ב-15 בדצמבר 1955, האספה הכללית של האו"ם המליצה בעזרת החלטה 944 לערוך משאל עם שייערך תחת פיקוח האו"ם וייקבע האם האוכלוסייה המקומית בטוגולנד הבריטית מעוניינת לאחד את הטריטוריה שלה יחד עם זו של חוף הזהב, שהייתה מוגדרת כדומיניון בריטי או האם היא מעוניינת ליצור ישות מדינית שתהיה נפרדת מחוף הזהב ומהאדמיניסטרציה הבריטית. במשאל העם השתתפו 194,230 מקומיים מ-6 מחוזות שונים. ניהול משאל העם הופקד בידי סר ג'ון דרינג, שהיה אחראי מטעם ממשלת בריטניה לערוך משאלי עם ברחבי הקולוניות הבריטיות. דרינג קבע בדו"ח שהגיש כי רישום האוכלוסין היה מקיף ותשומת לב רבה ניתנה לכל פרט בניהול המשאל ובשמירה על הליך הצבעה שקוף והוגן. דרינג הביע תקווה שתוצאות משאל העם ישקפו את רצונם של המקומיים בנוגע לעתידה של הטריטוריה. תוצאות משאל העם קבעו כי 58% מהמצביעים (כ-93 אלף תושבים) תמכו באיחוד בעוד 42% (כ-67 אלף תושבים) הצביעו בעד היפרדות מחוף הזהב כאשר רק בשניים מתוך ששת המחוזות היה רוב שתמך בהיפרדות.[5]
ב-13 בדצמבר 1956, העצרת הכללית של האומות המאוחדות העבירה את החלטה 1044 שעסקה בעתידה של טוגולנד תחת השלטון הבריטי. בהחלטה זו קיבל האו"ם את ההכרה במשאל העם שנערך בטוגולנד והסכים על איחוד בין חוף הזהב לטוגולנד הבריטית וכינונה של מדינה חדשה באזור – גאנה, שזכתה לעצמאות ב-6 במרץ 1957.
קונגרס טוגולנד (TCP).
קונגרס טוגלנד (TCP) היה מפלגה פוליטית שנוסדה ב-1951, אשר זכתה בשלושה מנדטים בבחירות של חוף הזהב באפריל 1954 ושני מושבים בבחירות ביולי 1956, אומנם לא שרדה זמן רב לאחר מכן. מטרתו המשנית של קונגרס טוגולנד הייתה לפעול למען איחודם של בני שבט האווה בטוגולנד הבריטית ובטוגולנד הצרפתית כמדינה נפרדת. אך המפלגה נכשלה שוב במשא-ומתן של האו"ם שנערך ב-1956 בטוגולנד הבריטית, שהביא לאיחוד טוגולנד הבריטית עם חוף הזהב.
אנשי האווה.
אווה הם קבוצה אתנית אפריקאית הדוברת את שפת האווה והיא הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטוגו (32%).
אנשי האווה, התיישבו בחלק הדרומי של טריטוריית הנאמנות של טוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית ובפינה הדרום-מזרחית של חוף הזהב. הטריטוריה שלהם מחולקת בפרופורציות של 80% ו-20% בין טוגולנד הצרפתית לבין טוגולנד הבריטית. אנשי האווה בעלי תרבות אחידה ומגדירים עצמם כשבט. קיימות מספר וריאציות לניב שלהם כך שהשפה שלהם מעט שונה. אנשי האווה מהמערב מתקשים לפעמים להבין את אנשי האווה מהמזרח. הניב של אנשי האווה שייך לשפת הקווה (kwa). על פי המסורת של כל בני האווה, יש הסכמה על כך שאנשי האווה הגיעו ממקום כלשהו בצפון, ולמרות שכל תת-שבט נוטה לתת וריאציה שונה במקצת של הסיפור, נראה שיש הסכמה לגבי זה שהם היגרו ממקום הנקרא קוטו או אמדזווה ((Amedzowe, ממזרח לנהר הניז'ר. לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-1948, בחוף הזהב ובטוגולנד הבריטית מתיישבים כ-514,935 מבני שבט האווה.
מצפ&quot;ן
מצפ"ן (ראשי תיבות של: מערכות צבאיות לפו"ש וניהול) הוא בית התוכנה של יחידת לוטם באגף התקשוב בצה"ל. מפקדה הנוכחי הוא אל"ם חן גולני.
מבנה ארגוני.
מצפ"ן הוקמה ב־5 במאי 2013, תוך מיזוג של שתי מחלקות ביחידת לוטם – היחידה הטכנולוגית לתקשוב מבצעי:
אופי השירות והמשרתים.
