגטון" (Carrière Wellington) המנציח את חלקן של המנהרות בקרב על אראס.
בניה המפורסמים של אראס: אדם דה לה האל, משורר מן המאה השלוש עשרה. המהפכן מקסימיליאן רובספייר נולד באראס ב-6 במאי 1758. גי מולה, ראש ממשלת צרפת 1956- 1957.
מערב וירג'יניה
דגל מדינת מערב וירג'יניה
פרידל קלוסמן
פרידל קלוסמן (באנגלית: Friedel Klussmann; 1896-1986) הייתה פעילה חברתית בעיר סן פרנסיסקו, ארצות הברית. היא מזוהה עם המאבק להצלת קרונות הכבל של סן פרנסיסקו בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20, והקמת ארגון "סן פרנסיסקו היפה" ב-1947.
פועלה.
ב-1947 הציע ראש העיר דאז, רוג'ר לפהאם, לסגור את שני הקווים העירוניים של קרונות הכבל ברחוב פאוול, שהיו בבעלות "מוני", החברה העירונית לתחבורה ציבורית.
יומיים לאחר פרסום דברים אלה, יצאו עיתוני העיר בכותרות בנוסח: "קרונות הכבל בדרכם החוצה...ימיהם של הגריפמנים (מפעילי הקרונות) ספורים".
בתגובה יזמה קלוסמן, תוך שיתוף פעולה בין ארגונים חברתיים בעיר, את הקמת הוועדה האזרחית להצלת קרונות הכבל. הוועדה יצאה בהודעה לעיתונות לפיה:
בהמשך הצליחה לכפות על ראש העיר לקיים משאל בין תושבי העיר. התוצאה הייתה: 166,989 בעד המשך הפעלת הקרונות ורק 51,457 נגד. בעקבות המשאל חויבה העירייה להמשיך בתפעול הקווים.
ב-1951 נסגרו שלושת הקווים הפרטיים האחרונים שפעלו בעיר, שהיו בבעלות "חברת קרונות הכבל של רחוב קליפורניה" בשל קשיים כספיים. בהתערבותה של פרידל קלוסמן נרכשו הקווים על ידי העירייה, שהחלה בהפעלתם מחדש ב-1952. עד מהרה החלה העירייה בתוכנית להחלפתם של קרונות הכבל בקווים אלה באוטובוסים.
קלוסמן שבה לפעולה, אך הפעם בהצלחה חלקית: המערכת אורגנה מחדש, חלק מהקווים אוחדו עם קווים אחרים, וכיום פועלים בעיר שלושה קווים: פאוול-הייד (Powell-Hyde), פאוול- מייסון (Powell-Mason) וקליפורניה (California Street).
עם מותה של קלוסמן ב-1986, כוסו קרונות הכבל במעטה שחור לזכרה. בנוסף, הקדישה לה העיר את המשטח המסתובב שבטרמינל "פישרמן'ס וורף" בקו פאואל-הייד. לעומתה לפהאם, שנחשב לראש עיר מוצלח, נשאר בזיכרון הקולקטיבי כאיש שניסה לשים קץ לקרונות הכבל.
טיגריס סומאטרה
ויקיפדיה באנגלית
חצי האי קיאי
חצי האי קִיאִי (ביפנית: 紀伊半島, "קיאי האנטו") הוא אחד מחצאי האיים הגדולים באי הונשו שביפן. חצי האי כולל את מחוז וקאיאמה וחלקים מהמחוזות אוסקה, נארה ומיה. מפרץ אוסקה ומיצר קיאי שוכנים ממערב לחצי האי, ומדרום וממזרח לו נמצא האוקיינוס השקט.
על האתרים החשובים בחצי האי נמנים:
בשנת 2004 הכריז ארגון אונסק"ו על שלושה מהאתרים כאתרי מורשת עולמית:
ההכרזה מתייחסת גם להרים המיוערים שסביב שלושת האתרים ולדרכי העולים לרגל המובילות אליהם.
