המלח שהיווה השראה לפסל היה סמל דן מלוני (Petty Officer 1st class Dan Maloney). בעת עבודת ההכנה לפסל הגיע בלייפלד לבסיס הצוללות בניו לונדון שם הוצג בפניו משמר כבוד של חיילים, אולם בלייפלד ביקש חייל טיפוסי יותר.
הפסל ניצוק מברונזה בה שולבו ברזלים מותכים משמונה ספינות שונות של צי ארצות הברית, אשר סופקו לפסל על ידי המרכז להיסטוריה של הצי.
העתקי הפסל ברחבי ארצות הברית.
העתקים של הפסל הוצבו באתרי הנצחה בכל רחבי ארצות הברית:
אלכסנדר פלמברג
אלכסנדר פלמברג (בפולנית: Alexander Flamberg; 1880 - 24 בינואר 1926), שחמטאי יהודי-פולני מוכשר עם רעיונות מעמיקים ומקוריים. בריאותו הרופפת מנעה ממנו מלממש את מלוא כוחותיו על לוח השחמט.
ביוגרפיה.
פלמברג נולד בוורשה, וחי באנגליה בשנותיו המוקדמות, שם למד לשחק שחמט. לאחר ששב לוורשה, הפך פלמברג לאחד מהשחקנים החזקים ביותר בפולין. בשנת 1900, הגיע למקום השני, לאחר סלומון לאנגלבן בתחרות ורשה. פלמברג זכה באליפות ורשה בשנים 1901 ו-1902. בתחרות האמנים החזקה שהתקיימה בלודז' בשנת 1906 הגיע פלמברג למקום השלישי, לאחר עקיבא רובינשטיין ומיכאל צ'יגורין.
בשנת 1910 ניצח פלמברג באליפות ורשה, לפני רובינשטיין, אך הפסיד בדו-קרב ביניהם +0 -4 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). באותה שנה הגיע למקום השלישי, אחרי גרז רוטלוי ורובינשטיין בתחרות ורשה. בשנת 1911 חלק מקום שני-שלישי עם גרז סלווה אחרי רובינשטיין. בשנת 1911 הגיע פלמברג למקום השני, אחרי סטפן לויצקי באליפות כלל-רוסיה לחובבים שהתקיימה סנקט פטרבורג בשנת 1911.
בשנת 1912 חלק פלמברג מקום שישי-שביעי עם סרגיי פון פריימן בתחרות אבזיה. (ניצח: רודולף שפילמן). באותה שנה הגיע שני, אחרי רובינשטיין, בתחרות ורשה. פלמברג הגיע שני, אחרי יפים בוגוליובוב בתחרות לודז' והגיע למקום החמישי באליפות ברית המועצות השביעית שהתקיימה בווילנה (ניצח: רובינשטיין).
בשנת 1913 ניצח פלמברג בתחרות ורשה לפני אולדריך דוראס ומשה לובצקי. באותה שנה סיים בתיקו דו-קרב קצר עם דוראס +1 -1 וזכה בדו-קרב נגד בוגוליובוב +4 -0 =1. שני הדו-קרבות התקיימו בוורשה. בסוף השנה הגיע למקום השלישי, לאחר אלכסנדר אלכין ואהרון נימצוביץ' באליפות ברית המועצות השמינית שהתקיימה בסנקט פטרבורג. פלמברג ניצח בתחרות קרקוב שהתקיימה בשנת 1914.
בחודשים יולי אוגוסט 1914 פלמברג שיחק בתחרות מנהיים והגיע מקום 17 בתחרות שהופסקה. בעת שהופסקה הוביל אלכסנדר אלכין. (בקישור טבלה נכונה לעת הפסקת התחרות ותמונות מעניינות). פלמברג ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה. בחודש ספטמבר 1914 ארבעה מהשחמטאים (אלכין, פדור בוגאטירצ'וק, סאבורוב וקופלמן) שוחררו והורשו לחזור לביתם. יתר השחקנים (בוגוליובוב, מליוטין, איליה רבינוביץ, פטר רומנובסקי, אלכסי סלזנייב ווינשטיין) נשארו ביחד כארבע שנים וקיימו שמונה תחרויות שחמט ביניהם. בתחרות הראשונה שהתקיימה בבאדן-באדן ניצח פלמברג. יתר התחרויות התקיימו בטריברג: בחמש מהתחרויות ניצח בוגוליובוב, באחת ניצח רבינוביץ' ובאחרונה חלקו רבינוביץ' וסלזנייב את המקום הראשון.
