בישראל, בה שיטת הבחירות הכלליות אינה אישית אלא נעשית לרשימה שנקבעה מראש, אין לבוחר יכולת להשפיע על הרכב הרשימה בה הוא בוחר. התפקדות למפלגה המקיימת פריימריס פתוחים, מאפשרת לאזרח להשפיע על העומד בראשות המפלגה והרכב הרשימה, שרצה לבחירות, בהשקעה מינימלית. המתפקד לא חייב להרגיש הזדהות עם המפלגה אליה התפקד והוא לא חייב להצביע אליה בבחירות הכלליות הגם שמעשה כזה שנוי במחלוקת. ההשפעה הפוליטית של התפקדות משמעותית יותר מההשפעה על בחירה בבחירות הכלליות. לעיתים המתפקד יצטרף למפלגה על מנת לקדם מועמד ספציפי מתוך אינטרס מסוים. קיימות התפקדויות מרוכזות של בעלי אינטרס משותף למפלגה מסוימת בה הם יתמכו בחבר מסוים, אשר יתמוך בקידום האינטרס של המתפקדים.
שפות הודו-אריות
שפות הֹדוּ־אַרִיוֹת (हिन्द-आर्य भाषाएँ; גם "הענף ההודי") הן ענף-משנה של ענף השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומדוברות בעיקר בדרום אסיה. מספר דובריהן כיום מוערך בכ-900 מיליון איש.
בשנת 2005 נמנו 209 גוני שפות בענף, מהם המניין הגדול ביותר של דוברים כשפת אם הם דוברי השפות ההינדוסטניות - הינדי (השפה השנייה המדוברת ביותר בעולם) ואורדו, ביחד כ-540 מיליון; ולאחריהם בנגלית - כ-260 מיליון. דוברי פנג'אבי מונים כ-100 מיליון, מרטהי כ-90 מיליון, מחצית מזה דוברי גוג'ראטית ואחריהם נפאלית עם כ-40 מיליון. לאורייה 30 מיליון דוברים בקירוב, לסינדהי 20 מיליון, סינהלית עם כ-16 מיליונים וסראיקי ואסאמית עם כ-14 מיליון דוברים כל אחת.
קבוצת-המשנה ההודו-ארית ניצבת תחת ענף הלשונות ההודו-איראניות לצד שתי קבוצות-המשנה האחרות של ענף זה: השפות האיראניות (המדוברות באיראן ובמרכז אסיה) והנוריסטניות (באפגניסטן).
מיון.
מאחר שבמקרים רבים אין מחיצות ברורות בין השפות ההודו-אריות, קשה לסווגן בנחרצות. יחד עם זאת, ניתן לחלקן באופן הבא:
פונולוגיה.
חמישה בסיסי חיתוך מהווים תשתית למערכת העיצורים ההודו-ארית הרגילה – וילוניים, חכיים, כפופים, שִנִּיִּים ושִׂפְתִיִּים; בכך זהה המערכת של הלשונות ההודו-אריות לזו של הסנסקריט. העיצורים ה"כפופים" עשויים לכלול גלגול של הלשון לשם השגת כעין 'נסיגה' של המגע עם קצה הלשון. נקודת המגע יכולה להיות מכתשית או בתר-מכתשית, ואיכות הצליל הייחודי המופק נובעת לא אחת מתצורת הלשון יותר מאשר מהמיקום שלה. החיתוכים החכיים הם בעלי תוצר מחוכך ובאופן מסורתי כוללים מפגש חד של הלשון עם החך הקשה, לכדי יצירת צליל המקביל ל-[ʧ] או [cʃ].
מחוץ למעגל המערכת הרגילה - לשפות ולניבים מסוימים חִכּוכיות מכתשית בצליל [ʦ] (במקום חִכית), אם כי כמה מהם משמרים את ה-[ʧ] במצבים מסוימים – לפני תנועות קדמיות (בייחוד /i/), לפני /j/, או במכפל; מכתשיות כבסיס חיתוך נוסף על הקיים מתרחשת במרטהי ובקונקאני (שבהן עירוב ניבים, לצד משתנים אחרים, טורף את הכלל הנזכר לעיל), בניבים מערב-פהריים אחדים (t̪ -&gt; /ʧ/), ובקשמירית.
