מְלֶאכֶת הַדָּשׁ היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת, שמהותה פירוק תבואה מקליפתה. הדרך המסורתית להפרדת גרגרי הדגן, החיטים והשעורים, מקליפתם (דישה), הייתה בשטיחת אלומות התבואה על האדמה, והעברת בהמת משא הרתומה למורג על שכבות התבואה, ובכך גרמו להפרדת המוץ מגרגרי הדגן, החיטים או השעורים. מלאכת מפרק היא תולדה של מלאכת דש. דוגמה למלאכות שאסורות משום מפרק: חובל כאשר הוא צריך לדם, משום פירוק הדם מהרקמה, חולב משום פירוק החלב מהדד, וסחיטת פירות משום פירוק המיץ מהפרי.
דברים האסורים משום מלאכת דש.
פירוק קליפת קטניות יבשים אסורה משום מלאכת דש. יש אומרים שאסורה אף בשינוי.
פיצוח אגוזים בשבת לצורך אכילתם מיידית, מותר. למרות שלכאורה פיצוח האגוזים הוא דישה, שהרי הוא מפרק את האוכל מתוך הקליפה, מ"מ אין בזה איסור ‘דש’. מפני שמלאכת ‘דש’ היא מלאכה שעיקרה נעשית בשדה, ולא לקראת האכילה, כדוגמת הוצאת גרגירי התבואה מן השיבולים לקראת מכירתם או הבאתם לטחינה. וכן הוצאת שעועית או אפונים מתוך תרמיליהן לקראת שיווקם לרבים. לכן, אגוזים, שהם פרי שאין רגילים להוציאו מקליפתו בגמר תהליך איסופו, אלא בשעת אכילתו, אין בו מלאכת ‘דש’. מסיבה זו, אגוזים שרגילים לפצחם לקראת האוכל, אין בפיצוחם איסור ‘דש’. כמו כן, מותר לקלף בוטנים מקליפתם העבה ומקליפתם האדומה הדקה, על מנת לאוכלם באופן מיידי.
שקדים גדלים עם שתי קליפות, החיצונית ירוקה, והפנימית קשה. רגילים למכור את השקדים כשהקליפה הקשה עדיין עליהן, אך לאחר שהסירו מהם את הקליפה הירוקה. מסיבה זו, אם השקדים מקולפים מקליפתם הירוקה לפני השבת, מותר לקלף בשבת שקדים מקליפתם הקשה כדי לאוכלם, סמוך לאכילתם. אבל אם השקדים נותרו גם עם קליפתם הירוקה, אסור להסירה מפני איסור ‘דש’ (רמ”א שיט, ו, מ”ב כד). יש שכתבו שמותר לקלף שקד אחד ולאוכלו, ואח”כ לקלף שקד נוסף ולאוכלו, שהואיל והוא מקלף בכל פעם שקד אחד בלבד ואוכלו, אין קילופם כדרך מלאכת ‘דש’ אלא כדרך אכילה (כלכלת שבת).
איסור סחיטה - מתולדות דש.
סחיטת זיתים וענבים, נחשבת לתולדה של מלאכת דש, מכיוון שהיא דומה למלאכה זו, שהיא - פירוק התבואה שהיא אוכל מהפסולת שהיא השבולת, ומהותה - פירוק שני דברים חלוקים זה מזה ומדובקים זה בזה, האחד מתוך חבירו המכסה עליו.
זיתים וענבים.
החילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות הוא, מפני שבעבר רק שמן ויין היו המשקים הנעשים מפירות, ולכן רק להם יש שם משקה, אבל מיץ של שאר פירות לא היה נחשב כמשקה, ולכן ייצור משקה כזה היא כהפרדת אוכל מאוכל.
סחיטת תותים ורימונים.
למרות זאת אסרו חז"ל לסחוט גם פירות נוספים, כתותים ורימונים, מכיוון שיש אנשים שיש להם פירות כאלו בשפע ולכן הם סוחטים אותם, ומכיוון שגם שאר האנשים היו עושים כן לולי המחיר היקר של הפירות, לא שייך לומר בטלה דעתו אצל כל אדם, מכיוון שדעתם של שאר האנשים אינם מתנגדת לכך.
פירות שאין דרך לסוחטן.
למרות זאת, שאר הפירות שאין הדרך כלל לסחוט אותם לשם משקה לצמאון מותר לסחוט, אך במקום שדרכם של רוב בני המקום לעשות כך, אסור לסחוט אותם מדרבנן.
