פיינינגר נולד בניו יורק. אביו, קארל פיינינגר, היה כנר ממוצא יהודי גרמני, ואמו, אליזבת, הייתה פסנתרנית וזמרת. מגיל צעיר ניגן בפסנתר ובגיל 16 נסע עם משפחתו לברלין. תחילה חשב להשלים את לימודיו במוזיקה, אולם בגרמניה החליט לעסוק באמנות. פיינינגר התקבל לאקדמיה לאמנות בברלין, ובשנת 1891 החל לעבוד כקריקטוריסט ומאייר. ב-1906 עבר לפריז. ב-1911 הציג ב"סלון האמנים העצמאים", שם הכיר את יצירותיהם של האמנים הקוביסטים והושפע מן התפיסה הגאומטרית הקוביסטית.
ב-1912 פיתח פיינינגר קשרים עם חברי הקבוצה האמנותית "הגשר", ובפרט עם אריך הקל וקרל שמידט-רוטלוף. בשנים 1919–1932 לימד בבית הספר באוהאוס, עד 1925 בויימאר ובהמשך בדסאו. קרל גרוסברג היה בין תלמידיו.
פיינינגר היה חבר בקבוצת "ארבעת הכחולים" (Die Blaue Vier), יחד עם פאול קלה, וסילי קנדינסקי ואלכסיי פון ז'אבלנסקי. הקבוצה הוקמה ב-1923, וקיימה הרצאות ותערוכות משותפות, ביניהן תערוכה בארצות הברית ב-1924.
עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הקשתה על חייו של פיינינגר. יצירתו סווגה כאמנות מנוונת, בית הספר "באוהאוס" נסגר, והוא ואשתו היו ממוצא יהודי. בני הזוג הגרו לארצות הברית בשנת 1936.
פיינינגר נפטר בניו יורק בשנת 1956, בגיל 84.
ב-2011 הוצגה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו.
חייו הפרטיים.
ב-1901 נישא פיינינגר לקלרה פוּרסט, ביתו של הצייר גוסטב פורסט. נולדו להם שתי בנות. ב-1905 נפרד ממנה אחרי שפגש את יוליה ברג (1881–1970). פיינינגר וברג נישאו ב-1908. בניהם היו הצלם אנדראס פיינינגר (1906 - 1999), לורנס פיינינגר (1909–1976), ותאודור לוקס פיינינגר (1910 - 2011), שנודע כצלם וצייר.
סנטרם (ברזיל)
סנטרם (בפורטוגזית: Santarém; מבוטא "סַנְטָרֵיְין") היא עיר במדינת פארה שבצפון ברזיל, בסמוך לשפך נהר טפז'וס לאמזונאס. זוהי העיר החמישית בגודלה לאורך האמזונאס, אחרי מנאוס, בלם, איקיטוס (שבפרו) ומקאפה, ובשנת 2011 התגוררו בה כ-297 אלף תושבים.
היסטוריה.
העיר נוסדה ב-22 ביוני 1661, והייתה העיר השנייה שהקימו הפורטוגלים בצפון ברזיל, אחרי בלם. היא נקראה בתחילה אלדיאה דוס טפז'וס (Aldeia dos Tapajós, "כפר טפז'וס"). בשנים הבאות הגיעו לאזור מיסיונרים ישועים, שהחלו לפעול בקרב התושבים האינדיאנים באזור. ב-1697 הושלמה בניית מבצר לשם הגנה על היישוב. מבצר זה אינו קיים עוד. ב-14 במרץ 1758 העניק לה מושל גראו פארה מעמד של עיירה, ושמה שונה לסנטרם, על שם העיר סנטרם שבפורטוגל. ב-24 באוקטובר 1948 הוכרזה כעיר.
מיקומה של סנטרם, במפגשם של שני נהרות המהווים עורקי תחבורה חשובים, ובאמצע הדרך בין מנאוס לבלם, הפכו אותה למרכז כלכלי ותעבורתי חשוב. עיקר כלכלתה מבוססת על מסחר ושירותים, ואולם יש בה גם תעשייה (בעיקר עץ ומוצריו ומוצרי מזון המבוססים על תוצרת חקלאית ודגים). בסביבתה של העיר גידולים חקלאיים רבים כאורז, סויה ומניהוט מצוי.
