מ-2014 פעל במכללה "המכון לאתיקה ויחסים בינלאומיים" העוסק בסוגיות מתחום היחסים הבינלאומיים שיש להם היבטים אתיים, ובוחן את המקום הראוי של שיקולים אתיים בתחום מדיניות חוץ. המכון מתמקד בגיבוש עקרונות מנחים למדיניות חוץ מוסרית בהקשר הישראלי. במסגרת המכון נכתבו מחקרים כמו: סיוע חוץ וסיוע הומניטרי: מדיניות רצויה לישראל - מאת ד"ר שראל ויינברגר, מדיניות סחר נשק - מאת ד"ר גל הדרי, הגדרת מלחמה צודקת במשפט ההומניטרי - עו"ד יונה שרקי.
אלכסיי קפלר
אלכסיי קֶפּלֶר (לאזאר קפלר) (ברוסית: Алексей Яковлевич Каплер; 11 באוקטובר (&lt;/small&gt;לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג באותה עת ברוסיה: 26 בספטמבר&lt;/small&gt;) 1904, קייב - 11 בספטמבר 1979, מוסקבה) היה תסריטאי ומנחה תוכניות טלוויזיה סובייטי יהודי. על תרומתו לקולנוע הסובייטי הוענק לקפלר עיטור לנין.
קורות חיים.
אלכסיי (לאזאר) קפלר נולד בקייב למשפחת סוחרים יהודים. בצעירותו הוא השתתף בהצגות התיאטרון המקומי. לאחר התבגרותו הוא עבר ללנינגרד. בהיותו בלנינגרד קפלר הצטלם במספר סרטים של גריגורי קוזינצב אך לא בלט כשחקן.
בשנות ה-30 כתב קפלר תסריט לסדרת סרטים על ולדימיר לנין שבוימו על ידי מיכאיל רום. על עבודה זו הוענק לו בשנת 1941 פרס סטלין.
בשנת 1943 התיידד קפלר עם סבטלנה אלילויבה, בתו של יוסיף סטלין; קפלר היה אז כבר בן 40, ובתו של סטלין בת 17 בלבד. סטלין לחץ על בתו להפסיק את הקשר אך היא סירבה. בסוף השנה הואשם קפלר בקשירת קשר עם זרים וריגול לטובת בריטניה. הוא נשפט ונשלח לסיביר ל-5 שנים. בשנת 1948, לאחר סיום ריצוי העונש, ולמרות האיסור, שב קפלר למוסקבה. הוא נעצר שנית ונשפט לתקופת גלות נוספת.
בשנת 1953, לאחר מותו של יוסיף סטלין, שוחרר קפלר וחזר למוסקבה.
עם שובו, השתלב קפלר עד מהרה בתעשיית הקולנוע הסובייטית וכתב מספר תסריטי קולנוע מוצלחים (בהם "האדם האמפיבי"). קפלר כתב כמה ספרים שעל בסיסם נכתבו תסריטים וצולמו סרטים לאחר מותו. כמו כן, הוא התחיל ללמד ב-VGIK.
בשנת 1960 נישא קפלר בפעם הרביעית ואחרונה.
בשנת 1966 הוצע לו להנחות תוכנית טלוויזיה שהוקדשה לסרטים חדשים. קפלר הסכים והיה מנחה התוכנית עד לשנת 1972.
קפלר נפטר בשנת 1979, בגיל 76, לאחר מחלה קשה וממושכת. בהתאם לצוואתו הוא נטמן בבית העלמין בעיירה בחצי האי קרים.
חזונאישניקים
כריסטיאן קראכט
כריסטיאן קראכט (בגרמנית: Christian Kracht; נולד ב-29 בדצמבר 1966) הוא סופר ועיתונאי שווייצרי. נחשב לאחד הסופרים הבולטים ומעוררי המחלוקת בספרות דוברת הגרמנית בת זמננו.
ביוגרפיה.
אביו של כריסטיאן קראכט, כריסטיאן קראכט האב, היה אחד מבכירי תאגיד העיתונות הגרמני "אקסל שפרינגר". קראכט גדל בשווייץ, ארצות הברית וקנדה ולמד בבית הספר הפרטי היוקרתי של ארמון זאלם בבאדן וירטנברג. הוא עבד כעורך בכמה מגזינים ושימש ככתב של השבועון "דר שפיגל" בניו דלהי. בהמשך חי מספר שנים בבנגקוק ובקטמנדו. נסיעותיו במזרח הרחוק היוו בסיס לספר הרשומות "העיפרון הצהוב" (Der gelbe Bleistift) שיצא ב-2000. מ-2006 הוא פרסם טור בעיתון הגרמני "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג".
