כחלק מתוכנית לפתות את העלפים לשירותו, סאורון עטה על עצמו את מראהו היפהפה של אנאטאר, "שר המתנות", התחבר עם נפחי העלפים של ארגיון שהונהגו על ידי קלברימבור וייעץ להם באמנות ובקסם. סאורון רמז שהוא שגריר של הוולאר, במיוחד של אאולה, שאותו הנולדור החשיבו מאוד. חלק מהעלפים לא בטחו בו, במיוחד גלדריאל וגיל גלד, המלך העליון של הנולדור. העלפים בארגיון, מכל מקום, לא שמו לב לאזהרותיהם.
בעזרתו של סאורון, נפחי העלפים חישלו את טבעות הכוח שהנחילו כוח עצום לעונד אותן. אז הוא חישל בחשאי את הטבעת האחת בהר הגזירה הגעשי שבמורדור. לטבעת-על זו היה את הכוח לשלוט על הטבעות ולשעבד את העונד אותן לרצונו של סאורון.
טבעות הכוח היו חזקות במיוחד, ולכן כדי ליצור כלי שיוכל לשלוט אפילו עליהן, סאורון היה מוכרח להעביר חלק גדול מכוחו לתוך טבעתו. עם זאת, "כשהוא לבש אותה, כוחו על פני האדמה היה מוגבר".
תוכניתו של סאורון הייתה מצליחה אילולי היו העלפים מזהים את השפעתו כשענד את הטבעת האחת. זה היה הרגע בו העלפים הבינו מי הוא באמת היה, ואז הסירו את טבעותיהם ולא השתמשו בהן כל עוד סאורון החזיק בטבעת האחת. מרוגז, סאורון פתח במלחמה גדולה וכבש חלק גדול מהשטח ממערב לנהר האנדוין.
אז התחילו "השנים האפלות". סאורון כבש את ארגיון, הרג את קלברימבור מנהיג נפחי העלפים, ותפס את טבעות הכוח שחושלו קודם לכן בעזרתו. סאורון שם את ימלדריס במצור, נלחם נגד מוריה ולות'לוריין וחדר עמוק יותר לתוך ארצו של גיל גלד. העלפים התקשו להגן על לינדון והנמלים, אבל ברגע המכריע הגיע לעזרתם צבא אדיר מנומנור, הביס את כוחותיו של סאורון והסיג את הנותרים חזרה למורדור. הנומנורים היו צאצאים של שלושת בתי האדין, בני האדם שעזרו לעלפים במלחמתם נגד מורגות'. הם חיו על האי נומנור שהיה ממוקם בין הארץ התיכונה לולינור, אי זה היה השכר שניתן להם על ידי הוולאר על נאמנותם למערב. נומנור הייתה הממלכה האדירה ביותר של בני האדם בהיסטוריה של הארץ התיכונה.
הספר "סיפורים שלא נשלמו" קובע שסאורון ומשמר ראשו היו כל מה שנותר מהצבא המקורי. כוחו של גיל גלד אחרי המלחמה היה יכול לעצור את כוחותיו של סאורון לצאת ממורדור במשך זמן.
תחיית מורדור.
מעתה והלאה נודע סאורון כשר האופל ממורדור. סאורון ביצר את מורדור והשלים את בניית ברד-דור - "הצריח האפל". הוא חילק את הטבעות הנותרות לשרי הגמדים ובני האדם. הגמדים הוכיחו עצמם כנוקשים מכדי להשתעבד למרותו, אבל שרי בני האדם שועבדו לרצונו ונודעו מאז כנאזגול - "רפאי הטבעת", משרתיו מעוררי היראה יותר מכולם. כשהוא מודע היטב לכוחם של הנומנורים לאחר תבוסתו הקודמת, נטש סאורון את החופים ולמשך זמן רב נמנע מלהתגרות בהם, אף שהצליח על ידי הטבעות ללכוד שלושה משריהם הגדולים.
סאורון קיבל שליטה על רוב היצורים ששירתו את מורגות' בעידן הראשון (כמו האורקים והטרולים). סאורון גם השתלט על רוב בני האדם במזרח ובדרום ונהיה למלכם-אלילם.
לקראת סוף העידן השני, כשמשמרות הנומנורים בחופים ננטשו מפאת סכסוכים פנימיים, סאורון התחיל לתקוף את מעוזיהם בארץ התיכונה.
חורבן נומנור.
