לפני הפעולה נערכו שני סיורים מקדימים אחד בבוקר ואחד בלילה, לא היה הרבה זמן לאיסוף המידע וייתכן כי היה מקור פנימי שמסר אינפורמציה על הנעשה במחנה ובסביבתו. שתי יחידות נפרדות של הגדוד הראשון של הפלמ"ח נקראו למלא את המשימה. בראש הגדוד עמד רפי גינצבורג. היחידה מנתה 14 לוחמים ממחלקות ומקורסים של פלמ"ח. הם התאספו בקיבוץ שער העמקים, לשם הובא בסתר חומר נפץ גולמי, והלוחמים הכינו ממנו במקום נפצים ופתילי השהיה. בערב נסעו הלוחמים באוטובוס לחיפה ושם העבירו אותם חברי ההגנה בקבוצות קטנות לבית ספר במרכז הכרמל. סגן מפקד הכוח התמקם בבוקר יום הפעולה על גגו של בית המלון "מגידו", אשר נמצא לא רחוק ממחנה הרדאר, והשקיף עליו. גינזבורג העביר תדרוך והם יצאו למלון "מגידו". למלון הגיעה משאית עם נשק, חומר נפץ ובגדים. לאחר הגעה ליעד, המתינו חובש ואיש אבטחה ליד השער החיצוני בזמן ששני לוחמים חתכו את הגדר החיצונית. שאר הלוחמים חולקו לזוגות וכך הם היו צריכים לחצות את הכביש שליד המחנה ולאחר מכן להתחלק לשתי קבוצות. קבוצה אחת הייתה צריכה להרוס שלושה אובייקטים בחלקו הדרומי של המחנה, והקבוצה השנייה הייתה צריכה להרוס שני אובייקטים בחלקו הצפוני של המחנה. חיתוך הגדרות החל בשעה 12 בלילה ופיצוץ הרדאר תוכנן לשעה 1:15. כאשר החוליה פרצה את הגדר החיצונית התברר שבמחנה ישנם כלבים והם התחילו לנבוח. זה הגביר את חשדות הבריטים והם התחילו לירות לכיוון השער. תוך כדי היריות הוטל על חברי החוליה להפעיל את המטענים כמה שיותר קרוב ליעדים. נשמעו כמה פיצוצים והשתרר שקט, הלוחמים ניצלו את השקט כדי להימלט מהמקום. היו להם ארבעה פצועים. אחד מהם, , נפצע קשה והוא אף ביקש לעזוב אותו כדי לא להכביד על חברי החוליה להימלט, וכך הם עשו. החוליה הגיעה לנקודת מפגש בוואדי, מסרה את כלי הנשק, החליפה בגדים ופוזרה בין בתי היהודים.
אומנם היו נזקים למחנה אך הפגיעה ברדאר הייתה קטנה ותוך מספר שבועות הוא חזר לשימוש. אליעזר ארקין הועבר על ידי הבריטים לבית חולים ממשלתי, נחקר על ידם, ונפטר מפצעיו ב-21 ביולי 1947.
הפעולה השנייה באותו לילה הייתה כנגד "גבעת האנטנות" שבח'רייבה במתקן "הרדאר הקטן". בראש הפעולה עמד רפי איתן, אשר היה מפקד מחלקת פלמ"ח בקיבוץ רמת יוחנן שבעמק זבולון. גם פעולה זו יצאה מקיבוץ שער העמקים. בפעולה זו השתתפו 20 לוחמים שחולקו לשלוש חוליות: חוליית פריצה, חוליית חבלנים וחוליית חיפוי. הכוח יצא בחצות מהמחצבות בח'רייבה לכיוון מחנה הרדאר. לאחר חיתוך הגדר, נכנסו פנימה חמישה אנשים עם חומרי הנפץ והתקרבו לרדאר. הבריטים שמו לב לתנועה ליד הגדר ופתחו באש. על פי התכנון קודם היה צריך להישמע הפיצוץ במחנה סטלה מאריס, בסביבות השעה 1:15, ולאחר מכן הלוחמים היו צריכים להפעיל את המטענים בח'רייבה. הפיצוץ בסטלה מאריס התעכב ורפי איתן החליט להפעיל את המטענים, בלי לחכות לפיצוץ בסטלה מאריס. חוליית החבלנים סיימה את עבודתה בלי שירגישו בה ונסוגה לאחור. החוליה הצליחה להימלט בזמן שהבריטים המשיכו לירות. החולייה הגיעה לקיבוץ יגור, שם הם מסרו את נשקם, החליפו בגדים וחזרו לבסיסם. המטרה הושלמה, מתקני הרדאר והחשמל נהרסו.
לאחר הפעולה.
