כאמור, חיל האוויר הסובייטי לא היה בנוי לפעול באופן עצמאי אלא לסיוע בקרבות לכוחות הקרקע. מבנהו המבוזר שיקף את המגבלה הזאת. בראשית מבצע "ברברוסה" היה חיל האוויר הסובייטי מפוצל בין כמה מפקדות. האווירייה ארוכת הטווח - הכוח האווירי המרוכז היחיד של ברית המועצות - הייתה כפופה ישירות לסטבקה - הפיקוד העליון הסובייטי. הכוח הזה אמור היה להיות מצויד במפציצים כבדים, אך בפועל היה מצויד בעיקר במפציצים בינוניים. שאר כוחות האוויר הוכפפו למפקדות האזורים הצבאיים (כל מפקדה של אזור צבאי הפכה בעת חירום למפקדת חזית, דהיינו למפקדה של קבוצת ארמיות) ולמפקדות הארמיות. גם לרשות הצי הסובייטי עמדו כוחות אוויר, ואלה היו מפוצלים בין הציים השונים. פיקוד ההגנה האווירית היה גוף עצמאי. הפיצול הזה של הכוח האווירי המעיט מערכו ומיכולותיו.
ייצור המטוסים.
לאחר היווסדה של ברית המועצות הושקעו מאמצים רבים בפיתוח ובייצור מטוסים מודרניים. בתחילת שנות ה-30 גדלה באופן ניכר תעשיית המטוסים ולקראת סוף העשור חיל האוויר הסובייטי החל מפעיל מטוסי קרב מדגם I-15 ו-I-16 ומפציצים מן הדגמים SB-2, SB-2 BIS ו-DB-3.
במסגרת תהליכי התיעוש של שנות ה-30 קידם סטלין את ייצור המטוסים, כך שב-1940 כבר היו בברית המועצות 100 מפעלים לייצור מטוסים, שכושר הייצור הכולל שלהם עמד על 10,000 מטוסים בשנה.
הכשרת הטייסים.
הסובייטים גם הקימו מערכת הדרכה נרחבת שהכשירה אלפי טייסים בכל שנה למגזר האזרחי ולצבא. הטייסים האזרחים היו העתודה החיונית שאיפשרה לברית המועצות להגדיל במהירות את כוחה האווירי במלחמת העולם השנייה.
במלחמת האזרחים בספרד.
אחד המבחנים המכריעים ליכולתו של חיל האוויר הסובייטי באה בשנת 1936, בעת מלחמת האזרחים בספרד, שם התמודדו דגמי המטוסים הסובייטים החדישים ביותר נגד מטוסים גרמנים. ברית המועצות שלחה מטוסים וטייסים להילחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד. ביצועיהם של המטוסים ושל הטייסים ששלחה ברית המועצות לספרד היו, ככלל, טובים - לרוב טובים מאלה של אויביהם הלאומנים הספרדים. בין היתר בשל מטוסי ה-I-16 המתקדמים ביחס לתקופה, אולם היתרון שהשיגו ניצחונות מוקדמים בקרבות אוויר של מטוסי ה-I-16 אבד בגלל השימוש המוגבל במטוסים אלה. מטוסי מסרשמיט Bf 109 שהפעיל לגיון קונדור הגרמני בסיוע ללאומנים בספרד ואשר עלה על המטוסים הסובייטיים, הם שהשיגו בסופה של המלחמה עליונות אווירית.
בתחילת המלחמה עם גרמניה.
ביוני 1941 עמדו לרשות ברית המועצות בין 8,000 ל-10,000 מטוסים שמישים, ואילו לרשות הגרמנים עמדו בחזית המזרח כ-3,000 מטוסים בלבד. לבעלות בריתם של הגרמנים היו עוד כ-1,000 מטוסים. אולם למרות עדיפותו הכמותית המוחצת הפגין חיל האוויר הסובייטי ביצועים ירודים בשנה הראשונה של המלחמה. בשבוע הראשון של המערכה השמידו הגרמנים 4,000 מטוסים של חיל האוויר הסובייטי, ואילו הגרמנים איבדו 150 מטוסים בלבד. התוצאות האלה היו כה מפתיעות, עד כי הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, חשד שהדיווחים מהחזית מוגזמים. הוא ביקש בדיקה חוזרת של הנתונים, וממנה התברר כי לא זו בלבד שהמספרים היו נכונים, אלא שבין הדו"ח הראשון לדו"ח השני איבדו הסובייטים עוד מטוסים רבים.
