מצרי טיראן (בערבית: مضيق تيران) הם מצרי ים השוכנים בפתחו של מפרץ אילת ומקשרים בינו לבין הים האדום. בגדה המזרחית שלהם חצי האי ערב ובמערבית חופי חצי האי סיני שבְּמִצְרַים.
מבנה.
בתחום הַמְּצָרִים שוכנים האיים טיראן וסנפיר.
נתיב השיט במצרי טיראן עובר בין האי טיראן וחופי סיני. במרכז המצר מצויות ארבע שוניות אלמוגים, הקרויות על-שם קרטוגרפים ימיים אנגלים שמיפו אותם (מצפון לדרום): ג'קסון, וודהאוס, תומאס וגורדון. שוניות אלו, שחלקים מהן בולטים מעל פני המים, מחלקות את המצר לשני נתיבי שיט:
עומקו של המצר נע בין כ-250 מ' במעבר המערבי, לכ-70 מ' במעבר המזרחי ורוחבו בנקודה הצרה ביותר כ-4 ק"מ.
טבע.
השילוב של מעבר ימי צר יחסית, עומק המים, המפגש בין מפרץ סואץ הרדוד (כ-95 מ') עם מפרץ אילת העמוק (כ-1,800 מ') ושינויי הגאות והשפל, יוצרים במצר זרימה חזקה של פלנקטון ימי עשיר המזין הן את הדגה והן את שוניות האלמוגים. האלמוגים באזור נחשבים מגוונים וייחודיים בקנה מידה עולמי. במספר מקומות השוניות מיתמרות אף לגובה תת-מימי של כ-100 מ'. ככזה, נחשב אזור מצרי טיראן כמוקד משיכה עולמי לתיירות צלילה. מוקדי הצלילה המושכים ביותר הם: ארבע שוניות האלמוגים, הספינות הטרופות השקועות בו (כמו לארה בשונית ג'קסון, לוליה בשונית גורדון, ואחרות), וחופי סיני הסמוכים (ראס נצרני ונאבק).
הדגה באזור עשירה ואקזוטית - הן דגים האופייניים לשוניות הים האדום והן דגי אוקיינוסים, החל בדגי ברקודה וכלה בכרישים, שזהו אחד המקומות היחידים בעולם בו ניתן לצפות בהם מדי יום.
באי טיראן מצויה המושבה השנייה בגודלה בעולם של עיט-הדגים. האזור כולו משמש כחניית ביניים לאנפות, עגורים, שקנאים, חסידות ועופות אחרים בעונות הנדודים שלהם, והאי טיראן משמש כמקום דגירה לרבים מעופות ים סוף. באזור נאבק שבצפון המצר מצוי יער עצי מנגרובה - המקום הצפוני ביותר בו ניתן למצוא עץ טרופי זה.
ב-1989 צורפו מצרי טיראן והאיים שבו לשמורת הטבע הלאומית המצרית של ראס מוחמד, בשטח המקיף כ-800 קמ"ר. השמורה מועמדת אונסק"ו כאתר מורשת טבע עולמי, והוכרזה ב-2003 על ידי UNEP-WCMC כאתר טבע מוגן (UNEP-WCMC הוא ארגון השייך לאו"ם ועוסק במחקר, סיוע ושימור של ערכי טבע עולמיים).
היבטים אסטרטגיים והיסטוריים.
עד ימי שלטון יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6, הייתה באי טיראן, שנקרא אז "יוטבה", מושבה יהודית שגבתה מס מעבר בכניסה לים האדום.
החל מהמאה ה-20 האיים טיראן וסנפיר שייכים לערב הסעודית, אך על-פי הסכם סעודי-מצרי הוחכרו למִצְרַים בשנת 1950 לצורכי חסימת המיצר והגנה.
מיקומם של מצרי טיראן בכניסה למפרץ אילת הוא בעל משמעות אסטרטגית רבה לישראל ולירדן. דרכם עוברת כל התנועה הימית לירדן (לנמל עקבה), ועיקר התנועה הימית בין ישראל לבין אפריקה והמזרח הרחוק (לנמל אילת).
