משה אבן תיבון לא הרחיק לכת אחר השקפותיו האריסטוטליות של אביו. גם את מורה הנבוכים פירש בצורה הרמונית, תוך ביקורת על הפרשנות הרדיקלית של אביו.
משה בן שמואל אבן תיבון
סקשפהרוואר
סקשפהרוואר (בהונגרית: Székesfehérvár, בגרמנית: Stuhlweißenburg, בלטינית: Alba Regia Regina) היא עיר בהונגריה, מעברו המערבי של נהר הדנובה באמצע הדרך בין בודפשט הבירה לאגם בלטון. היא משמשת גם כבירת מחוז פייר.
היסטוריה.
העיר הנוכחית נוסדה בשנת 972 על ידי גזה שליט הונגריה על ארבעה איים שבלטו מתוך ביצות שהיו באזור. אחד מהאיים האלה הוא מרכז העיר כיום. הוא גם בנה מצודת אבן קטנה ובתוכה את ארמון השליט וכנסייה. סקשפהרוואר מוזכרת לראשונה במסמך של הארכידיוקסיה של וספרם בשנת 1009 בשמה הרומאי "אלבה רגיה" (Alba Regia).
אישטוון הראשון, מלך הונגריה העניק ליישוב תואר של עיר והפך אותה לעירם של מלכי הונגריה. הוא החל בבניית הבזיליקה המלכותית, שנבנתה בשנים 1003 – 1038. 43 מלכים הוכתרו בעיר עד שנת 1526 ו-15 מהם גם קבורים בעיר - האחרון שבהם נקבר ב-1540.
במאה ה-11 הייתה העיר תחנת מעבר חשובה של הצליינים בדרכם לארץ הקודש. ב-1222, אנדראש השני, מלך הונגריה, פרסם את בולת הזהב (Aranybulla) שבה הוגדרו זכויות האצילים וחובות המלכים. מסמך זה היה הבסיס לחוקה של הונגריה עד ל-1848.
ב להונגריה, הכובשים לא יכלו להתקרב לעיר עקב הפשרת שלגים פתאומית שגרמה לשיטפון בביצות שמסביב, והעיר ניצלה.
תקופת ימי הביניים הייתה תקופת פריחה לעיר – נבנו מבני ציבור, כנסיות ובתי ספר. בעלי מלאכה וסוחרים שהתיישבו בעיר הביאו לפריחה גם בחיי הכלכלה של העיר. במאה ה-14 נבנתה מסביב לעיר חומה.
העות'מאנים כבשו את העיר ב-1543 והעיר הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית במשך 145 שנה עד 1688, פרט ל-1601, בה היא נכבשה חזרה לתקופה קצרה. בתקופת השלטון העות'מאני היו תנאי החיים בעיר קשים ורבים מתושביה נטשו אותה. רבים מבניני העיר נהרסו, כולל הבזיליקה המלכותית וארמון המלך. העות'מאנים בנו מסגדים בעיר והיא נראתה כעיר מוסלמית.
מתחילת המאה ה-18 החלה פריחה מחודשת של העיר. האוכלוסייה בה הייתה מעורבת ובנוסף להונגרים ולסרבים שגרו בה, הגיעו אליה גרמנים רבים ומוראבים. ב-1703 קיבלה העיר בחזרה את התואר של עיר מלכותית חופשית אך תפקידי עיר הבירה – שאותם מילאה בימי הביניים – הועברו לפרסבורג ולווינה על ידי השליטים מבית הבסבורג. החל מאמצע המאה ה-18 החלה תנופת בנייה - הוקמו מבני ציבור אזרחיים ודתיים רבים ומפוארים.
אף על פי שחלק ניכר מאוכלוסיית העיר הייתה דוברת גרמנית במקורה, גברה עם הזמן ההשפעה ההונגרית וב תמכו רוב התושבים במורדים. לאחר דיכוי המהפכה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, חלה האטה בהתפתחות העיר והיא הפכה לעיר שדה קטנה היושבת בצילה של בודפשט שהתפתחה בצעדי ענק.
בין שתי מלחמות העולם, החלה שוב תנופת פיתוח עם הקמתם של מספר מפעלים גדולים בעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה מגמת התיעוש של העיר ואוכלוסיית העיר גדלה מכ-35,000 ב-1945 לכ-100,000 בסוף שנות ה-70.
תולדות היהודים.