העיר מהווה גם יעד תיירותי, בשל מספר מוקדי משיכה לתיירים המצויים בסביבתה. בתחום שיפוטה נמצאת העיירה אלטר דו שאו הידועה בשל חוף הנהר שלה, המזכיר במראהו חוף ים. חופים נוספים מצויים הן לאורך נהר האמזונאס והן לאורך נהר טפז'וס. סנטרם היא גם שער הכניסה ליער הלאומי טפז'וס, המשתרע על פני כ-5,450 קמ"ר ולפארק הלאומי אמזוניה, המשתרע על פני 9,940 קמ"ר. במרחק הפלגה של שעות ספורות מהעיר מצויות העיירות מונטה אלגרה, שבסמוך לה ציורי הסלע הקדומים ביותר שנמצאו בברזיל, והם בני כ-11 אלף שנים, ואלנקר, שבסביבתה מפלים מרשימים ותצורות סלע נאות.
פרט לנמל, משרת את סנטרם גם נמל התעופה סנטרם-מאסטרו וילסון פונסקו, בו פועלות חמש חברות תעופה המקיימות טיסות סדירות לערים שונות בברזיל. כבישים מחברים את סנטרם עם כמה מהערים הסמוכות לה, וכביש 163 מחבר אותה עם העיר קויאבה, 1,780 ק"מ דרומית ממנה. עם זאת, רק 44% מהכביש סלולים, ובעונה הגשומה הדרך בלתי עבירה עקב הבוץ.
שמורת הדסים
שְׁמוּרַת הֲדַסִּים היא שמורת טבע מוכרזת הנמצאת בפאתי כפר הנוער הדסים שבשרון, בקרבת היישובים כפר נטר, אבן יהודה וקדימה. כיום השמורה סגורה לקהל למטרות שיקום, לאחר שהתחוללה בה שרפה.
בשנת 1947, עם הקמת כפר הנוער הדסים, החל אבינועם קפלן, מורה בכפר לטפח חלקה בפתאי אדמות הכפר יחד עם התלמידים. בשנת 1965, לאחר שנחקק חוק שמורות הטבע והגנים הלאומיים, הייתה שמורה זו בין הראשונות שהוכרזו בישראל.
בשמורה מיני צמחים המהווים דוגמה נדירה לצמחיית השרון, ביניהם אלון תבור לוטם מרווני, קורנית מקורקפת, גולנית ערבית וקידה שעירה.
השמורה הייתה חלק מיער השרון שכיסה בעבר את מרביתו של השרון.
בסמוך לשמורה נמצאת גבעה המכונה "גבעת ורה", על שם ד"ר ורה ויצמן, ממקימות ויצו, ובה בית עלמין קטן שבו טמונים מייסדי הכפר.
שמעון יהודה סטניסלבסקי
שמעון יהודה סטניסלַבסקי (בכתיב שנהג בזמנו: סטאניסלאווסקי; 18 בדצמבר 1850 או 1849, ניקופול, פלך יקטרינוסלב, רוסיה – 1921) היה עיתונאי ופובליציסט יהודי רוסי, היסטוריון של יהדות רוסיה, מראשוני המשכילים ביקטרינוסלב. התמחה בכתיבת מאמרים ביוגרפיים על מבשרי ההשכלה וראשוני המשכילים במזרח אירופה.
קורות חייו.
נולד בעיר ניקוֹפּוֹל שבפלך יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית, ב"תחום המושב" היהודי (כיום באוקראינה), בן למשה סטניסלבסקי, סוחר יהודי ליטאי אמיד. בצעירותו יועד לקריירה בתחום המסחר, אך לבסוף התגבר על התנגדותו של אביו, ובשנים 1863–1864 קיבל חינוך עברי אצל אברהם דוב דובּזֶביץ', שהגיע ליקטרינוסלב מפינסק ב-1861. בתקופה זו ניהל התכתבות עם משכילים עבריים כאברהם דוב לבנזון (אד"ם הכהן) ושמואל יוסף פין; אולם מורהו החדש, אליהו (איליה) אוֹרְשַנְסקי, דחף אותו בכיוון אחר: תחת הדרכתו קרא סטניסלבסקי בכתביהם של הנרי תומאס באקל, ג'ון ויליאם דרייפר, צ'ארלס דרווין וג'ון סטיוארט מיל, והחל בלימוד שיטתי של לטינית, מתמטיקה ומדעים נוספים.
קריירה עיתונאית.
כבר בנערותו, בהיותו תלמידו של דובּזֶביץ', פרסם סטניסלבסקי מאמר ב"המליץ", ובהמשך הוסיף לכתוב בו. הקריירה העיתונאית שלו בעיתונות הרוסית נפתחה בכתיבה לעיתון הרוסי הליברלי המוביל "סנקט-פטרבורגסקייה וידומוסטי" ("Санкт-Петербургские ведомости", בכתיב שנהג אז: "С.-Петербургскія Вѣдомости") ולביטאון ליהודי רוסיה "דְייֵן" ("День", רוסית: 'היום'), שבועון במגמה רוסיפיקטורית קיצונית שייסד וערך באודסה ש' אורנשטיין בהשתתפות מנשה מרגלית ואורשנסקי (כחבר המערכת) בראשית קיץ 1869.
