משה אריה קורץ נולד בשנת 1909 בעיר יבוז'נה שבגליציה, אוסטריה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין). היה ממייסדי תנועת הנוער השומר הדתי בפולין. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בעירו, נסע ללמוד בווינה, שם קיבל בשנת 1936 תואר דוקטור באוניברסיטת וינה וסמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בעיר (בין ידידיו בווינה היה ישראל אלדד). קורץ היה ציר הקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן בשנת תרצ"ה (1935) מטעם "החלוץ וצעירי המזרחי". ב-1936, עם סיום לימודיו, עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל לימד יהדות במקווה ישראל ושימש מורה בבתי ספר תיכוניים בתל אביב. כמו כן, היה מפעילי ההגנה. היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ועם קום המדינה היה לאחראי לענייניה הפוליטיים. היה חבר הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי. כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסות השנייה, השלישית והרביעית.
היה מעורב בעבודה סוציאלית במסגרות ממלכתיות. פרסם ספר בנושא פיתוח שירותי הסעד במדינת ישראל וכן מאמרים שונים בנושא. היה חבר בארגונים בינלאומיים העוסקים במדיניות רווחה ובשירותים סוציאליים.
שימש כמנכ"ל משרד הסעד משנת 1960 ועד פרישתו לגמלאות ב-1976, ותרם רבות לפיתוח התפקיד והמשרד. נמנה עם מחברי הערכים של האנציקלופדיה העברית.
היה ממייסדי כפר ילדים "נרדים" בערד בשנת 1981. יזם גם את הקמת הכפר “מגדים”, שנפתח רק לאחר פטירתו.
היה נשוי לחנה-מרים קורץ לבית שידלובסקי.
בין ילדיו: פרופ' עמיה ליבליך, פסיכולוגית וסופרת; עו"ד שלומית רובין, מבקרת עיריית ירושלים לשעבר; אלישבע מאי, עורכת ספרותית ופעילה חברתית.
ספרו.
‫* משה אריה קורץ, שירותים סוציאליים בישראל: יעדים ומגמות: קובץ הרצאות ומאמרים, 1960–1975, ירושלים: משרד הסעד, תשל"ו-1975.
גבעונים
הגבעונים היו קבוצה אתנית נבדלת בארץ ישראל בתקופת המקרא, צאצאי חיווים שכרתו ברית במרמה עם יהושע בן נון בתקופת התנחלות השבטים. הקבוצה נחשבה למעמד חברתי נחות בקרב אוכלוסיית הארץ לאחר כיבושה.
ב וב, פרקים הכוללים את שמות שבי ציון, מוזכרים נתינים, שהמסורת מזהה אותם עם צאצאי הגבעונים. בהלכה מתייחסים לנתינים כמעמד חברתי והלכתי נחות.
במקרא.
ספר יהושע.
הגבעונים מופיעים לראשונה ב. יושבי גבעון שמעו על כיבושי יריחו והעי והחליטו לכרות ברית עם בני ישראל. הם נקטו בעורמה והתחפשו כדי להיראות כאילו באו מארץ רחוקה, ואכן, בכך הצליחו להתגבר על חשדם של בני ישראל, וכרתו איתם ברית. לאחר שלושה ימים הבינו בני ישראל כי למעשה מדובר בתושבי המקום: , אך מאחר שכרתו עימם ברית, לא יכלו להכות אותם. נשיאי בני ישראל החליטו להשאיר אותם בחיים במעמד של עבדים, .
יהושע הביע כעס על הגבעונים: ; הגבעונים השיבו כי עשו זאת מפחד כיון שידעו שבני ישראל עומדים להשמיד את כל יושבי הארץ, , והניחו את גורלם בידי יהושע: . יהושע הציל את הגבעונים וקיבע את מעמדם כחוטבי עצים ושואבי מים .
בפרשה נזכרות ארבע ערים בהן ישבו הגבעונים: גבעון, הכפירה, בארות וקריית יערים. ערים אלה מופיעות מאוחר יותר במקרא כערים בהן ישבו אנשי שבט בנימין, ונראה כי הגבעונים חיו במקומות אחרים בארץ ישראל, ללא הפרדה גאוגרפית בינם ובין בני ישראל.
