קריאה אחרת, מפרשת את המילה 'תשוקה' בהקשר של 'תשובה' (return) או פנייה של האישה חזרה אל האיש שלה. לקריאה זו יש ביסוס הן מתוך תרגומי המקרא הקדומים לשפות שונות (שמקבלים ביטוי גם בפרשנות המקרא הנוצרית והיהודית המוקדמת) והן מתוך עיון בהקשר המקומי של הכתובים בבראשית. בראשית ג' מתאר את העונש שלוקה בו האדם לאחר חטאו, העונש אצל האדם היא שיבתו אל העפר ממנו נוצר. תשוקת האישה מקבילה לשיבת האדם אל האדמה כי האדם נוצר מן האדמה ואילו האישה נוצרה מהאדם.
הביטוי "נפש שוקקה" במובן של אדם שמתאווה למזון, מופיע מספר פעמים במקרא: "וְהִנֵּה עָיֵף וְנַפְשׁוֹ שׁוֹקֵקָה" (ישעיה כ"ט ח'). "כִּי הִשְׂבִּיעַ נֶפֶשׁ שֹׁקֵקָה" (תהילים ק"ז ט').
בפילוסופיה.
על פי הפילוסוף ברוך שפינוזה יש שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב. שפינוזה הגדיר את התשוקה כ"יצר יחד עם המודעות לו".
גרהרד ריכטר
גרהרד ריכטר (בגרמנית: Gerhard Richter; נולד ב-9 בפברואר 1932) הוא צייר גרמני, מחשובי האמנים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. זוכה "פרס וולף" לשנת 1995. בשנת 2018 יצא סרט הקולנוע "יצירה ללא מחבר" של פלוריאן הנקל וון דונרסמרק שמבוסס על חייו של ריכטר.
ביוגרפיה.
גרהרד ריכטר נולד בשנת 1932 בעיר דרזדן שבגרמניה. את ילדותו עבר ריכטר ברייכנאו ובוולאטרסדורף.
בעוד כמה מקרובי משפחתו הקרובה היו תומכים של המפלגה הנאצית, הרי דודתו, שהייתה חולת נפש, נכלאה במחנה ריכוז.
בעידודה של אימו החל להתעניין באמנות. לאחר עשר שנות לימוד בבית ספר מזרח גרמני, פרש מלימודיו ובשנת 1948 החל לעבוד כמתמחה בציור תפאורות ובציור שלטי פרסומת. בשנת 1952, בניסיונו השני, התקבל ריכטר לאקדמיה לאמנות בדרזדן (Hochschule für Bildende Künste Dresden), שם למד טכניקות ציור וציור קיר. בין היצירות שיצר אז היו ציור קיר בשם "טקס אכילת לחם הקודש עם פיקאסו" (1955; "Communion with Picasso") או "חדוות החיים" (1957; Lebensfreude) ציור עבור המוזיאון להגיינה בעיר, אשר שימש גם כעבודת הסיום שלו לקבלת הדיפלומה.
בשנת 1957 נשא לאישה את מארינה אופינגר (Marianne Eufinger), ממנה נולדה בתו הראשונה בטי. יצירותיו בשנים אלו כללו ציור קיר בשם "קרב פועלים" ("Arbeiterkampf"), וכן פורטרטים בשמן של השחקנית המזרח גרמניה אנג'ליקה דומרזה (Angelica Domroese) ואת ציור הנוף "נוף עירוני" (Stadtbild; 1956).
בתחילת שנות השישים זמן קצר לפני בניית חומת ברלין, עבר לחיות במערב-גרמניה ופגש אמנים גרמנים צעירים כגון זיגמר פולקה (Sigmar Polke), ג'ורג בזליץ (Georg Baselitz) ואחרים.
בשנת 1963 ערך ריכטר את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה בעיר דיסלדורף. יצירותיו ספגו את השפעת האמנות של הפופ ארט האירופי והאמריקאי. ציוריו, שהתבססו על דימויים שנלקחו מתוך תצלומים, הציגו דימויים מן העולם התרבותי הפופולרי של התקופה כגון "הנשיא ג'ונסון מנסה לנחם את גברת קנדי" (Präsident Johnson versucht Mrs. Kennedy zu trösten, 1963), דימויים של מטוסי קרב לצד תצלומים משפחתיים. לצד דימויים פיגורטיביים אלו החלו להופיע במחצית שנות השישים גם ציורים מופשטים. ציורים אלו, בגווני מונוכרום או בגווני אפור, דמו לאמנות המושגית, לאמנות האופ ארט ולאמנות המינימליסטית של אותה עת. בשנות השבעים הפך ריכטר לאמן מוכר באירופה ובארצות הברית והוא החל להציג שם בקביעות מיצירותיו.
