השיר זכה להצלחה רבה באמריקה הלטינית, ואף כבש את צמרות המצעדים שבארגנטינה, קוסטה ריקה וספרד.
Trace Urban
Trace Urban הוא ערוץ טלוויזיה צרפתי המשדר מוזיקה, ופונה לקהל האוהב מוזיקה עירונית.
יחד עם הערוץ הנוסף, Trace Sports Stars הערוץ זמין ב-130 מדינות בעולם. הערוץ הוא ערוץ המוזיקה הפופולרי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. בעבר היה הערוץ זמין גם בישראל דרך הפלטפורמה של Smart tv.
מודל כלכלי.
ההכנסות של הרשת מגיעות מתמלוגים המשולמים בידי מפיצי הערוצים השונים, פרסום ורישיונות מותג ותוכן.
שידור בישראל.
בישראל משודר הערוץ בפלטפורמת הטלוויזיה של טריפל סי, Smart tv.
Lil Uzi Vert
צ'זרה בקרייה
ASAP Rocky
החדשות - המהדורה המרכזית
מהדורת החדשות המרכזית של קשת ורשת
המהדורה המרכזית של חברת החדשות
מחוז זאו
עטלפאים
קלאודיו קואיו
פרלמנט חד ביתי
הבטחת חינוך איכותי ושוויוני לכל
אצוקו טנאקה
אצוקו טנאקה (ביפנית: 田中 敦子; באנגלית: Tanaka Atsuko; 10 בפברואר 1932 - 3 בדצמבר 2005) הייתה אומנית וחלוצת אוונגרד יפני.
ביוגרפיה.
טנאקה נולדה באוסקה, ב-10 בפברואר 1932. היא למדה במספר בתי ספר מקומיים לאמנות, שם היא עבדה בעיקר על אומנות פיגורטיבית. בתי הספר בהם היא למדה היו קשורים למכון לאמנות של אוסקה והמוזיאון העירוני לאמנות. מ-1951, עברה למחלקה לציור מערבי בקולג' העירוני לאומנות קיוטו (היום נקרא קיוטו העיר האוניברסיטאית לאמנויות).
שם היא התיידדה עם בחור בשם אקירה קאנאיאמה (Akira Kanayama), אשר עזר לה להיחשף לתאוריות אומנותיות חדשות. בשנת 1955, היא הצטרפה לקולקטיב בשם קבוצת גוטאי (Gutai Groupi) תנועה המזוהה עם אמני אוונגרד אנטי מלחמתיים, אליה השתייכה עד הנישואין שלה עם אקירה קאנאיאמה בשנת 1965. באותה שנה, טנאקה עזבה ביחד עם קאנאיאמה את קובצת גוטאי. היא עברה לגור איתו במקדש באוסקה, אשר היה במרחק של עשר דקות מבית הוריה שבו יצרה את רוב עבודותיה בתקופה זו.
בשנת 1972, טנאקה ובעלה עברו מאוסקה לנארה. ב-3 בדצמבר 2005, היא מתה מדלקת ריאות, בגיל 74.
שיתוף עם התנועה גוטאי.
ב-1955, אקירה קאנאיאמה הפגיש את טנאקה עם עמיתיו בארגון ניסיוני לאמנות. ארגון אשר הוא יסד ונקרא אפס-קאי (Zero-kai, אפס החברה), היא הצטרפה בהקדם לארגון. בינתיים, צייר מיומן בשם ג'ירו יושיארה (jiro Yoshihara) הציע שיעורים פרטיים בסגנון ציור שמן מערבי. לאחר שהושפע רבות מההפשטה בטוקיו, יושיארה פיתח סוג חדש של פרקטיקה אמנותית, במילים שלו, "ליצור דברים שמעולם לא היו קיימים לפני כן." בשנת 1954, יושיארה, מלווה עם עמיתיו הצעירים מיסד את ארגון גוטאי לאמנות.
האמנים של הארגון גוטאי היו ידועים כראשונים בבצוע "התרחשויות" (הפנינג, happenings); אשר מערב פעולות פיזיות של פעולות והופעות של טקסט. זה הביא סוג חדש של אמנות, המכונה היום אמנות פרפורמטיבית. היצירות שלהם לא הושפעו מכללים מעשיים או מחוקיות כלשהי; הם התמקדו יותר על העליז, קַפְּרִיזִי, פתאומיים ובלתי צפויי. באופן דומה, כך גם עבודותיה של טנאקה נראות.
