החוברת הראשונה של השבועון יצאה בי"ח כסלו, תרס"א, ועל אף שמקום ההוצאה היה בוורשה, היא הודפסה בקרקוב, מטעמי חיסכון. שמו של העורך דוד פרישמן לא הופיע על החוברת, הן משום השקפותיו הידועות לגבי הציונות, והן משום שהוא לא היה תושב אוסטריה, וקרקוב הייתה בשטח שיפוטה של אוסטריה. במאמר מערכת מציג פרישמן את תוכניתו של השבועון, לפנות עורף לפראזות המיותרות ולרטוריקה הריקה, שאין בה אלא הצלצול בלבד, ולכתוב דברים ברורים, מדויקים ומצומצמים, ובכך הוא יוצא כנגד המליצה שהשתרשה עמוקות בקרב הכותבים בספרות ההשכלה. אין השבועון מייצג מפלגה או תנועה מסוימת, אלא פונה אל העם כולו. גם הנושאים הנדונים יהיו כלליים ולא רק אלו הקשורים לעם היהודי; שילוב של פרקי חיים וחברה, פרקים בחכמה, בטעם וביופי.
המשתתפים בכתיבת השבועון.
פרישמן הצליח לגייס לכתב העת שבעריכתו את מיטב היוצרים ואנשי הרוח שחיו בתקופה.
יצירות של ספרות יפה תרמו: חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יעקב כהן, אורי ניסן גנסין, יעקב פיכמן, ש. בן ציון, יהודה שטיינברג, מנדלי מוכר ספרים, ואפילו שלום עליכם שפרסם ב"הדור" גרסה עברית לכמה מסיפוריו.
למדור הביקורת והפובליציסטיקה תרמו האישים הבאים: יוסף קלוזנר, ראובן בריינין, שמעון ברנפלד, הלל צייטלין, מ.ל. ליליינבלום, י.ח. רבניצקי, י.ח. טביוב, מרדכי בן הלל הכהן, שמריהו לוין ופרישמן עצמו שכתב כמעט בכל גיליון שהופיע. במדור זה במיוחד באה לידי ביטוי הסרת המחיצה בין נושאים יהודיים ואירופיים כלליים. הכתבות שהתפרסמו לא נתנו עדיפות לנושאים היהודיים, בניגוד גמור לכתבות שהתפרסמו ב"השילוח". מאמרים על כינון אוניברסיטה עברית (לאו דווקא בארץ ישראל) התפרסמו לצד מסות על מכס שטירנר ופרידריך ניטשה, מאמר בשמונה המשכים של י.ל. ברוכוביץ (ברוך) על "היהודי הנצחי באגדה ובפואזיה" לצד מאמר ביקורת על שארל בודלר. וכדומה.
אחריתו של "הדור".
על אף כל ניסיונותיו של פרישמן להעמיד את השבועון על רמה ספרותית גבוהה, לא עלה בידו לגייס מספר רב של מנויים, והם לא הגיעו אפילו לאלף אחד. הוצאת אחיאסף נוכחה לדעת שההוצאות של העיתון עולות על ההכנסות, והפסיקה את הדפסתו בתום שנה מהופעתו. אפילו אחד העם, שהתנגד מלכתחילה לפרסומו של "הדור", הביע את צערו על סגירת העיתון. במכתב לא. קפלן הוא טוען שאמנם לא היה צריך להקים את "הדור", אך מכיוון שיצא לאור וסיפק מאמרים רבים, שהוא התענג על קריאתם, חבל לראות מיזם ספרותי כזה שעולה בתוהו. ההוצאה לא שעתה גם הפעם לדעתו של אחד העם, ו"הדור" חדל להופיע.
בתחילת 1904 הוציא פרישמן בעצמו את השבועון, עם הדגשה מחודשת על המלחמה במליצות ובזיוף האסתטי והאידאולוגי. הפורמט השתנה קצת, החלק הספרותי עוד התרחב, וגם הפעם הייתה רמת המשתתפים בכתבות גבוהה. אלא שהשנה שזה עתה חלפה, 1903, הייתה שנה רבת אירועים בקרב הקהילה היהודית, פולמוס נורדאו-אחד העם, פרעות קישינב, משבר אוגנדה, ואירועים אלו הותירו את רישומם העז על קהילה. הקוראים לא מצאו לכך הד נרחב בשבועונו של פרישמן. מעבר לכך, "השילוח" הוותיק עבר לידיו העורכות של יוסף קלוזנר, שפתח את שערי העיתון בפני הספרות היפה, והייחוד של "הדור" פג. ב-28 באוקטובר 1904 הופיעה החוברת האחרונה של "הדור".
