טלשיר כתבה פירוש רחב יריעה על עזרא החיצוני שהיה חסר על מדף המחקר של ספר זה. הוא יצא לאור בשנת 2001 באותה הסדרה שיצא בו הספר המבואי על עזרא החיצוני. הספר מציע שחזור רצוף של הנוסח העברי-ארמי שעמד לעיני המתרגם היווני והסבר צמוד ומפורט של היחסים בין הטקסט שעמד לעיני המתרגם ובין הטקסט של הספרים הקאנוניים. הטקסט היווני ומקורו הארמי המשוחזר מוצגים זה מול זה, ובמקור העברי-ארמי המשוער מסומנים ההבדלים מנוסח המסורה. במרכז עומד שחזור שעוד לא נעשה כמותו לארמית של סיפור הנערים ופירוש שעיקרו ביסוס הצעות השחזור של הנוסח שעל פי ההנחה היה בידי המתרגם. השחזור והפירוש של החלק הזה נעשו בשיתוף עם דוד טלשיר.
מאמרים ומבואות.
טלשיר כתבה מאמרים נוספים על תרגום השבעים הן בנושאי הספרים שלעיל, ובנושאים נוספים. היא תיארה את מהדורת ספר מלכים כדמותה בתרגום השבעים, ועקבה אחרי תרומת טקסטים אחרים בתרגום השבעים להבנת תהליכי ההתהוות והמסירה של נוסח המקרא.
במסגרת התעניינותה בתקופת שיבת ציון כתבה טלשיר מבוא ופירוש על הנביא חגי בסדרת עולם התנ"ך.
עיסוקה של טלשיר בתולדות נוסח המקרא הניב שני מאמרים מבואיים מקיפים המציגים את היחסים בין עדי הנוסח המרכזיים של המקרא: נוסח המסורה, מגילות מדבר יהודה, התורה השומרונית ותרגום השבעים.
טלשיר עקבה אחרי ההתפתחויות בחקר המקרא בדור האחרון. היא כתבה בחריפות על הניסיונות של הזרם המינימליסטי למחוק את הישגי המחקר המודרני, לבטל את ההבחנה בין מוקדם ומאוחר בתנ"ך, להתעלם מן המידע הצפון בתנ"ך על ימים קדמונים, וליחס את יצירת התנ"ך כולו לתקופה הפרסית-הלניסטית. מלבד זאת, הגיבה על זרמים אחרים במחקר הפוסט-מודרני ששופטים את המקרא בראי הגישות העכשוויות, כגון המחקר הפמיניסטי או האקולוגי של המקרא.
טלשיר כתבה על נושאים שונים שעניינם בתהליכי החיבור של ההיסטוריוגרפיה המקראית.
חיסיון עיתונאי
חיסיון עיתונאי, הקרוי גם ״חיסיון עיתונאי-מקור״, הוא כלל ראייתי אשר פוטר עיתונאי מהחובה לחשוף במשפט או בחקירה את זהות המקור שמסר לו מידע, אלא אם בית המשפט הפעיל את סמכותו והורה להסיר את החיסיון. דהיינו, מדובר על חריג לעיקרון הבסיסי של דיני הראיות, לפיו כאשר אדם נקרא למסור עדות הוא מחויב לספק כל ראיה קבילה הנמצאת ברשותו אשר שייכת לעניין.
החיסיון העיתונאי אינו מצומצם רק לחשיפת המקור, ישנו חיסיון גם על המידע העיתונאי ועל המסמכים שנאספו במסגרת מחקר עיתונאי. במידה ולא היה חיסיון על החומר, ישנו סיכוי שיחשפו גם המקורות.
באנגליה, צרפת, שוודיה, גרמניה וברוב המדינות בארצות הברית החיסיון העיתונאי מעוגן בחקיקה. לעומת זאת בקנדה, בדומה לישראל, החיסיון העיתונאי איננו מעוגן בחוק אלא קיים כחיסיון יציר הפסיקה. בכל המדינות האמורות החיסיון הוא יחסי, קרי ניתן להסירו בתנאים מסוימים. התנאים שונים ממדינה למדינה. כמו כן בכל המדינות האמורות לעיל ישנם הסדרים בחקיקה אשר מספקים הגנה לחיסיון העיתונאי בהפעלת סמכויות חקירה וחיפוש.
הרציונל לנתינת החיסיון.
