ובר פרסם שורה של מאמרי מדע פופולרי בעברית, בין היתר ב"האסיף" של סוקולוב, וכן ביידיש, ב"הויז-פֿריַינד", "דער יוּד", "די יודישע פֿאַמיליע" ועוד.
מלבד מאמריו, פרסם גם ספרי מדע פופולרי:
"א סוף פֿון דער וועלט, אדער: מעשה בראשית" ('סוף העולם, או: מעשה בראשית'; ורשה 1885; מהדורה ב: 1898; מהדורה נוספת הופיעה ב-1904 בשם "דיא געהיימניס פֿון דער וועלט, אדער: א סוף פון דער וועלט", 'סודות העולם') – אסטרונומיה פופולרית, על פי דעותיו של הפופוליזטור האוסטרי של מדעי הטבע רודולף פָאלְבּ בנוגע לאסונות טבע;
"חיי העולם הבא" (ורשה 1889) – על החיים לאחר המוות, על פי תובנות ממדעי הטבע והגותם של פילוסופים עדכניים;
"דער יודישער פֿעלדארבייטער" ('עובד השדה היהודי; ורשה 1891) – מדריך לגידול חקלאי;
"אור ומאורות, או: קונטרס למעשה בראשית" (ורשה תרנ"ו) – חיבור המנסה ליישב את סיפור בריאת האור והמאורות בפרשת בראשית עם התאוריות המדעיות העדכניות בנושא;
מפת כוכבים (ורשה 1898);
"מקדמי עולם" (ורשה 1898) – על היווצרות היקום.
כמו כן, תרגם לעברית את "תולדות ספרות ישראל" לגוסטב קרפלס ואת ספר האסטרונומיה הפופולרית "השמים" מאת קאמי פלמריון (1898);
וליידיש את מדריך הרפואה של ישראל פרנקל "דער הויז-דאָקטאָר" ('רופא הבית'; 1895), קובץ חוקים צבאיים (תרס"ד) ואת מאמרו של קרל מרקס "כוח העבודה וההון" .
ובר היה נשוי ואב לבנות.
מיכל ובר נפטר ב-1907, בגיל 48. נקבר בבית העלמין היהודי בוורשה.
הותיר חיבורים רבים בכתב יד.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מיכל וועבער
מיכל וובר
הכיבוש הנורמני של אנגליה
הכיבוש הנורמני של אנגליה החל במאה ה-11 עם פלישת הכוחות הנורמנים תחת הנהגתו של דוכס נורמנדיה ויליאם הראשון אל תוך שטחה הריבוני של ממלכת אנגליה הסכסונית, והושלם עם כיבושה של ממלכה זו בידי הנורמנים ונטילת הכתר.
טענתו של ויליאם כלפי הכתר האנגלי התבססה על קשריו המשפחתיים עם מלכהּ הערירי של אנגליה – אדוארד המודה, מצב אשר ייתכן ומלכתחילה עודד שאיפותיו של ויליאם לשלוט על כס המלוכה האנגלי. בעקבות מותו של אדוארד האנגלי, בינואר 1066, ירש את מקומו הרולד גודווינסון לתקופת זמן קצרה. בספטמבר 1066 התרחשה פלישת הראלד השלישי, מלך נורווגיה לצפון אנגליה אשר הכריעה את האנגלים בתחילתה של המערכה, בקרב פולפורד, אך עם זאת, בהמשך הובסו הנורווגים בקרב גשר סטמפורד ומלכם נהרג. מספר ימים בודדים לאחר תום המערכה הזו, הנחית ויליאם הנורמני את כוחותיו גם הוא, בשטח הדרומי של האי האנגלי, וב-14 באוקטובר נפגשו הצבא הנורמני והאנגלי בהייסטינגס; בקרב ההסטורי שהתרחש במקום הצליח להכריע הצבא הנורמני את אנגלים, כאשר במהלך הקרבות נהרג המלך הרולד. בדצמבר 1066, הוכתר מלך הנורמנים, ויליאם, למלכה של אנגליה.
בתום מספר מרידות בשנים 1067–1072, שלטונו של ויליאם הובטח למעשה. הוא החרים את אדמותיהם של מתנגדיו האנגלים, ורבים מבני המעמד הגבוה נמלטו לגלות. כדי לבסס את שליטתו בממלכה, ויליאם העניק אדמות לחסידיו ובנה טירות רבות ששימשו כמעוזים צבאיים. התרבות האנגלית והתרבות הצרפתית אוחדו אט-אט והמערכת הפיאודלית הוכרה לאנגלים, מה שהוביל לחוקים נוקשים הרבה יותר ושלל זכויות רבות שהיו לאנגלו-סקסונים בעבר. כוחה של אנגליה גדל והיא הפכה לכוח ממשי בזירה הפוליטית האירופאית בזכות היותה קשורה לנורמנים. צבאה וצייה גדל גם. ב-1085 הורה ויליאם לסקר את כל הנכסים האנגלים במה שכונה 'ספר יום הדין'.
