הצלבנים שהכירו יערות ממולדתם באירופה קראו ליער la foret כלומר היער ב ה' הידיעה ולחלקו הדרומי קראו גם יער ארסוף, בפער שבין היער לבין חוף הים נערך קרב ארסוף בין חילות הצלבנים בפיקודו של חיילות המוסלמים בפיקודו של סאלח א דין.
גם בערבית נקרא היער אל-עַ'אבֵּה, שפירושו יער עבות.
נאפוליאון וצבאו חצו את היער במסעם לכיבוש ארץ ישראל וסוריה ואף חנו ביער, במסע זה שורטטה המפה (מפת ז'אקוטן) הראשונה של היער, ממפה זו אנו למדים כי היער השתרע כגוש כמעט רצוף מאזור כפר סבא-רעננה ועד אזור כפר יונה-נתניה ומקו טירה-קלנסווה ועד קו כפר שמריהו-נתניה.
למעשה מתקופה זו החלה כריתת היער שהגיעה לסיומה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
העת החדשה.
ויקטור גרן שהיה בין החוקרים האחרונים שחזו ביער מתאר את היער כ"יער אלונים פזורים הגדלים באדמה אדמדמה וחולית...הגזע של רוב העצים מסוקס ומפותל: אחדים מהם מגיעים לגובה עשרה מטר, אבל רבים אחרים קטנים ואינם מתרוממים מעל קומת השיחים הגבוהים".
השמדת היער.
האדם ניצל את היער לאורך כל התקופות והיער שב והשתקם, אך במהלך המאה התשעה עשרה-תחילת המאה העשרים הגיע ניצול היער לנקודת האל-חזור שלאחריה לא היה יכול היער לשוב להשתקם.
מקובל היה בספרות כי היער ניכרת בראשית המאה העשרים בתקופת מלחמת העולם על ידי הטורקים שהיו זקוקים באופן נואש לעץ על מנת להסיק את רכבות הקיטור ששירתו את המאמץ המלחמתי, זאב וילנאי הביא בספר אגדות ארץ ישראל אגדה יפה הממחישה את השמדת היער שדורות של חוקרים ומדריכים הסתמכו עליה.
אך קרשון הראה במחקריו כי חלק ניכר מהיער נכרת עוד קודם לכן בתקופת השלטון המצרי על ארץ ישראל לצורך מפעלי הבנייה של שליטי מצריים והקמת הצי המצרי ויהודה זיו ניתח את סיפורו של וילנאי באור ביקורתי.
עם זאת, אין מחלוקת בין החוקרים כי על מנת לספק את צורכי העץ של המאמץ המלחמתי הטורקי נכרתו העצים ביער וכי כמות העצים שנכרתו הייתה כל כך רבה עד שנבנו שתי מסילות רכבת הידועות בשם "רכבת האלונים" כדי להוביל את העצים הכרותים.
ייתכן ולאחר מלחמת העולם היער היה יכול בחלק מהחלקים לשוב ולהשתקם מגדמי העצים אך נטיעת הפרדסים על גבעות החול-חמרה שעליהם צמח בעבר היער מנעו זאת, רחל מכבי מוצרי שהייתה מראשוני ההתיישבות היהודית באזור מספרת על כך בספרה חול ואלונים "אגדה התהלכה בין נוטעי הפרדסים- כאשר באים לעבד את האדמה נתקלים ב”שיחי ביצות” בעלי גזע עבה, נוף דל ושורשים המעמיקים עד לטבור כדור הארץ ממש (ואולי אני מגזימה קצת). ואני שחובבת צמחים הייתי, התבוננתי במפלצת המוזרה ובביישנות הבעתי דעתי-עלי שיח זה נראים לי כשל עץ אלון- הייתכן? ביקשתי רחמים על אחד הנידונים להיעקר, השקיתיו, טיפחתיו. אלון רענן וישר גזע התנשא וגמל לי בעבור שהצלתי אותו.".
פועלו של אלכסנדר איג.
כאמור חלקיו הדרומיים של היער נכרתו עוד במהלך המאה התשע עשרה וחלקיו הצפוניים יותר נכרתו בתחילת המאה העשרים, לאור זאת קשה היה למתיישבים היהודיים שהחלו להקים יישובים בתחילת שנות השלושים ואילך לדמיין שעד לפני דור או שניים היו גבעות החול האדום מכוסים יער אלונים.
