בשעה 19:00 פתח הכוח המשוריין הישראלי באש על החסימה המצרית ועל עמדות מצריות ממערב לתעלת סואץ. המצרים השיבו באש ארטילרית שכללה גם שימוש בתותחי חוף מפורט סעיד. בלילה החל הכוח הישראלי בהסתערות על החסימה המצרית וב-24:00 נסוגו המצרים וחצו מערבה את תעלת סואץ. בבוקר ה-2 ביולי שב הסיור הישראלי לנוע צפונה ונתקל בחיילים מצרים נוספים ופתח עליהם באש. העמדות המצריות ממערב לתעלת סואץ פתחו באש ארטילרית למשך כ-15 דקות. בהפגזה זו נפצע מפקד הכוח הישראלי אך המשיך לפקד על הכוח. בערב, בעת פינוי הפצועים, עלה זחל"מ מפקד הפלוגה הפצוע על מוקש והוא נהרג. מנוחין עוטר לאחר מותו בעיטור המופת. בקרב זה היו לכוח הישראלי הרוג אחד ו-13 פצועים.
המצרים טענו כי הם החזיקו בשטח מראס אל-עיש וצפונה כל העת, וכי מטרת הטור המשוריין הישראלי הייתה כיבוש פורט פואד. לטענתם, הם הצליחו להדוף את ההתקפה הישראלית תוך השמדת 6 טנקים ו-9 שריוניות של צה"ל.
תקרית האש ב-8 ביולי.
ביום זה שוב נע סיור של צה"ל צפונה על ציר ההיתקלות הראשונה וכ-8-10 ק"מ דרומית לפורט פואד הונחתה עליו אש ארטילרית עזה של המצרים. אש זו כללה גם ירי מתותחי החוף של פורט סעיד. האש הארטילרית משני צדי תעלת סואץ התפשטה דרומה עד קנטרה, ובצהריים הופעלו מטוסי חיל האוויר הישראלי למטרת שיתוק הסוללות הארטילריות המצריות. חיל האוויר המצרי הזניק אף הוא את מטוסיו ובקרב אוויר הופל מטוס מיג 21 מצרי. בתקרית אש זו נהרגו 5 חיילי צה"ל ו-31 נפצעו. בין הרוגי צה"ל היה גם אורי וייסלר שעוטר לאחר שלושה חודשים בצל"ש על לחימתו במלחמת ששת הימים בקרב רפיח; עיטור שהומר מאוחר יותר לעיטור הגבורה. המצרים שבו וטענו כי ישראל היא שפתחה בהתקפה וכי יום הקרב נפתח לאחר שמטוסים ישראלים תקפו מטרות באזור פורט סעיד. עוד טענה מצרים כי כוחותיה פגעו ב-3 טנקים ישראלים וב-11 זחל"מים.
בתקרית זו הוענק עיטור המופת לסמל רחמים פרנציס, אשר סייע בהספקת תחמושת לצוותי הטנקים כשהוא יחידי עובר מטנק לטנק, חשוף לאש האויב משך שעות רבות.
בתקופה שלאחר תקריות ראס אל-עיש המשיכו המצרים לחדור לשטח שבשליטת ישראל בגזרה זו ולמקש את צירי התנועה, וכוחות צה"ל התקשו בהגנת הגזרה.
תוצאות.
לאחר התקריות פנתה ישראל בדרישה לעריכת מפה לסימון גבולות לפי מצב הכוחות בשטח באזור הקרבות אולם מצרים לא נענתה להצעה זו.
על רקע אי הגדרת הגבולות התחולל לאחר כשבוע קרב רומני שהיה קרב בין כלי שיט מצרים וישראליים באזור הגבול.
ארפאד גוט
שאול בן-אדרת
שאול בן-אדרת (נולד ב-1964) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב. רכש את אהבתו למטבח מאמו וסבתו שהגיעו מעיראק, וקיבל חיזוק מהצד היווני של אביו. למד בתיכון "ליידי דייוויס" במגמת מכניקה ושירת בצבא כטכנאי מטוסים. לאחר שחרורו מהצבא פתח את המועדון-מסעדה-בר "צצה" ברמת השרון, שפעלה כ-6 שנים. במקביל ל"צצה" פתח אדרת במתחם הבורסה של רמת גן את "קפה סול", בית קפה איטלקי חלבי, אותו ניהל כשנתיים.
