הידרדרות היציבות באירופה בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה באירופה, חזרו והוכיחו, לדעת גולדמן, כי ממשלות מנהלות מלחמות שלא למען מטרה מוצדקת. "כמה שאני מתעבת את היטלר, מוסוליני, סטלין ופרנקו," כתבה לחבר, "לא הייתי תומכת במלחמה נגדם ובעד הדמוקרטיות, שבפעם האחרונה שבדקתי, הן פשיסטיות במסווה". גולדמן האמינה כי אנגליה וצרפת החמיצו את ההזדמנות להתנגד לפשיזם מאחר שלא תמכו בצורה מספקת במאבק הרפובליקה הספרדית בפרנקו. היא חששה שהמלחמה המתקרבת תסתיים ב"סוג חדש של טירוף בעולם".
בשבת, ה-17 בפברואר 1940, לקתה גולדמן בשבץ מוחי. צדו הימני של גופה הפך משותק, ועל אף ששמיעתה לא נפגעה, כושר הדיבור נלקח ממנה. כפי שחבר אחד תיאר זאת: "רק לחשוב שהנה הייתה אמה, הנואמת הגדולה ביותר באמריקה, והיא לא יכלה לבטא מילה אחת". היא לקתה בשבץ נוסף ב-8 במאי, וב-14 במאי נפטרה בטורונטו, בגיל 70. שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית איפשר את החזרת גופתה לארצות הברית, וגולדמן נקברה בשיקגו ב"בית הקברות ולדהיים" יחד עם פעילים רדיקלים נוספים, בסמוך לקבריהם של אלו שהוצאו להורג במהומות היימרקט. על מצבתה נכתב: "החירות לא תרד אל העם, העם חייב להרים את עצמו אל החירות".
פילוסופיה.
נאומיה של גולדמן וכתיבתה הפוריה עסקו במגוון רחב של נושאים. היא דחתה חשיבה אורתודוקסית ופונדמנטליסטית, ותרמה רבות להגות בתחום הפילוסופיה הפוליטית המודרנית. גולדמן הושפעה מהוגים וסופרים רבים, בניהם מיכאיל באקונין, הנרי דייוויד תורו, פיוטר קרופוטקין, ראלף וולדו אמרסון, ניקולאי צ'רנישבסקי ומרי וולסטונקראפט. פילוסוף נוסף שהשפיע על גולדמן היה פרידריך ניטשה. באוטוביוגרפיה שלה כתבה: "ניטשה לא היה תאורטיקן חברתי, אלא משורר, מורד, וממציא. האריסטוקרטיות שלו לא נבעה מלידה או עושר; הייתה זו הרוח. במובן זה ניטשה היה אנרכיסט, וכל האנרכיסטים האמיתיים היו אריסטוקרטים".
אנרכיזם.
גולדמן הזדהתה כאנרכיסטית מאז מהומות היימרקט והיא נחשבת לאחת הדמויות החשובות בהיסטוריה של האנרכיזם. היא שילבה בתאוריה האנרכיסטית פוליטיקה מגדרית. וכתבה ודיברה באופן קבוע בזכות האנרכיזם. במאמר הראשי בספרה, "אנרכיזם ומאמרים נוספים", כתבה:
האנרכיזם של גולדמן החל מהמקום האישי ועל כן הוגים אנרכיסטים נדרשים לחיות את חייהם כאנרכיסטים וידגימו את עקרונות התאוריה בכל פעולה ומילה. "לא אכפת לי אם תפיסת העולם בנוגע למחר היא מדויקת", כתבה, "אכפת לי אם רוחו היום במקום הנכון". אנרכיזם והתארגנות חופשית היו עבורה תגובה לוגית למגבלות שליטת הממשלה והקפיטליזם. היא כתבה: "נדמה לי שאלו הן צורות החיים החדשות, ושהן יחליפו את הישנות, לא על ידי הטפה או הצבעה, אלא על ידי כך שנחיה אותן"." החיים על העקרונות האנרכיסטים, על פי גולדמן, לא מנעו הנאה, שמחה וזכות לביטוי עצמי.
קפיטליזם.
