קלמנסו נולד במחוז ונדה שבמערב צרפת. רופא בהכשרתו. לאחר סיום לימודיו עבר לפריז, שם היה לפעיל פוליטי ולעיתונאי. בדצמבר 1861 היה שותף, עם כמה ידידים, לייסוד ביטאון שבועי, "העבודה" (Le Travail) ב-23 בפברואר 1862 עצרה אותו המשטרה באשמת תליית כרזות, שקראו להפגנה. הוא ישב 77 ימים בכלא. בשנת 1865 סיים את לימודיו כדוקטור לרפואה. הוא ייסד כמה כתבי עת ספרותיים וכתב מאמרים רבים, שרובם תקפו את המשטר הקיסרי של נפוליאון השלישי. כאשר החלו סוכני הקיסרות להצר את רגליהם של מתנגדי המשטר, שרבים מהם נשלחו למתקן הענישה אי השדים בגינאה הצרפתית, יצא קלמנסו לארצות הברית, שם עבד בניו יורק בשנים 1869-1865, לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא החזיק במשרת רופא אך את רוב זמנו הקדיש לכתיבה פוליטית לעיתון פריזאי. כמו כן לימד צרפתית בבית ספר בקונטיקט.
ב-1875 נבחר לנשיא מועצת העיר פריז וכיהן בתפקיד עד לשנה שלאחר מכן, בה נבחר לבית הנבחרים, בו הצטרף לשמאל.
במקביל לכהונותיו הציבוריות המשיך לעסוק בעיתונות. בין השאר היה פעיל במסגרת המאבק הדרייפוסרי. ב-1898 פרסם בעיתונו "ל'אורור" את מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים...!", לו אף נתן את הכותרת.
בשנת 1906 נבחר לכהן כראש ממשלת צרפת והתפטר בשנת 1909. ערב מלחמת העולם הראשונה הזהיר בכתב ובעל פה מפני כוונותיה של גרמניה וקרא לצרפת להתכונן לקראת הסכנה.
בשנת 1917, בגיל 76, נקרא לקבל לידיו את ראשות הממשלה וכיהן בתפקיד במשך השנה האחרונה של המלחמה ועד שנת 1920.
לאחר המלחמה הקדיש את עצמו לעניין הסדרי השלום ודאג לאינטרסים של ארצו בועידת השלום בפריז (1919).
קלמנסו היה התגלמות הריאל פוליטיק במהלך גיבוש חוזה ורסאי. בדרישותיו ביקש להדגיש את הצורך לביטחון קבוע של צרפת מפני תוקפנות גרמנית עתידית. בערוב ימיו התמסר למשימות הסברה למען צרפת, לנסיעות בעולם ולכתיבת ספרים.
בקרב אזרחי צרפת הוא זכה לכינוי "הנמר" עקב יחסו התקיף לגרמניה. כאדם היה קלמנסו ידוע באופיו הציני. במהלך ועידת ורסאי אמר על וודרו וילסון בלגלוג ש"הוא מתייחס לעצמו כאילו הביא לוורסאי את עשרת הדיברות".
חיים אישיים ומשפחה.
ב-23 ביוני 1869 נשא קלמנסו לאישה את אחת הסטודנטיות שלו, מרי אלייזה פלומר (1923-1848). הזוג הביא לעולם שלושה ילדים לפני שהנישואים התפרקו בגירושין עתירי מחלוקות.
בתקופה זו הצטרף קלמנסו למועדון גולים צרפתיים בניו יורק, שיצא נגד משטר הקיסרות הצרפתי.
שוד הטלפונים הגדול
שוד הטלפונים הגדול, הוא סרט קומדיה ישראלי, העוסק בהונאה של בנקים.
הסרט הופץ על ידי סרטי נח.
עלילה.
הסרט מתמקד במספר דמויות המניעות את העלילה: פקיד בנק לאומי בשם משולם וסרמן, אמו, חברתו ושתי כנופיות שודדים. כל אלו, ערכו "הסכם" על האזורים בהם "יפעלו". כאשר הבנק קובע לפקיד את הכינוי "המוח", ובמקביל יש מלחמה בין שתי הכנופיות על "מוח" מסוג אחר, אדם בעל רעיונות מבריקים בכל הקשור לתכנון מעשי שוד וגנבה.
