העיט אשר הביא את הבשורה בדבר תבוסת סאורון לעיר התייחס אליה כאל "מינס אנור". אף על פי שלא מוזכר באף מקור כי העיר שינתה את שמה, ניתן להסביר זאת בחלוף הרוע מעל פני הארץ התיכונה. עם זאת, בספר־המשך העוסק בימי אלדריון בנו של ארגורן, אשר טולקין נטש את כתיבתו, ננקב שם העיר "מינס טירית".
אחרי המלחמה הגדולה שופצו העיר וחומותיה בידי גמדי עמו של גימלי בן־גלוֹין הגמד, רעו הנאמן של ארגורן באחוות הטבעת. גימלי וחבריו הגמדים התקינו גם שער חדש במקום קודמו שנהרס, שחושל מפלדה וממיתריל.
מכסה הגרון
מכסה הגרון או כיסוי הגרון או אפיגלוטיס (ביוונית: Epiglottis; "מעל הגרון") הוא רקמת סחוס דקה המכוסה קרום רירי שנמצאת מאחורי שורש הלשון המחוברת לשאר מבני הגרון באמצעות רצועות שריר. מכסה הגרון סוגר את המעבר מחלל הלוע והפה אל קנה הנשימה בזמן הבליעה ובכך מונע שאיפת מזון. כמו כן, מכסה הגרון משמש גם בסיס חיתוך עבור העיצורים הכיסוי-גרוניים.
דלקת מכסה הגרון.
ישנם חיידקים המסוגלים לגרום לדלקת בקרום הרירי של מכסה הגרון, במיוחד אצל ילדים. למרות שמצב זה קל לטיפול, הוא נחשב למקרה חירום רפואי כיוון שללא טיפול מכסה הגרון יכול להתנפח ולחסום את קנה הנשימה ולגרום לחנק. מצב זה נדיר במדינות המפותחות הנותנות חיסון נגד החיידק "Haemophilus influenzae", שהוא אחד מהחיידקים השכיחים הגורמים לדלקת זו.
ויליאם וסטמורלנד
ויליאם וסטמורלנד (באנגלית: William Childs Westmoreland; 26 במרץ 1914 - 18 ביולי 2005) היה גנרל אמריקני, מפקד כוחות הצבא האמריקני שלחמו במלחמת וייטנאם בשנים 1964–1968, וראש מטה צבא ארצות הברית (US Army) בשנים 1968 - 1972.
שנותיו הראשונות.
נולד במחוז ספרטמבורג שבמדינת דרום קרוליינה. התקבל לאקדמיה הצבאית "וסט פוינט" בשנת 1932 (לימים סיפר, שהתגייס כי רצה "לטייל בעולם"). בשנת 1936 סיים את הלימודים, והוצב כקצין ארטילריה (תותחנים). במלחמת העולם השנייה שירת בזירה האירופית, ובמהלכה קודם במהירות והגיע לדרגת קולונל (אלוף-משנה). הוא נערץ מאוד על ידי החיילים עליהם פיקד בקרבות בתוניסיה, סיציליה, ונורמנדי וכונה בפיהם בכינוי "סופרמן". בשנת 1947 התחתן עם קתרין ואן דוסן, ונולדו להם שלושה ילדים: קתרין, מרגרט וג'יימס.
פיקוד בכיר.
אחרי המלחמה מונה למפקד רגימנט 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא שירת בתפקיד ארבע שנים. במלחמת קוריאה (1950–1953) לחם כמפקד רגימנט הצנחנים 187. בשנת 1953 קודם לדרגת בריגדיר גנרל (גנרל כוכב אחד), והוצב במשרד ההגנה (הפנטגון). בשנת 1958 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנת 1960 מונה למפקד האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, ובשנת 1963 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 של צבא ארצות הברית. בשנת 1964 מונה למפקד הצבא האמריקני בווייטנאם (כונה "פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם" - MACV). וסטמורלנד נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 1965.
מלחמת וייטנאם.
וסטמורלנד היה תומך נלהב של פעילות הצבא האמריקני בווייטנאם. בשיחותיו עם התקשורת הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים. בין הקרבות הגדולים
שניתן למנות בתקופת פיקודו היה קרב יה דראנג. בגלל התחזקות צבא צפון וייטנאם הקומוניסטית מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לווייטנאם גדל במהירות - מ-100 אלף בעת הגעתו, ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
המתקפה הגדולה ביותר בתקופתו הייתה "מתקפת טט" (Tet Offensive) (ינואר 1968), במהלכה תקפו בהפתעה כוחות של צבא הצפון והוייטקונג ערים ויישובים בדרום וייטנאם, והטילו מצור על בסיס חיל הנחתים בקה סאן. אף על פי שכוחות הצבא הצליחו להדוף את הכוחות התוקפים בהצלחה, המתקפה ותוצאותיה הובילו לדיון ציבורי נוקב בשאלת הצורך לפעול בווייטנאם. בעקבות הלחץ הציבורי, הנשיא לינדון ג'ונסון החליט לא לשלוח כוחות נוספים לאזור.
