ב-1549 הגיעו להיראדו האירופאים הראשונים - היו אלו סוחרים פורטוגזים. בספטמבר 1550 הגיע לאי המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר. קבלת הפנים שהעניקו לו הסוחרים הפורטוגזים שבנמל שכנעו את מצואורה טקאנובו, הדאימיו המקומי, בחשיבותו של האיש והוא דאג לארח אותו. חאווייר שהה בהיראדו חודש ימים, ובתקופה קצרה זו הצליח לשכנע כמאה מתושבי האי להמיר את דתם לנצרות. הוא המשיך בדרכו כשהוא משאיר לכומר הישועי קוסמה דה טורס (Cosme de Torrès; 1570-1510) לטפל בקהילה שבאי. אחד מבני הקהילה, סבסטיאן קימורה, היה ליפני הראשון שהוסמך לכמורה, אך הוא סיים את חייו על המוקד ב-1597. הקהילה הנוצרית ירדה למחתרת לאחר שהדת הנוצרית קתולית נאסרה כליל ביפן ב-1614. המיסיונרים גורשו מיפן, ומיסיונרים שניסו לחזור ליפן בהיחבא ונתגלו הוצאו להורג. ב-1622 הועלה המיסיונר הישועי האיטלקי קמילוס קוסטנצו (Camillus Costanzo) על המוקד בהיראדו.
ההולנדים הגיעו לראשונה להיראדו ב-6 ביולי 1609. השלב הראשון ביחסי המסחר הרווחיים שבין היפנים להולנדים היה הענקת רישיון סחר (בהולנדית "handelspas") ב-1609. בשיאו השתרע מרכז המסחר ההולנדי על כל השטח של פארק סקיקאטה של ימינו. ב-1613 הקימו גם האנגלים תחנת סחר בהיראדו אך נטשו אותה ב-1623 לאחר שהגיעו למסקנה שהמסחר עם יפן איננו רווחי. בינתיים הלכו והתערערו היחסים בין שוגונות טוקוגאווה ששלטה בפועל ביפן לבין ספרד ופורטוגל. השוגון חשד שפעילות המיסיונרים נועדה להכשיר השתלטות של המעצמות האיבריות על יפן. ב-1636 הוגבלו הפורטוגזים לנמל נגסאקי בלבד, וגורשו מיפן לאחר מרד שימאברה שהתחולל ב-1637, שבו נטלו יפנים נוצריים חלק פעיל. ההולנדים שסייעו לשוגון לדכא את המרד זכו לתקופת חסד קצרה. ב-1637 וב-1639 נבנו מבנים גדולים מאבן שיועדו לשם כמחסנים, והבנאים ההולנדים חרתו תאריכים על אבני הבניינים. הממשל היפני ראה בתאריכים סמלים נוצריים אסורים על פי החוק ותבע את הריסתם המידית של המבנים. ראש המשלחת ההולנדית (Opperhoofd) פרנסואה קארון (François Caron; 1673-1600) הורה מיד על ביצוע ההוראה, אבל היפנים בכל זאת תבעו מההולנדים לעזוב את היראדו ולהתמקם באי המלאכותי דג'ימה שהוקם במפרץ נגסאקי. ב-24 ביולי 1641 עזבו ההולנדים את היראדו.
אף שהדאימיו של היראדו תמך בצד המפסיד בקרב סקיגהארה (21 באוקטובר 1600) שהעלה לשלטון ביפן את שוגונות טוקוגאווה הרשה המנצח, טוקוגאווה איאיאסו, לדאימיו ממשפחת מצואורה לשמור על האחוזה הפיאודלית שלו. בתקופת אדו הייתה היראדו מקום המושב של ההאן של היראדו, כשהדאימיו התגורר בטירת היראדו (נבנתה בשנים 1704–1717 ופורקה ב-1868).
באמצע המאה ה-17 התפתחה באי תעשיית החרסינה שהובאה לאי על ידי קדר מקוריאה (שבה הייתה תעשיית קדרות מפותחת) שהתיישב באי לאחר שהתחתן עם יפנית. הקדר סננוג'ו (Sannojô) מצא קאולין באיכות מעולה ליד הכפר מיקאווצ'י והחל בייצור כלי חרסינה עדינים. תור הזהב של החרסינה של היראדו (Hirado porcelain) היה בין 1751 ל-1843 שבה יצרו באי את החרסינה הטובה ביותר ביפן. באמצע המאה ה-19 היה ביקוש רב לחרסינה של היראדו באירופה, וגם כיום היא פריט אספנות מבוקש.
