בשנת 1917 נכלא בדמשק לאחר שגויס בעל כורחו לצבא העות'מאני, ולאחר שחרורו נשאר בה ולימד בבית הספר העברי לבנות. ביחד עם קבוצת מחנכים ארץ ישראליים חזר לארץ ישראל בסוף 1918, ובינואר 1919 נשלח שוב לדמשק על ידי דוד ילין וראשי מערכת החינוך כדי לנהל את בית הספר העברי לבנות. יחד עמו נשלח יהודה בורלא לנהל את בית הספר העברי לבנים. מדמשק הרבה לכתוב בעיתון "דואר היום" תחת שם העט "מקומי".
בשנת 1922 לימד בטבריה. למד באוניברסיטת פרנקפורט וקיבל בה תואר דוקטור לערבית ולימודי האסלאם. ב-1927 נתמנה לעוזר מחקר באוניברסיטה העברית, ובהמשך מונה לפרופסור באוניברסיטה זו. ב-1929 נתמנה חבר בוועד הלשון העברית. משקמה האקדמיה ללשון העברית, היורשת של ועד הלשון, ריבלין נעשה אחד מחבריה עד מותו.
בשנים 1930–1941 כיהן כיו"ר הסתדרות המורים.
תרגם מספרות האסלאם לעברית, כולל תרגום של הקוראן (יצא לאור בשנת 1936) וסיפורי אלף לילה ולילה (32 כרכים יצאו לאור בשנים 1947–1971). תרגומו לקוראן נצמד לטקסט הערבי ולכן הוא מליצי וקשה לקריאה שוטפת, אולם הוא מצטיין בנאמנות לכתוּב כמעט ללא סטייה. פרסם מחקרים על תולדות היישוב ומזרחנות. בשנת 1932 פרסם את "חיי מחמד", ביוגרפיה עברית של נביא האסלאם מוחמד.
מאז קום המדינה היה פעיל בתנועת החרות ובשנת 1957 נזכר כמועמד אפשרי לנשיאות מטעמה.
עמד בראש הוועד להנצחת ידידו מילדות הד"ר פסח חברוני וערך את ספרו "כתבים מתימטיים".
ביום העצמאות התשכ"ח 1968 נמנה עם משיאי המשואות.
משפחתו.
ריבלין היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה רחל, בתו של יצחק יחזקאל יהודה. היא נפטרה ב-1935 ללא ילדים. אחרי מותה נישא בשנית, לרחל "ריי" ריבלין, חברת מועצת העיר ירושלים, מראשי "בני ברית", אלמנתו של יהושע בנזימן, לה היו שני ילדים, אתי ואבנר. לזוג נולדו שני ילדים נוספים, ראובן (רובי) - נשיא מדינת ישראל העשירי, ואליעזר (לייזי).
ריימן 1
ישיבת הכותל
ישיבת הכותל היא ישיבת הסדר, השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. הישיבה הוקמה לאחר סיום הקרבות ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בח' באב ה'תשכ"ז (אוגוסט 1967).
שנותיה הראשונות של הישיבה.
זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים הוקמה הישיבה על ידי בוגרי ישיבות בני עקיבא ומשוחררי הנח"ל הדתי. תחילה השתכנו בבניין בית ספר ירדני נטוש, סמוך לחיבורם של הכותל הדרומי והכותל המערבי. לאחר שהוחלט לשכן במקום את בית הדין הרבני הגדול עברה הישיבה למבנה של בתי מחסה, שהיה מהראשונים ששוקמו ברובע היהודי. באביב 1968 היו בה כ-20 תלמידים.
בראשות הישיבה ב-35 שנותיה הראשונות עמד הרב ישעיהו הדרי, ששימש קודם לכן כמשגיח רוחני בישיבת ההסדר כרם ביבנה. בהקמתה סייע הרב אריה בינה, ראש הישיבה התיכונית "נתיב מאיר". בראשות הכולל עמד הרב יעקב כ"ץ. בשנת 1982, עת היה הרב הדרי בשנת שבתון, שימש הרב שג"ר כראש הישיבה.
עם תחילתן של חפירות ארכאולוגיות במקום, בראשית שנות השמונים, פינתה הישיבה את מקומה ועברה לבניין הקבע החדש אשר הוקם בהחלטת ממשלה בלב הרובע היהודי.
בניין הישיבה.
