אחד התחומים היכולים להוביל לתופעת הסינגולריות הוא בינה מלאכותית, או בקיצור באנגלית AI. על פי חוקרים כמו ורנור וינג'י, לבינה מלאכותית אין מחסום ביולוגי ולכן היא מסוגלת לבצע שיפור עצמי ולבנות מכונה ברמה אינטלקטואלית גבוהה יותר, כך תהליך זה ימשיך לאין סוף.
חץ (ברבים: חִצִּים) הוא מוט מחודד בקצהו, שניתן לירות באמצעות קשת, לשם ספורט או ציד. בתקופות קדומות שימשו החץ והקשת כאמצעי לחימה לפגיעה באויב מרחוק.
החץ כאמצעי לחימה.
החץ כאמור הוא מוט מחודד בקצהו, המשמש כקליע שיורה הקשת וזו גם ההגדרה שלו (התחמושת של הקשת).
מוט החץ היה עשוי מעץ, וכיום משמשים לייצורו גם אלומיניום וחומרים מרוכבים. בראש המוט נמצא ראש החץ המחודד. ראשי החץ נעשו בהתחלה מאבן אך עם התקדמות הטכנולוגיה נעשו ממתכות שונות, כאשר בימי הביניים כבר היו נפוצים ראשי חץ מפלדה.
ראשי החץ עוצבו בצורות שונות בהתאם למטרה שבה נועדו לפגוע. חיצים חודרי-שריון עוצבו כחוד דק מאוד, בעוד שחיצי ציד היו בעלי חתך רחב על מנת להינעץ בבשר ולגרום נזק רב שישתק את המטרה.
הכנת החיצים השתכללה אף היא במהלך השנים, כאשר בתחילת דרכם החיצים היו פיסות עץ מגולפות בלבד. עוד לפני היציאה הראשונה של ההומו סאפיינס מאפריקה החלו להקשות את החיצים בעזרת הנחתו מעל אש/על גחלים כדי להקנות לו קלילות ויכולת אווירודינמית. בהמשך, נוספו לחץ סנפירים, מעין "כנפונים" קטנים, בזנבו, שנועדו לאזן את מעוף החץ ובכך להגדיל את דיוקו וטווח הירי.
בעת מלחמה, נהגו גם להבעיר חיצים באמצעות טבילת ראש החץ בחומר בעירה והדלקתו בטרם ירי החץ. פעולה זו, אם בוצעה עם חטיבה של קשתים מיומנים, יכלה לגרום לאפקט קטלני, אם בהצתת שרפות ואם בהפחדת האויב.
עד סוף ימי הביניים החץ והקשת היו כלי הירייה העיקרי בשימוש הצבא. הקשתים באו לרוב מקרב פשוטי העם, והתאמנו במשך זמן רב (בייחוד באנגליה) כדי לצבור מיומנות וכוח לתפעל את הקשת בקרב. את החיצים היו הקשתים מחזיקים באשפת חיצים שהייתה תלויה על גבם (נפוצה בעיקר בציד) או נעצו אותם בקרקע שלפניהם. בסוף ימי הביניים החלה הקשת לאבד את הבכורה, בהתחלה לרובה הקשת ובהמשך לרובה המופעל על ידי אבק שרפה, שהיה בעל יכולת חדירת שריון גדולה לאין ערוך מזו של הקשת.
בשפה האנגלית קיימת הבחנה בין חיצים הנורים מקשת (Arrows) לחיצי הטלה (Darts) המושלכים ביד. הטווח של חיצי ההטלה קצר בהרבה מזה של קשת והם גם מדויקים פחות. עיקר השימוש בהם כיום הוא בספורט קליעה למטרה.
החץ בתרבות.
בימינו צורת החץ או ציורו משמשים להוראת כיוון.
החץ גם מככב בכמה ביטוים ציוריים:
פאהד מלך ערב הסעודית
אברהם אליהו כי טוב (מוקוטובסקי)
אברהם אליהו מוקוטובסקי
הדובה הקטנה (קבוצת כוכבים)
הדובה הגדולה (קבוצת כוכבים)
כלב גדול (קבוצת כוכבים)
קאסוטו
משכנתה
משכנתה היא אחד מחמישה סוגים של זכויות במקרקעין ומשמעותה שעבוד של נדל"ן על ידי בעל זכות הבעלות, לטובת אחר, על מנת להבטיח את זכויותיו. בדרך כלל נרשמת משכנתה על מנת להבטיח החזר של הלוואה שניתנה לבעל הנכס. "שוק המשכנתאות" הוא ענף פעיל בשוק הפיננסים, בו מתמודדים ספקי ההלוואות (בנקים, חברות ביטוח, וחברות פרטיות) על הלקוחות הלווים.
