שנה לאחר מכן, גרסת אנימציה קצרה יצאה גם ל״הלורקס״, אשר סוס השתתף ביצירתה.
לקראת סוף חייו, דומה שסוס ריכך את גישתו, ויצאו לשוק צעצועים שהתבססו על דמויותיו, כמו גם סרטוני אנימציה, בעיקר על חתול תעלול והגרינץ'. כאשר מת סוס ב-1991, אלמנתו אודרי גייזל נעשתה המחזיקה הראשית בזכויות היוצרים. מאז הפכה לשנויה במחלוקת בקרב המעריצים, מאחר שהיא סובלנית הרבה יותר למסחור דמויות ד"ר סוס מאשר בעלה. היא נתנה אישור להפקת גרסת סרט לא מצויר של "הגרינץ'" בכיכובו של ג'ים קארי, וכן להפקת מחזמר בשם "סוסיקל" שהועלה בברודוויי (שניהם בשנת 2000).
גרסת סרט לא מצויר של "חתול תעלול" יצאה לאקרנים בשנת 2003 בכיכובו של מייק מאיירס, וגרסה קולנועית מצוירת של "הורטון שומע מישהו" יצאה לאקרנים ב-2008 בדיבובו של ג'ים קארי. כמו כן בפארק שעשועים "איי ההרפתקאות" באורלנדו שבפלורידה ניתן למצוא מתקנים בדמות ספרים ודמויות של ד"ר סוס.
הופקה סדרת טלוויזיה בשם "העולם המופלא של ד"ר סוס", שבה הדמויות הן בובות. הדמויות הראשיות הן חתול תעלול וחתוליו הקטנים, שבמהלך התוכנית שומעים סיפורים ברוחו של ד"ר סוס.
עיבוד קולנועי לספרו "הלורקס" יצא לאקרנים בשנת 2012.
בשנת 2020 קיילי ג׳נר הוציאה ליין של מוצרי איפור בנושא הגרינץ'.
הפסקת הפצת כותרים עקב ביקורת.
ב-2 במרץ 2021 הודיע "תאגיד ד"ר סוס", האחראי על הפצת ספריו של גייזל ומורשתו, על הפסקת הפצת שישה כותרים, עקב "תיאורים פוגעניים ושגויים" של דמויות. המהלך השנוי במחלוקת ננקט בעקבות ביקורת שהושמעה כי הספרים מציגים דמויות שחורות ואסייתיות באופן גזעני וחסר רגישות, למשל דמות של סיני צוירה עם כובע סיני ועיניים מלוכסנות. החלטת הפסילה התייחסה לכותרים הבאים של הסופר: "רחוב תות, סיפור לא פשוט", "אילו ניהלתי את גן החיות", "בריכת מקאליגוט", "מעבר לזברה", "יופי של חביתה מקושקשת" ו"חתול שאלול". התאגיד פרסם את ההודעה באתר האינטרנט שלו, תוך הדגשת מחויבותו "לתמוך בכל הילדים והמשפחות עם מסרים של תקווה, השראה, הכלה ואחווה". עיתוי הפרסום, 2 במרץ, נבחר משום שבתאריך זה חלים יום הולדתו של הסופר, ויום הקריאה הלאומי "Read Across America Day" המצוין בארצות הברית מדי שנה מאז 1998. ההחלטה להפסיק להדפיס את הספרים עוררה סערה וגררה ביקורת ציבורית.
שרל-פייר בודלר
עז הבית
עֵז הבית (שם מדעי: "Capra aegagrus hircus"; ברבים: עִזִּים) היא תת-מין בסוג יעל שבמשפחת הפריים. עז הבית שבארץ ישראל בויתה כנראה מעז הבר ("Capra aegagrus"), שנכחדה משטחי הארץ לפני מאות שנים.
בעברית, העז היא הנקבה, אך גם שם המין בכלל. זכר העיזים נקרא תַּיִשׁ, והצעירים נקראים גְּדִי וגְדִיָּה. מילים נוספות המשמשות לתיאור העיזים הם שָׂעִיר ושְׂעִירָה (או שְׂעִיר עִזִּים ושְׂעִירַת עִזִּים), ובספרי המקרא המאוחרים מופיע גם השם צָפִיר (שבימינו משמש למינים אחרים בסוג).
המלטת גדיים יכולה להתרחש במשך כל השנה, ומשך ההיריון כ-150 ימים. בהמלטתה הראשונה ממליטה העז גדי אחד, והחל מההמלטה השנייה היא ממליטה לרוב תאומים ולעיתים אף שלישיות. בערוב ימיה שבה העז להמליט גדיים בודדים.