בעקבות מאמר שפרסם על יצירתו של הסופר והסאטיריקן העברי יצחק אֶרְטֶר (ערטער), איש תנועת ההשכלה בגליציה, נתוודע למרגלית ולעיתונאי והמו"ל אדולף לנדאו, שהחל ב-1871 לפרסם את המאסף "הביבליותיקה היהודית" ("ייברייסקאיה ביבליותיקה"). בשנת 1881, כשייסד לנדאו את כתב העת היהודי הרוסי "ווֹסחוֹד", הציע לסטניסלבסקי את משרת עורך המשנה.
עם המונוגרפיות שחיבר סטניסלבסקי נמנות תיאור בית הספר היהודי של בצלאל שטרן בקישינב ("ווסחוד", אפריל 1884) וביוגרפיות של מנדל לפין, ישראל מזמושץ' ("ווסחוד", יוני 1886), היימן הורוויץ (Hyman Hurwitz), מנשה בן פורת, שלמה פוזנר, בנימין מנדלשטם, ר' יעקב קרנץ (קראנ; המגיד מדוּבנא) ואבא גלוּסק.
סטניסלבסקי פרסם מאמרים רבים בהיסטוריה ובנושאים נוספים, וגם בכתבי העת העבריים של התקופה, כמו "היום" ו"המליץ" "השילוח", תחת שמות העט "הרואה" ו"ז.".
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ש&quot;י סטניסלבסקי
ש' סטניסלבסקי
ש&quot;י סטאניסלאווסקי
ש.י. סטאניסלאווסקי
רש&quot;י סטאניסלאווסקי
ש. י. סטאניסלאווסקי
ר&quot;ש סטאניסלאווסקי
הרואה
לודוביקו אינאודי
לודוביקו אינאודי (; נולד ב-23 בנובמבר 1955 בטורינו, איטליה) הוא מלחין ופסנתרן איטלקי.
אודות.
אינאודי נולד בטורינו. אביו, ג'וליו אינאודי היה בעלים של הוצאה לאור מהבולטות באיטליה, וסבו, לואיג'י אינאודי, היה הנשיא השני של הרפובליקה האיטלקית בין השנים 1948 ל-1955.
לודוביקו מנגן בפסנתר מגיל צעיר. הוא למד בקונסרבטוריון של מילאנו ובשנת 1982 קיבל דיפלומה בהלחנה. באותה שנה למד אצל המלחין המפורסם לוצ'אנו בריו. לאחר כמה שנים של הלחנה סטנדרטית החל להתנסות בעבודה עם מולטימדיה והלחנת מוזיקה מינימליסטית ומוזיקת עולם.
במהלך שנות השבעים ,עבד אינואדי ביחד עם סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון לפני מותו כשהוסיף מוזיקת פסנתר להקראת פואמותיו של מוריסון.
בשנת 2008 היה בין עורכי התוכנית האמנותית של תיאטרון בפרוג'ה שהוקם במימון חברת ברונלו קוצ'ינלי.
תחרות הערבזיון
תחרות הערבזיון (בערבית: العرفزيون) היא תחרות זמר טלוויזיונית שמופקת בשפה הערבית על ידי ערוץ 33 בקרב חברי המגזר הערבי בישראל.
היסטוריה.
התוכנית החלה את שידוריה בשנת 2000 כשברשות השידור-הטלוויזיה בערבית הרגישו שיש צורך להראות את החלק המוזיקלי של המגזר הערבי. ואז החליטה רשות השידור להגיש הצעה לחברות ההפקה במגזר הערבי להפקת התחרות.
עם עליית ההצעה הגישה חברת אקסטא טופ את מועמדותה להפקת ארבע תוכנית קדם ותוכנית הגמר, ומאז החברה היא שמפיקה את התוכנית עבור ערוץ 33.
אופי התחרות.
בכל פעם נרשמים לתחרות 100 מועמדים ומועמדות; בהמשך, הם נבחנים במבחני מוזיקה, ונבחרים 11 מתמודדים שישירו בערבזיון, ורק אחד מהם יזכה בתואר "כוכב הערבזיון".
האופי הערבזיון הוא כמו אופי הקדם-אירוויזיון אשר משודר בערוץ הראשון, אך מעמדו של הזוכה שונה. הזוכה בערבזיון מתחרה בפסטיבל הזמר של קזבלנקה כנציגי "ערביי 48'".
שידורים בהפרדה גבוהה HD.