אחד הרוכבים הבולטים בהיסטוריה של המרוץ נגד השעון היה הספרדי מיגל אינדוראין. הוא ומנהלי קבוצתו פיתחו טקטיקה שהתבססה על עליונותו בסוג מרוץ זה. ברוב השנים בהן ניצח בטור דה פראנס (1991-1995), רכב אינדוראין בטקטיקה הגנתית בקטעים ההרריים. כמעט אף פעם לא תקף בהרים ורק ניסה להצמד למספר רוכבים בודדים, אותם העריך כבעלי סיכוי לסכנו. בשני הקטעים המסורתיים בטור דה פראנס, בהם התקיים מרוץ נגד השעון, ניצח אינדוראין בצורה ברורה ובהפרש שאפשר לו לעבור לראשות הדירוג הכללי ולנצח במרוץ.
מרוץ קבוצתי נגד השעון.
מרוץ קבוצתי נגד השעון הוא מרוץ בו כל קבוצה מוזנקת בנפרד בפער זמן של מספר דקות מהקבוצה שאחריה. שמונת או תשעת חברי הקבוצה רוכבים במבנה מקובץ, תוך כדי רוטציה של הרוכבים בהובלת המבנה הקבוצתי. עוד לפני המרוץ נקבע מספר הרוכבים שחייבים לעבור את קו הסיום כדי להעניק לקבוצה את זמנה. בטור דה פראנס נקבע זמנם של חמשת הרוכבים הראשונים על פי זמנו של הרוכב החמישי. רוכבי קבוצה המסיימים לאחר הרוכב החמישי מקבלים את הזמן האישי שלהם ללא קשר לזמן הקבוצתי. מרוץ קבוצתי נגד השעון מתקיים בדרך כלל כקטע במרוץ קטעים (בדרך כלל באחד ממרוצי הגרנד טורס). כמו כן, מתקיימים לעיתים רחוקות מרוצים חד יומיים. אחד מהבולטים בשנות האלפיים היה: איינדהובן נגד השעון קבוצתי שהשתייך לסבב הפרו טור ונערך בשנים 2007-2005. החל מ-2012 מתקיים באליפות העולם באופני כביש מרוץ קבוצתי נגד השעון לקבוצות מסחריות (בניגוד לשאר אירועי האליפות בהן הקבוצות הן נבחרות של מדינות).
בעבר התקיים מרוץ קבוצתי נגד השעון ל-100 קילומטר כשכל קבוצה כללה ארבעה רוכבים. מרוץ זה נכלל בתוכנית האולימפית מאולימפיאדת רומא (1960) ועד אולימפיאדת ברצלונה (1992) ובאליפות העולם לאופניים בשנים 1962–1994.
בדרך כלל, בסוג מרוץ זה, מנסה הקבוצה לשמור על הקבוצה מאוחדת זמן רב ככל הניתן, גם במחיר קצב מעט איטי יותר שבו יוכלו לעמוד כל הרוכבים. הדבר נעשה על ידי כך שהרוכבים החלשים נמצאים זמן קצר יותר בקדמת המבנה הקבוצתי והחזקים יותר ימצאו זמן מעט ארוך יותר בחזית. אם רוכב אינו מצליח לעמוד בקצב הקבוצתי והוא אינו אחד מרוכביה הבכירים של הקבוצה, הקבוצה תשאיר אותו מאחור לרכוב בקצבו האישי ולא תחכה לו (בתנאי שעדיין יש לה את המספר הנדרש של הרוכבים כדי לחצות את קו הסיום). לעיתים, לקראת סוף המרוץ, כשיש עדיין מספיק רוכבים בקבוצה, "תקריב" הקבוצה חלק מרוכביה כדי שימשכו את חבריהם במירב יכולתם ואז ינשרו ויסיימו את המרוץ בקצבם האישי. המרוץ הקבוצתי נגד השעון נחשב כמרוץ בו חלק מהרוכבים מגיעים לסף יכולתם מבחינת המאמץ הנדרש מהם.
מקובלים שני מבנים עיקריים בהם נעות הקבוצות:
בכל תקופה יש מספר קבוצות המצטיינות בדיסציפלינה של נגד השעון הקבוצתי. קבוצות אלו מקדישות זמן רב יותר לאימונים בתצורת רכיבה זו, הדורשת מחקר, תכנון ותיאום רב בין הרוכבים וניצול חוזקותיהם לפי תווי המסלול המשתנה. אין קשר ישיר בין יכולתם האישית של הרוכבים במרוץ האישי נגד השעון ובין תרומתם לנגד השעון הקבוצתי, כיוון שבמרוץ האישי נדרשת בדרך כלל יכולת לעצימות קבועה, בעוד שבמרוץ הקבוצתי הרוכב הקדמי נדרש לעצימות גבוהה של 30-60 שניות ולאחר מכן "מנוחה" בעצימות מעט יותר נמוכה בטור הקבוצתי.
