ב-1920 התכנס הקונגרס העולמי הראשון לאחר מלחמת העולם הראשונה בהאג, ובו החלו הדיונים במטרה לאחד את תנועת האספרנטו סביב ארגון בין לאומי כולל. הדיונים בין אנשי ה-UEA לבין נציגי האגודות הלאומיות הבשילו ל'הסכמות הלסנקי' שנתקבלו בקונגרס בבירת פינלנד ב-1922. על פי ההסכמות, הוקם גוף משותף ל-UEA ולאיחוד הקהילות האספרנטיסטיות IUES בשם 'הועידה הבינלאומית המרכזית של תנועת האספרנטו' (ICK - Internacia Centra Komitato de la Esperanto-Movado). הן ה-UEA והן ה-ICK היו אחראיים להפריש מדמי החבר שגבו מחבריהן חלק לקופה המשותפת של ה-ICK - שייצג את התנועה בשלמותה. בראשות הארגון המשותף נקבעה וועדה בת שישה חברים.
מבנה זה החזיק רק שנים ספורות שכן בפועל כל נושא נדון שלוש פעמים - בהנהגת כל אחד מהארגונים ולאחר מכן פעם נוספת בארגון המשותף. ב-1929 נעשה לראשונה כינוס משותף של שלושת הגופים תחת הכותרת 'ההנהלה הכללית' (Ĝenerala Estraro) ובו הועלו מספר הצעות לרפורמות במבנה התנועה. משבר גדול אירע ב-1932 לא שילם ה-UEA את חלקו לתקציב המשותף, וכך גם חלק מהאגודות הלאומיות בהן האגודות של בריטניה, צרפת וגרמניה - שהחליטו להקים ארגון גג נפרד בשם 'הפדרציה העולמית של האספרנטו 'Universala Federacio Esperantista'. עם זאת הארגון החדש לא האריך ימים שכן בראשית שנת 1933 הסכימו ה-UEA והאגודות הלאומיות על רפורמה שסללה את הדרך להמשך שיתוף הפעולה ביניהן.
ה-UEA החדש והפיצול של שנת 1936.
קונגרס קלן ב-1933 הסכים שה-UEA עצמו יהפוך לארגון המטריה הכללי המרכזי של כל תנועת האספרנטו העולמית. לפיכך החל מ-1934 נשתנו כללי הארגון והוא הפך מארגון המבוסס לגמרי על חברות ישירה לארגון המהווה ארגון גג עבור אגודות האספרנטו הלאומיות, המאפשר במקביל גם חברות ישירה. וועידת הארגון, המוסד העליון שלו, הורכבה מצירי האגודות הלאומיות בהתאם לגודלן היחסי, לצד צירים שנבחרו על ידי הנציגים של חברי הארגון העצמאיים, וקבוצת צירים נוספת, שנבחרה במשותף על ידי צירי האגודות וצירי חברי הארגון העצמאיים - מה שפתח את האפשרות להכנסת 'מומחים' בתחומים שונים לוועידה.
כיוון שנציגי האגודות היוו את רוב הוועידה היא הפכה בפועל לפדרציה, אך עם זאת הוסכם שכל בעלי התפקידים בארגון - יהיו מקרב החברים הישירים בו. כמו כן, שירותים מרכזיים של הארגון כמו השנתון - נשמרו רק לחברים הישירים בו. כך החליף למעשה ה-UEA את ה-ICK בתור ארגון הגג של התנועה האספרנטיסית העולמית ומאז אותה שנה הוא האמון על ארגון קונגרס האספרנטו העולמי.
