ב-1452 שוכנע הדוכס מיורק לשוב מאירלנד ולטעון לזכותו לשבת במועצה כדי לשים קץ לפעולותיה של הממשלה הגרועה. מטרתו זכתה לאהדה ציבורית ועד מהרה הוא גייס סביבו צבא בשרוסברי (Shrewsbury). חוגי חצר המלכות גייסו מנגד כוח דומה. ההתנגשות בין שני הצדדים התקיימה מדרום ללונדון, כאשר הדוכס מיורק מגיש את רשימת דרישותיו ותובע להיכנס לחצר המלכות ואת מעצרו של הדוכס מסומרסט. המלך נעתר בתחילה, אך מרגרט התערבה ומנעה את המעצר. ב-1453 חזרה השפעתו של סומרסט למצב הקודם ויורק בודד שוב. אנשי חצר המלכות התעודדו מהידיעה שהמלכה בהריון.
כאשר הגיעה לאוזניו הידיעה על הנפילה הסופית של בורדו באוגוסט 1453, שקע הנרי בהתמוטטות עצבים ולא היה מודע לחלוטין לנעשה סביבו. מצב זה נמשך יותר משנה והנרי אף לא היה מסוגל להגיב על הולדתו של בנו הבכור ויורשו, שהוטבל בשם אדוארד. ככל הנראה ירש הנרי את הנטייה למחלת נפש מסבו מצד אמו, שארל השישי, מלך צרפת, שסבל לסירוגין מתקופות של חוסר שפיות במשך שלושים השנים האחרונות לחייו.
בינתיים, כרת הדוכס מיורק ברית עם בעל ברית חשוב, ריצ'רד נוויל, דוכס וורוויק, אחד בעלי ההשפעה החזקים ביותר ואדם שהיה עשיר אף יותר מיורק עצמו. יורק מונה להיות עוצר הממלכה ב-1454. המלכה הורחקה מהשליטה לחלוטין ואדמונד ביופורט נכלא במצודת לונדון. במקביל הפיצו רבים מתומכיו של הדוכס מיורק את השמועה שאדוארד הוא לא בנו של המלך אלא של ביופורט. מעבר לכך, החודשים של יורק כעוצר עברו בהתמודדות עם בזבוז כספי הממלכה.
מלחמות השושנים.
במהלך תקופת שלטונו של הנרי השישי פרצו מאבקים רוויי דמים בין בית יורק ובין בית לנקסטר על הכתר. סימלו של בית יורק היה שושנה לבנה, ואילו סימלו של לנקסטר היה שושנה אדומה, וכך קיבלו מאבקים אלו את השם "מלחמות השושנים".
על פי חוק הורשת הכתר, יורש הכתר הקרוב ביותר היה ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, בנם של ריצ'רד, רוזן קיימברידג' ואן מורטימר (בתו של רוג'ר מורטימר, נכדו של הדוכס מקלרנס, שהיה בנו השלישי של אדוארד השלישי).
דוכס יורק היה למעשה זכאי למלוכה יותר מהנרי השישי עצמו וביתו בית לנקסטר, שכן הנרי השישי היה בנו של הנרי החמישי שהיה בנו של הנרי הרביעי, בנו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, שהיה בנו הרביעי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה. ואילו ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק (שהיה בנו של ריצ'רד, רוזן קיימברידג', בנו של דוכס יורק, שהיה בנו החמישי של אדוארד השלישי) מצד אמו אן היה צאצא של דוכס קלרנס בנו השלישי של אדוארד השלישי, שכן אמו הייתה בתו של רוג'ר מורטימר נכד דוכס קלרנס. נמצא אם כן שמצד אמו הוא צאצא של הבן השלישי של אדוארד השלישי בעוד המלך הנרי השישי מבית לנקסטר היה צאצא של הבן הרביעי של אדוארד השלישי, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
החל מאוגוסט 1453 סבל הנרי השישי מתקופות של אי שפיות הדעת. בתקופה זו נטל דוכס יורק את תפקיד הלורד המגן ואת העוצרות. משחזר הנרי השישי לאיתנו, ב-1455, גברה השפעתו של אויבו של יורק, אדמונד ביופורט, דוכס סומרסט. יורק התמרד, ריכז סביבו צבא ובקרב סנט אולבנס הראשון, (22 במאי 1455) הביס את סומרסט, שנהרג, ואילו הנרי השישי נשבה. יורק חזר לעוצרות, ואף כפה על המלך להכריז עליו כיורשו לאחר מותו. המלכה מרגרט לא נכנעה, היא נלחמה והביסה את יורק בקרב וייקפילד. בנו רוטלנד נרצח, יורק עצמו נהרג, וראשיהם הכרותים נשלחו ליורק, בירת דוכסותו.
