עונת 1993/94 החלה עם בית חדש לקבוצה, אצטדיון הבייסבול המקורה "סנקוסט דום" בסיינט פיטרסברג, שהוסב להוקי קרח (כיום "טרופיקנה פילד", ביתה של קבוצת הבייסבול טמפה ביי רייס). בבת אחת עברו הלייטנינג מה"אקספו הול" הקטנטן לאולם הגדול ביותר ב-NHL. כמחווה ללייטנינג (Lightning - "ברק") הוסב שמו של ביתם החדש ל"ת'אנדרדום" (Thunderdome - "כיפת הרעם"). כבר במשחק הראשון בו, מול פלורידה פנתרס שאך זה הצטרפה לליגה, מילאו את הת'אנדרדום 27,227 צופים שקבעו שיא קהל ב-NHL. גם ממוצע הקהל העונתי של הלייטנינג, 19,556 צופים למשחק, קבע שיא NHL, אף על פי שהקבוצה שוב סיימה אחרונה את הבית שלה, הבית האטלנטי - אם כי שוב עם מאזן טוב יחסית לקבוצה צעירה בליגה.
עונת 1994/95 קוצרה בארבעה חודשים בשל סכסוך עבודה בליגה, והלייטנינג סיימו אותה במקום השישי בבית האטלנטי מתוך שבע קבוצות. בראיין ברדלי המשיך להיות הכח המניע בהתקפת הקבוצה.
1995 - 2001: פלייאוף ראשון ונפילה עמוקה.
בעונת 1995/96, כשברדלי ממשיך להוביל את ההתקפה, קיבלו הלייטנינג עונה מצוינת מהמגן הסלובקי רומן המרליק ומהשוער דארן פופה, ובפעם הראשונה בתולדותיהם סיימו עונה רגילה במאזן חיובי ועלו לפלייאוף, כאשר סיום חזק של העונה הכניס אותם לפלייאוף מהמקום השמיני על חשבון האלופה היוצאת ניו ג'רזי דווילס.
בפלייאוף פגשו הלייטנינג את פילדלפיה פליירס המדורגת ראשונה, והצליחו לקחת את יתרון הביתיות כשניצחו באחד משני המשחקים הראשונים בפילדלפיה. 25,945 צופים באו לראות את משחק הפלייאוף הראשון אי פעם בטמפה, והניצחון של הלייטנינג שהעלה אותם ליתרון בסדרה משך 28,183 צופים למשחק הרביעי - שיא קהל חדש ב-NHL שנשבר לבסוף רק ב-2003 כאשר ב-NHL החלו לשחק מספר משחקים באצטדיוני פוטבול ובייסבול תחת כיפת השמיים. השיא מחזיק מעמד עד היום כשיא הקהל ב-NHL באולם סגור. למרות זאת הפליירס העדיפים ניצחו בשלושת המשחקים הבאים והדיחו את הלייטנינג.
עונת 1996/97 סימנה את תחילת הנפילה הארוכה של הלייטנינג, למרות המעבר ממגרש הבייסבול המוסב לאולם חדיש משלהם, ה"אייס פאלאס" בטמפה (כיום אמלי ארנה). פציעות ארוכות של פופה וברדלי ויכולת הבקעה ירודה של שאר השחקנים הביאו את הלייטנינג למאזן של 32 ניצחונות מול 40 הפסדים ו-10 תיקו, מאזן מאכזב שלא הספיק לפלייאוף. העונות הבאות היו קשות עוד יותר, כאשר בין 1997/98 ו-2000/01 לא הגיעה הקבוצה ל-25 ניצחונות בשום עונה.
הנפילה הגדולה של הקבוצה לוותה בעזיבת כמעט כל כוכביה מהשנים הראשונות, בין בשל סיום חוזיהם ובין בשל עסקאות כושלות שניהל פיל אספוזיטו. קווין קריספ המאמן פוטר ב-1998. בנוסף התברר שהקבוצה שרויה בחוסר סדר ניהולי מוחלט. למעשה, נבדקה הקבוצה באותה תקופה על ידי רשות המיסים של ארצות הברית (IRS) בחשד שהיא מהווה "מכבסת כספים" עבור בעליה. התברר גם שהבעלים של החברה היפנית "קוקוסאי גרין" שהחזיקה בקבוצה לא פגשו מעולם את מנהלי הקבוצה או בעלי תפקיד ב-NHL, לא ביקרו מעולם בטמפה ולא ראו מימיהם משחק של הקבוצה. הכספים שהחברה השקיעה בקבוצה התבררו כהלוואות בלבד, והקבוצה הייתה בבעיית נזילות תמידית. על פי מגזין פורבס, ב-1998 היו חובות הקבוצה גבוהים פי 2.36 מערכה.
