תוכניתו לפעול למען איחודם מחדש של הקראים עם היהדות הרבנית, התעכבה בשל מות בנו ב-1330, אך ב-1352 יצא למסע ארוך בקרב קראי קסטיליה ואנדלוסיה, בניסיון לשכנע אותם לשוב אל חיק היהדות הרבנית. נוצרה סביבו תנועה המונית, שהייתה מוגבלת ליהודים הקראים, ונפוצה השמועה כי הוא רואה בעצמו משיח. השלטונות האנדלוסיים לא ראו את כל העניין בעין יפה וכלאו אותו. הוא נפטר בכלאו במחצית השנייה של המאה ה-14.
שמריה מנגרופונט
שמריהו מנגרופונט
שמריהו האיקריטי
שמריה איקריטי
שמריהו איקריטי
צבי גיל
צבי גיל (נולד ב-29 במרץ 1928) הוא ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, מתעד השידור הציבורי בישראל, עיתונאי, סופר, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי תעודה; נמנה עם מייסדי המיזם לתיעוד תרומת הניצולים למדינה.
ביוגרפיה.
צבי גיל נולד בשם "צבי גלזר", בעיר זדונסקה וולה, במרכז פולין, למשפחה חרדית ועשירה. דוד ניידט, סבו מצד אימו, היה ממנהיגי אגודת ישראל בפולין, ממקורבי האדמו"ר מגור וחובב ציון. אביו, ישראל גלזר, היה סוחר ותעשיין; אמו, אסתר גלזר, הייתה אחות ראשית בישראל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, עם הקמת גטו בעירו, נכלא בו עד לקיץ 1942, אז חוסל הגטו. עם חיסול הגטו נשלחו סבו, אביו, שני אחיו ורוב משפחתו לגיא ההריגה בחלמנו, שם נספו, גיל נשלח עם אימו לגטו לודז'. בגטו היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני". אמו והוא הצליחו לשרוד בגטו לודז' עד לחיסול הגטו באוגוסט 1944 מאוגוסט ועד מרץ 1945 היה במחנות ריכוז שונים, בהם אושוויץ, דכאו ורידלאו. בתקופה זו הוא עבד בין השאר, בפינוי גוויות קפואות, חלה בטיפוס הבטן, שבעקבותיו הועלה לרכבת מוות. הוא ברח מן הרכבת בעת שמטוסי בעלות הברית חגו מעליה, ושהה במשך קרוב לחודשיים בכפר גרמני, תוך שהוא מתחזה לפולני, עד לשחרור על ידי הדיוויזיה המשוריינת השנייה של הגנרל הצרפתי לקלר.
גיל שהה במחנות העקורים לנדסברג וסנטה מריה די באני, עלה לישראל במסגרת עליית הנוער בנובמבר 1945 ונקלט בבית הספר החינוכי-חקלאי על שם מוסינזון במגדיאל (1947-1945). הוא גויס לצה"ל ב-1948 השתתף במלחמת העצמאות, תחילה בחטיבת כרמלי בצפון ובקיץ 1949 הועבר לאמ"ן. לקראת גיוסו לצה"ל שינה את שם משפחתו מגלזר לגיל. עם השחרור, לאחר סיום סמינר לשליחים, ביוני 1950 נשלח כשליח מחלקת הנוער של הסוכנות היהודית לארצות הברית. בעת שירותו בצה"ל פרסם רשימות, בדרך כלל בשם בדוי, בעיתון "במחנה" ובתקופת שהותו בארצות הברית כתב בביטאון "עלים" של תנועת "העובד הציוני".
פעילות בעיתונות, בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית.
לאחר שובו לישראל, בשנים 1952–1953 שימש כרכז הדרכה בכפר הנוער ניצנים. ב-1953 עבר לירושלים ללימודים באוניברסיטה העברית ובו בזמן עבד בעיתון "זמנים", תחילה כמשכתב ואחר כך כעורך לילה; במקביל כתב רשימות פוליטיות ב"זמנים". בשנת 1955 נתקבל כעורך במחלקת החדשות ב"קול ישראל". בשנת 1957 סיים את התואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. ב-1957 יצא לארצות הברית להמשך הלימודים, ושימש בין היתר כמרצה בפני המגבית המאוחדת וכעורך ביטאון הסטודנטים הישראליים בארצות הברית. הוא סיים את אוניברסיטת ניו יורק (NYU) כמוסמך בסוציולוגיה ובתקשורת המונים (1959-57).
