מנהיגותו, שבאה לידי ביטוי בפשיטה, משכה את תשומת לבו של דייוויד סטירלינג שגייס אותו כאחד מחבריו הראשונים של שירות האוויר המיוחד (SAS). מנובמבר 1941 ועד סוף שנת 1942, השתתף מיין בפשיטות לילה רבות של שירות האוויר המיוחד, בעומק שטח האויב, במדבריות של מצרים ולוב. היחידה חוללה מהומה רבה וגרמה נזק רב על ידי השמדת מטוסי אויב רבים על הקרקע.
עם שבייתו של סטירלינג, אורגנה היחידה מחדש, כשהיא מפוצלת לשירות ימי ויבשתי. מיין, שהיה אז מייג'ור (מקביל לרב-סרן), עמד בראש היחידה היבשתית, והוביל אותה מחדש באיטליה, עד סוף 1943. בינואר 1944 קודם ללוטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על כלל היחידה. מיין הוביל את ה SAS בקרבות בצרפת, הולנד, בלגיה, גרמניה ונורווגיה, לעיתים לצד מחתרות מקומיות. על פעולותיו הרבות קיבל את אות השירות המצוין עם שלושה פסים, והיה לאחד משבעה חיילים בריטים שקיבלו את האות ארבע פעמים. מיין היה חלוץ השימוש בג'יפים בפעילות קרבית, במיוחד בפשיטות. בתום המלחמה נפוצה הטענה כי מיין השמיד 130 כלי טיס בעצמו, אך לא נמצאו סימוכין לטענה זו.
תכונה שכמעט עיכבה את התקדמותו הצבאית הייתה נטייתו להכות קצינים ואנשים שהרגיזו אותו יתר על המידה, כחלק מחוסר משמעת צבאית והפגנת חוסר כבוד לסמכות כלפי דברים, מטלות ופקודות שלא מצאו חן בעיניו. דוגמה לכך היא התנהגותו כשהופקד על אימון טירונים; מיין בחל במלאכה זאת, ולא ביצע אותה. מיין העדיף לבצע מבצעים ומשימות בפועל בלבד, ואותן היה מבצע ללא רבב וללא חת.
לאחר המלחמה נהג מיין לשתות שתייה חריפה יתר על המידה. כשתוי, עלול היה לחזור על מנהגו הסורר להכות בני אדם.
ב -13 בדצמבר 1955, בגיל 40, שתה בפאב לא רחוק מביתו בצפון אירלנד. מאוחר יותר עזב את הפאב ופנה לביתו של חבר, שם שתה עוד. מיין יצא לביתו במכוניתו בשעה 04:00 לפנות בוקר. במרחק לא רב מביתו התנגש במשאית שחנתה באמצע הכביש ללא אורות ונהרג.
אגרת רבי חסדאי אבן שפרוט אל יוסף מלך המדינה המיוהדת של הכוזרים
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1928 היו מערכת הבחירות ה-36 בתולדות ארצות הברית, והתרחשו ביום שלישי, ה-6 בנובמבר 1928. מזכיר המסחר הרברט הובר היה המועמד מהמפלגה הרפובליקנית, לאחר שהנשיא היוצא קלווין קולידג' בחר לא לרוץ לתקופת כהונה שנייה. מולו התמודד מושל ניו יורק, אל סמית', מהמפלגה הדמוקרטית. הובר וסמית' היו מועמדים פוטנציאליים לנשיאות עוד לפני 1928 ונחשבו למנהיגים טובים. שניהם התמודדו על התפקיד בפעם הראשונה, והציגו את דמותם כדי למשוך את המצביעים. כל מועמד נאלץ להתמודד עם התנגדות מצד מפלגתו, ואף אחד מהם לא זכה לתמיכה מוחלטת של מפלגתו.
הרפובליקנים זוהו עם הכלכלה המשגשגת של שנות העשרים בעוד שסמית', נוצרי קתולי, סבל מהתנגדות אנטי-קתולית, מעמדתו נגד חוק היובש ומהקישור שלו לטמאני הול המושחת. התוצאה הייתה ניצחון רפובליקני שלישי ברציפות, שהיה ניצחון סוחף. הובר כמעט הצליח לנצח ברוב מדינות הקונפדרציה לשעבר, שהיו מזוהות עם הדמוקרטים. במהלך מערכת הבחירות הכינוי כלב דמוקרטי צהוב קיבל חשיבות לאומית- מצביעים דרומיים רבים שהתנגדו לסמית' הצביעו לו בכל זאת בגלל שנאתם לרפובליקנים.
