מרכוס רַיינֶר (Reiner; 5 בינואר 1886 – 25 באפריל 1976) הוא ממניחי היסודות לחקר הראולוגיה וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
ביוגרפיה.
ריינר נולד בצ'רנוביץ בירת בוקובינה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1886.
משנת 1903 ועד 1909 למד הנדסה אזרחית באקדמיה הטכנולוגית של וינה (Technische Universität Wien), וקיבל תואר דוקטור. לאחר מכן עבד כמהנדס רכבות עבור ממשלת אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה עבור ממשלת רומניה.
במקביל פעל בתנועה הציונית: היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בבוקובינה, ציר בקונגרס הציוני ה-12 (קרלסבד, 1921) והיה מייסד קרן היסוד בבוקובינה. פרסם מאמרים בנושאים ציוניים בירחון היהודי-גרמני "Der Jude" ("דער יודע", 'היהודי') בעריכת מרטין בובר ובעיתונות היומית בגרמנית.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ חפציבה שבגבול עמק יזרעאל ועמק בית שאן. כמו כן היה חבר הוועד של "סולל בונה", חבר ב"ברית שלום" וב"איחוד". במאורעות תרפ"ט (1929) שירת כשוטר מיוחד.
בארץ ישראל עבד בשנים 1923–1947 כמהנדס במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט. מ-1947 עד 1949 עבד כיועץ מדעי של בסיס מכון התקנים הארצישראלי. לאחר קום המדינה, ב-1949, היה ריינר לפרופסור בטכניון. במהלך חייו, פרסם ריינר כ-100 מאמרים מדעיים.
בשנת 1923 נישא למרגלית לבית אוברניק, וממנה נולדו לו בן, אפרים ובת חנה. בשנת 1929 נישא בשנית, לרבקה לבית שנפלד, ולזוג נולדו שתי בנות, דורית ושלומית. מרכוס ריינר נפטר בשנת 1976 ונקבר בקיבוץ להב .
מחקר.
תחום הראולוגיה עוסק בחקר מבנה החומר והתנהגותו במצב שבו פועלים עליו כוחות הגורמים לעיוותו או לזרימתו (ראו הנדסת אווירונאוטיקה). המונח "ראולוגיה" עצמו נטבע על ידי ריינר ויוג'ין בינגהאם שהיו מראשוני החוקרים בתחום.
תרומות נוספות של ריינר הן משוואות החומר משוואת בקינגהאם-ריינר ומשוואת ריינר-ריבלין, כמו גם אפקט הקומקום (להסברת בריחת נוזלים בעת העברת נוזל מכלי אחד למשנהו) ומספר דבורה (מדד של גודל חסר ממד לתיאור מצב הנזילות של חומר).
בשנת 1958 הוענק לריינר פרס ישראל למדעים מדויקים.
גשר חוגים
רפאל קצנלבוגן
דאלס
חינוך נפרד
הלב של מידלות'יאן
הלב של מידלות'יאן (באנגלית: The Heart of Midlothian) הוא הרומן השביעי מבין "רומני וייברלי" (Waverley Novels) שנכתב על ידי הסופר הסקוטי סר וולטר סקוט, ולדעתם של רבים גם המשובח ביותר מבין יצירותיו. הסיפור יצא לאור ב-25 ביולי 1818 בשם "סיפורי אדון אדמותיי - סדרה שנייה" ושם הסופר שהופיע על הכריכה היה "Jedediah Cleishbotham, Schoolmaster and Parish-clerk of Gandercleugh". אף על פי שזהותו של כותב רומני וייברלי הייתה ידועה באותה התקופה, סר וולטר סקוט עדיין העדיף לכתוב את הספר תחת שמו הספרותי. הספר יצא לאור רק שבעה חודשים לאחר הצלחתו המסחררת של הספר "רוב רוי". בעת כתיבת הספר, סקוט החלים ממחלה, וסגנון הספר הוא בנימה "עצבנית" מבדרך כלל. כשהספר יצא הוא גרף הצלחה רבה יותר אפילו מספרו הקודם של סקוט.
כאות הוקרה לספרו, בעיר מגוריו, אדינבורו, בנו במרכזה של העיר את סמל "הלב של מידלות'יאן" (כמתואר בתמונה בתבנית). כמו כן, קבוצת הכדורגל המקומית של אדינבורו, הארטס, קיבלה את שמה כהשראה מן הספר.
