ב-1974, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, לקח חופשה מהאוניברסיטה והתנדב לעבוד במשך כחצי שנה ביחידה לשיפור שיטות מחקר ופיתוח במשרד הביטחון. כששב לאוניברסיטה לא מצא עוד עניין בעבודה אקדמית תאורטית. מואב לקח חופשה נוספת, הצטרף למכון וולקני, ובמשך שנתיים, בשנים 1976–1978, היה ראש המחלקה לחקר בעלי חיים במכון.
בשנת 1978 התמנה לסגן מנהל המכון. ב-1979, בעקבות פרישתו של יואש ועדיה, התמנה לראש המכון ולמדען הראשי של משרד החקלאות.
במשך שנות פעילותו המדעית יזם ופיתח פרויקטים רבים, ובהם: טיפוח הקרפיון, טיפוח עופות לבשר, פיתוח ענף העזים, הנדסה גנטית של עצי פרי סובטרופיים ופיתוח המדגה בנגב תוך ניצול אנרגיית השמש.
לצד פעילותו המדעית היה פעיל ציבור, ובשנות ה-60 עמד בראש הליגה למניעת כפייה דתית בירושלים. במסגרת זאת ארגן הפגנה נגד סגירת רחוב המלך ג'ורג' לתנועה בעת תפילות השבת וארגן הסעות בשבת לבית החולים הדסה עין כרם. בסוף שנת 1962 הוכה ומשקפיו נשברו בעת שהחתים על עצומה בעד נישואין אזרחיים.
פרסם שני רומנים שבהם הציג את הגותו על עתיד האנושות והמדע: "זרמת חכמים" (שאת הרעיון לו עיצב עם אחיו, אורי מילשטיין) ו"לונה".
זמן-מה התגורר ברמת מוצא שבירושלים, ולאחר מכן היה חבר מושב בית אלעזרי.
ב-1979 חלה בעמילואידוזיס. מואב נפטר בשנת 1984, בגיל 53. הוא נקבר ברחובות.
משפחתו.
סבתו מצד אמו הייתה אחותה של רחל המשוררת. אחיו הוא ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין, ואחותו היא הפרופ' לאמנות איסלאמית רחל מילשטיין.
מ-20 במרץ 1958 ועד מותו היה מואב נשוי ליהודית לבית גלסנֶר, והיה אב לחמישה. בנו עומר מואב הוא פרופסור לכלכלה. בתו יעל מואב היא מורת דרך ופעילה חברתית, בעברה מנהלת ומייסדת מרכז ערבסק בירושלים להוראת המחול המזרחי, אליו התוודעה בעקבות דודתה פרופ' רחל מילשטיין, שהיא מחלוצות תחום זה בישראל.
בית הסוהר רמניקו סראט
בית הסוהר רמניקו סראט (ברומנית: Închisoarea Râmnicu Sărat) היה מתקן כליאה מחוזי בעיר רמניקו סראט שנודע לשמצה בעיקר בימי המשטר הקומוניסטי ברומניה, כשנכלאו בו בתנאים מחפירים, הוכו ועונו בו אסירים פוליטיים רבים.
בית מעצר 1899 - 1920.
בית הסוהר ברמניקו סראט הוקם בשנת 1899 ושימש כבית מעצר ("ארסטול פרבנטיב - Arestul preventiv) עד לשנת 1920, כשהפך לבית כלא ("פניטנצ'יאר" - Penitenciar).
בימי מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907 עברו דרכו כ-1200 איכרים עצורים.
המבנה.
לפי דו"ח מ-24 במאי 1948 בית הסוהר כלל קומת קרקע וקומה עליונה.
בקומת הקרקע היו 16 תאים ו-3 חדרים ("סלונים") משותפים, כשכל תא היה מיועד לשלושה אסירים לכל היותר. כמו כן היו חדר חובש ("אינפירמריה") עם 6 מיטות, מטבח, מחסן בגדים, מחסן מזון, 4 משרדים, חדר תורן, שני חדרים של סוהרים ראשיים ו-5 חדרים של מנהל בית הסוהר.
בקומה העליונה היו 19 תאים ו-3 חדרים ("סלונים") משותפים. לבית הסוהר היו 4 חצרות לטיול האסירים.
בשנת 1949, בזמן המשטר הקומוניסטי, נבנה קיר שהפריד בין אגף האסירים הפליליים ובין אגף האסירים הפוליטיים.