מועמדים.
מועמדים רפובליקניים.
כשהנשיא קולידג' בוחר לא לרוץ לעוד תקופת כהונה, המירוץ היה פתוח. למרות לחצים מכמה חברי מפלגה על קולידג', הוא סירב לרוץ ובמקומו התמודדו שלושה מועמדים: הרברט הובר, פרנק לואדן וצ'ארלס קרטיס.
בפריימריז המעטים שהיו אז, הובר לא הצליח כמצופה והוצע שסגן הנשיא, צ'ארלס דוז, יהיה המועמד במקרה של קיפאון. אבל לואדן פרש ממש לפני שהוועידה הרפובליקנית החלה, ובכך סלל את הדרך לניצחונו של הובר.
הוועידה התכנסה בקנזס סיטי מה-12 ביוני עד ה-15 ביוני. הוועידה בחרה בהובר בסיבוב הראשון. הובר לא רצה להתערב בבחירת המועמד לתפקיד סגן הנשיא, והוועידה שקלה לבחור בדוז לכהונה נוספת. אך קולידג' שלח לוועידה מברק שם כתב שאם יבחרו בדוז, שאותו לא חיבב, קולידג' יראה זאת בתור עלבון אישי. כדי למשוך מצביעים מחקלאים שהיו מודאגים לגבי עמדותיו הפרו-עסקיות של הובר, הוחלט לבחור בצ'ארלס קרטיס כמועמד לתפקיד.
שבוע לאחר הוועידה, הובר נאם את נאום הניצחון שלו, וטען ש"אנו קרובים היום באמריקה יותר מאשר אי פעם לחיסול העוני... עוד לא הגענו למטרה, אבל אם תינתן לנו ההזדמנות להמשיך במדיניות של שמונה השנים האחרונות, נגיע בקרוב, בעזרת האל, ליום הזה." אמירה זו פגעה בו עם תחילת השפל הגדול.
מועמדים דמוקרטים.
כשהזיכרונות מהשחיתויות בממשל וורן הרדינג נעלמים, וכשהמדינה משגשגת, הדמוקרטים חשבו שאין להם סיכוי בבחירות הללו ורבים מהמנהיגים הדמוקרטים לא התמודדו. מנהיג אחד שכן התמודד היה המושל של ניו יורק, אל סמית', שכבר ניסה פעמיים לפני כן להיבחר להיות המועמד.
הוועידה הדמוקרטית התכנסה ביוסטון מה-26 ביוני עד ל-28 ביוני ובחרה בסמית' להיות המועמד לנשיאות ובג'וזף רובינסון מארקנסו, שהיה הפוך לסמית' בדרכים רבות, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
סמית' היה הקתולי הראשון שמפלגה גדולה בחרה בו להיות מועמד לנשיאות. ודתו הייתה נושא מרכזי בקמפיין. כמה פרוטסטנטים חששו שסמית' ימלא פקודות מהכנסייה בנוגע להחלטות שישפיעו על המדינה.
מועמדים ממפלגת האיסור.
מפלגת האיסור ערכה את הוועידה שלה בשיקגו מה-10 ביולי עד ל-12 ביולי. סמית' התנגד לחוק היובש, ולכן כמה חברי מפלגה רצו לתמוך בהובר כדי למנוע פילוג שיטה את הבחירות לטובת סמית'. המפלגה בחרה בוויליאם וורני ולא בהובר.
בחירות כלליות.
מסע הבחירות בסתיו.
ההתנגדות לקתוליות הייתה בעיה חמורה עבור סמית'. הכמרים הפרוטסטנטים הזהירו שיקבל פקודות מהאפיפיור, ואף נפוצה שמועה שהאפיפיור עמד לעבור לארצות הברית ולשלוט בה ממבצר בוושינגטון, אם סמית' ינצח. למרות שהמסע האנטי-קתולי של הקו קלוקס קלאן פחת במהלך אותה התקופה, מועמדותו של סמית' החייתה אותו מחדש. רבים שהתנגדו לקלאן טענו שהכנסייה הקתולית הייתה "אנטי-אמריקאית" ו"תרבות זרה" שהתנגדה לחירות ולדמוקרטיה.
