הבנות למדו בבית ספר "בית יעקב", מורכב מ-15 חדרים או בבית ספר ״יבנה״, בית ספר יהודי חילוני. הארגון ״אגודת ישראל״ שנוסד בפולין בשנת 1912 הפעיל תלמוד תורה וישיבה. הוקמו גם שלושה בתי ספר יהודיים ציבוריים ושתי חטיבות ביניים. בעיר התקיימו בנוסף: מקווה, בית קברות, בית מטבחיים כשר, בית יתומים ובית אבות…
מבחינה תרבותית לקהילה היהודית היו שלוש ספריות ותיאטרון יהודי קטן, עיתונים ביידיש ואגודות ספורט ״מכבי״.
החיים הפוליטיים של יהודי קיילצה היו מחולקים בין מפלגות ציוניות, כמו אגודת ישראל והבונד (נוסד בשנת 1897), ובין מפלגת הקומוניסטים בפולין. הציונים קיימו שיעורי ערב לתרבות העברית ולתרבות היידיש. בעיר היו גם קהילות חסידיות חזקות.
ב-11 בנובמבר 1918 קיימו יהודי קיילצה עצרת ותבעו אוטונומיה פוליטית ותרבותית לכול יהודי פולין. בתגובה לעצרת, פעילים פולנים מקבוצות ימניות השחיתו חנויות ובתים רבים בבעלות יהודית. יום למחרת נרצחו עשרה יהודים ונפצעו 400 בפוגרום שעשו פולנים מקיילצה.
בין השנים 1932 ו-1939, כ-5,000 מיהודי קיילצה היגרו לפלשתינה ולארצות הברית - בעיקר לניו יורק.
ערב מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית בקיילצה הייתה בין 20,000 ל-25,000 תושבים, כלומר כ-35% מהעיר.
הקהילה בזמן השואה.
הגרמנים כבשו את קיילצה ב-5 בספטמבר 1939. מיד לאחר הפלישה השליטו הגרמנים טרור בקרב האוכלוסייה, צמצמו את זכויותיהם והשפילו אותם בפומבי.
חודש לאחר מכן החל הרדיפה: יהודים נשלחו לעבודות כפייה, ואחדים מראשי הקהילה היהודית נעצרו. על מנת ליצור רחוב ראשי אסור ליהודים, הגרמנים החרימו חנויות המנוהלות על ידי בעלים יהודים. למרות זאת המשיכו היהודים להתגורר בסמוך לשכניהם הפולנים.
בראשית נובמבר 1939 הוקם בקיילצה יודנראט בראשותו של הרופא משה פלץ (Pelc). בהנהגתו הציע היודנראט לגרמנים הסדרים בנוגע לשליחת יהודים לעבודות כפייה, והקים גדוד עבודה שאליו גייס אלפי יהודים עניים תמורת שכר זעום.
בחודשים שלאחר מכן נדרשו היהודים לשאת סרט שרוול לבן ועליו מגן דוד כחול, לסמן את חנויותיהם, ולסגור את בתי הכנסת. במקביל התחילו להגיע לקיילצה פליטים יהודים רבים ממקומות שונים בפולין ובמדינות שכנות - 3,000 מקרקוב, 5,000 מווינה, כ-1000 מאזורים אחרים - עד שבשנת 1941 כאשר הוקם הגטו בעיר היו כ-30,000 יהודים.
כל אותה עת ותוך כדי הגעתם של הפליטים ניסה היודנראט לשפר את תנאי חייהם של היהודים בקהילה עם הקמה של בתי תמחוי, בתי מלאכה, בית אבות ומרפאה. למרות זאת, המאמצים לא הצליחו למנוע את מגפת הטיפוס שפרצה בתחילת 1940.
הקמתו וחיסולו של הגטו.
הגטו של קיילצה הוקם ב-31 במרץ 1941. הגטו, שהוקף בגדרות עץ עם גדר תיל דוקרני, חולק לשני חלקים: הגטו הגדול והגטו הקטן. בגטו נדחסו כ-27,000 יהודים ברובע שהכיל עד אז כ-15,000 איש בתוך כ-1,500 בניינים. בגטו שררו תנאים קשים של רעב ומגפות, בעיקר של מחלת הטיפוס אשר הביאה למותם של כ-4,000 איש.
היו כמה ניסיונות לארגן תנועות מרד בתוך הגטו. בשל היעדר סיוע חיצוני שגרם למחסור בתחמושת, הניסיון הראשון נכשל. הניסיון השני החל אחרי תום פעילותו של הגטו ב-1943. ניסיון זה נכשל כאשר מפקד המשטרה היהודית גילה את מעשי המתנגדים והסגיר אותם לידי הגסטפו.