יצירות.
את עבודותיה של טאנקה ניתן לראות כיצירה מופשטת אשר דוחה את המושגים המקובלים של כמה יצירות אמנות "צריכה" להיות או "להתבצע". העבודות של טאנקה, אשר כוללים ציורים מופשטים, פסלים, מייצגים ומייצבים, בדרך כלל נמצאים חפצים מחיי היומיום: טקסטיל, פעמוני דלת, נורות וכדומה. אחד מהיצירות נקרא "עבודת פעמון", שיוצר ב-1955, כולל כבל המחבר בין פעמונים חשמליים, הערוכים סביב גלריה; היצירה כללה כפתור למבקרים אשר כתוצאה מלחציה, הפעיל רשת של צלצולים צווחנים. עוד אחד מעבודותיה, נקרא "Work (צהוב בד)",בוצע ב-1955, טאנקה לקח חתיכות ארוכות של בד פשוט צבוע, אשר אותם תלתה על קירות הגלריה, יצירת "הצביע" הוציאה כל הצעה של טיפול אנושי מן הצורות והמשטחים שלהם. היצירה שלה, "בגדי הבמה", יוצרה ב-1956, כללה מסגרת דמות ענקית המעוטרת בד ונורות, ושמלה אדומה ענקית עם שרוולים של 9.1 מטר.
עבודתה הידועה ביותר היא "השמלה החשמלית'", אותה יצרה בשנת 1956, השמלה התססה על הבורקה אותה הקיף חוט חשמל עם נורות בצבעים. טנאקה לבשה את השמלה לתערוכות. את השראה שלה ליצירת השמלה החשמלית קיבלה מפרסומת של חברת תרופות המואר על ידי אורות ניאון. הבגד המגושם מבטא על הגוף במעגלים, ופועל ממש כמו תלבושת. היצירה מאירה בצורה אקראית ונותן את התחושה של יצור חייזרי, על פי טאנקה, "מהבהב כמו זיקוקים."
על פי אומני גוטאי, עבודותיה של טאנקה סימלו הפוסט מלחמה והשינוי האורבני של יפן. כאשר טאנקה לבשה את השמלה בפעם הראשונה, רק פניה וידיה היו גלויים. היא התמלאה חרדה כאשר היא לבשה אותה והדליקה את המתג: "הייתה לי מחשבה שצצה לי: ככה אסיר עם עונש מוות היה מרגיש?"
בשנות ה-2000, עבודותיה טנאקה הוצגו במספר תערוכות ביפן ומחוצה לה, במוזיאון הלאומי לאומנות מודרנית בקיוטו, בנגויה בגלריית HAM, בניו יורק בגריי גלריה לאומנות ובגלריה פאולה קופר. כמו גם בגלריה באינסברוק. בשנת 2005, אוניברסיטת קולומביה הבריטית והגלריה לאומנות מוריס והלן בלקין גלריה לאמנות בוונקובר ערכו תערוכה גדולה של עבודותיה טאנקה שנקראה "אומנות מחשמלת: אטסוקו טאנקה, 1954-1968". "השמלה החשמלית" ויצירות אחרות הוצגו ב-2007 בתערוכה הנחשבת "documenta ה-12" אשר בקאסל.
עבודותיה של אצוקו טאנקה נכללות במספר של אוספים ציבוריים בין לאומיים חשובים, כולל את המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. גם במוזיאון לאמנות מודרנית המקוון של MOMA (ראה קישורים חיצוניים).
נישפוניים
הנמל התת ימי בקיסריה
יום העצמאות (פינלנד)
יום העצמאות של פינלנד (פינית: itsenäisyyspäivä; שוודית: självständighetsdagen; רוסית: день независимости) הוא חג לאומי פיני אשר מתקיים ב-6 בדצמבר מדי שנה, ובו נחגגת הכרזת העצמאות של פינלנד מרוסיה בשנת 1917.
היסטוריה.
ההכרזה על עצמאות פינלנד נעשתה בעקבות וזמן קצר לאחר המהפכה ברוסיה, אשר נבעה מהקשיים מהם סבלה רוסיה במלחמת העולם הראשונה. ערעור הסדר הציבורי במסגרת המהפכה נתן הזדמנות למפלגות הפוליטיות בפינלנד להכריז על עצמאות פינלנד מהשלטון הרוסי. ביום ה-4 בדצמבר 1917, הסנאט של פינלנד, בראשות פר אווינד סוינהופווד, הכריז רשמית על עצמאותה של פינלנד, הכרזה אשר אומצה באופן רשמי על ידי הפרלמנט הפיני יומיים לאחר מכן.
