נחשב לאחד הבולרו המפורסמים ביותר (או למפורסם ביותר).
מחדשי השיר.
בין האמנים שביצעו גרסאות כיסוי לשיר ניתן למנות את:
ועוד רבים.
ארנולד ון פורייסט
ארנולד ון פורייסט (בהולנדית: Arnold van Foreest; 1863–1954) היה שחמטאי הולנדי.
אחיו הצעיר של דירק ון פורייסט, זכה שלוש פעמים באליפות הולנד, בשנים 1889, 1896 ו-1902.
קריירה.
הוא הגיע למקום השמיני בתחרות האג בשנת 1878 בגיל 15 (אליפות הולנד, ניצח: פולק דניאלס) והגיע למקום החמישי בתחרות אוטרכט 1886 (אליפות הולנד, ניצח: דירק ון פורייסט), הגיע למקום השלישי בתחרות רוטרדם 1888 (אליפות הולנד, ניצח: רודולף לומן, שני דירק ון פורייסט). בשנת 1889 הגיע ון פורייסט למקום השמיני בתחרות אמסטרדם (ניצח: עמוס ברן).
בתחרות שהתקיימה בגודה, בשנת 1889 (אליפות הולנד) ניצח ון פורייסט. הוא חלק מקום ראשון בתחרות חרונינגן בשנת 1893, ניצח בתחרות חרונינגן בשנת 1896, הגיע שני, אחרי בלייקמאנס בתחרות ליידן 1896, חלק מקום 3-4 בתחרות האג בשנת 1898 (ניצח: טרסלינג), הגיע למקום השלישי בתחרות הארלם 1901 (ניצח: אדולף אולנד) וניצח בתחרות רוטרדם בשנת 1902.
ון פורייסט חלק מקום ראשון עם פרנק מרשל בתחרות אמסטרדם בשנת 1911 והגיע למקום ה-14 בתחרות שבינגן בשנת 1913 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
לוקס (פירושונים)
עתי ציטרון
עתי ציטרון (נולד ב-3 ביולי 1953) הוא במאי תיאטרון ישראלי. כיהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב בשנים 2007–2010. פרופסור חבר וראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה בשנים 2005–2009.
פעילות אמנותית, מרצה.
ציטרון למד בימוי לתואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. את לימודי הדוקטורט עשה במחלקה ללימודי המופע (Department of Performance Studies) באוניברסיטת ניו יורק, כשהוא משמש עוזר הוראה לפרופסורים ריצ'רד שכנר (Richard Schechner) ומל גורדון (Mel Gordon). הוא זכה פעמיים במלגת פולברייט ללימודים ולמחקר תיאטרוני בארצות הברית. משנות ה-80 ציטרון מלמד במסגרות שונות, מרצה, כותב, מביים ועוסק בניהול אמנותי. בכל עיסוקיו האמנותיים, הוא מזוהה עם התיאטרון האחר בישראל, בעיקר עם התיאטרון החזותי, וכן חוקר את הקשר בין תיאטרון ניסיוני לבין מופעי פולחן, שאמאניזם וקרנבל בחברות מסורתיות. ציטרון לימד גם בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, בחוג לאמנות התיאטרון ובתוכנית הרב תחומית של הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לעיצוב לאמנויות הבמה בהנהלת רקפת לוי, בשלוחת קולג' ברטון הול של אוניברסיטת לידס, שם ריכז את הלימודים לתואר שני בתיאטרון ובאוניברסיטת ניו יורק.
פעילות אמנותית, בימוי.
ציטרון כתב וביים בעיקר בתיאטרון שוליים. בראשית דרכו כבמאי העלה את ערב שירי האהבה הערבי-עברי, השתדלות נוספת בתיאטרון הקומה השלישית ביפו, עם השחקנים ראתב עאוודה ואירית מוהר והמוזיקאי שלמה בר. ב-1982 העלה בניו יורק את "תוקע פגיון במחוך שלה" (Plunging My Dagger Into Her Corset) על פי סונאטת קרויצר של לב טולסטוי ויומניה של סוניה, אשת טולסטוי. ב-1985 העלה תיאטרון בית ליסין את מחזהו, "פן", על חייו של המשורר אלכסנדר פן. ב-1987 זכה בפרס הראשון של אירועי הרחוב בפסטיבל ישראל על בימוי יצירתו של אלדד זיו, אין זו בן זו: האופרה. השניים המשיכו לשתף פעולה בבימוי ינתי פרזי בתיאטרון החאן הירושלמי שנה מאוחר יותר.
