בתחילת שנת 2018, יצא שיר הנושא של האלבום והסינגל השלישי מתוכו, "ואם תבואי אליי", שהפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של רייכל, תוך שהתברג בצמרת המצעדים השבועיים והשנתיים. בהמשך השנה, יצאו שאר הסינגלים מתוך האלבום, שזכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים אף הם. האלבום עצמו יצא לאור ב-31 בינואר 2019 וגרר ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה. על מנת לקדם את האלבום, יצא רייכל לסיבוב הופעות עולמי שנחל הצלחה רבה.
ביקורות.
האלבום זכה לביקורות מעורבות. יוסי חרסונסקי סקר את האלבום בחיוב ואף העניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה. אולם מבקר המוזיקה והעיתונאי בן שלו מהארץ סקר את האלבום באופן מעורב: "האלבום החדש של עידן רייכל הוא יצור מוזר. זה אלבום חדש אבל בעצם קצת ישן. אלבום רגיל שהוא בעצם מעין אלבום אוסף. יותר ממחצית משירי האלבום – שישה שירים מתוך עשרה — הם סינגלים שיצאו לאורך השנתיים האחרונות. רובם הצליחו ונטחנו ברדיו, חלקם בלי הכרה, מה שאומר שאין בהם שום חדש." גם תימורה לסינגר מגלובס העניקה לאלבום ביקורת מעורבת: "אולם מדובר בשתי ההברקות שהן בחזקת היוצא מהכלל באלבום, שאפשר להתייחס אליו כמו אל מסעדה. יש אנשים שניגשים אליה כמו אל הרפתקה - תמיד מזמינים מנה חדשה ומתנסים. לעיתים חוזרים גם אל המנות האהובות, אבל בעיקר מסתקרנים ומתחדשים. וישנם כאלה שבכל מסעדה, בכל מקום בעולם, יזמינו תמיד את אותה המנה - בטוחים, מוגנים ומאוד מצומצמים. רייכל - בתפקיד השף - הוא לא זה ולא זה. תמיד מבשל את אותה מנה טעימה ומוכרת, אבל מכנה אותה בשמות חדשים".
מוזיאון קאלוסט גולבנקיאן
מוזיאון קאלוסט גולבנקיאן (בפורטוגזית: Museu Calouste Gulbenkian), המכונה גם מוזיאון גולבנקיאן, הוא מוזיאון אמנות אנציקלופדי מרכזי בליסבון, פורטוגל, בפרגזיה של אזור אוונידס נובאס.
כחלק מקרן קאלוסט גולבנקיאן, אחת הקרנות העשירות בעולם, מוזיאון גולבנקיאן מאכלס את אחד האוספים הפרטיים הגדולים בעולם.
אוספי המוזיאון כוללים ייצוג למיצגי אומנות העולם מימי קדם, והוא האוסף הפרטי של איש יחיד, איש העסקים, איל הנפט, יזם, אספן אמנות ונדבן קאלוסט גולבנקיאן.
היסטוריה.
גולבנקיאן, חובב ואספן האמנות נולד באיסטנבול בשנת 1869. הוא הוריש את אוסף האמנות שלו לפורטוגל במותו בשנת 1955.
כשנה לאחר מותו, בשנת 1956, נוסדה קרן על שמו שנועדה לתמיכה במפעלי תרבות.
גולבנקיאן היה אספן אמנות נלהב ומכספו הרב אסף את מה שנחשב לאחד מאוספי האמנות הטובים בעולם. כיום המוזיאון מציג חלק מ-6,400 יצירות שבאוסף האמנות שצבר גולבנקיאן במהלך חייו.
באפריל 1957 רכש וסקו מריה יוג'ניו דה אלמיידה חלק מפארק דה סנטה גרטרודס שיועדו להקמת מבני קרן גולבנקיאן ופארק ציבורי / פרטי. כעבור שנתיים הושקה תחרות עבור פרויקט אדריכלי להקמת המטה של ארגון גולבנקיאן. בתחרות זו זכה צוות שכלל את האדריכלים אלברטו ג'. פסואה, פדרו סיד ורואי ג'רוו ד'הדוג'ה (1917–2006), בנוסף לאדריכלי הגינון אנטוניו ויאנה בררטו וגונסו ריביירו טלס, שהיו אחראים על תכנון הפארק המקיף את הבניין. מאוחר יותר הצטרף לצוות זה גם פרנסיסקו קאטאנו קיל דו אמארל כיועץ, ופרדריקו אנריקה ג'ורג' הצטרף לצוות העובד על הבניין.