גולדמן האמינה כי קפיטליזם הוא שיטה כלכלית שפוגעת בחירות האדם. היא כתבה שצבירת רכוש מובילה לצבירה של עוד ועוד רכוש. רכוש משמעו עושר בתפיסה הקפיטליסטית. עושר מתפרש ככוח. הכוח לדכא, לנצל, הכוח לשעבד, לעשות עוול, להשפיל". עוד טענה כי הקפיטליזם פוגע באנושיותם של העובדים. בתחילה התנגדה לכל מה שהוא פחות ממהפכה מוחלטת, אך באחד מנאומיה היא אותגרה על ידי עובד מבוגר שבא לשמוע אותה, כפי שתיארה באוטוביוגרפיה שלה:
בעקבות אירוע זה, גולדמן החזיקה בדעה שמאמצים קטנים לשיפור תנאים, כגון שיפור תנאי השכר וצמצום שעות העבודה יכולים אף הם להוות חלק ממהפכה חברתית.
אמצעים להשגת המטרה.
גולדמן האמינה כי אלימות מכוונת מטרה עשויה להיות אמצעי פעילות מקובל. בתחילת דרכה, גולדמן האמינה כי שימוש באלימות, גם אם גורם לכאב או סבל, יכול להיות יעיל בהשגת טובת הכלל. היא תמכה ב"תעמולה באמצעות פעולה" - פעולות אלימות שמטרתן לעודד את ההמונים להתקומם. מתוך תפיסה זו היא ראתה בניסיונו של שותפה, אלכסנדר ברקמן, להתנקש בתעשיין, הנרי קליי פריק, פעולה ראויה ואף רצתה לקחת בה חלק. גולדמן האמינה שפעולותיו של פריק בזמן שביתת הומסטד היו ראויות לגינוי וכי רציחתו תשיג תוצאות חיוביות לפועלים, כך שבמקרה כמו זה, המטרה מקדשת את האמצעים. הגם שגולדמן מעולם לא תמכה מפורשות בהתנקשות של ליאון צ'ולגוש בנשיא ויליאם מקינלי, היא הגנה על האידיאלים שהובילו אותו לפעולה אלימה, והאמינה כי פעולות מסוג זה הן תוצאה טבעית של מוסדות דכאניים.
חוויותיה ברוסיה גרמו לה להרהר שוב גם על העיקרון, כי מטרות מהפכניות מצדיקות אמצעים אלימים. הדיכוי והשליטה הדכאנית בברית המועצות גרמו לשינוי רדיקלי בתפיסת עולמה. במבוא לספרה "ההתפכחות מהאשליה שלי ברוסיה" הסבירה גולדמן: "אין טענה מופרכת יותר מהאמונה שמטרות וכוונות הם דבר אחד, בעוד שיטות וטקטיקות הם דבר אחר. האמצעים שאנו נוקטים בהם הופכים, באמצעות הרגל של היחיד ומנהגים חברתיים, לחלק בלתי נפרד מהמטרה הסופית...".
גולדמן ראתה במדינה מוסד שהוא במהותו ובאופן בלתי נמנע כלי שליטה ודיכוי. עקב כך, האמינה שהצבעה בבחירות היא בלתי יעילה במקרה הטוב, ומסוכנת במקרה הרע. היא כתבה שהצבעה בבחירות מספקת אשליה של השתתפות, בעודה מסתירה את המבנים האמיתיים של קבלת ההחלטות. במקום ההשתתפות בבחירות הדמוקרטיות, גולדמן תמכה בהתנגדות מכוונת מטרה בצורה של שביתות, מחאות ופעולה ישירה. היא נשארה בעמדתה המתנגדת להצבעה אפילו כאשר אנרכו-סינדיקליסטים רבים בספרד הצביעו עבור יצירתה של רפובליקה ליברלית. היא אף התנגדה לתנועת הסופרג'יזם שדרשה זכות הצבעה לנשים. במאמרה, "הצבעת נשים", לעגה לרעיון שהתערבות נשים תיצוק מגמה צודקת יותר במדינה הדמוקרטית: "אפשר לחשוב שנשים לא מכרו את הקול שלהן, שאי אפשר לקנות פוליטיקאיות!". למרות זאת, הסכימה עם טענתן של הסופרג'יסטיות בכך שנשים שוות לגברים, אך לא הסכימה שהשתתפות בתהליך הבחירות לבדה יכולה לגרום למדינה להיות צודקת יותר. "...לכן, להניח שהצבעת נשים תצליח לטהר משהו שהוא אינו בר-טיהור, זה לזקוף לזכותה כוחות על-טבעיים".
פמיניזם.
גולדמן התנגדה לרעיונות הגל הראשון של הפמיניזם ולמטרות הסופרג'יסטיות, אך הייתה תומכת נלהבת בזכויות נשים ונחשבת למייסדת זרם האנרכו-פמיניזם, הקורא תיגר על הפטריארכיה כסוג של היררכיה אליה יש להתנגד יחד עם כוח המדינה והחלוקה למעמדות. בשנת 1897 כתבה: "אני דורשת עצמאות לנשים, הזכות של כל אישה לתמוך בעצמה, לחיות למען עצמה, לאהוב את כל מי שתחפוץ, וכמה שתחפוץ. אני דורשת את החירות לשני המינים, חופש הפעולה, חופש באהבה וחופש מהאמהות".
