במסגרת השינוי שבוצע בשנת 1997, נותר הליך משפטי בשם "המרצת פתיחה", המתייחס לפתיחת הליך משפטי בו מתבקש בית המשפט לחוות דעתו על נושא משפטי שאינו טעון בירור על פי ראיות, כגון פירוש של חוזה וכדומה. גם בהוצאה לפועל משתמשים עדיין בבקשה בדרך המרצה.
בקשה בדרך המרצה
שלמה שילר
שלמה שִילֶר (15 באוקטובר 1862 – 31 באוקטובר 1925, י"ג בחשוון תרפ"ו) היה מורה, מחנך, איש ציבור והוגה דעות ציוני בגליציה, שבאימפריה הרוסית ובארץ ישראל. מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים ומאנשי "הפועל הצעיר". על שמו נקרא הקיבוץ קבוצת שילר.
ביוגרפיה.
נעוריו.
שילר נולד בשם שלמה בלאנקנשטיין בעיירה מיכאלובה שליד ביאליסטוק. אביו, זליג, היה תלמיד חכם וסוחר זעיר, מחסידי רבי מנחם מנדל מקוצק. כשהיה שילר בן 10 עקרה המשפחה לביאליסטוק, על מנת שהילד, שהוכר כעילוי, יזכה לחינוך יהודי מעולה לקראת הסמכתו לרב. הוא למד בתלמוד תורה ובישיבה, אך בגיל ההתבגרות נחשף בישיבה ל"חוכמות חיצוניות" ולכתבי תנועת ההשכלה והחל ללמוד רוסית, גרמנית ולימודי חול נוספים. עקב כך נוצר קרע בינו לבין משפחתו.
בגיל 18 נאלץ, כמו רבים מבני גילו, להימלט מפני גיוס לצבא הצאר. הוא עבר לרובנו שבליטא, שם התגורר אחיו, משם המשיך ללבוב. עוד לפני שהגיע ללבוב אימץ לו את שם המשפחה "שילר" בעקבות הערצתו למשורר פרידריך שילר.
בלבוב.
בלבוב, שאליה הגיע שילר ב-1882, התקיימה קהילה יהודית-משכילית תוססת, שבה יכֹל להשתלב. בלבוב הרחיב את ידיעותיו בגרמנית, במדעים ובספרות באמצעות ספרים שקרא בעצמו ושמיעת הרצאות באוניברסיטה כשומע שלא מן המניין, וכן למד פולנית. שילר הצטרף לאגודת חובבי ציון בעיר, ובמקביל החל ללמד סטודנטים יהודים צעירים וקבץ סביבו עדת מעריצים. הוא ייסד אגודה היסטורית, שבה הרצה על תולדות עם ישראל ועל ספרות עברית, ומועדון "שפה ברורה", שבו תירגל עם תלמידיו את השפה העברית. עשר שנים לאחר הגיעו לעיר היה מורה ומנהיג הנוער הציוני בעיר, שהורכב בחלקו הגדול מנערים וצעירים בני-דמותו, פליטים הן מגיוס לצבא הצאר והן מעולם הישיבות ומשפחותיהם המסורתיות, שפנו להם עורף. לאורך השנים עסק גם בהקמת קורסים ללימוד השפה העברית והשכלה עממית ברוח ציונית, במשותף עם אברהם קורקיס.
בעת שהותו בלבוב כתב שילר מאמרים רבים לרבים מהביטאונים היהודיים הרבים שראו בה אור, בהם ביטאון ציוני גליציה "פְּשִישְלוֹשְץ" ("Przyszłość", פולנית: 'העתיד'), שבו השתתף בקביעות ופרסם בו מאמרים ותרגומים מהספרות העברית.
על תפקידו כמורה הדור ועל כתיבתו כתב דב סדן:
על רקע עבודתו החינוכית ביקש שילר לחקור מהם הגורמים שביססו את הקיום הלאומי של היהודים לאורך ההיסטוריה,
ועשה זאת במסה היסטורית-פוליטית בשם "הקיום הלאומי של היהודים" (בפולנית: "Byt narodowy Żydów"), אשר נדפסה בהמשכים מעל דפי "פשישלושץ" וכעבור שנה ראתה אור כחוברת עצמאית (שאף זכתה בשנת 1906 למהדורה שנייה).