אופניים וציוד.
כיוון שההתמודדות נגד הרוח קשה יותר במרוץ נגד השעון, משתמשים הרוכבים בציוד אווירודינמי מיוחד:
הציוד יקר מאוד ולכן גם ברמה העילית של הרוכבים יש קבוצות המשתמשות בציוד רגיל.
גם האופניים מותאמים למרוצי נג"ש: איגוד האופניים הבינלאומי מתיר לרכב עם אירובר (כידון מיוחד, המאפשר תנוחה אירודינמית יותר). בנוסף, הגלגלים קלים יותר והאופניים מעוצבים כך שיהיו קצרים יותר. (ניתן לראות בתמונה שהרוכב יושב כמעט מעל לציר הגלגל האחורי, וצינור המושב אינו ישר אלא מעוקל).
דיימון לינדלוף
דיימון לורנס לינדלוף (באנגלית: Damon Laurence Lindelof, נולד ב-24 באפריל 1973) הוא מפיק, במאי ועורך אמריקאי-יהודי. ידוע בעיקר כאחד מיוצרי הסדרה "אבודים", וכיוצר הסדרות "הנותרים" ו"השומרים".
ביוגרפיה.
לינדלוף נולד ב־24 באפריל 1973 בטאינק, ניו ג'רזי בשם דיימון לורנס לינדלוף. ב־28 במאי 2005, התחתן עם היידי פוגמן ולשניים ילד אחד. בדצמבר 2005, כתב בקצרה מיני סדרת קומיקס לחברת מארוול קומיקס בליין האולטימייט, בשם "אולטימייט וולברין נגד הענק הירוק", הסדרה נגמרה במאי 2009. ב־2009, הפיק יחד עם ג'יי ג'יי אברהמס את הסרט "מסע בין כוכבים". ב־20 ביוני 2017, נודע כי לינדלוף התמנה ליצור את המיני-סדרה "השומרים", אשר מבוססת על הסרט "השומרים" ועל הרומן הגרפי "השומרים", מבית DC קומיקס. ב־20 באוקטובר 2019, הסדרה "השומרים" יצאה למסכים וזכתה להצלחה רבה בקרב המבקרים. בינואר 2020 דווח כי הסדרה לא תחזור לעונה שנייה מפני שלינדלוף עזב. בשנת 2020, יצר את הסרט "הצייד".
כמו כן, לינדלוף כתב וביים של 25 פרקים מסדרת הדרמה הפופולרית "אבודים", כולל פרק הסיום של הסדרה, ואף עזר לכתוב כמה פרקים לסדרה "פיניאס ופרב".
ספר מורמון
ספר מורמון (במקור באנגלית: Book of Mormon) הוא מספרי היסוד של הזרם המורמוני בדת הנוצרית, הידועה גם כ"התנועה של קדושי אחרית הימים" (Latter-Day Saints Movement או LDS), ונחשב להתגלות אלוהית ולחלק מכתבי הקודש על ידי כל הזרמים של הדת המורמונית, כאשר הזרם הגדול שבהם הוא "כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים". הוא הודפס לראשונה בשפה האנגלית במרץ 1830 בעיירה פלמירה במדינת ניו יורק שבארצות הברית, ומאז תורגם למעל ל-100 שפות. על פי ג'וזף סמית', הנביא והמייסד של הדת המורמונית, הספר כולל כתבים עתיקים שנכתבו במצרית עתיקה על ידי נביאים מצאצאי בני ישראל והוחבאו באדמה בארצות הברית במאה ה-5. לדבריו, בשנת 1823 נגלה אל סמית' המלאך מורוני, הראה לו היכן למצוא את הכתבים וציווה עליו להוציאם מהאדמה, לתרגמם ולהפיצם. סמית' עצמו הגדיר את ספרו כ"ספר הנכון ביותר בעולם."
רקע לכתיבת הספר.