בנו בכורו של יורק, אדוארד, הוסיף להילחם את מלחמת אביו. בשנת 1461 הביס את צבא לנקסטר מכה ניצחת, המלכה מרגרט ברחה לצרפת, ואדוארד מינה עצמו למלך אדוארד הרביעי.
בשנת 1469 הצליחו אנשי לנקסטר להתלכד ולהשיב מלחמה. עתה נמלט אדוארד הרביעי מאנגליה, והנרי השישי שוחרר מכלאו במצודת לונדון.
תקופת שלטונו השנייה של הנרי השישי לא ארכה זמן רב. אדוארד הרביעי, בסיוע אחיו ריצ'רד דוכס גלוסטר (לימים ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה), עלה לחוף אנגליה ליד ראבנספור והנחיל תבוסה מוחצת לבית המלך ליד טיוקסברי, שם הושמד צבאה של מרגרט ובנה אדוארד נשבה ולבסוף נרצח. באותו יום בו חזר אדוארד הרביעי כמלך אנגליה נרצח הנרי השישי במצודת לונדון ומרגרט נשלחה, חסרת כל, לגלות בצרפת.
תלמי אליהו
תַּלְמֵי אֵלִיָּהוּ הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, בחבל אשכול, המשתייך לתנועת המושבים. שם המושב הוא על שמו של אליהו קראוזה, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה. המושב נוסד בשנת 1970.
היסטוריה.
המושב הוקם בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 תחת השם "בשור ג". בתחילת שנת 1970 יושב על ידי גרעין "ארנון" שהיה מורכב בעיקר מעולים צעירים מצרפת ושמו נקבע כ "תלמי אליהו". המושב הוקם כמושב שיתופי אך די מהר הפך למושב עובדים. בשנותיו הראשונות הצטרפו אליו קבוצות נוספות של עולים מצרפת.
במושב זה גדלו אביב גדג' וגבריאל בלחסן מלהקת אלג'יר ושמו מוזכר בשיר "פעמוני המאה" מתוך האלבום מנועים קדימה. בנוסף, באחד מאלבומי הסולו של גבריאל בלחסן ישנו שיר הנושא שם זה. אחיו של גבריאל בלחסן, המוזיקאי ידידיה בלחסן, נולד אף הוא במושב.
בשנת 2012 הוציא האמן שלום גד, אחיו הגדול של אביב גדג', טרילוגיית אלבומים בשם "המצב", ובתוכה אלבום בשם "תלמי אליהו".
תפרח
תפרח הוא מושב חרדי במועצה אזורית מרחבים שבנגב הצפוני-מערבי על כביש 25, המשתייך לתנועת המושבים ולפועלי אגודת ישראל. מקור שם המושב הוא מהפסוק בספר ישעיהו: .
גאוגרפיה.
המושב נוסד בשנת 1949 על ידי עולים ניצולי שואה מהונגריה. חברי המושב שהיו לפנים חברי אגודת ישראל, הצטרפו להסתדרות,
אך לאחר מאבק הועברו להסתדרות פועלי אגודת ישראל. בשנת 1954 הצטרפו למושב קבוצת עולים ממרוקו.
שטחו של המושב הוא כ-5,000 דונם. ומתגוררות בו כ-500 משפחות, מיעוט התושבים עוסקים בחקלאות ורובם תורתם אומנותם.
במקום פועלות מספר ישיבות, הגדולה שבהם היא ישיבת תושיה, מהגדולות במגזר החרדי ליטאי המונה כ-900 תלמידים, ובראשה עומדים הרב אביעזר פילץ ומייסד הישבה הרב יעקב פרידמן. בנוסף, פועלות במקום שתי ישיבות לצעירים (בראשות הרב בצלאל גנצ'רסקי, ובראשות הרב אברהם גריינמן), בעבר, פעלה גם הישיבה קטנה בראשות הרב ישעיהו קרביץ, הישיבה הספרדית תפרח (בנשיאות הרב יצחק חיים פרץ), ישיבת דעת שלמה (בראשות הרב שלמה מנדל), ישיבת נחת רוח (בראשות הרב אבנר טוניק),
ישיבת תפארת תורה לבעלי תשובה בראשות הרב אפרים סופר, וישיבה לבחורים מיוחדים בראשות הרב שלמה צבי הלל.