ב-20 באוגוסט 1942 החלו מהלכים לחיסול הגטו. חיסוליו התרחש בתוך ארבעה ימים:
ב-20 באוגוסט - אחרי הסלקציה הגרמנים רצחו במקום את כל נכי, חולי וקשישי הגטו ובאותו הזמן כ-6,000 - 7,000 נשים וילדים נשלחו למחנה המוות בטרבלינקה.
ב-22 באוגוסט - רצח של עוד 500 איש בגטו.
ב-23 באוגוסט - הוראה ניתנה לרופאים היהודים להמית את כל החולים בבתי החולים.
ב-24 באוגוסט נותרו בגטו כ-2,000 יהודים בלבד אשר עסקו בניקוי הגטו ומיון רכוש. החל ממאי 1943 החלו היהודים הנותרים להשלחה למחנות עבודות כפייה שונים ברחבי פולין.
הקהילה לאחר תום השואה.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, בין 150 ל-200 יהודים הוחזרו לקיילצה. רובם היו ניצולי ממחנות ריכוז - השאר באו מברית המועצות. כשהם הגיעו לעיר מולדתם, הניצולים רצו לאחד מחדש את הקהילה הנעדרת של קיילצה. רובם של המשפחות התמקדו באותו בניין, ברחוב פלנטי 7 (Planty).
האנטישמיות הייתה עוד נוכחת בשלב זה ותושבי קיילצה הגויים ראו בעין רעה את התיישבותם.
בתחילת יולי 1946 החלה להתפשט שמועה שילד נוצרי נלקח על ידי יהודים למטרה פולחנית. ב-4 ביולי, המשטרה והצבא הגיעו לבניין. תוך זמן קצר הם פתחו באש: 42 יהודים נרצחו ויותר מ-40 נפצעו.
בעקבות הפוגרום, היהודים ששרדו עזבו את קיילצה, רובם לישראל.
קהילת יהודי נובה זמקי
הקהילה היהודית בנובה זמקי (בסלובקית: Nové Zámky, בהונגרית: Érsekújvár, בגרמנית: Neuhäus[e]l, בעבר :ארשקויוור או נייהזייל) נמצאת בדרום מערב סלובקיה, וממוקמת על יד הנהר המפורסם דנובה. נובה-זמקי נוסדה ב-1561 ושמשה כעיר מבצר הונגרית בזמן המלחמות נגד הטורקים. באמצע המאה ה-19 התחדשה על ידי יהודים שרובם מהעיירה הסמוכה שוראני. העיר ממוקמת על צומת רכבות, באזור גידולי טבק. עד 1918 הייתה בבעלותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ואחר כך, עד 1993, לרפובליקה הצ'כוסלובקית. בעיירה פעלו ארגונים ציוניים ויהודיים שונים וכן מפלגה יהודית שנציגיה נבחרו למועצת העיר. הקהילה הייתה מורכבת משתי קהילות: אורתודוקסית ונאולוגית כתוצאה מהקרע ביהדות הונגריה ב-1871. בין הקהילות בסלובקיה ובניהם נובה זמקי, היו פערים גדולים במעמד הסוציו-אקונומי וברמת השכלה.
הקהילה לפני השואה.
הקהילה היהודית בנובה זאמקי הייתה בין האחרונות שהוקמו בסלובקיה. עד אמצע המאה ה-19, נאסר על יהודים להתגורר בעיר. היהודים הורשו להיכנס לנובה זאמקי רק בימי שוק וחויבו לצאת מהעיר לפני החשכה.
באמצע המאה ה-19 הגיעו לנובה זאמקי קבוצת אנשים רובם מהעיירה הסמוכה נאג'שוראן, והקימו בנובה זאמקי קהילה יהודית. בעשר השנים הראשונות להקמת הקהילה היהודית בנובה זאמקי השתייכה הקהילה לרבנות נאג'שוראן.
אחרי מתן האמנציפציה ליהודי הונגריה לקראת סוף המאה ה-19 ואחרי קונגרס יהודי הונגריה הוכרה קהילת נובה זאמקי כקהילה נאולוגית וכבר לא הייתה שייכת לרבנות נאג'שוראן. ב-1872 הפכה הקהילה לקהילה עצמאית ולאחר כמה שנים אף נבנה בית כנסת.
