במבנה ספינה בודדת שבכל אחד מצדדיה חמש קפלות. קירותיה מצופים בשיש וקבועים בהם חלונות עשויים זכוכית צבעונית שיוצרה במינכן בה מופיעים קדושים ספרדים. התקרה גבוהה ועשויה בצורת קמרון חבית. דוכן הדרשה עשוי עץ חום מעוטר, והוא צמוד לקיר הצפוני בין שתיים מהקפלות. הדוכן מאמץ מוטיבים מעולם הצומח - הוא נסמך על עמוד דמוי גזע מתחתיו, ומעליו ענפים הנראים כאמיר העץ. יצירת האמנות המרכזית בכנסייה שוכנת מעל למזבח ומתארת את חלומו של פטרוס בעת ששהה ביפו. בכנסייה מספר יצירות אמנות נוספות המתארות אפיזודות בחייו של פטרוס - מעמד ההשתנות בו נכח, הענקת מפתחות הרקיע, נס הדגים, וכן את רחיצת הרגליים לפני הסעודה האחרונה. עוד נראים בכנסייה תיאורים של הנחת הטוהר, המשפחה הקדושה, פרנציסקוס מאסיזי מייסד המסדר, ובקפלה הראשונה משמאל לכניסה, מוצג עותק של איקונין המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
בכנסייה מתקיימות מיסות באנגלית, פולנית, ספרדית, ערבית ועברית, בהם משתתפים בעיקר מהגרי עבודה ואנשי סגל דיפלומטי השוהים בישראל כמו גם נוצרים מהאוכלוסייה הערבית ביפו. עוד פוקדים אותה תיירים רבים המקיימים בה תפילות משלהם.
המנזר.
קירותיו החיצוניים של המנזר בהירים וחסרי עיטורים, והוא נחלק לשני חלקים. החלק המזרחי בנוי סביב חצר מרכזית קטנה הגובלת בצידה הדרומי בכנסייה ובצידה המערבי בחדר המלבושים. לאורך שני הצדדים האחרים ארקדה המובילה אל חדרי מפגשים וחדרי שירות, ובמרכז החצר ניצב פסלו של לואי התשיעי. המגדל העגול, שריד מהמצודה ההיסטורית, נמצא בפינה הצפון-מערבית של החצר ובקומת המרתף שלו קפלת אבן עגולה. מדרגות צרות מוליכות אל קומתו העליונה שבה שוכנת ספריית המנזר ובה בעיקר ספרים וכתבי עת בפולנית. חלקו המערבי של המנזר גבוה יותר ובו שוכנים מגורי הנזירים, המטבח, הרפקטוריום ששוב אינו בשימוש, אולם תפילה גדול וחדרים נוספים. מהקומה העליונה של חלק זה של המבנה נשקף נוף מרשים של הים התיכון ושל סלע אנדרומדה. המבנה כולו שופץ בעשור הראשון של המאה ה-21 והותקנה בו מעלית. במנזר מתגוררים מזה שנים רבות ארבעה נזירים בלבד - שני פולנים, אנגלי וצ'יליאני.
בלומפונטיין סלטיק
בלומפונטיין סלטיק (אנגלית: Bloemfontein Celtic F.C) היא קבוצת כדורגל מהעיר בלומפונטיין שבדרום אפריקה. קבוצת הכדורגל משחקת בליגת PSL (ליגת העל בכדורגל של דרום אפריקה).
המועדון הוקם בשנת 1969 בשם "מועדון הכדורגל המאוחד של מנגאונג" (Mangaung United Football Club). בשנת 1984 רכש איש העסקים פטרוס מולמלה את המועדון, ושינה את שמו לסלטיק.
גוף איילנד
עגלשוניים
טלי רובין
טלי רובין (נולדה ב-25 ביוני 1982) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
רובין נולדה וגדלה בגבעה הצרפתית בירושלים. בצעירותה התנדבה במד"א כמתנדבת נוער וחובשת ובוגרת במשך 6 שנים, רקדה בלהקות מחול מודרני ובגיל 19 החלה ללמוד משחק, למדה שנה בסטודיו למשחק ניסן נתיב והיא בוגרת בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין. בין חבריה לכיתה בסטודיו של יורם לווינשטיין היו רותם זיסמן-כהן, שני כהן, טלי שרון ורינת מטטוב.
