בשנת 1972 שלחה מקסיקו את המשלחת הראשונה אל משחקי הקיץ הפאראלימפיים. המשלחת כללה שבעה ספורטאים, כולם גברים שלא הצליחו לזכות במדליה פאראלימפית. אל המשחקים הפאראלימפיים הבאים באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) שלחה המדינה משלחת של 32 ספורטאים (24 גברים ו-8 נשים), שהביאו למקסיקו 39 מדליות פאראלימפיות (מהן 16 זהב, 14 כסף ו-9 מדליות ארד), במשלחת בלט האתלט אסביו ואלדס שזכה בשלוש מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד (במירוץ השליחים 60X4).
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) הגיעה המשלחת הפאראלימפית של מקסיקו להישג השיא שלה. המשלחת זכתה בשיא של 42 מדליות (בהן 20 מדליות זהב 16 כסף ו-6 ארד) ודורגה במקום התשיעי בסך כמות המדליות בין המדינות המשתתפות. במשלחת המקסיקנית התבלט שוב ואלדס כשזכה בשלוש מדליות זהב, ומדליית כסף אחת, והאתלטית חואנה סוטו שזכתה בארבע מדליות זהב. באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה המשלחת המקסיקנית ב-37 מדליות פאראלימפיות, כשחואנטה סוטו זוכה בשתי מדליות זהב נוספות, שתי מדליות כסף, ומדליית ארד אחת.
עד לאולימפיאדת הנכים סידני (2000) לא הצליחה המשלחת המקסיקנית לזכות ב-10 מדליות זהב או יותר. למשחקים הפאראלימפיים שנערכו בסידני שלחה מקסיקו משלחת של 48 אתלטים ו-29 אתלטיות, שזכתה ב-10 מדליות זהב פאראלימפיות, 12 מדליות כסף ו-12 מדליות ארד.
מארוני
יוג'ין בולארד
יוג'ין ז'אק בולארד (Eugene Jacques Bullard, 8 באוקטובר 1894 - 12 באוקטובר 1961) היה טייס אמריקאי, הטייס הצבאי השחור הראשון בהיסטוריה, וממפורסמי הלוחמים בלגיון הזרים הצרפתי.
ביוגרפיה.
בולארד נולד בקולומבוס שבג'ורג'יה, ארצות הברית. הוא בן לאב אפרו-אמריקאי ואם אינדיאנית, והיו לו עוד תשעה אחים. בהיותו נער עזב בספינה לסקוטלנד, בשל האפליה הגזעית בארצות הברית. בבריטניה עבד כמתאגרף וכן באולם הופעות מוזיקליות.
ב-1914 נסע לטיול בפריז, והחליט להישאר ולהצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה. ב-1916 נפצע בקרב ורדן, וקיבל את אות צלב המלחמה. הוא הצטרף לצוותי האוויר המתנדבים "לפאייט" בחיל האוויר הצרפתי, וב-1917 השתתף כטייס בכ-20 טיסות מבצעיות. לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה, בעקבותיה גייסה טייסים אמריקאים, בין השאר, מתוך "לפאייט", ניסה בולארד להתקבל לחיל האוויר שלה, ואף עבר את הבדיקות הרפואיות שנדרשו לשם כך. אך בולארד לא התקבל לחיל מכיוון שבתקופה זו נאסר על שחורים להטיס מטוסים בצבא ארצות הברית. ב-1918 הופסק שירותו בחיל האוויר הצרפתי בעקבות קטטה אליה נקלע מול קצין אחר, והוא הוחזר לחיל הרגלים, שם שירת עד סיום המלחמה.
בולארד חזר לפריז, עבד במועדוני לילה, ועם הזמן הפך לבעלים של מועדון. הוא נישא לבתה של רוזנת צרפתייה, אך לאחר מכן הם התגרשו, ובולארד הפך למשמורן של שתי בנותיהם. במהלך עבודתו במועדוני הלילה הכיר וחבר אל מספר אישים ידועים, בהם ג'וזפין בייקר, לואי ארמסטרונג ולנגסטון יוז. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הסכים בולארד, כדובר גרמנית, לשמש עבור צרפת כמרגל אחר סוכנים גרמנים שבילו במועדון הלילה שלו.
לאחר הפלישה לצרפת, עזב בולארד את פריז עם בנותיו, ועבר לאורליאן, דרומית לפריז. הוא הצטרף לקבוצת חיילים שנלחמה בגרמנים כדי להגן על העיר, ונפצע בעמוד השדרה. הוא הוברח לספרד על ידי מרגל צרפתי, ומשם חזר לארצות הברית ביולי 1940.
בולארד שהה תקופה מסוימת בבית חולים בניו יורק לטיפול בפציעתו, אך הוא לא החלים באופן מלא עד מותו, והיה מוגבל בפעילותו. מכיוון שלא היה מוכר וידוע בניו יורק כמו בפריז, עסק בולארד במהלך המלחמה ולאחריה במספר עבודות מזדמנות, בהן סוכן מכירות של בשמים, שומר, וכן מתורגמן עבור לואי ארמסטרונג. לאחר המלחמה ניסה להשיב את מועדון הלילה שלו בפריז, אך הוא נהרס על ידי המשטר הנאצי, ולאחר תשלום פיצויים שקיבל מממשלת צרפת, הצליח לרכוש דירה בהארלם שבניו יורק.
ב-1949 השתתף בולארד במופע של פול רובסון, פעיל זכויות אדם אפרו-אמריקאי, מופע שאמור היה להתקיים בעיירה פיקסקיל במדינת ניו יורק, והפך להתפרעות קשה ("התפרעות פיקסקיל") של פעילים גזעניים ואנטי-קומוניסטים מהאזור, שהכו אפרו-אמריקאים רבים בקהל. תמונותיו של בולארד מוכה על ידי שני שוטרים פורסמו בהמשך בביוגרפיה של רובסון שכתבה נכדתו, וכן בסרט התיעודי שהופק מאוחר יותר, "Paul Robeson: Tribute to an Artist", וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1980.