אך יש האוסרים לסחוט גם בכל הפירות מדרבנן, ולכתחילה יש להחמיר כדבריהם. כך למשל, תלויה דין סחיטת לימון בין שתי הדעות, לפי הדעה הראשונה היא מותרת מכיוון שהלימון נסחט לרוב לשם אוכל, וגם כשהוא נסחט לשם משקה הוא לא משמש כמשקה לבדו אלא כטעם למשקה אחר, ולפי הדעה השנייה היא אסורה. עם זאת, יש הסבורים שבזמנינו היא אסורה, ויש בזה חשש דאורייתא ויש המקילים.
כיום שיש פירות רבים המשמשים בקביעות לסחיטה כמו תפוחים ותפוזים, יש הסבורים שאיסור גמור לסחוט את הפירות לשם משקה גם לא בשינוי.
היתרים.
סחיטת פירות לתוך אוכל, הוא דבר המותר, מכיוון שהמשקה נסחט לתוך אוכל ונהפך לחלק ממנו הרי זה כמפריד אוכל מאוכל. גם אם סוחט את הפירות כדי לתקן את הפירות ולא לשם משקה, מותר לסחוט.
שלא בגידולי קרקע.
במסכת שבת חלוקים רבי יהודה וחכמים בדין הפוצע חילזון. רבי יהודה סבור שעובר בכך על מלאכת דש, שכן פציעת בעל חיים הגורמת לחלק מדמו שיצא ממנו, היא תולדה של מלאכת דש הגורמת לגרגרי הדגן להיפרד מהמוץ. לעומתו חכמים טוענים ש. הרמב"ם פוסק כרבי יהודה, שפציעת בעל חיים היא תולדה של איסור דש, ומאידך, באותו סעיף עצמו הוא פוסק כחכמים, שאין מלאכת דש אלא בגידולי קרקע. מפרשי הרמב"ם מתייגעים לפרש את הסתירה שבדבריו. לדעת רבי אברהם בן הרמב"ם החילוק הוא בין האב, מלאכת דש, בו "אין דישה אלא בגידולי קרקע", לבין תולדתו, המפרק, שישנה גם שלא בגידולי קרקע. ולדעת המגיד משנה החילוק הוא בין חילזון שנחשב לעניין זה שלא כגידולי קרקע, לבין בהמה, שנחשבת לעניין זה כגידולי קרקע.
סחיטת בגדים.
בסחיטת בגדים ישנם מקרים בהם נחשב הדבר למלאכת דש, וישנם מקרים בהם נחשב הדבר לאיסור כיבוס.
מפרק, איסור חליבה בשבת.
לפי רש"י, איסור מפרק גם הוא תולדה של מלאכת דש, שהדש, גם הוא מפרק את שיבולי התבואה מקניהם, ולכן אסור לחלוב בשבת משום שהוא מפרק משקה מאוכל, והחזון איש אסר גם לסחוט תוך אוכל.
איסורי דרבנן.
ריסוק קרח והמסתו.
חכמים אסרו לשבר קרח לחתיכות קטנות, משום גזירה שיסחוט פירות העומדין למשקין, וגם משום שזה דומה למלאכה, שבורא את המים הללו. אבל מותר לשקע את חתיכות הקרח בתוך כוס של מים או יין.
ר&quot;ש משאנץ
מלאכת בורר
בהלכות שבת, מְלֶאכֶת הַבּוֹרֵר היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומשמעותה היא, הפרדת דבר שאינו רצוי מדבר הרצוי. במילים אחרות, הפרדת הפסולת מתוך האוכל.
המלאכה במשכן.
ישנה מחלוקת בין הגאונים והראשונים כיצד נעשתה הברירה במשכן. יש אומרים שמלאכת הברירה נהגה במשכן על ידי ברירת החיטים מהעפר למנחת התמיד ולחביתין. ויש אומרים שמלאכת בורר נהגה במשכן על ידי הפרדת הפסולת שבסממנים.
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא: . ונחלקו האמוראים בביאור ברייתא זו, לדעת רב יוסף מותר לברור ביד ואסור בכלי. לדעת רב המנונא מותר לברור אוכל מפסולת, ופסולת מאוכל אסור וחייב חטאת. לדעת אביי מותר לברור בשבת לאלתר אבל אם אינו לאלתר אפילו לצורך אותו היום אסור וחייב. לדעת רוב הראשונים, כדי לא לעבור על מלאכת בורר צריך שיתקיימו שלושת התנאים, כלומר שיברור אוכל מפסולת, ביד ולא בכלי, ולאלתר. וזאת, מכיוון שכל מה שנחלקו האמוראים בגמרא הוא רק בפירוש הברייתא, היינו על פי איזה כלל לבאר אותה, אבל על הכללים עצמם הם מסכימים, על כן אם חסר תנאי אחד הרי שעובר על איסור תורה.
אמנם חלק מהראשונים חלקו על שניים מהתנאים:
שני מיני מאכלים מעורבים.
גם הפרדה בין שני מיני מאכלים מעורבים אסורה משום בורר. ואף ששני המינים ראויים לאכילה, כיוון שהם מינים שונים, והוא מעוניין שכל מין יעמוד בנפרד, הרי שכל מין נחשב אצלו כפסולת לגבי חבירו, וממילא בהפרדתם הוא מתקנם, ועובר באיסור בורר. וכן כל שיש הבדל בטעם - נחשב כמין נפרד. אבל כאשר כל מיני האוכלים מאותו הסוג, אלא שיש שם חתיכות גדולות וקטנות, אין איסור להבדיל בין הגדולות לקטנות, ויש אומרים שגם הפרדת חתיכות גדולות מקטנות שבאותו המין אסורה.
האיסור רק בתערובת.
איסור בורר חל רק כאשר שני המינים מעורבים ביניהם, אבל אם הם מונחים זה בצד זה, מותר להפרידם.
תנאי הברירה.
כשהברירה נעשית בדרך אכילה, אין המלאכה מוגדרת כפעולת ברירה האסורה בשבת, ומשום כך היא מותרת. שלושה תנאים צריכים להתקיים כדי שהברירה תוגדר כהפרדה בדרך אכילה, המותרת. היעדרו של אחד התנאים, די בו כדי לאסור את המלאכה:
א. איסור הוצאת פסולת מתוך אוכל.
דרך אכילה היא ליטול את האוכל כדי לאוכלו מיד, אבל המוציא את הפסולת מתוך האוכל, עובר באיסור בורר. גם כשהפסולת מועטה, וקל יותר להוציאה מתוך התערובת, המוציא אותה עובר באיסור בורר. למשל, אם נפלה קליפת ביצה לתוך סלט ביצים, אסור להוציאה לבדה, מפני שאסור להוציא פסולת מתוך אוכל, אלא יוציא אותה יחד עם מעט מהביצים, וכיוון שאפשר לאכול את חתיכת הביצה הדבוקה לקליפה, יש לה חשיבות, וממילא הוא נחשב כמפריד אוכל מאוכל, ואין בכך איסור. אם אינו חפץ בחלק מתערובת האוכל שלפניו, אם יש שם חבר שמוכן לאכול את החלק שאינו רצוי, מותר לו להוציאן כדי שחבירו יאכל אותן לאלתר, שבאופן זה גם החלק שאינו רצוי נחשב כאוכל.
ב. ברירה ביד ולא בכלי.
בברירה הנעשית כמלאכה, נהוג להשתמש בכלי ייעודי: מסננת, נפה וכדומה. אך בדרך אכילה, אדם נוטל בידו את הרצוי, ולכן נאסרה כל ברירה באמצעות כלי המיוחד לברירה.
כף ומזלג אינם כלים שנועדו לברירה אלא לסייע ליד לאחוז במאכל, לפיכך, מותר להוציא בהם את האוכל מתוך הפסולת.
במִלחיות רבות מניחים בנוסף למלח גם גרגירי אורז, כדי שיספגו את הלחות וימנעו את המלח מלהתגבש. ואף שחורי המִלחייה קטנים, ורק המלח יוצא דרכם, מותר להשתמש בה בשבת, מפני שאין היא נחשבת כלי שנועד לברירה אלא כלי שנועד לפזר את המלח במינון מסוים, והראייה, שגם אם לא היו במלח גרגירי אורז היו משתמשים במִלחייה.
ג. ברירה לאכילה מיידית.
רק כאשר הברירה הידנית של האוכל מתוך הפסולת, נעשית מיד (בלשון הגמרא: לאלתר) בסמוך לאכילה, היא מוגדרת כמעשה אכילה המותר, אך אם אין אוכלים את האוכל מיידית, הפעולה נחשבת כמלאכה אסורה.