ספר שמואל ב.
ב מסופר על רעב ששרר בארץ בתקופת דוד המלך. דוד פנה אל ה' וקיבל תשובה שעונש זה הוא על מעשי שאול אשר המית את הגבעונים. ומבואר בגמרא (מסכת ) שנתבע שאול על מעשה מוות עקיף, בכך שהרגו בציוויו את נוב עיר הכהנים שהם היו המעסיקים של הגבעונים, והריגתם הסבה לגבעונים מוות מרעב: .
דוד המלך קרא לגבעונים, וביקש לכפר על מעשי שאול ולקבל מהם ברכה להסרת העונש. הגבעונים טענו תחילה כי אין להם רצון בפיצוי או בנקמה: , אך בהמשך ביקשו להוקיע (להרוג) שבעה אנשים מבניו של ב. דוד בחר שבעה מצאצאי שאול ונתן אותם לגבעונים אשר הוקיעו אותם.
הסיפור התפרש במסורת כעדות לאכזריותם של הגבעונים. על פי הרמב"ם:
שיבת ציון.
בספרי עזרא ונחמיה ודברי הימים מוזכרים הנתינים כקבוצה הקשורה לעבודת בית המקדש, כנראה במעמד נמוך, שכן נמנו לאחר הכוהנים, הלווים, המשוררים והשוערים. לא ידוע מה היה תפקידם. שמות הנתינים מוזכרים ברשימת שבי ציון ב, ועל פיהם נראה כי מוצאם היה נוכרי, אך הם חיו עם גולי ציון בבבל. יש המשערים שהם היו צאצאים של עובדי מקדש שהגיעו עם כיבוש עמים קרובים לישראל בתקופת בית ראשון, ביניהם הגבעונים. על פי אמנת נחמיה הם נבדלו מעמי הארצות ונחשבו כיהודים.
הלכה, מדרש ופרשנות.
חז"ל קבעו איסור על הנתינים לבוא בקהל ישראל (כלומר להתחתן עם כהן, לוי או ישראלי), מעמד יוחסין דומה לזה של ממזרים. רבי עובדיה מברטנורא פירש "נתיני" במשנה זו: .
על פי התלמוד, איסור זה נקבע על ידי יהושע בן נון, שקבע לנתינים מעמד דומה לשל עבדים, וכנלמד מהפסוק ומכאן שכבר בימי משה היה להם מעמד מיוחד ולא נחשבו בכלל ישראל. אמנם תוקף הגזירה של משה היה רק לאותו הדור בלבד, ויהושע בן נון גזר עליהם כל זמן שבית המקדש היה קיים. לאחר מכן דוד המלך גזר עליהם לנצח.
לפי הסבר הפני יהושע האיסור המוטל על שבע האומות, עליהם נאמר , הוא רק על הדור הראשון, לאחר הגרות, ואילו צאציהם נחשבים ליהודים לכל דבר, ולכן האיסור של לא תתחתן בם מוטל רק על הדור הראשון. לאחר שיהושע בן נון גזר על הדור הראשון שיהיו עבדים, שואבי מים וחוטבי עצים, הוגבלה גרותם, ואין בניהם נחשבים ליהודים, רק אם היו מתגיירים שוב כהלכה, ואז היה איסור "לא תתחתן בם" רק על הדור השני. לאחר שגם על הדור השני נגזרה גזירת שואבי המים מפי יהושע בן נון לאחר התרמית שביצעו, נותר האיסור עד חורבן בית המקדש, אלא שדוד המלך גזר שוב עליהם שישארו חוטבי עצים ושואבי מים לנצח.
לא ידוע על קיום מעמד הנתינים בפועל לאחר תקופת התנאים, ולכן אין ההלכות העוסקות בנתינים מתקיימות למעשה.
קורט פון ברדלבן
קורט פון ברדלבן (בגרמנית: Curt von Bardeleben; 4 במרץ 1861, ברלין – 31 בינואר 1924, ברלין) היה רוזן ושחמטאי גרמני, אחד משחקני השחמט הטובים ביותר בסוף המאה ה-19. לשיא יכולתו הגיע בשנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר דורג רביעי בעולם. ברדלבן דורג בין עשרת הטובים בעולם עד לשנת 1895. בשנת 1902 מוקם במקום ה-18 בעולם.
