בראש מטה הפקת המופע של הטלוויזיה הישראלית עמד יצחק שמעוני, הבמאי היה יוסי צמח, ומפיק המופע היה אלכס גלעדי. הליווי המוזיקלי בוצע על ידי 39 נגנים מישראל, בניצוחו של יצחק גרציאני. תפאורת המופע תוכננה על ידי דב בן-דוד, ולטובת הקמתה פורקו הכיסאות של 10 שורות הישיבה הראשונות בבנייני האומה. במסגרת ההכנות הותקנה תאורה שצרכה כחצי מגוואט חשמל, ולטובת הפעלתה הותקן חיבור חשמל משני מקורות נפרדים וגנרטור לגיבוי. ציוד השידור כלל גם שש מצלמות טלוויזיה צבעוניות ו-65 מיקרופונים. המופע כלל את הסרטון "מראות מירושלים" שארך כ-5 דקות והוקרן לפני השירים המתחרים, והופעת ריקודי עם ישראליים.
תחרות אירוויזיון זו הייתה הראשונה שבמסגרתה שולבו קטעי קישור בין השירים. קטעי הקישור בתחרות זו בוצעו על ידי דודו גבע ויוחנן לקיצביץ, וכללו איורי נוף טיפוסיים של המדינה המתחרה. האיורים שימשו כרקע להופעה של להקת פנטומימה, שחבריה היו יורם בוקר, עזרא דגן, חנוך רוזן ואחרים. במאי קטעי הקישור היה יורם בוקר. בכל אחת מההופעות בקטעי הקישור הלהקה הציגה דמויות שונות הקשורות למדינה המתחרה.
הערכות היו כי כלל המשתתפים במשלחות הגיע לכ-700 אנשים בסך הכל.
ראגט
פירנאים
זלמן מלמד
מרד האיכרים
תא סולרי
טרנסניסטריה
טרנסניסטריה (ברומנית: Transnistria, ברוסית: Приднестровье, באוקראינית Придністров'я – פרידנסטרוביה) הוא חבל ארץ, הנמצא דה יורה בשטחה של רפובליקת מולדובה. טרנסניסטריה הכריזה על עצמאות ב-1991. שום מדינה שחברה באו"ם אינה מכירה בה, אולם היא מקבלת תמיכה בלתי־רשמית מסוימת מרוסיה. טרנסניסטריה נמצאת על רצועה צרה לאורך הגדה המזרחית של נהר הדניסטר במזרח מולדובה, המכסה כתשיעית משטחה של מולדובה. הרצועה היא באורך של מעל 400 קילומטר, ורוחבה הממוצע כ-10 קילומטר בלבד.
שם וסמלים.
לטרנסניסטריה מספר שמות רשמיים ובלתי רשמיים, כולם מבוססים על מיקומו הגאוגרפי של אזור טרנסניסטריה, ממזרח לנהר הדניסטר (ברומנית: ניסטרו Nistru).
את השם "טרנסניסטריה" הגה בקיץ 1941 שליט רומניה, המרשל יון אנטונסקו, כהלחם של "טרנס" ו"ניסטרו" (מעבר לנהר ניסטרו). השם התייחס לשטח שנכבש מברית המועצות במבצע ברברוסה ונמסר לרומניה. השימוש בשם "טרנסניסטריה" במהלך מלחמת העולם השנייה הקנה לו הקשר שלילי, שכן אזור "טרנסניסטריה" היה גיא הריגה של יהודי בסרביה. יצוין כי מדובר רק בזהות בשם אך לא באזור הגאוגרפי. טרנסניסטריה בהקשר של השואה שוכנת מצפון לנהר הדנייסטר בשטח אוקראינה של היום. ואילו המדינה שוכנת ממזרח לנהר הדניסטר. אזור ההגליה של יהודי בוקובינה היה בשלושת המחוזות הצפוניים מתוך 13 של האזור שכונה כך במלחמת העולם השנייה. מחוזות מוגילוב פודלוסק, טולצין ויאמפיל כולם בשטחה של אוקראינה כיום.
שמה הרשמי של טרנסניסטריה, כפי שהוא מופיע בחוקתה, הוא "הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה" ובקיצור "פרידנסטרוביה" (ברוסית: Приднестровье, באוקראינית: Придністров'я), שמשמעותו "לצד נהר הדנייסטר". במולדובנית (רומנית) הישות נקראת "הרפובליקה המולדובנית של הדניסטר" Republica Moldovenească Nistreană.
בטרנסניסטריה עצמה מעדיפים להשתמש בשם הרשמי, בגלל ההקשר השלילי של השם "טרנסניסטריה", בעוד שבשפות רבות מקובל השימוש בשם "טרנסניסטריה", בין השאר ברומנית, במולדובנית, באנגלית, בספרדית, בצרפתית, בגרמנית, בהולנדית, בנורווגית ובשוודית. שם נוסף לאזור הוא "טרנסדנייסטר". ממשלת מולדובה מתייחסת לאזור טרנסניסטריה כחלק משטחה ומכנה אותו בשם Stînga Nistrului - שמאל הדניסטר.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה באזור טרנסניסטריה של היום הייתה עוד בשנת 600 לפנה"ס. במקום הייתה מושבה בשם טירס שבה התיישבו יוונים ממילטוס.
שטחי טרנסניסטריה בשנת 100 לפנה"ס נכללו בתוך ממלכת סרמטיה, וגבלו במערב עם דאקיה. חלק משטחה היה חלק מהאימפריה הרומית. בראשית ימי הביניים התיישבו באזור שבטים סלאבים ונוודים טורקים. ב-1450 נכלל האזור בתוך שטחה של הדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן ב"רפובליקת שני העמים" (האיחוד הפולני-ליטאי).
