מחלפי עלה תלתן סובלים מבעיה מרכזית המכונה 'אריגה'. המקור לבעיה זו נובע מהקרבה בין נתיבי הכניסה והיציאה במחלף, שגורמת לכלי הרכב הנכנסים לכביש לחצות את מסלול כלי הרכב היוצאים ממנו. בתנועה עמוסה גורמת האריגה לעומסי תנועה במחלף ולכן מחלפי עלה תלתן מתאימים למפגש בין שני כבישים שהתנועה העוברת ביניהם היא דלילה. פתרון חלקי אפשרי לבעיה הוא הגדלת הלולאות ובכך הרחקת הכניסות והיציאות, אך בפתרון זה המחלף שבלאו הכי גדול משמעותית ממחלף יהלום הופך לגדול מאוד. חלופה אחרת, אך יקרה, היא הסבת פניות של עלה תלתן לפניות רמפה-ישירה הלקוחות ממחלף ערימה. במקרה כזה הופך המחלף למחלף מסוג 'עלה תלתן ערימה'. דרך נוספת להתמודדות עם השפעות האריגה היא הוספת נתיב שירות עצמאי לפונים במחלף, כך שהתנועה שאינה פונה במחלף מבודדת ואינה מושפעת מעומסים אפשריים ביציאה ובכניסה.
חיסרון נוסף הוא רדיוס הפנייה בלולאות, המחייב הפחתת מהירות כלי הרכב באופן משמעותי. עקב כך, תאונות התהפכות של כלי רכב בלולאה הן מחזה נפוץ. ככל שרדיוס הלולאות גדול יותר, כך התנועה בהן זורמת מהר ובאופן בטוח יותר.
היסטוריה.
המחלפים הראשונים מטיפוס זה נבנו בארצות הברית בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. ייתכן שהמחלף הראשון מביניהם נפתח ב-1929 במדינת ניו ג'רזי. מהנדס אזרחי בשם ארתור הייל מארצות הברית רשם פטנט על התכנון עוד בשנת 1916. באירופה נרשם פטנט בשווייץ בשנת 1928 והחל מ-1936 נבנו מחלפי עלה תלתן בכבישים מהירים בגרמניה.
ירוחם יהודה ליב פרלמן
רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן (תקצ"ה, 1835-ז' בשבט תרנ"ו, ינואר 1896), היה רבה של מינסק, נודע בכינויו "הגדול ממינסק".
תולדותיו.
נולד בבריסק, לר' שלמה זלמן ולפיגא. מגיל צעיר מאוד התגלו בו כישרונות מיוחדים כמו שקידה, תפיסה מהירה וחריפות.
בנערותו היה בא מדי פעם לרבה של בריסק, ר' יעקב מאיר פאדווא, לומד לפניו ומשמיע לו מחידושיו לשם ביקורת והדרכה. הרב פאדווה השפיע על הרב פרלמן רבות, במיוחד בגישת לימודו ובהתנהגותו.
בגיל שלוש עשרה נשא את בתו של ר' יעקב, מדייני בריסק, שהתחבר עמו והיה לומד עמו בחברותא.
בגיל חמש עשרה נסע לקובנה, שם שהה שנתיים, בהן נפגש עם רבניה, ובפרט בא בדברים עם הרב ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר. ר' ישראל ניסה למשכו להצטרף לדרכי התנועה, אולם מהר מאוד גילה שבן שיחו מתעניין רק בלימוד עיוני.
זמן קצר לאחר שובו לבריסק נפטרה אשתו והוא התחתן בשנית עם לאה, בתו של ר' נחמן ניימארק, מנכבדי העיר, שאימצה לה לבן את בנו מנישואיו הראשונים. אולם כעבור זמן לא רב נפטר גם הבן.
לאחר שכיהן ברבנות בערים סלץ ופרוז'ני, הוזמן לכהן כרבה של העיר מינסק, עליה נחקק שמו לדורות, ושם כיהן עד סוף ימיו.
בעיר זו עבר תלאות לא מעטות, אולם זכה להערכה רבה של יהודי העיר.
"הגדול ממינסק" נפטר בז' בשבט תרנ"ו.
בינוי
הכוח וינה
מדינות הודו
טריטוריות הודו
ספרי רבי יוסף חיים
יעקב גיל
ח'רבת ח'ייבר
ח'רבת ח'ייבר הוא תל הנמצא בשומרון, צפונית מהכפר הפלסטיני מיית'לון, 3 ק"מ מזרחית מהכפר סָנוּר, שבו נמצאו שרידים מהתקופות הרומית, הביזנטית והערבית הקדומה.
