בחברה המודרנית, שהיא גם חברה צרכנית, נעשה שימוש רב ביופי לשם קידום מכירות. שחקנים ושחקניות יפי-תואר ומעוצבי גזרה מופיעים בסרטים על מנת למשוך צופים. מעצבים דואגים לעצב מוצרי צריכה, מנעליים ובגדים ועד למכוניות ומטוסים, באופן שיעוררו חוויה אסתטית אצל הצופה. מוצרי צריכה שונים נארזים באריזות נאות ומושכות, שיש בהן להעיד כביכול על איכותו של המוצר. דוגמניות בעלות מודל יופי מוקצן ו"בלתי אנושי", מקדמות מכירה של מוצרים שונים. תחרויות יופי נשי מתקיימות כמעט בכל מדינה.
חשיפה מרובה למודלים אסתטיים אלו בונה ציפיות אסתטיות גבוהות, ומביאה לחוליים רבים בחברה המודרנית, מרגשי נחיתות, תסכול, אנורקסיה ובולימיה, סיכון פיזי בדיאטות בלתי מאוזנות שאף עלולות לסכן חיים וכדורי פלא, ועד כדי הוצאה של סכומי עתק וחשיפה לסיכונים לא פשוטים בניתוחים פלסטיים שנועדו לעצב "גוף מושלם".
בשנת 1989 גאי סרצ'לו פרסם תאוריה פילוסופית חדשה בהקשר ליופי.
ביהדות.
נראה כי היחס ליופי ביהדות הוא אמביוולנטי: לצד ההערצה הטבעית שהוא מעורר, יש גם לא מעט חשש מפניו, כגורם סוחף שעלול לעוות את דרכיו של האדם.
הפסוק המבטא גישה אחת של היהדות בנושא הוא ומולו יש פסוקים המהללים את היופי אצל גיבורי המקרא.
בתנ"ך.
ההתייחסות בתנ"ך אל היופי היא כאל שלמות של דבר אלוהי, ולכן ככלל הוא מתייחס בהערצה ליופי, ועם זאת לא אחת הוא מציג לקורא את הנקודות הבעייתיות שבו: המשיכה החזקה שלו והפיתוי שבו שעלולים לגרום לאדם לעבור על החוק המקראי ועל המוסר ולהיענש כתוצאה מכך.
מעשיו של אלוהים מתוארים כיפים: . מכאן אפשר להבין את המילים "כי טוב" שמסיימות כל חלק בבריאה במובן של "כי יפה", כיוון שטוב ויפה הן מילים נרדפות בתנ"ך, במיוחד כאשר התיאור מתייחס לראייה, .
בספר בראשית מתואר שנח מברך את אחד מבניו ביופי, . אִמות האומה, שרה, רבקה ורחל מתוארות כיפות וטובות מראה. גיבורי תנ"ך נוספים כמו יוסף (בראשית ל"ט 6), שאול ודוד (), אף הם מתוארים כיפים. אף משה, גואלם של ישראל, מתואר כיפה (טוב בלשון המקרא) - . גם עם ישראל נחשב כיפה, . בשיר השירים מתוארת הרַעיה בתיאורים רבים של יופי, וניתן להם מקום רב, כמו בפסוקים (ה', 4-5); (ד' 7). ירושלים מתוארת כעיר שהיא מקור היופי - "מציוֹן מכלל יופי". היופי ללא ספק בא לתאר את השלמות של הדמות.
עם זאת הבעייתיות הכרוכה ביופי מתוארת כבר בחטא עץ הדעת של אדם וחוה שמתואר שם כעץ יפה - (בראשית ג' 6), דבר שהיווה גורם מרכזי במשיכה אליו, ובמרי כנגד האל. גם יופיין של בנות האדם מתואר כמכשלה, וכדבר שהיווה הקדמה למבול - . כסיפור ניגודי לסיפור בני האלוהים ובנות האדם, שרה ורבקה נלקחות לארמונו של המלך השולט בשל יופיין, אך התערבות אלוהית מיוחדת מונעת את הסוף הרע של הסיפור.
