משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הוקם ב-24 בינואר 1992 על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 42 על בסיס סוכנות הביטחון הפדרלית ושירות הביטחון הבין-רפובליקני של ברית המועצות, שפורקו. הקמת המשרד היה תוצאה של ניסיון לא מוצלח לאחד סוכנויות ביטחון וגופי שיטור לכדי משרד ממשלתי בשם משרד הביטחון והפנים של רוסיה בדצמבר 1991. תקנות על מעמדו של המשרד אושרו בצו נשיאותי מספר 42. גופים טריטוריאליים של משרד הביטחון נקראו מינהלי משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית. הליך הקמת משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הסתיים ב-1 ביולי 1992.
במקור משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית כלל גם מחלקות לסיכול ריגול, יחידות מבצעיות, טכניות ואנליטיות שהיוו בעבר חלק מהוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות. בהתאם לצו הנשיאותי, לצד השר עבדו 8 סגנים, כולל סגן ראשון (אף שבמשך כל זמן קיומו של המשרד, משרה זו לא אוישה). ביום הקמת משרד, 24 בינואר 1992, מונו גם ראשיו: השר ויקטור בראניקוב, סגנו אולייניקוב ו-5 סגנים נוספים.
ב-12 ביוני 1992 על בסיס הכוחות של הוועדה להגנה על גבולות המדינה של ברית המועצות, שהוקם באוקטובר 1991, הוקם משמר הגבול של רוסיה, שאורגן כחלק ממשרד הביטחון. בהקשר זה, מספר סגני השר גדל ל-9 אנשים. ב-15 ביוני, לתפקיד סגן שר הביטחון של הפדרציה הרוסית — מפקד משמר הגבול של הפדרציה הרוסית מונה אלוף שליאטין (ב-8 בנובמבר 1992 הוא קודם לדרגת קולונל-גנרל). ב-27 ביולי 1993, לאחר עימותים על גבול טג'יקיסטן-אפגניסטן, שליאטין שוחרר מתפקידו ובאוגוסט תפס את מקומו קולונל גנרל ניקולאייב.
באותו יום, ב-27 ביולי 1993, פוטר גם השר בראניקוב (במהלך אירועי ספטמבר — אוקטובר 1993 הוא היה שר הביטחון של רוסיה ותמך בסגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי). למחרת, ה-28 ביולי, לשר הביטחון מונה ניקולאי גולושקו.
ב-18 בספטמבר 1993 צו של הנשיא ילצין אישר את מינוי גולושקו לשר. עם זאת, זה היה מינוי שלא אושר על ידי המועצה העליונה של הפדרציה הרוסית, כפי שנדרש על פי החוקה באותו זמן (חוקת 1978).
ב-21 בדצמבר 1993 משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית בוטל על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 2233, המשרד הוחלף בשירות הפדרלי למודיעין מסכל. ממלא מקום שר הביטחון ניקולאי גולושקו וסגנו, סרגיי סטפאשין, המשיכו לכהן בתפקידיהם גם במסגרת הגוף החדש. משמר הגבול הפך לגוף נפרד, כשב-30 בדצמבר 1993 הוקם שירות משמר הגבול הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
הארגון המחודש של משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הפדרלי היה הרפורמה המבנית האחרונה בגופי ביטחון הפנים של רוסיה. לאחר מכן, כל השינויים נעשו בהדרגה, גם בזמן ייסוד שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית ביוני 1995 שהיווה בפועל שינוי שמו של השירות הפדרלי לסיכול ריגול ללא ביצוע שינויים מבניים במנגנון ובמצבת כח האדם.
הערות שוליים.
סופיה ג'קס-בלייק
סופיה לואיזה ג'קס-בלייק (באנגלית: Sophia Jex-Blake; 21 בינואר 1840 - 7 בינואר 1912) הייתה רופאה, מורה ופמיניסטית אנגלייה. היא הובילה את המאבק לקבלת נשים באוניברסיטאות עם שש נשים נוספות כאשר החלה ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1869. הקבוצה נקראה שביעיית אדינבורו. הייתה הרופאה הראשונה בסקוטלנד, ואחת הראשונות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שהובילה קמפיין לחינוך רפואי לנשים. הייתה מעורבת בהקמת שני בתי ספר רפואיים לנשים בלונדון (הראשון ביניהם בית הספר לרפואה לנשים בלונדון) בזמן שבו אף אוניברסיטה לא איפשרה לנשים ללמוד.
