ואולם, ב-22 בינואר 1949 מת איסאקוב, עדיין בבולגריה. על פי מבקר הספרות מרדכי-מרקו אבישי, ראוי איסאקוב לכינוי "המשורר של יהדות בולגריה". בעזבונו הספרותי נותרו מאות שירים, וכן רומן בחרוזים שחיבר בגיל 22.
בשנת 1953 ראתה אור אסופה משיריו של איסאקוב, בעריכת בוז'ידאר בוז'ילוב. בשנת 1960 ראה אור בתל אביב כרך מיצירותיו בבולגרית, תחת הכותרת "כל כתביו" (Събрани съчинения), בהוצאה פרטית של סוניה בן-ישי. בשנת 1980 ראה אור בתל אביב גם הרומן בחרוזים "אלפרד ששון", בבולגרית.
בשנת 2007 ראה אור אוסף מקיף יותר, כולל הרומן בחרוזים, תחת הכותרת "יצירות נבחרות" (Избрано), בעריכת ויקטוריה אטאנאסובה.
איסאקוב בעברית.
בשנת 1973 תרגם המשורר רפאל אליעז מבחר משירת איסאקוב, אשר פורסם בשם "אנדרתא: מבחר שירים", בהוצאת טרקלין.על שמו נקרא רחוב ותחנת רכבת חדשה ביפו.
מזרקת מי פאולוס
מזרקת מי פאולוס או מזרקת פאולוס (באיטלקית: Fontana dell'Acqua Paola - "פוטנטנה דל'אקווה פאולה", הידועה גם כ"פונטאנה פאולה" Fontana Paola או "איל פונטאנונה" Il Fontanone- "המזרקה הגדולה", היא מזרקה מונומנטלית בסגנון בארוק ברומא, על גבעת ג'אניקולו, על יד כנסיית פטר הקדוש במונטוריו (סן פייטרו אין מונטוריו). היא נמצאת בנקודה שבה מגיע רחוב גריבלדי לפסגת הג'אניקולו, במרחק קטן לפני שער סן פנקרציו.
נבנתה בשנים 1611- 1612 בסיום עבודות השיפוץ של מוביל המים "אקווה פאולה" שנערכו בשנים 1608–1610 על ידי האפיפיור פאולוס החמישי וקיבלה ממנו את שמה. היא הייתה המזרקה הראשונה שקמה בטרסטוורה, על הגדה הימנית של נהר טיבר (טוורה).
היסטוריה.
מזרקת מי פאולה קיבלה השראה מהפופולריות של "מזרקת המים המאושרים -(Fontana dell'
Acqua Felice) שנבנתה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי. האפיפיור פאולוס החמישי החליט לשקם ולהרחיב את מוביל המים ההרוס אקווה טראיאנה שנבנה בימי הקיסר הרומי טראיאנוס במטרה ליצור מקור מים נקיים עבור תושבי גבעת ג'אניקולו שנאלצו עד אז לשתות מי מעיינות מלוחים משהו או מהטיבר המזוהם. את מימון העבודות השיג באמצעות הטלת מס על היין, החלטה שעוררה תרעומת בקרב חלק מהתושבים. לשם הגשמת הפרויקט רכש האפיפיור את הזכויות על מי מעין בהרי סבטיני על-יד אגם ברצ'אנו, לא רחוק מרומא כשהם נועדו להוות מקור למי המזרקה. את עבודות שיקום מוביל המים הוא הטיל על ג'ובאני פונטאנה שאחיו, דומניקו, בנה הרבה שנים קודם לכן את מזרקת המים המאושרים ועל קרלו מדרנו.
המזרקה עוצבה על ידי ג'ובאני פונטאנה ועל ידי האדריכל פלמיניו פונציו. הם השתמשו בשיש מתוך החורבות הסמוכות של המקדש הרומי של מינרווה בפורום של נרווה ובנו בפתח לזרימת המים דרך שער מסיבי בעל חמש קשתות. בראש המבנה העמידו את הסמלים האפיפיוריים - הטיארה והמפתחות - מעל סמל משפחת בורגזה עם העיט והדרקון, הנשענים על ידי מלאכים. הכתובת בלטינית מעל המזרקה מהללת את פאולוס החמישי בסגנון שירי על הבאת המים לתושבי הרובע.
להבדיל מפונטאנה דלה אקווה פליצ'ה המשופעת בפסלים בנושאים שאובים מכתבי הקודש המוטיב השולט במזרקת מי פאולוס הוא המים עצמם. המים זורמים דרך הקשתות אל חמישה אגמי שיש.
ב-1690 הוסיף קרלו פונטאנה בריכה חצי מעגלית עבור המים העולים על גדות אגני השיש. מכשולי שיש הוצבו על מנת למנוע מבעלי עגלות להשקות את בעלי החיים במזרקה, אולם הרבה תושבים התפתו להתרחץ בעצמם במזרקה. בשנת 1707 נאסרה הרחצה בצו.
לימים שימשה צורת המזרקה כמקור השראה למזרקת טרווי
סגנון אדריכלי.
כמו במזרקת המים המאושרים מזרת מי פאולוס היא התחנה הסופית הייצוגית של מוביל מים.
ג'ובאני פונטאנה השתמש בדגם של מזרקת משה שבבאר המים המאושרים וראה בבניית קשת ניצחון את המוטיב האדריכלי המרכזי במזרקתו.
גם הארכיטרב עם כתובת ההקדשה הגדולה מעבר למידה וסמל האפיפיור שבראש המבנה מזכירים את הדגם הנ"ל.
בשונה מדגם קשת ניצחון המקורי הוסיף ג'ובאני פונטאנה עוד שתי קשתות יותר קטנות בצדדים.
גם כן להבדיל ממזרקת משה אין כל פסל מתחת לקשתות.
אפקט המים הזורמים חוזק על ידי כך שהם נשפכים קודם לאגנים הקטנים ואחר כך לבריכה הגדולה. לעומת זאת בקשתות החיצוניות עומדים שתי דמויות עיט (סמל בית בורגזה) המשמשים כגרגוילים.
כתובת ההקדשה.
כתובת ההקדשה שבארכיטרב שעל מבנה המזרקה היא כדלהלן:
&lt;br&gt;בתרגום:&lt;br&gt;&lt;br&gt;
הכתובת מזהה באופן שגוי את מוביל המים המשוקם עם מוביל המים אלסייטינה שנבנה על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 2 לפנה"ס עבור מאגר המים המלאכותי נאומכיה ששימש לאימונים לקרבות ימיים. איכות המים מאלסייטינה הייתה גרועה ולכן שיקם האפיפיור פאולוס את מוביל המים טראיאנה שנבנה על ידי הקיסר טראירנוס בסביבות שנת 109.
במדיה אמנותית אחרת.
קולנוע.
כסמל רומאי המזרקה מופיעה בסרטי קולנוע רבים:
טלוויזיה.
1987 *"Un'australiana a Roma" (איטליה) בבימוי סרג'ו מרטינו
לקריאה נוספת.
ָָ* Mario Sanfilippo, "Fountains of Rome", Milan, 1996
מיס הוואין טרופיק
מיס הוואין טרופיק היא תחרות יופי ודוגמנות בגדי ים המאורגנת על ידי מותג קרם ההגנה "הוואין טרופיק" .
התחרות אורגנה לראשונה ב-1984 על מנת למצוא דוגמנית בית לחברה, ומתמודדות רבות בתחרות נהיו לאחר מכן לדוגמניות מובילות.
ב-2008 נערך אירוע ספיישל לכבוד 25 שנה לתחרות. בשנת 2010 התחרות נערכה בפעם האחרונה.
בין משתתפי התחרות היו אנה אנקה וקינגה קסוזסור (מיס הונגריה 1990).
נציגות מישראל לקחו חלק בתחרות, ואורגנה תחרות יופי בישראל, "מיס הוואין טרופיק ישראל", בה הזוכה נשלחה לייצג את ישראל בתחרות העולמית.
הדוגמנית חניתה צנטנר הדריכה את המתמודדות על הופעה במסלול הדוגמנות.
האווי מנדל
האוורד מייקל מנדל (באנגלית: Howard Michael Mandel; נולד ב-29 בנובמבר 1955) הוא קומיקאי, שחקן ומגיש טלוויזיה יהודי-קנדי.
משנת 1982 עד שנת 1988 כיכב בסדרת הדרמה האמריקאית "St. Elsewhere". מינואר 2010 משמש שופט בתוכנית המציאות America's Got Talent. ומאז 2022 הוא הנחה את "Canada's Got Talent."
הוא הנחה את תוכנית המשחקים Deal or No Deal של רשת NBC האמריקאית ומאוחר יותר CNBC, כמו גם את מקביליתה של התוכנית הקנדית-אנגלית. ובשנת 2022, הוא החל להנחות את העונה הראשונה של תוכנית המשחק Bullsh*t the Game Show של נטפליקס.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
מנדל נולד וגדל בשכונת ווילודייל שבטורונטו, אונטריו. אבותיו היגרו מרומניה ומפולין. אביו היה יצרן תאורה וסוכן נדל"ן. בנעוריו סולק מהתיכון בו למד בעקבות חיקוי של אחד מאנשי הצוות והעסקת חברת בנייה על מנת להרחיב חלק מהתיכון. לאחר מכן, הוא עבד במכירת שטיחים. מנדל החל את קריירת הסטנד-אפ שלו במועדון הקומדיה יוק יוק בטורונטו, שם זכה להצלחה גדולה.
קריירה.
ב-2004 שיחק בסרט הקנדי "קראון הייטס" המביים את המהומות שפרצו בשכונת קראון הייטס ב-19 באוגוסט 1991.
חולדה סוחרת מדברית
חולדה סוחרת מדברית (שם מדעי: Neotoma lepida) הוא מין של מכרסם מדברי מהסוג חולדה סוחרת שבמשפחת האוגריים. חולדה זו חיה במחילות במדבריות של מערב אמריקה הצפונית.
החולדה קטנה יחסית לבני סוגה באורך 28–39 ס"מ ואורך הזנב 12–20 ס"מ ומשקלה מגיע ל-122–350 גרם כשהזכרים גדולים לעיתים הרבה יותר מהנקבות. החולדה משתנה בצבעה בין אפור-בהיר עד לקינמון ואף שחור. הם בעלי זנב שעיר כהה יותר מהגוף ובעלי אוזניים וחרטום ארוכים יחסית.
התפוצה של החולדה משתרעת מדרום-מזרח אורגון עד דרום-מערב איידהו, דרומה לנבאדה, מערב יוטה וקליפורניה בארצות הברית, ועד לבאחה קליפורניה וסונורה שבמקסיקו. החולדה מצויה בין אזורי סלעים על גבעות מדבריות עד גובה 2,500 מ' המכוסות בקקטוסים או בצמחי יוקה. החולדה מצויה רוב זמנה במחילות ויוצאת לחפש מזון בלילה.
היא ניזונה משעועית, עלי ערער ועצי Prosopis ומעלי קקטוסים ומגוונת בצמחייה עשבונית כמו לראה משולשת, דרדרים וכוסמת. היא ניזונה גם מזרעים, פרחים, פירות שונים וצנוברים. התזונה שלה כמעט לגמרי צמחונית.
החולדה נטרפת בידי ינשופיים, נצים, נחשים, קויוטים ויונקים טורפים נוספים.
מוקסין הנחושת
מוקסין הנחושת (שם מדעי: Agkistrodon contortrix) הוא מין נחש ממשפחת הצפעיים החי ביערות וביצות מדרום ארצות הברית וצפונה עד ניו אינגלנד וגם בצפון מקסיקו.
מאפיינים.
נחש זה הוא קרובם של מוקסין המים והמוקסין המקסיקני ושייך לצידם לסוג הארסי מוקסין. צבעו חום-אדמדם עם רצועות כהות ופנים בהירים יותר. הוא יכול להגיע לאורך 130 ס"מ אך נפוץ יותר באורך 50–95 ס"מ. משקלו הוא בין 101.5 ל-343 גרם. הזכרים גדולים מעט יותר מהנקבות. בדומה למרבית הנחשים הארסיים גם נחש זה בעל ראש רחב מעט כדי להכיל את תעלות הארס.
תפוצת הנחש היא באזורים ממוזגים עד חמימים ביערות נשירים, יערות לחים, ערבות וביצות. הוא מתחבא לרוב בין בולי עץ או סלעים ומדי פעם שוחה. במפרץ מקסיקו ניתן למצוא אותו ביערות מחטניים ואפילו בכמה מדבריות בצפון מקסיקו, לצד מקווי מים.
הנחש פעיל במשך הלילה בחודשי הקיץ החמים אך באביב ובסתיו הוא פעיל במהלך היום. הוא אורב לטרף תוך שימוש בהסוואתו כדי לעוט עם שיניו הארסיות על טרף לא זהיר. הצעירים משתמשים בקצה זנבם המתפתל כדי למשוך צפרדעים ולטאות לעבר הזנב הקרוב מספיק לפיהם. בהמשך הם מסתמכים על הסוואתם כדי לחכות לטרף. מרבית הטרף מורכב ממכרסמים כמו עכברים ונברנים. עם זאת הוא יאכל גם נחשים אחרים, צפרדעים ואפילו חרקים גדולים כמו ציקדות. למעשה הנחש יטפס על עצים רק בשביל לחטוף ציקדות. הצעירים מתבססים על חרקים בשנים הראשונות.