מרקס סבר כי הגדרה זו מספקת בסיס רציונלי, על יסוד תורת הערך של העבודה שלו, לחישוב הון וריבית, אופן היווצרותם וקצב הצטברותם, ומספקת פתרון משופר לבעיות בהן התחבטו ראשוני הכלכלה המודרנית כמו אדם סמית ודייוויד ריקארדו. מטרתו העיקרית, עם זאת, הייתה פוליטית וחברתית: להראות כי מערכת היחסים בין היצרן לעובד היא מערכת של ניצול, שבה היצרן (הבורגני או הקפיטליסט) צובר הון המבוסס על עבודה לא משולמת.
רעיון הערך העודף מבוסס על תורת הערך של העבודה של מרקס ובעיקר על הרעיון שאימצו הוא והוגים כמו רודברטוס מדייוויד ריקרדו, שלפיו ערכו של מוצר ומחירו הם פועל יוצא של השקעת עבודה וחומרים וחלק יחסי של עלות המפעל והשקעות קיימות של היצרן. התנגדות לרעיון זה הופיעה עוד בימי חייו של מרקס, עם הופעת תאוריית הערך השולי בשנת 1871. תאוריה זו הראתה כי למוצר אין ערך מובנה, אינטרינסי, וכי ערכו בכסף (כלומר, מחירו בשוק) כפוף להעדפות הצרכן. עלות הייצור, לפי תאוריה זו, היא נתון חשוב עבור היצרן בבואו לקבוע מה כדאי לייצר, אך היא אינה קובעת את מחיר המוצר, כפי שסבר מרקס.
אחרי הופעת תאוריית הערך השולי וביתר שאת אחרי שפורסמה הביקורת של בוהם-באוורק על התאוריה של מרקס בשנת 1884, רוב אלו שהמשיכו להתייחס במידה רצינות לתפישת הערך העודף היו מרקס והוגים סוציאליסטיים שהלכו בעקבותיו. את גישתם של המתנגדים לו בכלכלה ביטא בתמציתיות אחד מאבות הכלכלה המודרנית, אלפרד מרשל, שכתב ב"עקרונות הכלכלה" שלו משנת 1890:
ערך עודף
המאה ה-34 לפנה&quot;ס
המאה ה-34 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3400 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3301 לפני הספירה. זוהי המאה ה-34 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
המאה ה-33 לפנה&quot;ס
המאה ה-33 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3300 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3201 לפני הספירה. זוהי המאה ה-33 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אתלטיקו מדריד
קלוב אתלטיקו דה מדריד (בספרדית: Club Atlético de Madrid) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר מדריד. הקבוצה נוסדה ב-26 באפריל 1903 ומשחקת בלה ליגה, הליגה הבכירה בספרד. המועדון זכה 11 פעמים באליפות הליגה הספרדית ו-10 פעמים בגביע המלך הספרדי. כמו כן, לזכותה של הקבוצה זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע (1962), שלוש זכיות בליגה האירופית (2010, 2012, 2018) וזכייה אחת בגביע הביניבשתי (1974). היא הפסידה שלוש פעמים בגמר גביע אירופה וליגת האלופות (1974, 2014, 2016).
בשנים 1966–2017 ערכה הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון ויסנטה קלדרון, אשר הכיל 54,907 מקומות ישיבה. בשנת 2017 עברה הקבוצה לאצטדיון סיביטאס מטרופוליטנו בעל תכולה של 68,456 מקומות ישיבה.
במהלך ההיסטוריה של המועדון, דבקו בו מספר כינויים: Los Colchoneros (תעתיק: לה קולצ'ונרוס; יצרני המזרנים), כינוי שדבק בקבוצה משום שלאחר הקמתה יוצרו מדי הקבוצה ממזרנים ישנים. במהלך שנות ה-70, דבק בשחקניה גם הכינוי Los Indios (האינדיאנים), לכאורה, מכיוון שעם הסרת ההגבלה על החתמת שחקנים זרים הוחתמו באתלטיקו שחקנים רבים מדרום אמריקה. עם זאת, ישנן מספר תאוריות שמציעות הסבר אחר לכינוי, בהן, הימצאו של האצטדיון הביתי שלה על גדות נהר המנסנרס, או משום שהאינדיאנים היו אויביהם של הלבנים שהתיישבו בצפון אמריקה, וכינויה של היריבה העירונית של אתלטיקו, ריאל מדריד, הוא "הלבנים", ולכן כינוי זה מתאים לכאורה לקבוצה.
