הרוקוקו היה פופולרי לא רק בצרפת אלא גם בשאר ארצות אירופה מפורטוגל בדרום מערב ועד ארמונות סיינט פטרסבורג בצפון מזרח, הסגנון היה פופולרי במיוחד בארצות דוברות גרמנית (אומן בולט אשר ייצר שם היה פרנסואה דה קווילי François de Cuvilliés הפלמי) ובערים שונות ברחבי איטליה שבהן הסגנון קיבל גוון שונה עם אינטרפרטציה מקומית, חשוב לציין שהסגנון בארצות אלו היה קישוטי גרידא, שלא כמו בצרפת ששם הוא היה תוצאה של סיבות חברתיות ופוליטיות והיה נתון לביקורת, על כן סגנון הרוקוקו בארצות אלו היה אקסטרווגנדי ולא השאיר זכר כמעט למגבלות הסימטריה שהרוקוקו הצרפתי עוד שמר עליהן.
באנגליה הסגנון זכה לפופולריות מעטה והופיע בעיקר בכלי כסף, פורצלן וריהוט. תומאס צ'יפנדייל היה אמן בולט בארצו אשר עיצב ריהוט בסגנון המלכה אן שהיה הסגנון המקביל לרוקוקו בבריטניה.
עלייתו ונפילתו של הרוקוקו.
הסיבות שהעלו את סגנון הרוקוקו לגדולתו כמו נועזותו, קלילותו ופריצת גבולותיה של הסימטריה הקלאסית הם גם שהביאו לנפילתו. לסגנון קמו מבקרים רבים שטענו שהסגנון דקדנטי, גחמני וריקני וקורא תיגר על התרבות הקלאסית והסדר והמוסר אותו ייצגה, מהמבקרים החריפים של הסגנון היה האמן שארל ניקולה קושאן (Cahrles-Nicholas Cochin) שאת ביקורתו הטיח באמנים כמו ניקולה פינו אשר טען שעיצוביו הם ריקניים וחסרי תועלת.
אך מי שהביא את בשורת השינוי היו תלמידים של האקדמיה הצרפתית לאמנויות ברומא שבתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18 החלו לחזור חזרה לצרפת עם חינוך קלאסי שהושפע מתגליות חדשות בחפירות רומי העתיקה והם החלו לעצב את סלוני האוונגרד בפריס בסגנון שזכה לכינוי "הטעם היווני" (Gout Grec) למרבה האירוניה בין החוזרים מרומא היה מי שמונה להיות ראש מבני המלוכה הצרפתים אבאל פרנסואה פוואסון (Abel-François Poisson) שהיה לא אחר מאחיה של מאדאם דה פומפדור ואשר קיבל תפקיד זה בזכותה, מותה ב-1764 הותיר את הסגנון ללא פטרונו החשוב ביותר.
בין השנים 1760–1770 שלט סגנון בשם "סגנון המעבר" (Transitional Style), בסגנון זה היה ניתן להבחין במעבר בין הא-סימטרי לסימטרי; צורות מעוגלות החלו להתיישר והעיטורים הנטורליסטים התחלפו במוטיבים קלאסיים, הראשונים לאמץ את הסגנון הקלאסי היו אמני הברונזה על כן ניתן לראות בתקופה זו רהיטים רבים עם צורות ועיטורים בפורנירים מתקופת הרוקוקו אך עם עיטורי ברונזה בצורות קלאסיות.
עד מותו של לואי ה-15 הסגנון הקלאסי התפתח לאיטו ורק אחרי מותו כאשר לואי ה-16 והמלכה האופנתית מרי אנטוונט עלו לשלטון ב-1774 הסגנון הפך להיות מאופיין ומגובש.
בפרובינציות של צרפת סגנון הרוקוקו המשיך להתקיים עד 1780 ובארצות כמו איטליה וגרמניה הוא אף המשיך להתקיים עד הגל השני של הסגנון הנאו-קלאסי - האמפיר של נפולאון.
החייאת הרוקוקו במאה ה-19.
סגנון הרוקוקו לא נעלם מאחר שהוא עתיד למצוא חן בעיניי הדורות הבאים וזכה להחיאות מרובות במהלך המאה ה-19 אותן החלו הבריטים ב-1830 בדמות הסגנון הוויקטוריאני ובמהרה התפשטו חזרה לצרפת תחת סגנון האימפריה השנייה ולמדינות אירופאיות שונות ואף לארצות הברית.
