בנו של לוריא, יואב, מציע הסבר אחר: "לא במקרה קוראים לחולי דמנציה 'תשושי נפש' ולא 'תשושי מוח'. ... אתה מהנדס בכיר, שיש לו ניסיון טכנולוגי רחב, ובמשך שנים רבות, כמנהל, בנית וסללת בידע ובהבנה. לכן אני מתקומם נגד העובדה שכל היכולת הזאת, שגם אני זכיתי לקבל משהו ממנה, תתבזבז, תתנקז עכשיו לעבודות בית פשוטות וירודות … כי עושה רושם, שאחרי שפיטרתם את העוזרת החלטת אתה להיות עוזרת, משרת של אמא. וכבר כאן מתחילה הצטמצמות נפשית."
הנוירולוג מציע ללוריא להיאבק במוחו המתנוון, ומייעץ: "לא להתחמק מאנשים גם אם קשה לזהות אותם. אסור לברוח מהחיים, אלא להפך, צריך לחפש אותם, להתחכך בהם." בהמשך הרומן מציג המספר את תגובתו של לוריא לעצה זו: "אכן, לוריא הקפיד תמיד לשמור על מרחק מעולמם הפרטי של הכפופים לו, ועל אחת כמה וכמה מעולמם של מי שהיה כפוף להם; אבל עכשיו הוא תוהה אם למרחק, שהיה מועיל בעבר, עדיין יש יתרון גם בהווה, במצב של בלבול קל. כי אם, כפי שיעץ הנוירולוג, מוטלת על הנפש חובה להיאבק בחשכה הזוחלת במוחו, אולי דווקא חיטוט בחיים נסתרים של אחרים יעזור לה להשחיז את עצמה."
המדינה הדו-לאומית.
בראיון איתו ציין יהושע את "המדינה הדו-לאומית שאנחנו כבר בתוכה, אם נרצה ואם לא נרצה". ייצוג מרכזי לכך שבארץ ישראל חיים שני עמים ניתן בסיפורה של המשפחה הפלסטינית המתגוררת בגבעה, המסופר לכל אורך הרומן. בהיותם שב"ז – שוהים בלי זהות, האב מאמץ לעצמו שם עברי מובהק, ירוחם יסעור, וילדיו קרויים איילה ועופר. איילה מגלה לצבי את שמה המקורי, האנאדי. היא מנסה להשתלב בלימודים בישראל, תחילה במכללת ספיר ואחר כך בסמינר הקיבוצים, אך עובדת היותה חסרת תעודת זהות מקשה על כך. שיבולת ומימוני מגלים בה עניין ארוטי, שמנחה את יחסם אליה. בסוף הרומן "לוריא לא רק מרגיש, אלא גם יודע, ... כי יש עובּר בבטנה", והמספר שואל: "האם זו הדרך היחידה של מימוני, או של שיבולת, להעניק לה את הזהות הישראלית החסרה?"
אירועים נוספים ברומן ממחישים את השתלבותם של תושבי הארץ אלה באלה. מחלתה של דינה נגרמת מחיידק אלים שבו נדבקה במרפאתה מילד פלסטיני שטופל שם. דן מירון העיר על כך:
במהלך אשפוזה של דינה פוגש לוריא בבית החולים את אלאדין, פלסטיני מאַ-זַּבַּאבִּדַה שתרם אחת מכליותיו לקרובו, ערבי-ישראלי מטורעאן הסובל ממחלת כליות. אלאדין מסביר ללוריא את מקור שליטתו בעברית: "היה לנו בכפר מורה טוב, שהיה מוסיף לערבית שלימד גם דוגמאות מעברית, בשביל שנדע איך להתווכח עם החיילים. חוץ מזה, כשעובדים אצל המתנחלים תופסים מהם הרבה מילים, כי אין להם מושג בערבית." הוא לוקח את לוריא לגג בית החולים, וממנו הם משקיפים על הארץ ורואים "גגות אדומים של מתנחלים, קוביות מגובבות של כפרים ועיירות שמפציעים מתוכם צריחים וכיפות של מסגדים. ... ואד אוורירי ורדרד מחתל את הפסטורליה במקשת שלוה אחת שלעולם לא יהיה ניתן לחלק אותה."
