חלקו הישראלי של רכס רמים מיוער ברובו ועשיר בשמורות טבע. שמורת מצוקי רמים משתרעת על פני המתלול המזרחי של הרכס. מהשמורה יש תצפית רחבה לעבר חלקו של השבר הסורי-אפריקני העובר בצפון ישראל. שמורה זו מכילה חתך גאולוגי של שכבות הסלע הבונות את רכס רמים, והיא מהווה את אחד משני המקומות היחידים בגליל העליון שבהם יש סלעים חשופים מתקופת הקרטיקון התחתון. לאורך המצוק מצויים מספר מעיינות שכבה, ובתחתית המדרון נובעים כמה ממעיינות ההעתק השופעים של עמק החולה. בשל תלילות המדרונות המזרחיים של הרכס, אין בהם ואדיות עמוקים, למעט ערוצו הקניוני של נחל קדש, המתחתר בין קיבוץ יפתח למצודת כ"ח. לאורך הרכס עובר תווי שביל ישראל, מתל חי למצודת כ"ח.
הצמחייה ברכס רמים מגוונת. מלבד יערות נטועים יש בה גם שרידי חורש ים תיכוני של אלון מצוי ואלה ארצישראלית. שאר הנוף מורכב בעיקר מבתה של סירה קוצנית ושל לוטם. מספר פרחים נדירים פורחים על הרכס, ובהם אירוס נצרתי ומיני סחלבים.
עולם החי על רכס רמים עשיר ומגוון. בין היונקים בולטים צבאים, ארנבות, שפני סלע, דרבנים ושועלים. מצוקי רמים מהווים אתר קינון למספר מיני עופות דורסים.
מכרה הברזל מנרה.
בשנת 1954, ערכה החברה הממשלתית מחצבי ישראל סקר גאולוגי וגילתה מרבצים של עופרת ברזל ואחר כך גם צורן, ברכס רמים סמוך לקיבוץ מנרה. לצורך בדיקת ההיתכנות הכלכלית של כריית הברזל, הוחלט לחפור מכרה לתוך ההר. באפריל 1954 הגיעה למכרה שני מכונת קידוח, והחל קידוח של מנהרה שתעמיק עד 100 מטר לתוך ההר. במקום עבדו עשרות פועלים, רובם מקריית שמונה ויישובי הסביבה.
בינואר 1955 שונעו מהמכרה 500 טון של עפרות ברזל. שנשלחו לנמל חיפה ומשם לגרמניה לבדיקה. ריכוז הברזל בעפרות היה כ-27%, נמוך מדי לניצול תעשייתי, כך שהיה צורך להקים מפעל העשרה שיעשיר את אחוז הברזל עד מעל ארבעים אחוז, הכמות הנדרשת לניצול תעשייתי, סמוך למכרה. משם יועבר ל"קריית הפלדה" של חברת כור תעשיות בעכו, שהייתה אז בהקמה, שתעבד אותו לברזל. על פי ההערכות יש במעבה הרכס בין חמישה לארבעים מיליון טונות של ברזל, הטמונים בשכבה בעובי של כשני מטרים, לאורך שישה קילומטרים. באוגוסט 1956 דווח שכריית המנהרה הגיעה לעומק של 350 מטר ונמצא כי שעור הברזל המצוי בעופרה בנקודה זו הוא 40 אחוזים. לצורך הפקה מסחרית תוכננו בתוך המנהרה 14 שלוחות פנימיות, במטרה להקל על הפקת העופרת. שלוחות אלו יהיו מחוברות באמצעות מנהרת עזר שארכה יהיה 4 ק"מ.
פעילות כריית מחקר נמשכה לסירוגין עוד כארבע שנים, למרות ספקות לגבי כדאיות הכרייה. בתחילת 1960 פוטרו חלק מהעובדים לאור עמדת משרדי האוצר והתעשייה שהכרייה אינה כדאית. חברת מחצבי ישראל ניסתה להאבק בהחלטה זאת והשיגה דוחות שטענו שהכרייה כדאית. אולם בתחילת 1961, הוחלט סופית לא להשקיע בהפקה מסחרית של הברזל, והמכרה ננטש. ב-1961 עלה רעיון שעופרת הברזל תשמש להפקת צבע.
בשנת 1963 נערכה שוב בדיקת כדאיות הפקת הברזל, ושוב ב-1974, אך גם אז הוחלט שההפקה אינה כלכלית.
מיזם אגירה שאובה - צוק מנרה.
