באפריקה רווחות דעות קדומות על לבקנים, והם נחשבים מקוללים ומביאים מזל רע. באזורים הכפריים הם נחשבים לשדים ורוחות רעות, ולעיתים הם נתפסים כ"רוחות של אירופאיים קולוניאליסטיים" או כ"אחוזי דיבוק ברוחות רעות". לבקנים מכונים בשמות גנאי כמו "זרו-זרו" שמשמעותו אפסים או "בשר לבן". רבים מאמינים שלבקנים סובלים מפיגור שכלי או שהם בעלי מנת משכל נמוכה מהממוצע. משערים שאמונות אלו נובעות מכך שהלבקנים באפריקה שמדרום לסהרה בולטים במיוחד על רקע גוון העור השחור של האוכלוסייה. בנוסף, רבים באפריקה אינם מודעים לכך שהלבקנות היא תוצאה של פגם גנטי, ובמיוחד אינם מבינים כיצד יכול להוולד ילד לבקן לשני הורים שחורי עור.
בעקבות זאת, ישנם תינוקות לבקנים הנדחים על יד הוריהם ואף ננטשים. כ-90% מהילדים הלבקנים חיים במשפחות חד הוריות מכיוון שאב המשפחה עוזב את הבית בשל חשד שהאם ניהלה רומן עם אדם לבן. בגלל חוסר ידע בגנטיקה אנשים מתרחקים מלבקנים מחשש שמדובר במחלה מידבקת.
העדר הטיפול בבעיות של הלבקנים, כמו קוצר הראייה, מביא לנשירתם מבתי הספר, ולאילוצם לעבוד בעבודות קשות ופשוטות בחוץ שם החשיפה לשמש בלתי נמנעת. אנשים אף אינם רוצים להינשא ללבקנים בגלל אותן אמונות ואפליה.
לבקנים באפריקה נתונים לאפליה ונרדפים. במדינות שונות במזרח אפריקה, כדוגמת טנזניה, בורונדי מלאווי ואוגנדה, לבקנים אף נרצחים לעיתים, עקב האמונה שאיבריהם יכולים לשמש כמרכיב עוצמתי בטקסים אליליים כדי להביא שגשוג ועושר. כחלק מתופעה זו, אף קברים של לבקנים לעיתים מחוללים וגופותיהם מוצאות מן הקבר.
אמונה נוספת הפוגעת בלבקנים היא שקיום יחסי מין עם אישה לבקנית יכול לרפא אדם מאיידס. אמונה זו מובילה לאונס של נשים לבקניות ובכך להגברת התפוצה של מחלת האיידס בעיקר בזימבאבווה.
התופעה במדינות אפריקה השונות.
טנזניה.
בטנזניה קיים הריכוז הגבוה ביותר של לבקנים בעולם, כ-15,000 לבקנים המהווים שיעור של 1:2,500 מכלל האוכלוסייה. לא ידוע למדענים מדוע יש בטנזניה שיעור כזה גבוה של לבקנים. כ-8000 מהם רשומים בקהילת הלבקנים הטנזניים (TAS – Tanzania Albino Society), ארגון שהוקם ב-1981 לאחר שלבקנים ערכו הפגנות בדאר א-סלאם ודרשו מן המדינה להכיר בזכויותיהם. הארגון פועל גם בעשור הראשון של המאה ה-21, אך סובל מתקציב זעום העומד על פחות מ-15 אלף דולר בשנה.
טנזניה נמצאת קרוב לקו-המשווה ומשום כך הלבקנים סובלים מקרינה אולטרה-סגולה גבוהה במיוחד. רבים מהם מאבדים את מאור עיניהם, לוקים בסרטן העור ומתים עוד לפני שמלאו להם 30 שנה. הלבקנים סובלים מבעיות רפואיות רבות, אך מצוקתם נגרמת גם מבעיות תרבותיות וחברתיות עימן הם צריכים להתמודד. דוגמה לכך היא אי-רצון של מעסיקים להעסיקם עקב מגבלותיהם הפיזיות והאמונות התפלות הקשורות בהם.
