בשנת 1917 החל דוד באזוב לשמש כרב העיר. הרב זכה לכבוד רב מתושביה היהודים והמוסלמים של העיר.
עם תחילת ה, בשנת 1921, סגרו הסובייטים תלמוד תורה באחלציחה, ואסרו לימוד תורה. בשנת 1923 הוציאו הסובייטים את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר במטרה להפסיק את התפילות. אף על פי כן היו בשנת 1930, בשני בתי הכנסת בעיר, 7 ספרי תורה. בשנת 1951 הופקע בית הכנסת הישן של הקהילה ונסגר. בשנת 1953 הוחרם בית הכנסת שנבנה במאה ה-19, והוסב לבית תרבות.
נכון ל-2012 מתגוררים באחלציחה 8 יהודים - 5 נשים ו- 3 גברים ממשפחת לוי. סימן טוב לוי הוא גבאי בית הכנסת הישן שנחנך ב-1863 ובו 15 ספרי תורה, חלקם בני 250 שנה. בית הכנסת עבר שיפוץ נרחב בעשור השני של המאה ה-21 בהשקעה גדולה של השלטונות בהוראת הנשיא מיכאיל סאקשווילי.
בית הכנסת בית אל שהופקע בהוראת סטלין בשנות החמישים עומד על תילו, אך הרוס לחלוטין מבפנים.
נכון לחודש דצמבר 2021 באחלציכה חי יהודי אחד ושמו שמעון לוי המשמש כשמש בית הכנסת ומתגורר בסמוך ומחזיק במפתחות המבנה.
בחגים מגיעים יהודים מטביליסי ואז יש מניין.1
בסמוך לשכונה היהודית שוכן בית העלמין של יהודי העיר. זהו בית קברות מגודר בו פזורות מאות מצבות עם כתובות בעברית, ולדברי המקומיים קבורים בו יהודי העיר ב-400 השנים האחרונות.
שריל בנטוב
שריל בנטוב (נולדה ב-1960) היא אשת המוסד לשעבר, הידועה כ"סינדי" הסוכנת אשר סייעה בלכידתו של מרדכי ואנונו והבאתו לדין.
ביוגרפיה.
נולדה בשם שריל חנין ב-1960 וגדלה באורלנדו ובפנסילבניה. אביה, סטנלי חנין, התעשר ממכירת צמיגים. לאחר גירושי הוריה ב-1977 עלתה לישראל, ולמדה עברית והיסטוריה. ב-1978 התגייסה לצה"ל, שירתה בנח"ל, שם הכירה את בעלה לעתיד – עופר בנטוב, קצין מודיעין.
השניים נישאו ב-1985 ולאחר מכן עברו להתגורר בכוכב יאיר. מאוחר יותר עברו לנתניה, ועסקו בנדל"ן. כעבור שנים אחדות היגרו בני הזוג לאורלנדו, שם היא עובדת בסוכנות נדל"ן מקומית. לשריל בנטוב שתי בנות.
סינדי מהמוסד.
ב-1986 יצר מרדכי ואנונו קשר עם עיתונאים ממערכת ה"סאנדיי טיימס" בלונדון ומסר להם צילומים מהכור הגרעיני בדימונה. חשיפת הסוד השמור ביותר במדינת ישראל הניעה את ראש הממשלה שמעון פרס להורות למוסד להביא את ואנונו לישראל ולהעמידו לדין. צוות של המוסד נשלח ללונדון, ובו שריל בנטוב. כאשר טייל ואנונו ברחובות לונדון, הצליחה בנטוב ליצור עמו קשר עין, והוא יזם איתה שיחה. היא הציגה עצמה כ"סינדי", קוסמטיקאית מארצות הברית, והצליחה לגרום לוואנונו להתאהב בה. הם נפגשו פעמים אחדות בבתי קפה, ובאחת הפגישות הציעה לו לטוס לרומא, שם יש לאחותה העיתונאית דירה, ושם יוכלו לבלות. ואנונו הסכים, וטס לאיטליה. כאשר הגיע לדירה ברומא המתינו לו בה אנשי המוסד אשר הביאוהו לישראל בספינה, כדי לעמוד למשפט.
