אחר-כך נסע לאנגליה לשלוש שנים ללמוד קולנוע וסיים בהצטיינות את לימודיו בLondon Film School. במהלך לימודיו כתב את התסריט ל"רובה חוליות", סרט הקולנוע הראשון שביים ב-1980, המבוסס באופן חלקי על חוויות ילדותו. "רובה חוליות" ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין. התסריט זכה בפרס על שם שייקה אופיר (כיום פרס האקדמיה לטלוויזיה). זהו הסרט העלילתי הראשון שטיפל בהרחבה בנושא השואה.
בשנת 1977 היה פעיל ביחד עם אנשי קולנוע שונים בקבוצת קי"ץ (ראשי תיבות של קולנוע ישראלי צעיר) שפעלה לקידום הקולנוע הישראלי האיכותי. בין חברי הקבוצה המרכזיים היו יצחק צפל ישורון, רנן שור ויעוד לבנון ופעולותיה הביאו להקמת קרן הקולנוע הישראלי.
לאחר שובו מלונדון, בשנים 1977–1982, מושנזון ביים והפיק סרטים תיעודיים עבור הערוץ הראשון, במסגרת חברת ההפקה "קסטל" בניהולם של מיכה שגריר ודני ארזי. ב-1986 ביים את סרט הקולנוע השני שלו "סוף שבוע מטורף".
אסתר דר שהייתה עורכת סרטים מובילה ומורה לעריכה הציעה לו ללמד קולנוע ב"בית צבי" בו לימד מ-1985. בשנים 1989–1990 היה מנהל מגמת הקולנוע בבית הספר "בית צבי" ברמת גן. אחר-כך לימד קורסים בקולנוע ישראלי בחוג ללימודים כלליים באוניברסיטת חיפה. היה ממקימי ומפתחי "בעין המצלמה", קורס הווידאו הראשון באוניברסיטה הפתוחה והנחה אותו במשך שש שנים.
ארנון צוקרמן, באותה עת דיקן הפקולטה לאמנויות וראש החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, הזמין את מושנזון ללמד אצלו בשנת 1991, בו לימד למעלה מעשרים שנה עד ליציאתו לגמלאות בקיץ 2013, בדרגת מורה מן החוץ, המקבילה למרצה בכיר. הוא ניהל במשך שנתיים את מגמת הפקה ובימוי בחוג. במהלך שנות הוראותיו בחוג העביר סדנאות בימוי ותסריטאות, הנחה והדריך עשרות סרטי גמר לתואר ראשון ותואר שני. במרוצת השנים כתב תסריטים ושימש כיועץ בכתיבת תסריטים.
בשנת 2002 מושנזון הקים בחוג ביחד עם ג'אד נאמן את מסלול ההכשרה לבוגרים של חוגים אוניברסיטאיים אחרים, המבקשים לעשות תואר שני בקולנוע. הוא ניהל את המסלול מאז הקמתו במשך אחת עשרה שנה ועד ליציאתו לגמלאות.
בשנים 2000–2005 כיהן כמנהל ההפקות בקרן רבינוביץ' והיה חבר הוועדה האמנותית המייעצת בקרן.
כעת (2014) הוא שוקד על כתיבת תסריט לסרט עלילתי העוסק במנהיג ההתיישבות במושבה חדרה בעשור האחרון של המאה ה-19. את התסריט יביים עמית גורן. התסריט קיבל מענק פיתוח מקרן הקולנוע הישראלי.
חיים אישיים.
אילן מושנזון נשוי לעדנה לבית בן-ארי, שכיהנה במשך שלושים שנה כאוצרת בכירה במוזיאון תל אביב.
סרטיו.
הסרט מספר על מלחמת חבורות רחוב בין שתי קבוצות ילדים בגילאי 10–12, בשכונה תל אביבית, לקראת החגיגות יום העצמאות השלישי למדינת ישראל, 1950.
חמישה ילדים ובראשם עדי הכינו מארב ליוני שרייבר, הכו אותו ושברו את ידו. מרים, אמו ניצולת השואה של יוני הייתה אחוזת חרדה למראה בנה.
איינשווין השמן עומד בראש כנופיה נגדית בה חבר יוני וביחד הם מתכוונים לנקום בחבורתו של עדי. איינשוויין שב מחיפה עם נשק חדש שפותח בצפון ובעזרתו הוא מתכוון לנצח במלחמת הכנופיות בשכונה. הנשק הוא רובה חוליות שמורכב מחוליית ברזל אותה עוקרים ממזרן קפיצים שהסוכנות מחלקת לעולים חדשים ומרכיבים אותו על קרש. כאשר מניחים אבן על חוליית הברזל ניתן לירות אותה מהרובה.