עלילת הסיפור.
שמו של הספר מתייחס לבית הכלא "בית תא האגרה הישן" באדינבורו, סקוטלנד, שבאותה תקופה היה בליבו של מחוז מידלות'יאן. האירוע ההיסטורי שמתקשר למקום זה ידוע בשם "מהומות פרוטאוס". בשנת 1736, פרצו מהומות בעיר אדינבורו בעקבות הוצאתם להורג של שני מבריחים. מפקד המשמר העירוני, קפטן ג'ון פרוטאוס, הורה לחייליו לירות אל תוך ההמון הזועם, וגרם למותם של מספר אזרחים. פרוטאוס נהרג זמן מה אחר כך, בלינץ' שביצעו בו האנשים שתקפו את בית האגרה.
האלמנט השני (והעיקרי) של הסיפור, מבוסס על פי טענתו של סקוט על מכתב לא חתום אותו הוא קיבל. במכתב נכתב על אחת, הלן ווקר שמה, אשר הלכה ברגל עד ללונדון על מנת לבקש לחון את אחותה הכלואה במגדל, שלטענת הלן, הואשמה על לא עוול בכפה. במקומה של הלן ווקר, סקוט נתן לדמות בספרו את השם ג'ני דינס, בחורה ממשפחה נוצרית קנאית. ג'ני הולכת ללונדון במטרה לנסות להשפיע על המלכה לשחרר את אחותה הכלואה, בעזרתו של הדוכס מארגייל.
ג'ני דינס היא האישה הראשונה בסיפוריו של סקוט המופיעה כדמות ראשית, וגם הראשונה המגיעה ממעמד חברתי נמוך. מרכיב מרכזי נוסף בסיפור הוא החיים בסקוטלנד של תחילת המאה ה-18 (מאה שנה לפני כתיבת הסיפור) ודגש על "יעקוביזם", דבר הנהוג ברוב יצירותיו של סקוט.
עיבודים.
עיבוד קולנועי לספר יצא בשנת 1914 ובשנת 1966 הופקה סדרת טלוויזיה המבוססת על הסיפור. בין השנים 1868–1916, הועלתה אופרה על פי הספר בשם "ג'ני דינס", שהולחנה על ידי המלחין הסקוטי הקלאסי, המיש מק'קאן.
גל יקותיאל
גל יקותיאל (נולד ב-4 בנובמבר 1981) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
קריירה.
יקותיאל החל להתאמן בגיל 6. הוא נטל חלק באולימפיאדת אתונה, אך לא עבר את שלב המוקדמות. בשנת 2005 הוא זכה במדליית הזהב במכביה השבע-עשרה וסיים במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בקהיר. קדם לכך הפסד מכוון של הג'ודוקא האיראני ואחיד סארלק ליריב מאזרבייג'ן, במטרה להימנע ממפגש עם יריב ישראלי.
לאחר תקופה בה נעדר מסבב התחרויות בשל פציעה, שב להתאמן ב-2006. בשנת 2007 הגיע להישג השיא שלו כאשר זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בבלגרד לאחר שגבר על ניג'אט שיחאליזדה האזרי בקרב על המדליה.
בשנת 2008 סיים במקום החמישי באליפות אירופה שנערכה בליסבון, ובכך הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג. לפני האולימפיאדה דורג במקום העשירי בקטגוריית המשקל שלו, אך הגיע להישג גבוה מהתחזיות המוקדמות. לאחר הפסד בקרב מוקדם, ניצח מספר קרבות ב"בית התנחומים", והגיע עד לקרב על מדליית ארד בו הפסיד להולנדי רובן האוקס, וסיים במקום החמישי.
במהלך הקריירה יקותיאל זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב בטורנירים 'A-Tournament Sofia' ו-'A-Tournament Tallinn'.
בשנת 2009 יקותיאל הודיע על פרישתו לטובת התמקדות בלימודי רפואה. בין היתר לאחר פרישתו הוא אימן את נבחרת הג׳ודו סאקורה במודיעין יחד עם איגור רומניצקי.
סיים את לימודי הרפואה וכיום הוא רופא מתמחה במחלקת כירורגיה בבית החולים שניידר.
