קנוהל מציע תאוריה לפיה עם ישראל התגבש משלוש קבוצות אתניות שונות, שהגיעו לכנען בזמנים שונים:
לשלוש הקבוצות מכנים משותפים רבים, שעליהם התבססה ההתמזגות ביניהם: הבריחה/גירוש, המסע במדבר, וכמובן המיקום הסופי המשותף. הצדדים הדומים באירועים שהובילו להגעת כל אחת מהקבוצות לארץ כנען הקלו על יצירת המיתוס המשותף לכולן.
התפתחות האמונה.
המלכת אל.
תושבי כנען המקוריים האמינו בפנתיאון האלים הכנעני, בראשו עמד אבי האלים אל וזוגתו אשרה. כאשר הגיעה לכנען הקבוצה הגדולה של הפליטים מחרן, הביאו עימם את הפולחן הנהוג במולדתם. אולם כפי שקורה לקבוצות מהגרים רבות, אימצו המהגרים מחרן את האלים המקומיים, כאשר את האל הראשי של חרן דגן זיהו עם אל. קבלתו של "אל" הכנעני על ידי הפליטים משתקפת בשם שאימצו לעצמם - ישראל, שמשמעותו "ישלוט אל" כאשר הקידומת "ישר" באה מהפעל "שרר" (כמו למשל בספר שופטים ט' 22: "וישר אבימלך על ישראל"). כך מתפרשת קריאתו של יעקב על המזבח בשכם: "אל אלוהי ישראל" (בראשית ל"ג 20) - אל הכנעני מתקבל כאלוהי הקבוצה שמתכנה מעתה ישראל.
הגעתו של יהוה והשתלבותו באמונה.
קבוצת הלויים אשר הגיעה לכנען מאוחר יותר, "אימצה" במהלך מסעה במדבר את האל יהוה, כנראה בעקבות המגע שנוצר ביניהם לבין המדיינים ואשר בא לידי ביטוי במקרא בסיפורים אודות יתרו וצפורה. קנוהל טוען כי גם בקרב המדיינים היה מקובל איסור לייצוג האל בפסל - איסור שמצא את דרכו לאמונה הישראלית הקדומה. קבוצה זו שהושפעה מאוד מהמונותאיזם של אחנתון מביאה עמה גם תפישה של אל יחיד, המנוגדת לפוליתאיזם שהיה מקובל בכנען.
כאמור, בשל הגעתם המאוחרת של הלויים נמנע מהם לקבל נחלה כשבט, מה שאילץ אותם לעבוד בפולחן. מעמדם זה איפשר להם להפיץ ולחזק את פולחן יהוה. בתחילה, נתפס יהוה כאחד מבניו של אל, ועם הזמן הלך ותפס מקום כחשוב שבהם ואף זוהה עם אל עצמו.
עם זאת, נטישת הפולחן המקובל של אלי כנען הרבים, ובמיוחד פולחנים הקשורים בפריון "הצמידו" ליהוה בת זוג. הדים לכך ניתן למצוא בממצאים ארכאולוגיים ("יהוה ואשרתו"), בסיפור הכנסת צלם האשרה למקדש על ידי המלך מנשה וכן בשמות כגון "ענתיהו" - שילוב של ענת ויהוה.
קבלתו של יהוה כאל יחיד.
פולחן העגל.
ההתגלות הראשונה של הדרישה לעבוד את יהוה לבדו מתגלה במקרא בסיפורי הנביאים אליהו ואלישע הפועלים כנראה במאה התשיעית לפנה"ס. קנוהל מבחין במיוחד בעובדה שגם אליהו וגם יהוא המצטיירים בסיפור המקראי כקנאים ליהוה, פועלים נגד פולחן הבעל אך אינם פוגעים בפולחן העגל, המיוחס במקרא לירבעם בן נבט. התאוריה אותה מעלה קנוהל היא כי מרגע שהתקבל יהוה לפנתיאון האלים הכנעני, בהיותו בנו של אל אשר יוצג בדמות שור, סומל זה כעגל. הישראלים, שקיבלו את יהוה שהובא על ידי הלויים, ביקשו לשמור בדרך זו על מעמד הבכורה של אל. הד לשלב הדואלי הזה ניתן למצוא בקריאה "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", הקריאה המאפיינת את פולחן העגל, ובמקומות רבים נוספים במקרא.
