שועיבת נולד לאב ירדני ולאם אמריקאית, וטוען שהיה בעבר פעיל אש"ף. הוא מגדיר את עצמו כ"מוסלמי שהחליט להמיר דתו לנצרות". שועיבת הגיע לתודעה הציבורית כשהפך למבקר של האסלאם ותומך נלהב של ישראל. שועיבת שינה את דעותיו בנוגע לישראל, לנצרות ולאסלאם בעקבות קריאה בספר התנ"ך ובמקורות היהודיים וכן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
תחילת חייו.
שועיבת נולד בבית לחם והוא נכדו של המוח'תאר של בית סחור, שהיה מקורב למופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני. שועיבת הצטרף לזרוע הצבאית של אש"ף בנעוריו והחל לבצע פעולות נגד ישראל. בין פעילויות הטרור שביצע היו השתתפות בניסיון לינץ' בחייל צה"ל. לאחר שעזב את הארגון והחל בתהליכי ההגירה לארצות הברית, המשיך בפעילותו האנטי ישראלית. כאשר הגיע לארצות הברית הפך להיות מעורב בארגון סטודנטים ערבים בקולג' בשיקגו.
דעותיו על ישראל.
לאחר שהחל לבחון את התנ"ך והמקורות היהודיים וכן לאחר פיגועי 11 בספטמבר, השתנו דעותיו של שועיבת על ישראל. הוא הפך למבקר של האסלאם ולתומך נלהב של ישראל.
שועיבת הוא מקימה של קרן וליד שועיבת, ארגון שמטרתו "להילחם עבור ישראל בתקשורת".
שועיבת מאמין כי על ישראל לכבוש מחדש את רצועת עזה, שכן היא יהודית על פי זכות. הוא טוען כי "אם ליהודי אין זכות על עזה, אז אין לו זכות על יפו או חיפה". כמו כן, לדעתו על ישראל לגרש מתחומה כל אדם המכחיש את זכותה להתקיים "גם אם נולד בישראל".
דעותיו על האסלאם והשריעה.
שועיבת הופיע בזרם המרכזי של התקשורת ברחבי העולם והוצג כ"עד מומחה" על מספר סרטים תיעודיים על האסלאמיזם.
שועיבת נותן הרצאות למשטרה המקומית בארצות הברית בנוגע לדעתו כי "רוב המוסלמים רוצים ליישם את חוקי השריעה בארצות הברית". הוא אמר בראיון כי על מנת למנוע זאת, הוא הזהיר שוטרים כי צריך "לבחון את השפעתם של המוסלמים על הקהילה".
ביקורת.
בתחקיר שפורסם ביומון ג'רוזלם פוסט עלו תהיות וספקות לגבי סיפוריו ועדויותיו, בפרט העדות אודות פיגוע שניסה לכאורה לבצע בסניף בנק לאומי בעיר בית לחם בסוף שנות השבעים של המאה ה-20.
כמו כן, מעלה הכתבה תהיות וספקות לגבי מפעל הצדקה שבראשו עומד וליד שועיבת.
הערות שוליים.
היכל סינאן ארדם
היכל סינאן ארדם (בטורקית: Sinan Erdem Olimpik Spor Salonu), הידוע גם בשמו הקודם, היכל אטאקוי, הוא אולם כדורסל ובידור הממוקם בצד האירופאי של איסטנבול, בטורקיה. לאולם קיבולת מושבים של 22,500 איש בהופעות ו-16,000 איש במשחקי כדורסל, מה שהופך אותו לאולם הגדול בטורקיה (מבחינת תכולת המושבים להופעות), ולשלישי הגדול באירופה.
האולם קרוי על שם סינאן ארדם (1927-2003), שהיה ראש הוועדה האולימפית הלאומית של טורקיה משנת 1989, עד מותו מסרטן הכבד בשנת 2003.
שימושים עיקריים.
מועדון הכדורסל אנאדולו אפס אירח את משחקי ליגת העל הטורקית בכדורסל ואת משחקי היורוליג בהיכל סינאן ארדם בין השנים 2010-2012. פנרבחצ'ה אולקר גם אירחה את משחקי הבית שלה באולם משנת 2010 ועד שעברה לאולמה החדש אולקר ספורט ארנה בינואר 2012. בשיקטש השתמשה באולם לאירוח משחקי הבית שלה בעונת 2015/16.
