ב-28 ביוני 1855 נשא הברון הירש לאישה את קלרה (ילידת 1833), בתו של יושב ראש החברה הבנקאית, הסנטור רפאל בישופסהיים מבריסל. לזוג נולדו בן ובת, שנפטרו לפני מות אביהם. הברון מוריס דה הירש צבר ממון רב, בין היתר גם כירושה מאביו וסבו ומנדוניית אשתו, אך הונו תפח עוד עם רכישת זיכיונות והפעלה של קווי רכבת באוסטריה, בטורקיה ובבלקן. החל משנת 1869 בנה, תוך מאבקים עם הבירוקרטיה העות'מאנית ותוך השגחה אישית מקרוב, קו רכבת שחיבר את מערב אירופה עם טורקיה, (הרכבת הטרנס-בלקנית) – תוכנית שזכתה להצלחה כלכלית רבה. באותה שנה הוא קנה את הזיכיון לבניית מסילות ברזל בטורקיה מחברת "International Land Credit Company" פושטת הרגל. הוא העביר את מושבו מבריסל לפריז, שם קנה את ארמונה לשעבר של אז'ני דה מונטיז'ו, הקיסרית האחרונה של צרפת. לאזרחות הבווארית, הבלגית והאוסטרו-הונגרית הוסיף גם את זו הצרפתית. הירש הפיק רווחים נאים גם ממסחר ספקולטיבי בשוקי הסוכר והנחושת.
בשנת 1887 מת בנו היחיד לוסיין בן השלושים ואחת מדלקת ריאות. לאחר מות בנו אמר הירש: "את בני איבדתי אבל לא את יורשיי. המוני אחיי היהודים והאנושות כולה יהיו יורשיי". זמן קצר לאחר מכן אימצו הברון הירש ואשתו את מוריס ארנולד דה פורסט, והוא היה יורשו הרשמי.
בשנת 1890 רכש הברון הירש את באת' האוס ברחוב פיקדילי בלונדון.
הברון הירש נפטר ביישוב אוגיאלה Ógyálla, כיום הורבנובו שבסלובקיה, קרוב לערים קומארנו ונובה זמקי (אז ארשק-אויוואר), ב-21 באפריל 1896. אשתו, הברונית קלרה דה הירש, שהמשיכה בדרך הצדקה הנדיבה שלו, נפטרה בפריז ב-1 באפריל 1899. סך תרומותיהם לאורך השנים נאמד ב-£18,000,000, נכון לערכי סוף המאה ה-19.
על שמו של מוריס הירש (ששמו העברי "משה", ו"הירש" פירושו צבי) נקראים היישובים שדה משה וניר צבי, ושכונת נחלת צבי בירושלים.
תרומותיו.
בהשפעת אשתו קלרה, הירש הקדיש חלק ניכר מזמנו ומהונו לרווחת אחיו היהודים במקומות בהם נרדפו ודוכאו. הוא היה מעורב רבות בפעילות רשת החינוך של כל ישראל חברים - "אליאנס", ופעמיים תרם לה סך של מיליון פרנק. במשך שנים אחדות הוא כיסה את הגירעונות של אליאנס, בסך אלפי ליש"ט בכל שנה. בשנת 1889 היוון את תרומותיו וסיפק לאליאנס בטוחות שנשאו תשואה שנתית של £16,000.
לרגל מלאת ארבעים שנה להכתרתו של פרנץ יוזף לקיסרות אוסטריה תרם הירש סך של £500,000 להקמת בתי ספר עממיים וטכניים בגליציה ובוקובינה אולם בתי ספר אלו לא זכו לשיתוף פעולה מצד רוב היהודים שראו בהם חשש לכפירה. בשנת 1882 הוא תרם £10,000 לכספים שנאספו למען החזרתם של הפליטים היהודים שנרדפו ברוסיה, אולם, כשחש שמערב אירופה אינה עושה די כדי לדאוג לפליטים, הציע לממשלת רוסיה סך של £2,000,000 להקמת מערכת חינוך חילונית שתוקם במקומות בהם יתיישבו היהודים. ממשלת רוסיה הביעה נכונות לקבל את הכסף, אך סירבה להרשות לאזרח זר כלשהו לפקח על ניהולו.
בעקבות זאת ומשוכנע ביכולת היהודים להיות חקלאים טובים, החליט הברון הירש להקדיש את הכסף למטרת יישוב הפליטים במקומות בהם יוכלו להקים מושבות חקלאיות מחוץ לרוסיה. הוא הקים את יק"א, עם הון התחלתי של £2,000,000, ובשנת 1892 הוסיף סך של £7,000,000. עם מות אשתו בשנת 1899 גדל ההון ל-£11,000,000, שמתוכם שולמו £1,250,000 לאוצר הבריטי כמס ירושה.
