לקרול היו ילדות ידידות רבות אך קשריו עם ילדים בנים, לעומת זאת, היו קרים בהרבה מכיוון שהם לא התאימו בעיניו לאידיאל היופי שהעריץ כל כך אצל ילדות, וכן משום שהוא לא העריך את אופיים. בעבר הוא אמר "אני מחבב ילדים, מלבד בנים", והחוקר מרטין גרדנר העריך ב"אליס המוערת" שיש קשר בין איבתו זו לבנים זכרים להפיכתו של תינוק הדוכסית לחזיר ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות". היו לו מספר קשרים ידידותיים עם ילדים בנים, אך הם בטלים בשישים לעומת מספרן הרב של הילדות שהיו לידידותיו. בנוסף, מראן של ילדות עירומות גרם לו הנאה מרובה, והוא צילם תמונות רבות המתעדות אותן (אמנם ברשות הוריהן של הילדות), בעוד מראם של ילדים עירומים לא מצא חן בעיניו. עובדות אלו עוררו טענות רבות לכך שהיה אופי אירוטי בקשרים אלו. הוא ציווה שכל תמונות העירום שצילם יושמדו אחרי מותו, וכיום נשארו רק ארבע מהן. אמנם, כיום מעלים כמה חוקרים את הסברה כי קשריו של קרול עם בנות לידל הייתה קשורה ברומן עם אמן דווקא.
בין אותו טיול לבין הוצאתו לאור של הספר חלה התקררות פתאומית ביחסים בין קרול לבין בני משפחת לידל. כשהייתה כבת 11, ביוני 1863, נראה שקרול כמעט ולא התראה איתם. הדפים מיומנו שעסקו ב-27 עד ה-29 לאותו חודש נתלשו על ידי אחייניתו, מנלה דודג'סון, כדי לשמור על כבודו של המת. ב-30 ביוני הוא כתב משפט אחד על כך שהם יצאו לחופשת הקיץ שלהם, והפעם הבאה בו הם מופיעים ביומנו היא כעבור חצי שנה: "הגברת לידל והילדים היו שם - אך אני התרחקתי מהם, כפי שעשיתי במשך כל השליש הזה".
מרבית החוקרים מאמינים שמקור הנתק הוא בכך שקרול ביקש את ידה של אליס מהוריה אך נדחה. פער של 20 שנים היה מקובל באותה תקופה, וגיל הנישואים המותר עבור בנות היה 12 שנים (אליס הייתה בת 11, וייתכן שקרול התכוון לכך שהנישואים יתבצעו רק כשאליס תגיע לפרקה). למרות זאת, קרול היה אדם מוזר למדי והכנסתו לא הייתה גבוהה, וייתכן שזה מה שמנע את נישואיהם. עם זאת, ישנה השערה אחרת לפיה לא אליס היא שעניינה אותו, אלא אחותה הגדולה, לורינה, מה שגרם לנתק בין קרול למשפחת לידל. בכל אופן, אין ספק שהקשר בינו לבין אליס היה הדוק והשפיע על שניהם.
בין שתי האליסות.
השאלה העולה היא - מה היה הקשר בין דמותה של לידל לזו של אליס בספרים? אמנם הדגם החיצוני של טניאל לאליס הייתה ילדה ידידה אחרת של קרול בשם מרי הילטון בדקוק, אם בכלל השתמש בדגם חיצוני, אך אופיין של שתי האליסות היה דומה במידה זו או אחרת. שתיהן היו מעט רגזניות, בטוחות בעצמן, סקרניות ובעלות דמיון מפותח. אירועים רבים ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", ורבים עוד יותר ב"מתחת לאדמה", מבוססים על מקרים אמיתיים שקרו לקרול וללידל. למרות זאת החפיפה בין הדמויות הייתה חלקית בלבד.
ישנה הסכמה בקרב החוקרים שניתן למצוא ב"מבעד למראה" התייחסות ישירה יותר ללידל ולקשר בינה לבין קרול מאשר אלו שפורטו. על פי פרשנים רבים, מייצגת דמותו של "הפרש הלבן" בספר זה את קרול, ולפיכך הסיטואציה בה אליס נפרדת מהפרש הלבן והופכת למלכה מייצגת את התבגרותה של אליס ונטישתה אותו.