משנת 2010, ההיכל משמש גם כמגרשה הביתי של נבחרת טורקיה בכדורסל.
אירועים בהיכל.
היכל סינאן ארדם אירח את אליפות העולם בכדורסל 2010. בין השנים 2011-2013 אירח את אליפות סבב ה-WTA.
בשנת 2012 אירח ההיכל את הפיינל פור של היורוליג ואת אליפות העולם בשחייה בבריכת 25 מטר מטעם פדרציית השחייה הבינלאומית.
תיאטרון בוף דו נור
תיאטרון בוף דו נור (בצרפתית: Théâtre des Bouffes du Nord) הוא התיאטרון של הבמאי פיטר ברוק מאז שנת 1974 ועד שנת 2008. זהו אולם תיאטרון ומסעדה, הנמצאים באזור רחוב "דה לה שאפל" (de la Chapelle) שברובע ה-10 בצפון פריז, מול מטרו "דה לה שאפל". המסעדה היא חלק בלתי נפרד מן התיאטרון, וישנם מעברים המאפשרים לשחקנים לשהות בזמן ההפסקות במסעדה, ללא ידיעת הקהל. בתום ההצגה, וגם לפני פתיחת שעריו של התיאטרון, ניתן לפגוש במסעדה האינטימית את שחקניו של ברוק ואת מנהלי התיאטרון והעובדים בו.
היסטוריה.
התיאטרון נבנה בשנת 1876 ושמו היה "תיאטרון מולייר", עד שנת 1904. בשנים 1876–1893 ניהל אותו אבל באלה (Abel Ballet) והוא אירח בו את אורליאן לינייה-פו (Aurélien Lugné-Poë) ולהקתו "תיאטרון דה ל'אוור" (Théâtre de l'Œuvre). כך שהמקום הפך להיות מרכז חשוב לפעילות אמנותית, למעשה עד סוף מלחמת העולם השנייה. בחודש מאי 1945, הבמאי הצעיר ז'אן סרז' (Jean Serge) שינה את שם התיאטרון וכינה אותו: "תיאטרון הצמתים" - "תיאטר דה קארפור" (Théâtre des Carrefours). אך למרות זאת, המשיך האולם להיות נעול עד שנת 1952 משום שלא עמד בחוקי האבטחה שנוהלו בידי המשטרה הצרפתית.
רק בשנת 1974 נפתח התיאטרון וניתן לו שמו החדש, "תיאטרון בוף דו נור", בהשפעת המנהלת האדמיניסטרטיבית מישלין רוזאן (Micheline Rozan) וכמובן המנהל האמנותי, פיטר ברוק. באולם יש כ-503 מושבים. ראשית, ישנם מושבים בגובה הבמה בעלי רצפה משותפת, המוגבהים בהדרגתיות ככל שמתרחקים מן הבמה. וכמו כן קיימות עוד כשלוש קומות של מושבים מעל הבמה שאינם רחוקים ממנה. כך שמכל מקום באולם ניתן לחוש קרבה רבה לשחקנים. קהל צופים היושב בקרבת הבמה עשוי לחוש אינטימיות רבה ואף מגע פיזי, כמעט, עם השחקנים.
מאז שנת 1993 התיאטרון נרשם בצרפת כמבנה היסטורי שמור על ידי משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 2008 החליט פיטר ברוק לעזוב לאט ובהדרגתיות את הניהול הכולל של התיאטרון ולהעניקו בשנת 2010 לאוליבייה מנטאי (Olivier Mantéi) ולאוליבייה פובל (Olivier Poubelle) הבאים מעולם המוזיקה.
בשנת 2009 תקציב התיאטרון המסובסד, מטעם משרד התרבות הצרפתי, הגיע לסך של 1,300,000 יורו.
פאלקון 4.0
פאלקון 4.0 הוא משחק סימולציה מדמה טיסה של מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון. המשחק הופץ בשנת 1998 בידי חברת MicroProse, והוא משחק המשך בסדרת משחקי ה-"Falcon" שראשיתה בשנת 1984. פיתוחו של המשחק המשיך באופן עצמאי בידי קבוצות שונות של מעריציו. על ההפצות הידועות נמנו SuperPak 3 ו-OpenFalcon בה נוספו למשחק דגמי מטוסים נוספים.