אלכסנדר איג במחקרו "מחקר היסטורי-פיטוסוציולוגי של יערות האלון Quercus aegilops בא”י בהווה ובעבר" הוא שהביא לתודעת החוקרים ואחריהם לתודעת הציבור כי השרון היה מכוסה עד ראשית המאה העשרים ביערות אלון ואחריו הלכו תלמידיו כמיכאל זהרי ושאר החוקרים.
היער כיום.
שרידי היער.
חלקות מהיער צומחות בפארק השרון, כפר מלל ובשמורת אלון, שמורת אלוני יצחק, שמורת אלוני קדימה, שמורת הדסים, שמורת רכס חרוצים ועצים פזורים בערי וכפרי השרון ובניהם רעננה, כפר סבא, הוד השרון נתניה ועוד. עזרא ברנע מקיים פרויקט תיעוד של שרידי היער. הפרויקט, בשם "מיפוי אלוני ישראל ע"ש מיכאל אבישי" ממפה את מיקום האלונים בארץ, לפי מין. ברנע מקדם גם השבת אלונים לטבע.
שיקום היער ופרויקט משיבים את האלונים.
לא ניתן לשקם את היער על כל הדרו משום ששטחו מאכלס כיום חלק גדול מאוכלוסיית המדינה, עם זאת, קיימים התארגנות אזרחית בשם משיבים את האלונים העוסקת בזריעת עצי אלון תבור באזורים שבהם היה קיים היער בעבר. בשנת 2009 קבוצת מתנדבים מעמק חפר והשרון, בראשות ארנון גורן ועפר בינדל החלו בפרויקט השבת אלוני התבור לשרון. ההשראה לפרויקט הגיעה מהספר "האיש שנטע עצים", מאת ז'אן ז'יואנו. הקבוצה אספה בלוטים מעצים מקומיים והטמינה אותם בפארק השרון, בין אזור התעשייה עמק חפר לבין תחנת הרכבת בחדרה. בשנים הראשונות, השתילים מתו בשל יובש בקיץ, אך לאחר מכן שופר תהליך ההשקיה וחיפוי הקרקע. עד סוף 2016 התבססו בשטח כ-300 עצים. עד עתה הושבו יותר מאלף עצי אלון בדרך זו. על מנת להצמיח עצי אלון יש לאסוף בלוטים במהלך ספטמבר-אוקטובר ולשמור אותם בקירור עד לזריעה בינואר-פברואר. לתוך גומה בעומק של 20 ס"מ זורעים שלושה בלוטים עם השפיץ כלפי מטה. מוסיפים מעט קומפוסט, מכסים, ומשקים אחת לשבוע.
קק"ל ורשות הטבע והגנים רואות חשיבות בנטיעת עצי אלון התבור בשטחים שצמח שם בעבר.
שמירת טבע.
אלון התבור הוא ערך טבע מוגן וכריתתו אסורה, האלונים הצומחים בשמורות הטבע כמו אלוני יצחק, שמורת אלון (ח'רבת צרקס), ואלוני קדימה זוכים בהגנה נוספת מעצם היותם צומחים בשמורות טבע.
האדם ביער.
האדם ניצל את היער לאורך כל התקופות, לעץ להסקה, בנייה, ייצור פחמי עץ, הסקת כבשני זכוכית אך גם למרעה וחקלאות.
בשלהי התקופה העות'מאנית לאחר שנים של דלדול ישובי בארץ ישראל בכלל ובמישור החוף בפרט התפשטו היער, הביצות ומחלת המלריה ומספר היישובים והניצול האנושי של היער, אדמתו ותוצריו היה קטן.
מצב זה השתנה במאה השמונה עשרה והתשע עשרה, במחצית המאה השמונה עשרה החלו מתיישבים מכפרי השומרון לחדש את היישובים שבמרזבת השרון ולנצל את היער שנקרא אז "אל-עַ'אבֵּה" ואדמתו, במקביל לכך חדרו לאזור גם שבטי בדואים (אבו כישכ בדרום השרון והחוורת' בעמק חפר).
במאה התשע עשרה התווסף לכך הצורך הגובר של מצרים בעץ שהביא לכריתת היער וההגירה ממצרים לארץ ישראל שהביאה להקמת כפרים חדשים באזור.
במחצית השנייה של מאה התשע עשרה נחלק היער לע'בות- שטחי יער שהיו מנוצלים על ידי כפר מסוים וכל ע'אבה נקראה על שם הכפר שניצל אותה, לעיתים הקימו הכפרים גם ע'יזבות, כפרים עונתיים שתושביהם היו יורדים מההרים בתקופת הקיץ על מנת לעבד את האדמה הפורייה יותר שבעמקים וחוזרים לכפריהם בהר בסיום העונה החקלאית, עם השיפור בתנאי הביטחון היו הע'יזבות הופכות לעיתים לכפרי קבע.