תיאור המקום.
התל נקרא במפות הסקר הבריטי משנת 1888 בשם "Tel Kheibar" ובמפה הישראלית "ג'בל חיבר". התל מתנשא לגובה 492 מטר מעל פני הים. התל נבדק בסקר הר מנשה. השטח נטוע עצי פרי, מצויים בו בורות מים, יש בו מעט שרידי ביצורים והוא מוקף בחומה נמוכה אשר לא נאמד מועד הקמתה. כמו כן נמצאו באתר שרידי סרקופאג מהתקופה הרומאית.
הקשר ליהודי ח'ייבר.
שם המקום משך את תשומת לב החוקרים לאור הדמיון בינו לבין שם השבט היהודי ח'ייבר שברח מערב הסעודית במאה ה-7. מקום נוסף בארץ בו חיים מוסלמים אשר מזהים עצמם עם צאצאי יהודי ח'ייבר הוא יטה, בדרום הרי חברון. ח'רבת ח'ייבר רחוקה מנתיבי התחבורה בארץ ישראל ומתאימה כמקום מקלט לשבט היהודי שברח ממוחמד
בעקבות קרב ח'ייבר, בשנת 628.
הארכאולוג צבי אילן סייר במקום בשנת 1971, ומצא כי תושבי הכפר סאנור הסמוך מודעים לכך "כי שם גרו היאהוד בימי קדם (ח'רבת ח'ייבר)". התושבים יודעים גם על מסורת ערבית-מקומית שעל פיה כאשר גורשו היהודים מחצי האי ערב היו שבחרו לעלות לארץ-ישראל ולהתיישב בח'רבת ח'ייבר אשר בעמק סאנור. מסורת מקומית נוספת מספרת על מלך יהודי שישב בכפר סאנור ועל בתו שישבה בתל ח'יבר.
חפירות באתר.
בנובמבר 1985 נחפרה מערת קבורה בשיפולים המערביים של התל. היה זה במסגרת אישור תוכנית בנייה בכפר מיית'לון על ידי הממישל הצבאי. החפירה נערכה מטעם קצין מטה ארכאולוגיה ביהודה ושומרון על ידי עפר שיאון ועבדאל רחים חמראן.
המערה, בגודל 8.5 מטר על 7.5 מטר נחשפה במדרון המכוסה במדרגות חקלאיות. למערה שני חלקים: חלק דרומי וחלק צפוני. שני החלקים נפתחים אל עבר חצר חצובה. החלק הדרומי של המערה כולל אולם, אשר במרכזו נמצא סרקופג שבור. אל המערה ירדו בשש מדרגות. החלק הצפוני כולל שני מפלסים וששה כוכים טבעיים שהורחבו בעבודת סיתות גסה. למערה זו ירדו בארבע מדרגות. פתח זה נמצא חסום באבן גולל. בשני האולמות נמצאו שלדיהם של 11 בני אדם.
הממצא הקיראמי במערה כלל: שברי קנקנים, סירי בישול, קערות ושני בקבוקים. התיארוך הוא לתקופה הרומית המאוחרת ולתקופה הביזנטית. כן נמצאו באתר 11 נרות חרס שלמים ושני שברי נרות מהתקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
החופרים סבורים כי המערה שימשה לקבורה לתושבי ח'יבר מתקופת הברונזה התיכונה ב' עד לימי הביניים.
הודאה
הודאה היא הצהרה בה אדם מודה בביצוע עבירה פלילית. הודאה שניתנה מרצונו החופשי של המודה נחשבת במערכות משפט רבות (ובכלל זה במערכת המשפט הישראלית) לראיה חזקה מאוד נגד המודה ומכונה בשל כך "מלכת הראיות". גם כאשר נאשם חוזר בו מהודאה שנתן קודם לכן, מוענק להודאה המקורית משקל רב יחסית בעת הכרעת דינו. בשיטות משפט שונות בעולם המערבי נדרשת ראיה ישירה נוספת מלבד ההודאה.