גם תרומותיו הקטנות יותר היו נדיבות. בעת שהתגורר בלונדון תרם סך של £100,000 לבתי החולים המקומיים. הייתה זו דרכו להשיב משהו מהרווחים העצומים שעשה באנגליה. למשל, כשהסוסה שלו La Flèche זכתה בשנת 1892 במספר מרוצים, הוא תרם מהרווחים סך של כ-£40,000.
הברון הירש תרם מכספו לבניית שכונה יהודית בסלונקי לאחר השריפה הגדולה שהתרחשה בשנת 1917 והחריבה את רוב מוסדות הקהילה בנייני המגורים של היהודים ואת הגטו הישן המקורי בעיר. שכונה שנבנתה במהירות על מנת לאלכס כמה שיותר אנשים בפרק זן קצר הפכה מהר לשכונת מצוקה והיהודים שהצליחו לצבור ממון רכשו בתים מחוץ לה. בשואה ניצלו הנאצים את אופיה הצפוף ואת בתיה הקטנים ואת העבודה ששימה מעין גטו שרוב תושביו יהודים וכן את קרבת השכונה לפסי הרכבת כדאי להשתמש בה למחנה ריכוז.
פגישתו עם הרצל.
תיאודור הרצל כתב מכתב להירש ונפגש עמו ב-1895, פגישה שפתחה את פעילותו של הרצל למען הציונות. הירש לא תמך בהרצל, אך גם לא התנגד לו. הרצל כתב לו מכתב ארוך בו הוא מפרט את תוכניותיו להקמת מדינת היהודים, דבר שהוביל לכתיבת הספר מדינת היהודים ב-1896, זמן קצר לאחר פרסומו נפטר הירש.
במכתב מיום ה–21 באפריל 1896 כתב הרצל למקס נורדאו: (תיאודור הרצל "ספרי יומן" 1895 – 1898, "עניין היהודים" כרך א).
קרן הברון הירש בארצות הברית.
מלבד יק"א, יסד הברון הירש בשנת 1891 בארצות הברית קרן לרווחת המהגרים היהודים, לה הקדיש סך של £493,000. הקרן העניקה סיוע כספי למהגרים יהודים מרוסיה ורומניה במהלך השנתיים הראשונות לשהותם בארצות הברית, ובנוסף הקימה אולפן ללימודי אנגלית לילדים על מנת שיוכלו להשתלב במהירות בבתי הספר הציבוריים, וכן אולפן למבוגרים על מנת לאפשר להם השתלבות בשוק העבודה. הקרן הקימה גם בית ספר מקצועי שבו למדו נגרות, צבעות, שרברבות, מכונאות וחשמלאות. הקרן גם הקימה חווה חקלאית בניו ג'רזי, ואליה נשלחו יהודים שנמצאו מתאימים ביותר לעבודה חקלאית. כמו כן ייסדה הקרן בית ספר חקלאי לנערים.
אלכסיי ניקולאייביץ' קוסיגין
בראיין כוכב עליון
רומאים
מקס פישר
מקס פישר (1908, פיטסבורג - 3 במרץ 2005, דטרויט) היה איש עסקים, יזם ופילנתרופ יהודי-אמריקני, וממנהיגיה הבולטים של יהדות ארצות הברית.
פישר נולד בשנת 1908 בעיר פיטסבורג. הוא החל לעבוד בתעשיית זיקוק הנפט בשנת 1930 ועשה בה את הונו. פישר ייסד את חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ועמד בראשו במשך עשרות שנים. פעילותו במוסדות הציוניים החלה ב-1954 בעקבות ביקור בישראל. הוא נחשב לגדול מגייסי התרומות בקרב יהודי ארצות הברית. בין היתר, הוא הוביל את המגביות בשנות החמישים למען העולים בשנות החמישים. הוא גם תמך בפרויקט שיקום השכונות שיזם, בסוף שנות השבעים, ראש הממשלה מנחם בגין. כמו כן הוביל את מגבית "אקסודוס" למען עולי ברית המועצות ומבצעי העלאת יהדות אתיופיה.
