גורדון בנשפט (באנגלית: Gordon Bunshaft; 9 במאי 1909 – 6 באוגוסט 1990) היה אדריכל אמריקאי ממוצא יהודי, חתן פרס פריצקר לשנת 1988 במשותף עם האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. ידוע בזכות חדשנותו בקרב אדריכלים אמריקאים בני תקופתו, בשל אימוץ עקרונות המודרניזם האירופי ובשל יצירותיו המונומנטליות. בעבודותיו ניכרת מידה רבה פרגמטיזם אדריכלי ופניה אל הוורנקולרי, לצד מידה פחותה של תאוריה אדריכלית.
קורות חיים.
בנשפט נולד בשנת 1909 בבאפלו שבמדינת ניו יורק, כבן למשפחת מהגרים יהודים רוסים. כבר בשנות העשרה לחייו זיהה את סקרנותו העזה למבנים ולסביבה הבנויה.
בשנת 1933 השלים תואר ראשון באדריכלות (Bachelor of Architecture) ב-MIT, ולאחריו יצא למסע לימודי ברחבי אירופה בין השנים 1935–1937, אשר מומן ברובו על ידי מלגה. לאחר עבודה באירופה בעבור האדריכל אדוארד דורל סטון (Edward Durell Stone) והמעצב התעשייתי ריימונד לואוי (Loewy), חזר לארצות הברית בשנת 1937 והצטרף אל האדריכל לואי סקידמור, שבתורו חבר שנה קודם לכן אל האדריכל נתנאל אווינגס.
בשנת 1939 צורף לצמד סקידמור ואווינג האדריכל ג'ון מריל, וכך במהרה מצא עצמו בנשפט כאדריכל בכיר ובהמשך כשותף בקרב הפירמה סקידמור, אווינגס ומריל (Skidmore, Owings and Merrill; SOM) שלימים הייתה לאחד ממשרדי האדריכלים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית. במשך כל חייו המקצועיים פעל בנשפט תחת שם המשרד, מעולם לא צורף לשם המשרד ומעולם לא הקים פרקטיקה עצמאית, פרט אשר העלים במידה את שמו של בנשפט בקרב אדריכלי התקופה חרף השפעתו הרבה על האדריכלות בצפון אמריקה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בנשפט בין השנים 1942 ל-1946 בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. במהלך שנים אלה שהה באירופה ונפגש עם האדריכל הנודע לה קורבוזיה (Le Corbusier). לימים, יהיה זה בנשפט אשר יהיה מבין הראשונים לישם את עקרונותיו האדריכלים של הלה בארצות הברית.
שהותו של בנשפט בקרב משרד כה גדול ומשפיע איפשרה לו להתמקצע במגוון רב של סוגי בנייה ולהחשף לאנשי מקצוע מכל הקשת המקיפה את האדריכל, מאנשי עסקים ועד אומנים ואמנים. יחד עם זאת, ביטויו האדריכלי של בנשפט לאורך השנים לווה במיעוט יחסי של טקסט וכתיבה תאורטית (אשר מצידם עוד סייעו ב"השכחתו" היחסית), אך לעומת זאת ניחן במידה מרובה של מקצועיות מבנית וטקטונית.
עבודתו החשובה והמשפיעה ביותר של בנשפט, בית ליוור (Lever House), אשר הוגדרה על-ידו כ"בניין האמיתי הראשון שתכננתי", הושלמה בשנת 1952 בליבה של ניו יורק והייתה לרב הקומות הראשון בארצות-הברית בעל קיר-מסך (יש לזכור שבניין מזכירות האו"ם החל את בנייתו שנתיים מוקדם יותר בניו יורק, אולם בנייתו נסתיימה כמעט במקביל לבית ליוור), ותוכנית נועזת של תיבת זכוכית מלבנית אנכית המזדקרת מתוך קומת מסד אופקית, שמצידה רוכנת על אכסדרת עמודים ויוצרת רחבה פנימית ציבורית. בניין זה היה מבין הראשונים לחשוף את יבשת אמריקה אל הסגנון הבינלאומי.
