בניגוד למבצרים אחרים שנבנו על ידי המסדרים הצבאיים, ניכר כי המסדר הטבטוני חסר את המשאבים הכספיים הדרושים. עבודת עיבוד האבן ברוב חלקי המבצר היא גסה במיוחד, ועבודות הרחבת המבצר נעשו תוך כדי היזקקות למבנה אותו רכש המסדר - שלא היה יותר מחווה מבוצרת. זאת ועוד- השלוחה עצמה נמצאת בנחיתות טופוגרפית מול הרכסים המקיפים אותה, וכתוצאה מכך המבצר נמצא בסכנה של אש ארטילרית על כל שטחו. כל העובדות מרפות הידיים אלו לא הועילו לצבא הממלוכי כאשר בא לכבוש את המבצר בשנת 1266 ונהדף לאחר מצור קצר וסוער. גם המצור בשנת 1271, שבסופו נכבש המונפור, היה אלים ומורכב ורק לאחר לחימה עזה במשך שבוע מוטטו חפרים ממלוכים את החומה הדרומית. לאחר קרבות קשים על מגדל העוז, שנמשכו שבוע נוסף, נכנעו מגיני המבצר.
המצוקה הכספית או החיפזון שבבניית המבצר ניכרים גם בהכשרת השטח. אנשי המסדר לא יישרו את פסגת השלוחה עליה עומד המבצר ונאלצו להתמודד עם בסיס צר, שרוחבו אינו עולה על 30 מטר בחלקיו הרחבים. מאמץ רב הושקע בניתוק השלוחה מצד מזרח על ידי חציבת חפיר עמוק והמדרונות חוזקו על ידי חיפויים באבן. מסביב למבצר נבנתה חומה חיצונית, שלא ברור אם הקיפה את הרכס ומה היה תפקידה בהגנת המונפור.
מגדל העוז נבנה מאבנים גדולות ומעוטר בחלונות מוארכים שימש למגורי שליט המבצר בעיתות שלום, אך חשיבותו בעת מלחמה הייתה מוגבלת בגלל ממדיו הקטנים, שמנעו אפשרות מחיל המצב להתגונן באופן יעיל. מפלס אחד מתחתיו הוקם החלק המנהלתי של המבצר. בחלק זה שכנו סדנאות המלאכה ליצור הנשק, מטבח, חדר סעודה גדול, גת לדריכת ענבים ואולם קטן. מצפון לחלק זה נבנתה כנסייה, שרק חלקה הדרומי שרד עד ימינו. מהכנסייה נבנו מדרגות אשר ירדו אל אולם האבירים-- ה"רפקטוריום". גגו של אולם זה נתמך על ידי שתי שורות של אומנות מתומנות. שתיים מאומנות אלו, הניצבות במקום, מעידות על הפאר הרב בו נבנה אולם זה. רצפת הרפקטוריום שימשה כגג המרתפים של המבצר, בהם נשמרו סחורות ומזון כמו גם, כך משוער, אוצרות המסדר הטבטוני אשר שוכנו במקום.
בתקופת הצלבנים חלש המבצר על שטח נרחב, שמקורו עוד בימים בהם היה המבצר חווה חקלאית מבוצרת. את אדמות החווה, אשר השתרעו ממיקומו הנוכחי של המבצר ועד למורדות נחל כזיב, הקיפו מספר חומות אשר הגדירו את שטחה של החווה. לאחר הפיכתה של החווה למבצר הכספות של המסדר הטווטוני, ננטשו השטחים הנרחבים אשר הקיפו את המבצר המרכזי, ועיקר החיים במבצר התרכז אל תוך החלק המבוצר אותו אנו מכירים.
חלק זה נבנה בצורת מבנה ארוך וצר, הבנוי מאגפים מדורגים אשר נבנו לאורך הקרן הטבעית עליה ממוקם המבצר. בדרומו של המבצר, מעל החפיר המלאכותי אשר נכרה על ידי האבירים כדי למנוע התקרבות של כלים הנדסיים למיטוט החומות, ניצב מגדל העוז של המבצר. חלק זה היווה מעין "מבצר בתוך מבצר" ושימש למגורי שליט המבצר בעיתות שלום. בעת מלחמה שימש חלק זה כמצודה פנימית, מעין מפלט אחרון למגיני המבצר אם נפרצו חומותיו.
במפלס רצפת המרתפים נבנה מגדל רם, אשר ניצב על קיר תומך ושהשקיף בעבר על מורדות השלוחה הצפוניים.
