ב-1653 היא ייסדה את מסדר אמרנטן. אנטוניו פימנטל מונה להיות האביר הראשון שלו. כל חברי המסדר הצטרכו להבטיח לא להינשא (שוב). באותה שנה היא הורתה לוסיוס ולהנסיוס להרכיב רשימה של 6,000 ספרים וכתבי יד שיארזו וישלחו לאנטוורפן. בפברואר 1654 הודיעה כריסטינה בצורה פשוטה למועצה המלכותית על כוונתה לפרוש מהמלוכה. אוקסנסטירנה אמר למלכה שהיא תתחרט על החלטתה זו תוך חודשים ספורים. במאי דן הפרלמנט בהכרזתה זו. כריסטינה ביקשה קצבה שנתית של 200,000 ריקסדאלר. מבחינה פיננסית היא הייתה בטוחה באמצעות ההכנסה מהעיר נורשפינג, מהאיים גוטלנד, אלנד וסארמאה ומהאחוזות במקלנבורג ופומרניה. חובותיה שולמו על ידי אוצר המדינה.
תוכניתה להמיר את דתה לא הייתה הסיבה היחידה להתפטרותה, שכן הייתה חוסר שביעות רצון כללית מהתנהגותה השרירותית ומבזבזנותה. תוך עשור, יצרו כריסטינה ואוקסנסטירנה 17 תוארי רוזן, 46 תוארי ברון ו-428 תוארי אצולה זוטרים. כדי להעניק לבעלי תארים אלה אחוזות קרקע מתאימות, הם מכרו או משכנו רכוש של הכתר שייצג תשואה שנתית של 1.2 מיליון ריקסדאלר. במהלך עשור זה של מלכותה, עלה מספר משפחות האצולה מ-300 ל-600, כתגמול לאנשים כמו לנארט תורסטנסון, דו ריץ, לואיס דה גיר ויוהאן פאלמסטרוך, על מאמציהם. הענקות תארים אלה נעשו לעיתים בחיפזון עד כי הם לא תמיד נרשמו ובכמה מקרים הוענקה אותה נחלת קרקע פעמיים.
כריסטינה התפטרה מתפקידה כמלכה ב-5 ביוני 1654 לטובתו של בן דודה קרל גוסטב. במהלך טקס ההתפטרות שהתקיים בטירת אופסלה, היא ענדה את סימני המלכות שלה שהוסרו ממנה באופן טקסי, אחד אחרי השני. פר ברהה, שהיה אמור להיות זה שיסיר ממנה את הכתר, לא היה מסוגל לעשות זאת, עד שכריסטינה הסירה את הכתר בעצמה. כשהיא לבושה בגלימת טפטה פשוטה, היא נשאה את נאום הפרידה שלה בקול הססני, בו היא הודתה לכולם והעבירה את כס המלכות לבן דודה שמלך כקרל העשירי גוסטב ושהיה לבוש בשחורים. פר ברהה חש שהיא "עמדה שם כשהיא יפה כמו מלאך". קרל גוסטב, שהוכתר מאוחר יותר באותו יום, הציע לה שוב להינשא. כריסטינה צחקה ועזבה את שוודיה, מתוך תקווה לקבלת פנים חמה בארצות הקתוליות.
גלות.
בקיץ 1654 עזבה כריסטינה את שוודיה, כשהיא לבושה בבגדי גבר ובעזרתו של המשורר, איש הצבא והדיפלומט הספרדי, ברנרדינו דה רבולדו ורכבה דרך דנמרק כשהיא מתחזה לרוזן דוהנה, שהיה מקציני הצבא השוודי החביבים עליה. היחסים בין שוודיה ודנמרק היו עדיין מתוחים, כך שמלכה לשעבר של שוודיה לא יכלה לעבור בבטחה בתחומי דנמרק. כריסטינה כבר ארזה ושלחה ספרים יקרי ערך, ציורים, פסלים ושטיחים מטירת סטוקהולם והותירה את מאגר האוצרות שם מדולדל באופן משמעותי.
כריסטינה ערכה ביקור אצל פרדריק השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ובעת ביקורה עלתה בדעתה המחשבה שיורשה על כס מלכות שוודיה זקוק לכלה. היא שלחה לקרל גוסטב מכתבים בהם היא המליצה על שתיים מבנותיו של הדוכס. בהתבסס על המלצתה, נישא קרל גוסטב לנסיכה הדוויג אלאונורה.
