בתחילת עונת 2013/14 חתם בקבוצת מ.ס. בנות אשדוד מליגת העל נשים וזכו בשתי אליפויות רצופות. כמו כן, העפיל עם הקבוצה לחצי גמר הירוקאפ.
בסיום עונת 2014/15 מונה למנהל מקצועי במועדון הכדורסל מכבי גני תקווה.
במהלך עונת 2016/17 חזר לאימון ומונה כמאמן קבוצת הפועל פתח תקווה שאיתה הגיע לחצי גמר גביע המדינה בכדורסל.
בקיץ 2017 לאחר עליית אליצור רמלה בחזרה לליגת העל לנשים, רבי שב לקדנציה שנייה כמאמן הקבוצה ובעונת 2018/19 שוב זכה איתה בדאבל (אליפות וגביע).
בקיץ 2019 מונה לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים
באוגוסט 2020, קיבל על עצמו את האחריות לניהול מועדון הכדורסל לנשים א.ס רמת השרון שם משמש כמנהל המקצועי עד היום.
טרייג'ן לנגדון
טרייג'ן שאקה לנגדון (אנגלית: Trajan Langdon; נולד ב-13 במאי 1976 בפאלו אלטו, קליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הקלע.
קריירת מכללות.
לנגדון החל את הקריירה בגיל 14 בתיכון המקומי, שם שיחק עד סוף לימודיו. בגיל 18 עבר לאוניברסיטת דיוק, בה שיחק במשך חמש עונות, כשבעונתו האחרונה הוא קולע 17 נק' בממוצע קליעות של 50% מהשדה. בשל שביתת השחקנים בליגת ה-NBA, זומן בעת לימודיו לנבחרת ארצות הברית לאליפות העולם בשנת 1998, וזכה עמה במדליית הארד.
קריירה מקצועית.
לאחר מכן הוא נבחר בדראפט ה-NBA של 1999 במקום ה-11 על ידי קליבלנד קאבלירס. לאחר שלוש עונות לא מוצלחות ב-NBA, הוא עבר בעונת 2002/03 לבנטון טרוויזו, עימה זכה באליפות הליגה ובגביע.
בעונה שלאחר מכן חתם בקבוצת היורוליג הבכירה אפס פילזן כשגם שם הוא ממשיך לגרוף תארים כשזכה באליפות טורקיה. לאחר עונה אחת בלבד עבר לדינמו מוסקבה, בה לראשונה בקריירה האירופאית שלו לא זכה בשום תואר. לאחר שצסק"א מוסקבה ניצחה בגמר הפלייאוף את לנגדון ודינמו 3-1 בסדרה, עבר לנגדון ליריבתה הגדולה של דינמו, צסק"א מוסקבה, עימה הוא זכה בשלוש אליפויות רוסיה, בגביע רוסיה ובשתי אליפויות יורוליג.
בתום עונת 2010/2011 עם זכיית קבוצתו צסק"א מוסקבה באליפות, החליט לפרוש ממשחק פעיל יחד עם חברו לקבוצה ג'יי אר הולדן.
תארים.
עם בנטון טרוויזו
עם אפס פילזן
עם צסק"א מוסקבה
סולם מקביל
במוזיקה, סולמות מקבילים (או סולמות תואמים, התרגום העברי למונח האנגלי Relative Keys על פי האקדמיה ללשון העברית), הם זוגות של סולם מז'ורי וסולם מינורי טבעי בעלי אותם סימני היתק.
למעשה, מדובר במודוס היוני (המז'ור הטבעי) והאאולי (המינור הטבעי) של אותו סולם דיאטוני. לכן, הטוניקה של הסולם המז'ורי היא שני תווים, או שלושה חצאי-טון (טרצה קטנה) מעל הטוניקה של הסולם המינורי התואם לו.
דוגמאות.
לדוגמה, דו מז'ור הוא הסולם התואם של לה מינור, ולהפך. שני סולמות אלו מורכבים מתווים טבעיים בלבד ועל כן חסרי סימני היתק. דו (הטוניקה של הסולם המז'ורי) הוא טרצה קטנה מעל לה (הטוניקה של הסולם המינורי).
&lt;score vorbis="1"&gt; {\tempo 4 = 120
\set Score.tempoHideNote = ##t
\override Staff.TimeSignature #'transparent = ##t
a^"לה מינור" b c' d' e' f' g' a' \bar "." c'^"דו מז'ור" d' e' f' g' a' b' c"
}}&lt;/score&gt;
לדוגמה נוספת, דו מינור הוא הסולם התואם של מי במול מז'ור, ולהפך. שני סולמות אלו מכילים את אותם סימני היתק (שלושה במולים: מי, לה וסי). מי במול הוא טרצה קטנה מעל דו.
