מלחי ביסולפיט נוצרים מתגובה של גפרית דו-חמצנית SO2 עם בסיס
כך למשל, נתרן ביסולפיט מיוצר בתגובה:
formula_2
ביסולפיט הוא חומצה חלשה pKb=6.97 הבסיס המצומד לו הוא formula_3
formula_4
מבנה.
רוב הראיות מצביעות על כך שהפרוטון קשור לאטום הגפרית, עם זאת ממדידות NMR נראה שקיימת גם צורה בה קשור הפרוטון לאחד מאטומי החמצן כמודגם באיור.
נתרן ביסולפיט.
מלח הנתרן של ביסולפיט NaHSO3 משמש כחומר שימור למשקאות ובפרט ליינות. על האריזה נרשם כ"ביסולפיט" או במספר E -E222.
נתרן ביסולפיט משחרר גפרית דו-חמצנית גזית שהורגת חיידקים, שמרים ונבגים. בתהליך הכנת יין, חומר מחזר זה מונע את חמצון האלכוהול לחומץ מכיוון שהוא בעצמו מחזר טוב יותר (גופרית ברמת חימצון IV, לא יציב). מוסיפים את החומר למיץ הענבים לאחר הסחיטה, לפני שלב התסיסה. לאחר 24 שעות, כשהגפרית הדו-חמצנית מתנדפת מוסיפים את השמרים לשם תסיסה. בשלב הביקבוק מוסיפים שוב נתרן ביסולפיט למניעת חמצון. החומר משמש כמעכב חמצון גם למניעת הכהייה של פירות משומרים.
משתמשים בנתרן ביסולפיט גם כדי לחזר עודפי כלור במים.
מלח האשלגן של ביסולפיט ( KHSO3 Potassium bisulfite) משמש לאותן מטרות ומסומן על אריזות מזון בקוד E228.
נתרן ביסולפיט
סודיום ביסולפיט
פה אחד
החלטה המתקבלת פה אחד היא החלטה המתקבלת בהסכמה כללית של כל העוסקים בקבלת החלטה זו, ואין איש המתנגד לה. הסכמה פה אחד היא הסכמה רחבה יותר מזו המתקבלת בקונצנזוס, שבה רוב ניכר תומך בהחלטה, אך לא בהכרח הכל תומכים בה.
החלטות שנדרש לקבל פה-אחד.
לעיתים נדרשת החלטה פה אחד, ולא די בהכרעת רוב:
במשפט הישראלי.
בבית משפט צבאי בישראל נדרשת הסכמה פה אחד של שלושה שופטים על הטלת עונש מוות (בעבירות שבהן ניתן להטיל עונש זה). בכל הקשר אחר, להכרעה במשפט די ברוב קולות, כאמור בסעיף 80(א) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984: "בית משפט הדן במותב ונחלקו דעות השופטים, תכריע דעת הרוב".
יש הקוראים שלא להרשיע נאשם במשפט פלילי, אלא אם יש לכך הסכמה פה אחד, משום שהמחלוקת בין השופטים מוכיחה שקיים ספק סביר באשר לאשמתו, בניגוד לאמור בסעיף 34כב לחוק העונשין: "לא יישא אדם באחריות פלילית לעבירה אלא אם כן היא הוכחה מעבר לספק סביר".
בשיח התלמודי.
במקרים מסוימים, קונצנזוס רחב יתר על המידה, המתבטא בהסכמה פה אחד, אינו מתקבל בעין יפה:
יוסף מינור
יוסף מינור (1885–1966), אדריכל שפעל רבות במחצית הראשונה של המאה ה-20 בתל אביב, ידוע בעיקר הודות לבית ביאליק אותו תכנן בשנת 1924.
מינור נולד במוסקבה לאב נוירולוג, ונכד לרב הראשי של העיר. את לימודי האדריכלות השלים במוסקבה בשנת 1917 ולאחר תקופה קצרה עבר להתגורר בברלין שם עבד אצל האדריכל אלכסנדר ברוולד שם עבד על תכנון קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. שנה לאחר מכן, בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והשתלב במפעל הבניה בתל אביב, והיה ממובילי הסגנון האקלקטי שביקש לשלב בין מזרח למערב.