חיסולי חשבונות בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל בית הסוהר לשמש לכליאת אסירים פוליטיים.
המקום הפך מאוחר יותר לאתר לעלייה לרגל של חסידי הימין הקיצוני הרומני (ה"לגיונורים") מפני שראשי התנועה הלגיונרית הפרו-נאצי הוחזקו בו בשנים 1937-1938 בימי מלכותו של קרול השני וחלקם נרצחו בהמשך.
בליל 29-30 בנובמבר 1938, 13 חברי התנועה הלגיונרית (או "לגיון הארכאנגל מיכאיל") המכונים "הניקאדורים" וה"דקמווירים" ובראשם ה"קפטן" זליה קודריאנו הוצאו בליווי צמוד מבית הכלא במטרה מוצהרת להעבירם לכלא ז'ילאווה. בדרך, בקרבת היער טנקבשט Pădurea Tâncăbeşti, נרצחו בחניקה בעילת "ניסיון הימלטות ממעצר".
בליל 21-22 בספטמבר 1939, עוד 15 חברים בחוליות התנועה הלגיונרית (גאורגה קלימֶה, מיכאי פוליכרוניאדה, אלכסנדרו קנטקוזינו, ניקולאיה טוֹטוּ, אלכסנדרו כריסטיאן טֶל ואחרים), נורו למוות בתוך בית הכלא. הם נקברו לאחר מכן בבית הקברות של העיר, וכיום נמצאת שם מצבה לזכרם.
בימי משטר אנטונסקו.
בשנת 1940 נכלאו בבית סוהר זה לפרק זמן קצר הפעילות הקומוניסטיות אנה פאוקר וליובה קישינבסקי שהוחלפו כעבור חדשים אחדים בעקבות משא ומתן עם ברית המועצות, תמורת אסיר לאומני רומני שהיה בידי הסובייטים, יון זליה קודראינו, אביו של קורנליו זליה קודריאנו.
חלק מה"גולאג" הרומני בימי השלטון של גאורגה גאורגיו-דז'.
בשנות השלטון הקומוניסטי חזר בית הסוהר, לאחר פסק זמן, להיות כלא לאסירים פוליטיים. זאת ביוזמת הבולשת בהתהוות - ה"סקוריטאטה" - ובראשה אנשים כמו אלכסנדרו ניקולסקי וגאורגה פינטיליה.
בשנים 1947-1953 נכלאו בו איכרים שהתנגדו ל"קולקטיביזציה" של החקלאות או שנחשבו ל"מחבלים" או "סבוטורים" מפני שלא היו מסוגלים לספק למדינה את מכסות המוצרים החקלאיים הדרושים.
כמו כן נכלאו בבית סוהר זה רבים ממנהיגיה וחבריה של מפלגת האיכרים הלאומית (כולל אחרי 1955- יון מיכלאקה, וקורנליו קופוסו, יונל לופסקו, איליה לאזר, יון דיאקונסקו) והמפלגה הלאומית -ליברלית. בנוסף נכלאו כמרים של הכנסייה היוונית-קתולית שהוצאה מחוץ לחוק, וכמרים קתוליים.
נגד האסירים הופעלו שיטות התעללות שונות: החזקה בבידוד ממושך, שתיקה ותנוחות כפויות, מניעת אוכל וטיפול רפואי ראויים, מכות שיטתיות בידי סוהרים בקבוצה או יחידים. התעללויות מעין אלה הופעלו גם נגד אסירים קשישים וחולים, כמו יון מיכלאקה שנפטר בכלא זה בשנת 1963.
חלק מהאסירים ממפלגת האיכרים הלאומית הועברו למתקן זה אחרי סגירת בית הכלא סיגט בשנת 1955. אחרי שביתת הרעב של האסירים הפוליטיים בבית הסוהר איוד נאסרו במתקן זה גם נציגים של המשטר הצבאי-פאשיסטי של יון אנטונסקו, שנידונו למאסר בגלל פשעי מלחמה. בין אלה פרופ' יון פטרוביץ (שהיה שר החינוך בימי ממשלת גוגה-קוזה ושר התרבות והדתות בממשל אנטונסקו); פרופ' פטרה טומסקו (שהיה שר העבודה, הבריאות והרווחה בממשל אנטונסקו); הגנרל קונסטנטין פנטאזי (שר הביטחון בממשלת אנטונסקו); והגנרל גאורגה ז'יאֶנסקו, (ממפקדי חיל האוויר ושר בממשלת אנטונסקו). אסיר מפורסם אחר היה הקונטרה-אדמירל הוריה מצ'לאריו שהועבר לכאן אחרי כליאה בת 11 שנה בבית הסוהר זילאבה. הוא הצליח לשרוד את שנות המאסר וזכה לרהביליטציה אחרי שחרורו מהכלא בשנת 1964.