אחרי המלחמה.
וסטמורלנד מונה למפקד צבא היבשה בשנת 1968, ופרש מהצבא בשנת 1972. בשנת 1974 התמודד על משרת מושל מדינת דרום קרוליינה, אך הפסיד. בשנת 1975 פרסם אוטוביוגרפיה, בשם "A Soldier Reports" (בתרגום מילולי - "חייל מדווח"). בהמשך היה חבר בצוות משימה מיוחד, שעסק בשיפור מערכת החינוך בדרום קרוליינה.
בשנת 1982 רשת הטלוויזיה האמריקנית CBS שידרה תחקיר מיוחד, ובו נטען שווסטמורלנד ובכירים אחרים המעיטו במתכוון בכוחו של הווייטקונג במטרה לשמור על מורל גבוה ועל תמיכה ציבורית במלחמה, וכתוצאה מכך לא הכינו את הצבא כראוי ל"מתקפת טט", שגבתה קורבנות רבים. וסטמורלנד הגיש תביעה משפטית נגד הרשת על הוצאת דיבה, ובתום משפט ארוך הסכים להתפשר ולהסתפק בהתנצלות.
בראיון שהעניק למגזין "ג'ורג'" בשנת 1998, הביע זלזול מוחלט בכישוריו הפיקודיים של יריבו המר - מפקד צבא הצפון, גנרל וו נגויין גיאפ: "למרות שגיאפ קיבל אימון מקצועי בלוחמה זעירה, הוא התעקש לנהל מתקפות גדולות שבהן איבד לוחמים רבים. הוא בעצמו הודה בתחילת 1969 שאיבד כחצי מיליון חיילים. עם זלזול כזה בחיי אדם אפשר, אמנם, להפוך ליריב קשה, אבל לא לגאון צבאי. מפקד אמריקני שהיה מאבד לוחמים בצורה כזאת, לא היה נשאר בתפקיד יותר מכמה שבועות."
לקריאה נוספת.
ויליאם וסטמורלנד, חייל מדווח, הוצאת מערכות, 1979.
הַמְזַה (ערבית: همزة) הוא סימן דיאקריטי בחרכאת (מערכת הניקוד) של הכתב הערבי. צורת הסימן: ء והוא מציין את העיצור ʔ] (כמו א' במילה העברית "קוֹפְאים").
במילה إسرائيل ("אִסְראאִיל" – ישראל) מופיעות שתי המזות. הראשונה מתחת לאות "אליף", והשנייה מעל האות "יא".
הסימן המזה אינו נחשב לאות מבין 28 אותיות האלף-בית הערבי, אלא כסימן דיאקריטי. הוא עשוי לבוא מעל או מתחת לאות "אליף" – أ إ, מעל האותיות "ואו" ו"יא" – ؤ ئ, או לבדו על השורה – ء.
צורת הסימן נגזרה מצורת האות "עין" – ع, והשימוש בו החל בעקבות עריכת הקוראן והוספת סימנים מבחינים כדי להבדיל בין אותיות ערביות הזהות בצורתן, וכן סימנים לתנועות ולטעמים.
ההמזה נפוצה מאוד בכתיב הערבי, אולם בכתיב הפרסי, שאף הוא משתמש באלפבית הערבי, היא נדירה יחסית. בשפות אחרות המשתמשות בכתב הערבי עשויות להיות לו משמעויות אחרות מאלה שתוארו לעיל.
מקור.
הקוראן נכתב בניב הערבי של העיר מכה, שבו, ככל הנראה, לא היה קיים הסותם הסדקי (למעט בראשי המילים). במקומות שבהם נהגה סותם סדקי בניבים ערביים אחרים, נהגתה תנועה ארוכה בניב מכה. כך, למשל, המילה رأس ("ראְס" – ראש) נהגתה ונכתבה במכה: راس ("ראס").
כשהוספו סימני הניקוד לקוראן, סומנה ع קטנה מעל אמות-קריאה שהעידו על השמטת העיצור הסדקי, או בכל מקום אחר שבו הושמט העיצור. ع מייצגת את העיצור הקרוב ביותר בצלילו לעיצור הסדקי שנשמט.
