טריטוריות מוגנות בדרך כלל, לפחות מאחד מצידיהן, על ידי מכשולים טבעיים. מכשול יכול להיות נהר, גיא עמוק, רכס הרים או מצוק. כח צבאי המתכוון לכבוש את הטריטוריה נאלץ להתמודד עם המכשול ועל ידי כך חושף עצמו לפגיעה. כמו כן מעכב המכשול כניסת מהגרים לתחומי הטריטוריה. צליחת נהר, למשל אורכת זמן רב, מקשה על התקדמות הכח ומאיטה אותו.
בעבר, ערים בצורות בנו את חומתן בקרבת מכשול טבעי, אך במרחק-מה המאפשר תצפית ופגיעה בכח מתקרב. בחזית בה לא קיים מכשול טבעי, הוקמו ביצורים חזקים או מכשולים מלאכותיים (כגון חפיר).
המכשול הטבעי הוא לעיתים גם גבול טבעי: הגבול בין ישראל לירדן, למשל, עובר לאורך נהר הירדן. מעלה הנהר ריו אורוגוואי משמש גבול בין ארגנטינה לברזיל ומורד הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לאורוגוואי.
קיימים גם מכשולים טבעיים רחבי-ידיים כגון מדבר או אזור קפוא. שטחים אלה מגנים על טריטוריות מפלישה מכיוון מסוים ומאפשרים הפניית תשומת-הלב וכח האדם לטיפול בחזית מוגנת-פחות. כך למשל ערבות הקרח של סיביר ברוסיה, המגינות עליה ממזרח.
בגנטיקה של אוכלוסיות משתמשים במושג על מנת להסביר את השונות בין מאגרי גנים של אוכלוסיות נפרדות של אותו המין המופרדות זו מזו באמצעות מכשול גאוגרפי.
יוחנן כהן
יוחנן כהן (31 בדצמבר 1917 – 20 במאי 2013) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי. כיהן כחבר הכנסת בשנים 1957–1959 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
חייו.
כהן נולד בשנת 1917 בלודז' שבפולין, בה סיים את לימודיו בגמנסיה העברית והיה משנת 1935 ראש הקן המקומי של תנועת "הנוער הציוני".
בשנת 1937 עלה ארצה, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית והצטרף לגרעין המייסד של קבוצת תל יצחק, בה חי עד שנת 1959. במקביל, בשנת 1938 החל בפעילות בארגון ההגנה והיה פעיל בהנהגה הארצית של "הנוער הציוני" (1939 - 1941). בהמשך שירת כנוטר (1941 - 1944) והיה שליח התנועה בפולין (1945 - 1947). בין השנים 1946–1950 היה חבר הוועד הפועל הציוני.
במלחמת העצמאות שירת כהן כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, בה המשיך לימים בשירות המילואים כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1950–1953 נבחר לחבר הוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית. פעילותו בתנועת הנוער הציוני נמשכה ובשנת 1957 נשלח מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של התנועה להשתלמות באנגליה. עקב פעילותו במפלגה הפרוגרסיבית, בה היה חבר הנהלה, נכנס באותה שנה לכנסת השלישית במקומו של ישעיהו פורדר. בתקופה זו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
לאחר פיזור הכנסת נכנס כהן לעבוד במשרד החוץ, בו שירת בין השנים 1960–1983. במהלך השנים שירת במגוון תפקידים דיפלומטים ואדמיניסטרטיביים, ביניהם: סגן מנהל מחלקת ההסברה (1960 - 1963), קונסול כללי בבוסטון (1965 - 1968), מנהל מחלקת מזרח אירופה (1968 - 1972), שגריר ישראל ברומניה (1973 - 1976), שגריר ישראל בפינלנד (1976 - 1979) ומנהל מחלקת ההיסטוריה (1979 - 1982).
בהיותו בגמלאות התמסר כהן להנחלת זיכרון השואה, כחבר הוועד המנהל של מכון "משואה" ובשנים 1990–1997 כיו"ר מערכת השנתון של המכון.
נפטר בשנת 2013, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ תל יצחק, אשר היה בין מייסדיו. אשתו מרים נפטרה שנתיים אחריו, ונקברה לצידו.
