באירופה יוצרו חרוטי סוכר באיטליה מ-1470, בבלגיה מ-1508, באנגליה מ-1544, בהולנד מ-1566, בגרמניה מ-1573 ובצרפת מ-1613.
כאשר החלו לייצר באירופה סוכר מזוקק מסלק סוכר ב-1799 יצרו ממנו חרוטי סוכר באופן דומה. באזורים מסוימים עדיין מיוצרים חרוטים אלו, בעיקר בגרמניה בה הם משמשים למשקה הטיפוסי לעונת חג המולד - Feuerzangenbowle (מילולית - פונץ' לשונות אש).
עד אמצע המאה ה-19 השתמשה הממשלה הבריטית בשיטת מיסי עונשין כדי לא לאפשר ליצרנים מהקולוניות שלה בקריביים לזקק בעצמם את הסוכר שלהם ולספק לבריטניה חרוטי סוכר מוגמרים. גם התעשייה באמסטרדם הגנה על עצמה באופן דומה מיבוא סוכר לבן מהודו המזרחית. במקום זאת נשלח לאירופה (בשלב השלישי של הסחר המשולש) סוכר חום גולמי שיוצר במטעים באמצעות הרתחה ראשונית של עסיס הקנים המתוק.
הסוכר הגולמי זוקק בסדרת תהליכי הרתחה וסינון. כאשר בהרתחה האחרונה נמצא מתאים לגיבוש הוא נמזג לתוך תבניות חרס או ברזל בצורת חרוט הפוך, שהועמדו מעל קערות איסוף. במהלך מספר ימים הסירופ החום והחומר הבלתי מתגבש טפטפו דרך חור קטן בתחתית תבנית החרוט אל קערת האיסוף. כדי לשפר את לובן המוצר שפכו לראש התבנית תמיסת חימר לבן או תמיסה של חרוט סוכר שהומס במים חמים. תמיסה זו טפטפה דרך החרוט, אוספת בדרכה את כל המולסה שנותרה וחומרי צבע אחרים ומורידה אותם אל קערת האיסוף. עם סיום התהליך שוחררו החרוטים מהתבנית, יובשו בחדר תנורים שהכיל מאות חרוטים, שוייפו לצורתם הסופית ונעטפו לרוב בנייר כחול, כדי להאיץ את הלבנתם.
תבניות הגיבוש, ולפיכך גם החרוטים היו במגוון גדלים. ככל שהחרוט היה גדול, שיעור הסוכר בו קטן. שיעור הסוכר קבע את מחיר החרוט, לכן חרוטים נמכרו על פי משקלם ויצרן הסוכר שילם מס לפי משקל הסוכר שנמכר. כשאצוות סוכר גולמי חדשה זוקקה, הסוכר הטוב ביותר נבע מההרתחה הראשונה. לאחר מכן, הפסולת והשאריות של ההרתחה הראשונה הוחזרו לתחילת התהליך ועורבבו עם סוכר גולמי נוסף להרתחה שנייה, וככל שנמשך תהליך זה עד סיום האצווה, איכות הסוכר הלכה וירדה. ככל ששיעור הסוכר פחת קשה היה לגבשו ולכן נדרשו תבניות גדולות יותר. לפיכך, חרוטים קטנים (כ-13 ס"מ בקוטרם ובגובה 13 ס"מ) הכילו את הסוכר האיכותי ביותר, שהיה יקר מאוד. סוכר באיכות נמוכה גובש בחרוטים שקוטרם 25–36 ס"מ וגובהם כ-76 ס"מ ומשקלם עד כ-16 ק"ג.
אזכורים תרבותיים.
בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "החצוצרה נתביישה", מוזכר חרוט סוכר עוטה נייר כחול: "כובע סוכר בנרתיקו הכחול".
זניט סנקט פטרבורג בטורנירים בינלאומיים
רכב הנחיתה על הירח של תוכנית אפולו
תא הפיקוד של תוכנית אפולו
אווירונים
צבא האימפריה הגרמנית
מנואל קסטלס
מנואל קסטלס (בספרדית: Manuel Castells Oliván, נולד ב-9 בפברואר 1942) הוא סוציולוג ספרדי-אמריקאי המזוהה בעיקר עם מחקר חברת המידע והתקשורת.