יתרונו העיקרי של שיעבוד נכס במשכנתה הוא גודל הסכום אותו יכול ללוות אדם פרטי, כשהנכס מהווה בטוחה להחזר ההלוואה, יתרון נוסף הוא פריסה ארוכת שנים שאינה מתאפשרת בהלוואה שאיננה מגובה במשכנתא. כך מתאפשרת ללווה רכישת נכס למגורים. היתרון של המשכנתה למלווה הוא רמת סיכון נמוכה יחסית והכנסה יציבה לאורך שנים רבות.
הגדרה.
בקרב הציבור ובלשון הדיבור המקובלת, הכוונה היא, בדרך כלל, להלוואה גדולה וארוכת טווח, שמטרתה על פי רוב היא רכישת הרכוש אשר ישועבד או שיפוצו, אף כי אפשריים שימושים נוספים לכסף. המקרה הנפוץ הוא שעבוד נכס דלא ניידי לצורך רכישתו. משכנתה היא אחת הזכויות במקרקעין המוזכרות בחוק המקרקעין של ישראל, ומחייבת רישום בלשכת רישום מקרקעין או ברשות מקרקעי ישראל..
יש להבדיל בין משכנתה לבין משכון. משכון כולל שיעבוד נכסים בהפקדה (נכסים הנותרים פיזית בחזקת המלווה עד לפירעון מוחלט של ההלוואה) או שעבוד של זכויות שאינן זכויות קנייניות רשומות בלשכת רישום המקרקעין. הביטוי החז"לי "משכנתא" , עוסק במשכון ולא במשכנתה המוכרת לנו כיום.
משכנתה היא אחת הבטוחות המורכבות והבעייתיות הניתנות למלווה, והיא נחשבת בטוחה טובה ויעילה במיוחד. עלות ביצועה גבוהה יותר מעלות רישום בטוחות אחרות, שכן היא מחייבת ביטוח משכנתה ייעודי, הכולל ביטוח חיים וביטוח הנכס, לצד שמאות והוצאות משפטיות.
המשכנתה ניתנת על ידי בנק המתמחה בכך, בנק למשכנתאות, על ידי אגף מתמחה בבנק מסחרי או על ידי חברת ביטוח, ומקבל המשכנתה ממשכן את המקרקעין שהוא רוכש בכסף זה – רושם שעבוד של הדירה בטאבו על שם נותן ההלוואה. אם מקבל המשכנתה אינו עומד בהחזר ההלוואה (לפי מועדי התשלום הנקובים), הבנק רשאי לקחת את המקרקעין הממושכנים ולמכור אותם באמצעות כינוס נכסים תמורת חלק משווים בלבד (באופן טיפוסי 70%). בכסף זה מכוסה יתרת החוב, ואם נותרים עודפים הם מועברים ללווה.
לכל משכנתה יש מעין תעודת זהות המפרטת את כל התנאים שלה. תעודת זהות זאת נקראת דו"ח סילוקין או דו"ח יתרות לסילוק. הבנקים בישראל מחויבים להפיק ללקוחות את דו"ח הסילוקין המפרט את תנאי המשכנתאות שלהם.
אף על פי שיש לומר כי הבנק מעניק הלוואה ללקוח, והלקוח מעמיד לבנק משכנתה על הנכס שנרכש כבטוחה להבטחת ההלוואה, השתרש הביטוי לפיו אדם לוקח משכנתה לשם רכישת נכס.
מסלולי משכנתות לדיור.
ישנם סוגים רבים של הלוואות משכנתה לדיור הניתנות כחלק ממונח הגג "משכנתה". ההלוואה מורכבת בדרך כלל מתמהיל של הלוואות שונות המכונות "מסלולים". המסלולים נבדלים זה מזה בכמה פרמטרים:
קיימים תשעה מסלולי משכנתה לדיור עיקריים:
מחיר המשכנתה.
