בעונת 2014-15, צסק"א הצליחה להגיע לשלב הפיינל פור ביורוליג בעונה הרביעית ברציפות, לאחר שהדיחה את פנאתינייקוס פעם שנייה ברציפות בשלב רבע הגמר לאחר ניצחון של 3-1. עם זאת, במשחק חצי הגמר מול אולימפיאקוס היא הפסידה למרות היותה פייבוריטית מוחלטת לניצחון על פי התקשורת. בסופו של דבר צסק"א סיימה את העונה במקום השלישי לאחר ניצחון על פנרבחצ'ה. פרידזון סיים את עונה זו עם ממוצע דומה לעונתו הקודמת עם 7.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק ב-23 המשחקים ששיחק ביורוליג. פרידזון סיים את עונה זו בצסק"א עם זכייה באליפות הליגה המאוחדת של VTB לאחר שניצח את חימקי מוסקבה 3-0 בסדרת הגמר.
בעונת 2015-16, פרידזון זכה לראשונה ביורוליג עם צסק"א לאחר ניצחון בגמר על פנרבחצ'ה.
ב-16 ביוני 2016, הוא חתם עם חוזה מחודש עם הקבוצה לשנתיים נוספות עם אופציה לעונה שלישית.
לוקומוטיב.
ב-25 ביולי 2018, פרידזון עבר ללוקומוטיב קובאן וחתם על חוזה לשנתיים.
זניט.
ב-18 ביולי 2020, פרידזון עבר לזניט לחוזה של שנה אחת.
נבחרת רוסיה בכדורסל.
ויטלי פרידזון משחק גם בנבחרת רוסיה בכדורסל, איתה זכה בשני מדליות ארד. אחת באליפות אירופה בכדורסל 2011 והשנייה באולימפיאדת לונדון 2012.
מיקימאוס
אלברטו זאקרוני
אלברטו זאקֶרוֹני (באיטלקית: Alberto Zaccheroni; נולד ב-1 באפריל 1953) הוא מאמן כדורגל איטלקי, הוא אימן בעבר את נבחרת יפן בכדורגל, והוביל אותה ב-2011 לזכייה בגביע אסיה בכדורגל. עוד בעברו, אימן זאקרוני מספר קבוצות מהבולטות בכדורגל האיטלקי ובהן: אינטר מילאנו, מילאן, יובנטוס ולאציו רומא. זאקרוני ידוע בדבקותו במערך הטקטי 3-4-3 ששאר מאמני הכדורגל אינם מרבים להשתמש בו.
ראשית דרכו כמאמן.
זאקרוני נולד בעיירה מודולה שבנפת פורלי-צ'זנה. את קריירת האימון שלו החל בגיל צעיר יחסית וב-1983 החל לאמן בקבוצת החובבים של העיר הסמוכה צ'זנאטיקו. עד 1995 הוא אימן במספר קבוצות בליגות נמוכות. בשנה זו החל לאמן את אודינזה לאחר שזו העפילה לסרייה א', בתקופה שבה נודעה כקבוצה ה"מתנדנדת" בין שתי הליגות הגבוהות. בשלוש השנים בהן אימן את אודינזה היא שיפרה בעקביות את מיקומה בליגה, העפילה לגביע אופ"א וסיימה ב-1998 במקום השלישי בליגה האיטלקית.
המועדונים הגדולים בסרייה א'.
הישגיו באודינזה הרשימו את המועדונים הגדולים באיטליה והוא הוחתם ב-1998 על ידי מילאן לאחר שנתיים בהן השיגה תוצאות מאכזבות. יחד עמו עברו למילאן שניים מכוכביו הגדולים באודינזה: הגרמני אוליבר בירהוף והדני תומאס הלווג. כבר בעונתו הראשונה הצליחה מילאן לזכות באליפות סרייה א' לאחר שהקדימה את פיורנטינה ולאציו. השנה שלאחר מכן הייתה פחות מוצלחת. מילאן הודחה מליגת האלופות בשלב מוקדם וסיימה במקום השלישי בליגה אך לא היוותה גורם במאבק האליפות. בשנה השלישית היה המצב גרוע אף יותר ולאחר שהודחה על ידי דפורטיבו לה קורוניה מליגת האלופות, פוטר זקארוני על ידי נשיא המועדון, סילביו ברלוסקוני והוחלף באביב 2001 על ידי צ'זארה מלדיני.