השם סינדי הוזכר לראשונה על ידי העיתון "סאנדיי טיימס", אשר פרסם את הסודות שחשף ואנונו. ב-1988 ערך העיתון תחקיר מפורט על סינדי, אשר תוארה כסוכנת מוסד בלונדינית עימה קבע ואנונו פגישות בלונדון, ואף נצפתה אז על ידי כתב העיתון שהיה עד לאחת מפגישותיהם. במהלך התחקיר, שנמשך עד שנות ה-90, התברר כי תקלה בפעולת המוסד גרמה לכך שהיא עלתה למטוס לרומא בשמה האמיתי, ותחקירני העיתון הצליחו לחשוף את זהותה. עיתונאי שהתדפק על דלת ביתה בנתניה, הציג לה שאלות הנוגעות לחטיפה והיא לא הכחישה את עובדת היותה הסוכנת. ב-2004 שוב דיווח העיתון על קורותיה של שריל בנטוב, וכתביו איתרו אותה באורלנדו, שם היא עוסקת במכירה של יחידות נופש.
מרדכי ואנונו עצמו טען לאחר שחרורו כי אינו מאמין שבנטוב, שאותה ראה שוב בתמונה, היא אותה אישה שעימה נפגש לפני מעצרו.
מקס בודנהיימר
ד"ר מקס איזידור (יצחק) בודנהיימר (בגרמנית: Max I. Bodenheimer; 12 במרץ 1865, שטוטגרט – 19 ביולי 1940, ירושלים) היה מנהיג ציוני בגרמניה, יושב ראש התאחדות ציוני גרמניה, ממייסדי ההסתדרות הציונית העולמית, ויושב הראש השני של קק"ל.
תולדות חייו.
מקס בודנהיימר נולד בשטוטגרט שבגרמניה למשפחה יהודית מתבוללת. הוא למד משפטים בין השנים 1884–1889, ועם סיום לימודיו ב-1890 עבר להתגורר בעיר קלן, שם עסק בעריכת דין עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933. הוא פגש בקלן את דוד וולפסון, ושניהם הפכו לידידים קרובים. מקס בודנהיימר ודוד וולפסון השתתפו במגוון פעילויות ואגודות ציוניות בקלן, וכן ייסדו קבוצה בשם "ציון". לאחר שקרא עלון מאת תיאודור הרצל, מקס בודנהיימר התרשם עמוקות מדעותיו והשקפתו, והחל בהתכתבות עִמו. במהלך השנים הללו הוא התחתן עם רוזה דלברג, ולזוג נולדו שלושה ילדים: שמעון-פריץ, חנה-הנריטה ורות.
פעילותו הציונית.
בשנת 1891 פרסם בודנהיימר בשבועון ההמבורגי "Die Menorah" (גרמנית: "המנורה") את מאמרו הציוני הראשון, "האם יהודי רוסיה הם אומה?" (בגרמנית: "Sind die russischen Juden eine Nation?"), ובעקבותיו, באותהּ שנה, את המנשר "יהודי רוסיה לאן?" (בגרמנית: "Wohin mit den russischen Juden?").
בשנת 1897 בודנהיימר נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון, שנערך בבזל. הוא נבחר להיות אחד מחברי המועצה הציונית הכללית (תפקיד שבו שימש עד שנת 1921).
מסופר כי בודנהיימר הציע להרצל בשנת 1898 לקשט את הדגל הלאומי בשנים עשר כוכבים כסמל לשנים עשר השבטים והרצל ענה לו ששנים עשר השבטים רמוזים במגן דוד עצמו בשתים עשרה הנקודות שעליו.
בשנת 1898 הצטרף ד"ר בודנהיימר למשלחתו של הרצל לארץ ישראל על תקן יועץ משפטי כדי לפגוש את הקיסר וילהלם השני בירושלים ב-2 בנובמבר.
בודנהיימר היה עורך דין זהיר שפעל לכך שהפעילות הציונית תהיה מגובה משפטית. בעת הקמת האגודה הציונית בברלין נסחו המקימים תקנות לאגודה שלא תואמו עם ההנהלה הציונית המרכזית של יהודי גרמניה ששכנה בקלן, ובודנהיימר הזהיר מפני ההשלכות של פירוד בין ציוני גרמניה בגלל חוסר התאמה בתקנות. בקונגרס הציוני החמישי הוא התעמת עם תיאודור הרצל סביב הקמת הקרן הקיימת, כי חשש שהבסיס החוקי של הקרן לא הוכן כיאות.
בשנת 1907 התמנה בודנהיימר ליושב ראש השני של הקרן הקיימת לישראל. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא העביר את משרדי קרן קימת מקלן להאג, וייסד ועד למען שיפור חיי היהודים בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני והאוסטרי.