בסקר של אינדקס הציטוטים במדעי החברה דורג קסטלס במקום החמישי בעולם במדעי החברה ובמקום הראשון בעולם בשדה התקשורת, כל זאת מבין המלומדים החיים בשנים 2009-2000. הוא חבר הקולגיום הבינלאומי לאתיקה, מדע ופוליטיקה, ארגון המנסה לבדוק כיצד ניתן להתגבר על בעיות ולחיות בעולם של שלום, צדק חברתי וקיימות כלכלית.
חייו.
נולד כמנואל קסטלס אוליוואן בעיירה איין (Hellín) במחוז אלבסטה בקסטיליה לה מנצ'ה שבספרד וגדל בעיקר בברצלונה. למרות שמשפחתו שמרנית, קסטלס היה פעיל פוליטית כסטודנט בתנועה האנטי-פרנקיסטית, ובשל כך נאלץ לברוח מספרד לצרפת. בפריז, בהיותו בן עשרים, השלים את לימודיו והמשיך ללמוד באוניברסיטת פריז, שם קיבל דוקטורט בסוציולוגיה. בהיותו בן 24 הפך קסטלס מדריך באוניברסיטת פריז, תפקיד בו עבד בשנים 1979-1967; בתחילה באוניברסיטת פריז 10 ננטר, שפיטרה אותו כיוון שהשתתף במהומות הסטודנטים במאי 1968, ואז בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, בשנים 1970–1979. לבסוף ב-1979, בארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי הוא התמנה לפרופסור לסוציולוגיה ולפרופסור לתכנון עירוני. ב-2001, הוא היה פרופסור מחקר באוניברסיטה הפתוחה בקטלוניה, ברצלונה. ב-2003, הוא הצטרף בית ספר לתקשורת על שם אננברג באוניברסיטת דרום קליפורניה, כפרופסור לתקשורת ומופקד הקתדרה על שם וולטר אננברג לתקשורת וטכנולוגיה. קסטלס הוא מייסדו של מרכז אוניברסיטת דרום קליפורניה בדיפלומטיה ציבורית, וחבר בכיר במועצה המייעצת למרכז לדיפלומטיה, והוא חבר מרכז מחקר אננברג לרשתות תקשורת בינלאומית.
קסטלס מחלק את זמנו בין ספרד לארצות הברית; הוא נשוי לאמה קיסליובה. מאז 2008 הוא חבר הוועד המנהל של המכון האירופי לחדשנות וטכנולוגיה.
עבודתו המחקרים ופרסומים מרכזיים.
עבודתו הסוציולוגית של מנואל קסטלס מסנתזת ספרות מחקר אמפירי עם סוציולוגיה עירונית, חקר ארגונים, אינטרנט, תנועות חברתיות, סוציולוגיה של התרבות, וכלכלה פוליטית. על מקורותיה של החברה הרשתית, הוא מניח ששינויים במבנה הארגון הפועל כרשת קדמו בדרך כלל לטכנולוגיות אינטרנט אלקטרוניות הקשורות לארגון הרשתי.
קסטלס טבע את המונח "העולם הרביעי", המציין קבוצות אשר הודרו חברתית מן החברה העולמית, כמו נוודים וחסרי דיור.
קסטלס טוען כי עידן המידע יכול "לשחרר את כוחו של המוח", אשר יגדיל באופן דרמטי את הפרודוקטיביות של אנשים ויוביל לפנאי גדול יותר, המאפשר לאנשים להשיג "עומק רוחני גדול יותר מודעות סביבתית". שינוי כזה יהיה חיובי, הוא טוען, בכך שהוא יגרום לצריכת המשאבים לרדת. עידן המידע, עידן הצריכה וחברת הרשת הם נקודות מבט המנסות לתאר את החיים המודרניים בהווה ולהציג את עתיד החברה. לטענתו, ניתן לתאר את החברה בת זמננו כ"מחליפה של מטאפורת המכונה המיושבת במטפורת הרשת".