בשנת 2007 זכתה קבוצה בה הייתה שותפה "החברה לפיתוח הגליל", שבבעלות 35 קיבוצים ומושבים בגליל העליון ובצפון רמת הגולן, וחברת אלקטרה, במכרז להקמת תחנת כוח פרטית ברכס רמים. תחנת הכוח תוכננה לקום בהשקעה של 250 מיליון דולר, בשיטת "אגירה שאובה", ניצול ההפרשים במחיר החשמל בין היום והלילה, כך שבלילה יישאבו המים למאגר העליון במחיר נמוך, וביום יוזרמו למאגר התחתון ויפעילו תחנת כוח הידרואלקטרית, שתמכור את החשמל שתייצר לחברת החשמל בשעות שיא העומס. התחנה מתוכננת לפעול בהספק של 300 מגה-וואט. בשנת 2014 רכשה חברת אלומיי קפיטל את השליטה במיזם, לאחר שבעלי המניות הקודמים לא הצליחו לגייס את ההון הדרוש להקמתו. גם חברת אלומיי קפיטל התקשתה לקדם את הפרויקט, עקב דרישה של רשות מקרקעי ישראל לדמי הסכמה בגובה 160 מיליון שקל שהופכו את הפרויקט ללא-כדאי כלכלית.
באפריל 2021, קיבלה לבסוף חברת "אלקטרה תשתיות" צו להתחלת עבודה על הפרויקט, בהשקעה של כ-470 מיליון דולר. השלמת הפרויקט צפויה להיות בשנת 2027.
הרי רמים
אליעזר אריה פינקלשטין
אליעזר אריה (לואי) פינקלשטין (Louis Finkelstein; 14 ביוני 1895 – 29 בנובמבר 1991) היה חוקר תלמוד והלכה יהודי-אמריקאי, נשיא בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) בשנים 1972–1940 ומנהיגה של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
ביוגרפיה.
נולד בסינסינטי, אוהיו, ובעודו צעיר עקר עם משפחתו לברוקלין, ניו יורק. ב-1915 סיים את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, ב-1918 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, ובשנה שלאחר מכן נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה וב-1920 החל ללמד בו תלמוד. במקביל שימש כרב הקהילה האורתודוקסית "קהילת ישראל" ברובע הברונקס שבניו יורק. חיבר מספר ספרים, ביניהם "Tradition in the Making" (מסורת בהתהוות), מבוא למסכתות אבות ואבות דרבי נתן (תשי"א), The Pharisees (חיבור בן שני חלקים על הפרושים) וספרו על רבי עקיבא "Akiba: Scholar, Saint and Martyr". הוציא מעין מהדורה לספרא דבי רב בארבעה כרכים ולספרי על ספר דברים בכרך אחד. בנוסף הוא ערך סדרה בת שלושה חלקים שכותרתה היהודים: היסטוריה (כרך 1), דת ותרבות (כרך 2) ותפקידם בציוויליזציה (כרך 3). בשנות ה-20 היה מתלמידיו של מרדכי קפלן, אך התנגד תמיד לנטורליזם שאפיין את הגותו. בשנים שלאחר מכן היה גורם מכריע בדחיקת הרקונסטרוקטיבים של קפלן, שפרשו ב-1968 כדי לייסד סמינר רבני משלהם.
