ב-1986 ביים את הסרט "זה אצלה בדם", המשלב אלמנטים של פילם נואר ומדע בדיוני בכיכובם של דני לאבונט וז'ולייט בינוש, חברתו של קאראקס דאז. הסרט המשיך לחקור את מורכבותה של האהבה בעולם המודרני, נושא מרכזי בסרטיו. ניתן לראות בעבודתו של קאראקס השפעה רבה של סרטי הגל הצרפתי החדש ובמיוחד את השפעתו של ז'אן-לוק גודאר, בשילוב אלמנטים פוסט מודרניסטיים.
חמש שנים לאחר מכן ביים קאראקס את סרטו "הנאהבים מפריס" (1991), שהפקתו הסתבכה. רשויות פריס איפשרו לו עשרה ימי צילום בלבד על גשר פון נף. בתגובה החליט קאראקס לבנות דגם של הגשר בקומונת Lansargues, אשר ממוקמת בדרום צרפת. ביום הראשון לצילומים נפצע השחקן לאבונט באגודלו וההפקה נדחתה כחודש ימים. על אף הקשיים שתחתם הייתה נתונה ההפקה זכה הסרט לשבחי הביקורת ופתח את הדלת לעשיית סרטו הרביעי, "פולה X" הניסיוני - עיבוד לסיפור על גילוי עריות מאת הרמן מלוויל. הסרט יצא לאקרנים ב-1999.
ב-2008 ביים קאראקס סרט קצר בשם Merde כחלק ממקבץ סרטים קצרים בנושא העיר טוקיו, שבוימו בידי שלושה במאים ובהם קאראקס, מישל גונדרי ובונג ג'ון-הו.
ב-2021 הציג בפסטיבל קאן את סרטו החדש "אנט", בהשתתפות אדם דרייבר ומריון קוטיאר, וזכה בפרס הבמאי הטוב ביותר.
1921 בארצות הברית
1921 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 145 שנה מיום היווסדה.
1920 בארצות הברית
1920 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 144 שנה מיום היווסדה.
לילה וערפל (סרט)
לילה וערפל (בצרפתית: Nuit et Brouillard) הוא סרט תיעודי של הבמאי הצרפתי אלן רנה משנת 1955. הסרט מציג את מחנות אושוויץ ומיידנק נטושים, כפי שנראו בשנות החמישים, תוך כדי תיאור חייהם של האסירים במחנות. "לילה וערפל" הוא אחד הסרטים התיעודיים הראשונים שנעשו אודות השואה והוא נעשה בשיתוף פעולה עם ניצול השואה, הסופר ז'אן קירול.
תקציר.
"לילה וערפל" הוא סרט תיעודי העובר בין העבר להווה, בין צילומים בשחור-לבן ובצבע. הסרט נפתח עם תמונות מהסרט "ניצחון הרצון" של לני ריפנשטאהל וממשיך למחנה אושוויץ הנטוש, כשבמקביל נשמע השחקן הצרפתי מישל בוקה (Bouquet) קורא טקסט שקט ופיוטי המתאר את עלייתה של האידאולוגיה הנאצית. הסרט ממשיך עם השוואה בין חיי החיילים הנאצים לחייהם של האסירים במחנות. בהמשך הסרט, זר מראה את היחס כלפי האסירים הנידונים למוות, הכולל עינויים ו"ניסויים רפואיים".
הסרט בנוי כתנועה מתמדת בין שני קטבים; מחנות ההשמדה מצולמים בזמן הווה בצבע, ואילו תצלומי הארכיון הרבים מתקופת השואה הם בשחור-לבן. צילומים אלה מציגים את תאי הגזים וערימות של גופות. החלק האחרון של הסרט מציג את גילוי הזוועות, נחשף בו תהליך ההשמדה ונראים צילומים רבים של משחררי המחנות יחד עם צילומי האתרים בשנת 1955.
חשוב לציין שעל אף שהסרט עוסק בהשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה, ומתוארים בו האסירים, לא מוזכרת בו ולו פעם אחת המילה "יהודי".
הפקה.