כבר במאה ה-13 – בתקופת בלה הרביעי, מלך הונגריה – חיו יהודים בעיר. במאה ה-14 לקהילה היהודית במקום היה המעמד החשוב ביותר בממלכה ההונגרית וראשיה פעלו בענייני היהודים בכל הארץ עד לשנת 1406. במאות ה-16 וה-17 הקהילה המשיכה לפרוח כאשר ראשות הקהילה הייתה מורכבת בעיקר מיהודים עשירים שעזבו את בודה בתקופת ההכנות של צבא הקיסרות לקראת המצור של צבא האימפריה העות'מאנית. לאחר גירוש העות'מאנים מהעיר, עזבו אותה גם היהודים ובמשך תקופה ארוכה נאסר עליהם להתיישב בה.
הקיסר יוזף השני היה הראשון שהעניק רישיון ליהודי להתיישב בעיר כאשר ניתן ליהודי בשם חיים שטרן לפתוח מסעדה עבור הסוחרים היהודים שהגיעו לירידים. באספה הלאומית של 40–1839 יצא חוק המתיר התיישבות יהודים בערים המלכותיות החופשיות. בעקבות כך הגיעו כ-20 משפחות לעיר וב-1840 הוקמה קהילה יהודית שקיבלה הכרה רשמית ממועצת העיר. ב-1863 נוסדה קהילה אורתודוקסית נפרדת לאחר שחלק מחברי הקהילה לא ראו בעין יפה הכנסת שינויים בעלי אופי מודרני בסדרי הקהילה. שתי הקהילות – הנאולוגית הגדולה יותר והאורתודוקסית – בנו בתי כנסת ומוסדות חינוך נפרדים. ב-1880 מספר היהודים הגיע ל-2,689 נפשות, כ-10.5% מסך האוכלוסייה. ב-1941 מספר היהודים ירד ל-2,075, לאחר שרבים מהם עזבו לבודפשט הבירה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, סקשפהרוואר הפכה למרכז תעבורה של עובדי כפייה. כ-12,000 יהודים מהעיר והסביבה הועסקו בעבודות כפייה בחוות שבסביבה ואחרים נשלחו לאוקראינה. במאי 1944 רוכזו כל היהודים בגטו ובאמצע יוני כ-3,000 יהודים מהעיר והסביבה נשלחו ברכבת לאושוויץ. עם סיום המלחמה, כ-250 ניצולים שחזרו לעיר הקימו מחדש את הקהילה.
ערים תאומות.
ערים תאומות של סקשפהרוואר
ספורט.
קבוצת הכדורגל וידאוטון פצ מליגת העל ההונגרית, וקבוצת הכדורסל אלבה פהרוואר מליגת העל ההונגרית בכדורסל, מייצגות את העיר סקשפהרוואר.
התערוכה העולמית של פריז (1937)
התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים (בצרפתית: Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בפריז בין 25 במאי ל-25 בנובמבר 1937. הייתה זו התערוכה העולמית האחרונה שהתקיימה בפריז, שאירחה עד אז חמש תערוכות עולמיות, יותר מכל עיר אחרת. התערוכה התקיימה בשאן דה מארס ובגני טרוקדרו וארמון שאיו, שנבנו מחדש במיוחד לצורך היריד על חורבות ארמון טרוקדרו הישן. טקס הפתיחה של התערוכה התקיים ברחבת שער הניצחון במעמד נשיא צרפת, אלבר לברן.
אופי התערוכה ומבניה.
התערוכה התקיימה בצילה של המתיחות הבינלאומית שקדמה למלחמת העולם השנייה ובצל מלחמת האזרחים בספרד. בנוף התערוכה שלטו שני המבנים המונמנטליים של שתי מעצמות העל האירופיות של התקופה, ברית המועצות מזה וגרמניה הנאצית מזה. את ביתנה של גרמניה תכנן אדריכל הרייך, אלברט שפר, שאף שכנע את היטלר לאשר את הופעת גרמניה בתערוכה. שני אדריכלי מבני הענק זכו במדליית זהב של התערוכה העולמית על הישגם האדריכלי.