לקראת סוף העידן השני, עלה לשלטון בנומנור אר-פארזון, מי שיהיה המלך האחרון והעוצמתי ביותר. בעקבות דיווחים על כוחו המתגבר של סאורון, יצא אר-פארזון בהפגנת כוח, והוביל צבא מסיבי לארץ התיכונה כדי להשיב את עליונותה של נומנור. סאורון שהבין שאינו יכול להביס את הנומנורים עם כוח צבאי, נכנע. כשהוא לבוש בהתגלמות יפהפייה, הגיע למחנה של אר-פארזון כדי להישבע אמונים למלך ונלקח כאסיר לנומנור.
היה זה חלק מתוכניתו להשחית את האוכלוסייה הנומנורית מבפנים. "'הכניעה' האישית של סאורון הייתה מרצון ומתוך מניעים ערמומיים: הוא קיבל העברה חינם לנומנור". כשאר-פארזון ביהירותו לקח את סאורון כבן ערובה, הוא לא הבין עם מי הוא מתמודד: סאורון "היה כמובן 'אלהי'... ולכן הרבה יותר מדי חזק בשביל להיות נשלט בכזו דרך. הוא הרעיל בהתמדה את דעתו של אר-פארזון, העביר את המלך תחת שליטתו ובינתיים השחית הרבה מהנומנורים".
יש שהציעו כי סאורון השאיר את הטבעת האחת בברד-דור לפני שנעשה לבן ערובה של אר-פארזון, ניתן למצוא ראיה לכך ב"אקלבת", שם טולקין כתב כי סאורון "ענד שוב" את הטבעת לאחר שרוחו שבה לארץ התיכונה . בכל מקרה, במכתביו, טולקין העיר שסאורון החזיק "מטבע הדברים בטבעת האחת ולכן מהר מאוד הוא שלט על דעתם ורצונם של רוב הנומנורים". באמצעות כוחה של הטבעת, מהר מאוד סאורון נהיה יועץ למלך והשתמש בהשפעתו כדי לערער את הדת של נומנור. הוא הציג את ארו כהמצאה של הוולאר שנועדה להצדיק את סמכותם ולהחליף את הסגידה המקורית לאל האמיתי מלקור. כתוצאה מכך הפכה הסגידה למלקור, שכללה קרבנות אדם, לחובה בנומנור.
מלבד השחתת האנשים, סאורון גם עזר להם לעצב מכונות גדולות יותר ולצבור עושר רב. במהרה הנומנורים חזרו לארץ התיכונה ושם צדו ושעבדו באכזריות את בני האדם המקומיים כדי שבסופו של דבר ישמשו כקרבנות. בעוד סאורון שלט מאחורי הקלעים, נהיה אר-פארזון ל"אדיר בעריצים אשר נראו בעולם מאז ימי ממשלת מורגות'"
אר-פארזון, למרות כוחו הרב, החל מפחד ממותו הקרב. סאורון שכנע את המלך שעכשיו יש לו את הזכות לקחת את מה שבצדק שייך לו, והציע שהנומנורים ישלחו צי מלחמה אדיר נגד אמן כדי לקבל חיי נצח מהוולאר. סאורון ציפה שהוולאר יגיבו בהרס אר-פארזון והכח הימי שלו, ובכך קיווה להסיר את המכשול הגדול ביותר בדרך לשלטונו בארץ התיכונה. אבל לוולאר לא הייתה שליטה ישירה על ילדי ארו, לכן האתגר הזה גרם להם להסיר את האפוטרופוסיות שלהם מהעולם והם פנו לארו כדי לקבל עזרה.
ההתערבות השמימית של ארו אכן קברה את צבאות המלך והטביעה את הצי; אבל נומנור עצמה נבלעה על ידי הים, והארץ המבורכת הוסרה לעד מהעולם הפיזי. סאורון לא צפה את זה, וגופו שלו הושחת בחורבן. מאחר שהוציא מאמץ רב בהשחתת נומנור, כוחו הופחת והוא איבד לצמיתות את היכולת לעטות על עצמו צורה יפה. אך רוחו עלתה מהתהום והוא היה מסוגל לשאת איתו את הדבר האחד שהיה חשוב לו ביותר. טולקין לא הוטרד מהעובדה שרוחו של סאורון העלתה עימה דבר גשמי: "אני לא חושב שמישהו צריך להירתע מלהעלות על הדעת את הטבעת האחת נישאת בידי אותה רוח, שעליה הכוח של שליטתו תלויה עכשיו במידה רבה".