עדי יוצא אל יוני בסכין ויוני יורה בו ברובה החוליות ופוגע במצחו. יוני נמלט לשפת ימה של תל אביב, הוא מועד וברכו נקרעת. פלשתינה, הקבצנית המשוגעת, מושא לעגם של הילדים, אוספת את יוני לביתה וחובשת אותו. צריפה הוא אתר הנצחה לילדיה שנרצחו באושוויץ. כעת יוני מבין שאלימות מובילה לאלימות ואינה פותרת דבר.
בתפקיד הראשי של יוני שרייבר שיחק אריק רוזן, אז בן 12, לצידו שיחקו גם הילדים נדב ברנר ונסים אליעז. בסרט שיחקו גם יהודית סולה, ליאו יונג, מיכאל כפיר, לואיס רוזנברג ואופליה שטראל (בתפקיד פלשתינה).
התסריט זכה במענק של משרד המסחר והתעשייה. המפיקים היו הישראלי איתן אבן והאמריקאים ריצ'רד סנדרס וג'ון הארדי, שלושתם למדו ביחד עם מושנזון בלונדון. הצלם היה גדי דנציג, העורך ציון אברהמיאן והמלחין יוסי מר-חיים. עיצוב אומנותי איתן לוי.
מאיר שניצר כתב על הסרט:
אילן מושנזון ביים על פי תסריט ורעיון מקורי של אלי "חתול" שרייבר. זוהי קומדיית טעויות המתרחשת בסוף שבוע בבית מלון ועוסקת בניכור ובחוסר היכולת ליצור קשרים.
בסרט שיחקו דליק ווליניץ, שאול מזרחי, אריה מוסקונה, איציק בן מלך, אבנר חזקיהו, אוסי הלל, דורון ציפריס, דב נבון, אופליה שטראל וגדעון שמר. המפיקים היו דורון ערן ויעוד לבנון, הצלם היה גדי דנציג, המלחין נחום היימן והעורך ציון אברהמיאן.
הסרט ספג ביקורות שליליות, וירד מהמסכים לאחר זמן קצר.
אדית כהן-מינץ
אדית כהן-מינץ (29 בנובמבר 1913 – 16 ביולי 2003) הייתה טניסאית ישראלית, מחלוצות הטניס הישראלי לנשים בארץ. לפני עלייתה לישראל הייתה אלופת לטביה בטניס והשתתפה במכביה בשנות ה-30, ובארץ הייתה אלופת ישראל בטניס שלוש פעמים (1952, 1954 ו-1955) ושחקנית נבחרת ישראל בכדורת.
ביוגרפיה.
מינץ נולדה וגדלה בריגה שבלטביה, בתם הצעירה של הרייט פייטלברג ופרופ' פאול (שמואל פייבל) מינץ . אביה, נצר לרבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ (מהר"י ממינץ), היה משפטן ואיש ציבור, שכיהן כפרופסור לתורת המשפט הפלילי וכמבקר המדינה בלטביה.
אדית נישאה לאהרן (ארוסיה) כהן, ובשנת 1939 נולד לזוג בנם הבכור, תנחום. שנה לאחר מכן עלתה המשפחה הצעירה לארץ ישראל. בשנת 1942 נולד בנה השני, שאול, ובשנת 1946 נולדה בתה הצעירה, מרא. בשנת 1948 בגיל 35 ואם לשלושה ילדים צעירים, היא זכתה באליפות ישראל בטניס לזוגות מעורבים ובשנת 1952 היא זכתה לראשונה בקריירה שלה, בתואר אלופת ישראל בטניס לנשים, מתוך שלושה תארים.
ברבות השנים זכה בנה תנחום באליפות ישראל לנוער בטניס ונודע כאחד מגדולי שחקני הכדורסל הישראליים בכל הזמנים ומרא קינסטון בתה, נודעה כשחקנית נבחרת הפדרציה של ישראל וכמאמנת טניס. נכדה, אורי כהן-מינץ (בנו של תנחום), היה אף הוא כדורסלן.
בשנת 1993 זכתה כהן-מינץ בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-14.
