בדצמבר 1944, לאחר השתלטות חזית המולדת על השלטון בבולגריה, ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ועשה נפשות בקרב בני הקהילה למען העלייה לישראל. בן-גוריון סייר ונאם בערים חסקובו, פלובדיב וסופיה וזכה ליחס חם ואוהד גם מצד השלטונות הבולגרים. הממשלה החלה לחדש בהדרגה את אישורי העלייה לישראל ועד לסיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, עלו לישראל כ-1,000 עולים מבולגריה.
בשלהי 1947 השלימו הקומוניסטים את השתלטותם על בולגריה ועמיתיהם לחזית המולדת, נכלאו, הוגלו או הוצאו להורג. ב-26 בנובמבר 1947 הודיע נציג ברית המועצות לאו"ם כי מדינתו מצדדת בהקמת מדינה יהודית עצמאית ומספר ימים מאוחר יותר הודיעה הממשלה הבולגרית כי היא מתירה הגירת יהודים מבולגריה לישראל. סגן ראש הממשלה הבולגרי טרייצ'ו קוסטוב הופקד על תיק הגירת יהודי בולגריה והוא הפך לדמות מפתח במתן אישורי העלייה ליהודי בולגריה, ודרך בולגריה לאלפים רבים מקרב שארית הפליטה תושבי הארצות השכנות. קוסטוב אישר את הפלגת הפאנים ובהמשך החלו מגעים בין שייקה דן לממשלה הבולגרית בנושא מתן היתרי עלייה לכל דורש. מאוחר יותר, הצטרפו לפעולות ארגון העלייה אפרים שילה ובנימין ירושלמי. חברי המנגנון נעזרו בקשריו הטובים של ברוך קונפינו עם גופי ביטחון הפנים וב-25 בפברואר 1948 יצאו מבולגריה 940 עולים לישראל בגינם שולם לממשלה הבולגרית סכום של 20 דולרים אמריקניים לכל נוסע. אף על פי שעלה בידי הקומוניסטים היהודים להשתלט על הקונסיסטוריה ובאמצעותה על מנגנון העלייה לישראל, לא עלה בידיהם לשבש אותו משום שקוסטוב ואנשיו עבדו בפועל מול שייקה דן.
בהמשך, הגיע שייקה דן לסיכום עם הממשלה הבולגרית על מתן היתרי עלייה ל-20,000 מיהודי בולגריה עד סוף 1948 ומאוחר יותר הורחב אישור זה לעוד 15,000 מבני הקהילה. הממשלה הבולגרית הורתה לחברת הספנות הבולגרית להעמיד לרשות נציגי הסוכנות היהודית ספינות אשר סייעו למבצע העלייה. הדחתו של קוסטוב במרץ 1949 הקשתה על המשך מבצע העלייה, אם כי עד להוצאתו להורג כבר הסתיים השלב המרכזי בעליית יהודי בולגריה לישראל.
בהגיעם לישראל, התיישבו עולי בולגריה בעיקר בערים יפו, רמלה ולוד וכן בקיבוצים ומושבים ברחבי הארץ. במלחמת העצמאות נפלו 70 חיילים וחיילות מעולי בולגריה. בני הקהילה התערו בחברה הישראלית המתגבשת, חלקם עסקו בפעילות ציבורית כגון חברי הכנסת בנימין ארדיטי, ויקטור שם-טוב ועמנואל זיסמן, חלקם נרתמו לבניין צה"ל, כגון האלוף יעקב פרי, עוד נמנו אנשי אקדמיה כגון מיכאל קונפינו וחלקם היו רופאים ובעלי מקצועות חופשיים. ב-1949 ייסדו עולי בולגריה את אגודת הכדורגל מכבי יפו, אשר זוהתה בכל שנות פעילותה עם הקהילה. רבה של הקהילה ושל קבוצת הכדורגל שלה היה הרב אברהם בכר. במקביל, חידשה את פעילותה בישראל גם מקהלת צדיקוב שאף היא נחשבה לאחד מסמלי הקהילה.
עליית יהודים מבולגריה הותרה רשמית עד שלהי 1952, אך גם לאחר מועד זה הגיעו יהודים מבולגריה לישראל חלקם דרך "מדינה שלישית". ב-1989, בעקבות קריסת השלטון הקומוניסטי, החל גל עלייה מבולגריה לישראל שהתרחש במקביל לעלייה הגדולה מחבר המדינות ובמהלכו עלו לישראל כ-3,500 מיהודי בולגריה.
