כאשר מלאו ליוהנה תשע שנים מגיע לכפר משכיל יווני בשם אסקולפיוס שבא לבקר את אביה. אסקולפיוס נחשף לכשרונה וסקרנותה של יוהנה. למרבה ההפתעה ולמורת רוחו של אביה, הוא בוחר ללמדה ומרחיב את השכלתה. אסקולפיוס מלמד אותה ואת אחיה יוהאן לטינית, יוונית עתיקה ופילוסופיה קלאסית. כאשר נאלץ אסקולפיוס להיפרד מהמשפחה ולשוב ליוון, הוא מוסר ליוהנה ספר בתרגום ליוונית וללטינית. ספר זה הופך לאוצרה ולבבת עינה של יוהנה, אך כאשר תופס אותה אביה בעת קריאה בספר הוא מטיל עליה עונש קשה - עליה למחוק את האותיות מהקלף. יוהנה מסרבת ומוכית על ידי אביה מכות קשות אשר כמעט וגורמות למותה. רק בזכות טיפולה המסור של אימה שבה יוהנה להכרה. העונש הפיזי מותיר בילדה צלקות פיזיות ונפשיות כאחת. ברגע זה מתבררות לה מגבלות חייה כאשה.
מספר שבועות לאחר עזיבתו של אסקולפיוס מגיע אל המשפחה שליח בית הספר הממוקם ליד הקתדרלה של דורשטאט, המודיע שעליו לקחת עמו את יוהנה כדי שתוכל לחדש את לימודיה שם. אביה מזדעזע וטוען כי נפלה טעות, וכי אין הכוונה לבת יוהנה, אלא לבן יוהאן. למרות הקשיים שמעלה השליח מתעקש האב כי הבן צריך להישלח וכאשר פונה הקנון לאשתו בשאלה לדעתה, משיבה זו כי אכן ודאי מדובר בטעות, וזאת כדי לשמור על בתה האהובה. ניסיונותיה הנואשים של יוהנה להסביר שהשליח בא בעבורה לא צולחים. באותו לילה בורחת יוהנה ורוכבת עם אחיה לדורשטאט. כאשר מגיעים השניים לדורשטאט מתרשם הבישוף מידיעותיה של יוהנה, ומאפשר להם ליהנות מחינוך מצוין. כיוון שילדה אינה רשאית לגור בבית ספר, היא משוכנת באחוזת אביר מקומי, גרולד, בו מתגוררים גם אשתו ריכילד ושתי בנותיהם.
יוהנה וגרולד מפתחים ידידות מופלאה, שהולכת ומעמיקה ואף מפתחת עם הזמן הילה רומנטית. כאשר שומעת ריכילד כי בעלה ויוהנה מתקרבים באופן שאינו ראוי היא פונה לארגן נישואין כפויים בין יוהנה לבנו של הנפח המקומי. ריכילד עושה זאת בזמן שגרולד רחוק מהכפר ובכך מותירה את יוהנה לבדה במערכה. במהלך פשיטה של נורמנים על מקום החתונה נרצחים כמעט כל אנשי הכפר, ובהם יוהאן, אחי יוהנה. היא עצמה נמלטת, מגיעה למנזר בפולדה ומחליטה לאמץ את זהותו של אחיה המנוח. באחת הופכת יוהנה מנערה צעירה לנער ומציגה עצמה לכל בשם יוהאן. עם הזמן דבק בה גם הכינוי "אנגליקוס" על שם מוצאה האנגלי.
יוהנה נשארת במנזר שנים רבות, שם היא מתגלה כרופאה מיומנת ומוסמכת ככומר זוטר. כאשר בא אביה לבקר במנזר ולראות את בנו, היא שומעת לראשונה על מות אימהּ. במהלך השיחה עמו מזהה האב כי לא מדובר בבנו, אלא בבתו הסוררת. הוא מקבל התקף לב ומת תוך שהוא מנסה לחשוף את זהותה ללא הצלחה. חולפות מספר שנים, וכאשר מתפשטת מגפת דבר בפולדה, יוהנה נופלת למשכב ובורחת כדי למנוע את חשיפת זהותה האמיתית במהלך הטיפול. היא מתאוששת אצל ידיד, ועולה לרגל לרומא.