ג'וזף סמית' חי בתחילת המאה ה-19, תקופה בהיסטוריה של ארצות הברית המכונה "ההתעוררות הגדולה השנייה" (The Second Great Awakening). תקופה זו הייתה תקופה של התעוררות דתית גדולה בקרב הפרוטסטנטים בארצות הברית שהובילה להיווצרות של מספר קבוצות דתיות חדשות, חלקן בעלות אמונות משיחיות באחרית ימים שחשבו שתתרחש בקרוב. באותם ימים חי סמית' במערב מדינת ניו יורק, אזור שחווה התעוררות דתית גדולה. כחלק מהתעוררות זו, נוצרו אצל אנשים עניין וסקרנות בנוגע לסוגים חדשים של התנסויות דתיות, כולל עיסוק בקסמים ומאגיה, וניסיונות להשיג חזיונות נבואיים. כך גם צצו באותה תקופה אנשים רבים שטענו לנבואה ולכך שהם חווים התגלויות אלוהיות.בתוך הקשר זה יצא לאור ספר מורמון, עליו טען סמית' כי הוא נשלח אליו בהתגלות אלוהית.
הגרסה המורמונית.
לשיטת המורמונים, המאמינים בסיפור כתיבת הספר כפי שסיפר אותו ג'וזף סמית', הספר נכתב במקור על לוחות זהב ונערך במאה ה-4 וה-5 בארץ שעתידה להיקרא ארצות הברית. הספר נכתב ונערך על ידי הנביא מורמון ובנו הנביא מורוני, שמאוחר יותר ייהפך למלאך שיגלה את הספר לסמית'. כפי שהוא כותב בהקדמה לספר, ב-21 בחודש ספטמבר 1823, נגלה אליו המלאך מורוני וציווה עליו להוציא את הלוחות מהמקום בו החביא אותם, גבעת קומורה שכיום נמצאת בעיירה מנצ'סטר שבמדינת ניו יורק, לתרגם את תכולתם ולהפיץ את הבשורה הטמונה בתוכם. על פי סמית', הספר נכתב במקור בשפה אותה הוא כינה "מצרית מתוקנת" (Reformed Egyptian), וכדי לתרגם את הספר נעזר סמית' במשקפיים נבואיים. המסורת המורמונית זיהתה משקפיים אלו לאחר מכן בתור ה"אורים ותומים" המוזכרים במקרא.
בחייו, העידו כמה ממאמיניו של סמית' כי הם ראו את לוחות הזהב מהם תרגם סמית' את ספר מורמון. סמית' החתים אחד עשר איש על עדות כי הם ראו בעיניהם את לוחות הזהב. עדויות אלו, המצויות בשני מסמכים המכונים "עדות שלושת העדים" ו"עדות שמונת העדים," מצורפות בדרך כלל כהקדמה לספר מורמון ומודפסות איתו במהדורות שמוציאה הכנסייה.
ישנם חוקרים מורמונים הטוענים כי מחקר מדעי מאשש את האותנטיות והעתיקות של ספר מורמון ואת העובדה שנכתב על ידי מספר כותבים, ולא על ידי סופר אחד. כמו כן, יש הטוענים כי ספר מורמון דומה לספרי התנ"ך העבריים בסגנונו ובמבנהו, מה שגם מאשש את זמן כתיבתו המוקדם ואת השפה המקורית בה נכתב.
ההקדמה לספר מורמון אומרת כי:
הגרסה הביקורתית.
לפי דעתם של חוקרים, אין ספק בכך שהספר נכתב על ידי ג'וזף סמית' עצמו. הם טוענים כי תוכן הספר וסגנונו מורים על המודרניות שלו ושאין שום בסיס היסטורי לסיפורים הנמצאים בתוכו על אירועים שהתרחשו כביכול במאות הראשונות לפני ולספירה. הם מעלים נקודות שונות המצויות בספר והמתאימות לזמן ולמקום בהם חי סמית', ומבטלים כל אפשרות לתארוך של הספר למאות הראשונות לספירה. הספר מכיל רמזים ברורים לעניינים שהעסיקו אנשים בתקופה בה סמית' כתב, כגון אוניברסליזם דתי, אנטי-מסוניות ואנטי-קתוליות. כמו כן, הצביעו חוקרים על הדמיון בין הצמיחה של המורמוניות לבין הצמיחה של תנועות דתיות נוצריות אחרות בארצות הברית, כמו השייקרים, האדוונטיסטים, הספיריטואליסטים והמתודיסטים, דמיון המראה שהדת המורמונית היא תוצר מודרני לחלוטין, ואינה דת עתיקה שרק התגלתה מחדש כפי שטוענים מאמיניה.