גנצווייך שאף להחליף את אדם צ'רניאקוב בתפקיד יושב ראש היודנראט ולהשתלט על כמה מתחומי אחריותו של היודנראט. באמצעות קשריו עם האס אס הצליח לקבל שליטה על כמה ממוסדות הגטו ולנהל יותר ממאה בניני דירות. אנשיו יכלו לצאת באופן חופשי מן הגטו אל הצד הארי של ורשה והיו אף פטורים מלשאת על זרועם את הסרט עם המגן דוד. במציאות הדלה של חיי הגטו הם חיו יחסית בתנאי פאר וצברו בסחיטה סכומי כסף נכבדים. התועלת שהביאו לנאצים התבטאה באיסוף מידע והלשנה. כדי לשוות לפעילותו צביון חברתי לכאורה יזם גנצווייך פעילויות תרבות, תמך כספית ברבנים ובאישי ציבור וארגן מוסד לעזרה ראשונה בגטו.
למרות מאמציו של גנצוויך התייחסו מרבית תושבי הגטו בשלילה לארגונו, ראו בו גוף מסוכן וחששו מפני כל מגע איתו. אדם צ'רניאקוב תיאר אותו ביומנו כיצור בזוי ומכוער.
במרוצת הזמן הקימו הנאצים גוף נוסף של משתפי פעולה יהודים שנקרא "הלפיד" בפולנית: Żagiew , שגם בראש העמידו את גנצוויך. מטרתו של הגוף הייתה לחדור לארגוני המחתרת היהודיים ולחשוף את קשריהם עם המחתרת הפולנית.
סופו.
בשנת 1942 כאשר התבצעו ה"אקציות", הגירושים ההמוניים של היהודים מגטו ורשה אל מחנות ההשמדה, החלו הגרמנים לחסל סוכנים ומלשינים שעבדו איתם בגטו. אז חוסלו גם מרבית אנשי קבוצת ה-13 וגנצוויך עבר לצד הארי של ורשה. שם גנצוויך ואנשי ה-13 שעברו עמו לצד הארי הציגו עצמם כלוחמי מחתרת יהודית ועסקו במצוד אחר פולנים שנתנו מחסה בבתיהם ליהודים. הוא ניסה גם לחבל בהכנות למרד גטו ורשה. הארגון היהודי הלוחם גזר עליו דין מוות, אך נבצר ממנו מלבצעו.
המשך גורלו לא נודע. לפי אחד המקורות הוא כנראה נרצח יחד עם אשתו ובנו בראשית שנת 1943.
ניקאנדר צ'יביסוב
ניקאנדר צ'יביסוב (; 5 בנובמבר 1892 - 20 בספטמבר 1959) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
צ'יביסוב נולד ב-5 בנובמבר 1892 במחוז רוסטוב שבאימפריה הרוסית. ב-1913 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והוצב ברגימנט היגרים של המשמר. ב-1915 הוא סיים קורס קצינים והועלה לדרגת קפיטן. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית כמפקד פלוגה. ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד חי"ר. ב-1920 השתתף בדיכוי מרד טמבוב ומרידות עממיות נוספות כנגד השלטון הקומוניסטי. ב-1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה. במהלך 1937 פיקד על דיוויזיית חי"ר, ובין מרץ למאי 1938 פיקד על הקורפוס הרביעי. בין 1938-1940 שימש כראש מטה המחוז הצבאי לנינגרד. במהלך מלחמת החורף הוא שימש כראש מטה הארמייה השביעית, וב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ביולי של אותה שנה הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי לנינגרד, ובינואר 1941 הועבר למלא את אותו תפקיד במחוז הצבאי אודסה.
מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1941, זמן קצר לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית, מונה צ'יביסוב למפקד המחוז הצבאי אודסה. באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד ארמיית המילואים החמישית, ובהמשך מונה למפקד ארמיית החוף העצמאית. בספטמבר מונה לסגן מפקד חזית בריאנסק ולחם במסגרתה במבצע טייפון ובקרב על מוסקבה ובמבצע וורונז'-וורושילובגרד. במהלך חודש יולי פיקד במשך שישה ימים על החזית, וב-13 ביולי הוחזר לתפקיד סגן מפקד. בהמשך אותו החודש מונה למפקד ארמיית המילואים הרביעית, וב-3 באוגוסט מונה למפקד הארמייה ה-38 עד 27 באוקטובר 1943, וב-7 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק. על פי עדותו של איוואן בגרמיאן מפקד החזית הבלטית הראשונה, סטלין הציע למנות את צ'יביסוב למפקד ארמיית המשמר ה-11, אולם בגרמיאן חשש מפניו, ולפיכך מינה סטלין את צ'יביסוב למפקד ארמיית ההלם השלישית ב-21 בנובמבר. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד ארמיית ההלם הראשונה, וב-2 ביוני של אותה שנה מונה למפקד האקדמיה הצבאית פרונזה.
אחריתו.
צ'יביסוב המשיך לשמש בתפקיד מפקד האקדמיה הצבאית עד 29 בינואר 1948, ולאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה. באוקטובר 1949 מונה לעוזר מפקד המחוז הצבאי בלארוס, ומילא תפקיד זה עד פרישתו ב-1954. הוא נפטר במינסק ב-20 בספטמבר 1959 בגיל 66.
בית הכנסת טהרת הקודש
פרס השלום הבין-לאומי לילדים
פרס השלום הבין-לאומי לילדים מוענק מדי שנה לילד אשר תרם תרומה משמעותית לקידום זכויות הילדים ושיפור מצבם של ילדים פגיעים, כגון יתומים, ילדים עובדים וילדים עם HIV/איידס. הפרס הוא יוזמה של "קרן הילדים", ארגון סיוע וסיוע בינלאומי לילדים באמסטרדם, הולנד.
היסטוריה.
פרס השלום הראשון לשלום ילדים הושק בנובמבר 2005 במהלך פסגת העולם של חתני פרס נובל ברומא, מפגש שנתי של זוכי פרס נובל וארגונים בינלאומיים כגון UNICEF ו-Amnesty International. "אנו מקדמים בברכה את השקת פרס השלום לשלום הילדים במהלך פסגתנו", נאמר בהודעת הסיכום של הפסגה.
מיכאיל גורבצ'וב הציג את פרס 2005, שהוענק לאחר מותו לנקוסי ג'ונסון, נער דרום אפריקאי שהביא תשומת לב בינלאומית לילדים עם איידס וייסד את בית Nkosi's Haven לאימהות ולילדים. הזוכה מקבל 100,000 אירו תרומה לטובת פרויקט צדקה לילדים, כמו גם פסלון אשר נקרא Nkosi לכבודו ג'ונסון.
פרס 2006 הוענק על ידי חתן פרס נובל לשלום פרדריק וילם דה קלרק בטקס בבינהוף, מקום מושבו של הפרלמנט ההולנדי בהאג. פרס 2008 הוצג על ידי דזמונד טוטו.
שקע תרמלי
פרשיית תצלומי עדנאן חאג'
שרה גלבוע
שרה גלבוע (29 ביולי 1940 - 5 בינואר 2017) הייתה ציירת ישראלית בסגנון ציור מופשט.
ביוגרפיה.