לאחר מספר חודשים הובא זאקרוני ללאציו כמחליפו של דינו זוף לאחר פתיחת עונה גרועה של המועדון הרומאי. למרות שהצליח להביא את לאציו למקום ה-6 בסיום העונה, מקום המקנה כרטיס לגביע אופ"א, הוחלף זאקרוני בסוף העונה על ידי רוברטו מאנצ'יני, כנראה על רקע אי הכללתם בסגל של שניים מכוכבי הקבוצה: גאיסקה מנדייטה וסטפאנו פיורה ובשל התבוסה 1:5 לרומא בדרבי הרומאי.
לאחר מספר חודשים שוב הוזעק זאקרוני להציל קבוצת פאר שהתדרדרה. הפעם הייתה זו אינטר מילאנו שאומנה לפניו על ידי הקטור קופר. למרות שהודחה מליגת האלופות בתבוסה ביתית משפילה 1:5 על ידי ארסנל, הצליח המועדון לסיים את הליגה במקום הרביעי שהקנה כרטיס לליגת האלופות. אולם, נשיא המועדון, מאסימו מוראטי, לא שוכנע ביכולותיו של זאקרוני והחליפו בסיום העונה ברוברטו מאנצ'יני.
לאחר שנתיים בהן לא אימן, נקרא זאקרוני לאמן את טורינו לאחר שזו עלתה לסרייה א' אך פיטרה את מאמנה, ג'אני דה ביאסי, ערב פתיחת העונה. למרות פתיחה טובה, נכשלה טורינו בהמשך ונשיא המועדון, אורבנו קאירו, פיטר את זאקרוני בפברואר 2007.
לאחר שלוש שנים בהן לא אימן, הוחתם זאקרוני ב-2010 על ידי יובנטוס והחליף את צ'ירו פרארה לאחר שורת כישלונות של הקבוצה בפתיחת העונה. אחרי מספר הצלחות שוב הגיעו כישלונות. יובנטוס הודחה על ידי פולהאם מליגת האלופות וסיימה את הליגה במקום ה-7 המאכזב מבחינתה.
נבחרת יפן.
באוגוסט 2010 נודע כי זאקרוני יחליף את הבוסני, איביצ'ה אוסים כמאמנה של נבחרתה הלאומית של יפן. בשל בעיה באשרה שלו ניהל את הנבחרת בשני המשחקים הראשונים בקדנציה של זאקרוני חלוץ העבר, הירומי הארה. במשחק השלישי, הראשון בניהולו של זאקרוני, זכתה יפן לניצחון היסטורי על נבחרתה של ארגנטינה 0:1. במפעל הראשון שלו כמאמן יפן, גביע אסיה שנערך בקטר ב-2011, הצליחה יפן לזכות בגביע (בפעם הרביעית בתולדותיה) לאחר שניצחה את אוסטרליה בגמר 0:1.ביוני 2013 הצליחה נבחרת יפן להעפיל למונדיאל 2014 לאחר שגברה על אוסטרליה והייתה לנבחרת הראשונה (חוץ מהמארחת) שהבטיחה את השתתפותה בטורניר גביע העולם שיתקיים בברזיל. ביוני 2014 התפטר זאקרוני מאימון הנבחרת, לאחר הדחתה של הנבחרת בשלב הבתים של המונדיאל.
נבחרת איחוד האמירויות.
במאי 2016, ארבעה חודשים לאחר שהוחתם בקבוצה הסינית בייג'ינג גואואן, פוטר זאקרוני על ידי המועדון הסיני בשל הישגים ירודים. ב-16 באוקטובר 2017, הוא חתם על חוזה אימון ל-16 חודשים עם נבחרת איחוד האמירויות.
י. א. מיטווך ובניו
שאול יצחק פניגשטיין
שאול יצחק פניגשטיין (1863 ורשה, פולין - 29 בנובמבר 1940 תל אביב) היה סוחר חרדי, חסיד גור, מייסד בתי ורשה ביפו.
קורות חייו.
שאול יצחק נולד בוורשה לפייגה ודב אריה פניגשטיין, שהיה מחסידיו של האדמו"ר מזוואלין הרב שמואל אליהו טאוב. ב-1871, במהלך פוגרום, נרצח אביו ושאול יצחק ברח לכפרים שמסביב לוורשה. לאחר שנרגעו הרוחות חזר לביתו ולאמו. האם שחששה לחייו הביאה אותו לחצרו של האדמו"ר מזוואלין, שם התחנך עד הגיעו לגיל 13, אז ביקשו האדמו"ר לחזור לבית אמו בוורשה על מנת לעזור לה בעבודתה בתחום המסחר.