את שרידי המבצר הקיפה בזמנו חומת אבן, אשר יחד עם החפיר שנכרה בדרומו של המבצר שימשה כקו הגנה ראשון בפני תוקפים אפשריים. שרידים מחומה זו נמצאים בהיקף החיצוני של המבצר, ובעיקר במורדות הצפוניים שלו.
במורד השלוחה, על גדותיו של נחל כזיב, נמצא מבנה בעל שלוש קומות ובתוכו מספר אולמות, אשר השתמר היטב. מבנה זה שימש כטחנת קמח ובית הארחה, או לפי סברה אחרת כבית חולים עם הפיכתו של המקום למפקדת המסדר הטבטוני בארץ ישראל שימש את האבירים יושבי המבצר. במשך שנים רבות התקיימה אגדה לפיה המבנה מקושר למרתפי המבצר במעבר סודי, אולם אין לאגדה זו שום ביסוס. בסמוך למבנה הוקם סכר שאגר את מי נחל כזיב. מהבריכה אשר נוצרה מעל הסכר נלקחו המים להשקית אדמות החווה ותושביה. מים אלו גם שימשו להפעלת טחנת הקמח.
מציצים
מציצים הוא סרט קולנוע ישראלי שביים אורי זוהר בשנת 1972, ומתאר את הוויי החוף הקליל והנהנתני של תל אביב. את התסריט לסרט כתבו זוהר ואריק איינשטיין, והם גם מככבים בו בתפקידים הראשיים. הסרט היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, שם זכה לאהדה רבה.
תקציר העלילה.
אלי (אריק איינשטיין), וגוטה (אורי זוהר) הם חברים בשנות השלושים לחייהם, אשר מרבים לבלות יחד בחוף הים באזור המלונות של תל אביב.
גוטה הוא מפעיל הקיוסק בחוף אשר מתגורר בצריף סמוך. גוטה שהיה בעברו "נער חוף" הפך לדמות מוכרת בסביבתו שמצופה ממנה לסייע בשמירת הסדר בחוף הים.
אלי הוא גיטריסט רוק'נ'רול אנונימי, הנוהג ללוות זמרים המופיעים במועדונים מפוקפקים ברחבי הארץ. הוא לעיתים מאחר להופעות ונוהג להביא לצריף של גוטה מעריצה מזדמנת תוך שהוא מאפשר לגוטה להציץ למעשיו בצריף. אלי מתוסכל מהופעותיו וחולם לפתוח מקום בילוי משלו, אך ממשיך בהופעות כדי לפרנס את אשתו ובתו התינוקת. אשתו מילי (סימה אליהו), אוהבת אותו ומנסה לגרום לו לקנא לה אך מתוסכלת מהיעדרויותיו התכופות מהבית וחושדת כי הוא בוגד בה.
אלי וגוטה מנהלים אורח חיים ריקני ובלתי מחייב, משתעשעים במעשי שטות ועסוקים בחיפוש אחר בחורות למין מזדמן. השניים מתרועעים עם נערי חוף בטלנים שעוסקים בדיג אסור באמצעות פצצות, מתעמתים עם המציצים למקלחות הנשים, ומשוטטים עם הדמויות הצבעוניות הפוקדות את החוף ובהם תיירים, יצאניות ואחרים.
מעמדו של הסרט.
כשהוצג לראשונה בקולנוע לא זכה "מציצים" להצלחה מסחרית וביקורתית, ועם השנים כמעט ונשכח. באמצע שנות השמונים הפך הסרט לאחד מסרטי הפולחן הראשונים של הקולנוע הישראלי, כשהוצג בהקרנות חצות בבתי הקולנוע בתל אביב. הסרט צבר קהל חדש שהגיע לצפות בו שוב ושוב, בדומה לתופעת סרטי הפולחן שהתפתחה באותן שנים בארצות הברית סביב סרטים כמו "מופע הקולנוע של רוקי" וסרטיו של ג'ון ווטרס. גם תפוצת מכשירי הווידאו הביתיים, שהחלה באמצע שנות השמונים, נתנה לסרט עדנה מחודשת, כשעותקים שלו שהוקלטו מהטלוויזיה עברו מיד ליד. במקרה מפורסם אחד, הוקרן הסרט במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2 ביום שבו הגיעה לישראל אידה נודל, אסירת ציון, ובעותקים שהוקלטו מאותו שידור, מופיעה לרוחב המסך הודעה על נחיתתה של נודל בנתב"ג. כיום נחשב הסרט מייצג בולט של הקולנוע הישראלי בשנות השבעים, ונמנה עם פסגת יצירתו של אורי זוהר.
