עם שחרורו מהשירות הצבאי הצטרף כמתמחה בפירמת רואי החשבון קסלמן וקסלמן PWC. לאחר מכן הצטרף לחברת השקעות בתפקיד מנהל השקעות ואנליסט בה עבד שבע שנים והתקדם לתפקיד סמנכ"ל ושותף ברווחים. בהמשך הקים את חברת אינפיניטי גרופ בע"מ המאגדת מספר חברות העוסקות בתחומים שונים בשוק ההון. בשלהי 1997 הוקם אינפיניטי בית השקעות. בשנת 2005, בעקבות רפורמת בכר, הוקמה חברת הבת אינפיניטי ניהול השתלמות וגמל בע"מ. בשנת 2009, בעקבות זכייה במכרז ניהול כספי הפנסיה של עובדי חברת החשמל, הוקמה חברת אינפיניטי ניהול קופת גמל מרכזית לקיצבה בע"מ. בשנת 2010 הוקמה חברת אינפיניטי-אילים סוכנות לביטוח בע"מ העוסקת בביטוחי פרט. במהלך 2012 איל רכש את חברת ניהול קרנות הנאמנות של בנק יובנק שהייתה חברת הקרנות הבנקאית האחרונה שנמכרה במסגרת רפורמת בכר, ושינה את שמה לאילים קרנות נאמנות. בתחילת שנת 2013 איל רכש ומיזג את פעילות חברת ניהול התיקים של בנק ירושלים לאינפיניטי. במהלך השנים התרחבה הקבוצה למגוון פעילויות שונות ובתחומי השקעות שונים בהם נדל"ן לסוגיו, חברות הזנק בשלבים שונים, ועסקאות מימון גלובליות. הקבוצה מפעילה מעבדה פיננסית המפתחת יישומי פינטק ומכשירי השקעה מורכבים עבור מגוון לקוחות מסווגים/כשירים ואחרים.
רביעיית מיתרים מס' 4 של בטהובן
רביעיית המיתרים מספר 4 בדו מינור מאת לודוויג ואן בטהובן, אופוס 18 מספר 4, נכתבה בשנים 1800-1798 ופורסמה בשנת 1801.
רביעייה זו היא היחידה בקבוצת הרביעיות הזו הכתובה בסולם מינורי.
מוזיאון ההתנגדות הגרמנית לנאצים
מוזיאון ההתנגדות הגרמנית לנאציזם
ברימור
ברימור (באנגלית: Barrymore) הוא שם משפחה.
קיטון
בדיחי
בדיחי הוא שם משפחה יהודי ממוצא תימני.
מליחי
מליחי הוא שם משפחה יהודי ממוצא תימני.
חמו
לוח יוליאני
גולדנברג
גולדנברג (לועזית: Goldenberg) הוא שם משפחה יהודי אירופאי.
סברי ח'ליל אל-בנא
אל-בנא
אל-בנא (בערבית: البنا) הוא שם משפחה ערבי.
החמאס
וילה אמה
וילה אמה (באיטלקית: Villa Emma) היא בניין הממוקם בפאתי העיירה נוננטולה (Nonantola) במחוז מודנה שבאיטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, ארגון דלאסם, סוכנות הסיוע של יהודי איטליה, שכר את הווילה ושיכן בה קבוצה של כ-70 צעירים יהודים מיוגוסלביה ומשאר רחבי אירופה. את ילדי הקבוצה הוביל יושקו אינדיג (לימים יוסף איתאי), מדריך נוער מהשומר הצעיר. לחברי הקבוצה סייעו הכומר אריגו בקארי וד"ר ג'וזפה מוריאלי. הארגון העביר לווילה את מחסן הבגדים המרכזי שלו, ובהמשך גם את המשרדים הראשיים.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה ב-8 בספטמבר, הוסתרו ילדי וילה אמה בעזרת בקארי ומוריאלי, ולאחר מכן, בעזרת רשת ההצלה של פירנצה, הועברו למקום מבטחים בשווייץ. ילדי וילה אמה, למעט אחד מחברי הקבוצה, שרדו את המלחמה ועלו לישראל.
בקארי ומוריאלי הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם על פעולותיהם להצלת ילדי וילה אמה ויהודים נוספים.
כיום משמש המבנה כאולם אירועים.
הסיוע של דלאסם לילדי וילה אמה.
