לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (באנגלית: Bureau of Land Management, בראשי תיבות BLM) היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה לנהל את יותר מ-1,001,000 קילומטרים רבועים של אדמות ציבור בארצות הברית המהוות כשמינית משטח הקרקעות של המדינה. הנשיא הארי טרומן הקים את הלשכה ב-1946 באמצעות איחוד של שתי סוכנויות: משרד הקרקעות הכללי (General Land Office) ושירות המרעה (Grazing Service). הסוכנות מנהלת כמעט 2,800,000 קילומטרים רבועים של זכויות מינרלים מתחת לקרקע של קרקעות השייכות לממשל פדרלי, למדינות ארצות הברית או לגורמים פרטיים שהופרדו מזכויותיהם שעל פני השטח על סמך חוק הנחלה של 1862 (Homestead Act of 1862). מרבית אדמות הציבור המנוהלות על ידי הלשכה ממוקמות ב-12 המדינות המערביות הבאות: אלסקה, אריזונה, קליפורניה, קולורדו, איידהו, מונטנה, נבדה, ניו מקסיקו, אורגון, יוטה, וושינגטון וויומינג.
המטרה של הלשכה לניהול קרקעות היא "לקיים את הבריאות, המגוון, ואת הפרודוקטיביות של אדמות הציבור לשימוש ולהנאה של הדורות הנוכחיים והעתידים". במקור תוארו האחזקות של הלשכה כ"הקרקעות שאף אחד לא רצה בהן" משום שמתיישבים שחיפשו נחלות דילגו עליהן. עם זאת, ניתנו 18,000 רישיונות והסכמי חכירה לבעלי חוות בקר המתירים מרעה על כ-630,000 קילומטרים רבועים של אדמות הלשכה הציבוריות. הסוכנות מנהלת 221 אזורי טבע בראשיתי, 27 מונונמטים לאומיים ו-636 אזורים מוגנים אחרים כחלק מהמערכת המכונה "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands) שהייתה קרויה בעבר "מערכת שימור הנוף הלאומית" (National Landscape Conservation System), על שטח של כ-150,000 קילומטרים רבועים. בנוסף כוללים אדמות השימור הלאומיות קרוב ל-3,800 קילומטרים של נהרות פראיים ונופיים, וקרוב ל-10,000 קילומטרים של שבילים נופיים והיסטוריים לאומיים. יש יותר מ-63,000 בארות גז ונפט על אדמות הציבור של הלשכה. סך כל הסכמי החכירה להפקת אנרגיה הניבו בערך 5.4 מיליארד דולר ב-2013, סכום שחולק בין מחלקת האוצר של ארצות הברית, המדינות ושבטי הילידים.
היסטוריה.
השורשים של הלשכה מתחילים בחקיקת פקודת הקרקעות של 1785 (Land Ordinance of 1785) ותקנות צפון-מערב משנת 1787. חוקים אלו היוו בסיס למדידת קרקעות ולהתיישבות של האדמות ששלוש עשרה המושבות המקוריות של ארצות הברית העבירו לממשל הפדרלי לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ככל שנרכשו קרקעות נוספות על ידי ארצות הברית מספרד, צרפת ומדינות אחרות, הורה הקונגרס של ארצות הברית לבדוק, למדוד ולהכין אותן להתיישבות. במהלך מלחמת העצמאות הובטחו קרקעות שהיו שלל המלחמה לחיילים שנלחמו למען המושבות. במסגרת חוזה פריז שנחתם ב-1783, אחרי המלחמה, על ידי ארצות הברית, אנגליה, צרפת וספרד הועברה שטחים לבעלותה של ארצות הברית. בשנות ה-80 של המאה ה-18 ויתרו מדינות אחרות על התביעות שלהם לשטחים באוהיו של ימינו. בשלב זה ארצות הברית הייתה זקוקה להכנסות על מנת לתפקד. אדמות נמכרו משום כך על מנת שהממשלה תשרוד. על מנת למכור את האדמות היה צורך לבצע מדידות. פקודת הקרקעות של 1785 הורתה לגאוגרף לפקח על עבודה זו שבוצעה בידי קבוצה של מודדים. השנים הראשונות של המדידות הושלמו באמצעות ניסוי וטעיה. אחרי שנמדדה טריטוריית אוהיו התפתחה שיטת מדידה מודרנית של מדידות שטחים. ב-1812 הקים הקונגרס את משרד הקרקעות הכללי כחלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפקח על חלוקת אדמות פדרליות אלו. בהגיע השנים הראשונות של המאה ה-19 הושלמו כל ההבטחות לקרקעות כשלל מלחמה.
