ענף נפגעים כולל את נושא הטיפול הראשוני בנפגעים בצה"ל. בלב הענף נמצא חמ"ל הנפגעים המאויש 24 שעות ביממה ואחראי על קבלת הודעות על נפגעים ותפעולן - העברתן לגורמים הרלוונטיים והנחייתם כיצד לפעול. בין היתר החמ"ל אחראי על תיאום והפעלת מודיעי נפגעים באמצעות ראשי זירות הנפגעים בענף. בשגרה אחראי הענף גם על רישומת, תעודות ומתן מענה טכני למערך כולו.
ענף קשר למשפחות.
הענף מתכלל את הטיפול והקשר עם המשפחות השכולות בצה"ל וכמו כן את הטיפול במאושפזים ונכים.
הענף מחולק למספר מדורי מטה כאשר כל אחד מהם אחראי על תחום אחד ספציפי בנושא:
מדורי מטה אלה עובדים מול הדרג הנפרש (מדורי הנפגעים החיליים/חטיבתיים), מנחים אותם מקצועית בתחומם הספציפי, מקבלים מהם את בקשותיהם של המשפחות ופועלים מול גורמים חיצוניים על מנת להשיב עליהם. מלבד מדורים אלה כולל ענף קשר למשפחות גם מדורים נוספים האחראים על התחום הניהולי והארגוני של מחלקת הנפגעים, כגון: מדור כוח אדם ומדור ארגון וחירום.
ענף אית"ן.
ענף אית"ן (ראשי תיבות של "איתור נעדרים") אחראי לנושא איתור הנעדרים בצה"ל, מנהל תרגילים המאמנים צוותים לאיתור נעדרים, שומר על קשר עם משפחות השבויים והנעדרים (מדור שו"ן), מנהל חיפושים אחר חללים שמקום קבורתם לא נודע ועוד.
בעבר היה ניתן לזהות את אנשי המחלקה באמצעות השרוך התכלת-צהוב על מדיהם, שהיה מזוהה עד כה עם מש"קיות וקצינות וקציני הנפגעים בלבד, אך בתחילת חודש מאי 2011 הודיע רמ"ח הנפגעים שכלל בוגרי הכשרות המערך יזכו לענוד אותו - רכזי נפגעים, ראשי זירות נפגעים וסגליהם ושאר הבוגרים.
הדרג הנפרש של המחלקה הוא כאמור מדורי הנפגעים המחולקים לשלושה ענפים: ענף נפגעים שריון, ענף נפגעים חי"ר וענף נפגעים חיל אוויר, ולמדורי נפגעים חיליים וחטיבתיים.
היסטוריה.
מערך הנפגעים הוקם בעקבות מלחמת יום הכיפורים (1973). במהלך המלחמה הבינו שיש צורך בגוף שירכז את הטיפול בנושא הנפגעים וילווה את הנפגעים ומשפחות ההרוגים.
ביולי 2016 הוכפפה מחלקת נפגעים לאחריותו הישירה של קצין המשא"ן הראשי. את ההמנון של מחלקת הנפגעים, "גשר לאדם", כתב איזי מן והלחין דרור אלכסנדר.
שיעור ריבוי טבעי
אופן סוזה
בדיקת אבהות
רצף DNA
סוזה
Opensuse
פנולוגיה (ענישה)
פרשת לזרוביץ-קירז'נר
פרשת לזרוביץ-קירז'נר היא פרשת חטיפה ורצח של משפחה יהודית בידי כנופיה ערבית בהנהגתו של יוסוף אבו דורה שאירעה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. הפרשה באה לקיצה ב-1963 עם גילוי שרידי גופות הנרצחים ביער עין חוד, על ידי חוקר המשטרה שלמה בן אלקנה, והבאתם לקבר ישראל.
תיאור האירוע.
בליל 16–17 באוגוסט 1938, התקיפו כ-200 מאנשי הכנופיה את מחנה המעצר הסמוך עתלית, בו כלאו הבריטים את אנשי הכנופיות הערביות והעבידו אותם בפרך.
