צ'ארלס ברני נולד בשרוסברי ונשלח ללמוד בצ'סטר. מורו הראשון למוזיקה שם היה אדמונד בייקר, נגן העוגב בקתדרלה ותלמידו של ג'ון בלואו. בשובו לשרוסברי בגיל חמש-עשרה, המשיך ברני את לימודי המוזיקה בשלוש השנים הבאות אצל אחיו החורג, ג'יימס ברני, נגן עוגב בכנסיית סנט מרי ואחר נשלח ללונדון, שם למד שלוש שנים אצל תומאס ארן.
ברני כתב מוזיקה ל"אלפרד" של תומסון, שהופקה בתיאטרון דרורי ליין ב-30 במרץ 1745. ב-1749 התמנה לנגן עוגב בכנסייה ברחוב פנצ'רץ' בלונדון וכן הוזמן לנגן בצ'מבלו ב"קונצרטים החדשים" שאך זה נפתחו ב"קינגס ארמס" שבקורנהיל. באותה שנה התחתן, אך אשתו מתה בשנת 1761, ובשנת 1769 נישא בשנית. בתקופת שהותו בלין שבנורפוק, לשם עבר מסיבות בריאות, החל להגות בכתיבת היסטוריה כללית של המוזיקה. בשנת 1760 חזר ללונדון, בריא ושלם, עם משפחה צעירה. בתו הבכורה הפתיעה בגיל שמונה את הקהל בהישגיה כצ'מבליסטית. הקונצ'רטי לצ'מבלו שברני פרסם זמן קצר אחרי שובו ללונדון התקבלו בהתפעלות. ב-1766 הפיק בדרורי ליין תרגום ועיבוד לאופרה של ז'ן ז'ק רוסו, "נביא הכפר" (Le Devin du Village), שאותה כינה "האיש הערמומי" (The Cunning Man).
אוניברסיטת אוקספורד העניקה לברני ב-23 ביוני 1769 תואר דוקטור למוזיקה ואת הכבוד שבביצוע יצירתו, מזמור תפילה שכלל אוברטורה, קטעי סולו, רצ'יטאטיבים ומקהלות, בליווי אינסטרומנטלי. מלבד מזמור זה כתב גם מזמור ווקאלי לשמונה קולות, שלא בוצע. התעניינותו באסטרונומיה הובילה לפרסום, ב-1769, של "חיבור מקדים להיסטוריה של כוכבי שביט". בתוך כל עיסוקיו המקצועיים, לא שכח ברני את יעדו העיקרי - "היסטוריה של המוזיקה". הוא החליט לצאת למסעות בעולם ולאסוף חומר שלא יימצא לו בבריטניה. נאמן להחלטתו, עזב את לונדון ביוני 1770, עמוס מכתבי המלצה, ויצא למסעותיו אל פריז, ז'נבה, טורינו, מילאנו, פדובה, ונציה, בולוניה, פירנצה, רומא ונאפולי. תוצאות חקירותיו פורסמו כ"מצבה הנוכחי של המוזיקה בצרפת ובאיטליה" (1771). סמיואל ג'ונסון, בהתייחסו לספרו הוא, מסע לאייה המערביים של סקוטלנד נתן ביטוי להערכתו הרבה לספרו של ברני במילים, ",המסע המוזיקלי' של הברנש המוכשר הזה, ברני, עמד לנגד עיני."
ביולי 1772 חזר ברני ליבשת אירופה להמשיך במחקרו ואז, לאחר שובו ללונדון, הוציא לאור את מסקנות מסעותיו תחת הכותרת "מצבה הנוכחי של המוזיקה בגרמניה, ארצות השפלה והרפובליקה של הולנד" (1773). ב-1773 נבחר כעמית באגודה המלכותית.
בשנת 1776 הופיע הכרך הראשון (במתכונת קוורטו) של המיזם רב השנים, "היסטוריה של המוזיקה". ב-1782 הוציא ברני את הכרך השני וב-1789 את השלישי והרביעי. על אף ביקורת מצד פורקל בגרמניה והישועי הספרדי לשעבר, רקואנו, שתקף בספרו "Saggj sul Ristabilimento dell' Arte Armonica de' Greci e Romani Canton" (פארמה, 1798) את דברי ברני על המוזיקה של יוון העתיקה וכינה אותו "lo scompigliato Burney", "היסטוריה של המוזיקה" זכה בסך הכל לקבלת פנים חיובית. מסעו הראשון של ברני תורגם לגרמנית בידי אבלינג ויצא בדפוס בהמבורג בשנת 1772 והמסע השני תורגם בידי בודה ויצא, גם הוא בהמבורג, ב-1773. תרגום הולנדי של מסעו השני, הצירוף הערות של י. ו. לוסטיג, נגן עוגב בחרונינגן, יצא שם ב-1786. "עבודת מחקר על המוזיקה של הקדמונים", בכרך הראשון של ה"היסטוריה" של ברני, תורגמה לגרמנית בידי יוהאן יואכים אשנבורג ויצאה בדפוס בלייפציג ב-1781. ברני נעזר בעבודתו במידה רבה בשני הכרכים הראשונים של "סטוריה דלה מוזיקה", מחקרו הלמדני עד מאוד של האב ג'ובאני בטיסטה מרטיני (בולוניה, 1757-1770).