הוספתה של החכיכה ההיפוכית האילמת בכמה מהשפות הדארדיות קובעת את מספר מקומות החיתוך על שיא של שבעה, בשעה שהפְחתה גוזרת הפיכת ʦ -&gt; /s/ - מה שאירע באסאמית, צ'יטאגונית, סינהלית ובמווארי דרומי. השלוֹת נוספות של בסיסי חיתוך מתרחשות בְּאסאמית וברומאני, שבהן כבר אבד הקונטרסט השיני/הכפוף האופייני; ובצ'יטאגונית, שמעליה מרחפת סכנת אובדן מפרקי ההיגוי השפתיים והווילוניים.
סנסקריט, השפה העתיקה ביותר במשפחת השפות ההודו-אירופיות, התבלטה בהיותה בעלת חמישה חיתוכי עיצור אפי, בהתאמה עם אלו של הפה; ומקרב השפות והניבים המודרניים שבעה הובחנו כנושאי העזר המשלים של חמש הפונמות האפיות במלואו, כשמתוכן, החכית והווילונית בדרך כלל אינן אלא תוצאה של שמיטת העיצור מצירוף אף+עיצור ([ɲj] -&gt; [ɲ] ו-[ŋɡ] -&gt; [ŋ]) אם כי ישנם גם מקורות אחרים לתופעה.
אברהם תרשיש
אברהם תרשיש (5 בספטמבר 1899, א' בתשרי תר"ס– 11 בינואר 1990) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, מחלוצי העלייה השלישית וגדוד העבודה, ממייסדי הקיבוץ המאוחד ומאנשי אחדות העבודה על גִלגוליה השונים. שימש כעורך "מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, והעיתונים "על המשמר" ו"למרחב", והיה ממייסדי הוצאת הקיבוץ המאוחד.
תולדות חייו.
אברהם תרשיש נולד בבוברויסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לגיטל לבית אוסובסקי ולרב יואל הכהן תרשיש.
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה נחטף לשירות בצבא הלבן, ובמסגרתו הגיע ליבפטוריה שבחצי האי קרים. הוא ערק מהצבא והצטרף לקבוצת חניכי יוסף טרומפלדור בארגון "החלוץ". הוא נסע דרך איסטנבול לארץ ישראל. והגיע ב-20 באוגוסט 1920.
בשנת 1924 נישא ליוכבד בת-רחל, חלוצה, חברת גדוד העבודה, פעילה בתחום החינוך, במועצת הפועלות, בתחום ייצוג הנשים בהתנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ובכתיבה בעיתונים "דבר", "דבר הפועלת", "מבפנים" ועוד.
בארץ ישראל הצטרף לקבוצת החלוצים סוללי כביש טבריה-צמח. חברי הקבוצה היו גרעין החלוצים אשר גייס יצחק שדה כאשר ייסד את גדוד העבודה בי"א באלול תר"ף 1920. ב-1921, משהושלמה סלילת הכביש, היה תרשיש אחראי על פירוק הפלוגה והציוד. תרשיש היה מראשוני עין חרוד, היישוב שהקימו חברי גדוד העבודה בעמק יזרעאל ליד מבוע מעין חרוד, וכן ממייסדי תל יוסף שהוקמה בסמוך. עד 1923 היה חבר מרכז גדוד העבודה. עם הפילוג בין תומכי "הקומונה הארצית" (אנשי "הגדוד") לבין תומכי "המשק" (אנשי "הקיבוץ"), עבר עם תומכי "הקיבוץ" מתל יוסף לעין חרוד, ולאחר מכן היה פעיל בהקמת הארגון הארצי קיבוץ עין חרוד. בשנת 1927 היה ממייסדי הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1925–1926 שירת תרשיש את תנועת "החלוץ" בפולין. ב-1936 נשלח עם רעייתו לפולין ולגרמניה כנציגי "החלוץ".
תרשיש היה חבר אחדות העבודה, ועם התאחדותה עם הפועל הצעיר ב-1930 היה לחבר במפא"י. ב-1925 השתתף כציר אחדות העבודה בקונגרס הציוני ה-14 בווינה וב-1937 השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-20 שהתקיים בציריך. היה חבר סיעה ב' ובשנת 1944 נבחר מטעם התנועה לאחדות העבודה לאספת הנבחרים הרביעית.
בשנת 1939 נמנה עם מייסדי הוצאת הקיבוץ המאוחד. בשנים 1943–1945 ערך את "מבפנים". בשנים 1950–1954 היה עורך ב"על המשמר", לאחר שתנועתו, התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון חברה לשומר הצעיר להקמת מפ"ם. כאשר מת סטלין ב-1953, ו"על המשמר" התאבל עליו, כתב תרשיש מאמרים פובליציסטיים שהיללו את סטלין והדפו את הביקורת על שיטותיו הכוחניות.
