קיימת התאמה בין הנקה בימים הראשונים לחיי התינוק ולבין תפוקת חלב גבוהה.יש להאכיל תינוקות כאשר תינוקות מראים סימני רעב.נפוץ כי בחצי השנה הראשונה לחייהם, לתינוקות יהיה צורך להאכלה במהלך הלילה.לרוב בימיו הראשונים של התינוק זמן ההנקה הממוצע ינוע בין 10 ל-15 דקות.
אם תינוק איננו מסוגל לינוק, יש לספק את החלב המופק עצמאית (משאבה או לחיצות ידניות), עד שעתיים מרגע הפקת החלב, ולפחות 8 פעמים ביממה.
טיפול.
רצוי להתחיל בניסיונות טיפול להגדלת אספקת החלב מיד לאחר האבחון מאחר שקשה להחזיר את המצב לקדמותו. הטיפול העיקרי להגדלת אספקת החלב הוא להגביר את התדירות של ניקוז החלב מהחזה וכן הגברת גירוי החזה. נמצא כי לאמהות לילדים המסוגלים לינוק באופן תקין, הטיפול הראשוני שעליהן לבצע הוא שיפור טכניקת ההנקה. אם אחיזת התינוק בשד איננה מיטבית, שיפור האחיזה עשוי לעזור לתינוק לינוק כמות חלב גדולה יותר. עיסוי עצמי של החזה מומלץ עבור הגברת רפלקס פליטת החלב והגברת זרימתו. חלק מהמומחים ממליצים על שימוש במשאבת חלב לאחר כל הנקה לשם יציאת כמות חלב גבוהה יותר מה שיעודד את ייצור החלב. אם התינוק איננו מסוגל לינוק באופן תקין, מומלץ לשאוב את החלב בצורה ידנית או בעזרת משאבת חלב.
מומלץ לאמהות המשתמשות בתרופות וצמחי מרפא לקבל הנחיות לשימוש בטיפולים, שכן אלו עלולים לדכא את ייצור החלב.מומלץ כי אישה הסובלת מתפוקת חלב נמוכה תעבור בדיקות גופניות מקיפות לבדיקת גורמים אפשריים למצב,אך עם זאת, מקצוענים ויועצי הנקה רבים אינם מפנים לבדיקות אלו.
תרופות וצמחי מרפא.
מומחים רבים להנקה ויועצי הנקה ממליצים להשתמש בתרופות או בצמחי מרפא אשר אנשים סבורים כי הם עשויים להגביר את תפוקת החלב. בשנת 2010 נערך מחקר אקראי, כפול-סמיות, מבוקר על ידי תרופת דמה אשר הראה כי דומפרידון הגביר את ייצור החלב אצל אמהות לפגים. מחקר קטן נוסף הראה כי רק חלק מהנשים הגיבו לדומפרידון והשאר לא. בחלק מצמחי המרפא, ביניהם גרגרנית יוונית וגדילן מצוי, נעשה שימוש מסורתי ונרחב על מנת להגביר את אספקת חלב האם, עם זאת, אין מספיק ראיות מדעיות לאישוש יעילותם של צמחי מרפא להגברת תפוקת חלב אם. נוהלי העבודה של האקדמיה להנקה בנוגע לתפוקת חלב נמוכה טוענים כי אין ראיות מדעיות מבוססות לכך שניתן להגדיל את תפוקת החלב בעזרת צמחי מרפא אך עם זאת, חלק מהחומרים עשויים להיות שימושיים במקרים מסוימים.
הזנה משלימה.
אם אספקת חלב האם איננה מספיקה, מומלץ להשתמש בתרכובת מזון לתינוקות או אף בחלב של אם תורמת, על מנת שהתינוק יקבל כמות מספקת של חומרי מזון. רצוי להשתמש בתרכובות המזון לתינוקות מיד לאחר ההנקה ולא במקומה. לרוב השימוש בתרכובות המזון יורד בהדרגה כאשר תפוקת החלב חוזרת לתקינותה. במקרים מסוימים, במיוחד כאשר תפוקת החלב נמוכה מסיבות רפואיות כמו למשל מחסור ברקמה בלוטית, שימוש בתרכובות המזון לתינוקות לטווח ארוך הוא הכרחי. לנשים אשר מתקשות להניק, מומלץ להניק במידת האפשר במקביל לשימוש בתרכובת מזון לתינוקות, דבר המציע יתרונות רבים על פני שימוש בתרכובות המזון לתינוקות בלבד.