בראש הביתן הסובייטי, שהתנשא לגובה של כ-65 מטרים, ניצב פסלה של האמנית ורה מוחינה, "פסל הפועל ואשת הקולחוז" (ברוסית: Рабо́чий и колхо́зница). היה זה פסל בגובה 25 מטרים המתאר פועל ואיכרה בקולחוז האוחזים פטיש ומגל. לאחר התערוכה הועבר הפסל לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה. בשנת 2008 הוקם מחדש הביתן הסובייטי עם הפסל המשופץ מעליו ממול הכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה. הפסל הפך עם הזמן גם לסמל של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד מהסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל וגם לפתיח של סרטי תעמולה סובייטיים. על פסל זה זכתה מוחינה בפרס סטלין. ממול, בראש הביתן הגרמני, שהתנשא לגובה של כ-140 מטרים, ניצב פסל של עיט הרייך הניצב על צלב קרס.
עם זאת, הביתן שמשך את רוב תשומת הלב היה ביתנה הצנוע של ספרד הרפובלקאית שנלחמה על חייה. בפתח הביתן ניצב ציורו גדול הממדים של פבלו פיקאסו "גרניקה", שמחה על אימי המלחמה. בתוך הביתן הוצגו מיצירותיו של ז'ואן מירו, גם הוא מתומכי הרפובליקאים.
מבנה נוסף בעל חשיבות, שנותר בעיר מימי התערוכה הוא "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית" (Palais des Musées d'art moderne) הידוע כיום כפלה דה טוקיו, שהציג בעת התערוכה תערוכה רטרוספקטיבית של אמנות צרפתית.
הביתן הארצישראלי.
בין ביתני האומות ניצב גם "הביתן הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית העולמית וקרן קיימת לישראל שמוצגיו ביקשו ללמד את המבקרים על "חשיבותו הבין-לאומית הגדולה של בנין ארץ-ישראל על ידי העם העברי" הבניין נחלק לשלושה חלקים, אחד המוקדש לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומושבות הברון, אחד המוקדש למאיר דיזנגוף להעיר העברית הראשונה, תל אביב ואחד המוקדש לחיים נחמן ביאליק ול"תחיה והבניין של השפה והתרבות העברית" בנוסף הדגיש הביתן את צרפת והעיר פריז כערש הציונות (מקום כתיבתו של הספר רומי וירושלים על ידי משה הס ומקום מושבם של בנימין זאב הרצל, אדולף כרמיה וקרל נטר.
גאמלן
לונל
לונל (בצרפתית: Lunel - לִינֶל; באוקסיטנית: Lunèl - לוּנֶל, בעבר: לוניל) היא עיר בדרום צרפת, באזור פרובאנס, 21 ק"מ ממזרח למונפלייה ו-28 ק"מ מדרום-מערב לנים.
היסטוריה.
זמן הקמתה של העיר לונל קשה לתארוך כי היא שוכנת על אזור שהיה בעבר ביצות אך על פי האגדה היא נוסדה במאה הראשונה על ידי יהודים שברחו מיריחו לאחר כיבושה בידי אספסיאנוס. לונל הייתה חלק ממדינת פרובאנס שהייתה מדינה נפרדת מצרפת ונשלטה על ידי האפיפיור.
במאות ה-11 וה-12 הפכה לונל למרכז יהודי חשוב ואף כונתה "ירושלים הקטנה". היא ספגה השפעות תורניות ותרבותיות הן מספרד שמדרום לה והן מאשכנז (גרמניה וצרפת) שמצפון לה.
הקהילה היהודית בלוניל.
יהודים ישבו בלוניל כבר מימי הביניים המוקדמים. משמעות שם העיר בצרפתית הוא ירח, ולכן כונתה בפי היהודים "בקעת ירחו" או "מגדל ירחו".
בתקופת ימי הביניים הייתה העיר מרכז תורני חשוב שחיו ופעלו בו תלמידי חכמים מלומדים ופילוסופים יהודיים, בהם משולם בן יעקב מלוניל וחמשת בניו, בני משפחת , יהונתן מלוניל, זרחיה הלוי, אבא מארי הירחי, אברהם בן נתן, מנוח בן יעקב, רבי אהרן הכהן מלוניל. הנוסע בנימין מטודלה התארח בעיר בשנת 1166 ומצא שם כ-300 יהודים.
"חכמי לוניל" עמדו בקשרי מכתבים עם הרמב"ם ועם חכמי ספרד הסמוכה, כרמ"ה והרשב"א, ונטלו חלק פעיל בפולמוסים השונים על ספריו של הרמב"ם ועל לימוד הפילוסופיה באותה תקופה.
חכמי לוניל
עודד בלוש