משנתו המשפטית של בלאק כללה שלושה מרכיבים מהותיים: היסטוריה, פשט מילולי ואבסולוטיות. שורשי אהבת ההיסטוריה של בלאק היו נטועים באהבה שרחש כל ימי חייו לספרים, שהובילה אותו להאמין שהמחקר ההיסטורי חיוני למי שמעוניין למנוע מהחברה לחזור על טעויותיה מהעבר. ב-1968 כתב בלאק ש"הכוח משחית, וכוח ללא הגבלה יפתה את שופטי בית המשפט העליון כפי שההיסטוריה מלמדת שהוא פיתה שופטים אחרים".
המרכיב השני, מחויבותו של בלאק לפשט המילולי, הייתה כרוכה בשימוש במילות החוקה להגבלת תפקידי הרשות השופטת. בלאק גרם לשופטים לתת תוקף לעליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן זו האחרונה נטלה מהאנשים את חרויותיהם. בלאק כתב: "החוקה היא לא בת אלמוות; את התיקונים והביטולים בה ניתן לבצע בתהליך התיקון כפי שמוגדר בה, לא באמצעות פעולותיהם של שופטים אלא על ידי אלו של העם ונציגיו הנבחרים". בלאק הטיף לעיתים קרובות לעמיתיו בבית המשפט, ליברלים כשמרנים, על החשיבות לפעול במסגרת מגבלות החוקה.
המרכיב השלישי, האבסולוטיות של בלאק, הובילה אותו לכפות את הזכויות על פי החוקה, ולאו דווקא לנסות להגדיר את המשמעות, ההיקף או המידה של כל זכות. בלאק הביע את השקפתו על מגילת הזכויות בחוות הדעת שכתב ב-1947 בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" , שאותו הוא החשיב כ"חוות הדעת המשמעותית ביותר שנכתבה על ידו":
ריסון שיפוטי.
בלאק האמין אמונה עמוקה בריסון שיפוטי ושמר על סמכותם של המחוקקים לחוקק חוקים, תוך שלעיתים קרובות הוא גער בעמיתיו הליברלים יותר על מה שהוא ראה כחקיקה פרי עטה של הרשות השופטת. השופט השמרן, ג'ון מרשל הרלן השני נהג לומר על בלאק: "אף שופט לא עטה את גלימתו מתוך תחושה עמוקה בנוגע למגבלות שנלוות אליה כמו בלאק". שופט שמרני אחר, רוברט בורק, כתב: "השופט בלאק כיבד באופן משמעותי יותר את מגבלות החוקה בהשוואה לוויליאם אורוול דאגלס ושופטים אחרים של בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן". אחד החוקרים כתב, "אף אחד משופטי בית המשפט לא השתדל במסירות ובהתמדה, כפי שעשה זאת השופט בלאק, למסד אמות מידה קבועות של אובייקטיביות לפסיקה בשאלות חוקתיות". בלאק תמך בתפקידם הצר של השופטים לפרש את החוקה, והתנגד להפיכתם של שופטים למעצבי החברה או כמשכתבי החוקה. הוא התנגד להרחבת הזכויות החוקתיות מעבר למשמעות המילולית או ההיסטורית הפשוטה שלהם, כפי שהוא ראה את עמיתיו הליברלים יותר עושים. עם זאת, הוא גם גינה את מעשיהם שהיו ימניים יותר בהשקפתם בהשוואה אליו, כמו ארבעת הפרשים, רביעיית השופטים השמרנים ששלטו בבית המשפט העליון בשנות ה-20 וה-30, שפסלו רבים מצעדי החקיקה במסגרת מדיניות הניו דיל.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב שהתקבלה ברוב של חמישה מול ארבעה בפסק הדין "פורטסון נגד מוריס" () מ-1967 שסללה את הדרך לבית המחוקקים של ג'ורג'יה לבחור את המושל בעקבות המבוי הסתום בבחירות למשרת המושל של 1966, בהן התמודדו הדמוקרט לסטר מדוקס והרפובליקני בו קאלווי. בעוד שבלאק הצביע עם הרוב על פי הפירוש הקפדני שאישר את סעיפי חוקת המדינה, עמיתיו דאגלס (שאליו הצטרפו וורן, ברנן ופורטס), ופורטס (שאליו הצטרפו וורן ודאגלס) כתבו חוות דעת מיעוט. לדבריו של דאגלס, המסורת של מדינת ג'ורג'יה הבטיחה את ניצחונו של מדוקס אף על פי שהוא פיגר אחר קאלווי בכ-3,000 קולות בבחירות הכלליות. דאגלס גם ראה את הסוגיה כהמשכיות של החלטה קודמת בפסק הדין "גרי נגד סנדרס" , שפסלה את מערכת יחידות המחוזות , סוג של חבר אלקטורים שקודם לכן נעשה בו שימוש לבחירת המושל בג'ורג'יה. בלאק טען שחוקת ארצות הברית לא מגדירה כיצד המדינות יבחרו את מושליהן. "אין זה תפקידנו לכתוב חוקים חדשים שיתאימו לצורך העכשווי. מוטל עלינו לפרש את החוקה", הסביר בלאק.