במהלך השנים נחקקו חוקי שלל ונחלה אחרים במטרה לחלק אדמות פדרליות. היו קיימים כמה סוגים של חלוקת קרקעות. אלו כללו קרקעות בתשלום, באשראי, נחלות, שטחים לילידים, מחנות צבא, אישורים לכרייה, תביעות לקרקע פרטית, מסילות ברזל ואתרי עיירות וחלקות עירוניות. מערכת של משרדי קרקעות מקומיים התפרשה בכל הטריטוריות, שחילקו אדמות שנמדדו באמצעות המשרד של המודד הכללי של הטריטוריה הספציפית. דפוס פעולה זה התפרש בהדרגה לרוחב כל ארצות הברית. מאז בוטלו או הוחלפו החוקים שהניעו מערכת זו, למעט חוק הכרייה הכללי (General Mining Law) של 1872 וחוק אדמת המדבר (Desert Land Act) של 1877.
בתחילה המאה ה-20 נקט הקונגרס בצעדים נוספים לקראת הכרה בשווי הנכסים על קרקעות ציבוריות והורה לרשות המבצעת לנהל את הפעילות על יתרת הקרקעות הציבוריות. חוק חכירת המינרלים (Mineral Leasing Act) של 1920 אפשר חכירה, חיפושים וייצור של מחצבים, כדוגמת פחם, נפט, גז ונתרן על אדמות הציבור. חוק המרעה של טיילור (Taylor Grazing Act) מ-1934 הקים את שירות המרעה (Grazing Service) במטרה לנהל את אדמות המרעה הציבוריות באמצעות מועצות מייעצות שקבעו את התשלומים בגין המרעה. חוק השבת אדמות הרכבת של אורגון וקליפורניה מ-1937 חייב ניהול תשואה בר קיימא של יערות במערב אורגון.
ב-1946 מוזג שירות המרעה עם משרד הקרקעות הכללי על מנת ליצור את לשכת ניהול הקרקעות בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית. לסוכנות חדשה זו נדרשו כמה שנים להשתלב ולהתארגן. בסופו של דבר, התמקדה הלשכה פחות בחלוקת קרקעות ויותר בניהול ובשימור ארוכי טווח של הקרקעות. המבנה הנוכחי של הסוכנות הושג באמצעות איחוד משרדים במדינות המערביות ויצירת משרד מקביל לקרקעות הן ממזרח והן ממערב ולאורך נהר המיסיסיפי. בפועל התמקדה הלשכה בפעילויות במדינות המערביות, שכן מרבית מפעלי הכרייה, מכירות הקרקעות והקרקעות בבעלות פדרלית שוכנים ממערב למיסיסיפי.
כוח האדם המקומי של לשכת הקרקעות נטה בדרך כלל כלפי אינטרסים מקומיים בעוד שמנהלת הלשכה בוושינגטון פעלה על פי הדרכה נשיאותית. באמצעות חוק הניהול ומדיניות הקרקעות הפדרליות (Federal Land Policy and Management Act) של 1976 יצר הקונגרס הצהרת ייעוד מאוחדת יותר והכיר בערך של יתרת הקרקעות הציבוריות באמצעות הכרזה כי קרקעות אלו יישארו בבעלות ציבורית. החוק הורה שקרקעות אלו ינוהלו מתוך נקודת מבט של "שימושים מרובים" המוגדר כ"ניהול של קרקעות ציבור וערכי המשאבים השונים שלהן כך שהם ינוצלו בשילוב שיענה בצורה המיטבית על הצרכים הנוכחיים והעתידיים של העם האמריקאי".
