אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ג'קסון בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם, 11.5 שניות גם בשלב הגמר וגם בשלב חצי הגמר, לפני דפנה רוב-האסנג'אגר מדרום אפריקה (11.8 שניות) ובת ארצה שירלי סטריקלנד (11.9 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.7 שניות, לפני פאק ברואר מהולנד (24.2 שניות) ונאדז'דה חיניקינה-דוולישווילי מברית המועצות (24.2 שניות). כבר בשלב המוקמות היא קבעה שיא עולם חדש של 23.6 שניות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר 23.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.6 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה האוסטרלית קבעה שיא עולם חדש של 46.1 שניות, תוצאה שיכלה להספיק למדליית ארד.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קנדה בשנת 1954 זכתה ג'קסון ב-3 מדליות זהב בריצת 100 יארד (10.7 שניות), בריצת 220 יארד (24.0 שניות) ובריצת שליחות (46.8 שניות).
בשנת 1953 התחתנה ג'קסון עם פיטר נלסון רוכב אופניים אולימפי אוסטרלי. לאחר מותו של בעלה מלוקמיה בשנת 1977, היא הקימה מלגת מחקר בלוקמיה על שמו.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני (2000) זכתה ג'קסון בכבוד לרוץ עם הלפיד האולימפי באצטדיון.
בסוף שנת 2001 החלה ג'קסון לכהן בתפקיד מושלת דרום אוסטרליה עד שויתרה עליו ב-31 ביולי 2007.
נעמה קלמן-אזרחי
יעקב סימון
מנחת מאפה תנור
מנחת מאפה תנור היא קרבן מנחה מסוג מנחת נדבה, הקרבה בבית המקדש.
המקור בתורה.
המקור בתורה למנחה זו, הוא בפרשת ויקרא. בפרשה העוסקת בדיני קרבן מנחה, נוסף ציווי פרטי בנוגע לדיני מאפה התנור:
כמו רוב קרבנות המנחה, מנחת מאפה-תנור עשויה מסולת. התורה נותנת שתי אפשרויות, שניתן לבחור ביניהן כדי להקריב את קרבן מאפה תנור:
סדר ההכנה.
האדם לוקח כמות של עישרון סולת ולוג שמן, מערבב אותם יחד מוסיף מים ומהם מכין עיסה ואופה אותה בתנור והיא "חלות מצות בלולות בשמן", ול"רקיקי מצות משוחים בשמן" מכין עיסה המורכבת מסולת עם מים בלבד ללא שמן, ואחרי הכנת העיסה והאפייה הוא מכסה את החלות בשכבת שמן, עד שכל לוג השמן נספג ברקיקים. לאחר מכן הופכים את החלות או הרקיקים לפתיתים בגודל של זית.
השלב הבא הוא אפיית החלות או הרקיקין, כשאחר כך הוא מביא את החלות לבית המקדש, שם הוא מביא אותן לידי הכוהן, שקומץ מהחלות בשלוש אצבעות אמצעיות קמוצות, מקריב את החלק הנקמץ על המזבח, והשאר מחולק לכוהנים, העובדים באותה משמרת.
מחלוקת התנאים.
שיטת רבי יהודה.
לפי שיטת רבי יהודה ובנו רבי יוסי ברבי יהודה, אסור להביא קרבן זה כאשר חלקו חלות וחלקו רקיקין; לפי שיטתו, במקרה כזה, נחשב הדבר כאילו חילק את כמות הסולת לשני קרבנות נפרדים, וזאת באה התורה ללמד במילים שנכפלו בראש הפסוק , אחד ולא שניים. רבי יוסי מסביר הסבר אחר; כתוב בתורה . התורה כללה כמה מיני מנחה יחד, "וכל מנחה אשר תאפה כו' במרחשת ועל מחבת", וכן כללה התורה "מנחה בלולה וחריבה" במילת "מנחה" אחת, וכשם ששם ברור שלמרות זאת מדובר בשני קרבנות נפרדים שאין להביאם יחד, כך גם כאן, אף על פי שהתורה כללה אותם במילה אחת "קרבן מנחה" מדובר בשני קורבנות שונים.