לפי "על טבעות הכוח והעידן השלישי", סאורון מצא שכוחו של גיל-גאלד התעצם מאוד במהלך היעדרו והתפשט עתה על פני הרי האובך והיער הירוק, כשהוא מתקרב למקומות שסאורון חשב לבטוחים לפני שעזב לנומנור.
מלחמת הברית האחרונה.
תחת הנהגתו של אלנדיל ובניו איסילדור ואנריון, תשע אוניות הנושאות את הנומנורים הנאמנים ניצלו מהחורבן. הנומנורים הגולים ייסדו את הממלכות גונְדור וארְנור בארץ התיכונה. בתחילה הם האמינו שסאורון נספה בנפילה, אבל מהר מאוד התברר ששר האופל חזר למורדור. הנספחים של הטרילוגיה מלמדים כי על אף שכוחו של סאורון עדיין לא שוקם במלואו באותו הזמן, הוא החליט לתקוף את הנומנורים, לפני שיוכלו להכות שורש בארצותיהם החדשות.
סאורון הכה ראשון, כבש את מינאס איתיל והרס את העץ הלבן. איסילדור הצליח להימלט במורד האנדואין ולחפש את אביו אלנדיל, בזמן שאנריון הגן על אוסגיליאת והסיג את כוחותיו של סאורון חזרה להרים לזמן מה. אז אלנדיל ובניו כרתו את הברית האחרונה עם העלפים שבראשם עמד גיל-גאלד. טולקין כתב כי הברית נכרתה כאשר שני הגזעים הבינו שאם הם לא יתאחדו, סאורון יהרוס כל אחד מהם בנפרד.
קרב גדול התחולל בין צבא הברית וההמון של סאורון בשדה הקרב שבדגורלד. צבא הברית יצא מנצח, פלש למורדור והטיל מצור על באראד-דור למשך שבע שנים. לבסוף, סאורון היה חייב לצאת ממגדלו ולהילחם נגד הברית האחרונה בעצמו. במהלך העימות האחרון על מדרוני הר הגזירה, הרג סאורון את גיל-גאלאד ואלנדיל. כשאלנדיל נפל, חרבו "נארסיל" נשברה תחתיו. איסילדור - הבן של אלנדיל ששרד - לקח את שבר החרב של אביו וכרת את הטבעת האחת מידו של סאורון. "אז הובס סאורון לעת ההיא ונטש את גופו, ורוחו נמלטה למרחקים והסתתרה בישימון". מלחמה זו סימלה את קץ העידן השני של ארץ התיכונה.
אלרונד וקירדן, מצביאיו של גיל-גאלאד, הפצירו באיסילדור להשמיד את הטבעת על ידי השלכתה להר הגזירה, אך הוא סירב ושמר אותה לעצמו: "זאת תהיה לי כדמי כופר על מות אבי ואחי. הלא אני הנחתי על האויב את מכת המוות?".
העידן השלישי.
אובדנה של הטבעת החליש את סאורון משמעותית; הוא בילה את אלף השנים הראשונות של העידן השלישי כרוע חסר צורה ובלתי פעיל. אף על פי כן, משרתיו היו מעורבים בכמה אירועים שהחלישו בהדרגה את הממלכות הגולות של הנומנורים, אף על פי שלא ברור אם סאורון היה מעורב באופן פעיל בהכוונתם.
כמה שנים לאחר מלחמת הברית האחרונה, הצבא של איסילדור שצעד לריבנדל נתקל במארב של אורקים באירוע שנודע כ"אסון שדות הסיפנים". איסילדור ענד את הטבעת וניסה להימלט על ידי שחייה מעבר לנהר האנדוין, אבל הטבעת - עם רצון משל עצמה ותשוקה לשוב לסאורון - נשרה מאצבעו. הוא התגלה ונהרג על ידי קשתים אורקים. הטבעת תישאר אבודה מתחת למי הנהר למשך אלפי שנים. רבים האמינו אז שאין דרך בה סאורון יכול לשוב, ושכל עוד הטבעת אבודה, הארץ התיכונה בטוחה.
בעל האוב מדול גולדור.
בסביבות שנת 1050 לעידן השלישי צל של פחד נפל על יער הירק הגדול שמאוחר יותר נקרא "יער אופל". כפי שנודע מאוחר יותר, זה היה הסימן הראשון להופעתו מחדש של סאורון, אבל למשך שנים רבות זהותו האמיתית לא נחשפה, והוא היה ידוע (כמתואר בספר ההוביט) כ"בעל האוב". הוא ייסד מעוז שנקרא דול גולדור - "גבעה של כישוף", בחלק הדרומי של היער לא רחוק מלות'לוריין.