בשנת 1991 פתח את מסעדת "קימל" - מסעדת מעדנים כפרית ששכנה מול כלבו שלום בתל אביב, שהגישה מטבח צרפתי כפרי, המסעדה נסגרה ב-2017.
במרץ 2010 פתח את "קימל בגלבוע" – ביסטרו כפרי המשקיף מההר אל נוף עמק יזרעאל.
בינואר 2011 פתח את מסעדת "התרנגול הכחול" - מטבח עונתי עם בר גדול, בקניון G שבלב מתחם צמרת בתל אביב.
בן-אדרת השתתף בתוכנית "קרב סכינים" המשודרת בערוץ 10, שם העפיל לגמר ועונה אחר-כך היה שופט בתוכנית. כמו כן, הוא השתתף בתוכנית "השף הבריא" בהנחיית תיקי דיין בערוץ 10.
נכון לנובמבר 2011 מנחה את סדרת התוכניות "מפגש השף" שמשודרת בערוץ 10 ובערוץ האוכל. במסגרת התוכנית צולמו כ-40 פרקים בהם בן-אדרת מטייל בישראל ומבקר במסעדות, במפעלי מזון שונים, ויצרני אוכל מיוחדים.
תוכניתו האישית, המשודרת בערוץ האוכל, נקראת "מתכון לחופשה". במסגרת התוכנית הוא מבקר במקומות שונים בעולם ומעביר מהם טעמים ומתכון לחופשה המושלמת באותו האזור. בן-אדרת משתתף בתוכנית נוספת הנקראת "קולינריה מקומית" על מקומות בארץ, בהם פתח תקווה, רמלה, חבל מודיעין ואזור הגלבוע.
בן-אדרת משתתף בעונה השנייה של התוכנית "ארוחת שבת" בהגשת קובי אריאלי.
במסגרת עבודתו כשף נסע לייצג את ישראל דרך משרד החוץ לברזיל, לאורוגוואי, וליפן וערך שם אירועי אוכל גדולים, פסטיבלי אוכל ישראליים, ארוחות גאלה, ואירועי צדקה והדגמות.
בן-אדרת מעביר סדנאות בישול, ייעוץ קולינרי, כותב טור על אוכל בעיתון "גלובס", ומקיים אירועי קייטרינג עם חברת קימל אירועים.
שאול בן-אדרת נשוי לאורית, שעובדת עמו במסעדות. יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בתל אביב.
אלים ומפלצות (סרט)
אלים ומפלצות (באנגלית: Gods and Monsters) הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 1998, המתאר (אם כי בצורה בדיונית במקצת) את ימי חייו האחרונים של במאי סרטי האימה ההומוסקסואל ג'יימס וויל. בסרט מככב איאן מקלן כג'יימס וייל, ביחד עם ברנדן פרייזר, לין רדגרייב, לוליטה דוידוביץ' ודייוויד דיוקס. הסרט נכתב ובוים על ידי ביל קונדון, על פי רומן מאת כריסטופר בראם בשם "אביו של פרנקנשטיין".
הסרט כולל שחזורים של צילומי הסרט "כלתו של פרנקנשטיין", אותו ביים וייל. מקור השם לסרט "אלים ומפלצות" הוא שורת דיאלוג מתוך "כלתו של פרנקנשטיין", שבו הדמות יוצרו של פרנקנשטיין מרים לכבודו כוסית ואומר: "לחיי עולם חדש של אלים ומפלצות".
תקציר העלילה.
העלילה מתרחשת בשנת 1950, לאחר מלחמת קוריאה. זה כבר יותר מעשור מאז שג'יימס וויל (איאן מקלן), הבמאי של סרטי האימה "פרנקנשטיין" ו"כלתו של פרנקנשטיין", יצא לגמלאות. הוא גר עם האנה (לין רדגרייב), המשרתת שלו מזה תקופה ארוכה, אשר בנאמנות דואגת לו, למרות הסתייגותה מההומוסקסואליות שלו. וייל סבל מסדרה של התקפי שבץ, אשר הותירו אותו שברירי, עם זכרונות המענים אותו: כיצד גדל כילד עני ומנודה, שירותו הטראגי במהלך מלחמת העולם הראשונה וצילומי הסרט "כלתו של פרנקנשטיין". וייל שוקע בזכרונות העבר, מתרפק על העבר, נאבק בדיכאונות, ולעיתים שוקל להתאבד, כאשר הוא מבין כי חייו, האטרקטיביות שלו ובריאותו חומקים ומתדרדרים בהדרגה.
