המסה נכתבת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ביאליק מצא לנכון לעסוק בכתיבה תאורטית על הלשון, בזמן שהעולם כולו כמרקחה. העיסוק בשפה הוא חלק מתפיסה כוללת של הוגים ציוניים באותה העת (בהם אליעזר בן-יהודה ויוסף חיים ברנר), לפיה השפה היא האלמנט החשוב ביותר באיחוד העם היהודי בתפוצות, ואולי האלמנט המשפיע ביותר בהבאת העם היהודי לארץ אחת. על חשיבה זו חלקו בתקופה מסוימת רבים מההוגים הציוניים שדבקו בעמדה המכונה "ז'רגוניסטית", שתמכה בשימוש בעברית באופן מוגבל, במקביל ליידיש ולז'רגונים עבריים נוספים כשפות מרכזיות ביצירה העברית.
המשמרת הצעירה
ז'אן-אנרי פאבר
ז'אן-אַָנרי קזימיר פָאבְּר (צרפתית: Jean-Henri Casimir Fabre; 22 בדצמבר 1823 – 11 באוקטובר 1915) היה אנטומולוג וסופר צרפתי.
חייו.
פאבר נולד בסן לאון שבאביירון, צרפת. עקב מצבה הכלכלי הירוד של משפחתו, למד פאבר בעיקר כאוטודידקט. כבר בהגיעו לגיל 19, השיג תעודת הוראה, והחל ללמד בקולג' קַארְפַּנְטְרָה (Carpentras), שבאז'אקסיו, קורסיקה. בשנת 1852, לימד ב"ליסה" (בית ספר תיכון בלשון המודרנית) שבאביניון. בנוסף להיותו מורה נודע, עסק פאבר ברפואה ובוטניקה, אך את פרסומו המתמשך חב פאבר, כנראה, לגילוייו בתחום האנטומולוגיה (מדע החרקים). כיום הוא נחשב בעיני רבים כאבי האנטומולוגיה המודרנית. בניגוד להשגותיהם של מדענים רבים אחרים, גילוייו של פאבר נכתבו בצורה נעימה, ותיארו את חיי החרקים בדרך ביוגרפית. פאבר העדיף את סגנון כתיבה זה על פני הסגנון המדעי והקר, הנפוץ בספרות המדעית. בעשותו כן הוא שילב, כפי שהוא כינה זאת, את "תשוקתי לאמת מדעית", יחד עם הבחנות חדות וסגנון כתיבה מעניין ומסקרן. כדבריו של פאבר: "ישנם כאלו שהתנגדו לסגנוני, שחסר את הרצינות, או ליתר דיוק את היובש, של בתי הספר. הם חוששים שעמוד שניתן לקרוא אותו מבלי להתעייף, עלול לא להכיל את האמת. לפי דבריהם, הדרך היחידה לכתוב חיבור מעמיק על משהו, היא לכתוב עליו באופן מעורפל".
פאבר כתב סדרת טקסטים על הנושא בחייו. אוספם, בעשרה כרכים, נודע כ-"Souvenirs Entomologiques" ("זכרונות אנטומולוגיים"). השפעתו של פאבר מורגשת בחיבורים המאוחרים של עמיתו, חוקר הטבע צ'ארלס דרווין, אשר כינה את פאבר בשם "מתבונן שאין שני לו". פאבר, בכל אופן, לא הסכים עם דרווין בקשר לתיאורית האבולוציה.
בשנת 1869 הוענק לפאבר אות לגיון הכבוד על ידי הקיסר נפוליאון השלישי.
כיום, ביתו ומשרדו האחרון של הנרי פאבר, אַרמָא דֶה סֵרִינְיָאן (Harmas de Sérignan) הממוקם בפרובאנס, הוא מוזיאון המוקדש לעבודתיו וחייו.
במקום לידתו, סן ליאון, ניצב כיום ה"מיקרופוליס" – אתר תיירותי שמטרתו להכיר לציבור את מדע האנטומולוגיה. קיים שם גם מוזיאון על חייו של פאבר.
נהר הזמן
לגינון נודד
לָגִינוּן נוֹדֵד (או לָגִינוּן נַוָּד; שם מדעי: Lagocephalus spadiceus) הוא מין של דג ממשפחת הנפוחיתיים (מכונים בסלנג "אבו נפחא"). הדג נפוץ בים סוף, כמו גם באוקיינוס ההודי, אך ניתן למוצאו גם בים התיכון, לשם הגיע מבית גידולו הטבעי במסגרת התופעה הנקראת הגירה לספסית. הדג הוא מוותיקי המינים הפולשים מהים האדום לים התיכון וזוהה ככזה כבר בשנות ה־30 של המאה העשרים.
