הוועדה הוקמה לראשונה בשנת 1972, בשם "המועצה להתיישבות", ביוזמת השר בלי תיק ישראל גלילי, שהיה ממצדדי תנועת ההתנחלות ומיוזמי הקמת ימית. גלילי ביקש לקדם בניית יישובים בשטחים שמדינת ישראל כבשה לאחר מלחמת ששת הימים, נושא שהיה שנוי במחלוקת בין השותפות במערך, מפלגות העבודה ומפ"ם. בשנת 1973 אישרה הוועדה את הקמת ימית בפתחת רפיח, למרות שבמקביל נערכו שיחות שלום בראשות מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס (תוכנית רוג'רס), ואף הוצע שמדינת ישראל תחכור את פתחת רפיח במסגרת הסכם שלום. בתקופה זו אושרה גם הקמתם של עשרות יישובים ברמת הגולן, סביב ירושלים, אזור צפון ים המלח ובקעת הירדן.
בסך הכל, בעת שגלילי כיהן כיושב ראש הוועדה (בתקופת ממשלות לוי אשכול, גולדה מאיר וממשלת יצחק רבין הראשונה), אושרה הקמתם של 76 יישובים חדשים.
תקופת השיא של פעילות הוועדה באישור יישובים חדשים ביהודה ושמרון הייתה בשנים 1977-1981, כאשר שר החקלאות אריאל שרון עמד בראשה. במשך שלוש שנים החליטה הוועדה על הקמת 72 יישובים ברחבי יהודה ושומרון. לראשונה מאז הקמת המדינה אושרו גם יישובים שהוקמו ביוזמה פרטית על אדמה פרטית כמו שערי תקווה ואורנית או על אדמות מדינה כמו ביתר עילית ואפרת.
עם תום כהונתה של ממשלת רבין ב־1995, הופסקה עבודתה של ועדת שרים להתיישבות ומאז לא אושרה הקמת אף התנחלות חדשה. בשנת 1999, עם הקמת ממשלת ישראל העשרים ושמונה, הוחלט על הקמתה מחדש של ועדת השרים בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק, בתקופה זו עסקה הוועדה באישור הקמתם של יישובים חדשים בכל רחבי המדינה. בין השאר אישרה את הקמתם של היישובים נווה תמרים וחירן, תוכנית להקמת 9 יישובים חדשים בגולן שלא יצאה לפועל בסוף 2003 והקמת מרחב התיישבות כפרי-קהילתי במזרח חבל לכיש, בו שוכנו מפוני גוש קטיף בשנת 2007.
עם תום כהונת ממשלת ישראל השלושים ואחת, בראשות אהוד אולמרט, פורקה הוועדה. ב-2012 הוקמה ועדה זו מחדש, על ידי ממשלת ישראל ה-32 בראשות בנימין נתניהו, והוא עמד בראשה.
סוד המוח היהודי
ספורטינג חיחון
ריאל ספורטינג דה חיחון (בספרדית: Real Sporting de Gijón) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר חיחון, שבחבל אסטוריאס. המועדון נוסד ב-1 ביוני 1905, והוא משחק כיום בסגונדה דיוויסיון. הוא ידוע בכינוי "רוחיבלאנקוס" בגלל צבעי המדים שלו, רצועות פסים לבנים-אדומים. אצטדיונה הביתי של ספורטינג חיחון הוא אל מולינון, שהוא גם מגרש הכדורגל העתיק ביותר בכל ספרד. הוא מתפקד מאז שנת 1908, והוא ממוקם באתר של טחנת רוח ישנה, ומכאן בא שמו של האצטדיון, שפירושו בספרדית "טחנת הרוח הגדולה".
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1905 תחת השם ספורטינג חיחונס, כאשר נשיאה הראשון של הקבוצה היה אנסלמו לופז. המלך אלפונסו השלושה עשר קיבל לידיו את פטרונה של המלוכה הספרדית על המועדון בשנת 1912, ואישר להוסיף לשמו של המועדון את השם "ריאל" (המילה הספרדית למלוכה), ומאז נקראה הקבוצה ריאל ספורטינג קלאב חיחונס. בשנת 1916, שונה שם הקבוצה שוב לשמה הנוכחי היום, ריאל ספורטינג דה חיחון. משנת 1941 עד שנות ה-70, עקב חוק זמני שנחקק בספרד שאסר על שימוש במילים זרות בשמות מועדוני הכדורגל במדינה, שמה הרשמי של הקבוצה שונה לריאל חיחון.
