אמנם הגשורים אינם מוזכרים באופן מפורש בפסוקים המוזכרים לעיל, בתרגום השבעים לפסוקים אלה נכתב במקום וְאֶל-הָאֲשׁוּרִי, ואל-הגשורי. חוקרים רבים מסכימים כי כוונתו המקורית של המחבר הייתה, ככל כנראה, לגשור ולא לממלכת אשור הרחוקה.
בעקבות רצח אמנון, ברח אבשלום לארמון סבו תלמי בממלכת גשור ושם שהה שלוש שנים:
בתום שלוש השנים נקרא אבשלום לשוב לירושלים, אולם בשובו אינו מוזמן להפגש עם דוד אביו ועל כן מתלונן בפני יואב בן צרויה:
גשור החלה לשקוע בתקופת המלחמות שניהלו אחאב ובן הדד השני מלך ארם דמשק. הממלכה חרבה במאה ה-8 לפנה"ס לאחר כיבושה של ארם דמשק בשנת 732/3 לפנה"ס על ידי תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור
פרויקט ארץ גשור.
"פרויקט ארץ גשור" הוא מיזם ארכאולוגי שנערך בראשותו של הארכאולוג משה כוכבי, מטעם אוניברסיטת תל אביב, ששם לו למטרה לחקור את ארץ גשור המקראית בחמישה אתרים מרכזיים מתקופות הברונזה והברזל (מתחם לביאה, גלגל רפאים, תל הדר, תל עין גב ותל סורג). הפרויקט החל בשנת 1986 בביצוע סקר בגולן הדרומי ונמשך עד לשנת 2004, עת נערכו חפירות באקרופוליס בתל עין גב.
ערי גשור.
במסגרת פרויקט ארץ גשור והמכון לחקר הגולן נחשפו, במרוצת השנים, ארבע ערים שכיום מיוחסות לממלכת גשור.
בנובמבר 2020 נחשפו ממצאים מחפירת מצודת חיספין - מצודה שנחשפה בתוך מושב חיספין במסגרת חפירות הצלה.
במצודה נמצאו אבן גדולה ועליה תחריט של 2 דמויות מניפות ידיים, צלמית מנגן, טבעת חרוזים ועוד. מתוארכת למאה ה 10–11. המצודה ניצבת מעל נקודת חציה נוחה של נחל אלעל. בנויה אבני גוויל גדולות ועובי חומותיה כ 1.5 מ'. חופרי המקום משערים כי המתחם נבנה לצורך שליטה אזורית על ידי ממלכת גשור.
ורה ויצמן
ורה ויצמן (27 בנובמבר 1881 – 24 בספטמבר 1966) הייתה רופאה, פעילה ציונית ורעיית נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן.
ביוגרפיה.
ורה דבורה נולדה לאיסאי ותיאודוסיה חאצמן, משפחה יהודית אמידה בעיר רוסטוב שעל הדון שברוסיה. אביה היה קנטוניסט ונלחם במלחמת קרים ובמשפחתה לא דיברו יידיש אלא רוסית. למדה רפואה באוניברסיטת ז'נבה. במהלך לימודיה פגשה בחיים ויצמן, ששימש כמרצה לכימיה באוניברסיטה. ויצמן היה מאורס לסטודנטית אחרת, סופיה גצובה, והקשר בינו לבין ורה נשמר בסוד עד ביטול אירוסיו הראשונים.
ב-1904 החל ויצמן בעבודתו החדשה במנצ'סטר שבאנגליה ובתקופה זו חיה ורה בנפרד ממנו. היא נשארה בז'נבה כדי להשלים את לימודיה, אותם סיימה במאי 1906, אז קבלה הסמכה לרפואה. הניתוק ביניהם ארך שנתיים, עד אוגוסט 1906, במהלכן ביקרו זה את זה לפרקי זמן קצרים. השניים נישאו ב-23 באוגוסט 1906 בבית הכנסת בצופוט שבגרמניה (ליד דנציג), לאחר שסיימה את לימודיה ושש שנים לאחר שנקשר ביניהם הקשר הראשון. התכתבותה האינטנסיבית עם חיים ויצמן (שפורסמה על ידי יד חיים ויצמן במסגרת פרסום כתביו של הנשיא הראשון) מהווה חומר גלם היסטוריוגרפי ראשון במעלה להכרת והבנת המנהיגות הציונית ורוח התקופה.
