לאחר פרוץ מלחמת האזרחים באפריל 1861 פרשה וירג'יניה מארצות הברית. פיקט שב לשם מן החוף המערבי כדי לשרת את מדינת הולדתו, למרות סלידתו האישית ממוסד העבדות. הוא התפטר מתפקידו בצבא ארצות הברית ומונה כקצין בצבא מדינות הקונפדרציה בדרגת רב-סרן. בתוך חודש קודם לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והוצב לפיקוד על גזרה בקו החזית עם מדינות הצפון בווירג'יניה. השפעתו של מפקדו שם, גנרל תיאופיליוס הולמס, הביאה לקידומו לדרגת בריגדיר גנרל בינואר 1862.
פיקט הוביל חטיבה במספר קרבות נגד כוחות הצפון במסגרת מערכת חצי-האי בווירג'יניה באביב 1862, נפצע באחד מהם וזכה לשבחים ממפקדיו. לאחר חופשת החלמה מונה בספטמבר 1862 למפקדה של דיוויזיה בת שתי חטיבות וסמוך לאחר מכן קודם לדרגת מיג'ור גנרל. יחידתו לא הייתה מעורבת בקרבות קשים עד לאביב שלאחר מכן.
קרב גטיסברג.
בתחילת יוני 1863 החל גנרל רוברט אי לי, מפקד ארמיית צפון וירג'יניה, בפלישה אל תוך שטחי מדינות הצפון. גנרל ג'וזף הוקר, מפקד ארמיית הפוטומק, הכוח העיקרי של צבא הצפון בזירה, נע במקביל לכוח הדרומי כדי למנוע ממנו חופש פעולה ולהביא אותו לקרב. כמה שבועות לאחר מכן, ב-1 ביולי, התנגשו באקראי יחידות של שני הצבאות בסביבות העיירה גטיסברג, בדרום פנסילבניה. ההתנגשויות הלכו והתעצמו והפכו לקרב המכריע.
קרב גטיסברג נחשב לאחת מנקודות המפנה במלחמת האזרחים של ארצות הברית. לו היה מצליח צבא הדרום להביס את צבא הצפון (כפי שעשה בכמה ניצחונות מבריקים בשנים הקודמות) סביר להניח שמלחמת האזרחים הייתה מסתיימת בניצחון למדינות הקונפדרציה ובהכרה בינלאומית מצד המעצמות, האימפריה הבריטית והאימפריה הצרפתית. מאידך, אי-הצלחה הייתה עלולה להיות יקרה מאוד בחיי אדם ובציוד עבור מדינות הדרום, שגם כך סבלו מהמצור הימי שהטיל צי ארצות הברית, עד כדי כך שלא ניתן יהיה לשוב ליוזמה התקפית נוספת.
בקרבות קודמים בין ארמיית צפון וירג'יניה וארמיית הפוטומק השכיל לִי, מפקד ארמיית צפון וירג'יניה, לכפות על הכוחות הצפוניים להילחם בשדה קרב שהיה מתאים לו מבחינה טופוגרפית ופיזית וכך להביא לידי ביטוי מלא את היכולות הצבאיות המעולות של כוחותיו ולהשיג רצף של ניצחונות מבריקים. ואולם, קרב גטיסברג לא תוכנן על ידי לי, וכוחות הצפון הצליחו לתפוס עמדה הגנתית מעולה מדרום לעיירה. ארמיית הפוטומק, כעת בפיקוד גנרל ג'ורג' מיד (הוקר הועבר מתפקידו על ידי הנשיא אברהם לינקולן מספר ימים לפני כן) התבצרה על כמה רכסים מדרום לעיירה במבנה הגנתי דמוי פעמון, וכפתה על הדרומיים קרב בתנאים שלא אפשרו להם לבטא את יכולותיהם. היומיים הראשונים של הקרב היו רצף של התקפות חיילי הדרום על קו הביצורים של ארמיית הפוטומק, שנהדפו במחיר אבדות כבדות לשני הצדדים.
הדיוויזיה של פיקט הגיעה לשדה הקרב של גטיסברג בשלהי היום השני לקרב, 2 ביולי. מזכיר המלחמה של הקונפדרציה תכנן לשלוח את הדיוויזיה לזירה המערבית כדי לתגבר את הכוחות הדרומיים בויקסברג שהיו מכותרים על ידי צבא הצפון בפיקוד גנרל יוליסס גרנט. ואולם, משהסתבר היקפו של הקרב בגטיסברג נשלח פיקט לפנסילבניה. היחידות שלחמו בשני ימים הראשונים של הלחימה סבלו, כאמור, אבדות כבדות, והדיוויזיה של פיקט הייתה הכוח הרענן והשלם היחיד.
תוכניתו של לי ליום הלחימה השלישי הייתה לתקוף ישירות, ובעוצמה רבה, את מרכז קו ההגנה הצפון מערבי של צבא הצפון, על רכס שנקרא "רכס בית הקברות" (Cemetery Ridge), מתוך הנחה שהתקפותיו על אגפו ביומיים האחרונים הביאו להעברת גייסות לשם ממרכז הקו. לי הועיד להתקפה את הקורפוס של גנרל ג'יימס לונגסטריט, והדיוויזיה של פיקט הייתה המרכזית בו. בנוסף, צורפו לדיוויזיה שש בריגדות מהקורפוס של היל (שחלקן ספגו אבדות כבדות ביום הלחימה הראשון). הכוח כולו מנה כ-12,000 איש. כדי להקל על המתקפה החזיתית, ולהגדיל את סיכויי ההצלחה, ריכז לי כמעט את כל קני הארטילריה שעמדו לרשותו, כדי להנחית הפגזת "ריכוך" כבדה וממושכת על עמדות הצפון ברכס בית הקברות. הכוח התוקף היה אמור לעבור ברגל מרחק של 900 עד 1,200 מטרים, תחת אש כבדה, לפני שיגיע למגע עם הכוח הצפוני. לונגסטריט התנגד לתוכניתו של לי, וסבר שחיל הרגלים לא יוכל לעבור את המרחק עד לעמדות צבא האיחוד תחת האש הכבדה שתונחת עליו. ואולם, לִי עמד על שלו. סנגוריו של לי טוענים, שלמעשה לא הייתה לו ברירה אחרת. הוא לא רצה לסגת, משום שנסיגה משדה הקרב לאחר שני ימי לחימה עקובים מדם ללא כל הישג הייתה נתפסת ככישלון. הוא לא יכול היה להישאר במקומו, שכן כל יום נוסף של עיכוב היה מאפשר לצבאו של מיד להתחזק ולקבל תגבורות, בעוד שלצבא הדרום, שנמצא עמוק בשטח אויב הרחק מבסיסיו, לא היה סיכוי לקבל תגבורות. לכן החליט לי לתקוף את הנקודה שנראתה לו החלשה ביותר במערך ההגנה של צבא האיחוד, מרכז רכס בית הקברות. ביום שלפני כן הצליחה הדיוויזיה של אנדרסון להגיע עד לפסגת הרכס; המדרון בנקודה שנבחרה להתקפה לא היה תלול במיוחד, ולִי קיווה שהסתערות נחושה תצליח להבקיע דרך מערך ההגנה הצפוני.
בסביבות השעה 13:00 החלה הפגזת ריכוך של 140 עד 170 תותחים של הדרום על רכס בית הקברות, הפגזה שקרוב לוודאי הייתה הכבדה ביותר במלחמה כולה. הארטילריה של הצפון השיבה בתחילה אש מכ-80 תותחים אך לאחר כחצי שעה החליט מפקד הארטילריה של צבא הפוטומק להפסיק את ההפגזה הנגדית כדי לחסוך תחמושת לשלב המתקפה הרגלית של האויב. הפסקת הירי בוצעה בכוונה בצורה מדורגת: התותחים לא הפסיקו לירות בבת אחת, כדי לתת לאויב את התחושה שההרעשה שלו מצליחה לפגוע בסוללות הארטילריה של הצפון ולשתק אותן בזו אחר זו.
ההפגזה הכבדה של הארטילריה הדרומית לא הייתה אפקטיבית. רמת הדיוק של תותחי הקונפדרציה לא הייתה טובה, וחלק גדול מהפגזים חלפו מעבר לקו הרכס ולכן גרמו לנזק מצומצם ליחידות של צבא האיחוד שהחזיקו בקו הקדמי. העשן והאבק הרב שהעלתה ההפגזה היקשו על איכון המטרות. הפסקת הירי הארטילרי של הצפון, ונסיגת חלק מסוללות התותחים שלו מהקו (לצורך התארגנות מחדש) גרמו לפיקוד צבא הדרום להאמין שההפגזה המקדימה הצליחה לשתק את אש הארטילריה של היריב. קולונל אלכסנדר, מפקד הארטילריה בקורפוס של לונגסטריט, אישר כי ניתן לפתוח בהתקפה, והבהיר שהתחמושת של תותחיו עומדת להיגמר; לונגסטריט עדיין התנגד להתקפה, אך הבין שאינו יכול למנוע אותה, ולכן אישר לפיקט בניד ראש לצאת במתקפה.
