ב-1654 הצליחו הקורלנדים להקים מושבה ראשונה במערב טובגו, יאונה קורזמה ("קורלנדיה החדשה"). בצדו המזרחי של האי הוקמה באותה שנה מושבה הולנדית, שכללה שלוש מצודות: למפינסברג, בוורן ובלוויסטה. ב-1658 הגיעו כ-500 צרפתים למושבה ההולנדית, והקימו בה יישוב נוסף, טרואה ריווייר. ב-11 בדצמבר 1659 מסרו הקורלנדים את המושבה שלהם לשליטת ההולנדים. באותה העת, היו באי כ-1,500 אירופאים וכ-7,000 עבדים אפריקאים שעבדו בכ-120 מטעים, שישה מפעלי סוכר ושתי מבשלות רום.
בינואר 1666 השתלטו על המושבה שודדי ים בריטים מג'מייקה. באוגוסט השתלטו עליה הצרפתים, והיא חזרה לידי ההולנדים באפריל 1667. בדצמבר 1672 תקפה בריטניה את המושבה והחריבה אותה, כחלק ממלחמת הולנד–אנגליה השלישית. בעקבות חוזה וסטמינסטר שנחתם ב-1674, נסוגה בריטניה מטובגו והשיבה את השליטה בה להולנד. בספטמבר 1676 הוקמה פורט סטרסכאנס על חורבותיה של פורט פליסינגן. במקום הוקמה מצודת כוכב, אך סדרה של מתקפות צרפתיות במהלך 1677 הביאה לנפילת המושבה בחודש דצמבר, והשלטון באי עבר לידי צרפת.
עד 1814 הפך האי הקטן לזירת התגוששות בין המעצמות האירופיות - בריטניה, הולנד, ספרד, צרפת ושוודיה. השליטה באי התחלפה בו לא פחות מ-33 פעמים בשנים אלו, יותר מכל טריטוריה אחרת בים הקריבי. חוזה פריז שנחתם ב-1814 עם סיום המלחמות הנפוליאוניות העביר את טובגו לשליטת בריטניה. המושבה איבדה מחשיבותה לאחר שסופת הוריקן החריבה את גידולי הסוכר ב-1867, וב-1889 סופח טובגו למושבה בטרינידד.
התקופה הבריטית.
ב-1797 עגנו ספינותיו של הגנרל הבריטי ראלף אברקרומבי מול חופי צ'גואראמאס שבצפון-מערב טרינידד. המושל הספרדי החליט להיכנע ללא קרב, וטרינידד הייתה למושבת כתר בריטית.
באוגוסט 1816 העניקו הבריטים אדמות לכ-700 עבדים לשעבר שנמלטו מדרום ארצות הברית, התגייסו לחיל הנחתים המלכותי ולחמו במלחמת 1812. הם הקימו מספר יישובים חדשים, בקבוצות שהתבססו בדרך כלל על היחידות בהן שירתו.
ביטול העבדות ושינויים דמוגרפיים.
ב-1833 אושר בבריטניה חוק האוסר על עבדות במושבותיה החל מ-1840. זאת, לאחר שב-1807 אסרה על סחר בעבדים, אך התירה את החזקתם. העבדים בטרינידד לא המתינו עד 1840, וב-1 באוגוסט 1834 קבוצה של עבדים, בעיקר מבוגרים, הפגינה מול ביתו של המושל בקריאות "לא עוד שש שנים". המחאה הלא-אלימה נמשכה עוד זמן מה, ובסופו של דבר שכנעה את המושל ג'ורג' פיצג'ראלד היל, לבטל העבדות בטרינידד החל מ-1 באוגוסט 1838, שנתיים לפני המתוכנן.
ביטול העבדות הביא למחסור בידיים עובדות, שכן עבדים משוחררים סירבו להמשיך לעבוד אצל אדוניהם לשעבר כעובדים רגילים. כתוצאה מכך, החלו בעלי האדמות לחפש אחר עובדים מעבר לים, בתחילה מסין, מערב אפריקה ופורטוגלים ממדיירה. בנוסף, היגרו לאי עבדים משוחררים מהאנטילים הקטנים.