פלמברג הורשה לחזור לוורשה בשנת 1916 (מרכז פולין היה תחת שלטון גרמני). עם שובו חלק מקום רביעי-חמישי בתחרות בה ניצחו רובינשטיין ולובצקי. בשנת 1917 חלק מקום שלישי-רביעי (ניצח: רובינשטיין). בשנת 1919 הגיע למקום השני, אחרי בלסיצמן ולפני רובינשטיין. בשנת 1923 ניצח בתחרות ורשה לפני פאולין פרידמן.
בשנת 1924 חלק מקום ראשון עם לובצקי בתחרות ורשה. פלמברג נפטר בגיל צעיר יחסית בעיר מולדתו בשנת 1926.
משחק מפורסם.
בספרם של ריינפלד וצ'רנב "אסטרטגיה וטקטיקה בשחמט" משנת 1933 כותבים השניים (עמ' 43–44) כי המשחק בין פלמברג ללויצקי מהתחרות שהתקיימה בסנקט פטרבורג בשנת 1914 הוא אחד מהמשמעותיים ביותר בהיסטוריה של השחמט."כאשר בוחנים את מסעי הפתיחה ואת מהלך המשחק, קשה להאמין שהמשחק התקיים בשנת 1914. הפיאנקטו הכפול של הרצים, הפעילות בשני האגפים ולאחר מכן התמרונים עם הפרשים השחורים ומיקום המלכות על האלכסונים הארוכים, כל הרעיונות הללו, כפי שאנו יודעים, היו ההשגים המאוחרים של ההיפרמודרניים".
יחסי החוץ של ממלכת ירושלים
ממלכת ירושלים קיימה קשרים הדוקים עם שכניהם ועם אירופה המערבית. יחסים אלו נעו מתלות ותמיכה כמו במקרה של אירופה דרך בריתות זמניות כמו במקרה של האימפריה הביזנטית ועד לעוינות גלויה כמו במקרה עם השכנים המוסלמים. כמו כן, קשרים הדוקים נקשרו בין ממלכת ירושלים למדינות הצלבניות האחרות במזרח התיכון.
קשרים בין הממלכה לאירופה.
התלות של הצלבנים בארץ ישראל באחיהם שנשארו באירופה הייתה מוחלטת. הנוצרים שהתיישבו בארץ ישראל היו שרויים במחסור תמידי בכוח אדם ובכסף. מסע הצלב שיצא בשנת 1101 מאירופה נועד לפתור את בעיית האוכלוסייה, אך כמעט כל המשתתפים בו ניגפו בפני הצבא הסלג'וקי.
לדעת יהושע פראוור כישלונו של המסע (שלא נכלל במניין המקובל של מסעי הצלב) השפיע בצורה דרסטית על גורלה של ממלכת ירושלים מכיוון שגזר את דינה להיות לעד מדינה דלת אוכלוסין בתוך המון ערבי עוין מסביב.
על רקע התלות בנוצרים האירופאים ניתן להבין את החשיבות הגבוהה שהייתה לשליטה בערי החוף ובנמלים, דרכם קיבלו הצלבנים אספקה ותגבורת.
כדי להגן על ערי החוף ולהבטיח את השליטה במרחב הימי נזקקו הצלבנים לצי. כאן באו לעזרתם הציים הגדולים של הערים האיטלקיות פיזה, ג'נובה והרפובליקה של ונציה. אך בתמורה לעזרה נאלצו הצלבנים לתת לאיטלקים זכויות יתר בערים ואוטונומיה משפטית. למעשה לא היו האיטלקים כפופים למלך ירושלים, לא הזדהו עם האינטרסים של הממלכה, ולעיתים אף סייעו באמצעות אספקה ומסחר עם אויביה.
קשרים בין הממלכה לשכניהם המוסלמים.
בתחילת קיום הממלכה לא הייתה ישות מדינית מוסלמית אחת ששלטה באזור. בדרום הייתה ממלכת מצרים שכבר עברה את שיאה ושליטת השושלת הפטימית במדינה הייתה בפרפורי גסיסה. בעיות פנים רבות העסיקו את השלטון הפאטימי ולא היה להם פנאי לאיום החדש. ממזרח הצליחו הצלבנים לכבוש את כל האזור הפורה והגיעו עד שפת המדבר, כך שלא היו להם שכנים בגבול זה. מצפון ניצבה לה אמירות דמשק החזקה ועוד כמה אמירויות ערביות קטנות יותר. המוסלמים היו מסוכמכים בינם לבין עצמם לא פחות, ובתקופות מסוימות, אפילו יותר מאשר עם הצלבנים. למצב זה הייתה השפעה ישירה על יחסיהם של הצלבנים עם שכניהם.
