אלנה משתפת בתוכניותיה את לילה, שמתמלאת חרדה. למרות שלילה מבינה שבנה, שטעתה לחשוב שהוא של נינו, הוא למעשה של סטפנו, היא עדיין מלאת הסתייגות כלפי נינו ורואה אותו כאדם ריקני. ללילה מראה המזל פנים, והיא ואנצו עובדים כמתכנתים. לילה מתפתה לעבוד אצל מיקלה סולארה, שנשאר אובססיבי כלפיה עד כי הוא מוכן לשלם לה סכום כסף מוגזם בעבור עבודתה כמתכנתת. אלנה לומדת כי אחותה הצעירה נמצאת בקשר מיני עם מרצ'לו סולארה.
הסיפור של הילדה האבודה (ספר רביעי).
כעבור מספר חודשים של מאבק, אלנה סוף סוף עוזבת את פייטרו. למרות זאת, היא לומדת מלילה כי נינו לא עזב את אשתו כפי שאמר. אלנה מנסה להיפרד ממנו, אך לבסוף מחליטה לקבל את נינו כפי שהוא ועוברת עם בנותיה לנאפולי כדי שתוכל להיות קרובה אליו. היא נכנסת להיריון מנינו באותו הזמן שלילה נכנסת להיריון מאנצו. אלנה ולילה יולדות שתי בנות בהפרש של חודש. לילה קוראת לבתה טינה, שמה של בובתה הישנה של אלנה, ואלנה קוראת לבתה על שם אימה, שנפטרה מסרטן תקופה קצרה אחרי לידת הנכדה. המומה מהאחריות המלווה גידול של שלוש בנות, אלנה מגלה שהיא נמצאת בקשיים כלכליים על אף העזרה מפייטרו ומנינו. יום אחד היא מגלה שנינו שוכב עם עוזרת הבית, ולאחר מכן מגלה מלילה, כי הוא המשיך לקיים רומנים עם נשים רבות אחרות במהלך מערכת היחסים ביניהם, ואף הציע ללילה לצאת איתו. מלאת גועל, אלנה סוף סוף מוצאת את הכוח להיפרד ממנו לתמיד.
בכל המהומה הזו, אלנה מנסה לסיים את ספרה השלישי, שהיא מחויבת לכתוב בהתאם לחוזה עם בית ההוצאה. היא לא מצליחה לעשות כן, ולכן שולחת למוציא לאור את הספר שכתבה כשהייתה בהיריון עם בתה השנייה, ספר שתוכנו תיאור סתמי של ילדותה. היא מצפה שכתב היד יידחה, אך העורך תומך בו מאוד ומחשיב אותו ליצירה מופלאה.
מוקפת אהדה, אלנה וילדותיה עוברות לגור בדירה מעל זו של לילה. אלנה מגלה כי השכונה השתנתה באופן דרמטי מימי ילדותה. אנשים רבים, כולל שני אחיה של אלנה, מעורבים במכירה ובשימוש בסמים עבור האחים סולארה. אלנה מגלה, כי לילה נחשבת למושיעה בשכונה, היחידה שיכולה לעמוד בפני האחים סולארה, וזו שמעסיקה אנשים בעסק המחשבים שלה ועוזרת להם להיגמל מסמים.
הצלחת ספרה של אלנה גורמת לצרות עם האחים סולארה, כשכתבה בעיתון חושפת כי הספר מציג תוכן בדיוני על עסקיהם הבלתי חוקיים. האחים סולארה מחליטים לתבוע את אלנה דרך כרמן, חברת ילדות, והאחיזה שלהם בשכונה נדמית רעילה יותר מתמיד. לאחר שמרצ'לו פוגע בלילה, לילה נותנת לאלנה את כל ההוכחות לפעילות הלא חוקית של האחים, ויחד הן כותבות מאמר המתעד את כל פשעיהם של השניים. אלנה מבינה, כי המאמר לא יעצור אותם, אבל לילה מפרסמת אותו בכל מקרה תחת שמה של אלנה, דבר המעניק לה תהילה נוספת.
זמן קצר לאחר זאת, אלנה מבקשת מנינו להיות חלק מחייה של בתו. במהלך יציאה עם כל הילדים, טינה נעלמת בפתאומיות. אנצו מאמין כי האחים סולארה חטפו או הרגו אותה, בעוד לילה בטוחה כי טינה עוד בחיים ותשוב ביום מן הימים.
