נמצאת בלב המתחם ונקראת הארמון הפנימי (Enderûn Avlusu), בה נמצא בית האוצר של הממלכה, ספריית אהמט השלישי, חדר השרים (Has Oda), בה התייעץ הסולטאן עם שריו וכן בית הספר של הנסיכים. הכניסה לחצר זו הייתה אסורה לזרים.
מחצר זו הוביל שער אל החצר הרביעית, חצרו הפרטית של הסולטאן.
החצר הרביעית.
בחצר הרביעית נמצאים הגנים הפרטיים של הסולטאן וכן מספר "קיוסקים" (köşk) – ביתנים המשמשים למטרות שונות, כגון חדר הכתר (Arz Odası) בו פגש הסולטאן את הפונים אליו (נבנה על ידי מוראט הרביעי), בית שתיית הקפה המלכותי, וכן חדר ברית המילה – בה נהגו לערוך ברית מילה לילדי הסולטאן.
בנוסף, נמצאים בחצר מגורי הסולטאן וההרמון.
מבנים נוספים בארמון.
בארמון נמצאים גם "מגדל הצדק" – פביליון שבו נשמרים שרידים של הנביא מוחמד והחליפים הראשונים – ובהם שערות מזקנו של הנביא, וטביעת כף רגלו.
הארמון כיום.
באמצע המאה ה-19 החליט הסולטאן להעביר את מקום מגוריו לארמון חדש בו ניתן להתקין את החידושים של התקופה – חשמל, מים זורמים וטלפון. בשנת 1853 עבר מקום מגורי הסולטאן ומרכז האדמיניסטרציה של האימפריה העות'מאנית לארמון דולמאבהצ'ה.
כיום משמש ארמון טופקאפי כמוזיאון, והוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באיסטנבול.
המוזיאון היווה חלק מרכזי בקומדיית הפשע טופקאפי (1964).
השוואה לארמונות מלכותיים אחרים.
בהשוואה לארמונות ששימשו את משפחות המלוכה בארצות אחרות, כגון ארמון שנברון וארמון ורסאי, ארמון טופקאפי שונה מהם בשל גודלו הקטן הבא לידי ביטוי במבניו החד קומתיים וחדריו הקטנים, וזאת על אף היות האימפריה העות'מאנית גדולה ועשירה. הסיבה לכך הוא שהארמון נבנה בתקופה מוקדמת יותר מהארמונות האחרים, כבר באמצע המאה ה-15.
הבדל נוסף הוא סגנונו המזרחי של הארמון, בניגוד לארמונות האירופאים.
לקריאה נוספת.
רוברטה ריץ, המיילדת מן ההרמון, הוצאת כנרת, 2015.
גוורדיה לודובה
הנביא מוחמד
סמית' ווסון
כדורסלן
כדורסלן (או שחקן כדורסל) הוא אדם המשחק כדורסל כחובב או כמקצוען. רוב שחקני הכדורסל הם חובבים, ועוסקים במשחק בשעות הפנאי. מיעוט מביניהם פעיל באופן מקצועי־למחצה, תמורת שכר נמוך. שחקני כדורסל מקצועיים ברמה הגבוהה ביותר נהנים מתשלום גבוה בשנות פעילותם המקצועית. רוב שחקני הכדורסל המקצועיים פורשים מפעילות מקצועית בשנות השלושים לחייהם.
שחקן כדורסל המשחק בקבוצת כדורסל, כחובב או כמקצוען, חתום על חוזה העסקה עם קבוצתו, המזכה אותו בתשלום שכר ותוספות שונות בהתאם להצטיינותו האישית או הישגיה של הקבוצה. עם תום תקופת החוזה, ובמקרים מסוימים גם במהלכו (כמו במקרה של "סעיף שחרור"), יכול שחקן הכדורסל להפוך לשחקן חופשי ולעבור לשחק בקבוצה אחרת.
תפקידים.
במהלך משחק כדורסל רשאים לשחק בכל קבוצה חמישה שחקנים. בקבוצות כדורסל חובבניות טובות ובקבוצות מקצועניות נהוג לייחד לכל אחד מהם תפקיד מסוים. לתפקיד זה יש לרוב שם וגם מספור (לעיתים, נהוג לכנות את העמדה על־פי מספרה).
גיל פרישה.
מחקר משווה שבדק שחקני כדורסל בדרום אמריקה, צפון אמריקה ודרום אירופה מצא שנשים פורשות מכדורסל בגיל ממוצע של כ-35.5, בעוד גברים באירופה ודרום אמריקה ממשיכים עד גיל ממוצע בסביבות ה-40. גיל הפרישה הממוצע של שחקני NBA הוא 34.
