החל מתקופת האמנציפציה ואולי עוד קודם לכן התייחדה סוגת ההומור ביידיש, שבה היהודי הנרדף והעצוב מתנקם באויביו (הגויים או היהודים האחרים) או חושב שהוא מכה בהם ולמעשה אינו מצליח בכך. נוצרו דמויות כמו הרשל'ה מאוסטרופולי או חכמי חלם. דמויות "לא-יוצלח" אלו מיוסדות על מסורת בדיחות קדומה כמו דמותו של דמא בן נתינה בתלמוד. הספרות הזו זכתה לתפוצה נרחבת עם ראשית תחיית הלשון העברית, ובסוגה זו נכתבו רבים מספרי המופת של שלה, וכן חלק ניכר מספרות היידיש של תנועת ההשכלה, כמו ספריהם של י"ל פרץ מנדלי מוכר ספרים ושלום עליכם ששמות העט עצמם כבר העירו פרצי צחוק בקוראים.
ההומור הזה היה רווי בהיכרות עם הטקסטים היהודיים של התפילה והתלמוד, ודמויות המופת שבהן. הרבה היה תלוי במשחקי מילים שבעצם שיבשו את הפסוקים והפכו את משמעותן על פניהן, תוך כדי כך שהמספר מגלה כביכול, שלמעשה אינו יודע את משמעותן של המילים שהוא עצמו אומר.
שיבוש הפסוקים ודרשתם באופן הומוריסטי הוא מסורת שנמשכה מימי התלמוד. קיים תיעוד על דרשות מצחיקות שבעצמן מלמדות לכאורה על ההיתר "לשבש את המקרא".
בהומור היידי, בדרך כלל הדמות עליו סיפרו את ההלצה או המעשה המגוחך הייתה נלעגת. הבדיחות כולן נגעו להוויה היהודית בעיירה. לתיאורו שימשו המונח 'שלימאזל' (שלא מזל - בן בלי מזל. כשה'שלומיאל' היה מועד עם צלחת המרק בידו, המרק היה נשפך על השלימזל) וכן נעבעך (נֶבֶּךְ)- מסכן. בעוד "גיבור הסיפור" חושב שהוא "סידר" מישהו, או מתכנן לעשות זאת, הקהל מתוודע לעובדה שלמעשה "הגיבור שלנו" נכשל והפסיד, אף שאינו יודע או מבין את זה. ולעיתים להפך, גיבור הסיפור היה דמות של אדם יהיר המחשיב עצמו פיקח, והנקמה בו באה באופן מצחיק ומתוחכם. לעיתים הבדיחות נגעו לגויים, ובהם היהודי – על אף שאינו חכם או מוצלח במיוחד – מצליח באופן פשוט יחסית להערים על הגוי, לסתור על פניו בחושך, או להוציא ממנו תשלום עבור עצה טפשית. (לימים הומצא התואר "אנדרדוג", ולהקת בדחנים ישראלית של דתיים קראה לעצמה "אנדרדוס" על שם הבדיחה והתופעה). בסופו של דבר הייתה זו בדיחה של לעג עצמי, של היהודי הנמצא בשפל וכמאמר שלום עליכם: "תשתה לחיים גם אם הלב שלך עמוק באדמה כי אלו החיים שלך". (טוביה החולב)
הומור זה אוּמץ גם בידי סופרים ומחזאים יהודים מתבוללים כגיולה קבוס (קאהן) בפולין, סרגיי אייזנשטיין בברית המועצות, ומאוחר יותר דני קיי בארצות הברית. הומור זה תועד בהרחבה בספריו של אלתר דרויאנוב ספר הבדיחה והחידוד.
יהודים היו דומיננטיים בתעשיית הקולנוע והעיתונות בארצות הברית, בהפקת האיורונים (קארטונס) כמו העיתון מאד מגזין וסיפוריהם של גיבורי העל כמו סופרמן. יהודים אלו שיבצו את ההומור שהביאו איתם מאירופה וכך התקבעו מושגים כמו 'הומור יהודי' במשמעות זו.
גם סופרים ישראליים כש"י עגנון (האיש הקונה עיזה חולבת, ומביא הביתה עז) ועמוס עוז (המתאבד שירה באהובתו בסוסו ובעצמו, ובפרק הבא מתעורר בבוקר אחרי שלא פגע באף אחד מהם) ומאיר שלו (המגיע להרצאה עם לק ורוד על אצבעות הרגליים המסונדלות אחרי שבתו הקטנה מרחה אותן כבדיחה).
ההומור היהודי כיום.