סובייקט
סובייקט הוא מושג פילוסופי ופסיכולוגי בעל משמעויות שונות, תלויות שיח, תחום וזמן. בפילוסופיה המודרנית ובפסיכואנליזה "סובייקט" מציין לרוב את ההוויה האנושית הנתונה ביחסים עם הוויה אחרת – ה"אובייקט" .
מקור המושג.
מקור המילה "סובייקט" הוא המילה הלטינית subjectum שפירושה "מה שנמצא מתחת" - המצע. המילה נכנסה ללטינית דרך היוונית העתיקה, כאשר בפילוסופיה היוונית (אריסטו) משמעותו של "סובייקט" הייתה התשתית, או המצע הראשוני אליו ניתן לייחס תכונות, איכויות ושמות תואר. הסובייקט היה החלק השומר על זהותו בתהליכי שינוי. תפיסה זו של המונח היא כוללנית, ללא החלוקה שנוצרה בהמשך בין סובייקט לאובייקט.
התפתחות המושג.
הסובייקט הריבון.
השימוש הפילוסופי המודרני הראשון במושג הסובייקט התייחס לתפיסת האדם אצל הפילוסוף רנה דקארט (1596 - 1650) - האני החושב ("הקוגיטו") של דקארט אינו רק מצע של תכונות אלא הוא בעל מודעות, חירות ואוטונומיה. עמנואל קאנט (1724 - 1804) תיאר את הסובייקט כמבנה אחדותי של תודעה המכוננת את האובייקטים אותה היא תופסת ובכך מאפשרת למציאות לשאת משמעות. מבנה תודעה זה הוא המקור להכרה ראציונלית, והאוטונומיה של התבונה היא זו שמקנה לסובייקט את היכולת לפעול באופן מוסרי.
בעקבות קאנט הפילוסופיה המודרנית זיהתה בין סובייקטיביות, מודעות ורציונליות. הסובייקט נתפס כעין ריבון של תודעתו ושל תכניה, מי שקובע את המציאות, מודע לעצמו, בעל חירות ויכול ליזום פעולות ולהשיג שליטה על חייו, בניגוד לאובייקט שהוא מושא הפעולה הסביל. דמות זו של הסובייקט השתלבה בחשיבה של עידן הנאורות והשפיעה על האופן בו האדם נתפס בתרבות המערבית המודרנית מאז המאה ה-18. כדוגמה, הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית של תחילת המאה ה-20, אף על פי שמתווכחת עם היבטים שונים של הפילוסופיה הקאנטיאנית, מדגישה את היותו של האדם בעל חירות ויכולת לעצב את חייו ולתת להם משמעות באופן חופשי.
הסובייקט ה"כפוף" - סטרוקטורליזם.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הופיעו גישות חדשות שחתרו תחת ראית הסובייקט כריבון לגורלו, אחדותי ואוטונומי והצביעו על כך שהמילה "סובייקט" עצמה כוללת בתוכה גם את המשמעות של היותו כפוף - "to be subjected to". תפיסה זו מסמנת מפנה אנטי-הומניסטי מובהק, משום שהאדם אינו מוגדר עתה כאדון של עצמו ושל הטבע.
תהליך זה מתחיל כבר בהשפעת הסטרוקטורליזם כתופעה מרכזית בתרבות המאה ה-20. הסטרוקטורליזם מעוגן בהנחה של עמנואל קאנט כי אין בכוחה של ההכרה האנושית לתאר את הניסיון באופן ישיר ובלתי אמצעי, וכי כל ידיעה היא תולדה של המוח האנושי הבאה לידי ביטוי באמצעות השפה. ידיעת כללי השפה, כלומר ידיעת הסימנים הלשוניים ופענוחם היא תנאי לפתיחת "חלון" שמבעד לו נשקפת המציאות. הסטרוקטורליזם טוען שהמבנה של השפה מתקיים גם בתחומים רבים אחרים – כגון מבנה החברה, התקשורת, וכן התודעה. הסטרוקטורליזם מייצג את הרוח הרציונלית, המתארת את המציאות באמצעות מבנים אוניברסליים. במובן זה הפרויקט הסטרוקטורליסטי מחובר לפרויקט השחרור של המודרניזם. במסגרת זו גם תפיסת הסובייקט כבעל ריבונות עצמית וחירות משתנה, והוא הופך להיות בנוי בתבניתן של מערכות חברתיות ותרבותיות שונות.