רב היישוב הוא הרב אליהו אליעזר יעקובזון. ראש ישיבת תושיה, הרב אביעזר פילץ הוא למעשה מורה דרכו של היישוב.
חורבת מנוח
חורבת מנוח היא חורבה עתיקה, הנמצאת בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לאופקים.
ראשיתה של חורבת מנוח בתקופה הביזנטית, אך יש ממצאים ארכאולוגיים לפעילות גם בתקופה ההלניסטית. המקום היה פעיל ומיושב, גם בתקופה הישראלית.
בתוך חורבת מנוח ישנם שני אתרים עיקריים: תל מנוח ובארות מנוח. בארות מנוח הם קבוצה של בארות עתיקים מתקופות קדומות, הנמצאות באפיקו של נחל מנוח. תל מנוח הוא המקום בו נעשתה כל הפעילות בתקופות הללו, ובו נמצאו ממצאים ארכאולוגיים כגון: מבני אבן, חרסים ואבני פסיפס, בסיסים וכותרות (של עמודים) ועוד.
הנרי השישי
תל גמה
תל גַּמָּה (בערבית: תַל גַ'מַה) הוא תל גדול בנגב הצפוני-מערבי, בגדתו הדרומית של נחל הבשור, סמוך לקיבוץ רעים כ-10 ק"מ דרומית לעזה. ליד התל נערך בסוף 1516 קרב ח'אן יונס, שמהלכו הביסו כוחות האימפריה העות'מאנית את חיל הפרשים הממלוכי במהלך המלחמה הממלוכית-עות'מאנית.
זיהוי התל.
הארכאולוג בנימין מזר הציע לזהות את תל גמה עם עיר המלוכה הכנענית יֻרְזָה הנזכרת ברשימותיו של תחותמס השלישי פרעה מצרים המתאר את העיר כדרומית מבין ערי כנען אשר מרדו במצרים. תיאור זה מתאים למיקום התל והוא הזיהוי המקובל היום.
בתקופת מכתבי אל-עמארנה שלט בעיר מושל כנעני בשם פו-בעלו שהתכתב עם אחנתון.
ירזה מוזכרת פעם נוספת בכתובתו של אסרחדון מלך אשור, בה היא מוזכרת בתור אחת הערים אשר מרדו בממלכת אשור וכתוצאה מכך נכבשה ומלכה הוגלה לנינווה.
תל גמה זוהה בתחילה כגרר המקראית על ידי ו"ג פיתיאן-אדמס. פלינדרס פיטרי אשר חפר במקום הסכים עם זיהוי זה.
ארכאולוגיה.
החפירות באתר.
התל נבדק לראשונה בשנת 1922 על ידי ו"ג פיתיאן-אדמס (Phythian-Adams) אשר ביצע באתר חתך בדיקה. בשנים 1926–1927 חפר בתל הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, אשר חפר במשך שישה חודשים שטח גדול במערב האתר. זה היה התל הראשון שהוא חפר בסבב השני שלו בחפירות בארץ ישראל. בשנת 1970 החלה בחפירה משלחת מטעם המוזיאון הסמית'סוני בוושינגטון.
הממצאים.
נחשפו מספר רב של שרידים המעידים על התיישבות כמעט רציפה במקום החל מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה ההלניסטית.
תל גמה הוא האתר הראשון בארץ בו נמצאו קבורות חמור.
התקופה הכלקוליתית.
מתקופה (אלף רביעי לפנה"ס) זו נמצאו באתר שורה של בורות על קרקע בתולה, השערת החוקרים שמדובר בבקתות או אסמים. כלי החרס שנמצאו שייכים לתרבות באר שבע. בסיום התקופה האתר ננטש.
תקופת הברונזה התיכונה II.
התל נושב מחדש, (המאה ה-19 לפנה"ס – המאה ה-16 לפנה"ס). זו התקופה המקבילה בחלקה לתקופה החיקסוס במצרים העתיקה. הובחנו בחפירה שלושה שלבי בנייה. הממצאים כוללים כלי זואומורפי ממשפחת כלי תל אל-יהודיה בדמות ראש פר, נמצאו כלים קיפריים וכן חותם גליל קטן בכתב יתדות.
בחפירה נמצאו שני קברי סוסיים (equids), האחד חמור על פי זיהוי השיניים והשני צעיר מדי כדי לזהותו לרמת המין.
תקופת הברונזה המאוחרת II.