תרגול.
הכאה היריב בבה-ג'י נעשית באמצעות כל חלקי הגוף, ומכאן שם האמנות. "שמונת הקיצונים" מתייחסים לשמונת חלקי הגוף עמם לוחם העוסק באמנות זו יכול להכות את יריבו - ראש, כתף, מרפק, כף יד, גב\בטן, מותן, ברך וכף הרגל. המכות עצמן נעשות ברצפים וקומבינציות של התקפות מתפרצות, וסוג הכוח בו נעשה שימוש מכונה פה ג'ין (באנגלית: Fa Jin). זהו סוג כוח הדומה לזה הנראה באמנויות סיניות מסורתיות אחרות, כגון שינג אי צ'ואן. סגנון הבה-ג'י צ'ואן מכיל בתוכו הרבה סדרות תנועה (套路) שחלקן יותר עתיקות כמו ה-"מבנה הקטן" (小架) ו-"המבנה הגדול" (单打)' וחלקן יותר חדשות כדוגמת ה-נמר השחור המסתובב (黑虎反) ושינג פי (行批), אשר התווספו על ידי מורים מוכשרים בדורם. בנוסף לסדרות ביד ריקה ישנם גם כלי נשק הנלמדים בסגנון הבה-ג'י, ובראשם החנית הגדולה (大枪), אשר מעבר לפיתוח לטכניקות לחימה בחנית גם מתרגלת ובונה מערכי שרירים הפועלים יחדיו בטכניקות ללא נשק תחת העקרונות של "שש-ההרמוניות" (שהוא גם עיקרון תנועה מרכזי ב-שינג אי צ'ואן, טאי ג'י צ'ואן ו-בה גוואה ז'אנג). על פי המסורת אורך החנית נע בין 3.5 ל-5 מטרים.
היסטוריה.
היסטוריונים ומורים מסוימים (כגון ליו יון-צ'יאו המנוח) מעריכים כי בעבר, בה-ג'י צ'ואן ואמנות לחימה נוספת, פי-גואה ז'אנג, היו אמנות אחת. כיום אמנויות אלה נלמדות בנפרד, אך משום שמאפייניהן משלימים זה את זה (פיגואה מתמחה בלחימה בטווחים ארוכים, ואילו בה-ג'י בלחימה בטווחים קצרים), מורים רבים נוהגים ללמוד וללמד אמנויות אלה יחדיו. כיום קיימים מספר זרמים של בה-ג'י, הידועים לפי שמות המשפחות בהם עברו לאורך הדורות: האן, חואו, ג'י, לי, מא, צ'יאנג, וו (זרם הקשור למיעוט המוסלמי-סיני "חוי"), וכן הזרם של ליו יון-צ'יאו. זרם נוסף של בה-ג'י התפתח בשלב מאוחר יותר בהרי וודאנג, וכיום נלמד ומלומד שם על ידי נזירים מקומיים.
בה-ג'י צ'ואן התפרסמה ברבים בסין במאה ה-20 כאמנות לחימה ששימשה הרבה שומרי ראש של פוליטיקאים בכירים, בהם הן מנהיגי הקוומינטנג הלאומניים והן בכירי המפלגה הקומוניסטית. המיעוט המוסלמי בסין (החוי) שמר ופיתח זרם ייחודי משלו של אמנות זו. כיום נפוצה בה-ג'י צ'ואן ברחבי העולם, ומצויה בין השאר גם במדינות צפון אירופה ומערבה, יפן, ארצות הברית וישראל.
מילון (מבנה נתונים)
מילון (באנגלית נקרא Dictionary, Map או Associative Array) הוא מבנה נתונים מופשט המגדיר אוסף של מפתחות וערכים. המילון מורכב ממיפוי חד-ערכי בין מפתח (Key) לערך (Value). הפעולה של מציאת הערך שמקושר למפתח מסוים נקראת חיפוש (ולעיתים גם שליפה), והיא הפעולה החשובה ביותר שמאפשר המילון. לדוגמה, ספר-טלפונים יכול להיות ממומש באמצעות מילון - מיפוי שמות של אנשים (מפתחות) אל מספרי הטלפון שלהם (ערכים).
מילון בו המפתחות הם הערכים מגדיר קבוצה.
פעולות מילון.
הממשק הנפוץ של מילון כולל את הפעלות הבאות:
פעולות נפוצות נוספות: בדיקת מספר המפתחות, ויצירה של איטרטור למעבר על הזוגות (מפתח, ערך).
מימושים.
