יולנד הייתה אשתו השנייה של אלכסנדר השלישי. אלכסנדר נישא לה לאחר מות בניו שנולדו לו ממרגרט מאנגליה, ולאחר מותה של מרגרט, על מנת שיוולד לו בן יורש. נישואי יולנד ואלכסנדר היו נישואים פוליטיים, שמטרתם לקרב בין סקוטלנד וצרפת מחד, ולהרחיק את סקוטלנד מהשפעת ממלכת אנגליה (מרגרט הייתה בתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה) מאידך.
יולנד ואלכסנדר היו קשורים בקשרי משפחה - שניהם היו צאצאי בית קושי - משפחת אצולה בעלת השפעה רבה בצרפת. אלכסנדר ויולנד נישאו ב-15 באוקטובר 1285 במנזר ג'דבורג.
אלכסנדר השלישי נפטר זמן קצר לאחר הנישואים, ב-18 במרץ 1286 בעת שרכב מאדינבורו לבקר את רעייתו ששהתה בקינגהורן. באותה זמן הייתה יולנד בהריון, ובכינוס הפרלמנט הסקוטי שנערך במנזר סקון ב-2 באפריל 1286 או ב-28 באפריל נבחרו עוצרים לשלוט עד להולדת הילד ולהגיעו לבגרות. יולנד הפילה את הילד, או, לפי מקורות אנגלים מאותה תקופה - כלל לא הייתה בהריון, או הייתה בהריון מדומה, ונכדתו של אלכסנדר השלישי, מרגרט, העלמה מסקוטלנד נבחרה כיורשת העצר.
נישואיה השניים.
בשנת 1292 נישאה יולנד לארתור, דוכס בריטני ונולדו להם שישה ילדים:
ארתור נפטר בשנת 1312, וירש אותו בנו ג'ון השלישי, דוכס בריטני (בנו מנישואיו הראשונים). יולנד נפטרה ב-2 באוגוסט 1330, ובנה הבכור ג'ון, ירש ממנה את התואר רוזן מונפור.
האנק מובלי
הנרי "האנק" מובלי (באנגלית: Henry (Hank) Mobley; 7 ביולי 1930 – 30 במאי 1986) היה סקסופוניסט ג'אז אשר ניגן בעיקר על סקסופון טנור. מובלי ניגן בעיקר בתקופת הבי בופ וההארד בופ ונחשב לאחד מהקולות המעניינים והחשובים של התקופה. לאונרד פד'ר כינה אותו "האלוף במשקל הבינוני של סקסופון הטנור" ("middleweight champion of the tenor saxophone") כיוון שסגנונו נע באמצע בין האגרסיביות של ג'ון קולטריין ("האלוף במשקל כבד") לרוגע של סטן גץ ("האלוף במשקל קל").
חייו.
אף על פי שנולד בג'ורג'יה רוב ילדותו חלפה בניו ג'רזי. הוא גדל בסביבה מוזיקלית, אמו, דודו וסבתו כולם היו פסנתרנים. לכן גם מובלי החל לנגן בפסנתר, אך בהגיעו לגיל 16 נטש את הכלי ועבר לסקסופון. כמו רוב סקסופוניסטי הטנור בתקופה שלפני קולטריין, גם מובלי הושפע מלסטר יאנג. נוסף אליו היה מובלי מאזין לסאני סטיט ולסאני רולינס וסגנונו הושפע מהם רבות. מלבד תקופה קצרה בתזמורת של פול גייטן אליה הגיע בזכות המלצה של החצוצרן לי מורגן, רוב הקריירה המוקדמת שלו עברה במועדון בינוני בגודלו בניו ג'רזי. במועדון זה הוא ליווה יחד עם הפסנתרן ולטר בישופ מוזיקאים שהגיעו לאזור, כולל מוזיקאים מפורסמים וחשובים כמו מיילס דייוויס, דיזי גילספי, בילי הולידיי ואף את גיבורו לסטר יאנג. באחד הערבים הגיע למועדון המתופף מקס רואץ' אשר התלהב ממובלי והזמין אותו להצטרף לחמישייה שלו.