בשנות חייו האחרונות של בולארד, בשנות החמישים, הוא חי לבדו לאחר נישואי בנותיו, בדירתו בהארלם, שקירותיה קושטו בתמונות אישים ידועים שהכיר וב-15 מדליות המלחמה הצרפתיות שקיבל בחייו. עבודתו האחרונה הייתה כמפעיל מעלית במרכז רוקפלר. ב-1954 הוזמן לצרפת כדי להצית מחדש (יחד עם שני אישים נוספים) את אש התמיד בקבר החייל האלמוני שלרגלי שער הניצחון בפריז. ב-1959 קיבל אות של אביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
בולארד מת, באופן אלמוני יחסית, ב-1961, מסרטן הקיבה. נקבר בטקס שבו נכחו מספר קצינים צרפתיים, בחלקת הקבורה של חיילי מלחמה צרפתיים בבית הקברות פלאשינג בקווינס שבניו יורק.
מעשי הגבורה שלו כטייס פורסמו ב-1972 בספר שיצא על אודותיו, "The Black Swallow of Death". ב-1994, 77 שנים לאחר שנדחתה מועמדותו לחיל האוויר האמריקאי למרות שעמד בבחינות הרפואיות, בוצע תיקון רשמי ופורסמה הודעת קבלה שלו לחיל, בדרגת סגן משנה. המדליות הרבות שצבר בחייו מוצגות כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי בדייטון, אוהיו.
עמר
עמר או עמאר הוא שם משפחה בשפה הערבית הנפוץ גם בקרב יהודים-ספרדים שפירושו: "אדריכל" או "בנאי". השם נפוץ בקרב יהודי צפון אפריקה, בעיקר במרוקו ובתוניסיה. יש הטוענים ששם המשפחה הזה נובע משיבוש שם בערבית של השמות המקראיים: אוֹמָר מצאצאי עשיו או של עמרי מלך ממלכת ישראל הצפונית.
השם "עמאר" או "עאמר" קיים גם בקרב ערבים מוסלמים ודרוזים. בערבית, אל-עמר משמעותו "הממלא".
היו חוקרים שהציעו כי מוצאם של הלא-יהודים בעלי שם המשפחה הזה הוא מיהודים שאוסלמו או התאסלמו בארצות ערב אולם הסבירות היותר הגיונית היא שפשוט מדובר בגרסה של השם הערבי עומאר לגביהם.
אינדיפנדנט
ניקולא דה קונדורסה
אדית פרנק
אדית (הולנדר) פרנק (16 בינואר 1900 - 6 בינואר 1945) הייתה אזרחית גרמנייה ממוצא יהודי ואמה של אנה פרנק. היא מתה מרעב ואפיסת כוחות במחנה אושוויץ.
ביוגרפיה.
עד למלחמת העולם השנייה.
אדית פרנק נולדה בעיר אאכן בגרמניה. אדית הייתה הבת הצעירה מבן ארבעת צאצאיו של אברהם הולנדר (Abraham Holländer), איש עסקים מצליח, בעל חברה לאספקה תעשייתית וממנהיגי הקהילה היהודית באאכן, ואשתו רוזה הולנדר-שטרן. היא גדלה על ברכי המסורת היהודית, וכאשר נכנסה עם משפחתה למחבוא במקום העתיד להקרא בית אנה פרנק היא נטלה איתה סדור תפילה. אדית הולנדר פגשה את אוטו פרנק בשנת 1924 והם התחתנו ביום הולדתו ה-36, ב-12 במאי 1925. החתונה נערכה בבית הכנסת היהודי העתיק של אאכן. לאחר החתונה עברו בני הזוג פרנק להתגורר בבית הורי החתן בפרנקפורט, ועם לידת בתם הראשונה מרגוט בשנת 1926 שכרה המשפחה דירה משלה בעיר פרנקפורט. בשנת 1929 נולדה בתם השנייה, אנליס מרי (אנה).
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עקרה המשפחה לאמסטרדם, שם הקים אוטו סניף של החברה הגרמנית אופקטה, בעוד אחיה של אדית, ולטר ויוליוס, היגרו לארצות הברית בשנת 1938. שנה לאחר מכן עברה אמה של אדית, רוזה, להתגורר עם משפחת פרנק באמסטרדם, והתגוררה במחיצתם עד מותה בשנת 1942.
חיים בהולנד ובמחבוא.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939 הכריזה הולנד על נייטרליות. למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה. הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי. מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות כנגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק); בסוף המלחמה היו בחיים רק כ-40,000, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס. רוב האחרים נשלחו למחנות ריכוז בהולנד (הגדול מביניהם מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין. אנה פרנק ואחותה גורשו מבית ספרם בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות, ועברו ללמוד בבית ספר יהודי שם פגשה אנה את חברתה ג'קלין ואן מרסין (Jacqueline van Maarsen). בשנת 1941, על מנת להימנע מהחרמת חברת פקטקון על ידי השלטונות - בהיותה חברה בבעלות יהודית, העביר אוטו פרנק את החברה ואת מניות השליטה בה לידי יוהנס קליימן (Johannes Kleiman). החברה פורקה וכל נכסיה הועברו ליאן חיס (Jan Gies) בדצמבר של אותה שנה העביר אוטו פרנק את חלקו בחברת אופקטה לחברה החדשה של חיס. כתוצאה ממהלכים אלו הובטחה למשפחת פרנק הכנסה כספית קטנה שהבטיחה קיום בדוחק.