הסכם יום שישי הטוב (ידוע גם כ"הסכם בלפסט", נחתם ב-10 באפריל 1998), הוא הסכם שלום שנועד להסדיר את עתידה של צפון אירלנד על פי רצון אזרחיה ובאופן דמוקרטי. על ההסכם, שסיים את הסכסוך בצפון אירלנד, חתמו נציגים של ממשלת בריטניה וממשלת אירלנד והוא אומץ על ידי רוב המפלגות הפוליטיות בצפון אירלנד, ביניהן המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והעבודה, השין פיין ומפלגות קטנות נוספות. המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) היא המפלגה הגדולה היחידה שלא חתמה על ההסכם. בנוסף, ההסכם אומץ על ידי אזרחי אירלנד ואזרחי צפון אירלנד, בשני משאלי עם נפרדים במאי 1998. אדריכלי ההסכם, ג'ון יום ודייוויד טרימבל, זכו בפרס נובל לשלום לשנת 1998.
חלק מן הסעיפים בהסכם יום שישי הטוב, נוסחו במכוון באופן מעורפל, כך שכל צד יוכל לפרשם לטובתו. ניסוח מעורפל זה נדרש בעת המשא ומתן על ההסכם, על מנת שיהיה מקובל על כל הצדדים ולמען ההתקדמות בשיחות השלום. יש הרואים בערפול זה דווקא את גדולתו של ההסכם, כיוון שלא מדובר בהסכם סופי וקבוע. כך, יוכל כל צד לטעון כי בעתיד הנושאים הנידונים על הפרק יוכרעו לטובתו. עם זאת, הדבר יצר בעייתיות ביישום ההסכם, במיוחד בכל הקשור לפירוקן של המיליציות מנשקן.
שיתוף פעולה.
הוועידה הבין ממשלתית הבריטית–אירית היא האחראית על שיתוף הפעולה שבין אירלנד לממלכה המאוחדת בכל הנושאים בהם יש לשתי המדינות אינטרס הדדי לפעול. הוועידה מתקיימת בקונספט של פגישות בין ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לטישך אירלנד והתדירות אינה קבועה – הפגישות נקבעות על פי הצורך. כאשר מדובר בעניינים זוטרים יותר, הממשלות מיוצגות על ידי השרים המתאימים לכל תחום בו מתקיים הדיון. לאור ההתעניינות המיוחדת של אירלנד בממשל של צפון אירלנד, מתקיימות ישיבות בין מזכיר המדינה הבריטי לשר החוץ האירי על בסיס קבוע במסגרת הוועידה.
בישיבות אלו של מזכיר המדינה הבריטי לשר החוץ האירי, ממשלת אירלנד עשויה להעלות דעות והצעות, אולם הריבונות הצפון אירית נשארת של הממלכה המאוחדת והיא הגורם היחיד שמיישם את ההחלטות בשטח. דה יורה, "כל ההחלטות המתקבלות בוועידה יהיו בהסכמה בין שתי הממשלות אשר יעשו מאמצים נחושים לפתור חילוקי דעות ביניהן". הוועידה מנוהלת על ידי מזכירות קבועה בבלפסט, בירת צפון אירלנד.
מוסדות "All-islands".
המועצה הבריטית–אירית (BIC) היא ארגון בינלאומי. הקמת המועצה הבריטית–אירית עלתה במסגרת הסכם יום שישי הטוב שנחתם בסיום הצרות ב-1998. הארגון הוקם בפועל שנה לאחר מכן ב-1999. החברות בארגון הן:
המועצה נוסדה באופן רשמי ב-2 בדצמבר 1999. מטרתה המוצהרת של המועצה היא "לקדם את התפתחות ההרמוניה והתועלת של היחסים בין העמים באיים אלו" (These Islands=האיים הבריטיים). למועצה הבריטית–אירית מזכירות קבועה הממוקמת באדינבורו, בירת סקוטלנד, אשר פסגתה נפגשת בתדירות דו שנתית. פגישות בנושאים סקטוריאליים יותר ופחות כלליים קורות בתדירות גבוהה הרבה יותר. בישיבות הפסגה משתתפים ראשי הממשלות של כל הגורמים הרלוונטיים ובישיבות הסקטוריאליות משתתפים השרים האחראיים על התחום בו מתקיים הדיון.