קומפלקס ישיבת הכותל על שם וואהל, תוכנן על ידי האדריכל אליעזר פרנקל. פרנקל ניגש למלאכת התכנון בסוף שנות ה-60 לאחר שיועד אתר לבניין הישיבה. תכנון מתחם הישיבה נתקל בקשיים כבר עם ראשית חפירת הנחת יסודות הבניין וחשיפת אתר ארכאולוגי בעל חשיבות גדולה, בעקבות זאת, נאלצה הנהלת הישיבה להפסיק את מלאכת הבנייה עד שיושלמו החפירות הארכאולוגיות, במקביל שינה פרנקל את תוכניות העמדת יסודות הבניין על כל המשתמע מכך. עיכוב זה הביא לכך שחנוכת בניין הישיבה נערכה רק באמצע שנות ה-80.
מתחם ישיבת הכותל משתרע על פני כ-14 אלף מ"ר ושטח הקרקע הוא 3,125 מ"ר ומהווה את יחידת השטח הגדולה ביותר ברובע היהודי. בניין הישיבה הוא אחד המבנים הגבוהים ביותר בעיר העתיקה ומתנשא לרום של 32 מטר מעל לרחבת הכותל המערבי. בניין הפנימייה נועד לקלוט 350 תלמידים לצד 16 דירות למשפחות אברכים ובית מדרש ללמעלה מ-500 מתפללים.
המתחם מכיל בית מדרש המשקיף על הר הבית, הכותל המערבי והר הזיתים. במתחם גם אולם שמחות וכינוסים, אודיטוריום ומרפסת תצפית. במרתפי הישיבה נחשף רובע מן התקופה ההרודיאנית, אשר עבר תהליכי חשיפה ושימור ופתוח לקהל הרחב.
בשנים האחרונות.
בשנת 1998 פרש הרב הדרי מתפקידו כראש הישיבה. בארבע השנים הבאות תפס את מקומו הרב חיים כץ אשר שימש קודם לכן כראש הכולל בישיבת בית אל.
בשנת 2002 מונה לראשות הישיבה הרב מרדכי אלון. בתקופתו התנהל דיון על ההיקף הראוי של התוכנית לבני חו"ל בראשות הרב אהרן בינה, שעד אז היוותה חלק מרכזי בישיבה מבחינת כמות התלמידים. בסופו של דבר הוחלט יחד עם הנהלת מרכז ישיבות בני עקיבא כי הרב בינה יעזוב עם חלק מאברכיה הוותיקים של הישיבה ועם ראש הכולל הרב יעקב כ"ץ, ויקים במתחם ישיבת האידרא הסמוך ישיבה לבני חו"ל בשם "נתיב אריה", ע"ש אביו, הרב אריה בינה. תוכנית לבני חו"ל ממשיכה להתקיים גם בישיבת הכותל בראשות הרב ראובן טרגין.
בשנת 2006 בצל החשדות נגדו על ניצול מיני של קטינים, יצא הרב מרדכי אלון לחופשה מישיבת הכותל ובמקומו חזר לתפקיד הרב ישעיהו הדרי. מאוחר יותר הודיע סופית כי הוא עוזב את הישיבה ומתמקד בהגות ובכתיבה. בחודש סיוון תשס"ח מונה הרב ברוך וידר, בוגר הישיבה ששימש עד אז כראש הכולל, לראש הישיבה.
רוח הישיבה.
הרב הדרי פיתח בישיבה אוריינטציה מעורבת. מצד אחד ניתן דגש על לימוד גמרא בסגנון ליטאי-למדני, שהובילו הרב אביגדור נבנצל, הרב ישראל דז'ימיטרובסקי והרב ישעיה שטיינברגר. מאידך, ההשקפה בישיבה היא ציונית-לאומית הדוגלת בשירות בצה"ל ובהשתלבות בחיי המעשה של המדינה. בין מובילי כיוון זה ניתן למצוא את המשגיח הרוחני של הישיבה - הרב טוביה ליפשיץ (בוגר), הרב נחום נריה (בנו של הרב משה צבי נריה) והרב שג"ר שאף שימש תקופה קצרה כראש ישיבה מחליף. שיעוריו של הרב הדרי התייחדו בתורות חסידיות דוגמת כתבי השפת אמת, הרב צדוק הכהן מלובלין וכן כתבי הראי"ה קוק. בתקופתו של הרב אלון ניתן דגש חזק יותר על החיבור לקהילה.
לאחר כניסתו של הרב וידר לתפקיד ראש הישיבה הושם דגש על לימוד כתבי הרב קוק ובניין האמונה על פי תורתו. כמו כן מודגש חיזוק ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים ותלמידי הישיבה מתפללים מנחה מדי יום בכותל הקטן.
