בספר (Understanding Women" (1983" אורבך ואייכנבאום מציגות תאוריה בתחום הפסיכולוגיה של נשים, בהסתמך על עבודתן במרכז לטיפול בנשים ("Women's Therapy Center") וטובעות לראשונה את הקונספט 'הילדה הקטנה שבתוכי' – "The little girl inside". הן טוענות שתרפיה פמיניסטית משמעותה לגרום לאישה לאהוב את "הילדה הקטנה שבתוכה" - שהפטריארכיה לימדה אותה לשנוא ולפחד ממנה - במטרה לאפשר לה לגדול ולצמוח לאישה עצמאית. אישה כזאת תהיה מסוגלת להכיל את צרכיה ולשלב בהצלחה טיפוח עצמי, לצד טיפוח צורכי אחרים. הן מדגישות את מרכזיותן של יחסי אימהות-בנות והשפעתם על "העצמי" המתפתח של בנות. באופן תת-מודע מעבירה האם לבת את רגשות השנאה העצמית ואת האופן בו היא מדחיקה את צרכיה, אותם למדה להכחיש על מנת לשרוד. הבת המזדהה עם אמה ועם תפקידה לטפח אחרים, מוותרת על הצרכים שלה ולומדת להיענות לצורכי אחרים (כמענה לצרכיה שלה, להתעלם מ"הילדה הקטנה שבתוכה"). אורבך ואייכנבאום כותבות על הקושי של נשים לקבל את גופן, מיתוס התלות הרגשית, הדילמה של המיניות הנשית והניסיון להבין ו"לתקן" חוויות של היקשרות והפרדות בעולמן של נשים. עוד הן דנות בתהליכי טיפול ובאתגרים העומדים בפני המטפל (תרפיסט) ומציגות גישות חדשות בפסיכותרפיה של נשים.
"The Impossibility of Sex".
הספר (The Impossibility of Sex" (1999" נכתב מזווית שונה. זהו אוסף של סיפורים בדויים מתחום התרפיה, שנכתבו מפרספקטיבה של המטפל. הסיפורים נשזרו בתאוריות ובדיון במושגי מפתח מתחום הפסיכולוגיה, לצד דיון גלוי לב בניסיון עבודתו של המטפל. על אף שמדובר במקרים בדויים, הם משקפים את המציאות האמיתית של לבטים יומיומיים, הרהורים והתנסויות בחוויית המטפל.
עיתונות.
במשך כעשר שנים היה לאורבך טור בעיתון הגרדיאן. כתיבתה בטור נסבה סביב "רגשות" בחיים הציבוריים והפרטיים. התכנים של הטור לוקטו ועובדו לשני כרכים ששמם: "מה באמת קורה פה" (What's Really Going On Here) ו"לקראת אוריינות רגשית" (Towards Emotional Literacy). אורבך ממשיכה לכתוב בעיתונים וכתבי עת, פעילה ומקדמת במרץ קמפיינים בחזיתות רבות.
ג'ואן דידיון
ג'ואן דידיון (5 בדצמבר 1934 – 23 בדצמבר 2021) הייתה סופרת אמריקאית. ברומנים ובמסות ספרותיות שחיברה, היא בחנה את התפוררותם של ערכים אמריקאיים ואת האי-סדר התרבותי, והתפרקותה של החברה ושל יחידים בתוכה הייתה רעיון חוזר ביצירתה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכה.
ג'ואן דידיון נולדה וגדלה בסקרמנטו, בירת מדינת קליפורניה, ארצות הברית, להוריה, פרנק ריס דידיון ואדואין דידיון. היא העידה על עצמה שהחלה לכתוב בגיל חמש, אבל שהחלה לראות עצמה סופרת רק לאחר פרסום יצירתה הראשונה. כילדה, קראה כל מה שהיה בהישג יד, ואף נאלצה לקבל אישור בכתב מאמה כדי לשאול ספרים מספריית המבוגרים, ובמיוחד ביוגרפיות. היא טענה שהייתה ילדה ביישנית ומופנמת, אשר נאבקה להתגבר על התכונות הללו באמצעות משחק ונאום בציבור.
