סטניסלבה ואלשביץ' נולדה בווירזכובניה, במחוז ברודניקה שבמזרח פולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית). בגיל שלושה חודשים משפחתה היגרה לקליבלנד, ארצות הברית אך לא קיבלה אזרחות אמריקאית. אביה יוליאן, עבד במפעל פלדה. רק לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 היא קיבלה אזרחות אמריקאית בשם סטלה וולש.
כוכבת המשחקי העולמיים לנשים.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג 1930 זכתה ואלשביץ' ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.7 שניות, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.5 שניות, לפני שיאנית העולם הטרייה טולין סחורמן מהולנד (12.6 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.7 שניות, לפני סחורמן (25.8 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה ואלשביץ' במדליית זהב בריצה היוקרתית ל-100 מטר בשיא עולם חדש של 11.9 שניות, לפני הילדה סטרייק מקנדה (11.9 שניות) ווילהמינה וון ברמן מארצות הברית (12.0 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.60 מטר.
בתחרות שנערכה בפוזנאן, פולין ב-17 בספטמבר 1933 שיפרה ואלשביץ' בריצת 100 מטר את שיאה העולמי והעמידה אותו על 11.8 שניות. בתחרות שנערכה בוורשה, פולין ב-26 באוגוסט 1934 היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 11.7 שניות.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה ואלשביץ' במדליית כסף בתוצאה של 11.7 שניות, אחרי הלן סטפנס מארצות הברית (11.5 שניות) ולפני וקתה קראוס מגרמניה (11.9 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה. בשלב המוקדמות קבעה סטפנס תוצאה של 11.4 שניות, שיא עולם חדש שלא הוכר בגלל רוח גבית גבוהה.
בתחרות שנערכה בברלין, גרמניה ב-1 באוגוסט 1937 השוותה את השיא העולמי של סטפנס בתוצאה של 11.6 שניות.
באליפות אירופה השנייה באתלטיקה והראשונה לנשים שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1938 זכתה ואלשביץ' ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.9 שניות, לפני קראוס (12.0 שניות) ופאני בלנקרס-קואן מהולנד (12.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.8 שניות שוב לפני קראוס (24.4 שניות) ובלנקרס-קואן (24.9 שניות). מדליות כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.81 מטר, אחרי אימרגראד פראץ מגרמניה (5.88 מטר) ולפני גיזלה ווס מגרמניה (5.47 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.2 שניות, אחרי גרמניה (46.8 שניות) ולפני איטליה (49.4 שניות).
בשנת 1956 התחתנה וולש עם המתאגרף הארי אולסון.
ב-4 בדצמבר 1980 נהרגה וולש מקליע תועה במהלך שוד בקליבלנד, אוהיו בגיל 69. נתיחה שלאחר המוות התגלה כי וולש היא אינטרסקס בעלת אברי מין זכריים ונקביים כאחד.
ארמיית המשמר ה-8
דעיכות מסוג רייס
בהנדסת מערכות תקשורת, דעיכות מסוג רייס (באנגלית: Rician fading) הוא מודל סטטיסטי המתאר התפשטות של גל אלקטרומגנטי של מכשיר אלחוטי. מודל זה נקרא על שם הפיזיקאי האמריקני סטפן רייס. מודל דומה הוא דעיכות מסוג ריילי. ההנחה בדעיכה מסוג רייס היא שמשרעת האות שעבר בערוץ התקשורת תסבול מניחותים ומדעיכות אקראיים.
ניתן להשתמש במודל של רייס לדעיכות באופן האפקטיבי ביותר כאשר יש קו ראות ישיר בין המשדר למקלט.
פילוג משרעת הקליטה:
formula_1
כאשר:
אנטוני ביוור
סר אנטוני ג'יימס ביוור (באנגלית: Antony James Beevor; נולד ב-14 בספטמבר 1946) הוא היסטוריון בריטי שכתב רבות על מלחמת העולם השנייה בפרט ועל המאה ה-20 בכלל.
ביוגרפיה.