אחד מבעלי הקבוצה הנוכחיים הוא איש העסקים המיליארדר הישראלי, עידן עופר (33%).
היסטוריה.
הקמה ושנים ראשונות (1939-1903).
אתלטיקו מדריד נוסדה בתאריך ה-26 באפריל 1903, על ידי שלושה סטודנטים ממוצא בסקי שהתגוררו במדריד. מייסדים אלו ראו במועדון החדש קבוצת בת של אתלטיק בילבאו, קבוצת הילדות שלהם, ולכן בשנותיו הראשונות של המועדון מדי הקבוצה היו בצבע כחול-לבן בדומה למדיה של אתלטיק בילבאו דאז. בשנת 1904 הצטרפו אליהם חברים שפרשו מריאל מדריד. ב-1911 שינתה הקבוצה את מדיה לצבעים הנוכחיים, אדומים-לבנים. המדים באותה תקופה יוצרו ממזרנים ישנים. רבים מאמינים כי הסיבה לשנות את צבע המדים היא כלכלית: באותה תקופה, המזרנים הישנים היו בצבע אדום-לבן והיה הכי פשוט להשתמש בבדים הישנים של המזרנים להכנת המדים. זו הסיבה שדבק בקבוצה הכינוי Los Colchoneros - יצרני המזרנים. הסבר אחר שניתן לשינוי צבעי הקבוצה הוא שכמו אתלטיק בילבאו גם אתלטיקו מדריד רכשו מדים כחולים-לבנים מקבוצת בלקברן רוברס האנגלית. חואניטו אלורדיי, שחקן הקבוצה וחבר במועצת המנהלים של אתלטיקו, נשלח לאנגליה כדי לרכוש מדים מבלקברן, אך לאחר שלא מצא מדים אלו, קנה במקומם מדים מקבוצת סנדרלנד, שמדיה הם אדומים-לבנים. אתלטיקו מדריד החליטה לאמץ את החולצה האדומה-לבנה, אך השאירו את המכנסיים הכחולים.
חלקת האדמה הראשונה של אתלטיקו הייתה הרודנה דה ואלקס, שהייתה ממוקמת באזור הפועלים בצדה הדרומי של העיר מדריד. בשנת 1919 רכשה חברת אורבניזדורה מטרופוליטאנו, החברה שניהלה את מערכת התקשורת התת-קרקעית במדריד, חלקת אדמה ליד אוניברסיטת סיודאד. בשנת 1921, הפכה אתלטיקו מדריד למועדון עצמאי, שלא היה תלוי יותר באתלטיק בילבאו. כחלק מהפרויקט החדש, החברה בנתה את אצטדיונה הראשון של אתלטיקו מדריד, ה"מטרופוליטאנו", שנפתח בשנת 1923, והיו בו 35,800 מושבים. ה"מטרופוליטאנו" שימש את המועדון עד שנת 1966, אז נחנך אצטדיונה של הקבוצה עד שנת 2017, אצטדיון ויסנטה קלדרון. בימינו מארחת הקבוצה את משחקיה באצטדיון ונדה מטרופוליטנו.
עד שנת 1920, זכתה אתלטיקו מדריד 3 פעמים באליפויות האזוריות והייתה סגנית גביע המלך הספרדי בשנת 1921, לאחר שהפסידה 1–4 לאתלטיק בילבאו. בשנת 1926 אתלטיקו מדריד הגיעה שוב לגמר, בו הפסידה 2–3 בהארכה, לקבוצת ברצלונה. בשנת 1928 הוזמנה הקבוצה לפתיחת הליגה הספרדית, שנוסדה שנה מאוחר יותר, בשנת 1929. במהלך עונת הבכורה של הקבוצה בליגה הבכירה, מאמן הקבוצה היה פרד פנטלנד האנגלי. לאחר 2 עונות בלבד בליגה הראשונה, ירדה אתלטיקו מדריד לליגת המשנה הספרדית. לאחר 3 עונות חזרה הקבוצה לליגה הבכירה. אך סיימה את עונת 1935/1936 במקום ה-11 המוביל לליגת המשנה, כשבמהלך העונה מונה ז'וזפ סמיטייר למשרת המאמן במקום פנטלנד. בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה בספרד, הליגה הושבתה למשך שלוש שנים.
אתלטיקו אוויאסיון מדריד (1947-1939).
