מרים דוקר (1898– 18 בינואר 1977), הייתה הרופאה של המושבה הר-טוב והסביבה. משנת 1925 לערך ועד שנת 1948 פעלה כרופאה יחידה במרחב הכפרי הגדול של מערב הרי יהודה. שמה נודע בין יהודים וערבים כאחד בזכות מסירותה לתפקידה ונכונותה והגיע למקומות מרוחקים ולטפל בחולים וביולדות בכל שעה ובכל תנאי מזג אוויר. מכתביה לבנה מהווים מקור ראשוני תיעודי לשנים מעצבות אלה במרחב הרי יהודה.
תולדות חייה.
נולדה ב-1898 לשלום דוקר במינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), אך בגיל צעיר עברה עם משפחתה למוסקבה. מרים, או בשמה המקורי המלא מריה סלימובנה דוקור, גדלה עם אחיה ושתי אחיותיה במשפחה אמידה שעסקה במסחר ביערות, הקמת מנסרות לעיבוד עצים והשטת קורות העץ בנהרות בכל רחבי אירופה.
בשנת 1915 התקבלה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה, וזאת למרות תקנות הנומרוס קלאוזוס שהגבילו מאוד את כניסת היהודים לאוניברסיטאות ברוסיה ולמרות שבאותו זמן לימודי אישה באוניברסיטה היו דבר נדיר. בשנת 1917 התחוללה המהפכה הבולשביקית, משפחתה ירדה מנכסיה ומאז המשיכה את לימודיה בתנאי מחסור ומצוקה.
באותו זמן, בהשפעת ספרו של צבי גרץ "דברי ימי עם ישראל" התחילה להתעניין בהיסטוריה של העם היהודי והתקרבה לחוגים ציוניים במוסקבה. בחוגים אלה הכירה את ניסן גרדי, לו נישאה לאחר עלייתה ארצה. בשנת 1922 עלתה באנייה ארצה, לבדה מכל משפחתה, והתקבלה לעבודה בהדסה שהקימה אז רשת של מרפאות במושבות.
באמצע שנות העשרים התחילה לעבוד במושבה הר-טוב, במסגרת קופת חולים עממית. במאורעות תרפ"ט, 1929, התפנתה לתל אביב יחד עם כל תושבי המושבה ועבדה תקופה מסוימת בנתניה ובמקומות אחרים. מנישואיה באותה התקופה לניסן גרדי נולד בנה היחיד שלום גרדי (שלומי). בכ"ב באייר תר"צ (22 במאי 1930) התגרשו מרים וניסן.
בשנת 1931 חזרה ד"ר דוקר להר טוב, שהוקמה מהריסותיה ושוקמה בסיוע קרן העזרה של יהודי ארצות הברית שפעלה לבנייה מחדש של המושבות שנהרסו במאורעות. היא נקשרה למקום ולתושבים שהחזיקו מעמד במושבה המבודדת בעקשנות בתנאים קשים, התערתה בחיי המושבה ואף רכשה קרקע מאחד התושבים.
שמה של ד"ר דוקר התפרסם בכפרים הערבים מסביב וחולים היו מגיעים ל "סית ריפאה", כפי שנקראה בפיהם, מכפרים רחוקים ואף מעזה, איסדוד ואל מג'דל הגיעו, מהלך כמה ימים על פרדה, חמור או גמל. חולים ומשפחותיהם היו מגיעים בשעות היום או בלילה, לאחר שעות רבות, ואף ימים, של רכיבה, ומחכים בחצר לזריחת השמש ופתיחת המרפאה.
לא פעם ולא פעמיים נקראה ד"ר דוקר לאחד הכפרים בסביבה לעזור לחולה או ליולדת שהתקשתה בלידתה, ואז יצאה לדרך, רכובה על פרדה או חמור, בימי חמסין או בלילות חורף גשומים, לדיר אבאן, לדיר אל האווה, לאישוע (היא אשתאול) ולכפרים אחרים בסביבה. עד שנות השמונים עוד חיו נזירים במנזר בית ג'מאל שזכרו אותה.