מרד אסטוריאס
בית יהודיוף-חפץ
בית יהודיוף-חפץ הוא מבנה מגורים מפואר השוכן ברחוב עזרא 19 בשכונת הבוכרים בירושלים. הבית נבנה בשנים 1905–1910 בשביל אלישע יהודיוף ומשפחתו שגרו אז בקוקנד שבאוזבקיסטן. הבית נבנה בפועל על ידי חותנו ישראל חפץ (בנו של דוד מלמד חפץ), שגר בעיר העתיקה בירושלים. כונה בירושלים "הארמון של המשיח", ובקיצור "הארמון".
מבנה.
בית יהודיוף-חפץ כולל שתי קומות מגורים וקומת מרתף. אורך הבית כ-55 מטר ורוחבו כ-20 מטר. לבניין שתי כניסות ראשיות: האחת מובילה ממרכז החזית לקומת הקרקע והשנייה, בצדו המזרחי של הבניין, בנויה משני גרמי מדרגות עגולים המובילים היישר לקומה השנייה. לאורך הבניין עובר מסדרון רחב, ומשני צדדיו חדרי מגורים גדולים. למסדרון העליון רצפה מעוטרת עם שני פתחי אור עשויים לבני זכוכית המעבירים אור לקומה הראשונה. תקרת המסדרון, וחלקם העליון של הקירות שלאורכו, מעוטרים בציורי טבע (ציפורים, איילות, פרחים ועצים), נוף (יד אבשלום וקבר זכריה בנחל קדרון, הרים מושלגים ונחלים כמו באירופה) ומוטיבים יהודיים כמו מגן דוד וסמלי שבטי ישראל, של הצייר שמואל מלניק.
הבית כלל בית כנסת גדול ובו עמודים עגולים גדולים משיש ורוד שהובאו במיוחד מאיטליה. גג הבניין שטוח והוא מוקף מעקה ברזל מסוגנן עם גביעי אבן גדולים. הבניין נבנה בסגנון אירופאי והוא מזכיר את סגנון הבנייה של ארמונות באירופה.
היסטוריה.
הבית נבנה בשנים 1905-1910 על ידי ישראל חפץ בשבילו ובשביל גיסו אלישע יהודיוף שהיה סוחר גדול בכותנה ונולי כותנה, וגר אז בקוקנד שבאוזבקיסטן. בשנת 1914 עלה אלישע יהודיוף עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בבית המפואר. אולם יהודיוף, שהיה נתין רוסיה, גורש בשנת 1915 מארץ ישראל, מפני שרוסיה הייתה אויב של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. הטורקים ניצלו את הבית כמפקדה של הצבא הטורקי בירושלים. ב-1918, כאשר הסתימה המלחמה, שב אלישע יהודיוף לירושלים עם משפחתו, לאחר שרכושו באוזבקיסטן הולאם על ידי הקומוניסטים בעקבות מהפכת אוקטובר.
כדי להתפרנס, השכיר יהודיוף את הקומה הראשונה של הבית לבית הילדים ציון-בלומנטל. באותה שנה ערכו יהודי ירושלים בחדר האוכל הגדול של הבית סדר פסח למאתיים חיילים יהודים ששרתו בצבא הבריטי בארץ ישראל וחודש לאחר מכן נערכה בבית קבלת פנים לגנרל אלנבי מטעם יהודי ירושלים בהשתתפות חיים ויצמן וג'יימס רוטשילד. לחדר האוכל הגדול לא הייתה באותם ימים תקרה כמו שיש לו היום, אלא הוא כוסה בפירמידת זכוכית ענקית שנעה על מסילות ובחג סוכות היא הוזזה ובמקומה הונח סכך שהפך את המקום לסוכה ענקית. גם הנציב העליון הרברט סמואל היה אחד האושפיזין בסוכה.
ביום ג', י"ד באדר א', תרפ"א (1921) התכנסה ועידת היסוד של הרבנות הראשית בבית יהודיוף-חפץ, בה נבחר הרב יעקב מאיר לרב הראשי הספרדי. כעבור מספר שנים נישאה רחל, נכדתו של הרב יעקב מאיר, ליצחק, בנו של אלישע יהודיוף.