וייל מתיידד עם קלייטון בון (ברנדן פרייזר), גנן צעיר ונאה שלו, נחת לשעבר. בין שני הגברים נרקמת ידידות, במהלכה בון מדגמן עבור וייל, אשר מצייר את דיוקנו, תוך כדי שהוא מתמודד עם התקפי בלבול וחולשה כתוצאה ממצבו הבריאותי, לאחר השבץ. בון מתרשם מתהילתו של וייל, וצופה בסרטיו המוקרנים בטלוויזיה ביחד עם חבריו, אשר לועגים לו, לידידות שלו עם וייל ולכוונותיו של וייל.
בון מצהיר בפני וייל כי הוא הטרוסקסואל, ודורש ממנו הבטחה כי לווייל אין כל עניין מיני בו. ווייל מבטיח לו זאת, אך בכל זאת מתעקש לשתף אותו, תוך שימוש בתיאורים גרפיים, בחוויות הקשורות בזהות המינית שלו, וכתוצאה מכך בון עוזב בזעם. לבסוף, בון חוזר, ודורש מווייל שיימנע משיחות "חדר הלבשה", כפי שהיו קודם לכן. ווייל מזמין את בון ללוות אותו למסיבה בנוכחות הנסיכה מרגרט (קורנליה הייז או'הריליהי).
במסיבה הם פוגשים בבוריס קרלוף (ג'ק בייטס) ואלזה לנצ'סטר (רוזלינד איירס) - שחקני עבר אשר כיכבו כמפלצות בסרטיו של ווייל. החבורה מצטלמת ביחד, אולם אירוע זה רק מחריף את דיכאונו של ווייל, והוא מנצל סערת גשם פתאומית כתירוץ, על מנת להתחמק ולעזוב את המקום ובון מחזיר אותו לביתו.
בחזרה בביתו של ווייל, בון צריך להחליף את בגדיו הספוגים במים בבגדים יבשים. לאחר שאינו מוצא בבית בגדים מתאימים, הוא פושט את כל בגדיו וכורך מגבת סביב מותניו. ווייל מציע לבון כי ינסה שוב לצייר דיוקן שלו, אולם תוך זמן קצר הוא מתוודה בפני בון כי איבד את יכולתו לצייר. על מנת לעודד את ווייל לצייר, בון שומט מעליו את המגבת ומדגמן עבורו בעירום. ווייל מנצל את ההזדמנות, ושולח את ידיו אל עבר גופו העירום של בון, אשר נתקף בזעם, תוקף את ווייל ומשליך אותו לרצפה. ווייל מודה כי זו הייתה כוונתו מלכתחילה, ומתחנן בפני בון כי יהרוג אותו, על מנת לשחרר אותו מהסבל שלו. בון מסרב, משכיב את ווייל לישון במיטתו, ונשאר לישון בביתו, בקומה שמתחת. למחרת בבוקר, האנה נחרדת כי איננה מצליחה למצוא את ווייל במיטתו, ויחד עם בון הם מחפשים אחריו ברחבי הבית. בסופו של דבר, האנה מוצאת בבית מכתב התאבדות, ובון מוצא את גופתו של ווייל, צפה בבריכת השחייה שלו. השניים מסכימים ביניהם כי מוטב שבון יעזוב את המקום, על מנת למנוע שערורייה.
כעשור מאוחר יותר, בון ובנו הצעיר צופים בטלוויזיה בסרט "כלתו של פרנקנשטיין". הבן מטיל ספק כי אביו הכיר את במאי הסרט, ובתגובה, בון מציג בפניו ציור שקיבל מווייל, עם הקדשה, בה כתוב: "לקלייטון. חבר?".
פרסים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (איאן מקלן) וכן מועמד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לין רדגרייב).
הרקע האמיתי.
מספר גברים, וגם נשים, אכן דיגמנו בעירום עבור ג'יימס וייל. חלקם מוצגים בתוספות המיוחדות של גרסת הדי.וי.די. של הסרט. כמה מן הציורים האלו נרכשו על ידי אספן, והושאלו לצורך צילומי סרט זה.
ווייל אכן סבל לקראת סוף חייו משבץ, אשר השפיע על יכולותיו המנטליות. הוא אכן נמצא מת בבריכה שלו. היו שמועות כי מדובר ברצח, אולם הראיות הצביעו על כך שמדובר בהתאבדות. אף על פי כן, לא ידוע דבר אם היה או לא מי שסייע לווייל בהתאבדות שלו.