עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-2 במדיה פורסט TV, וה-3 במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי דולב רם ופן חזות והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית בו שרה בן זקן לבן אדם קרוב ואהוב עבורה. יוסי חרסונסקי הפנה כלפי השיר ביקורת מעורבת כאשר העניק לו שניים וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של עדן בן זקן ב-12 במרץ 2016. הקליפ בוים על ידי נדב אליהו וצולם בוילה הממוקמת בחבצלת השרון. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את בן זקן ואת בן זוגה (גולם על ידי הכדורגלן נבו מזרחי) מחזיקים את הידיים האחד של השני.
בהמשך, השניים מבלים בבריכת הוילה, תוך שהם מתיזים מים אחד על השני. באמצע הקליפ ניתן לראות כי בין השניים נוצר מעין ריחוק וזאת, תוך שבן זקן ממשיכה לשיר את השיר. לבסוף, השניים מתאחדים מחדש, והקליפ מסתיים בצילומם של השניים כשהם על מיטה יחד.
נכון למרץ 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-15 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מן הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב. קליפ השיר צבר 200 אלף צפיות ביומיים בלבד.
רות שפירא (מתרגמת)
רות שפירא (נולדה ב-1 ביולי 1949, בהלסינקי, פינלנד) היא מתרגמת, סופרת ועיתונאית ישראלית ובעלת עיטור מסדר כוכב הצפון המלכותי השוודי .
ביוגרפיה.
שפירא נולדה בהלסינקי לאיווט (לבית סוֹבָּק) וג'ורג' גֶרוֹנִיק. אביה, שמוצא משפחתו ברוסיה הלבנה, היה מהנדס. אמה, שנולדה בעיר מֶמֶל (בליטא) והיגרה עם משפחתה לפינלנד ב־1934 עם ראשית גילויי האנטישמיות, הייתה מורה וסגנית מנהל בית הספר היהודי בהלסינקי.
בצעירותה למדה שפירא בבית הספר היהודי בהלסינקי, ששפת ההוראה בו הייתה פינית. בביתה, כמו בבתי יהודים רבים בפינלנד של אותם ימים, דיברו שוודית, שבגלל קרבתה ליידיש היה ליהודים קל יותר ללמוד (שוודית הייתה ועודנה שפה רשמית בפינלנד).
בשנת 1962, כשהייתה בת שלוש־עשרה, עלתה משפחתה לישראל והתיישבה ברמת השרון, שם למדה שפירא בבית הספר התיכון "השרון" (לימים תיכון "רוטברג"). אותו סיימה בשנת 1968. בשירותה בצה"ל שירתה בממר"ם.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. את לימודי התואר הראשון סיימה בסופו של דבר באוניברסיטת תל אביב, שם למדה גם לתואר שני בספרות אנגלית.
בשנת 1972 נישאה ל שפירא, אך כשנה לאחר חתונתם נהרג בעלה ליד העיר סואץ, שעות ספורות לאחר שנכנסה לתוקפה הפסקת האש בסוף מלחמת יום הכיפורים.
שפירא לא נישאה בשנית. היא מתגוררת בתל אביב עם בתה, נעם לין, שאותה אימצה בשנת 1997 בווייטנאם (סיפור האימוץ מתואר בספרה של שפירא הירח אותו ירח: אודיסיאה לווייטנאם).
קריירה מקצועית.
עבודה כעיתונאית.
בשנת 1981 החלה שפירא לעבוד בעיתון מעריב, ובתפקידה האחרון שימשה ככתבת העיתון לענייני תרבות (1997-1992).
שפירא כתבה גם כעיתונאית עצמאית (פרילנסרית) ופרסמה כתבות וראיונות בתחומי תרבות שונים, תחקירים ורשימות ביקורת בעיתונים יומיים (ידיעות אחרונות, הארץ וג'רוזלם פוסט) ובכתבי עת (עיתון 77, סטודיו, הורים וילדים ואחרים).
עבודה כמתרגמת.