לבסוף קנה את הקבוצה איל הביטוח ארט ויליאמס. בניגוד ליפנים, ויליאמס היה מעורב אישית בענייני הקבוצה. מיד עם תחילת עונת 1998/99 הוא פיטר את פיל וטוני אספוזיטו. לאחר עונת 1998/99 מכר ויליאמס המאוכזב את הקבוצה למיליארדר ביל דוידסון, בעליה של קבוצת הכדורסל דטרויט פיסטונס.
הלייטנינג התנחמו בגיוסם של שני כישרונות צעירים שליוו אותה בשנים הבאות - ונסן לקבלייה שנבחר ראשון בדראפט של 1998, ומרטן סן לואי שהגיע לקבוצה ב-2001 לאחר שלא הצליח להשתלב בקלגרי פליימס.
2001 - 2004: העלייה לצמרת ושנות הקסם.
עונת 2001/02 החלה עם ייצוב עמדת השוער, כאשר ניקולאי חביבולין תפס את עמדת השוער הראשון. חביבולין, שכבר ביסס את עצמו ככוכב NHL, חזר אחרי שנה בליגה משנית בעקבות סכסוך חוזי עם קבוצתו הקודמת, פיניקס קויוטיס, והציג יכולת טובה בשער. הלייטנינג עדיין החמיצו את הפלייאוף, אולם שיפרו את מאזנם לעומת העונות הקודמות והראו סימני התאוששות.
בעונת 2002/03 מצאה הקבוצה את התפוקה ההתקפית שחמקה ממנה עד אז. ארבעה שחקנים - לקבלייה, סן לואי, ואצלב פרוספל ובראד ריצ'רדס - צברו למעלה מ-70 נקודות כל אחד. הלייטנינג נאבקו מול וושטינגטון קפיטלס על אליפות הבית הדרום-מזרחי. הלייטנינג סיימו את העונה עם המאזן הטוב בתולדותיהם - 36 ניצחונות, 25 הפסדים, 16 תיקו ו-5 הפסדים בהארכה, ובסך הכל 93 נקודות בטבלה, נקודה יותר מהקפיטלס. בכך זכו הלייטנינג בפעם הראשונה באליפות הבית שלהם והבטיחו דירוג גבוה לקראת הפלייאוף. למעשה הדירוג של הלייטנינג והקפיטלס סידר לשתי הקבוצות סדרת פלייאוף זו מול זו בסיבוב הראשון, אולם בגלל הדירוג הגבוה יותר של הלייטנינג היה יתרון הביתיות שלהם.
יתרון הביתיות לא בא לידי ביטוי כאשר הקפיטלס ניצחו בשני המשחקים הראשונים בטמפה ונראו בדרך לניצחון בסדרה. המשחק השלישי בוושינגטון הגיע להארכה, ושער של לקבלייה הביא ללייטנינג ניצחון ומנע מהם פיגור עמוק עוד יותר בסדרה. שארית הסדרה הייתה שייכת למרטן סן לואי, שכבש שערים מכריעים בשלושת המשחקים הבאים והביא ללייטנינג בפעם הראשונה ניצחון בסדרת פלייאוף. בסיבוב השני כשלה הקבוצה בחמישה משחקים מול ניו ג'רזי דווילס עתירת הניסיון.
בעונת 2003/04 התחזקה הקבוצה בחלוץ הוותיק קורי סטילמן שהגיע מסנט לואיס בלוז. סטילמן, יחד עם ריצ'רדס ולקבלייה, נתנו שוב תוצרת התקפית מצוינת, אולם מעל כולם עמד מרטן סן לואי שצבר 94 נקודות שהספיקו לו לזכייה בגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין, אליו התווסף גם תואר ה-MVP של העונה ולצידו גביע הארט. גם איגוד השחקנים בחר בסן לואי ל-MVP של העונה וזיכה אותו בפרס לסטר פירסון. מאמן הקבוצה, ג'ון טורטורלה, זכה בגביע אדמס כמאמן העונה. הלייטנינג סיימו עם המאזן הטוב ביותר בחטיבה המזרחית, עם 46 ניצחונות מול 22 הפסדים, 8 תיקו ו-6 הפסדים בהארכה ובסך הכל 106 נקודות בטבלה - הפעם הראשונה, והיחידה עד 2018, שהלייטנינג סיימו את העונה עם יותר מ-100 נקודות. המאזן המצוין העלה את הלייטנינג לפלייאוף כמדורגים ראשונים במזרח, עם יתרון ביתיות עד לסדרת הגמר.