כאחות במקצועה, הייתה גולדמן מהתומכות הראשונות בחינוך נשים לשימוש באמצעי מניעה. בדומה לפמיניסטיות בנות זמנה, היא ראתה בהפלה מלאכותית תוצאה טרגית של תנאים חברתיים, ואמצעי מניעה כחלופה חיובית. גולדמן תמכה גם באהבה חופשית - מושג המתאר תפיסה המתנגדת למוסד הנישואים ולעיתים אף את המונוגמיה, ותומכת בחופש הפרט בכל הנוגע לחיי המין שלו, ובאי-התערבות המדינה והדת במערכות יחסים רומנטיות ומיניות. היא טענה שנושאים אלו הם עניינים של המעורבים בהם ולא אף אחד אחר. הפמיניסטיות בנות זמנה היו, לדעתה, כבולות על ידי כוחות חברתיים של פוריטניות וקפיטליזם. היא כתבה:
כמו כן, גולדמן ביקרה את השתלבות הנשים בעבודה כמקור לשוויון בין המינים:
זכויות להט"ב.
גולדמן לחמה בגאון למען לסביות והומואים ויצאה בגלוי כנגד דעות קדומות לגבי הומוסקסואלים ובעלי זהויות מגדריות לא-נורמטיביות. אמונתה כי שחרור חברתי צריך לכלול גם "היפוכים" (באנגלית: inverts, הכוונה לכל איש או אישה בעלי זהויות מגדריות או נטיות מיניות לא הטרונורמטיביות) הייתה למעשה חסרת תקדים בתקופתה, אפילו בקרב אנרכיסטים. מגנוס הירשפלד כתב: "היא הייתה האישה הראשונה והיחידה, בטח שהאישה האמריקאית הראשונה והיחידה, שהגנה על אהבה הומוסקסואלית בפני כלל הציבור". באינספור נאומים ומכתבים הגנה גולדמן על זכותם של להט"בים לאהוב כפי שהם ראו לנכון, וגינתה את הפחד והסטיגמות הקיימות לגביהם. על כך כתבה במכתב להירשפלד: "זו היא טרגדיה, אני חושבת, שאנשים ששונים במיניות שלהם כלואים בעולם המגלה הבנה כה מועטה כלפיהם, וכל כך אדיש לכל הגוונים והצורות שיש למגדר, והמשמעות הגדולה שלהם לחיים".
זכויות אדם וחופש הביטוי.
כאנרכיסטית, גולדמן האמינה כי מימוש זכויות אדם כל בני האדם. היא פעלה במיוחד בנושאים של חופש הביטוי ורפורמות בבתי סוהר. היא נרדפה בשל הייתה אנרכיסטית והתנגדותה למלחמת העולם הראשונה. בנוסף, הייתה פעילה בתנועה למען חופש הביטוי של תחילת המאה ה-20, וראתה בחופש הביטוי הכרח מהותי להשגת שינוי חברתי. ההגנה הנמרצת והפומבית שלה על עקרונותיה, נוכח מעצרים רבים, היוותה השראה לרוג'ר בולדווין, ממייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
פשיעה ובתי כלא.
גולדמן ראתה בפשיעה תוצאה טבעית של מערכת כלכלית לא צודקת. במאמרה, "בתי כלא: פשע חברתי וכישלון", היא מצטטת סופרים של המאה ה-19 כגון פיודור דוסטויבסקי ואוסקר ויילד, וכותבת: "שנה אחר שנה, שערי גיהנום הכלא מחזירים לעולם ציבור רזה, מעוות, חסר-רצון והרוס של האנושות, עם אות קין על מצחם, תקוותיהם מעוכות, וכל הנטיות הטבעיות שלהם מסוכלות. כאשר אין דבר מלבד רעב וחוסר-אנושיות המקבלים את פניהם, קורבנות אלו שוקעים במהרה חזרה בפשע, כאפשרות הקיום היחידה".
אתאיזם, דת וציונות.
כאתאיסטית מסורה, ראתה גולדמן בדת כלי נוסף לשליטה ופיקוח. במאמרה, "הפילוסופיה של האתאיזם" היא מצטטת רבות את מיכאיל באקונין בנושא זה, ומוסיפה: