מספר תילים במזרח האי ננטשו בערך בשנת 1400, כאשר החלה בנייתם של תילים חדשים באמלורד, מידלבורט וזאודרט. תהליך הבנייה לווה בשינוי מקביל בכלכלת האי מחקלאות לדיג. באותה תקופה אלמר הוצפה במלואה. אובדן השטח והמאבק נגד פני המשיכו במאות השנים שלאחר מכן, כאשר החלקים המערבי והצפוני של האי ספגו את הנזקים הכבדים ביותר. ההגנה על האי הפכה לנטל גדול מדי עבור האוכלוסייה המקומית, כך שהמועצה המקומית אובראייסל (Overijssel) החלה לגבות מס ספינות על מנת לסייע לתושבי האי ועל מנת לתחזק את המגדלור. הולנד ופריזלנד סיפקו לאזור תמיכה כלכלית נוספת ב-1710 בגלל התלות שלהם בנתיבי הסחר הסמוכים למגדלור. אמסטרדם רכשה ב-1660 את אורק ואמלרוד ונטלה על עצמה את האחריות לאחזקתם. במהלך התקופה הזו ארבעת התילים שעל האי הוגבהו והורחבו באמצעות שימוש בחרסית, דשן, קנה, סוף וצמחי מים. השטח הנותר של האי היה בעיקר אדמות מרעה לחות.
למרות כל האמצעים שננקטו, סוללות העפר ואבנים כשלו במניעתם של שיטפונות נוספים במהלך המאה ה-19. בנייתה של סוללת האבן שהייתה אמורה להגן על כל האי החלה ב-1804, אך היא לא הייתה עמידה מספיק בגלל הרכב הקרקע שעליה היא נבנתה, ובגלל הסערות וסחף הקרח שהרסו חלקים ממנה. פרנסתם של תושבי האי שעדיין הייתה תלויה בדיג שבאמלורד, מידלבורט וזאודרט, נפגעה בהדרגתיות, ומסיבה זו הוחלט לפנות את האי, דבר שבוצע לבסוף ב-1859. על האי נותרו בניינים ספורים, כולל כנסיית מידלבורט, שלא נהרסו לאחר הפינוי ושימשו במאה השנים שלאחר מכן כמבני שירות עבור כוחות הגנת החוף של המדינה. התפקיד של סכוקלנד היה לשמש כמחסום ימי המגן על חוף אובראייסל וכמקלט לספינות.
לאחר חקיקתו של חוק הזויידרזיי ב-1918 וחוקים נוספים, שקבעו את מנגנון הבקרה על ייבוש הפולדר הצפון-מזרחי, הוחלט כי סכוקלנד יהיה האזור השני שיטופל. המרווח האחרון בסוללה המקיפה את האי נסגר בדצמבר 1940 והפולדר התייבש ב-1942. סכוקלנד, שהיה במשך כחצי מילניום אי, הפך לחלק מהמישור התרבותי הגדול בשם אייסלמרפולדרס (IJsselmeerpolders).
תיאור.
פני הקרקע באזור זה מורכבים מחול, רכס חרסית שנוצר כתוצאה מקרח שנדחף כלפי מעלה, דיונות נהר מהפליסטוקן ומשקעים מתקופת ההולוקן, כולל הנתיב הקבור של נהר אובראייסלסה פכט (Overijsselsche Vecht) והפלגים שלו. עליית גובה פני הים לאחר תקופת הפליסטוקן גרמה לגידול ביצירת הכבול ובשקיעה המקבילה של אזורי הקרקע החוליים. החל משנת 3500 לפנה"ס בקירוב ועד לשנת 1000 האזור היה מכוסה במלואו באדמת בור המורכבת מכבול, כאשר מעל שכבה זו נמצאת שכבת משקעי חרסית בעובי 30 ס"מ שסיפקה את הבסיס להתיישבויות החקלאיות בימי הביניים ובתקופה שאחריהם. בין הסוללות שנבנו החל מ-1200 הונחו שכבות עבות של חרסית ימית.
בעקבות הייבוש של הפולדר הצפון-מזרחי הקרקע באזור המהווה את אתר המורשת העולמית היא בעיקרה שטוחה, ניתנת לעיבוד ושוכנת בממוצע בגובה של 3 מטר מתחת לגובה אמסטרדם התקני. על האי לשעבר מצויים השרידים של ארבעה טרפים גדולים - אאוד אמלורד, מידלבורט או אנס, זאודרט, וזאודפונט. כנסיית רפורמציה הולנדית שנבנתה ב-1834 שוכנת בראש מידלבורט והיסודות של שתי כנסיות המתוארכות למאה ה-14 והמאה ה-15 נמצאים על זאודפונט.
