בשנת 2008 הצטרפה גלס לצוות הסדרה "ניפ/טאק" בה היא מגלמת את דמותה של קולין רוז, סוכנת שחקנים מרושעת. עבור תפקיד זה מועמדת גלס לפרס אמי לשנת 2008 בקטגוריה "שחקנית טובה בסדרת דרמה".
ליטרה
האלפבית הרוני
מצוקה עוברית
מצוקה עוברית הוא מצב בזמן הלידה שבו לפי הנתונים שיש לרופא, העובר אינו מקבל מספיק חמצן ברחם.
איבחון המצוקה העוברית נעשה בדרך כלל בעזרת ניטור אלקטרוני רציף (כמו למשל, מעקב אחר קצב ליבו של העובר באמצעות מוניטור עוברי כדי לאבחן ירידה שלו), לעיתים על ידי אולטרה סאונד, ולעיתים גם על ידי מדידת רמת החומציות בדם שנלקח מקרקפתו.
הטיפול במצוקה העוברית כולל ניסיונות לשנות את תנוחת האם, או מתן תוספת חמצן לאם.
אם אלה לא עוזרים והלידה כמעט הסתיימה, ניתן לנסות ולחלץ את העובר במהירות בלידה מכשירנית.
אם הלידה עדיין רחוקה או שלא התחילה כלל, יש לבצע ניתוח קיסרי.
נגה הראובני
נגה הראובני (21 בינואר 1924, ט"ו בשבט ה'תרפ"ד - 28 באוקטובר 2007, ט"ז בחשוון ה'תשס"ח) היה מייסד הגן הלאומי נאות קדומים וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה.
נגה הראובני נולד בירושלים בט"ו בשבט ה'תרפ"ד, בן לחנה ולד"ר אפרים הראובני, אנשי העלייה השנייה. הוריו היו מראשוני המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והקימו בהר הצופים מוזיאון לצמחי התנ"ך, שהיה קיים עד 1948. בני הזוג הראובני יזמו הקמת גן בוטני עברי שיכלול את צמחי התנ"ך, המשנה והתלמוד, אך היוזמה לא יצאה אל הפועל, ולימים הגשים בנם את חלומם. עניינם של הוריו של הראובני לא היה רק בבוטניקה כאחד ממדעי הטבע, אלא גם בקשר שבינה לבין העברית, אשר במשך השנים נותק הקשר הגשמי בין דובריה לבין האדמה, הצומח והחי. במורשת זו המשיכו נגה ואחותו, איילת השחר.
בשנת 1945 סיים לימודים לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך שלו, בהדרכת פרופסור מיכאל זהרי, נשאה את השם "חקירת ההבדלים בין האפיים האקולוגיים של שני מיני ה-Cistus (לוטם) הגדלים בארץ ישראל".
בתחילת שנות הארבעים הצטרף לארגון ההגנה, ובו עסק ב"חינוך שדה" - היכרות עם צמחי ארץ ישראל ותרומתם לחיים בשדה. המשיך בדרך זו בצה"ל, והיה מפקד המדור לחינוך שדה. בשנת 1960 השתחרר מצה"ל, והחל לפעול להקמתה של שמורת נאות קדומים. בשנת 1965 הוקצו לשמורה 2,500 דונם ליד יער בן שמן. הראובני וצוות השמורה נטעו בה מגוון רחב של צמחי ארץ ישראל, והיא נפתחה לציבור בשנת 1984.
על מפעלו זה הוענק לו ולצוות השמורה בשנת 1994 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בנימוקי השופטים נאמר:
הראובני נפטר בגיל 83 והותיר אחריו את אשתו דרורה ושני ילדים.
אראלה שדמי
אראלה שדמי (נולדה ב-3 בפברואר 1946) היא פעילה חברתית-פמיניסטית וסוציולוגית ישראלית, העוסקת במגוון תחומים: פעילות למען שלום ושינוי חברתי, דרך חקר של החברה והמשטרה הישראלית, הנשים והפמיניזם ועד פעילות ומחקר בתחומי הפוסט-פטריארכיה ופוסט-קפיטליזם, במיוחד כלכלת הנתינה וחברות מטריארכאליות. שדמי שימשה כקצינת משטרה במהלך שנות השבעים עד שנות התשעים, אז פרשה בדרגת סגן ניצב.
