בנקודה זו, הייתה חשיבות גם להצהרות האופטימיות שבאו מוושינגטון, במיוחד כאשר הגאות הכלכלית האינפלציונית בבורסה החלה לשקוע בתחילת 1927. שר האוצר מלון הפגין אופטימיות ופיזר הכרזות מעודדות בינואר ובמרץ, עם אמירות כמו "יש שפע כסף קל, שיוכל להתמודד עם כל קושי שיצוץ", ואילו הנשיא קולידג' פיזר הצהרות דומות ביוני ובאוקטובר על "עידן חדש" של שגשוג מתמיד.
שטרות הסכמה והלוואות חו"ל.
בעיה חמורה נוספת בהתנהלות הבנק הפדרלי הייתה הסכמתו לקנות, בריבית נמוכה במיוחד, כמויות בלתי מוגבלות של שטרות הסכמה (Acceptances, שטרות הדומים לשטרות אוצר קצרי טווח). בשטרות מסוג זה, הלווה (לרוב, בנקים או סוחרים גדולים) מציע לסוחרי הסכמה (בנקים או סוחרים גדולים אחרים) לרכוש ממנו שטרות הסכמה. אלו דרושים, לרוב, כדי לממן את הוצאות הלווה בהקשר של מכירת סחורה, עד לקבלת התשלום עבורה במועד מאוחר יותר (הלוואת גישור). אחרי רכישת השטרות מלווה, נהגו סוחרי ההסכמה למכור את השטרות למשקיע ובמקרה זה, למערכת הבנק הפדרלי.
ככל שהריבית על שטרות הסכמה נמוכה יותר, כך גדל הפיתוי, מבחינת הלווים, להשתמש בשטרות אלו כשיטה לגיוס אשראי. מאחר שהשטרות נועדו רק למסחר בינלאומי או לעסקאות חוץ, הייתה הגישה אליו חסומה לרוב הציבור. השערים הנמוכים במיוחד ברכישה של הבנק הפדרלי הפכו אותו לערוץ אקסקלוסיבי (כלומר, לא פתוח לציבור הרחב) ומועדף על בנקים, שהעדיפו למכור לבנק הפדרלי בעקיפין במקום לרכוש דיסקונטים ישירות בעלות גבוהה יותר. לדוגמה: ביוני 1927, 46 אחוזים מכל שטרות ההסכמה של הבנקים היו בבעלות הבנק הפדרלי, כשחלק נכבד מהם נרכשו על ידי בנקים מרכזיים של מדינות זרות בריבית נמוכה עוד יותר. משמעות הדבר הייתה שהבנק הפדרלי מימן אשראי זול עבור מדינות אחרות.
התפתחות המסחר בשטרות הסכמה הייתה אופיינית ליעד המוגדר של הבנק הפדרלי כערוץ להזרמת אשראי זול לשוק. השימוש בשטרות הסכמה חדר לשוק האמריקני בהשפעת פאול מ. וארבורג, בנקאי גרמני שהיה ידידו של בנג'מין סטרונג (ראש הסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי). וארבורג, שכיהן בראש מועצת הייעוץ הפדרלית החשובה, עמד גם בראש כמה מהגופים המרכזיים ביותר בתחום מכירת שטרות הסכמה.
לפני כינון חוק הבנק הפדרלי נאסר על בנקים לאומיים לרכוש הסכמות. אחריו, הותר להם לרכוש הסכמות סחר זר עד גבול של 50 אחוז מההון והעודף של הבנק. תיקונים מאוחרים יותר העלו את הגבול הזה בהדרגה עד 150 אחוז והרחיבו את ההגדרה לשטרי הסכמות קבילים. לפי הנוהג האנגלי, הוגבלו אלו לחלופות מתועדות, המייצגות תנועה ממשית של טובין בין מוכר וקונה ידועים. ועד הבנק הפדרלי ניסה תחילה להגביל את ההסכמות לחליפין כאלה, אך התכופף בהדרגה וב-1923 התיר גם "שטרות מימון" לא ממוסמכים, והורחבה האפשרות של סניפי הבנק הפדרלי לרכוש הסכמות חוץ טהורות (כלומר, של ממשלות זרות) עם הבשלה מותרת שמשכה הועלה משלושה לשישה חודשים. משמעות שינויים אלו הייתה שהבנקים בארצות הברית קיבלו עידוד להלוות סכומי כסף נכבדים לטווח קצר לממשלות של מדינות אחרות, כשהבקרות הנדרשות לאמינות הלווים מופחתות.