טקסטואליזם ואורגינליזם.
בלאק בלט בשל קידום הגישה הטקסטואלית לפירוש החוקה. הוא עשה שימוש בקריאה "מילולית" או אבסולוטית של סעיפי מגילת הזכויות והאמין שהטקסט של החוקה הוא מכריע באופן מוחלט בכל שאלה שנדרשת בה פרשנות שיפוטית, וכך הוא זכה למוניטין כ"טקסטואליסט" וכ"קונסטרוקטיוניסט קפדני" . בעוד שהטקסט של החוקה היווה מגבלה מחולטת לסמכות השופטים בסוגיות חוקתיות, היה לשופטים בין השורות מנדט רחב ומוחלט לאכוף את סעיפי החוקה, ללא קשר לדעת הקהל באותה עת, או להשקפותיהם האישיות של השופטים עצמם. באופן זה סירב בלאק להצטרף למאמצים של השופטים ששאפו לבטל את עונש המוות, שעלו בידיהם (באופן זמני) בתקופה שמיד לאחר מותו של בלאק. בלאק טען שהתיקון החמישי וה-14 לחוקה מתייחסים במפורש ללקיחת "חיים" ולפשעים שמחייבים עונש מוות ומאשרים את חוקיותם. הוא גם לא שוכנע שהזכות לפרטיות מוזכרת בתיקון התשיעי וה-14, ובפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא כתב חוות דעת מיעוט להחלטת הרוב שאישרה את ההרשעה בשימוש באמצעי מניעה. בלאק אמר, "לומר על התיקון הרביעי שהוא עוסק אך ורק בהגנה על הפרטיות זה זילזול בו... פרטיות היא מונח רחב, מופשט ודו-משמעי... הזכות החוקתית לפרטיות לא נמצאת בחוקה".
בלאק שלל את ההסתמכות על מה שהוא כינה תפישה "מסתורית ומפוקפקת" על משפט הטבע. לדבריו תאוריה זו הייתה מעורפלת ושרירותית ורק התירה לשופטים לאכוף את השקפותיהם האישיות על האומה. תחת זאת הוא טען שבתי המשפט צריכים להגביל את עצמם לניתוח הקפדני של לשון החוקה. בלאק גם היה מתנגד של תאוריית "החוקה החיה" . בחוות דעת המיעוט שלו הוא כתב:
לאור הדברים הללו ראו רבים בבלאק כ"אורגינליסט" . דייוויד סטראוס, לדוגמה, שיבח אותו כ"שופט האורגינליסט המשפיע ביותר במאה השנים האחרונות". בלאק עמד על כך ששופטים צריכים להסתמך על כוונת מנסחי החוקה וכן על המשמעות הפשוטה של מילות החוקה כאשר הם באים לפסוק את הדין.
בלאק גם קרא לנקוט בריסון השיפוטי, שלא היה נפוץ במיוחד בתהליכי קבלת ההחלטות בבתי המשפט. על שופטי בית המשפט לאשר את עליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן היא נטלה מהאנשים את זכויותיהם החוקתיות. בלאק ציין שהרשות המחוקקת "מצוידת באופן מלא בסמכות למשול ולשמור על החוק והסדר".
פדרליזם.