בשנת 1944, הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, ומאז דשדשה בין הליגה הבכירה לליגה השנייה רוב עונותיה, כאשר שיא הישגיה היה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, בהן שהתחרתה על התארים בליגה וגם בגביע המלך הספרדי ונשארה במשך 21 שנים בלה ליגה ברציפות. במהלך אותה התקופה, השתתפה חיחון מספר פעמים בגביע אופ"א, בו הפסידה 4 פעמים בשלב של 32 האחרונות, ופעמיים בשלב של 16 האחרונות. הפעם האחרונה ששיחקה במפעל הייתה בעונת 1991/92.
בעקבות עונה לא מוצלחת בשנת 1998, ירד המועדון לליגה השנייה בספרד, בו שיחק במשך 10 שנים רצופות. ב-15 ביוני 2008, הוא הבטיח את שובו לליגה הבכירה לקראת עונת 2008–2009.
בעונתה המחודשת בליגה הבכירה הגיעה לרבע גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת אתלטיק בילבאו. בעונה זו הצליחה ספורטינג חיחון להינצל מירידה במחזור הסיום והבטיחה לעצמה עונה נוספת בליגה הספרדית הראשונה. בסוף עונת 2011/2012 ירדה לליגה הספרדית השנייה. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה ברציפות מעונת 2012/2013 ועד עונת 2014/15 בה חזרה לליגה הספרדית הראשונה אחרי 3 שנים של היעדרות.
היריבה ההיסטורית של המועדון היא קבוצת ריאל אוביידו. כאשר שתי הקבוצות משחקות באותה הליגה, הן משתתפות בדרבי האסטורי.
צבעי המועדון וסמלו.
צבעי המועדון, אדום ולבן, נבחרו בגלל צבעי דגל העיר חיחון.
משנת 1931 עד 1936, בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה, הכתר בסמלה של הקבוצה הוחלף זמנית בכתר מורל.
סיתות
סיתות - עיבוד שבבים של חומרים קשים מאוד, בעיקר של אבן אבל גם של בטון. בדרך כלל נעשה הסיתות לצרכים אדריכליים, על מנת להקנות לחומר מרקם מסוים, אבל לעיתים, מתבצע הסיתות כדי לשנות את מידות גוש החומר על מנת להביא את הגוש לממדים המבוקשים.
סוגי סיתות אבן.
ישנם מספר סוגי סיתות אבן המקובלים בישראל והם גם מפורטים בתקן.
דוכס רות'סיי
דוכס רות'סיי (באנגלית: Duke of Rothesay) הוא התואר הרשמי של יורש העצר של ממלכת סקוטלנד, בדומה לתואר נסיך ויילס שהוא התואר הרשמי של יורש העצר של המלוכה הבריטית.
מאחר שמאז חוקי האיחוד של 1707 אוחדו בית המלוכה של סקוטלנד עם בית המלוכה האנגלי ונוצר בכך בית המלוכה של בריטניה הגדולה, כיום יורש העצר של בריטניה נושא את שני התארים יחד- והוא הן נסיך ויילס והן דוכס רות'סיי.
בנוסף, דוכס רות'סיי נושא בתארים רוזן קאריק, בארון רנפרו, לורד האיים והנסיך והנאמן העליון של סקוטלנד.
הדוכסות נקראת על שם העיר רות'סיי, באי ביוט שבאזור ארגייל אנד ביוט, אולם אין מדובר באזור גאוגרפי (בניגוד לתואר האנגלי המקביל - דוכס קורנוול הניתן למעשה למי שעומד בראש דוכסות קורנוול).
היסטוריה.
הראשון שנשא בתואר דוכס רות'סיי היה דייוויד סטיוארט, דוכס רות'סיי, בנו של רוברט השלישי, מלך סקוטלנד, בשנת 1398. לאחר מותו, אחיו ג'יימס, לימים המלך ג'יימס הראשון נשא בתואר עת המלכתו, ומאז הפך התואר לתואר הניתן לכל יורשי העצר. בשנת 1494 העביר הפרלמנט הסקוטי חקיקה המקבעת נוהג זה.
התואר "רוזן קאריק" מקורו במאה ה-12. בשנת 1306 רוברט דה ברוס, רוזן קאריק, הוכתר כרוברט הראשון ומאז הפכה הרוזנות לחלק מנכסי הכתר הסקוטי, והתואר לחלק מתארי המונרך, אשר ניתן לאחד מבני המונרך, ולרוב לבן הבכור. בשנת 1469 נחקק חוק הקובע כי התואר יינתן לבן הבכור של המונרך.
