פון בואנבורג פעל רבות כדי לקדם את המוניטין של לייבניץ. אחרי שרכש את אמונו של הארכיבישוף זכה במשרה דיפלומטית. תוך כדי כך, שלח לייבניץ את ידו בפוליטיקה בינלאומית. הוא פרסם חיבור בשם העט של "אציל פולני" אלמוני, המצדד (לא בהצלחה) במועמד הגרמני לכתר הפולני. השחקן בעל ההשפעה הגדולה ביותר בזירה הבינלאומית של אירופה במהלך חייו הבוגרים של לייבניץ היה מלך צרפת לואי ה-14. אותם ימים הותירה מלחמת 30 השנים את נסיכויות הבוחר באימפריה הרומית הקדושה חבולות וחוששות מעוצמתה של האימפריה הצרפתית העולה. לייבניץ הציע להגן על חלקיה "דוברי הגרמנית" של "הקיסרות הרומית הקדושה" באמצעות הסטת מוקד העניין של הכס הצרפתי להולנד והגשת מושבותיה כאתנן - הוא שכנע את פון שנבורן המסתייג לנסוע לפריז ולהציע ליועציו של לואי ה-14 לפלוש למצרים, כצעד מפתח במהלך לכיבוש המושבות ההולנדיות שבאינדונזיה, וגדיעת העליונות ההולנדית במסחר הימי. בשנת 1672 הוזמן לייבניץ על ידי הממשלה הצרפתית לפריז לדון בהצעתו, אך התוכנית נגנזה בחטף עם פרוץ מלחמת הולנד.
פון בואנבורג נפטר ב-1672, אך לייבניץ הועסק על ידי אלמנתו עד שנת 1674.
פריז הייתה אז אחד ממרכזי המדע והפילוסופיה, ולייבניץ נשאר בה במשך מספר שנים. זמן קצר לאחר שהגיע לשם, הוא פגש את המתמטיקאי והפיזיקאי ההולנדי כריסטיאן הויגנס, ונוכח לדעת שהידע שלו במתמטיקה ובפיזיקה היה קטן ולא שיטתי. עם הויגנס כמנטור החל בתוכנית של לימוד עצמי שתוך זמן קצר הביאה אותו לתרומות משמעותיות לשני התחומים, ובהן הגילוי את הגרסה שלו של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי. הוא פגש גם את ניקולא מלבראנש ואת אנטואן ארנו (Antoine Arnauld), הפילוסופים הצרפתיים המובילים באותה עת, ולמד את עבודותיהם של דקארט ופסקל, כולל את הכתבים הלא מפורסמים שלהם. הוא רקם חברות קרובה עם המתמטיקאי הגרמני טשירנהאוס (Ehrenfried Walther von Tschirnhaus); הם התכתבו במשך שארית חייהם. ב-1675 מונה לחבר של כבוד מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים.
כאשר התבהר שצרפת לא תממש את חלקה בתוכנית הפלישה למצרים של לייבניץ, הנסיך-הבוחר שלח מוקדם ב-1673 את אחיינו, בליווי לייבניץ, לפגישה עם הממשלה האנגלית בלונדון, לצורך משימה הקשורה לתוכניתו של לייבניץ. שם לייבניץ ערך היכרות עם הנרי אולדנבורג וג'ון קולינס. הוא נפגש עם החברה המלכותית, בפניה הדגים מכונת חישוב שתכנן ובנה מאז 1670. המכונה הייתה מסוגלת לבצע את כל ארבע הפעולות החשבוניות הבסיסיות (חיבור, חיסור, כפל וחילוק), והחברה הפכה אותו עד מהרה לחבר חיצוני.
המשימה הסתיימה בפתאומיות כאשר חדשות על מותו של האלקטור (12 בפברואר 1673) הגיעו אליהם. לייבניץ חזר מיד לפריז ולא, כפי שתוכנן, למיינץ. מותם הפתאומי של שני הפטרונים שלו באותו חורף אותת שלייבניץ היה חייב למצוא בסיס חדש לקריירה שלו.
בעניין זה, ההזמנה שקיבל לייבניץ ב-1669 מיוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג לבקר בהנובר, הוכחה בדיעבד כגורלית. לייבניץ דחה את ההזמנה, אבל החל להתכתב עם הדוכס מאז 1671. ב-1673, הדוכס הציע ללייבניץ משרה של יועץ. לייבניץ קיבל את ההצעה שנתיים מאוחר יותר, מאוד בחוסר רצון, ורק אחרי שנעשה ברור שאין לו תעסוקה אפשרית בפריז, אשר מהגירוי האינטלקטואלי שלה הוא נהנה מאוד.