בספר שמואל בעייתיות זו של היופי מתפרטת במעשה הניאוף של דוד שתחילתו בחמדתה של בת שבע יפת התואר ("והאשה טובת מראה מאוד") (שמואל ב', י"א ב'), באינוסה של תמר בידי אחיה אמנון המתאהב ביופייה החיצוני וזונח אותה מיד לאחר סיפוקו (שמואל ב', י"ג א'), ובהתגאותו של אבשלום ומרידתו שהתחילה ביופיו הרב (שמואל ב', י"א כ"ב). מעניין הוא הקשר ליופי בחטא בת שבע ובעונש אינוסה של תמר, ומרידתו של אבשלום. ככלל ספר שמואל אף הוא מתייחס בדיאלקטיקה לנושא היופי, מצד אחד הוא מציין את יופיים של שאול ודוד, ומצד שני הוא מראה את הסכנות שבו, עוררות של התאווה ושל הגאווה, במקום שבו אסור לעורר אותם, והתייחסות יתרה אל החיצוניות, שכבר מופיעה בתחילת הספר, כאשר שמואל, שהולך למשוח את המלך הבא, מתפעל ממראהו החיצוני של אליאב, וננזף, .
בניגוד למגמה הברורה של שיבוח היופי הגופני בשיר השירים, ספר משלי במגמה מוסרנית מוביל קו של יחס שלילי ובוז ליופי, כאשר אינו מלווה בפנימיות תואמת, ושיבוח המידות הפנימיות: ; .
בתורה שבעל פה.
חז"ל הכירו בחשיבותו של היופי ואמרו "יפיפותו של יפת באהלי שם" (), הם עוד ציינו את היופי בעולם שסביב לאדם כדבר שמרחיב את דעתו של האדם, "שלשה מרחיבין דעתו של אדם אלו הן דירה נאה ואשה נאה וכלים נאים" () . בהתאם לתפיסתם אפשר לראות תפיסות אסתטיות שחדרו גם לבתי הכנסת העתיקים בעיצובים ארכיטקטוניים ובקישוטים כמו ברצפות פסיפס מהודרות. יחס של הערצה ליופי ניתן למצוא בהתייחסות של חז"ל ליופיו הרב של רבי יוחנן בר נפחא, מגדולי אמוראי ארץ ישראל, שמתואר במספר מקומות.
במסכת בבא בתרא מתארים כי יחסית לשרה אמנו, כל הנשים נראות כקוף יחסית לבן אדם, שרה אמנו יחסית לחווה כקוף בפני אדם, חווה יחסית לאדם הראשון כקוף בפני אדם, ואדם הראשון יחסית לשכינה כקוף בפני אדם. באותו דף מתארים גם כי יופיו של רב כהנא דומה ליופיו של רבי אבהו שדומה ליעקב אבינו, שדומה לאדם הראשון.
פעמיים מוצאים בדברי חז"ל הערצה ליופי בצורה של הבעת צער על יופי אנושי שעתיד להיטמן בעפר. פעם אחת רבי אלעזר בוכה על כך שיופיו של רבי יוחנן עתיד להיעלם במותו (), ובפעם השנייה בוכה רבי עקיבא על יופייה המיוחד של אשת השליט הרומאי טורנוסרופוס שעתיד להיעלם במותה (). בברכות הראייה יש ברכה מיוחדת למי שרואה דברים יפים כמו עצים יפים או אנשים יפים. חז"ל אומרים ש'בנות ישראל נאות הן, אלא שהעניות מנוולתן'.
בגלות הפכה התפיסה של ייחוס הבל ליופי למוטיב מרכזי. היהדות שבגולה לא ראתה באסתטיקה לבדה ערך, אלא בחיבורו של הקודש, ולכן האמנות היהודית הייתה ברובה בהקשר של כלי קודש - יודאיקה, כאשר היא מוצאת אסמכתא בפסוק "זה אלי ואנוהו" - התנאה לפניו במצוות ().
האמביוולנטיות בגישת היהדות ליופי - הערצה מחד וחשש מאידך, מוסברת על ידי הראי"ה קוק בהאדרת יופיו של בית המקדש, בספרו "אורות המצוות", שבו הוא כותב כי היופי צריך להיות ביחס ישר לאמת שבדבר, וככל שדבר מכיל אמת גדולה יותר כך הוא צריך להיות מיופה יותר, וזהו הבסיס להגבלה של עשיית פסל, שלא לייפות את עבודת האלילים שהאמת שבה כהה ומצומצמת; וכן הבסיס של האדרת יופיו של בית המקדש שקרוי "נויו של מלך", אפילו בצורה הקיצונית של עשיית כרובים שנראים כמזדווגים.
בנצרות.