בראשית שנות השמונים החלה שפירא לעסוק בתרגום, בזכות שליטתה בשפות הסקנדינביות (שוודית, נורווגית, דנית) ובאנגלית. היא תרגמה עשרות ספרים שפורסמו במיטב הוצאות הספרים בארץ ובהן: עם עובד, הקיבוץ המאוחד, ידיעות ספרים, כתר, כנרת זמורה ביתן, מודן, מטר, אריה ניר, פן, בבל, אחוזת בית והוצאת יד ושם.
שפירא נחשבת למי שהביאה לארץ את מיטב רבי המכר מארצות הצפון. בין הסופרים הרבים שאת יצירותיהם תרגמה אפשר למצוא את לארס גוסטפסון, אינגמר ברגמן, סטיג לרסון, יורן רוזנברג, אסטריד לינדגרן, הנינג מנקל קמילה לקברג ואליזבת אוֹסבּרינק (שתורגמו כולם משוודית) ואת יו נסבו (שתורגם מנורווגית). רשימה חלקית של ספרים שתרגמה שפירא מובאת בהמשך.
בנוסף תרגמה שפירא טקסטים אקדמיים, מאמרים בקטלוגים של תערוכות, מאמרים וכתבות בעיתונות.
פעילות בתחום התרבות.
מאז סוף שנות השבעים עסקה שפירא בתפקידים שונים בתחום התרבות:
בין השנים 2004 ו־2006 כיהנה שפירא כנספחת התרבות בשגרירות ישראל בסטוקהולם.
היהודייה הנאווה
"היהודייה הנאווה" (בצרפתית: La Belle Juive, באנגלית: The Beautiful Jewess) הוא מוטיב ארכיטיפי באמנות ובספרות, שרווח מאוד בספרות אירופאית רומנטית של המאה ה-19. במסגרת מוטיב זה, היהודייה הנאווה מוצגת לרוב כאישה צעירה מרקע יהודי, בודדה ויפה, בעולם נוצרי. הרקע היהודי של הדמות מבחין אותה משאר הדמויות וקובע את תפקידה במערך היצירה.
רקע היסטורי ותמות מרכזיות.
לארכיטיפ "היהודייה הנאווה" היסטוריה ארוכה, כשביטוייו הראשונים מופיעים בספרות ימי הביניים באירופה. עם זאת, מאפייניה והגדרתה הכוללת של הדמות - כפי שהיא ידועה כיום - עוצבו במהלך המאה ה-19. ההנחה המקובלת היא כי הופעתה של "היהודייה הנאווה" מהווה ביטוי לפילוסופיה ולהשקפת עולם אנטישמית מצד היוצר והקהל המיועד ליצירה, היות שהשימוש בארכיטיפ נעשה לרוב על ידי אמנים וסופרים לא יהודיים ויועד לקהל צופים לא יהודי. כמו כן, הופעת ארכיטיפ זה לוותה לרוב במוטיבים וביטויים אנטישמים אחרים בגוף היצירה. בריטניה, צרפת וגרמניה היו המקור המרכזי ליצירות הפופולריות ביותר של "היהודייה הנאווה" לאורך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
הנרטיב של "היהודייה הנאווה" ועיצוב דמותה נקבע על ידי מערכות היחסים שלה עם דמויות אחרות ביצירה; לרוב מדובר במושא אהבה נוצרי ובאביה היהודי הנבל. מבחינים בשתי קטגוריות ראשיות בדמות היהודייה הנאווה: הראשונה היא הקטגוריה ה"חיובית", בה הדמות מתוארת כאצילית, חכמה, טהורה ונאמנה, תכונות המקשרות אותה למריה אם ישו ולקדושה המעונה הנוצרית הטיפוסית. הקטגוריה השנייה היא שלילית במפגיע, כשהדמות מתוארת כערמומית, חושנית, מינית, מסוכנת והרסנית. עם זאת, למרות ההבדלים בין שני הסוגים, כל "יהודייה נאווה" משרתת אותה המטרה בנרטיב, דהיינו הסטת הגיבור הנוצרי מדרך הישר. בהתאם לזאת, קיימים שני גורלות קבועים המיועדים לדמותה. הראשון הוא התנצרות או כניעה מוחלטת לגיבור הנוצרי ובאמצעותו לעולם הנוצרי. הגורל השני הוא מוות.
