בטבלה שלהלן מופיעים הישגי הנבחרות שאירחו את המונדיאל באותה השנה, ואת אלו שזכו בו במונדיאל שקדם לו:
סע'יר ולד מבארכ
סְעֵ'יר וּלד מְבּארכ (اصغير ولد مبارك, תעתיק מדויק: אצע'יר ולד מבארכ; נולד ב־1954) היה ראש ממשלת מאוריטניה.
נבחר לתפקיד ראש הממשלה ב־6 ביולי 2003 על ידי הנשיא, מעאוויה ולד סידאחמד טאייע, לאחר ניסיון הפיכה. הוא החליף את ולד מוחמד ח'ונה, שבא גם הוא ממזרח מאוריטניה, כמו רבים ממשתתפי ההפיכה המואשמים. לפני כן כיהן כשר המשפטים.
סיים את תפקידו בעקבות הפיכה ב-3 באוגוסט 2006 של הקולונל אעלי ולד מוחמד ואל וסידי מוחמד ולד בובכר נכנס לתפקיד בפעם השנייה.
אחמד אויחיא
אחמד אוּיָחְיָא (בערבית: أحمد أويحيى; נולד ב-2 ביולי 1952) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אלג'יראי אשר כיהן כראש ממשלת אלג'יריה.
ביוגרפיה.
חיים מוקדמים.
אויחיא נולד בכפר איבודררן באלג'יריה ב-2 ביולי 1952. את לימודיו בבית ספר יסודי עשה באלג'יר ואת השכלתו התיכונית למד בבית ספר תיכון אל-אידריס. בשנת 1972, אויחיא הצטרף לבית הספר ללימודי דיפלומטיה באלג'יר והתמחה בדיפלומטיה. בשנת 1976 עזב את ההתמחות בדיפלומטיה על מנת לשרת בצבא אלג'יריה בין השנים 1978-1976.
קריירה.
בשנת 1979 הוא הצטרף למשרד חוץ האלג'יראי. במהלך כהונתו במשרד, הוטל עליו ניהול המחלקה לענייני אפריקה. ב-1980 הוא מונה להיות היועץ לענייני חוץ של שגריר של אלג'יריה בחוף השנהב, כיהן בתפקיד זה עד 1982. בשנת 1982 הוא מונה להיות היועץ לענייני חוץ של ראש משלחת אלג'יריה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק. הוא היה יועצו של שר החוץ של אלג'יריה מ-1990 עד 1991 ולאחר מכן כיהן כשנתיים בתור שגריר אלג'יריה במאלי.
בסוף 1995 היה המועמד המוביל לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה וניצח בבחירות. עם בחירתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה ב-1998 התפטר מתפקידו כראש הממשלה. המצב הכלכלי הקשה שאלג'יריה הייתה שקועה בו מאז מלחמת האזרחים האלג'יראית הוביל לפופולריותו בקרב הציבור האלג'יראי. בשנת 2003 חזר לתפקיד וכיהן בתפקיד עד שנת 2006.
אחרי שהיה מעורב בפגישות דיפלומטיות בינלאומיות בשנת 2008, נקרא אויחיא לשוב תפקיד ראש הממשלה על ידי הנשיא בותפליקה. בהשבעתו השלישית והאחרונה, הוא התחייב "להמשיך ליישם את תוכנית המדיניות של נשיא הרפובליקה".
העיתונות הזרה והמקומית הגיבה על היחסים הסוערים שבין אויחיא ובותפליקה, הרי שניהם לא מאותה מפלגה ודעותיהם חלוקות בנושאים רבים.
כהונתו של אויחיא הסתיימה ב-3 בספטמבר 2012, והוא הוחלף על ידי עבד אל-מאלכ סלאל. ב-16 באוגוסט 2017 חזר לכהן כראש הממשלה, אך הוחלף שוב ב-12 במרץ 2019 על ידי נור א-דין בדווי.
הלגיון הערבי
הלגיון הערבי (באנגלית: Arab Legion, בערבית: الفيلق العربي; תעתיק מדויק: אלפילק אלערבּי) היה חטיבה צבאית שהקימו קצינים בריטים באמירות עבר הירדן בשנת 1921.
ראשיתו של הלגיון.