כאשר אחת הכנופיות שודדת את סניפו בראשון לציון, נתקל הפקיד במכונית הממתינה לשודדים בחוץ, חובט בראשו של הנהג, מוציא אותו החוצה ונכנס במקומו למכונית. כאשר השודדים יוצאים עם שלל כל הקופות והכספות בבנק, מוביל אותם ה"נהג" שלהם הישר אל תחנת המשטרה. שם העניינים מסתבכים, וכל השודדים שנעצרו עושים יד אחת נגדו. הוא אינו מצליח לשכנע את השוטרים שאינו חלק מהכנופיה ושניסה לסכל את השוד. השוטרים מחליטים על קיום משפט בעניינו. אך כאשר הם מגיעים לבית המשפט, לא רק שהוא חומק משוטריו, אלא גם מתחזה לעד במשפט אחד ואף לשופט במשפט אחר – בו הוא מוצא את הנאשם זכאי.
לאחר שנחטף מכנופיה לכנופיה, מחליטות שתי הכנופיות במאמץ משולב לחטוף את אמו הפולניה ולשחרר אותה תמורת חצי מיליון לירות, אותן הפסידו בגלל ששיבש שוד במלטשת יהלומים.
הוא מתכנן מזימה יוצאת דופן, שתגרום לכך שכל מי שמטלפן לסניף בנק לאומי בראשון לציון יופנה באמצעות שיבוש הקווים אל חברתו ואל ה"מוח" האמיתי המשתפים איתו פעולה.
למחרת הבוקר, הוא עושה סיבוב בין כל סניפי הבנק בארץ, כאשר הוא מציג את עצמו בכל סניף עם לבוש אחר, אך עם אותו שם, ובכל סניף מבקש לפדות המחאה שלו על־סך 40,000 לירות למזומן.
כאשר מנהלי הסניפים מתקשרים כביכול לסניפו של וסרמן לקבלת אישור על הכיסוי, הם למעשה מקבלים אישור מפוברק מחברתו ו"המוח" המקורי. הוא משיג את הכסף, אך ללא ידיעתו אמו חומקת מהכנופיות. הן מנסות להערים עליו דרך התחזות של אחד מחברי הכנופיה לאמו. נקבע שחילוף הכסף תמורת בת הערובה יתבצע באצטדיון רמת גן, אך אמו וחברתו פונות אל המשטרה ונעזרות בהם כדי למנוע את רציחתו בידי הכנופיות.
הסרט מסתיים כאשר הפקיד נעצר בשם החוק.
הסיפור האמיתי מאחורי הסרט.
הסרט הדמיוני נוצר בעקבות הונאה אמיתית. בתחילת שנות השבעים (או סוף שנות השישים) נגנב כסף מבנק לאומי בטכניקה המתוארת בסרט. הפושעים פתחו חשבון בסניף מבודד יחסית, סניף "שיכון המזרח" בראשון לציון, ובזמן שאחד הפושעים השתלט על קו הטלפון של הסניף, פדה שותפו, בסניפי בנק לאומי בתל אביב, המחאות שנמשכו על החשבון שנפתח בסניף "שיכון המזרח". חרף חקירה מאומצת של המשטרה, לא נלכדו הפושעים עד עצם היום הזה.
צביה
יאור
ארבע מיתות בית דין
ארבע מיתות בית דין הן שיטות הוצאה להורג לביצוע עונש מיתה, המתוארות בהלכה היהודית כאמצעי ענישה במסגרת מערכת "דיני הנפשות".
על פי ההלכה, עונש מיתה נגזר רק בזמן שהסנהדרין יושבת בלשכת הגזית, ועל כן חדלה מלהתקיים בסוף ימי בית שני. התורה הטילה סייגים רבים על קביעת עונש מיתה לאדם, עד לכדי כך שכמעט בלתי אפשרי להגיע בפועל לחיוב עונש מיתה. משום מגבלות אלו, היו עונשי מיתה נדירים ביותר. המשנה במסכת מכות מציינת כי "סַנְהֶדְרִין הַהוֹרֶגֶת אֶחָד נִקְרֵאת חָבְלָנִית. רַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה אוֹמֵר, אֶחָד לְשִׁבְעִים שָׁנָה. רַבִּי טַרְפוֹן וְרַבִּי עֲקִיבָא אוֹמְרִים, אִלּוּ הָיִינוּ בְסַנְהֶדְרִין לֹא נֶהֱרַג אָדָם מֵעוֹלָם".
גזר דין מיתה והוצאה להורג יכול להינתן רק על ידי "סנהדרין קטנה" (בתי דין של 23 דיינים ממקומות שונים בארץ), למעט מספר עבירות מצומצם, שנידונו רק על ידי הסנהדרין הגדולה. דיני ארבע מיתות בית דין נדונים בפירוט במסכת סנהדרין.