מטרת התוקפים הייתה לשחרר את אסירי המחנה. הם התקדמו לעבר המחנה בקבוצות קטנות ממספר עברים. התוקפים התגברו על מספר זקיפים ונטלו את נשקם. אחדים מן התוקפים הגיעו לבית בשולי המחנה שבו התגוררו קצין המשטרה היהודי , סגן מפקד המחנה, ובני משפחתו. התוקפים הפתיעו את בני הבית בשנתם ושבו את ששת האנשים שהיו בו: משה לזרוביץ, אשתו ברוריה, שלושת ילדיהם, חגי בן שנתיים וחצי, יפרח בן 8 ורחל בת 12, ואחי האשה, אליהו קירז'נר, עובד מפעלי המלח בעתלית. אחד משומרי המחנה הערבים נלקח אף הוא בשבי, אך שוחרר למחרת בבוקר ושב למחנה.
בשלב זה התקדמו התוקפים עד למרחק של כ-50 מטר משערי הכלא. השוטרים הבריטים שהיו במחנה פתחו לעברם באש ממקלעי "לואיס". התוקפים ניתקו את קווי הטלפון מן המחנה, אך האש הנותבת שירו המותקפים הובחנה על ידי תחנות המשטרה שבסביבה ולמקום הוחשה תגבורת של המשטרה ושל חיילי הרגימנט המלכותי של מערב קנט, שהיו מוצבים בסביבה. התגבורת הניסה את התוקפים בדיוק בעת שתחמושתם של שומרי המחנה עמדה לאזול. קצין בריטי וסוהר ערבי נפצעו בקרב.
בבוקר שלמחרת פתחו הבריטים בחיפושים נמרצים אחר החטופים, כשהם נעזרים בכלבי גישוש ומטוס שחג מעל. נמצאו סימני דם שגרמו להשערה כי חלק מן התוקפים נפצעו. העקבות הוליכו לכיוון הר הכרמל. הסביבה ההררית הקשתה על המעקב והמחפשים שבו על עקבותיהם.
בשבת, 20 באוגוסט 1938, הבחינו שומרי קיבוץ משמר העמק בחמש דמויות, שני מבוגרים ושלושה ילדים, מתקרבים לקיבוץ. בהמשך התנתקו המבוגרים מן הילדים והילדים המשיכו ללכת לעבר שער הקיבוץ. הילדים הגיעו לשער וסיפרו כי הם ילדיהם של בני הזוג לזרוביץ. הם נראו רעננים ולא ניכרו בהם סימני סבל וכאב. כשנשאלו למקום המצא הוריהם, השיבו כי אינם יודעים דבר על כך. רחל, המבוגרת משלושתם, סיפרה כי לאחר שנחטפו, הם צעדו כשעיניהם מכוסות, ולאחר מכן הובלו על גבי סוס והיו כל אותו הזמן בקרב שוביהם הערבים, שהאכילו אותם וטיפלו בהם היטב. בבוקר יום שחרורם, הם נלקחו לשדה במקום שלא היה מוכר להם. שני הערבים שליוו אותם הורו להם להסיר את הכיסוי מעיניהם ולהמשיך לצעוד לעבר קיבוץ משמר העמק. שני הערבים אמרו לילדים "שלום" והמשיכו לצפות בהם עד שהגיעו בשלום לשער הקיבוץ. רחל, הגדולה שבילדים, נשאה עמה שטר של לירה ארץ ישראלית אחת ומעטפה, שמסרו לה שוביה. במכתבים שבמעטפה, שנכתבו בערבית באותיות עבריות, שאחד היה ממוען לעיתון "דבר" והשני לעיתון "הבוקר" נאמר:
בדיעבד, התברר כי החוטפים הוציאו את שלושת המבוגרים להורג והסתירו את גופותיהם. מקום קבורתם נותר בגדר תעלומה במשך 25 שנה. משה לזרוביץ היה בן 40 בהירצחו. יליד פתח תקווה שאחרי כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים הצטרף למשטרה ובה הגיע לדרגת קצין. בשירותו רכש גם את חיבת הערבים ואלה כינוהו "שייח מוסא". היה קצין משטרה מצטיין. בשנת 1935 הצטרף לארגון "ההגנה".
ביולי 1963, בעקבות פרסום הפרשה ב"מעריב" החלה חקירתו של שלמה בן אלקנה, חוקר משטרה בעל ניסיון בפיענוח פרשיות מימי היישוב ומומחה לגילוי נעדרים, והתגלה הבור בכרמל ליד עין חוד שבו הוסתרו הגופות ועצמות הנרצחים. הגופות זוהו באמצעות כפתורי בגדי האישה והנרצחים הובאו לקבורה בקבר אחים בראשון לציון.
אחרית דבר.
הבן הצעיר חגי, נהרג שנתיים אחרי החטיפה בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב.