בשנת 1774 כתב ברני "תוכנית לבית-ספר למוזיקה". בשנת 1796 פרסם את "זכרונותיו ומכתביו של מטסטאזיו".
לקראת סוף חייו קיבל ברני תשלום של 1000 לירות שטרלינג על כתיבת כל הערכים המוזיקליים שאינם שייכים לתורת הטבע ולמתמטיקה בשביל האנציקלופדיה של ריז. ברני מת בצ'לסי, שם עבד כנגן עוגב והתגורר משנת 1783, ונקבר בחלקת הקברות של צ'לסי קולג'. לוח זיכרון הוקדם לכבודו בכנסיית וסטמינסטר.
ברני היה מעורה בחוגי האמנים ואנשי הספרות ידועי השם של זמנו. ג'ושוע ריינולדס צייר את דיוקנו ודמותו מופיעה בציור "התמז" של ג'ון בארי. הוא שקל לכתוב ביוגרפיה של ידידו סמיואל ג'ונסון, אך נסוג לנוכח קהל הביוגרפים שכבר הציפו תחום זה.
עתיקות
צ'רלס ברני
הטבח במינכן
אי טיים
המרכז הרפואי סוראסקי
המרכז הרפואי ת&quot;א
גטו קובנא
גיטו קובנה
גיטו ביאליסטוק
גיטו לבוב
גיטו ורשה
מרד גיטו ורשה
גיטו לודז'
גיטו מינסק
גיטו טרזיינשטט
גיטו טרזיינשטאט
גטו טרזיינשטאט
טרזיינשטאט
גיטו קרקוב
גיטו קראקוב
אלמוג (יישוב)
סיפור בתוך סיפור
סיפור בתוך סיפור היא טכניקה ספרותית בה סיפור אחד מסופר במסגרת עלילתו של סיפור אחר. זהו מקרה פרטי של סיפור מסגרת. ניתן לראות שימוש בטכניקה זו במגוון ז'אנרים ומדיומים, למשל רומנים, מחזות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ואף טקסטים פילוסופיים.
סוגים.
סיפור בתוך סיפור יכול להופיע באחת משלוש הדרכים הבאות:
במקרה 2 ייתכן שסופר אחר ייקח את חלקי הסיפור וימלא את החללים על מנת ליצור סיפור שלם.
שימוש בז'אנרים שונים.
רומן מסגרת.
סיפור המסגרת יכול להיות שולי למדי, ולעיתים אף מהווה תרוץ בלבד לאיגודם של כמה סיפורים שונים ובלתי קשורים זה לזה, כמו ה"דקאמרון" של ג'ובאני בוקאצ'ו, "סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר, או "סיפורי אלף לילה ולילה", בהם עיקר העניין הוא בסיפורים עצמם. טכניקה דומה שימשה את יוצרי סדרת הטלוויזיה "סיפורי עמים", בה הקשר היחיד בין פרקי הסדרה היה המספר עצמו וכלבו הנאמן.
הצגה בתוך הצגה.
השימוש הראשון בטכניקה זו בתיאטרון היה ככל הנראה על ידי תומאס קיד ב"טרגדיה הספרדית" בסביבות 1587, שם המחזה הוצג בפני קהל של שתי דמויות שהגיבו על המתרחש. אחד השימושים המפורסמים ביותר בטכניקה זו נעשה במחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, שם הנסיך המלט פונה אל קבוצת שחקנים נודדת בבקשה שיציגו את "רצח גוזנגו" בשל דמיונו של המחזה לרצח אביו בידי דודו קלאודיוס, והמלט אף מוסיף תכנים משלו למחזה על מנת לחדד את הקשר ביניהם, מתוך תקווה שהצגת המחזה בפני קלאודיוס תגרום לו להגיב באופן שיחשוף את אשמתו ללא עוררין. שייקספיר השתמש בטכניקה זו גם במחזות "עמל אהבה לשווא" ו"חלום ליל קיץ".