מאפיינים.
הלגינון מגיע לאורך של 43 סנטימטר. בדומה לדגים אחרים במשפחת הנפוחיתיים, הוא יכול להתנפח בעת סכנה ובכךלהקשות על טורפיו. בשל תכונה זו הדג נקרא בסלנג העברי אבו נפחא, שם שמקורו בערבית.
בדומה למינים נוספים במשפחה, אוצר דג הלגינון באיבריו הפנימיים – בכבד, בכיס המרה ובאיברי המין – רעל חזק בשם טטרודוטוקסין שעלול לגרום למוות. הרעל מתחיל להשפיע בין עשרות דקות ועד שעות ספורות ממועד אכילת הדג, וגורם בתחילה לשיתוק השפתיים, אובדן כושר הדיבור והבליעה, הזעה, כאבי ראש, בחילות וסימפטומים נוספים, ובהמשך לשיתוק שרירי הנשימה ולחנק. אין לרעל סותרן (אנטידוט), והטיפול הקיים הוא טיפול סימפטומטי – בעיקר הנשמה מלאכותית.
דווח על מספר מקרים שבהם דייגים ישראלים חובבים העלו את הדג ברשתם, לא ידעו לזהותו, טעמו ממנו ולקו בהרעלת טטרודוטוקסין חריפה, עד כדי חשש לחייהם. דג הפוגו, הנמנה אף הוא על אותה משפחה, נחשב ביפן למעדן יוקרתי, אך הגשתו במסעדות נמצאת תחת רגולציה הדוקה ודורשת התמחות ארוכה ורישיון, לאחר שגבה לא מעט קורבנות.
ברירה (הלכה)
בְּרֵירָה היא כינוי הלכתי למתן משמעות בזמן הווה לפעולה שהתבצעה בעבר (באופן רטרואקטיבי). בלשון הגמרא - 'הוברר הדבר למפרע'. השאלה האם ניתן לתת משמעות שכזו נתונה במחלוקת אמוראים ("יש ברירה" או "אין ברירה").
להלכה נפסק במסכת ביצה (דף לח עמוד א') ועל פיה בשולחן ערוך, שבדינים דאורייתא אין אומרים ברירה להקל, אך בדרבנן, נוקטים שיש ברירה (״הוברר הדבר למפרע״).
אין ברירה.
בראשונים (רש"י ובעלי התוספות) נחלקו בהגדרת הדין לדעות שאין ברירה, כגון באדם שאמר ששני לוגים שעתיד להפריש לאחר זמן יהיו תרומה על כל החבית האם הפירוש הוא שהתרומה לא חלה כלל מאחר שלא בירר כעת על מה תחול, או שאף הוא סובר שהתרומה חלה, רק שאין ברירה הכוונה שאי אפשר לאחר זמן לומר שאילו הן השני לוגים של התרומה, אלא התרומה מעורבת בחבית.
דוגמאות לשאלת ברירה.
חלקים בירושה.
כאשר שני אחים חולקים את רכוש אביהם שירשו, נקבע להלכה כי הוברר למפרע שכל אחד מהם ירש מראש את החלק בנכסים שקיבל למעשה ובדיעבד. אילו ננקטה העמדה של "אין ברירה" הרי שהמשמעות היא שמשעת הירושה ועד החלוקה הייתה לכל אחד מהם בעלות חלקית בכל אחד מהנכסים.
נפקא מינה הלכתית אחת למחלוקת בסוגיה זו תהיה במקרה כך שבו גר יורש עם אחיו הגוי את רכוש אביהם (שאף הוא גוי), ובירושה ישנם חפצים המשמשים לעבודה זרה, שאסור ליהודי ליהנות מהם. הקביעה במקרה זה כי "יש ברירה" מאפשרת לגר לבחור לו חפצי חולין כנגד חפצי עבודה זרה, ואין אומרים שהייתה לו בעלות חלקית בחפצי עבודה זרה ושההחלפה מהווה למעשה הנאה מעבודה זרה.
שותפות בקרקע לעניין תרומות ומעשרות.
גידולים חקלאיים שצמחו אצל יהודי בארץ ישראל חייבים בתרומות ומעשרות, וכל עוד לא הופרשו תרומות ומעשרות, הגידולים נחשבים לטבל האסור באכילה. לאחר שיופרשו תרומות ומעשרות, שאר הגידולים יותרו באכילה. לעומתם, גידולי גוי פטורים מתרומות ומעשרות.