היסטוריה.
עז הבית היא אחת מבעלי החיים המתורבתים העתיקים שגדלו במשקו של האדם. העז בויתה במזרח התיכון כ-10,000 שנים לפני זמננו. אלפי שנים היה שימוש בחלב עיזים, בבשרן, בשערן ובעורן. במאה האחרונה אף היו העיזים לחיית מחמד. השימוש בעור העז היה לצורך אחסון נוזלים, כמו מים לקראת מסעות. כמו כן היה שימוש בעור לצורך כתיבה.
גידולן בימי קדם היה בעדרים. נערים נהגו להוביל אותן לשטחי המרעה, בעיקר באזורים לא מיושבים כמו בהרים.
ל"שעיר", שהוא תיש צעיר, היה בעבר תפקיד טקסי ייחודי ביהדות – שעיר לעזאזל, כפי שמתואר במשנה, במסכת יומא.
ייצור חלב.
דירי עיזים כוללים בדרך כלל עשרות עיזים, בהתאם לכושר עבודתו של המגַדל. גם עבודת החליבה אינה מאפשרת החזקת עדרים גדולים יותר. חליבה מכנית קיימת גם בדירים של עז הבית.
תנובת חלב העיזים משתנה לפי הזן, הגיל, האיכות והמזון הניתן לעיזים. התנובה השנתית, שאורכה 305 יום, נעה בין 660 עד 1,500 ליטר. תנובת טובה ליום היא 5 ליטרים. לחלב עיזים יש תכונות ייחודיות העושות אותו נוח לעיכול עבור בני אדם הסובלים מקשיים בעיכול חלב פרה. לחלב עיזים שימוש חשוב בייצור גבינות מיוחדות. משקים שהתמחו בכך מגדלים עדרים בדירים גדולים שלידם מכוני חליבה ומחלבה. כן, קיימות מחלבות אזוריות הקולטות חלב עיזים מבעליהם, בכמויות קטנות.
בשנת 2007 נאמד הביקוש לחלב עיזים בישראל ב-7.8 מיליון ליטר בשנת 2008 נחנך מכון חליבה הגדול בישראל לחלב עיזים במחלבת סוסיא.
מערכות מיחשוב הקיימות כיום בדירים מסייעות להגדרת המועד המתאים ביותר לארוחה, לחליבה וגם לכניסה להריון. זאת, כדי לקבל את התפוקה הטובה ביותר של החלב. דיר מודרני נבנה כך שיתאים לכניסה מסודרת ויציאה מהירה של העיזים. בעת כניסת העיזים קוראת מערכת המחשבים תגים חכמים המאפשרים שליטה וניהול על עדר העיזים.
בתלמוד.
במסכת בבא קמא מובאת ברייתא האומרת:
רש"י מסביר מדוע הוטל איסור זה: "משום ישוב ארץ ישראל, שמבעיר את השדות, וכל שדות ארץ ישראל סתמן דישראל", ומוסיף: "ובחוצה לארץ מותר לגדל, דלא חיישינן ליישוב, ואם יפסידו שדות אחרים - ישלמנה". בהמשך הגמרא מופיע מעשה במי שלא הקפיד על איסור זה:
העז מכונה בסיפור זה "לסטים מזוין", ורש"י מסביר: "רועה בשדות אחרים וגוזל את הרבים".
רשות הרבים (הלכה)
רשות הרבים, כאשר עוסקים בכל נושא הלכתי שאינו שבת, היא אזור שאינו שייך ליחיד. לעניין שבת, הגדרתה של רשות הרבים מורכבת יותר, ולא כל מקום המוגדר כרשות הרבים יוגדר ככזה גם בשבת.
משמעויות הלכתיות של 'רשות הרבים'.
לרשות הרבים יש משמעות הלכתיות בכמה דינים שונים.
רשות הרבים בשבת.
רשות הרבים היא אחת מארבע הרשויות המוגדרות בשבת לצורך טלטול והוצאת חפצים. מדין תורה, אסור בשבת להכניס חפצים מרשות הרבים לרשות היחיד, וכן לטלטל חפץ ארבע אמות ברשות הרבים.