ראשיתם של יחסים בין הצלבנים למוסלמים במעשי איבה ותוקפנות צלבנית. הצלבנים פלשו לארץ ישראל ובכח הזרוע פילסו את דרכם באזור. בשלב זה לא היו יחסים דיפלומטיים בין הצלבנים למוסלמים. עם הזמן הבינו הצלבנים שאם ברצונם להתבסס במזרח התיכון עליהם לחדול ממעשי האיבה ולהגיע למודוס ויוונדי עם המוסלמים. אחרי כמה עשרות שנות קיומה של הממלכה הצלבנית היו, אמנם פשיטות הדדיות למטרות שוד וביזה, אך ככלל, התרגלו המוסלמים לנוכחות הצלבנית ולא ביקשו להכניעם בכח הזרוע.
מלבד קשרי מסחר ותרבות נוצרו גם בריתות צבאיות בין המוסלמים לצלבנים נגד מדינה מוסלמית אחרת. מצב זה הגיע לסיומו עם איחודן של הנסיכויות הסוריות על ידי נור א-דין באמצע המאה ה-12. ממשיך דרכו, צלאח א-דין הצליח ליצור אימפריה חזקה שאיחדה באופן זמני בין סוריה, צפון עיראק, מצרים וחלקים אחרים מהמזרח התיכון. בכוחן המאוחד יכלו המוסלמים למדינה הצלבנית ותבוסת הצלבנים בקרב קרני חיטין המיטה אסון על ממלכת ירושלים. בירתה חרבה וכמעט כל שטחיה נפלו לידיו של צלאח א-דין.
מסע הצלב השלישי ומותו של צלאח א-דין יצרו מציאות חדשה, הדומה למציאות שהייתה לפני איחוד המדינות המוסלמיות. שוב התפלגו להם האמירויות הקטנות ונלחמו בינן לבין עצמן יותר משנלחמו עם הצלבנים. שוב נוצרו בריתות צבאיות בין הצלבנים לסורים. תבוסת הקואליציה הצלבנית-סורית בקרב הירביה בשנת 1244 פער חורים ענקיים במרקם החברה הצלבנית. מפלתם הייתה כה גדולה שרק הפירוד בין המוסלמים מנע את נפילת הממלכה הצלבנית.
הצלבנים לא הצליחו להתאושש מנפילת הירביה ועמדו מנגד כשביברס הממלוכי כבש בזה אחר זה את הערים והמבצרים המוסלמים והנוצריים בארץ ישראל. בסופו של דבר העסיקו מצרים הממלוכית על ארץ ישראל. בשיטת הסלמי נפלו בזה אחר זה המבצרים הצלבנים ועריהם הבצורות. עכו, בירת הממלכה מאז נפילת ירושלים, נפלה ב-1291 ופרק זמן קצר לאחר מכן נפלו המעוזים הצלבנים האחרונים והקיץ הקץ על הנוכחות הצלבנית במזרח התיכון.
קשרים בין הממלכה למדינות הצלבניות האחרות.
מלבד ממלכת ירושלים קמו במזרח התיכון שלוש מדינות צלבניות נוספות: רוזנות טריפולי, רוזנות אדסה ונסיכות אנטיוכיה. ממלכת ירושלים נהגה מעמדת בכורה בקרב המדינות הצלבניות וזכתה למרבית התמיכה האירופאית. כמו כן, מלך ירושלים ראה את עצמו פעמים רבות כפטרון המדינות הצלבניות האחרות והתערב לא אחת בענייניהן הפנימיים ואף הגן על שטחן. גם המדינות הצלבניות האחרות עזרו לממלכת ירושלים בעתות צרה.
קשרים בין הממלכה לביזנטים.
היחסים בין האימפריה הביזנטית למדינות הצלבניות וממלכת ירושלים בפרט היו מורכבים ומבוססים על שיתופי פעולה וחשדנות לסירוגין. היחס של הביזנטים כלפי הצלבנים השתנה והוכתב לרוב בהתאם לזהותו של הקיסר השולט.