המועצה הבריטית–אירית מורכבת מנציגי הממשלות השונות באזור, אך אין לה עצמה סמכות ליישם את ההחלטות המתקבלות בה. ההחלטות המתקבלות בישיבות ופסגות המועצה מיושמות בנפרד על ידי כל ממשלה על בסיס הסכמה הדדית לעשות כן. בהתחשב בכך שלמועצה אין אמצעים להכריח את הממשלות החברות בה ליישם את תוכנית הפעולה עליה הוחלט במסגרתה, התפקיד המעשי של המועצה מוגדר כ"חילופי מידע וייעוץ הדדי בין הגורמים השונים החברים בה.
בנוסף למועצה הבריטית–אירית, קיים גוף נוסף ושמו האספה הפרלמנטרית הבריטית–אירית (BIPA). הגוף מורכב מחברי גופי החקיקה בממלכה המאוחדת (כולל גופי החקיקה של האומות), חברי גופי החקיקה באירלנד וחברי גופי החקיקה בשטחי החסות של הכתר הבריטי. גוף זה הוא הוותיק יותר מבין שני מוסדות ה-"All-islands" והוא נוסד בשנת 1990 כגוף פרלמנטרי בריטי אירי משותף. מטרת הגוף היא לטפח את ההסכמה ההדדית בין נציגי הפרלמנטים השונים בכל האיים. אף על פי שאין לאספה הפרלמנטרית הבריטית–אירית את הסמכות לחוקק חוקים, היא מתנהלת כפרלמנט ומתקיימים בה דיונים שונים בסוגיות אקטואליות. האספה הבריטית–אירית מתכנסת במליאה מדי שנתיים, והיא מתקיימת לסירוגין באירלנד ובממלכה המאוחדת. העבודה השוטפת במועצה הבריטית–אירית מתקיימת בוועדות.
מוסדות ה-All islands תוארו כמוסדות הפועלים בגישה קונפדרטיבית.
מוסדות "All-ireland".
מועצת השרים הצפונית/דרומית (NSMC) אחראית על תיאום בין הרשויות המבצעות בצפון אירלנד וברפובליקה של אירלנד ואף מיישמת תחומים אחדים באיים בעצמה. מועצת השרים הצפונית/דרומית אחראית על לפחות שנים עשר מגזרים שונים (בהתאם לצורך - יותר משנים עשר) של שיתוף פעולה, מהם:
מועצת השרים הצפונית/דרומית והפרלמנט הצפון-אירי מוגדרים בהסכם יום שישי הטוב כ"תלויים הדדית זה בזה כאשר אף גוף לא יכול לתפקד בצורה מוצלחת ללא הגוף השני". ההשתתפות במועצת השרים הצפונית/דרומית היא תנאי לקיומו של הפרלמנט הצפון-אירי ואם צפון אירלנד תפרוש מן המועצה יועברו סמכויות הפרלמנט שלה לוועידה הבין ממשלתית הבריטית–אירית.
פגישות מועצת השרים הצפונית/דרומית ברובן הן פגישות בנושאים סקטוריאליים והן מתקיימות בתדירות תכופה בין שרים ממשלת אירלנד לשרים בממשלת צפון אירלנד. ישיבות מליאה של מועצת השרים הצפונית/דרומית מתקיימות פעמיים בשנה, בישיבות אלו משתתפים כל השרים והן מנוהלות על ידי סגן הטישך (ראש ממשלת אירלנד) והשר הבכיר ביותר בממשלת צפון אירלנד. למועצה משרדים בעיר ארמה שבצפון אירלנד, בהם נמצאת המזכירות הקבועה שלה.
לא קיים פורום פרלמנטרי משותף לאי אירלנד כולו. עם זאת, במסגרת הסכם יום שישי הטוב מתבקשים האירכטס והפרלמנט הצפון-אירי לשקול הקמה של גוף משותף שכזה. הסכם יום שישי הטוב מכיל גם הצעה להקמת פורום ייעוץ לפרלמנט המורכב מחברי אזרחים ממגזרים שונים של החברה האירית והחברה הצפון-אירית בהתאמה. במסגרת הסכם אנדרוס הקדוש שנחתם בשנת 2007, הודיעה צפון אירלנד על תמיכה בהקמת פורום ייעוץ ייעודי צפוני/דרומי לפרלמנטים, וכי תעודד את המפלגות השונות בפרלמנט הצפון-אירי לתמוך ביצירת גוף פרלמנטרי משותף לשתי המדינות.