מקור וטעם.
חז"ל גזרו מתוך החוק המקראי ארבע שיטות הוצאה להורג. שיטת ההמתה נקבעה לפי חומרת המעשה שבגינו הורשע הנידון. קיימות ארבע שיטות לפי דרגת חומרתן, וחז"ל סידרו אותן מן הכבד אל הקל: סקילה, שרפה, הרג וחנק. לשיטתו של רבי שמעון סדר החומרה היה כך: שרפה, סקילה, חנק והרג.
על פי המקרא, נראה שמטרת העונשים היא תיקון החברה על ידי הוצאת עושי רע מתוכה והרתעת השאר. למשל, בדינו של בן סורר ומורה: . על פי דברי חז"ל מיתת בית דין מכפרת לאדם על חטאיו אם התוודה, והוא בן עולם הבא.
גישת חז"ל כלפי הריגת הנידון הוא כאל רע הכרחי, והיחס לנהרג מבוטא בדברי רבי מאיר:
מעיון בתנאים הרבים שהם כמעט בלתי אפשריים הדרושים להבאה בבית הדין היהודי לידי עונש מיתה, עולה שמטרת עונש המיתה נועד להוות כלי ערכי שמגדיר את חומרתן של עבירות מסוימות, ולא כלי מרתיע או עונש שבא להוות נקמה בחוטאים. תשובה מאלפת בהקשר זה היא תשובתו של הרב משה פיינשטיין, מגדולי ההלכה במאה העשרים, שנכתבה לבקשת מושל ניו יורק שפנה לרב בבקשה שיחווה דעתו בעניין זה . וכך פותח הרב פיינשטיין את תשובתו:
בתשובתו מדגיש הרב פיינשטיין שעונש המוות בתורה אינו נובע מרגשי נקם וגמול, שכן דבר זה מסור לאל בלבד, כמו שנאמר בתלמוד "'יבוא בעל הכרם [=הקב"ה] ויכלה את קוציו". הרב פינשטיין מדגיש שעונש המוות שבתורה נועד לביטוי עקרוני של חומרת האיסור, ולאפשר חינוך להבנה של חומרת האיסור. כיוון שכך, התורה קבעה קריטריון רחוק מאוד לשימוש מעשי בעונש המיתה, עקב החומרה היתירה שכרוכה בנטילת נפשו של אדם, וחשיבותה של כל נפש.
בדרך זו הוא מסביר את ההגבלות הגדולות (כגון צורך בהתראה מוקדמת, עדות ישירה – ולא נסיבתית בלבד - של לפחות שני עדים כשרים, בית דין של עשרים ושלשה דיינים מוסמכים, וכיוצא בזה), ואת תנאי הכשירות המיוחדים שנדרשים מהדיינים שדנים בדיני נפשות:
למרות ההסתייגות הגדולה שלו מהטלת עונשי מוות, מוסיף הרב פינשטיין בחתימת דבריו שאם מטרת עונש המוות היא "לצורך השעה", להילחם בפשיעה הגואה, ניתן להשיתה כדי "למיגדר מילתא", לגדור את הדבר:
תשובה זו משקפת את דרך המלך של המשפט העברי בימינו, השולל כעיקרון עונש מוות, אך מתירה במקרים מיוחדים ו"לצורך השעה".
פירוט וביצוע המיתות.
פרטי הביצוע של ארבע המיתות מבוארים במסכת סנהדרין בפרקים ו–ז; להלן תובא תמצית הדברים:
לפני ההוצאה להורג היו מוליכים את הנידון למקום ההריגה, וכרוז היה עובר לפניו ומודיע את חטאו ואת עונשו ושואל אם יש מישהו שיכול ללמד עליו זכות. אם נמצא אדם כזה היו מחזירים אותו לבית הדין ושומעים את טענותיו, ואף הנידון היה יכול לבקש ללמד זכות על עצמו, שמא דעתו התבלבלה עליו בשעת המשפט. במרחק של עשר אמות ממקום הריגתו, הנידון היה צריך להתוודות על חטאו, ובמקרה של סקילה, במרחק של ארבע אמות היו מפשיטים אותו (אך אישה לא הייתה מופשטת). על פי הרמב"ם ההפשטה נועדה לזרז את מותו. לאחר מכן, היו מטשטשים את דעתו של הנידון בסם המהול ביין.
מכאן משתנה הביצוע לפי סוגי המיתות השונות:
סקילה.