גם בתקופת מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט המשיכה בשגרת עבודתה. לימים סיפר בנה שלומי לחוקר יהודה בן בסט, כי פעם שאל אותה, אם לא פחדה לרכוב בתקופת המאורעות לכפר העוין דיר אבאן, כדי לטפל בחולים. תשובתה הייתה: "תמיד הייתה עמי גלולת ציאניד".
ד"ר דוקר התגוררה עם בנה בבנין הציבורי היחיד שהיה במושבה בו שכנו גם בית הספר, המרפאה, בית הכנסת ומגורי המורה. בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות עוד שהתה ד"ר דוקר במושבה, וטיפלה בפצועים. עם התעצמות הקרבות הוחלפה על ידי רופא צבאי ועזבה את המושבה באחת השיירות האחרונות.
אחרי המלחמה ועד יציאתה לגמלאות המשיכה לעבוד בקופ"ח עממית במושבות ובין השאר עבדה במרפאת סמים ביפו.
ד"ר דוקר הלכה לעולמה בתל אביב בשנת 1977.
מלחמת העצמאות ופרשת הל"ה.
ימים ספורים אחרי כ"ט בנובמבר 1947 נכנסה הר-טוב אל מערבולת האירועים האלימים שליוו את תקופת הקמת המדינה. החלו תקיפות נגד עורקי התחבורה ועד מהרה מצאה המושבה את עצמה במצור. ד"ר דוקר סירבה להתפנות עם רוב הנשים והילדים. על כך היא כותבת באחד ממכתביה לבנה הנער שלומי ששהה באותה תקופה עם קרובי משפחה בפתח תקווה:
מאז ועד סוף ינואר 1948 נשארה ד"ר דוקר בתפקידה במסגרת המושבה המתארגנת להמשך העמידה במצור. במהלך המלחמה שלחה לבנה שלומי מספר מכתבים מהם ניתן ללמוד על המצב במושבה מצד אחד, וגם על מחשבותיה והרגשותיה האינטימיות במהלך התקופה הסוערת:
באחד בינואר 1948 היא כותבת לבנה:
ובהמשך:
אירוע מ-13 בינואר: בשעות המוקדמות של הלילה נפתחה אש לכיוון המושבה מהכפר ערטוף. כיתת הפל"ם המקומית, שהייתה ממוקמת במפקדה, חשה למקום כדי לעצור התקפה אפשרית על המושבה. בחילופי האש נפגע שמואל בן בסט בראשו, והובל במהירות למרפאה. ד"ר דוקר, רופאת המושבה, ניסתה להציל את חייו באמצעים הדלים שעמדו לרשותה. פניות באלחוט למפקדה בירושלים להחיש אמבולנס לא נענו, ושמואל בן בסט נפטר.
ב-15 בינואר 1948 הגיעה להר-טוב מחלקה של אנשי פלמ"ח וחי"ש בפיקוד דני מס. זמן רב לאחר רדת החשיכה יצאה המחלקה לעבר ארבעת יישובי גוש עציון הנצור. לאחר כמה שעות חזר אחד הבחורים כשהוא פצוע ברגלו, בליווי שניים מחבריו. ד"ר דוקר טיפלה בו במרפאה. למחרת יצאה מחלקה נוספת לחפש את המחלקה האבודה. במכתב מרגש (ראו במסגרת משמאל) סיפרה ד"ר דוקר לבנה שלומי על האירועים הדרמטיים.
בסוף ינואר עזבה ד"ר דוקר באחת השיירות האחרונות את הר-טוב.
שרית שפירא
שרית שפירא (1957 - נובמבר 2018) הייתה אוצרת ישראלית ומרצה לאמנות מודרנית בבצלאל בירושלים.
ביוגרפיה.
שפירא סיימה בשנת 1987 תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב. והייתה תלמידתו של פרופ' מוטי עומר משם החלה למסלול ישיר לדוקטורט.
בשנת 1989 החלה ללמד היסטוריה ותאוריה של אמנות מודרנית ועכשווית ב"בצלאל", ירושלים, ובבתי הספר לאמנות "קלישר" ו"קמרה אובסקורה" בתל אביב. בשנת 1999 המשיכה ללמד תאוריה בתואר שני בבצלאל.
בשנת 1997 נבחרה כאוצרת המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל. ובשנת 2002 החלה לעבוד כ"אוצרת עמיתה" של אותה המחלקה.