מאז שנות כהונתו של הנשיא רונלד רייגן בשנות ה-80 של המאה ה-20 נתנו הרפובליקאים לעיתים קרובות עדיפות לשליטה מקומית ולמרעה, כרייה והפקת נפט, בעוד שהדמוקרטים הדגישו לעיתים קרובות חששות מהפגיעה בסביבה אפילו כאשר אושרו הסכמי חכירה לכרייה וקידוחי נפט. בספטמבר 1996, השתמש הנשיא, ביל קלינטון, בסמכותו על פי חוק העתיקות על מנת להקים את המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בדרום יוטה, הראשון מ-20 מונומנטים לאומיים כיום שהוקמו על אדמות הלשכה ומנוהלים על ידי הסוכנות. ההקמה של המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בישרה את ההקמה מאוחר יותר של המערכת המכונה "אדמות השימור הלאומיות" בשנת 2000. השימוש בסמכות על פי חוק העתיקות, עד כדי כך שהוא טרפד בפועל תוכניות למכרה פחם שהיה אמור להיות מופעל על ידי חברה פרטית, שימחו את תומכי השימור והשימוש שטחים לנופש אבל גרם לעימותים גדולים יותר עם רשויות מקומיות ורשויות המדינות.
מערכת שימור הנוף הלאומית.
מערכת שימור הנוף הלאומית (National Landscape Conservation System), הקרויה מ-2009 "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands), הוקמה בשנת 2000 ומפוקחת על ידי הלשכה. אדמות מערכת שימור הנוף הלאומית מהוות רק 12% מהקרקעות המנוהלת על ידי הלשכה. הקונגרס חוקק את פרק II של החוק הכולל של ניהול אדמות הציבור (Omnibus Public Land Management Act) מ-2009 (חוק ציבורי מספר 11–111), על מנת להפוך את המערכת לחלק קבוע של מערכת ההגנה על אדמות הציבור בארצות הברית. בעקבות ייעוד אזורים אלו לשימור הורה החוק ללשכה להבטיח שמקומות אלו מוגנים עבור דורות עתידיים, בדומה לפארקים הלאומיים ומקלטי חיות הבר.
אכיפת החוק על אדמות הלשכה.
לשכת הקרקעות של ארצות הברית מתפקדת כסוכנות אכיפת חוק פדרלית באמצעות משרד אכיפת החוק והביטחון (Office of Law Enforcement &amp; Security) שלה. שומרי הפארק (park ranger) והסוכנים המיוחדים (special agents) של הלשכה מקבלים את הכשרתם במרכזי ההכשרה הפדרליים (Federal Law Enforcement Training Centers). במסגרת זו יש 300 עובדים במשרה מלאה.
שומרים במדים אוכפים את החוקים והתקנות שנקבעו לגבי הקרקעות והמשאבים של הלשכה. כחלק ממשימה זו נושאים שומרי הפארק נשק חם, ציוד הגנה, מבצעים מאסרים, מפעילים צווי חיפוש, ממלאים דוחות ומעידים בבתי המשפט. הם שואפים להקים נוכחות קבועה ומתמשכת בשטח נרחב של קרקעות ציבוריות, כבישים ומקומות נופש. הם מתמקדים בהגנה על משאבים טבעיים ותרבותיים, על עובדים אחרים של הלשכה ועל תיירים. בהתחשב באתרים הרבים של הקרקעות הציבוריות של הלשכה, משתמשים שומרים אלו בכלבים, מסוקים, אופנועי שלג, אופני הרים וסירות על מנת למלא את חובתם.
בניגוד להם הסוכנים המיוחדים של הלשכה פועלים כבלשים חוקרים המתכננים ומבצעים חקירות הנוגעות להפרות אפשריות של החוקים הפליליים והמנהליים של הלשכה וחוקים אחרים במסגרת ספר החוקים של ארצות הברית. סוכנים מיוחדים הם שוטרים בבגדים אזרחיים הנושאים כלי נשק חבויים, וציוד הגנה אחר, מבצעים מאסרים, מנהלים חקירות פליליות מיוחדות, מכינים תיקי חקירה לתובעים מקומיים ומכינים דוחות חקירה. חוקרים פליליים עורכים לעיתים חקירות פנים וחקירות של תביעה אזרחית.
תוכנית סוסי וחמורי הבר.