יום העצמאות של פינלנד צוין לראשונה בשנת 1917. עם זאת, במהלך שש השנים הראשונות של העצמאות הפינית, חגיגות יום העצמאות בחלקים מסוימים של פינלנד נחשבו לפחותות במעלה בהשוואה לחגיגות ה-16 במאי, יום ניצחונם של הלבנים במלחמת האזרחים הפינית ב-1918, ול-15 בנובמבר, היום בו הפרלמנט הפיני נוסד ב-1917.
מנהגי החג.
במהלך העשורים הראשונים של עצמאות פינלנד, יום העצמאות צוין באירוע ממלכתי חגיגי, בשילוב עם נאומים פטריוטיים ומחוות שונות מטעם הכנסייה. עם זאת, משנת 1970 ואילך, חגיגות יום העצמאות החלו ללבוש צורה מגוונת יותר ברחבי המדינה, בשעה שחנויות שונות החלו לקשט את חלונות הראווה בצבעי הכחול לבן שלהדגל הפיני, ומאפיות החלו לייצר עוגות עם קרם בצבעי כחול-לבן. כיום, כוכבי רוק ובדרנים לוקחים חלק פעמים רבות באירועים לרגל יום העצמאות, שלובשים גוון עממי ובידורי יותר.
לפי המסורת, משפחות פיניות רבות נוהגות להדליק שני נרות בחלון בביתם בערב יום העצמאות. מנהג זה החל בשנת 1920; אבל עוד בטרם לכן, מנהג הדלקת הנרות התקיים ביום הולדתו של המשורר לודוויג רונברג, כאמצעי של מחאה לא-אלימה כנגד שלטון הדיכוי הרוסי בפינלנד. לפי אגדה פופולרית, שני הנרות שימשו כסימן לגברים פינים צעירים, שהיו בדרכם לשוודיה ולגרמניה על מנת להצטרף לפלוגות הייגר, תנועת ההתנגדות לכיבוש הרוסי בפינלנד, על מנת לאותת שהבית מוכן להציע להם מחסה, ולהסתירם מפני החיילים הרוסים.
חגיגות לאומיות.
חגיגות יום העצמאות הרשמיות בדרך כלל מתחילות עם הנפתו של דגל פינלנד על Tähtitorninmäki ("מצפה היל") בהלסינקי. במקביל, מיסה חגיגית מתקיימת בקתדרלת הלסינקי, ונציגי ממשלה מקיימים ביקורים רשמיים באנדרטאות המלחמה של מלחמת העולם השנייה.
YLE, רשות השידור הפינית הלאומית, מקרינה את הגרסה הקולנועית של Tuntematon sotilas ("חיילים אלמונים"), אשר מבוסס על רומן אייקוני מטעם הסופר ואינו לינה. במרבית השנים, הסרט המקורי משנת 1955 הוקרן (עשרות פעמים), וכך גם בכל שנה מאז שנת 2000; אבל הגרסה המחודשת משנת 1985 הוקרנה אף היא פעם אחת, בשנת 1997.
תהלוכת לפידים מסורתית שנערכת על ידי סטודנטים מתקיימת מדי שנה מאז 1951. התהלוכה מתקיימת במספר ערים ועיירות עם אוניברסיטאות, וזרי פרחים מונחים על קברי חללי המלחמה.
בשעות הערב מתקיים אירוע קבלת פנים נשיאותי, במסגרתו מוזמנים כ-2,000 מוזמנים לארמון הנשיאות. אירוע זה, המכונה באופן לא רשמי גם Linnanjuhlat ("כדור הטירה"), מועבר בשידור חי בטלוויזיה וזוכה באופן מסורתי לרייטינג גבוה. האירוע הראשון מסוגו התקיים ב-1919, ומאז נערך במרבית השנים שחלפו מאז.
הטקס נוטה למשוך את תשומת לבם של מפגינים למטרות שונות, העושים בו שימוש למטרות פרסום, ופעמים רבות מקיימים הפגנות על רקע האירוע הרשמי. הנדבן הפיני ויקו הרסטי זכור כמארגן ההפגנות הפופולריות מבין אלו, לטובת מתן מזון חינם לעניים ולמקופחים. מאז פטירתו של ויקו בשנת 2005, המסורת ממשיכה להתקיים על ידי בנו, הייקי הרסטי.