מחלת הנסיוב הזר מתאפיינת בסימנים ותסמינים שפוגשים לרוב באלרגיות ובמחלות זיהומיות: התנפחות מקום ההזרקה, פריחה עורית, חום, כאבי מפרקים (ארתראלגיה), התנפחות (לימפאדנופאתיה) קשרי הלימפה האזוריים, כאבי שרירים (מיאלגיה), סיבוכים מסוג וסקוליטיס, נאוריטיס וגלומרולונפריטיס עם בצקת הפנים ופרוטאינוריה. יכולים להופיע גם לחץ דם נמוך או אפילו הלם והגדלת הטחול.
התסמונת דומה לתגובת ארתוס מפושטת או מוכללת.
תסמונת דומה נתגלתה גם אחרי הזרקה נסיובים נגד-רעלנים או נסיובים נגד-ארס אחרים, שהופקו מבעלי חיים אחרים.
בשונה מרוב סוגי תגובות הרגישות – יתר, התפתחה מחלת הנסיוב הזר אחרי מתן אחד ויחיד של הנסיוב ההטרולוגי.
במקרים שבהם המטופל כבר נחשף בעבר לאנטיגן, התסמונת הופיעה אחרי זמן חביון קצר יותר, הסימפטומים היו סוערים יותר והמהלך הקליני קצר יותר. (ראה תגובת נסיוב זר אחרי נסיוב נגד צפדת (אנטי טטנוס)),
הפרעות דומות מבחינה קלינית למחלת הנסיוב הזר מופיעות אחרי הזרקה פרנטרלית של חמרים שאינם חלבונים, למשל תרופות כמו פניצילינים, ציפרופלוקסאצין, סולפמידים, בופרופיון, סטרפטוקינזה, מטרונידזול, אלופורינול, קרבמזפין, תרופות נונסטרואידיות נגד דלקות וכו'.
הן נקראות "תגובות דמויות מחלת הנסיוב הזר"."serum sickness–like reaction (SSLR).
היווצרותן (הפתוגנזה) שלהן אינה מוסברת בהכרח על ידי מכלולים חיסוניים.
מנגנון (פתוגנזה).
מחלת הנסיוב הזר נובעת מנוכחות אנטיגנים בדם בזמן שהגוף מתחיל לייצר נוגדנים נגדם.
זוהי צורה של רגישות יתר מאוחרת.
חלק רב מן הידע על הפיזיופתולוגיה של התגובות למכלולים חיסוניים נוצר במחקרים ניסויים החל מסוף שנות ה-1950. במחקרים אלה ניתנו לבעלי חיים אנטיגנים חלבוניים הטרולוגים.
הם הובילו למסקנה כי מחלת הנסיוב הזר היא הפרעה של המכלולים החיסוניים וכי סוג המכלולים החיסוניים תלוי בממדי המולקולות, במטען, במבנה, בכיול ובוולנצה של האנטיגן.
בצורה אופיינית, המטופלים מייצרים אימונוגלובולינים מסוג IgG נגד החלבונים ההטרולוגים ויוצרים מכלולים חיסוניים. פחות שכיחים, המכלולים הנוצרים עם אימונוגלובולינים מסוג IgM מסולקים יותר מהר על ידי המערכת מונוציטים פאגוציטוזיס (מערכת רטיקולו-אנדותלית).
אמינים וזואקטיביים, בתיווך IgE, עלולים לגרום לפריחות עוריות דמויות סרפדת ולהביא בהמשך לשפעול של המשלים.
אחרי זריקה יחידה של חלבונים הטרולוגים, האנטיגנים נמצאים במאזן כימי בין הדם ובין הרקמות. מתפתחת תגובה נוגדנית ראשונית עם מכלולים חיסוניים קטנים ומסיסים הנוצרים במקרה עודף של אנטיגנים.
מכלולים אלה מסולקים בנקל ממחזור הדם מבלי לגרום לתהליכים דלקתיים עתידיים.
בשלבים הבאים אם קיים עודף מתון של אנטיגנים, נוצרים מכלולים חיסוניים בממדים בינוניים שמצטברים בנימים ומשפעלים את המשלים.
התאים האנדותליים מגבירים את הידבקות (אדזיביות) של המולקולות וציטוקינים פרו-דלקתיים משתחררים מן המונוציטים ומהמקרופאגים.
כתוצאה מכך מגויסים מספר רב של תאיים דלקתיים ומתרחשים נמקים (נקרוזות) של נימים.
הסימפטומים מתפתחים תוך שבוע -שבועיים אחרי הזרקת האנטיגן.