שנים-עשר השליחים
שנים-עשר השליחים הם תלמידיו של ישו שנשלחו לאחר מותו להפיץ את תורתו ברחבי העולם. כל השליחים, למעט יוחנן בן זבדי, לא מתו מוות טבעי.
ההתייחסות אליהם כשליחים מתוארת בבשורה על-פי לוקס כך:
כמו כן קיימים אזכורים לעובדת היותם שליחים בבשורה על-פי מרקוס ובבשורה על-פי מתי.
על פי הבשורות, 12 השליחים הם אלו שנכחו בסעודה האחרונה בה ישו אמר לתלמידיו לאכול מהלחם שמסמל את בשרו שנבצע עבורם, ולשתות את היין המסמל את הברית החדשה בדמו, וזאת ביקש לעשות לזכרו.
שנים-עשר השליחים.
לפי המסופר בספר מעשי השליחים, לאחר בגידתו של יהודה איש קריות וצליבתו של ישו, בחרו השליחים שליח חדש תחת יהודה - את השליח מתיאס (Matthias; אין לבלבלו עם מתי לוי המוזכר לעיל).
שליחים נוספים.
פאולוס הקדוש הוא שליח נוסף של ישו, וזאת משום שלפי הברית החדשה הוא קיבל את הבשורה ישירות מישו (כפי שמתואר ב"מעשי השליחים"), ואכן פטרוס ויוחנן קיבלו את היותו "שליח לגויים". כן הוא מחשיב כשליחים את עוזריו השונים - סילא, ברנבא, אנדרוניקוס ויוניה.
יעקב, אחי ישו (המכונה גם "יעקב הצדיק") לא נחשב לשליח לפי ספרי הבשורות, אך פאולוס מתייחס אליו כאל "שליח" ב"אל הגלטים", א', 19. יעקב אחי ישו מילא תפקיד חשוב בהנהגת הנוצרים ביהודה בשנותיה הראשונות של הכת, והכנסייה היוונית-אורתודוקסית מחשיבה אותו כאחד מ"שבעים השליחים".
שמואל ברסלב
שמואל ברסלב (1920 – 1942) היה ממפקדי הארגון היהודי הלוחם בוורשה בזמן השואה. הוא נרצח על ידי הגרמנים עוד בטרם החל מרד גטו ורשה.
שמואל ברסלב היה מראשי העיתונות המחתרתית בגטו ורשה והיה כחבר בתנועת "השומר הצעיר" אחראי על ביטאוני התנועה. בחודשי חייו האחרונים היה פעיל בארכיון עונג שבת.
בשיא הפריחה של עבודתו בגטו פורסמו תחת פיקוחו, ניהולו ועריכתו- שמונה עיתונים שונים ברחבי הגטו. מתוכם היו שני העיתונים הנפוצים ביותר בגטו.
בעת שניסה לשחרר את חברו, יוסף קפלן, מידיהם של הנאצים נתקל ברסלב בחייל גרמני, הוא נאבק בחייל וזה ירה בו והרג אותו במקום. הוא היה בן 22 במותו, ונחשב לאחד מהמנהיגים הרוחניים החשובים ביותר של השומר הצעיר ושל הקהילה היהודית בגטו ורשה.
ביוגרפיה.
שמואל נולד ב 21 במרץ 1920 במוסקבה, למשפחה יהודית עשירה. אביו ליפא, היה סוחר יהלומים שעשה עסקים רבים ברוסיה הצארית. בתחילת שנת 1924, בעקבות המהפכה הבולשביקית, נאלצה המשפחה לברוח לברלין, ומשם לוורשה.
משפחתו של שמואל הייתה חילונית, ולכן הוא למד בבית ספר של יוצאי רוסיה ולא בבית ספר יהודי. כיוון שלא קיבלו יהודים לתנועת הצופים הפולנית, שמואל גילה את תנועת הצופים היהודית, "השומר הצעיר". בקן השומר הצעיר בוורשה פגש שמואל ברסלב את מרדכי אנילביץ'.
בספטמבר 1939, עם פלישת הצבא הנאצי לפולין ברח שמואל עם קן הצופים שלו מזרחה לעיר קובל, ומשם המשיך לווילנה. שם הצטרף ל'קיבוץ' של תנועת החלוץ עם חברים רבים של השומר הצעיר.
