בשנת 1997 נבחרה לייצג את מפלגת הלייבור במחוז הלונדוני גרין אנד באו בת'נל. קינג נבחרה למועמדת במקום פטר שור, חבר הפרלמנט מטעם מפלגתה שעבר למפלגת בת של הלייבור, והתמודד נגד קינג על מושבו בפרלמנט. בהיבחרה הייתה קינג לפוליטיקאית השחורה השנייה בכל הזמנים בבית הנבחרים הבריטי, ונכללה ברשימת "100 השחורים הבריטיים הבולטים ביותר" ("100 Great Black Britons") של הBBC.
בנאומה הראשון, ב-5 ביוני הדגישה קינג את מוצאה המעורב - אביה שחור ואימה יהודייה:
בתרגום לעברית: "עבורי, גזענות איננה רק שיח אקדמי, מפני שאני בת לאב כהה-עור ואם יהודייה. אמי, כילדה בניוקאסל הייתה מושפלת בגבה לקיר ונתונה לקלס חבריה לספסל הלימודים רק מפני שהיא אחראית למות המשיח. אני עצמי הייתי נקראת בשמות גנאי כגון: "יהודונת", "כושונית", "Wog" ובת כלאיים. אלו הם דברים הבלתי ניתנים לגישור, אך אני מקווה שבגלל הרקע שלי, ואולי בזכותו, אצליח לגשר בין העמים".
בבחירות של שנת 2005 היא לא הצליחה להיבחר מחדש. בשנת 2010 אונה קינג ניסתה להיות מועמדת הלייבור לראש עיריית לונדון אך הניסיון לא צלח. לאחרונה היא קיבלה תואר ברונית והתקבלה לבית הלורדים במסגרת לורדים לימי חייהם.
ועדת שמגר (טבח מערת המכפלה)
ועדת החקירה לעניין הטבח במערת המכפלה בחברון התשנ"ד היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה בעקבות טבח מערת המכפלה שאירע ב-25 בפברואר 1994 (פורים ה'תשנ"ד) במערת המכפלה בחברון, ובו נרצחו 29 מתפללים פלסטינים ונפצעו 125 באולם התפילה המוסלמי שבאתר. המפגע היה יהודי תושב קריית ארבע, ברוך גולדשטיין, שנהרג במהלך האירוע.
הוועדה מכונה גם ועדת שמגר, על שם מי שעמד בראשה, נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר (כך קרויות גם שלוש ועדות חקירה נוספות שבראשן עמד שמגר).
חברי הוועדה, בנוסף לשמגר, היו:
הוועדה נדרשה לבחון את מדיניות אכיפת החוק וההתרעה כלפי מעשי עבריינות פוליטית של מתנחלים; היא נדרשה גם לבחון את פרטי המקרה ובייחוד האם גולדשטיין היה חלק מארגון טרור, או פעל על דעת עצמו. הוועדה נפגשה 31 פעמים, ושמעה עדויות מ-106 מקורות (16 מהם בדלתיים סגורות).
דו"ח הוועדה הוגש ביוני 1994. הוועדה הסיקה כי גולדשטיין פעל לבד, ולא במסגרת ארגון (אף על פי שהיה חבר "כך" ותלמיד של מאיר כהנא). הוועדה מתחה ביקורת על רמת התיאום בין גופי הביטחון השונים ועל רמת האכיפה של עבריינות פוליטית בקרב פעילי ימין קיצוני. עם זאת, היא קבעה כי המנהיגות הפוליטית והצבאית לא יכלה לחזות את האירוע וכי עדויות של חלק מניצולי הטבח, לפיהן נשמעו בחלל האולם גם קולות נפץ רימונים, אינן אמינות ומלאות סתירות.
הוועדה קבעה כי גולדשטיין פורק מנשקו בטרם נהרג.
אגם טורקאנה
אגם טורקאנה (בקיסוואהילי: Ziwa Turkana; נודע בעבר גם כאגם רודולף) הוא אגם מלוח הנמצא ברובו בצפון קניה (למעט רצועה קטנה בחופו הצפוני, הנמצאת בשטחה של אתיופיה) כחלק ממערכת הבקע הסורי-אפריקני.
שטח האגם 6,405 קמ"ר, והוא האגם המלוח הרביעי בגודלו בעולם. צורתו מאורכת - אורכו כ-290 ק"מ ורוחבו 32 ק"מ. עומקו המרבי 109 מטר, וגובהו 360 מטר מעל פני הים. בהיותו של האגם במדבר, מפלס המים משתנה בהתאם לכמות הגשם, ונתונים אלה אינם קבועים. בין 1975 ל-1992 ירד מפלס המים באגם ב-10 מטרים. מרבית המים מגיעים לאגם מנהר האומו, שנשפך אליו בצפונו.