ישנם מספר מבני נתונים אשר ניתן להשתמש בהם כדי לממש מילון. ההבדלים בין המימושים השונים רבים, וכוללים את סיבוכיות הזמן והמקום של הפעולות השונות, תמיכה או אי-תמיכה במיון המילון לפי המפתחות, שמירת הסדר של הערכים שהוכנסו, וכמות הזיכרון שנדרשת על-מנת לאחסן את מבנה הנתונים (בזיכרון הפנימי של המחשב וכן בדיסק הקשיח). מימושים מורכבים של מילון מאפשרים גם איטרציה על המפתחות, איטרציה על הערכים, או איטרציה על הערכים והמפתחות בו-זמנית.
המימושים הנפוצים ביותר למילון הם:
מימוש באמצעות עצים או מערך ממויין דורש הגדרה של יחס סדר מלא בין המפתחות. מימוש באמצעות טבלת גיבוב דורש הגדרה של פונקציית גיבוב (למציאת התא המתאים בטבלה) ושל בדיקת שוויון (בין המפתחות שבאותו תא).
מימושים בעזרת עצים אינם דורשים דבר מבחינת מספר האיברים במילון, לעומת מימושים בעזרת מערך ממויין או טבלת-גיבוב הדורשים טיפול מיוחד בשינוי גודל המערך, ולכן סיבוכיות הזמן של פעולת הכנסה בודדת איננה צפויה (שלא כמו הסיבוכיות הממוצעת). למימושים בעזרת מערך לוקליות גבוהה ביחס למימושים בעזרת טבלאות גיבוב או עצים.
כל המימושים אוסרים שינוי לא מבוקר של מפתחות הנמצאים בתוך המילון.
אקטאע
האקטאע (בערבית: اقطاع) הוא מונח בהיסטוריה של העולם המוסלמי המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת הצבאות שלהם.
שיטות התשלום לחיילים לפני האקטאע.
בתקופה הראשונה של התפשטות האסלאם יכלו השלטונות המוסלמיים לשלם לחייליהם מהשלל הרב שנצבר במהלך הכיבושים הגדולים. אחרי התבססות הח'ליפות, שולם הכסף לצבא מתוך המיסים השונים שנגבו מהאוכלוסייה הלא מוסלמית, ובעיקר הג'יזיה והח'ראג'. שקיעת השלטון המרכזי במהלך בית עבאס אילצה את מנהל הח'ליפות לנסות ולמצוא שיטות חליפיות להחזקת הצבא. בתחילה ניסו שלטונות הח'ליפות להעניק שטחי אדמה לבעלות חלקית של לוחמים בתמורה למעשר ולמיסי המקרקעין החלים על מוסלמים. שיטה זו לא הוכיחה את עצמה ושלטון הח'ליפות נאלץ לחפש שיטות אחרות.
האקטאע המוקדם.
השליטים המוסלמים שינו את שיטת הענקת הקרקעות כך שהלוחמים קיבלו רק את הזכויות הממוניות על שטח מסוים, כשהבעלות החוקית על השטח נותרת בידי הבעלים הקודמים שלו. מקבל האקטאע המוקדם (אקטאע תמליכ – אקטאע של הקצבה) היה צריך לגבות את הח'ראג' מהתושבים הלא מוסלמים בשטח ולהעביר לשלטונות מעשר מהשווי של השטח. גם האקטאע המוקדם לא הוכיח את עצמו, משום שהחיילים שקיבלו את האקטאע, נטו שלא להעביר את המיסים שגבו לידי השלטונות.
הרפורמה של הבויהים בשיטת האקטאע.
הבויהים שינו את השיטה כך שמתן האקטאע לא חייב את המקבל בשום מחויבות פיננסית (אקטאע אסתע'לאל – אקטאע של הנאת שימוש).
סאמאנים
האמירות הסאמאנית
הממלכה הסאמאנית
האימפריה הסאמאנית
השושלת הסאמאנית
השושלת הסאמאנית הייתה משפחה פרסית במוצאה אשר צאצאיה הקימו אמירות אוטונומית בתחומי הח'ליפות העבאסית. בשיאה השתרעה הממלכה הסאמאנית על כל טראנסאוקסאניה ועל ח'וראסאן. השושלת נקראה על שם אבי המשפחה סאמאן ח'דא , שבא מקרב שורות הדהקאנים , האצולה האיראנית הנמוכה, שהתגבשה בשלהי התקופה הסאסאנית. בתחילה משלו הסאמאנים תחת הסוזרניות של השושלת הטאהרית. האוטונומיה הסאמאנית החלה עם נפילת הטאהרים בשנת 873. בשנת 999 נפלה טראנסאוקסניה לידי הקראח'אנים וח'וראסאן לידי הע'זנווים. הממלכה הסאמאנית המשיכה לשרוד באופן מצומצם ביותר עד לנפילתה הסופית בשנת 1005.