ביוגרפיה.
חייה ופועלה.
שדמי נולדה וגדלה בתל אביב כבת למשפחת עובדי כפיים. למדה בבית חינוך א' ע"ש שאול טשרניחובסקי ובתיכון עירוני ד'. הייתה ב"השומר הצעיר" ואחר כך בתנועה המאוחדת. בנעוריה הרבתה לבקר במועדון מפ"ם בדיזנגוף שהפך אחר כך למועדון צוותא. במקומות אלו ספגה והפנימה את רעיונות השמאל הסוציאליסטי ומשם יצאה להפגנות שמאל במיוחד בתמיכה בערביי ישראל וכנגד הממשל הצבאי. בצבא שרתה בהיאחזות הנח"ל קציעות ובקיבוץ רביבים.
קיבלה תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. בהמשך, עברה ללימודי קומוניקציה לתואר שני ומשם עברה למדעי החברה. עשתה תואר שני באוניברסיטת מינסוטה במנהל עסקים ויחסי עבודה. כמה שנים אחר כך קיבלה מלגת פולברייט (קרן האמפרי) לפרופסיונאלים מצטיינים וחזרה לאוניברסיטת מינסוטה שם השתתפה בסמינר מנהיגות חברתית, ולמדה על החברה והתרבות האמריקאית. את עבודת הדוקטורט עשתה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור מנחם אמיר ופרופסור רפאלה בילסקי בנושא פיקוח ציבורי על משטרה בחברה חופשית. את התואר דוקטור קיבלה ב-1990. היה זה הדוקטורט הראשון שנכתב בארץ על משטרה ומשטרת ישראל בפרט.
ב-1970, כשלמדה תקשורת, התגייסה כקצינה למשטרת ישראל בתפקיד עורכת הפרסומים בעברית. פרשה כסגן ניצב בשנת 1990. הייתה האישה הראשונה בקורס הפו"ם (פיקוד ומטה) של המשטרה במהלכו למדה שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בין תפקידיה במשטרה: עוזרת דובר המשטרה, ראש מדור חינוך והסברה, ראש מדור תכנון כוח אדם. הקימה וערכה את ביטאון שוטרי ישראל "מראות המשטרה" ואת הרבעון "משטרה וחברה", עבדה בתפקיד עוזרת ראש מנהל תכנון וארגון שהפך לאגף התכנון. בשנתה האחרונה הייתה במחלקת היסטוריה של משטרת ישראל. כתבה שני ספרי היסטוריה של משטרת ישראל, האחד עוסק בשנים 1947–1957 והשני דן בשנים 1958–1974. ב-1983 יצאה מהארון כלסבית והייתה הראשונה מקרב כלל אנשי המשטרה והקצונה שיצאה מהארון במשטרת ישראל. פרשה מהמשטרה, לאחר שהתפתחה גישתה הביקורתית כלפי המשטרה.
עוד בהיותה במשטרה החלה להצטרף לפעילות פמיניסטית מחוץ למשטרה וללמוד באופן עצמאי לימודי נשים. לאחר קבלת הדוקטורט למדה שנתיים כשומעת חופשית בחטיבה ללימודי נשים של האוניברסיטה העברית, כדי לבסס את הידע שלה באופן שיטתי.
לאחר שחרורה מהמשטרה החלה בקריירה אקדמית ובפעילות ציבורית פוליטית.
פעילותה הציבורית.
כשעזבה את המשטרה בשנת 1990 הצטרפה אראלה שדמי לנשים בשחור, שם הייתה פעילה במשך שנים רבות. הקימה ביחד עם איבון דויטש את הארגון קול האישה – מרכז פמיניסטי בירושלים. הייתה פעילה רבות בכנסים פמיניסטיים ובקואליציית נשים לשלום. הקימה יחד עם אורית לבנין-דגני את תנועת האם החמישית – תנועת שלום של נשים. אחת מהסיסמאות המרכזיות של התנועה היא "מלחמה היא לא השפה שלנו"; דיאלוג הוא אפשרות ריאלית בכל זמן ובכל מצב. התנועה הייתה בנויה לתפיסת מקימותיה על ערכים של אימהות ועל ההנחה שביטחון מותנה גם בביטחון של הצד האחר ולהפך. שדמי פעילה גם באחותי - תנועת הנשים המזרחיות. הרבתה לדבר בציבור ולפרסם מאמרים על זהותה כאשכנזייה, בהם הדגישה את הגזענות כלפי המזרחים ואת דיכויים על ידי הממסד האשכנזי. כאשכנזייה תבעה מעצמה ומאשכנזים אחרים לקחת אחריות על דיכוי המזרחים (לגבות את מאבק המזרחים כנגד הדיכוי, להקפיד על הופעתם מעל בימות ציבוריות וכדומה) באותה מידה שהיא מצפה שגברים ייקחו אחריות על דיכוי נשים וישראלים ייקחו אחריות על דיכוי פלסטינים.