החל מ-1839 הגיעו קבוצות גדולות של משרתים חוזיים מהודו, בעיקר מאזור כלכתה. לעובדים שהגיעו מהודו הוצעו חוזי עבודה לשלוש שנים, שבמהלכם נדרשו לעבוד שבע שעות וחצי ביום במשך שישה ימי עבודה. ב-1844 הוארכו תקופות החוזים לחמש שנים, עם התחייבות לנשיאה בעלויות השיט חזרה להודו בתום התקופה. ב-1853 שוב שונו הכללים, וניתן היה להאריך את החוזים בחמש שנים נוספות.
רבים מהעובדים ההודים נשארו בטרינידד, וחלקם אף הקימו חוות משלהם. הבולט שבהם היה האג'י גוקול מאה, יליד קשמיר, שהיה לאחד האנשים העשירים בטרינידד. הגעתם של ההודים חוללה שינוי דמוגרפי דרמטי נוסף באיים, וכיום צאצאי העובדים ההודים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטרינידד וטובגו (כ-40% מהאוכלוסייה).
תמורות בכלכלה.
עד המאה ה-19 היו גידולי קני סוכר ותעשיית הסוכר המנוע העיקרי בכלכלתה של טרינידד, אך במהלך מאה זו ענף הסוכר פינה את מקומו בהדרגה לגידולי קקאו. השלטונות הבריטים עודדו את הגעתם של חוואים בעלי ניסיון זה מוונצואלה, וכך נוצרה באי קבוצה אתנית נוספת, שכונתה "קוקואה פניול" (Cocoa Panyols; שיבוש של Cocoa Español). שגשוג זה של ענף הקקאו נמשך עד שנות ה-30 של המאה ה-20. באותה תקופה קרס הענף, כתוצאה ממחלות שונות שפגעו בגידולי הקקאו, ומירידה בביקוש בעולם בשל השפל הגדול.
ב-1857 נמצא נפט בעומק של כ-85 מטרים באזור לה ברה, בקידוחים של חברת אמריקן מרימק אויל קומפני. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נערכו באזור קידוחים נוספים, אך הם הופסקו בשל בעיות תקציב ולאחר שהמהנדס האמריקני שפיקח עליהם, וולטר דארוונט, מת מקדחת צהובה. ב-1893 חודשו ניסיונות הקידוחים באותו מקום, וב-1907 הם החלו באופן מלא, לאחר שהושלמה בניית התשתיות המתאימות לכך. ב-1910 כבר הופקו כ-47 אלף חביות נפט, והתפוקה עלתה במהירות בשנים הבאות. נכון ל-2005 מופקות בטרינידד וטובגו כ-150 אלף חביות נפט ביום
מתיחויות אתניות.
אוכלוסיית טרינידד וטובגו גדלה מכ-83 אלף נפש ב-1851 לכ-274 אלף ב-1901. הקבוצות האתניות השונות שהרכיבו אותה הביאו איתן מסורות שונות, ואף פיתחו מנהגים חדשים לאחר שהשתקעו. הבריטים, ששלטו בטרינידד, היו מיעוט קטן בתוכו. במספר מקרים דיכאו הבריטים מנהגים של הקבוצות האתניות, באופן שעורר מתיחות.
במהומות הקנבולה שהתרחשו ב-1881, פעלו הבריטים נגד מנהגים שפיתחו השחורים בטרינידד. העבדים המשוחררים וצאצאיהם נהגו לחגוג מדי 1 באוגוסט את שחרורם מהעבדות בקרנבל בשם קָנְבּוּלֶה (Canboulay, שיבוש של "cannes brulées", שפירושו בצרפתית "קנים שרופים", על שם קני הסוכר הבוערים שנשאו עמם בתהלוכות כחלק מהקרנבל).
השלטונות הבריטים התנגדו לקיום הקרנבל, בשל האווירה הכאוטית ששררה בזמן האירועים, ולעיתים נאלצה המשטרה להתערב, כאשר חבורות שצעדו עם מקלות ולפידים התעמתו זו עם זו. ב-1868 אסרו הבריטים על קיומן של תהלוכות כאלה, מחשש להתפתחות תקריות אלימות, אך האיסור בדרך כלל לא נאכף. ב-1881 התעמתה המשטרה עם צועדים בפורט אוף ספיין על רקע זה, במה שנודע כמהומות הקנבולה. ב-1883 החמירו הבריטים את האיסורים, ואסרו גם על תיפוף. כתחליף לתופים, החלו החוגגים לנגן בטמבו-במבו - שני מקלות במבוק שהוכו זה בזה. ב-1884 שוב דוכאו חוגגים, בסן פרננדו ובפרינסס טאון, אך פרט לכך המדיניות הקשוחה של השלטונות הבריטים הביאה להפחתת אירועי האלימות. מנגד, ראו בכך התושבים דיכוי תרבותי, והעוינות שלהם כלפי השלטונות הבריטים גברה.