הכוכב האדום
הכוכב האדום הוא אחד מסמלי הקומוניזם. לכוכב זה חמש פינות והוא מסמל את חמש אצבעות הפועל וכן את חמש היבשות המיושבות.
הכוכב האדום מופיע על דגלים וסמלים של מדינות קומוניסטיות, כגון דגל יוגוסלביה ודגל ברית המועצות. כמו כן, מספר מועדוני ספורט נקראו על שמו, כגון הכוכב האדום בלגרד.
לאחר נפילת הגוש הסובייטי הפך סמל זה מוקצה, ובחלק מהמדינות (לדוגמה: הונגריה) הפכה הצגתו לעבירה פלילית (ראו בקוד הפלילים ההונגרי, 269/B.§ (1993.)
ברוסיה נותר הכוכב האדום בראש מגדלי הקרמלין - מגדל ספאסקאיה ומגדל טרויצקאיה.
קארל דוניץ
הפטיש והמגל
פטיש ומגל (ברוסית: серп и молот; מבוטא: "סֵרְפּ אִי מוֹלוֹט" ) (בתו מחשב: ☭) הם סמל הקומוניזם והמפלגות הקומוניסטיות. שני כלים אלה מסמלים את הפרולטריון (מעמד הפועלים) התעשייתי, ואת המעמד של פשוטי העם החקלאים (הצמיתים). יחד הם מהווים סמל לאיחוד בין העובדים החקלאים והעובדים בתעשייה.
פטיש ומגל בברית המועצות.
לאחר פרוץ המהפכה הקומוניסטית שימש מפעל המתכות של מוסקבה שסמלו היה "פטיש ומגל" בתור ההשראה ליצירת הסמל של ברית המועצות ושל תורת הקומוניזם.
מאז מרץ-אפריל 1918 שימשו הפטיש והמגל כסמל רוסיה הסוציאליסטית. הדבר אושר על ידי הוועידה החמישית ב-10 ביולי של אותה השנה.
בשנת 1923, כשעוצב דגל ברית המועצות צויר עליו סמל זה והוא אומץ רשמית בחוקה של ברית המועצות משנת 1924.
(קודם לכן היה דגל ברית המועצות הדגל האדום שעליו רשום "ברית המועצות").
בניגוד למרקסיזם הקלאסי, שהנחותיו התבססו על חברה תעשייתית ומעמדות של אצולה, בורגנות ופרולטריון, החברה ברוסיה הייתה ברובה חקלאית ועל כן ולדימיר איליץ' לנין נאלץ להתאים את הקומוניזם שלו למצב הכלכלי והפוליטי ברוסיה. המגל נוסף לסמל בגלל חשיבות החברה החקלאית בברית המועצות.
הסמל הופיע על הדגלים והסמלים של כל הרפובליקות של ברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות כל הסמלים שונו. חלק מהמדינות, בעיקר בחלק האירופי של ברית המועצות, בהן רוסיה, ליטא ואחרות חזרו להשתמש בסמליהן המסורתיים מלפני התקופה הסובייטית; יוצאת דופן היא בלארוס, אשר השתמשה בסמל המסורתי "פהוניה" - פרש עם חרב מונפת - בין השנים 1991–1995, אך בעקבות משאל עם שנוי במחלוקת המירה אותו בסמל בסגנון הסובייטי שבו הפטיש והמגל הוחלפו במפת המדינה. מדינות אחרות, בעיקר אלה במרכז אסיה, השאירו את סמליהן בעיצוב הדומה לסגנון הסובייטי, אך החליפו את הפטיש והמגל בסמל מקומי; למשל, בטג'יקיסטן הם הוחלפו בכתר.
מספר מקומות ברחבי ברית-המועצות לשעבר עדיין משתמשים בסמל הפטיש והמגל. הממשלה הבדלנית של טרנסניסטריה משתמשת בדגל ובסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, הכוללים מגל ופטיש (הדגל האדום-ירוק מופיע לעיתים גם ללא הפטיש והמגל). בתוך רוסיה הפטיש והמגל מופיעים על הדגל של מחוז ולדימיר ועל הדגל והסמל של מחוז בריאנסק.
שימושים בישראל.
כיום, משתמשים בסמל המגל והפטיש בעיקר תנועות קומוניסטיות מובהקות כמו מק"י או המשמרת הצעירה שלה, בנק"י, שמשתמשות בו בהפגנות ובפרסומים שלהם. בעבר השתמשו תנועות נוספות בסמל זה, כדוגמת מצפן ותנועות סוציאליסטיות אחרות. בסמלי מפא"י והסתדרות העובדים הכללית הופיע פטיש אדום כחלק מהסמל.