רשות הרבים היא שטח ציבורי פתוח, ללא גג, שאינו מקורה מכל צדדיו. הגמרא במסכת שבת נותנת דוגמאות למקומות כאלו:
לפי רש"י, 'סרטיא' הוא רחוב ראשי המיועד להליכה בין ערים (דרך בין עירונית), 'פלטיא' הוא רחוב בתוך העיר שמתקבצים בו למסחר, ו'מבואות המפולשים' הם רחובות, שרחבם לפחות שש-עשרה אמה (כשמונה מטרים) הנפתחים ל'סרטיא' או 'פלטיא'.
מקומות כמו שדה, מדבר, או ים, מוגדרים כ'כרמלית'. אם העיר מוקפת חומה, או 'תל המתלקט'- עמק או הר המקיפים אותה מכל צדדיה, כחומה - היא נחשבת כרשות היחיד כולה.
לחלק מהשיטות, כדי שמקום ייחשב כ'רשות הרבים', הוא צריך שיעברו בו 600,000 איש ביום, מכיוון שזהו מספר האנשים שהיו במחנה ישראל, וממנו לומדים את כל דיני רשויות. רבים מתנגדים לתנאי זה, שאינו מוזכר כלל בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי, ברי"ף או ברמב"ם. למרות זאת, מסתמכים על שיטה זו כדי לקיים את העירוב כיום.
הרכבת הטרנס-סיבירית
הרכבת הטרנס-סיבירית (ברוסית: Транссибирская магистраль, Транссиб) היא רשת מסילות הברזל החוצה את סיביר לרוחבה, מרוסיה האירופית עד לסין, למונגוליה ולחבלים הרוסיים המזרחיים. הרכבת משמשת להסעת נוסעים ומטען, ובעתות מלחמה שירתה את האימפריה הרוסית (ולימים את ברית המועצות) להעברת אספקה לחזית והעברת חיילים להגנת העורף.
המסילה הייתה במשך כ-101 שנים מסילת הרכבת הרציפה הארוכה ביותר בעולם.
היסטוריה.
עם הקמת ולדיווסטוק ב-1860 התגשמה שאיפה ותיקה של רוסיה לעיר נמל לחוף האוקיינוס השקט. עד 1880 התפתחה ולדיווסטוק לעיר נמל ראשית, ותוך זמן קצר התברר הצורך בתחבורה נאותה בין החבלים המזרחיים והמערביים של רוסיה. בנייה סדירה של הקו הטרנס-סיבירי החלה ב-1891 תחת פיקוח שר האוצר דאז, סרגיי ויטה. בדומה לבניית קו הרכבת בין החוף המזרחי לחוף המערבי בארצות הברית, החלו בוני הקו הרוסים לבנותו במקביל משני קצותיו לכיוון אמצע המסלול. מוולדיווסטוק הונח הקו צפונה לאורך גדתו המזרחית של נהר אוסורי עד חברובסק ליד נהר אמור - קו אוסורי. ב-1890 נבנה גשר מעל נהר אורל ובניית המסילה המשיכה לתוך אסיה. ב-1898 נבנה גשר מעל נהר אוב והעיר הקטנה נובוניקולבסק שהוקמה ב-1883 התפתחה למרכז סיבירי גדול - נובוסיבירסק. באותה שנה הגיעה הרכבת הראשונה לאירקוטסק ולחופי ימת באיקל. המסילה נמשכה מזרחה, לאורך נהרות שילקה ואמור, ובמהרה הגיעה לחברובסק. עוד קודם לכן, ב-1897, נבנה ענף המסילה המחבר את חברובסק לוולדיווסטוק. יישובים רבים הוקמו לאורך המסילה בעקבות הקמת קו הרכבת. אוכלוסייתם הכוללת מונה כמיליון נפשות.
ימת באיקל, 60 קילומטר מזרחה לאירקוטסק, הייתה אחד המכשולים הגדולים בבנייה: אורך הימה 640 קילומטר ועומקה המרבי הוא מעל קילומטר וחצי. עקיפה של הימה הייתה כרוכה בהארכה ניכרת של הקו, ואילו בניית גשר לא הייתה אפשרית. המסילה הסתיימה משני צדי הימה ומעבורת מיוחדת, שוברת קרח, נקנתה באנגליה כדי לשאת את הנוסעים מרכבת בצד אחד של הימה לרכבת שנייה בצדה השני. בחורף הוסעו הנוסעים והמטען על גבי הימה הקפואה במזחלות, עד שהושלם ענף המסילה מצדה הדרומי של הימה. עם השלמת קו נהר אמור צפונה לגבול עם סין, ב-1916, הושלמה מסילה רציפה בין סנקט פטרבורג לוולדיווסטוק - קו שהיה לארוך בעולם במשך כ-101 שנים.