בשנת 1924 תכנן את ביתו של המשורר חיים נחמן ביאליק שהפך לאחד מהבתים הבולטים ביותר בעיר, ואשר היווה עם חנוכתו כמרכז תרבות, ולאחר מותו של בעליו הפך למוזיאון, ספרייה וארכיון. לכבוד שנת המאה לתל אביב, שופץ הבית בהליך מוקפד ועתיד לשוב ולהפתח במתכונת חדשה.
הסכמה פה אחד
דוד ברוזה
בית מחסיר
בית מחסיר (בערבית: بيت محسير) היה כפר ערבי בהרי ירושלים בגבול שפלת יהודה, 2.5 קילומטר דרומית מזרחית לבאב אל ואד (היום "שער הגיא"). בתי הכפר היו בגובה של כ-575 מטרים מעל פני הים, השטח החקלאי של הכפר היה בדרך כלל בשפלת יהודה. במלחמת העצמאות שימש בסיס להתקפות ערביות על הדרך לירושלים. הכפר נכבש במסגרת מבצע מכבי ביום 11 במאי 1948, עם כיבושו נמלטו ממנו כל תושביו. בשנת 1950 הוקמו על אדמות הכפר המושבים בית מאיר (בסמוך להריסות הכפר) ומסילת ציון.
תולדות הכפר.
בית מחסיר היה אחד מהכפרים תחת תחום ההשפעה של הכפר המרכזי באזור עד למלחמת העצמאות - אבו גוש. באמצע המאה ה-19 היה סכסוך בין בית מחסיר לאבו גוש על אדמות דיר מוחיסין (היום מושב בקוע), שהסתיים (אחרי שנת 1872) לטובת אנשי בית מחסיר. סכסוך נוסף היה בשנת 1885 בין בני בית מחסיר לבני ח'ולדה (היום משמר דוד) על שטחי ח'רבות בין לטרון וח'ולדה. בשלהי המאה ה-19 שכן הכפר בין מסילת הרכבת יפו–ירושלים לבין דרך המלך לירושלים, ונגישות גבוהה זו תרמה רבות להתפתחותו. אנשי בית מחסיר עיבדו קרקעות בשטח כולל של 16,268 דונם, שחלק ניכר מהם היה בשפלה ממערב לכפר. בתקופת המנדט הבריטי היה בית מחסיר הגדול בכפרי הרי ירושלים, והתגוררו בו 2,400 תושבים.
מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות שהו בכפר כנופיות ופלוגה של הלגיון הערבי, שהתקיפו את מוצבי הפלמ"ח בשער הגיא ואת התחבורה לירושלים הנצורה.
במסגרת מבצע מכבי לפריצת הדרך לירושלים בפיקודו של יצחק רבין, הוטלה משימת כיבוש הכפר על לוחמי חטיבת הראל. בליל 8 במאי 1948 יצאו חיילי הגדוד הרביעי לכבוש את הכפר ולא הגיעו אל היעד, מחמת הערפל הכבד ששרר במקום. הם יצאו גם בלילה הבא, וגם אז לא עלה בידם לבצע את המשימה. לאחר שני הניסיונות, ב-9 במאי בלילה נערכו הלוחמים בקריית ענבים להתקפה השלישית, הפעם בפיקודו של עוזי נרקיס. בצומת שואבה של היום ירד הכוח מן המשאיות והחל לצעוד לכוון בית מחסיר, הלילה היה חשוך עם ערפל כבד, הכוח נאלץ להמתין עד שהערפל יתפזר ולצאת לעבר היעד רק עם עלות השחר (10 במאי). בתוך זמן קצר נפתחה לעברו אש חזקה מכוון בית מחסיר, אחדים מחיילי הגדוד נפצעו, הכוח נעצר והתחפר במקום.
במשך כל היום נלחם הכוח מן העמדות שחפר. הגדוד ביקש סיוע אווירי, ולמקום נשלח מטוס נורסמן חד-מנועי עם פצצה של 200 קילוגרם כדי להטילה על הכפר. המטוס חג סביב הכפר, הסתחרר והתרסק על פסגת דיר עמר, היום הר איתנים, על ששת אנשי צוותו בפיקודם של דניאל בוקשטיין ויריב שינבוים (חלקי מטוס זה נמצאים היום באנדרטה שבאתר ההנצחה המרכזי של חיל האוויר בהר הטייסים). עם רדת הלילה חודשה ההתקדמות ובחצות נערך הכוח להסתערות על "משלט המסרק" שבפסגת שמורת המסרק, השולט על שטחי הכפר.