אלנה ולילה הופכות מנוכרות יותר ויותר. אלנה, שהפכה לכותבת מפורסמת, עוברת מהבית בשכונה בפעם האחרונה. לילה מפתחת אובססיה להיסטוריה של נאפולי והטבע המחזורי של החיים האנושיים. היא מזהה את חוסר המשמעות של הכל, ומגלה תשוקה להיעלמות מוחלטת, ללא עקבות, על אף הקושי לעשות זאת בעידן המחשבים. עשורים חולפים, ושתי החברות נשארות בקשר, עד אשר אלנה כותבת רומן קצר על החברות ביניהן ועל טינה. בנקודה זו, לילה מחליטה לנתק את הקשר מאלנה.
בחלוף הזמן אנחנו מגלים כי לילה עדיין לא נמצאה. יום אחד אלנה מקבלת בדואר את שתי הבובות שהיא ולילה איבדו כשהיו ילדות. המשמעות של זה מעורפלת.
בית הכנסת הגדול של פילדגייט סטריט
בית הכנסת שער יעקב (באנגלית: Fieldgate Street Great Synagogue; מילולית: בית הכנסת הגדול של רחוב פילדגייט) הוקם בשנת 1899 באיסט אנד של לונדון. הוספת המילה "גדול" בשמו האנגלי נובעת מהעובדה שברחוב פילדגייט היו מספר בתי כנסת קטנים.
היסטוריה.
בנייתו נעשתה תוך חכירת הקרקע ל-90 שנה, עם תוכנית מתאר להסבת הבניין לבית כנסת, בית מגורים וסדנא. הפרויקט תוכנן והובל על ידי התאחדות בתי הכנסת של בריטניה (Federation of Synagogues), ששמה לה למטרה לאחד שלוש חברותות קטנות. עלויות הבניה הוערכו ב-3,500 ליש"ט, מתוכן ההתאחדות תרמה 500 ליש"ט, חברי הקהילה תרמו עוד 700 ליש"ט וסמואל מונטגיו תרם 200 ליש"ט. ויליאם וידינגטון היה הארכיטקט שנשכר לתכנן את הפרויקט. הדגם היה של בית כנסת מסורתי אשכנזי.
נתנאל צ'ארלס רוטשילד ערך את טקס הפתיחה וסמואל מונטגיו היה נשיא כבוד. סולומון מייקלס היה הנשיא בפועל.
במהלך הבליץ על לונדון, ניזוק בית הכנסת באופן קשה. מיד עם תום המלחמה (1948–1947), החלו עבודות של חיזוק האולם הראשי עם קורות פלדה וגג חדש מבטון. העמודים הקורינתיים נשמרו. על העבודות היה אמון יו"ר בית הכנסת, נתן זלוטניקי, בשיתוף חברות בנייה לונדוניות. בין השנים 1959–1960 שופץ בית הכנסת כ"מרכז קהילתי", כאשר קומת הקרקע נבנתה מחדש. לוח המאזכר את חניכת המבנה מחדש, הוצב מימין לדלת הכניסה. תחת פיקוחו של הרב לייביש גאייר, עבודות השיפוץ נועדו לשמור על צביונו צנוע. הלוחות שהוכנסו היו אף פשוטות מקודמותיהם, עם אריות יהודה מוזהבות. החלונות המעוגלים זוגגו בויטראז'ים עם מגני דוד וגבתי המנורה שהאירו את חלל בית הכנסת היו אף הם בצורת מגן דוד.
בתחילת שנות האלפיים נשארו בבית הכנסת כ-150 מתפללים בלבד. מספר זה הוסיף לרדת ככל שהידללה האוכלוסייה היהודית של האיסט אנד. בשנים אלו, הותקנה מחיצה בחלל בית הכנסת כדי לאפשר תפילת נשים, שהיו מבוגרות מכדי לטפס במעלה המדרגות לקומת הגלריה. עד נובמבר 2009 פסקו תפילות סדירות בבית הכנסת, והלה נפתח רק בשבת אחת בחודש לתפילת שחרית סמלית.
התאחדות בתי הכנסת של בריטניה מכרה את הבניין למסגד איסט לונדון ב-2015, שנבנה וגדל במרוצת השנים סביב מבנה בית הכנסת. ב-2016 בניין בית הכנסת הישן הוסב לאגודת צדקה אסלאמית. היה זה בית הכנסת האחרון בשכונת וויטצ'אפל.