עיתונות שהייתה מזוהה עם זרמים לא-קתוליים התנגדה לסמית' במיוחד, וטענו שיהיה נאמן לריבון זר. בנוסף, הם טענו שהכנסייה הקתולית מתנגדת לערכים אמריקאיים כגון הפרדת דת ממדינה וסובלנות דתית. נטען שאם הכנסייה תפקוד על הקתולים לחסל פרוטסטנטים באלימות, הם יעשו זאת. התנגדותו של סמית' לחוק היובש, שהיה חשוב לפרוטסטנטים (המהגרים הקתוליים זוהו עם שתיית אלכוהול) גם עלתה לו בקולות, וכך גם קשריו עם הטמאני הול. סמית' התקשה לגנות את השנאה לקתוליות בגלל שרבים ממתנגדיו הסוו אותה בתור תמיכה בחוק היובש או בהתנגדות לשחיתות.
לכן כמה מדינות דרומיות תמכו ברפובליקנים בפעם הראשונה מאז תקופת השיקום. במדינות עם אוכלוסייה שחורה גדולה (שלא יכלה להצביע), רבים האמינו שהובר תמך בשילוב גזעי, ודבר זה עלה על התנגדותם לסמית'. במהלך מסע הבחירות נפוצה שמועה שהובר נפגש עם חברה שחורה בוועידה הרפובליקנית ורקד איתה.
דתו של סמית' עזרה לו בקרב המהגרים הקתוליים מניו אינגלנד, בעיקר בקרב האירים והאיטלקים. דבר זה מסביר את ניצחונותיו הדחוקים ברוד איילנד ומסצ'וסטס הרפובליקניות בדרך כלל, וגם את העובדה שהפסיד בניו יורק בהפרש של שני אחוזים בלבד (מועמדים דמוקרטיים בדרך כלל הפסידו שם בהפרשים דו-ספרתיים).
תוצאות.
עוד שמונה מיליון בוחרים הגיעו אל הקלפיות בהשוואה ל-1924. האזורים המאוכלסים בצפון מזרח המדינה חוו עלייה גבוהה בשיעור ההצבעה.
הובר ניצח ניצחון סוחף כשהוא מבטיח להמשיך את השגשוג של שנות קולידג'. הוא השיג יותר מכל המועמדים הרפובליקניים עד אז, והשיג יותר קולות מקולידג'. הרפובליקנים זכו לניצחונות בדרום. זאת הייתה הפעם הראשונה בה טקסס בחרה במועמד רפובליקני. בנוסף, זכה הובר בקולות קרוליינה הצפונית ווירג'יניה (שתמכו בדמוקרטים מאז 1872) ופלורידה (שתמכה בדמוקרטים מאז 1876). ג'ורג'יה נותרה המדינה הדמוקרטית היחידה, עד 1964. סמית' זכה בשש מדינות בלבד מתוך אחת-עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר, המספר הנמוך ביותר עבור כל מועמד דמוקרטי מאז סוף תקופת השיקום.
סמית' עצמו הצליח להשיג יותר קולות ממועמדים דמוקרטים אחרים ב-30 מתוך 48 מדינות. מספר הקולות שלו השתווה לזה של קולידג' ב-1924. דבר זה הפגין את כוחו וחולשתו של סמית'. למרות שהצליח להשיג יותר קולות, תבוסתו התרחשה בגלל שזכה רק במדינות הדרום העמוק הדמוקרטי (ובאלבמה) ומשתי מדינות בניו אינגלנד (מסצ'וסטס ורוד איילנד). הובר אפילו ניצח את סמית' בניו יורק בהפרש זעום.
המפלגות השלישיות איבדו מכוחן, ועד הפילוג ב-1948 בין הדמוקרטים הצפוניים לדרומיים, לא הופיעו מפלגות שלישיות גדולות.
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה עד 1968 שבה הרפובליקנים ניצחו בקרוליינה הצפונית, האחרונה עד 1956 בה ניצחו בקנטקי ובמערב וירג'יניה, האחרונה בה ניצחו באריזונה, קליפורניה, פלורידה, איידהו, אילינוי, מינסוטה, מיזורי, מונטנה, נבאדה, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טנסי, טקסס, יוטה, וירג'יניה ובוושינגטון עד 1952, האחרונה בה ניצחו במרילנד, ניו ג'רזי, ניו יורק ואורגון עד 1948, האחרונה בה ניצחו באוהיו, ויסקונסין ובוויומינג עד 1944, והאחרונה בה ניצחו בקולורדו, אינדיאנה, איווה, קנזס, מישיגן, נברסקה, דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית עד 1940.
בנוסף, זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה עד 1952 בה זכו הרפובליקנים.
קרקס גווארני
קרקס גווארני (בצרפתית: Cirque de Gavarnie) הוא קרקס קרחוני בתחומי הפארק הלאומי פירנאים, שבהרי הפירנאים הצרפתים.