כיום במערכות המשפט השונות בעולם, וגם בישראל, קיימת מחלוקת ביחס לחשיבות הניתנת להודאה, ויש המבקרים אותה. עיקר הביקורת נגדה מתייחס להרשעתם של חפים מפשע, הנגרמת לדעת המבקרים כתוצאה מהסתמכות יתר על הודאות שווא, ועל כן יש המכנים אותה: "קיסרית הרשעות השווא".
המינוח העברי.
בלשון חז"ל הודיה והודאה היו שתי הגיות למילה שיש לה שתי משמעויות: אמירת תודה, והכרה בחטא. הודיה הייתה ההגייה הארצישראלית, ואילו הודאה הייתה ההגיה הבבלית למילה זו.
בעברית העדכנית נהוג לבדל בין הודיה - אמירת תודה ושמחה על פי לשון חז"ל, מלשון להודות ולהלל, לבין הודאה - עדות אדם עצמו על פשעים שעשה. כך גם השם לנשים הודיה משמעותו כמובן במשמעות הטובה, ושם המושב הודיה הוא משחק מילים משולש (על שם יהודי הודו שהקימוהו, על שם הבן המקראי של כלב נשיא יהודה, ועל שם ההלל והשמחה), אך בוודאי לא על פשע. אך בשנת ה'תשפ"ב 2022 בעת המשפט החוזר של רומן זדורוב במהלך הדיון המשפטי דובר על "הודייתו" ו"נתינת ההודיה", לכל אורך הדיון המשפטי, הן בפי השופטים והן בתמלול דברי עורכי הדין, וטענות הצדדים, לדוגמה: "המערער לא יודע להשיב מדוע חזר בו מההודיה." ניסוח זה התקבל בהתאם לרשום בחוק: "...רק אם הביא התובע עדות בדבר הנסיבות שבהן ניתנה ההודיה ובית המשפט ראה שההודיה הייתה חופשית ומרצון." עם זאת בכל העיתונות, ואף בית המשפט במהלך דיון זה עצמו, ברגע שלא נדונו סעיפי החוק עצמם, חזרו להשתמש במונח "הודאה".
ההודאה במשפט הישראלי.
על פי החוק, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים ונדירים במיוחד שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.
הודאה של הנאשם ניתנת בשתי צורות עיקריות:
תוקפה של הודאה זו מעוגן בחוק, הקובע גם תנאים מסוימים לקבילותה: עדות של החוקר או המדובב שהיו נוכחים בעת מתן ההודאה ומאמתים את תוכנה, וכן אימות הנסיבות החוקיות למתן הודאה – שהייתה מרצון חופשי וללא כפייה.
הודאה באשמה מוגשת על ידי התביעה כראיה מרכזית בחומר הראיות המצורף לכתב אישום. עוד לפני הצגתה בפני השופט, יכול להתקיים הליך ביניים הדן בקבילות ההודאה בלא קשר לתוכנה, זהו משפט זוטא, בו נטען כי ניתנה שלא מרצונו החופשי של הנאשם ובאמצעים פסולים כאמור בפקודת הראיות. עם זאת, מעולם לא קרה בישראל שנאשם זכה במשפט זוטא ולפיכך מעולם לא זוכה נאשם לאחר שהוברר שהודאתו לא נמסרה מרצונו החופשי. עם זאת, קרו בישראל מקרים שבהם שוחררו אנשים שהודו ואף שחזרו את הפשע שביצעו לכאורה וזאת לאחר שנמצאו הנאשמים האמיתיים או לאחר שהתברר שלא אירע פשע כלל. כזה היה המקרה של פאבל סמירנוף שהודה ושחזר את רצח חברו ושרפת גופתו ורק לאחר זמן נמצא החבר חי, בריא ושלם וכזה היה גם המקרה של טארק נוג'ידאת שהודה ושחזר את רצח החייל אולג שייחט ורק לאחר מכן נמצאו האשמים האמיתיים.
פסיקה יוצאת דופן אירעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב עת זוכה אלכסנדר וולקוב מרצח גרושתו וזאת לאחר שהשופטים מצאו חוסר התאמה בין השחזור שלו לבין מה שאירע בפועל. כתוצאה מהזיכוי ספגו שלושת השופטים בראשות אב בית הדין שלי טימן, ביקורת נוקבת הן מהתקשורת והן מחבריהם השופטים. ולו רק משום שהודאה נחשבת בישראל כמלכת הראיות ואין בילתה כאשר נלווה אליה דבר מה נוסף פעוט ככל שיהיה.
משקלה של הודאה.