רולס-רויס 20/25
רולס-רויס 25/30 כ&quot;ס
רולס-רויס 25/30 כ"ס (Rolls-Royce 25/30 HP) היא מכונית סלון יוקרתית, אשר יוצרה על ידי חברת רולס-רויס הבריטית בין השנים 1936–1938. סך הכול יוצרו 1,201 יחידות.
חברת רולס-רויס.
חברת רולס-רויס נוסדה בשנת 1906 על ידי צ'ארלס סטיוארט רולס ופרדריק הנרי רויס. החברה הייתה קרויה "רולס-רויס לימיטד", (Rolls-Royce Limited). בשנת 1940 פיתחה החברה את מחלקת המנועים. משנת 1973 קרויה החברה: "Rolls-Royce Motors".
יורובה
יורובה (באנגלית: Yoruba) היא קבוצה אתנית במערב אפריקה, רובה שוכנת בניגריה. קבוצה זו מונה כ-40 מיליון אנשים והיא אחת הקבוצות האתניות האפריקאיות הגדולות ביותר.
דמוגרפיה.
ניגריה.
קבוצת היורובה בניגריה מונה כ-40 מיליון איש ומהווה 70% מאוכלוסיית מערב ניגריה והם הקבוצה האתנית העיקרית במדינות הניגריות הבאות: אקיטי, לאגוס, אוגון, אנדו, אוסון, קוארה, אויו.
טוגו.
ההערכה היא שאוכלוסיית היורובה בטוגו מהווה 500,000 ל-600,000 איש. ניתן למצוא בטוגו בעיקר מהגרים מניגריה ואוכלוסיית יורובה אשר גרים במדינה במשך דורות רבים. שחקן הכדורגל עמנואל אדבאיור הוא יליד טוגו ממוצא יורובה.
בנין, בורקינה פאסו, ניז'ר, חוף השנהב.
מעריכים שבבנין ישנם 1.1-1.5 מיליון איש מאוכלוסיית היורובה. בבורקינה פאסו ישנם בערך 70,000 מאוכלוסיית יורובה ובניז'ר קרוב ל-60,000. בחוף השנהב רובם עוסקים בתחום הקמעונאות ומספרם נאמד בכ-113 אלף.
יורובה ברחבי העולם.
אוכלוסיית היורובה התפזרה ברחבי העולם, בין השאר כתוצאה מסחר העבדים הטרנס אטלנטי. בני היורובה נמצאים במיוחד באנגליה, קנדה, ארצות הברית, קובה, ברזיל, אמריקה הלטינית ובמדינות האיים הקריביים. גודל האוכלוסייה מחוץ לאפריקה כיום אינו ידוע והחוקרים מעריכים כי רוב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית הם ממוצא יורובי.
פיזורה של אוכלוסיית היורובה ברחבי העולם הביא להפצת תרבותה. היורובה השאירו את חותמם בעיקר בקובה וברזיל, בנוסף להוואנה והאייה. במסמכים אשר מתוארכים מהשנים 1816–1850, היורובה מהווים 69.1% מכל העבדים שמוצאם האתני אינו ידוע, ובנוסף, מהווים 82.3% מכל העבדים בבנין.
בין השנים 1808–1842, 31.3% מהעבדים האפריקאים המשוחררים היו בני יורובה. בשנים 1851–1884 חלקם בין העבדים המשוחררים גדל ל-73.9%.
שפת היורובה.
תרבות היורובה היא תרבות המעבירה היסטוריה שבעל פה. רוב בני היורובה דוברים את שפת היורובה. בשנת 1990 מספר דוברי השפה עמד על כ-20 מיליון וב-2010 היו כמעט כ-30 מיליון דוברים. ריכוזם הגבוה ביותר של דוברי השפה הוא בניגריה ובבנין. מילים רבות משפת היורובה קיימות בתרבות האפרו-ברזילאית קנדומבלה. שפת היורובה מאוד קרובה לשפת האיטסקירי (Itsekiri) ולשפת האיגלה (Igala). היורובה והאיגלה חשובות מבחינה היסטורית, וביחד הן מהוות את קבוצת היורובואיד שמגיעה מוולטה-ניז'ר, וקשורה למשפחת שפות הניז'ר קונגו (Niger-Congo). שפות היורובואיד התפתחו בתוך קבוצת שפות הוולטה-ניז'ר 1000 שנה לפנה"ס.
