מי שליווה את המתיישבים החדשים בפטיש היה משה אדירי, תושב כפר ויתקין, שעקב מקרוב אחר המחדלים השונים שהיו בפטיש. המוסדות המיישבים העניקו לכל אחד מהמתיישבים פרה מבלי לסייע בהקמת מבנה זמני עבורה, כך שבתנאי מזג אוויר קשים היו המתיישבים מרחמים על הפרה ומכניסים אותה לביתם ללינת לילה. הוא התמרמר על המחסור החמור במים ועל כך שלא הייתה אספקה יציבה באמצעות "טנקרים", ולא השלים עם כך שהשמירה הביטחונית על יישובי האזור לא הייתה מאורגנת כראוי.
תנאים קשים אלו של מחסור במים, תשתיות כביש, והעדר חשמל ביישוב בתוספת רמת הכנסה מינימלית גרמו לתושבים למחות ולצאת להפגין. הם חסמו את כביש הרעב בקטע שליד המושב. חסימת הכביש מנעה מחברי הקיבוצים שהגישה אליהם הייתה מכביש הרעב להגיע אל מחוז חפצם. השוטרים שהיו בעיצומים בימי השביתה לא הגיעו למקום, ורק לאחר שכמה חברי קיבוצים איימו לפנות ללוי אשכול כדי שיתערב לביטול החסימה, הופיעה קבוצת שוטרים שפינתה את הכביש.
מצוקתן של המשפחות במושב גברה גם בגלל תנאי המגורים הקשים. משפחות בנות שמונה ועשר נפשות כולל סב וסבתא הצטופפו בבלוקון שגודלו 24 מטרים, שהיה מחולק לחדר משפחה אחד גדול יחסית, ולחדר קטן יותר ששימש גם כמטבח. כמו ביישובים האחרים, לא היו בבלוקונים בתי שימוש ומקלחות. הרחצה נעשתה בברזים, כאשר היה מים ועשיית הצרכים בבורות מרוחקים.
ההתקפה על המושב ב-1955.
ב-24 במרץ 1955 עסק היישוב בהכנות לקראת החתונה של שמואל קלימי ושמחה שימסי, בני המושב. טקס הנישואים נערך ברחוב ה' בחצר בית משפחת קלימי.
שלושה שבועות לפני החתונה ערך צה"ל פעולת תגמול בשם מבצע חץ שחור כנגד הצבא המצרי ברצועת עזה על מנת למגר את תופעת הסתננות חוליות הפדאיון מגבול מצרים במטרה לפגע במתיישבים הישראלים. ימים אלו במושב פטיש היו מתוחים מבחינה ביטחונית ואף עלה החשש לפגיעה במקום.
בעיצומה של החתונה חדרו מחבלים מרצועת עזה למושב פטיש וכשראו את קהל החוגגים הטילו שני רימוני יד לקהל החוגג ופתחו באש. בהתקפה נהרגה מדריכה חקלאית, ורדה פרידמן מכפר ויתקין, ונפצעו 18 אחרים.
בעקבות ההתקפה.
ההתקפה זעזעה את המדינה והשפיעה עמוקות על שר הביטחון דוד בן-גוריון. לדברי ההיסטוריון מוטי גולני, תגובותיו של בן-גוריון, כמו אלה של ראש הממשלה משה שרת והרמטכ"ל משה דיין, "היו זועמות יותר מאשר תגובותיהם באירועים קודמים או מאלה שבאו לאחר מכן. את הזעם של בן-גוריון אפשר להשוות אולי רק לתגובתו על הרצח במעלה עקרבים, שנה קודם לכן". המשורר נתן אלתרמן כתב שיר על ורדה פרידמן: "נערה עבריה עבותת צמה לבדה בעפר מוטלת". באזכרה לנערה ציין בן-גוריון את "ברית הדמים שנכרתה בין כפר ויתקין ופטיש".
