סימי לינטון היא דוברת חשובה בנושא אנשים עם מוגבלויות ומקומם בחברה. מדברת על עידן חדש בו יש דרישה הולכת וגוברת של קבוצה זו לנגישות מלאה והשתתפות בקהילה, במקומות עבודה, מוסדות חינוך, על במות ובכל שטחי החיים, כדי לאפשר לה חיים מלאים ומספקים כשווים בין שווים. משתמשת במושג ableism,אשר כמו סקסיזם או גזענות מצביע על אפליה של בעלי מגבלה לעומת אלו אשר הם חסרי המגבלה. בעוד שבקשר לגזענות וסקסיזם הציבור הרחב מזהה מתי הם קורים, מתריעה על כך שהוא מודע פחות לזו הכלולה ב-ableism, בשל אי הבנה מספקת של הנושא. מפנה את תשומת הלב אל השפה כמייצגת תפיסות חברתיות של דיכוי ודורשת שינוי בכל מה שנוגע להתייחסות למוגבלות. כדוגמה לכך מצביעה על התנגדותה להגדרת אנשים כ"בעלי מוגבלויות" או "בעלי צרכים מיוחדים" משום שהגדרות אלו מעבירות את האחריות לממסד הרפואי מחד- לצורך טיפול וריפוי, ואת האחריות להסתגלות כולה על הפרט- הזקוק לעזרה וטיפול מעצם ההגדרה. בכך רואה התנערות של החברה מאחריותה להתאים עצמה לפרטים שבתוכה, עם כל מה שזה כולל. מבקרת את מערכת "החינוך המיוחד" אשר מרחיקה את האוכלוסייה המוגבלת ומטפלת בקשייה בנפרד במקום למלא תפקיד חברתי של מאפשרת ומשלבת. מפנה גם ביקורת אל האקדמיה אשר כולאת את לימודי המוגבלויות במחלקות הרפואה, חינוך ועבודה סוציאלית. מכירה בתרומתם של העוסקים בתחומים אלו בפיתוח אופני סיוע וריפוי לפרט הזקוק להם אך מזהירה כי הם תורמים בכך לראיית המוגבלות ווהמוגבלים כשוליים בחברה. מצביעה על כך ששילוב חברתי מלא יאפשר לקבוצה זאת לתרום בכל התחומים באופן מגוון ומפרה, אשר ירחיב את אופקי החברה ויוסיף לה נקודות מבט. מבקשת לראות במוגבלים קבוצת מיעוט חברתית אשר יש לה זכויות שוות והחברה, מצידה, מחויבת כלפיה בפתרונות מותאמים ובפתיחות כדי שיוכלו לחיות משוחררים מבושה ומסטיגמות.
רואה את המוגבלות כתופעה חברתית פוליטית ובעיקר כתרבות. היא תוצאה של כיצד אנו כחברה מדברים וחושבים על גופנו, רוחנו ועל אנשים בכלל. רק כאשר ייחקרו האספקטים החברתיים והתרבותיים של המוגבלות אפשר יהיה להבינם באופן מלא כפי שנעשה בפמיניזם, לימודים אפרו-אמריקאיים, אתניות וכדומה. רואה בהסתכלות זאת את הדרך לעסוק במוגבלות בכל המערכות, כולל באקדמיה. מתוך תפיסת עולם זו היא עוסקת בנושאים של מיניות ומוגבלות וכן אמנות ומוגבלות ובמיוחד במחול, תחום הקרוב לליבה. מסבירה כי המחול, לדוגמה, אינו שייך רק לבעלי מבנה גוף מסוים ויכולת לתנועות מסוימות אלא לכולם- ופועלת כדי לקדם פתיחות של גופים אמנותיים לקראת הכללת אנשים עם מוגבלויות ביצירה משותפת שכוללת גם את זווית הראייה שלהם.
לינטון כתבה שני ספרים בנושא המוגבלות, עשתה סרט על מחול, מנהלת בלוג המדווח על אירועי אמנות של אנשים עם מוגבלות ומוחה על עוולות וייצוגים מטעים של מוגבלויות.
יסדה את הקואליציה הלאומית למיניות ונכות (Coalition on Nationality and Disability).