רקע.
בשנת 911 חתם מלך הקארולינגים, שארל התם על הסכם עם רולו (רוברט), מנהיג הפולשים הויקינגים, שלפיו מוותר המלך על העיר רואן, ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר תחת כיבוש הוויקינגים. בתמורה לאדמה נוספת, העניק רולו ואנשיו הגנה מפני פלישות ויקינגיות נוספות. רולו ואנשיו הסכימו גם להתנצר, אימצו את התרבות המקומית והחלו להשתקע בעבודות קרקע וחקלאות, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות אירופאית מן השורה, שבראשה עמד הדוכס רולו שקיבל סטטוס של וסאל להמלך, אך למעשה היה בעל מרחב פעולה חופשי לחלוטין. הוויקינגים שהתמקמות בשטחים של צפון צרפת זכו לכינוי נורמנים–שפירושו הוא "אנשי הצפון", ומשם נגזר שמו של חבל הארץ נורמנדי. בחלוף הזמן התפשטה דוכסות נורמנדיה מערבה וסיפחה בין היתר את חצי האי קוטנטין ואברנש.
ב-1002 נשא אתלרד השני, מלך אנגליה את אמה מנורמנדיה, אחות ריצ'רד השני, דוכס נורמנדי. בנם אדוארד המודה, שבילה שנים רבות בגלות בנורמנדיה, הוכתר כמלך אנגליה ב-1042. מאחר שלאדוארד נותרה זיקה רבה לנורמנים, הוא מינה אנשי חצר, חיילים, ואנשי כמורה נורמנים למעמדי כח, בייחוד בכנסייה, מה שהוביל לכינון אינטרסים נורמנים עזים בפוליטיקה האנגלית. ייתכן גם כי בהיותו ערירי וסבוך בסכסוך עם גודווין, רוזן וסקס ובניו, עודד אדוארד את שאיפותיו של ויליאם, דוכס נורמנדיה לכס המלכות האנגלי.
פטירתו של המלך אדוארד ב-5 בינואר 1066 והעדר יורש ודאי לכתר הובילו לסכסוך בין מספר טוענים לכס המלכות באנגליה. הרולד גודווינסון רוזן וסקס, האדם העשיר והחזק ביותר מהאריסטוקרטים האנגלים ובנו של גודווין, יריבו משכבר הימים של המלך אדוארד, נבחר כיורשו על ידי הוויטנגמוט והוכתר למלך אנגליה על ידי הארכיבישוף מיורק, אילדרד. מיד עם הכתרתו קראו עליו תיגר המלך הראלד השלישי מנורווגיה וגם ויליאם דוכס נורמנדיה, שכל אחד מהם חשק בכתר האנגלי לעצמו. ויליאם טען כי הרולד הבטיח לו את כס המלוכה (ככל הנראה ב-1052), תמורת עזרה שהעניק לו כשספינתו נטרפה אל מול חופי נורמנדי, אולם סיפור זה מוטל בספק, וגם אם הרולד הבטיח הבטחה כזו, הרי שעשה זאת תחת לחץ, וחש חופשי להפר אותה. טענותיו של הראלד השלישי מנגד התבססו על הסכם שתווה קודמו, מגנוס הראשון עם מלך אנגליה הארדיקאנוט (מלך בין השנים 1040–1042), בו נאמר כי אם אחד מהם ימות ללא יורש תעבור הירושה לאחר שימלוך על שתי המדינות. ויליאם וכך גם הראלד החלו מיד בהכנות לפלישה נפרדת.
פלישתם של הראלד וטוסטיג.