בעקבות שתי ההתקפות הוטל על חיפה עוצר. השכונה היהודית הדר הכרמל הוכרזה כאזור מחוץ לתחום לחיילים ולשוטרים בריטיים.
היחס לפעולות.
בעיתונות העברית ברובה האשימו את הבריטים בהידרדרות המצב, אולם היו שגינו את הפעולות. בהארץ נכתב:
מימין, בחוגי הרוויזיוניסטים, לעגו לפעולות הפגיעה ברדאר כפעולות ראווה לא משמעותיות.
טיסה 103 של פאן אמריקן
טיסה 103 של פאן אמריקן, הידועה בשם אסון לוקרבי, הייתה טיסת הנוסעים הטרנס-אטלנטית היומית השלישית שהפעילה חברת התעופה פאן אם מנמל התעופה הית'רו בלונדון לנמל התעופה קנדי בניו יורק. ב-21 בדצמבר 1988, לאחר כשעה באוויר, המטוס "Clipper Maid of the Seas" מסוג בואינג 747-100, שביצע את הטיסה, התפוצץ בהיותו בגובה 31 אלף רגל והתרסק. שברי המטוס נחתו בלוקרבי, כפר במחוז דמפרייס וגאלווי בדרום סקוטלנד. כל 259 האנשים במטוס (243 נוסעים ו-16 אנשי צוות) נהרגו, ו-11 תושבי לוקרבי נהרגו על הקרקע. בסך הכל מתו 270 אנשים מ-21 מדינות.
לאחר תום החקירה קבעו החוקרים ש-450 גרם של חומר נפץ התפוצצו בתא המטען הקדמי באמצעות קוצב זמן, ופיצוץ זה הוביל להתפרקות המטוס בעודו באוויר ולנפילתו. רוחות של 190 קמ"ש פיזרו את הנספים ואת שברי המטוס על שטח של 2,189 קמ"ר.
מהלך הטיסה.
המטוס המריא ב-21 בדצמבר 1988 ב-18:25, לאחר עיכוב מסוים בשל עומס תנועה, לכיוון צפון-מערב מנמל התעופה הית'רו, ואז צפונה לסקוטלנד. על המטוס היו 243 נוסעים ו-16 אנשי צוות, בהם הטייס הראשי ג'יימס מק'קוארי,
טייס המשנה ריימונד וגנר
והמהנדס ג'רי אבריט.. מרי מרפי הייתה הדיילת הראשית. חלק מהנוסעים היו בטיסת המשך מפרנקפורט. ב-18:56, כשהמטוס הגיע לגבול בין אנגליה לסקוטלנד, הוא הגיע לגובה של 9,400 מטר מעל הקרקע. בשיחתם האחרונה ב-19:00, יצר הבקר הסקוטי אלן טופ קשר עם המטוס. הטייסים מקוורי ווגנר ענו וביקשו לצאת מערבה אל הים. המטוס התפוצץ מעל דרום סקוטלנד. בעקבות הפיצוץ המטוס נפל בעיירה לוקרבי, הרג 11 אנשים על הקרקע, הרס מספר בתים ויצר מכתש גדול.
חקירת הפרשה.
בחקירת האירוע נקבע שכ-450 גרם של חומר נפץ פלסטי התפוצץ בתא המטען הקדמי של המטוס והוביל להתפרקותו המהירה של המטוס באוויר. המטוס נפל אל הקרקע בתוך כדקה מרגע הפיצוץ. החקירה גילתה שחומר הנפץ הוחבא במזוודה קשיחה, בתוך מכשיר רדיו. עוד נתגלה קשר ישיר לממשלת לוב באחריות על הפיגוע.
בשנים 1992 ו-1994 הטיל האו"ם סנקציות על לוב במטרה להפעיל לחץ על הממשל לשתף פעולה עם חקירת הפיצוץ. הסנקציות כללו איסור על טיסות ללוב וממנה, אמברגו נשק וחרם על מוצרי נפט ועל נכסים כספיים. הסנקציות הושעו בשנת 1999 לאחר שלוב הסגירה למשפט שני חשודים בפיצוץ, אולם לוב דרשה לבטל את הסנקציות באופן רשמי ולא רק להשעותן.
שני הלובים הועמדו לדין בסקוטלנד ב-2001. אחד מהם נמצא חף מפשע, והשני, עבדלבאסט אל-מגרחי, נמצא אשם ברצח ונידון למאסר עולם.