ב-30 באוקטובר 1884 התרחש טבח הוסיי. באותו היום ציינו טרינידדים שיעים ממוצא הודי את חג ההוסיי, גרסה קריבית ליום העשוראא. הבריטים, שחששו מהתקהלויות, הודיעו כמה ימים לפני כן, כי לא יאפשרו קיום תהלוכות בערים. אף על פי כן, הגיעו כ-6,000 צועדים לסן פרננדו, והמשטרה הדפה אותם תוך שימוש באש חיה. תשעה מהצועדים נהרגו וכמאה נפצעו.
בדרך לעצמאות.
ב-1925 כוננו הבריטים אספה מחוקקת, ואפשרו לתושבי טרינידד וטובגו לקיים בחירות ראשונות. היה זה צעד ראשון שאפשר לתושבים השתתפות בקבלת ההחלטות באיים, אך לא הייתה זו דמוקרטיה מלאה. ראשית, רק שבעה מבין 13 חברי האספה המחוקקת נבחרו על ידי הציבור, והיתר מונו על ידי המושל הבריטי. שנית, זכות הבחירה לא ניתנה לכולם, אלא רק לגברים מעל גיל 21 ולנשים מעל גיל 30, בעלי הכנסה ורכוש בשיעור מסוים. רק ב-1946 הוסרו המגבלות הכלכליות והמגדריות על זכות הבחירה.
ב-19 ביוני 1937 פתחו עובדים בשדות הנפט בדרום טרינידד, בהנהגתו של טובאל יוריה באטלר, מהגר מגרנדה, בשביתה במחאה על תנאי עבודתם, שכרם והגזענות במקומות עבודתם. המשטרה ניסתה לעצור את באטלר, אך תומכיו מנעו זאת, ובמהלך העימותים נהרג שוטר. המהומות הובילו להתפשטות השביתה גם למפעלי הסוכר. באטלר הסתתר כל העת, וב-9 בספטמבר נעצר. הוא הוחזק במאסר עד מאי 1939, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאסר שוב, והוחזק במאסר עד תום המלחמה. בעקבות השביתה הוקמו בטרינידד איגודי עובדים.
לאחר שחרור מהכלא, הקים באטלר מפלגה, שזכתה במרבית הקולות בבחירות שנערכו ב-1950, אך הממשל הבריטי חשש כי יהיה קיצוני מדי, ומינה את אלברט גומס לראש השרים. ב-1956 תפסה את השלטון מפלגה חדשה, התנועה הלאומית של העם (PNM; People's National Movement) בראשותו של אריק ויליאמס, שהנהיגה את טרינידד וטובגו במשך 30 השנים הבאות, גם בהיותה מדינה עצמאית.
ב-1958 הקימו הבריטים את הפדרציה של איי הודו המערבית, שכללה את רוב המושבות הבריטיות בים הקריבי. הבריטים שאפו להקים מדינה פדרלית בדומה לאוסטרליה וקנדה, אך האיחוד לא צלח. ב-1962 פרשה ג'מייקה, שבה חיו כמחצית מתושבי הפדרציה, בעקבות משאל עם. בהיעדרה, גדל חלקה היחסי של טרינידד וטובגו מכרבע מתושבי הפדרציה ללמעלה ממחצית, כאשר יתר התושבים היו פזורים ב-10 מושבות שונות. ויליאמס חשש כי ללא ג'מייקה, המושבות הקטנות יותר יעמיסו נטל כלכלי גדול מדי על טרינידד, וב-31 באוגוסט 1962 הכריז על עצמאותה.
טרינידד וטובגו העצמאית.
מאי-יציבות פוליטית לשגשוג כלכלי.
גם לאחר עצמאותה, נשארה טרינידד וטובגו חברה בחבר העמים הבריטי, וראש המדינה הייתה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שיוצגה בידי מושל כללי. ב-1 באוגוסט 1976 הוכרזה טרינידד וטובגו כרפובליקה, ואחרון המושלים הכלליים, אליס קלארק, היה לנשיאה הראשון. על אף השינוי המשטרי, נותרה המועצה המלכותית הערכאה השיפוטית העליונה.