חייו.
פון ברדלבן הצטיין במשחק השחמט כבר בבית הספר, ובשנת 1881 זכה באליפות גרמניה ובתואר אמן שחמט. בשנת 1883 זכה בתחרות המשנה בלונדון, ב-1888 זכה במקום ראשון משותף בתחרות לייפציג, בקיל 1893 ובקובורג 1904.
בשנת 1889 שיחק דו-קרב קצר מול הטוען לכתר אליפות העולם עמנואל לסקר בו הפסיד 1.5-2.5 (ניצחון, שני הפסדים ותיקו בודד). ב-1895 סיים בתיקו דו-קרב עם ג'וזף הנרי בלקברן +3 -3 =3 ובאותה שנה ניצח את ריצ'רד טייכמן +3 -1 =6.
פון ברדלבן זכור במידה רבה בגלל הפסדו לאלוף העולם לשעבר וילהלם שטייניץ בתחרות הייסטינגס 1895, משום שהוא עזב את אולם התחרות במקום להיכנע. על משחק זה זכה שטייניץ בפרס היופי של התחרות, ויליאם אוורט נפייר אמר שזהו המשחק הטוב ביותר שראה מעודו. באותה תחרות זכה ברדלבן במשחקו נגד אלוף העולם לסקר.
שטייניץ-ברדלבן הייסטינגס 1895: העמדה לאחר המסע ה-21 של השחור.
שטייניץ בחר במסע 22. צ:ה7+!! המסע מרשים במיוחד משום שהצריך לחשב במדויק את המסעים עד וכולל המסע ה-35 של הלבן. המשחק נמשך 22..מו8 (המלכה לא יכולה להכות את הצריח משום 23. צ:ג8+) 23. צו7+ מז8 24. צז7+ (אם מו8 25. פ:ח7+ זוכה) בשלב זה הסתלק ברדלבן מהאולם ונתן לשעונו להתקדם עד שאזל הזמן ושטייניץ זכה בזמן. מיד לאחר מכן הדגים שטייניץ לצופים את המט שתכנן:
24..מח8 25. צ:ח7+ מז8 26. צז7 מח8 27. מהח4 מ:ז7 28. מהח7+ מו8 29. מהח8+ מה7 30. מהז7+ מה8 31. מהז8+ מה7 32. מהו7+ מד8 33. מהו8 מהה8 34. פו7+ מד7 35. מהד6 מט
התאבד בברלין בשנת 1924 בקפיצה מחלון מהקומה הרביעית. חייו ומותו היוו בסיס לדמות הראשית בספרו של ולדימיר נבוקוב "ההגנה של לוז'ין" משנת 1930.
ספריו.
ברדלבן חיבר חמישה ספרים בנושא שחמט:
נתין
ג'יימס סטיוארט
ג'יימס מייטלנד סטיוארט (באנגלית: James Maitland Stewart; 20 במאי 1908 – 2 ביולי 1997) היה שחקן תיאטרון וקולנוע אמריקאי. סטיוארט קנה את עולמו כאחד מהשחקנים החשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע האמריקאי, לאחר שכיכב בסרטים קלאסיים רבים. בסרטיו הרבה לעבוד עם יוצרי קולנוע אחרים בהוליווד. סטיוארט היה מועמד 5 פעמים לפרס האוסקר ואף זכה באחד על משחקו, כמו גם פרס נוסף על מפעל חייו. כמו כן זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, אחד מהם על מפעל חייו.
בנוסף לקריירת משחק, סטיוארט היה בעל קריירה צבאית ענפה, אשר הסתיימה עם פרישתו מחיל האוויר של ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל (תת-אלוף). סטיוארט זכה למספר עיטורים על שירותו הצבאי, בהם מדליית השירות המצוין של חיל האוויר, צלב התעופה המצוינת (פעמיים) ועיטור צלב המלחמה הצרפתי, על השתתפותו במלחמת העולם השנייה. כמו כן, סטיוארט הוא מחתני מדליית החירות הנשיאותית, אותה קיבל ב-1985.
גדל במשפחה נוצרית-פרסביטריאנית אדוקה.
הכנסיות החצובות בסלע בלליבלה
יעקב בן-סירה