את דרכה המקצועית ככתבת החלה מגזין ותחקירים בעיתון "הד הקריות" בשנת 1994, "כלבו" מרשת שוקן ו"זמן חיפה" מרשת מעריב. בשנת 2000 עברה לכתב העת "מנטה", מגזין הבריאות של רשת "ידיעות אחרונות" ככתבת תחקירים ראשית. בין היתר כתבה על הסכנות שקימות לדעתה בקרינה הסלולרית; על הרעל ארסן המוחדר כתוסף למזון העופות; ועל הוספת פלואור למי השתייה. כתבותיה התפרסמו גם באתר ynet ובמוסף הבריאות "זמנים בריאים" של "ידיעות אחרונות". בשנת 2021 מתפרסמות כתבותיה באתר "מגזין זמן אמת".
הפולמוס סביב כתיבתה העיתונאית.
באוגוסט 2015 פרסמה כתבה על עצירת השימוש בישראל בחיסון מסוים של תינוקות נגד צהבת, וטענה כי "ההחלטה להשתמש בחיסון התקבלה על סמך תשתית מחקרים רעועה, למרות שלא קיבל את אישור מה-FDA ומאף גוף רגולטורי מרכזי אחר בעולם המערבי". משרד הבריאות הגיב שמדובר ב"כשל טכני נקודתי ללא כל קשר ליעילות ובטיחות החיסון" וכי "מדובר בכתבה רצופה אי דיוקים ועיוותים". איגוד רופאי הילדים תמך בעמדת משרד הבריאות.
בנובמבר 2016 "עמותת מדעת" שלחה מכתב למגזין "מנטה", שבו טענו לליקויים בכתבותיה, וציינו שהם מטעים את הציבור. ב-2017, בעקבות כתבתה של שיר רז על חיסון השפעת, הוציאה העמותה הודעה לעיתונות, המציינת שהכתבה מסכנת חיי אדם.
באוגוסט 2017 פרסמה שיר-רז כתבה על התרופה ריטלין. בצעד הנחשב חריג, הוועדה למניעת הטעיית הציבור במשרד הבריאות דרשה מאתר ynet להסיר את הכתבה, בטענה שהטענות בכתבה מהוות פייק ניוז. הכתבה לא הוסרה.
בשנת 2020 אתר ynet הסיר מיוזמתו וללא הסבר כתבה שלה, המפקפקת במניין חולי הקורונה בישראל על ידי משרד הבריאות.
בנובמבר 2021 פרסמה כתבה הסוקרת מקרים של כשלים רפואיים ומוות פתאומי בקרב ספורטאים מאז תחילתו של מבצע החיסונים העולמי נגד מגפת קורונה וטוענת לעליה בכמות המקרים בתקופה זו. העיתונאי גיא זהר, בתוכניתו "מהצד השני", ביקר את הכתבה, וטען לכשלים מהותיים בשימוש של שיר־רז במסדי הנתונים. שיר-רז פרסמה תגובה מפורטת בה דחתה רבות מטענותיו וכתבה שבהמשך לכתבה עתיד להתפרסם מחקר מסודר, כאשר יתקבל מסד נתונים מסודר מפיפ"א.
בנוסף על כתיבתה המעוררת מחלוקת בקרב מומחים, לקחה שיר רז חלק בכנסים של מתנגדי חיסונים בתור נואמת ופותחת הכנסים.
ספריה.
בשנת 2003 כתבה את הספר "ההתרסקות" יחד עם אחיה אבי בליזובסקי, בהוצאת כנרת זמורה ביתן. הספר מתאר את סיפורה של משימה STS-107 ואת רצף הכשלים שגרמו להתרסקות המעבורת קולומביה.
בשנת 2007 כתבה את הספר "המדריך הישראלי השלם לתוספי תזונה" בשיתוף עם ד"ר אודי בר בהוצאת כתר. הספר מביא בפני הקורא מחקרים בתחום הוויטמינים ותוספי התזונה.
בשנת 2010 כתבה את הספר "גילוי לב" סיפורו של מנתח לב, בשיתוף עם מנתח הלב פרופסור ברנרדו וידנה בהוצאת פוקוס. הספר חולק עם הקוראים תובנות שאליהן הגיע פרופ' וידנה מתוך חוויות החיים והניסיון המקצועי שלו – תובנות לגבי התכונות הנדרשות כדי להצליח ולהגיע רחוק ככל האפשר, לא רק ברפואה אלא בכל תחום.