בדרכו למכתש רמון, לאחר שנשלל ממנו רישיון הנהיגה, נעזר לוריא בחמיד, גשש בדואי הלבוש ב"חולצת עבודה צבאית, שיש עליה דרגת סמל" שאותו פגש באקראי. בדרכם הם פוגשים את בת-דודתו של חמיד, שהיא חדרנית במלון "בראשית". כאשר לוריא מגיע למחוז חפצו, אזור כריית המנהרה, הוא רואה שעל המשאית שבמקום "כתוב באותיות גדולות: שפיק שפיק, כפר יסיף."
לא רק השתלבות בין העמים מתוארת, אלא גם הפרדה. לוריא מתבקש לסלול כביש עוקף, "כדי לחזק את ביטחונם ושלוות נפשם של אנשי התנחלות קטנה שהכביש הוביל אליה חולף סמוך לכפר פלסטיני", אך לאחר בחינת חלופות "הוחלט לסגת מתוכנית הכביש, ובמקום זה להקים חומת אבנים לאורך בתי הכפר הערבי הקרובים אל הכביש, וכך יוסתרו הפלסטינים מעיני היהודים, והיהודים מעיני הפלסטינים, וכל צד יוכל להתעמק בזהותו מבלי לחשוש ממבטו של האחר."
קריאה לא אלגורית.
חוקר הספרות מנחם פרי יצא נגד הקישור החפוז בין הספר לבין המאמרים והראיונות הפוליטיים של יהושע, ונגד הקריאות האלגוריות של הספר (של מירון ואחרים):תיאורי הרומן 'המנהרה' שסיפקו המבקרים איימו להפוך ספר שאני אוהב אהבת נפש – ספר מבריק בתפירה שלו, אך בשום אופן לא חנוק בה – לספר שאמור לדחות אותי. להבנתי, שום רומאן של יהושע אינו אלגוריה, ולא כזה הוא 'המנהרה' במלאוּת השופעת־חירות שלו. [...] הטקסטים הספרותיים המתפרעים של יהושע אינם אילוסטרציה לרעיונות הרציונליים והשקולים שלו במאמריו, הדוגלים בזכות הנורמליות. הם דווקא חותרים נגדה. [...] תֶּמת העל של הספר אינה יכולה להיות איזשהו תהליך תרבותי ישראלי שיטיוני, והשיטיון אינו יכול להיות עונשו של לוריא על איזה חטא. הלוא השיטיון המתון יחסית של לוריא לאורך רובו של הספר הוא דווקא מתנה יקרה. למרבה הפרדוקס, בעלילת הספר, וזה ייחודה, השיטיון הוא מצב חיובי, פתרון מדומיין להרבה מצבים שליליים. זה שיטיון "טוב", כפי שאומרת האנאדי, ולוריא מאשר. [...] הרומן של יהושע חותר קודם־כל נגד עריצותה של הזהות. אם יש בו היבט פוליטי מרחף, הרי הוא המחשבה האוטופית שהוא מַשִׂיא לחשוב, שאילו יכולנו להיות כולנו בעלי זהות מתמעטת, היה המזרח־התיכון נראה אחרת, שהרי מה שקורה בו קורה בין מחנות אשר, בניסוחו של הספר, מתבצרים מאחורי חומה גבוהה המאפשרת ל"כל צד להתעמק בזהותו מבלי לחשוש ממבטו של האחר". מהו כל הסכסוך אם לא סכסוך דמים בין זהויות, שאם נרפה מהן, או נחליש אותן, יוכל להתממש חזונו של יהושע מן הזמן האחרון על המדינה האחת. אבל הצרה היא שלא כולנו חולקים עם לוריא את שיטיונו, והעמוד האחרון של הספר עשוי להביא למחשבות נוגות על חזון המדינה האחת הזה.
קישורים חיצוניים.