עלילת המשחק מתרחשת בראשית שנות ה-90 באזור קוריאה. לאחר תקיפת קוריאה הצפונית את שכנתה מדרום, נחלץ הצבא האמריקאי לעזרתה של קוריאה הדרומית. באירועי המשחק מעורבות גם סין, רוסיה ויפן. ניתן לשחק באזורי משחק נוספים ועל פי עלילות משנה נוספות.
מצבי המשחק השונים:
גרסה נוכחית.
כיום, הגרסה העדכנית ביותר של משחק הסימולציה היא פאלקון BMS. פאלקון BMS היא תולדה של פיתוח קוד פתוח, מפתחים הכניסו שיפורים בקוד המקור לאחר שהחברה המפתחת פשטה רגל. הגרסה הנוכחית משדרגת את הסימולטור מכל הבחינות:
הגרסה מופצת בחינם וניתן להוריד אותה באתר פאלקון של הקהילה הישראלית. בנוסף, הקהילה הישראלית של פאלקון בהובלת טייסת 108 הווירטואלית פיתחה את זירת ישראל. כלומר ניתן להטיס מטוסי קרב ישראליים של חיל האוויר הישראלי, להמריא מבסיסי צה"ל ולבצע משימות בזירת הים התיכון.
אחמד אל-מנסור
מולאי אבו אל-עבאס אחמד אל-מנסור (בערבית: أبو العباس أحمد المنصور) מכונה גם אל-מלכ א-דהבי - המלך המוזהב (1549, פאס, מרוקו - 25 באוגוסט 1603, פאס) היה סולטאן מרוקו משנת 1578 ועד פטירתו בשנת 1603. היה השישי במספר, והמפורסם מבין שליטי השושלת הסעדית. פרסומו במהלך המאה ה-16, הן באפריקה והן באירופה, בא לו בעקבות צבאו החזק, מיקומו ויכולותיו האסטרטגיות.
מולאי אחמד קיבל את השלטון בירושה מאחיו עבד אל מאלכ, לאחר קרב שלושת המלכים, קרב שסיים תקופה ארוכה של חוסר יציבות שלטונית במרוקו. הוא כונן קשרים עם מוראט השלישי סולטאן האימפריה העות'מאנית, קשרים שהביאו להפסקת התערבותה של האימפריה בענייני מרוקו. בעקבות התבוסה בקרב, השפעתה של פורטוגל על מרוקו גם היא הצטמצמה. הוא כבש מידי הספרדים את ארזילה - עיר מבוצרת בקצה הצפון-מערבי של החוף האטלנטי של מרוקו. כיבושה של ארזילה התאפשר עקב היחלשות הספרדים בעקבות תבוסת הארמדה הספרדית בקרב גרייבליינס. בעקבות ניצחונותיו אלו נוספה לשמו של מולאי אחמד תוספת הכבוד "אל-מנסור", שמשמעותה "המנצח". הוא קבע את מרקש כעיר הבירה של ממלכתו, בנה בה בנייני פאר וביצר אותה ואת רבאט.
בקרב שלושת המלכים נפלו בידי אל-מנסור שבויים רבים, וכתוצאה ממכירתם הפך לעשיר גדול. ניצחונותיו של אל-מנסור ועושרו הגבירו את ביטחונו, והוא פנה לדרום מרוקו לכבוש את ממלכת סונגהאי. מרכז הממלכה היה בעיר טימבוקטו שעל שפת נהר הניז'ר, והיא נודעה במדרסות ששכנו בה. בקיאותם של חכמי הדת של טימבוקטו בתורת האסלאם הייתה כה רבה, עד שחבריהם ממרוקו היו באים לשם כדי ללמוד במדרסות שלהם. אנשי הדת של מרוקו מחו נמרצות נגד רצונו של אל-מנסור לכבוש את טימבוקטו ולפגוע באחיהם המוסלמים, אך עושרה של טימבוקטו קסם לאל-מנסור והוא התעלם ממחאותיהם. בשנת 1591 כשהוא נעזר ב-3000 שכירי חרב ספרדיים ונשק חדיש, הביס אל-מנסור את צבא ממלכת סונגהאי והעיר נבזזה. עיקר השלל היה בזהב, וכשחזרו החיילים עם השלל למרוקו, נוסף לאל-מנסור הכינוי "א-דהבי" שמשמעותו "המוזהב".