ריכטר שימש כפרופסור אורח בבית הספר לאמנות (Hochschule für bildende Künste) בהמבורג ובבית הספר לאמנות ועיצוב נובה סקוטיה, קנדה. בשנת 1971 קיבל מינוי כפרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. בשנת 1982 נשא לאישה את איזה גנצקן, פסלת גרמניה ובשנת 1983 עברו השניים להתגורר בעיר קלן, בה הוא מתגורר עד היום.
בשנת 1988 נוצרה העבודה הידועה ביותר של ריכטר, "18 באוקטובר 1977", המכילה 15 ציורים שנושאיהם לקוחים מצילומי עיתונות המתארים את האירועים הקשורים ל"סיעת הצבא האדום", ארגון טרור שפעל בגרמניה וידוע גם בשם "כנופיית באדר-מיינהוף". התאריך, המציין את היום בו נמצאו שלושה מחברי הארגון מתים בתאם שבכלא הגרמני. רק חלקם של הציורים מתארים את המוות ואילו אחרים מתארים דימויים הקשורים להם.
בשנת 1995 נשא את אשתו השלישית סבינה מוריץ (Sabine Moritz), ממנה נולדו ילדיו מוריץ ואלה מריה.
בשנת 2003 חשף ריכטר את "אטלס", 783 דפים ובהם גזרי עיתונים, תצלומים ותמונות שונות, אשר שימשו את ריכטר כמקור לציורים רבים במהלך שנות עבודתו. חלק מן הדפים הוצגו לראשונה בתערוכה בגלריה וייטצ'פאל בלונדון (Whitechapel Art Gallery). קטלוג התערוכה זכה למהדורות נוספות ומורחבות באנגלית ובגרמנית בשנת 2006.
בשנת 2004 הוציא ריכטר ספר אמן בשם "War Cut" (גיזרי מלחמה), בו שילב 216 תצלומי תקריב של "ציור מופשט" (648-2), עם מספר זהה של כתבות עיתונות הלקוחות מתוך העיתון הגרמני "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג", שנושאן מלחמת עיראק.
בשנת 2007 נחשף חלון ויטראז' גדול בקתדרלה של העיר קלן, בעיצובו של ריכטר. חלון הוויטראז' נועד להחליף את החלון המקורי שנפגע בזמן מלחמת העולם השנייה, ובמקומו נקבע חלון זכוכית פשוט. החלון, המבוסס על ציורו "4096 צבעים" (1974), מורכב מ-11,500 ריבועי זכוכית בגודל של כ-10x10 ס"מ המסודרים באקראיות. 72 צבעי הזכוכית לקוחים מחלונות הוויטראז' הנוספים בכנסייה.
בשנת 2018 יצא לבתי הקולנוע הסרט "יצירה ללא מחבר" המבוסס, ברובו, על חייו ועבודתו של ריכטר.
אסתויהאד
אסְתְוִיהַאד (בפהלווי: astwihād; באווסטית: Astō.vīδōtu; בפרסית: استویهاد או استویداد) הוא דיוו המוות במיתולוגיה הפרסית.
משמעות שמו היא "משבר (או: מפריד) העצמות". בחיבור דאדסתאן-י דיניג מוסבר כי משמעותו ומהותו הם "פירוק היצורים החומריים." הוא משתייך לקבוצת הדיווים, התומכת באהרימן ונאבקת נגד אהורה מאזדה ועוזריו, האמשה ספנטס. אסתויהאד עוזר לדיוו ח'שם לענות את נשמות המתים העולות לשמיים, ומסופר כי הוא נשלח על ידי אהרימן להרוג את גַיוֹמַרְד, האדם הראשון.
פליאומגניטזם
מספרי ברזל
מספרי ברזל היא שיטת מנייה המאפשרת לבדוק במהירות אם קבוצה מסוימת נוכחת במלואה. בניגוד לשיטות דומות לעריכת בדיקה זו, כגון הקראת שמות, שיטת מספרי הברזל יכולה להתבצע בזריזות, בתנאי ראות קשה וכשמפעיל השיטה אינו זוכר את שמותיהם של כל בני הקבוצה.