תאוריות שונות דנו בממדים השונים ובמערכות השונות אליהן הסובייקט כפוף. המרקסיזם ראה את הסובייקט ככפוף לתהליך ההיסטורי הדיאלקטי ולכוחות הכלכליים הדומיננטיים, הפסיכואנליזה מתארת סובייקט הכפוף לגורמים לא מודעים השולטים בו והסמיוטיקה על פי פרדינן דה-סוסיר מכפיפה את הסובייקט לשפה הקודמת לכל דובר והיא שמעצבת את מחשבתו ועולמו. רולאן בארת מבטא את עליונות השפה על פני הסובייקט במאמרו "מות המחבר": "השפה מדברת, ולא המחבר, ו"לכתוב" פירושו להגיע דרך אלמוניות ראשונית...לאותה נקודה שבה רק השפה מגיבה, "מבצעת", ולא "אני"".
הסובייקט האוניברסלי.
המודל הסטרוקטורליסטי מתבטא בגישה האוניברסלית להבנת הסובייקט לפיה יש מבנה המשותף לכלל בני האדם באשר הם, מעבר לגבולות של זמן ומקום. הגישה מיוצגת על ידי הפסיכואנליזה הרואה את מבנה הסובייקט כמכיל הן את התודעה העצמית והן את הכוחות הלא-מודעים. מבנה זה מתגבש מתוך המפגש בין דחפי הגוף לבין המערכת החברתית-תרבותית ודרישותיה, אולם החלק הלא-מודע קודם למפגש זה ומשותף לכל בני האדם. יחד עם ההסכמה על הטענה כי מדובר במבנה נפשי אוניברסלי, התאוריות הפסיכואנליטיות השונות מציעות מבנים שונים של נפש האדם ודרכים שונות להבנתה.
הסובייקט המובנה.
גישה מנוגדת להבנת הסובייקט היא הגישה ההבנייתית על פיה לא קיים סובייקט אוניברסלי, אין גרעין מהותי שנמצא בלב הסובייקטיביות ולכן לא ניתן לדבר על "אמת" או "מהות" אחת לכלל הסובייקטים בעולם. הסובייקט החדש נתפס כמבנה שמקורו בחוק, בשפה ובתרבות; האני שוב אינו בעל הידע, אלא סוכנות שבאמצעותה ידע – לשוני או היסטורי – מגיע לידי ביטוי. הסובייקט מודח ממעמדו הבלעדי כמקור של יצירת משמעויות והכפיפות שלו מובלטת; הסובייקט החדש נולד אל תוך שיטות חשיבה השולטות בגורלו וקובעות את אופיו. הוא הופך לאוסף של מבנים לשוניים ואידאולוגיות תרבותיות המתארים את אופן קיומו.
על פי מישל פוקו הסובייקט הוא מבנה שנוצר על ידי שדות שיח שונים להם אפקטים של כוח, ונתון לפעולתם של כוחות היסטוריים המייצרים ומשנים את משמעותו. מדעי האדם השונים שהחלו להתפתח בתקופת הנאורות הפכו את האדם למושא למחקר, ותוך כדי כך הפעילו עליו כוחות של נרמול, הסדרה ומשמוע שיצרו את התפיסה של סובייקט חופשי ותבוני. פוקו רואה גם בפסיכואנליזה שדה שיח ספציפי המכונן סובייקטים ומפעיל עליהם כוח, בין השאר על ידי ההגדרות שמספק למהי נורמליות. לטענתו מרכזיותו של הסובייקט בתולדות המערב אינה "כוח טבע" בלתי נמנע אלא תולדה של משטר מסוים של חשיבה פוליטית-תרבותית, שהועדף מסיבות שונות. עם היעלמותן של הסיבות ההיסטוריות שהולידו את הצורך באופן חשיבה שכזה, ייתכן שתיעלם, ממילא, מרכזיותו.