בתחילה, רב הקהילה היה ר' איגנאץ קרמר עד שנבחר במקומו ר' יוסף ריכטר. לאחר שנפטר ר' יוסף מונה לרב הקהילה הרב שמואל קליין. בשנת 1926 עלה הרב קליין לארץ ישראל ושימש כמורה לגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית.
אחריו נשיא הקהילה היה ד"ר אויגן גוט.
בתחילה היה רק בית ספר יסודי שמנה ארבע כיתות וב-1927 הוקם בית ספר חדש לכיתות ביניים.
בעיר הייתה גם קהילה אורתודוקסית שהוקמה ב-1870. הרב של הקהילה האורתודוקסית היה ר' בנימין זאב גרוסמן. אחריו היה הרב הרניק זוננקלאר ואחריו כיהן הרב יוסף טיגרמן שכיהן כרב הקהילה במשך 43 שנים. הקהילה האורתודוקסית כמו הנאולוגית הקימה בית ספר יסודי בן 5 כיתות ובהמשך גם תלמוד תורה. הרב טיגרמן גם הקים ישיבה ועמד בראשה ובשנות שלושים למאה העשרים הוקם גם בית ספר לבנות "בנות יעקב".
עם השנים הלכה וגדלה הקהילה האורתודוקסית וב-1883 הקימה בית כנסת משלה. המוסדות שהיו שייכים לקהילה האורתודוקסית היו: "תפארת בחורים", "אגודה" ו"אגודת נשים".
משנת 1884 נוהל פנקס הקהילה. ה"חברה קדישא" הייתה שייכת ל-2 הקהילות - הנאולוגית והאורתודוקסית עד 1923. בהתחלה רק ה"חברה קדישא" עסקה בפעולות צדקה ובהמשך גם "אגודת נשים" התעסקה בעניינים אלו.
היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היו בעיקר סוחרי תבואה וסוחרי סוסים והם תרמו רבות להתפתחות הכלכלית של המקום. בסוף המאה ה-19 התחילו יהודי המקום להתעסק גם במקצועות חופשיים כמו עורכי דין, רופאים מורים ומהנדסים.
במלחמת העולם הראשונה 85 מבני הקהילה שירתו בצבא וארבעה מהם נפלו בקרבות.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית, לאחר המלחמה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות והפכו למעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית.
בקהילה פעל חוג ציוני בו השתתפו 2 הקהילות. נובה זאמקי אף שימשה לזמן מה כמרכז של הפעילות הציונית. גם תנועת הנוער "מכבי" הייתה פעילה בעיר והוקמה אגודת תרבות לנוער וחגים ללימודי היסטוריה יהודית ועברית. בעיר פעלו גם "השומר הצעיר", "אגודת ישראל" ו"המפלגה היהודית", ו"בני עקיבא".
למפלגה היהודית היו אף נציגים במועצת העיר
170 מיהודי נובה זאמקי השתתפו בקונגרס הציוני ה-20 וכמחצית מהם הצביעו לציונים הכלליים.
בשנת 1930 בנובה זאמקי התגוררו 2,535 יהודים. הם היוו כעשרה אחוזים מתושבי העיירה.
הקהילה בשואה.
יהדות צ'כוסלובקיה (כיום סלובקיה) הייתה החשובה ביותר במזרח אירופה. עם התפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית ותום מלחמת העולם הראשונה קמה צ'כוסלובקיה והייתה למדינה קטנה אך משגשגת עצמאית ודמוקרטית. העם הצ'כוסלובקי אהב והעריך את היהודים ובשנת 1867 ניתנו ליהודי צ'כוסלובקיה שוויון זכויות מלא. בסתיו 1938 כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח חלק מדרום סלובקיה ונובה זמקי בתוכו להונגריה בניגוד להסכם מינכן.
החוקים האנטישמיים חלו גם על יהודי נובה זמקי שהיו חלק מהשטחים המסופחים של הונגריה. יהודים הורחקו מחיי קהילה והוגבלו בתחום הכלכלי, הגברים היהודים נלקחו על ידי הצבא לעבודות כפייה ויהודים שלא היו בעלי אזרחות הונגרית גורשו. כך חיו היהודים במשך כמה שנים כאשר הם מוגבלים בחוקים אנטי יהודיים ובביטחון יחסי. הונגריה, בהנהגת האדמירל מיקלוש הורטי, הצטרפה לגרמניה הנאצית במלחמה בברית המועצות ביוני 1941 ,ובדצמבר 1941 הכריזה מלחמה על ארצות הברית.