שרה גלבוע נולדה בשם שרה מוסקוביץ' בעיר בוקרשט שברומניה בשנת 1940. בגיל 11 חדשים נלקח אביה אליהו מוסקוביץ' מביתם על ידי חיילים נאצים, בעת שהופקד על שמירתה עת האם, אתל אברבוך, יצאה לעבודתה לפרנסת המשפחה. הוריה טרם היו נשואים ולכן במסמכי האב לא הייתה רשומה כבתו, על כן אביה נילקח לבדו וחיי שרה התינוקת ניצלו. האב נילקח למחנות הריכוז "ופניארקה" וטרנסניסטריה, בהם היה אסיר במשך כשלוש וחצי שנים. כאשר הגיעו החיילים לבדיקה נוספת אם נשארו יהודים הבינה האם כי עליה לעזוב ולמצוא מקום מסתור לה ולבתה. במהלך שלוש וחצי שנים התגוררה שרה התינוקת עם אמה במסתור במרתף ביתה של אישה חולה וחשוכת ילדים. האם הייתה עובדת ביום כתופרת בבית האישה החולה. עם תום העבודה הייתה מזדרזת לרדת למרתף המסתור על מנת להיניק ולטפל בתינוקת, אשר הוסתרה תחת השולחן שמעליו הייתה מפה גדולה ומכסה. שרה הצטוותה לשמור על שקט וקיבלה תזונה לא מספקת באותה התקופה כאשר ברחוב בחוץ נשמעו קולות הפגזות ופיצוצים, אנשים רצים במהומה וצעקות. שמה של האישה אשר בביתה הסתתרו היה "סילביה" (Silvia) וכך קיבלה שרה מוסקוביץ' את שמה הנוסף, סילביה, הלא יהודי, על מנת שלא תוסגר השתייכותה לקהילת היהודים. אותה אישה רצתה לאמץ את שרה כילדתה ובכך להבטיח את הישרדותה אך אימה אתל קיותה עדיין שהאב יחזור אחרי המלחמה ולא נענתה להצעתה.
עם תום המלחמה ושחרור המחנות חזר האב, אליהו מוסקוביץ' לחפשם בביתם, האם קיבלה הודעה על אסיר פצוע, חבוש כולו ומלוכלך שמחפש אותם, כך בגיל 4 ראתה אותו שרה לראשונה.
אביה של שרה חזר מהמחנות פגוע ובעל נכות קשה ועל המשפחה נותר להשתקם ולנסות להתבסס. כאשר הייתה בת 7 עלה בידם לחצות את הגבול לבולגריה ולהצטרף לאוניית המעפילים פאן קרשנט (עצמאות). כך, בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בהעפלה בלתי חוקית, כשבינתיים הוחזקה המשפחה בכפייה במחנה המעצר בקפריסין במשך שנה וחצי. שרה גלבוע גדלה ולמדה בעיר חיפה. בשנת 1959 התגייסה לצה"ל ושרתה בחיל רפואה. במהלך שירותה הצבאי הכירה את שלמה גלבוע (גולדנברג) ובשנת 1960 נישאו בבסיס הצבאי "סטלה מאריס" בחיפה, כשאת החופה עורך הרב הצבאי שלמה גורן. לאחר החתונה ושחרורה מהצבא התגורר הזוג מספר שנים בתל אביב ולאחר מכן בחולון. לשרה נולדו שתי בנות. בשנת 1970 החלה ללמוד אמנות במכון "אבני" בת"א וסיימה בהצטיינות את מסלול לימודיה (ארבע שנתי). בשנת 1976 העתיקה את מגוריה לתל אביב והחלה לעבוד ב"גלריה דוגית" ברחוב פרישמן בתל אביב. לאחר מספר שנות עבודה עברה הגלריה לניהולה. ייחודה של הגלריה היה בגילוים של אמנים מבטיחים בתחילת דרכם האמנותית והבאתם לכדי חשיפתם הראשונה. במסגרת עבודתה אצרה תערוכות רבות לאמנים רבים ושימשה בית תרבותי למפגשים ולדיונים בקרב קהילת האמנים. בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 נישא שמה של הגלריה כפורצת דרך לתקופתה, אף על פי כן, בשנת 1981 בעקבות שינוי יעוד חלל הגלריה על ידי בעלי השליטה, נסגרה הגלריה. האמנים וידידי הגלריה נשאו דברי הספד במיצג לטקס "אשכבה" לגלריה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה. בשנת 1979 הכירה בגלריה את הצייר אלברט יוחאי והחלה ללמוד אצלו באופן פרטי כחמש שנים את הציור בטכניקת הפסטל השומני בשכבות (פנדה-פסטל שמן). באותה שנה התגרשה והמשיכה להתגורר בתל אביב.