כבר בספטמבר 1955 הטילה מִצְרַים הסגר על מפרץ אילת ודרשה את הסכמתה למעבר כל אונייה במצרי טיראן, ובכלל זה אניות ישראליות. חסימת מצרי טיראן בידי מִצְרַים לפני מלחמת סיני (1956), על ידי הצבת תותחי חוף בראס נצראני, הייתה מהגורמים המרכזיים לפרוץ המלחמה. במהלך המלחמה כבשו כוחות משולבים של חיל הים הישראלי ולוחמי חי"ר את האי טיראן, ושהו בו תקופה קצרה. את ראס נצראני כבשה ללא קרב יחידת הסיור של חטיבה 9 (לאחר שחצתה במסע רכוב את כל מזרח סיני) כיוון שהַמִּצְרִים העדיפו לרכז את כח המגן סביב נמל שארם א-שייך למקרה נסיגה. נסיגת ישראל מחצי האי סיני ומהאי טיראן נעשתה רק לאחר קבלת ערבויות בכתב בדבר חופש השיט במפרץ אילת מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, לראש הממשלה הישראלי דוד בן-גוריון, ב-20 בפברואר 1957.
הַמְּצָרִים היו פתוחים למעבר חופשי של ספינות ישראליות מאז ועד 1967. ב-23 במאי, בימים שלפני מלחמת ששת הימים, שוב חסמה מִצְרַים את מצרי טיראן, פעולה שהוגדרה בישראל כקאזוס בלי, והייתה מהגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה.
ראש אמ"ן אהרן יריב, אמר בעקבות חסימת הַמְּצָרִים:
בתקופת ההמתנה לפני המלחמה, לעידוד המורל הלאומי, נכתב על מצרי טיראן השיר "אנחנו נעבור" ("אנחנו נעבור, בחושך ובאור, ודגל תכול לבן, במצרי טיראן". מוהר/וילנסקי). במהלך המלחמה נכבש האי טיראן שנית על ידי כוחות צה"ל, והוחזק בידי ישראל עד 1982. ישראלים רבים שנולדו בתקופה שסביב מלחמת ששת הימים, נקראו בשמות טירן, טיראן, או טירנית.
כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים מ-1979 מוצב באי טיראן כוח משקיפים רב-לאומי (MFO), שתפקידו, בין השאר, לנטר ולהבטיח מעבר ימי חופשי במצרי טיראן, ולוודא ששני האיים לא ישמשו למטרות צבאיות.
באפריל 2016 הושג הסכם בין מִצְרַים לערב הסעודית לפיו יחזרו האיים טיראן וסנפיר וחלק מהַמְּצָרִים לשליטה סעודית. ערב הסעודית מחויבת להסכמים שעליהם חתמה מִצְרַים עם ישראל, ובכללם נוכחות הכוח הרב-לאומי. ההסכם כולל גם הקמת גשר בין שתי המדינות מעל מצרי טיראן. הגשר יקשר את ראס א־שייח' חמיד שבסעודיה עם שארם א-שייח', ויעבור באי טיראן. אולם ההסכם נתקל בקשיים חוקתיים ובהתנגדות מקומית בְּמִצְרַים. ב-16 בינואר 2017 דחה בית המשפט העליון לעניינים מנהליים בְּמִצְרַים את ההסכם, וקבע שהאיים שייכים לְמִצְרַים, ואין להעבירם לסעודיה. החלטה זו נהפכה בהמשך. ביוני 2017 אושר סופית שהאיים יועברו לסעודיה.
מיצרי טיראן
מיצרי טירן
נפתלי נאמן
יצחק נפתלי נאמן (1928 – 27 באפריל 1986) היה סופר ומחזאי ישראלי.
יליד שכונת מאה שערים, ירושלים, דור חמישי למשפחתו בעיר. אביו היה המלחין יהושע נאמן, בעל תפילה ומומחה למוזיקה ליטורגית יהודית. בילדותו בילה שעות רבות בספריית "בני ברית" ומצעירותו הקדיש עצמו לעולם הספרים.
נאמן הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 נעצר בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בלטרון. במלחמת העצמאות שירת בחטיבה הירושלמית, ולאחר שחרורו מצה"ל למד כלכלה באוניברסיטה העברית. ב-1962 גויס על ידי משרד החינוך להקים בעיירה מעלות בית ספר יהודי ערבי דו-שנתי. ב-1965 התמנה למנהל מחלקת החינוך בעיירה.
נאמן ניסה להיכנס לחיים הפוליטיים והקים רשימה עצמאית לראשות מועצת מעלות ב-1966, אך נכשל בבחירות וחזר לכתיבה ולחינוך. כל חייו התעניין במיסטיקה יהודית ולמד בעצמו קבלה לעומקה.
