בשנת 2015 הקים הוצאה לאור נוספת בשם 'ספרי נגה', במסגרתה יוצאים ספרים שאינם ספרי קודש, והם מכוונים לכלל הציבור ולא רק לבני המגזר הדתי.
בשנים 2020-2021 הוביל הרב אלישיב מסעות להכרת חברת המתנחלים עבור חברי רשת מעוז, ומסע להכרת הציונות הדתית לחברי תוכנית צוערים לשלטון המקומי.
מאמרים וטורים מפרי עטו פורסמו בבמות רבות, ובהן: וואלה news!, מעריב nrg, ידיעות אחרונות, עלוני שבת ועוד.
תפיסתו/משנתו.
מבחינה תורנית אלישיב אמון על משנתם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב צבי יהודה קוק והרב צבי ישראל טאו. בסוגיות אקטואליות וחברתיות שאינן תורניות באופן מובהק הוא בעל גישה עצמאית, בה הוא מדגיש עקרונות של גישה ממלכתית למדינת ישראל ומוסדותיה, חיזוק הקשר בין קבוצות שונות בחברה הישראלית, שמירה על כללי המשחק בעולם הפוליטי, חשיבות שיפור רמת השיח הציבורי, שמירה על ערכים ואתיקה בזירה הציבורית, תמיכה במודל השוק החופשי ושיפור היחסים בין יהודים לערבים. אלישיב פועל לחיזוק הקשרים בין ישראל ליהדות התפוצות, ובמסגרת זאת הוא נוסע למסעות הרצאות בארצות הברית מעת לעת. אלישיב עוסק גם בהסברה של מדינת ישראל בכלל וההתיישבות ביהודה ושומרון בפרט.
חיים אישיים.
הרב אלישיב מתגורר ביישוב עלי יחד עם רעייתו, נעה, ושמונת ילדיהם.
ינובייץ
בית הכנסת קהל בילאווה בסרייבו
בית הכנסת הספרדי "קהל בילאווה" בסרייבו (בלאדינו: Il Kal Di La Bilava) היה בית כנסת אשר פעל בשכונת ביילאווה שבעיר סרייבו בבוסניה, בין השנים 1901–1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה הופקע בית הכנסת על ידי שלטונות האוסטאשה ושימש כבית מעצר.
היסטוריה.
קהילה יהודית ספרדית התקיימה בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. ב-1581 נחנך "בית הכנסת קהל ישן" אשר מוקם בתוך שכונת החצר היהודית בעיר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) השתלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית על שטחי בוסניה והעיר סרייבו עברה תנופת פיתוח ובינוי שהוביל לגידול במספר התושבים ובכלל זה בני הקהילה היהודית. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה למעלה מ-4,000 נפשות. מבנה בית הכנסת קהל ישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים ובמקביל התיישבו בני הקהילה היהודית באזורים שונים העיר. בשכונת ביילאווה (בבוסנית: Bjelave) התגוררו משפחות יהודיות רבות והיא כונתה בפיהם בילאווה.
המבנה.
ב-1892 נוסדה העמותה "חברת בית תפילה" על ידי אברהם פאפו ומטרתה להקים בית כנסת "פרטי" שלא באמצעות מוסדות הקהילה בשכונת ביילאווה. ב-1901 הוקם בית הכנסת. הבניין עוטר בחזיתו במגיני דוד ובתבליטי מנורת שבעת הקנים. בבית הכנסת פעלו שתי ישיבות: ישיבת "עונג שבת" וישיבת "אהבת בחורים". ב-1914 נוסדה במקום עמותה בשם "עזרת יתומים" על ידי בן ציון פינטו ומשה מאיסטרו (שכונה "חם בוכור", Ham Bohor) והמבנה נרכש והועבר לבעלות העמותה. במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941 לאחר החלת שלטון האוסטאשה, הופקע הבניין מידי העמותה והוסב למתקן כליאה. לאחר המלחמה שימש משכן למספר ארגונים מטעם שלטונות יוגוסלביה וכן למגורים. בראשית המאה ה-21 נאבקו ראשי הקהילה בסרייבו לקבל את המבנה בחזרה לרשותם, וסירבו להצעה להפעילו בדמי שכירות סמליים.