כריסטינה ערכה גם ביקור אצל המלומד יוהאן פרידריך גרונוביוס ואצל האומנית אנה מריה ון שורמן ברפובליקה ההולנדית. באוגוסט היא הגיעה לארצות השפלה הדרומיות והתיישבה באנטוורפן. במשך ארבעה חודשים היא השתכנה בביתו של סוחר יהודי. היא ביקרה את הארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה, את לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, את השגריר פייר שאנו ואת מושל נורווגיה לשעבר, חניבעל סהסטד. בשעות אחר הצהרים היא נהגה לצאת לרכיבה ובערבים נערכו נשפים והיא הייתה צופה בהצגות ומקשיבה למוזיקה. עד מהרה התדלדלו מקורותיה הכספיים של כריסטינה והיא נאלצה למכור חלק משטיחים שלה, מכלי הכסף שלה ומתכשיטיה. כאשר מצבה הכספי לא השתפר, הזמין אותה הארכידוכס להתגורר בארמון קודנברג בבריסל. ב-24 בדצמבר 1654 המירה כריסטינה את דתה לקתוליות בקפלה של הארכידוכס בנוכחות חואן גואמס, ריימונדו מונטקוקולי ופימנטל. היא לא הכריזה על מעשה ההמרה בפומבי, למקרה שהמועצה המלכותית השוודית תסרב עקב כך לשלם לה את קצבתה. בנוסף, שוודיה עמדה על סף מלחמה נגד פומרניה, ופרוש הדבר היה שהכנסתה תופחת. האפיפיור ופיליפ הרביעי לא יכלו גם הם לתמוך בה באופן גלוי, שכן באופן פומבי היא לא הוכרזה עדיין כקתולית. כריסטינה הצליחה להשיג הלוואה גדולה ולא נאלצה למכור את הספרים ואת יצירות האומנות שהיו ברשותה כדי להסדיר את חובותיה.
בספטמבר היא יצאה לאיטליה בראש פמליה של 255 איש ו-247 סוסים. שליח האפיפיור, הספרן לוקס הולשטניוס, בעצמו מומר, המתין לה באינסברוק. ב-3 בנובמבר 1655 הכריזה כריסטינה על המרת דתה לקתוליות וכתבה על כך לאפיפיור אלכסנדר השביעי ולבן דודה, קרל העשירי. בחגיגות לרגל הפיכתה של כריסטינה לקתולית, בוצעה האופרה ל'ארגיה מאת אנטוניו צ'סטי. ביקורה כמעט ורושש את פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה, שכבר היה גם כך בקשיים פיננסיים. עם יציאתה של כריסטינה מאוסטריה ב-8 בנובמבר, רווח לו.
היציאה לרומא.
מסעה של כריסטינה דרומה לכוון איטליה תוכנן בפרוטרוט על ידי הוותיקן והוא נחל הצלחה בפרארה, בבולוניה, בפאאנצה וברימיני. בהיותה בפזארו הכירה כריסטינה את האחים סנטינלי שהרשימו אותה עם שירתם ועם מיומנות הריקוד שלהם, עד שהיא החליטה לשכור אותם לשירותה. כניסתה הרשמית לרומא, כשהיא יושבת בכרכרה שעוצבה על ידי ברניני ועוברת דרך פיאצה דל פופולו, הייתה ב-20 בדצמבר. ביום המחרת נפגשה כריסטינה עם ברניני והזמינה אותו למקום מגוריה באותו ערב ומאז הם היו לידידים לכל ימי חייהם. בוותיקן הוקצה לה אגף מגורים משלה, שעוצב על ידי ברניני.
הגעתה של כריסטינה לרומא הייתה ניצחון לאפיפיור אלכסנדר השביעי והייתה הזדמנות לחגיגות בסגנון הבארוק. למשך כמה חודשים היא העסיקה באופן בלעדי את האפיפיור ואת אנשי חצרו. חוגי האצולה התחרו על תשומת לבה והתייחסו אליה באמצעות שורה אינסופית של תצוגות זיקוקין די-נור, תחרויות הפלה ברומח, עימותי דו-קרב מבוימים, תצוגות לוליינות והופעות אופרה. בארמון ברבריני, שם קידם את פניה המון של 6,000 איש, היא צפתה בתדהמה בתהלוכה של גמלים ופילים, לבושים בלבוש מזרחי ונושאים על גביהם מגדלים.
ארמון פארנזה.
כריסטינה התמקמה בארמון פארנזה, שהיה בבעלותו של הדוכס מפארמה, ושכן מול הכנסייה של בריגיטה הקדושה משוודיה, אישה שגם היא הפכה את רומא לביתה. מדי שבוע, בימי רביעי, פתחה כריסטינה את הארמון למבקרים בני המעמדות הגבוהים שהעסיקו את עצמם בשירה ובדיונים אינטלקטואליים. ב-24 בינואר 1656 פתחה כריסטינה בארמון את האקדמיה של ארקדיה, שם נערכו פעילויות מוזיקה, תיאטרון, ספרות ולימודי שפות. המשורר ההולנדי, רייר אנסלו הוצג בפניה. בין הפוקדים את האקדמיה היה הכומר הפרנציסקני, פרנצ'סקו נגרי מרוונה, שמקובל להחשיב אותו כראשון שהגיע כתייר לנורדקאפ. פרנציסקני נוסף שהיה מקורב לכריסטינה, היה השוודי לארס סקיטה, שתחת השם פטר לאורנטויס, שימש ככומר המוודה שלה במשך שמונה שנים.
בהיותה בת 29, נתנה כריסטינה כר נרחב לרכילות כאשר היא קיימה יחסי חברות חופשיים עם גברים בני גילה. אחד מהם היה הקרדינל דצ'ו אצולינו, שהיה מזכירו של שגריר הוותיקן בספרד והאחראי על התכתובות של הוותיקן עם חצרות המלכות של אירופה. הוא גם היה מנהיגה של התנועה שנקראה Squadrone Volante, תנועה עם דרך חשיבה חופשית במסגרת הכנסייה הקתולית. לכריסטינה ולאצולינו היו יחסי קרבה כאלה שגרמו לאפיפיור לבקש ממנו לקצר את ביקוריו בארמונה, אך השניים נותרו ידידים קרובים עד יומם האחרון. במכתב שכתבה כריסטינה לאצולינו ב-26 בינואר 1676, היא ציינה שהיא לעולם לא תפגע באלוהים או תיתן לאצולינו לעשות זאת, אך זה "לא ימנע ממני לאהוב אותך עד מוות, ומאחר ואדיקותך מונעת ממך להיות אהובי, אזי אני פוטרת אותך מלהיות משרתי, שכן אני אחיה ואמות כשפחתך". עקב נדר הרווקות שלו, תשובותיו של אצולינו היו מאופקות יותר.
ביקורים בצרפת ובאיטליה.
באותה תקופה משל מלך ספרד בדוכסות מילאנו ובממלכת נאפולי. המדינאי הצרפתי, הקרדינל מאזארן, איטלקי בעצמו, ניסה לשחרר את נאפולי מהשלטון הספרדי כנגד רצונם של המקומיים, אך משלחת שיועדה למטרה זו ושיצאה ב-1654, כשלה במשימתה. בתמיכתו של הדוכס ממודנה, שקל מאזארן להציע לכריסטינה את כתר ממלכת נאפולי, בין השאר כדי לשפר את מצבה הכלכלי. המקומיים לא רצו לראות אף דוכס ספרדי כמשנה למלך. כריסטינה שלחה למולדתם את כל משרתיה הספרדים, כולל פימנטל וגואמס. ב-20 ביולי 1656 היא הפליגה מצ'יוויטווקיה למרסיי. בראשית אוגוסט היא נסעה לפריז כדי לדון בתוכניותיה. באופן רשמי נאמר שהיא נשאה ונתנה על הסדר ההקצבה הכספית שלה עם מלך שוודיה. לכריסטינה היה גם חשש להמשך תשלום הקצבה שלה עקב תחילתה של המלחמה שבן דודה החל לנהל נגד פולין הקתולית, המלחמה הצפונית השנייה.
ב-8 בספטמבר הגיעה כריסטינה לפריז והראתה את עצמה בציבור, אך הנשים נדהמו מהופעתה ומהתנהגותה הגברית ומאופן השיחה החופשית שלה. כאשר היא בקרה בבלט עם אן, דוכסית מונפנסייה, היא, כפי שנזכרה מאוחר יותר זו האחרונה, "הפתיעה אותי מאוד, מחאה כפיים בקטעים שמצאו חן בעיניה, נשענה לאחור על כסאה, שיכלה את רגליה, הניחה אותן על מסעדי הכיסא, בתנוחות משעשעות אחרות, שכמוהן ראיתי מבוצעות רק על ידי טרבלין וג'ודלט, שני ליצנים מפורסמים... מכל הבחינות היא הייתה יצור מופלא ביותר".