בין הכפרים היו לעיתים מאבקים על שטחי היער, בשנת 1871 מיסד השלטון העות'מאני את רישום הקרקעות וחלוקת היער וכך הפך את היער, אדמתו והתוצרת המופקת ממנו לסחירה.
מרבית אדמת היער נרשמה על שם המשפחות השליטות שחלקם לא התגוררו באזור אלא התגוררו בערי המחוז או באזורים אחרים של האימפריה העות'מאנית.
התוצרת החקלאית העיקרית של האזור היו האבטיחים שגודלו באזור ויוצאו למצריים, לקראת סוף המאה התשע עשרה יוצאו כל שנה כ 60,000 טון אבטיחים ממעגנות כמו מינת אבו זבורה (מכמורת) וסידנא עלי, לקראת סוף המאה התשע עשרה בעיקר בסביבות יפו החלו להשתמש באדמות שבעבר היה בהם היער לנטיעת פרדסים, תהליך שהואץ בתחילת המאה העשרים, בנוסף השתמשו ביער ובביצות המצויות בו למרעה, שיטות המרעה שהיו נהוגות במשק הערבי ובעיקר העז השחורה מנעו את התחדשות היער.
ניצול היער וכריתתו הביאו לסחף קרקע, יצירת תנאי אקלים יובשניים והתפשטות הצומח העשבוני ובכך יצרו את נוף הגבעות השוממות, מכוסות בצמחיית בר דלה ובניהם עמקי ביצות המופיעים בתיאורי תחילת ההתיישבות הציונית, שטחי היער לשעבר שכעת היו חשופים נחשבו לאדמת זיבורית ולכן היו זמינים לרכישה בידי המתיישבים היהודיים שנטעו עליהם בעיקר פרדסים שהאדמה המכונה חמרה התאימה להם מאוד
מצב זה המשיך עד לסיומה של המאה העשרים, לקראת סיומה של המאה העשרים ובעיקר בתחילת המאה העשרים ואחד החל משבר בענף הפרדסנות, המשבר והצורך הגובר באדמה לבנייה הביא להפיכת חלקים גדולים מאדמת היער והפרדסים לשעבר לשכונות מגורים, באופן אבסורדי הפכו הפרדסים הנטושים למפלט לשרידי היער ובמקביל החלה ההתעניינות ציבורית בשימור ובשיקום עצי האלון.
מסלולי טיול.
מסלול טיול לפארק השרון באתר iNature, בחלקו הצפוני של המסלול קיימים שרידי יער פארק של עצי אלון התבור.
מסלול טיול בשמורת אלוני יצחק באתר iNature בשמורה קיים חורש של עצי אלון התבור.
לקריאה נוספת.
פרויקט מיפוי אלוני ישראל ע"ש מיכאל אבישי
עמק גלילות עמק בחלקו הדרומי של היער.
שמורת אלוני יצחק שמורה המשמרת מעט מנוף היער.
רכבת האלונים שלוחת רכבת שנבנתה לצורך כריתת יער האלונים.
משיב האלונים פרויקט להשבת עצי האלון לשרון.
מנדלסון, ע. 2015. עצי בר נדירים במישור החוף. כלנית 2
ליגת העל הטורקמנית
ליגת העל הטורקמנית (בטורקמנית: Türkmenistanyň Ýokary Ligasy) היא ליגת הכדורגל הבכירה בטורקמניסטן. הליגה הוקמה בשנת 1992, פועלת תחת התאחדות הכדורגל הטורקמנית, וזאת במקום אליפות טורקמניסטן הסובייטית ולאחר שהטורקמנים נפרדו מברית המועצות לאחר התפרקותה.
היא מתקיימת בין החודשים אפריל ועד נובמבר בשנה קלנדרית.
היסטוריה.
התקופה הסובייטית (1937–1991).
לפני הקמת ליגת העל הטורקמנית, מ-1937 ועד 1991 התקיימה הליגה של רפובליקת טורקמניסטן תחת מערכת הליגות של ברית המועצות. כיוון שהקבוצות הטורקמניות, שהיו חלשות יחסית, לא השתתפו בליגת העל הסובייטית החזקה, אליפות הליגה האזורית הייתה יותר משמעותית במדינה (אך לא הייתה רשמית ולא הוכרה בדיעבד על ידי התאחדות הכדורגל הטורקמנית).