במהלך תקופת ההחיאות הסגנון קיבל פירושים והשפעות שונות ובעזרת טכניקות של העידן התעשייתי והסרת חוקי הגילדות המגבילים של המאה ה-18 יוצרו מפרטי הריהוט הטובים של סגנון זה.
לקראת סוף המאה ה-19 הנאו-רוקוקו זרע את זרעי תנועת הארט-נובו, ומאפיניו כמו שימוש במוטיבים מהטבע, נשיותו וזרימתו שימשו השראה ובסיס רעיוני לסגנון זה.
מאפיינים וצורות מהם מורכב סגנון הרוקוקו.
• מוטיבים מהחי, כגון סוגים שונים של ציפורים, עופות, דרקונים וכלבי ציד
ברמינגהאם
ברמינגהאם (באנגלית: Birmingham, ) היא העיר השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת, אחרי לונדון. היא מהווה את אחד המטרופולינים של בריטניה, והיא נמצאת במרכז מטרופולין וסט מידלנדס, במרכז אנגליה (בעבר הייתה במחוז ווריקשייר). נכון ל-2015, מתגוררים בה כ-1.1 מיליון איש.
העיר זכתה לתהילה כמובילת המהפכה התעשייתית באנגליה ובעקבות זאת קיבלה את הכינוי "סדנת העבודה של העולם" או "עיר אלף המלאכות". גם לאחר שחשיבותה התעשייתית והכלכלית של העיר ירדה, ברמינגהאם עדיין נחשבת לעיר השלישית בחשיבותה בתחום התעשייה והמסחר בבריטניה ובמקום ה-21 בחשיבותה באירופה כולה.
היסטוריה.
במאה ה-6 לספירה הייתה ברמינגהאם כפר חקלאי של אחד משבטי האנגלו-סקסים שהתיישבו על גדות נהר הריי (Rea). מקור השם "ברמינגהאם" במילים סקסוניות שפירושן "בית אנשי הביאורמה".
ברמינגהאם מתועדת לראשונה בספרות ב"ספר יום הדין" של 1086, שם היא מתוארת ככפר קטן השווה 20 שילינג בלבד.
במאה ה-12 זכתה העיר ברמינגהאם באישור מלכותי להקים בה שוק. במשך הזמן נודע השוק בשם "מעגל השוורים" (Bull Ring). מהלך זה הפך את ברמינגהאם מכפר לעיירת-שוק משגשגת.
כבר בתחילת המאה ה-16 הפכה ברמינגהאם למרכז תעשיית המתכת בשל קרבתה למכרות ברזל ופחם. במאה ה-17, בזמן מלחמת האזרחים האנגלית, כבר הייתה ברמינגהאם עיר תעשייתית חשובה והתפרסמה בתעשיית הנשק. בימי המהפכה התעשייתית (מאמצע המאה ה-18 ואילך) הפכה ברמינגהאם לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בבריטניה והעיר שגשגה. כדי לשפר את הנגישות אל העיר וממנה, נבנתה בשנת 1820 מערכת של תעלות. כעשור מאוחר יותר נבנו פסי הרכבת הראשונים שהובילו חומרי גלם אל העיר ותוצרת תעשייתית ממנה לשאר המדינה.
בתקופה הוויקטוריאנית עברה אוכלוסיית ברמינגהאם את חצי המיליון והיא הייתה לעיר השנייה בגודלה בבריטניה. בשנת 1889 העניקה המלכה ויקטוריה לברמינהגהאם מעמד של עיר. בשנת 1900 הוקמה בעיר אוניברסיטה.
ברמינגהאם נפגעה קשה בבליץ הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנים שלאחר המלחמה נבנו מחדש חלקים מהעיר. כחלק ממאמץ זה שוקמו ה-Bull Ring, מקום השוק הקדום ותחנת הרכבת הישנה. בשנים האחרונות שינתה ברמינגהאם את פניה. שוקמו רחובות, מבנים ותעלות ישנות ונבנו בה כיכרות נאות. אזור השוק היה לאזור מסחרי מודרני וסואן ובו ארכיטקטורה מרשימה ומיוחדת.
גאוגרפיה.
ברמינגהאם נמצאת במרכז אנגליה, על רמה גבוהה יחסית (150 - 300 מטר מעל גובה פני הים) החוצה את קו פרשת המים הצפון-דרומי של אנגליה.
בדרום ובצפון העיר מצויים גבעות הליקי (Lickey), הקנט וגבעת וולטון, המגיעות לגובה של 315 מטר.