נילס שומאן
נילס שומאן (גרמנית: Nils Schumann; נולד ב-20 במאי 1978) הוא אתלט עבר גרמני, זוכה מדליית הזהב בריצת 800 מטר באולימפיאדת 2000, פרש מעולם הספורט בשנת 2009. בחמש השנים שקדמו לפרישתו מיעט להשתתף בתחרויות לאומיות עקב פציעות.
קריירה.
שומאן, יליד באד פרנקנהאוזן, החל את הקריירה שלו ככדורגלן בשנת 1984 לפני שהפך לאתלט. הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטרים באולם באליפות אירופה באתלטיקה בשנת 1998 בולנסיה ספרד. באליפות אירופה בבודפשט זכה שוב במדליית זהב באותו מקצה, אך הפעם בפער זעיר לעומת מתחריו. שבועות ספורים לאחר מכן זכה פעם נוספת בריצת 800 מטרים באליפות העולם ביוהנסבורג.
עלה לגמר אליפות העולם באתלטיקה בשנת 1999, אך סיים רק במקום ה-8. עד לאולימפיאדת סידני לא רשם שום הישג משמעותי בשנת 2000. בתחרות הקדם באולימפיאדה עקף במהרה את המתחרים ועלה לגמר. במקצה הגמר באולימפיאדה, כאשר נותר לקו הסיום כ-50 מטרים החלף לרוץ בספרינט חזק ופתח פער ניכר על יתר המתחרים. וילסון קיפקטר שייצג את דנמרק, נצמד אליו ברגעי הריצה האחרונים אך הפסיד לשומאן. בשנה העוקבת, שומאן הגיע למקום החמישי באליפות העולם באתלטיקה באדמונטון.
שומאן זכה אף במדליית ארד באליפות אירופה של שנת 2002 בריצה, אך באולימפיאדת אתונה בשנת 2004 לא הצליח להגן על תוארו בשל פציעות ספורט מרובות שספג באותה השנה.
פוינט פלזנט (ניו ג'רזי)
פוינט פלזנט (באנגלית: Point Pleasant) הוא רובע במחוז אושן שבניו ג'רזי. לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2010, אוכלוסיית הרובע הייתה 18,392 נפשות, ירידה של 914 נפשות (4.7%-) ממפקד האוכלוסין של שנת 2000.
פוינט פלזנט הוכרזה כרובע בחקיקת ניו ג'רזי ב־21 באפריל 1920, מתוך חלקים של העיירה בריק טאונשיפ בהתבסס על תוצאות משאל עם שהתרחש ב־19 במאי אותה השנה. הרובע אוחד מחדש ב־12 במרץ 1928. פוינט פלזנט שונה מפוינט פלזנט ביץ', שהיא קהילה נפרדת.
היסטוריה.
סביב 1500 לספירה, האזור שכלל את פוינט פלזנט העתידית היה נקודת המפגש הטקסי של אינדיאני שבט לֶנַפֵּה שקראו לה "ארץ העצים הגבוהים". ב־1665 לערך, המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו למקום, בעיקר דייגים, חקלאים ובוני סירות.
ב־15 בפברואר 1850, המושל דניאל היינס וחוקת ניו ג'רזי הפרידה את מחוז אושן ממחוז מונמאות' ויצרו את עיירת בריק שכללה את אזור פוינט פלזנט. פוינט פלזנט קיבלה עצמאות מהעיירה ב־1920 אם כי משרד הדואר המקומי נקרא "פוינט פלזנט המערבית" עד 1956. לפי האתר הרשמי של הרובע, תושבים ותיקים עדיין משתמשים בשם זה. ראש העיר הראשון של העיירה היה מלוויל ב. פרקר שנבחר לאחר ש־ג'יי אייץ' הארווי סירב לשרת בתפקיד לאחר שזכה בבחירות. העיירה הייתה בתחילה עיירת נגרות אם כי נגרות לא הייתה דומיננטית בכלכלה המקומית.
גאוגרפיה.
בהתאם למרשם האוכלוסין האמריקאי, לרובע שטח כולל של 10.790 קמ"ר הכולל בתוכו 9.035 קמ"ר שטח קרקעי ו־1.755 שטח ימי (16.26%).
גבול הרובע מצפון נושק לנהר המנסקאן, ממזרח על ידי פוינט פלזנט ביץ', מדרום על ידי ביבר דאם קריק וממערב על ידי בריק טאונשיפ. הרובע מהווה בית לתעלת פוינט פלזנט שהושלמה ב־1925.