שמו נקשר למפלגה הרפובליקנית והוא אף ספג ביקורת בשנת 1974 בקרב אנשי הקהילה היהודית בארצות הברית על כך שהמשיך לתמוך בנשיא ריצ'רד ניקסון למרות שהלה הסתבך בפרשת ווטרגייט, בה, בין השאר, נשמעו הקלטות של ניקסון משמיע הערות אנטישמיות.
הוא נפטר ב-3 במרץ 2005.
תיול
תיוֹלים (Thiols) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
התיול זהים לכוהלים, אלא שבמקום אטום חמצן קיים בהם אטום גופרית; בכוהלים קיימת קבוצת הידרוקסיל (OH), ואילו בתיולים - קבוצת סולפהידריל (SH).
בעבר רווח השימוש בשם מרקפטאן (Mercaptan) במקום תיול. שמותיהם של התיולים זהים לאלו של הכוהלים, אלא שבמקום הסיומת -אוֹל משתמשים בסיומת -תיול: מתאנתיול (CH3SH), פרופאנתיול (CH3CH2CH2SH) .
לפי השיטה הישנה משתמשים בשם האלקיל (השייר הפחמני) ובסיומת מרקפטאן: מתיל מרקפטאן, פּרוֹפּיל מרקפטאן.
לתיולים יכולת ספיחה ספונטנית על גבי מתכות, בעיקר זהב. תיולים ארוכי שרשרת כגון Octadecanthiol ייצרו שכבה חד-מולקולרית צפופה על גבי משטח זהב. מידת הסידור של השכבה הנוצרת תלוי במידת החספוס (roughness) של פני השטח ובאורך השרשרת הפחמימנית של התיול. ככל שפני השטח של הזהב אחידים יותר (קרובים יותר למבנה האופטימלי (111)) וככל שהשרשרת הפחמימנית ארוכה יותר, כך תיווצר שכבה צפופה ומסודרת יותר. הדבר נובע מן האפשרות ליצור קישור בצורה אחידה יותר בין הקצה התיולי ובין המשטח ומנגד העלאת מספר הפחמימנים מעלה את מספרם של קשרי ואן דר ואלס שניתן ליצור.
מרקפטאן
מרקפטן
סולפהידריל
בריאן כוכב עליון
בריאן כוכב עליון (באנגלית: Life of Brian, מילולי: "חיי בריאן") הוא סרטם של חבורת הקומיקאים הבריטים "מונטי פייתון" משנת 1979. סקר בריטי משנת 2006 קבע כי זהו סרט הקומדיה האהוב ביותר בכל הזמנים.
הפקת הסרט.
בתהליך הפקת הסרט נתקלו יוצריו בקשיים בשל התייחסותו לתכנים דתיים. התסריט אושר בתחילה וקיבל תמיכה כלכלית מ-EMI, אבל נגנז לאחר שאחד מבכירי המנהלים קרא אותו וחשב אותו לכפירה. לאחר ששום חברת הפקות אחרת לא הסכימה לעמוד מאחורי הפרויקט, היה נראה שהסרט לא יצולם, אלא שג'ורג' האריסון אהב כל כך את התסריט עד שהסכים למשכן את כל רכושו כדי להקים חברת הפקות משלו שתתמוך מבחינה כלכלית בהפקה. האריסון אף מופיע באחת הסצינות בסרט.
הסרט צולם בעיר מונסתיר שבתוניסיה, שם צולמה זמן מה קודם לכן הסדרה "ישו מנצרת" בבימויו של פרנקו זפירלי, ויוצרי הסרט השתמשו במספר סטים מהסדרה.
עלילה.
הסרט מהווה פרודיה חריפה ומשעשעת על מיתוס חייו ומותו של ישו הנוצרי המתואר בברית החדשה ובכלל על סוף תקופת בית שני המשופעת בכתות, נביאי שקר, משיחים ולגיונרים רומאים. סיפורו של בריאן כהן מתרחש כביכול במקביל לסיפורו האמיתי של ישו בירושלים.
חברי מונטי פייתון לוקחים את העלילה הידועה, וכהרגלם הופכים אותה על ראשה כאשר מקבילים בין סיפורו של בריאן לזה של ישו:
הסרט מתחיל בלידתו של בריאן כהן (בבית שנמצא כנראה באותו רחוב שבו נולד ישו). שלושת האמגושים נכנסים לבית אמו של בריאן כהן ומברכים אותו שיגדל להיות המשיח ונותנים לה מתנות. כעבור שתי דקות הם מבינים שטעו בבית וחוזרים לקחת את המתנות כדי לתת לאם הנכונה. אמו של בריאן אינה בתולה, אלא דווקא זונה חמדנית.