התואר ברון רנפרו ניתן לראשונה ליורש העצר בשנת 1404, וחוק משנת 1469 קיבע נוהג זה.
התואר הנאמן העליון של סקוטלנד מקורו במאה ה-12. תואר זה ניתן לראשונה לוולטר פיץ אלן. הנאמן העליון השביעי, רוברט, הוכתר בשנת 1371 כמלך רוברט השני ומאז ניתן התואר ליורשי העצר. החוק משנת 1469 מקבע נוהג זה.
התואר "אדון האיים" מקורו בתארם של משפחת מקדונלד, שהיו וסאלים של מלכי סקוטלנד ונורווגיה. המשפחה הייתה משפחת מלוכה ששלטה בהברידים החיצוניים. בשנת 1462 נחתם הסכם בין ג'ון מקדונלד השני, לורד האיים הרביעי לבין המלך אדוארד הרביעי, מלך אנגליה לפיו הוא יקבל עצמאות בתמורה לסיוע לאדוארד הרביעי במלחמתו בסקוטלנד. בשנת 1475 גילה מלך סקוטלנד ג'יימס השלישי את המזימה, וגזל את תואר הווסאל שבגד בו. התואר הושב לו לאחר זמן קצר, אולם נלקח בשנית על ידי המלך ג'יימס הרביעי בעקבות מרידה נוספת שפרצה באיים כנגדו, ובשנת 1540 המלך ג'יימס החמישי העניק את התואר ליורש העצר הסקוטי.
בין האיחוד של שנת 1603 ותקופת כהונתו של הנסיך אלברט אדוארד פסק השימוש בתואר "דוכס רות'סיי", ויורש העצר נשא בפועל בתואר "נסיך ויילס" בלבד. המלכה ויקטוריה הורתה שבזמן שהות יורש העצר בסקוטלנד הוא ישא בתואר דוכס רות'סיי ולא בתואר נסיך ויילס.
בסיס חוקי.
חוק של הפרלמנט הסקוטי משנת 1469 קובע כי התארים האמורים יינתנו לבן הבכור של מלך סקוטלנד. במותו של הבן הבכור, התואר אינו עובר ליורש העצר הבא אחריו - שכן התואר מיועד רק לבן הבכור (ולא לבנות בכורות).
כיום, המחזיק בתואר דוכס רות'סיי הוא הנסיך צ'ארלס מהיותו הבן הבכור של המלכה אליזבת השנייה.
סמל.
שלט האצולה של דוכסות רות'סיי מורכב מארבעה רבעים - שני רבעים מציגים את סמל הנאמן העליון ושני רבעים מציגים את סמל לורד האיים. במרכז שלט האצולה נמצא הסמל של יורש העצר לכתר סקוטלנד, סמל סקוטלנד מושחת בתגית שחורה עם שלושה קצוות.
דוכסי רות'סיי.
דוכסי רות'סיי, נסיבות קבלת התיאור, ונסיבות סיום נשיאת התואר:
Take away
יריב מוזר
יריב (מרדכי) מוזר (נולד ב-17 בפברואר 1978) הוא מפיק ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
יריב מוזר נולד בעיר תל אביב-יפו וגדל בעיר הרצליה. בנם של חני וגיורא מוזר, שניהם גמלאי שירות הביטחון הכללי. אביו גיורא, יליד העיר עפולה, הוא בנם של רות (אחותו של [אלוף במיל' אורן שחור) ואליהו מוזר, שהיה גם הוא בכיר בשב"כ. אמו חני, ילידת העיר באר שבע, היא בתם של גיזה ויהושע נשרי, שניהם ניצולי שואה שברחו במהלך מלחמת העולם השנייה. נשרי שימש בשנות ה-60 נספח כלכלי של ישראל ביפן והיה מניצוליו של צ'יאונה סוגיהארה, הקונסול היפני בליטא במלחמת העולם השנייה. יהושע נשרי פעל בשנת 1968 כדי להעניק לסוגיהרה תואר חסיד אומות העולם.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
בין מוריו בבית הספר היו אנשי התיאטרון: לאה אברהם, דדי ברון, אורנה בן חורין, גדעון ירון, מושיק יוסיפוב, ורויטל איתן.