במצפ"ן משרתים חיילים וקצינים ממגוון מקצועות המחשב של אגף התקשוב - עתודאים מהנדסי תוכנה ומדעי המחשב, תוכניתנים, בוגרי מסלול "תלפיות", בוגרי קורס DevOps, מהנדסי מערכת, מנתחי מערכות, בודקי תוכנה, מיישמי ERP ועוד, בתפקידים שונים: מחקר ופיתוח, עיצוב תוכנה ומערכות, ארכיטקטורת תוכנה, ניתוח מערכות, הנדסת מערכת, ניהול פרויקטים ותפקידי פיקוד שונים.
היחידה מפוזרת בין מספר בסיסים ומתוכננת לעבור במרוכז לקמפוס הטכנולוגי בבאר שבע, במסגרת תוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
בדצמבר 2014, נבחרה מצפ"ן כיחידה טכנולוגית מצטיינת על ידי הרמטכ"ל דאז, רא"ל בני גנץ.
בשנת 2018 זכה צוות מהיחידה בפרס ביטחון ישראל.
תחומי עיסוק.
מצפ"ן מפתחת פתרונות תוכנה מתקדמים לכלל הצרכים המטכ"ליים והרב-זרועיים של צה"ל, בדגש על מערכות שליטה ובקרה ומערכות ארגוניות.
שו"ב (שליטה ובקרה).
עם הקמתה של מצפ"ן, התקבלה החלטה אסטרטגית באגף התקשוב, לבסס את פיתוח היכולות המבצעיות על בית התוכנה מצפ"ן. מצפ"ן קיבלה את האחריות לפיתוח מערכות השו"ב של אגף התקשוב, אשר עד אותה עת, פותחו במיקור חוץ.
מערכות השו"ב המפותחות במצפ"ן משרתות את המפקדות הראשיות במטכ"ל ובפיקודים המרחביים, וכן נותנות מענה ממוקד למערכים ייחודיים, דוגמת מערך הלוחמה האלקטרונית, ואחרים.
מערכות ארגוניות.
בנובמבר 2014, הוקמה מנהלת ERP צה"לית, בראשות אל"ם אמיר נויבואר, שמטרתה לקדם את המערכות הארגוניות המרכזיות המבוססות על תפיסת ה-ERP. מערכות אלו משרתות את גופי המטה ותומכי הלחימה של צה"ל, ומאפשרות לצה"ל לתפקד באופן יעיל, תוך מיצוי המשאבים בשגרה ובחירום.
מצפ"ן מקדמת כחלק מיחידת לוטם, שיתופי פעולה טכנולוגיים עם בתי התוכנה השונים של זרועות צה"ל, וביתר שאת, במסגרת תוכנית "צה"ל רשתי", המובלת על ידי אגף התקשוב בכלל צה"ל.
מצפ"ן מקיימת שיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים, וכן מפעילה את "תוכנית מצפ"ן לקידום המצוינות בתחום פיתוח התוכנה" בבתי הספר התיכוניים.
רוכוס הקדוש
רוכוס או רוקוס הקדוש או רוכוס ממונפלייה או רוק דה לה קרואה (בלטינית: Rochus, באוקסיטנית: Ròc, בצרפתית: Roch, Roch de la Croix, באיטלקית: Rocco, לפי מסורת - בסביבות 1295 מונפלייה - 16 באוגוסט 1327 מונפלייה, לפי מקורות יותר מהימנים - בסביבות 1348 במונפלייה - 1376–1379 לערך, בווֹגרה) היה צליין, מוודה ו"מרפא באמצעות נסים" (טאומטורג) צרפתי פרובנסאלי, קדוש של הכנסייה הקתולית. לפי האגדות, בעת עליית הרגל לרומא סייע לחולי דבר רבים, וריפא אותם. אחרי מותו התפתח פולחן של עצמותיו בוונציה ובמקומות אחרים. בימי מגיפות דבר הוקמו "קהילות אחים על שם רוכוס" שזכו לפריבילגיות מהאפיפיור והיו מוקדשות לסיוע לחולים הנגועים. מסורת הכנסייה רואה בו את הקדוש הפטרון של חולי דבר ושל חיות המחמד. חג שמו חל ב-16 באוגוסט.
חייו.
