ב-1943 השתלטו נציגי ממשלתו הגולה של שרל דה גול מערב אפריקה הצרפתית כולה. ועידה שנערכה ב-1944 בברזוויל, אספת הבוחרים הראשונה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית והכרת הטובה של צרפת לנאמנות המושבות במהלך המלחמה הובילה לרפורמות ממשלתיות מרחיקות לכת במערב אפריקה ב-1946, במסגרתן ניתנה אזרחות צרפתית לכל הנתינים הצרפתים, הזכות להתארגנות פוליטית ומגוון צורות של עבודות כפייה בוטלו. נקודות מפנה ביחסים עם צרפת הייתה ב-1956 עם פרסום "חוק הרפורמה שמעבר לים", אשר העביר מספר סמכויות מפריז לממשלות טריטוריאליות במערב אפריקה הצרפתית ובנוסף הוסרו הגבלות שונות על הצבעה בבחירות שגרמו לחוסר שוויון.
עד 1958 נשלטה חוף השנהב על ידי מושלים שמונו על ידי הממשלה בפריז, אשר השתמשו במערכת אדמיניסטרטיבית ישירה וריכוזית, שנתנה רק מעט ביטוי לתושבי חוף השנהב מבחינת קביעת מדיניות. בנוסף, אימץ השלטון הקולוניאלי מדיניות של הפרד ומשול ויישם את רעיונות ההטמעה רק בקרב העילית המשכילה המקומית שעבדה עבור מנגנון המערכת השלטונית. השלטונות דאגו גם לשמר את הסטטוס קוו מבחינת שביעות רצונה של העילית המקומית, על מנת למנוע רגשות אנטי-צרפתיים. למעשה, על אף שהתנגדו לעקרונות ההתאחדות, האמינו חלק משכבת המשכילים המקומית שדרך ההטמעה יוכלו להשיג שוויון מלא עם הצרפתים ולא באמצעות קבלת עצמאות מלאה, שינוי אשר יוכל להפסיק את היתרונות הכלכליים העצומים בהיותם בריבונות צרפתית. לאחר שדוקטרינת ההטמעה יושמה במלואה, לפחות עקרונית, באמצעות הרפורמות שלאחר המלחמה, הגיעו מנהיגי חוף השנהב להסכמה שהעליונות הצרפתית נותרה בעינה והאפליה ואי השוויון יסתיימו רק בעצמאות.
עצמאות ושלטונו של הופואה-בואני.
בדצמבר 1958 הפכה חוף השנהב לרפובליקה אוטונומית במסגרת הקהילייה הצרפתית כתוצאה ממשאל עם שהפך את כל מושבות הפדרציה של מערב אפריקה הצרפתית לחברות בקהילה (למעט גינאה, שהצביעה נגד המהלך). ב-11 ביולי 1960 הסכימה צרפת להעניק עצמאות מלאה לחוף השנהב, אשר הפכה למדינה ב-7 באוגוסט אותה שנה, תוך שהיא מאפשרת לתקופת חברותה בקהילייה לפקוע. העיר אביג'אן, אשר שמשה כמרכז המסחר הגדול, הוכרזה כבירת חוף השנהב.
ההיסטוריה הפוליטית בת זמננו של חוף השנהב קשורה בצורה הדוקה לקריירה של פליקס הופואה-בואני, נשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב (Parti Démocratique de la Côte d'Ivoire, או PDCI) מהכרזת העצמאות ועד למותו ב-7 בדצמבר 1993. הופואה-בואני נמנה עם מייסדיה של האספה האפריקנית הדמוקרטית (Rassemblement Démocratique Africain), התנועה הפוליטית שהוקמה בתקופה שקדמה למתן העצמאות, אשר הקיפה את כל מושבות מערב אפריקה הצרפתית, מלבד מאוריטניה.
הופואה-בואני נכנס לראשונה לחיים הפוליטיים ב-1944, כמייסדה של תנועת Syndicat Agricole Africain, אשר הצליחה להביא לשיפור בתנאי העבודה של החקלאים האפריקנים ויצרה את הגרעין ל-PDCI. לאחר מלחמת העולם השנייה, נבחר ברוב זעום לאספה המכוננת הראשונה. בעודו מייצג את חוף השנהב באספה הלאומית בין השנים 1946 ל-1959, הוקדשה רוב עשייתו ליצירת ארגון פוליטי אפריקני בין-טריטוריאלי והמשך מגמת השיפור בתנאי עובדים. לאחר תקופה כהונה בת שלוש-עשרה שנה באספה הלאומית, מתוכן כמעט שלוש שנים כשר בממשלת צרפת, הפך הופואה-בואני ב-1 במאי 1959 לראש הממשלה הראשון של חוף השנהב, ובנובמבר 1960 נבחר כנשיאה הראשון.