רמז ברור ל"אליס" הוא בשיר הסיום של "מבעד למראה", המספר על אותו טיול לתמזה בו נולד הספר. השיר הוא אקרוסטיכון, שהאותיות הראשונות בכל שורה בו מרכיבות את שמה המלא של לידל.
אבגי
משה אבגי
מבחן כתמי הדיו של רורשאך
מבחן כתמי הדיו של רורשאך (באנגלית: Rorschach inkblot test), או בשמו המקוצר מבחן רורשאך, הוא מבחן השלכה שמיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, אותו יצר הרמן רורשאך. זהו אחד המבחנים הנפוצים ביותר לשימוש בקרב הפסיכולוגים הקליניים באבחון מטופליהם, ומוכר כאחד מחמשת המבחנים מהם מורכבת סוללת המבחנים הפסיכולוגיים הבסיסית, לאבחון פסיכודיאגנוסטי (בנוסף למבחן וקסלר למבוגרים או לילדים; בנדר; ציורים; ו-TAT או CAT). המבחן נחשב שנוי במחלוקת בקרב אנשי המקצוע והציבור הרחב, בין השאר בשל מהימנות ותוקף נמוכים ובעיות אובייקטיביות בקביעת הציונים והפירוש של המבחן, והוא אף נחשב לפסאודו-מדע בעיני ספקנים. שיפורים שנעשו בשיטת הפירוש של המבחן לאורך השנים מנסים לתת מענה לבעיות אלו. בשנים האחרונות המבחן תוקף פעם נוספת, אשר התבססה על אוכלוסיות מחקר נוספות ורחבה יותר. שיטת ניתוח ממצאים זו נקראת R-PAS.
היסטוריה.
המבחן נקרא על שמו של הפסיכיאטר השווייצרי הרמן רורשאך, שפיתח אותו בשנת 1921. רורשאך השתמש בכתמי דיו לצורך מחקריו על תפיסת הצורה. תוך כדי עבודתו גילה הבדלים בתגובותיהם של חולים במחלות נפש שונות לכתמי הדיו שהוצגו להם. גילוי זה המריצו לשכלל את שיטתו כדי להיעזר בה באבחון מחלות נפש ובחקירת האשיות כמכלול. הוא ערך מחקרים בהם הציג כרטיסי דיו לנבדקים בריאים ובעלי הפרעות נפשיות, ובחר עשרה כרטיסים שהבחינו בין קבוצות קליניות שונות באופן הטוב ביותר.
שיטת מתן הציונים (ציינון) והפירוש של רורשאך לתגובות הנבדקים לכרטיסים עברה שינויים לאורך השנים. בין השאר הציע ברונו קלופפר ב-1946 שיפורים לשיטה, בהמשך הוצעה שיטתו של פייטרובסקי שהדגישה ניתוח תוכן בפרשנות, וב-1971 פורסמה שיטת ניתוח צורנית יותר של גודפריד, סטריקר וויינר. ג'ון אקסנר אסף את השיפורים שנערכו בשיטה לאורך השנים, ערך מחקרים רבים בתחום, וב-1974 יצר את השיטה המקובלת יותר כיום לניתוח מבחן רורשאך, "מערכת הפירוש המקיפה של אקסנר" ("the comprehensive Exner system") (הגרסה העדכנית של מערכת הפירוש של אקסנר המשמשת כיום היא זו שיצאה במהדורה הרביעית, ב-2003). באירופה עדיין מקובלת יותר שיטתו של אוורלד בוהם, שמושפעת מרעיונות פסיכואנליטיים קלאסיים, בעוד במדינות כמו ארצות הברית וישראל מועדפת שיטת אקסנר.
ב-8 בנובמבר 2013 הקדישה גוגל ליוצר המבחן, רורשאך, לוגו דודל אינטראקטיבי מיוחד, בהשראתו של המבחן.
שיטת ההעברה.
מבחן רורשאך כולל עשרה כרטיסים, שעל כל אחד מהם מודפס כתם דיו סימטרי. חמישה מן הכתמים מודפסים בגווני אפור ושחור בלבד, שניים מהם כוללים גם כתמים אדומים, ושלושה הם צבעוניים. הבוחן מציג לנבדק כל כרטיס לפי הסדר, ומבקש ממנו לענות על השאלה "כמו מה זה נראה לך". תגובותיו נרשמות בפירוט על ידי הבוחן. השלב השני הוא שלב התחקיר - הנבדק מתבקש להסביר ולהבהיר כל תגובה שאמר בשלב הראשון.