לאחר קום המדינה, עם ההתאוששות מהשואה וחורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה, חלק מהמושגים והדמויות נותרו על כנם, כמו האמא היהודיה (שהוחלף בתרבות הישראלית ב"אמא הפולניה") והם משמשים את הבדרנים היהודים המוכרים בעולם כולו. חלק מהדמויות הייצוגיות מהבדיחות, כמו חזנים עשירים וקמצנים שאינם מוכנים לעזור לחבריהם העניים ולא מבינים את הרמזים העבים הנשלחים אליהם, נעלמו יחד עם המקצוע שלהם שהלך והצטמצם, ואינם עוד, אך נוצרו גם מושגים ודמויות מפתח חדשים, כמו נסיכה אמריקאית יהודייה (Jewish-American princess, ובקיצור JAP) מונח הלועג לבנות מפונקות ממשפחות יהודיות עשירות. בישראל הושלך הלעג לעולים חדשים מארצות דוברות ערבית כמו המושג 'פרחה' כינוי לעג לשם נשי ממרוקו (במשמעות שמחה ופריחה) או המונח 'ערסים' עבור חבורות גברברים צעירים וקולניים ממוצא "מזרחי". כמו כן נוצרו בדיחות על פוליטיקאים שאינם דוברי אנגלית כמו עמיר פרץ ודוד לוי.
דוגמה להומור שעוסק במסורת ובמנהגים יהודיים הוא פולמוס לביבה – אוזן המן שנערך באופן שנתי כדיבייט בין אקדמאים באוניברסיטאות בארצות הברית.
בתנ"ך.
המחלוקת על קיומו של הומור בתנ"ך.
בעבר נטען במחקר שאין הומור בתנ"ך כלל. לדוגמה הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד אמר כי "ההיעדר המוחלט של הומור בתנ"ך הוא אחד הדברים הייחודיים בכל הספרות". כך גם בשנות השמונים נשאל אפרים סידון אם יש הומור בתנ"ך או בתלמוד והוא קבע שאין, ולכן צריך לחדש אותו ולהחיות אותו בצורה חדשה ושונה. מאוחר יותר יצר את הסדרה חצי המנשה.
כיום מכירים בהומור הקיים בתנ"ך: בלעגנות והאירוניה הקיימים בסיפור שבמגילת אסתר שאת הנעשה שם אין להשיב, של יוסף ואשת פוטיפר, בהומור שבתיאורים האירוטיים בשיר השירים, בהומור בשמות כמו מחלון וכיליון במגילת רות, בסיפור אתונו של בלעם, במשחקי ההגיה (נחש נחושת על נס, אין פתרון לבעל הלשון) ובמשחקי המילים (ויקו למשפט והנה משפח). חוקרים זיהו קומדיית מצבים ברחבי התנ"ך, מיציאת מצרים כולל עשר המכות ועד קריעת ים סוף. קומדיית המצבים נמצאת באופן בולט בסיפורו של בלעם בן בעור ובסיפור שמשון המסתיים בחידה החוזרת אליו (מה מתוק מדבש ומה עז מארי?) ובוחנת אותו עם מלכודת הדבש של האהבה בה הוא לכאורה נתון.
לאורך התנ"ך כולו באופן נרחב, מוצגת קומדיית המצבים בלעג לאלילים. בספר מלכים () אליהו הנביא לועג לנביאי הבעל ו"מהתל" בהם. בתהלים () לועגים לאלילים בעלי הפה שלא מדבר והאזניים שאינן שומעות, ונוספת המשאלה: וישעיהו לועג לאלילים ברבות מנבואותיו. כמו כן ההומור הדק משמש פעמים רבות להצגת "צדק פואטי" ו"נקמה מתוקה" לפי עקרון מידה כנגד מידה, ובו הרשע נופל בסופו של דבר בבור שהוא עצמו כרה, ואילו האיש שעמו הצדק ושפעל ביושרה לאורך זמן משפר את מצב החברה מטיב לעתיד וחי בשלמות עם מצפונו. בתנ"ך יש גם הומור גרוטסקי ושימוש בגידופים וניבולי פה בעיקר בעת הצגת רשעים אלימים, ולעג על עמים העוינים לישראל, או שבטים עוינים לזה של המספר.