קביעת צורת ההמזה.
כאמור, להמזה יכולות להיות 5 צורות שונות: מעל אליף, מתחת לאליף, מעל יא, מעל ואו, ולבדה על השורה. הכללים לקביעת צורת ההמזה רבים ומסובכים, לכן רוב כותבי הערבית לא יודעים לקבוע את הצורה בעצמם וזוכרים את האיות בעל-פה.
עם זאת, ניתן לומר בהכללה שישנם ארבעה כללים עיקריים:
המזת אל-קַטְע והמזת אל-וַסְל.
ההמזה מייצגת תמיד את המזת אל-קטע (هَمْزَة الْقَطَع), שהיא עיצור סדקי פונמי. לעומת זאת, המזת אל-וסל (هَمْزَة الْوَصْل, תעתיק מדויק לעברית: המזת אלוצל) נהגית כעיצור סדקי כהמזת אל-קטע בתחילת הביטוי, בשאר המקרים (הרוב) המזת אל-וסל אינה נהגית בכלל.
למשל: הביטוי אַלְ-בַּיְתֻ אַלְ-כַּבִּירֻ (أَلْبَيْتُ ٱلْكَبِيرُ – הבית הגדול) נהגה אַלְ-בַּיְתֻ לְ-כַּבִּירֻ. ההמזה הראשונה שבתחילת הביטוי נהגית, והיא המזת אל-קטע, בעוד שהשנייה נזנחת, והיא המזת אל-וסל.
המזת אל-וסל נכתבת כאליף הנושאת וַסְלה מעליה (ٱ), אך בכתיב הסטנדרטי הווסלה נשמטת ונכתבת רק האליף (ا). המזת אל-וסל נפוצה בתחילית 'אל-' (ال, המקבילה לה"א הידיעה בעברית), במילה 'אִבְּן' (ابن, "בן"), במילה 'אִסְם' (إِسْم, שם), במילה אִמְרַאַה (إِمْرَأَة, אישה) ובחלק מצורות הפעלים.
הולכת קולות
במוזיקה, הולכת הקולות היא הדרך ליישם את תנועתם של קולות שונים כחלק מהרמוניה. הולכת הקולות נגזרת מחוקי ההרמוניה הטונאלית הפונקציונלית. במוזיקה המערבית הקלאסית, להולכת הקולות יש "חוקים בלתי כתובים" שבאו לידי ביטוי החל מן המוזיקה הדתית של הרנסאנס, ועד לשלהי הכתיבה הטונאלית-אומנותית. אותם כללים נוסחו לאחר בחינה סטטיסטית של הכתיבה הקלאסית, על ידי תאורטיקנים, בערך ב-150 השנים האחרונות. לפיכך, ברוב המקרים מדובר בהמלצות, בין אם תקיפות ובין אם לא. כדאי להבחין אם כן, שישנה התגמשות רבה מאוד של הכללים בין הכתיבה הטונאלית המוקדמת (רנסאנס ובארוק), לבין זו המאוחרת יותר. כמו כן, בגלל יכולותיהם הטכניות, הכתיבה לכלי נגינה מאפשרת מרווח תמרון רב יותר בין הכללים.
חוקי הולכת הקולות.
תנועות מקבילות וישרות בין שני קולות.
הימנעות מיצירת "מקבילים" היא בין חוקי ההרמוניה היחידים שהם כללי ברזל, ונשמרים בהקפדה יתירה על ידי מלחינים של מוזיקה טונאלית בכל התקופות.
יוצאי דופן
חריגות בספרות המוזיקלית
לעיתים רחוקות מאוד ניתן למצוא אף אצל באך מהלכים מקבילים. בכל מקרה כזה, באך מפצה על יצירת המקבילים, ומטשטש אותם כך שאינם מצלצלים חריף מדי.
דוגמה מפורסמת של מקבילים אפשר למצוא ב"בדיחה מוזיקלית" של מוצרט, בה מופיעים לעיתים מקבילים רבים, וזאת כדי לשים ללעג את סגנונם הגס של מוזיקאי הכפר.
הכפלות.
א. כשמגיעים ל"סיום מדומה" (דרגה VI) - צליל הטרצה מוכפל (בדרך כלל יופיע גם בסופרן), על מנת להדגיש את התחושה הטוניקאית.
ב. בדרגה II6 מומלץ להכפיל את הבס, על מנת לחזק את התחושה הסובדומיננטית. כנ"ל בנוגע לדרגה III6, לחיזוק התחושה הדומיננטית.