פרחי ההרדוף חסרי צוף לחלוטין וחסרי צוּפנים, מה שמפריך את הטענות הרווחות בספרות ובאינטרנט, בדבר אפשרות להרעלה מאכילת דבש שמקורו בצוף פרחי ההרדוף. לא קיים תיעוד מהימן של מקרה שבו דבש הכיל רעלנים של הרדוף במידה משמעותית. פרחי ההרדוף באוכלוסיות הבר בישראל אינם מדיפים ריח שאפשר להבחין בו, גם לא בשעות הערביים. אך ישנן אוכלוסיות ריחניות בארצות אחרות ואף בזני הגינון בארץ. רק לפרחי הזן התרבותי, בעל הפרחים "המלאים" (מוכפלי כותרת) יש ריח נעים, וריבוי עלי הכותרת בא על חשבון האבקנים.
מנגנון האבקה.
הפרחים נפתחים בשעות הבוקר המאוחרות בין תשע לשתים עשרה ונשארים פתוחים לרווחה כל הלילה, מה שמצביע על האבקת יום. הפרחים הזקנים נושרים בשעות הבוקר. הפרח הצעיר בעל עטרה לבנבנה משתנה בפרח בוגר לצבע ורוד. שני מחקרים בדקו את מנגנון ההאבקה של פרחי ההרדוף באוכלוסיות טבעיות בספרד ובישראל, והעלו ממצאים דומים האבקה בהרדוף היא האבקה עצמית בעקבות ביקורי מאביקים מזדמנים. הכותרת הוורודה וגודלה מהווה פרסומת בולטת למשיכת מאביקים גדולים מרחוק. אך, פרחי ההרדוף הם חסרי צוף לחלוטין וצופנים ואף האבקה שלהם מעטה ואינה זמינה לאיסוף בשל מבני המאבקים, כך שחרק מאביק אינו זוכה לתגמול כלשהו מהפרחים. בסקרים שנערכו בשנים 1991–1994 נמצא, שהפרחים זוכים לביקורי מאביקים מעטים מאד. עם זאת, פרחים שכוסו על ידי החוקרים כדי למנוע ביקורי מאביקים לא חנטו פירות מה שמצביע על מנגנון אבקה עצמית, המצריכה ביקור חרקים. ממצאים אלה ואחרים מרמזים על מנגנון של האבקת רמייה אבל מאולצת (בעל כורחו), אולי בשל אובדן המאביק שלו וסיבות עלומות אחרות או שמא הוא רמאי מקדמא דנא אשר חיקה צמח אחר בסביבתו - צמח שאינו קיים כיום.
פירות והפצה.
בתפרחות שופעות יש 5 עד 15 פרחים בראש הענף. רק כ-8% מהפרחים בממוצע לשיח חונטים פירות. אחוז חנטה לא נמוך בהשוואה לשיחים ולעצים אחרים, אשר מייצרים צוף בפרחיהם ומואבקים על יד חרקים. באוכלוסיית הבר של ההרדוף חונטות התפרחות כ-1–2 פירות לתפרחת. הפרי גלילי, מוארך, יבש, צבעו ירוק ואורכו 10 עד 18 ס"מ ובנוי משתי מפוחיות. הפרי מתפתח כלפי מעלה או כלפי מטה. הפירות מגיעים לבגרות כ-40 עד 45 ימים לאחר ההאבקה. כאשר המפוחית מתייבשת וצבעה הופך לחום היא נוטה למטה, הקשוות שלה משתזרות והיא נפתחת לאורכה ומשחררת זרעים רבים, בין 40 ל-300. זרעים אלה מכוסים שערות ארוכות, וציצת שערות ארוכות יותר בקצה הזרע משמשת כאמצעי יעיל להפצתם ברוח. אך, אחוז גדול יחסית מהזרעים צונח קרוב לצמח האם. האמצעי העיקרי לפיזור הוא באמצעות מים במהלך העונה הגשומה. הזרעים יכולים לצוף לפרקי זמן ארוכים ואף לנבוט תוך כדי ציפה; הנביטה קרובה ל-100%. שתילים יכולים גם לצוף, ולהישאר שקועים עד 5 חודשים ולהתבסס רק אם עומק המים נמוך מ-10 מ"מ. הישרדות הנבטים נמוכה; רובם מתים באתרים פתוחים, משום שהם זקוקים למקומות לחים ומוצלים. כ-46% מהשתילים מתים במהלך האביב והקיץ עקב ייבוש. הצפות כבדות הן גם גורם לתמותה של שתילים מבוססים.
