המחבר כתב גם שני ספרי הלכה: ארון העדות על הדינים הנהוגים בזמן הזה, שולחן הפנים על הברכות והתפילות, שני הספרים אבדו ולא הגיעו לידינו, ואנחנו יודעים עליהם רק מהקדמת הספר.
המניע לכתיבת הספר.
המחבר ראה במצב לימוד התורה של היהודים בני דורו חסרונות. העדפת העיסוק במלאכה ופנאי על פני לימוד תורה וכן העדפת לימוד ההלכה על פני לימוד האגדה לא מצאו חן בעיניו. המחבר ראה בלימוד האגדה חשיבות רבה מכיוון שלדעתו מותווית בה דרך מוסרית וישרה.
מבנה הספר.
לספר שלוש הקדמות, על ההקדמה הראשונה טען בן יעקב כי איש אחר כתב זאת כהקדמה או הסכמה בגיליון הספר, והמדפיס הראשון חשב שהיא הקדמת המחבר והעתיקה בראש הספר.
הספר מחולק לשבעה חלקים כמנין הנרות במנורה, ולכן קרא לכל חלק "נר", והחלקים נחלקו לכללים, וכל כלל לפרקים. הקדמה קצרה לכל חלק וחלק משבעת הנרות, ולכל נר יש חתימה שהיא תמצית המדובר בכל פרקיו.
מקורות לספר.
המקורות מהם שאב המחבר הם: משנה, תוספתא, מכילתא, ספרא וספרי, מדרש רבה, תנחומא, מדרש תהילים ומשלי, פסיקתא ופרקי דר' אליעזר.
מלבד ספרי חז"ל, המחבר מביא מדברי הגאונים והראשונים,
הרי"ף מוזכר פעמיים אך השתמש בו גם במקומות אחרים,
את רש"י הוא מביא במקומות רבים,
וכן הזכיר בפעמים בודדות את הרשב"ם,
ורבינו תם,
הרבה מאוד שאב המחבר מהרמב"ם אותו הוא מכנה "מורה צדק" ו"בחיר ה' שלם בתורה ובעל חכמה מפוארה" אך הוא מוזכר בשמו פעמים בודדות,
וכן הרבה המחבר להשתמש בספר המנהיג,
ובדברי רבי יעקב אנטולי - בעל "מלמד התלמידים",
ובספרי רבינו יונה גירונדי אך בפועל הזכירם פעמים בודדות,
את פירוש רמב"ן הזכיר שלוש פעמים אם כי השתמש בו יותר מעשר פעמים,
רבי יצחק אבן לטף שספריו לא הגיעו לידינו בשלמותם היו לנגד עיני המחבר,
וכן מוזכרים הרשב"א,
הרא"ש,
האבן עזרא,
והראב"ד, שם עיבד קטעים מהספר בעלי הנפש.
וייתכן גם כי השתמש בספרים חובות הלבבות, שערי אורה, סמ"ג ואבודרהם.
כמו כן המחבר מביא גם מדבריהם של חכמי האומות - אפלטון, אריסטו ו"רופאים שנתחדשו באומות".
כפי הנראה, המחבר לא ראה את ספר הזוהר, או לחלופין התעלם ממנו, שכן ישנם מקומות רבים בהם היה יכול להשתמש בו ובכל זאת לא מזכירו.
הדפסות.
ספר מנורת המאור נדפס לראשונה בקושטא בשנת רע"ד (1513–1514) על ידי ר' אשטרוק דטולון. נדפס שנית בוונציה בשנת ש"ד על ידי מסיר זנין די פארי ואחיו, בהגהתו של ר' ברוך חזק, בתיקון כמה שגיאות ובהוספות קלות. נדפס בשלישית במנטובה בשנת שכ"ג, במהדורה עם הרבה תיקונים והוספות.
מאז הודפס הספר במהדורות רבות ונכתבו עליו פירושים כדוגמת "נצח יהודה".
תרגום לשפות.
הספר תורגם לשפות שונות ובהן יידיש, לאדינו וגרמנית.
ג'יימס טרנר ברקלי
ג'יימס טרנר ברקלי (באנגלית: James Turner Barclay 7 במאי 1807 – 20 באוקטובר 1874) היה רופא, מטיף, מיסיונר וארכאולוג אמריקאי. שהה בארץ ישראל בין השנים 1851–1854, שימש בה כמיסיונר לעדתו הפרוטסטנטית "חניכי המשיח" (Disciples of Christ) וביצע חקר ארכאולוגי בירושלים שבמסגרתו גילה את "שער ברקלי" בכותל הר הבית ואת מערת צדקיהו.