אביה שירת בחיל האוויר של ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ובשל כך העתיקה המשפחה את מגוריה לעיתים קרובות, מה שהקשה על דידיון הצעירה להתמיד בלימודיה. בשנת 1943–1944 שבה משפחתה והשתקעה בסקרמנטו, אך אביה עצמו חי ועבד בדטרויט. דידיון כתבה בספר זיכרונותיה "Where I Was From" (2003) שהעקירות התכופות גרמו לה לחוש עצמה זרה תמיד.
בשנת 1956 סיימה דידיון את לימודיה לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת ברקלי. במהלך שנת הלימודים האחרונה שם, זכתה בתחרות מסות שארגן כתב העת ווג, והפרס היה משרה בצוות כתב העת.
קריירה.
במשך שנתיים בכתב העת "ווג" התקדמה דידיון מרעיונאית פרסומות לעורכת כתבות. באותה תקופה חיברה את הרומן הראשון שלה, "Run, River", שפורסם בשנת 1963. לאחר ששבה לקליפורניה עם בעלה, ג'ון גרגורי דאן, פרסמה ב-1968 קובץ מסות על החיים בקליפורניה, תחת הכותרת "Slouching Towards Bethlehem" בשנת 1979 פרסמה קובץ נוסף, בשם "האלבום הלבן", ובו מאמרים שפרסמה בשעתו בכתבי העת לייף, אסקווייר, Saturday Evening Post, הניו יורק טיימס, והNew York Review of Books.
בשנת 1970 פרסמה את ספרה "Play It As It Lays", שעלילתו מתרחשת בהוליווד, ובשנת 1977, את "ספר של תפילה פשוטה". בשנת 1983, חיברה מסה ארוכה בשם "סלוודור", לאחר שביקרה עם בעלה במשך שבועיים באל סלוודור. בשנת 1984 פרסמה את הרומן "דמוקרטיה", המתרחש על רקע המלחמה הקרה ומלחמת וייטנאם. ב-1987 פרסמה ספר בשם "מיאמי", אשר בוחן את קהילת המהגרים הקובניים במיאמי. בשנת 1992 פרסמה אוסף בן תריסר מאמרים גאוגרפיים תחת הכותרת "After Henry". בשנת 1996, פרסמה מותחן רומנטי בשם "The Last Thing He Wanted".
דאן ודידיון קיימו שיתוף פעולה הדוק במשך רוב הקריירה שלהם, וחלק ניכר מיצירתם היה משותף. דידיון חיברה עם דאן מספר תסריטים, ביניהם עיבוד לספרה "Play It As It Lays", ועיבוד לביוגרפיה של העיתונאית ג'סיקה סאביץ' לסרט שיצא תחת השם "Up Close &amp; Personal".
ב-4 באוקטובר החלה דידיון לחבר את ספרה "שנה של מחשבות מופלאות", אשר מגולל את תחושותיה לנוכח מות בעלה ומחלתה הקשה של בתם, קינטנה רו, והיא השלימה את כתב היד מקץ 88 ימים, בערב השנה החדשה. על אף השכול, לא שינתה את תוכניתה למסע קידום לספרה זה, וקיימה ראיונות והקראות פומביות רבות ברחבי ארצות הברית. היא טענה שהתהליך היה "מרפא" עבורה בתקופת האבל הזו.
בשנת 2006 הוציאה הוצאת Everyman's Library אסופה גדולה ממאמריה ומסותיה של דידיון, תחת הכותרת "We Tell Ourselves Stories in Order to Live". האסופה כוללת את כל התוכן משבעת ספרי המאמרים הראשונים שלה, ומצורף אליה מבוא מאת המבקר ג'ון לנארד.
בשנת 2007 החלה לעבד את ספרה "שנה של מחשבות מופלאות" למחזה יחיד, אשר הועלה בברודוויי בכיכוב ונסה רדגרייב ובהפקת סקוט רודין. דידיון העירה שעל אף חששות ראשוניים, הסתבר לה שסוגת הדרמה נוחה לה.
