מכיוון שטמפרטורת הרתיחה של אתנול היא 78.3 מעלות צלזיוס וטמפרטורת הרתיחה של המים היא 100 מעלות צלזיוס עקרון הזיקוק הדודי עובד על עקרון החימום, אורכו של תהליך זה משתנה בהתאם לגודל דוד הזיקוק ולעוצמת האנרגיה הנדרשת לחימומו. התהליך עובד בצורה הבאה: מכניסים את נוזל ההתססה לגוף הדוד, מחממים את הדוד ל-78.3 מעלות צלזיוס, הכוהל מתאדה ועולה לאורך הצוואר, שם הוא מתעקל יחד איתו ומגיע לחלק שאותו עוטף הצינור עם המים הקרים, שם אדי הכוהל מתקררים ומתעבים משם הם נשפכים לכלי הקיבול. בבריטניה כלי הקיבול הנקרא "ספיריט סייב". בכלי זה הוא מתחלק לשלושה חלקים ע"פ זמן הזיקוק בצורה הבאה:
ראש הזיקוק- החלק הזה מכיל את החומרים המתאדים ראשונים, ביניהם מתנול ואצטון הידועים כרעילים. על כן ראש הזיקוק לא משמש למוצרי שתייה.
לב הזיקוק- החלק הזה שקוף ושמנוני ומכיל בזיקוק הראשון כ- 30% כוהל בעיקר מסוג אתנול. חלק זה הוא החלק היחיד בזיקוק שמשמש להכנת משקה.
זנב הזיקוק- החלק הזה מכיל שמנים ואחוזים נמוכים של כוהל ועל כן גם הוא אינו משמש במוצר הסופי.
לאחר הזיקוק הראשון ניתן לעשות זיקוק שני (בדיוק באותה הצורה רק כשמכניסים לדוד את התזקיק ולא את נוזל ההתססה) על מנת להעלות את אחוזי הכוהל מ-30% ל-70%. לאחר מכן ניתן לבצע זיקוק שלישי על מנת להעלות את אחוזי הכוהל בתמיסה עד ל-95%, אך לא ניתן לעבור את אחוז זה בזיקוק דודי.
יתרונות וחסרונותיו של הזיקוק הדודי.
יתרונות.
הזיקוק הדודי שומר על טעמו המקורי של הפרי או הירק אותו התסיסו על מנת לייצר את האלכוהול.
בייצור משקאות מסוימים ניתן לתלות רשת בתוך הדוד מעט מתחת לצוואר ועליה מניחים תבלינים כדי שכאשר הכוהל יתאדה הוא יִסְפַּח את טעמם של התבלינים, לדוגמה ליקר התפוזים "גרנד מרינייר" עובר זיקוק דודי שכזה (ולכן צורת הבקבוק היא של דוד).
חסרונות.
זיקוק דודי אינו יעיל כמו הזיקוק הרציף, ובדר"כ נדרש להגיע לאחוז כוהל של 60% ועל כן נדרש זיקוק דודי כפול.
בזיקוק דודי הרבה מאוד חומר נזרק, היחס בין החומר שהוכנס לדוד לחומר היוצא מהדוד הוא 1:12, דבר שהופך את התוצר ליקר.
משקאות העשויים רק בזיקוק דודי.
קוניאק, ברנדי, טקילה, וויסקי
עיונים
עיונים - כתב עת רב-תחומי לחקר ישראל, שעד שנת 2017 נקרא עיונים בתקומת ישראל, הוא כתב עת מדעי רב-תחומי, המתפרסם מאז 1991 על ידי הוצאת הספרים של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כתב העת פועל באמצעות ביקורת עמיתים ומשמש במה אקדמית מרכזית ומוקד למחקרים ופולמוסים בתחום של לימודי מדינת ישראל והיסטוריה של הציונות.
כתב העת יוצא לאור בשתי סדרות:
את כתב העת ייסד העורך ד"ר פנחס גינוסר. כיום עורכים אותו פרופ' עופר שיף ופרו' אבי בראלי, אורנה מילר משמשת כעורכת המשנה. חברי המערכת הם: אבנר בן-עמוס, אבי בראלי, דני גוטוויין, מנחם הופנונג, נסים ליאון, קובי פלד, פולה קבלו, קימי קפלן, אילנה רוזן שלום רצבי ועופר שיף. החל משנת 2010 כתב העת נגיש באינטרנט.
פנחס גולדפרב
פנחס גולדפארב
נמל איתן
ג'וזף צ'ייקין
ג'וזף (ג'ו) צ'ייקין (באנגלית: Joseph Chaikin; 16 בספטמבר 1935 – 22 ביוני 2003) במאי תיאטרון, מחזאי ופדגוג יהודי אמריקאי.