עם שובו לישראל, בשלהי 1959 התמנה גיל לרכז החדשות של קול ישראל בירושלים, התפקיד אשר בו שימש בעת תפיסת אדולף אייכמן ב-1960 ומשפט אייכמן ב-1961. בשנים 1962–1965 שימש כראש מערכת החדשות של קול ישראל בתל אביב. ב-1963 הוזמן לסמינר בינלאומי במכון לקומוניקציה של אוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית בנושא טלוויזיה וקולנוע. במסגרת זאת סייר בתחנות טלוויזיה שונות בארצות הברית.
בראשית 1965 ריכז את פעולת משלחת אונסק"ו לבדיקת הקמתה של טלוויזיה בישראל, ובקיץ אותה שנה נשלח ככתב וכנציג רשות השידור בצפון אמריקה (1968-1965); מן המשרד בניו יורק סקר את האירועים ברחבי ארצות הברית וגם בקנדה. הוא שידר ידיעות לחדשות וכתבות ליומנים. הוא נמנה עם החותמים על ההסכם עם רשת CBS לסייע בהקמת הטלוויזיה הישראלית.
עם שובו לישראל נמנה גיל עם צוות ההקמה של הטלוויזיה, ובשנת 1969 נתמנה למרכז מערכת החדשות בטלוויזיה. גיל יזם והפיק ב-1970 את "מוקד" - תוכנית ראיונות עם פוליטיקאים. בשנים 70–1971 מילא תפקיד של דובר רשות השידור והממונה על קשרי ציבור. בשנים 72–1975 היה מנהל חטיבת החדשות וענייני היום בטלוויזיה. בתקופת כהונתו סיקרה הטלוויזיה בפעם הראשונה, מלחמה - מלחמת יום הכיפורים ואת הבחירות לכנסת. לאחר פרישתו מניהול החדשות יזם והקים, בשיתוף מכון ון ליר, את פורום השדרים (1976) ואחר כך (1981), עם משכנות שאננים, את הפורום למדיה ולחברה.
ב-1978 התקבל לשנת שבתון בBBC ובטיימס בלונדון במימון חלקי במלגה של המועצה הבריטית.
במהלך שנות השבעים הפיק סדרת תוכניות תעודה, כתב וביים סרטים תיעודיים, רובם הוקרנו במסגרת התוכנית "מבט שני" ושימש כמנהל פרויקטים מיוחדים וקופרודוקציות בהנהלת רשות השידור.
בין הסרטים התיעודיים בהם לקח חלק:
גיל היה אחראי ארגונית לכינוס החדשות של איגוד השידור האירופי בירושלים בשנת 1975.
בשנים 1981–1989 הופקד על קשרי החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של הטלוויזיה. תפקידו הבא היה הקמת יחידה שהפיקה קלטות להפצה בארץ והפקת תוכניות לחו"ל וכן קופרודוקציות בהן השתתפה הטלוויזיה. הוא פרש מרשות השידור, בתום 35 שנות שירות.
בשנת 1988 הוזמן כמרצה אורח (scholar in residence) במכללות ובאוניברסיטאות בכמה ממדינות ניו אינגלנד, בחוף המזרחי בארצות הברית. נושא ההרצאות היה "התלות ההדדית בין המדיה לבין פעולות טרור".
צבי גיל הוא מוסמך כבוד ופרס הוקרה של מכון "ניוהאוז" למדיה של אוניברסיטת סירקיוז (1963).
בארץ שימש כמרצה אורח בשלוחת החוץ של הטכניון, במכללה למנהל ובסמינר לוינסקי - בתחום תקשורת המונים בשנות ה-90.
יזם וארגן ב-1991 את הסימפוזיון הבינלאומי בנושא "מדיה-מחאה ואלימות פוליטית" בשיתוף המכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית. השתתף בסמינר למדיה מעם המכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית בנושא "תקשורת בגולה היהודית". מרצה אורח בסמסטר קיץ 2006 במכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית.