ההתנגדות לפולחן העגל.
פולחן העגל עורר התנגשות בין הישראלים ללויים בשלושה מישורים:
על פי המקרא, במאה השמינית לפני הספירה יוצאים הנביאים הושע בן אלה, עמוס, מיכה וישעיהו גם נגד פולחן העגלים. נביאים אלו, בכל הנוגע לפולחן האל, מאמצים לחלוטין את גרסת הלויים.
נושאים נוספים.
נושאים נוספים אליהם מתייחס הספר הם פרשת ברית שכם, אשר לטענת קנוהל הייתה הברית המקורית שנערכה בין הישראלים ללויים, ובה התקבל יהוה כאל של הישראלים, מהותה של "אמונת משה" ומקורותיה המצריים, ומקורות הדרישה לאמונה קנאית באל.
ספר ההמשך.
בשנת 2012 הוציא קנוהל ספר חדש, "השם", בו שינה את עמדתו בחלק מקביעותיו בספרו "מאין באנו". בפרט, קנוהל קובע כי הגרעין המצרי שממנו צמח שבט לוי מקורו בשבויים מצריים, ולא בעבדים שמיים שברחו ממצרים. לפי מחקר מאוחר זה של קנוהל, מקורו של סיפור יציאת מצרים אינו באירוע בריחה זה, אלא בנדודיהם של פליטי חרן במדבר הסורי והיתקלותם בצבא מצרי שנלחם שם באותה תקופה, סמוך לקרב קדש, ובשחרור ארץ כנען מעול השליטה המצרית שבא בעקבותיו. עם זאת, כמה רעיונות עיקריים משותפים לשני הספרים: ראיית עם ישראל כתוצאת גיבוש של מספר קבוצות אתניות, שהמרכזית שבהן הגיעה מאזור חרן; חשיבות התוהו ובוהו הגאו-פוליטי של המאות ה-12-13 לפנה"ס כרקע להתגבשות זו; והתפתחות האמונה הישראלית כסינתזה של מספר יסודות שונים.
אמריהו כהן הראש
אֲמַרְיָהוּ כֹהֵן הָרֹאשׁ היה כהן בבית המקדש בימי יהושפט מלך יהודה, ייתכן שהיה הכהן הגדול או רק פקיד.
בעת גמר מלחמת ישראל ויהודה עם מלך ארם והריגת אחאב, מסופר כי חזר המלך יהושפט אל ירושלים ועסק במינוי שופטים:
חוק לשון הרע
תוכנית רמז-שמיר
תכנית רמז
יאן חיס
יאן חיס (בהולנדית: Jan Gies; 18 באוקטובר 1905 - 26 בינואר 1993) היה איש המחתרת ההולנדית בעת הכיבוש הנאצי של הולנד וחסיד אומות העולם, שיחד עם אשתו, מיפ חיס, סייע להחביא את אנה פרנק ומשפחתה מפני השלטונות הנאציים.
ראשית חייו.
יאן חיס (נולד בשם הנק ון סנטן) נולד בשנת 1905 באמסטרדם ובשנת 1933 החל לעבוד כמנהל חשבונות בסניף חברת אופקטה בעיר, אותה ניהל אוטו פרנק. ב-28 ביולי 1941 הוא נשא לאישה את מיפ חיס, עובדת החברה. הוא התמנה למנהל בפועל של החברה באמסטרדם.
פעילותו להצלת יהודים בתקופת השואה.
בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופקטה, את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך"), שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור עבור משפחת פרנק. הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר, החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעין זר. חלונות הצד האחורי של הבית הואפלו כמו כל חלונות אמסטרדם באמצעות לוחות שחורים. הדבר נעשה בפקודת הגרמנים כדי להכביד על מטוסי צבאות בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין, את סיכויי ההתגלות של המסתתרים בבית האחורי. בחודש יולי 1942 קיבלה מרגוט פרנק זימון מטעם הלשכה המרכזית להגירת יהודים, שהורה לה להתייצב לצורך העברה למחנה עבודה. אוטו פרנק החליט כי הגיע העת לעבור למחבוא המוכן. אנשי הקשר של משפחת פרנק ואנשי שלומם היו אחדים מעובדיו של אוטו פרנק- ויקטור קוגלר, יוהנס קליימן, מיפ חיס ובעלה יאן ובפ ווסקאול. אנשים אלו היו הקשר היחיד של משפחת פרנק ותושבי המחבוא האחרים לעולם החיצון. הם סיפקו את צורכיהם, דאגו לשלומם והביאו להם חדשות מהולנד, אירופה והעולם. המשימה הקשה ביותר לסייענים הייתה אספקת מזון למחבוא והיושבים בו, תוך סיכון ממשי של חייהם אם ייתפסו בידי השלטונות.
בבוקר של יום ה-4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל סילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
לאחר המלחמה.
יאן חיס ואשתו שחזרו למחבוא, מצאו את יומנה של אנה פרנק ומסרו לידי אוטו פרנק, הניצול היחיד; לאחר תום המלחמה, הם אירחו את אוטו בביתם במשך 7 שנים עד שהיגר לשווייץ. בני הזוג חיס, שהיו גיבורי יומנה של אנה פרנק, הפכו לדמויות מפורסמות לאחר פרסום היומן והקדישו את חייהם לזכרה של אנה פרנק. ב-8 במרץ 1972, הכיר יד ושם ביאן ובמיפ כחסידי אומות עולם.
יאן חיס נפטר בשנת 1993, בגיל 87 כתוצאה מסוכרת.
הרברט האגן
הרברט האגן (בגרמנית: Herbert Hagen; 20 בספטמבר 1913 – 7 באוגוסט 1999) היה פושע מלחמה ששירת כקצין באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס. הגיע עם אדולף אייכמן בביקורו החטוף בארץ ישראל בשנת 1937. בתקופת השואה נטל חלק בשילוחם של יהודי פריז למחנות ההשמדה.
ביוגרפיה.
הרברט מרטין האגן נולד בעיר נוימינסטר שבגרמניה. בשנת 1933 גויס לאס אס על ידי קולונל האס אס פרנץ זיקס האידאולוג הנאצי, מי שבעתיד היה מיועד לעמוד בראש ששה איינזצגרופן שיפעלו בבריטניה כשזו תכבש על ידי הנאצים.
בשנת 1936 הועבר האגן לארגון האס דה. שנה לאחר מכן, ב-1937, התמנה לראש המחלקה היהודית של הארגון - מחלקה II 112, ובגיל 24 היה לאחד מראשי המחלקות הצעירים ביותר של הארגון. במחלקה זו פגש את אדולף אייכמן שהיה נתון תחת פיקודו. באוקטובר אותה שנה יצאו האגן ופיקודו אייכמן בספינה הרומנית "רומניה" לביקור בארץ ישראל המנדטורית, כדי לבדוק את אופציית ההגירה של יהודים לארץ ישראל. הספינה עגנה בנמל חיפה, אולם כיוון שהשלטונות הבריטיים סירבו להעניק להם אשרת ביקור הם ירדו לחוף למשך כ-6 שעות בלבד, במהלכן ביקרו במושבה הגרמנית ובחלקים היהודיים של העיר ולאחר מכן המשיכו לקהיר. בשובו לגרמניה יצא האגן למסע ברחבי המדינה לשם גיוס צעירים לשורות האס אס.
לאחר האנשלוס - סיפוח אוסטריה לגרמניה במרץ 1938, הגיעו אייכמן והאגן אל הקהילה היהודית בווינה כדי לקבל נתונים על יהודי וינה, ובעיר נוסדה שלוחה של הלשכה המרכזית להגירת יהודים שמרכזה בברלין. ביוני 1939, לאחר כיבוש שארית צ'כוסלובקיה והפיכתה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הגיע האגן לפראג כשמטרתו להבהיר לאוכלוסייה שעליה לשים קץ להשפעת היהודים על תרבותם וכלכלתם.