יריבו הראשון של המלך הרולד היה דווקא אחיו הגולה, טוסטיג גודווינסון. ב-1065, טוסטיג סולק מתפקידו כרוזן נורתמבריה על ידי המלך אדוארד בעקבות מרד מצד נתיניו. טוסטיג האשים את הרולד בכך שעמד מאחורי המרד ובניסיון לתמרן את המלך כנגדו. בתחילת 1066 יצא טוסטיג לפשיטה על דרום-מזרח אנגליה בעזרת צי אותו גייס בפלנדריה. משאיים ציו של הרולד על טוסטיג, נע האחרון צפונה ופשט על מזרח אנגליה ולינקולנשייר, אולם שם הובס בידי צבאם של הרוזנים הצפוניים אדווין ומורקיר. לאחר מכן, כשבידו רק ספינות בודדות ובמפרשיו רוח דרומית, הוא ביקש מקלט בחצרו של מלך סקוטלנד, מלקולם השלישי, והחל בגיוס צבא חדש. המלך הרולד עם צבאו שהו באותו זמן בחופה הדרומי של אנגליה בציפייה לפלישתו של ויליאם, אולם מאחר שמרבית צבאו של הרולד הורכב ממיליציות של איכרים שנדרשו לקצור את יבוליהם, שחררם הרולד, וכך גם את הצי, ב-8 בספטמבר.
לאחר שהות קצרה בסקוטלנד המשיך טוסטיג במסעו לנורווגיה ופגש שם את המלך הראלד. לאחר שכשל בניסיונו לשתף פעולה עם ויליאם עצמו, קודם שיצא למסעו מפלנדריה, כמו גם עם מלכי דנמרק וסקוטלנד, כעת טוסטיג הצליח לשכנע את הראלד, שזה לא מכבר סיים מלחמה בת חמש עשרה שנים עם דנמרק, שאצילי אנגליה יעמדו לצידו כנגד הרולד. כעת היה לטוסטיג סוף-כל-סוף בעל ברית במלחמתו, בעל עוצמה ימית וצבאית לא מבוטלת. בתחילת ספטמבר פלשו הראלד וטוסטיג לצפון אנגליה בראש צי בן יותר מ-300 ספינות ו-15,000 חיילים לערך. הם ניצחו את צבאם המאולתר של אותם רוזנים צפוניים בקרב פולפורד (20 בספטמבר), והכניעו את העיר יורק. שני הרוזנים נחפזו לקרב בטרם שצבאו של הרולד יכל לסייעם, ככל הנראה מפני שלא נתנו אמון במלך וחששו כי יחליף את מורקיר בטוסטיג.
לאחר שכבש את יורק, הראלד נע מזרחה ב-24 בספטמבר לעבר הכפר הקטן של סטמפורד ברידג'. המלך הרולד, שככל הנראה נודע לו על הפלישה הנורווגית באמצע ספטמבר, צעד במהירות צפונה, מקבץ כוחות בדרכו. כוחותיו של הרולד צעדו במשך תשעה ימים מלונדון ליורק, כשהם גומאים בממוצע 40 קילומטרים ביום. ב-25
בספטמבר הגיעו ליורק, שם נודע להרולד על מיקומם של הנורווגים. האנגלים הצליחו להפתיעם, והביסו את הפולשים בקרב גשר סטמפורד. טוסטיג עצמו, כמו גם הראלד בן בריתו, נהרגו. הצבא הנורווגי סבל אבדות כה קשות עד כי מ-300 הספינות נדרשו רק 24 כדי לשאת את השורדים. גם הניצחון האנגלי הושג במחיר כבד, וצבאו של הרולד נותר מוכה ומוחלש.
הצבאות.
הצבא הנורמני.
אופן גיוס החיילים בנורמנדיה במאות ה-10 וה-11 היה ביסודו בשיטה הפיאודלית. בני האצולה שהיו בעלי מרבית הקרקעות בדוכסות נורמנדיה סיפקו את האבירים לדוכס; מכסת האבירים שבעל הקרקע שלח נקבעה בהתאם לשטח שהחזיק. כל אביר נדרש לשרת 40 ימים בכל שנה. הם לחמו בקבוצות קטנות בנות 25 עד 40 אבירים, שנקראו קונרוי (Conrois). פעמים רבות רק האבירים נקראו לשירות צבאי, עובדה שככל הנראה מסבירה את היעדרם של חיילי רגלים נורמנים במקורות ההיסטוריים העתיקים (מאחר שהאבירים היו לוחמים רכובים על סוס מתוקף מעמדם). לרוב העדיפו הנורמנים להשתמש בשכירי חרב כרגלים, ביניהם היו סרצנים, איטלקים ואפילו סקסונים. במקרה הצורך, יכל הדוכס לזמן חיילים דרך ה-"Arrière-ban", שיטה גיוס הדומה לפירדים הסקסונים, בה כל אדם חופשי וכשיר נקרא לשירות שלרוב הוגבל למחוזו שלו.