במאי 1959 חיזק הופואה-בואני את מעמדו כדמות דומיננטית בפוליטיקה של מערב אפריקה כאשר הוביל את חוף השנהב, בצוותא עם ניז'ר, וולטה עילית, ודהומיי ליצירת קונסיי דה ל'אנטאנט, ארגון אזורי המקדם פיתוח כלכלי. לשיטתו, הייתה הדרך לסולידריות אפריקנית באמצעות שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי הדרגתי, תוך הכרה באי התערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות אפריקניות אחרות.
הופואה-בואני היה שמרן בצורה משמעותית בהשוואה למנהיגים אפריקנים אחרים בתקופה הפוסט-קולוניאלית, שמר על קשרים הדוקים עם מדינות המערב ודחה עמדות שמאליות ואנטי-מערביות בהשקפתן של מנהיגים רבים באותה תקופה, מה שתרם ליציבות הכלכלית והפוליטית של חוף השנהב, לפחות בתחילת תקופת שלטונו. בשנות ה-60 וה-70 נהנתה חוף השנהב מפריחה כלכלית כתוצאה ממכירת מוצרים חקלאיים כגון קפה, קקאו וכריתת עצים, כאשר קשריה הטובים עם המערב, ובמיוחד עם צרפת, אפשרו את מכירתם במחירים גבוהים בהשוואה לשכנותיה. הופואה-בואני שלט אמנם בדרכים לא דמוקרטיות, כאשר למפלגת השלטון היה למעשה כוח בלתי מוגבל ולמפלגות מתחרות לא היה כל סיכוי להכניס נציגים לפרלמנט, אך נחשב כמנהיג אהוב ונערץ על העם והוביל את המדינה גם בתקופות של אבטלה ומיתון עמוקים, אשר החלו בשנות ה-80. האופוזיציה לשלטונו החלה ב-1982, כאשר סטודנטים פתחו בשביתה במחאה על איסור הפעילות הפוליטית בקמפוסים. לוראן גבאגבו, אקדמאי בעל השקפות שמאליות מאוניברסיטת אביג'אן, שהיה אחד מראשי המחאה, הציע בחירות רב-מפלגתיות ונאלץ לגלות לצרפת, שם הקים את החזית האיווארית הפופולרית (Front Populaire Ivoirien, או FPI).
בשל ההידרדרות במצב הכלכלי ובניסיון לשמר את שלטונו ערך הופואה-בואני "בחירות" בהן הוצגה מועמדותו בלבד. כצפוי, זכה ב-100% מקולות הבוחרים. עם ניצחונו, הדיח את המזכיר הכללי של מפלגתו ומינה עצמו ל"יושב הראש המבצע" של ה-PDCI, צעד שחיזק את שליטתו במדינה. הופואה-בואני החל בשורת צעדים שנועדו להאדיר את שמו ולהבטיח את מורשתו בחוף השנהב: לאחר העברת בירת המדינה לעיר הולדתו ימוסוקרו ב-1983 השקיע מאות מיליוני דולרים בפרויקטים שנשאו את שמו בעיר ובסביבותיה. סירוב המדינה לממן את בתי הספר המוסלמיים מצד אחד, והקמתה הבזבזנית של בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו מצד שני, גרמה גם לאוכלוסייתה המוסלמית של חוף השנהב למחות כנגדו.
באוקטובר 1990 נערכו בפעם הראשונה בחירות רב-מפלגתיות לנשיאות והופואה-בואני זכה באופן ברור, עם כ-82% מקולות הבוחרים. תנועות האופוזיציה טענו לזיוף התוצאות, אם כי המועמד מטעם מפלגת FPI שהתמודד מול הופואה-בואני, לוראן גבאגבו, הצליח, יחד עם שמונה נציגים נוספים ממפלגתו, לזכות בפעם הראשונה במושבים בפרלמנט לזכות האופוזיציה.