מומחיותה הרפואית של יוהנה הופכת לשם דבר בעיר הקדושה, והיא מקבלת מעמד של רופא מכובד. זמן קצר לאחר הגעתה לרומא, היא נקראת אל האפיפיור סרגיוס, הסובל מבעיות רפואיות קשות. לאחר שמצליחה יוהנה לתת מזור לכאביו ולרפא אותו היא מתמנית לרופאו האישי. האפיפיור סובל מהתקפות תכופות של צינית ולמרות טיפולה המסור של יוהנה אינו מצליח להחזיק מעמד ונפטר בשנת 847. האפיפיור החדש הממונה לאחר מותו של סרגיוס הוא לאו, הפועל לבנייתה של החומה הלאונית המגינה על כנסיית פטרוס הקדוש. בשש שנות כהונתו של לאו משמשת יוהנה כיד ימינו. אויבו של לאו הקרדינל אנסטסיוס, המעוניין בכס האפיפיורות, מרעיל אותו ומביא למותו. באופן מפתיע ממונה דווקא יוהנה לשבת על כס האפיפיורות, וזאת לאחר לחץ המופעל מצד פשוטי העם הרואים ביוהאן אנגליקוס המועמד הראוי לתפקיד.
לאחר תקופה בה היא מכהנת יוהנה כאפיפיור, פוקד שיטפון כבד את רומא. יוהנה מובילה את מאמצי ההצלה. גרולד חוזר לחייה, הופך לאהובה בסתר ושניהם יוצאים על סירת דיג לחילוץ נפגעי האסון. השיטפון מותיר את הזוג בבית ריק ונטוש ותשוקתם מביאה להיריון בלתי רצוי. כאשר מגלה זאת יוהנה היא מנסה להפיל את העובר, אך ללא הצלחה. במהלך תהלוכת הפסחא, גרולד נפצע אנושות בקרב סכינים ומת לבסוף בזרועותיה של אהובתו. יוהנה נתקפת בצירים ויולדת את עוברה בטרם עת באמצע הרחוב ולעיני כל. בכך מגיעים חייה של האפיפיורית יוהנה לקצם.
ביקורת ופרשנות.
הספר היה לרב-מכר בעולם, וזכה לשבחי המבקרים. מבקר הספרות של הלוס אנג'לס טיימס כתב כי "כל כך מהנה לקרוא על הגיבורים הנדירים האלה שכוח החזון מאפשר להם להתעלם מהמסרים העצמתיים של תקופתם ההיסטורית ...קרוס כתבה ספר מרתק."
באחרית דבר כתבה המחברת כי ערכה מחקר מקיף על העובדות הידועות על יוהנה, ואלו עברו שינויים משניים בלבד לצורך העלילה, כמו סיפור האהבה, הקמת בית הספר לבנות ברומא, דחיית מתקפת הנורמנים לתקופה אחרת וכדומה. הגיבורה בספר אכן מצטיירת כמודרנית מדי ומקדימה את זמנה. גם תופעת ציד המכשפות הוקדמה במאות שנים.
היסטוריונים מתחו ביקורת בעיקר על הרחבת העובדות לכדי סיפור אמנציפציה, תוך שיבוש ההיסטוריה ועל ידי שימוש ברקע היסטורי. מתרגמת הספר לעברית, ענבל שגיב, הסיקה במחקר שערכה על הספר כי המחברת "מגייסת את יוהנה לטובת המטרות הפמיניסטיות של סוף שנות התשעים בארצות הברית, כדי להראות בעזרתה איך “גם נשים יכולות” וכמה דוכאו לאורך ההיסטוריה".
ספרו של רוידיס.
וולפולק-קרוס לא הייתה הראשונה שהשתמשה בדמותה של האפיפיורית ביצירה ספרותית. קדם לה הסופר היווני עמנואל רוידיס (Emmanouel Rhoides, 1904-1835), שספרו "Papissa Joanna" יצא לאור בשנת 1886 ביוון, ועורר שערורייה גדולה. רוידיס נודה מן הכנסייה, ספרו נשרף והוחרם, אך הוא זכה לפרסום בכל זאת ואף הודפס מחדש בתרגום לאנגלית על ידי הסופר לורנס דארל בשנת 1960.
כרפובליקן ואנטי-קלריקל, רוידיס משתמש בידע מעמיק באשר לאגדה העתיקה כדי לנגח את מוסדות הכנסייה בעבר ובהווה ברומן שנון בן 150 עמודים דחוסים. יוהנה שלו היא אישה שאפתנית שרוצה נואשות להתמנות לאפיפיור, ואינה נרתעת לפעול נמרצות כדי להשיג את מטרתה, תוך תפילות לבתולה הקדושה וגם לשטן, ליתר ביטחון. היא גם אישה חושנית המתענגת בגופה על מזון משובח, מיטה נוחה ושעשועי מין, ודרכה מוקיע רוידיס את גרגרנותם ותאוותנותם של נזירים, אנשי כמורה וקדושים. דווקא בספרו של רוידיס, גבר בן המאה התשע-עשרה, מצליחה הגיבורה לשלב בהצלחה בין כל האופציות בחייה – כמלומדת, בעלת תפקידים נכבדים בכנסייה, וכן כאישה המנהלת מערכות יחסים רגשיות ומיניות עם גברים. זאת בניגוד ליוהנה של וולפולק-קרוס.