ביוור נולד ב-1946 כבן לשושלת של סופרים וגילה עניין רב בהיסטוריה מגיל צעיר. בילדותו חלה במחלת פרתס (Perthes’ disease), הפוגעת בראש עצם הירך, ונאלץ ללכת עם קביים במשך תקופה ארוכה. למד בווינצ'סטר קולג' ובאקדמיה המלכותית הצבאית בסנדהרסט (Royal Military Academy, Sandhurst), ובין שלל מוריו היה ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן. ב-1965 התגייס לצבא הבריטי, ושירת בגדוד הפרשים האחד-עשר (11th Hussars) בין היתר בגרמניה, וזאת למשך חמש שנים. עם שחרורו מהצבא ניסה את כוחו בתחום הפרסום והשיווק לפני שהתמסר לכתיבה. הוא ידוע בשל ספריו רבי המכר, "סטלינגרד" ו"נפילת ברלין" (שיצאו לאור בעברית בהוצאת 'יבנה' ולאחר מכן גם בהוצאת 'ידיעות ספרים'), על-אודות הקרבות בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה. ו"מלחמת העולם השנייה", "הפלישה לנורמנדי" ו"ההימור האחרון של היטלר" (יצאו לאור בהוצאת יבנה וידיעות), הראשון הוא תיאור מקיף על אירועי מלחמת העולם השנייה, השני על פלישת בעלות הברית לצרפת ב-1944, השלישי מרחיב על הקרב על הבליטה. הספרים זכו לשבחים על סגנונם החד ומותיר החותם, כמו גם על התייחסותם לחיי היום-יום של לוחמים ואזרחים ושימוש במסמכים שזה-מקרוב אושרו לפרסום מהארכיון הסובייטי. "סטלינגרד", שפורסם לראשונה ב-1998, זכה בפרסים רבים, לרבות בפרס סמואל ג'ונסון, פרס הות'ורנדן לספרות ופרס וולפסון להיסטוריה.
בשנת 2018 הוחרם ספרו "סטלינגרד" באוקראינה עקב פסקה שבה מוזכר טבח ילדים בבילה צרקווה על ידי לאומנים אוקראינים תומכי הנאצים. ביוור יצא נגד הצנזורה ודרש התנצלות מהרשויות באוקראינה.
בנוסף, הוא חבר מסדר האמנויות והספרות בדרגת אביר, עמית האגודה המלכותית לספרות (FRSL) ויושב-ראש לשעבר של איגוד הסופרים הבינלאומי וכן פרופסור במחלקה להיסטוריה והארכאולוגיה בבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
נשוי לסופרת ארטמיס קופר ואב לשניים.
חנית אש
קרייזלר טאון אנד קאנטרי
קרייזלר טאון אנד קאנטרי (באנגלית: Chrysler Town and Country, נקרא גם: "גרנד וויאג'ר", בדור השישי נקרא: "קרייזלר פסיפיקה") הוא דגם מיניוואן מצליח של קרייזלר, הנחשב לנמכר ביותר מסוגו באמריקה. הדגם המקביל לטאון אנד קאנטרי הוא הדודג' קרוואן, מתוצרת חברת דודג' הנמצאת בבעלות קרייזלר. עד שנת 2001 הייתה מייצרת חברת פלימות', גם היא בבעלות קרייזלר, דגם מקביל נוסף שנקרא פלימות' וויאג'ר.
דור ראשון: 1990.
דגם הטאון אנד קאנטרי היה עד 1989 רכב סטיישן רגיל, עד שקרייזלר החליטה להכניס את המקבילה השלישית לשוק המיניוואן האמריקני, להגברת הרווחים, צמצום המיסים (שכן אותו רכב שווק במקביל ב-3 שמות) והחזרת התחרות למתחרים העיקריים במשק: פורד ארוסטאר ושברולט אסטרו.