ניהול בית ספר לתיאטרון חזותי.
בין 1993 ל-2000 ניהל ציטרון את בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים. בשנים אלו פיתח תוכניות לימוד בינתחומיות, יצר קשרים בינלאומיים עם מוסדות דומים ועם פסטיבלים באירופה (תלמידי בית הספר זכו במספר פרסים בפסטיבלים אלה), פיתח תוכנית לימודים אקדמית (בשיתוף עם מכללת דוד ילין) וקידם לימודי ליצנות ומולטימדיה.
מנהל פסטיבל עכו.
בשנים 2001–2004 היה ציטרון מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. בתפקיד זה ביקש לבחון מחדש את המושג "תיאטרון אחר" והזמין לפסטיבל אמנים בינתחומיים רבים, שיצרו לראשונה בתיאטרון. בין האמנים שהופיעו בשנים אלו בפסטיבל היו: הילה לולו לין שיצרה ב-2002 את העבודה "טיפת חלב", מיכל היימן שיצרה את העבודה האינטראקטיבית, "מה את חושבת?", אורי דרומר עם יצירתו "עורי" (פרס ההצגה הטובה ביותר, 2002) ונאורה שם שאול שיצרה את "מדיאה X" – הצגה שניתן היה לצפות ולהשתתף בה, הן בתיאטרון והן בבית, באמצעות האינטרנט. בארבע השנים בהן ניהל את פסטיבל עכו, פיתח ציטרון את הדו-שיח עם תושביה הערביים של העיר ויזם פרויקטים של שיתוף פעולה ערבי-יהודי. סדנת "שפה משותפת" הפגישה יוצרים משני העמים באמצעות תיאטרון התנועה ההודי.
תיאטרון יהודי-ערבי.
בקבוצת תיאטרון הרחוב למדו יחד בני נוער ערביים ויהודיים את טכניקות המשחק, המוקיונות והלהטוטנות של תיאטרון הרחוב. במסגרת התחרות הוצגו דרך קבע הצגות בערבית, ביניהן "פסאתין" של ראידה אדון ו"שינתיאן" של חאולה חאג' דיבסי (פרס ההצגה הטובה ביותר, 2002) – שתיהן בבימוי מאזן גטאס, "האוטובוס" מאת איימן אגבאריה ו"יום בחיינו" של סעדאללה וואנוס בבימוי מוחמד בכרי.
פרס עיריית תל אביב.
על מכלול יצירתו כבמאי, כיוצר וכמנהל פסטיבל עכו ובית הספר לתיאטרון חזותי זכה ציטרון בשנת 2004 בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב-יפו. בנימוקים לפרס ציין חבר השופטים, בין היתר,
יצירות נוספות.
בשנת 2006 יצר את הסיאנס של רומיאו – תיאטרון מוזיקה על פי האלבום The Juliet Letters של אלביס קוסטלו ורביעיית ברודסקי. בגרסה העברית, שעלתה במרכז סוזן דלל ובתיאטרון המעבדה בירושלים כיכב תומר שרון (תומש) ולצידו, חברות הרביעייה הישראלית העכשווית. גרסה אנגלית של המופע עלתה בפסטיבל בוונקובר בפברואר 2007 והוזמנה להשתתף בפסטיבל הפרינג' באדינבורו. ב-2008 ביים את מחזהו של ז'ורז' פרק, העלאה במשכורת, במסגרת החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב, אותו ניהל ציטרון בשנים 2007–2010, התאפיין גם הוא בבינתחומיות, כשהתוכנית כללה עבודות רבות של אמנים פלסטיים, כוריאוגרפים ומוזיקאים, לצד יצירות של קבוצות תיאטרון רחוב מסורתיות, להטוטנים ומוקיונים.
בשנת 2016 מביים את ההצגה "על אביסו זה לא, תיאטרון בשפת סימנים לחירשים ושומעים כאחד", ההצגה הועלתה בניו יורק ובפסטיבל עכו והיא נבנתה באלתור ומתוך שיתוף פעולה עם המחקר המעבדתי של פרופ' וונדי סנדלר "הדקדוק של הגוף". המחזה נכתב באלתורים עם השחקנים, והוא מופע שכולל כמה משפטים בלבד הנאמרים בפתיח.