קשרים בין אזוריים.
עצמאית מההתערבות של ממשלת הממלכה המאוחדת, גם לאומות של הממלכה המאוחדת ולשלושת שטחי החסות של הכתר הבריטי יש יחסים עם אירלנד.
לדוגמה, ממשלת אירלנד וממשלת ויילס מנהלות שיתוף פעולה בפרויקטים כלכליים שונים במסגרת פרויקט אירלנד-ויילס של יוזמת אינטרג של הממלכה המאוחדת. ממשלות אירלנד וסקוטלנד, יחד עם המנהלה הצפון-אירית, שיתפו פעולה בפרויקט ISLES שהחל במסגרת הסכם יום שישי הטוב. הפרויקט כלל בתוכו הקמה של מקורות אנרגיה מתחדשת באירלנד, סקוטלנד וצפון אירלנד וסחר באנרגיה זו בין שלוש הישויות.
אזור הנסיעה המשותף.
אירלנד הייתה החלק היחיד של האיחוד האירופי שלא חויב להיכנס לאזור התנועה החופשית שנגן, לפני פרישת הממלכה המאוחדת. שטחי החסות של הכתר הבריטי, שנמצאו מחוץ לאיחוד מלכתחילה, לא היו חברים באזור שנגן גם הם. במקום זאת, קיים אזור נסיעות משותף בין אירלנד, הממלכה המאוחדת ושטחי החסות של הכתר הבריטי. אזור הנסיעה המשותף לא הוזכר בשום הסכם שנחתם בין אירלנד לממלכה המאוחדת, מדובר בהסכם בלתי פורמלי בין שתי המדינות. כאשר שולב אזור שנגן באיחוד האירופי באמנת אמסטרדם שנחתמה בשנת 1992, הוזכר אזור הנסיעה המשותף באופן פורמלי בסעיף הפוטר את אירלנד ואת הממלכה המאוחדת מהשתתפות באזור שנגן.
הרתיעה של הממלכה המאוחדת מהצטרפות לאזור שנגן בגלל חשש לאובדן הפיקוח על הגבולות העצמאיים שלה, היא בדרך כלל הסיבה הרשמית לאי הצטרפות בה משתמשת הממלכה. הממלכה המאוחדת טענה כי עבור אי, הפיקוח על הגבולות הוא הדרך הטובה ביותר למנוע הגירה בלתי חוקית מאשר אמצעים אחרים כגון תעודות זהות לאזרחים, אישורי שהייה במדינה ורשימה של מהגרים בלתי חוקיים במשטרה. בהתחשב במיקומה של אירלנד ובגבול המשותף שלה עם הממלכה המאוחדת - היא אינה יכולה להצטרף לבדה לאזור שנגן. אם הייתה אירלנד מצטרפת לאזור שנגן היה צורך בהקמת מסופי גבול.
למעט תקופה במהלך מלחמת העולם השנייה ומספר שנים לאחריה, אירלנד והממלכה המאוחדת לא הציבו מגבלות על נסיעות מאחת לשנייה עבור אזרחים שמקום מושבם הוא אחת המדינות מאז העצמאות האירית. אפילו בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר אירלנד נותרה נייטרלית והממלכה המאוחדת הייתה חלק בלתי נפרד מבעלות הברית, שתי ההגבלות המשמעותיות היו החרמת מדי הצבא הבריטי באירלנד (כולל איסור על הלבוש בשטח אירלנד) והקמת ביקורת דרכונים בין בריטניה הגדולה לאירלנד. כאשר אירלנד הכריזה על עצמה בפתאומיות כרפובליקה בשנת 1949, החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת כי אף על פי שהרפובליקה של אירלנד כבר אינה דומיניון בשליטה בריטית וכבר אינה חלק מחבר העמים הבריטי, היא תתייחס אליה בצורה מיוחדת ולא כמדינה זרה בכל הנוגע לחוק הבריטי.
לפני מלחמת העולם השנייה, הכירו שתי המדינות באשרות אחת של השנייה כאשרות כניסה לזרים. בשנת 1952 ביטלו שינויים בחוק בממלכה המאוחדת הסדר זה. בשנת 2011 פורסם ההסכם הציבורי הראשון בין הממשלה הבריטית לממשלה האירית בנושא אזור הנסיעה המשותף.