אצל מטופלים אחדים הלוקים המחלת הנסיוב הזר יכולים להופיע קריוגלובולינים נסיוביים שהם למעשה מכלולים חיסוניים in vivo.
במרוצת הזמן האנטיגנים החופשיים בדם מתחילים להצטמצם וכתוצאה מכך קיים עודף של נוגדנים ונוצרים מכלולים חיסוניים גדולים שהם מסולקים מהר על ידי מקרופאגים במחזור הדם. לבסוף האנטיגן אינו ניתן יותר למדידה, בעוד שיעור הנוגדנים ממשיך לעלות.
הריפוי הקליני הוא בדרך כלל אחרי 7-28 יום, כשהמכלולים החיסוניים הבינוניים מסולקים על ידי המערכת של מונוציטים-פאגוציטוזיס.
טיפול.
הטיפול כולל:
ברסט (צרפת)
ברסט (Brest) היא עיר במחוז פיניסטר, בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת. נכון ל-2008 אוכלוסיית העיר מנתה כ-142,000 בני אדם, ויחד עם המטרופולין סביבה, אוכלוסייתה מונה למעלה מ-300,000 נפש.
בשל מיקומה בקצה המערבי של צרפת, ובאחד הקצוות המערביים של יבשת אירופה כולה, על חוף האוקיינוס האטלנטי ותעלת למאנש - ברסט היא אחת מערי הנמל החשובות של צרפת, וקולטת את מרבית הסחורות המגיעות מיבשת אמריקה. היא גם מהווה בסיס מרכזי של הצי הצרפתי, כולל צי הצוללות של צבא צרפת. העיר היא השלישית בגודל אוכלוסייתה בחבל ברטאן, אחרי נאנט ורן, וה-22 בגודלה בצרפת כולה. אף שברסט היא הגדולה בערי מחוז פיניסטר, העיר קמפר משמשת כבירת המחוז.
היסטוריה.
בימי הביניים, ברסט התבססה סביב המצודה המרכזית שבה, אותה הפך הקרדינל רישלייה בראשית המאה ה-17 לנמל הצבאי של הממלכה.
במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית העיר משמעותית, מכ-25,000 בראשית המאה לכ-85,000 בסופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנמל קלט את רבבות חיילי צבא ארצות הברית שהגיעו מעבר לים ב-1917. במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, השתמשו הגרמנים בעיר כנמל בסיס לצוללות. העיר נפגעה קשות מהפצצות לאחר הפלישה לנורמנדי ב-1944 ומרכז העיר נבנה מחדש לאחר המלחמה. כיום שוכן באזור הנמל של העיר המרכז לאימון ימי של הצי הצרפתי ().
כלכלה ותרבות.
העיר מהווה מרכז אוניברסיטאי, ולומדים בה למעלה מ-23,000 סטודנטים. יש בה גם מספר מרכזי מחקר בולטים. כ-75% מכלכלת העיר מתבססת על מגזר השירותים.
פעם בארבע שנים, מארחת ברסט את הפסטיבל הימי הבינלאומי.
קבוצת הכדורגל של העיר, ברסט, מתמודדת בליגת העל הצרפתית בכדורגל.
ערים תאומות.
הערים התאומות של ברסט הן:
דונדורמה
ליאור אלפרוביץ
ליאור אלפרוביץ (נולד בה' באדר תשל"ז, 23 בפברואר 1977) הוא היסטוריון, סופר, פובליציסט ומבקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בעפולה. עם סיום שירותו הצבאי בחיל האוויר, החל בלימודי השפה האיטלקית בבית הספר לשפות של האוניברסיטה הפתוחה. את תאריו האקדמיים השלים בחוגים היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. אלפרוביץ' מחזיק בשני תוארי "מוסמך" האחד בהיסטוריה כללית והשני במחשבת ישראל ובתואר "דוקטור" מטעם החוג להיסטוריה. את עבודת הדוקטורט שנושאה: "יחסי ישראל והרפובליקה הפדרלית הגרמנית בין השנים 1948-1965 והשפעתם על עיצוב ההתמודדות הציבורית עם השואה בישראל", חיבר בהדרכתו של פרופ' משה צימרמן.