בשנת 1942 הוקם בפירנצה "דלאסם די פיקולי" ("DELASEM dei Piccoli"), במטרה לספק סיוע לילדים יהודים שארגון דלאסם טיפל בהם והגם עליהם. אנשי דלאסם סיפקו להם ספרים, סיוע רפואי, צעצועים ובגדים. בתחום מחנה המעצר פרמונטי די טרזיה הוקם "שולחן ילדים" ("Mensa dei Bambini") שסייע באופן משמעותי בשיפור תנאי חייהם של תינוקות, ילדים וצעירים.
בקיץ 1939 יצאה קבוצה של כ-50 ילדים יהודים ומספר מדריכים מגרמניה הנאצית ומאוסטריה שלאחר האנשלוס, במסגרת "עליית הנוער". הקבוצה הגיעה ליוגוסלביה אך לא יכלה להמשיך בדרכה עקב פלישת איטליה ליוגוסלביה בתחילת 1941. הקבוצה הגיעה ללסנו ברדו שבסלובניה. בשנת 1942 השיג הארגון אישור מהשלטונות לכך שהקבוצה מסלובניה תוכל להגיע לאיטליה. נציג דלאסם מבולוניה, מריו פינצי (Mario Finzi) , שכר מבנה בשם "וילה אמה" בנוננטולה על מנת לספק מגורים לקבוצת הפליטים היהודים. קבוצת הפליטים הגיעה לנוננטולה ב-17 ביולי 1942 והתאחסנה במבנה, שהיה נטוש לפני כן במשך שנים. הכומר אריגו בקארי, בעזרתו של ד"ר ג'וזפה מוריאלי, ובסיועו של אניו טרדיני, מורה נוסף מבית הספר של בקארי, דאגו לכל צורכיהם של הפליטים היהודים, החל במיטות וכלה בספרים לבית הספר. קבוצה נוספת של כ-40 יתומים הגיעה מקרואטיה באפריל 1943. במשך כשנה, עד לפלישה הגרמנית, יכלו היתומים לנהל חיים שקטים יחסית בנוננטולה, הודות לסיועה של האוכלוסייה המקומית, והקדישו את עצמם לכלכלת הבית, לעבודה חקלאית, לנגרות, לתפירה ולשיעורים בבית הספר אשר הועברו על ידי המורים ארמנדו מורנו, המדריך אינדיג, מרקו שוקי, והפסנתרן בוריס יוכבדסון.
לאחר הגעת קבוצת הפליטים היהודים לווילה אמה, הועבר גם המחסן המרכזי של דלאסם לעליית הגג של הבית. ממחסן זה נשלחה עזרה ליהודים בכל רחבי איטליה, במחנות, בכפרים, ובמקומות מעצר שונים. הפליטים הבוגרים יותר ששהו בווילה אמה התנדבו לעבוד במחסן זה. בהמשך, גם המשרד המרכזי של דלאסם לעזרת הפליטים הועבר מגנואה לווילה אמה. למשרד זה הוקצו שני חדרים בקומת הקרקע של המבנה. עובדי המשרד הגיעו גם הם והתגוררו במקום. המחסן והמשרד של דלאסם העניקו לווילה אמה חשיבות מרכזית ונחשבו לשני עמודי התווך שעליהם נשענו רבבות הפליטים ברחבי איטליה.
המבנה.
על פי עדותו של יושקו אינדיג, מדריך קבוצת הילדים והנוער שחסו בווילה אמה:
עוד לפי עדותו של איתאי, הבית לא היה ערוך למגורים כאשר הגיעה אליו קבוצת הצעירים היהודים, ואולם תוך חודש ימים התמקמה הקבוצה בבית והחלה לנהל שגרת יום ואורח חיים קבוע. בווילה אמה אף נפתחה נגריה, שהובא אליה נגר מומחה ממחנה פרמונטי.
חיי היומיום בווילה אמה.
קבוצת הצעירים היהודים שהגיעו לווילה אמה הסתגלו לחיים באיטליה בתוך כחודש ימים. הילדים ניהלו את חייהם בווילה בשגרת יום קבועה. באביב, קצרו הבנים בשדות הסמוכים לבית. בין הצעירים היה סידור-עבודה של תורנויות שונות, כגון שאיבת-מים באמצעות משאבה ידנית, אשר סיפקה לצעירים תעסוקה, וניקיון הבית. סביב סידור-העבודה צצו בעיות אשר עליהן התקוטטו קבוצות הצעירים השונות שהגיעו בשלבים שונים אל הווילה.