באוגוסט 1920 ביקר הנציב העליון הרברט סמואל בעיר א-סלט בעבר הירדן, ולאחר ביקורו השאיר שם קבוצה של קצינים פוליטיים בריטים, שעליהם הוטל להכין תשתית לסדר ציבורי באזור. על קפטן ברנטון (Brunton) הוטל להקים "כוח עתודה" צבאי מבני המקום, והוא בחר להתמקד בעמאן, משום שרצה לבסס את הכוח על גיוס הצ'רקסים שישבו שם. בשלהי אותו קיץ הקימו ברנטון והקולונל פרדריק ג'רארד פיק (Peake, פיק פאשה) (1886–1970) את הכוח, שמנה קצת למעלה מ-200 איש. בתחילת תקופת קיומו, גויס הכוח מבני העיירות והכפרים, כדי להגן על יושבי הקבע בפני הבדווים. באוקטובר 1920 קיבל פיק את הפיקוד על הכוח, ושימש בתפקיד עד סוף שנת 1938.
פיק אימן וארגן אותו מחדש, ועד סוף 1921 הרחיבו לכדי 1,000 חיילים, בגייסו בעיקר ערבים מסוריה ומארץ ישראל המנדטורית אשר שירתו בעבר בצבא העות'מאני. בשנת 1923, עת הכירו הבריטים רשמית בריבונותו של עבדאללה, סופחה המשטרה האזרחית הירדנית לכוח, אשר נודע מאז בתור "הלגיון הערבי".
ב-1925 מנה הלגיון 1472 איש. אולם בעקבות הרעה במצב ביטחון הפנים, וכישלונו לבלום את פשיטות הבדואים מעברה המזרחי של מסילת הרכבת החג'אזית, ב-1926 פורקו יחידות השדה שלו, מצבתו הורדה ל-855 איש, ולצדו הוקם חיל הספר העבר-ירדני, שהיה כפוף לנציב העליון על ארץ ישראל. הלגיון עצמו הפך למעין משטרה עירונית.
מהומות שבטיות חייבו את הקמתו של חיל הספר העבר-ירדני, שרבים מאנשיו נמנו עם הלגיון. סמכויותיו של הלגיון צומצמו לשמירה על ביטחון הפנים באמירות. הלגיון לא הצליח לבלום חלק ניכר מפלישות הבדואים לתחומה של עבר-הירדן, מה שאיים על יציבות שלטונו של עבדאללה כמו גם על היחסים עם ערב הסעודית ומלכה השאפתן אבן סעוד.
הלגיון תחת פיקודו של גלאב פאשה.
אלא שבנובמבר 1930 נתמנה קצין בריטי בשם ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשה) לסגנו של פיק. הלה הכיר את הבדואים וידע כיצד להילחם בהם. בפברואר 1931 יצר גלאב את "משמר המדבר", אשר מנה בראשיתו כעשרים איש וארבעה כלי רכב עם מקלעי לואיס ומקלעי ויקרס. הרעיון מאחורי גיוס הבדואים ליחידת הסיור המדברית היה לספק לבדואים מקור הכנסה אלטרנטיבי שישמור על הדימוי העצמי שלהם כלוחמים ויחליף את מקורות ההכנסה המסורתיים, בהם פשיטה על גידולים חקלאיים של יושבי הקבע וסחיטת דמי חסות משיירות סוחרים שעברו בשטחם ומיישובים סמוכים. כמו כן, האמין שעיסוק זה יקרב את הבדואים באופן טבעי לחיי קבע. בהדרגה גייס לשורותיו בדואים רבים, חיזק את הקשר בינם לבין האמירות ופייס את השבטים הנותרים.
בשנת 1936 מנה הלגיון כ-1,200 איש, מאורגנים ב"משמר מדבר" ממונע וממוכן, גדוד רגלים, גדוד פרשים ומשטרה עירונית. במרץ 1939 פרש פיק מהפיקוד על הלגיון והוחלף על ידי גלאב. הלה נאלץ להתמודד עם חוסר היציבות בסוריה והפרעות המתרחשות בארץ ישראל. תחת פיקודו נחשב הלגיון הערבי לכוח הצבאי הערבי הטוב והמאומן ביותר באותה תקופה. משנת 1940 ועד סוף מלחמת העולם השנייה הוגדל כוחו לכדי 8,000 קצינים וחיילים, מאורגנים בחטיבה רגלית ממוכנת, 15 פלוגות מצב, פלוגת הנדסה וכוח "משמר המדבר".
במהלך קיץ 1941 סייעו יחידות הלגיון לבריטים לשוב ולהשתלט על עיראק לאחר שמנהיגה הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני תפס בה השלטון. באותה שנה היו יחידות אלה מעורבות במערכה בסוריה ובלבנון בה פלשו כוחות האימפריה הבריטית וכוחות צרפת החופשית לסוריה וללבנון שהוחזקו בידי אנשי צרפת של וישי.
