בין תפקידיו בהבימה: "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (ניק), "ממלא המקום" (ריקרדו פונטאנה), "טנגו" (ארתור), "הטירה" (יוסף ק.), "המאהב" (ריצ'רד), "מסע יום ארוך אל תוך הלילה" (אדמונד), "האחים קרמזוב" (איוון), "השחף" (קונסטנטין), "הרובע העתיק" (הסופר), "צ'כוב צ'כובה" (צ'כוב), "טיול בין העצים" (הנימון), "אלזה" (וורנר הרמן), "יהוא" (זיף), "נושים" (גוסטב), "העלמה והמוות" (ד"ר מיראנדה), "האב" (ד"ר אוסטרמרק), "רוחות" (פאסטור מאנדרס), "אנה וייס" (דוד), "קדיש לנעמי" (לואי גינסברג), "הנאהבים והנעימים" (הרב יוד'ל), "הנסיגה ממוסקבה" (אדוארד), ו"אנטיגונה" (שליח).
כמו כן שיחק בהצגות בתיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, בית ליסין, ובתיאטרון אנסמבל הרצליה.
בתיאטרון חיפה שיחק ב"אילוף הסוררת" (לוצ'נטיו), "אנדורה" (מאן דהוא), "מעגל הגיר הקווקזי", "הלילה לאיש", "מרחב מוגן" (נחמיה), "הנכד" (מנחם), וב"מדלן" (סר צ'ארלס סטרמן).
בתיאטרון באר שבע שיחק ב"פילדלפיה אני בא" (האב), "כולם היו בניי" (ג'ו קלר), "אחרון ימיה" (פרופסור ברגר) וב"הרבה רעש על לא כלום" (לאונאטו).
בתיאטרון "בית ליסין" שיחק ב"המחיר" (ויקטור), "דולפינים", "הדוד וניה" (פרופסור סרבריאקוב), וב"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (ג'ורג'), אשר על משחקו בהצגה זו זכה בשנת 1989 בפרס מרגלית.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה שיחק ב"שלוש אחיות" (בתור צ'בוטיקין) וב"פימה" (בתפקיד ברוך) .
בשנות השבעים והשמונים העלה שתי הצגות יחיד בבימויו של יצחק שאולי, "קהיר פברואר 78" של המחזאי יצחק בן-נר שעלתה בשנת 1982, ו"פרחים לעכבר לבן", המבוססת על הסיפור הקצר "פרחים לאלג'רנון" מאת דניאל קיז. ובתרגומו של אהוד מנור. ההצגה הועלתה במשך 11 שנים משנת 1974 ועד לשנת 1985.
בשנת 2014 עלתה בהשתתפותו ההצגה "הבחירה" של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
קולנוע וטלוויזיה.
בין תפקידיו בקולנוע ובטלוויזיה: "מצדה", "גולדה", "קסטנר", "המכון", "דום לב", "מיי פירסט סוני", "היה נהדר!","חדר מלחמה" ו"כתב פלילי", "60 שעות לסואץ" של קובי יגר, "על חבל דק" של מיכל בת-אדם, " של מיכל בת-אדם, "סיפור אינטימי" של נדב לויתן, "זמן אמת" ו"קו 300" (בתפקיד יצחק זמיר) של אורי ברבש, "עץ הדומים תפוס" של אלי כהן, "סודות משפחה" של ניצה גונן, "השיבה מהודו" של מנחם גולן, ו"אבידות ומציאות" של שבי גביזון. בשנת 2013 שיחק בסרטו של תום שובל, "הנוער", ובאותה שנה השתתף בסרט קצר המתאר את סיפורו המקראי של תל שילה ומוקרן במגדל הרואה על מסך ברוחב 12 מטרים. ב-2015 גילם את דמותו של עמוס עוז המבוגר בסרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך". ב-2017 השתתף בסרטו של אריק רוטשטיין "אנטנה". ב-2022 השתתף בסרט הקצר "מכתב לחזיר", שיצא לאחר מותו.
פרסים.