תחילת החיים.
סופיה ג'קס-בלייק נולדה בהייסטינגס, אנגליה ב-21 בינואר 1840, בתו של עורך דין בדימוס תומאס ג'קס-בלייק (1790–1868), פרוקטור של שיתוף הרופאים, ומארי ג'קס-בלייק (1800/01–1881). אח שלה הוא תומאס וילים ג'קס-בלייק, מנהל ודיקן של קתדרלת ולס.
היא למדה בבתי ספר פרטיים שונות בדרום אנגליה, ובשנת 1858 נרשמה במכללת המלכה בלונדון למרות התנגדות הוריה. בשנת 1859, כאשר עדיין הייתה סטודנטית, הוצע לה להיות מורה למתמטיקה במכללה, ושם היא נשארה עד 1861, בה היא חיה לזמן קצר עם משפחת אוקטביה היל. היא עבדה ללא תשלום מפני שמשפחתה לא ציפתה מהבת שלהם להתפרנס ואכן אביה לא הרשה לה לקבל שכר.
נסיעות לארצות הברית.
לאחר מכן ג'קס-בלייק נסעה לארצות הברית על מנת ללמוד עוד על השכלת הנשים. היא ביקרה בבתי ספר שונים, והושפעה מאוד מהתפתחויות של חינוך משותף בארצות הברית ומאוחר יותר פרסמה את "A Visit to Some American Schools and Colleges" (ביקור בכמה בתי ספר ומכללות אמריקאיים). בבית החולים ניו אינגלנד לנשים ולילדים בבוסטון היא פגשה את אחת הרופאות הנכבדות בארץ, לוסי סיוול, והיא עבדה שם גם כעוזרת. זו הייתה נקודת מפנה עבור ג'קס-בלייק כשהיא הבינה שלהיות רופאה היה הייעוד של חייה.
בשנת 1867, יחד עם סוזן דימוק, חניכה מבית החולים בניו אינגלנד, היא כתבה ישירות לנשיא ועמיתיו של אוניברסיטת הרווארד בקשה להתקבל לבית הספר לרפואה. הן קיבלו את תשובתן כעבור חודש, במכתב בו נכתב: "אין הוראה לחינוך נשים בכל מחלקה באוניברסיטה זו". בשנה שלאחר מכן, היא קיוותה ללמוד במכללה רפואית חדשה שהוקמה על ידי אליזבת בלקוול בניו יורק, אבל באותה שנה אביה מת אז היא חזרה לאנגליה כדי להיות עם אמה.
'בזכות ולא בחסד'.
ב-1869, המאמר של סופיה ג'קס-בלייק ""הרפואה כמקצוע לנשים" "הופיע בספר שנערך על ידי ג'וזפין באטלר: "עבודת נשים ותרבות נשים". במאמר זה היא טענה כי האינסטינקט הטבעי של הנשים מוביל אותן לדאוג על הטיפול בחולים, אבל מכיוון שחינוך הבנות הוגבל בעיקר למלאכות הבית, נשים בדרך כלל לא היו יכולות להגיע לתפקידים רפואיים בדומה לגברים. למרות זאת, היא טענה שאין הוכחה אובייקטיבית לנחיתות האינטלקטואלית של נשים לעומת גברים. היא טענה שניתן לבדוק בקלות את העניין על ידי כך שיאפשרו לנשים לפעול ב'זכות ולא בחסד', כלומר ללמדן באותו באופן שבו לימדו גברים וגם להעמיד אותן בדיוק לאותן בחינות.
התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים.
סופיה ג'קס-בלייק הייתה נחושה בדעתה לחפש הכשרה רפואית בבריטניה וכיוון שסקוטלנד כבר התפתחה כלפי חינוך, היא הרגשה שאם יש אוניברסיטה שמאפשרת לנשים ללמוד בה תהיה סקוטית.