העיר המודרנית של היראדו נוסדה ב-1 בינואר 1955. העיר התרחבה כאשר מוזגו לתוכה ב-1 באוקטובר 2005 העיירות הסמוכות טַבִּירָה (田平町), אִיקִיטְסוּקִי (生月町) ואוֹשִימָה (大島村). הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות, דיג עיבוד מזון ותיירות.
אקלים.
האקלים בהיראדו הוא סובטרופי לח, המאופיין בחורפים קרים, יבשים יחסית, אביבים חמימים גשומים, קייצים חמים גשומים וסתווים נוחים גשומים.
תחבורה.
שדות התעופה הקרובים ביותר לעיר נמצאים בפוקואוקה, צפונית להיראדו ובנגסאקי, דרומית להיראדו. משני שדות התעופה יש קווי אוטובוסים סדירים להיראדו. בשתי ערים אלו מצויה גם התחנה הקרובה ביותר של רכבת הקליע, השינקנסן, ומהן אפשר להגיע להיראדו ברכבות או בקווי אוטובוסים סדירים. בעיר עצמה פועלת תחבורה ציבורית בתדירות נמוכה, וכן פועלת מעבורת בין היראדו לאושימה.
אתרי תיירות.
אתרי התיירות העיקריים בעיר הם:
פסטיבלים.
כמקובל ביפן מתרחשים פסטיבלים רבים בהיראדו, ביניהם:
מסחר ומזון.
בעיר יש כמה רובעי מסחר ומרכזי קניות גדולים דוגמת מרכז הקניות אמו פלאזה. המסעדות שבעיר מגישות מאכלים המבוססים על המטבח האזורי: מרק צ'מפון (מרק דגים ואיטריות) בסגנון היראדו; אומצות היראדו (מבשר הבקר השחור של האזור); דגים כדוגמת דג הסנדל המוכן בהיראדו במגוון דרכים (למשל סשימי או טמפורה) ומוגש בין במסעדות בין ינואר למאי או דגים מעופפים הקרויים ביפנית אגו המוגשים מיובשים ומומלחים או "מאדאי" סוג של דג הדומה לדניס ("Pagrus major"); וטאיצ'אזוקה – אורז מבושל שעליו פרוסות מאדאי שעליהם נוהגים לשפוך תה ירוק רותח. להיראדו מבחר קינוחים ייחודיים: האנה קסטלה (עוגת פרח), גובומוצ'י (עוגיות אורז בסוכר חום), קאסדוסו (עוגיות טבולות בחלמון ובמולסה) ואומרימונו (פסלים מסוכר).
פומלת היראדו (היראדו בונטאן - Hirado Buntan) היא סוג מיוחד של פומלה שנתגלה בהיראדו ב-1910 והוא במקום שני במכירות הפומלה ביפן.
ערים תאומות.
להיראדו ברית ערים תאומות עם
וברית ידידות עם
בזילון
חמדה בן-יהודה
חמדה בן-יהודה (7 באפריל 1873, י' בניסן התרל"ג – 25 באוגוסט 1951, כ"ג באב תשי"א) הייתה סופרת, עיתונאית, אשתו השנייה של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה, ואחותה הצעירה של אשתו הראשונה, דבורה בן-יהודה.
ביוגרפיה.
חמדה בן-יהודה נולדה בשם "ביילה יונס" (אחר כך שונה שמה לבֶּל, ואחר כך לפולה), בעיר דריסה שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה), לרבקה-לאה, לבית ברביש, ולשלמה נפתלי הרץ יונאס (שנ"ה; 1896-1840), סוחר אמיד שהיה מחסידי הרבי שמואל מלובביץ' וברבות השנים היה למשכיל, למשורר ולאחד מראשוני חובבי ציון.
לחמדה היו שלושה אחים ושלוש אחיות, מהם: דוד (הבכור), דבורה, סוניה, פנינה (ככל הנראה ילידת 1885) ואוניה (יוסף, יליד 1888 לערך).
חמדה למדה בגימנסיה רוסית לבנות במוסקבה ואחר כך למדה כימיה בבית-המדרש לנשים למדעי הטבע בעיר. ב-1892, לאחר מות אחותה, דבורה, ביקש אליעזר בן-יהודה מאביה וממנה כי תינשא לו, והם הסכימו. באותה שנה עלתה לארץ ישראל (יחד עם הוריה ועם אחותה פנינה ואחיה אוניה), נישאה לאליעזר ועִברתה את שמה ל"חמדה". מילדי אחותה ביקשה שיקראו לה "אַמָא, כמו אבא".