אלכס פלג זכה בפרס מאיר מרגלית (1989), פרס עיריית תל אביב ע"ש משה הלוי (1996), פרס קלצ'קין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל (1998) ובפרס רוזנבלום למפעל חיים מטעם עיריית תל אביב (2007). בנימוקי השופטים לפרס רוזנבלום נכתב: "פלג, מגדולי השחקנים של התיאטרון הישראלי, מקצוען עד לשד עצמותיו, הופיע במגוון עצום של תפקידים... בכולם הפגין אינטליגנציה, רצינות ומחויבות, שאליהם ידע לרתום אותו להט ההופך שחקן לשחקן גדול באמת".
בשנת 2016 זכה פלג בפרס אמ"י על מפעל חיים. הפרס ניתן מטעם איגוד אמני ישראל על תרומה וחשיבות גדולה לתרבות הישראלית.
מישלין אוסטרמייה
מישלין אוסטרמייה (בצרפתית: Micheline Ostermeyer; 23 בדצמבר 1922 - 17 באוקטובר 2001) הייתה אתלטית צרפתייה-יהודיה רב גונית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב מלונדון 1948. נוסף לכך הייתה פסנתרנית בינלאומית שהופעיה בקונצרטים והקליטה יצירות רבות.
קורות חיים.
אוסטרמייה נולדה ברנג'-דו-פלייה, במחוז פה-דה-קאלה וגדלה בתוניסיה. היא אחיינית-רבא של הסופר הנודע ויקטור הוגו ואחיינית של המלחין לוסיין פארוש. היא החלה ללמוד לנגן בפסנתר כבר בגיל 4. בגיל 14 עזבה את בית הוריה בתוניסיה על מנת ללמוד בקונסרבטואר של פריז. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היא חזרה לתוניסיה, שם ניגנה רסיטל לפסנתר פעם בשבוע כחצי שעה ברדיו של תוניס.
באותה תקופה החלה להשתתף במשחקי כדורסל ובתחרויות באתלטיקה. בתום המלחמה היא המשיכה הן בספורט והן בלימודי הפסנתר בקונסרבטוריון.
קריירה בספורט.
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 זכתה אוסטרמייה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.84 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה אוסטרמייה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 13.75 מטר, לפני אמליה פיצ'יניני מאיטליה (13.09 מטר) ואינה שיפר מאוסטריה (13.08 מטר), כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 13.14 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.92 מטר לפני אדרה קורדייל-ג'נטיל מאיטליה (41.17 מטר) ובת ארצה ג'קלין מזיאה (40.47 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.61 מטר, אחרי אליס קוצ'מן מארצות הברית (1.68 מטר) ודורות'י אודם-טיילר מבריטניה (1.68 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1950 זכתה אוסטרמייה בשתי מדליות ארד בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.7 שניות ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.37 מטר. נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.22 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.5 שניות.
אוסטרמייה התגוררה והתחתנה בביירות, לבנון באוקטובר 1952. היא זכתה עם מועדון אגודת הספורט הארמנית בתואר אלופת צפון אפריקה ולבנון בכדורסל בשנת 1953.
קריירה כפסנתרנית.
הקונצרט הראשון של אוסטרמייה בפסנתר נערך בתוניס ב-12 ביוני 1935, בהיותה בת 12. לאחר שזכתה בפרס ראשון בפסנתר בקונסרבטוריון ב-13 ביולי 1946 היא השתתפה בתחרות בינלאומית לפסנתר שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1947 וסיימה במקום רביעי מתוך 900 מתחרים. היא הופיעה בקונצרטים רבים. היא מלמדת תורת המוזיקה בקונסרבטוריון של לוריאן, במשך כשמונה שנים. לאחר מות בעלה בשנת 1965, מסרטן הלבלב, היא עברה ללמד בקונסרבטוריון של סן-ז'רמן-אן-לה במשך כשתים עשרה שנים.
מישל מרטלי
מישל ז'וזף מרטלי (בצרפתית: Michel Joseph Martelly, נולד ב-12 בפברואר 1961), הידוע גם בכינויו האמנותיים "מיקי המתוק"' (Sweet Micky) או "טט קאלה" (Tèt Kale "ראש מגולח"), הוא זמר-יוצר ופוליטיקאי מהאיטי, שכיהן כנשיא האיטי בין מאי 2011 לפברואר 2016.
