ליגת העל הקולומביאנית (בספרדית: Categoría Primera A, "קטגוריה פרימרה A"; נקראת מסיבות מסחריות: Liga BetPlay Dimayor, "ליגה בט-פליי דימאיור") היא ליגת הכדורגל המקצוענית הבכירה של הכדורגל בקולומביה. הליגה נוסדה ב-1948. הנהלת הליגה נקראת דימאיור (Dimayor; ההתאחדות המקצוענית של מועדוני הכדורגל בקולומביה).
באפריל 2017 פרסמה הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל את דירוג הליגות הטובות לשנת 2016, כאשר הליגה הקולומביאנית רושמת את הישג השיא שלה בדירוג - מקום שני בעולם. נכון לאוגוסט 2021, פעילותה של קבוצת קוקוטה דפורטיבו ששיחקה בליגה הבכירה הופסקה, עקב קשיים כלכליים.
היסטוריה.
הליגה הקולומביאנית נפתחה כ"תקופת הזהב" כפי שהיא כונתה (El Dorado) ב-1949 ומאחר ולא הייתה קשורה לחוקים של פיפ"א, משכה אליה כוכבים ענקיים בקנה מידה עולמי, כמו: אלפרדו די סטפנו, חוסה מנואל מורנו, גרינצ'ה ואדולפו פדרנרה. מיונאריוס מהבירה בוגוטה, נחשבה לאחת הקבוצות הטובות בעולם, זכתה בחמישה תוארי אליפות רצופים ובין היתר ניצחה את ריאל מדריד, במשחק שבו התגלה לאירופה הכישרון של די סטפנו ושבעקבותיו החליטה ריאל להעביר לשורותיה את הארגנטינאי.
הליגה הכילה תחילה 10 קבוצות, שכל אחת הייתה צריכה לשלם 1,000 פסו כדי להרשם לטורניר. חלוקת הקבוצות לפי ערים הייתה כזו: אחת מברנקייה, שתיים מבוגוטה, שתיים ממניסלס, שתיים ממדיין ושתיים מפריירה. הליגה כללה 252 שחקנים רשומים: 182 קולומביאנים, 13 ארגנטינאים, 8 פרואנים, 5 אורוגוואים, 2 צ'ילאנים, 2 אקוואדוריאנים, ספרדי ושחקן מהרפובליקה הדומיניקנית.
השעיית הטורניר ב-1989.
בשנת 1989 הושעתה הליגה מכל פעילות לאחר מקרה הירצחו שופט הכדורגל אלבארו אורטגה במשחק בין אינדפנדיינטה מדיין ואמריקה קאלי, על ידי אוהדים שזעמו עליו בעקבות שיפוטו. פעילות הליגה הופסקה, והוטל חרם מצד ההתאחדות הדרום אמריקאית על אצטדיון אטנאסיו חירארדוט במדיין.
מבנה הליגה, מספר הקבוצות והשיטה.
הליגה ידעה מס' לא קטן של שינויים במספר הקבוצות. ב-1948 הליגה כללה 10 קבוצות, ומספרן גדל עד ל-18 קבוצות ב-1951. אחר כך המס' נע בין 12 ל-13 קבוצות עד ל-1966, שבה נקבע מס' הקבוצות ל-14.
ב-1988 נוספה לליגה קבוצת ספורטינג קלוב דה ברנקייה כקבוצה ה-15, כאשר לפני-כן הקבוצה שיחקה בליגה בין השנים 1950 ו-1953.
ב-1991 הוחלט על ידי דימאיור ליצור גם את אליפות הליגה השנייה של קולומביה בכדורגל הנקראת גם Categoria Primera B. בנוסף, הוחלט שבסיום כל עונה תהיה עולה אחת לליגה הבכירה ויורדת אחת לליגת המשנה.
קבוצת אנביגאדו הייתה הראשונה שזכתה באליפות הליגה השנייה ב-1992 ולכן העפילה לליגה הראשונה, שם שהתה עד לשנת 2006, אז ירדה שוב בחזרה לליגה השנייה. הקבוצה עלתה שוב לליגה הראשונה ב-2008. משנת 1992 עד 2006 כללה הליגה 16 קבוצות ששיחקו 2 סיבובים. שתי הקבוצות שסיימו במקום הראשון בכל סיבוב, נפגשו ל-2 משחקים שקבעו את אלופת קולומביה. משנת 2003 הוחלט להגדיל את הליגה ל-18 קבוצות וליצור שני טורנירים נפרדים ו-2 קבוצות אלופות בשנה. הליגה גדלה ל-20 קבוצות בשנת 2015, והספונסר הוחלף מפוסטובון לאגילה.
שיטת הליגה.
טורניר אפרטורה - הטורניר הפותח את השנה ומשוחק מפברואר עד יוני. כל קבוצה משחקת 20 משחקים, כאשר המחזור המיוחד הוא מחזור ה"קלאסיקו", מחזור המפגיש משחקי דרבי (ספורט). שמונה הקבוצות הראשונות מעפילות לפלייאוף הנקרא קוואדרנגולרס (Cuadrangulares). הקבוצות שסיימו במקומות 1-2 הן ראשי שני הבתים ואיתן מוגרלות שש הקבוצות הנותרות. הקבוצות משחקות עוד 6 מחזורים במתכונת של בית-חוץ, כאשר הראשונה מכל בית מעפילה למשחק הגמר. משחק הגמר משוחק בשיטת בית-חוץ, ללא חוק שערי חוץ ובמקה של שוויון בסיכום שני המשחקים, האלופה תוכרע בדו-קרב פנדלים.
טורניר פינליססיון - הטורניר הסוגר את השנה ומשוחק מיולי ועד לדצמבר. לוח המשחקים נשאר זהה, רק הקבוצות הביתיות והאורחות מתחלפות ביניהן. אלופת הפינליססיון ואלופת האפרטורה משחקות בשנה שאחרי בקופה ליברטדורס של אמריקה (המקביל לליגת האלופות האירופאית) ותצטרפנה אליהן הקבוצות שסיימו הכי גבוה בטבלה המשוקללת של שני הטורנירים ושלא זכו באליפות. הקבוצות הבאות בטבלה ושלא משחקות בליברטדורס ובנוסף הקבוצה שסיימה הכי גבוה בקופה קולומביה ושלא העפילה לליברטדורס, ישחקו בקופה סודאמריקנה (מקביל לגביע אופ"א).
קופה סופרליגה אגילה - משחק אלוף האלופים או הסופרקאפ של קולומביה. לפני כל תחילת שנה, נפגשות אלופת האפרטורה והפינליססיון לצמד משחקים שבו מוכתרת מחזיקת הסופרליגה.
ירידה לליגת המשנה.
בסוף כל שנה קלנדרית מחשבים את ממוצע הנקודות שהשיגו הקבוצות בשלוש השנים האחרונות. הקבוצות שסיימו במקומות 19 ו-20 בסיכום, יורדות ישירות לליגת המשנה.
אלופות כל הזמנים בקולומביה.
הגביעים.
גם הגביעים עברו מספר שינויים וצורות לאורך השנים
שיאני השערים.
להלן טבלת המבקיעים המובילים בתולדות הליגה הבכירה בלבד.
ג'וליו דואה
ג'וּליו דוּאֶה (באיטלקית: Giulio Douhet; 30 במאי 1869 – 15 בפברואר 1930) היה גנרל איטלקי, מהוגי רעיון הכוח האווירי. הוא היה מראשי התומכים ברעיון ההפצצות האסטרטגיות בלוחמה אווירית, והיה בן דורם ובן שיחם של הוגים אחרים בתחום זה, ובעיקר בילי מיטשל וסר יו טרנצ'רד.
קורות חייו.
דוּאֶה נולד בקזרטה, שליד נאפולי. הוא למד באקדמיה הצבאית בג'נובה, והוסמך כקצין תותחנים. מאוחר יותר למד מדעים והנדסה במכון הפוליטכני בטורינו. בתחילת המאה העשרים התמנה דוּאֶה חבר במטה הכללי. הוא פרסם מאמרים על מיכון הצבא. עם הופעתן של ספינות אוויר באיטליה, ומאוחר יותר תחילת השימוש במטוסים בעלי כנף קבועה, החל דוּאֶה להכיר בפוטנציאל הצבאי של הטכנולוגיה החדשה. דוּאֶה חשש מהטלת מגבלות חריפות על הכוח האווירי הצעיר על ידי מפקדים של כוחות היבשה; הוא החל לקדם את רעיון הקמת זרוע אווירית נפרדת, שתהיה בפיקוד אוויראים. הוא חבר למהנדס המטוסים הצעיר ג'יאני קאפרוני, ויחד ניסו לממש את היתרונות של הכוח האווירי העתידי.
ב-1911 יצאה איטליה למלחמה נגד טורקיה על השליטה בלוב. במלחמה זו נעשה שימוש ראשון במטוסים לסיור, תובלה, הכוונת ארטילריה והפצצה. על דוּאֶה הוטלה המשימה להגיש דין וחשבון שיסכם את הלקחים שנלמדו באותה מלחמה. אחת ממסקנותיו הייתה שהפצצה מגובה רב צריכה להיות תפקידם העיקרי של המטוסים.
ב-1912 קיבל דוּאֶה פיקוד על גדוד התעופה האיטלקי, שבסיסו היה בטורינו. במהלך פיקודו על היחידה כתב חיבור שנקרא "חוקים להפעלת מטוסים במלחמה" – אחת מתורות הלחימה הראשונות שנכתבו בנושא זה. ואולם, בשל כתיבתו זו נחשב דוּאֶה כרדיקל. לאחר תקרית בה הורה על ייצור מפציצים ללא אישור, הוגלה דוּאֶה לפיקוד על יחידת חיל רגלים.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החל דוּאֶה לקרוא לבנייה מסיבית של הצבא האיטלקי, ובמיוחד לחיזוק והגדלה רבה של הכוח האווירי: הוא הציע לבנות כוח בן 500 מפציצים שיוכלו להטיל בכל יום מטען של 125 טונות של פצצות. ואולם, המנהיגות האיטלקית התעלמה מקריאותיו של דוּאֶה. כשאיטליה נכנסה למלחמה, ב-1915, היה דוּאֶה המום מחוסר מוכנותו של הצבא ומחוסר הכשירות בשורותיו. דוּאֶה התכתב עם הממונים עליו ועם פקידי ממשלה; הוא הביע ביקורת על דרך ניהול המלחמה ויעץ למהלכים בסיוע הכוח האווירי. אחד ממכתביו הפוגעניים ביותר הביא למעצרו והעמדתו למשפט צבאי, בגין הפצת חדשות כוזבות והסתה. הוא נידון לשנת מאסר בכלא צבאי.
גם מכלאו המשיך דוּאֶה לכתוב על הכוח האווירי; הוא השלים רומן על הנושא והמשיך להציע, במכתבים לשרי הממשלה, שבעלות הברית יבנו צי אווירי מסיבי. זמן קצר לאחר התבוסה ההרסנית של הצבא האיטלקי בקרב קפורטו, ב-1917, שוחרר דוּאֶה מכלאו, והוחזר לשירות. בתוך זמן קצר הפך לממונה הראשי במחלקת התעופה בצבא האיטלקי, שם פעל לשיפור הכוח האווירי.
ביוני 1918 עזב דוּאֶה את הצבא, לאחר שבחל בממונים עליו. לאחר שביתת הנשק הצליח דוּאֶה להפוך את פסק הדין שנגזר עליו במשפט הצבאי, והוא קודם לדרגת גנרל. ואולם, הוא לא שב לשירות פעיל, אלא המשיך בכתיבה. ב-1921 השלים את מאמרו רב ההשפעה על הפצצה אסטרטגית, בשם "השליטה באוויר" (The Command of the Air).
אסטרטגיה אווירית.
דוּאֶה טוען בספרו שהכוח האווירי הוא מהפכני, מכיוון שהוא פועל בממד השלישי. מטוסים יכולים לטוס מעל כוחות קרקע, שחשיבותם תהפוך להיות משנית. מרחבי השמיים הם עצומים, ולפיכך לא ניתן להתגונן מפני המטוסים; דרך ההגנה היחידה היא התקפה. השליטה באוויר תושג על ידי השמדת חיל האוויר היריב, ולאחר מכן הפצצה בלתי פוסקת של צבאו. השליטה באוויר משמעה, אם כן, ניצחון.
דוּאֶה האמין בהשפעות המורליות של הפצצה מן האוויר. כוח אווירי יוכל לשבור את רצון הלחימה של אומה על ידי הרס "המרכזים החיוניים" של המדינה. צבאות הפכו להיות מיותרים; מטוסים יוכלו לטוס מעליהם ולתקוף מרכזי ממשלה, צבא ותעשייה ללא יכולת למנוע זאת מהם. בחירת המטרות הייתה חיונית לתפיסתו של דוּאֶה, והוא האמין שזו תהיה אחת מיכולותיהם המרכזיות של מפקדי הכוח האווירי. תיעדוף המטרות ישתנה על פי התנאים, אך דוּאֶה האמין שישנן חמש מטרות בסיסיות: תעשייה, תשתיות תעבורה, תקשורת, מרכזי ממשלה, ו"רצון הלחימה של העם". דוּאֶה האמין בחשיבותה המיוחדת של המטרה האחרונה, מכיוון שהאמין בעיקרון של מלחמה כוללת.