בגלל הרכב הקרקע באי לשעבר, האזור נתון לסכנת הצפה מחודשת.
אוכלוסייה.
בסכוקלנד היו שלושה כפרים. הכפר הצפוני ביותר נקרא בשם אמלורד והוא היה באזור סכוקלנד. המקום בשם אמלרוד המוכר כיום שוכן במרחק כמה קילומטרים צפונית למקום שבו היה הכפר בעבר. בחלק הדרומי של האי היו שני כפרים: מידלבורט וזויידרט. לאחר מכן נבנה זויידפונט שבו הייתה כנסייה. הכפרים הללו הם כיום חלק מהפרובינציה אובראייסל, ומתגוררים בהם 8 אנשים.
מבחינה דתית, תושבי אמלורד היו קתולים ואילו תושבי הכפרים האחרים היו פרוטסטנטים.
ג'רלד פוזנר
ג'רלד פוזנר (באנגלית: Gerald Posner; נולד ב-1954), עיתונאי חוקר וסופר אמריקאי, יהודי במוצאו (מצד אביו). חקר פרשות שהתרחשו במאה העשרים ופרסם עליהן ספרים. ידוע כחוקר רצח קנדי שפרסם ספר מסכם על פרשת הרצח מפרספקטיבה של 30 שנה, ומסקנתו כי הרצח תוכנן ובוצע על ידי אדם יחיד - לי הארווי אוסוואלד, וכי לא היו כל קשר או קונספירציה בקשר לרצח הנשיא.
מהלך חייו.
פוזנר נולד בסן פרנסיסקו לאב יהודי ולאם נוצרייה. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן למד בבית ספר למשפטים. הוסמך כעורך דין בשנת 1978. הוא היה בן 23 בלבד כאשר משרד עורכי דין יוקרתי בוול סטריט בחר להעסיקו במסגרתו. בשנת 1980 ייסד משרד עורכי דין עצמאי יחד עם חבר. בעת שפוזנר טרח על תביעה של ניצולי ד"ר יוזף מנגלה, הרופא מאושוויץ, הוא החל להתעניין בנושא זה והוציא לאור בשנת 1986 את ספר הביכורים שלו, "מנגלה: הסיפור האמיתי". מאז הפך לעיתונאי-חוקר ולסופר. הוא ערך כתבות כעיתונאי עצמאי (פרילנסר) בערוצי החדשות הגדולים של הטלוויזיה האמריקאית: CNN, CBS, FOX, NBC וערוץ ההיסטוריה.
פוזנר פרסם גם מאמרים בעיתונים וכתבי-עת אמריקאים רבי-השפעה: ה"טיים מגזין", ה"ניוזוויק", ה"ניו יורקר", ה-Wall Street Journal וה-U.S. News &amp; World Report.
לאחר ספרו הראשון פרסם תשעה ספרים נוספים, כולם פרי תחקיר בנושאים לאומיים ובינלאומיים.
ספרו הנודע ביותר הוא "תיק סגור" משנת 1993, בו ניסה להפריך את שלל תאוריות הקונספירציה בקשר לרצח הנשיא קנדי ששטפו את ארצות הברית במשך עשרות שנים, לתמוך במסקנות וועדת וורן בקשר ל"יורה הבודד" (Lone Gunman) ולהצביע על לי הארווי אוסוולד כאשם יחיד ברצח הנשיא.
ג'רלד פוזנר נשוי לסופרת טרישה פוזנר, העוסקת בכתיבה בנושאי בריאות האשה, תרבות הגוף, אופנה והיחסים בין המינים. בני הזוג מתגוררים בפלורידה ובמנהטן.
זיקתו ליהדות.
פוזנר אינו מסתיר את מוצאו היהודי, וקורא לעצמו "יהודי למחצה" (half jewish). אשתו טרישה היא בת למשפחה יהודית קונסרבטיבית מבריטניה. שניים ממחקריו של פוזנר הוקדשו לנושא השואה. האחד, מחקרו על יוזף מנגלה, אותו פרסם ביחד עם ג'ון וייר (John Ware), מפיק טלוויזיה שהפיק סרטים תעודיים על מנגלה, כספרו הראשון: "מנגלה - הסיפור המלא" שראה אור בשנת 1986. השני, אודות בניהם של מנהיגי גרמניה הנאצית, אותו פרסם בספרו: "ילדי היטלר - בניהם ובנותיהם של מנהיגי הרייך השלישי משוחחים על אבותיהם ועל עצמם" משנת 1991.