מאז 1992 עוסק גיל כעצמאי בתחומי הכתיבה, הרצאות ופרויקטים התנדבותיים. מפרסם מסות ומאמרים בכתבי העת, העיתונים ואתרי האינטרנט: בין השאר ב"כיוונים", "כיוונים חדשים", "מגפון", "חדשות מחלקה ראשונה" ובאתרים נוספים.
משנת 2002 ועד נובמבר 2018 הוא פרסם 876 פוסטים, תחילה בדומיין "רשימות" - notes הישראלי ואחר כך במסגרת וורדפרס בבלוג שלו בשם "זרקור". הפוסטים שלו עוסקים בענייני חברה ומדינה, ענייני חינוך, תרבות ועוד. מדי פעם בפעם הוא מביא רשימות פרופיל של אישים בולטים, ביניהם חתני פרס ישראל, סופרים, אמנים, מחנכים ואחרים. שני נושאים מרכזיים בהם עוסק ב"זרקור" הם השידור הציבורי וזיכרון השואה ולקחיה.
פעילות ציבורית בנושא זיכרון השואה וניצוליה.
גיל היה חבר בוועד המנהל של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ומופקד על קשרי ציבור וההסברה וייסד את ביטאון המרכז "מזכר".
היה חבר ההנהלה של "קרן הזיכרון העולמית להנצחה ותיעוד" וחבר צוות ההיגוי של הקרן. הוא חבר מועצת "יד ושם", היה חבר הוועד המנהל של מכון "משואה" חבר המועצה הציבורית לתקשורת של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר הוועד המנהל של תיאטרון ה"יידישפיל" חבר "הפורום הלאומי למלחמה באנטישמיות" ופעיל באגודת העיתונאים בירושלים.
ביום הזיכרון לשואה במאי 2000 הדליק משואה במכון "משואה".
גיל יזם עם "יד ושם" את "הכנס הבינלאומי להנצחת מורשת ניצולי השואה - המשמעות הערכית והמוסרית לאנושות", שנערך ב"יד ושם" באפריל 2002. נמנה עם מנסחי מנשר הניצולים, יחד עם ראול טייטלבאום, פרופסור ישראל גוטמן ואבנר שלו.
יזם את מפעל התיעוד של תרומת ניצולי השואה למדינה שהוחל במימושו בשיתוף יד ושם. ואחר כך את כינון המועצה הציבורית של פרויקט זה וחבר ההנהלה. כנס היסוד נערך ב-18 בפברואר 2005 במעמד נשיא בית המשפט העליון, שרים, ח"כים, אישי ציבור, ניצולים ודורות המשך. נמנה עם מקימי הפורום של ניצולי השואה והדור השני לקידום הערכים ההומאניים בחברה כלקח השואה.
ב-2009 הקים גיל ביחד עם משה זנבר וראול טייטלבאום את עמותת "עופות החול" וכיהן כיו"ר הראשון שלה. העמותה שמה לה למטרה להפיץ את נושא התקומה באמצעים חזותיים בעיקר לדור הצעיר. גיל היה מפיק אחראי יחד עם טייטלבאום של הסרט הראשון "עופות החול" - על אישים בולטים מקרב הניצולים שתרמו למדינה. בין הסרטים שהפיקה העמותה : "כמו מלכת אנגליה" - על דוד ברגמן. "הקובייה ההונגרית" - על חתן פרס ישראל כמלחין, אנדרה היידו, "הבריחה" - על מבצע הבריחה של הניצולים בשלהי המלחמה בדרכם לארץ. "בעקבות המסע" - על לקחי השואה שיוקרן באביב 2015.
הסרטים הוקרנו בערוצי הטלוויזיה וכן בסינמטקים ברחבי הארץ.
גיל, נמנה, עם היוזמים להקמת "יד לגח"ל - ניצולי השואה במלחמת העצמאות" במתחם בית הפלמ"ח וחבר הנהלת הארגון. נמנה עם היוזמים את האירוע ב-3 במאי 2011, בגשר שבין יום הזיכרון לשואה לבין יום העצמאות את. האירוע נערך על ידי משרד הגמלאים בשם: "תקומה - מדינת ישראל מצדיעה לניצולי השואה על עשייתם להקמת המדינה לביסוסה" האירוע נערך בבנייני האומה בירושלים.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת ה'תשפ"ב (2022) השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביד ושם.
חיים אישיים.