במרץ 1940, חזר שמואל לוורשה בעקבות מרדכי אנילביץ', שם התאחד עם הוריו.
שמואל ברסלב יחד עם טוסיה אלטמן, מרדכי אנילביץ', יוסף קפלן ואריה וילנר היו מארגני ה'שומר הצעיר' בכל אזור ה'גנרל-גוברנמנט'.
אל קאפון
אל קאפונה
יצחק צוקרמן
יִצְחָק צוּקֶרְמן ("אַנְטֶק") (בפולנית: "Icchak Cukierman "Antek; ח' בטבת תרע"ו, 13 בדצמבר 1915, וילנה – ט"ו בסיוון תשמ"א, 17 ביוני 1981, לוחמי הגטאות) היה ממייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בימי מרד גטו ורשה וממנהיגיו.
קורות חייו.
נולד בווילנה בשנת 1915 למשפחה שומרת מסורת, בן לרבקה-גיטל לבית פרק (Perk) ולשמעון. לאחר שסיים גימנסיה עברית הצטרף לחלוץ ולתנועת הנוער הציונית 'החלוץ הצעיר'. בשנת 1936 נקרא לוורשה כחבר מרכז החלוץ, ובשנת 1938, עם ייסוד תנועת הנוער המאוחדת 'דרור החלוץ', מונה לאחד משני המזכירים הכללים שלה.
צוקרמן התעניין בספרות יידיש ועברית ובחינוך נוער ברוח ציונית חלוצית וסוציאליסטית.
בוגר מחזור 1933 של גימנסיה תרבות בווילנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פעל צוקרמן בלבוב בירתה של אוקראינה המערבית, שם עסק בארגון מסגרת תנועתית במחתרת. באפריל 1940 שב על פי בקשתו לוורשה, הבריח גבולות תחת סיכונים, והפעיל את מרכז החלוץ בוורשה ברחוב דזיעלנא 34, מרכז זה היווה נקודת-מוקד ליהדות פולין לפני הקמת הגטו ולאחריו. כמו כן עסק בשיקום התנועה במחתרת, והפך לאחד המנהיגים הבולטים של המחתרת בוורשה ובפולין כולה. ארגן סמינרים וכנסים חשאיים וכך ארגן את הגימנסיה דרור - החלוץ. בין השאר אף ערך במשותף עם אליהו גוטקובסקי את האנתולוגיה "פיין און גבורה" שהודפסה במחתרת בגטו ורשה והופצה בין הגטאות השונים ושימשה צעירים רבים כהכשרה רעיונית לקראת המרד. ביקר באורח לא חוקי בגטאות בשטח הכיבוש הגרמני, היה פעיל בהתארגנות ובהכוונה של הסניפים והתאים של תנועתו בערי השדה ובארגון והכשרות בתנאי המחתרת. הוא היה קשר עם נציגי ארמייה קריובה באמצעות אירנה אדמוביץ'.
כשהחלו להגיע ידיעות מווילנא על רצח המוני של יהודים החליט צוקרמן (בניגוד לדעתם של רבים שסירבו להאמין) שחייבים להקים ארגון שילחם בגרמנים. וביום השני לשילוח הגדול מגטו ורשה, 23 ביולי 1942, יזם צוקרמן כינוס של נציגי הכוחות הציבוריים המאורגנים במחתרת ותבע מהם לקרוא לציבור ולגלות התנגדות פעילה לשילוח מהגטו.
ב-28 ביולי 1942 השתתף בישיבה מצומצמת של ראשי תנועות חלוציות, ובה הוחלט על הקמת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל), וצוקרמן נבחר לחבר המפקדה של הארגון.
בסוף חודש אוקטובר 1942 הוקם הארגון היהודי הלוחם שאיגד בתוכו את מרבית הכוחות הפועלים בגטו. צוקרמן מונה לסגנו של המפקד מרדכי אנילביץ', והיה אחראי לחימוש, חבר הנשיאות של הוועד היהודי הלאומי ומזכיר וועדת התיאום.
בדצמבר 1942 השתתף צוקרמן בהתקפה על בית הקפה "ציגנריה" בקרקוב, שם ישבו כדרך קבע קצינים גרמנים ונפצע ברגלו, אך הצליח לחזור לגטו ורשה.
לאחר נפילת מרדכי אנילביץ' בחודש מאי 1943, מונה צוקרמן למפקד אי"ל, עמד בראש כל הארגונים היהודיים הלוחמים בערי פולין ופיקד על יחידת לוחמים יהודית בימי המרד הפולני של שנת 1944.