בדצמבר 1961 החלה העבודה על הפרויקט הקדמי של הפארק. כשנה לאחר מכן החלו גם עבודות העפר ועבודה על קירות התמך במקום.
בשנת 1962 הוצב בבניין המטה לוח מפוסל שעוצב על ידי האדריכל ארטור רוזה. הגימור הפנימי של הבניין הסתיים בשנת 1967 והעבודה על הפרויקט כולו הסתיימה בשנת 1968.
ב־2 באוקטובר 1969 נחנכו הבניינים והגנים.
הקונגרס הבינלאומי ה -12 של אדריכלי גינון הנוף נערך בספטמבר 1970 בקרקעות של קרן גולבנקיאן. בשנת 1975 זכה המקום בפרס ולמור.
בשנת 1983 הוקם במקום מרכז לאמנות מודרנית בעקבות פרויקטים של האדריכל ג'ון לסלי מרטין, ולאחר מכן בשנת 1985 הוקם ביתן לילדים בהנחיית האדריכלים ג'ון לסלי מרטין ואיבור ריצ'רדס.
ב־22 באפריל 2002 יצאה הודעה מסגן נשיא ה- IPPAR שנאמר בה כי החל תהליך מינהלי לסיווג הסופי של הפארק, הבניין הראשי, מרכז האמנות המודרנית והגנים כאתרי מורשת לאומית. העבודות בשיפוץ הפארק החלו בשנת 2003, בעקבות תוכנית שיצר גונסלו ריביירו טלס. ב־7 ביוני 2006 יצאה הודעה מטעם שר התרבות על תמיכה בהליך זה של סיווג הבניינים. ב -23 בספטמבר 2008, העבודות לשיפור איכות האוויר הפנימיות ושימור האנרגיה הביאו לסיווג הבניין "כאדיפיוס סודאבל - Edifício Saudável" ("בניין בריא").
במרץ 2015 הוכרז כי פנלופה קרטיס, מי שהייתה המנהלת של מוזיאון טייט בריטניה משנת 2010 עד 2015, תהפוך למנהלת הבאה של מוזיאון קאלוסט גולבנקיאן.
אוספים.
התערוכה הקבועה והגלריות מחולקות באופן כרונולוגי וגאוגרפי ליצירת שני מעגלים עצמאיים במסגרת הסיור הכולל במוזיאון.
המעגל הראשון מדגיש את האמנות של העולם היווני-רומי מימי התקופה הקלאסית (יוון ורומא), כמו גם אמנות מהמזרח הקרוב הקדום ועמק הנילוס. בין יצירות האמנות ניתן למצוא יצירות מצריות קדומות, יצירות מסופוטמיות, יצירות מממלכת פרס, אומנות ארמנית, וכן אמנות פרסית מהתקופה האיסלאמית .
המעגל השני כולל אמנות אירופאית, עם קטעים המוקדשים לאמנות הספר, פיסול, ציור ואמנות דקורטיבית, ובמיוחד אמנות צרפתית מהמאה ה -18 ויצירתו של רנה לליק. במעגל זה, מספר רחב של יצירות משקפות מגמות אמנותיות אירופאיות שונות מתחילת המאה ה-11 ועד אמצע המאה ה-20. חלק זה מתחיל ביצירות בשנהב וספרים של כתבי יד מוארים, ואחריו מבחר פסלים וציורים מהמאות ה-15, ה-16 וה-17. בחדר הסמוך מוצגת אמנות רנסאנס שמקורה בהולנד, פלנדריה, צרפת ואיטליה.
יש במוזיאון זה חלל המוקדש לאמנות דקורטיבית צרפתית של המאה ה -18, ובו חפצי ריהוט יוצאי-דופן עשויים זהב וכסף וגם ציורים ופסלים. לאחר חלל זה נמצאות גלריות המציגות הרבה ציורים של פרנצ'סקו גוארדי הוונציאני, ציורים אנגליים מהמאות ה -18 וה -19, ולבסוף אוסף מובחר של תכשיטים וזכוכית מאת רנה לליק, המוצג בחדר נפרד.