ב-1995 קיבלה מענק יוקרתי ע"ש שוויצר מהמכון הלאומי על מחקרה בנושא  נכות ושיקום.
ב-2015 זכתה במדליית הוקרה מאוניברסיטת קולומביה על פועלה.
המוח בגיל ההתבגרות
המוח, כמו כל המבנים הגופניים, עובר התפתחות וגדילה עוד טרם הלידה. התפתחות זו נמשכת עד הבגרות הצעירה. ההשפעה הגנטית, הביולוגית והסביבתית על עיצוב התפתחות המוח בגיל ההתבגרות היא קריטית לא פחות מאשר בשנים הראשונות לחיים. במהלך התפתחות המוח בגיל ההתבגרות, מתרחשים שינויים דרמטיים במוח, התומכים במעבר מן הילדות אל עבר הבגרות, כך שהמוח מתאים עצמו לדרישות הסביבה, המצפה מן המתבגר לפתח עצמאות, שיקול דעת ודחיית סיפוקים. במקביל, עולה המשיכה לגירויים חדשים הכוללים למשל סמים ואלכוהול וכן פעילות מינית. אלו עלולים להוביל להתמכרות, הריון מוקדם ואף למוות. השינוי המשמעותי ביותר במהלך ההתבגרות מבחינה מוחית הוא בחיזוק והתייעלות הקשרים שבין אזורי המוח השונים, ובפרט של האזורים הקדמיים, המסייעים בשיפור פונקציות ניהוליות: יכולת קבלת החלטות ותכנון לטווח ארוך, ויסות עצמי, ניהול סיכונים ושליטה בדחפים.
שינויים בחומר האפור הקורטיקלי והתת קורטיקלי.
השינויים המתרחשים במוח מתחוללים בחומר האפור, בחומר לבן, ובמוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטורים) וכוללים עיצוב מחדש וכוונון של מעגלים עצביים באופן שונה לכל אזור במוח, בתהליך תלוי גיל ומין. שינויים מוחיים אלו יקבעו את מסלול ההתפתחות של הרשתות המוחיות והם מתרחשים בשני אופנים של התקדמות ונסיגה. שינויים של התקדמות כוללים התפשטות של נוירונים וסינפסות וכן הופעה של מעטפת החומר הלבן (הקרויה מיאלין) ושינויים של נסיגה כוללים מוות של נוירונים וגיזום סינפטי. לפני תחילתו של גיל הבגרות המינית החומר האפור עולה בנפחו בקליפת המוח באופן משמעותי עד גיל עשר בערך, והחל משלב זה מתחיל לרדת נפחו. מחד, קיימת התקדמות אשר באה לידי ביטוי בהתעבות של החומר האפור, זאת כתוצאה מעלייה בכמות ובהתחזקות הקשרים בין הסיבים העצביים (אקסונים) והדנדריטים באותם האזורים. מאידך, קיימת נסיגה שמתאפיינת בירידת נפחו של החומר האפור ומראה למעשה כי מתרחשת התקדמות והתייעלות המוח לקראת הבגרות. הצמצום של החומר האפור מתרחש כתוצאה מכמה גורמים: גיזום של סיבים עצביים, דנדריטים וסינפסות, הפחתה של תאי תמיכה (תאי גליה) ועלייה בכמות המיאלין אשר משנה את היחס הנמדד בין חומר אפור לחומר לבן במוח. הכחדה או חיזוק נוירונים מסוימים, כחלק מהחומר האפור, מתרחשים בעקבות חוויות ודרישות הסביבה. החומר האפור התת-קורטיקלי, כמו בקליפת המוח עצמה, מתעבה עד לשלב מוקדם בגיל ההתבגרות, רק במידה פחותה יותר, ולאחר מכן יורד בנפחו עד לבגרות. השינויים בחיבורים בין קליפת המוח הקדם-מצחית לבין המבנים התת-קורטיקלים בגיל ההתבגרות משקפים עלייה בשליטה של אזורים פרה-פרונטליים, דבר הגורם לתגובות נשלטות ומכוונות יותר המערבות תכנון והיגיון.
שינויים בחומר הלבן.