יומיים לאחר ההתקפה ביקר בפטיש דוד בן-גוריון ומצא שחלק מהתושבים ארזו את חפציהם על מנת לעזוב את המקום. הוא חיזק את ידי המתיישבים ונאם בפניהם: "יש פטיש לא רק במקום הזה. הרבה פטישים מפוזרים בארץ, אך יש פטיש חזק, שיפוצץ את סלעי האויבים. צה"ל". לעיתונאי משה ז"ק הסביר כי מלבד הרתעת האויב, יש סיבה נוספת לפעולות התגמול: "הבט על היהודים הללו. הם באים מעיראק, מכורדיסטן, מצפון-אפריקה... הם באים מארצות, שם היה דמם הפקר, שם מותר היה להתעלל בהם, לענותם, להכותם, להתאכזר אליהם. כבר התרגלו לכך כי הם קרבנות חסרי אונים של הגויים. כאן עלינו להוכיח להם כי דמם אינו עוד הפקר; כי יש מדינה ויש צבא לעם היהודי, אשר לא ירשו כי יעשו עוד בהם שפטים; כי יש מחיר לחייהם ולרכושם. עלינו לזקוף קומתם, לנטוע בהם הרגשת קוממיות וגאווה. עלינו להמחיש להם כי מי שקם עליהם לא יימלט מעונש, כי הם אזרחים במדינה ריבונית, האחראית לחייהם ולשלומם".
כמה חודשים לאחר הפיגוע, ב-27 ביולי 1955, הסתננו שלושה מחבלים ליישוב וזרקו שני רימונים אל תוך ביתה של משפחת זרגרי, בני הזוג דניאל וקמילה נפצעו בפיגוע.
התערערות המצב הביטחוני לא גרמה לעזיבת התושבים כמצופה. אחת הסיבות לכך קשורה בביקוריהם, של כמה מראשי המדינה וביניהם דוד בן-גוריון. אשר גילה יחס מיוחד לפטיש. תודות ליחס זה חלה הקלה בחייהם של המתיישבים ולאחר הטרגדיות חובר המושב לרשת החשמל הארצית וההנהגה השקיעה בתשתיות בסיסיות ביישוב.
במאה ה-21.
כיום, מתפרנסים חלק גדול מתושבי פטיש מגידול בקר לחלב.
בטחה
בִּטְחָה הוא מושב בצפון הנגב, ליד אופקים, במועצה אזורית מרחבים. המושב הוקם בשנת 1950 כמעברה בשם "הק"מ ה-107", בשל המרחק מירושלים. המושב הוקם על הריסות המעברה על ידי עולים מתימן.
התושבים הגיעו למושב ממחוז שרעב בתימן. משם הגיעו למחנה עין שמר. שם היישוב נלקח מנבואת ישעיהו והוא הוצע על ידי זאב וילנאי. אחד ממייסדי המושב היה יחיאל אפרים יצחק ששימש מזכיר פנים ומזכיר חוץ. במבט אווירי צורת המושב גביע.
גילת
גִּילַת הוא מושב ישראלי הממוקם בצפון הנגב ליד העיר אופקים ושייך למועצה האזורית מרחבים.
היסטוריה.
גילת, מושב העולים השני אשר הוקם בנגב עלה על הקרקע ב-י"ג בכסלו ה'תש"י (1949) על ידי עולים מתוניסיה. עם השנים התווספו תושבים ממרוקו, לוב ותימן. בתחילה היו במושב רק שלושה צריפים שנבנו על גבי בלוקים מוגבהים. הצריפים שימשו את כל צורכי המושב ומילאו תפקיד של צרכנייה, בית ספר, גן ילדים, בית כנסת ומועדון. מסביב לצריפים גודרה חלקת קרקע של כעשרה דונמים, ובתוך השטח המגודר הוקמו 60 עד 80 אוהלים צבאיים כהים וכבדים. בתווך הועמד מיכל מים לשתייה על לבנים מספר. כך נראה כל המושב. במחצית חייו הראשונה של המושב צביונו היה חקלאי באופן מובהק. בהתחלה קיבל כל מושבניק שלושה דונמים של אדמה מרושתת ודי מהר הוברר לכל שמשלושה דונמים מושקים, בתנאים של אז, אי אפשר להוציא פרנסה. זה לא נתן אפילו קיום חלקי. אותם שלושת הדונמים הראשונים, היו קרקע בתולה שנחרשה בפעם הראשונה 'אחרי אלפיים שנה'.
שמו של המושב לקוח מפסוק בספר ישעיהו: .
כשליש מהתושבים עוסקים בחקלאות: לולים לפטמים ותרנגולי הודו, רפתות, גידול פלפל לייצוא ותבלינים לשוק המקומי. שאר התושבים מועסקים בעבודות חוץ. בין חברי המושב הבולטים אהרן אוזן אשר כיהן במספר תפקידים בממשלות ישראל, ביניהם סגן שר החקלאות, שר החקלאות, שר התקשורת, שר העבודה והרווחה, השר לקליטת העלייה, וחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה. בנוסף, יזם את הקמתם של מספר מושבים נוספים בנגב לאורך תקופת שירותו הציבורי והיה ממייסדי תנועת מסורת ישראל בשנת 1981 וארגון הקניות של מושבי הנגב, אותו ניהל עד 1968. היה חבר המושב עד למועד פטירתו ב-23 בינואר 2007.