קראכט נשוי לבמאית פראוקה פינסטרוולדר, עמה הוא משתף פעולה בפרויקטים קולנועיים. הם מתגוררים לסירוגין בפירנצה שבאיטליה ובלמו שבקניה.
ב-1995 פרסם קראכט את הרומאן הראשון שלו, "ארץ פרומה" (Faserland). גיבור הספר, שדמותו מבוססת על הביוגרפיה של קראכט עצמו, הוא בן עשירים תלוש בוגר פנימייה יוקרתית שנוסע בגרמניה העכשווית מן הצפון לדרום, תוך עיסוק חסר תכלית בצריכה ובמראה חיצוני. הספר גדוש בשמות מותגים עכשוויים, ועוסק במקומם של מותגים בחברה, תוך נקיטת גישה ביקורתית כלפי תרבות הצריכה וכלפי היעדר התקשורת האנושית בעידן הנוכחי. הוא מציג את הריקנות שבתרבות הגרמנית העכשווית, אשר השתעבדה לחומרנות חסרת תכלית. הספר נחשב ליצירת המפתח בגל "ספרות הפופ" הגרמנית של שנות התשעים.
ב-2001 פרסם קראכט את הרומן "1979", שראה או בסמוך לפיגועי 11 בספטמבר. הרומן מתאר את קורותיהם של זוג הומוסקסואלים גרמנים המטיילים באיראן בשנת המהפכה האיסלאמית. בעוד משטר השאה קורס, גיבורי הספר נקלעים למסיבת הוללות בווילה בצפון טהראן, שבה מתקבצים בוהמיינים המתגוררים בעיר.
ב-2008 הוא פרסם את הרומן "אהיה כאן בשמש ובצל" ( Ich werde hier sein im Sonnenschein und im Schatten). הספר מתאר היסטוריה חלופית דיסטופית, שבה שולט בשווייץ משטר קומוניסטי, והמדינה מצויה במלחמה כוללת בלתי נגמרת נגד ברית פאשיסטית של גרמניה ובריטניה. גיבור הספר הוא קומיסר ממוצא אפריקאי שנשלח למשימה על ידי הסובייט העליון של ברן.
ב-2011 פרסם ספר התכתבות ("Five Years") עם המנצח האמריקאי דיוויד וודארד.
ב-2012 פרסם את הרומן אימפריום (Imperium), המבוסס על מקרה היסטורי. הוא מתאר את ניסיונו הכושל של אוגוסט אנגלהרדט, צעיר אידיאליסט מנירנברג, לייסד בדרום האוקיינוס השקט מושבה צמחונית-נודיסטית שתושביה יתקיימו רק מאכילת אגוזי קוקוס.
קרחון סקלטון
קרחון סקלטון (באנגלית: Skelton Glacier) הוא קרחון גדול, היורד מרמת הקוטב אל תוך מדף הקרח רוס במפרצון סקלטון על חוף הילרי, דרומית לארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
גילוי וקריאה בשם.
הקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, 1958-1956, היא שנתנה לקרחון את שמו בעקבות מפרצון סקלטון. הקרחון נבחר בשנת 1957 כנתיבה של הקבוצה הניו זילנדית ממדף הקרח רוס אל רמת הקוטב, כקבוצה מסייעת למשלחת העיקרית, שיצאה בהנהגת ויוויאן פוקס לחצייה היבשתית הראשונה של יבשת אנטארקטיקה. קרחון אליסון יורד מן המדונות המערביים של רכס החברה המלכותית אל תוך קרחון סקלטון.
זה היה גם הנתיב לחציית ארץ ויקטוריה בשנים 1960-1959, שנמשכה ארבעה חודשים לאורך 2400 ק"מ ועלתה בקרחון סקלטון ממדף הקרח רוס לבצע את החדירה הראשונה אל עומק ארץ ויקטוריה מראש קרחון סקלטון אל חציית ארץ אדלי הצרפתית בשנים 1959-1958 סמוך לתחנת דימון ד'אורוויל על חוף ג'ורג' החמישי, ומשם אל ההרים הטראנס-אנטארקטיים בשכנות להרי "תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית" (USARP).