תולדות חייו.
ברקלי נולד למשפחה נודעת בהיסטוריה של ארצות הברית. סבו, תומאס ברקלי, היה דמות בעלת חשיבות במהפכה האמריקאית והקונסול הראשון של ארצו בפריז ב-1781. בין השנים 1826–1828 למד רפואה ורוקחות באוניברסיטת פנסילבניה. לאחר מכן התגורר בסקוטסוויל, וירג'יניה.
בשנת 1830 נשא לאשה את ג'וליה אן סוורס (Julia Ann Sowers).
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-19 התקרבו הוא ורעייתו אל הדת, למרות שמשפחתו הייתה בפטיסטית, השתייכו ברקלי ורעייתו לכנסייה הפרסביטריאנית. ברקלי העיד על עצמו שקרא את כל התנ"ך והברית החדשה מכריכה לכריכה במחזורי קריאה כל שישה שבועות. בהשפעת מטיף בשם אלכסנדר קמפבל נוצרה בסקוסוויל קהילה וכנסייה מבוססת על פעילות מיסיונרית בשם "כנסיית חניכי המשיח" (Disciples of Christ Church), שמרכזה היה בסינסינטי. ברקלי היה מבין העומדים בראשה. ב-1849 שכנע את ראשי הקהילה לתמוך בו ובמשפחתו במסע מיסיונרי לארץ הקודש, מתוך אמונה בביאתו השנייה של ישו שנחזתה לשנת 1851.
בינואר 1851 הגיעה משפחת ברקלי לביירות, משם נסעה לירושלים. בואם לירושלים הכה את ברקלי בתדהמה. העיר הייתה שקועה בהריסות ובמגפה, יתרה מזו, בין העדות הנוצריות הרבות שררה עוינות ומשפחת ברקלי, שלא הייתה קשורה לאף אחת מהן, נודתה מכל הכנסיות והטקסים. בקרב היהודים, שלא נטו להתנצר, פעלה כבר מערכת מיסיון אנגליקנית ונדמה כי למסעו של ברקלי, בשלב זה, לא הייתה כל תכלית. עם זאת פעל ברקלי כרופא (בחסות הקונסוליה האמריקאית בירושלים) והצליח, לפי מכתביו, לרפא מאות חולים ממלריה. בין ידידיו הבודדים בעיר נמצא הצלם מנדל ג'ון דינס, שברקלי הטביל לכנסייתו.
תפנית בגורלו אירעה כאשר הצליח לרפא בכיר ממשל עות'מאני שהיה קשור לעבודות השיפוצים בהר הבית. כאות הוקרה לרופאו העניק הבכיר לברקלי גישה להר הבית – מעשה נדיר ביותר כלפי לא-מוסלמים באותה עת. ברקלי ניצל את עבודות השיפוץ למחקר על במת ההר. בשנת 1858 פרסם בארצות הברית את ספרו "City of the Great King", המתאר את מחקריו בירושלים. הספר מעוטר במפות ורישומים פרי עטה של בתו, שרה. בנוסף פרסם, בנפרד מן הספר, מפה של ירושלים. שרה ברקלי פרסמה באותה שנה ספר משלה, "Hadji in Syria, or Three Years in Jerusalem" שבו תיאורים צבעוניים ודרמטיים מחוויותיה ושיטוטיה בעיר.
משפחת ברקלי עזבה את העיר עם פרוץ מלחמת קרים. ביולי 1854 שלחה ג'וליה ברקלי ממלטה מכתב למשפחתה בסקוטסוויל, ובו כתבה שהיא נמצאת סוף סוף בקרב בני תרבות.
ב-1857 שב ברקלי לירושלים לתקופה קצרה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הטיף ברקלי לעליית יהודים לארץ ישראל כהכנה לבוא המשיח. שרה שבה למזרח ונישאה לאוגוסטוס ג'ונסון, קונסול ארצות הברית בביירות.
חקירותיו בירושלים.
ברקלי נחשף לחפירות תת-קרקעיות על הר הבית, בהם בור מים ענק אותו זיהה כ"ים" (מלכים א' פרק ז'), בריכת המים של בית המקדש.
בין היתר עבר במעבר תת-קרקעי שנמשך מתוך ההר, דרך הכותל המערבי, אל מחוץ לכותל. הוא צעד במעבר כ-32 מטרים (105 רגל) עד שהגיע לקיר חסום. נקודת היציאה, אלמלא היה השער חסום, מצויה במקום בו נמצאת כיום עזרת הנשים של הכותל המערבי. השער, שיש המזהים אותו עם שער קיפונוס, נקרא על שמו, שער ברקלי.