במרוצת השנים המשיך בנשפט לבנות אייקונים אדריכלים רמי חשיבות כדוגמת ספריית ביינקה באוניברסיטת ייל, צ'ייס מנהטן פלאזה 1, מגדלי סולאו וגרייס בניו-יורק, הספרייה הנשיאותית של הנשיא ג'ונסון או מוזיאון הירשהורן בוושינגטון הבירה, אשר חושף תוכנית טבעתית וכמעט נטול חלונות כלפי חזיתותיו הציבוריות.
בנשפט שימש כמרצה אורח לאדריכלות באוניברסיטת ייל, ב-MIT ובהארוורד.
במהלך חייו הוכר בנשפט בחשיבות עבודותיו וזכה במספר רב של פרסים אדריכלים, ביניהם מדליית הזהב של איגוד האדריכלים האמריקאי. בשנת 1988 זכה בפרס האדריכלות המכובד ביותר, פרס פריצקר, לאחר שהיה המועמד היחיד עד כה שגם העמיד עצמו (ולא נבחר בידי אחרים) כמועמד לפרס וגם זכה בו. כיאה לאדריכל שנודע כאחד המרבה במעשים אך החוסך במילים, היה נאומו של בנשפט לרגל קבלת הפרס הנאום הקצר ביותר בתולדותיו.
יאנוש אראן'
עקרון החסד (נצרות)
עיקרון החסד (נצרות)
חסד
פלפולא חריפתא
נבואה המתגשמת מאליה
לוקיליוס הצעיר
לוקיליוס הצעיר (לטינית: Lucilius Junior; המאה הראשונה לספירה) היה מושלה הרומאי של סיציליה בתקופת נירון ומחברה של פואמה בשם "אטנה". היה ידידו של סנקה והתכתב עמו.
חייו.
המידע אודות לוקיליוס מגיע כולו מכתביו של סנקה ובמיוחד מ"מכתבי מוסר" (64 לספירה) שהופנו ללוקיליוס. סנקה הקדיש ללוקיליוס גם את חיבורו "מחקרי טבע" (63) ואת המסה "על ההשגחה העליונה" (64).
נראה כי לוקיליוס היה יליד קמפניה, וסנקה כשהוא פונה אל לוקיליוס, כותב "פומפיי האהובה שלך". בתקופה שבה כתב סנקה את מכתבי "מכתבי מוסר" לוקיליוס היה מושל סיציליה. הוא נמנה עם מעמד הפרשים הרומאים - מעמד שאותו השיג באמצעות עבודה מתמידה.
סנקה הקדיש אחד ממכתביו הקצרים לספר שכתב לוקיליוס ובמקומות אחרים בכתביו הקדיש מספר ציטוטים ומספר שורות לשירתו של לוקיליוס.
אטנה.
"אטנה" הוא שמן של פואמות העוסקות בוולקנולוגיה. פואמות בשם זה מיוחסות בין היתר לורגיליוס, לקורנליוס סוורוס ולמרקוס מאניליוס. יש סבורים שחלק מהן נכתבו לפני 44 לפנה"ס ומשערים שהיו חלק של היצירות שנלקחו לרומא בערך באותה שנה. היות שלוקיליוס הצעיר ידע על יצירתו של סנקה "מחקרי טבע" שנכתבה ב-63 לספירה ושאין בה כל התייחסות להתפרצות הר געש וזוב ב- 79 לספירה, השנה שבה נכתבה פואמה זו של לוקיליוס היא בין 63 ובין 78 לספירה.
הסברה שפואמה זו נכתבה על ידי לוקיליוס הצעיר מסתמכת על העובדה שהיה ידידו של סנקה שעמד איתו בקשר מכתבים. לולקיליוס עצמו הכיר היטב את סביבת הר אטנה בהיותו מושל סיציליה ואף כתב שירה בנושאים הקשורים לסיציליה. הפואמה "אטנה", שהגיעה אלינו כשהיא בצורה מושחתת וקשה לקריאה, מבוססת על מקורות שנלקחו מפוסידוניוס והיא מזכירה גם את יצירתו של לוקרטיוס שטען כי אטנה היה חלול לחלוטין וכי האש הבוקעת ממנו מוזנת מרוחות עזות המנשבות על פני הים.