חיל האוויר הסובייטי סבל מחוסר מנהיגות. במהלך הטיהורים שערך סטלין הודחו רבים מקציניו הטובים ביותר של חיל האוויר. מערכת ההדרכה אומנם הכשירה טייסים רבים אחרים, אך איכותם נפלה מזו של יריביהם הגרמנים. הטייסים הסובייטים היו נעדרי כל תוקפנות ורצון ליזום. התכונות האלה היו, פרי הטיהורים. מי שהפגין אז יוזמה עלול היה להפוך מיד לחשוד בחתרנות. הבעיה הייתה לא רק באיכות של צוותי האוויר אלא גם המחסור באימונים ברמות הבכירות. כך, למשל, לא נערכו תרגילים של שליטה אווירית במסגרות גדולות. במקרים רבים איבדו מטוסי הקרב את המפציצים שאותם נועדו ללוות. ואם לא די בכל אלה, הרי שהפלישה של צבא גרמניה אירעה כשחיל האוויר הסובייטי היה בעיצומו של תהליך מקיף של החלפת דגמים ישנים של מטוסים בדגמים חדשים. כתוצאה מכך צברו טייסים סובייטים רבים שעות טיסה בודדות בלבד על המטוסים שברשותם. כמו כן חלק גדול מהמטוסים הסובייטיים היו מדגמים מיושנים, רבים מהם היו עשויים מעץ ובעלי תא טייס פתוח. לאלה לא היה שום סיכוי להתמודד נגד המסרשמידט 109 או היונקרס 88 (88-Ju.) מגבלה נוספת שפגעה בתפקודו של חיל האוויר הסובייטי הייתה בתחום התקשורת. מטוסים רבים היו ללא מכשירי קשר, וקשה היה לשלוט בהם. גם הטקטיקות של חיל האוויר הסובייטי היו מיושנות מאוד, למשל השימוש במבנים נוקשים מסוג "יתד" שפותחו במלחמת העולם הראשונה. לעומתם הפעילו הגרמנים טקטיקת "נחיל" שאיפשרה גמישות רבה יותר באוויר - כל זאת בנוסף למבנה שליטה מבוזר ולא יעיל הביאו את חיל האוויר הסובייטי כמעט לאבדון מוחלט.
לאחר התפרקות ברית המועצות.
בעקבות התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991, התחלק הציוד וכוח האדם של החיל בין המדינות העצמאיות שקמו. רוב החיל עבר לידי רוסיה: כ-40% מהמטוסים ו-65% מכוח האדם, וכוחות אלו היוו את הבסיס לחיל האוויר הרוסי שקם.
אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן
אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן בע"מ הייתה חברת החזקות המשקיעה בחברות ישראליות ובחברות ברחבי תבל שעסקיהן קשורים בישראל. בראשית דרכה עסקה "אמפל" בהשקעות בישראל בלבד. ניירות הערך שלה נסחרו בנאסדאק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1942, ביוזמתו של אברהם דיקנשטיין, איש בנק הפועלים, כדי לגייס כספים בארצות הברית, בעיקר מיהדות ארצות הברית, לשם השקעתם בארץ ישראל. בעת שהעלה הצעה זו, באוקטובר 1941, היה לדיקנשטיין ניסיון במכירת מניות של בנק הפועלים בארצות הברית. דיקנשטיין הקים את חברת "אמפל" (Ampal-American Palestine Trading Corporation) בהון יסוד של 1,500 דולר. עד תום מלחמת העולם השנייה גייסה החברה שני מיליון דולר. הכספים הושקעו ברכישת ציוד חקלאי, משאיות ומוצרים נוספים שהיישוב נזקק להם.
בשנת 1952, החלה להשקיע בחיפושי נפט בישראל והייתה בין בעלי המניות בחברת לפידות חברת מחפשי נפט לישראל שגילתה את שדה הנפט חלץ. בשנת 1956, הקימה את "בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" בשותפות עם בנק הפועלים.
לאחר הקמת המדינה המשיכה החברה להתפתח, העניקה מימון והחזיקה מניות במפעלים שונים, בהם: מפעלי ים המלח, "דלק", "דשנים וחומרים כימיים", צים, תדיראן, יכין-חק"ל, אליאנס חברה לצמיגים, הסנה ועוד.