ניתן למצוא פירות בכל עת של השנה בכל האזורים בעולם, והפצתם חלה בסוף הקיץ ובסתיו ומתרחשת בשיא העונה הגשומה.
מקור השם של הצמח.
שמות הרדוף הנחלים בשפות השונות מקורם ממאפייני איבריו, מרעילותו, מדמיונו לצמח אחר, מבית גידולו, או משאילתו משפה אחרת. השם המדעי Nerium נגזר מ-Neros ביוונית, שפירושו לחות או מים, והוא מעיד על סביבתו הטבעית של ההרדוף במקומות לחים. שם המין Oleander מקורו בשם הרומי, ורומז על דמיון הצמח ועליו לזית (Olea). לפי גרסה אחרת שם המין נגזר מהצירוף של שתי מלים ol שפירושו להרוג ו-andros שמשמעו אדם, זאת על שום רעילותו הרבה של הצמח. עד היום באזור הווזוב באיטליה ההרדוף נקרא "fiori di morto", כלומר "פרח המוות".
השם העברי הרדוף אינו נזכר בתנ"ך ומופיע לראשונה בתקופת המשנה והתלמוד, בהם הוא נזכר גם בשמות דומים: הרדופני (), הירדוף, ארדוף, ארדפנה. שמות אלו, כמו גם השם הערבי דִפלֶה, הם שיבושים של השם היווני הקדום רודודפנה (Rhododaphne), שפירושו "ורד הדפנה", כינוי שדבק בצמח משום שפרחיו דומים לפרחי ורד ועליו לעלים של ער אציל ("עץ הדפנה"). מהחיבור בין ורד ודפנה נגזרים שמותיו בכמה שפות אירופיות, כגון צרפתית (Laurier rose), גרמנית (Rosenlorbeer), באנגליה הוא נקרא גם "ורד העמקים" (Rose bay) ועוד. השם הספרדי Adelfa הוא שיבוש מהשם הערבי א-דפלה.
יש המשערים כי הוורד (או בתרגומים אחרים "שושנה"), הנזכר בספר בן סירא כצמח הגדל ביריחו: "כארז התרוממתי בלבנון וכברוש בהרי החרמון. כתמר התרוממתי בעין גדי וכשתילי ורד ביריחו" (בן סירא כ"ד, י"ג-י"ד), הוא צמח ההרדוף הגדל בר על גדות הירדן בבקעת יריחו. חוקר ארץ ישראל האנגלי הנרי בייקר טריסטראם העלה סברה, בספרו "Natural History of the Bible", כי הכוונה לצמח הרודודנדרון, אולם אפשרות זו נפסלה משום שהרודודנדרון כלל אינו צומח בארץ.
מהדמיון בין ההרדוף לוורד נגזר כינוי נוסף שלו: בפי הערבים בישראל הוא מכונה "ורד החמור" (וָרְדְ אֶלְ-חְמַאר, ورد الحمار). משום מרירותו ורעילותו ניתן בערבית שם נוסף "רעל החמורים" (סַם אֶלְ-חְמַאר, سم الحمار), באיטלקית "קוטל החמורים" (Amazza l'assino), בפרסית "רעל החמורים" ובלטינית "הורג החמורים" וביוונית "דפנה מרירה" (picrodaphne).
השם הנפוץ בהודו ובמקומות אחרים להרדוף הנחלים הוא "Nerium" "indicum (הרדוף הודי, Karavira), הנחשב, עד לא מזמן, כאחד המינים של ההרדוף. היום ידוע שמדובר בהרדוף הנחלים."
השם "הרדוף" ניתן לצמח "Nerium oleander" במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 206) משנת 1930 על סמך השם "הירדוף" ו"הרדפוני" ב ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 610. בשנת 2003 השם "הַרְדּוּף הַנְּחָלִים" ושם המשפחה "הַרְדּוּפִיִּים" נוספו למילון זה באופן רשמי על ידי ועדה, שכוננה האקדמיה ללשון העברית בשנת 1993, ואושרו בילקוט הרשומות 5281.
מוצא.
הרדוף הנחלים הוא צמח ים תיכוני בעוד שאר המינים ממשפחת ההרדופיים הם צמחים טרופיים וסובטרופיים. הוא נחשב למין ים תיכוני קדום, שריד מתקופה הֲמִיּוֹקֶן שבה הצמחייה הטרופית הייתה נפוצה באזור הים התיכון.