בלאק החזיק בגישה רחבה בנוגע לסמכות המחוקק, בין אם היו אלו מחוקקי המדינות או המחוקקים הפדרליים, ולעיתים קרובות הוא הצביע נגד פרשנות משפטית של חוקי המדינות שניתן היה לפסול אותם על פי . קודם לכן, בשנות ה-20 וה-30, פירש בית המשפט את סעיף המסחר פירוש צר, ולעיתים קרובות פסל חוקים על רקע הטענה שהקונגרס חרג מסמכותו. בכל אופן, החל מ-1937, הפך בית המשפט העליון על פיהם כמה תקדימים ופירש פירוש רחב יותר של סעיף המסחר. בלאק הצביע באופן תמידי עם הרוב בפסקי דין אלו. לדוגמה, הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מלפורד נגד סמית'" () מ-1939, "ארצות הברית נגד חברת העצים למבר" מ-1941, "ויקרד נגד פילברן" מ-1942, "מוטל לב אטלנטה נגד ארצות הברית" מ-1964 ו"קצנבך נגד מק'קלנג" מ-1964.
עם זאת, בכמה תיקים נוספים שעסקו בחקיקה הפדרלית, פסק בלאק נגד הממשלה הפדרלית. לדוגמה, הוא התנגד באופן חלקי לדעת הרוב בפסק הדין "קרוליינה הדרומית נגד קצנבך" מ-1966, בו אישר בית המשפט את תקפותו של חוק זכות ההצבעה של 1965. בניסיון להגן על זכות ההצבעה של האפרו-אמריקאים, דרש החוק שכל מדינה שאוכלוסייתה מורכבת מלפחות 5% אפרו-אמריקאים תקבל את אישור הממשל הפדרלי לפני שתשנה את חוקי ההצבעה שלה. על חוק זה כתב בלאק:
באופן דומה, בפסק הדין "אורגון נגד מיטשל" מ-1970, כתב בלאק את חוות דעת הרוב של בית המשפט, שקבעה שהממשלה הפדרלית לא מוסמכת לקבוע את גיל המצביעים בבחירות המדינתיות.
בהקשר לחוק השיפוט הפדרלי, תרם בלאק תרומה רחבה כאשר כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "יאנגר נגד האריס" . פסק דין זה, שניתן במהלך שנתו האחרונה של בלאק בבית המשפט, יצר את מה שנודע כ"הימנעות יאנגר". על פי גישה זו, העקרון החשוב של הפדרליזם, כיבוד של בתי המשפט המדינתיים על ידי בתי המשפט הפדרליים, מחייב שבתי המשפט הפדרליים יימנעו מהתערבות בהליכים פעילים בבתי המשפט המדינתיים, לא קיים ברוב הנסיבות. פסק דין זה נודע גם בשל הדיון שנערך בו בנוגע למה שבלאק כינה "הפדרליזם שלנו", דיון שבו הוא הרחיב את הדיבור על
בלאק נמנה עם התומכים המוקדמים בעקרון של קול אחד לכל אחד כפי שנקבע בפסק הדין "בייקר נגד קר" . קודם לכן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין שקדם לבייקר נגד קר, "קולגרוב נגד גרין" .
זכויות האזרח.
כסנאטור, ביצע בלאק פיליבסטר נגד חוק למניעת מעשי לינץ'. עם זאת, במהלך כהונתו בבית המשפט העליון הוא הפגין אהדה רבה יותר לתנועה לזכויות האזרח. ב-1948 הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "שלי נגד קרימר" , שביטל את תקפותה של אכיפת החוקים המגבילים על רקע גזעי. באופן דומה הוא הצביע עם כל השופטים בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהתקבל פה אחד ב-1954, בו פסל בית המשפט את ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים. בלאק נותר נחוש בדעתו להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום וקרא לבית המשפט העליון לנקוט בעמדה של "ביטול הפרדה גזעית מיידית" בפסק הדין "אלכסנדר נגד מועצת החינוך של מחוז הולמס" מ-1969.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב של בית המשפט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שאישר את תקפות ההחלטה של הנשיא רוזוולט לכלוא את היפנים בחוף המערבי במהלך מלחמת העולם השנייה. החלטה זו היא דוגמה לאמונתו של בלאק בתפקיד המוגבל של בתי המשפט. הוא נתן תוקף לצעדיהן של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת שהובילו לכליאת היפנים, באומרו ש"אין אנו צריכים לאמוד את הסיבות האפשריות שעשויות היו לגרום לשימוש בצו כפי שנעשה".