את הסיבוב הראשון עברו הלייטנינג בקלות יחסית, כשהדיחו את ניו יורק איילנדרס בחמישה משחקים, בעיקר בעקבות הצטיינותו של ניקולאי חביבולין במשחק החוץ בלונג איילנד. הסדרה בסיבוב השני, מול מונטריאול קנדיאנס עשירת המסורת, הייתה חד-צדדית עוד יותר, והלייטנינג ניצחו אותה בארבעה משחקים ועלו לראשונה לגמר החטיבתי.
סדרת גמר המזרח הייתה דרמטית הרבה יותר מקודמותיה, כאשר הלייטנינג ופילדלפיה פליירס לקחו זו לזו את יתרון הביתיות ולבסוף הגיעו למשחק שביעי ומכריע בטמפה. שני שערים מהירים ועמידה טובה של חביבולין בשער, אף על פי שספג שער אחד, הספיקו ללייטנינג לנצח את הסדרה ולזכות בעלייה היסטורית לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
בסדרת הגמר פגשו הלייטנינג קבוצה מפתיעה אחרת, קלגרי פליימס. כמו הגמר החטיבתי, גם סדרת גמר גביע סטנלי הייתה דרמטית והפכפכה. הפליימס ניצחו בטמפה במשחק הראשון ולקחו את יתרון הביתיות, ולאחר שלושה משחקים הובילו 2:1 בסדרה; שער של בראד ריצ'רדס במשחק הרביעי הספיק כדי להשוות את הסדרה כאשר ניקולאי חביבולין שמר על רשת נקייה.
הסדרה עברה שוב לטמפה, והמשחק החמישי גלש להארכה שבה ניצחו הפליימס שעלו ליתרון של 3:2 בסדרה, עם הזדמנות לזכות בגביע באולמם הביתי. המשחק השישי היה דרמטי לא פחות, כאשר רק בהארכה השנייה הצליח מרטן סן לואי לכבוש שער מכריע ולהביא את הסדרה לטמפה, למשחק שביעי ומכריע.
גיבור המשחק השביעי היה החלוץ הרוסי רוסלן פדוטנקו, שהגיע ללייטנינג עונה אחת קודם לכן. פדוטנקו כבש פעמיים, ובשארית המשחק הסתמכה הקבוצה שוב על יכולתו של חביבולין בשער. הפליימס הכניעו את חביבולין רק פעם אחת, והלייטנינג ניצחו במשחק וזכו בגביע סטנלי בפעם הראשונה אי פעם - הפעם הראשונה שקבוצה שהצטרפה לליגה בשנות ה-90 זכתה בגביע סטנלי. בראד ריצ'רדס נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
2005 - 2010: כישרונות גדולים ושנים אפורות.
לאחר שעונת 2004/05 בוטלה בשל סכסוך עבודה בין הליגה לשחקניה, התייצבו הלייטנינג כמחזיקי גביע סטנלי לעונת 2005/06. ללא חביבולין שעזב ועם מרטן סן לואי ביכולת חלשה יחסית, הלייטנינג לא הזכירה ברמתה את הקבוצה שזכתה בגביע. הלייטנינג הצליחו לעלות בקושי לפלייאוף מהמקום השמיני והאחרון במזרח, והודחו בקלות בסיבוב הראשון בידי אוטווה סנטורס.
ונסן לקבלייה כיכב בעונת 2006/07 כשזכה בגביע מוריס "רוקט" רישאר כמלך השערים של ה-NHL עם 52 שערים, ובסך הכל שיא מועדון של 105 נקודות. הלייטנינג עדיין חיפשו שוער שייכנס לחלל שהותיר ניקולאי חביבולין, אולם שוער הרכש מרק דני שהגיע מקולומבוס בלו ג'אקטס איכזב ביכולתו. השוער המחליף, יוהאן הולמקוויסט, תפס את מקומו וייצב את עמדת השוער. הלייטנינג סיימו עם מאזן טוב של 44 ניצחונות לעומת 33 הפסדים ו-5 הפסדים בהארכה/מכות עונשין, אולם החמיצו את אליפות הבית הדרום-מזרחי ועלו לפלייאוף רק מהמקום השביעי בחטיבה. בפלייאוף שוב הודחו בסיבוב הראשון, על ידי ניו ג'רזי דווילס.
עונות 2007/08 ו-2008/09 היו רעות מאוד לקבוצה, והיא סיימה את שתיהן אחרונה בבית הדרום-מזרחי. המאמן שהביא לקבוצה את גביע סטנלי, ג'ון טורטורלה, פוטר בסוף עונת 2007/08, וגם מחליפו בארי מלרוז לא החזיק מעמד זמן רב בקבוצה.