העמדה לפיה חיוני להקנות לעיתונאי הגנה מפני החובה לגלות את מקורות המידע שעליהם הוא נסמך, נובעת מן ההנחה כי מקור עיתונאי עלול להירתע מלהעביר מידע או אף להיפגע אם ייחשף. כך נקבע כי בלעדי החיסיון שיגן מפני חשיפת המקור תיווצר רתיעה מפני הגילוי של המידע, ורתיעה זו מונעת מידע מן הציבור. עיתונות ללא מקורות מידע היא כנחל אכזב שמימיו יבשו, והחופש לפרסמה הופך אז לחסר משמעות.
לא קיימת הגדרה עבור המושג ״עיתונאי״ לצורך הגדרת המושג ״חיסיון עיתונאי״. ישנה עמדה הגורסת כי הרעיון לפיו ההחלטה מיהו ״עיתונאי״ תיוותר לשיקול דעת השר או רשות, הוא טעות, והוצעה הגדרה המפרטת באופן מפורש מיהו עיתונאי, כך ש'עיתונאי' יהיה מעמד שייקבע על פי קריטריונים ברורים וכך ניתן יהיה לדעת מראש מתי חל חיסיון עיתונאי ומתי לאו.
תכלית החיסיון.
מטרת החיסיון העיתונאי היא לספק הגנה לעיתונאי מפני הפעלת לחץ שמטרתה לגלות את זהות המקור ואת המידע שמסר אותו מקור. האינטרס לשמירה על המקור העיתונאי הוא חשיבות המקור לצורך העבודה העיתונאית, לצורך חופש העיתונות, לצורך קיומה של זכות הציבור לדעת וכן למען המשך קיומה של עיתונות מבקרת וחוקרת. משכך, מדובר באינטרס ציבורי במשטר דמוקרטי.
בנוסף, קיומו של החיסיון העיתונאי מאפשר חופש ביטוי, מגן על חופש העיסוק של העיתונאים וכלי התקשורת וכן מגן על זכותו של המקור לפרטיות.
יודגש, כי תכלית החיסיון העיתונאי אינה להגן על האינטרס של המקור מפני פגיעה בו (למשל זכותו לפרטיות), אלא לאפשר פעילות יעילה ותקינה של העבודה העיתונאית. לצורך כך יש להבטיח את נכונותם של מקורות עיתונאיים לספק מידע לעיתונות. אלה צריכים לפעול בידיעה כי לא תיחשף זהותם בבתי משפט אלא במקרים חריגים. תכלית החיסיון העיתונאי היא פונקציונלית לפעילות הפרסונלית העיתונאית. הנזק שנגרם למקור בשל חשיפתו אינו רע כשלעצמו, אלא רע אינסטרומנטלי בשל השלכת חשיפה זו לפגיעה בפעילות העיתונאית, ובשל כך פגיעה באינטרס הציבורי בפעילות עיתונאית חופשית. לכן, סבורים מנשה וגרונר כי בניגוד למה שנפסק בעניין תביעתה של ענת קם את עיתון הארץ, אין להסיק מהחיסיון העיתונאי את חובת הזהירות של העיתונאי כלפי המקור.
החיסיון העיתונאי מונע עשיית שימוש בראיה החוסה תחתיו ולכן לעיתים ניתן יהיה לומר כי אי-חשיפת מקור מהווה פגיעה בתכלית המשפט של עשיית צדק ובירור האמת וחשיפתה, על כן יש לאזן את הזכות לחיסיון אל מול ערכים של חשיפת האמת, חופש ההוכחה והזכות להליך הוגן וראוי במסגרתם של הליכים משפטיים כפי שתיאר זאת פרופ' דורון מנשה באסטרטגיית ההכרעה במשפט.
בעוד חסיונות בעלי מקצוע אחרים (עורך דין, פסיכולוג, רופא וכיו״ב) באים למנוע חשיפת מידע במטרה לשמור עליו אצל הפרט ובעל המקצוע, החיסיון העיתונאי מסתיר ראיות מפני ההליך המשפטי (או החקירתי) דווקא מתוך כוונה לפרסם מידע ולהביאו לידיעת הציבור הרחב.
חיסיון עיתונאי בישראל.
בישראל, מפרטים סעיפים 44–49 לפקודת הראיות את החסיונות הבאים: חיסיון לטובת המדינה, חיסיון לטובת הציבור, חיסיון עורך דין-לקוח ועוד. הגישה המשפטית כיום היא שהרשימה שמופיעה בחוק אינה באה לשלול כל מקרה אחר, וניתן להוסיף אליה חסיונות נוספים על פי הצורך.