מרטלי הוכרז כמנצח בסיבוב הבחירות השני לנשיאות, ב-4 באפריל 2011. מרטלי גבר על יריבתו מירלנד מניגא בת ה-70, הגברת הראשונה לשעבר, אשתו של לסלי מניגא. מרטלי הושבע כנשיאה של האיטי ב-14 במאי 2011. בנאומו הראשון כנשיא, הוא הפציר באזרחי המדינה להפסיק לחיות בפלגנות. כמו כן, קרא מרטלי לאזרחים לכבד את חוקי המדינה, לשלם את המיסים, ולעבוד יחד על מנת להצעיד את המדינה קדימה.
ביוגרפיה.
מרטלי הוא בנו של מפקח במפעל דלקים של חברת "של" בן מעמד הביניים. אמו צאצאית לשושלת המוזיקאים דה־פראדין. הסב מצד האם, אוגיסטן דה פראדין, נודע כ"טורבדור" שמחה בשנות ה-1920–1930 נגד הכיבוש האמריקאי באי. מרטלי גדל בקארפור, קרוב לפורט-או-פרנס. הוא למד בעצמו לנגן בפסנתר לפי שמיעה. אחרי שסיים את לימודיו בתיכון "סן לואיס דה גונזאג", עשה בחינות בגרות במרכז ללימודי תיכון, וניסה ללא הצלחה להתקבל ללימודי רפואה. זמן קצר למד באקדמיה הצבאית של האיטי לפני שפרש ועבר עם אשתו ללייקווד, בקולורדו שבארצות הברית, ונרשם ללימודי בניין. ב־1986, אחרי סמסטר אחד, התגרש מאשתו וחזר להאיטי. הוא שב לאחר מכן לארצות הברית עם מי שהייתה אז בת זוגו. השניים התגוררו במיאמי, בה התחתנו ובה נולד להם בנו הראשון, אוליבייה. ב־1987 חזר שוב להאיטי.
מרטלי נודע במהלך השנים כזמר יוצר בתחום מוזיקת פופ האיטית, הקרויה "דאנס מוזיק" או "קומפא". מרטלי היה מעורב פוליטית גם לפני נשיאותו, הוא היה מקורב לנשיא רנה פרבאל, תמך בהפיכה שהדיחה את הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד ובמהלך הדיקטטורה הצבאית. בשנים 1991–1994, היה מקורב ללטננט-קולונל, ז'וזף מישל פרנסואה, מפקד משטרה וראש כנופיות המוות של ה"טונטון מקוט" שנשפט בהמשך בהיעדרות על פשעים נגד האנושות. בימי נשיאותו השנייה של אריסטיד, הביע מרטלי במופעיו בקורת חריפה על הנשיא ומשטרו.
נשיאותו.
אחרי סיבובי הצבעות קודמות שבוטלו עבר אי סדרים וזיופים, מרטלי נבחר מטעם הרשימה "רפונס פייזאן" (תשובת האיכרים), בעלת מגמה שמרנית.
ב-21 באפריל 2011 הוכרז למנצח בסיבוב השני של הבחירות הנשיאותיות מ-20 במרץ 2011, כשקיבל 67.57% מקולות הבוחרים, מול מועמדת המחנה השמאלי, מירלאנד מניגא. נכנס לתפקיד ב-14 במאי 2011.
היה זה מקרה ראשון של מעבר חלק דמוקרטי של רסני השלטון מנשיא אחד לאחר שנבחר משורות האופוזיציה.
כנשיא נמצא בעימותים תכופים עם הפרלמנט. אחרי ניסיונות של דניאל-ז'ראר רוזייה וברנאר גוס, שלא קיבלו את אישור הפרלמנט, ב-18 באוקטובר 2011 הורכבה ממשלה בראשות ד"ר גארי קוני (Conille), בן 45, רופא ופקיד או"ם לשעבר.
הוא התפטר כעבור זמן קצר בפברואר 2012 והוחלף על ידי שר החוץ והדתות, לוראן לאמוט' שכיהן עד דצמבר 2014 כשבא במקומו פול אוונס.
ב-25 ביולי 2011 ניצל מרטלי מהתנקשות בחייו.
בשנים 2013–2015 התחוללו הפגנות רבות נגד השלטון בגלל יוקר המחיה ובגלל דחיות הבחירות לסנאט ולפרלמנט. בינואר 2015 הפרלמנט פוזר מבלי שייבחר אחד חדש והנשיא המשיך למשול בעזרת צווים.