סיפורי התנ"ך מלאים בביטויים ציניים עוקצניים ולעג מר סרקסטי, דוגמת: "...וְנַשְׁלִכֵהוּ בְּאַחַד הַבֹּרוֹת ...וְנִרְאֶה מַה־יִּהְיוּ חֲלֹמֹתָיו..." הנאמר על ידי אחי יוסף. ודברי מיכל בת שאול לדוד: "מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים!". אפילו ספר איוב, המתאר טרגדיה נוראה של אדם היורד עד שפל המדרגה, מלא רמזים הומוריסטיים וציניים בהם איוב ורֵעיו 'עוקצים' זה את זה במרירות.
בתנ"ך יש גם משחקי מילים רבים ולשון נופל על לשון. לעיתים הנביאים משתמשים בצורה זו על מנת להדגיש את עניינם, או להנגיד חלק מסיים מדבריהם לחלק אחר.
עם זאת פעמים רבות בתנ"ך מובעת הסתייגות גורפת משתיית היין המופרזת, הקשורה לצחוק בלתי נשלט. הראשון מבין חמשת ספרי תהלים פותח במזמור: "אַשְׁרֵי הָאִישׁ אֲשֶׁר לֹא הָלַךְ בַּעֲצַת רְשָׁעִים, וּבְדֶרֶךְ חַטָּאִים לֹא עָמָד, וּבְמוֹשַׁב לֵצִים לֹא יָשָׁב..."
קולות הצחוק המקראיים.
בתנ"ך יש מספר רב של אזכורים לקולות שמחה המושמעים מפי אנשים, חלקם כתוצאה מהומור, וביניהם: שמחה, שחוק, צחוק - הדומים לשיהוקי הצחוק של ימינו, לצון, ליצות התלוצצות וצהלה - הקשורים לקולות צקצוק עתיקים, היתול, הלל, הוללות וגיל - הקשורים לצהלולים ויללות השמחה המושמעים בלשון ובגרון, חדוה, וחוד, חידה וחידוד, הוד ותודה - רעד דק (בארמית חד) של שמחה כשהשערות סומרות, וגם השמעת קול מהדהד וחוזר אליך. עוז, בוז, לעג, לעז והתלועעות - קולות גרוניים לעגניים.
וגם רון ורינה, ורננה - קולות "נַה נַה" של שירה המושמעים ברי"ש גרונית ובשמחה (לעומת המיה, נגינה, וקינה - העצובים).
בספרות חז"ל.
בדומה לסיפור אליהו ועובדי הבעל ישנם בתלמוד סיפורים על הלעג של רבי יהושע בן חנניה לחכמי אתונה בוויכוחים. לדוגמה:
החכמים בתקופת המשנה והתלמוד לעיתים סנטו זה בזה וישנם גם סיפורים מבדחים רבים על ויכוחים הומוריסטיים בין בני המעמדות השונים.
ההומור מתואר בתלמוד כשיטת הוראה להוספת עניין בעת דיונים בנושאים משמימים. ראשי הישיבות בבבל היו פותחים את דבריהם בבדיחה ואחר כך מרצינים:
בדיון משפטי על תשלום נזקי ספסל שנשבר, כאשר ארבעה ישבו והצטרפו לספסל בזה אחר זה, נכתב שהאחרון חייב. אומרת הגמרא: כגון פפא בר אבא. ורש"י מסביר שהיה שמן ביותר. בעלי התוספות מתחילים בדיון מעמיק מה קורה אם השמן התיישב ראשון, ואחריו שלשה רזים במיוחד. מה קורה אם כולם שמנים במיוחד והאחרון יוצא דופן ברזונו ועוד כהנא וכהנא. אך המאירי מסביר כרש"י, וכותב שר' פפא, דיבר על עצמו, שאמר פפא בר אבא (תרגום: פפא בן אבא, הכוונה היא לר' פפא) ב"מלתא דבדיחותא" שנועדה להשאיר את הלומדים ערים.
מסכת מגילה מלאה במצבים הומוריסטיים, כמו סיפורי רבי זירא (זעירא) הגוץ והמכוער, בעל ההומור העצמי, אשר ביקר במסיבת הפורים בביתו של הרב הראשי ליהודי בבל, המכונה "רַבַּה". הלה משתכר ודוקר למוות את רבי זירא. כשרבה מתפקח הוא מתפלל עליו ומשיב אותו לתחיה. בשנה שלאחר מכן רבי זירא מוזמן שוב לבית רבה, וכשהוא נשאל מדוע הוא מסרב להגיע, עונה: לא כל יומא אתרחיש ניסא. (לא כל יום קורה נס...).
גם בתלמוד ישנם משחקי מילים על חשבון לקות דיבור. לדוגמה השיחה עם רבי סימון (שמעון) בן מנסיא (מנשה): שור של הקדש שנגח שור של הדיוט – פטור.