החיסיון העיתונאי הוא יציר של תקדים משפטי, ואינו מוזכר בחוק. פסק הדין שבו הוכר לראשונה חיסיון עיתונאי-מקור הוא פסק הדין ציטרין ואחרים נגד בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין. בית הדין דרש משני עיתונאים, בן ציון ציטרין ויפעת נבו, כי ימסרו מי המקור לכתבותיהם אודות עורכי דין, בחשד שהללו הפרו את האתיקה של הלשכה. לאחר שהעיתונאים סירבו קנס אותם בית הדין, אולם בערעור לבית המשפט העליון נקבע כי הליכי משמעת של לשכת עורכי הדין אינם מהותיים דיים כדי לבטל את החיסיון.
הסרת חיסיון נעשית על ידי בית המשפט, לאחר שהתקבלה בקשה להסרת חיסיון. המבחנים לבחינת שאלת הסרת החיסיון הם הרלוונטיות של הראיה - האם הראיה רלוונטית לעניין, האם מדובר בעניין מהותי, והאם אין אפשרות להסתמך על ראיות אחרות.
מעמדו והיקפו של החיסיון.
החיסיון העיתונאי הוא חיסיון יחסי. משמעות הדבר היא כי בנסיבות מתאימות בית המשפט מוסמך להסירו ולחייב את העיתונאי למסור כל מידע, לרבות המידע שנטען לגביו שהוא חוסה תחת החיסיון העיתונאי. זאת בניגוד לחיסיון כהן דת; חיסיון נשיא המדינה; חסיון חבר כנסת; חיסיון עורך דין, שהם חסיונות מוחלטים, כלומר שאין אפשרות להסירם, אלא בהסכמת בעל החיסיון.
החיסיון העיתונאי בישראל איננו מעוגן בחקיקה אולם הוכר בפסיקות בית המשפט, קרי מדובר בחיסיון יציר הפסיקה.
בעבר, משנות ה-50, טרם ההכרה בקיומו של החיסיון העיתונאי בישראל, לא הכיר בית המשפט בקיומו של חיסיון עיתונאי ואף גזר מאסר בפועל על עיתונאי אשר סירב לגלות את מקור המידע שלו. אף נפסק כי העיתונאי המגיש תצהיר בתמיכה לעתירה לבג"ץ ״פושט גלימת עיתונאי ולובש גלימת עד״, קרי היה על העיתונאי לענות גם לשאלות החושפות את מקורותיו. אולם, למרות שעד לפרשת ציטרין (שנת 1987) בתי המשפט כאמור לא הכירו בקיומו של חיסיון עיתונאי, במרבית המקרים בית המשפט פטר את העיתונאים מחובת הגילוי של המקור על ידי פרשנות החוק ומבחנים של רלוונטיות הראיה באופן כזה שניתן היה לפטור את העיתונאי מלגלות את מקורו. בפסיקת בתי המשפט נשמעה גם עמדה לפיה החיסיון העיתונאי חל הן על המקור והן על המידע עצמו. בנוסף, החיסיון העיתונאי חל הן על חשיפת המקור והן על המידע העלול לחשוף את המקור.
המצב המשפטי כיום הוא שבית המשפט מוסמך להסיר את החיסיון העיתונאי, קרי לצוות על בעל החיסיון למסור את המידע החוסה תחת החיסיון, זאת במקרה שבו הצורך ״לגלות את הראיה לשם עשיית צדק עדיף מן העניין שיש לא לגלותה״. בעל הזכות לחיסיון – העיתונאי עצמו – יכול להחליט לוותר על החיסיון, אולם מבחינת כללי האתיקה, התקנון של מועצת העיתונות קובע כי העיתונאי מחויב להימנע מגילוי המקור וכן המידע שהמקור לא הסכים לעיתונאי לחשוף.
בפרשת ציטרין קבע הנשיא מאיר שמגר שלושה תנאים מצטברים אשר בהתקיימם ניתן יהיה לחייב את העיתונאי לחשוף את המידע המתבקש על אודות מקורו:
על פי השקפת פרופ' דורון מנשה הקרויה "אסטרטגיית הכרעה כללית" יש מקום לנקוט במשפט הפלילי באורח הממזער את סיכוני ההרשעה של נאשם כחף מפשע. משמעות הדברים תהא נטייה משמעותית להורות על הסרת החיסיון מקום שחשיפת המקור נחוצה להגנת הנאשם.
הגנה על החיסיון העיתונאי עם התפתחות הטכנולוגיה והתקדמות החקיקה.