בית הנובר, 1716 - 1676.
לייבניץ החליט לדחות את הגעתו להנובר עד סוף 1676 לטובת ביקור נוסף ללונדון, שם ניוטון האשים אותו שעיין באחד מכתביו הלא מפורסמים על החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי. זה היה כביכול עדות שתמכה בהאשמה, עשורים רבים לאחר מכן, שלייבניץ גנב את החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי מניוטון. במסעו חזרה מלונדון להנובר, לייבניץ עצר בהאג, שם הוא פגש את אנטוני ואן לוונהוק, המגלה של מיקרואורגניזמים. הוא גם בילה מספר ימים בדיון סוער עם שפינוזה, אשר זמן קצר לפני כן השלים את יצירת המופת שלו, האתיקה.
ב-1677, הוא קודם, בבקשתו, ליועץ בסוד לענייני צדק, משרה בה החזיק למשך שארית חייו. לייבניץ שירת שלושה שליטים עוקבים של בית בראונשוויג כהיסטוריון, יועץ פוליטי, ובאופן בולט מכל, כספרן של ספריית הדוכסות. הוא לפיכך התערב בכל העניינים הפוליטיים, היסטוריים ותאולוגיים הקשורים בבית ברונסוויק; המסמכים שנכתבו בתקופה זו מהווים חלק רב ערך של התיעוד ההיסטורי של תקופה זו.
בין האנשים היחידים בצפון גרמניה שקיבלו את לייבניץ הייתה האלקטורית סופיה מהנובר (1714 - 1630), ובתה סופיה שרלוטה מהנובר (1705 - 1668), מלכת פרוסיה ותלמידה המושבע, וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, סבתו של מלך בריטניה לעתיד ג'ורג' השני. בעבור כל אחת מהנשים האלו הוא היה מכותב, יועץ, וחבר, ובתמורה, הן כולן תמכו בלייבניץ יותר מאשר בני זוגם ומלך בריטניה לעתיד ג'ורג' הראשון.
האוכלוסייה של הנובר באותה עת מנתה בערך רק 10,000 איש, והפרובינציאליות שלה בסופו של דבר הפריעה ללייבניץ. אף על פי כן, להיות חצרן מרכזי בבית בראונשוויג היה כבוד של ממש, במיוחד לאור הצמיחה המטאורית ביוקרה של הבית במהלך שירותו של לייבניץ שם. ב-1692, הדוכס מ בראונשוויג הפך לאלקטור היורש של האימפריה הרומית הקדושה. חוק ההסדר הבריטי מ-1701 הועיד את האלקטורית סופיה וצאצאה להפוך למשפחה המלכותית של אנגליה, אחרי שגם המלך ויליאם השלישי ואחותו בחוק ויורשתו, המלכה אן, נפטרו. לייבניץ מילא תפקיד מרכזי ביוזמות ובמשא ומתן שהוביל לפעולה הזו, אך לא תמיד פעל באופן אפקטיבי. לדוגמה, משהו שהוא פרסם באופן אנונימי באנגליה, במטרה לקדם את מטרות בית בראונשוויג, צונזר באופן רשמי על ידי הפרלמנט הבריטי.
בני בית בראונשוויג התייחסו בסבלנות למאמצים האינטלקטואליים האדירים שלייבניץ הקדיש למחקריו המדעיים שלא היו קשורים לחובותיו כחצרן, מחקרים כגון ליטוש לכדי שלמות של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, כתיבה על נושאים מתמטיים אחרים, לוגיקה, פיזיקה ופילוסופיה, וכן לשמירה על תכתובת ענפה. הוא החל לעבוד על הקלקולוס ב-1674; העדות המוקדמת ביותר לשימוש בו נשארה מבמחברותיו ששרדו משנת 1675. ב-1677 כבר הייתה ברשותו מערכת קוהרנטית, אך הוא לא פרסם אותה עד 1684. מאמריו המתמטיים החשובים ביותר של לייבניץ פורסמו בין השנים 1682 ו-1692, בדרך כלל בכתב עת אשר הוא ואוטו מנקה ייסדו ב-1682, Acta Eruditorum. כתב עת זה מילא תפקיד מפתח בקידום המוניטין המתמטי והמדעי של לייבניץ, אשר בתורו הגביר את הבולטות שלו בדיפלומטיה, היסטוריה, תאולוגיה ופילוסופיה.