שלושת הרכבים נשאו את הלוגו של קרייזלר, למרות שמם השונה. המקבילים של הטאון אנד קאנטרי, דודג' קרוואן ופלימות' וויאג'ר שווקו לשוק כ-6 שנים קודם לכן, בשנת 1984. בשנת 1987 הפכו לשני המיניוואנים הנמכרים בארצות הברית, וסקר שנערך באותה שנה תמך ב-79 אחוזים על פני האסטרו וב-84 אחוזים על פני הארוסטאר. למיני וואן היו 2 דלתות מלפנים ודלת גולשת אחת בצד ימין. הבטיחות במיניוואן הייתה גרועה, שכן שרר בו חוסר בחגורות בטיחות, מחזיקי ראשים וכריות אוויר. המיניוואן יוצר בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
דור שני - 1991-1995.
לאחר 7 שנים של שמירה על דגם זהה, החליטה קרייזלר לרענן מעט את מראהם המתיישן של המיניוואנים: כווץ הפנסים, הוספת אלמנטי בטיחות (כריות אוויר, חגורות בטיחות, מחזיקי ראשים ומעצורים נגד נעילה (Anti Lock Brakes)). כמו כן חידשה קרייזלר את מראה ההגה, חידשה את מנוע המיניוואן ופתחה את חורי לוחיות הרישוי לגודל אירופאי כדי למנוע את המונופול של הקרייזלר וויאג'ר באירופה, דגם נפרד המיוצר מאז שנת 1984. כמו כן נתנה למחלקת דודג' להוסיף מעט אלמנטים, כגון עיצוב פתחי האוורור בצורת צלב. בשנת 1992 בנתה את הטאון אנד קאנטרי המורחב, ב-12 אינץ' נוספים, ובמקביל בנתה את הדודג' גרנד קרוואן ואת הפלימות' גרנד וויאג'ר. החל משנת 1993 החלה לקיים את "חנות המיניוואן הגדולה" בניו מקסיקו, ובה מכרה את הטאון אנד קאנטרי והפלימות' וויאג'ר בחיסכון של 2600 דולר אמריקני. במקביל החלו לעלות מחירי המיניוואן, מ-14000 דולר אמריקני ב-1991 עד ל-18000 דולר אמריקני ב-1994. בשנת 1995 יוצר הדגם המסורתי האחרון בפלטפורמה.
דור שלישי - 1996-2000.
לאחר 11 שנה בעיצוב "מרובע", החליטה קרייזלר לחדש את הדגם לגמרי. הדגם החדש היה הרבה יותר חדשני, בטיחותי יותר ויותר מקורי. כמו כן היה גדול ב-27% מקודמיו.
קרייזלר התירה לדודג' לייצר את תעלת האוורור בצורת צלב ואישרה לפלימות' להטביע את סמלה על הרכב. הרכב החדש יוצר בצבעים רבים הרבה יותר, היה ארוך וגבוה יותר מקודמיו. פנסיו היו מכווצים יותר ופתחי האוורור גם כן. הדגם שווק בארץ באופן מוגבל.
קרייזלר החליטה להפוך את הוויאג'ר האירופאי למקביל גם כן, מהלך שעשתה בשנת 1997. בשנת 2000 חשף ערוץ ABC פרשייה, לפיה היעדר הנד-ברקס והחלפתו בבלם רגל וויתור על כמה מן מערכות הבטיחות אשר היו קיימות בעבר ברכב, הרגו 4 אנשים, פצעו רבים וגרמו לנזק רב לרכוש.
הפרשייה הכתה את תדמית הבטיחות של קרייזלר, ושבועות אחדים נעקפו דגמי המיניוואן על ידי פורד ווינדסטאר (הממשיך של הארוסטאר) ושברולט אסטרו.
הפרשייה אילצה את קרייזלר לוותר על הדגם הנוכחי ולייצר דגם חדש בשנת 2001. הפרשייה הייתה לאחת מהסיבות לפירוק פלימות' ודגמה המצליח, פלימות' וויאג'ר.
דור רביעי - 2001-2007.
לאחר שערוריית המעצור בשנת 2000 עיצבה קרייזלר את הטאון אנד קאנטרי והקרוואן מחדש.