ב-1897 היה שילר ציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל, ובהמשך נמנה עם מייסדי "אגודות ציוניות של פועלים ופקידים" בלבוב, שהתפתחו לימים לסניף פועלי ציון בעיר.
בארץ ישראל.
בשנת 1910, והוא בן 46, עלה שילר לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בקשתו להתמנות למורה בגימנסיה הרצליה לא נענתה, ועל כן החל ללמד נערים ונערות בבית פרטי, יחד עם מורים כאהרן מאיר מזי"א, אירה יאן, יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית. בית הספר הפרטי צמח והיה לגימנסיה העברית רחביה, ושילר נבחר להיות מנהלה הראשון, תפקיד בו נשא עד 1922.
בעת מלחמת השפות היה שילר לוחם תקיף למען לימוד כל המקצועות בשפה העברית. ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, הוגלו מורי ותלמידי הגימנסיה לדמשק, וגם שם המשיך שילר לדאוג לקיום מסגרת לימודים סדירה. ב-1919 חזרו שילר ותלמידיו מן הגלות, והגימנסיה פתחה שנית את שעריה.
בשנת 1920, לאחר התלבטויות רבות ומספר שנים שבמהלכן לא עסק בפעילות ציבורית אלא בהוראה בלבד, הצטרף שילר למפלגת הפועל הצעיר, ונבחר מטעמה כציר באספת הנבחרים וכחבר הוועד הלאומי, שבו החזיק, באופן רשמי-למחצה, בתיק החינוך. כמו כן היה מראשי המדברים בעד עקרון ההתיישבות השיתופית במסגרת הקבוצה ה"קטנה".
בשנת 1923 יצא כשליח הקרן הקיימת לישראל לפולין. בפולין חלה ושב לארץ ישראל. על אף ששב לפעילות ציבורית בכתיבת מאמרים ונאומים, לא התאושש ממחלתו. הוא נפטר בירושלים ערירי. בהלווייתו השתתפו תלמידיו ורבים מראשי היישוב בהם חיים נחמן ביאליק, חיים בוגרשוב, שלמה קפלנסקי, יצחק לופבן, בן-ציון דינור (דינבורג), יצחק בן-צבי, יצחק וילקנסקי, שבדברי ההספד שלו קרא לשילר "ממשיך דרכו של א. ד. גורדון", ועוד. שילר נקבר בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לאחוזת קברו של אליעזר בן-יהודה.
תלמידיו ומעריציו החליטו להקים קבוצת התיישבות על שמו, ובשנת 1927 עלו על הקרקע כ"קבוצת שילר". עוד לזכרו רחוב בשכונת בית הכרם בירושלים.
לקריאה נוספת.
מאמרים:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית
יום נפלא לדגי בננה
נמרוד שפר
נמרוד שפר (נולד ב-16 במרץ 1961) הוא אלוף במילואים בצה"ל ששירת בתפקידו האחרון כראש אגף התכנון. שפר הוא טייס קרב ששירת כראש מטה חיל האוויר. כיהן כמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל.
ביוגרפיה.
שפר נולד והתחנך בקיבוץ אלונים. בוגר בית הספר כרמל זבולון.
הוא התגייס לחיל האוויר ב-1979, סיים קורס טיס מספר 96 ב-1981 והוכשר כטייס קרב. בשנים 1984 עד 1986 שירת כמדריך בבית הספר לטיסה. שימש סגן מפקד טייסת הקרב הראשונה בזמן שקלטה את מטוסי ה-F-16 ("ברק") הראשונים בטייסת. ב-1994 מונה למפקד טייסת 253, טייסת מטוסי "ברק" חד מושבי בדרגת סגן-אלוף. בין יולי 1995 לאוקטובר 1997 פיקד על טייסת 101, טייסת מטוסי F-16 חד-מושבי. ב-1997 מונה לראש ענף קרב במחלקת המבצעים של החיל והיה אחראי על התכנון המבצעי של מטוסי הקרב בחיל האוויר. ב-1999 קודם לדרגת אל"ם ומונה לראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר. בשנים 2001 עד 2004 פיקד על בסיס רמון. ב-2005 מונה לראש חטיבת התכנון באגף התכנון של המטה הכללי, ובמרץ 2008 מונה לראש להק האוויר. בינואר 2010 מונה לראש מטה חיל האוויר, סגנו וממלא מקומו של מפקד החיל. בתחילת 2012 היה אחד המועמדים להחליף את עידו נחושתן כמפקד חיל האוויר הבא, תפקיד אליו נבחר לבסוף אמיר אשל. באפריל 2012 מונה לראש אגף התכנון בדרגת אלוף ובסיום תפקיד זה פרש מצה"ל.