"היהודייה הנאווה" חולקת מאפיינים רבים עם דמות ה"פאם פאטאל". עם זאת, ה"פאם פאטאל" היא תוצר מובהק של תפיסת עולם מיזוגנית, בעוד "היהודייה הנאווה" היא תוצר ייחודי של פילוסופיה מיזוגנית ואנטישמית גם יחד.
רקע פילוסופי.
כאמור, ארכיטיפ "היהודייה הנאווה" משקף תפיסות אנטישמיות ומיזוגניות מצד היוצר, ואף על פי שמאפייניה המפורטים והגישות הספציפיות עוברים תמורות מיצירה ליצירה, משותפת לכולם הגישה שלפיה היהודייה מהווה סמל ארוטי אולטימטיבי של האחר, השונה והאסור. היהודייה ייחודית בכך שהיא משלבת בחובה איכות שברירית, פגיעה ותמימה יחד עם הפוטנציאל לחטא שדינו גיהנום.
במאמרו "הרהורים בשאלה היהודית" (1946), ז'אן-פול סארטר כותב:
למלים 'יהודייה יפהפייה' יש משמעות מינית שונה לגמרי מזו שיש למלים 'יוונייה יפהפייה' או 'אמריקנית יפהפייה'. ביטוי זה מעלה זיכרונות עמומים של טבח ואונס. הקוזקים של הצאר גררו את 'היהודייה היפהפייה' בשיערותיה לאורך סמטאות הכפר העולה באש. כתבים המתרכזים בסיפורים על צליפות שוט מייחסים מקום של כבוד ליהודייה [...] מוכה ונאנסת, היא מצליחה לפעמים לברוח מן הקלון אל המוות. זוהי תוצאת צדיקותה. ואילו אותן יהודיות שמצליחות לשמור על בתוליהן הן משרתות רכות וכנועות או אהובות מושפלות של נוצרים שנשאו נשים אריות. אין צורך בשום דבר נוסף כדי להצביע על מקומה של היהודייה בפולקלור כסמל מיני.
בנוסף לכך, החוקר אנתוני בייל במאמרו "הליבידו של ה'יהודייה' בתרבות ימי הביניים" מצביע על מערכת הכוחות בין התרבות היהודית לנוצרית כמקור תופעת "היהודייה הנאווה". לטענתו "גופה של האישה היהודייה מהווה אזור סכסוך בין הסמכויות הנוצריות ליהודיות, כשהעוינות בין הגברים מוצאת ביטוי בשליטה על האישה היהודייה [...] האישה היהודייה מאפשרת קשר מערער – אך יעיל – בין מין לאלימות בתוך מערכת המנהגים והמוסכמות הנוצרי. גוף יהודי דמיוני לעינוג הגוף הנוצרי המאמין".
מאפיינים פיזיים.
ההופעה הטיפוסית של "היהודייה הנאווה" כוללת שיער ארוך וכהה, עיניים שחורות גדולות, עור שזוף והבעה מלנכולית. לעיתים קרובות "היהודייה הנאווה" תתואר בבגדים ותכשיטים אקזוטיים בסגנון מזרחי.
דוגמאות ל"יהודייה הנאווה".
הדוגמה המפורסמת ביותר לגיבורה היהודייה היא רחל באופרה "" (היהודייה) מאת ז'אק הלוי (1835). באופרה רחל מתאהבת בנסיך נוצרי שהתחפש ליהודי על מנת לחזר אחריה. רחל מגלה את התרמית, חושפת את זהותו האמיתית וחורצת את דינה למוות על ידי כך. היא יכולה להציל את עצמה על ידי המרת דתה, אך היא מסרבת ונידונה למוות במים רותחים.
דוגמה נוספת ל"יהודייה נאווה" היא רבקה בספרו של וולטר סקוט "אייבנהו". רבקה מתאהבת באביר אייבנהו, גיבור היצירה, אך מדחיקה את רגשותיה מכיוון שהוא נוצרי והם אינם יכולים להיות יחד. היא מטפלת בו במסירות לאורך היצירה, ויש בה האצילות לאחל לאייבנהו ולאהובתו הנוצרייה כל טוב בפרידה מעליהם. בסוף הספר היא מועידה את עצמה לחיים של נזירוּת בקהילה היהודית.