ב-13 באוגוסט 2003 הגיעה הפרשה לסיומה לאחר שלוב נטלה אחריות באופן רשמי על פעולתם של שני הסוכנים שהטמינו את הפצצה במטוס. בעקבות ההודאה התחייבה לוב להעביר 2.7 מיליארד דולר פיצויים עבור בני המשפחות של הקורבנות - כ-10 מיליון דולר למשפחה, והסנקציות הוסרו כליל. בנובמבר 2008 הועבר הסכום במלואו לקרן פיצויים מיוחדת, ולאחריו הוא חולק בהתאם בין המשפחות.
חברת פאן אם נתבעה אף היא, לאחר שחקירה סקוטית העלתה כי אנשי צוות הקרקע של החברה לא הקפידו להתאים את המטען שהועלה למטוס לנוסעים בניגוד לנוהלי החברה, וכך הועלה חומר הנפץ מבלי שבעלי המטען עלו לטיסת ההמשך. החברה נמצאה אשמה וזמן קצר לאחר מכן הכריזה על הליך פירוק.
באוגוסט 2009 זכה אל מגרחי, הלובי שהורשע באחריות לפיגוע, לחנינה מידי שר המשפטים הסקוטי, לאחר שריצה שמונה שנות מאסר בלבד. סיבת החנינה הרשמית הייתה מצבו הבריאותי הקשה של מגרחי, הלוקה בסרטן הערמונית ולדעת הרופאים לא היה צפוי לחיות יותר מחודשים אחדים. ספקולציות שונות קשרו את המחווה ליחסים הכלכליים הנרקמים בין לוב עתירת הנפט והגז לבין בריטניה. ממשלת בריטניה לא הגיבה על החלטת מערכת המשפט הסקוטית, ואילו הממשל האמריקני גינה אותה בחריפות. מגרחי מת במאי 2012, כשלוש שנים לאחר שחרורו.
בדצמבר 2020 הגישה ארצות הברית כתב אישום נגד אבו עגילה מוחמד מסעוד, איש סוכנות הביון הלובית, שהיה בונה מטעני חבלה בכיר עבור משטר קדאפי. על פי האישומים היה מסעוד מעורב בהכנת המטענים בפיגוע במועדון לה בל בברלין ובטיסה 103.
מכינה קדם צבאית
תכפירי
תכפירי (تكفيري) הוא מונח בו משתמשים כדי לאפיין קבוצות אסלאמיסטיות. ארגונים קיצוניים משתמשים במילה "תכפיר" (تكفير, כפירה) כדי לאפיין מוסלמים שאינם חיים על פי החוקים הקשוחים על פיהם הם חיים. האשמה בכפירה אינה מתייחסת ללא-מוסלמים, אלא אך ורק למוסלמים שבראיית הקבוצה הקיצונית "כופרים" בעיקרי הדת.
כאשר מגדירים ארגון אסלאמי, השאלה אם הוא תכפירי או אינו היא חשובה, משום שהיא מבדילה בין הארגונים המתונים יותר לקיצוניים. ארגונים שממקדים את פעילות הטרור וההסתה שלהם נגד לא-מוסלמים נחשבים למתונים יותר, בעוד שקבוצות שמאשימות בכפירה מוסלמים שאינם מקפידים על החלת השריעה על כל תחומי חייהם נחשבות קיצוניות יותר. בהגדרה זו, ארגונים סלאפיים תכפיריים, כוללים את כל השיעים המוסלמים.
בראיית הקבוצות התכפיריות, המשטרים במזרח התיכון הדרדרו לתקופת הבערות (הג'אהיליה) הקדם אסלאמית. לכן, מספר רב של פיגועים מארגונים אלו מכוונים נגד מטרות של המשטר (צבא, בתי משפט, בניינים ציבוריים). שאיפת הקבוצות התכפיריות היא הקמת מדינות אסלאמיות בכל המדינות בהן המוסלמים מהווים רוב, בשאיפה להקמת ח'ליפות - מדינה אסלאמית גדולה.
הארגון התכפירי הבולט ביותר הוא אל-קאעדה, מספר פיגועים של הארגון בוצעו במדינות ערב ופגעו גם במוסלמים (למשל פיגועי גדודי עבדאללה עזאם המסונף לאל-קאעדה בשארם א-שייח' וטאבה). ארגונים מוסלמיים קנאיים שאינם תכפיריים זוכים לתמיכה ציבורית רבה יותר, בין היתר בשל הפעלת מערכי דַעְוַה (הפצת הדת) נרחבים, שכוללים הקמת בתי ספר, בתי חולים והענקת קצבאות. דוגמה לארגון כזה הוא האחים המוסלמים וארגונים דומים לו דוגמת חמאס. על פי הקבוצות המתונות יותר, מוסלמי אינו כופר כל עוד אינו עובר באופן חריג מחוקי האסלאם (למשל, רציחת מוסלמים במסגד).
בתאולוגיה.