ב-1877, כשהיה בן 14, גויס לצבא הצאר והשתחרר בשנת 1882, לאחר חמש שנות שירות.
בשנת 1883 נישא לריבה לאנדשטיין, בתו של ברוך לאנדשטיין, שהיה גיסו של האדמו"ר מגור. את החופה ערך האדמו"ר מגור. הזוג הצעיר עבר לגור בדירה שכורה בוורשה ושאול יצחק עשה חיל בתחום יבוא ושיווק תבלינים.
ב-1884 נולד לזוג בנם הבכור, נפתלי דב, על שם אביו ההרוג של שאול יצחק. הילד נפטר בגיל צעיר, אך לאחר מכן נולדו לו עוד 11 ילדים בין 1886 ו-1906. אחת מבנותיו נישאה לימים לרב אברהם חיים נאה.
בתחילה התנגד שאול יצחק לרעיון של חובבי ציון, אך בהשפעת בנו, שמואל אליהו, נטה לבסוף לתנועה זו. גם עלייתה של אחותו של שאול יצחק, חיה לאה, לירושלים ב-1874 לירושלים (שם נישאה לאריה-מרדכי רבינוביץ, בנו של האדמו"ר רבי יהושע אשר רבינוביץ, האדמו"ר מפוריסוב, ונכדו של יעקב יצחק מפשיסחה שכונה "היהודי הקדוש"), השפיעה על יחסו לתנועה זו.
אך "הקש ששבר את גב הגמל" היו פרעות ביהודים, כתוצאה מכישלון מהפכת 1905, שהגיעו לוורשה ובמהלכן ניסו פועליו של שאול יצחק לרצוח אותו במפעלו. לאחר שניצלו הוא ומשפחתו גמלה בלבו ההחלטה לעלות לארץ. מאותו יום החלה המשפחה בהכנות לעליה.
ביום ראשון ב-10 בדצמבר 1905 עזבה המשפחה את ורשה בדרכה לישראל. בוורשה נשאר הבן, ברוך חיים, על מנת לחסל את שאר עסקי המשפחה. הבן הצטרף למשפחה לאחר כשנה. בדרכה עברה המשפחה באודסה ומשם, על האונייה "סֶסָרֶבִיץ", ליפו, שעל חופיה עגנו ב-26 בדצמבר 1905. לאחר לילה ביפו ויומיים בדרכים הגיעה המשפחה לירושלים.
לאחר תקופה קצרה בירושלים, בה נהיה סוחר אמיד, החליט שאול יצחק לעזוב את העיר. ב-1907, בעזרתו של קרובו, שאול יצחק פריינד, רכש שאול יצחק, תמורת 15,000 פרנק זהב, את חוותו ואדמותיו של גֵיאוֹרג קָאפּוּס, שהיה מהמתיישבים הטמפלרים של המושבה האמריקאית ביפו. החווה הייתה ממוקמת על גבול תל אביב - יפו (כיום רחוב סלמה פינת רחוב קיבוץ גלויות). בגלל החוקים העות'מאנים נרשם הנכס על שם שאול יצחק פריינד, שהיה בעל נתינות טורקית. רק בשנת 1921, לאחר תחילת המנדט, נרשמו האדמות על שם שאול יצחק פניגשטיין. הוא קרא למקום "די וארשעווער הייזער" ("בתי ורשה").
במבנה הגדול הושיב את בני משפחתו ואת שאר הדירות השכיר לאנשי העלייה השנייה שהגיעו לארץ באותן שנים. פניגשטיין נהג להגיע בעצמו לנמל יפו על מנת לקבל את פני העולים ולהציע להם את חדריו. בין הדרים בחווה היה גם יצחק שימשלביץ, שהיה לימים הנשיא השני למדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
תוכניותיו של פניגשטיין להתפרנס מתנובת פרדסיו ומהשכרת חדריו לא צלחו מכיוון שרוב הדיירים היו עניים מכדי לשלם שכר דירה, ולכן החל לפתח תעשייה זעירה כמו ייצור מעדני הדגים, מרגרינה, נרות, קלייה וטחינת קפה ועוד.