ב-25 במאי 1946, זכתה אמירות עבר הירדן לעצמאות. הלגיון הערבי, שכוחו קוצץ לכ-6,000 איש אחרי המלחמה, היה לצבאה הסדיר של הממלכה, אף שערבים רבים המשיכו לראות בו מכשיר לשמירת האינטרסים האימפריאליים של בריטניה.
הלגיון במלחמת העצמאות.
מלחמת העצמאות שלב א - מלחמת האזרחים.
הלגיון הערבי היה הצבא הערבי הטוב ביותר במלחמת העצמאות (1949-1947). הלגיון התערב במלחמה עוד לפני הפלישה הכלל ערבית במאי 1948 אימן את ערביי ארץ ישראל ולחם לצידם.
עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון בירושלים במלחמת העצמאות ומושל ירושלים המזרחית לאחריה, מעיד בספר זיכרונותיו, שלאחר הכט בנובמבר, עת היה מסופח לדיוויזיה הבריטית הראשונה, שמפקדתה בסרפנד, "סייע אללה בידי למלא את חובתי במאבק בארץ ישראל" על ידי שהתקשר עם מספר קצינים ערביים נוספים ובתאום עם ראשי ההנהגה המקומית של ערביי ארץ ישראל וביניהם ראש עיריית לוד, אימנו צעירים מלוד, רמלה, ספרייה, עבאסייה, סרפנד ואל-בריה בהפעלת נשק ששאלו ממחסני הלגיון, כולל מטווחים.
ב-14 בדצמבר 1947 הרג הלגיון 13 מאנשי שיירת בן שמן תוך רצח פצועים חסרי ישע.
ב-22 באפריל חשו יחידות הלגיון שהוצבו לאורך כביש ג'נין-חיפה לסייע לערבים בקרב על חיפה. כוח של גדוד 21 מחטיבת כרמלי ארב ליד יגור ובלם את כוח הלגיון ששב על עקבותיו.
בין ה-27 ל-29 באפריל תקף הלגיון את קיבוץ גשר בניסיון לכובשו, למרות שגשר נועדה להיות בתחומי המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
הלגיון חסם את הדרך לירושלים באזור לטרון (בו החזיקו הירדנים עד למלחמת ששת הימים) ואגב כך חידש את המצור על ירושלים היהודית.
ב-12 במאי תקף את גוש עציון וחצה אותו לשניים. יישובי הגוש נכנעו כעבור יומיים. ניצולי הטבח בכפר עציון הלכו בשבי הירדני.
מלחמת העצמאות שלב ב - פלישת מדינות ערב.
לאחר הכרזת המדינה בין 20 במאי 1948 לבין 25 במאי 1948 תקף הלגיון בשיתוף כוח מצרי את קיבוץ רמת רחל ונהדף. ב-28 במאי השלים הלגיון את כיבוש מזרח ירושלים. הרובע היהודי בעיר העתיקה נפל לאחר שבועיים של לחימה. אלו מבין הלוחמים שנותרו בחיים נישבו, הירדנים חוללו הרס רב ברובע כולל פיצוץ בית כנסת החורבה ובית כנסת תפארת ישראל וגרשו את תושביו היהודים למערב העיר שבשליטת ישראל. ניסיונותיו של הלגיון לפרוץ לשכונות היהודיות במערבה של ירושלים נבלמו בקרב על מנזר נוטרדם.
מפקד הלגיון, גלאב, תיאר בספר זיכרונותיו מ-1957 את שיירת הפלישה לארץ ישראל ב-14 במאי 1948: "בעמאן ובכל כפר לאורך הדרך התקהלו אנשים, הריעו ומחאו כפיים בהתלהבות בחלוף כל יחידה על פניהם. הגגות השטוחים והחלונות מלאו נשים וילדים, שצווחותיהם וסלסוליהם גרונותיהם גברו על שאון כלי הרכב...החיילים עלצו כחוגגים...רבים מכלי הרכב עוטרו בענפי הרדוף ירוקים, פורחים בוורוד...המחזה נראה כתהלוכת קרנבל יותר מאשר כשיירת צבא ההולך למלחמה". הלגיון חסם את הדרך לירושלים באזור לטרון (בו יחידותיו החזיקו עד למלחמת ששת הימים) ואגב כך חידש את המצור על ירושלים היהודית. כן התערב בלחימה בירושלים, ובסוף מאי כבש את הרובע היהודי בירושלים.