הספורטאים הרוסים הגיעו להישגים מרשימים, בעיקר בתחום האתלטיקה וההתעמלות. המשלחות הרוסיות והסובייטיות צברו מדליות רבות, אף על פי שהשתתפו במעט מאוד אולימפיאדות. המשלחת הסובייטית הגיעה רק ל-9 מתוך 27 התחרויות שנערכו אך למרות זאת נמצאת במקום השני בכמות המדליות בכול הזמנים גם כיום. המשלחת הרוסית כמדינה עצמאית ממקומת במקום העשירי אך זאת משום שהשתתפו רק ב-6 תחרויות, מאז ההשתתפות הראשונה ב-1996 המשלחת הרוסית מגיעה בקביעות למקום השני או השלישי.
כיח
התיאוריה ההומורלית
פרוטקטוראט
אדאבאיו אדדג'י
אדאבאיו אדדג'י (באנגלית: Adebayo Adedeji; ) הוא פוליטיקאי ניגרי, ששימש כתת-המזכיר הכללי של האומות המאוחדות.
ראשית חייו.
לאחר בית הספר, אדדג'י למד בקולג' האוניברסיטאי באיבדן באוניברסיטת לסטר, שם קיבל תואר ראשון במדעים (B.Sc.) בשנת 1958. הוא השלים קורס נוסף לתואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1961 עם תואר שני במינהל ציבורי (M.P.A.).
לאחר סיום לימודיו, הועסק בתחילה בשירות הציבורי הניגרי לפני שהפך לפרופסור למינהל באוניברסיטת איף בשנת 1966. בשנת 1967 קיבל דוקטור לפילוסופיה (דוקטורט לכלכלה) מאוניברסיטת לונדון.
קריירה.
בשנת 1971 מונה לשר לפיתוח כלכלי ושיקום בממשלתו של הנשיא יקובו גובון. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1975. בתפקיד זה היה פעיל במשא ומתן שהביא ליצירת קהילת מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
לאחר מכן החל אדדג'י בקריירה בשירות האומות המאוחדות ושימש כתת-המזכיר הכללי וראש הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה עד לשנת 1991. לאחר שובו לניגריה הקים אדדג'י מוסד מחקר בשם ACDESS (ראשי תיבות של - African Center for Development and Strategic Studies) ובמסגרתו הוא פעיל מאז. המכון הוקם בעיר איג'בו-אודה, עיר בת חצי מיליון תושבים במדינת אוגון במערב ניגריה. אדדג'י פרסם מאמרים רבים בשאלות הנוגעות לכלכלת מדינות אפריקה, לפיתוחן ולדמוקרטיזציה שלהן. אדדג'י התבטא כי חובן החיצוני של מדינות אפריקה הרסני יותר מהמלחמות אותן הן חוות. . אדדג'י תומך בשיתוף פעולה אזורי בין מדינות אפריקה, והיה פעיל ביצירת הסכמי סחר אזוריים שהתגבשו לכלל ישות הקרויה COMESA - השוק המשותף למזרח ודרום אפריקה.
ספרים ופרסומים.
אדבאיו אדדג'י פרסם מספר רב של ספרי מומחים שעסקו במיוחד בהתפתחות אפריקה. העבודות החשובות ביותר שלו כוללות:
רנאטו אדוארדו
על כנפי נשרים
רנאטו אדוארדו דה אוליבירה ריביירו
ברזילאית
האמנה לאיסור הפצת נשק גרעיני
קול בופ
אפליית יהודים בהולנד לאחר מלחמת העולם השנייה
יש הטוענים כי בהולנד, בשנים 1949-1945, התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היהודים ההולנדים שניצלו מהשואה שבו להולנד ונתקלו בה ביחס עוין ומפלה. מאידך יש המציינים כי הולנד פעלה רבות למען היהודים בזמן השואה, וכי תקופת השיקום לוותה בקשיים בירוקרטיים
שאין ביניהם לבין אפליה ולא כלום.
היחס ליהודים בתקופה זו.
היחס העוין בא לידי ביטוי בשלושה תחומים: החזרת הרכוש, החזרת הילדים שהוחבאו, והפיצויים הכספיים שניתנו.