שאול אדלר
שאול אהרן אדלר (17 במאי 1895 – 25 בינואר 1966) היה פרזיטולוג, מיקרוביולוג ורופא ישראלי, פרופסור לפרזיטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. במחקריו הביא לפריצת דרך בהבנת המערכת החיסונית ועמידותה בפני חיידקים. היה עמית זר של החברה המלכותית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשכ"ז (1957).
קורות חיים.
אדלר נולד בשנת 1895 בקורליץ שברוסיה, ובילדותו (1900) היגר עם משפחתו לאנגליה. הוא למד רפואה באוניברסיטת לידס והתגייס כרופא לשורות הצבא הבריטי (1917–1920), מטעמו שירת בעיראק. כשהשתחרר התמחה בליברפול ברפואה טרופית ועבד תקופה בחקר המלריה בסיירה לאון, אז מושבה בריטית. במסגרת מחקרו זה הזריק לגופו טפילי מחלות, כדי לבחון את השפעתם על גוף האדם.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל. תחילה עבד כפתולוג בבית החולים "הדסה" בירושלים, ובשנת 1925 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, כאסיסטנט לפרזיטולוגיה. בשנת 1928 הועלה לדרגת פרופסור חבר ושימש ראש המחלקה לפרזיטולוגיה, אשר נוסדה על ידו באופן רשמי בשנת 1931, ובה מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1934. במהלך השנים שימש גם דקאן הפקולטה לרפואה. במחלקה לפרזיטולוגיה עבד במחקר ובהוראה עד לפרישתו, בשנת 1965.
אדלר היה בין המדענים המוכרים בתחומו ברחבי העולם ושימש יועץ ויזם לפרויקטים שונים, בין היתר כיועץ למחלות טרופיות בארגון הבריאות העולמי וכחבר באקדמיה המלכותית הבריטית. שמו התבסס בעקבות מחקריו פורצי הדרך בחקר מחלות נפוצות הנגרמות על ידי טפילים. במחקרים אלו בודד את הטפילים הגורמים לסוגי המחלות השונות, דוגמת טפילי הסוג "Theileria", קרצית המערות וחיידקי הסוג "Anaplasma", ולאחר בידודם הואץ פיתוח החיסון נגד אותן מחלות. קדחת המערות, שושנת יריחו, מלריה ודיזנטריה היו בין תחומי מחקריו. החיסונים לקדחת ולמלריה פותחו לראשונה על ידו.
יחד עם חיים בן-מנחם החל אדלר את השימוש באוגר זהוב כחיות מעבדה. באמצעות השימוש באוגרים הוכיח אדלר בשנת 1937 שבעלי חיים אינם חסינים, כפי ששוער, מפני מחלת הצרעת.
עבודתו המדעית זיכתה את אדלר בפרסים רבים: פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (פרס כבוד) (1949), מדליית הזהב ע"ש ד"ר רוזנפלד מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל (1963), פרס האגודה הרפואית הישראלית, פרס בובליק ופרס ישראל לרפואה (תשי"ז-1957).
הוא הוכתר בתואר אביר מסדר האימפריה הבריטית ובאות הוקרה של החברה הבריטית המלכותית לרפואה טרופית.
באוניברסיטת לידס, בה למד, קיבל ב-1965 תואר דוקטור לשם כבוד.
תרגומו לספר "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין זכה ב-1962 בפרס טשרניחובסקי.
עם תלמידיו נמנו נתן גולדבלום, שלמה הסטרין והאחים אהרן ואפרים קציר.
אדלר היה נשוי לסופי האסדן ואב לשלושה: יהודית, יהונתן ואשר.
נפטר ב-1966 בירושלים. בהלווייתו השתתף נשיא המדינה.
בשנת 1995 הודפס דיוקנו על בול ישראלי.