במקרה והמנחה הובאה מחלות ורקיקין, נחלקו רבי יהודה ורבי יוסי בנו. לפי רבי יהודה, בדיעבד אם ערבב את שני המינים זה בזה והביאם לקורבן, הקרבן כשר, אך לפי רבי יוסי ברבי יהודה, ששני המינים בקרבן מאפה תנור, הושוו לשני מיני קרבן מנחה, אם כן, כמו שבהם אם ערבב שני מינים, כמו למשל מנחת מחבת ומנחת מרחשת זה בזה, ההבאה פסולה אפילו בדיעבד, כך גם כאן.
שיטת רבי שמעון.
רבי שמעון סבור אחרת; ולפי הבנתו, במילים "קרבן מנחה" באה התורה ללמד אותנו, את ההפך: שתי האפשרויות, חלות ורקיקין, נכללות ונחשבות כקרבן אחד, ולכן מותר וניתן להביא אותן יחד בקרבן מאפה תנור אחד.
במקרה כזה, על הקמיצה להעשות משני המינים; מהחלות והרקיקין, למרות שפעולה זו די קשה לביצוע, שכן פעולת הקמיצה נעשית באופן שהכוהן קומץ את שלוש אצבעות היד הימנית כפופות, וכך נוטל מהקרבן את החלק שעשוי להקרב על גבי המזבח. למרות זאת, במקרה שהקמיצה נעשתה בצורה שתנטל משניהם, ולמעשה ניטלה רק עיסתם של אחת מהם, הקמיצה כשרה, שכן זו היא למעשה מהות הקמיצה בכל קרבן מנחה, כאשר מעשה הקמיצה נעשה באופן שווה לכל העיסה המונחת בכלי השרת, ורק חלק קטן ביותר נקמץ.
טיגון ואפייה.
לפי שיטת התוספות, ציווי מנחת מחבת, מרחשת ומאפה תנור, אינו על מעשה העשייה, הטיגון הבישול או האפייה, אלא רק על הבאת הקורבן, ומכיוון שכן אין חיוב כלל לאפות אותם דווקא בתנור המתכת היחיד שהיה בבית המקדש, אלא ניתן לאפות בכלי פרטי בבית. לעומת זאת, הרמב"ם חלוק על כך, והוא פוסק, שרק ההכנות לאפייה, הטיגון והבישול היו בחוץ, אבל האפייה והטיגון עצמם היו בבית המקדש על כלי מיוחד שיוחד לכך: . בדומה כותב גם רש"י, שכלי המחבת והרחשת, היו כלי שרת.
משפחת סופר
משפחת סוֹפֵר-שְׁרַיְיבֶּר היא משפחה יהודית מפורסמת במדינות האוסטרו-הונגריות במרכז אירופה, שהצמיחה מתוכה מאות רבנים, ראשי ישיבות ופרנסי ציבור. ראש המשפחה היה הרב משה סופר, המכונה "חת"ם סופר", על שם ספרו חידושי תורת משה. כל צאצאי משפחת סופר הם גם צאצאי הרב עקיבא איגר, חותנו בזיווג שני של החת"ם סופר.
היסטוריה.
מקור שם המשפחה באבותיו של החת"ם סופר, שהיו סופרי סת"ם. חלק מצאצאי המשפחה נקראו בשם שְׁרַיְיבֶּר, שהוא התרגום היידי לסוֹפֵר. רבים מרבני המשפחה שחיברו ספרים תורניים הנציחו בשם ספרם את השם סופר; למשל: "כתב סופר", "שבט סופר", "דעת סופר", "חשב סופר", "מכתב סופר", "חתן סופר", "יד סופר".
משפחת סופר-שרייבר הסתעפה לענפים רבים, אולם השושלת הישירה של ממלאי מקומו וממשיכי דרכו של החת"ם סופר ברבנות ובראשות הישיבה בעירו פרשבורג היא: בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר"; לאחריו הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר"; לאחריו הרב עקיבא סופר, בעל ה"דעת סופר"; לאחריו הרב אברהם שמואל בנימין סופר (חשב סופר) בעל ה"חשב סופר". לאחריו הרב שמחה בונם סופר. כיום עומד בראשות הישיבה הרב אברהם שמואל בנימין סופר כר"מ ואב"ד פרשבורג.
מנחת חוטא
מנחת חוטא היא אחת האפשרויות בקרבן עולה ויורד בו ניתנת אפשרות לאדם שאין לו כסף לקנות קרבן מן החי, להביא מנחה בזמן שבית המקדש קיים. בניגוד לחלק מקרבנות המנחה הנחשבים ל"קרבן נדבה" מכיוון שאין חובה להביאם, הרי שמנחה זו, היא חובה.
