ממחקר של ד"ר סטיבן קוואי שפורסם ב-2022 עולה כי רצפים של הווירוס ניפה נתגלו בווירוס הקורונה COVID-19.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (באנגלית: National Register of Historic Places, בראשי תיבות NRHP) הוא רשימה רשמית המנוהלת על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית של נפות היסטוריות, אתרים, בניינים, מבנים, ואובייקטים הנחשבים ראויים לשימור בשל חשיבותם ההיסטורית. נכסים הכלולים במרשם הלאומי, או השוכנים בתחומי נפה היסטורית הכלולה במרשם הלאומי, עשויים להיות זכאים להנחות במס הנגזרות מהערך הכולל של ההוצאות לשימור הנכס.
הקמת המרשם הלאומי התאפשרה בעקבות חקיקת "החוק הלאומי לשימור ההיסטוריה" (National Historic Preservation Act) ב-1966. החוק שימש בסיס להקמת המרשם הלאומי והוא קבע את התהליך להוסיף אליו נכסים. מתוך יותר ממיליון נכסים במרשם הלאומי, 80,000 מתוארים פרטנית. השאר הם נכסים משתתפים בתחומי נפות היסטוריות.
במשך מרבית תקופת קיומו, נוהל המרשם הלאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, סוכנות השייכת למחלקת הפנים של ארצות הברית. מטרותיו הן לסייע לבעלי נכסים ולקבוצות עניין, כגון הקרן הלאומית לשימור ההיסטוריה (National Trust for Historic Preservation), לתאם, לזהות ולהגן על אתרים היסטוריים בארצות הברית. בעוד שהוספת נכסים למרשם הלאומי היא בעיקר פעולה סמלית, ההכרה בחשיבותם מהווה סוג של תמריץ כספי לבעלי נכסים רשומים. ההגנה על הנכס אינה מובטחת. במהלך תהליך המינוי, הנכס מוערך במונחים של ארבעה קריטריונים להכללה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. היישום של אותם קריטריונים היה נושא לביקורת של אנשי אקדמיה בתחום היסטוריה ושימור, כמו גם של הציבור והפוליטיקאים.
מדי פעם מוסיפים למרשם אתרים היסטוריים השוכנים מחוץ למדינה, אך קשורים לארצות הברית (כגון שגרירות ארצות הברית בטנג'יר שבמרוקו). נכסים יכולים להיות מועמדים במגוון צורות, כולל נכסים בודדים, נפות היסטוריות, והצעות לנכסים מרובים (Multiple Property Submissions או MPS). המרשם מסווג את הרישומים הכלליים לאחד מחמישה סוגים של נכסים: נפה, אתר, מבנה, בניין או אובייקט. "המרשם הלאומי של נפות היסטוריות" הם אזורים גאוגרפיים מוגדרים המורכבים מנכסים משתתפים ושאינם משתתפים. נכסים מסוימים מתווספים באופן אוטומטי למרשם הלאומי כאשר הם מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים. אלה כוללים אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark), פארק היסטורי לאומי (National Historical Park), פארק צבאי לאומי (National Military Park), אנדרטה לאומית (National Memorial) וחלק מהמונומנטים הלאומיים. נכסים פדרליים יכולים להיות מוכרזים כמונומנטים לאומיים על בסיס חוק העתיקות בשל החשיבות ההיסטורית או הסביבתית שלהם, הם מנוהלים על ידי כמה סוכנויות. רק מונומנטים היסטוריים באופיים המנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים רשומים מנהלית במרשם הלאומי.
היסטוריה.
ב-15 באוקטובר 1966 יצרה הצעת חוק שימור ההיסטוריה את המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ואת הסוכנויות הממשלתיות לטיפול בהם המשרדים המדינתיים לשימור ההיסטוריה (State Historic Preservation Offices) בראשי תיבות SHPO. בתחילה כלל המרשם הלאומי רק אתרים היסטוריים לאומיים (National Historic Landmarks) שהוכרו קודם להקמת המרשם על פי הצעת חוק בקונגרס מ-1935, כמו גם אתרים היסטוריים אחרים במערכת הפארקים הלאומיים. אישור החוק, שעבר תיקונים ב-1980 וב-1992, ייצג את הפעם הראשונה שלארצות הברית הייתה מדיניות שימור היסטוריה. הצעת החוק מ-1966 חייבה סוכנויות ממשלתיות אלו לשתף פעולה עם משרדי ה-SHPO ועם סוכנות פדרלית עצמאית, המועצה המייעצת על שימור ההיסטוריה (Advisory Council on Historic Preservation), בראשי תיבות ACHP, שנועדה להתעמת עם ההשפעות השליליות של פעילות ממשלתית על שימור ההיסטוריה.
על מנת לנהל את המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הקים שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השייך למחלקת הפנים של ארצות הברית, שבראשו עמד ג'ורג' הרצוג (George B. Hartzog Jr.), אגף מנהלי הקרוי המשרד לארכאולוגיה ולשימור ההיסטוריה (Office of Archeology and Historic Preservation), בראשי תיבות OAHP. הרצוג הטיל על ה-OAHP ליצור את תוכנית המרשם הלאומי על בסיס המנדט של הצעת החוק מ-1966. ארנסט קונלי (Ernest Connally) היה המנהל הראשון של המשרד. בתחומי ה-OAHP הוקמו מחלקות לטיפול במרשם הלאומי. המחלקה ניהלה כמה תוכניות שכבר היו קיימות, כולל סקר אתרים היסטוריים וסקר בניינים אמריקנים היסטוריים (Historic American Buildings Survey), כמו גם המרשם הלאומי החדש וקרן שימור ההיסטוריה (Historic Preservation Fund).