לוקאס
לוקאס או לוקא הוא קדוש נוצרי לו מיוחסים הספר השלישי והחמישי בברית החדשה, הבשורה על-פי לוקאס ומעשי השליחים. יחד עם מרקוס ומתי הוא נחשב לאחד ממחברי הבשורות הסינופטיות. מת בשנת 80 לערך בתבאי שבבויאוטיה.
מלבד הספרים המיוחסים לכתיבתו בהם אינו נזכר בשמו, לוקאס נזכר בברית החדשה ב-3 מאגרותיו של פאולוס: האיגרת השנייה אל טימותיוס, האיגרת אל הקולוסים והאיגרת אל פילמון, בהן הוא מוזכר על ידי פאולוס כרופא וכחברו לעבודת הפצת הבשורה.
על פי המסופר בכתבי הקודש הנוצריים, לוקאס, שנולד באנטיוכיה היה רופא במקצועו, ובן לווייתו של פאולוס. לוקאס התלווה אל פאולוס למקדוניה ולאחר מכן לרומא. עם זאת, חוקרים מודרניים מטילים בכך ספק: תוכנם של שני הספרים המיוחסים ללוקאס אינם מעידים על היכרות אישית עם אדם שהכיר את ישו.
על פי המסורת הנוצרית נחשב לוקאס לאיקונוגרף ולצייר הראשון של מרים, אם ישו ושל ישו עצמו הנמצא בזרועותיה.
הכנסייה הקתולית מציינת את יום חגו ב-18 באוקטובר והוא נחשב לקדוש מגן של הציירים, הרופאים והמנתחים. באיקונוגרפיה הנוצרית מסומל לעיתים קרובות על ידי שור מכונף.
פוסט ת'ראש
חסידות ראדומסק
חסידות ראדומסק היא חסידות שנוסדה בעיירה ראדומסק שבפולין באמצע המאה התשע עשרה וראשיה היו האדמו"רים למשפחת רבינוביץ.
האדמו"ר הראשון - ה"תפארת שלמה".
האדמו"ר הראשון של החסידות, רבי שלמה הכהן רבינוביץ, נולד בעיירה ולושצ'ובה, תלמיד החוזה מלובלין. בילדותו התחנך בפיטרקוב ושם נמשך לחסידות.
רבותיו המובהקים של רבי שלמה היו רבי מאיר מאפטא ורבי פישל מסטריקוב. בשנת תקצ"ד מונה לכהן כרב העיר ראדומסק ומאות חסידים החלו לבוא לשמוע את דברי תורתו. בתחילה ניסה לשלחם מעל פניו, אולם ככל שהתרבו הנוסעים לראדומסק נאלץ להיענות לרצונם.
בשנת ה'תר"ג (1843) נפטר רבי ישכר בר מרדושיץ. באסרו חג של פסח ה'תר"ח (1848) נפטר רבי יצחק מוורקה. רבים מחסידי שניהם הצטרפו אל הנוסעים לראדומסק. עם עלותו של רבי משה מלעלוב לארץ ישראל ציווה לחסידיו שיסעו לראדומסק.
את עיקרי תורתו כתב האדמו"ר מראדומסק בספרו "תפארת שלמה" על התורה ועל המועדים. הגותו עוסקת בעיקר במידת היסוד (אחת מעשר הספירות שבקבלה) וביוסף הצדיק, הקשור בספירה זו. לדבריו, המפתח לעליה בתורה ובשאר המידות הוא ההתגברות על התאוות.
אחרי פטירתו מונה בנו, רבי צבי מאיר רבינוביץ, לשמש כממלא מקומו אביו ברבנות העיר ראדומסק. בנו הצעיר, רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, מונה כממלא מקומו באדמו"רות ראדומסק.
לאחר פטירתו של רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, בי"ג באלול ה'תרנ"ב, מילא את מקומו באדמו"רות בנו רבי יחזקאל רבינוביץ (בעל ה"כנסת יחזקאל"). בן אחר, רבי נתן נחום רבינוביץ, התחיל לכהן באדמו"רות בקרימילוב, ממנה עבר לזוויירצ'ה, ונודע כ"הרבי מקרימילוב".