התקופה המוקדמת.
צ'ייקין נולד כצעיר מבין חמישה ילדים במשפחה יהודית ענייה שהתגוררה בבורו פארק שבברוקלין, ניו יורק. בגיל שש חלה בקדחת השיגרון, והמשיך לסבול כתוצאה מכך מסיבוכים בלב לאורך כל חייו. בגיל עשר, נשלח לבית החולים הלאומי למחלות לב בילדים בפלורידה. בתקופה זו של בידוד החל לארגן משחקי תיאטרון עם ילדים אחרים. כעבור שנתיים בפלורידה השתפרה בריאותו, והוא הוחזר למשפחתו, אשר עברה לדה מוין שבאיווה, שם אביו קיבל משרת הוראה.
צ'ייקין למד באוניברסיטת איווה, ולאחר מכן חזר לניו יורק כדי להתחיל קריירה בתיאטרון. הוא למד עם מורי משחק שונים, ובמקביל נאבק לשרוד במגוון משרות. הוא הופיע בתור ניצב במטרופוליטן אופרה, ובהדרגה החלו להטיל עליו תפקידי במה של ממש. הוא החל לעבוד עם "התיאטרון החי" (The Living Theatre), עד שבשנת 1963 הקים את התיאטרון האקספרימנטלי "התיאטרון הפתוח" (The Open Theater) – קואופרטיב תיאטרוני אשר התקדם מתיאטרון מעבדה ניסיוני סגור אל הקמת הרכב של להקה מקצועית.
קריירה.
ההפקה המפורסמת ביותר של התיאטרון הפתוח, שזכתה לשבחי הביקורת, הייתה "הנחש" ("The Serpent") – יצירה ייחודית שפותחה בעיקר מן החוויות האישיות של השחקנים, באמצעות התנ"ך כטקסט, תוך שילוב אירועים אקטואליים, כגון האלימות שפשתה בארצות הברית בשנות ה-60. בשנת 1969 הציג התיאטרון את המחזה "סוף משחק" ("Endgame") מאת סמואל בקט, שבו הופיע צ'ייקין בתפקיד הַאם (Hamm) ופיטר מאלוני בתפקיד משַרתו, קלוב (Clov). ההצגה עלתה באולם שבסיטה אנטרנסיונאל אוניברסיטר בפריז (Cité Internationale Universitaire de Paris), ובשנת 1970 בבית הכלא גראסלאנדס. זו הייתה הגשמת רצונו להתנסות עם קהלים אשר יסוד המפגש מבוסס על שונות תרבותית בקרב קהלים קוסמופוליטיים.
בשנת 1970-71 הופיע התיאטרון הפתוח עם ההצגה "טרמינל" Terminal מאת סוזן ינקוביץ, ההפקה הופיעה במקומות שונים בעולם, כמו גם בבתי כלא מסוכנים פחות או יותר, בארצות הברית ובקנדה. התיאטרון הפתוח פעל במשך כעשר שנים. צ'ייקין סגר את התיאטרון בשנת 1973 כי חשב שהתיאטרון היה בסכנה להפוך למוסד. אף שהתיאטרון זכה להרבה הצלחה מבחינת הביקורת, אמר צ'ייקין:
העבודה הראשונה שלו לאחר סגירת התיאטרון הפתוח הייתה הצגת "אלקטרה" בשיתוף עם המחזאי רוברט מונטגומרי. גרסה בת שלוש דמויות של המיתוס "אלקטרה" שגילמה מישל קוליסון (שחקנית של פיטר ברוק) ואילו בתפקיד אורסטס, פול צימט. אחותו של ג'ו, שאמי צ'ייקין, שיחקה בתפקיד קליטמנסטרה. העבודה זכתה להצלחת הביקורת, בניו יורק, ולאחר מכן סיירה במכללות רבות בארצות הברית עם טינה שפרד בתפקיד הראשי.