בתאולוגיה הנוצרית היופי לא נחשב כנובע מתחושות הנאה אצל הצופה, אלא המידה שבה הוא קורן אמת ומהווה התגלות של אלוהים. מורה הכנסייה אוגוסטינוס כתב שהיופי מתבטא בעיקר בשני מאפיינים עיקריים:
תפישות אלה זכו לחיזוק במאה ה-12 על ידי ברנאר מקלרבו ואסכולת שארטר, שזכתה בתקופה זו לפריחה חסרת תקדים. האדריכלים של ימי הביניים מימשו תפישות יופי אלה במבני הדת הנוצריים ובפרט בקתדרלות. האדריכלות הגותית נועדה לענות על שני עקרונות אלה כאשר הקימה מבנים תמירים ואווריריים בעלי חלל מואר וגדול באור מיסטי, הבנוי בפרופורציות הרמוניות ועל בסיס צורות מושלמות כגון העיגול (ראו חלון רוזטה) והריבוע.
בהגות.
הפילוסופים היוונים עסקו לא מעט ביופי, בניסיון לתארו, להגדירו ולעמוד על מהותו. בית הספר של פיתגורס ראה קשר הדוק בין מתמטיקה ויופי. בפרט, הם ציינו, כי חפצים שהפרופורציות שלהם על פי יחס הזהב, נראים אטרקטיביים יותר. אדריכלות יוון העתיקה מבוססת על השקפה זו של סימטריה ופרופורציה.
אפלטון ראה באידיאת היופי את האידאה הגבוהה ביותר. וראה ביופי הפיזי הטבעי ולא המלאכותי שנעשה בידי האדם, שיקוף של יופי אידאי ומושלם המצוי בכל.
אריסטו לעומתו ראה קשר בין היפה והמידות הטובות.
כהמשך לתפיסתו של אפלטון, המהר"ל סבר שהיופי קשור אל הקודש, והוא למעשה התגלמות של הנצחי, המוסרי והאלוהי בחומר, ואך טבעי הוא בעיניו שאת בית המקדש, ירושלים ובגדי הכהנים יש לעצב באופן היפה ביותר (נצח ישראל פ"ז).
בעידן הנאורות נרשמה עלייה בעניין היופי כנושא פילוסופי. לדוגמה, הפילוסוף הסקוטי פרנסיס האצ'סון טען שיופי הוא "אחדות בגיוון, וגיוון באחדות".
בתקופה הרומנטית, אדמונד ברק הניח הבדל בין יופי במשמעות הקלאסי שלו ובין הנשגב. עמנואל קאנט המשיך באותה קו וסבר שהיופי מוכשר לעורר מוסריות אצל האדם, אף שאינו משקף מוסריות. במאה ה-20 נראתה דחייה גדלה והולכת של יופי בידי אמנים ופילוסופים כאחד, שהגיעה לשיאה בפוסטמודרניזם באנטי-אסתטיקה, שבתגובה לה נבחן עניין היופי מחדש, וניתנו לו הגדרות חדשות.
בספרות.
ביצירות ספרות רבות יש התייחסות ליופי, לעיתים כמשאלת לב, כמו באגדות רומנטיות כגון היפהפייה הנרדמת וסינדרלה, בהן הוא מוצג כערך נעלה שקודם לעושרו ומעמדו של המאהב, שנחשבו בעבר כמדדים לפיהם נבחר שידוך; ולעיתים דווקא כקריאה מאתגרת לקורא - שלא להתבונן בחיצוניות אלא בפנימיותו של האדם, כמו בסיפורים הברווזון המכוער והגיבן מנוטרדאם.
לעיתים רחוקות ישנו גם תמרור אזהרה על הסכנות המוסריות שבסגידה ליופי, כך למשל בסיפור שלגיה ושבעת הגמדים, שבו המלכה המתבוננת במראת הפלאים מוכנה להרוג את שלגיה היפה בתפוח מורעל, כדי שהיא תהיה האישה היפה בתבל.
בסיפוריו של רבי נחמן מברסלב, ניתן למצוא ביקורת עזה ונוקבת על התרבות האנושית, הנמשכת אחר היופי ומשתעבדת ומתמכרת לו. כך ב"מעשה מבעל תפילה" הוא מספר על מדינה שממליכה על עצמה אישה בעלת יופי מופלג רק בשל יופייה. הסופרת הישראלית דבורה בארון בסיפור הקצר שברירים ממשיכה קו זה וקובלת על טבעם של בני האדם להימשך ליפה, ולהזניח בני אדם שהטבע לא חנן אותם במתת יופי.
מנהלת תנופה