ב-1954 לאחר כשנה עם רואץ' חזר מובלי לחוף המערבי. בתקופה זו הוא ניגן עם מוזיקאים שונים כגון גילספי, ג'יי ג'יי ג'ונסון ומילט ג'קסון. לקראת סוף השנה הקליט עם ארט בלייקי והוראס סילבר את האלבום "הוראס סילבר ומבשרי הג'אז" שהיה מהאלבומים הראשונים של ההרכב מבשרי הג'אז. מאוחר יותר בחייו הוא חזר וניגן עם הלהקה כבר כשהייתה בהנהגתו הבלעדית של בלייקי.
לקראת סוף שנות השישים מובלי החל לשקוע לסמים, דבר שהאט את הקריירה שלו, אך לא עצר אותה. מובלי עדיין הקליט אלבומים רבים עם דייוויס ואחרים וכן השתתף באלבום "A Blowing Session" של ג'וני גריפין יחד עם גריפין וקולטריין בתור הטנורים.
במקביל לעבודתו בהרכבים השונים מובלי הוציא מעל ל-20 אלבומים כמוביל בחברת בלו נוט.
באמצע שנות השבעים פרש מובלי בשל בעיה קשה בריאות. בערוב ימיו הוא עוד עבד מעט עם הפסנתרן דיוק ג'ורדן, וב-1986 הוא נפטר מדלקת ריאות.
לייזר אלקטרונים חופשיים
לייזר אלקטרונים חופשיים (באנגלית: Free electron laser או FEL) הוא מקור חזק של קרינה אלקטרומגנטית קוהרנטית. עקרון הפעולה שלו שונה מעקרון הפעולה של לייזר רגיל.
עקרון הפעולה.
מכשיר לייזר אלקטרונים חופשיים מורכב באופן עקרוני, ממאיץ חלקיקים המאיץ אלקטרונים למהירויות גבוהות ביותר, עד למהירויות יחסותיות, כלומר קרוב למהירות האור. קרן האלקטרונים מועברת דרך מגנט מסוג וויגלר (Wiggler) או אנדולטור (Undulator) הבנוי ממערך של מגנטים דו-קוטביים עוקבים, בעלי קוטביות משתנה. השדה המגנטי גורם לאלקטרונים לנוע במסלול סינוסואידלי, ועקב כך, לפלוט קרינה אלקטרומגנטית (פוטונים) כתוצאה מהשינוי בכיוון התנועה (תופעה המכונה קרינת בלימה - Bremsstrahlung). הקרינה הנפלטת בתהליך זה מכונה קרינה סינכרוטרונית. בקצות המגנט מוצבות לרוב מראות (המהוות מהוד), שתפקידן להחזיר את הפוטונים הנפלטים ולגרום להם לנוע קדימה ואחורה בדומה ללייזר רגיל. הפוטונים הנעים הלוך וחזור באזור בו נעים גם האלקטרונים, גורמים לפליטה מאולצת קוהרנטית, בדומה ללייזר הרגיל. ההבדל היחיד בין לייזר אלקטרונים חופשיים לבין לייזר רגיל, הוא העובדה שהאלקטרונים חופשיים ולכן האנרגיה הנפלטת (הקובעת את אורך הגל של הקרינה) אינה קבועה כמו למשל בלייזר גז, אלא תלויה באנרגיית האלקטרונים (מהירותם) ומאפיני השדה המגנטי המשתנה. כמו כן כאן כל אלקטרון פולט מיליוני פוטונים, חלק מהאנרגיה הקינטית שלו, לעומת פוטון בודד בלייזר רגיל. ההגברה (הפליטה המאולצת) לא מתקיימת בכל אורכי הגל שבשימוש. לרוב, לאחר המעבר במהוד מאטים את הקרן באמצעות מנגנון משמר אנרגיה, ולכן, זו איננה מתבזבזת.
הקרינה הנפלטת מהאלקטרונים מתקדמת במקביל לצידו הארוך של המגנט, והיא מקיימת אינטראקציה עם אלקטרונים אחרים במסלול התקדמותה. אינטראקציה זו גורמת לאלקטרונים מסוימים להאיץ ולאחרים להאט. כתוצאה מכך, האלקטרונים מסתדרים בקבוצות דחוסות (bunches) כשהמרחק ביניהן שווה לכפולה שלמה של אורכי גל, בדומה לתהודה. הסידור מביא ליצירת פליטה קוהרנטית של קרינה, כלומר הפוטונים הנפלטים מקבוצת אלקטרונים אחת מצטרפים לפוטונים הנפלטים מקבוצות אחרות.