מוגילב פודולסקי
לטרנה מגיקה
לטרנה מגיקה (בצ'כית לפי לטינית: Laterna magika - "פנס הקסם") הוא תיאטרון אוונגרדי בפראג, בירת צ'כיה, הממוקם ברחוב נארודני 4 צמוד לבניין "הבמה החדשה" של התיאטרון הלאומי.
הוא משלב פעלולים אור-קוליים, משחקי תאורה מתוחכמים, פנטומימה, משחק תיאטרון כולל "תיאטרון בשחור", שירה, קולנוע, קולאז'ים מוזיקליים, ריקודים ובלט, אקרובטיקה וקרקסנות. צורת תיאטרון זו הוצגה לראשונה על ידי אלפרד ראדוק ושותפיו בתערוכה העולמית של בריסל בשנת 1958 ("אקספו 58") ומאוחר יותר בתערוכה העולמית של מונטיראול בשנת 1967 ("אקספו 67" ).
המיזם נוצר כתוכנית ייצוגית תרבותית-תעמולתית של צ'כוסלובקיה עבור "אקספו 59" וזכה ב-1958 וכן ב-1967 להצלחה גדולה.
על בסיס המיזם הוקם בשנת 1959 לפי אותם העקרונות בית התיאטרון "לטרנה מגיקה" שמוקם בבניין "אדריה" בככר יונגמן בפראג על יד התיאטרון הלאומי.
עם המופעים שהוצגו בו נמנו "הקרקס הפלאים", "אודיסאוס", "מינוטאורוס", "כרמינה בוראנה", "קזנובה", "חידה".
היסטוריה.
"לטרנה מגיקה" נחשב על ידי רבים כתיאטרון מולטימדיה ראשון בעולם. הוא הוקם כתוכנית תרבותית ייצוגית של הרפובליקה הצ'כוסלובקית בביתנה בתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958 שמשכה מספר רב של צופים. כעבור זמן קצר הוזמנה הלהקה במדינות רבות: ברית המועצות, הרפובליקה הערבית המאוחדת (סוריה ומצרים), ארצות הברית, בריטניה, צרפת, הולנד, בלגיה, אוסטריה, ספרד וישראל.
באופן רשמי הוקם בית התיאטרון ב-9 במאי 1959 כלהקה עצמאית של התיאטרון הלאומי כשמושב הבית שלו הוא בבניין "אדריה" שבככר יונגמן בפראג, סמוך לתיאטרון הלאומי.
הלהקה לא מבצעת מחזות תיאטרון מוכרים אלא מופעי תיאטרון מולטימדיה לרוב ללא מילים, שנוצרו במיוחד בשבילה עם דגש על פנטומימה, ריקוד, מוזיקה, קרקסנות ו"תיאטרון בשחור" הידוע מן המסורת הצ'כית.
השיטה הראשיתית של הלהקה - האינטראקציה בין הקרנת סרטים ופעילות דרמטית חיה - תוגברה במהלך השנים בטכנולוגיות חדשות, כמו הקרנה דיגיטלית של מיצגים, צורות מדיה חדשות, כולל תכנות ממוחשב בזמן אמיתי .
המופע הדגל של הלהקה היה לאורך השנים "הקרקס הפלאים" שהוצג בבכורה בשנת 1977, הוצג תכופות ברחבי מרכז אירופה, ונשאר עד היום ברפרטואר של התיאטרון.
התוכנית המקורית ב"אקספו 1958".
תוכנית זו הוצגה בתערוכה העולמית בבריסל בין 17 באפריל ל-19 בנובמבר 1958 .יוזמיה היו הבמאי אלפרד ראדוק ומעצב הבמה יוזף סבובודה. יוצרים אחרים שהשתתפו בה היו המפיק ירוסלב סטרנסקי, מעצב התפאורות מילוש פורמן, לימים במאי קולנוע ידוע, מנהלי הבמה ולדימיר סוויטאצ'ק ויאן רוחאץ', הכוראוגרף ייז'י נמצ'ק, מעצבת התלבושות ארנה וסלה, השחקניות זדנקה פרוחאזקובה, סילביה דניצ'קובה וולנטינה טילובה, הרקדנים ירמילה מנשינגרובה, נדיה בלז'יצ'קובה, איווטה פשקובה, אווה פוסלושנה, מירוסלבה קורה וולסטימיל אילק, וחברים אחרים בלהקת התיאטרון הלאומי של פראג.