במכתב מוסר מספר 79 סנקה מעודד את לוקיליוס הצעיר לכתוב פואמה על אודות הר אטנה, כפי שמשוררים אחרים עשו לפניו:
"אני בטוח שלא תסרב לעשות זאת למעני, כי היית עושה כן גם איש לא היה מבקש זאת ממך... האם יש בכוחי למנוע ממך לתאר את הר אטנה בשירתך - נושא שבו עסקו משוררים רבים לפניך? אובידיוס לא נמנע מלעשות כן למרות שורגיליוס כבר טיפל בנושא זה לפניו וקורנליוס סוורוס עשה את אותו דבר עצמו."
התיאטרון החי
התיאטרון החי הוא תיאטרון המבוסס על שיטות עבודה ניסיוניות. נוסד בשנת 1947 בניו יורק על ידי במאי התיאטרון ג'וליאן בק (1925–1985) וג'ודית מלינה (1926–2015). ג'וליאן בק היה גם צייר. והציג יצירותיו בשנת 1945 בגלריה גוגנהיים בניו יורק. הוא הוגדר גם כמעצב ומחזאי. ג'ודית מלינה ניהלה עמו את התיאטרון והמשיכה לנהלו גם לאחר מותו. שניהם החדירו חיים ייחודיים ומקוריים בעבודתם ושיטה זו אפשרה חידוש צורות תיאטרון והביאו השפעה משמעותית על התיאטרון המערבי של שנות ה-60.
היסטוריה.
ג'וליאן בק נולד בניו יורק לזוג מורים. הוא נמשך תחילה לכיוון הציור, אבל העבודה הקולקטיבית בתיאטרון עוררה בו עניין רב יותר. בשנת 1943, פגש את ג'ודית מלינה, ממוצא גרמני, כשהייתה תלמידה בבית הספר לדרמה, סדנת ארווין פיסקטור (New School’s Dramatics Workshop d’Erwin Piscator). יחד החליטו להקים את התיאטרון החי בשנת 1947. וכך מימשו את האידיאלים האמנותיים והפוליטיים ששמו בראש מעייניהם. נציין כאן שלוש התפתחויות מרכזיות בחיי הלהקה, עד לפירוקה בשנת 1970.
תיאטרון טקסטואלי (1951–1954).
בשנת 1951, עבר התיאטרון החי לאולם הראשון שלו, תיאטרון שרי לאן (Cherry Lane Théâtre New York). להקת התיאטרון משלבת כאן שירה עם טקסטים מאת פול גודמן, ברטולט ברכט, פדריקו גארסיה לורקה, אלן גינסברג ועוד. יצירותיהם מתנגדות בצורה קיצונית לתיאטרון המוצג בברודוויי, וכך הקימו למעשה את אוף ברודוויי. השימוש בשירה אפשר ללהקה לשחרר את השפה המסורתית, וליצור שפה חיה יותר. הם דוחפים, אם כן, את התיאטרון אל משהו חי, היכן שהדיבור מוצא את ערכיו וכוחו. הם חשפו כך את מחזהו של פירנדלו "הערב אימפרוביזציה" והדבר איפשר להם ליצור שפת תיאטרון אחרת, שונה ומקורית מקודמיהם.
מטא-תיאטרון (1955–1959).
בזכות מחזהו של פירנדלו התיאטרון החי מקבל עוצמה לכיוון שבחר. באמצעות שלושה מופעים: "הערב אימפרוביזציה", "רבים אוהבים" (Many Loves) ו"הקשר" (The Connection). התיאטרון החי בוחן את הקשר בין המציאות לבדיה, בין התיאטרון והחיים. אלה הם נושאים למחשבה שמובילים אותם לבדוק את המשמעות הבסיסית של התיאטרון ואיך להציגו מחדש. בהצגה "הקשר" התעוררה שערורייה, כיוון שההצגה שילבה שחקנים אמיתיים ואנשים שהם מכורים לסמים, על הבמה. הדבר יצר בלבול עבור הצופה, בין בדיה למציאות. לאחר החוויה הזו, כמה שחקנים החלו להתרחק מתיאטרון מטא, בטענה שהוא תיאטרון לא ישר כלפי הקהל. שתי ההצגות שבאו לאחר מכן התעמתו עוד יותר עם שאלות המהות של התיאטרון והקשר שלו לו לחיים. הצגות אלה שילבו יותר את האמנות עם החיים.
תיאטרון פוליטי (1959–1970).