בשנת 1923 פינה בית היתומים את הבניין ובמקומו נכנס בית הספר "שפיצר" בהנהלת חנה שפיצר. בשנות הארבעים, כאשר איש מבני משפחת יהודיוף כבר לא גר בבית, שימש הבניין כמרכז פעילות האצ"ל בירושלים, והוכנו בו סליק גדול ודרך מילוט.
בד בניסן ה'תש"ד התקיימה בבית הספר חתונת הרב עובדיה יוסף ואשתו מרגלית.
לאחר קום המדינה השתכנו בבית שני בתי ספר חרדיים: בית חנה של חסידי חב"ד ובית יעקב של החינוך העצמאי. כמה מחדרי הבית הגדולים חולקו לשתי כיתות על ידי מחיצות.
כיום משמש המבנה את בית הספר לבנות "נתיב בתיה" של החינוך החרדי העצמאי.
הארמון של המשיח.
השם "הארמון של המשיח" שבו מוכר בית יהודיוף-חפץ הוא אגדה אורבנית. בתחילת המאה ה-20 היה בית יהודיוף-חפץ הבית הפרטי הגדול והמפואר ביותר לא רק בשכונת הבוכרים אלא בירושלים כולה. בבית היה בית כנסת שרבים באו להתפלל בו בשבתות ובחגים ובחדר האוכל הגדול שבו נערכו חתונות ושמחות לא רק של בני המשפחה. מסיבות אלו קראו לו בני ירושלים על דרך הקיצור "הארמון". בנין מפואר זה שכן בקצה שכונת הבוכרים, שהייתה בזמנה שכונה יוצאת דופן מבין כל השכונות שנבנו מחוץ לחומות. השכונה תוכננה ונבנתה בסגנון אירופי עם רחובות רחבים ורבים מבני ירושלים באו לטייל בה. אחד מאלה היה הסופר ש"י עגנון, שאהב מאוד את השכונה בכלל ואת בית יהודיוף-חפץ בפרט, ובספרו "שירה" כתב:
מאז פרסומו של עגנון נפוצה האגדה כי הבית שבנו אלישע יהודיוף וישראל חפץ בשביל משפחתם נבנה למען המשיח.
אריה יצחקי
אריה יצחקי (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא איש מערכת הביטחון, היסטוריון צבאי וסופר, העוסק בעיקר במלחמות ישראל בעת החדשה.
פרסם עשרות ספרים העוסקים במלחמות ישראל מקום המדינה ועד למלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה.
אריה יצחקי נולד בתל אביב בשנת 1944, הקים את ושירת ביחידה קרבית מובחרת שמטרתה הייתה לאבטח את קמ"ג (הכור בדימונה), והשתתף בכל מלחמות ישראל בין השנים 1967–1992. ולאחר שירותו בצה"ל למד היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
היה חוקר במחלקת היסטוריה במטכ"ל ומנהל ארכיון המחלקה. עוסק במחקר תולדות צה"ל ותולדות ארץ ישראל. פרסם 40 ספרים, עשרות חוברות ודפדפות ומאות מחקרים בנושאי תולדות ארץ ישראל וידיעת ארץ ישראל. הרצה בנושא מורשת קרב והיסטוריה צבאית בבית הספר המרכזי לחינוך של צה"ל, ובקורסי פיקוד (בה"ד 1, קק"ש, קורס טיס) היה העורך הראשי של "מדריך ישראל" במהדורה הראשונה (1978), כתב את פרקי מלחמות ישראל וביטחון ישראל בשלושת כרכי אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל.
בשנים 1972–1976 היה מנהל מחלקת ההדרכה בחברה להגנת הטבע וחבר מזכירות החברה. בשנים 1983–1993 היה חבר הדירקטוריון של רשות הגנים הלאומיים ושימש כסגן יו"ר הדירקטוריון.
בשנים 1994–1995 היה ראש אגף הצעירים והנוער במפלגת צומת והקים את תנועת הנוער נצ"ח (נוער ציוני חלוצי).
בשנים 1997–2004 היה מדריך בכיר בקורסי מורי הדרך של משרד התיירות. היה תקופה קצרה מרצה מן החוץ במחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1990–2005 היה מרצה במכון אבשלום. מאז 1970, הוא מדריך טיולים בישראל ומחוצה לה ומרצה במכללות ברחבי ישראל.