מפתיעה העובדה כי ההרדוף נפוץ בטבע במעונות לחים, אולם לעיתים קרובות הוא נשתל ואף משגשג במקומות יבשים יותר, וכצמח תרבות הוא נחשב כצמח חסכוני במי השקיה. התשובה לתופעה זו קשורה באבותיו של ההרדוף. כל קרוביו של ההרדוף הם צמחים של האזורים הטרופיים ושוליהם באפריקה ובדרום אסיה. חלקם, אלו שהיו בעלי התאמה ליובש עונתי קיצוני, נבררו בתהליכי מיון כאשר האקלים התייבש כדוגמת האדניון נפוח (obesum Adenium) ממשפחת ההרדופיים. זהו שיח קטן בעל בסיס מעובה האוגר מים, צמח הנפוץ במעונות יבשים מדרום אפריקה ומדגסקר ועד לדרום חצי האי ערב. נראה כי בתקופה מסוימת תפוצתו הייתה נרחבת עוד יותר והגיעה עד לאגן הים התיכון, מאוחר יותר השתנו תנאי האקלים באזור זה והאדניון התמיין להרדוף. וזה האחרון ירש את העמידות ליובש מהאדניון היובשני, וכל זאת למרות שהוא גדל ונפוץ במיוחד במעונות לחים ותכונת העמידות ליובש אינה באה לביטוי מלא בטבע. הצמחים כה קרובים עד כי ניתן להרכיב אותם - בארץ מרכיבים את האדניון הרגיש ללחות ולקור על ההרדוף העמיד יותר לתנאים המקומיים.
תפוצה בעולם.
התפוצה של הרדוף הנחלים, הצומח בר, משתרעת בכל אגן הים התיכון עד למערב ההימלאיה. תפוצתו משתרעת בארצות מערב הים התיכון (ספרד פורטוגל וצרפת), בארצות צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה תוניס, לוב, מלבד מצרים) עם חדירה משמעותית עד ניז'ר, בארצות דרום אירופה (איטליה יוון, אלבניה, סלובניה), בטורקיה ובמזרח הים התיכון (סוריה לבנון, ישראל וירדן). תפוצתו ממשיכה מזרחה ודרומה לעיראק, אירן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, נפאל, מיאנמר. מלבד זאת, תפוצתו מגיעה לחופי מפרץ עומאן של חצי האי ערב (עומאן, ערב הסעודית, האמירויות). התפוצה כוללת את האיים בים התיכון: קפריסין, כרתים, סרדיניה, סיציליה, מלטה, קורסיקה, האיים הבלאריים והאיים במזרח הים האגאי.
הרדוף הנחלים, הגדל בתרבות כצמח נוי, נפוץ באזורים של אפריקה (סהרה המערבית, אתיופיה, אריתריאה, קניה, קמרון, זימבבואה, דרום אפריקה, זנזיבר), בתת-היבשת ההודית ובמזרח אסיה (בנגלדש, אינדונזיה, קוריאה, סין, יפן). הרדוף הנחלים אוקלם גם ביבשות אחרות בארצות הברית (אלבמה, ארקנסו) שבצפון אמריקה ובמרכז ובדרום אמריקה (ברזיל, מקסיקו, קמרון, צ'ילי, במרכז ומזרח מקסיקו), במזרח אוסטרליה, בפולינזיה הצרפתית, בניו זילנד ובמדגסקר. וכן הוא ניטע באיי מיקרונזיה (האיים הקנריים, האיים האַזוֹרִיים והאיים מדיירה). הרדוף הנחלים מדווח כצמח פולש בעייתי, הדוחק צמחים מקומיים: בדרום אפריקה, הוואי (ארצות הברית), אוסטרליה, ניו זילנד וניו (Niue). הוא גם מדווח כפולשני בשני פארקים לאומיים בארצות הברית: הפארק הלאומי עמק המוות בקליפורניה והפארק הלאומי לייק מיד (Lake Mead National Park) בנבאדה, ואף בפלורידה אך ללא פרטים נוספים. הוא דווח כפולש פוטנציאלי בקובה.
תפוצה בארץ ישראל.
הרדוף הנחלים, הגדל בר, נפוץ בכל החבל הים תיכוני של ישראל, במיוחד בתחום הסמוך למדבר, במרבית חלקה הצפוני (למעט צפון רמת הגולן והחרמון), לאורך מישור החוף עד אשקלון, ובחבל ההר עד לדרום הרי יהודה, להוציא את מדרונותיהם המזרחיים של הרי שומרון (מצוי בנחל ייטב (ואדי עוג'ה)) והרי יהודה. אם כי, תפוצתו חודרת דרומה למדבר יהודה.