שימוש במשכנתה ארוכת טווח אינו פתרון פלא לקניית נכסים, זאת משום שמשכנתה ארוכת טווח מעלה את מחיר ההלוואה באופן ניכר. כל הבדל בריבית, עלול לייקר באופן משמעותי את הסכום הסופי שמשולם על הנכס. על מנת להדגים זאת, נתבונן בשתי דוגמאות טיפוסיות. משכנתה של 500 אלף שקל, לטווח של 25 שנים בריבית של 4%, ובהתעלם מהצמדה והוצאות נלוות, תגרום לתשלום כולל של כ־791 אלף שקל. ניתן לראות כי מחיר המשכנתה הוא 58% ממחיר הנכס.
החישוב נעשה לפי הנוסחה:
formula_1
כאשר:
אם נבצע חישוב דומה עבור ריבית של 2% לשנה, שנחשבת ריבית נמוכה מאוד, מחיר המשכנתה יהיה 27% ממחיר הנכס. מאידך, כאשר מדובר בתקופה קצרה יותר, כגון 15 שנים, הרי שמחיר המשכנתה נמוך משמעותית. החישוב מראה כי בריבית של 4%, מחיר המשכנתה יהיה 33% ממחיר הנכס, ובריבית של 2% המחיר יהיה 16% ממחיר הנכס.
חישוב כדאיות של משכנתה.
חישוב הכדאיות המתואר להלן, הוא חישוב מתמטי טהור, ואין הוא לוקח בחשבון שיקולים שאינם כלכליים. כאמור בפתיחה, מטרת הלוואה משכנתה היא לאפשר ללווה לקבל בעלות על נכס מקרקעין. חישוב הכדאיות מתבסס על השוואה לאפשרות אלטרנטיבית לקבל חזקה על הנכס, והיא תשלום דמי שכירות. חישוב הכדאיות מתעלם מעליה או ירידה פוטנציאלית בערך הנכס, שכן אלו שיקולים ספקולטיביים שאינם רלוונטיים לחישוב כדאיות טהור.
חישוב עלות השימוש בנכס במסלול של שכירות לתקופה קצובה הוא פשוט מאוד. מדובר בפעולת כפל של דמי השכירות החודשיים כפול אורכה של התקופה כאשר זה נמדד בחודשים. כאשר אנו מחשבים את עלות השימוש בנכס, במסלול בעלות על הנכס, יש לקחת שני גורמים בחשבון:
השוואה בין מחיר השכירות לבין עלות ההלוואה בתוספת הרווח האלטרנטיבי על ההון העצמי, תיתן את התוצאה, עד כמה המשכנתה כדאית. אם מחיר השכירות נמוך יותר, הרי שהקניה אינה כדאית. הסכום הדומיננטי יותר, בין שני הגורמים שתוארו לעיל, הוא עלות ההלוואה. זאת מהסיבה שהתשלום על הלוואה יהיה תמיד יקר יותר, מאשר רווח פוטנציאלי שניתן לקבל בהשקעה של אותו סכום. כך למשל, הלוואה של 500,000 ש"ח תהיה יקרה משמעותית, מהסכום שניתן לקבל כריבית כאשר מפקידים 500,000 ש"ח בחיסכון. דבר זה נובע מהמרווח הבנקאי בין ריבית חובה לריבית זכות. מכאן ניתן לראות, שככל שרכיב המשכנתה בתשלום עבור נכס גדול יותר, כך יורדת הכדאיות ברכישתו, יחסית לשכירות.
מעבר להשוואה הנ"ל, ניתן לראות בלקיחת הלוואה כמינוף של ההון העצמי. נתבונן בדוגמה של נכס, שעלותו מיליון ש"ח. אם ערך המשכנתה הוא 50%, זה אומר שההון העצמי ממונף בכפולה של 2. על סכום של 500,000 רוכשים בית שעלותו מיליון ש"ח. אם ערך המשכנתה הוא כ־90%, המינוף הוא פי 10. ההון העצמי הוא 100,000 ש"ח בלבד והמשכנתה כ־900,000 ש"ח. מינוף בסדר גודל כזה עלול להיות מסוכן, ולהביא למחיקת ההון העצמי. כך למשל, ירידה בערך הנכס של כ־10%, תגרום למצב שההלוואה מכסה בדיוק את ערך הנכס. מכירה של הנכס ברגע זה, תביא לאובדן מלא של כל ההון העצמי. סיבה זו הביאה את בנק ישראל להגביל את האחוז המקסימלי בערך הנכס, שניתן לשלם באמצעות משכנתה.