במצב זה, בשנת 1928, תחת הלחץ הפוליטי להמשיך במדיניות הכסף הקל בשנת בחירות, והחשש הפוליטי מפגיעה באירופה אם מדיניות הריבית תשתנה, נכשל הניסיון של הבנק הפדרלי לשנות את המדיניות האינפלציונית שלו.
הפיתוי של כסף זול במימון הבנק הפדרלי משך רכישות נרחבות של שטרות הסכמה ממרכז אירופה ובמיוחד מגרמניה. שטרי ההסכמה היו פופולריים במיוחד אצל ראשי המדינות השונות בגרמניה, שהשתמשו בו ככלי זול ונוח להרחבת ההוצאות הממשלתיות באותה מדינה, כשהן מקטינות בכך את שיעור ההון המושקע במפעלים ובייצור לטובת הוצאות ממשלתיות. היו כמה כלכלנים, כמו היילמאר שאכט, ראש הרייכסבנק הגרמני, וסוכן ועדת הפיצויים האמריקנית, פרקר גילברט, שהבינו את האסון האפשרי הטמון במתן הלוואות לא מבוקרות כאלו. הם פנו לסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי כדי לבולמן, אך הפיתוי לרווח קל היה גדול מדי, ומאות סוכנים למכירת הסכמות המשיכו לפשוט על אירופה, ובמיוחד על גרמניה. התוצאה הייתה שמדינות גרמניה השונות, וכן הממשלה המרכזית, נטלו הלוואות רבות מגורמים בארצות הברית, שספק אם היה להן כיסוי.
התפתחות הצעדים בדרך למשבר.
בשנים 1921-1922 הייתה בארצות הברית אינפלציה. הבנק הפדרלי יזם את האינפלציה כדי להקל על השפל של אחרי המלחמה, לעודד את הייצור ואת הפעילות העסקית, לסייע לאיכרים, ובדגש מיוחד - לאושש את השווקים הזרים באמצעות הלוואות זולות.
בשנים 1923 ו-1924 היה שוב שפל מסוים בכלכלה, הן עקב צמצום בכמות האשראי של הבנק הפדרלי, והן בגלל הפעולות הסותרות של הממשל, שלצד מתן הלוואות למדינות זרות כדי לעודד קניית מוצרים אמריקאיים, חוקק בספטמבר 1922 את חוק המכסים פורדני-מקמבר, שהיווה המשך לחוק מכסי החירום של 1921, ואף החריפו. התוצאה הייתה הפוכה מזו שאליה התכוון המחוקק: במקום ההגנה המקווה על מוצרים המיוצרים בארצות הברית, הביא החוק לסגירת השווקים האמריקאיים בפני מדינות אירופה, הפחית את יכולתן לקנות מוצרים אמריקאיים, הקשה עליהן ליהנות מהכנסות מייצוא לארצות הברית, וגרר מכסי-נגד אירופיים, שפגעו בסחר העולמי.
הצעד ההגיוני להתמודד עם הבעיה היה לבטל את החוק הכושל, אך גישה כזו הייתה מנוגדת למדיניות המסורתית של המפלגה הרפובליקנית. לכן, כדי להתמודד עם התוצאות השליליות, פנה הממשל לערוץ של הפצת כסף "זול" בארצות הברית, כשאחת ממטרות המשנה היא עידוד הלוואות חוץ. הגאות בהלוואות חוץ נמשכה מספר שנים והגיעה לשיאה באמצע שנת 1928.
לממשל האמריקני לא היה מעמד רשמי כלשהו בנוגע לשאלה למי תינתנה ההלוואות, שכן כל ההלוואות היו פרטיות, אך התערבויות שונות בניסיון לזכות במעמד לא רשמי, ובמיוחד מצידו של הובר, יצרו אצל רבים את הרושם כי ההלוואות למדינות אחרות מותרות ב"אישור" ממשלתי, מה שאפשר הלוואות לא מבוססות רבות על בסיס ההנחה שהן אושרו על ידי הממשל. בעקיפין, הייתה כאן גם הנחה סמויה כי הממשל ערב להלוואות אלו.
יעד נוסף של מדיניות הכסף הקל, הסמוי מעין הציבור, היה לסייע לבריטניה לשוב לתקן הזהב. הנפילה בערך השטרלינג, הביאה לזרימה של זהב מבריטניה לארצות הברית (ארבעים אחוז מהזהב שזרם לארצות הברית היה ממקור בריטי). כדי לשוב לתקן הזהב נדרשה בריטניה לדפלציה מסוימת, שתזרים זהב חזרה אליה, כך שתוכל לעמוד ביחס הנדרש לתקן הזהב. בריטניה לא הייתה מוכנה לעשות צעדים כאלו, בין השאר בגלל איגודי העובדים שמנעו הורדת שכר. הזרמת הכספים לשוק חוללה את האינפלציה הדרושה בארצות הברית כדי לפחת את ערכו של הזהב בה, מה שאפשר לבריטניה לשוב לתקן הזהב בשנת 1925. בהקשר זה הייתה חשיבות רבה לקשרים שנוצרו בין מונטגיו נורמן, ראש הבנק של בריטניה, ובנג'מין סטרונג, האיש החזק בבנק הפדרלי.
החזרה לתקן הזהב הייתה אשליה מסוכנת. למרות שמדינות אירופה שבו, כביכול, להתבסס על התקן שמלפני המלחמה, בפועל התבסס עתה התקן לא על זהב אלא על "בוליון זהב" ו"חליפין זהב". זו הייתה תחילתו של עידן שבו כמות הכסף ושערי המטבע נשלטים על ידי הבנק המרכזי ומתוקף הסכמות בין הבנקים המרכזיים. הפיתוי להשתמש בכלי רב עוצמה זה כדי להפיץ "כסף קל" ולפתור, לכאורה, בעיות זמניות בכלכלה, התברר בתוך זמן קצר כמשימה קשה מכדי שמדינה כלשהי תוכל לעמוד בה.
מטרה אחרונה, ולא הזניחה שבהן, להפצת הכסף הקל הייתה לסייע לנשיא קולידג' בניסיונו להיבחר שנית בסוף שנת 1924, במיוחד לאור הבטחתו לריבית נמוכה על הלוואות.
אחרי הבחירות, החלה השפעת הכסף הקל שזרם לכלכלה לדעוך שוב, ובסתיו 1926 שוב נגררה ארצות הברית לשפל קל שנמשך אל תוך שנת 1927. ביולי אותה שנה, התכנסו נורמן, סטרונג, נציגו של אמיל מורו ראש הבנק של צרפת, שארל ריסט והיילמאר שאכט, יו"ר הרייכסבאנק, להיוועדות בה ניסו נורמן וסטרונג לגייס את צרפת וגרמניה לפעולת הפצת "כסף קל" משותפת. ריסט ושאכט סרבו, כששאכט אף מביע הסתייגות קשה מעצם הרעיון של אינפלציה וכסף קל.
נורמן וסטרונג המשיכו בדרכם, על־פי הסכם שאליו כבר הגיעו מראש וכך, במחצית השנייה של 1927 ניתן להבחין בקפיצה הגדולה ביותר בכל התקופה באשראי של הבנק הפדרלי, תוצאה של רכישה רחבת היקף של שטרות ביטחון והסכמות. גם כאן, נחלו הצעדים הצלחה ראשונית: הזהב הפסיק לזרום לארצות הברית, מחירי הייצוא של מוצריה ירדו, והשטרלינג התחזק. הבנק הפדרלי המשיך 'לשפוך שמן למדורה' בהגבירו במידה ניכרת את הזרמת הכספים שלו דרך מתן תנאים נוחים להלוואות בורסאיות.
אך השפעת הצעדים, כקודמיהם, הייתה קצרת טווח. לקראת אמצע שנת 1928 הלכה הכלכלה האמריקנית והתכווצה בהדרגה לקראת מיתון קל נוסף, שהיה נחוץ לאור הזרמות הכספים הרבות. אלא שעתה פנו המשקיעים לשטרות ההסכמה שהיו ערוץ מפתה למתן הלוואות קצרות־טווח בריבית נמוכה, עם התחייבות של הבנק הפדרלי לרוכשן. היצע הכסף הגיע בסוף 1928 לשיא של 73 מיליארד. שוק המניות, שירד בחמישה אחוז בין מאי ליולי, זינק מיולי עד דצמבר ב-20 אחוזים, שמומנו כמעט בלעדית בכסף קל זה.
הבנק הפדרלי לא עשה דבר כדי לחסום את הזרקת הכסף הזו, גם בגלל לחצים מאירופה וגם בגלל לחצים פנימיים, אשר נבעו מן העובדה כי שנת 1928 הייתה שוב שנת בחירות. הבנק, עם זאת, נמנע מכאן ואילך מצעדים יזומים להזרקת כסף למערכת. היצע הכסף נותר בעינו, בשינויים זניחים, החל מתחילת שנת 1929. בהיעדר המשך הזרמת כספים, החלה הספירה לאחור לקראת השפל כשנה לפני שהוכרז על תחילתו.