תדר הקרינה הנפלטת מלייזר אלקטרונים חופשיים ניתן לכוונון בתחום רחב ביותר, המשתרע מגלי מיקרו, דרך תת-אדום, אור נראה, על-סגול, ועד קרינת X "רכה". הוא תלוי במהירות האלקטרונים ובמחזוריות השדה המגנטי במגנט. זאת בניגוד לרוב הלייזרים הרגילים שבהם תדר הקרינה הנוצרת תלוי בתכונות החומר בו מתרחש תהליך הלזירה, ואינו ניתן לכוונון (מלבד לייזרי צבע, בהם התחום הספקטרלי קטן בהרבה).
חסרונו של מכשיר לייזר זה הוא בגודלו ובמורכבותו. עם זאת, יתרון חשוב שלו נובע מפעולת המתקן תחת ריק, ולכן איבודי אנרגיה עקב התחממות החומר ותהליכים מבזבזים אחרים, הם מזעריים בהשוואה ללייזרים רגילים, בהם גורמים אלה מגבילים את היעילות האנרגטית של תהליך הלזירה.
היסטוריה.
ההמצאה והניסוי הראשון בנושא בוצע ב-1971, על ידי ג'. מ. ג' מאדיי (J.M.J. Madey) באוניברסיטת סטנפורד. מדידת הגבר ראשונה התקיימה רק ב-1976 (גם היא על ידי אותו צוות) באורך גל 10 מיקרון. אותו מתקן הופעל כמקור של קרינת 3 מיקרון ב-1977, וגרם להתעניינות מרובה בשטח המחקר החדש.
מתקנים קיימים.
בעולם מצויים כמה עשרות מתקני לייזר אלקטרונים חופשיים. באירופה מאוגדים 16 מתקנים בארגון גג המקיים קשר רציף בין כולם.
בישראל, מצוי לייזר אלקטרונים חופשיים באוניברסיטת אריאל, המופעל בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב ורפא"ל.
שימושים.
ללייזר אלקטרונים חופשיים שימושים מחקריים בתחומים רבים.
השימושים במתקן בישראל:
במתקני לייזר אלקטרונים חופשיים מועברת הקרן באמצעות מערכות שונות (צינורות, מעבירי גלים וכו') ל"נקודות שימוש" בהן משתמשים שונים (חוקרים, מוסדות חיצוניים שונים וכו') יכולים להשתמש בקרינה למטרותיהם השונות.
אברהם סטבסקי
אברהם סטַבסקי (5 בינואר 1906 - 22 ביוני 1948) היה פעיל בבית"ר
ובהעפלה. הועמד לדין באשמת רצח ארלוזורוב, וזוכה. נהרג מאש שנורתה על-ידי צה"ל על ספינת הנשק אלטלנה.
קורות חיים.
סטבסקי נולד לאיטה ואהרן-צבי, במשפחה בת חמישה ילדים בברסט ליטובסק (בריסק) שברוסיה הלבנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, ובין שתי מלחמות העולם בתחומי פולין). בבית הוריו קיבל חינוך מסורתי וציוני. עם תום לימודיו התיכוניים בשנת 1923, ניסה לעלות לארץ-ישראל כמעפיל, אולם נתפס בנמל גאלאץ שברומניה, וגורש על ידי השלטונות הרומניים לפולין. כעבור זמן קצר גויס לצבא הפולני, שבו הגיע לדרגת קצין. לאחרי סיום שירותו הקדיש עצמו לפעילות בתנועת בית"ר.
בשנת 1933 יצא שוב ללא אשרת עלייה לארץ-ישראל, אולם, הפעם קיבל רישיון-עלייה במשרד הסוכנות היהודית במרסיי.
משם עלה לארץ ישראל על סיפון האניה "שמפוליון" והשתלב בפעילות בית"ר וברית הבריונים בהנהגת אב"א אחימאיר.
רצח ארלוזורוב.
חיים ארלוזורוב היה מראשי תנועת העבודה וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1933 היה מעורב בארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל. הדבר גרר ביקורת חריפה מצד החוגים הרוויזיונסטיים; ארלוזורוב זכה לכינוי "ערל-זה-רב" (לשון נופל על לשון), ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר". המסע נגדו הגיע לשיאו במשפט: "העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו".