באמצע שנות ה-80, החל את פעילותו העסקית בארץ. השקעתו הראשונה הייתה ברכישת העיתון מעריב, שעמד בפני משבר חמור. מקסוול הזרים כסף לעיתון, השקיע במכונות דפוס צבעוניות וציוד טכנולוגי חדיש, ומינה עורכים ומנהלים מטעמו. במקביל המשיך והרחיב את השקעותיו בארץ. בתוך תקופה קצרה רכש חבילת מניות של החברות טבע וסאיטקס, היה לבעלים של כתר הוצאה לאור, הקים את העיתון בשפה הרוסית "ורמיה", ניהל משא ומתן על רכישת קונצרן כלל ומפעלי ים המלח, ביקש לקנות את קבוצות הכדורגל בית"ר ירושלים והפועל ירושלים ולאחדן לקבוצה אחת.
כותרות העיתונים מלאו בשמועות על רכישותיו החדשות של המיליונר הבריטי הנערץ, ובציבור הופצו סטיקרים עם הקריאה "מקסוול – קנֵה אותי!".
הקריסה.
מה שהוביל כנראה לקריסת עסקיו, היה המיזם השאפתני אותו הגה וניסה להקימו ב-1990: עיתון רב לאומי באירופה שנקרא The European. המיזם לא התרומם והנפילה החלה.
עדויות שפורסמו לאחר מותו, מתארות מבנה מסובך של חברות וחברות בנות, אשר יסודותיהן הפיננסיים רעועים. אימפריית התקשורת מקסוול התבררה כבועה, אשר התנפחה לממדים עצומים בעזרת אישיותו הכריזמטית של הבעלים, ובסיוע של יועצים פיננסיים. הרכישות המאסיביות של חברות ומכירתן כיסו, למעשה, על מחסור בהון בסיסי. הסופר הבריטי כריסטופר היטצ'נס, טען באחד מספריו כי מקסוול פיתה את אמא תרזה לגייס כספים באמצעות רשת העיתונים שלו למטרות הצדקה שלה, ואף דאג לכסות את פועלה בכתבות אוהדות. כל הכסף שנאסף על ידו נגנב לכיסוי חובותיו.
בשלהי 1990, החלו לצוץ השמועות על קשיים בעסקי התאגיד. תחקירים בעיתוניו של יריבו מרדוק, חשפו כי כדי לכסות חובות שיעבד מקסוול את כספי הפנסיה של עובדי החברות בבעלותו, ואלפי עובדים נותרו ללא הכסף שחסכו בעבודתם. בשלב זה כבר החלו החקירות הרשמיות של השלטונות הבריטיים. היקף חובותיו הכולל הוערך ב-400 מיליון פאונד, שהיו שווים לכ-2 מיליארד דולר, ועסקיו נכנסו לפירוק והליכי כינוס נכסים.
מותו.
ב-31 באוקטובר 1991 הפליג מקסוול ביאכטה שלו "ליידי גיליין" לשייט באיים הקנאריים. בלילה שבין ה-4 וה-5 בנובמבר נעלם מהיאכטה וגופתו התגלתה כעבור שעות אחדות כשהיא צפה במימי הים. הגרסה הרשמית הייתה כי מותו נגרם מטביעה לאחר שמעד ונפל למים.
הלווייתו של מקסוול נערכה בירושלים בהשתתפות צמרת המדינה, כולל נשיא המדינה, ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת וצמרת הכלכלה הישראלית, וכן מנהיגים מכל רחבי העולם. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. יצחק שמיר, ראש הממשלה, הספיד אותו באומרו: "הוא עשה למדינת ישראל יותר ממה שניתן לגלות".
נשיא המדינה חיים הרצוג אמר בהספדו "איש לא היה אדיש כלפיו".
התאוריות והסיפורים אחרי מותו.
תעלומת מותו לא הובהרה מעולם. גופתו נותחה פעמיים – במדריד לשם הגיע לראשונה לאחר שנמצאה על היאכטה, בישראל – לפני הלווייתו. בני משפחתו הגבירו את המסתורין כאשר התערבו בהליכי החקירה ודרשו מהספרדים להטיס את הגופה מיד לישראל. גם נסיבות השיט ללא מטרה בין האיים הקנאריים, והזמן הרב – למעלה מעשר שעות – עד שדווחה היעלמותו על ידי צוות היאכטה, כל אלה תרמו לתעלומה שהוסיפה להעסיק פרשנים, עיתונאים וסופרים שנים רבות לאחר המוות.
הגרסה הרשמית - מקסוול התאבד לאחר ששתה לשוכרה, וזאת עקב מצבו הנפשי לאחר שהבין כי עסקיו קורסים והמעילות יתגלו. חברת הביטוח אימצה את הגרסה הרשמית, ונמנעה מלפצות את יורשיו.
תאוריית המוסד - בספר "מרגלי גדעון" של גורדון תומאס נכתב, בין היתר בהסתמך על העיתון הבריטי "ביזנס אייג'" - כי מקסוול שנקלע לקשיים כספיים, פנה בייאושו למוסד וניסה לסחוט מהם כסף תוך כדי איום שיחשוף סודות שהיו ידועים לו מעבודתו עמם. על פי גרסה זו, שנתמכת על ידי ויקטור אוסטרובסקי בספרו, סוכם עם מקסוול שאנשי המוסד יעבירו לו מיליוני דולרים במזומן, בלב ים. בפגישה עם סוכני המוסד על היאכטה שלו, הזריקו לו הסוכנים חומר משתק והשליכו אותו למים, ונעלמו בסירה עמה הגיעו. השלכתו למים חיסלה את הסיכוי לגלות את דקירת המחט שכן הגופה נמצאה כשהיא במצב רקבון ועליה סימני נגיסות של דגים.
תאוריות אחרות - אלו מייחסות את הרצח לק.ג.ב. עמם עבד, לאנשי מאפיה, לערבים שרצו לנקום בו על שעבד עם ישראל, ולאנשי עסקים להם נותר מקסוול חייב כסף.
דעת הקהל.
קריסת האימפריה של מקסוול, מעשיו המפוקפקים, ומותו המסתורי העסיקו במשך שנים רבות את דעת הקהל בבריטניה. גילוי רדף גילוי ועובדיו התראיינו מעל כל במה אפשרית כדי לספר על הבוס הקשוח והאכזר, הכוחני והבלתי מתפשר. האיש הכריזמטי שבחייו רכש אוהדים ויריבים היה עם מותו לנוכל אשר הותיר אלפי אנשים חסרי כל.
טענות האינדפנדנט לחשד לפשעי מלחמה.
עשור וחצי אחרי מותו של מקסוול, ב-2006, פרסם העיתון הבריטי אינדפנדנט כי טרם מותו נפתחה חקירה כנגד מקסוול בחשד לפשעי מלחמה. בהיותו סרן בצבא הבריטי נקלעה יחידתו לעיירה גרמנית, ובמהלך ההשתלטות על העיירה ירה מקסוול בראש העיר לאחר שזה טען כי החיילים הגרמנים הסכימו להניח את נשקם ובפועל המשיכו לירות על אנשי מקסוול. לביוגרף ג'ו היינס סיפר כי הירי בוצע לאחר שהיחידה נקלעה למארב מתוכנן בה היה שותף ראש העיירה. ב-1991, לאחר שנחקק בבריטניה החוק נגד פשעי מלחמה נפתחה חקירה והוחל בזימון אנשים מיחידתו. האינדיפנדט טען כי מקסוול הבין כי הוא עלול להיות הבריטי הראשון שעומד לדין בגין פשע מלחמה, והעניין דכדך אותו בעיקר על רקע גאוותו בשירותו הצבאי. התיק עצמו נסגר לאחר מותו.
משפחת מקסוול.
מקסוול שניהל אורח חיים ראוותני ונוצץ לא חסך את שבטו מבני משפחתו. לו ולאשתו אליזבט נולדו 9 ילדים. בן אחד נהרג בתאונת דרכים ובת אחת נפטרה מלוקמיה. לאחר מותו פרסמה אליזבט ספר אוטוביוגרפי ובו תארה את חייה הקשים תחת בעל ואב עריץ ושתלטן הרודה בה ובילדיו. גם הם תיארו אב קפדן שהעדיף שיעבדו יחד עמו אך לא הקל עליהם ביחס מיוחד בשל כך.