קריירה.
תיאטרון בית ליסין.
ב-2004 רובין שיחקה בהצגה "סינית אני מדברת אליך" (לצד מירב גרובר ושרון אלכסנדר) עליה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה (2005), בשנת 2005 שיחקה ב"אונור" (לצד עודד קוטלר וליאורה ריבלין) עליה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה (2006), ב־2007 שיחקה בהצגה "ריגוש" (לצד דפנה רכטר ויורם חטב) ו"קפה ערבה" (לצד אסי לוי ויורם טולדנו).
תיאטרון "הבימה".
ב-2008 שיחקה בהצגה "המחלוקת" (לצד רינת מטטוב ולביא זיטנר), ב־2009 השתתפה בפרויקט שייקספיר בתיאטרון ונציה, ב-2011 שיחקה ב"כתם לידה" (לצד אלכס אנסקי ורובי פורת-שובל) ב־2013 שיחקה בהצגה "את אותו הים" (לצד סנדרה שדה ויואב דונט).
קולנוע.
ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "הייתה לי ילדות מאושרת" של אורי סיון לצד אסי לוי, עליו הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הדרמטית הטובה ביותר" של פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
טלוויזיה.
בשנת 2000 רובין שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "שבתות וחגים", ב-2001 שיחקה במיני-סדרה "כנפיים". ב־2005 שיחקה במשך שתי עונות בסדרה המצליחה "בטיפול" לצד אסי דיין. ב־2010 שיחקה במיני סדרה עטורת השבחים "נבלות", ע"פ ספרו של יורם קניוק לצד יהורם גאון, יוסי פולק, עוז זהבי ומיכאל מושונוב, ובסדרה "גירושים נפלאים" לצד אסי לוי ודב נבון. ב־2011 שיחקה בסדרה "2.3 בשבוע" לצד נועה תשבי ואורי פפר.
תיאטרון פלייבק.
החל משנת 2014 רובין עוסקת בתיאטרון פלייבק עם צוותים רפואיים, חינוכיים וטיפוליים, במסגרת "החברה מאיכילוב".
פיליפ נתנסון
פיליפ נתנסון (1933 – 15 במאי 2004) היה אחד מנידוני קהיר, שישבו בכלא המצרי בפרשה שכונתה "העסק הביש".
קורות חיים.
שנותיו המוקדמות וגיוס.
נתנסון נולד ב-1933 באלכסנדריה שבמצרים לאב רופא שיניים שהיגר לשם מווינה. בנעוריו למד בבית ספר קתולי, והצטרף לתנועת החלוץ, יחד עם ויקטור לוי חברו ובן גילו. בשנת 1951 שכנע לוי את נתנסון להצטרף לרשת הריגול שהקים במצרים אברהם דר, מטעם יחידה 131 של המודיעין הישראלי. נתנסון הגיע בחשאי לישראל ועבר שם הכשרה בחבלה ובצילום מודיעיני סמוי.
מבצע 'סוזנה' ומאסר.
ב-1954 הוטלה על הרשת המשימה לבצע פיגועים במוסדות ומתקנים אמריקאיים בקהיר, כדי לסכסך בין מצרים וארצות הברית (מבצע 'סוזנה'). על ביצוע הפעולה התמנה כאחראי אברי אלעד שנשלח למצרים, פגש בחברי הרשת, והורה להם לארגן חומרי נפץ להטמנה בספריות אמריקאיות. ב-23 ביולי נתנסון וחברו לוי החביאו מטען בנרתיק משקפיים ויצאו לדרך. בדרכם לביצוע המשימה, בכניסה לבית קולנוע מקומי ארבו להם בלשים מצריים, שידעו מראש על כוונתם, ולכדו את לוי. נתנסון ניסה להוציא את הנרתיק אך מטען הנפץ הופעל, ופצע אותו. הוא נלכד במקום ואחריו נלכדו כל חברי הרשת במהלך השבועיים הבאים. נתנסון החלים מהפציעה אך נותר עם צלקות מכוויות על גופו שלא הגלידו.