לצורך כתיבת הספר על מנגלה עברו פוזנר ווייר ברחבי אמריקה הדרומית ואירופה וראיינו עשרות עדים, ובכללם בנו של מנגלה ואשתו הראשונה, שאבו מידע מארכיונים, ממסמכים רשמיים ומיומניו של מנגלה. בספרם הקדישו מקום לתיאור ילדותו ונערותו של מנגלה וכן לתיאור הזוועות שביצע באושוויץ.
ספרו אודות בניהם של הנאצים הבכירים כולל ראיונות עם בנו של רודולף הס, שהגן בשיחה על אביו, עם הדה גרינג בתו של הרמן גרינג שאמרה לפוזנר על אביה: "הוא היה איש טוב והוא תמיד יחסר לי. זה כל שעליך לדעת". מאידך אחד משני בניו של הנס פרנק, המושל הנאצי של שטח הכיבוש הנאצי בפולין (ה"גנרל גוברנמנט") ביטא את הבוז שהוא חש כלפי אביו ואת אי רצונו להיות אב והימנעותו מלהביא ילדים לעולם, באומרו: "לאחר מה שאבי עשה אינני חושב שיש להמשיך את השם פרנק". רולף מנגלה, בנו של יוזף מנגלה סיפר לפוזנר כי את התגמולים מפרסום מסמכי אביו הוא החליט להקדיש לניצולי שואה. כן כלל ספרו של פוזנר גם ריאיון עם בנו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, האיש שניסה להתנקש באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944.
בשנת 1998 פרסם פוזנר מאמר אישי במגזין של הניו יורק טיימס, בו הוא מתאר את הלבטים שבהם התלבט כשעמד לרכוש לעצמו "חיפושית" של פולקסווגן.
"תיק סגור".
בספרו הידוע ביותר "תיק סגור" (Case Closed) משנת 1993 סתר פוזנר את כל הספקולציות וגרסאות הקשר ביחס לרצח הנשיא ג'ון פיצ'ג'רלד קנדי. את ספרו הוא כינה "תיק סגור" הואיל והוא ביטא בו את ההשקפה שממצאי דו"ח וורן לא נסתרו על ידי ראיות חדשות וכי כל גרסאות הספקולציה למיניהן היו רק היסטריה המונית, וכי התיק סגור. לגרסאות השונות הוא שם, לדעתו, בספרו "סוף פסוק".
לדבריו, ההתעסקות ברצח לא חדלה לעולם, למן הרגע בו נורו היריות בדילי פלאזה ואף עשרות שנים לאחר מכן. מאות אתרי אינטרנט, אלפי ספרים, ירחונים ועיתונים מיוחדים מתייחסים לרצח ולתאוריות השונות בנוגע לזהות הרוצחים ומניעיהם. האנשים המתעסקים באופן אובססיבי ברצח (ומעלים תאוריות מוזרות בנוגע אליו) כונו על ידיו בכינוי "Buffs" ("משוגעים לדבר", כדוגמת הביטוי "מכורים" בשיח הישראלי), והם מהווים זרם מוכר בדומה לשאר המטורפים לדבר אחד המקובלים בתרבות האמריקנית. גם להם ועידות ואספות, עיתונים וירחונים משלהם.
בספרו הפריך פוזנר את הגרסאות השונות, ובהן במיוחד את גרסתו של דייוויד ליפטון, לפיה נחטפה גופת הנשיא מן המטוס הנשיאותי שהוביל אותה מדאלאס לוושינגטון הבירה ועברה בסתר תהליך ניתוחי ששיפץ אותה, לפני הנתיחה הרשמית, על מנת שהנתיחה הרשמית תסתיר את העובדה כי הנשיא נורה מלפנים. את התאוריה הזאת ראה פוזנר כדמיונית במיוחד.
המחקר היסודי שבא לידי פירוט בספר העמיד את ג'רלד פוזנר בשורה הראשונה של חוקרי רצח קנדי וכראש התומכים במסקנות ועדת וורן ובאשמתו של לי הארווי אוסוואלד כמתנקש יחיד.
מאידך עורר הספר התנגדות עזה מצד חסידי תאוריות הקונספירציה, שכתבו מאמרים רבים ובהם הכפישו את פוזנר ותיארו אותו כשקרן וכמוליך שולל.
נושאי מחקריו וספריו האחרים.
המאפיה הסינית.