בנובמבר 1954, כעשור לאחר הניצחון על הנאציזם, נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת". מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת סרט תיעודי בנושא. הוועדה ההיסטורית הצרפתית לחקר תולדות מלחמת העולם השנייה, פנתה אל אלן רנה בבקשה ליצור סרט על תקופת השואה והמחנות. את התסריט לסרט כתב רנה במשותף עם הסופר ז'אן קיירול (Cayrol), יוצא מחנות בעצמו, והפסקול המלווה את הסרט הוא של הנס אייזלר, שהיגר מגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון. רנה וקרול התקשו מאוד בעשיית הסרט, בשל התכנים הקשים שהוא מכיל. לצורך תיאור החיים הקשים והסבל במחנות, רנה נאלץ להשתמש בצילומי סטילס שמצא בארכיונים השונים והוא הצליח להניע אותם על המסך כאילו היו תמונות נעות. עבודת העריכה שנעשתה בתצלומים מתוחכמת וכמעט בלתי נראית.
במחצית השנייה של שנות החמישים דרש הצנזור הצרפתי מרנה לקצץ שלוש שניות מהסרט, בהן נראית תמונה של כובע מצחייה של שוטר צרפתי במחנה המעבר פיטיבייה (Pithiviers) שבצרפת. בנוסף, שגרירות גרמניה בצרפת ניסתה לעצור את כניסתו של הסרט לפסטיבל הסרטים בקאן והבמאי נאלץ לבצע שינויים. רק בשנות התשעים הוצגה בצרפת תערוכת תצלומים ממחנה זה, שנשמר בקפידה בידי המשטרה הצרפתית.
שם הסרט.
רנה בחר לקרא לסרטו Nuit et Brouillard ("לילה וערפל"), התרגום הצרפתי ל-Nacht und Nebel. הבמאי הותיר את שם הסרט כסמל להוראת לילה וערפל
(בגרמנית Nacht und Nebel) שהוצא ב-9 בדצמבר 1941 ונועד ליצור הפחדה ולהרתיע את אלה המתנגדים למשטר. אסירי לילה וערפל, שנשאו על גבם את הסימון NN במחנות הריכוז, היו אמורים להיות מוצאים להורג מהר ככל האפשר ובחשאיות מוחלטת. עבור אלן רנה, הביטוי "לילה וערפל" הוא ביטוי כולל לתקופת השואה, המאופיינת בחושך ואפלה שירדו על אירופה תוך כדי פגיעה באדם באשר הוא אדם.
הסרט נחשב עד היום ליצירת מופת בתחום הקולנוע התיעודי והוא ממשיך לקבל שבחים רבים.
אליהו רגולר
רבי אליהו רגולר (נודע גם בכינויו: רבי אליהו מקאליש או: קלישר; ה'תקנ"ד, 1794 - י"ט בחשוון ה'תר"י, 1849) היה רב ליטאי, פוסק הלכה ומקובל. מתלמידיו של רבי חיים מוולוז'ין. רבן של רגולה, סלובודקה, קאליש וערים נוספות, ומחבר הספר יד אליהו.
ביוגרפיה.
נולד בסוגינד שבזאמוט, לרבקה בת ר' דוד מראסיין ולר' יענקל ניישטאטער (נפטר בי"ט באייר ה'תקפ"ד), למדן שהתפרנס ככתבן וסופר בגרמנית ומנהל עסקיו של הגביר יצחק אייזיק מחיטוביץ. בילדותו למד אצל אביו, שלימד אותו מלבד לימודי קודש גם גרמנית ומילים בלטינית, מאז לא למד באופן מסודר אצל רב כלשהו, אלא בכוחות עצמו. בגיל 13 התארס עם בת הנגיד רבי דוד גרדומר, סך הנדוניה שנתן חמיו לבתו היה מאה אדומים. בהתערבות קרובי משפחתה ויתרה אשתו על סכום הנדוניה הגבוה, הם נישאו כעבור תקופה אך מצבם הכלכלי היה גרוע, דבר שאילץ אותו בהמשך לחפש כהונת רבנות בעיירות שונות. ייתכן שבתקופה זו למד תורה מפי רבי אברהם אחי הגר"א.
בעת מגוריו אצל הוריו בסוגינד הכיר את רבי חיים מרדכי מרגליות מדובנה מחבר הספר "שערי תשובה" על השולחן ערוך, שהיה אז בימי זקנותו והתגורר בסוגינד כדי לנהל את עסקי החבלים והנוצות שלו בממל הסמוכה שהייתה תחת שלטון פרוסיה, כי חשש להתגורר בשטח פרוסיה. הוא למד עם ר' חיים מרדכי והלה הכיר אותו לרב העיר הישיש רבי אליהו בן רבי אברהם אחי הגר"א, ואף עודד אותו לבוא בכתובים בדברי הלכה עם אחיו, רבי אפרים זלמן מרגליות. בגיל 18 החל לשנן את התלמוד הבבלי כדי לזכור את לשונו בעל-פה, הוא למד מתחילה בקצב של שבעה דפים ביום ובהמשך עבר לקצב של תשעה דפים ביום, עליהם חזר פעמים רבות. הוא השלים סדר לימודים זה בתוך שלוש שנים בגיל 21. מלבד לימודיו התורניים, אהב את דקדוק השפה העברית ולמד לשם כך גם בספרו של יהודה ליב בן-זאב "תלמוד לשון עברי", למרות הביקורת הרבנית על המחבר.