בשנת 2007 החלה בהקמת חלל לאמנות R69, מטרת החלל להיות לא מסחרי ולעסוק באמנות עכשווית, שמו נובע ממיקומו בשדרות רוטשילד 69 בתל אביב, ולהקים מגזין חדש לאמנות.
משנת 2008 שפירא שימשה אוצרת ומנהלת של אוסף יגאל אהובי לאמנות עכשווית בינלאומית. במסגרת עבודתה היא שימשה כשופטת ב"פרס האמן המבטיח" שניתנה כל שנה מטעם האוסף ביריד "צבע טרי". בסוף 2014 פרשה מתפקידה והמשיכה לשמש כיועצת אמנותית של האוסף. במקומה מונה מתן דאובה לאוצר ומנהל האוסף.
שפירא כתבה במגזיני האמנות: "סטודיו", "עיתון 77" ו"משקפיים", ובמדורי התרבות ב"ידיעות אחרונות".
נפטרה בנובמבר 2018, לאחר מאבק של שלוש שנים במחלת הסרטן.
חיים אישיים.
שפירא הייתה בת זוגו של הקולנוען עמית גורן, ולהם שלושה ילדים.
שייק (משקה)
נוזל לא-ניוטוני
נוזל ניוטוני
רגישות לקרינה
רגישות לקרינה (בראשי תיבות: EHS) היא שם כולל לטענות על סימפטומים מידיים בחשיפה רגעית לקרינה אלקטרומגנטית בלתי מייננת בתדרי רשת החשמל (סביב 50 הרץ) ובתדרי רשת הסלולר (בין 500MHz- 2.5GHz) ושידורי רדיו-מיקרוגל (תחום המיקרוגל מוגדר בין 100kHz ל-300GHz). הטענות מגוונות ושונות מאדם לאדם, וכוללות כאבי ראש, כאבי מפרקים, הפרעות שינה, בעיות זיכרון, קשיים בריכוז, עייפות כרונית, בעיות עור, צלצולים באוזניים, סחרחורות, קשיי נשימה, בעיות שיווי משקל, הפרעות בקצב הלב, מתח שרירים ועוד. לפי ארגון הבריאות העולמי מדובר לרוב על סימפטומים שמופיעים בלי קשר ישיר להופעת קרינה אלקטרו־מגנטית, כפי שהודגם במחקרים בעלי סמיות כפולה.
יחס הרפואה לרגישים לקרינה.
הרפואה לא מכירה ברגישות לקרינה ובדרך כלל משייכת את הסימפטומים לסטרס (לחץ נפשי ופיזי) של החולה ומטפלת בסימפטומים על ידי מדכאי מערכת העצבים. מחקרים שנעשו לא מצאו קשר, אצל מטופלים שהתלוננו על הסימפטומים, בין חשיפה לקרינה והופעת הסימפטומים.
קרול דנברס
קרול דנברס (באנגלית: Carol Danvers) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה כמייג'ור קרול דנברס מחיל האוויר של ארצות הברית בחוברת "Marvel Super-Heroes #13" ממרץ 1968, ונוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ין קולן. בהמשך היא הופיעה כגברת מארוול בחוברת "Ms. Marvel #1" מינואר 1977, וזאת לאחר שהגנים האנושיים שלה התערבבו עם גנים מגזע הקרי. בחוברת "Captain Marvel Vol.7 #1" מספטמבר 2012, קרול הופיעה לראשונה כקפטן מארוול.
בתקופת תור הכסף של הקומיקס, הדמות הופיעה בסדרת סולו משלה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, לפני ששמה קושר לקבוצות האוונג'רס והאקס-מן. הדמות גם הייתה ידועה בזהויות כבינארי וציפור מלחמה בשלבים מסוימים של ההיסטוריה שלה.
השחקנית ברי לארסון מגלמת את דמותה של קרול דנברס כקפטן מארוול בסרטי היקום הקולנועי של מארוול ; "קפטן מארוול" (2019), "" (2019), "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות" (2021) ותשוב לגלם אותה בסרט "המופלאות", שיצא במהלך 2023.
ביוגרפיה בדיונית.
שנות ה-70: השנים המוקדמות.