טכניקה זו שימשה מחזאים רבים, כמו טום סטופארד שבמחזה "הדבר האמיתי" נקט בגישה מתוחכמת בה הקהל ראשית איננו מודע לכך שהוא צופה בהצגה בתוך הצגה. ברטולט ברכט השתמש בטכניקה במחזות "מעגל הגיר הקווקזי" ו"אדם הוא אדם". חנוך לוין גם כן הכביר להשתמש בטכניקה זו, באופן הברור ביותר במחזות "חפץ" ו"הבכיינים", במסגרתם הופיעו ההצגות "משחקי חפץ" ו"ייסורי אגממנון ומותו" בהתאמה, אך לעיתים גם בצורה מרומזת יותר, כמו במקרה מופעי הקרקס המשולבים ב"יסורי איוב".
וריאציות ורמות מורכבות.
לעיתים מתקיים מצב בו יש יותר מרמה אחת של מורכבות, ובסיפור הפנימי עצמו נמצא סיפור פנימי נוסף. במקרים אחרים ייתכן שההפרדה בין סיפור המסגרת לסיפור הפנימי איננה חד משמעית או משתנה ככל שהנרטיב מתקדם. בספרו של איטלו קאלווינו, "אם בלילה חורפי עובר-אורח" מופיעים הפרקים הראשונים של לא פחות מעשרה ספרים שונים, שהדמות הראשית מנסה לקרוא אך בכל פעם מנועה מלעשות זאת מסיבות שונות. לבסוף מתגלה שאף שמות הספרים שהדמות הראשית מנסה לקרוא מתאימים זה לזה ויחד יוצרים משפט (או פואמה) העומד בעצמו כמעין סיפור קצר.
לעיתים הטקסט החיצוני והפנימי מוצגים באופן כמו-אקדמי כיצירה ספרותית והערות המנתחות אותה. הדוגמה המוקדמת ביותר לז'אנר זה היא יצירתו של ולדימיר נבוקוב "אש חיוורת". רומן זה מורכב מפואמה בת 999 שורות שלכאורה נכתבה על ידי אקדמאי בשם ג'ון שייד, ופרשנות ליצירה זו על ידי שכנו צ'ארלס קינבוט, אשר איננו טורח לנתח את היצירה באופן נאמן, ובמקום זאת מתמקד בסיפור שלו עצמו ובחברות שלו עם שייד (שייתכן וכלל לא התקיימה בעיניו של שייד). במקביל קינבוט מספר על המלך הגולה של זמבלה שברח ממדינתו לאחר שמהפכנים סובייטים השתלטו עליה. קינבוט מוצא רמזים לסיפורו של המלך בפואמה של שייד, אף על פי שאלה לרוב קלושים למדי, וטוען ששייד כתב את הפואמה לאחר שקינבוט סיפר לו את סיפורו של המלך. קינבוט אף מספר על קורותיו של המתנקש גראדוס שנשלח להרוג את המלך הגולה שנמלט לארצות הברית ובטעות הורג את שייד (לאורך הספר קיימים רמזים רבים לכך שקינבוט הוא למעשה המלך הגולה, אך ייתכן שכל הסיפור הומצא על ידי קינבוט).
דוגמאות נוספות.
סיפורי עם.
סיפורי עם רבים עושים שימוש בטכניקה זו, בהם ניתן למנות למשל את סיפורי מעשיות משנים קדמוניות של נחמן מברסלב ובו מבנים משוכללים של סיפורים בתוך סיפורים.
מוחמד עלי פהמי
מוחמד עלי פהמי (בערבית: محمد علي فهمي; 11 באוקטובר 1920 - 12 בספטמבר 1999) היה מפקד מפקדת ההגנה האווירית המצרית ממאי 1969 עד ינואר 1975. תחת פיקודו עובה מערך טילי הקרקע-אוויר שהסב אבדות קשות לחיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. בינואר 1975 נתמנה לרמטכ"ל צבא מצרים, תפקיד שכיהן בו עד אוקטובר 1978.
תחילת הקריירה הצבאית.
פהמי נולד במחוז אל-גיזה. הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית וסיים אותה ב-1939. ב-1948 הוא נטל חלק במלחמת העצמאות כחלק מחיל המשלוח המצרי. ב-1959, לאחר שהשתתף גם במלחמת סיני, הוא סיים את המכללה לקציני מטה. הוא המשיך להתקדם בסולם הדרגות וב-1965 סיים גם הכשרה באקדמיה הצבאית על שם לנין במוסקבה. ב-1966 מונה למפקד בסיס של ההגנה האווירית וב-1969 למפקד מפקדת ההגנה האווירית.
מלחמת ההתשה.