בדומה לחומר האפור, גם נפח החומר הלבן עולה החל מהלידה, אולם במקרה זה העלייה מתרחשת עד אמצע גיל הבגרות. במקביל לתהליך זה, מתבצע ארגון של החומר הלבן אשר חל בקצב שונה באזורי מוח שונים, כתלות במורכבות הפעילות של אותו אזור. אזורי המוח בהם החומר הלבן מתפתח באופן ניכר בגיל ההתבגרות מעורבים בשליטה רגשית, התנהגותית וקוגניטיבית. להבשלת חומר לבן באזורים ספציפיים אלו ישנן גם השלכות על יכולות למידה, מאחר שהם קשורים לאינטליגנציה, יכולות קריאה, מיומנויות ראייה מרחבית, עיכוב תגובה שפתית וזיכרון. השלמת התפתחות מעטפת החומר הלבן הופכת את ההולכה העצבית ליעילה יותר. עם זאת, היא פוגעת ביכולת המוח להשתנות בשל עיכוב צמיחת סיבים עצביים ויצירת סינפסות חדשות, שהם מאפיינים של גדילה והסתגלות. לפיכך, בהתאם לשינויים והתפתחות בחומר הלבן, ישנם חלונות זמן מסוימים בהם התנסויות סביבתיות יכולות לשנות את הקישוריוּת המוחית באזור מסוים.
שינויים בקישוריוּת המוחית.
הבסיס לשינויים בהתנהגות המופיעים בגיל ההתבגרות טמון בהגברת הקישוריוּת המוחית בין הרשתות המוחיות הקדמיות ובהתייעלות הקשרים שלהן עם מבנים קורטיקליים ותת-קורטיקליים, בפרט בקשרים עם גרעיני הבסיס, האמיגדלה ההיפוקמפוס והמוחוןן. שני שינויים משמעותיים בקישוריוּת המוחית מובילים לעבודה יעילה ותפקוד קוגניטיבי מורכב יותר: ראשית, רשתות קורטיקליות עוברות שינוי מעבודה מפוזרת לעבודה ממוקדת יותר, בזכות תהליך הגיזום הסינפטי. בילדות, הרשתות המוחיות מפעילות באופן נרחב את האזורים הקרובים מבחינה אנטומית, לעומת עבודה ממוקדת ויעילה הרבה יותר בבגרות. שנית, קשרים ארוכי טווח בין אזורי מוח מרוחקים מתפתחים וגורמים לעיבוד אינטגרטיבי יותר על ידי חלוקת עומס עבודה באזורי מוח שונים. כתוצאה מחיזוק הקישוריוּת המוחית בין אזורי המוח השונים חל שיפור ביכולת לנהל סיכונים ולקבל החלטות בהתאם, הגברת החשיבה הלוגית, שליטה בדחפים, יעילות ביצועית, וכן מתפתחת היכולת לעבוד לקראת מטרות ארוכות טווח על חשבון סיפוקים מיידיים.
הבדלים בין המינים בהתפתחות המוח בגיל ההתבגרות.
נפח המוח הכולל בקרב גברים גדול בכ-10% לעומת נשים במהלך הילדות וגיל ההתבגרות. אולם, נמצא כי היחס בין החומר האפור לחומר הלבן גדול יותר בקרב נשים. עם זאת, לא קיימים בין המינים הבדלים בכמות תאי המוח, וכן להבדלים אלו לא נמצאו השלכות תפקודיות. עוד נמצא כי בקרב נשים ישנה התפתחות מוקדמת יותר של מבני החומר הלבן, ואילו אצל גברים יש גדילה מהירה יותר בחומר הלבן. בנוסף, הבדלים הורמונליים בין המינים משפיעים על גדילת אזורים מוחיים במהלך תקופת ההתבגרות. כך לדוגמה, האמיגדלה של גברים גדלה באופן משמעותי יותר מאשר אצל נשים, ואילו אצל בנות נפח ההיפוקמפוס גדל באופן משמעותי יותר מאשר אצל גברים. הפערים בין המינים יכולים להיות בעלי השלכות על הבדלים בפסיכופתולוגיות בין נערים ונערות בתקופה זו. למשל, בגיל ההתבגרות שכיחות של דיכאון גבוהה יותר בקרב נערות, ביחס של 1:2.
שינויים תפקודיים.
שינויים תפקודיים במערכת הלימבית.