בשנת 2016 התפרסם ספרה "Risk Communication and Infectious Diseases in an Age of Digital Media" יחד עם ד"ר ענת גסר-אדלסבורג בהוצאת routledge taylor &amp; francis group. הספר עוסק בתקשור מידע רפואי לציבור על מחלות מידבקות ומגיפות בעידן המדיה הדיגיטלית, עידן שבו מומחי בריאות הציבור, בבואם למנוע התפשטות מחלות מידבקות, נאלצים להתמודד עם כוחו הגובר של הציבור, אשר הפך בשנים האחרונות לשותף אקטיבי ומשפיע בשיח הרפואי-תקשורתי. הספר מנתח באופן ביקורתי את ההשלכות העתידיות של עידן המדיה הדיגיטלית על מדיניות ופרקטיקה של תקשורת סיכונים, ומתבסס על מחקרים שערכנו וממחקרים ומקרי מבחן בעולם.
מארק ליין
מארק ליין (באנגלית: Mark Lane; 24 בפברואר 1927 – 10 במאי 2016) היה עורך דין וסופר פוליטי יהודי אמריקאי. מחוקרי רצח קנדי, מבין הראשונים שדחו את ממצאי ועדת וורן והעלו את התאוריה כי ההתנקשות בנשיא הייתה תוצאה של קשר.
ראשית הדרך.
מארק ליין נולד בניו יורק בשנת 1927. לאחר תום מלחמת העולם השנייה סיים את לימודי המשפטים והוסמך כעורך דין. היה פעיל במפלגה הדמוקרטית. בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1960 תמך במועמדותו של הסנטור ג'ון פ. קנדי לנשיאות וניהל את מערכת הבחירות שלו בניו יורק. באותה שנה נבחר כחבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק בתמיכתם של אלינור רוזוולט ושל ג'ון פ. קנדי. לאחר היבחרו ניהל ליין מסע לביטול עונש המוות וכן פעל לפתרון בעיות מצוקת הדיור בעיר ניו יורק. ליין היה פעיל גם במסגרת תנועה לזכויות האזרח בשם "צועדי החופש (Freedom Riders), שארגנה צעדות למדינות הדרום של ארצות הברית כמחאה נגד האפליה הגזעית ששררה בהן ואף נעצר ביחד עם המפגינים.
רצח קנדי.
רצח הנשיא ג'ון פ. קנדי בעיר דאלאס בטקסס ב-22 בנובמבר 1963 חולל מפנה בחייו של מארק ליין ומאז הקדיש את פעילותו הציבורית והספרותית לחקירת נסיבות הרצח ומבצעיו. העניין שגילה ליין בפרשה נבע מהיותו שלוש שנים קודם לכן מנהל מסע הבחירות של קנדי לנשיאות בניו יורק. ליין היה מבין הראשונים שנתנו את תשומת לבם לשאלות ולתעלומות שפרשת הרצח מעוררת והגיע לידי מסקנה כי לי הארווי אוסוולד איננו הרוצח. זמן לא רב לאחר הרצח ייסד ליין בניו יורק גוף שליין העניק לו את השם "ועדת חקירה של אזרחים" (Citizen`s Committee of Inquiry). ליין החל להרצות באופן רצוף על דעתו בקשר לנסיבות הרצח ולאחר מכן יצא לאירופה ושם פרסם את דעותיו, בהאמינו כי בפעילותו מחוץ לארצות הברית הוא יזכה ליותר תשומת לב מצד הציבור האמריקאי. בפעילותו זו יצר ליין קשרים עם הפילוסוף ברטראנד ראסל, אשר בהשפעת ליין פרסם ב-6 בספטמבר 1964 גילוי דעת פומבי בשם "16 שאלות אודות הרצח" , בו העלה תמיהות וספקות בקשר לפרשת הרצח ובקשר לאשמתו של אוסוואלד.
לאחר שנתמנתה וועדת וורן ב-29 בנובמבר 1963 לערוך חקירה מקפת על רצח הנשיא ביקש ליין מהוועדה לייצג בפנייה את אוסוואלד. בקשתו נדחתה בנימוק שאיננו יכול לייצג אדם שאינו בחיים ואז השיג ליין את הסכמתה של אמו של אוסוואלד, מרגריטה אוסוואלד, לייצגה בפני הוועדה.
בספטמבר 1966 פרסם מארק ליין את הספר "Rush to judgment" - "הבהלה לחרוץ דין", בו דחה את מסקנות דו"ח וועדת וורן והעלה על הכתב את כל התעלומות, הספקות והסתירות שהדו"ח עורר. הספר היה מבין הראשונים שנתפרסמו בארצות הברית השוללים את דו"ח הוועדה ועורר עניין רב בארצות הברית ובעולם. בשנת 1967 הופק בארצות הברית סרט קולנוע תיעודי על פי הספר, בו הופיע ליין כקריין וכמראיין של אחדים מעדי הפרשה. בשנת 1977 הפיק ליין סרט תיעודי נוסף בו חזר על תאוריית הקשר של ביחס לרצח הנשיא "שני אנשים בדאלאס" (Two Men in Dallas).
בשנת 1967 כאשר ג'ים גאריסון פרקליט המחוז של ניו אורלינס החל בחקירה, בכוונה להעמיד לדין איש עסקים מניו אורלינס בשם קליי שאו באשמת קשירת קשר לרצח הנשיא (חקירה שהובילה להעמדתו לדין ולבסוף לזיכוי של שאו על ידי בית המשפט), הוא נעזר במארק ליין.
בשנת 1992 פרסם את ספרו "Plausible Denial" - "הכחשה לכאורה", בו העלה את הטענה כי ה-CIA היה מעורב ברצח הנשיא. בספר מתאר ליין משפט משנת 1985 בו היה מעורב כעורך דין שיצג ביטאון של הימין-הקיצוני, בתביעת דיבה שהגיש נגדו א. הווארד האנט, מבכירי הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון ומן המעורבים בפרשת ווטרגייט, נגד הביטאון, בגין כתבה שפרסם הביטאון, בה נאמר כי הנט, לשעבר איש סוכנות הביון המרכזית והסוכנות עצמה היו אחראים לרצח הנשיא. ליין הסיק מן העדויות שהועלו במשפט את אשמת האנט והסוכנות ברצח הנשיא והעלה תאוריה זו בספרו זה.
בשנת 1973 הופק בארצות הברית סרט קולנוע עלילתי בשם "פעולת שלטונית" - "Executive Action" המתבסס על רעיונותיו של מארק ליין והמציג את הרצח כמזימה לה היו שותפים חוגי הממשל ואילי נפט מטקסס.
בספריו וסרטיו דבק ליין בחפותו של לי הארווי אוסוואלד ואף העלה את התאוריה כי בתקופה שקדמה לרצח פעלו בדאלאס "שני אוסוואלד", האחד לי הארווי אוסוואלד עצמו והשני מתחזה שיצר מראש רקע להאשמתו של אוסוואלד ברצח. כן טען ליין גם לחפותו של אוסוואלד מאשמת רצח השוטר טיפיט, שאירע בסביבת מקום מגוריו של אוסוואלד בדאלאס פחות משעה לאחר רצח הנשיא, אשר יוחס על ידי ועדת וורן לאוסוואלד. מארק ליין לא קבע בבירור, בפרסומיו, מי היה הרוצח אך הצביע על מעורבות לכאורה של הממסד ושל אילי ההון ברצח.
הביקורת על מארק ליין.
ליין זכה לפרסום רב בארצות הברית ובעולם בגין גילוייו הראשוניים בפרשת רצח קנדי וספריו הפכו לרבי מכר. עם זאת היה ליין אחד האנשים השנויים ביתר במחלוקת בארצות הברית וזאת משני טעמים: האחד כי היה איש הפכפך, שלמרות דעותיו השמאליות ותמיכתו בזכויות האדם, בחר לייצג אנשי ימין ידועים וכת רצחנית. השני, בשל ריבוי הסתירות, הגילויים שהופרכו ואף טענות עובדה לא אמיתיות בספריו.