ההיסטוריה של השושלת הסאמאנית.
עלייתה של המשפחה הסאמאנית.
ארבעת בניו של אסד בן סאמאן ח'דא העניקו את תמיכתם לעבאסים ובתמורה קיבל כל אחד מהם משרה של מושל. נוח קיבל את סמרקנד, אחמד את פרע'אנה, יחיא את שאש, ואליאס את הראת.
הסאמאנים היו במוצאם פרסים מאזור סוגדיאנה, מכפר ליד סמרקנד. סברה אחרת גורסת כי באו מדרום לאוקסוס, מכפר ליד בלח' או ליד תרמיד'. המשפחה יצאה ככל הנראה מקרב מעמד הדהקאנים, האצולה הפרסית-סאסאנית הנמוכה. הסאמאנים ייחסו לעצמם גניאולוגיה החוזרת לאחד מבתי האצולה הגדולים של האימפריה הסאסאנית.
תקופת השיא של האמירות הסאמאנית.
בשנת 875 אישר הח'ליף אל-מעתמד באופן רשמי, את השלטון של נצר בן אחמד מן המשפחה הסאמאנית על טראנסאוקסניה כולה. אישור זה סימל את הכפפת אזור טראנסאוקסניה לח'ליפות, אף על פי שהסאמאנים זכו לאוטונומיה שלטונית רבה לפני מתן האישור ואף יותר לאחריו. העצמאות דה פקטו של הסאמאנים אפשרה להם להשקיע את כספי המיסים שגבו, בטראנסאוקסניה ואחרי כן גם בח'וראסאן, כשזו באה תחת שלטונה, והעניקה לאזורים אלו שגשוג כלכלי ותרבותי.
הכיבושים של הסאמאנים.
הצפארים כבשו את הראת מידי הסאמאנים בשנת 876, אך השליטה הסאמאנית בטראנסאוקסניה התרחבה בהדרגה. ח'וראסאן באה תחת שלטון הסאמאנים אחרי הניצחון על הצפארים בשנת 900. הסאמאנים הצליחו לבסס שליטה סוזרנית על ח'ווארזם, על שאש ועל אספיג'אב. בנוסף כבשו הסאמאנים באישור הח'ליף את טברסתאן, את גרג'אן ואת ריי. מרבית סיסתאן נכבשת גם כן. הסאמאנים פשטו לתוך שטחי המחיה של השבטים הטורקיים, שישבו מצפון לממלכתם. בשנת 893 כבשו הסאמאנים את טראז (תלס) לזמן מסוים וזו נותרה תחת הסוזארניות שלהם.
תרומת השלטון הסאמאמני באיסלום טראנסאוקסניה.
השלטון הסאמאני בטראנסאוקסניה סייע גם להפצת האסלאם בחבל זה. הסאמאנים לא היו רק השלטון המוסלמי היציב הראשון בטראנסאוקסניה, אלא גם פעלו רבות להנחלת הדת המוסלמית אם בחרב ואם בדרכי נועם. המסעות הצבאיים של השליטים הסאמאנים מול התרכים נודעו לתהילה, אולם תפקיד חשוב לא פחות היה לסוחרים ולאנשי הדת, שיצאו מהאמירות הסאמאנית והמירו לאסלאם את בני השבטים התרכיים ממזרח לאמירות ומצפונה.
תור הזהב של האמירות הסאמאנית - שלטונו של נצר בן אחמד.
תקופת שלטונו של נצר בן אחמד , שאחרי מותו זכה לכינוי האמיר בר המזל (אל-אמיר סעיד), נחשבת לעידן הזהב של השלטון הסאמאני, בשל ההישגים התרבותיים והאינטלקטואליים של תקופה זו. עיר הבירה הסאמאנית בוכרה, הפכה למרכז של ידע עוד מלפני עלות נצר בן אחמד לשלטון, אך בתקופתו נקבצו לחצרו מגדולי אנשי הרוח והיוצרים של התקופה. מלומדים רבים נוספים פעלו תחת חסותם של נציבי המחוזות האחרים של האמירות הסאמאנית, אשר עיצבו את חצרותיהם כחיקוי לחצר השליט בבוכרה. נצר בן אחמד והווזירים הגדולים שפעלו בתקופת שלטונו, הציעו את חסותם לגאוגרפים, לאסטרונומים ולתאולוגים, וכן גם לסופרים ולמשוררים.