באמצע 1970, הקים צ'ייקין סדנה ניסיונית בשם "פרויקט וינטר", שחבריה כללו את רוני גילברט, קורי פישר, רובי מקאולי, מארק סמואלס, רוברט מונטגומרי, כריסטופר מק'קאן, וויל פאטון, כמו גם חברי הליבה של להקת התיאטרון הפתוח הקודמת, בין היתר. בפרויקט וינטר, הציע צ'ייקין לחקור את הגבול בין חיים למוות, לבחון את השחקן כמספר, מקשיב, נמצא בדיאלוג ועוד. ההפקה שלו הדיבוק בתיאטרון הציבורי 1977-78 הייתה, במידה מסוימת, מושפעת ממחקרים אלו. לצ'ייקין היו יחסי עבודה קרובים עם סם שפרד, ויחד כתבו את המחזות לשונות (Tongues), "פרא/אהבה" (Savage/Love) שהועלו לראשונה בתיאטרון הקסם של סן פרנסיסקו (San Francisco's Magic Theatre). שניהם נתבקשו לכתוב את המחזה "כשהעולם היה ירוק" עבור אולימפיאדת 1996 באטלנטה, ג'ורג'יה, ומאוחר יותר, הם כתבו ביחד את המחזה "מלחמה בגן עדן" (War in Heaven). צ'ייקין היה מומחה לכתביו של סמואל בקט, וביים מספר מחזות מפרי עטו, כולל "סוף המשחק" בתיאטרון במנהטן (Manhattan Theatre Club) ואח הימים היפים בתיאטרון שרי ליין (Cherry Lane Theater).
בישראל.
ביים במרכז התיאטרוני בנווה צדק, את הצגת: "הם" שנבנתה בעבודה קולקטיבית על פי שיטת התיאטרון הפתוח. ואת המחזה "החוצה" בשנים 1981-1983. בתיאטרון הבימה, הצגת הדיבוק בשנת 1977-78, ההצגה הופיעה גם בתיאטרון העירוני של דיסלדורף.
פרסים.
צ'ייקין זכה בשישה פרסי אוביי (Obie Awards), מהם אחד על מפעל חיים, ובשתי מלגות גוגנהיים.
ספרים.
ספרו "הנוכחות של השחקן" ("The Presence of The Actor") יצא לאור בשנת 1972 על ידי קבוצת תיאטרון תקשורת, וכן מהדורה שנייה אחריה בשנת 1991. הספר מתבסס על הניסויים שלו עם השחקנים, כולל הערות מחזרותיו, תצלומים, תרגילים מתוך הפקות התיאטרון הפתוח, ומאמריו של צ'ייקין על תיאטרון ככלי לשינוי חברתי.
חיים אישיים.
למרות השבץ המוחי שתקף אותו במהלך ניתוח לב פתוח בשנת 1984, צ'ייקין המשיך פעילותו האמנותית. הוא המשיך ליצור עם שחקנים, סופרים, והצטרף ללהקת מירה רפאלוביץ' בתיאטרון המסע היהודי (Traveling Jewish Theatre), והפיק הצגות בנושאי הנכות במסגרות כמו אלה של מרק טאפר (Mark Taper Forum), או התיאטרון הרפרטוארי הפסיפי (Pacific Repertory Theatre), להקת קיין (Keen Company) ופסטיבל שקספיר בניו יורק.
בעקבות השבץ, סופרים, ובהם ז'אן קלוד ואן איטלי (Jean-Claude van Itallie), סוזן ינקוביץ, וסם שפרד, כתבו מחזות במיוחד עבור צ'ייקין. סמואל בקט כתב שיר המוקדש לו "מה היא המילה?". כאשר צ'ייקין התגבר על חלק מהמגבלות של האפזיה, הוא ביצע את השיר כחלק ממונולוג בפני קהל.
זניט קאזאן
מועדון הכדורעף זניט קאזאן (ברוסית: Зенит Казань) היא קבוצת כדורעף רוסית מהעיר קאזאן, אשר זכתה עשר פעמים באליפות ליגת העל הרוסית בכדורעף, עשר פעמים בגביע הרוסי, ושש פעמים בליגת האלופות בכדורעף. ספונסר הקבוצה הוא גזפרום טרנסגז קאזאן, חברת בת של תאגיד גזפרום.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה במאי 2000 ועד 2004 נקראה בשם "דינמו קאזאן", באותה שנה נרכשה על ידי חברת גזפרום טרנסגז קאזאן, חברת בת של תאגיד גזפרום. בעונת 2003/2004 העפילה לליגת העל הרוסית והחל מעונת 2007 זכתה בעשר אליפויות לאומיות, 5 מהן רצופות.
עד 2010 מגרש הבית של הקבוצה היה היכל באסקט ארנה ולאחר מכן עברה לשחק במרכז הכדורעף ע"ש העיר סנקט פטרבורג, שבנייתו הושלמה בדצמבר 2010, כהכנות לקראת האוניברסיאדה ב-2013 שהתקיימה בקאזאן. מעונת 2014 זכתה שש פעמים רצופות באליפות רוסיה. בדצמבר 2019 זכתה בפעם התשיעית בגביע הרוסי והפכה לשיאנית הזכיות.