האלקטור ארנסט אוגוסטוס הפקיד בידי לייבניץ את המשימה לכתוב היסטוריה של בית בראונשוויג, שתתחיל מזמנו של קרל הגדול או מוקדם יותר, בתקווה שהספר שייכתב יקדם את שאיפותיו השושלתיות. בשנים 1691 -1717 לייבניץ עבד בספריית הדוכס אוגוסט. מ-1687 ל-1690, לייבניץ נסע רבות ברחבי גרמניה, אוסטריה ואיטליה, כשהוא מחפש ומוצא חומרי ארכיב הקשורים לפרויקט הזה. עשורים חלפו אך שום ספר היסטוריה לא הופיע; האלקטור הבא הפך נרגז מאוד מהשיהוי לכאורה של לייבניץ. לייבניץ מעולם לא סיים את הפרויקט, במידה מסוימת בגלל התפוקה האדירה שלו בחזיתות רבות אחרות, אבל גם מפני שהוא התעקש על כתיבה קפדנית של ספר מחקרי ומלומד בהתבסס על מקורות ארכיוניים, בעוד שפטרוניו היו שמחים אילו היה נכתב ספר פופולרי קצר - משהו שהוא קצת יותר מגנאלוגיה והערות עליה, שיושלם תוך שלוש שנים או פחות. הם מעולם לא ידעו שהוא למעשה לקח על עצמו חלק נכבד במשימה שרצו שתבוצע; כאשר החומרים שלייבניץ כתב ואסף על ההיסטוריה של בראונשווייג פורסמו בסופו של דבר במאה ה-19, הם מילאו שלושה כרכים.
ב-1708, ג'ון קייל, שכתב בכתב העת של החברה המלכותית ועם ברכתו של ניוטון, האשים את לייבניץ בגנבה ספרותית של הקלקולוס של ניוטון. כך החלה עימות לייבניץ-ניוטון על הקדימות על גילוי הקלקולוס אשר העיבה מאוד על המשך חייו של לייבניץ. חקירה רשמית שנערכה על ידי החברה המלכותית, שנעשתה בדרישתו של לייבניץ תמכה בעמדתו של קייל. היא פסקה לטובת ניוטון, אך את הדוח המסכם של הוועדה כתב למעשה ניוטון עצמו. היסטוריונים של המתמטיקה שכתבו החל מ-1900 נטו לתמוך בלייבניץ, תוך הצבעה על ההבדלים בין הגרסאות של לייבניץ וניוטון לקלקולוס.
ב-1711, במהלך מסעותיו באירופה הצפונית, הצאר הרוסי פטר הגדול עצר בהנובר ופגש את לייבניץ, אשר כתוצאה לקח עניין מסוים בעניינים רוסיים במשך שארית חייו. ב-1712, לייבניץ החל במגורים במשך שנתיים בווינה, שם הוא מונה ליועץ הקיסרי המשפטי של בני הבסבורג. בעקבות מותה של המלכה אן ב-1714, האלקטור גאורג לודוויג הפך למלך בריטניה ג'ורג' הראשון, תחת התנאים של חוק ההסכמה 1701. אף על פי שלייבניץ עשה רבות למען התרחשותו של האירוע המשמח הזה, זאת לא הייתה שעת התהילה שלו. על אף השתדלותה של נסיכת ויילס, קרולין מאנסבך, ג'ורג' הראשון אסר על לייבניץ להצטרף אליו בלונדון עד שהוא ישלים לפחות כרך אחד על ההיסטוריה של בית ברונסוויק אשר אביו הפקיד בידיו לכתוב כשלושים שנה מוקדם יותר. יותר מכך, בעבור ג'ורג' הראשון, לכלול את לייבניץ במסעו ללונדון יהווה עלבון עבור ניוטון, שנתפס כמי שניצח בעימות הקדימות על הקלקולוס ושמעמדו בקרב מעגלים בריטיים רשמיים לא יכול היה להיות גבוה יותר. בסופו של דבר, חברתו ומגינתו האלקטורית האלמנה סופיה, נפטרה ב-1714.
מותו.