יזמה והייתה חברת צוות הארגון של הכנס הבינלאומי הראשון של "נשים בשחור" שהתקיים בירושלים ב-1994. יזמה והייתה חברת צוות הארגון של "כנס קישורים" שהתקיים בשלומי ב-2003. הכנס היה הראשון להדגיש את הקשר בין נושאי סביבה, מלחמה ושלום וצדק חברתי ופמיניזם וזכה להשתתפות המונית של אקטיביסטים ואקטיביסטיות. כיום פועלת להקמת רשת מסגרות מקומיות לדיור ותעסוקה של אימהות וקשישות דלות אמצעים. הייתה חברת הנהלה הארגון "בצלם" וחברת "ועדת האמת" - הראשונה שהוקמה בישראל - לברור אירועי הנכבה בנגב בשנים 1948–1960, שהוקמה על ידי ארגון "זוכרות".
מאז תחילת שנות האלפיים פועלת שדמי להקמת סיירת נשים למען נשים לאחר שהצעתה להקמת תחנת משטרה ייעודית לנשים על פי המודל הברזילאי לא זכתה לתגובה. היא פעלה יחד עם עורכת הדין דניאלה קהת, תחילה להקמת הסיירת במרחב השרון ואחר כך - במרחב אילת כחלק מ"עיר ללא אלימות". הרעיון קיבל את תמיכתם של ראש העיר אילת, מפקד משטרת אילת, מפקד המחוז הדרומי, ראשת הרשות למעמד האישה ועוזרי השר לביטחון פנים. גופים פרטיים תרמו אלפי שקלים להקמת הסיירת. אך התנגדות לא צפויה מאגף החקירות במטה הארצי הביאה להפסקת המיזם. שדמי וקהת חידשו אותו יחד עם תנועת "אחותי" בשנת 2020, למען נשים מאוכלוסיות מוחלשות.
שדמי פועלת מאז 2004 להגברה הנראות והפיתוח של מודלים לחיים אנרכיסטיים-מטריארכליים, הבנויים על רשת קהילות קטנות המתבססות על כלכלה בת קיימא, כלכלת הנתינה והמורשת השוויונית והמכילה של המטריארכיה כאלטרנטיבות בנות-ביצוע לקפיטליזם הגלובלי. שדמי היא חלק מרשת בינלאומית, המשלבת חוקרות ואקטיביסטיות מהדרום הגלובלי ומהמערב, העוסקות במחקר של כלכלת הנתינה ששרשיה באימהות ובחברות מטריארכליות בעבר ובהווה. היא פועלת להקמת רשת קהילות מטריארכאליות בישראל עבור דיור ותעסוקה לאימהות וקשישות מרוששות ובני/ות משפחותיהן.
פעילותה האקדמית.
עם פרישתה המוקדמת מהמשטרה, הצטרפה לתוכנית חדשה לתואר ראשון שהוקמה על ידי ניצב בדימוס ד"ר יהושע כספי לקרימינולוגיה ואכיפת החוק במכללת בית ברל בשיתוף עם האוניברסיטה הפתוחה. התוכנית פתחה דרך חדשה לאנשי משטרה, עובדי הנהלת בתי המשפט, שב"כ, שב"ס ואחרים, שהיו ללא תעודת בגרות או ציון מהמבחן הפסיכומטרי להשלים לימודים לתואר ראשון. לימדה שנים מספר באוניברסיטת בן-גוריון ולימדה עשר שנים במכון שכטר ללימודי יהדות, במחלקה ללימודי נשים ויהדות.