בעלה היה דודנו של משה אָטֵר (אטינגר), עיתונאי, סופר ומתרגם, העורך הכלכלי של "הארץ" ושל "ג'רוזלם פוסט", אביה של הפסיכולוגית וסופרת הילדים חגית בנזימן (שהיא אשתו של העיתונאי עוזי בנזימן ואמם של מאיירת ספרי הילדים והסופרת נעמה בנזימן וחוקר הפילוסופיה יותם בנזימן).
משנת 2005 מעניקה משפחת כהן-מינץ מדי שנה מלגות לשתי שחקניות מתחת לגיל 16 על שם אדית ובתה מרא.
הארמייה השלישית (בולגריה)
הארמייה השלישית של צבא בולגריה (בבולגרית: Трета българска Армия) הייתה ארמייה בולגרית, אשר לחמה במלחמות בולגריה החל ממלחמת הבלקן הראשונה ועד למלחמת העולם השנייה.
מלחמות הבלקן.
ב-1907 ערך פרדיננד הראשון, מלך בולגריה רפורמות בצבא הנסיכות ובמסגרתן נקבע שבעת מלחמה יתארגן הצבא הבולגרי ב-3 ארמיות, כל אחת תמנה גרעין של 3 אוגדות ולכל אוגדה יגויסו חיילים מאותו אזור אוכלוסין. הבולגרים התבססו על צבא סדיר בהיקף של 60,000 חיילים בגילאי 21–23 ועוד כ-290,000 בכוחות מילואים ומיליציה.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הארמייה 111,363 חיילים שאורגנו בשלוש אוגדות רגלים ורגימנט פרשים. מבחינת נשק קל, התבססו הבולגרים על רובה "Steyr-Mannlicher M1895" מתוצרת אוסטרו-הונגרית ורובה ברדן-2 מתוצרת רוסית. עוד סופקו לצבא הבולגרי גרסה רוסית של סמית' אנד וסון M1880 ו-1906 וכן אקדח חצי אוטומטי 9 מ"מ פרבלום דגם 1908 "Luger". ליחידות העזר בארמיות השדה ולכוחות המיליציה סופק רובה "M-1869 krnka" רוסי. כוחות הארמייה צוידו ב-60 מקלעי מקסים M-1908 ו-198 תותחים מרביתם בקוטר 75 מילימטרים ומקצתם בקוטר 120 מילימטרים. מרבית הארטילריה הייתה מתוצרת צרפתית ומיעוטה מתוצרת גרמנית. תחת פיקודו של ראדקו דימיטרייב לחמה הארמייה בגזרת העיר אדירנה.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה פעלה הארמייה באזור מזרח מקדוניה ותראקיה מול צבאות יוון וסרביה ובהמשך נותבו הכוחות לגזרה הסרבית בין וראניה, פירוט וניש. הצטרפות רומניה למעגל הקרבות אילצה את הבולגרים להסיג את כוחותיהם. לאחר חתימת הסכם בוקרשט אשר סיים את מצב הלחימה, פורקה הארמייה מנישקה וחייליה שוחררו.
מלחמת העולם הראשונה.
עם כניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה נכללו במסגרת הארמייה 3 אוגדות רגלים (האוגדות: ה-4 "פרסלב", ה-5 "דנובה", ה-12 "אוחריד"). מספר החיילים באוגדות הרגלים הבולגריות הגיע ל-24,000 ובהיקף כוח האדם דמו לגייסות בצבאות אירופיים. כל אוגדה מנתה 2 חטיבות. כל חטיבה מנתה 2 רגימנטי רגלים בני 4,583 חיילים כל אחד ובכל רגימנט 2 גדודים בני 4 פלוגות. בנוסף מנתה כל חטיבה פלוגת מקלענים בת 80 חיילים, פלוגת חיל עזר בת 180 חיילים, שני אסקדרוני פרשים ורגימנט ארטילריה בן 1,959 חיילים שאורגן ב-3 פלוגות תותחנים. עוד נמנו בכל חטיבה פלוגת ז'נדרמריה, פלוגת הנדסה, פלוגת אספקה ופלוגת רפואה. כל אוגדת פרשים מנתה 2 חטיבות ובכל חטיבה 2 רגימנטים. כל רגימנט פרשים מנה 657 חיילים ואורגן ב-4 אסקדרונים. בנוסף מנתה כל חטיבה רגימנט ארטילריה רכוב, גדוד אספקה וגדוד רפואה.