רוב שטחה של ברמינגהאם היה מכוסה בעבר ביער הקדום של ארדן, ועד היום אפשר להבחין בעצי אלון רבים בשטחי העיר. מספר שכונות של העיר כגון Moseley, Saltley ו-Hockley משמרים בסיומת שמם –ley את המילה האנגלו-סקסית שפירושה "קרחת יער".
דמוגרפיה.
ברמינגהאם היא עיר מגוונת מבחינה תרבותית ואתנית. בשנת 2005 נאמדה אוכלוסייתה הלבנה של העיר בכ-68%, 20.4% אסיאתים, כ-7% שחורים והשאר ממוצאים אתניים אחרים. 57% מתלמידי בתי הספר היסודיים בעיר הם ממשפחות בריטיות לא-לבנות. 16.5% מתושבי העיר נולדו מחוץ לממלכה המאוחדת.
צפיפות האוכלוסייה בברמינגהאם היא 3,649 תושבים לקמ"ר - גבוהה פי עשרה מהממוצע הבריטי הלאומי - 377.2 נפש לקמ"ר.
אקלים.
האקלים בברמינגהאם הוא אקלים ממוזג קריר, בדומה לזה שבאזורים רבים אחרים בבריטניה. הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בקיץ (יולי) היא כ-21 מעלות צלזיוס והמינימלית הממוצעת בחורף (ינואר) היא בסביבות 7 מעלות צלזיוס.
אירועים אקלימיים קיצוניים נדירים מאוד בעיר, אבל היו בה מקרים בודדים של טורנדו. האירוע האחרון היה ביולי 2005, אז הייתה עוצמת הרוחות כה עזה עד שמבנים בדרום העיר נפגעו. גם אירועים של גלי חום נצפו בעיר כמו זה שהתרחש ביולי 2006. יחסית לערים גדולות אחרות בבריטניה, יש בברמינגהאם אירועי שלגים לא מעטים כתוצאה מגובהה היחסי וריחוקה מהים.
כלכלה.
אף על פי שברמינגהאם גדלה בזכות היותה מרכז תעשייתי, כלכלת העיר מבוססת בימינו על ענף השירותים. בשנת 2003 היה ענף השירותים אחראי ל-78% מהתוצר של העיר ול-97% מהצמיחה הכלכלית שלה.
שניים מארבעת הבנקים הגדולים של בריטניה נוסדו בברמינגהאם – בנק לוידס שהוקם בשנת 1765, ו-Midlands Bank שהוקם בשנת 1836 (נרכש ב-1992 על ידי HSBC). בשנות האלפיים מועסקים בברמינגהאם יותר מ-100,000 עובדים בתחום הבנקאות, המימון והביטוח. ב-2007 פורסם שברמינגהאם מדורגת שלישית ברשימת המקומות שבהם כדאי להקים עסק בבריטניה ובמקום ה-21 באירופה כולה.
ענף התיירות תורם אף הוא לכלכלה המקומית. בעיר ישנם מרכזי כנסים בינלאומיים שבהם מתקיימים 42% מהתערוכות ומהכינוסים העסקיים של בריטניה. אתרי הספורט והתרבות מושכים אף הם מבקרים רבים אל ברמינגהאם.
המרכז המסחרי של ברמינגהאם הוא השני בגודלו בבריטניה ובו שוכן מרכז הקניות הגדול במדינה – Bullring (שהחל את דרכו כשוק בימי הביניים).
על אף דעיכת ענף התעשייה בעיר, עדיין קיימים בה מספר מפעלים חשובים כגון מפעל המכוניות יגואר ומפעל השוקולד הבינלאומי קדברי.
תחבורה.
הודות למיקומה במרכז בריטניה, ברמינגהאם מהווה נקודה מרכזית במערכות התחבורה הבריטיות.
ברמינגהאם ממוקמת במקום מרכזי במערכת הכבישים המהירים בבריטניה. בכניסה לעיר מצוי אחד המחלפים המפורסמים במדינה, "מחלף הספגטי". כינוי זה ניתן בשל מראה המחלף מן האוויר.
ברמינגהאם משמשת תחנה מרכזית בתחבורת הרכבת והאוטובוסים של המדינה, ומתחנת הרכבת ברמינגהאם ניו סטריט יוצאות רכבות לערים אחרות בכל בריטניה.
נמל התעופה הבינלאומי של ברמינגהאם משמש את תושבי האזור והוא השישי בגודלו בבריטניה. נמל התעופה של העיר הוא השני ברשימת נמלי התעופה הקולטים נוסעים עסקיים אחרי נמל התעופה היתרו (Heathrow) של לונדון.