העיר ממוקמת במרכזו של אזור חקלאי, אך יש בה גם תעשייה קטנה, בעיקר בתחום המזון.
יהודי דומברובה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,400 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה מוסדות דת ותרבות יהודיים, בית ספר מרשת תרבות ומפלגות ציוניות.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, אך כעבור כשבועיים נכנסו אליה הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולטוב. עם פרוץ מבצע ברברוסה נכבשה העיר בשנית, והגרמנים שרפו את בתי העיר.
עם הכיבוש נמלטו רוב יהודי העיר לנובי דבור ולסוחובולה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי יישובים אלו. כ-600 היהודים שנותרו בעיר רוכזו בבניין בית המרחץ ובית הקולנוע בה, ומשם נלקחו לעבודות כפייה, תוך רצח קבוצת צעירים.
במאי 1942 גורשו היהודים המבוגרים מהעיר לגטו סוחובולה, וב-2 בנובמבר גורשו יתר יהודי העיר למחנה קלבסין, וממנו שולחו ב-14 בדצמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מרחב בלתי-קשיר לחלוטין
קבוצה בלתי קשירה לחלוטין
קבוצה לא קשירה לחלוטין
ריב השפות
שלמה ונציה
שלמה ונציה (Shlomo Venezia; 29 בדצמבר 1923 - 1 באוקטובר 2012) מניצולי השואה שפרסמו את זכרונותיהם, במהלך השואה אולץ לעבוד בזונדרקומנדו במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
ביוגרפיה.
ונציה נולד בסלוניקי, בה נעצר עם משפחתו במרץ 1944. הם גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. בסלקציה שערכו הרופאים הנאצים, ובה כל מי שלא נקבע ככשיר לעבודה נשלח ישירות לתאי הגזים, ונציה ניצל יחד עם אחיו מוריס ושני בני דודיו. ונציה עבר את ההליך שחל על כל האסירים במחנה: תספורת, חיטוי, קעקוע של מספר על גבי זרוע שמאל וקבלת מדי אסיר. בסופו של ההליך ונציה נכלא באגף נפרד ומבודד במחנה שהיה בהסגר, לטענתם של הגרמנים הדבר נעשה כדי למנוע התפרצות של מגפה בשטח המחנה. לאחר 20 ימים בשטח ה"הסגר" ונציה שובץ ביחידת זונדרקומנדו של אחת מהמשרפות הגדולות בבירקנאו, שתפקידה היה לשרוף את גופות המתים שנאספו מתאי הגזים ולאסוף את רכושם. בתום פרק זמן קבוע, גם עובדי הכפייה הוצאו להורג על מנת שלא יוכלו לספר על שאירע במחנות במסגרת הפתרון הסופי.
ונציה היה חלק מיחידת הזונדרקומנדו במשך שישה חודשים. באושוויץ-בירקנאו אמו ושתי אחיותיו נרצחו.
ונציה היה מבין מעט הניצולים שהועבדו במחנות בזונדרקומנדו, והיחיד מביניהם שהיה ממוצא איטלקי. לאחר המלחמה, התחתן עם מאריקה איתה עבר לגור ברומא, שם נולדו להם 3 בנים. במשך כחמישים שנה לא סיפר את סיפורו, עד שבתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, הרגיש שהימין הקיצוני באיטליה הרים את ראשו ולדבריו "צלבי קרס החלו להופיע על קירות" ובתגובה החל לספר את זיכרונותיו. פרסם את זכרונותיו מהשואה בספר בשם "זונדרקומנדו אושוויץ" באוקטובר 2007. כאורח בתוכניות טלוויזיה, בבתי ספר, ובאירועי זיכרון לרגל השואה, הוא פנה לצעירים על מנת שיספרו גם הם על הטרגדיה הנוראה שהתחוללה באירופה בשואה. רוברטו בניני נעזר בו כיועץ לצורך הכנת תסריט הסרט "החיים יפים".
טוביה שליונסקי
גרהארד שמידט
ארנסט ברגמן
פרס ויצמן למדעים מדויקים
מוטקה חבד
מדכי חבד
אשר דורי
אשר דורי (29 באפריל 1943 - 3 במרץ 1975) היה סופר, מתרגם וצייר יליד תל אביב. עברת את שמו בשנת הקמת המדינה 1948. אהב ספרות קלאסית ומוזיקה קלאסית בעיקר בטהובן.
צבא.
דורי שירת ב-8200 ובזמן שירותיו היחידה שלו יירטה את השיחה הסודית של נאצר וחוסיין.