המנהל הראשון, שתוארו היה "שומר המרשם" (Keeper of the Register), היה ויליאם ג'. מורטה (William J. Murtagh), היסטוריון של אדריכלות. בשנים הראשונות של המרשם בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הייתה פעילות הארגון חלשה ומשרדי ה-SHPO היו קטנים, חסרו בהם עובדים והם לא קיבלו מימון מספק. עם זאת, הקרן לשימור ההיסטוריה עדיין קיבלה כספים על מנת לתת מענקים לבעלי נכסים רשומים, תחילה לבתים שהפכו למוזיאונים ולמבנים מוסדיים, אבל אחר כך גם למבנים מסחריים.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1979 חולקו תוכניות שימור ההיסטוריה של שירות הפארקים שהיו קשורות הן לשירות הפארקים והן למרשם הלאומי לשתי "מחלקות עזר" (Assistant Directorates): "מחלקת העזר לארכאולוגיה ושימור ההיסטוריה" (Assistant Directorate for Archeology and Historic Preservation) ו"מחלקת העזר לשימור ההיסטוריה של הפארקים". מ-1978 עד 1981 הועבר הטיפול במרשם הלאומי לסוכנות חדשה שהייתה קרויה: "שירות הנופש ושימור המורשת" (Heritage Conservation and Recreation Service) בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית.
בפברואר 1983 אוחדו שתי מחלקות העזר במטרה ליעל, ומתוך הכרה בתלות ההדדית שבין תוכניותיהן. ג'רי ל. רוג'רס (Jerry L. Rogers) נבחר לנהל את מחלקת העזר המאוחדת. הוא תואר כמנהלן מוכשר, שהיה ער לצורך של שירות הפארקים לעבוד תוך שיתוף פעולה עם משרדי ה-SHPO, האקדמיה והממשלות המקומיות.
אף שלא תוארו בפרוטרוט בהצעת החוק של 1966 הפכו משרדי ה-SHPO לחלק אינטגרלי בתהליך של רישום נכסים במרשם הלאומי. התיקונים מ-1980 בהצעת החוק של 1966 הגדירו עוד יותר את אחריותם של משרדי ה-SHPO בהקשר של המרשם הלאומי. כמה מהתיקונים של 1992 של הצעת החוק מ-1966 הוסיפו קטגוריה למרשם הלאומי הידועה כ"נכסי תרבות מסורתיים", אותם נכסים הקשורים לילידי אמריקה או הוואי.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים גדל משמעותית מאז הוקם בהצעת החוק של 1966. ב-1986 בחרו אזרחים וקבוצות 3,623 נכסים נפרדים, אתרים ונפות להכללה במרשם הלאומי, ובסך הכול 75,000 נכסים נפרדים. מקרוב לשני מיליון נכסים במרשם הלאומי, 93,000 רשומים בנפרד. אחרים רשומים כנכסים משתתפים בתחומי נפות היסטוריות.
תהליך הרישום.
כל אחד יכול להציע מועמד למרשם הלאומי, אם כי לעיתים קרובות מועסקים לשם כך היסטוריונים ויועצים לשימור היסטוריה. הצגת המועמדות נעשית בטופס סטנדרטי המכיל מידע בסיסי על המראה הפיזי של הנכס ועל סוג החשיבות הגלומה בבניין, במבנה, בעצם, באתר או בנפה. המשרד המדינתי לשימור ההיסטוריה (SHPO) מקבל את טופסי המועמדויות ועונה לאדם או לגוף שהציג את המועמדות. לאחר בדיקה ראשונית, שולח ה-SHPO כל מועמד לוועדת הביקורת ההיסטורית של המדינה, אשר לאחר מכן ממליצה האם על מנהל המשרד לשימור ההיסטוריה (State Historic Preservation Officer) לשלוח את המועמדות לשומר המרשם הלאומי. רק מנהל המשרד לשימור ההיסטוריה רשאי להציע נכס שאינו בבעלות פדרלית כמועמד להכללה במרשם הלאומי. לאחר שה-SHPO ממליץ על הכללת המועמד במרשם הלאומי נשלחת ההמלצה לשירות הפארקים הלאומיים, המאשר או הדוחה את המועמדות. אם המועמד מאושר מוסיף שומר המרשם הלאומי רשמית את הנכס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בעלי הנכס מקבלים הודעה על המועמדות במהלך הבחינה שמבצע ה-SHPO וועדת הביקורת ההיסטורית של המדינה. אם הבעלים של נכס פרטי מתנגד למועמדות, או במקרה של נפה היסטורית, אם מרבית הבעלים מתנגדים, אזי לא ניתן להכליל את הנכס במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
קריטריונים.
על מנת שנכס יהיה זכאי להתווסף למרשם הלאומי הוא חייב לעמוד באחד מארבעת הקריטריונים העיקריים של המרשם הלאומי. מידע על סגנונות בנייה, קשר עם היבטים שונים של היסטוריה חברתית ומסחר ובעלות הם כולם חלקים אינטגרליים במועמדות. כל מועמדות כוללת קטע סיפורי הכולל תיאור פיזי מפורט של הנכס וההצדקה מדוע הנכס משמעותי מבחינה היסטורית בהתייחס להיסטוריה המקומית, המדינתית או הלאומית. ארבעת הקריטריונים של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הם:
הקריטריונים יושמו בצורה שונה לסוגים שונים של נכסים. לדוגמה, לנכסים ימיים יש הנחיות יישום שונות מאלו של בניינים.
נכסים שנרשמו.