במקרה שגוי ויהודי שותפים בשדה, לפי הסוברים "יש ברירה", ברגע שהשותפים חולקים ביניהם את תנובת השדה, מתברר למפרע שהחלק שכל אחד קיבל היה שלו מלכתחילה (בדומה לאחים שמחלקים ירושה), וממילא חלק היהודי יהיה טבל וחלק הגוי חולין, כדין גידולי גוי שפטורים מתרומות ומעשרות. ואילו לדעת הסוברים "אין ברירה", גם לאחר החלוקה ישאר מצב של "טבל וחולין מעורבים זה בזה" בין בפירות בחלק היהודי ובין בחלק הגוי, כי לפני החלוקה היה לכל אחד חלק בכל אחד ואחד מהפירות, והחלוקה לא מבררת למפרע.
שותפות בקרקע באיסורי קונם.
במשנה מסכת נדרים נחלקו חכמים ורבי אליעזר בן יעקב אודות חצר המשותפת לשני אנשים, והאחד אסר את הנאתו על השותף השני באיסור קונם, חכמים אוסרים לאותו שותף ליהנות מהחצר, שכן החפץ הוא גם של חבירו, ונמצא שנהנה מחפציו או קרקעותיו של חבירו, ולפי רבי אליעזר בן יעקב הדבר מותר. לפי הסבר הגמרא במסכת בבא קמא, המחלוקת היא באופן חלוקת השותפות; והתלויה במחלוקת אחרת, בענייני ברירה. לפי שיטת רבי אליעזר בן יעקב, יש ברירה, כאשר שני אנשים קונים חצר בשותפות, הם קונים זאת על דעת שכל אחד יוכל להשתמש בחצר לפי ההסכם ובזמן הקצוב לו, ואף על פי שלא ידוע מראש מה יהיה החלק והזמן שבו כל אחד מהם השתמש, כאשר אחד מהם משתמש בקרקע לפי ההסכם, הוברר הדבר למפרע שחלק זו הוא החלק שנקנה מכספו. לעומת זאת, חכמים אינן מסכימים לדין זה, שכן לשיטתם "אין ברירה", ולכן השותפות בקרקע היא מעורבבת וכל אחד מהם משתמש בחלקם של שניהם.
הפרשת תרומות ומעשרות באמירה.
אדם הקונה יין טבל סמוך לשבת כדי לשתותו בשבת, אינו יכול להפריש תרומות ומעשרות באופן פיזי על ידי הנחת המעשר בכלי נפרד כיוון שגזירת חכמים אוסרת לעשות זאת בשבת. לפי הדעה ש"יש ברירה", יכול להפריש תרומות ומעשרות באמצעות אמירה בלבד, ולומר שהשאריות שיישארו לבסוף הן התרומות והמעשרות, כיוון שלמפרע יתברר שהשאריות שנשארו בכלי הן מה שהפריש בתחילה. לפי הסוברים ש"אין ברירה" - לא ניתן לעשות זאת כיוון שבכל חלק מהיין החולין מעורבים עם התרומות והמעשרות, וכששותה מהיין הוא שותה גם מחלק התרומה שבו.
הדיון התלמודי.
במשנה לא מופיע המונח, וכך גם לא בדברי האמוראים הראשונים רב, רבי יוחנן ורב הושעיא. זהו מונח מאוחר יותר, שמטרתו להסביר דינים ומחלוקות קודמים. גם בתלמוד הירושלמי לא נזכרת "ברירה", מלבד בסוגיה אחת שבה זו תוספת על פי התלמוד הבבלי. דיון רחב בשאלת "ברירה", המציע קונספט זה כהסבר לסוגיה בהלכות גיטין, מצוי ב–.
בראשית הסוגיה התלבט רב הושעיא מה הדין במקרה שבו אמר הבעל לסופר שיכתוב עבורו גט, ובמקום לכתוב את שם האשה כנדרש יכתוב "לאיזו אישה שתצא בפתח הבית תחילה" - דהיינו שבכונתו לגרש את הראשונה מנשותיו שתצא מפתח הבית. גט זה פסול לכאורה, שכן גט חייב להיכתב לשמה של האישה המגורשת, אלא שכאן מוצע כי סוגיה זו תלויה בשאלת הברירה: אם "יש ברירה" הרי שכאשר תצא אחת הנשים יתברר למפרע שהגט נכתב לשמה שלה, ואילו נאמר ש"אין ברירה" הרי שהגט יהיה פסול. ספק זה נפשט מהמשנה: "יתר מכן, אמר ללבלר: "כתוב לאיזו שארצה אגרש" - פסול לגרש בו". דהיינו, במקרה זה נקבע להלכה "אין ברירה" - הברירה אינה תופסת למפרע.
תולה בדעת עצמו או בדעת אחרים.