ירח הדבש היה משולב בעבודה: הזוג נסע לקלן, שם השתתף ויצמן בדיוני הוועד הפועל הציוני. בתום הדיונים נסע הזוג לשווייץ ומשם למנצ'סטר, שם קיימו טקס נישואין אזרחיים ושוב נישואין דתיים.
רק ב-1913 זכתה ורה באישור לעסוק ברפואה באנגליה. היא עסקה ברפואת ילדים במסגרת המערכת הרפואית הציבורית, עד פרישתה מעיסוקה הרפואי ב-1916, אז התמסרה לפעילות ציונית ולתמיכה בפעילותו הציבורית של בעלה.
בשנה זו עברה משפחת ויצמן לגור בלונדון, וורה החלה למלא תפקיד של מארחת חברתית פוליטית, כשתוך כדי כך היא מתקרבת יותר ויותר לרעיונות התנועה הציונית. ורה ויצמן אף הייתה מיודדת עם זאב ז'בוטינסקי (לפני הקרע הפוליטי בין האחרון לבין חיים ויצמן), וחלקה עמו אהבה עזה לתרבות הרוסית ולספרותה.
לזוג ויצמן נולדו שני בנים: בנימין (בנג'י) ומיכאל (מייקל), טייס בחיל האוויר המלכותי, אשר נהרג ב-1942 בהתרסקות מטוסו בעת גיחה מבצעית מעל האוקיינוס האטלנטי. לאחר התרסקות מטוסו מתאר חיים את ורה בספרו "כציפור שבורה". למיכאל (מייקל) ויצמן נודעה השפעה ניכרת על דודנו הארצישראלי, עזר ויצמן, שפנה אף הוא לעולם הטיס. בנימין (בנג'י) ויצמן מעולם לא עלה ארצה. הוא התחתן ונולד לו בן אחד, דייוויד (נכדו היחיד של הנשיא הראשון), אשר חי כיום באנגליה והוא פנסיונר של ה-BBC.
בשנת 1936 בחרו בני הזוג ויצמן לבנות את ביתם ברחובות בסמוך למכון זיו (לימים מכון ויצמן למדע). הבית היה מקום מפגש למדענים ולמנהיגים כאחד. בתקופת כהונתו של חיים ויצמן כנשיא מדינת ישראל היה הבית משכנו הרשמי של הנשיא.
ורה הייתה ממקימי ארגון ויצו בשנת 1920, ופעילה בארגון עליית הנוער. הקימה את ארגון "נכי מלחמת השחרור" שהיווה את הבסיס לארגון נכי צה"ל. במקביל, סייעה בהתנדבות לארגונים ציבוריים כגון מגן דוד אדום, איל"ן ועוד. לאחר מלחמת העצמאות הקימה שני מרכזים לשיקום חיילים, בית קיי בנהריה ומחלקת השיקום בבית החולים שיבא בתל השומר.
לאחר מותו של ד"ר חיים ויצמן בשנת 1952, נותרה ורה לגור בבית במשך 14 שנים נוספות, בהן המשיכה בפעילויות התנדבותיות רבות. חוק מיוחד של הכנסת העניק לה גמלה בגובה משכורת של שר ופטר את עזבונו של בעלה ממס ירושה.
בשנת 1954 ערכה ורה ויצמן מסע לגיוס כספים למען מלווה פיתוח ולמען מכון ויצמן בדרום אמריקה. לאחר ביקור בארגנטינה, צ'ילה וברזיל, נסעה עם מזכירתה לרוסיה, שאליה שבה בפעם הראשונה לאחר ארבעים שנה.
היא תרמה את אחוזת הגן במשך כל השנים הללו בקיץ, עבור קייטנות לילדים פגועי שיתוק ילדים. כמו כן הייתה היוזמת והיו"ר של הקמת גנזך ויצמן וחברת מועצת המנהלים של מכון ויצמן. בנוסף קיבלה אלפי פניות מאזרחי המדינה, יהודים וערבים, אשר פנו אליה לעזרה בצר להם. אף על פי שלא שלטה בשפה העברית, היא הגיבה בעזרתה של מזכירתה לכל פנייה, ועשתה כמיטב יכולתה לעזור לאנשים.
בחודש ספטמבר 1966, כששהתה בביקור פרטי בלונדון, החליקה ושברה את אגן הירכיים. כעבור ימים ספורים נפטרה בבית החולים. בת 85 במותה.
נקברה לצד בעלה בבית חיים ויצמן שבמכון ויצמן למדע ברחובות.