על אף שנראה היה שהשינוי באופי הארגון יעבור בצורה נוחה, בקונגרס 1934 בסטוקהולם חלק מבעלי התפקידים הוותיקים של הארגון לא נבחרו מחדש, ובעקבות זאת הנשיא אדוארד שטטלר (Eduard Stettler) ובעלי תפקיד אחרים התפטרו. הנשיא החדש לואיס בסטיין (Louis Bastien) התמודד עם מצב מורכב, ועם משבר כלכלי חמור והחליט בראשית שנת 1936 להעביר את משרדי הארגון מז'נבה ללונדון, שם בשל שיקולי מטבע אפשרויות הקיום של הארגון היו זולות יותר מאשר בשווייץ. אך קמפיין שיזם שטטלר הפך את ההחלטה להעברת מטה הארגון לבלתי אפשרית. לאחר דיונים וויכוחים שנמשכו מספר חודשים הודיע בסטיאן יחד עם חברי ההנהלה על עזיבתם, והקימו בספטמבר 1936 אגודה חדשה בשם ליגת האספרנטו הבינלאומית (IEL - Internacia Esperanto-Ligo), כשכמעט כל הארגונים הלאומיים והחברים האישיים עקבו אחריהם ועזבו את ה-UEA. המנהיגות הישנה של הארגון השתלטה עליו מחדש, אך נותרה כמעט לבדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה הובלה תנועת האספרנטו העולמית על ידי ה-IEL שמשרדיה ישבו בהרונסגייט, מקום קטן בפרברי לונדון. עם זאת לאחר מלחמת העולם השנייה, שכנע הנס ג'קוב (Hans Jakob), מה-UEA שבז'נבה את ראשי ה-IEL להתאחד חזרה בשנת 1947, כשהוא משקר שסטטלר העשיר הוריש לארגון הון גדול.
איבו לפננה (Ivo Lapenna), פרופסור לונדוני למשפטים, במקור מקרואטיה, שינה את מבנה הארגון באופן דרמטי בשנות ה-50. משרדי הארגון הועברו מהרונסגייט לרוטרדם שבהולנד. עד אז, מלבד המזכ"ל עבדו בארגון עוד עובד אחד או שניים בלבד, בעשורים שלאחר המלחמה גדל משמעותית צוות הארגון השכיר וגדל עד למעלה מעשרה. בין היתר עורך מגזין אספרנטו הפך למשרה בשכר, וכן מנהל הקונגרס, אחראי על חנות הספרים וספרן.
לפננה ביקש להקנות לארגון יוקרה והיה נכון להשקיע בכך משאבים. הוא הוביל קמפיין במטרה לדחוף את אונסק"ו לתמוך בתנועת האספרנטו, ואף זכה להישג כשהביע את תמיכתה הרעיונית בתנועה בוועידת מונטווידאו באורוגוואוי ב-1954. לאחר שכיהן בהנהלת ה-UEA במשך כשלושים שנה, עזב לפננה את הארגון ב-1974 והקים ארגון אחר בשם 'תנועת האספרנטו הנייטרלית' (Neŭtrala Esperanto-Movado).
במהלך ימי המלחמה הקרה התמודד ה-UEA עם קשיים רבים. בעולם המערבי מרבית החברים היו חברים באמצעות האגודות הלאומיות והמקומיות, ואילו במדינות הקומוניסטיות החברות הייתה ברובה חברות אישית. המתיחות באה לידי ביטוי גם בתוך המדינות המערביות עצמן, כשבתחילת שנות ה-50 האשים האספרנטיסט האמריקני ג'ורג' אלן קונור חברים שפרשו מהארגון הלאומי והצטרפו ל-UEA כיחידים כ'קומוניסטים'. הארגון הלאומי שלו והוא עצמו נזרקו בסופו של דבר מן ה-UEA. תנועת האספרנטו בברית המועצות עצמה מנגד, נרדפה גם כן. המתיחות הזו נסתיימה עם קריסת ברית המועצות והתפרקות הגוש הסובייטי בתחילת שנות ה-90.
וג המרה
וג המרה הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם מחוז וג ההיסטורי. גבולותיו מצפון ומערב מדינת תיגראי, בדרום מחוז צפון וולו, בדרום-מערב בנפת דרום גונדר ובמערב במחוז צפון גונדר. עד שנת 1991 המחוז נכלל במחוזות וולו ומתיגראי שניים מבין המחוזות של אתיופיה.
היסטוריה.
בימי הביניים היה לחלק מה, וג עד שסופח למחוז וולו וחלק קטן לתיגראי, שהיו חלק מהאימפריה האתיופית וג היה מקום מושבם של מלכי שושלת זאגווה ולאחר הפסדם לשושלת הסולומונית אזור זה נשאר בשליטתם ושליטיה נקראו וגשום (שליט וג). עם התמוטטותה הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 האזור נוצר ונהפך לחלק ממדינת אמהרה. רוב תושבי המחוז אמהרים, ולצדם מיעוט של קבוצת הקמיר (או "המרה") מהאגאו.