בית-חרושת לשימורים אשר נמצא בקרבת הווילה, הזמין עשרים עובדים מילדי הווילה לעבוד לפרנסתם. בספרו, מספר אינדיג שבמשך השבועיים שעבדו בבית-החרושת הכירו קומוניסטים, פאשיסטים ואנטי-פאשיסטים. הם רצו לגרום לחבלה, לשים משהו בקופסאות ולפגוע בגרמנים הנאצים, רק הם לא ידעו מה לשים. במרפסת הגדולה נהגו הבנות לקלף תפוחי אדמה.
לצורך חגיגת טקסים, כגון בר-מצווה, הוקצה חדר מיוחד בווילה, אשר שימש גם כבית כנסת - בו היו ספר תורה וספסלים לישיבה. הצעירים בווילה ניהלו אורח חיים שקט למדי במשך כשנה, במהלכה הקדישו את עצמם לכלכלת הבית, לעבודה חקלאית, לנגרות, לתפירה ולשיעורים בבית הספר. בווילה התארגנו גם מסיבות. מדריך הילדים, אינדיג מספר כי קשר יחסי ידידות חזקים ושאב עידוד מהרופא המקומי, ג'וזפה מוריאלי, אשר דאג לילדי הווילה. עוד הוא מספר כי בערבי-השבתות נהגו דיירי הווילה לקרוא חדשות מארץ-ישראל ולצחוק על מילות צופן שנשזרו במכתבים: "אז הייתה אווירת חג שאותה אהבנו ואליה ערגנו". באפריל 1943, נערך בווילה סדר חג-פסח חגיגי.
בקרבת הבית הייתה חלקת שדה ושדות תירס שבהם עבדו הצעירים בעונת האביב.
אחת מבנות הבית, סוניה, תיארה ביומנה כי בתקופה זו "עשינו מאמצים של הסחת הדעת. המצאנו משימות 'שאינן סובלות דיחוי' [...] התווינו תוכניות של קורסים לנהגות, לכתיבה במכונה ושל הקמת סדנה לתפירה".
ילדי וילה אמה לאחר פלישת גרמניה הנאצית.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה ב-8 בספטמבר 1943, נחרדו תושבי וילה אמה לגלות כי מעל בית הספר של כפר נוננטולה, אשר היה ממוקם מול הבית, הונף הדגל הנאצי עם צלב-הקרס במרכזו. כוחות האס.אס עברו במצעדים בחזית הבניין. לדיירי הבית נמסר מפורשות: "אין לעבור ליד בית הספר ואם אין ברירה - אין לדבר גרמנית...".
קבוצת ילדי וילה אמה, לא יכלו עוד להישאר בוילה. דאגתם הראשונה של מדריכי קבוצת הפליטים היהודים בנוננטולה הייתה להציל את הילדים. בתוך פחות מ-36 שעות, מסרו אריגו בקארי וג'וזפה מוריאלי את הילדים למשפחות מקומיות ודאגו להסתיר אחרים בתחומי המנזר. בקארי סיפר לאחר המלחמה שהמצב היה מסוכן מאוד:
בסך הכול, כ-30 משפחות אירחו את ילדי הווילה, נוסף על הכמרים של המנזר ונזירות בית החולים.
לאחר מכן, אריגו בקארי סיפק לילדי וילה אמה מסמכים מזויפים לקראת העברתם לשווייץ, אשר התבצעה במספר שלבים בין התאריכים 6 - 17 באוקטובר 1943, בעזרת נציגי ארגון דלאסם, פינצי ולטו קזיני מרשת ההצלה של פירנצה, בראשות הקרדינל אליה לה קוסטה והרב ד"ר נתן קסוטו. הילדים הועברו בקבוצות קטנות דרך נהר טרסה בשעות החשיכה. צעיר אחד בלבד מילדי וילה אמה, שלמה פאפו, נספה באושוויץ מאחר שהיה חולה ולא יכול היה לשרוד את המסע, ולכן נשאר מאחור. כל מדריכי הילדים, למעט אחד, עברו איתם את המסע לשווייץ.