בשנים שעמד בראש בית המדרש (1940–1972) ניצב פינקלשטין במרכז האינטלקטואלי של היהדות הקונסרבטיבית. זו הייתה תקופה של צמיחה חסרת תקדים בתנועה, כשמאות אלפי יהודים אמריקנים שהיגרו מהערים לפרברים הצטרפו לקהילות קיימות ואף ייסדו קהילות קונסרבטיביות חדשות. בעקבות תנופה זו, התנועה הקונסרבטיבית הייתה לענף הגדול ביותר של היהדות ובעלת המספר הרב של בתי כנסיות וחברים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. כמנהיגה, הפך לאחת הדמויות המוכרות ביותר של יהדות ארצות הברית. הוא היה גם חלוץ בהפצת דת להמונים, בתקופה בה ההתברגנות והאמריקניזציה עוררו עניין מחודש במורשת בקרב הדור הצעיר. פינקלשטין הוביל מאמץ על-זרמי יחד עם האורתודוקסים והרפורמים, והצליח לשכנע את אן.בי.סי להפיק ב-1944 את תוכנית הרדיו "אור התמיד" (The Eternal Light) וב-1951 את משדר הטלוויזיה "בחזית האמונה" (Frontiers of Faith). באותה שנה הוא קידם את מקס ארצט לסגנו. כמו כן קידם את הפצת משנתה של התנועה הקונסרבטיבית בעולם: הוא תמך במרשל מאייר בשליחותו לבואנוס איירס ובימיו קם "איגוד בתי-הכנסת העולמי", הגוף הבינלאומי של הזרם. הוא עצמו הסתייג מאופיים של רוב חברי התנועה: בשנות ה-50 אמר בשיחה פרטית שהיהדות הקונסרבטיבית היא "גימיק כדי להשיב את היהודים ליהדות האמיתית", ונהג כל שנותיו לומר את תפילות השבת בביתו עוד בטרם הגיע לבית-הכנסת, כדי לצאת ידי חובה. מיד עם מינויו הביא למוסד את שאול ליברמן כדי שיעמוד בראש המחלקה לתלמוד. פינקלשטין כיבד אותו מאוד, והעניק לו תנאים מופלגים כמו מכסה של ארבע שעות לימוד בשבוע בלבד. עם ההחמרה במצבו של לוי גינצבורג הקשיש, ששימש קודם כיועצו הקרוב של הנשיא, ופרישתו של מרדכי קפלן כדי להתמקד בקידום "התנועה לקידום היהדות", נותרו ליברמן ופינקלשטין הדומיננטיים במוסד. בין היתר, הם בודדו את אברהם יהושע השל שנותר ללא בעלי-בריתו העיקריים.
פינקלשטין ציין את הפרופסורים שניאור זלמן שכטר, לוי גינזבורג, אלכסנדר מרקס ושאול ליברמן כהשפעות העיקריות על דרכו המחקרית.
פינקלשטין נשא ב-1922 את כרמל בנטוויץ', מחנכת לגיל הרך ובתו של הרברט בנטוויץ'. שנים לאחר מכן השניים התגרשו.
פינקלשטין נפטר בגיל 96 לאחר מאבק ממושך במחלת פרקינסון. הותיר שלושה ילדים, נכדים ונינים.
ראובן אלדר
ראובן אלדר (27 בנובמבר 1926, אוסייק, ממלכת יוגוסלביה - 15 באפריל 2015, תל אביב, ישראל) היה רופא ישראלי, קצין רפואה ראשי בצה"ל ומנהל בית החולים רמב"ם. ניצל מהשואה ביוגוסלביה בעזרת הצבא האיטלקי. לאחר עלייתו לישראל למד רפואה, התגייס לצה"ל ושירת במספר תפקידי רפואה עד למינויו לקצין רפואה ראשי לאחר מלחמת ששת הימים. שינה את תפישת ההפעלה של חיל הרפואה שהייתה עד לתקופתו מבוססת על פינוי מהיר ככל הניתן מהחזית לבתי החולים בישראל לצורך קבלת טיפול, לתפישה של מתן טיפול רפואי צבאי סמוך ככל הניתן לחזית והעברה בהמשך לבתי החולים בישראל.
קורות חייו.
ביוגוסלביה.
אלדר נולד ב-1926 באוסייק שבממלכת יוגוסלביה בשם רוּבֶּן לֶדֶרֶר (בסרבו-קרואטית: Ruben Lderer), לעורך הדין מירוסלאב-פריץ לדרר וליֶלְקָה לבית זלינגר. סבתו מצד אביו איזבלה לדרר לבית שפיצר הייתה קרובת משפחתם של שמואל שפיצר הרב הראשי של אוסייק והוגו שפיצר מראשי התנועה הציונית ביוגוסלביה. ב-1931 עברה המשפחה לנובי סאד מסיבות כלכליות. אביו כיהן כיו"ר סניף התנועה הציונית, ואמו כיהנה כמנהלת סניף ויצו בנובי סאד. ראובן אלדר רכש השכלה יסודית בעירו והחל בלימודים תיכוניים. עם הפלישה ליוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה, החליט אבי המשפחה לעזוב את נובי סאד ולשוב לאוסייק. בדרך, הופצצה הרכבת בה נסעו והם נמלטו לווינקובצי. בהמשך, בגבור רדיפות היהודים נמלטו לשאמאץ, ממנה לסלבונסקי ברוד ולבסוף הגיעו לעיירה מוֹדְרִיצָ'ה ובה הסתתרו בביתו של מוסלמי-בוסניאקי. לאחר מספר ימים, עזבו לזאגרב. כאשר החלו האקציות ויהודי זאגרב נשלחו לידובנו וליאסנובאץ עלה בידי המשפחה להימלט בעזרת תעודות מזויפות לדלמטיה שהייתה תחת שליטת האיטלקים.