צוות הסוהרים פעל תחת פיקודו של הקפטן אלכסנדרו וישינסקו
מפקד בית הסוהר, שנודע כאדם אכזרי שניהל בעברו את בית הכלא מיסליה בשנת 1951, והיה זמן מה קצין פוליטי בכלא המעבר ז'ילאווה. יחד איתו עבד שם חוקר ו"קצין פוליטי" בשם וסילה (?) לופו. ידוע יותר היה הסוהר הסדיסטי פורניקה.
לאחר הסגירה.
ב-13 באפריל 1963 נסגר בית הסוהר. החל מ-1964 שימש כמחסן לירקות ופירות, ואחרי מהפכת 1989 הפך לרכוש פרטי. בשנת 2007, ביוזמת אסירים לשעבר, הועבר המקום לרשות "המכון לחקר פשעי הקומוניזם" על מנת שיהפוך לאתר מוזיאוני וליד זיכרון. על יד בית הסוהר נחנך באוגוסט 2010 אתר לזכר קרבנות הרדיפות הפוליטיות הכולל פסלי עץ - יצירה של הפסל שטפאן בלאז' מסיגט.
קישורים חיצוניים.
Lexiconul negru - Unelte ale represiunii comuniste", Humanitas, Bucureşti, 2001
דוינה ז'לה - "הלקסיקון השחור - משרתי הדיכוי הקומוניסטי", הוצאת הומניטאס, בוקרשט, 2001
1851 בארצות הברית
1851 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 75 שנה מיום היווסדה.
1850 בארצות הברית
1850 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 74 שנה מיום היווסדה.
1849 בארצות הברית
1849 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 73 שנה מיום היווסדה.
1848 בארצות הברית
1848 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 72 שנה מיום היווסדה.
נקדימון אלטשולר
נַקדִימון אַלטשוּלֶר (ט"ו בשבט תרנ"ג, 1 בפברואר 1893 – כ' בטבת תש"מ, 9 בינואר 1980) היה איכר איש רחובות ופעיל התיישבות. בשנות ה-40 היה נציג פיק"א וקק"ל בסוריה, וכן איש המחלקה הערבית והמחלקה הסורית בפלמ"ח. לאחר קום המדינה היה איש הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה.
נקדימון אלטשולר היה מילדיה הראשונים של המושבה רחובות. הוריו, מחלה ויצחק זאב אלטשולר, היו מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי רחובות. למד בבית הספר ברחובות ובבית הספר למל בירושלים.
בין השנים 1910–1911 עבד בסג'רה כמדריך קבוצת הפועלות.
במלחמת העולם הראשונה הסתיר יחד עם חברו מרדכי בשיסט את יוסף לישנסקי, חבר מחתרת ניל"י הפצוע שנמלט מאנשי השומר, ביקב הנטוש ברחובות. זמן קצר לאחר מכן נמלט לישנסקי לכיוון נבי רובין ובדואים מהאזור הסגירוהו לטורקים.
בין השנים 1919–1923 נסע להולנד ללמוד גידול וטיפוח בהמות חלב ותעשיית גבינות. כששב לארץ ישראל, עבד במשך שלוש שנים במקוה ישראל כמדריך בתחום זה.
בשנות ה-30 עסק ביבוא זבל אורגני מהמדינות הערביות השכנות בשביל החקלאות העברית בארץ ישראל. בסוף שנות ה-30 סייע למשה סמילנסקי ברכישת קרקעות בנגב.
בין השנים 1940–1943 שימש קצין הביטחון של מפעל האשלג בצפון ים המלח. הוא שלט בשפה הערבית והכיר את מנהגי הערבים והבדואים. הוא התגורר בחברת הערבים בקלי"ה, והיה ממונה על איסוף ידיעות מודיעיניות ועל קשר עם אנשי ההגנה.