גם בספורט מופיעים הסמלים. התאחדות הספורט הפועל ומועדוני "הפועל" השונים משתמשים בסמל שהוא ספורטאי העומד על פטיש ומוקף בלהב של מגל, ואוהדי קבוצות כמו הפועל תל אביב, הפועל כפר סבא והפועל קטמון ירושלים גם משתמשים בסמל הפטיש ומגל באופן מובהק ביציעיהם.
פטיש ומגל
אלסנדרו דל פיירו
אלסנדרו דל פיירו (באיטלקית: Alessandro Del Piero; נולד ב-9 בנובמבר 1974 בקונליאנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ. דל פיירו נחשב לאחד מטובי הכדורגלנים האיטלקים בכל הזמנים. במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. הוא ידוע בשל הקריירה שלו כשחקן וקפטן יובנטוס, בה הוא מחזיק בשיאי הכיבושים וההופעות לשחקן.
קריירה.
דל פיירו החל את הקריירה שלו ב-1991 בפדובה, אז בליגה האיטלקית השנייה. ב-1993 עבר ליובנטוס. עם יובנטוס הוא זכה באליפות איטליה 8 פעמים (1995, 1997, 1998, 2002, 2003, 2005, 2006 ו-2012) ובליגת האלופות (1996). עונתו הטובה ביותר הייתה , במהלכה הבקיע 21 שערים בליגה. אחד מסימני ההיכר של דל פיירו היא היכולת הטכנית שלו וראיית המשחק.
במהלך עונת קיבל דל פיירו את הכינוי "פינטוריקיו" (Il Pinturicchio), בהתייחס להערה של ג'אני אניילי, שהשווה את דל פיירו לאומן הרנסאנס הפורה פינטוריקיו.
בינואר 2006 דל פיירו שבר את שיאו של ג'מפיירו בוניפרטי אשר עמד על 182 שערים במדי יובנטוס בכל המסגרות. באוקטובר 2010 דל פיירו שבר שיא נוסף של ג'מפיירו בוניפרטי, הפעם של 178 שערים במדי יובנטוס בליגה האיטלקית הראשונה. במרץ 2008 הפך דל פיירו לשיאן ההופעות של יובנטוס בכל המסגרות, כששבר את שיאו של גאטאנו שיראה.
בשנת 2006 הורדה יובנטוס לסרייה ב' ונלקחו ממנה שתי האליפויות בהן זכתה בעונות ו-, בשל פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006. דל פיירו הביע את נאמנותו לקבוצה בכך שהיה הראשון שהכריז שישאר בקבוצה גם בליגה השנייה. "ג'נטלמן לא עוזב כל כך מהר את הגברת הזקנה שלו", אמר. הוא סייע ליובנטוס לזכות באליפות הסרייה ב' בעונת ולחזור במהרה לליגה הבכירה.
בעונת , לאחר שיובנטוס חזרה לסרייה א', עזר דל פיירו לקבוצה לסיים במקום השלישי בעזרת הבקעת 21 שערים. דל פיירו היה מלך שערי הליגה בעונה זו.
בעונת , הודיעה הנהלת הקבוצה כי זו תהיה העונה האחרונה של דל פיירו ביובנטוס, וכי חוזהו לא יחודש בסיום העונה. באותה עונה, דל פיירו סייע ליובנטוס לזכות באליפות הסרייה א' הראשונה שלה מאז חזרתה מהליגה השנייה. ב-14 במאי 2012 דל פיירו ערך את הופעת הליגה האחרונה שלו במדי יובנטוס במשחק ביתי מול אטאלנטה, בו יובה ניצחה 1-3 כשדל פיירו בין המבקיעים. כעבור שבוע ערך דל פיירו את הופעתו האחרונה בהחלט ביובנטוס, בהפסד 2-0 לנאפולי בגמר הגביע האיטלקי.
ב-5 בספטמבר 2012 חתם דל פיירו לשנתיים בקבוצת סידני מליגת העל האוסטרלית. בספטמבר 2013 מונה לקפטן הקבוצה. באפריל 2014 הודיע השחקן כי עזב את הקבוצה.
באוגוסט 2014 חתם דל פיירו לארבעה חודשים בקבוצת דלהי דינמוס מהליגת ה-ISL ההודית.
באוקטובר 2015 פרש השחקן ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית.