גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה (2004) צעדו הצפון קוריאנים והדרום קוריאנים יחדיו, וגם במשחקים אלו לא הצליחו הצפון-קוריאנים לזכות במדליית זהב אולימפית. הג'ודאית קיה סון-הי זכתה במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלה. מרימת המשקולות רי סונג-הוי זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות. במדליות כסף נוספות זכו טניסאית השולחן קים היאנג-מי והמתאגרף קים סונג-גוק. הקלע קים ג'ונג-סו זכה במדליית ארד בירי באקדח.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלו הישגיה של צפון קוריאה ל-6 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. מרימת המשקולות פאק היון-סוק זכתה במדליית זהב, ואו ג'ונג-אה זכתה במדליית כסף. במדליית הזהב השנייה זכתה הונג און-ג'ונג, בתרגיל הקפיצות. יתר המדליות הושגו בג'ודו: אן קום-אה זכתה במדליית כסף, וון אוק-אים זכתה במדליית ארד, ופאק צ'ול-מין זכה אף הוא במדליית ארד. הקלע קים ג'ונג-סו זכה במדליית כסף בירי באקדח ובמדליית ארד בירי באקדח אוויר, אך אלו נשללו ממנו לאחר שנמצא כי השתמש בפרופראנולול.
גם באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הצפון קוריאנים ב-6 מדליות, אך מספר מדליות הזהב עלה ל-4. בשלוש ממדליות הזהב זכו מרימי משקולות: אום יון-צ'ול וקים און-גוק אצל הגברים, ורים ג'ונג-סים אצל הנשים. קים און-גוק עשה זאת עם שיא עולם חדש לקטגוריית המשקל של עד 62 ק"ג - 327 ק"ג. מרימת משקולות נוספת, ריאנהג צ'ון-הווה, זכתה במדליית ארד. במדליית הזהב הרביעית זכתה הג'ודאית אן קום-אה, ששיפרה את הישגה מבייג'ינג. במדליה השישית, מדליית ארד, זכה המתאבק יאנג קיונג-איל.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הצפון קוריאנים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. מרימת המשקולות רים ג'ונג-סים שינתה את קטגוריית המשקל שלה, אך בכל זאת זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות. לעומתה, אום יון צ'ול איבד את תוארו וזכה במדליית כסף. שתי מרימות משקולות נוספות זכו במדליות כסף, צ'ו היו-סים וקים קוק-היאנג. במדליית הזהב השנייה זכה המתעמל רי סה-גוואנג, בתרגיל הקפיצות. הונג און-ג'ונג סיימה שישית בתרגיל המקביל לנשים. טניסאית השולחן קים סונג-אי זכתה במדליית ארד, והודחה בשלב רבע הגמר יחד עם הנבחרת הצפון קוריאנית. במדליית ארד נוספת זכה הקלע קים סונג-גוק, בירי באקדח. צמד הקופצות למים קים קוק-היאנג וקים מי-רה דורג רביעי בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים. קים און-היאנג סיימה שביעית בתחרות הקפיצות המקבילה ליחידות. המתאבקת ג'ונכ מיונג-סוק סיימה במקום השביעי, ויאנג קיונג-איל דורג שמיני.
קוריאה הצפונית בחרה שלא להשתתף באולימפיאדת טוקיו (2020) לאחר שזאת נדחתה בשנה בטענה שהיא מגנה על ספורטאיה מפני מגפת הקורונה.
משחקי החורף.
במשחקי החורף היו הישגיה של קוריאה הצפונית פחותים, והיא נעדרה מהם מספר פעמים. במשחקים הראשונים בהם השתתפה, באולימפיאדת אינסברוק (1964) זכתה המחליקה המהירה האן פיל-הווה במדליית כסף במרוץ ל-3000 מטר. באולימפיאדת אלברוויל (1992) זכתה הוואנג אוק-סיל במדליית ארד בהחלקה מהירה במסלול קצר, במרוץ ל-500 מטר. אלו שתי המדליות היחידות בהן זכו ספורטאים מקוריאה הצפונית במשחקי החורף.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
פולאבים
פולאבים (ברוסית: Полабы; בפולנית: Połabianie) הוא שם כולל המתייחס למספר שבטים סלאביים מערביים שנכחדו ברובם, אשר ישבו לאורך נהר האלבה, בין הים הבלטי מצפון, נהר הזאלה (Saale) והגבול הסקסוני ממערב, הסודטים ופרנקוניה מדרום, ופולין ממזרח. הפולאבים היו ידועים גם כ"סלאבים של האלבה" וכ"ונדים".
הסלאבים הפולאבים החלו להתיישב בשטח גרמניה של היום במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה. במהלך המאה ה-12 הם נכבשו בידי הסקסונים והדנים, וכתוצאה מכך נכללו במרוצת הדורות באימפריה הרומית הקדושה. השבטים עברו בהדרגה תהליך התגרמנות, ובמאות שלאחר מכן התבוללו; הסורבים הם צאצאיהם היחידים של הפולאבים אשר שמרו על זהותם ועל תרבותם. השפה הפולאבית נכחדה כיום. עם זאת, שתי השפות הסורביות מדוברות כיום בפי כ-60,000 מתושבי האזור, וממשלת גרמניה מכירה בהן כשפות רשמיות של האזור.
פולביאנים
פולאביאנים
פולבים
קולן, מלך סקוטלנד
קולן או קולין (באנגלית: Cuilén או Colin, בגאלית סקוטית: קולן מק אילדולב - Cuilén mac Ildulb באיות עתיק, Cailean באיות מודרני, כלומר "אמלאיב בנו של אינדולף"; שנת לידתו לא ידועה. נפטר בשנת 971), המכונה "הלבן" (בגאלית סקוטית: An Fionn - "אן פיון") היה מלך סקוטלנד משנת 967 לערך ועד מותו.
קורות חיים.
קולן היה אחד משלושת בניו של אינדלף, מלך סקוטלנד (אילדאלב מק קאוסאנטין); שני הבנים האחרים היו אמלאיב ואֶוֹכאיד (Eochaid).
קולין הומלך לאחר שהביס את קודמו, דאב (דאב מק מל קולום), בקרב שנערך בשנת 965.
על פי "דברי ימי אלסטר" וה"כרוניקון סקוטורום", בשנת 971 קולין ואחיו אוכאיד נהרגו בשריפה בלות'יאן. מצית האש היה אמדארך נסיך ממלכת סטרת'קלייד כנקמה על כך שקולין אנס את בתו של אמדארך.
ככל הנראה נקבר דאב באיונה - מקום קבורתם המסורתי של מלכי אלבה.
לאחר מותו של קולין, הומלך אחיו של דאב, קנת השני, אולם בשנת 973 הודח קנת לזמן קצר על ידי אחיו של קולין, אמלאיב.
MSS (שיטת בנייה)
צפת במאה ה-16
צפת במאה ה-16 נחשבת לתופעה מיוחדת במינה בנוף הארצי-ישראלי של אותה תקופה במובנים רבים. ימים אלו אף נקראו "תקופת הזוהר" של צפת, כאשר תחת שלטון האימפריה העות'מאנית פיתחה העיר חיי קהילה וכלכלה ענפים, והתבלטה ביצירת חיי רוח קבליים ייחודיים, שהשפיעו על הקבלה היהודית באופן מהותי.
בראשית המאה ה-17 החלה ירידתה של צפת מגדולתה מנסיבות כלכליות, באופן מקביל לתחילת הידרדרות האימפריה העות'מאנית, ולמותו של האר"י.
כיבוש העיר.
בשנת 1517 כבש הסולטאן העות'מאני סלים הראשון (ששלט בשנים 1512–1520) את מרחב סוריה וארץ ישראל מידי הממלוכים. שנה לאחר מכן נכבשה גם קהיר. יהודי ארץ ישראל, בניגוד לערביי ארץ ישראל שאהדו את הממלוכים, קיבלו את הטורקים בברכה, ניגוד שגרם לפרעות ערביי הארץ ביהודים.
כאשר הגיעה לצפת שמועת השווא שהסולטאן סולימאן הובס במצרים, התעורר ההמון המוסלמי בצפת לפעולה בה נפגעו בעיקר יהודי העיר. הקהילה קיבלה עזרה מקהילות דמשק ומצרים וכך השתקמה, אך נחשבה מעתה על ידי השלטון לקהילה אוהדת, שאף סבלה למען נאמנותה לשלטון. באופן כללי, היהודים שבאו לאימפריה העות'מאנית במאה ה-16 (והתיישבו בסלוניקי, איזמיר, קושטא ועוד) נהנו ממעמד מועדף על פני הנוצרים. בעקבות גורמים אלו התאפשר שגשוגה של צפת במאה ה-16.
תקופת הזוהר.
שגשוגה של העיר קשור לעלייתם של יהודים רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה לצפת. חלקם היו אנוסים שרצו לשוב ליהדותם, אולם, הגיעו גם יהודים לא-אנוסים רבים מאוד. בצפת היה מצב היחסים בין היהודים לבין המוסלמים, המוסתערבים (יהודים ותיקים בארץ ישראל) והשלטונות הטורקים טוב יותר לעומת המצב בירושלים. כמו כן, צפת נחשבה מקודשת עקב קרבתה לקברו של רבי שמעון בר יוחאי (שנחשב על ידי מקובלי ספרד לאחד ממחברי ספר הזוהר) והיא גם ממוקמת במקום נוח לקשרי מסחר ותרבות עם קהילות דמשק, חלב וערי הים התיכון.
ריבוי העולים יצר אווירה קוסמופוליטית בעיר, הקהילות השונות הצליחו לשמור על אחדות בזכות התארגנות מרצון של מרבית החכמים, כאשר גולת הכותרת היו ה"חבורות" שהוקמו למטרות תפילה, לימוד, עזרה הדדית, ויציאה לחיק הטבע. כמו כן, יש עדויות רבות לאנשים הבאים ממקומות רחוקים ועוברים בצפת בדרכם למקומות מרוחקים אחרים כמו צידון, ביירות, מצרים, ונציה ועוד. בעיר היו חיי רוח עשירים וערכים מוסריים גבוהים, שהתבטאו בשמירה על זכויות החלשים (העניים, האלמנות והיתומים).
בצפת אנו עדים לעצמאות קהילתית אל מול השלטון במידה החורגת מהמקובל, בנוסף לעצמאות המשפטית שקיבלו היהודים במסגרת המשפט העות'מאני. לקראת סוף המאה, עם היחלשות האימפריה העות'מאנית, נאלצו יהודי צפת לדאוג לביטחונם, כך הקימו בשנת 1586 חאן – חצר מבוצרת מוקפת חומה – שנקרא "המצודה היהודית", ושבמימונו תמכו יהודי קושטא.
הנוסע הגרמני סאלומון שוויגר דיווח על מסעו ב-1581 כי צפת "גדולה ומיושבת ברובה יהודים...ובה נמצאים כמה מאות אנשים. ושם בנו מקום מלון-אורחים, שבו משתכנים סוחרים. העיר דומה לטירה נאה והיא מוקפת חומה חזקה".
הכלכלה.
פרנסתם של יהודי צפת הייתה מגוונת – יצור יין, דבש, חקלאות, מסחר ועוד – אך במאה ה-16 התרכזה בעיקר ביצור צמר. עולי ספרד בצפת פיתחו את ענף יצור בדי הצמר, ויצרו קשרים כלכלה ומסחר עם קהילות צידון, דמשק ומרכזים יהודיים אחרים באגן הים התיכון. תעשיית הצמר הייתה מפותחת מאוד בספרד, ויהודי ספרד הביאו עימם את הידע בטויה, אריגה, צביעה ואשפרה. תהליכים אלו חייבו קרבה למקורות מים-רכים, אשר היו בשפע בסביבות צפת, בין השאר יצרו העולים טחנות מים הקרויות מבטשות שבהם עיבדו וניקו את הצמר באמצעות שימוש במים הזורמים בנחל עמוד. הצמר המקומי היה בינוני באיכותו, אך עורבב בצמר מיובא מעולה וכך נוצרו בדים לא יקרים אך איכותיים. בצפת התפתחה גם תעשיית בגדים, וככל הנראה היה גם הצבא הטורקי לקוח חשוב של תעשיית הצמר היהודית.