אלפרוביץ עומד בראש 'המרכז לחקר הביטוי החזותי של השואה בבצלאל' ומשמש כמרצה להיסטוריה והגות יהודית בבצלאל ובמכון הטכנולוגי חולון. כחבר סגל במכון מנדל למנהיגות. וכעמית מחקר בתוכנית שפיגל במרכז לחקר השואה ע"ש פינקלר באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר שמש אלפרוביץ כפובליציסט ומבקר בעיתונים ומגזינים רבים. בין היתר כתב במדור הדעות של "ישראל היום", והיה מבקר ספרות במגזין Time Out תל אביב, ואף ערך את התשבץ הספרותי במוסף הספרים של "הארץ".
בשנת 2012 יצא לאור בהוצאת אחוזת בית ספרו "השליחות האחרונה" בו מסופר סיפור שלוחי חב"ד הרב גבריאל ורבקה הולצברג שנהרגו במתקפת הטרור במומבאי בשנת 2008.
אלפרוביץ נשוי, ואב לשלושה. אשתו, נעמה, היא נכדתו של סופר הילדים לוין קיפניס.
ג'יימס מארי (כימאי)
סר ג'יימס מארי (באנגלית: Sir James Murray; 1788, בכפר קאלנאדי (Culnady) אירלנד (כיום צפון אירלנד ) – 1871, דבלין אירלנד) היה רופא, כימאי ותעשיין אירי.
קורות חייו.
ג'יימס מארי נולד ב-1788 בכפר קאלנאדי (Culnady) שליד דרי, למשפחה קתולית. למד רפואה באדינבורו. בשנת 1807 התקבל כחבר באיגוד הרופאים (College of Surgeons) של דבלין. באותה שנה גם התמנה לרוקח בבית החולים המלכותי של בלפסט, אולם כעבור שנה פתח מרפאה משלו. ב-1829 טפל במושל אירלנד באמצעות "נוזל המגנזיה" שלו, בעקבות הצלחת הטיפול נתמנה לרופא של המושל וקיבל תואר סר. ב-1831 עבר לדבלין, שם התגורר עד סוף ימיו. ב-1857 פרש סופית מפעילותו כרופא.
מארי היה נשוי ונולדו לו כמה ילדים. נפטר בדבלין ב-8 בדצמבר 1871.
פעילותו המקצועית.
רפואה - "נוזל המגנזיה".
את מחקריו החל במטרה לשפר את דרכי השימוש במגנזיום הידרוקסיד כתרופה לבעיות מעיים. הוא פיתח את "נוזל המגנזיה" וב-1817 רשם פטנט על תהליך הייצור והקים מפעל לייצורו. ב-1873 נרשם פטנט בארצות הברית על ידי הרוקח צ'ארלס הנרי פיליפס, שגם נתן לתרופה את השם "Milk of Magnesia".
חקלאות - דשן כימי.
מארי חיפש שימושים למוצרי הלוואי שהתקבלו תוך ייצור "נוזל המגנזיה", ביניהם אשלג ביקרבונט, נתרן ביקרבונט וסיליקטים. הוא היה מודע לניסויים שנעשו ב-1808 לייצור דשן מעצמות (שבהן יש זרחן) על ידי טיפול עם חומצה גופרתית, כך כנראה הגיע לעסוק במה שנקרא בזמנו "חקלאות כימית". על סמך מידע זה החל ב-1817 בייצור דשן מורכב. תהליך הייצור שפיתח היה הגבת סידן זרחתי עם חומצה גופרתית במשך מספר ימים. את העיסה שנתקבלה ערבו בנתרן חנקתי, גואנו וחומרים אורגניים כמו סובין, קליפות עצים ונסורת. התוצר הסופי היה דשן בעל תכונת שחרור איטי, בצורת אבקה שהייתה נוחה לאחסון ולתובלה. יוצרו מספר סוגי דשנים מותאמים לגידולים השונים.
ב-1835 נתן סדרת הרצאות ב-Royal Exchange בדבלין על השימוש בפוספטים מסיסים כדשן.
ב-1842 נתן סדרת הרצאות בבלפסט בנושא "חקלאות כימית". באותה שנה החל בניסויים להשוואת הדשנים החדשים לזבל אורגני, אולם אלו היו ניסויים בקנה מידה קטן ולא הגיעו לשלב של ניסויי שדה מלאים. באותה שנה רשם בנו ג'והן מארי פטנט בסקוטלנד וגם באנגליה.
בספר שהוציא ב-1843 תיאר 3 סוגים של "דשנים מחומצנים" (Oxygenated Fertilisers).
ב-1846 נרכש הפטנט של מארי על ידי מתחרהו העיקרי ג'ון בנט לוז, אולם מארי כנראה לא נטש את הנושא כי ב-1857 הוציא פטנט נוסף על דשן כימי.