באופן מקרי זיהה ברקלי גם את מערת צדקיהו בעת שיצא לטיול עם כלבו סמוך לשער שכם בירושלים. לפתע נעלם הכלב, ולאחר חיפושים התברר כי החליק לתוך פתח מערה ענקית, שהיה מוסתר בערימת אשפה גדולה. הפתח נחשף בעקבות גשמים עזים שירדו באותה שנה, וסחפו את האשפה אל תוך חלל המערה. נרעש מן הגילוי, מיהר ברקלי לביתו, ולמחרת בלילה יצא שוב בחברת שני בניו לבדוק את המערה מקרוב. הם התחפשו לערבים כדי לא למשוך תשומת לב, ונכנסו דרך הפתח הקטן מצוידים בלפידים כבויים, שהודלקו רק בתוך המערה. ברקלי זיהה את המקום כמחצבה ושיער שממנה נחצבו אבנים לשם הקמת בית המקדש. עובדה זו עוררה את דמיונם של הבונים החופשיים, שאמצו אותה כמקום מפגש לטקסיהם.
ג'יימס ברקלי
שלמה מעוז
שלמה מעוז (נולד ב-2 באוקטובר 1946) הוא מרצה ופרשן בתחום הכלכלה והפיננסים. דירקטור בחברות ישראליות. שימש כעשר שנים בתפקיד הכלכלן הראשי בבית ההשקעות "אקסלנס נשואה".
ביוגרפיה.
מעוז נולד בעיראק וגדל בנווה אפריים מונוסון. למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. החל את הקריירה שלו ככלכלן בשירות הציבורי בלשכת המדען הראשי של משרד התעשייה. היה סופר כלכלי ועורך כלכלי בעיתון "ג'רוזלם פוסט", במקביל ללימודיו בלונדון, במסגרתם קיבל תואר מוסמך מבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE). לאחר סיום לימודיו בלונדון ושובו לישראל מילא מספר תפקידים בכירים בשירות הציבורי.
מעוז מרצה בתחומי הכלכלה והפיננסים, בין היתר, במסלול האקדמי המכללה למינהל. הוא פרשן כלכלי בתוכניות שונות ברשתות הרדיו והטלוויזיה, שימש כפרשן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי" בערוץ 10, מאז מרץ 2009 ועד 2016. מעוז מתמחה בניתוח סוגיות כלכליות ופיננסיות, ועוסק גם בשאלות של תמחור, מיסוי, מסחר בשוק ההון, במטבע חוץ ובגיוס כספים.
המאמר שפרסם באוקטובר 1983 בעיתון הארץ, בנושא המניות הבנקאיות בהן טען כי המניות הבנקאיות הן פצצת זמן כלכלית ופוליטית, הביא לנפילת שעריהן והתרחשות המפולת בשערי המניות בבורסה ולסגירת הבורסה באותה תקופה. לאחר קריסת המניות נאבק כעורך הכלכלי של הג'רוזלם פוסט, להדחת האחראים.
בתחילת שנות ה-90 מונה ליועץ הכלכלי ואחראי הרפורמות במשק של שר האוצר יצחק מודעי. בתפקידו יזם וביצע רפורמות בשוק ההון, המיסוי, הביטוח הלאומי, רגולציה בשווקים השונים ותיאום וקשרי עבודה של לשכת שר האוצר עם הכנסת ובנק ישראל.
בשנים 1990-1992 טרם יציאתו ללונדון בתקופת כהונתו של יצחק שמיר כראש ממשלה, ניסח את בקשת הסיוע של לערבויות ממשלת ארצות הברית לישראל בסך 10 מיליארד דולר, מהלך שנתן יציבות כלכלית לישראל. הביא להקלה משמעותית בגיוס הון של ישראל בחו"ל בתקופה בה המדינה הייתה במצוקה ובקשיים ביכולת של גיוס הון בעולם.
שינה את שיטת המיסוי על עובדים זרים בישראל, באמצעות ביטול נקודות הזיכוי להם זכאים האזרחים הישראלים.
בשנים 1992 - 1007 שימש כציר כלכלי בשגרירות ישראל בבריטניה מטעם משרד האוצר במשך חמש שנים. כנספח מסחרי מטעם משרד התמ"ת בלונדון במשך שנתיים וכנציג משרד התקשורת בעיר זו.