המקור בתורה.
המקור בתורה למנחה זו, כתוב בפרשת צו. בפרשה העוסקת בדיני קרבן חטאת, נוסף ציווי פרטי בנוגע לאדם שאין לו כסף לקנות כבש או עז לקרבן, ואפילו לא שני בני יונה או תור, שכן הוא עני מרוד:
גדר הקרבן.
גדר הקרבן, אינו כשאר קרבנות המנחה שהם קרבן נדבה שאין חובה להביאם, ולכן בעוד שדינם של שאר הקרבנות הוא, שאם נקמצו שלא לשמן כשרות אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה והם צריכים להביא אחרת תחתיה, הרי שמנחה זו, אם נקמצה שלא לשמה, היא פסולה, ויש להביא אחרת תחתיה . התלמוד מסביר בפשטות, כי מנחת חוטא נקראת בפסוק "חטאת", ומכאן שגדרה שווה לקרבן חטאת, שהדין בו הוא שאם הוקרב שלא לשמה הוא פסול, ובשונה משאר הקרבנות
שמן ולבונה.
על קרבן מנחה זה, בשונה מכל שארי הקרבנות מסוג זה, אין לא שמן ולא לבונה (מין בשמים), אלא סולת נקייה בלבד, ממנה קומצים על המזבח. התורה אף אוסרת לעשות זאת "לא ישים עליה שמן ולא יתן עליה לבונה", כשהנימוק "כי חטאת הוא" מוסבר על ידי רש"י - "ואינו בדין שיהא קרבנו מהודר", כלומר אין ראוי שאדם שחטא, יביא על חטאיו קרבן מהודר; יש להביא את הקרבן בהכנעה ובענווה, מתוך בושה ולא מתוך הדר וכבוד.
לא רק שאסור לשים על הקרבן שמן ולבונה, אלא שאם הניח על הקרבן שמן או לבונה, עונשו מלקות, על כל אחד מהם בפני עצמו; אם הניח את השמן או הלבונה על ה"שיריים", החלק שנאכל על ידי הכוהנים, אינו לוקה.
סברת החילוק בין שמן ללבונה.
רבה בר רב הונא, שלמד אצל רבי יוחנן הסתפק במהלך לימודו בגדר ההבדל בין לבונה - שאינה פוסלת את המנחה, לבין שמן שפוסל את המנחה. השאלה היא הלכתית, בלבונה שנכתשה לחתיכות זעירות כך שלאחר שהושמה על המנחה, אי אפשר שוב להפרידה מהסולת בשום אופן; הספק הוא, האם החילוק ביניהם הוא ששמן נספג במנחה ונעשה כחלק ממנו - ולכן הוא פוסל אותו, אך מנחה שאיננה נספגת במנחה - "עירוב שכני" ולא "עירוב מזגי" איננו פוסל אותו, או שמא החילוק בין שמן למנחה היא, שהשמן הוא נוזל שמתערבב יחד עם הסולת, ואילו הלבונה - שלרוב באה כחתיכה מוצקת - איננה מתערבבת עמו. לפי זה נמצא, שלבונה שנכתשה היטב והתערבבה עם הסולת, גם היא פוסלת אותו, וכן נפסק ברמב"ם.
רב יצחק בר יוסף, תלמיד אחר של רבי יוחנן, מסר כי קיבל משמו חילוק הלכתי קוטבי, בין עירוב שמן בסולת מנחת החוטא, לבין עירוב לבונה. כאשר מערבים שמן במנחה, נפסלת המנחה אפילו אם נתן "משהו" - שיעור כל שהוא - שמן, ובתנאי שיהיה שיעור כזית במנחה עצמה. דין זה נלמד מהפסוק "לא ישים עליה שמן", בשימה לא כתוב שיעור, אלא "לא ישים", העיקר והקובע הוא רק אם היה מעשה נתינה - ולא חשובה כמות החומר. אם לא הייתה כתובה אחר כך המילה "עליה", ניתן היה להסיק כי גם מבחינת כמות המנחה אין צורך בשיעור מסוים, אך התורה מלמדת אותנו שבלבונה חשובה בעיקר הכמות - "עליה", ולכן צריך שיהיה בה שיעור סביר - כזית.