ביוגרפיה.
הוריו היו הרי וטוני דורי (דורפלאופר). אביו נפטר בהיותו בן 17. התחנך בגן הילדים של הזמרת והשחקנית ליה דוליצקיה. למד בבית הספר תל נורדאו ובבית הספר התיכון עירוני א׳ בתל אביב.
כבר בילדותו הרבה לכתוב סיפורים על הווי השכונה שבה גר (קרן הרחובות אהרונוביץ ולוריא) וכינה אותה בשם שכונת אהרולורה. כישרונו בציור התבלט כבר בילדותו עת נטל חלק פעיל בהכנת התפאורה על ניצחון ישראל על 7 מדינות ערב של בית ספרו בעדלאידע שבשנת 1958.
בוגר מגמה מזרחנית בתיכון עירוני ה' בתל אביב ושירת ביחידת מודיעין בצה״ל שיש האומרים כי יירטה את שיחת הטלפון בין נשיא מצרים נאצר למלך ירדן חוסיין ערב מלחמת ששת הימים.
נישא לישראלה בשנת 1963 ובשנותיהם הראשונות גרו בתל אביב.
לאחר תקופה קצרה בה עבד במחלקת מלוות המדינה בבנק ישראל בו התקדם מהר עזב את הבנק והתמסר לכתיבה ולתרגום. פרסם בהוצאת ״אלף״ שורת ספרי איכות ואחר כך הפך לכותב ומתרגם הבית של הוצאת רמדור לספרי כיס, במסגרתה פרסם עשרות ספרים מפרי עטו ומתרגומיו ובהם תרגום מאנגלית ומגרמנית של סדרת ספרי קרל מאי וסדרת האימים כמו גם ספרי פטריק קים המלאך והרומן הרומנטי.
בשנותיו האחרונות פנה גם לציור על בד וצייר עשרות ציורים ששני מוטיבים בלטו בהם: מוטיב ההריון והלידה (שהעסיק אותו בתקופה בה ציפו לילד) ומוטיב המוות ואפסות האדם מול איתני הטבע.
אשר דורי נפטר בגיל 32 בגלל כשל טיפולי בהתפרצות פתאומית של סוכרת בבית החולים תל השומר. במותו הותיר, אלמנה, ישראלה, שהייתה בחודש השמיני להריונה וילד בן שנה.
רעייתו הייתה במשך שנים מנהלת הארכיון של עיתון "הארץ" ותרגמה, אף היא, מספר ספרים.
ילדיו: דני הבכור ואורי אשר שנולד לאחר מותו.
אחיו, יורם דורי שימש שנים רבות כיועצו הקרוב של שמעון פרס.
ניקול קאסל
זיכרון קיבוצי
קונוס מאך
קונוס מאך היא תופעה בזרימה דחיסה, בה מטוס (או עצם כלשהו) מגיע למהירות מאך 1 (מהירות הקול) ועובר אותה, מאחר שמהירות המטוס גבוהה ממהירות גלי הקול שנוצרים ניתן לומר שנוצר קונוס תלת ממדי דמיוני אשר מתאר את הגבול בו ניתן לשמוע את גלי הקול.
גל הקול יגיע לאוזניו של הצופה על הקרקע לאחר שהמטוס חלף על מעליו ולאחר שגבולות הקונוס חצו אותו, תופעה זו נקראת בום על קולי.
התופעה התגלתה בשנת 1877 על ידי הפיזיקאי האוסטרי ארנסט מאך.
זווית הקונוס תלויה במהירות של העצם הנע וככל שמהירות גבוהה יותר כך הזווית תהיה חדה יותר
כאשר זווית הקונוס היא formula_1 ו- M מספר מאך, הנוסחה לחישוב זווית formula_2 היא:
formula_3
למשל עבור M=1.5 הזווית formula_2 תהיה 41.8 מעלות
ועבור M=2 הזווית תהיה 30 מעלות.
ישנה טעות נפוצה שבה התעבות סביב כלי טיס בצורת חרוט נגרמת עקב גל ההלם, אך למעשה התעבות זו לא קשורה לקונוס מאך אלא לסינגולריות פראנטל-גלאוארט שיכולה להיווצר במהירויות נמוכות ממהירות הקול .