ב-11 בדצמבר 1954 נפתחו משפטי קהיר בהם הועמדו חברי הרשת לדין, גזרי הדין ניתנו ב-27 בינואר 1955 ונתנסון נידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
בשנת 1956, במהלך מבצע קדש נפלו בשבי הישראלי כ-5,000 שבויים מצרים. בינואר 1957 ניהלו ישראל ומצרים משא ומתן לחילופי שבויים, אולם ישראל לא העלתה כלל את נושא שחרור נידוני קהיר. ישראל שחררה את השבויים המצרים בפברואר אותה שנה.
לימים נחשד אברי אלעד כי היה סוכן כפול ומסר למצרים על כוונות הרשת. התברר גם כי נתנסון חשד בכוונותיו של אלעד, ודיווח על כך לחבריו, אך הם שכנעו אותו כי הוא חושד לשווא.
לאחר השחרור.
רק ב-1968, לאחר 14 שנים בכלא המצרי, שוחרר נתנסון יחד עם נדוני קהיר האחרים.
הוא הגיע לישראל בחשאי, דרך מדינה שלישית.
בארץ גויס לצה"ל, קיבל דרגת רב-סרן והטבות שונות. כמו כן למד עברית ובאולפן הכיר את רעייתו ברברה, עולה חדשה מדרום אפריקה.
הוא עבד תקופה קצרה כצלם העיתון במחנה, ולאחר מלחמת יום הכיפורים שב והצטרף לשרת במוסד.
פטירתו.
פיליפ נתנסון נפטר בישראל ב-15 במאי 2004 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו את אשתו ברברה, בן ובת.
ב-30 במרץ 2005 נערך טקס הוקרה, במהלכו מסרו הנשיא והרמטכ"ל תעודות הוקרה מטעם המדינה לנידוני קהיר שעדיין היו בחיים ולבני משפחותיהם של אלה שכבר נפטרו.
אריה סימון
אריה סימון (23 במאי 1913 – 2 בנובמבר 2002) היה איש חינוך ישראלי, חתן פרס ישראל לחינוך (תשל"ה-1975).
ביוגרפיה.
סימון נולד בשנת 1913 בעיר מיינץ שבגרמניה. כעבור שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס אביו לצבא ובמשך כארבע שנים שירת כקצין בחזית הצרפתית; מאחר שאמו לא יכלה לטפל בתינוק עקב מחלתה, הוא הועבר לחזקתם של סבתו וסבו, שממנו ספג הווי וערכים יהודיים.
למד בגימנסיה ההומניסטית בעירו והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "קדימה". למד משפטים באוניברסיטאות היידלברג ופרייבורג, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עבר ללמוד לשונות קלאסיות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל.
כעבור שנתיים, בשנת 1935, כשהיה בן 22, עלה לארץ ישראל, והשלים את לימודיו בסמינר למורים בבית הכרם. בשנת 1937, בעקבות הזמנתו של ד"ר זיגפריד להמן, צורף לסגל ההוראה של כפר הנוער בן שמן, ועבר להתגורר במקום.
בסתיו 1940, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התנדב סימון לפלוגת חי"ר בבריגדה היהודית, ובהמשך היה לקצין מודיעין של הגדוד הראשון שלה. בתום המלחמה פעל במחנות הפליטים של ניצולי השואה. ב-1946 התמנה לתפקיד פיקודי בחטיבת קרייתי ועד מהרה היה למפקד גדוד 43. באוגוסט 1947, לפני מלחמת העצמאות, עבר לשרת במטה הכללי של "ההגנה" (ואחר כך של צה"ל) כעוזר מיוחד של יגאל ידין לענייני מודיעין, בדרגת רב-סרן. לאחר ארגון אגף המודיעין על ידי חיים הרצוג מונה סימון לסגנו של בנימין גיבלי בש.מ. 1 - ענף המודיעין הקרבי. במסגרת תפקידו עסק באגף המחקרי וגיבש נוהלי עבודה ועקרונות מחקריים ששימשו את הבסיס התורתי של מערך המודיעין, והיה חבר משלחת ישראל למשא ומתן עם מצרים על הסכמי שביתת הנשק ברודוס. לתקופה קצרה שב לבן שמן ושימש מרכז בית הספר וחברת הילדים.