ב-2007 אירעו בטנזניה ארבעה מקרי רצח של לבקנים בתקופה של 3 חודשים. ההרג היה תוצאה של אמונות תפלות כי איברי הלבקנים יכולים לשמש בטקסים אליליים. על פי דו"ח של הצלב האדום מ-2009, יותר מ-50 לבקנים נרצחו בטנזניה בתוך פחות משנה בשל האמונות הללו. קברים של לבקנים חוללו ואיברי גופם הוצאו מקבריהם. משטרת טנזניה אף חקרה מקרים בהם הורים נחשדו ברצח של תינוקות לבקנים מיד לאחר לידתם מתוך בושה בהם והקלון שהם עלולים להטיל על המשפחה.
נכון ל-2011, מוערך כי בוצעו בין שבעים למאות מקרי תקיפה ורציחות, ורק בעשרה מן המקרים הקורבנות שרדו. אלו רק התקיפות שאשר דווח עליהן, וניתן לשער כי היו מעשי תקיפה רבים נוספים. רבות מההתקפות בוצעו על ידי קהילות הדייגים שליד אגם ויקטוריה.
ב-2009 יצא הנשיא ג'אקאיה מרישו קיקווט (Jakaya Mrisho Kikwete) בקריאה פומבית לסייע למשטרה בפענוח מקרי הרצח בעזרת מסירת מידע אנונימי, אולם יבול המידע שהגיע היה דל. במקביל, הושק מבצע ממשלתי של חלוקת מכשירי טלפון סלולרים ללבקנים, על מנת שיוכלו לקרוא למשטרה במקרי חירום. עד 2011 חולקו כ-200 מכשירים. רבים מהלבקנים חיים באזורים כפריים מבודדים, ללא קליטה סלולרית, ורחוקים מכדי שהמשטרה תוכל להגיע אליהם בזמן אמת. חברים בפרלמנט ושרים בממשלה גינו את הרציחות. ראש הממשלה מיזנגו פינדה (Mizengo Pinda) פרץ בדמעות בפרלמנט כאשר נאם כנגד הרג הלבקנים. פינדה הביע תמיכה בעונש מוות לרוצחים, אף על פי שהחוקה הטנזינאית אוסרת עונש מוות. פינדה גם אימץ ילד לבקן והבטיח כי הוא ישמיע את קול הלבקנים בממשלה.
מספר צעדים נעשו על ידי הממשלה על מנת להגן על האוכלוסייה הלבקנית. אישה לבקנית בשם אל-שאיימה קווי-גיר (Al-Shymaa Kway-geer) מונתה לפרלמנט הטנזני על ידי הנשיא כשרה לענייני לבקנים. זוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה של טנזניה שאישה לבקנית נמצאת בתפקיד בכיר. הנשיא הורה על פשיטה נרחבת וענישה מחמירה והפך את רצח הלבקנים לפשע נגד המדינה. בטנזניה קיים עונש מוות ואף על פי שלא יושם במשך 27 שנה, הנשיא הורה כי העונש יהיה מוות בתלייה. כ-175 רופאי אלילים, עוזריהם, מתווכים ולקוחות נעצרו, מתוכם חמישה שוטרים. למשטרה נמסרו רשימות של לבקנים והם נדרשו לספק להם הגנה. קברים של לבקנים נאטמו באמצעות בטון. ילדים רבים הוכנסו לבתי ספר ייעודיים אשר שומרים על ביטחונם אל מול הסכנה הנשקפת להם. למרות צעדים אלה, רציחות הלבקנים לא נפסקו, ואומנם בוצעו מעצרים של חשודים רבים, אך רק במקרים ספורים הורשעו נאשמים בפרשות.
ב-2009 הנשיא והשרה הוציאו את רפואת האליל העוסקת בכישוף אל מחוץ לחוק, אך למעשה ספר החוקים של טנזניה קובע כי העיסוק ברפואת אלילים הוא חוקי. פעולות הממשל לא פתרו את הבעיה אלא דחקו את ביצוע הפשעים אל מדינות שכנות של טנזניה כמו אוגנדה ובורונדי, והמסחר באיברי לבקנים המשיך ללא מפריע בין גבולות המדינות. מדובר בתעשייה משגשגת בה איברי הגוף מגיעים לאלפי ועשרות אלפי דולרים. סכום זה הוא גדול במיוחד, לאור העובדה כי ההכנסה השנתית בטנזניה עומדת על 800 דולר בלבד.