כעבור שנים, חמדה כתבה לאב"י ובו התוודתה על אהבתה אליו: "בהיותי עוד ילדה קטנה שם באותם המקומות שעברת אהבתי בך לא רק את יופייך, את גופך, אלא גם את נפשך הטהורה, את שכלך הכביר, את דעתך הצלולה, את ידיעותיך, דעתך ומחשבותיך ואת גבורתך. הכל אהבתי בך ואהבתי כמו משוגעת".
עם הגיעה לארץ-ישראל הפכה לפעילה מאוד בפרויקט השפה העברית של בעלה. היא בעיקר דאגה לבל יפריעו לו בעבודתו, אך גם כתבה סיפורים קצרים בעברית, כתבה מאמרים בעיתוניו של בן-יהודה – "הצבי", "האור", "השקפה" – ולעיתים אף ערכה אותם. אחרי מותו של אליעזר, המשיכה (יחד עם בנה אהוד) בפרויקט מילון בן-יהודה ודאגה להוצאה לאור של הכרכים שנכתבו אך לא פורסמו, בעזרתו של עוזרו הנאמן של בן-יהודה במשך 22 שנים - משה בר נסים, וכן למציאת חוקרים שישלימו את הכרכים החסרים.
המילה "אופנה".
חמדה בן-יהודה המציאה את המילה "אופנה". היא גזרה את המילה העברית מהמילה הלועזית Modaa. אליעזרה בן יהודה, נכדתה, טוענת שהיא גזרה את המילה אופנה מהמילה אופן, האופן בו מתלבשים אנשים. מחשש מביקורת, היא כתבה על אופנה תחת שם העט "שושנה לבנה". בכתב העת השקפה, בטור הראשון, ב-14 ביוני 1904, כתבה: . בטורים עדכנה על מגמות בעולם האופנה מפריז ונתנה עצות בתחום זה.
חיים אישיים.
חמדה בן-יהודה גידלה את ילדיו של בן-יהודה מדבורה ואת ילדיהם המשותפים בקושי ובדוחק רב בביתם שברחוב החבשים (כיום רחוב אתיופיה) 11 בירושלים. "אין מה לאכול", כתבה בספרה "בן יהודה, חייו ומפעלו", "אין בגד ללבוש... אין נעליים לפעוטים. אין דבר. אני מרגישה כי 'אגזול' את העולם כולו, ובלבד שאמציא לבן-יהודה את כל הנצרך לקיומו!".
בשנותיה האחרונות התגוררה ברחוב עין-גדי 28 שבתלפיות בירושלים, בית שנודע לימים בשם "בית בן יהודה". היא נפטרה בשבת, כ"ג באב תשי"א, 25 באוגוסט 1951, בגיל 78, ונקברה בבית הקברות סנהדריה; לאחר מלחמת ששת הימים הועברה לקבורה לצד בעלה בהר הזיתים בירושלים. על מצבתה חרוטות מילותיו: "בעזרתך: יומי ארוך ופעלי ברוך ועז מחי ואיתן כחי ולא נס לחי".
חמדה בן-יהודה הייתה אם לשישה: אהוד ודבורה (שנפטרו בגיל צעיר), עדה, אהוד-שלמה, דבורה-דולה וזלפה.
סטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון
יוקר המחיה
יוקר המחיה או עלות המחיה הוא מושג תאורטי המתייחס לעלות הממוצעת לצריכה של משקי הבית באזור נתון, הנדרשת לשם שמירה על רמת חיים מסוימת.
שינויים ביוקר המחיה במשך הזמן משתקפים במדד המחירים לצרכן (הקרוי לעיתים "מדד יוקר המחיה"). עלייה מתמשכת במדד המחירים לצרכן קרויה אינפלציה, וירידה מתמשכת קרויה דפלציה.
מדדי יוקר המחיה משמשים לרוב כדי להשוות את עלות ההוצאות הנדרשת לשם שמירה על רמת חיים מסוימת באזורים גאוגרפיים שונים. את ההבדלים הגאוגרפיים ביוקר המחיה ניתן למדוד במונחים של השוואת שיעורי שווי כוח הקנייה במדינות או בערים שונות בעולם. השוואה מצומצמת בתחום זה נעשית במדד ביג מק, המשווה את מחירו של כריך המבורגר "ביג מק" ברשת "מקדונלד'ס" במדינות שונות.