חלק מהעבודות באוסף נקנו במהלך המכירה הסובייטית של ציורי ההרמיטאז'. מתוך כ -6000 פריטים באוספי המוזיאון, מבחר של כאלף מוצג בתערוכה קבועה. המוטו של גולבנקיאן היה "רק הטוב ביותר"; מכאן שבמוזיאון יצירות מופת של אמנים מערב-אירופאים כמו דומניקו גירלנדיו, פטר פאול רובנס, רמברנדט, אוגוסט רודן, קרפיו, הודון, פייר-אוגוסט רנואר, דייריק בוטס, ויטור קרפצ'יו, סימה דה קונגליאנו, ואן דייק, קורוט, דגה, נאטייר, ג'ורג 'רומני, סטפן לוכנר, מוריס-קוונטין דה לה טור, אדואר מאנה, אנרי פנטין-לטור, קלוד מונה, ז'אן-פרנסואה מילה, סר אדוארד בורן-ג'ונס, תומאס גיינסבורו, ויליאם טרנר, ז'אן אונורה פרגונאר, ג'ובאני בטיסטה מורוני, פרנס הלס, יקוב ואן רויסדאל, פרנסואה בושה, ז'אן-בטיסט פיגאל ועוד.
ארכיטקטורה.
המוזיאון תוכנן כדוגמה לתצוגות של אוסף במקום ייחודי יחסית למוזיאון לאמנות, בתקופה בה רוב המוזיאונים שוכנו במבנים שנבנו במקור למטרות אחרות. הגינון ובניין המוזיאון מתקיימים יחסי גומלין עם נוף ליערות ולביצות ומדגשים את הגרפיקה של יצירות האמנות המוצגות במוזיאון, ושוליו של המוזיאון כוללים מרפסות המטשטשות את הגבול בין הסביבה הבנויה והסביבה הטבעית המקיפה את המבנה.
צורת המוזיאון ומשרדי המטה פשוטה יחסית, עם כנפיים בצורת "T", כשלכל אחת מהן כניסה משלו. המבנה הגדול, ארוך ואופקי, אשר שימש למינהל, שירותים שונים ואולמות, ממוקם מחוץ לשטח הכניסה הראשי.
West Pride
West Pride (בעברית: הגאווה המערבית) הוא פסטיבל אמנות ותרבות להט"בי שנתי שבגטבורג, שוודיה. פסטיבל זה הוא הפסטיבל הגאווה השני בגודלו שנמצא בשוודיה. הפסטיבל הראשון התקיים ביוני 2007. האירוע השנתי מסודר על ידי עיריית גטבורג ומחוז וסטרה ייטלנד, בשיתוף RFSL וארגונים להט"בים אחרים. הפסטיבל מתקיים במוסדות התרבות המובילים בעיר כמו התיאטרון העירוני , מוזיאון רוהסקה והמוזיאון לתרבות עולמית . במהלך הפסטיבל, פסטיבל הסרטים בגטבורג מציג סרטים קווירים.
ב-2017, תמכה העיר באירוע בהצגת 1,000 דגלי גאווה. משתתפי המצעד ב-2017 נשאו שלטים הדורשים לקבל פליטים ומהגרים לשוודיה ודרשו גם לקבל להט"בים למדינות אחרות באירופה וב.
פיפה בנט-וורנר
פיליפה בנט-וורנר (באנגלית: Philippa Bennett-Warner; נולדה ב-23 ביולי 1988) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה.
בנט-וורנר נולדה בבנברי שבאוקספורדשייר ולמדה בית הספר סיינט אדוארד שבאוקספורד ובלוסי קלייטון קולג'. מוצאה הוא מג'מייקה ומסנט קיטס ונוויס.
הקריירה שלה החלה ב-1999 כשהופיעה במחזמר "מלך האריות" בהפקה של ג'ולי טיימור בתפקיד נלה הצעירה.
בשנת 2006 התקבלה בנט-וורנר לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ולוהקה לתפקיד אמי תיבודו במחזמר "קרולין, או שינוי", עליו הייתה מועמדת לפרס השחקן החדש של 2007 שהוענק על ידי אתר WhatsOnStage. לצדו של אנדרו גארפילד. היא המשיכה לככב בתפקיד ראשי במחזה "ניצחון" מאת אתול פוגרד עבור להקת התיאטרון פיטר הול, ובספטמבר 2007 התחילה ללמוד ב-RADA.
ב-2010 סיימה בנט-וורנר את לימודיה ב-RADA, אבל עזבה לפני סיום הלימודים כדי לשחק בתפקיד סופי במחזה "Ruined" מאת לין נוטייג' בתיאטרון אלמיידה. לפני סיום הקורס הוענק לה פרס הרדיו קרלטון הובס היוקרתי.