בשנת 2011, פרסמה ספר זכרונות בשם "Blue Nighs", בהוצאת קנופף. הספר עוסק בבתה של דידיון, קינטנה רו דאן, אשר מתה בדיוק לפני פרסום ספר הזכרונות הקודם, "שנה של מחשבות מופלאות". הספר עוסק במערכת היחסים ביניהן, ובמישור כללי יותר, בחרדות שחוותה דידיון כשהחלה לגדל את ילדתה, ובתהליך ההזדקנות.
בשנת 2015, שימשה תמונה של דידיון שצילם יורגן טלר במסע הפרסום של החברה הצרפתית סלין.
חיי משפחה.
כשעבדה בניו יורק בכתב העת "ווג", פגשה דידיון את בעלה לעתיד, ג'ון גרגורי דאן, עיתונאי בכתב העת "טיים". הם נישאו בשנת 1964 ועקרו ללוס אנג'לס, שם חיו כעשרים שנה.
במסה "האלבום הלבן" בכרך הנושא שם זה, תיעדה דידיון התמוטטות עצבים שחוותה בקיץ 1968. לאחר אבחון פסיכיאטרי, אובחנה כסובלת מורטיגו ובחילה. במקביל, אובחנה כלוקה בטרשת נפוצה.
בדצמבר 2003, בעוד בתה המאומצת של דידיון, קינטנה רו דאן, שכבה ביחידה לטיפול נמרץ, שרויה בתרדמת עקב הלם זיהומי שנגרם מדלקת ריאות, מת בעלה של דידיון מהתקף לב בזמן שסעד. על אף שהחלימה בשנת 2004, מתה קינטנה רו מדלקת לבלב חריפה באוגוסט 2005, במהלך מסע קידום המכירות של ספרה של דידיון, "שנה של מחשבות מופלאות". קינטנה רו הייתה בת 39 במותה.
דידיון נפטרה ב-23 בדצמבר 2021.
סרס
גביע דייוויס 1992
גביע דייוויס 1992 הייתה התחרות ה-81 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 92 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-2 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת צרפת הודחה בסיבוב השני. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת ארצות הברית לבין נבחרת שווייץ בפורט וורת'. הוא הסתיים עם התוצאה 1:3 לטובת ארצות הברית שניצחה בתחרות בפעם ה-30 בסך הכול.
משחקי הבית העליון.
העברות לקראת שנת 1993.
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס.
בשנת 1992 נבחרת ישראל שובצה בבית אירופה ושיחרה במשחקה הראשון נגד נבחרת הונגריה.
בעקבות ניצחון זה, נבחרת ישראל נפגשה עם נבחרת ספרד על הזכות לעלול לבית העליון.
בעקבות הפסד זה, נבחרת ישראל נותרה בבית אירופה ולא עלתה לבית העליון
צבא לוקסמבורג
צבא לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerger Arméi, בצרפתית: Armée luxembourgeoise, בגרמנית: Luxemburger Armee) הוא שמם של הכוחות המזוינים בלוקסמבורג. ללוקסמבורג אין חיל ים, מכיוון שהמדינה מוקפת יבשה, וגם אין חיל אוויר, על אף שלצבא יש כלי טיס. הצבא שולב לתוך הכוח הציבורי (Force Publique) אשר כלל את המשטרה והז'נדרמריה. הז'נדרמריה שולב לתוך פעילות המשטרה בשנת 2000. החל משנת 1967 הגיוס לצבא על בסיס התנדבות בלבד. כוח האדם של הצבא נאמד ב-450 חיילי קבע, 340 טירונים שהתגייסו ו-100 אזרחים. התקציב הכולל של הצבא הוא 369 מיליון דולר.
הצבא הוא תחת פיקוד אזרחי, מפקד הכוחות הוא הדוכס הגדול, המפקד המקצועי שעומד בראש הצבא הוא ראש ההגנה. הוא כפוף לשר ההגנה בממשלה. הדוכס הגדול וראש ההגנה הם הגנרלים היחידים בצבא.