קביעת ציונים ופירוש.
לפי שיטת מתן הציונים (ציינון) של אקסנר, הבוחן רושם לכל תגובה של הנבדק (כולל ההסברים שניתנו לה בתחקיר) מספר ציונים, המתייחסים למרכיבים שונים בהתייחסותו לכתם הדיו:
כל תגובה מקבלת ציונים בהתאם למרכיבים אלו. הנתונים של כל התגובות נספרים, וסיכומם נרשם בטבלה מיוחדת שנקראת "פסיכוגרם". בעזרת הפסיכוגרם נערכים חישובים של מדדים כלליים שונים שמאפשרים לנתח את הנתונים ולבטא מרכיבים של מאפייני אישיות שונים, כגון רגש, "תפיסת עצמי", תפיסת יחסים בין-אישיים, בוחן מציאות, פרשנות מציאות, כוחות לעומת מצוקות קבועות ומצביות, ועוד. מחושבים גם מדדים כלליים שעשויים לבטא נטייה לדיכאון, אובדנות, קשיים בין-אישיים, כפייתיות, ועוד. כל המדדים והנתונים מושווים לנורמות סטטיסטיות של שכיחותם באוכלוסייה, ומסקנות על מבנה האישיות של האדם נקבעות בהתאם לידע המחקרי שנצבר לגבי הקשר בין פרופילים של תגובות ומדדים מסוימים שבין מאפייני אישיות מסוימים.
בנוסף לניתוח הפורמלי והמבני באמצעות הפסיכוגרם, נערך לרוב גם ניתוח תוכן מעמיק של התגובות, שחלקו מבוסס על הגישה הפסיכואנליטית. בניגוד לדעה הרווחת, תוכן התגובה הוא כאמור רק אחד המרכיבים בניתוח רורשאך, בנוסף לניתוח המרכזי שהוא הניתוח המבני לפי שיטת אקסנר.
מבחן רורשאך במשפט נירנברג.
שימוש מפורסם מאוד במבחן נעשה במשפטי נירנברג, בעקבות קריאת קבוצה של פרופסורים ידועי שם מארצות הברית, אשר ייצגו קבוצה מגוונת של התאגדויות מקצועיות, לערוך במהלך תקופת המאסר של הנידונים מחקר על מוחותיהם של המנהיגים הנאצים. לצורך איבחונים אלו נשלח בתחילה דוקטור דגלס קלי, שהיה פסיכיאטר ראשי בבית חולים צבאי של ארצות הברית ומומחה למבחני רורשך, ובהמשך הצטרף אליו פסיכולוג חברתי אשר שירת אף הוא בצבא ארצות הברית בשם ד"ר גוסטב מאלר גילברט, אשר לא ידע הרבה על כתמי רורשאך. שני החוקרים ערכו לאסירים הנאצים מספר פעמים מבחנים אלו על מנת לעמוד על טיבם של אותם פושעי מלחמה ולתת הערכה פסיכולוגית לגביהם. מטרת הערכה זו נועדה הן לבדוק את כשירותם לעמוד למשפט והן למטרות מחקר.
אף על פי שמתוך תיעודי המבדקים עולים בסך הכול תיעודים דומים, ניתוח הממצאים היה שונה בין שני החוקרים. קלי לא ראה בנאצים דבר מה שונה במהותו, וכי הם פשוט נמצאים על קצה אחד על הרצף של ההתנהגות האנושית. גלברט לעומת זאת הסיק כי הנאצים מייצגים קטגוריה ייחודית של פסיכופתולוגיה. כעבור כמה שנים הוציאו פולרנס מייל, אשר הייתה מומחית ידועה למבחני רורשאך, ומייקל זלצר אשר היה איש מדעי המדינה, ספר אשר נקרא "The Nuremberg Mind." בספר זה הם מסיקים בעקבות המבחן כי כל הנאצים היו פסיכופתים מדוכאים. ספר זה גרר תגובות ביקורתיות, נטען כלפיו כי אינו נעשה באופן מקצועי, אלא משקף את הלכי הרוח של שני הכותבים. בנוסף אף הכותבים עצמם הודו כי אכן ישנם דרכים רבות לבחון את תפיסתם של בני אדם, וכי אכן גם מבחני רורשאך אי אפשר לאמת מפני שפרשנותם תלויה מאוד במיומנות של המעריך.