אריך פלגיבל
גנרל פריץ אריך פלגיבל (בגרמנית: Fritz Erich Fellgiebel; 4 באוקטובר 1886 - 4 בספטמבר 1944) היה מפקד חיל הקשר ויחידת ההאזנה ופענוח הצפנים של צבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. פלגיבל פיתח את הדוקטרינה ליצירת והפעלת יחידות האזנה בצבא מודרני בעל פיקוד ושליטה מבוסס קשר רדיו. הוא היה בין הקצינים השותפים לקשר העשרים ביולי נגד אדולף היטלר והוצא להורג לאחר כישלון הקשר.
תולדות חייו.
נולד למשפחת בעלי אחוזות ממזרח לנהר האלבה, לא רחוק מברסלאו, למעמד השמרני שהיווה את חוט השדרה של הצבא הפרוסי. בגיל 18 התגייס לחיל הקשר כצוער ולמד לימודים טכניים במקביל להתמקצעות בפיקוד. במלחמת העולם הראשונה פיקד על יחידת רדיו במפקדת גיס הפרשים של גנרל גאורג פון דר מרוויץ. בחזית צרפת היה עד לכישלון מערך הרדיו וההצפנה הגרמני, כשל מערכתי שדרבן אותו כל חייו לשילוב הניידות והתוקפנות של חיל הפרשים עם יכולות הפיקוד והשליטה המודרניות מחד ואפשרות ההאזנה לאויב מאידך. במלחמת העולם הראשונה זכה לעיטורי צלב הברזל וצלב הכבוד.
במסגרת החשאית למחצה של הרייכסווהר של שנת העשרים פיתח יכולות האזנה ופיענוח. הוא שירת כקצין מטה וקצין מודיעין של גיס וכך הכיר מקרוב את צורכי הדרג המערכתי. עליית הנאצים לשלטון, הקמת הוורמאכט והזרמת התקציבים איפשרה לו להתקדם ולהתפתח. הוא היה אחד הקצינים הבודדים שהיה אהוד על היטלר והתקדם במהירות בסולם הדרגות. ב-1938 התמנה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה) ובאותה שנה קודם לדרגת מאיור-גנרל (תת-אלוף) ומפקד חיל הקשר. באוגוסט 1940 מונה לגנרל חיל הקשר (" General der Nachrichtentruppe"), תפקיד בדרגת אלוף-רב־אלוף, כפוף למפקד מטה הכללי של חילות היבשה (ה-OKH) גנרלאוברסט פרנץ הלדר.
הישגים מקצועיים.
פלגיבל ערך רפורמה ביחידות ההאזנה והפענוח. הוא הפריד בין יחידת הצופן האסטרטגית שעסקה בפיענוח מתמטי של צפנים מורכבים וסיפקה מודיעין למשרד המלחמה ולמטה הכללי לבין יחידות למודיעין מערכתי (תחנות האזנה נייחות ופלוגות ניידות המסופחות למפקדות של ארמייה וקבוצת ארמיות) וטקטי (מחלקות האזנה כחלק מגדודי הקשר של הדיוויזיות) שעסקו בהאזנה לאויבי צבא היבשה, יצירת מודיעין רלוונטי והזרמת חומר גלם בלתי-מפוענח ליחידת הפענוח האסטרטגית (horchleitstel).
במהלך המלחמה הצליח מערך ההאזנה להשיג הישגים מודיעיניים רבי חשיבות וערך, בעיקר במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ובמערכה במדבר המערבי.
התנגדות לנאציזם.
כבר ב-1938 היה שותף לקשר יחד עם ארווין פון ויצלבן לכיבוש ברלין ערב ועידת מינכן והסרת היטלר והמפלגה הנאצית מהשלטון.
ביולי 1944 היה שותף ל"מבצע ולקיריה", קשר של קצינים שביקשו להציל את גרמניה על ידי התנקשות בחייו של היטלר. תפקידו של פלגיבל בתוכנית היה טכני - ניתוק כל אמצעי הקשר שחיברו את מוצב הפיקוד של היטלר "מאורת הזאב" לעולם, בד בבד עם הטמנת פצצה במקום על ידי קלאוס שנק פון שטאופנברג. למרות שניתק את קווי התקשורת הידועים לו, לא ניתק קו תקשורת סודי של האס אס שקישר את היטלר אל משרדו של יוזף גבלס.
פלגיבל נעצר מיד. הוא נשפט על ידי "בית הדין העממי" ונידון למוות ב-10 באוגוסט 1944. הוא הוצא להורג כשלושה שבועות מאוחר יותר בכלא פלצנזה בברלין.
בתרבות.
בסרט מבצע ואלקירי גילם את דמותו השחקן אדי איזרד.
יושבים על כתפי ענקים