בינתיים הגיעו הידיעות כי בריגהם יאנג וקבוצת המורמונים העיקרית נמצאים בדרכם מערבה ובראנן החליט להכין עבורם אתר התיישבות שאותו כינה "תקווה חדשה" (New Hope). בינואר 1847 השתמש בראנן במכבש הדפוס שהביא עמו בספינה על מנת להוציא לאור את העיתון "California Star", העיתון הראשון בסן-פרנסיסקו, והשני ב"קליפורניה עילית" לאחר העיתון ("The Californian") שיצא לאור לראשונה במונטריי ב-15 באוגוסט 1846. בנובמבר 1848, פחות משנתיים אחר-כך, נמכרו שני העיתונים לאותו יזם שאיחד אותם והוציא לאור את העיתון "The Daily Alta California" (יומון קליפורניה עילית). בנוסף, יסד בראנן את בית הספר הראשון בסן פרנסיסקו.
ביוני 1847 נסע בראנן בדרך היבשה לגרין ריוור (Green River) בוויומינג על מנת לפגוש את בריגהם יאנג, ראש הכנסייה המורמונית, שהוביל את הקבוצה הראשונה של חלוצים מורמונים על פני המישורים הגדולים לאזור האגן הגדול (Great Basin). בראנן המליץ ליאנג שיביא את החלוצים המורמונים לקליפורניה, אבל יאנג דחה את ההצעה בהעדיפו התיישבות בחבל הארץ שהוא כיום מדינת יוטה.
בספטמבר 1847 בדרכו חזרה לסן פרנסיסקו מפגישתו עם יאנג עבר בראנן בסאטרס פורט (Sutter's Fort), מושבה חקלאית ומסחרית בעמק המרכזי של קליפורניה בקרבת סקרמנטו (עיר הבירה של קליפורניה) של ימינו אותה הקים ג'ון סאטר (John Augustus Sutter; 1880-1803) ב-1841. מכיוון שהמושבה הייתה על דרך השיירות הוא החליט להקים במקום חנות. הוא חזר לסן פרנסיסקו ומכר את כל רכושו (כולל רכוש שיועד במקור לכנסייה המורמונית) על מנת לממן את רכישת המוצרים לחנות.
הבהלה לזהב.
בתחילת 1848 החלו עובדיו של מייסד המושבה סאטרס פורט, לשלם בזהב עבור מוצרים שקנו בחנות של בראנן. את הזהב גילה ג'יימס מרשל (James Marshall), אחד מעובדיו של סאטר, על גדות ערוץ הנהר אמריקן (American River) בקולומה (Coloma) הקרובה לסאטרס פורט, בעת בניית מנסרה (Sutter's Mill) שהקים ג'ון סאטר במקום. בראנן ביקר במנסרה, וכנציג הכנסייה המורמונית קיבל מעשר מהזהב שמצאו העובדים המורמונים שבמקום בזמנם החופשי. בראנן רכש בסן פרנסיסקו את כל האתים שיכול היה לשים את ידו עליהם, והוא רץ ברחובות כשהוא צווח "זהב! זהב! זהב מהנהר אמריקן!". עיתונו "California Star" לא היה יכול להדפיס חדשות אלו מכיוון שכל הצוות עזב בדרכו לשדות הזהב. בתוך שבוע התרוקנה סן פרנסיסקו מיושביה.
סן פרנסיסקו.
בראנן פתח חנויות נוספות על מנת למכור מוצרים לכורים (ב-1849 היה הפדיון החודשי בחנות שלו בסאטרס פורט כ-150,000 דולר), והוא החל לרכוש קרקעות בסן פרנסיסקו. בתקופה זו הואשם בראנן כי תיעל כספים של הכנסייה המורמונית, כולל מעשרות שקיבל על מנת לממן את עסקיו הפרטיים. לשליחי הכנסייה שהגיעו עליו בנושא זה השיב "חיזרו לבריגהם יאנג ואמרו לו שאני אחזיר את כספו של אלוהים ברגע שישלח לי קבלה חתומה בידי אלוהים", אם כי חוקרים, דוגמת ויל בייגלי (Will Bagley), טוענים כי מדובר באגדה.