בשנת 1792 סיפחה האימפריה הרוסית את אזור טרנסניסטריה לשטחה. במהלך המאה ה-19 השטח נכלל בגוברניות שונות של האימפריה הרוסית, כאשר העיר בנדרי וסביבתה הייתה חלק של גוברניית בסרביה, שמרכזה בקישינב.
בין שתי מלחמות העולם.
עם התפרקות האימפריה הרוסית, כאשר השלטון הקומוניסטי של רוסיה הביא לפרישה ממלחמת העולם הראשונה ולוויתור על שטחים במערבה, הכריזה בסרביה על עצמאות ובהמשך התאחדה עם רומניה. עם התייצבות השלטון הקומוניסטי ברוסיה, ביקשה ברית המועצות לשוב ולהשתלט על בסרביה וכצעד ראשון הקימה ב-7 במרץ 1924, את החבל האוטונומי של מולדובה שנקראה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה, בתחום אוקראינה. הרפובליקה האוטונומית החדשה כללה את חבלי טרנסניסטריה של היום ועוד שמונה נפות מאזור אודסה. בירת החבל הייתה העיר באלטה. ברית המועצות לא הכירה בכך ששטחים שהיו חלק של האימפריה הרוסית הועברו לרומניה ושאפו להחזיר אותם. בנספח סודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הביעה ברית המועצות את שאיפותיה בבסרביה וגרמניה הנאצית הצהירה שאין לה עניין באזורים אלה. ב-26 ביולי 1940 הגיש שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב, אולטימטום לרומניה ובו דרישה שתוציא את צבאה ואת הפקידות השלטונית מבסרביה ומצפון בוקובינה. ניסיונות של רומניה לשאת ולתת לא צלחו והצבא האדום חדר לשטח עוד לפני יציאת הצבא הרומני. רומניה נאלצה לוותר על שטחים אלה מחשש שגורלה אם תתנגד יהיה כשל פולין וצ'כוסלובקיה.
לאחר ההשתלטות, ב-2 באוגוסט 1940, פורקה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה והחלק המערבי שלה, כלומר טרנסניסטריה של היום, עם בסרביה (בלי חלקה הדרומי), יצרו את הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית מולדובה ובירתה נקבעה כקישינב. עם הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית-מולדובנית, נכללו שטחי טרנסניסטריה בפעם הראשונה בתולדותיהם בשטחה של מולדובה.
דרומה של בסרביה משתייך כעת לאוקראינה.
ב-1939 ישבו בטרנסניסטריה כ-300,000 יהודים.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השם "טרנסניסטריה" ציין את כל האזור ממזרח לנהר הדנייסטר עד נהר הבוג הדרומי במזרח אשר נכבש על ידי מדינות הציר מאוקראינה הסובייטית ונמסר לרומניה על ידי היטלר כמתנת תודה על השתתפותה במלחמה נגד ברית המועצות. אזור זה היה גדול בהרבה מהאזור המכונה היום טרנסניסטריה, גבל בדרום בים השחור, וכלל בתוכו גם את העיר אודסה שהפכה לבירתו.
רומניה שלטה על שטחי טרנסניסטריה מ-19 באוגוסט 1941 עד 29 בינואר 1944 ולמעשה הייתה זו הפעם הראשונה שבה נשלטו שטחי טרנסניסטריה על ידי שלטון רומני. לרומנים עצמם לא היו בעבר כל שאיפות טריטוריאליות בשטח זה, והם ראו את נוכחותם בטרנסניסטריה כזמנית בלבד. היטלר ניסה לשכנע את הרומנים לקבל את השטח, כתמורה לאובדן טרנסילבניה, שנמסרה בלחץ הגרמנים להונגריה, אך הרומנים מעולם לא סיפחו את שטח טרנסניסטריה.
לאחר שנכבשה טרנסניסטריה על ידי גרמניה ורומניה, הוסב שטחה לאזור ריכוז ליהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בהוראתו הישירה של יון אנטונסקו. הגירושים החלו ב-15 בספטמבר 1941, ונמשכו לסירוגין עד לסתיו 1942. בשונה ממחנות הריכוז וההשמדה של הגרמנים, הרומנים לא ייעדו את הכלואים לעבודה ואף לא להשמדה מאורגנת, אלא הפקירו אותם לגורלם, ללא אספקת מזון, טיפול רפואי או הגנה מינימלית מתנאי אקלים קשים. המגורשים גוועו בהמוניהם ברעב, בקור ובמחלות. תיאור מצמרר מיד ראשונה אפשר למצוא בספר "אתמולים אבודים" של רות גלסברג, שהגיעה לטרנסניסטריה כילדה ושכלה שם את כל משפחתה, וכן בספר "לחיות, לזכור, לספר לעולם" של לאה קאופמן, שהייתה בעת הגירוש מביתה בת תשע וחצי.
נראה שהמספר הכולל של המגורשים הסתכם ב-150,000 על היהודים נאסר חופש התנועה ובחירת מקום המגורים, הם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה "לטובת הציבור". כ-90,000 יהודים ממגורשי טרנסניסטריה נספו במהלך מלחמת העולם השנייה ועוד קודם לכן נספו עשרות אלפי יהודים שישבו במקום ונרצחו על ידי האיינזצגרופן. בעקבות מותם של עשרות אלפי היהודים בשטחה ידועה טרנסניסטריה כ-"אושוויץ הרומנית". עם זאת, בגלל היותה תחת שלטון רומניה ולא ישיר של גרמניה, הגיעו אליה פליטים יהודים שברחו מהנאצים ואף הצליחו להעלות ממנה ילדים פליטי חרב לארץ ישראל, במהלך המלחמה.
הכרזת העצמאות.