על הספר:
קלנוע
קוברה מימית מפוספסת
קוברה מימית מפוספסת (שם מדעי: Naja annulata) הוא מין של קוברה אפריקנית ממשפחת הפתניים החיה סביב אגן הקונגו. זו אחת משתי הקוברות המכונות "קוברות מים", לצד המין קוברה מימית קונגולזית ("Naja christyi"), החי באותו אזור.
קוברה זו גדולה למדי באורך ממוצע של 1.4-2.2 מטר אך נמצאו פרטים באורך של 2.7 מטר. צבע קשקשי הקוברה חום-זית עד חום-כתום מוקף ברצועות פסים שחורות שבאמצעם פס דק בהיר. הזנב שחור לחלוטין והראש עבה וצבעו ירוק-חום ואזור העיניים והשפתיים בהיר. הבטן צהובה עד לבנה ומוקפת ברצועות פסים. העיניים גדולות וצבעם אפור.
הקוברה שוכנת כשמה בקרבת מקווי מים לאורך יערות הגשם או סוואנות מיוערות במרכז ומערב אפריקה המשוונית במדינות הבאות: בורונדי, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, גינאה המשוונית, רואנדה, גבון ואנגולה. הקוברה חיה גם באגם טנגניקה ולעיתים מגיעה לחופיה בטנזניה, זמביה בנוסף לבורונדי.
מין קוברה זו היא שחיינית לעיתים קרובות והיא יכולה לצלול עד עומק 25 מטר למשך 10 דקות. הקוברה פעילת יום ולילה, אך יותר פעילה ביום. היא כמעט ולא יוצאת מהמים והיא איטית ביבשה. אם היא מרגישה מאוימת במים היא תתרחק לעומק. ביבשה היא תאיים באמצעות ניפוח צווארה ואם זה לא יעזור היא תכיש.
ארסה של קוברה זו מיועד בעיקר להרוג את טרפה הכולל בעיקר דגים אך גם דו-חיים שהיא מוצאת במים. הוא מיועד להגנה רק כשימוש משני, אך הוא קטלני לאדם. מדד ה-LD50 שלה הוא 0.143 מ"ג/ק"ג.
תת-מינים:
ריק פוקס
אולריק אלכסנדר "ריק" פוקס (באנגלית: Ulrich Alexander "Rick" Fox; נולד ב-24 ביולי 1969) הוא כדורסלן עבר קנדי-בהאמי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1991–2004. כשחקן לוס אנג'לס לייקרס זכה ב-3 אליפויות NBA בעונת , ו-. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 9.6 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
בשנת 1994 השתתף פוקס כשחקן בסרט הקולנוע Blue Chips , ומאז שיחק בעשרות סרטים וסדרות טלוויזיה שונות.
נעורים וקריירת מכללות.
פוקס נולד בטורונטו שבקנדה, לאם קנדית ואב באהמי. אמו, דיאן גירייס, הייתה אתלטית אשר התחרתה בקפיצה לגובה ובפנטאתלון באולימפיאדת טוקיו (1964). בילדותו עברה משפחתו להתגורר בנסאו שבאיי הבהאמה, ובשנת 1984 עברה לאינדיאנפוליס, ארצות הברית.
בין השנים 1987–1991 למד פוקס באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן דין סמית'. בעונת 1990/1991 קלע 16.9 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את הקבוצה לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, לראשונה מזה 9 שנים. במשחק חצי הגמר השיג פוקס 13 נקודות, 9 ריבאונדים ו-7 אסיסטים, אך קלע רק 5 מתוך 22 הזריקות שלקח (22.7%), וקבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת קנזס בתוצאה 73–79. בסיום העונה נבחר פוקס לחמישיית העונה של מחוז ה-ACC.
קריירה ככדורסלן.
בוסטון סלטיקס.
בדראפט ה-NBA 1991 נבחר פוקס על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה ה-24. בעונת הרוקי שלו קלע 8.0 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של לארי בירד בעונתו האחרונה בקריירה. בעונת רשם שיאי קריירה של 15.4 נקודות ו-2.2 חטיפות (חמישי בליגה) בממוצע למשחק, אך הסלטיקס סיימו במקום האחרון באזור המזרחי, עם מאזן שלילי 15–67 (18.3%).
לוס אנג'לס לייקרס.