מיקרו חסכון
Universala Esperanto-Asocio
אלטש
אלטש (Aletsch, בשמו המלא אלטשגליישר) הוא קרחון יבשתי ברכס האלפים הברניים שבהרי האלפים הממוקם על גבולו הצפוני של קנטון ואלה עם קנטון ברן בשווייץ. שטחו כ-120 קילומטר רבוע וממדים אלו הופכים אותו לקרחון הגדול ביותר באלפים. בשיאו מגיע הקרח בקונקורדיהפלאץ (Konkordiaplatz) לעומק של 900 מטר. בשנת 2001 הוכרז אזור הקרחון כאתר מורשת עולמית ביחד עם הר יונגפראו והר ביטשהורן.
קרחון אלטש נע מצפון לדרום בתוואי בצורת פרסה. הוא מתחיל את תנועתו מדרום להר יונגפראו, חותר מזרחה, עובר ממזרח להר אלטשהורן (Aletschhorn, 4,195 מטר) וממערב לאגם מריילן (Märjelensee) וחוזר לכיוון מערב. עומקו של הקרח יורד בהדרגה עד שהוא נמס (בעונת הקיץ) בסמוך להר ביטשהורן ומשם זורמים מימיו לעבר נהר הרון.
לקרחון אלטש יובלים רבים שהם קרחונים בעצמם. שלושת היובלים המרכזיים הם זרוע אלטש הגדולה (Grosse Aletschfirn), המגיעה ממערב באורך של 9 קילומטר ורוחב של 1.5 קילומטר, זרוע יונגפראו (Jungfraufirn), המגיעה מצפון מערב באורך 7 קילומטר ורוחב של שני קילומטר, וזרוע אוויגשנייפלד (Ewigschneefeld), המגיעה מצפון באורך 8 קילומטר ורוחב 1.2 קילומטר.
קרחון אלטש נע כ-180 מטר בשנה וסוחף איתו חלקי סלע הנאספים לכל אורך התוואי ומגיעים אף מיובליו. בחלקו המרכזי של הקרחון, החל בקונקורדיהפלאץ, ניתן לראות רצועות כהות של סחף הנמתחות לאורך מסלול הקרחון. רצועות אלו מכונות בגאולוגיה מורנה.
קרחון אלטש סובל מההתחממות העולמית. על פי ארגון גרינפיס שהשתתף במיצג שנערך בקרחון נגד ההתחממות הגלובלית, הוא נסוג ב-115 מטר בשנת 2005 והוא צפוי להיעלם עד לשנת 2080.
קרחון אלטש בקונקורדיהפלאץ
האגודה העולמית לאספרנטו
יולנדה פולסיו
יולנדה פולסיו (בספרדית: Yolanda Pulecio; נולדה ב-31 בדצמבר 1939) הידועה כ"מאמא יולנדה", היא מלכת יופי ואשת ציבור קולומביאנית.
ביוגרפיה.
פולסיו הייתה מיס קולומביה בצעירותה; בהמשך כיהנה בקונגרס וייצגה את בני המעמד הנמוך. ידועה בקולומביה בזכות פעילותה למען ילדי שכונות העוני של עיר הבירה בוגוטה. מקלט שהקימה עבור ילדי רחוב זכה ב"פרס החברה האזרחית" מטעם האו"ם. בעלה, גבריאל בטנקור, היה שגריר ארצו ליד מוסדות אונסק"ו בפריז. השניים הם הוריה של אינגריד בטנקור, פוליטיקאית ומועמדת לנשיאות קולומביה שנחטפה ב-2002 על ידי מחתרת ה-FARC ושוחררה ב-2 ביולי 2008.
מאז החטיפה הייתה פולסיו פעילה מאוד במאמצים לשחרור בתה ומדי בוקר הקפידה לשדר לה דרישת שלום באמצעות תחנת רדיו בקולומביה המעבירה דרישות שלום לכ-3,000 אזרחים קולומביאנים שנחטפו במרוצת השנים. פולסיו כתבה ספר על פרשת חטיפת בתה וגעגועיה אליה. הספר, שנכתב בשפה הצרפתית, נקרא: "Ingrid ma fille, mon amour" (תרגום: אינגריד בתי, אהובתי).
דרום וולו
דרום וולו הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם המחוז ההיסטורי וולו. גובל בצפונו במחוז צפון וולו, בצפון-מערבו בדרום גונדר, במערבו במזרח גוג'ם, בדרום-מערבו במדינת אורומיה, בדרומו שוואה הצפונית, במזרחו באורומיה ובמדינת עפר. עד שנת 1991 נכללה במחוז ההיסטורי וולו אחד מהמחוזות של אתיופיה.
היסטוריה.