נפטר בגיל 58, לאחר מחלה קצרה וקשה. פועלו לא היה מוכר לציבור הקוראים, ואף נדחה על ידי הביקורת והאקדמיה. עם זאת, זכה להכרה והצלחה יחסית בסצנת התיאטרון של לונדון, שם פעל כמחזאי ובמאי במשך מספר שנים.
ספריו.
נאמן זכה לפרסם בחייו כחצי תריסר ספרים:
פנחס שדה
פנחס שדה (17 ביוני 1929, לבוב – 29 בינואר 1994, ירושלים) היה סופר, משורר ומתרגם עברי.
חייו ויצירתו.
פנחס שדה נולד בשם פנחס פלדמן בחג השבועות תרפ"ט בעיר לבוב (למברג) בגליציה (בזמנו בשטח פולין; כיום בתחום אוקראינה). עלה עם הוריו לארץ ישראל כשהיה בגיל חמש. התחנך בתל אביב עיר מגורי הוריו, ואחר כך כילד חוץ בתל ליטוינסקי ובקיבוץ שריד. בקיבוץ היה בין השאר גם רועה צאן. שירת כמפקד מחלקה בפלמ"ח ולאחר מכן בצה"ל כמפקד מחלקה צעיר בקרבות ירושלים במלחמת העצמאות. לימים הצניע את עברו הצבאי, או ניסה להבין את משמעותו. לאחר המלחמה עסק במלאכות שונות ואף יצא ללונדון להיכרות-מה עם עולם האמנות.
בשנת 1945 כתב את שירו הראשון, "נאום כלב מת". שש שנים מאוחר יותר, הוציא לאור את ספרו הראשון, "משא דומה".
בשובו כתב לסירוגין סיפורים לילדים, שירים, פרקי יומן וכתבות. על יצירותיו לילדים, ובהן סיפורים מצוירים (קומיקס שפורסמו ב"הארץ שלנו"), חתם בשמות עט שונים, ובהם: דן אורן, ש. פנחס, יריב אמציה, ואחרים. מסיפורים אלה עוטרו על ידי מאיירים כדניאל פלנט ואדר דריאן. בד בבד עם כתיבתו לנוער וילדים הכה את העולם הספרותי הישראלי בתדהמה, כשכתב בגיל 27 ספר אוטוביוגרפי בשם "החיים כמשל". לדעת מבקרי הספרות באותה עת, היה זה גיל מוקדם מדי לכתיבת אוטוביוגרפיה. הספר היה חושפני ובו תיאורים של לבטי הנפש שלו וכן חוויותיו המיניות. כן היו בספר גילויים של כעין אמונה דתית מיסטית והשפעות רוחניות נרחבות.
מאז ועד פטירתו היה שדה ליוצר או להוגה שנוי במחלוקת. אהוב ומקובל על רבים, ומנגד מגודף על ידי אחרים. בשנת 1967 יצא ספרו "על מצבו של האדם" - רומן המתאר שבעה ימים בחייהם של אנשים צעירים ומיוסרים, שלא בא לו המשך המתאר את יתר ימי העלילה (שפרטים אודותיהם נרמזו בספר).
לשיא נוסף הגיעה המחלוקת על יצירתו עם פרסום הספר "התמסרות" (1973), שבו כינס כמה מכתבי אהבה מתוך אלפים שכתבה לו נערה בשם חבצלת חבשוש, ובהם העלתה על הכתב פרטים מיחסיהם האינטימיים (בשנת 1984 התאבדה חבשוש).
יחסיו עם הנשים בחייו היו מפותלים והרסנים. הוא תפס את האושר הזוגי כמסוכן ליצירתו - "אני פוחד שאם אתחתן אשקע מפסגת ההר של האמנות אל המישור השטוח של האזרחיות, אהיה שליו, קר, קטן - - -זה נורא מכל - - - ההיסוסים מענים אותי כמו מחלת ים. הזמן קצר, עלי להחליט, עלי לבחור בין הכל ולא-כלום, בין חיים ואבדון, אבל אינני יודע היכן החיים והיכן האבדון" (שם).
"החלטנו, וכנראה זוהי באמת הפעם הסופית - להיפרד. יעל אומרת שהיא לא תוכל לוותר על ילד, ואילו אצלי ילד לא בא בחשבון" (שם) .
בספטמבר 1956 החליט בכל זאת להינשא, אך כעבור כמה חודשים התגרשו. "נפרדתי ממנה כשנוכחתי שלא אהיה מסוגל להמשיך בכתיבתו של ספר מסוים זה במצב של אושר, אלא במצב של קושי כלשהו" (שם).