כמו פעילים ציונים אחרים מתקופת הרצל, מעמדו של בודנהיימר התרופף בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1921 לא נבחר מחדש לראשות הקרן הקיימת.
לאחר מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, הצטרף בודנהיימר לתנועה הרוויזיוניסטית בראשותו של זאב ז'בוטינסקי. הוא נמנה עם חברי המשלחת הרוויזיוניסטית לקונגרס הציוני ה-17 שהתקיים בשנת 1931. בקונגרס זה התחוללה מחלוקת בין מרבית חברי הקונגרס לרוויזיוניסטים בנוגע למטרות התנועה הציונית ובעקבותיה עזבו הרוויזיוניסטים את הקונגרס. זהו הקונגרס הציוני האחרון שבו השתתף מקס בודנהיימר.
בשנת 1935 עלה בודנהיימר לארץ ישראל, וקבע את ביתו בירושלים, שם החל לכתוב את זכרונותיו.
פטירתו והנצחתו.
בודנהיימר נפטר בשנת 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. על קברו נחקקו המילים: "למען ציון לא אחשה, ארץ ישראל, לעם ישראל, היו חייו".
בתו, חנה הנריטה בודנהיימר, כתבה ביוגרפיה על אביה לאחר מותו. ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו נקרא קיבוץ בית ניר (תרגום מגרמנית של שם משפחתו) ורחובות בירושלים, חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
פרסומיו.
Ein neuer Staatenbund und das Ostjudenproblem (״מדינת לאום חדשה ובעיית יהודי המזרח״)",‪ Stuttgart: Deutsche Verlags-Anstalt, 1916 (Der deutsche Krieg, Heft 73). (חוברת)
זיכרונותיו:
יצחק בודנהיימר
מאקס בודנהיימר
להקת פיקוד דיזינגוף
להקת פיקוד דיזינגוף הייתה להקת בידור שפעלה בין השנים 1969 – 1970. הלהקה שהורכבה מיוצאי הלהקות הצבאיות, הופיעה במתכונת דומה ללהקות אלה, הכוללת שירים ומערכונים. בין חבריה היו ששי קשת, צילה דגן, יהודה ברקן, שלומית נתיב, אריה מוסקונה, יוסף סוויה, שרה לפיד, רויטל שפנדלר ודני קוליש.
הלהקה הוקמה על ידי "התיאטרון הצעיר", ביוזמתו של הבעלים והמנהל של התיאטרון, מנחם נוביק. נוביק פנה לדני ליטאי בבקשה שיביים את מופעי הלהקה וליאיר רוזנבלום, כדי שישמש כמנהלה המוזיקלי. נוביק הבין כי הצלחתם המוכחת של ליטאי ורוזנבלום בעבודתם עם הלהקות הצבאיות ובהפיכת שיריהן ללהיטים מצליחים, עשויה לפעול גם לטובת המופע החדש שיזם. לפיכך, בנה נוביק את דמות הלהקה החדשה כשיקוף אזרחי של להקה צבאית.
השירים והמערכונים עסקו בנושאי הכרך התל אביבי, כמו גם שמה של הלהקה המשלב את משקל שמות הלהקות הצבאיות (כגון להקת פיקוד מרכז) עם רחוב דיזנגוף שהיה בתקופה זו מוקד הבילויים המרכזי של תל אביב. בין כותבי השירים נמנים קובי אשרת, דן אלמגור, יורם טהרלב, יענקל'ה רוטבליט ושלום חנוך. כמה משירי הלהקה הצליחו במצעדי הפזמונים, כמו "העולם כולו נגדנו" (מילים: יורם טהרלב; לחן: קובי אשרת) "טרזן על העצים" (מילים: יענקל'ה רוטבליט; לחן: דני ליטני) ו"הבובות מחלונות הראווה" (מילים: דן אלמגור; לחן: יאיר רוזנבלום). בין המערכונים הידועים היו "שלום המורה לטבע" (פרודיה על שיעור חינוך מיני) והמערכון "לופו" שבוצע על ידי יהודה ברקן והיווה את הבסיס לסרט "לופו" בו השתתף מאוחר יותר.
הלהקה הופיעה בתוכנית אחת והוציאה שני תקליטים. היא זכתה להצלחה מסחרית, אך עד מהרה חברי הלהקה החלו לחפש את עתידם בקריירות סולו ובהרכבים אחרים. לאחר פירוקה, נעשה ניסיון להקימה מחדש עם המעבד המוזיקלי דוד קריבושי, אך הניסיון נכשל.
אודיטוריום שטריקר
יעקב דה האז