למזלה של אתלטיקו נמנע מריאל אוביידו לשחק בליגה הבכירה עם חידושה בעונת 1939/1940 כיוון שאצטדיונה נהרס בהפצצות, ונפסק כי זהות מחליפתה בליגה תיקבע במשחק בין אתלטיקו מדריד לאוסאסונה אשר הייתה אמורה לרדת לליגת המשנה אף היא. אתלטיקו גברה על אוסאסונה בתוצאה 1–3 ונשארה בליגה הבכירה.
כאשר חודשה הליגה, התמזגה אתלטיקו מדריד עם קבוצת הכדורגל מסרגוסה, אוויאסיון נסיונל והפכה לאתלטיקו אוויאסיון מדריד. אוויאסיון נסיונל הייתה קבוצת כדורגל שנוסדה על ידי חברים בחיל האוויר הספרדי ומשנדחתה על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, החליט המועדון להתמזג עם אתלטיקו מדריד, שהסכימה כיוון ששמונה משחקניה נהרגו במלחמת האזרחים. בעונה זו זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, כשאת הקבוצה מאמן ריקרדו זאמורה. הקבוצה הצליחה לשמור על התואר גם בעונה הבאה, עונת 1940/1941. השחקן המשפיע ביותר בתקופה זו היה הקפטן חֶרְמַן גומס, שהגיע מראסינג סנטאנדר בשנת 1939, ששיחק בתפקיד הקשר המרכזי במשך 8 עונות רצופות במדי הקבוצה, עד עונת 1947/1948, ולצידו הקשרים מצ'ין ורמון גבילונדו. על פי רבים, הקישור וצורת המשחק הייחודית של גומז, הייתה זו שהפכה את אתלטיקו מדריד לאחת הקבוצות החזקות בספרד.
בשנת 1947 החליט המועדון להשתחרר מהקשר הצבאי לאוויאסיון, וחזר לשמו הקודם אתלטיקו מדריד. באותה שנה התרחש הניצחון השיא של אתלטיקו מול ריאל מדריד, 0-5. זהו הניצחון הגדול ביותר של אתלטיקו בדרבי מול היריבה המושבעת, ריאל מדריד, עד היום.
עידן הזהב (1965-1947).
תחת המאמן הארגנטינאי הלניו הררה ועם הכוכב המרוקאי לארבי בן בארק זכתה אתלטיקו באליפות פעמיים נוספות בשנים 1950 ו-1951. עם עזיבתו של הררה בשנת 1953 עד סוף שנות ה-50 לא הצליח המועדון לאיים על הבכורה שלרוב נשמרה ברשותן של ריאל מדריד וברצלונה, כשהישג השיא היה בעונת 1957/1958 אותה סיים במקום השני תחת הובלתו של המאמן פרדיננד דוצ'יק הצ'כוסלובקי. מיקום זה הביא את אתלטיקו לגביע אירופה לאלופות, מאחר שריאל מדריד, אלופת ספרד המכהנת, הייתה אז גם אלופת אירופה המכהנת. עם חלוץ החוד הברזילאי ואוה, ועם הקיצוני הספרדי אנריקה קויאר, הגיעה אתלטיקו מדריד לשלב חצי הגמר, לאחר שהדיחו את דרומקונדרה האירית, את צסק"א סופיה הבולגרית ואת שאלקה מגרמניה המערבית. בחצי הגמר הודחה אתלטיקו על ידי ריאל מדריד: ריאל ניצחה 2:1 בסנטיאגו ברנבאו, אתלטיקו ניצחה 0:1 במטרופוליטאנו, ובמשחק החוזר ניצחה ריאל 2:1 באצטדיון לה רומרדה שבסרגוסה.
בשנות ה-60 וב-שנות ה-70, אתלטיקו קראה תיגר על מעמדה של ברצלונה כקבוצה השנייה בחוזקה בספרד, כאשר במקום הראשון שלטה באופן בלתי מעורער ריאל מדריד. לעומת זאת, אתלטיקו זכתה לנקמה משלה, כאשר החתימה את מאמן ריאל מדריד לשעבר, חוסה וייונגה, וניצחה את ריאל מדריד פעמיים ברציפות בגמר גביע המלך הספרדי, ב-1960 וב-, וזכתה בו לראשונה. בשנת 1962 זכתה אתלטיקו בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר תיקו 1-1 עם פיורנטינה בגמר, וניצחון 0–3 במשחק החוזר. לאחר שנה שוב הגיעה הקבוצה לגמר בטורניר זה, אך אז הפסידה 1–5 לטוטנהאם הוטספר האנגלית. אנריקה קויאר המשיך להיות שחקן משפיע בתקופה זו, יחד עם הקשרים מיגל ג'ונס ואדלרדו רודריגס.