שלום (אונייה)
שלום הייתה אוניית נוסעים מפוארת של חברת "צים" בהנע טורבינות קיטור, שהושקה בתחילת שנות ה-60. האונייה נבנתה במתכונת אוניות הפאר הגדולות בעולם, והייתה אמורה לפתוח תקופה חדשה בשיט הימי המפואר ולשמש חלון ראווה של הספנות הישראלית. היא הספיקה לפעול שלוש שנים בלבד, שבמהלכן עוררה עניין ציבורי, הייתה מעורבת בתאונה ימית, ועמדה במרכזן של שערוריות פוליטיות בישראל.
הרקע לבניית האונייה.
בשנות ה-60 החליטה חברת הספנות "צים" לפתח קווי נוסעים טרנס-אטלנטיים. החברה, שהייתה בבעלות ממשלתית, החזיקה כבר חמש אוניות קטנות שנקנו בכספי השילומים מגרמניה. אוניות אלה הפליגו בעיקר לשיט חופים לאורך חופי ישראל, ומעט לנמלי אירופה. החזון של "צים" היה לפתח קווי נוסעים ליבשות רחוקות, להפוך את הענף למקור גאווה ישראלית, ולהביא למדינה תיירים בעלי ממון מכל רחבי העולם. להגשמת החזון נדרשה אונייה בסדר גודל אחר, והמודלים היו ה"פראנס". שתיהן נבנו במספנות "לה שאנטייה ד'אטלנטיק" בעיר סנט נזר בחבל ברטני בשפך הנהר לואר בקצה הצפוני של מפרץ ביסקאיה בצרפת. "שלום", שהייתה העתק מוקטן של ה"פראנס", החלה להיבנות במספנות אלה, והעבודה השתלבה במערכת היחסים המלבלבת אשר שררה בין ישראל וצרפת, וסיפקה תעסוקה למספנה שהייתה נתונה במשבר כלכלי.
תכנון עיצוב הפנים של האונייה הופקד בידי משרד האדריכלים של אל מנספלד ודורה גד והאינג'נר גרשון יורן מטעם חברת צים, אשר גם פיקח אישית על בניית פנים האוניה כמו גם ניהול ובחירת הרכש המיוחד של חפצי האומנות ורהוט האוניה.
בראש מנהלת הפרויקט עמד רב חובל רימון (ולוולה), בפיקוח הטכני עמד אדמונד וילהלם ברילנט שהושאל מחיל הים. עבודת הבנייה ארכה שלוש שנים, ועלותה הבסיסית הייתה 14 מיליון דולר, במימון עיקרי שהגיע מהממשלה (76%), והיתרה בהשקעה של "צים". מועד ההשקה הרשמי נדחה פעמים אחדות, והעלות צמחה ל-20 מיליון דולר. מדובר היה בסכומי עתק, נכון לשנות ה-60, במשק ישראלי שיצא רק שנים אחדות קודם לכן מתקופת הצנע, וכבר החלו לבצבץ בו סימנים ראשונים של המיתון הכלכלי.
עיצוב האונייה.
הדחק האונייה היה 24,500 טון (כפול ממשקלה של אוניית נוסעים רגילה, מאלה שנהגו לשוט בקווי נוסעים בעולם), ובה עשרה סיפונים פתוחים וסגורים, עם מקום לאלף נוסעים ועוד 500 אנשי צוות. הייתה זו האונייה המפוארת ביותר שנבנתה עבור צי אוניות הנוסעים בישראל, בסטנדרטים גבוהים ועם שפע מתקנים ותנאים מיוחדים שלא הוכרו בימים ההם: אולם קולנוע ל-400 איש, אולמות ספורט, בית כנסת, כנסייה, ספרייה, בריכות שחייה, מגרש טניס, ומועדוני לילה. שני חדרי אוכל פעלו באונייה, ולהם מטבח כשר למהדרין. התאים הכילו ריהוט עשוי מעץ טיק ומרופד עור, וכללו גם טלוויזיה – מכשיר יוקרתי בימים ההם.