ההרשעה הראשונה שאי פעם התבצעה של רצח לבקנים בטנזניה התרחשה ב-23 בספטמבר 2009 בבית המשפט הגבוה לצדק בקאחאמה. ההרשעה הייתה בגין רצח והשחתת גופתו של ילד בן 14, מאטאזיו דוניה, שהותקף על ידי שלושה גברים ברובע בקומבה שבמחוז שיניאנגה בדצמבר 2008. הגברים לקחו את דוניה מביתו מאוחר בלילה ואז ביתרו את גופתו. אחד מהם נתפס כשברשותו רגלו של דוניה, ושאר חלקי גופו נמצאו מוסתרים בשיחים. הגברים התוודו על רצונם למכור את איברי גופו של דוניה לרופא אלילים. השלושה הורשעו ברצח ונידונו למוות בתלייה. ראש הקהילה הלבקנית בטנזניה, ארנסט קימאיה, קרא לשלטונות לבצע את עונש המוות בפומבי על מנת לשדר לאזרחים כי רצח הלבקנים הוא עניין רציני ותמך בעונש המוות שהוחל. אף על פי שזהות הרוצחים והשותפים לפשעים ידועה לקהילה, לא תמיד התושבים ששים לשתף פעולה עם המשטרה.
המצב בטנזניה מורכב מאוד ורבים מהפוגעים בלבקנים אינם מועמדים למשפט. חלק מן הסיבות הן כי פוליטיקאים רבים ושוטרים הם לקוחות של רופאי אלילים. שוטרים אף סוחטים כסף מרופאי אלילים על מנת שלא יעצרו אותם. מנגד, רופאי האלילים סוחטים את השוטרים כשהם מאיימים לפרסם כי השוטרים הם לקוחות שלהם. המצב מורכב עד כדי כך שכתבת בשם ויקי נטטמה (Vicky Ntetema) שעבדה בשביל ה-BBC במסווה, חשפה רופאי אלילים ולקוחות רבים בחקירותיה, קיבלה איומים על חייה ונאלצה להתחבא. היא כעת עובדת בשביל הארגון הקנדי "תחת אותה השמש" אותו הקים פיטר אש. יש המפנים אצבע מאשימה כלפי תעשיית הסרטים הניגרית אשר מפיקה סרטים אלימים בהם מככבים רופאי אלילים. הטענה היא כי תופעת הרצח והרדיפות אינה מקומית, אלא הובאה לטנזניה ממערב אפריקה.
רופאי האלילים נתפסים בחברה הטנזנית כמתווכים בין העולם הזה לבין העולם העל-טבעי וכ-98% מהאוכלוסייה מאמינה ביכולות המיוחדות שלהם. שמם של רופאי האלילים הטנזנים ידוע ברחבי כל מזרח אפריקה ורבים מגיעים לטנזניה על מנת להיוועץ בהם. ייתכן ומשום כך מתנהל בטנזניה אחד השווקים הגדולים ביותר לסחר באיברים של לבקנים. רופאי האלילים פופולריים במיוחד באזורים עניים מכיוון שאין לאוכלוסייה החלשה גישה למרכזי בריאות מודרניים. כ-36% מאוכלוסיית טנזניה חיה מתחת לקו העוני, והפנייה לרפואה אלילית הופכת לדבר שבהרגל. רופאי האלילים נחשבים אזרחים מכובדים במדינה, וטוענים כי שמם מוכפש עקב קומץ מהם השותפים לרציחות ולרדיפות, וכי שימוש באיברים של לבקנים אינו רפואה, אלא כישוף שחור. הם טוענים כי השיטות שלהם רפואיות ואינן קשורות לכישוף. בטנזניה רשומים כ-15,000 רופאי אלילים, כ-3000 מהם רשומים במחוז מוואנזא בלבד, יותר מבכל מחוז אחר. מחוז זה, הנמצא בצפון-מזרח המדינה וגובל באגם ויקטוריה, הוא האזור הכפרי בעל אחוז הרציחות הגבוה ביותר בטנזניה. מוקדי התעשייה העיקריים שלו הם דיג וכריה במכרות. העוני והבורות נפוצים באזור הכפרי, ורופאי האלילים נתפסים כאוטוריטות מקומיות לענייני היום-יום, כמו יחסים בין-אישיים, מחלות ועצות בהחלטות עסקיות.