בתחילת שנות ה-70 הצטרף יעקב לוינסון, יו"ר ההנהלה של בנק הפועלים, למועצת המנהלים של "אמפל". הוא הביא להעברת השליטה בחברה לבנק הפועלים. דיקנשטיין המשיך לעמוד בראש החברה עד לפטירתו.
בשנת 1982 צמצם לוינסון את פעילותו בבנק הפועלים, והתמקד בפיתוחה של "אמפל". הרווח הנקי של החברה צמח מ-9 מיליון דולר ל-16 מיליון דולר ב-1983. בסוף 1983 פרש לוינסון מניהול "אמפל", לאחר שנחשד על ידי ההסתדרות בהעברת כספים ונכסים מבנק הפועלים לאמפל. בעקבות האשמות אלה התאבד לוינסון ב-23 בפברואר 1984.
בסוף 1996, בעקבות ההנחיה לבנקים למכור את נכסיהם הריאליים, מכר בנק הפועלים כ-31% ממניות "אמפל" למשפחת שטיינמץ. בהמשך רכשה משפחת שטיינמץ נתח נוסף בבעלות על החברה, בעיקר באמצעות רכישות בבורסה.
בתחילת 2002 רכש איש העסקים יוסי מימן את השליטה ב"אמפל" תמורת 90 מיליון דולר, והוא כיהן בה כיו"ר וכמנכ"ל. מימן מכר את רוב השקעותיה של החברה, שכללה בין השאר החזקות בחברות גרנית הכרמל, ריבוע כחול, ובנק לאומי. בשנים 2005–2006 מכר לה 12.5% מהמניות שהחזיק בחברת EMG, העוסקת במכירת גז טבעי ממצרים לישראל, תמורת 258.3 מיליון דולר במזומן ובמניות. אמפל מימנה את הרכישה, בין היתר, באמצעות הנפקת איגרות חוב.
ב-2006 העמידה אמפל הלוואה של 20 מיליון דולר למפעל אתנול בקולומביה שאותה הקימה חברת "מרחב" שבבעלותו הפרטית של יוסי מימן. ב-2010 הומרה הלוואה להחזקה של 25% מהמניות במפעל. לטענת בית ההשקעות הלמן-אלדובי העברת המניות לא בוצעה בפועל.
בנובמבר 2007 רכשה "אמפל" את חברת "גדות מיכליות" תמורת כ-550 מיליון ש"ח, באמצעות הלוואה מבנק דיסקונט. ב-2014 מכר אותה כונס הנכסים של "אמפל" תמורת 73.5 מיליון דולר ל"קרן טנא".
בסוף 2009 רכשה "אמפל" את פעילות התקשורת של חברת "012 סמייל תקשורת" מפעילת המותג 012 סמייל לפי שווי של 1.2 מיליארד ש"ח, וכעבור שנה מכרה אותה לפרטנר תקשורת לפי שווי של כ-1.5 מיליארד ש"ח.
פירוק החברה.
בשנת 2011 שובשה אספקת הגז ממצרים לישראל עקב חבלות בצינור הגז. חבלות אלה הביאה לירידה של 85% במחיר השוק של "אמפל" ולפגיעה ביכולתה לפרוע את איגרות החוב שהנפיקה, ובדצמבר החל משא ומתן על הסדר חוב.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים "EGAS" באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז הישראלית EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה. ובקופת אמפל לא נותרו מספיק מזומנים שיאפשרו את המשך תפעולה השוטף.
במאי 2013, הורה בית המשפט בניו-יורק על פירוק החברה לאחר שהניסיון להגיע להסדר חוב נכשל. בדיון בבית המשפט נקבע כי אין סיכוי שהסדר חוב ייצא לפועל במסגרת הליך של צ'פטר 11. לפיכך, יש לפעול לפירוקה בהליך של צ'פטר 7, הכולל מכירת נכסי החברה וחלוקת התמורה באופן יחסי לנושים.
מסחר בבורסה.
החברה נסחרה בעבר בבורסה בתל אביב ובנאסד"ק, אך עקב הידרדרותה הכלכלית היא כבר אינה נסחרת בהן.
בבורסה בארצות הברית.
בפברואר 2012, עקב אי עמידתה בתנאי מחיר מינימלי של 1$ למניה, הועבר המסחר בחברה מבורסת "נאסד"ק גלובל מרקט" (NASDAQ Global Market) לבורסת "נאסד"ק קפיטל מרקט" (NASDAQ Capital Market).