בריג'יט ברדו
משגר רימונים
פיליפי
פיליפי (יוונית: Φίλιπποι) הייתה פוליס במוקדון העתיקה. ב-2016 הוכרזו שרידיה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי מלך מוקדון פיליפוס השני בשנת 356 לפנה"ס ונקראה על שמו. העיר הוקמה בצפון מוקדון כמאחז נגד השבטים התראקים וכנקודה שתבסס את שליטתה של מוקדון במחצבי העפרה שהיו קיימים במקום. כתוצאה מההכנסות מהעפרה ומשטחי החקלאות, שנעשו זמינים עם ייבוש הביצות בקרב העיר פיליפי, הפכה לפוליס עשירה.
למרות שפיליפי נחשבה כחלק מן הממלכה המוקדונית כמו פולייס אחרות, היא נהנתה מאוטונומיה פנימית שהמשיכה גם לאחר התבוסה הסופית של מוקדון מידי הרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס בקרב פידנה וכתוצאה מכך, הפיכתה לפרובינקיה בשנת 148 לפנה"ס.
ליד העיר נערך קרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס. היה זה אחד מהקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה הרומאית ולאחריו ווטרנים מן הלגיונות הלוחמים יושבו בעיר. כתוצאה ממהלך זה, השתנה מעמדה והיא הפכה לקולוניה. העיר המשיכה לשגשג בתקופת הקיסרות הרומאית והפכה לאחת הערים הגדולות ביותר במוקדון.
פיליפי נכבשה על ידי הגותים בשנת 473 והצליחה לשרוד בפלישות השונות לאזור עד שננטשה מיושביה במהלך המאה החמש עשרה.
מכסיקני
חליל קנים
חברת כוח אדם
דיר קלעה
דיר קלעה הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית, 100 מטר מערבית ליישוב פדואל במערב השומרון. האתר נמצא בשנת 1873 על ידי עורכי הסקר הבריטי לארץ ישראל המערבית מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל. הם גילו שרידי כנסייה בעלת אפסיס וחווה חקלאית על הדרך העתיקה מאנטיפטרוס לסבסטיה. מגדל השמירה שהתגלה במקום מעיד שהיה לתושבי המקום גם תפקיד בשמירת הדרך.
מיקום האתר הוא אסטרטגי וניתן לצפות ממנו על שפלת החוף וגוש דן. למרגלות האתר נמצא האפיק של נחל שילה.
ארכאולוגיה.
המבנה בנוי במפלסים אחדים, ממדיו 47 מטר על 45 מטר וקירו החיצוני בנוי אבני גזית. בפתח משקוף גדול שעליו נחקק צלב. ברצפת המבנה אותרו אבני פסיפס צבעוניים. מתחת למבנה מרתפים, וערביי האזור טוענים שאפשר להגיע דרכם לרגלי ההר דרך מנהרה. במקום נמצאו חקוקים באבן צלבי שמונת הקצוות, שהם "צלבי מלטה" של ההוספיטלרים אך לא ברור האם אכן ישבו במקום והאם מקור הצלבים בהם.
לאור שרידי הטרסות, בריכות מים המטויחות ושרידי בית בד וגת מניחים כי הייתה במקום חווה חקלאית. הימצאות מערות קבורה מעיד על קיום יישוב במקום.
היסטוריה.
יואל אליצור וחיים בן דוד מעלים את ההשערה כי אתר דיר קלעה ואתר קרוב לו, חורבת דיר סמען, ואולי עוד שלושה אתרים, ששמם מופיע בכתובות אך לא נמצא עדות למקורם בשטח, שימשו כעין קו גבול בין האזור השומרוני מצפון לבין האזור הנוצרי בדרום. סך הכל נמצאו 12 אתרים הנושאים את הקידומת "דיר" במורדות הדרומיים–המערביים של השומרון.
הארכאולוג יזהר הירשפלד העלה את ההשערה כי המנזרים הוקמו במאה ה-6, לאחר חורבן האזור על ידי האימפריה הביזנטית בעקבות מרידות השומרונים. הם הוקמו בתור תגובה על הרס הכנסיות באזור הצפוני של השומרון. ועל כך מעידה העובדה כי בכל אזור השומרון נמצאו 28 אתרים הנושאים את הקידומת "דיר" אך רק בדרום השומרון נשמרו השרידים הנוצריים.