ורה וייצמן
רבי יצחק מקורביל
מלחמת עשר השנים
מלחמת עשר השנים (בספרדית: Guerra de los Diez Años) הייתה הראשונה בסדרה של שלוש מלחמות בין תושבי קובה לבין הממשל הספרדי הקולוניאלי, בשלהי המאה ה-19. המלחמה נמשכה בין 1868 לבין 1878, וכשתי המלחמות שבאו אחריה, המלחמה הקטנה ומלחמת העצמאות, לא הביאה לעצמאות קובה, אך היוותה ציון דרך חשוב בדרך לכך.
רקע.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 פקד את קובה משבר כלכלי, שהגיע לשיאו בשנים 1867-1866. חרף המשבר, הממשל הקולוניאלי המשיך לגבות מסים גבוהים, שרובם המכריע כלל לא הושקעו בקובה עצמה, אלא שימשו את מנגנוני השלטון או הועברו לספרד. באותה העת היוו הספרדים 8% מהאוכלוסייה, אך החזיקו בלמעלה מ-90% מההון. בנוסף על הפערים הכלכליים, היו גם פערים פוליטיים - רוב תושביה של קובה היו נטולי זכויות פוליטיות, ונעדרו את היכולת להשפיע על הנעשה בה.
מאז ראשית המאה ה-19 קמו התארגנויות בדלניות שונות, ממניעים שונים, אך רובן ככולן דוכאו במהרה על ידי השלטון הספרדי. ביולי 1867 הוקם ארגון בדלני חדש, שנבדל מקודמיו בזהות מקימיו: בהנהגתו נמנו כמה מעשירי בעלי המטעים בקובה, בעיקר מאזור ביאמו ומנסניו שבמחוז אוריינטה, ביניהם פרנסיסקו ויסנטה אגילרה וקרלוס מנואל דה סספדס, שהיה לדמות הבולטת בו. הספרדים ניסו לעצור את ההתארגנות באמצעות מאסרו של בנו של סספדס, אוסקר. סספדס סירב לשאת ולתת עמם, ובנו הוצא להורג.
אירועי המלחמה.
ב-10 באוקטובר הגיע סספדס לעיירה יארה, בין ביאמו למנסאניו, שחרר את עבדיו, וקרא להם להצטרף אליו למאבק למען עצמאות קובה. קריאתו, שנודעה בשם "Grito de Yara" ("קריאת יארה"), היוותה את יריית הפתיחה של המלחמה. ביום שלמחרת ספגו כוחותיו של סספדס מהלומה קשה, והוא נמלט עם 12 מאנשיו בלבד. עם זאת, המהלך שהניע צבר תאוצה, ורבים נענו לקריאתו. בתוך ימים ספורים כבר השתלטו כוחות מורדים על שמונה עיירות באוריינטה. עד סוף החודש כבר מנו כוחות המורדים כ-12 אלף לוחמים. לכוחות הצטרף גם מקסימו גומס, קצין לשעבר בחיל הפרשים הספרדי, שהגיע מהרפובליקה הדומיניקנית וסייע בפיתוח טקטיקות לחימה.
ב-20 באוקטובר השיגו המורדים ניצחון משמעותי, כאשר השתלטו על ביאמו. במהלך הקרבות כתב המשורר פרוצ'ו פיגרדו את השיר "La Bayamesa", לימים המנונה של קובה. הספרדים הצליחו להשיג מחדש את השליטה בעיר לאחר שלושה חודשים, ואולם בשלב זה, היא כבר חרבה. בהמשך, גלשו הקרבות גם לקמגואיי ולמחוז לאס ויאס (מחוז ויה קלרה של ימינו), אך לא הגיעו להוואנה ולמערבה של קובה.
בראשית 1869 החליף סספדס את גומס בתומאס ג'ורדן, אמריקני ששירת כקצין בצבא הקונפדרציה, והביא עמו גם ציוד מארצות הברית.
ב-10 באפריל התכנסה בקמגואיי אספה מכוננת, במטרה להקנות למאבק גם משמעות ארגונית ומשפטית. באספה השתתפו נציגים מכל האזורים שהשתתפו בלחימה, ובתום הדיונים הוכרז כינונה של רפובליקה והאסיפה הוגדרה כבית הנבחרים. אחד הנושאים המרכזיים שעמדו על הפרק היה השאלה האם יש צורך במנהיג אחד לצבא ולעניינים האזרחיים, או שיש להפריד בין הסמכויות. רוב הנוכחים בחרו באופציה השנייה. סספדס נבחר לנשיא הרפובליקה והגנרל מנואל דה קסאדה למפקד הצבא.