לקראת סוף העשור של שנות ה-80 החלה בריאותו של הופואה-בואני להדרדר וב-PDCI החלו מאבקי כוח פנימיים לגבי זהות יורשו. ב-1990 טס הופואה-בואני לצרפת לטיפולי חירום בסרטן הערמונית ולפני שעזב מינה את אלאסן ואטארה כראש הממשלה. מינוי של ואטארה, כלכלן לשעבר מקרן המטבע הבינלאומית נכפה על הופואה-בואני כחלק מהסכם הלוואות שהקרן הסכימה להעביר לחוף השנהב. כאשר היה ברור כי הופואה-בואני לא יחזור לתפקידו, נטל ואטארה את סמכויותיו כנשיא וניהל את המדינה, אך המצב הסתבך כאשר מינה הופואה-בואני את נשיא הפרלמנט אנרי קונאן-בדייה כיורשו. עם מותו של הופואה-בואני ב-7 בדצמבר 1993 הכריז על עצמו קונאן-בדייה כנשיא ולאחר יומיים התפטר ואטארה מתפקידו מתוך כוונה להתמודד בעתיד על תפקיד הנשיא.
לאחר הופואה-בואני.
בתחילת 1994 החל ואטארה לעבוד כסגן מנהל קרן המטבע הבינלאומית בוושינגטון די. סי. ונמנע מלעסוק בפעילות פוליטית. מתוך ה-PDCI התפצלה סיעה של תומכי ואטארה, במוצאו מוסלמי מהצפון, שהפכה למפלגת התאחדות הרפובליקנים (Rassemblement des Republica או RDR), יצרה לעצמה זהות כנציגת תושביה המוסלמים של צפון חוף השנהב ולמעשה הביאה ליצירת הקרע בברית שיצר הופואה-בואני עם תושבי אזור זה עוד ב-1940, כאשר פעל בשיתוף פעולה עם ראשי השבטים להפסקת מערכת עבודות הכפייה.
מהגרי העבודה שהגיעו מצפון חוף השנהב ומהמדינות השכנות לעבודה במטעים שבדרום בהזמנת הופואה-בואני השתייכו ברובם לקבוצות האתניות המוסלמיות של הדיולה, הסנופו והמלינקה ועבדו בצוותא עם הקבוצות האתניות של הבאולה, הבטס והדידה שהתגוררו בדרום והיו ברובן נוצריות. בתקופת השגשוג הכלכלי, כאשר הייתה עבודה רבה לכולם, ניתן למהגרים רשות על ידי השלטון להשיג לעצמם חלקות אדמה שלא היו בשימוש. רק לאחר שהתמעטו מקומות העבודה וחלקות האדמה החלו הבעיות על רקע ההבדלים התרבותיים בין הקבוצות.
אנרי קונאן-בדייה, אשר הפך לנשיא עם מותו של הופואה-בואני, ניסה לבסס את שלטונו במדינה שהפכה ליותר ויותר מפוצלת בין קבוצות שונות, והפעיל מדיניות שכונתה "איוואריות" ("Ivoirite"), שתכליתה לפנות לפטריוטיות וללאומנות של תושבי המדינה כ"ילידים" ו"איווארים טהורים" אשר יקבלו יחס מועדף על פני ה"זרים" - מהגרים שהגיעו ממדינות הצפון וצאצאיהם. לאפליה זו התווסף עד מהרה גם צד דתי, אשר כלל עד מהרה גם איווארים מוסלמים שהתגוררו בצפון. קונאן-בדייה התנכל לאוכלוסייה זו בכך שמנע מהם להשיג אזרחות ראויה, הטריד אותם באמצעות המשטרה והציגם בסטריאוטיפים גזעניים.
למדיניות האיוואריות היה גם מניע פוליטי, מכיוון שמפלגת PDCI נשענה על תמיכת הקבוצות האתניות בדרום בעוד שמפלגתו החדשה של ואטארה, ה-RDR, נהנתה מתמיכתם של הדיולה, הסנופו והמלינקה מהצפון. לפני הבחירות לנשיאות ב-1995 ביצע קונאן-בדייה צעד שנוי במחלוקת ושינה את חוקת המדינה כך שמועמדים לנשיאות יהיו חייבים להתגורר במדינה במשך חמש שנים עוקבות עד לבחירות ושעל ההורים להיות ילידי חוף השנהב. צעד זה נראה כניסיון ברור למדי למנוע מואטארה להתמודד כנגדו, היות שהאחרון התגורר בארצות הברית כחלק מעבודתו בקרן המטבע הבינלאומית ושאביו הגיע מבורקינה פאסו. מפלגות ה-RDR ו-FPI (בהנהגת לוראן גבאגבו, שחזר מגלותו והיה עתה חבר פרלמנט) זעמו על כך והחרימו את הבחירות.