לאחר הקרנת סדרת טלוויזיה דוקומנטרית של פרופ' לאו דה יונג על מלחמת העולם השנייה, חלה בהולנד התעוררות לטובת ניצולי השואה ונחקקו חוקים המקנים להם זכות להשלמת הכנסה ופיצוי על רדיפה וסבל נפשי.
עקב היחס העוין והמפלה עזבו רבים מהניצולים את הולנד והשתקעו בישראל, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
רכוש.
כל יהודי הולנדי ששרד את השואה וביקש שישיבו לו את רכושו היה חייב להביא מסמכים ועדים שאכן אלו נכסים שלו. כשאכן הרכוש הושב לבעלים היהודים הם נדרשו לשלם בגין הנכס את המסים לשנים שבהן נעדרו.
ילדים אבודים.
כ-6,000 ילדים יהודים ניצלו בשואה הודות לכך שהוחבאו אצל משפחות נוצריות. כ-2,000 מילדים אלו איבדו את שני ההורים בשואה. הורים או קרובי משפחה ששרדו ובאו לקחת את הילדים נתקלו ביחס עוין מצד השלטונות ההולנדים:
עקב חוקים אלה נותרו 30% מהילדים אצל המשפחות הנוצריות וחלק גדול מהם לא ידעו שנים רבות על מוצאם או את העובדה שהוריהם הביולוגיים עדיין בחיים.
פיצויים.
ממשלת הולנד קיבלה כספי פיצויים מגרמניה עבור אזרחיה שסבלו במלחמת העולם השנייה והייתה אמורה לחלק פיצויים אלה בין היהודים והלא-יהודים. הממשלה ההולנדית יצרה שתי קרנות שונות לחלוקת כספים: ה-Expoge עבור נפגעים לא יהודים (בדרך כלל אסירים פוליטיים) וה-Wuv עבור הניצולים היהודיים.
את אחוזי הפיצוי ליהודים הגבילו לתקרה מסוימת, והם מהווים עד היום השלמת הכנסה בלבד, בהנחה שהניצולים יכולים לעבוד וצריכים לפרנס את עצמם, בעוד שיוצאי המחתרות קבלו פנסיה מלאה לשארית חייהם ללא צורך להוכיח יכולת השתכרות מוגבלת.
פיצויים ניתנו גם לניצולים שהסתתרו אצל משפחות נוצריות, אך אלה היו לרוב חלקיים בלבד ובדרך כלל רק על סמך פגיעה נפשית מוכחת שנגרמה מההסתתרות הממושכת. לא ניתן כל פיצוי לניצולים אלה על כך שלרוב איבדו את כל משפחתם או רכושם.
כדי להימנע מתשלום פיצויים נרחבים יותר, הממשל ההולנדי גם מעולם לא הודה בעובדה שהיו משתפי פעולה הולנדים רבים עם הנאצים, כמו שוטרים, עובדי רכבות ופקידי ממשל, שסייעו בשתיקה או בפועל למשלוח המוני של יהודי הולנד למחנות המוות בפולין. כל זאת, למרות שממשלת הולנד מינתה חוקר בנושא זה - ההיסטוריון היהודי ז'אק פרסר, שהגיע למסקנות קשות על שיתוף פעולה זה. גם בסרט להתראות הולנד (Goodbye Holland) מוצגות עדויות על שיתוף פעולה נרחב עם הנאצים.
הפן הישראלי.
ב-1991 הופק סרט דוקומנטרי על הילדים האבודים ("About the Jewish Child") על סמך ספר באותו השם שנכתב על ידי אלמה וורהייג' (Elma Verheij). יש הטוענים כי הסרט לא הוקרן בישראל מחשש לפגיעה ביחסים הדיפלומטיים עם ממשלת הולנד.
היסטוריה של גרינלנד
ההיסטוריה של גרינלנד, האי הגדול ביותר בעולם, היא ההיסטוריה של חיים תחת תנאים ארקטיים קיצוניים: כיפת קרח מכסה כ-95 אחוז מהאי ומגבילה את הפעילות האנושית לאזורי החוף בלבד.