בראנן נבחר למועצת העיר הראשונה של סן פרנסיסקו בטריטוריה האמריקנית החדשה. לאחר סדרה של פשעים סנסציוניים באזור הוא סייע בארגון ועדת המשמר האזרחי של סן פרנסיסקו (San Francisco Committee of Vigilance), שפעלה דה פקטו ככוח משטרתי. המשמר נהג לפעול באלימות, ובאחד המקרים נרצח אדם שפלש לבית ריק על ידי אחד מאנשי המשמר האזרחי. אף שבראנן לא היה זה שלחץ על ההדק, הוא נחשב כמי שהסית למעשה. עקב מעשי האלימות של המשמר האזרחי החליטה מועצת הכנסייה המורמונית לגרש את ברנאן מהכנסייה.
ב-1851 ביקר בראנן בהוואי ורכש חלקות קרקע גדולות בהונולולו. ב-1853 נבחר סמואל בראנן כסנטור בסנאט של מדינת קליפורניה בסקרמנטו, הבירה של המדינה החדשה. הוא היה שותף בפיתוח הסחר עם סין והסכמים כספיים עם מקסיקו, בהקמת "החברה של חלוצי קליפורניה" (Society of California Pioneers), ובפיתוח חברות הבנקאות, הרכבות והטלגרף בקליפורניה. בראנן הקים לראשונה את בית הצוק (Cliff House), אחד מהאתרים הידועים ביותר של העיר סן פרנסיסקו כיום, על צוק מעל האוקיינוס השקט בחלקה המערבי הבלתי מפותח של סן פרנסיסקו.
קליסטוגה.
לאחר שבראנן ביקר במעיינות החמים שבמעלה עמק נאפה ב-1859, הוא תכנן לבנות אתר נופש חדש שם. הוא רכש את האדמה הכוללת את המעיינות בחלקה הצפוני של החווה "רנצ'ו קרנה הומנה" ויסד את העיר קליסטוגה, הלחם של המילים "קליפורניה" ו"סרטוגה". סרטוגה שבמדינת ניו יורק הייתה אז אתר מעיינות חמים אופנתי. על מנת לאפשר לנופשים דרך נוחה להגיע לאתר הנופש יסד בראנן את חברת הרכבת של עמק נאפה ב-1864. הנופשים נהגו להגיע באמצעות מעבורות שיצאו מסן פרנסיסקו, חצו את מפרץ סן פרנסיסקו והגיעו עד לנמל של ואלג'ו (Vallejo) בחלק התחתון של עמק נאפה. קו הרכבת השלים את הקטע שבין ואלג'ו לקליסטוגה. בנוסף ייבא בראנן גפנים ליין מצרפת והקים חווה של כבשי מרינו. בניגוד למיזמים אחרים שלו כשל מיזם קליסטוגה, ולאחר שמרבית המבנים באתר הנופש עלו באש נאלץ בראנן למכור את האתר ואת חברת הרכבת בהפסד.
ב-1868 היה בראנן לאחד המשקיעים העיקריים בקרן רובינזון (Robinson Trust) של איש העסקים אלפרד רובינזון (Alfred Robinson; 1895-1806). הקרן רכשה קרקעות באזור החוף של מחוז לוס אנג'לס, סמוך למפרץ סן פדרו (San Pedro Bay) בדרום קליפורניה, שהיו שייכים לאבל סטרנס (Abel Stearns; 1871-1798) ויזמה את פיתוחם.
ב-1872 התגרשה אנה אלייזה קורווין מבראנן. הוא איבד את מרבית הונו האישי לאחר הגירושים, כיוון שבמשפט הגירושים נקבע כי לאשתו הזכות למחצית מרכושם המשותף, שישולם במזומן. מכיוון שמרבית הונו של בראנן הושקע בנדל"ן, הוא היה חייב למכור את מרבית רכושו על מנת לשלם את כל עלות הסדר הגירושים.
דרום קליפורניה.
לאחר הגירושים הוא הפך לבעל מבשלה, ואז הפך לאלכוהוליסט. הוא נטש את סן פרנסיסקו, העיר שעזר להקים, והתמקם בסופו של דבר בסן דייגו, התחתן מחדש והקים חווה קטנה בסמוך לגבול עם מקסיקו, ועסק גם בספקולציה בקרקעות יחד עם הממשלה המקסיקנית של מדינת סונורה. ב-1888, בהיותו בן שישים ותשע, הוא קיבל תשלום בסך ארבעים ותשע אלף דולרים כריבית ממשלת מקסיקו. הוא הפסיק לשתות לשוכרה, שילם את כל חובותיו ומת חסר כול. סכום הכסף שהוריש אפילו לא אפשר לכסות את הוצאות ההלוויה שלו עצמו.
סמואל בראנן מת בגיל 70 באסקונדידו שבקליפורניה, ב-14 במאי 1889. הוא נקבר בבית הקברות "הר התקווה" (Mount Hope Cemetery) שבסן דייגו.