לאחר שהשלים את לימוד התלמוד על-פה, החל ללמוד קבלה, בעיקר מכתבי הרמ"ק וכתבי האר"י, ולאחר תקופה נסע לוולוז'ין כדי ללמוד מפי רבי חיים מוולוז'ין את שקיבל מרבו הגר"א בתחום זה. ר' חיים קבע לו מספר שעות מדי יום ללימוד זה, אך רבי אליהו התרשם שהרב מוולוז'ין מדבר עמו על נושאים כלליים ואינו חותר ללמדו יותר מכפי שכבר ידע, מחשש לביטול זמנו של ר' חיים חזר רבי אליהו לביתו לאחר שבועות בודדים למרות הפצרות הרב מוולוז'ין שיישאר. לדברי הרב יונתן אליאשברג אמר לו הרב קלישר בזקנותו כי במהלך חייו הבין חלק מהדברים שאמר לו ר' חיים באותם ימים והתחרט על שסירב לבקשותיו להישאר. בעת שובו מוולוז'ין עשה תקופה קצרה בווילנה ויצר קשרים עם רבניה ולמדניה. הוא חלה ונסע לצורך טיפול רפואי לברלין אליה הגיע דרך קניגסברג כשהוא מצויד בהמלצות מרבני וילנה וראשי הקהילה ביניהם ר' חיים נחמן פרנס שכתבו עליו שבחים מופלגים וכי הוא מגדולי ישראל בליטא, בעקבות המלצות אלו זכה לתמיכה של הקהילה היהודית בברלין ושהה בה מספר חודשים.
כשחזר לביתו מצא את מצב עסקיו של אביו ירוד, גם חמיו התרושש ולא יכול היה לתמוך בבתו ובחתנו, בהיעדר דמי הנדוניה נאלץ לחפש משרת רבנות. רבנותו הראשונה (ה'תקפ"א) הייתה בעיר שאט הסמוכה לקיידאן, בה הקים ישיבה קטנה שבה לימד את תלמידיו הראשונים, הבולט שבהם היה לימים ר' שלום טוביה (ברוידא) רבה של שווינציאן. בסוף אותה שנה עבר לכהן בעיר רגולה, על שמה התפרסם בכינויו ר' אלי' רגולר. הוא שימש ברבנות רגולה עד שנת ה'תקפ"ד אז עבר לכהן כרבה של סלובודקה.
מיד עם הגיעו לסלובודקה החל להוציא לפועל את תוכניתו לייסד מרכז תורני גדול, הוא הקים את הישיבה הגדולה הראשונה בסלובודקה ובכך הפך את הפרבר הקובנאי לעיירה תורנית ששמרה על צורתה זו עד מלחמת העולם השנייה. למרות טרדותיו בישיבה, נהג ללמוד גם בתקופתו בסלובודקה במשך 15 שעות רצופות מדי יום בבית הכנסת הגדול. למרות שלא היה דרשן מטבעו, נאלץ כבר ברגולה לשאת דרשות כרב המקום וכך התרגל גם במקצוע זה. משכורתו בסלובודקה לא הספיקה לפרנסת משפחתו והגביר מרקיל קדישסון, תושב המקום, השלים את הכנסתו. רבי אליהו שלח ידו גם בעסקי ציבור, וייצג את הקהילה בעניינים שונים מול השלטונות. במסגרת זו ביקש פעם להשתמש בידיעותיו המועטות בלטינית כדי לחבר איגרת ברכה מהקהילה היהודית לאדון הפיאודלי של סלובודקה באותם ימים, הגרף ויטגנשטיין, הוא כשל במשימה זו ונעזר בתלמידו בתקופה זו, אברהם מאפו, שחיבר עבורו איגרת ברכה כתובה היטב. הוא כיהן כרבה של סלובודקה כמעט 16 שנים.