באגם שלושה איים וולקניים: צפוני (נורת'), מרכזי (סנטראל) ודרומי (סאות'). בשני האחרונים יש פארקים לאומיים שהוכרזו, יחד עם הפארק הלאומי סִיבִּילוֹי כאתר המורשת העולמית הפארקים הלאומיים באגם טורקאנה.
לחופי האגם נמצאו מאובנים רבים, מהם מאובנים ממספר מיני הומינינים בעלי חשיבות מרכזית בחקר האבולוציה של האדם. כמו כן נמצאו שם כלי האבן העתיקים בעולם, וכלי האבן העתיקים ביותר מן התרבות האשלית.
שמות האגם.
שמו הנוכחי של האגם ניתן לו בידי נשיא קניה, ג'ומו קניאטה, ב-1975, על שם שבט הטורקאנה, הקבוצה האתנית העיקרית באזור האגם. עד אז, נודע האגם בשם "אגם רודולף". שם זה ניתן לו על ידי מגלה הארצות האוסטרי לודוויג פון הנל (von Höhnel), שהיה האירופי הראשון שהגיע לאגם, ב-6 במרץ 1888, וקרא לו על שם רודולף, נסיך אוסטריה. האגם הוכר בעבר גם כ"אגם הירקן" (Jade Lake), בשל הצבע הירקרק שמקנות לו האצות הגדלות בו.
שבט הטורקאנה מכנה את האגם קָאָלָקוֹל, שפירושו "הים מרובה הדגים", ואילו בני הסמבורו מכנים אותו בָּאסוֹ נארוֹק, שפירושו בשפתם "האגם השחור".
ביולוגיה.
האגם עשיר בדגה. בין היתר חיים בו דגים מסוג טטרה (Tetra), אמנון ונסיכת הנילוס. כן חיה באגם אוכלוסייה גדולה של תנין היאור.
באזור האגם מגוון רב של ציפורים, חלקן אנדמיות. ציפורים נודדות רבות עוצרות בו בדרכן לאירופה או ממנה. עם הציפורים האופייניות לאגם נמנות חופיות, ביצניות, פלמינגואים, קורמורנים, חובות וגזרנים.
בסוואנה שמסביב לאגם מספר רב של יונקים, ביניהם זברות גרנט, זברות גרבי, ראמי ביסה, דאמאליסק הסהרון, צבאי גראנט, ג'ירפות, תאואים אפריקנים, אריות, נמרים, וברדלסים. בעבר חיו באזור גם קרנפים שחורים ופילים, אך אלה נכחדו.
פלאואנתרופולוגיה ופרהיסטוריה.
אזור האגם, ובעיקר אתר קובי פורה (Koobi Fora), עשירים במאובנים מן האבולוציה של האדם לא פחות מערוץ אולדובאי המפורסם. האתרים באזור נחפרו החל מתחילת שנות ה-70, בעיקר על ידי הצוותים של ריצ'רד ליקי ורעייתו הפלאואנתרופולוגית מייב ליקי. החל משנות ה-90 מנוהל פרויקט החפירה במקום על ידי בתם, הפלאואנתרופולוגית לואיז ליקי.
מאובני הומינידים מאזור אגם טורקאנה מקבלים סימון קטלוגי המתחיל באותיות KNM (ראשי תיבות של המוזאון הלאומי של קניה), בתוספת WT (בשביל West Turkana) למערב האגם ו- ER (בשביל East Rudolf) למזרחו. בין המאובנים המפורסמים ביותר הם:
מאובנים אלה ניתן לתארך בשיטות רדיומטריות לתקופות שונות שבין 3.5 ל-1.5 מיליון שנה, הודות לשכבות הבזלת והאפר הגעשי ליד האגם, המאפשר תיארוך רדיומטרי בשיטות אשלגן-ארגון וארגון-ארגון.
בחופו המערבי של האגם התגלו גם כלי האבן העתיקים ביותר מן התרבות האשלית, המתוארכים לגיל של 1.76 מיליון שנה. בשנת 2015 התגלו באתר לומקווי 3 שבחוף המערבי כלי האבן העתיקים ביותר הידועים למדע, המכונים כלים לומקוויאנים וגילם כ-3.3 מיליון שנה.