מתקפת הטרור בנורווגיה (2011)
מתקפת הטרור בנורווגיה כללה שני פיגועים שנערכו בנורווגיה ביום שישי, 22 ביולי 2011 ושבוצעו על ידי אנדרס ברינג ברייוויק, נורווגי בן 32.
את הפיגוע הראשון ביצע ברייוויק באמצעות פיצוץ מכונית תופת ברובע הממשלה (Regjeringskvartalet) בעיר הבירה אוסלו בשעה 15:26, בסמוך למשרדו של ראש הממשלה ינס סטולטנברג, שלא שהה במקום. מהפיצוץ נהרגו 8 בני אדם, מעל ל-200 נפצעו ונגרם נזק רב למבנים.
כשעה וחצי לאחר מכן, הגיע ברייוויק לאי אוּטֶיָה (Utøya; מיקום על גבי מפה) שבאגם טיראיפיור בקרבת אוסלו וביצע פיגוע ירי שבמהלכו נהרגו 69 נערים ונפצעו עשרות במחנה קיץ של מפלגת העבודה הנורווגית (מפלגת השלטון).
הייתה זו מתקפת הטרור הראשונה בתולדות נורווגיה המודרנית.
מהלך האירועים.
הפיצוץ מחוץ למשרד ראש ממשלת נורווגיה.
בקריית הממשלה שוכנים משרד ראש הממשלה, משרד האוצר הנורווגי, משרד המשטרה והמשפטים, ומשרדי ממשל נוספים. פיצוץ מכונית התופת גרם למותם של 8 בני אדם, פציעתם של אחרים ולנזק רב למבנים. כל חלונות בנייני הממשל ברובע התנפצו לרסיסים מעוצמת הפיצוץ. הרחובות המובילים לרובע הוצפו בשברי זכוכית וענן עשן לבן היתמר במשך זמן רב מעל הרובע כתוצאה מהשרפה שהתמשכה בבניין משרד הנפט הנורווגי. מיד לאחר הפיצוץ סגרה משטרת נורווגיה את הרחוב וחיפשה אחר התקני נפץ נוספים, ונאסר על אזרחים להגיע למרכז אוסלו. בנייני ערוץ הטלוויזיה TV2 פונו לאחר שהתגלה חפץ חשוד.
הטבח באי אוטיה.
כשעתיים לאחר פיצוץ מכונית התופת, הגיע אנדרס ברינג ברייוויק - נורווגי תושב אוסלו, כשהוא מחופש לקצין משטרה, אל האי אוטיה המרוחק 40 ק"מ מהעיר אוסלו, שבו נערך מחנה קיץ שנתי לנוער ולצעירים של ליגת העובדים הצעירים של מפלגת השלטון, ופתח באש על הנוכחים. 69 נהרגו, ועשרות נפצעו, רובם נערים. ברייוויק הגיע אל האי בסירה, כשהוא חמוש ברובה בעל כוונת טלסקופית ובאקדח מסוג גלוק, עטוי אפוד מגן. כאשר הגיעו דיווחים ראשוניים על היריות נשלחה יחידה ללוחמה בטרור אל האי והחשוד נעצר, אולם שאלות קשות עלו לגבי משך הזמן הארוך שנדרש עד שהגיעה היחידה אל האי ועצרה את היורה. יחידה נוספת שהגיעה אל האי ביצעה בדיקה לשם איתור או ניטרול פצצות נוספות.
במסיבת עיתונאים שכינס ראש ממשלת נורווגיה, ינס סטולטנברג, הוא הצהיר כי "אנחנו נמצא את האשמים והאחראים לכך" וכי "אף אחד לא יפוצץ אותנו בשקט. אף אחד לא יירה בנו בשקט. אף אחד לעולם לא יפחיד אותנו מלהיות נורווגיה".
לאחר מעצרו של ברייוויק הודיע ראש המשטרה הלאומית, סווינונג ספונהיים, כי ברייוויק הוא שאחראי גם לפיצוץ מכונית התופת שבוצע מוקדם יותר באותו היום. מלכתחילה הניחה המשטרה כי לאירוע באוטיה היה קשר לפיגוע במרכז הבירה, מכיוון שראש הממשלה סטולטנברג היה צפוי להגיע אל מחנה הקיץ ביום שלמחרת, ומהלך האירועים תאם את ההשערה כי סטולטנברג היה בין מטרותיו של המחבל.
אנדרס ברינג ברייוויק.