המבנה.
המבנה שיועד לבית הכנסת הכיל חנות, דירה בעבור שמאי בית הכנסת וחדר וועדה בקומה העליונה. מימין לחנות, דלתות ברזל הנפתחות כלפי חוץ הובילו לשתי כניסות: דלת עבור הנשים שהובילה לגרם מדרגות לקומה השנייה (שם הייתה עזרת הנשים) ודלת עבור הגברים שמבעדה מסדרון שהוביל לקומת בית הכנסת.
רחבת בית הכנסת יכלה להכיל כ-280 גברים וכ-240 נשים (כאמור בקומת הגלריה שמעליהם). תקרת המבנה נתמכה בשני עמודים קורינתיים ועוטרה בקמרון בן 7 צדדים. בימת בית הכנסת היתמרה במרכז כאשר סביבה ספסלי ישיבה לאורך הקירות הארוכים. מאחורי הבימה נוספו ספסלים. גב ארון הקודש פנה לקיר הצפוני, מעליו היו לוחות מעוטרים באריות יהודה, ומעליהם חצי-כיפה שמעליה חלון מעוגל. בניגוד למקובל ובשל מגבלות המבנה, ארון הקודש לא יכל לפנות לכיוון ירושלים.
בית הכנסת הגדול פילדגייט סטריט
אופיסטוקוליקאודיה
אופיסטוקוליקאודיה (שם מדעי: Opisthocoelicaudia; משמעות שמו: "עמוד שדרה חלול-זנב", על שם החוליות של תחילת הזנב שנראו הפוכות ואולי חלולות) הוא סוג דינוזאור צמחוני ממשפחת הסלטזאוריים שבקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי בקרטיקון העליון לפני 70 מיליון שנה. מאובני הדינוזאור נמצאו במדבר גובי שבמונגוליה ב-1965 ותואר ב-1977 ונמצא ממנו מין אחד, "Opisthocoelicaudia skarzynskii". נמצאו ממנו 2 שלדים במצב כמעט מושלם אך ללא ראש, דבר ההופך אותו לאחד הידועים שבזאורופודים של הקרטיקון. לצידו נמצאו זאורופודים נוספים כמו הנמגטוזאורוס.
מין זה קרוב לאלמוזאורוס ולסלטזאורוס אך בעל מספר קווי דמיון לקמרזאוריים, להם שויך בעבר. הוא הגיע לאורך 11-13 מטרים באורכו. משקלו נתון במחלוקת והטווח נע בין 8.4 טון ל-25 טון. ככל הנראה גובהו עלה רק במעט על 2 מטרים. במראהו הוא היה דומה לטיטנוזאור ממוצע עם צוואר ארוך וגבוה וראש קטן, גוף דמוי-חבית וזנב גדול. מבנה עמוד השדרה שלו היה בעל מספר חוליות בצורה קעורה. על כמה מהם נמצאו סימני נשיכה של טורף לא-ידוע. כמו כן לא ברור אם היצור כוסה בשריון עשוי אוסטאודרם להגנה, כמו אצל הסלטזאורוס.
האופיסטוקוליקאודיה חי במדבר גובי הקדום שהיה לח מעט יותר מכיום והיה בעל מגוון דינוזאורים כמו הזאורולופוס, כמה פכיצפלוזאוריים ואנקילוזאוריים והטורף הגדול טרבוזאורוס. הוא נכחד לפני 70 מיליון שנה.
לובאן א-שרקיה
לוּבַּאן א-שרקיה (נכתב גם כ"א-לובן א-שרקיה" בערבית: اللبّن الشرقية) הוא כפר פלסטיני במחוז שכם שבצפון הגדה המערבית, הממוקם כ-15 ק"מ מדרום לשכם.
התוספת 'א-שרקיה', שמשמעה בערבית 'המזרחית', נועדה לבדל את המקום מכפר בעל שם זהה, א-לובן אל-ע'רבי, כלומר לובן המערבית, שבנפת רמאללה ואל-בירה.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. חוקרים מזהים את השרידים מתקופת הברזל עם האתר המקראי לבונה, הנזכר בספר שופטים (כ"א, י"ט) כיישוב הסמוך לשילה הממוקם צפונית לבית אל; שמו הערבי המודרני של הכפר משמר ככל הנראה את שמו העברי הקדום.