צוות של מייב ליקי ואלאן ווקר גילה באזור גם מאובני הומינינים עתיקים אף יותר, בני כארבעה מיליון שנה, שקיבלו את השם המדעי אוסטרלופיתקוס אנמנסיס. שם המין נגזר מ"אנאם" שפירושו "אגם" בשפת שבט הטורקאנה.
אברהם שמואל שטיין
אברהם שמואל שטיין (12 בספטמבר 1912 – 20 בדצמבר 1960) היה עיתונאי, סופר, עורך, מתרגם והיסטוריון ישראלי, חבר מערכת "דבר".
קורות חיים.
שטיין נולד בביאליסטוק, פולין, מצאצאי רבנים ובכללם הרב יהושע לייב דיסקין ("הרב מבריסק"). מנעוריו שקד על לימודים תורניים, אך התמסר גם ללימודי חול. למד בגימנסיה העברית "תרבות", וכבר בצעירותו החל לפרסם סיפורים, מאמרים ומסות ספרותיות.
שטיין יצא ללמוד באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה ואחר כך השתלם ב"מכון למדעי היהדות" בברלין. הוא התעמק בחקר ההיסטוריה של העם היהודי, ונמשך לדמויות של האישים המשיחיים השונים. כבר אז החליט לכתוב ספר על תקופת משיח השקר יעקב פרנק ועל בתו חוה, שנחשבה ל"נביאה" ועמדה בראש התנועה הפרנקיסטית אחרי מות אביה (שתי המונוגרפיות ההיסטוריות שלו, "אש מריבה" על שבתי צבי ו"והאש השאירה אפר" על יעקב פרנק, ראו אור בשנות החמישים. האחרון זכה בפרס קאסל מטעם יהדות מקסיקו).
במות ד"ר משה ביילינסון, מחשובי העיתונאים ב"דבר", פנה העורך ברל כצנלסון אל א"ש שטיין (שכבר כתב ב"דבר" מאז 1932) וביקשו להיצטרף לעיתון. בעזרת האוניברסיטה העברית הנפיקו לו הבריטים סרטיפיקט והוא עלה ארצה ב-1936 והצטרף ל"דבר" כחבר מערכת. לאורך שנות ה-50 ועד למותו היה עורך לילה של העיתון "דבר" ולאחר מכן עורך מדורים שונים ומסגנן בשעות היום.
בנוסף לעבודתו ב"דבר", היה שטיין מייסד ועורך הביטאון "ים" (ביטאון 'החבל הימי לישראל'); עורך "תלמים" ביטאון תנועת המושבים; עורך מערכות פועלי ת"א-יפו, של מועצת הפועלים, 1957 (עורך נוסף: ל. קופרשטיין); מייסד ועורך הד הדפוס (ביטאון הסתדרות פועלי הדפוס); ומשתתף קבוע בהפועל הצעיר, במעלה, הצופה, עתידות וכתבי-עת עבריים נוספים.
בשנים 1951-1949 - שימש כעורך העיתון האידי אונזער ווארט בפאריס, בשליחות האיחוד העולמי 'פועלי ציון-התאחדות' באירופה.
שטיין פרסם אין ספור מאמרים בעיתונות היידיש בתפוצות ובארץ: "יידישע צייטונג", "פארווערטס", "צוקונפט", "הדואר", "מעקסיקאנער שריפטן", "די גאלדענע קייט", "נייע ישראל צייטונג", לעצטע נייעס", "פאלק אונד ציון", "דער מאמענט", "עטיודן", "ראדיא", "אונזער שטימע", "פרובלמות", "יידיש פאסט", "ליטערערישע בלעטער" ועוד.
במקביל לעבודתו העיתונאית, היה שטיין אמן הסיפור היפה. מפרי עטו ראו אור 10 ספרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התמסר, בין השאר, לעריכת ספרי יזכור לקהילות שהושמדו בשואה (ראה להלן).
נפטר בתל אביב בא' בטבת תשכ"א, בגיל 48. ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי לרות לבית ירוזלימסקי, ואב לשלושה: אמנון-ישראל, תמר-דבורה ואבשלום-משה. בנו הצעיר אבשלום נהרג בשנת 1970 במלחמת ההתשה.
בשנת החמישים למותו, הונצח שמו ברחוב בהוד השרון, ברובע הסופרים העבריים.
ספריו.
חיבורים
בעריכתו.
ספרי יזכור:
הרובע המלכותי של קנזיגטון וצ'לסי
שטיין אברהם שמואל
האור מציון
האור מציון הוא אלבום הבכורה של הזמר סאבלימינל שיצא בתחילת שנת 2001.