דעת הקהל הבריטית מעולם לא סלחה לבני המשפחה. התקשורת הבריטית ליוותה את כל המהלכים המשפטיים שליוו את פירוק עסקי האימפריה, וכיוונה את הזרקורים לילדים אשר הפכו באחת לחסרי כל וזכו ללגלוג ולגילויי בוז. שני הבנים, קווין ואיאן, שהועמדו לדין כמי ששיתפו פעולה עם אביהם במעשי התרמית ניסו למנוע את המשפט בטענה כי התקשורת הבריטית כבר שפטה והרשיעה אותם, ובאווירה הציבורית הקיימת לא יזכו למשפט הוגן. טענתם נדחתה אך בסופו של דבר הם זוכו. למרות הזיכוי, בדו"חות רשמיים של משרד המסחר והתעשייה הבריטי נקבע כי הם ידעו על המעשים. הם נכנסו להליכי פשיטת רגל, והעיתונות לא הרפתה מהם. מאוחר יותר ניסו שניהם להקים חברת הייטק אך כשלו. בתו איזבל מקסוול הנחשבת אחת הנשים המשפיעות בתחום האינטרנט, שימשה כנשיאת חברת קומטאץ', ומנהלת כיום את חברת iCognito Technologies. בתו הצעירה גיליין הייתה חברתו הקרובה של ג'פרי אפשטיין.
אליעזר קולס
אליעזר (אלי) קולס (נולד ב-29 באוגוסט 1944) הוא איש ציבור ועורך דין ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת העשירית והאחת עשרה.
ביוגרפיה.
קולס נולד בקיזלורדה שבברית המועצות (כיום ברוסיה), גדל בנשר, בנו של ישראל קולס שכיהן בין השנים 1977–1978 כראש מועצת נשר. ב-1948 עלתה המשפחה לישראל. למד בבית הספר "חוגים" בחיפה וסיים תואר ראשון בכלכלה, סטטיסטיקה ומשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית. כיהן כעוזר בכיר לשר הבינוי והשיכון ובשנת 1977 מונה למנהל לשכת השר. בשנים 1978–1980 שימש קולס כיועץ הבכיר של שר התעשייה והמסחר, בימים ההם יגאל הורביץ וגדעון פת. לאחר מכן קיבל לאחריותו את האגף למסחר קמעונאי ותעשייה זעירה, בראשו עמד עד היבחרו לכנסת.
בשנים 1981–1988 כיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית ובכנסת ה-11. לאורך כל שנות כהונתו היה יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה והרווחה.
לאחר סיום כהונתו היה, בין היתר, חבר הוועדה הקרואה באשקלון ושימש כחבר מועצת עיריית חיפה בראשות רשימת "נטו". קולס אף הודיע על התמודדותו לראשות עיריית חיפה בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, והודיע כי אם הוא ייבחר הוא יכהן בתפקיד בהתנדבות ללא שכר, מכיוון שהוא כבר מקבל פנסיה מלאה מהכנסת, אך פרש מהמירוץ יומיים לפני כן בטענה כי הוא לא רוצה להיות המועמד שיוביל לסיבוב שני בין יהב לבורובסקי, שיבזבז עוד כסף על חשבון המדינה.
בחודש ספטמבר 2013 הודיע קולס, תושב קריית חיים, על התמודדותו על ראשות עיריית נשר. בבחירות זכה ב-7% מקולות הבוחרים ולא הצליח לעבור את אחוז החסימה ולהיכנס למועצת העיר.
יעקב ז'אק אמיר
יעקב ז'אק אמיר (15 במרץ 1933 - 30 במרץ 2011) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך (1974–1988) וכראש עיריית דימונה (1983-1978).
ביוגרפיה.
אמיר נולד במוגדור שבמרוקו בשם יצחק-חיים אמזלג. בקזבלנקה למד בבית הספר התיכון המקצועי אורט והיה פעיל בתנועת הנוער החלוצית "דרור" ומטעם ארגון ההגנה. בינואר 1952 עלה לישראל. שמו שונה ליעקב בשל שגיאה של פקיד בנמל חיפה שהמיר את הכינוי "ז'אק" בשם 'יעקב'. לאחר עלייתו ביחד עם גרעין הנח"ל "בנתיב" התיישב אמיר בקיבוץ עין גב, בו חי כשלוש שנים. באותה תקופה הצטרף למפלגת אחדות העבודה. אחרי הפילוג בתנועה הקיבוצית עבר לחיות בקיבוץ גנוסר, שם הכיר את אורה צורף, לה נישא. את הקיבוץ עזב בשנת 1958 לדימונה.
כחמש עשרה שנים היה פועל במפעלי ים המלח ושימש כמנהל עבודה בכיר בענף המתכת. במפעל נבחר ליו"ר ועד העובדים (1974-1959) ובשנים 1959–1964 כיהן כחבר מועצת הפועלים של דימונה. בשנת 1965 נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.