שיטה זו נהוגה בצבא כחלק מהתרגולות המקובלות בחיל הרגלים, אך גם קבוצות מטיילים גדולות נוהגות בשיטה זו.
חלוקת מספרי ברזל.
חלוקת מספרי ברזל מתבצעת כאשר ידוע שכל האנשים בקבוצה נוכחים. בצה"ל נהוג שהמפקד עובר בין האנשים ומחלק להם מספרים עולים. כך, הראשון יהיה מספר אחת, אחריו יהיה מספר שתיים וכולי כאשר המפקד הוא האחרון. לאחר החלוקה מתבצעת בדיקת נוכחות על מנת לוודא שכל הנוכחים הבינו את מספרם.
כל אחד מחברי הקבוצה צריך לזכור את מספר הברזל שלו והאם הוא האחרון בקבוצה. לעיתים נכתבים המספרים בטוש על גוף החייל על מנת לסייע לו לזכור את המספר שהוקצה לו.
בדיקת נוכחות.
כאשר יש צורך לבדוק את מצב נוכחות הקבוצה, האחראי מכריז "מספרי ברזל להתפקד", וכל אחד מאנשי הקבוצה מכריז את המספר שלו בתורו לפי סדר עולה, החל מ-1 ועד לאחרון. האחרון בקבוצה מוסיף את המילה "ואחרון" אחרי הכרזת המספר שלו על מנת להראות שהספירה הסתיימה, לדוגמה: "17 ואחרון".
אם אחד מאנשי הקבוצה חסר או לא מרוכז, הספירה תיעצר. במקרה כזה יש להכריז שנית על המספר האחרון שהוכרז ולהימנע מלקרוא את המספר החסר.
לדוגמה: אם בקבוצה של 17 איש הספירה נעצרה לאחר המספר 8, נושא המספר 9 חסר או שאינו מרוכז. לכן יש לשאול "מי הבא אחרי 8" ואסור לשאול "מי זה 9". אם אחד מבני הקבוצה שואל בטעות "מי זה 9", האחרים עשויים לחשוב שהמספר 9 הוכרז על ידי מי שאמור היה להכריזו. אם בדיקת הנוכחות לא התבצעה באופן תקין יש לבצע את הבדיקה שוב.
אם מגלים שאחד מאנשי הקבוצה חסר, מכנסים את הקבוצה לבירור זהותו של החבר החסר.
פלטיאל דייקן
פלטיאל דייקן (נולד: פייטל דיקשטיין; כ"ז באייר תרמ"ה, 12 במאי 1885 - כ"ד בשבט תשכ"ט, 12 בפברואר 1969), חוקר משפט עברי וחתן פרס ישראל למדעי המשפט.
ביוגרפיה.
דייקן נולד בווילייקה שבליטא, צאצא לנצי"ב מוולוז'ין, מצד אביו, יהודה. בהיותו בן שש עברה משפחתו להתגורר בפאודוסיה שבחצי האי קרים, בה הוא סיים בהצטיינות את הגימנסיה ממשלתית ולאחריהם התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת אודסה. בשנת 1910 סיים דייקן את לימודיו האקדמיים בהצטיינות על עבודתו המדעית בחקר משפט רומי. עד שנת 1917 הוא הועסק כעוזר משפטי לעורך דין פרטי בפטרבורג וביסס עצמו כעורך דין עצמאי המתמחה במשפט עברי.
בשנת 1913 ייסד דייקן, במשותף עם הנרי סליוזברג, את החוג לחקר תולדות המשפט העברי במסגרת החברה להיסטוריה ואתנוגרפיה יהודית שהונהג על ידי שמעון דובנוב. לאורך שנות עבודתו באימפריה הרוסית התמחה דייקן בפנים שונים של המשפט העברי ובין מאמריו נכללו מחקרים הדנים בנושאים החל בדיני ממונות ועגינות ועד למשפט מוות, מהם כ-60 פורסמו באנצקלופדיה הרוסית-יהודית. כמו כן הוא היה חבר באגודת "מפיצי השכלה" ובאגודת חובבי שפת עבר ובשנות מלחמת העולם הראשונה פעל בחברת "יקופו" לעזרת פליטים ומגורשים יהודים.