היציאה מלבנון
אספת העם ברומא העתיקה
אספת השבטים
אספת הקנטוריות
אסיפת הקוריות
פלביסקיטום
פלביסקיטום (בלטינית : Plebiscitum; החלטות פלבס) היה השם שניתן בתקופת הרפובליקה הרומית לחוקים שהועברו על ידי אספת הפלבס.
בתקופת קיומה הראשונה של אספת הפלבס, היה מעמדה של הצעה שהתקבלה בה מעמד מיוחד, "החלטת פלבס (Plebiscitum)", ולא חוק (Lex), מאחר שאספת הפלבס לא הייתה אספה של כל העם (Populus), שכן הפטריקים לא לקחו בה חלק.
בשל מעמד זה לא היה להצעות אלו תוקף מחייב לכלל העם הרומאי אלא אם כן אושרו מחדש על ידי הקונסול באספת הקנטוריות. למרות זאת נהוג היה לראות בהן חוקים של כל העם אם זכו לתמיכה מן הסנאט.
כחלק מן המאבק בין הפלבס לפטריקים הועלתה דרישה מצד הפלבס להכרה בפלביסקיטום כמחייב את כלל העם, הפטריקים התנגדו לדרישה זאת ובתגובה פרשו הפלבס לגבעת היאניקולום וקווינטוס הורטנסיוס, הדיקטטור שמונה כדי לטפל במשבר, נכנע לדרישתם ובשנת 287 לפנה"ס חוקק חוק שקבע שכל פלביסקיטום מחייב את כל העם הרומאי. כך הפכה מועצת הפלבס לאחד הצינורות המרכזיים לחקיקת חוקים ברפובליקה, וחשיבות ההבחנה בין פלבאים לפטריקים דעכה.
בזמן הדיקטטורה של לוקיוס קורנליוס סולה בוטלה עצמאות אספת הפלבס בתחום החקיקה והיא נדרשה לקבל קודם לכן את אישור הסנאט, דבר זה היה במסגרת מדיניותו של סולה שנועדה לבצע תיקונים בהתנהלות המדינה שיחזקו את הסנאט ויחלישו את טריבוני הפלבס. תיקון זה בוטל בשנת 70 לפנה"ס על ידי הקונסולים קראסוס ופומפיוס.
בנק ישראל
בנק ישראל הוא הבנק המרכזי של מדינת ישראל. בראש הבנק עומד נגיד בנק ישראל, פרופ' אמיר ירון.
בנק ישראל פועל מכוחו של חוק בנק ישראל, התש"ע–2010, אשר מחליף את חוק בנק ישראל, תשי"ד–1954.
המשרדים הראשיים של הבנק שוכנים ברחוב בנק ישראל בקריית הממשלה בירושלים.
מטרות ותפקידים.
מטרות הבנק על פי החוק הנוכחי:
תפקידי הבנק:
היסטוריה.
טרום הקמת מדינת ישראל.
בתקופת שלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל, מילא חלק מתפקידי הבנק המרכזי בנק עותומן, שהיה הבנק הגדול בארץ ושירת את הממשל העות'מאני.
בראשית תקופת המנדט הבריטי ועד 1927, שימשו כהילך החוקי שטרות כסף שהנפיק הבנק האנגלו-מצרי בקהיר. לאחר שקם הצורך בשירותים של בנק מרכזי, ובהם הנפקת שטרות ומטבעות, הוקמה מועצת המטבע פלשתינה (א"י), שפעלה מטעם ממשלת המנדט. מועצה זו הנפיקה לירות ארץ-ישראליות (לא"י) החל מ-1927, כדי לרצות את כלל התושבים בארץ - יהודים, נוצרים ומוסלמים, עוטרו פני השטרות באתרים בעלי משמעות לשלוש הדתות. הכיסוי לשטרות אלו נקבע לפי שווי לירות שטרלינג. הביצוע בפועל של שמירה על השטרות והנפקתם לציבור בוצע על ידי בנק ברקליס, שבידיו הופקדו כל חשבונות ממשלת המנדט.
בנק ברקליס היה אפוא התחליף לבנק מרכזי, ובנקים מקומיים פתחו בו חשבונות וביצעו דרכו העברות של מטבע חוץ למדינות אחרות ומהן. המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שפרצה ב-1935 גרמה לבהלה-זוטא בציבור, ולמשיכת פקדונות מבנקים קטנים ומאגודות שיתופיות לאשראי. בנק ברקליס סייע למוסדות פיננסיים אלה לעמוד במשבר, ובמקביל פעל באופן דומה גם בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק), שהיה הבנק הגדול בארץ-ישראל, והיה מזוהה עם התנועה הציונית והיישוב היהודי.