בינואר 2018 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ומחקר בתעשייה האווירית לישראל, ובספטמבר 2018 מונה למנכ"ל החברה. ביולי 2020 הודיע על פרישה מהתפקיד שנכנסה לתוקף באוקטובר אותה שנה.
חיים אישיים והשכלה.
שפר בעל תואר ראשון בגאופיזיקה ומדעים פלנטריים מאוניברסיטת תל אביב (1994) ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (2005) (במסגרת תוכנית קרן וקסנר). בוגר קורס למפקדים בכירים בחיל האוויר במכון למדיניות ואסטרטגיה של בית הספר לאודר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה.
שפר נשוי לחיה, אחותו של תא"ל (מיל.) אבי יעקבי חברו לקורס הטיס, ואב לארבעה.
בלון נ&quot;מ
בלון נ"מ הוא בלון גדול הנישא באוויר, מחובר בכבלי מתכת, שמטרתו להגן מהתקפות כלי טיס מנמיכי טוס. חלק מגרסאות הבלון הסתמכו על התנגשותו של כלי הטיס בכבלים, וחלק נעזרו בחומר נפץ שהתפוצץ עם מגע כלי הטיס בכבלים, וכך הסב נזק נוסף לכלי הטיס התוקף.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938 החלו הבריטים לערוך ניסויים במטרה לבדוק את יעילותם של בלונים בהגנה על ערים ואזורים תעשייתיים מפני מתקפה אווירית. מטרתם של הבלונים הייתה להפריע לטיסתם של מטוסי צלילה אשר טסו בגובה של עד 1,500 מטרים, ולהכריח אותם לטוס גבוה יותר, על מנת להכניסם לטווח הירי של תותחי הנ"מ הבריטים. עד אמצע שנת 1940 הוצבו בבריטניה כ-1400 בלונים, שליש מהם מעל בירת אנגליה, לונדון.
היכולות הטכניות הגבוהות של מטוסי הלופטוואפה הגרמניים הצליחו למזער את השפעת הבלונים, במיוחד לאחר החלפת רוב מטוסי הצלילה הגרמנים במפציצים מגובה רב. הבלונים הוכיחו עצמם כיעילים בצורה חלקית כהגנה נגד טילי הV-1 הגרמניים, אשר טסו בדרך כלל בגובה של 600 מטרים. על אף שטילים אלו צוידו בחותכי כבלים בכנפיהם, מעריכים היום כי הבלונים הצליחו להפיל 231 טילי V-1, מתוך כ-10,000 שנורו לעבר אנגליה.
מפציצים רבים צוידו באביזרים שניסו להתמודד עם בלוני הנ"מ באמצעות חיתוך הכבלים. מטוסי הלופטוואפה צוידו בהתקן אשר הורכב על כנף המטוס, אשר גרם לפיצוץ קל ברגע המגע עם כבלי הבלון אשר הניע להב שחתך את כבלי הבלון. התקן זה היה יעיל מאוד נגד בלוני הנ"מ של בעלות הברית. גם מטוסי כוחות בעלות הברית השתמשו בחותכי כבלים דומים, אך השתמשו בהם פחות לאור העובדה שהגרמנים מיעטו להשתמש בבלוני נ"מ, והסתמכו יותר על תותחי נ"מ כהגנה נגד מטוסי בעלות הברית.
בשימוש לא זהיר, יכלו בלוני הנ"מ לגרום לנזק רב. במהלך שנת 1942 התקינו כוחות אמריקאיים וקנדיים מספר בלוני נ"מ בגבול ארצות הברית-קנדה, על מנת להגן על אזור תעשייתי רגיש וחיוני למאמץ המלחמתי. במהלך סערה השתחררו הכבלים של אחד הבלונים, פגעו בקווי חשמל, וגרמו להפרעות משמעותיות ביכולות הכרייה והייצור של אותו אזור. להערכת בעלות הברית, ייצור של כ-400 טון פלדה ירד לטמיון עקב תאונה זו.
האיש הבלתי נראה
מקום הילד במשפחה
שמואל אבא, מלך הונגריה