סמוך לשעה 15:00, לאחר כשעתיים של הפגזה, יצאו תשע בריגדות דרומיות, שכללו כ-12,500 חיילים, והחלו להתקדם אל עבר קווי הצפון. הדיוויזיה של פיקט הייתה באגף הימני, הדרומי, של ההתקפה. הסתערות זו נודעה כאחת מההסתערויות הטרגיות בתולדות מלחמת האזרחים בפרט ובתולדות המלחמות בכלל, והיא ידועה בשם "הסתערות פיקט" (Pickett's Charge). כאשר התקרב הכוח המסתער למערך ההגנה של הצפון הוא החל לספוג אש ארטילריה כבדה, וסוללות תותחים נוספות מהעתודה של צבא הצפון קודמו אף הן לקו האש.
האש הכבדה שספגו חיילי הדרום החלה לתת את אותותיה. קו המסתערים הדרומי החל להתפורר, וחיילי הדרום שנעו באגף השמאלי (הצפוני) החלו להישבר ולהימלט משדה הקרב. ואולם, באגף הימני של הכוח המסתער המשיכה הדיוויזיה של פיקט להתקדם. כוחות של צבא הצפון איגפו מדרום את כוחותיו של פיקט והמטירו אש קטלנית על האגף והעורף. הנטייה הטבעית של חיילי הדרום להתרחק מאש הנשק הקל והארטילריה גרמה להם לנוע בהדרגה לכיוון מרכז חזית המתקפה ולהצטופף בשטח צר יחסית (כ-800 מטר), ובכך הפכה אותם פגיעים יותר לאש המגינים. כאשר הגיעו חיילי הדרום לטווח קצר מעמדות צבא הצפון על רכס בית הקברות הומטרה עליהם אש הרסנית של רובים ושל פגזי רסס (Canister) שנורו בכינון ישיר.
למרות האבדות הכבדות שספג הכוח המסתער, החל להיווצר מצב מסוכן במרכז מערך ההגנה של ארמיית הפוטומק. למרות האש הכבדה 2000 עד 3000 חיילים דרומיים מהדיוויזיה של פיקט להגיע עד לקו ההגנה הקדמי של הצפון בנקודה שנודעה מאוחר יותר בשם "הזווית". הבריגדה הצפונית שהגנה על הגזרה המותקפת נאלצה לסגת, וחיילי הדרום הצליחו לחצות את חומת האבן, מאחריה התגוננו חיילי האיחוד, ולשטוף רגימנט חי"ר וסוללת ארטילריה צפונית שהגנו על אזור הפירצה. אש עזה של יחידות תגבורת ושל תותחי שדה שירו פגזי רסס מטווח אפס על הכוח המסתער בלמה את המשך התקדמותו. כוחות צבא הצפון תקפו את שני האגפים של הבליטה שנוצרה והשמידו אותה. תוך זמן קצר נהרגו או נפצעו רוב המפקדים של הכוח המסתער, ושרידי הכוח נאלצו לסגת. פחות משעה לאחר תחילתה נשברה המתקפה של צבא הדרום, וחיילי הארמייה של צפון וירג'יניה נסוגו באיטיות בחזרה לקוויהם.
התקפת שלוש הדיוויזיות נכשלה והייתה למרחץ דמים. 6,555 איש – למעלה ממחצית החיילים שנשלחו להתקדם לרוחב השטח הפתוח – נהרגו, נפצעו או נישבו. לדיוויזיה של פיקט היו 2,655 נפגעים ושבויים. בין הנפגעים היו כל מפקדי החטיבות והגדודים שלה. כנגד פיקט, שלא נפגע, הופנתה ביקורת על כך שפיקד על יחידותיו מעמדה אחורית מדי, ומנגד נשמעה טענה כי הוא הסתכן כפי המצופה מקצין בדרגתו ויותר מכך. חלק ניכר מהחיילים שנפצעו במהלך ההסתערות הושארו בשדה הקרב ונפלו בשבי הצפון. צבא הצפון טען שבמהלך היום נלקחו בשבי 3750 מחיילי הדרום. אבדות ארמיית הפוטומק היו קלות יחסית והסתכמו בכ-2330 נפגעים בלבד. בסוף היום, כאשר לי הורה לפיקט להיערך להגנה כדי להדוף את התקפת הנגד הצפויה של הצפון, הגיב האחרון באומרו: "גנרל, אין לי יותר דיוויזיה".