שלמה בן אלקנה העלה את הפרשה וגילוי הגופות על הכתב בספר שכתב בשנת 1986.
שרידי המחנה נמצאים מעל תחנת הדלק בצומת אורן. במקום יש שני שלטי הנצחה ובהם צילום המשפחה ותיאור הפרשה. בשנות האלפיים, נותרו מהמחנה יסודות מבנים, בריכה ושני מגדלי שמירה.
הסרט "צדיק כתמר יפרח" בבימויה של שושי בן חמו ובהפקתו של יואל אמסטר מספר את סיפורו של יפרח לזרוביץ ומשפחתו ומנציח את סיפור המעשה.
הדרכת נוער (צה&quot;ל)
פודינג שחור
פודינג שחור הוא סוג של נקניקיית דם שמקורה בבריטניה ובאירלנד. הוא מיוצר מדם חזיר, מבשר בקר, משעורה, מלחם מסובין ומשבבי שיבולת שועל. הריכוז הגבוה של הדגנים בפודינג השחור, וכן עשבים שונים דוגמת נענע הכדורים, מבדילים אותו מנקניקיות דם שנאכלות במקומות אחרים בעולם.
היסטוריה ומתכונים.
נקניקיות דם הן הצורה העתיקה ביותר של הנקניקיה. החיות שנשחטות מדממות, ומאחר שלא ניתן לשמר את הדם לפרק זמן ארוך הפיכתו לנקניק היא צורת שימור יעילה.
כיום, רוב מנות הפודינג השחור מכילות דם חזיר, אך זה לא תמיד היה המקרה, בעבר המאכל הוכן בעזרת דם כבש או פרה ואף מדמם של דגים. עד למאה ה-19 דם פרה או דם כבש היה המרכיב העיקרי במתכון.
משטרת התנועה
דיני תעבורה
דיני תעבורה הוא התחום המשפטי אשר עוסק בכללי התחבורה היבשתית.
דיני התעבורה בישראל.
פקודת התעבורה משנת 1929 (The Road Transport Ordinance), אשר הייתה החיקוק העיקרי בתחום דיני התעבורה למן הקמת מדינת ישראל, התקבלה בממשלת ישראל בירושה מממשלת ארץ ישראל המנדטורית.
הפקודה כללה:
מאז קבלת הפקודה מממשלת המנדט, היא עברה אינספור שינויים במרבית סעיפיה. לצד פקודת התעבורה, קיימות תקנות התעבורה שמקורן אף הוא מנדטורי. המטרה העיקרית של התיקונים בפקודה ובתקנות היא לשקף מדיניות של הסדרת התעבורה בישראל כמו גם הפחתת תאונות הדרכים בכבישי הארץ.
כחלק ממגמת ההחמרה, חלו לאורך השנים שינויים כמו הקלה באופן הבאת הראיות על –ידי התביעה במשפטי תעבורה, בהעברת נטל ההוכחה על הנוהג או בעל הרכב המחזיק בו וגם בענישה. בנוסף, השתנו סדרי הדין, באופן שבבית משפט הדן בעבירת תעבורה, ניתן, בתנאים מסוימים, להביא כראיה הודעה בכתב של שוטר או דו"ח בוחן של משטרת ישראל, חלף עדות עורכי המסמך בבית המשפט. פסיקת בית המשפט העליון לאורך השנים גם היא קבעה נטלי הוכחה וסדרי ראיות המחמירים עם נאשמים בעבירות תעבורה.
בשנת 1981 חל שינוי משמעותי אחר בדיני התעבורה, כשנוצר הליך ברירת משפט, המאפשר לנהג לבחור בין תשלום הקנס לבין הופעה למשפט. כלומר, נאשם לא יוזמן באופן אוטומטי למשפט אלא אם בחר בכך על פני תשלום הקנס. ביחס לנהיגה בשכרות, למן תחילת שנות ה־2000, נערכו שינויים מהותיים הנוגעים להגדרתה ולדרכי אכיפתה של העבירה. בשנת 2005 השתנה מהותית הליך בדיקת החשד לשכרות, לאחר שבית המשפט העליון קבע, על בסיס החוק שהיה קיים אותה עת, כי בקשה לבדיקת דם אינה חוקתית ולא ניתן להכריח אדם לעבור בדיקת דם. בעקבות זאת, החוק השתנה, ובמקום בדיקת דם נעשה מעבר לבדיקת נשיפה אשר נעשית באמצעות מכשיר הינשוף.