&lt;score vorbis="1"&gt; {\tempo 4 = 120
\set Score.tempoHideNote = ##t
\override Staff.TimeSignature #'transparent = ##t
c'^"דו מינור" d' ees' f' g' aes' bes' c" \bar "." ees'^"מי במול מז'ור" f' g' aes' bes' c" d" ees"
}}&lt;/score&gt;
להלן המחשה מעל מעגל הקווינטות. האותיות הלטיניות הגדולות במעגל החיצוני מייצגות את הסולמות המז'וריים, והאותיות הקטנות במעגל הפנימי מייצגות את הסולמות המינוריים התואמים להם. שני הסולמות חולקים באותם סימני היתק המצוינים בקצה החיצוני ביותר.
עמימות בתרגום המונחים.
ברב השפות הגרמאניות והסלאביות, שם המונח מתאים למונח "סולם מקביל" כפי שגם השתרש בעברית.
בולטת בחריגותה היא השפה האנגלית, שאצלה בדומה לשפות רומאניות המונח לא מורכב מהמושג "מקביל", אלא "יחסי": '. לעומת זאת, באנגלית המושג "מקביל" משמש להרכבת המונח ' שמשמעותו סולם יחסי.
כך יוצא שמשמעות המונחים הפוכה בין האנגלית לעברית, מצב העלול להוביל לבלבול במושגים.
התקופה הממלוכית בארץ ישראל
התקופה הממלוכית בארץ ישראל היא התקופה שבין השנים 1260–1517 בה שלטו הממלוכים בארץ ישראל.
הממלוכים היו שליטים מוסלמים ממוצא שאיננו ערבי, שמרכז שלטונם היה בקהיר. ארץ ישראל לא הייתה יחידה מדינית נבדלת, ורוב שטחה (פרט לנגב הדרומי ולמובלעות באזור החוף, כגון עכו) נכלל בפרובינציה (וָלָאיָה) "אָ-שָאם" ("סוריה הגדולה"), שהשתרעה (על פי המפה המודרנית) בשטחי סוריה, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי. חשיבותה העיקרית של הארץ הייתה כשטח מעבר בין המרכז השלטוני בקהיר לבין בירת המחוזות הצפוניים של הסולטנות הממלוכית בדמשק, וכחזית אל מול איום פלישה מונגולית. הייתה לה חשיבות תחבורתית כמקום המעבר של דרך הדואר הראשית בין שני המרכזים, והייתה לה חשיבות דתית בהיותה מקום התרחשותם של הסיפורים המוזכרים בקוראן, כדוגמת סיפורי האבות.
בירת החלק הצפוני של הארץ הייתה צפת, ובירת החלק הדרומי הייתה עזה. ערים מרכזיות נוספות בארץ היו חברון, רמלה, לוד, שכם, ג'לג'וליה, קאקון (בעמק חפר) וירושלים. ירושלים הממלוכית מהווה מקרה מיוחד של עיר בעלת חשיבות דתית עליונה, אף שמילאה תפקיד שלטוני ומסחרי-כלכלי שולי. תולדותיה, על אף שהן משיקות לתולדות ארץ-ישראל בכלל, נבדלות מהן במובנים רבים.
250 שנות השלטון הממלוכי בארץ נחלקות לתקופה קצרה של כיבוש והתבססות (תקופת ביברס), כמאה שנות שלטון מרכזי חזק, וכמאה שנות התפוררות. זוהי חלוקה סכמטית, שכן גם בתקופת השלטון המרכזי החזק היו שנים של רפיון, וגם בתקופת ההתפוררות היו שנים של פריחה ושגשוג. בשנים שבהן השלטון המרכזי היה חזק, רמת הביטחון האישי ורמת הסדר והארגון השלטוני היו גבוהות. עם זאת, באותן שנים עול המסים (הג'יזיה) היה כבד, האדיקות הדתית המוסלמית הייתה רבה, וחוקי האסלאם נאכפו בקפדנות וביד חזקה. מאידך גיסא, בשנות הרפיון וההתפוררות, התחזקו מנהיגים מקומיים על חשבון השלטון המרכזי, וכנופיות בדואים ושודדי דרכים, הטילו את אימתם על תושבי הארץ.
רקע.
להלכה, לפי לוח התקופות בארץ ישראל המקובל, עד שנכנסה תחת השלטון הממלוכי הייתה הארץ שרויה בתקופה הצלבנית, אך למעשה, עם מפלת צבא ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב הירביה בשנת 1244, איבדה הממלכה הצלבנית את מרבית שטחיה. החזקותיה הצטמצמו למספר ערים ומבצרים מבודדים באזור החוף ובגליל, שהיו נתונים במצור מוסלמי. אולם גם השלטון המוסלמי לא היה אחיד והתחלק בין שליטים רבים. מאזן הכוחות בין הצלבנים והמוסלמים התאפיין בסדרת בריתות צבאיות קצרות-טווח ששינו חדשות לבקרים את חלוקת שטחי הארץ, דבר שהחליש מאוד את יכולתה של הארץ להתאושש ולהשתקם.
באותה תקופה התחזקה תלותם של שליטים בעולם המוסלמי בלוחמים-עבדים הידועים בשם "ממלוכים", שהיו רובם ממוצא טורקי. הממלוכים היו עבדים לא-מוסלמים שנרכשו בגיל צעיר משבטי הנוודים בערבה האירואסייתית, אוסלמו והוכשרו כלוחמי עלית. מסלול הכשרתם כלל חינוך לנאמנות עזה לאדונם. הצטיינות הממלוכים פתחה בפניהם את האפשרות לכהן בקצונה הבכירה ובעמדות ממשל בכירות בארצות המוסלמיות.
בשנת 1249 איים לואי התשיעי על מצרים במהלך מסע הצלב השביעי, וזכה להצלחה עקב רפיון השליטים האיובים. בקרב אל-מנצורה ב-1250, הצליח הגדוד הבח'רי הממלוכי להביס כליל את צבא לואי התשיעי. צעדו הבא של מפקד הגדוד, האמיר קוטוז, היה להדיח את השלטון האיובי ולהשליט את הממלוכים על מצרים (ראו גם ממלוכים במצרים). כעבור עשר שנים של שיקום והתבססות במצרים, פנו הממלוכים ממצרים צפונה, כדי לסייע לשלטון בדמשק אל מול פלישת האימפריה המונגולית, שכבשה כבר את בגדאד והייתה בדרך להשתלט על המזרח התיכון כולו. הממלוכים יצאו לקדם את פני הפולש ונתקלו בחיל המונגולי סמוך למעיין חרוד. ביום שישי, 3 בספטמבר 1260, הביסו הממלוכים את המונגולים בקרב עין ג'אלות, ובלמו את התקדמותם. בהמשך כבשו גם את דמשק מידי שליטיה הנרפים, וביססו את שלטונם באזור. מאז, ובמשך 250 השנים הבאות, היו הממלוכים הכוח החזק ביותר במזרח התיכון.
ב-24 באוקטובר 1260, בדרכו חזרה למצרים, רצח האמיר ביברס את קוטוז, והפך לסולטאן הממלוכי. הוא כונן מחדש את הח'ליפות בקהיר (לאחר שהאימפריה המונגולית חיסלה את הח'ליפות בבגדאד). במעשה זה העניק ביברס גושפנקא דתית לשלטונו ולשלטון הממלוכים.
כיבוש הארץ והתבססות.
מטרתו של ביברס הייתה לסלק כל נוכחות זרה מארץ ישראל, ובפרט את הנוכחות הצלבנית. הוא איתר את חולשת השלטון המוסלמי הקודם בנכונותו לכרות בריתות עם ה"פרנקים" (כינוי לצלבנים), וביקש לא רק לסלק את הצלבנים אלא גם למנוע מהם כל רצון לחזור. יתרה מזו, התפוררותו המהירה של הכוח המונגולי בחזית המזרח התיכון הותירה בידי ביברס גדודים רבים ערוכים לקרב אותם יכול היה להשליך אל המערכה.
בין 1263 ו-1265 הציב ביברס את כוחותיו סמוך להר תבור ויצא לפעולות לחיסול כל המאחזים הצלבניים בגליל. הוא הרס את כל המבנים, ובפרט את המבצרים, והוציא אותם מכלל שימוש. ב-1265 העביר ביברס את בסיסו לתל אסור (ליד מושב עין עירון ושמורת עין ארובות של ימינו), משם תקף וכבש את מעוזי החוף הצלבניים בחיפה, בעתלית, בקיסריה ובארסוף.