ב"אתר גילת", הנמצא ממערב למושב, בסמוך לאופקים, התקיימו חפירות ארכאולוגיות באמצע שנות ה-70, בראשותו של דוד אלון ובתחילת שנות ה-90 בראשותו של תומאס לוי מההיברו יוניון קולג'. בחפירות התגלו שרידים מהתקופה הכלקוליתית. בין היתר, התגלו בו מבנים ומקדש המורכב מחצר גדולה ומספר חדרים קטנים. כמו כן, נמצאו בו כלי חרס וחפצים מחומרי גלם מקומיים ואף מחומרים זרים המעידים על סחר בינלאומי. האתר כוסה בעפר לאחר סיום החפירות.
מצפון מערב למושב שוכן מטע אגבות שניטע ב-1949 עם הקמת המושב.
תלמי ביל&quot;ו
תַּלְמֵי בִּיל"וּ הוא מושב בצפון הנגב ליד העיר נתיבות והוא חלק ממועצה אזורית מרחבים. היישוב הוקם בשנת 1953 במסגרת הקמת מושבי השבלים בקו שובל והוא כונה באופן זמני שובל 8. שמו הקבוע מציין 70 שנה (בשנת הקמת היישוב) לעליית חברי ביל"ו לארץ ישראל. המושב הוקם על ידי עולים מרומניה ואיראן, אך יוצאי רומניה עזבו את המקום, והעדה העיקרית ביישוב היא יוצאי כורדיסטן. ביישוב יש גם יוצאי איראן, יוצאי בולגריה ומעט יוצאי טורקיה.
רוב חברי המושב מתפרנסים מחקלאות. בין הגידולים: מטעי פרי – משמש, תפוחים, תפוזים ולימונים, ירקות בחממות: עגבניות, פלפל, גמבה וחסה. כמו כן מגדלים במושב תבלינים ופרחים.
חברי המושב מתפרנסים גם מתיירות (השכרת צימרים).
ויילד צ'רי
ויילד צ'רי (באנגלית: Wild Cherry) היא להקת רוק אמריקאית בשנות השבעים שהצליחה מאוד עם שיר הדיסקו "Play That Funky Music" בשנת 1976.
רוב פאראסי (Rob Parassi) הקים את הלהקה ב-1970 בסטובנוויל (Steubenville), אוהיו, ארצות הברית. שם הלהקה נלקח מתרופה לשיעול. הם נגנו בפיטסבורג, פנסילבניה עד שהשיגו חוזה הקלטות. כעבור זמן מה ללא אלבומים, התפרקה הלהקה ופאראסי פנה לנהל סטקייה.
מאוחר יותר, פאראסי יסד מחדש את הלהקה עם נגנים אחרים: מרק אוסק (Mark Ausec) - קלידים, בריאן באסט (Bryan Bassett) - גיטרה, אלן וונץ (Allen Wentz) - בס ורונלד בייטל (Ronald Beitle) - תופים.
הלהקה נגנה בתקופת הדיסקו והמעריצים ביקשו ממנה "לנגן את המוזיקה הפאנקית הזאת" (play that funky music). פאראסי שהושרה מכך, כתב על זה שיר דיסקו והלהקה נכנסה לאולפן הקלטות. אדם בסטודיו ששמע אותם, הביא את הלהקה לתשומת הלב של הקלטות אפוס (Epic Records).
השיר היה להיט ענק שיצא ב-1976 וכבש את המקום הראשון במצעדי הפופ. מגזין בילבורד הכריז על הלהקה כלהקת הפופ הטובה ביותר של השנה. הלהקה קיבלה את פרס המוזיקה האמריקאית (AMA) לסינגל הטוב של השנה, וכמו כן שתי מועמדויות פרס גראמי.
הצלחת הלהקה נפסקה שנת 1977 עם צאת אלבומם "פאנק אלקטרי" ("Electric Funk"), שלא היו בו להיטים. כמו כן אלבומיהם הבאים: מ-1978 - "אני אוהב את המוזיקה שלי" ("I Love My Music") ומ-1979 - "רק הפרוע שורד, אל תשתהו יותר מדי" ("Only the Wild Survive and Don't Wait Too Long") והלהקה התפרקה.
להיטם היחיד ממשיך להיות להיט במועדוני ריקודים עד ימינו.
אימפריית השמש