לשפת היורובה ישנם שלושה ניבים עיקריים שמתפרסים על פי האזורים הבאים: צפון-מערב, מרכז ודרום-מזרח.
שפת יורובה הספרותית, נלמדת בדרך כלל בבתי הספר, נשמעת ברדיו ונכתבת בעיתונים. הסדרת הדקדוק של שפת היורובה בוצעה על ידי הבישוף סמואל אג'איי קרות'ר בשנת 1850. אג'איי קרות'ר הוציא מילון לשוני בשפת היורובה, ועיגן את שפת היורובה כשפה כתובה. חלק גדול מהשפה מבוסס על שפת אימפריית אויו ומשלב תכונות מניבים אחרים.
היסטוריה.
במאה ה-7 לפני הספירה האפריקאים שחיו ביורובה לא היו ידועים כאוכלוסיית יורובה, אף על פי שהם חלקו מוצא אתני ושפתם הייתה משותפת. במאה ה-8 כבר הייתה ממלכה של היורובה, אחת מהראשונות באפריקה. היורובה היו דומיננטיים מבחינה תרבותית בדרום ניגריה עד המאה ה-11. לפני הגעת בריטניה הקולוניאלית, רוב אוכלוסיית היורובה חיו במבנים מסודרים ובמרכזי ערים גדולות ומבוצרות. על פי ממצאים ארכאולוגיים, ערי היורובה תמיד היו בעלות האוכלוסייה הגדולה ביותר באפריקה. במאות ה-11–14 הגיעו ערי היורובה לגודל של עד ל-100,000 איש. לפי ממצאים נוספים, באזור של הערים אילה-איפה (Ile-Ife) היו סימני עיור כבר במהלך המאה ה-12 וה-14. בראשית המאה ה-14 החלו האמנים של אילה-איפה במסורת של פסלים טבעיים העשויים מאבן אשר ורבים מהאמנים קיבלו מימון מהמלך אובלופון השני. שושלת המלוכה שבאזור אילה-איפה נחשבת כיום בעיני היורובה כמקור לציוויליזציה האנושית.
אימפריית אויו ואילה איפה.
העיר איפה נחשבת כעיר קדושה של היורובה. אימפריית אויו הייתה פעילה בסחר עבדים אפריקאים במהלך המאה ה-18. בני היורובה היו שותפים פעילים בסחר העבדים כחלק מאימפריית האויו, ולעיתים אף הכריזו מלחמה על עמים אחרים כדי ללכוד את העבדים הנדרשים ולמוכרם במסגרת סחר העבדים. רוב ערי המדינה היו תחת שלטונם של שליטים המכונים אובה.
התיישבויות יורובה מתוארות לעיתים קרובות כקבוצות חברתיות אשר נקראות "דורות": "הדור הראשון" הכולל עיירות וערים, אשר ידועות בתור המייסדות המקוריות של ממלכות ומדינות יורובה. "הדור השני" מורכב מיישובים שהוקמו על ידי אימפריית אויו. "הדור השלישי" מורכב מכפרים ועיירות שנוצרו בעקבות המלחמות הפנימיות במאה ה-19.
ארכיטקטורה.
בימי הביניים היו כפרי היורובה מוקפים חומות בוץ מסיביות. המבנים דמו למקדשי האשנטי, בתוספת של אזור חצי מקורה בחצר. הקירות היו עשויים בוץ ושמן דקלים. גגות וסככות נבנו בדרך כלל מצמחייה יבשה אך לעיתים מאלומיניום או פח.
במאות ה-9–11 לספירה. בנו היורובה את חומת הארדו של סונגבו (Sungbo's Eredo), שהיא חומת ביצורים ייחודית ומסיבית בנויה בוץ מותז אשר השתלבה בקירות העמוקים אשר הקיפו את העיר הקדומה איג'בו-אודה במדינת אוגון (דרום מערב ניגריה). היא נבנתה לכבודו של אולויה ביליקיסו סונגבו. זו החומה השנייה בגודלה ביבשת אפריקה, והמונומנט הטרום-קולוניאלי הגדול ביותר באפריקה, הוא גדול אפילו מהפירמידה הגדולה של גיזה או זימבבואה הגדולה.
אמנות מסורתית.