בשנות השבעים, בעקבות דרכו של אבין האינטלקטואלי אלן טורין, היה קסטלס חוקר מרכזי בחקר הסוציולוגיה המרקסיסטית העירונית, המדגישה את תפקידן של התנועות החברתיות בהפיכה הסובטיבית של העיר לחברה תעשייתית. הוא הציג את המושג "הצריכה הקולקטיבית", המתייחסת לצריכה מוצרים הניתנים על ידי המדינה כמו דיור ציבורי או תחבורה ציבורית, כתוצר של מגוון מאבקים חברתיים - שנפרדו מן השכבה הכלכלית לשכבה הפוליטית באמצעות התערבות המדינה.
במרוצת שנות השמונים של המאה העשרים, הוא התרכז בתפקידן של טכנולוגיות חדשות בבנייה מחדש של כלכלה. ב -1989 הוא הציג את המושג "מרחב הזרימה", המרכיבים המהותיים והבלתי-מהותיים של רשתות המידע הגלובליות המשמשות לתיאום בזמן אמת של המשק.
בשנות התשעים הוא שילב את שני תחומי המחקר שלו בעידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, שפורסם כטרילוגיה, "עלייתה של הרשת החברתית" (1996), "כוחה של הזהות" (1997) ו"סוף המילניום" (1998). הטרילוגיה עידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, מציג שלושה ממדים סוציולוגיים - ייצור, כוח וניסיון. הוא הדגיש כי ארגון הכלכלה, המדינה ומוסדותיה, והדרכים שאנשים יוצרים משמעות בחייהם באמצעות פעולה קולקטיבית, הם מקורות בלתי ניתנים לחיזוי של הדינמיקה חברתית. יש להבין אותם גם כגופים נפרדים וגם כקשורים זה לזה.
הנציגות הארצית של יהודי גרמניה
הנציגות הארצית של יהודי גרמניה (בגרמנית: Reichsvertretung der Deutschen Juden), בשמה הרשמי: נציגות הרייך של יהודי גרמניה בתקופת המשטר הנאצי, הייתה ארגון גג שהוקם ב-17 בספטמבר 1933 בעקבות עליית הנאצים לשלטון, במטרה להקיף את כל תחומי החיים הפנימיים של יהודי גרמניה ולייצגם כלפי השלטונות. הארגון פורק ב-1939 על ידי המשרד הראשי לביטחון הרייך. לכל אורך תקופת קיומה של הנציגות עמד בראשה הרב ליאו בק.
רקע.
יהדות גרמניה הנאצית מנתה בתחילה כ-550,000 יהודים, שרובם עסקו במסחר והתגוררו בערים הגדולות. יהודי גרמניה הוותיקים היו מעורים באופן עמוק בתרבות, בחיי האקדמיה, האמנות, הכלכלה, והפוליטיקה של גרמניה ומרביתם זיהו את עצמם כבני הלאום הגרמני.
הקהילה היהודית בגרמניה הורכבה מקבוצות רבות ושונות שלעיתים אף לא היה להן שום דבר משותף (מה שהקשה גם על יצירת תגובה אחידה למדיניות האנטישמית של הנאצים): ליברלים חילוניים ששאפו להיטמע בחברה הגרמנית, דתיים אורתודוקסים שחיו באורח חיים נבדל וציונים ששאפו לטפח את יהדותם ולעלות לארץ ישראל בבוא היום.
המדיניות הנאצית, כפי שבאה לידי ביטוי בפעולות שונות בשנים 1933-1939, יצרה בלבול ומבוכה רבה בקרב היהודים. העובדה שהיהודים היו מעורים בתחומי הכלכלה והתרבות בגרמניה, העצימה את ההלם והקושי להתמודד עם השינויים הללו, ולכן התגובה למדיניות הנאצית לא הייתה אחידה, כפי שיתואר בהמשך.
היסטוריה.
עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון ב-1933, לא היה ליהודים ארגון כולל שיתמודד עם הבעיות החמורות שחוו תחת המשטר הנאצי החדש ורבים בקהילה היהודית טענו שיש להתלכד ולחזק את המסגרת הקהילתית, כך שתוכל לייצג היטב את היהודים בפני השלטון.
ב-17 בספטמבר 1933 התלכדו ארגונים יהודים שונים ברחבי גרמניה לנציגות ארצית אחת, על מנת לחזק את הארגון הפנימי וליצור הערכה מחודשת של יהדות גרמניה ותגובתה אל מול המדיניות האנטישמית של הנאצים.