בשעה 01:30 בבוקרו של יום 11 במאי 1948, בעזרת ריכוך של מרגמת "דוידקה" ממשלט סמוך, נכבש משלט המסרק. עם עלות השחר נכבש הכפר והתברר שתושביו נטשו אותו. לפנות ערב הובאו לכפר משאיות עם חומרי נפץ, ופוצצו יותר מ-100 מבתי הכפר.
בנאום בכנסת ב-11 ביוני 1948 אמר דוד בן-גוריון כי בקרבות בית מחסיר ושער הגיא מספר הקורבנות היה כפול מבקרבות דומים אחרים.
כיבוש בית מחסיר היווה נקודת מפנה במלחמה על הדרך לירושלים. עם כיבוש הכפר ו"המסרק" הושלמה השליטה על הרכס שמדרום לשער הגיא (משואבה של היום עד בית מחסיר). ברכס זה היה חלקה המזרחי של דרך בורמה, שנסללה בסמוך ולרגלי בית מחסיר. דרך מפותלת וצרה זו, שירדה מן הכפר אל כביש שער הגיא-הרטוב, הייתה עורק החיים של ירושלים הנצורה במשך מספר חודשים.
שמו של הכפר צוין בשירו של חיים גורי "באב אל ואד":
לאחר המלחמה.
רכס עצי אורן המצוי צפונית לכפר הוכרז כשמורת טבע בשם שמורת המסרק. השם ניתן לשמורה על ידי פורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. בשטח השמורה ננצאים שרידי בית הקברות של הכפר, ובהם מבנה קדום שהשתמר, קברו של שייח' אחמד אל-עג'מי, שהיה על פי המסורת הספר של הנביא מוחמד, אך מסורת זו מוטלת בספקו. בשל מיקומו של הקבר לא נכרתו עצי האורן העתיקים, שנחשבו לקדושים, על ידי העות'מאנים.
על חורבות הכפר הוקם ב-1950 המושב בית מאיר. במושב ניתן לראות הריסות של מספר בתים מבית מחסיר, ושרידים של טחנת קמח.
יהודית
אאוטלוק
Outlook
יו ג'קמן
יו מייקל ג'קמן (באנגלית: Hugh Michael Jackman; נולד ב-12 באוקטובר 1968), שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרלי, זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס גראמי ושני פרסי טוני, אשר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2013 על תפקידו בתור ז'אן ולז'אן בסרט "עלובי החיים".
בתור שחקן, זמר ורקדן ג'קמן זכה לתהילה בתיאטרון בזכות הופעותיו במחזמר "The boy from Oz" בברודוויי וכן ב"אוקלהומה!" בווסט אנד באנגליה, בסרטים "ואן הלסינג", "יוקרה", "אוסטרליה", "מסע בזיכרון", וכן בשל הופעתו כוולברין בסדרת סרטי אקס-מן. כמו כן בזכות הופעתו בתור פי. טי. ברנום בסרט "האמן הגדול מכולם".
בנובמבר 2008 זכה ג'קמן בתואר הגבר הסקסי ביותר של המגזין "פיפל". הוא נבחר כשגריר רצון טוב של סיאול, קוריאה הדרומית, ב-10 באפריל 2009. ב-22 באפריל 2009 עבר טקס טביעת רגל ויד באולם התיאטרון הסיני.
ביוגרפיה.
ג'קמן נולד בסידני שבאוסטרליה למשפחה נוצרית אדוקה. והוא הצעיר מבין חמישה אחים ואחיות. הוריו היגרו לאוסטרליה מאנגליה. כשג'קמן היה בן 8 אמו עזבה את המשפחה וחזרה לאנגליה, ואביו גידל אותו ואת אחיו ואחיותיו בגפו.
ג'קמן למד באוניברסיטה לטכנולוגיה של סידני וסיים את לימודיו בשנת 1991 עם תואר ראשון בתקשורת. אחרי האוניברסיטה הוא לקח קורס הנקרא "המסע" שנמשך שנה במרכז למשחק בסידני. לאחר שסיים את הקורס הוצע לו תפקיד נחשק באופרת הסבון הפופולרית "שכנים", אך הוא דחה את ההצעה מאחר שהעדיף ללמוד באקדמיה לאמנויות הבמה בפרת', שם סיים את לימודיו בשנת 1994.
קריירה.