קורות חייו אפופים אגדות. נולד בסביבות שנת 1295 במשפחה אמידה במונפלייה, אז חלק מממלכת מיורקה. לפי אגדות אחדות, אביו היה מושל העיר. הוריו נקראו ככל הנראה ז'אן וליבר דה לה קרואה, והיו ידועים במעשי הצדקה שלהם. זמן רב לא נולד להם בן עד שפנו בתפילות מתמשכות לבתולה הקדושה בכנסיית נוטר דאם דה טאבל ומשאלתם נתמלאה. לתינוק קראו רוק (בלטינית: רוכוס), ייתכן כי זהו שם שמקורו גרמאני "זעם", "חזק" או "גבוה" או אולי "בגד קצר"(hrok בפרנקית) או "סוג של עורב" (hruk). בגיל עשרים רוק התייתם מהוריו, חילק את נכסיו, ויתר על מעמדו בעיר לטובת דודו ויש אומרים, נכנס למסדר השלישי של הפרנציסקנים, דבר שאינו מוכח. ביולי 1367 לערך, במהלך עליית רגל לרומא, מחופש לנזיר מקבץ נדבות, התחיל לסייע לחולי דבר ולפי המסורת הדתית הקתולית, ריפא רבים מהם בדרך נס רק בעזרת סימן הצלב. עשה זאת לראשונה בעיירה אקוואפנדנטה שבנפת ויטרבו. נשאר שם למשך שלושה חדשים בבית החולים עד לסיום המגפה במקום. אחר והגיע בסוף שנת 1367 או תחילת שנת 1368 לרומא. שם פנה פעמיו ככל הנראה אל בית החולים סנטו ספיריטו. שמו הלך לפניו אחרי שריפא אחד הקרדינלים שהיה נגוע בדבר. אותו קרדינל הציג אותו בפני האפיפיור אורבנוס החמישי שחזר לא מזמן מאביניון. רוכוס נשאר ברומא עד השנים 1370–1371. משם יצא למסע נוסף של מעשי ריפוי מופלאים בערים צ'זנה, רימיני, נוברה, מנטובה, מודנה, פארמה, פורלי, בולוניה ובמקומות אחרים, מבלי ליהנות מרווחים חומריים כלשהם.
בהגיעו ביולי 1371 לבית החולים "גיברתנו מבית לחם" בעיר פיאצ'נצה גילה שנדבק בעצמו בדבר. בודד, אולי מגורש מן העיר, או אולי מיוזמתו, הסתגר בהשראה אלוהית בבקתת עץ ביער סרמטו, ליד הנהר טרביה. שם, מספרת האגדה, הגיע אליו מלאך שטיפל בו וכלבו של אציל צעיר בשם גוטהרד הביא לו לחם למחיה, הציל אותו מרעב, וליקק לו את פצעיו. אחרי שהחלים, שב רוכוס לפיאצ'נצה וחזר לעיסוקו בריפוי חולים והביס את המגפה. על שנותיו האחרונות ידועים עוד פחות פרטים. בשובו לעיר מולדתו, מונפלייה, (או לפי גרסאות אחרות של הסיפור, בהגיעו לאנג'רה, על יד אגם מג'ורה) איש לא זיהה אותו בגלל צלקות מחלתו. הוא עצמו שמר את זהותו האמיתית בסוד, בהתאם לנדר שנדר, והציג עצמו כ"משרת צנוע של ישוע". בחשד לריגול הובא בפני המושל בווגרה ברוזנות סבויה (או לפי המסורת, על ידי דודו, מושל במונפלייה) והושלך לכלא, רוכוס הודה לאלוהים על המבחן שהעמיד בפניו ואחרי חמש שנות מאסר נפטר. לפני מותו ביקש מהסוהר להזעיק כומר לתאו. באותם הרגעים התרחשו כמה נסים שגרמו להפצת שמועות בסביבה. כשחזרו אל תאו רוכוס כבר נמצא מת. מישהי, לפי האגדות - אמו הקשישה של המושל או המינקת שלו, זיהתה אותו לפי כתם הלידה האדום בצורת צלב שהיה לו על החזה ולפי מסמך שנמצא ברשותו. מותו התרחש ב-16 באוגוסט באחת השנים בין 1376 ו-1379. הובא אז לקבורה בלוויה ממלכתית. ליד קברו בווגרה התחיל לפרוח פולחנו שנפוץ בהמשך בכל רחבי צפון איטליה. סיפור חייו פורסם לראשונה בשנת 1478 בוונציה. ידועות גם גרסאות ישנות יותר ההולכות עד לשנת 1430.
בשנת 1414 בימי ועידת קונסטנץ של הכנסייה, כשפרצה מגפת דבר באותה עיר ראשי הוועידה הורו לערוך תפילות פומביות אל רוכוס ותהלוכות לכבודו והמגפה שככה.