גרינלנד לא הייתה ידועה לאירופאים עד המאה ה-10, אז ויקינגים איסלנדים ונורווגים גילו אותה לראשונה. לפני גילוי זה התגוררו בה עמים ארקטיים במשך זמן רב, אולם נראה כי בזמן בואם של הוויקינגים היה כבר האי בלתי מיושב. אבותיהם של תושבי גרינלנד האינואיטים המודרניים הגיעו לאי רק בסביבות 1200 לספירה מצפון אמריקה. ההתיישבויות הנורדיות הנוצריות, שנוסדו במאה ה-10 על ידי ממלכת נורווגיה (872–1397), נעלמו לאחר כ-450 שנה, בעוד שהאינואיטים שרדו ופיתחו חברה שהתאימה את עצמה לתנאי האקלים הקשים, ולבסוף היו התושבים היחידים של האי במשך מאות שנים.
החל מהמאה ה-16 תבעה לעצמה ממלכת דנמרק-נורווגיה, ממשיכתה של ממלכת נורווגיה (872–1397) אשר שלטה בגרינלנד בעבר, את השטח, אולם לאחר מאות שנים של נתק בין הגרינלנדים הנורדים למולדתם בסקנדינביה, היה חשש כי תושבי האי חזרו לאמונות פגניות. מסיבה זו נשלחה בשנת 1721 משלחת מיסיונרית שנועדה להחזיר את הנצרות לאי, אולם לאחר שהמשלחת גילתה כי אין זכר לצאצאי המתיישבים הנורדים הראשונים, החליטה דנמרק-נורווגיה להטביל את האוכלוסייה האינואיטית המקומית לנצרות, ולהקים מושבות מסחר לאורך החוף בשאיפתה להפוך לכוח קולוניאלי.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנתקה גרינלנד מדנמרק מבחינה חברתית וכלכלית, ונקשרה יותר לארצות הברית ולקנדה. לאחר המלחמה הוחזר האי לשליטת דנמרק, ובשנת 1953 קיבל מעמד של מחוז במקום מושבה. מאז 1979 האי הוא אזור אוטונומי בתוך ממלכת דנמרק, ובשנת 1985 הוא הפך לטריטוריה היחידה שעזבה את האיחוד האירופי עד לברקזיט.
באוגוסט 2019 הציע נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ לרכוש את האי, אולם הצעה זו נדחתה בידי ראש ממשלת גרינלנד. חרף זאת, ביקש טראמפ מיועציו לבחון זאת שוב והודיע כי ידון עם הממשל הדני בנושא.
תרבויות אינואיטיות.
הפרהיסטוריה של גרינלנד כוללת גלי הגירה חוזרים ונשנים של שבטים אינואיטיים עתיקים שהגיעו מהאיים שבקצה הצפוני של צפון אמריקה, והחלו ככל הנראה במאה השלישית לפני הספירה. האי היווה את אחת ההתיישבויות המרוחקות ביותר של תרבות זו, והחיים בו היו קשים ביותר. במהלך מאות שנים הגיעו גלי הגירה אלו לאי, אך נכחדו.
כשהגיעו הנורדים לגרינלנד בסביבות המאה ה-10 לספירה, האזורים בהם הם התיישבו היו אמנם לא מיושבים, אולם אל הקצה הצפון-מערבי של האי הגיע באותה תקופה או מעט לפני כן גל של שבטים ארקטיים מהמערב, המוכרים כיום בשם תרבות דורסט המאוחרת. תרבות זו נעלמה בסביבות שנת 1300.
בסביבות שנת 1200 הגיעה לאי מהמערב תרבות ארקטית אחרת, הנקראת ת'ול, שהופיעה 200 שנה קודם לכן באלסקה. בני ת'ול התיישבו מדרום למקום התיישבותם של בני תרבות דורסט המאוחרת, בשטחים נרחבים שהשתרעו בחופים המערביים והמזרחיים של האי. שבטים אלו נחשבים לאבותיהם של האינואיטים המודרניים. הם הסתגלו בקלות לתנאים החדשים וידעו לצוד כמעט את כל החיות באי ובים, כולל לווייתנים גדולים. הם החזיקו בכלבים, אותם שבטי דורסט לא ידעו לגדל, והשתמשו בהם כדי לגרור מזחלות. הם גם ידעו להשתמש בקשתות ובחצים, יכולת שלא הייתה קיימת אצל בני דורסט. עם הגידול באוכלוסייתם, הקימו בני ת'ול מאגרי מזון גדולים שמנעו רעב בחורף.