בין 1955 ל-1961 היה עורך "למרחב", ביטאונהּ של אחדות העבודה - פועלי ציון לאחר פרישתה ממפ"ם. בנוסף כתב שורה של מאמרים, בין היתר ב"דבר" וב"הפועל הצעיר" בנושאי הקיבוץ, הסוציאליזם ומקומם של היהדות והמסורת בחיי התרבות בקיבוץ.
מ-1961 ואילך היה לעורך ספרותי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה והפילוסופיה, וערך בין השאר את כתבי יצחק טבנקין.
הנסיכה והעדשה
הנסיכה על העדשה
הנסיכה וגרגיר העדשים
מוזיקה טונאלית
מצודת דרבן
דורבן
שלמה אברמוביץ
מלכיאור דה ווג
מלכיאור דה ווגואה
אז'ן-מלכיאור דה ווגיאה
מלכיאור דה ווגיאה
מלכיור דה ווגיאה
מלכיור דה ווגואה
השם מלכיור דה ווגואה מתייחס למספר אישים:
קלוני (פירושונים)
בעיית הספיקות המרבית
פגישת מחזור
שבת מחזור
קודקוד (פירושונים)
סילווה זלמנסון
סילווה זלמנסון (סילבה זלמנסון) (נולדה ב-25 באוקטובר 1944) היא לוחמת למען עליית יהדות ברית המועצות, אסירת ציון בשנות ה-70, שהייתה שותפה לניסיון חטיפת מטוס ריק לשם העלאת הנושא לתודעת הציבור.
תולדות חייה.
זלמנסון נולדה ב-25 באוקטובר 1944 בסיביר למשפחה יהודית מסורתית מריגה. כבר מילדותה חוותה סילווה אלימות ויחס עוין בשל היותה יהודייה. ההבנה כי היא מוקפת בשונאים אילצה אותה לפתח אופי של לוחמת, וכבר בתקופת בית הספר החזירה ביד חזקה לתוקפיה והטילה מורא גם על הבנים. על יהדותה למדה בבית מהוריה. כבר מאז ליווה אותה חלום אחד – לעלות לארץ ישראל; אך סילווה מעולם לא האמינה שתצליח להגשימו. בתקופת נעוריה הייתה מעורבת בפעילות ציונית מחתרתית שכללה תרגום ספרים ולימוד עברית, דברים שיכלו להביא למעצרה והגלייתה לגולאג. בשאר העולם לא ידעו על מצבם של יהודי ברית המועצות; נציגי המדינה היו טוענים שכל אחד רשאי וחופשי לצאת מהמדינה ושהיהודים אינם עוזבים רק מפני שהם לא רוצים. בעקבות מלחמת ששת הימים הופסקה לגמרי העלייה מברית המועצות ונדחו כל בקשות היציאה מהמדינה בגלל תמיכת ברית המועצות בארצות ערב וניתוק היחסים עם ישראל.
מבצע חתונה ותוצאותיו.
ניצחון המדינה הצעירה במלחמת ששת הימים הפיח רוח חיים במחתרות הציוניות ברחבי ברית המועצות. בשנת 1970 הוקמה קבוצה שתכננה לחטוף מטוס ריק מנוסעים לברוח איתו ולהטיסו לישראל; שם המבצע: "מבצע חתונה". סילווה הייתה החוט המקשר בין האנשים. בין חברי הקבוצה היה הטייס מארק דימשיץ ואדוארד קוזניצוב בעלה של סילווה. הקבוצה מנתה 16 לוחמי חירות, בהם ארבע נשים כולל סילווה. שתיים מהנשים היו נערות צעירות ואחת בהיריון מתקדם.
במסווה של טיסה לחתונה משפחתית רכשו חברי הקבוצה את כל הכרטיסים לטיסה מקומית בקו לנינגרד-פויזרוב. החברים ידעו שסיכויי הצלחת התוכנית אפסיים, אך מטרתם האמיתית הייתה לחשוף את פרצופה של ברית המועצות לעולם. התוצאות כך האמינו החברים, יהיו במקרה הטוב מאסר ובמקרה הגרוע פיצוצם באוויר. הם ידעו כי הק.ג.ב ידע על התוכנית. הקבוצה נעצרה בדרך לשדה.