היא בקשה ללמוד רפואה במרץ 1869 ואף על פי שהפקולטה לרפואה ואקדמית הסנאט הצביע בעד לאפשר לה ללמוד רפואה, בית המשפט של האוניברסיטה דחתה את בקשתה בטענה כי האוניברסיטה לא יכלה לעשות את הסידורים הדרושים לאישה אחת. לאחר מכך סופיה ג'קס-בלייק מצאה ארבע נשים אחרות, כולן בעלות ציונים אקדמית מצוינים, שגם הן רצו ללמוד רפואה. ב-2 בנובמבר 1869 הן חתמו על תעודות הבגרות, ובכך נרשמו כסטודנטיות הראשונות לרפואה באוניברסיטה בריטית.
לאחר מכן היא פרסמה מודעות בעיתן הסקוטסמן ובעיתונים סקוטיים נוספים, כדי שיצטרפו אליה עוד נשים. בקשה שנייה הוגשה בקיץ 1869 בשם קבוצה בת חמש נשים בתחילה (שתיים נוספות הצטרפו מאוחר יותר והיוו את "השביעיה ש אדינבורו"). הן בקשו את הזכות להשתתף בכל השיעורים והבחינות הנדרשות לתואר ברפואה ובקשתן אושרה הפעם על ידי בית המשפט של האוניברסיטה, עובדה שהפכה את אוניברסיטת אדינבורו לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שנתנה תארים לנשים.
סופיה ג'קס-בלייק כתבה באחד המכתבים שלה ללוסי סיוול:
"זה דבר גדול להיכנס לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שנפתחה לנשים, נכון?"
התגברות העוינות והתקיפה באולם המנתחים.
כשהחלו הנשים להוכיח שהן יכולות להתחרות באופן שווה עם הסטודנטים הגברים, העוינות כלפיהן החלה לגדול. הן קיבלו מכתבים גסים, עקבו אחריהן, זרקו עלהן בוץ, ועוד. פעולות אלה הגיעו לשיאן בפרשת המנתחים ב-18 בנובמבר 1870, כשהנשים הגיעו לבחינה באנטומיה באולם המנתחים, והמון זועם של יותר ממאתיים סטודנטים נאסף בחוץ והחל לקלל ואף לזרוק בוץ ואשפה על הנשים. האירועים עוררו כותרות לאומיות והנשים זכו בתומכים חדשים, כמו גם באויבים. חברים משפיעים בפקולטה לרפואה הצליחו בסופו של הדבר לשכנע את האוניברסיטה לסרב לסיום הלימודים של הנשים. חלק מהנשים הלכו לאוניברסיטאות אירופאיות שכבר אפשרו לנשים לסיים את הלימודים והשלימו את לימודיהן שם.
"זמן הרפורמה בא".
בסופו של דבר, נשים התקבלו ללימודים לתואר שני באוניברסיטאות בריטיות אחרות ב-1877. ג'יימס סטנספלד, שהיה קשור למסע הלונדוני (בעקבות כישלונו של מסע הבחירות באדינבורו), כתב בתולדותיו הקצרות את האירועים:
"ד"ר סופיה ג'קס-בלייק עשתה את הגדול ביותר של כל התרומות עד הסוף. אני לא אומר שהיא הייתה הגורם הסופי להצלחה. הסיבה הסופית הייתה פשוט זה, כי הזמן היה בהישג יד. זהו אחד הלקחים של ההיסטוריה של התקדמות כי כאשר הגיע הזמן לרפורמה לא ניתן להתנגד לזה, למרות זאת אם תנסה לעשות זאת, זה יגרום להרחיב את אופיו או לזרז את הופעתו. המתנגדים, כשהגיע הזמן, אינם נגררים רק בגלגלי המרכבה של ההתקדמות - הם עוזרים להפוך אותם. הכוחות החזקים ביותר, ככל שהדבר פועל, עוזרים ביותר. הכוחות של הריכוז הגדול ביותר כאן היו, לדעתי, מצד אחד של אוניברסיטת אדינבורו בראשותו של רוברט כריסטיסון, מצד שני תביעות נשים בראשות ד"ר סופיה ג'קס-בלייק".
ההכשרה כרופאה.