חי-כיף
"חי-כיף" הוא גן חיות ומרכז לימודי הפועל מאז שנת 1988 בראשון לציון. החי-כיף נועד לשמש לצד גן החיות גם כמרכז בילוי לילדים וטף, ובחגי ישראל ובחופשות נערכות בו פעילויות לילדים ולגיל הרך.
היסטוריה.
החי-כיף הוקם בשנת 1988 ביזמה משותפת של עיריית ראשון לציון והחברה העירונית לתרבות, ספורט ונופש.
כיום יש בחי-כיף כ־700 בעלי חיים ממינים שונים, מתוכם לפחות 10 מינים השייכים לקטגוריה של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
החי-כיף מארח למעלה מ-130,000 מבקרים בשנה ולפחות מחציתם מגיעים מערים שונות ברחבי המדינה.
בגן יש משק חי ובו עיזים וכבשים שניתן ללטף, בנוסף לארנבייה, והוא גם מאכלס את להקת הפלמינגו היחידה בארץ שמתרבה.
בפברואר 2019 הועברו האריות הברברים והטיגריסים הסיבירים לחי פארק קריית מוצקין.
תצוגות ובעלי החיים בגן.
שביל הקופים.
ליד האוראנגוטן יש שפני סלע
החצר האפריקנית.
ליד החצר יש כלוב פתוח של סוריקטה
החצר המגודרת.
ליד התצוגה יש זכר אחד של פקארי הצווארון.
האגם הגדול.
ליד האגם יש כלוב של אליגטור אמריקני ובו חמישה אליגטורים.
תצוגת הפלמינגו.
תצוגת להקת הפלמינגואים היא הלהקה היחידה בארץ שמתרבה למרות שהם לא מקננים בטבע הישראלי.
חוות הכבשים ועיזים.
מאחורי בריכת הצבים יש משק חי של עיזים וכבשים מסוגים שונים אשר ניתן ללטף ולהאכיל .
פינת הליטוף.
פינת הליטוף פתוחה בשבתות וחגים ובה נמצאים:
חי כיף
משפט חוקתי בישראל
משפט חוקתי הוא הענף המשפטי העוסק בחוקים יסודיים, השולטים בתחום הכוחות והסמכות של רשויות הממשל השונות, ביחס לחקיקה וליישום של חוקים אחרים בידי הממשלה. חוקה מחייבת את הממשלה, ומגבילה את המצבים שבהם ניתן לחוקק ולפרש חוקים ולהחיל כוח.
עם הקמתה של מדינת ישראל נעשה ניסיון לחוקק חוקה על ידי האספה המכוננת (שקדמה לכנסת הראשונה) אבל ניסיון זה לא צלח, ולכן התקבלה "החלטת הררי" שקבעה כי המדינה תאשר חוקי יסוד, אשר לבסוף יקובצו כולם לחוקה אחת. לאורך העשורים הראשונים לקיומה של המדינה לא ניתן לחוקי היסוד מעמד גבוה יותר מאשר לחוקים רגילים והם נחשבו לשווי ערך להם (למעט לעניין "שריונם" בפני שינוי).
המצב השתנה בשנת 1992, עם חקיקת שני חוקי יסוד חדשים: ו. על בסיס חוקים אלו החליט בית המשפט העליון בשנת 1995 (בפסק דין בנק המזרחי), שחוקי היסוד כולם הם במדרגה עליונה מעל לחוקים רגילים ולמעשה ההתייחסות לכלל חוקי היסוד תהיה התייחסות כאל חוקה.
גם קודם לחקיקתם של חוקי היסוד ניתנו בישראל פסקי דין המבססים זכויות יסוד חוקתיות, בין השאר על פי מגילת העצמאות. צעד ראשון מסוג זה נעשה בבג"ץ קול העם משנת 1953, שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור. בפסק דין מנומק ביסס השופט שמעון אגרנט את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו מאז את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים.
המשפט החוקתי בישראל, עד 1992.
משפט חוקתי במובנו הצר, הונהג בישראל כבר בשנותיה הראשונות (החל משנת 1949). בית המשפט העליון ביטל החלטות של הרשות המבצעת, ואף נתן פרשנות לחוקים בהתאם לעקרונות חוקתיים, למרות שהפירוש היה שונה ממובנו הפשוט של החוק.
עם זאת, ב-46 שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, בית המשפט העליון נמנע מלבטל חוק מפורש או חלק ממנו.
להלן ציוני דרך במשפט החוקתי בישראל:
משנת 1992 ואילך.