נדרים
מלאכות קושר ומתיר
מְלֶאכֶת הַקּוֹשֵׁר ומְלֶאכֶת הַמַּתִּיר הם מלאכות מל"ט מלאכות שבת, המלמדות על איסור עשיית קשר והתרתו בשבת.
מקור.
ככל מלאכות שבת מלאכת קושר נלמדה ממלאכת קושר שהייתה במשכן. בתלמוד נאמר כי במשכן היו זקוקים לרשת דיג כדי לצוד "חילזון", כדי לצבוע בדמו את יריעות המשכן. רשת דיג עשויה מחוטים הקשורים זה לזה ולפעמים יש להתיר חלק מהקשרים כדי להוסיף לרשת אחרת, בה חסרים חוטים להשלמת הרשת..
בנוסף התלמוד מחלק בין דרגות של קושר, כך שיש קושר שחיובו מדאורייתא (של קיימא) קשר שנאסר מדרבנן וקשר המותר בשבת, קביעה זו בעקבות סתירה בין ברייתות לכאורה, בנוגע לאיסור התרת קשר נעל וסנדל.
קיימת מחלוקת בראשונים בפירוש דברי התלמוד, בנוגע להגדרת "קשר של קיימא" האסור מדאורייתא וקשר האסור מדרבנן.
קשר של קיימא (דאורייתא).
בתלמוד הובא כי קשר האסור מדאורייתא הוא כעין קשר שעושים הסנדלרים.
שיטה זו, מלבד הקולא שיש בה בדין התורה – שהאיסור הוא רק על קשר שהוא מעשה אומן, מחדשת חומרא, שכאשר הקשר הוא קשר של אומן, אסור לעשותו, גם אם הקשר אינו עשוי להתקיים כלל (וזאת, גזירה שמא יבואו לעשות קשר של קיימא העומד להתקיים לעולם).
הגדרת "מעשה אומן" שציינו הרי"ף והרמב"ם אינה ברורה. רבים סבורים שמעשה אומן הוא באיכות הקשר – קשר אמיץ וחזק, כמו רשת הדיג שקשריה חזקים ועומדים להתקיים לעולם, כך שלשיטה זו נאסר מדאורייתא גם קשר שיש בו שני קשרים זה על גב זה, הנחשב לקשר חזק ונכלל באיסור. אולם יש סבורים שב"מעשה אומן" אין הכוונה לאיכות הקשר אלא לצורתו המיוחדת והמסובכת, כזו שאנשים רגילים אינם יודעים לעשותו, כמו קשר של תפילין או קשר של חבלי סנפלינג. לדבריהם אין איסור לדעה זו מדאורייתא בקשר על קשר.
להלכה פסק רבי יוסף קארו ב"שולחן ערוך" כדעת הרי"ף והרמב"ם, והרמ"א לעומתו פסק בהגהות "המפה" כמו הרא"ש..
קשר האסור מדרבנן.
חז"ל אסרו מדרבנן קשרים שהם עשויים לעמוד זמן יחסית ארוך, בתלמוד הובא לכך שתי דוגמאות, קשר מנעל של תלמידי חכמים שנהגו לחלוץ את נעליהם מבלי להתיר את הקשר, וקשר של סנדל של שנקשר לתקופה ארוכה יחסית שבוע או חודש אולם לא לעולם. מחלוקת הראשונים דלעיל קשורה גם לסוגיה זו, כך שלדעת הרמב"ם כל קשר שהוא של אומן אבל אינו נקשר לעולם או קשר שהוא אינו של אומן אבל נקשר לעולם אסור מדרבנן. ואילו לדעת הרא"ש המדד הוא רק זמן קיום הקשר.
קשר המותר בשבת.
למרות האיסור אותו הטילו חז"ל גם על קשר שאינו מיועד להתקיים לעולם, התירו חז"ל לקשור קשר שאינו עשוי לעמוד לזמן ועשויים להתירו. לפי הדעה המחמירה חז"ל התירו רק קשר שיתירו אותו באותו יום עצמו, או אפילו כזה שרק ייתכן כי יתירו באותו יום. לפי דעה אחרת, מקילה יותר, המובאת במרדכי, כל קשר שאינו עומד להתקיים שבעה ימים תמימים, מותר לקושרו ולהתירו בשבת.
תולדת קושר - פתילת חבלים.