הסרט צולם ב"חוף מציצים" (שרתון) – החוף שמדרום לנמל תל אביב, נקרא בעבר על שם מלון שרתון שעמד בסמוך ולפני-כן נקרא "חוף זבולון" על שם בית הספר הימי זבולון, בית הספר הימי הראשון בארץ (1928). החוף שופץ וחודש בשנים האחרונות. החוף זכה לפרסום רב כשצולם במקום הסרט בשנת 1972, ומאז נקרא "חוף מציצים".
ב-2008 נמנעה רשות השידור מלשדר את הסרט "מציצים" בערוץ הראשון, במסגרת שידורי הסרטים הישראלים "ישראלי בשישי" בליל שבת, לבקשתו של הרב אורי זוהר, למרות זאת הסרט כן שודר בליל שבת 29 בנובמבר 2013, לזכרו של אריק איינשטיין שנפטר באותו השבוע.
בשנת 2014, ערכו אורלי וילנאי וגיא מרוז תחקיר עיתונאי, בתוכניתם "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה", בו הועלתה השערה שמונה זילברשטיין חוותה פגיעה מינית על ידי אורי זוהר בסצנה המפורסמת מ"מציצים", או לכל הפחות סבלה מניצול מיני. לפי ההשערה, מדובר בהחלטה של זוהר לחרוג מהתסריט ולעשות בגופה יותר משהוסכם מראש. על פי העדויות שהובאו בתחקיר, היו גם נערות שביקשו להשתתף בסרט סבלו מפגיעות מיניות וניצול מיני, בידי אחרים.
עילם (דמות מקראית)
בספר בראשית, נזכר עֵילָם בין בני שם, בנו של נח. ממנו על פי המקרא, יצא עם העילמים, שאחד ממלכיהם היה כדרלעומר מלך עילם בימי אברהם ().
עילם נזכר בבראשית:
ובדברי הימים א':
זיהוי.
יש המזהים את עילם המקראי עם ממלכת עילם שבדרום-מערב איראן, אולם הזיהוי אינו מקובל על כל החוקרים. ההיסטוריון והבלשן עדיה חורון זיהה את עילם עם עאמו המצרי ו-Aḫlame האכדי. במצרית עתיקה אין עיצור נפרד ל-ל', ולכן "עילם" הועתק כ"עאם", ובאכדית היטשטשו האותיות הגרוניות, ולכן ה-ע' הועתקה כ-ח'. חורון נימק את ההסתייגות מהזיהוי עם עילם שבאירן בכך שבעילמית אין ע', ובמקורות ההיסטוריים מעולם לא נכתב השם עם עיצור גרוני (אלא כ-Elam, אֵילם או אילאם), ובכך שעילם המקראי הוא שמי, כמו העאמו וה-Aḫlame.
עבר (דמות מקראית)
עֵבֶר, על פי המקרא, היה בנו של שלח ואביהם של פלג ויקטן. על פי לוח העמים הוא אביהם הקדמון של עמים רבים, בהם עם ישראל.
הוא נולד בשנת א'תשכ"ג לבריאת העולם (2038 לפנה"ס) ולפי הכתוב ב ט"ז-יז, נולד לו פלג בהיותו בגיל 34 והוא חי לאחר מכן עוד 430 שנה, כך שמת בשנת ב'קפ"ז (1574 לפנה"ס), בהיותו בגיל 464 שנה. לפי תרגום השבעים של בראשית עבר (הנקרא חבר) חי 404 שנה. לעבר היו בנים ובנות נוספים, מלבד פלג ויקטן.
לפי המסורת היהודית הוא נקבר בתוך מערת שם ועבר בעיר העתיקה של צפת שבה למד יעקב אבינו.
שם חיצוני לאשתו הוא עצורה בת נברוד או עזורה בת נמרוד.
ייחודו של עבר במקרא.
שושלתו של עבר מוזכרת הן ברשימת הדורות משֵׁם ועד אליו המופיעה בבראשית י כא ואילך, והן ברשימת הדורות משם ועד אברהם המופיעה שם בפרק יא י ואילך. ברשימות אלו יוחד עבר במספר היבטים ביחס לשאר הדמויות המוזכרות בהן:
ייחודו של עבר במסורת חז"ל.
על-פי היבטים ייחודיים אלו הסיקו פרשנים שונים, כי עבר לא היה עוד חוליה "רגילה" בשושלת הדורות, אלא אביה של קבוצה אתנית בפני עצמה ("בני עבר"), הלא הם העברים.
החזית הפסיפית
RC קולה
RC Cola או רויאל קראון קולה (Royal Crown Cola) הוא שמו של משקה קולה, שהומצא בשנת 1905 בקולומבוס ג'ורג'יה על ידי רוקח בשם קלאוד האצ'ר.