ההתיישבות האירופאית הקבועה הראשונה באזור נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-18 על ידי אנגלים. בספטמבר 1732 ג'ורג' בורינגטון, המושל הראשון של מושבת קרוליינה הצפונית, ייסד במקום התיישבות בשם ניו קרת'ג' (מילולית: קרתגו החדשה). בהמשך השם שונה ל"ניו ליברפול" ולאחר מכן ל"ניו טאון" או "ניוטון". ב-1739 או ב-1740 העיירה נוסדה מחדש תחת השם וילמינגטון כהוקרה לספנסר קומפטון, רוזן וילמינגטון. בהמשך הגיעו לעיירה מהגרים מהאיים הבריטיים וממושבות אחרות של בריטניה באזור.
בשנים שקדמו למהפכה האמריקאית וילמינגטון הייתה מרכז של המתנגדים לשלטון הבריטי. ב-1765 היו בעיירה הפגנות גדולות כנגד חוק הבולים, ששימש את השלטון הבריטי כדי להגדיל את המיסים.
ב-1840 הסתיימה בנייתה של מסילת רכבת שקישרה את וילמינגטון עם העיירה ולדון בצפון קרוליינה הצפונית. ולמינגטון הפכה לחניית ביניים מרכזים בחוף המזרחי, מה שתרם מאוד למסחר בה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וילמינגטון הייתה בסיס חשוב של כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה. לנמל וילמינגטון הגיעו ספינות שהצליחו לפרוץ את ההסגר הימי של האיחוד והביאו סחורות מבריטניה. ככל שהתקדמה המלחמה ערי הנמל האחרות של הקונפדרציה נפלו ווילמינגטון נותרה האחרונה, עד שגם היא נכבשה בקרב וילמינגטון בפברואר 1865.
כמו בשאר מדינות הדרום בארצות הברית, גם בקרוליינה הצפונית האפרו-אמריקאים לא השיגו שוויון זכויות מלא לאחר המלחמה. עד סוף המאה ה-19 הלבנים הגזענים מהמפלגה הדמוקרטית השתלטו על רוב מוסדות השלטון והרשויות המקומיות בקרוליינה הצפונית. ב-1898 התקיימו בחירות לראשות העיר וילמינגטון בהן נבחר ראש עיר מהמפלגה הרפובליקנית. הדמוקרטים לא היו מרוצים מכך וכעבור כמה ימים פרצו המהומות הגזעיות בווילמינגטון, בהן כוח של 1,500 לבנים בהנהגת אלפרד מור ואדל (Alfred Moore Waddell) תקף את העיר. הם שרפו את מערכת העיתון "דיילי רקורד", העיתון השחור היחיד בקרוליינה הצפונית, תקפו מספר שכונות של האפרו-אמריקאים, ובאיומי אקדח הכריחו את הנבחרים הרפובליקנים להתפטר. במהלך ההפיכה נהרגו כמה עשרות אפרו-אמריקאים. לאחר מכן ואדל נבחר לראש העיר החדש והרפובליקנים גורשו מהעיר. בעקבות ההפיכה עזבו את העיר 2,100 אפרו-אמריקאים, כ-10% מהאוכלוסייה הכללית של העיר באותו זמן, והרוב האפרו-אמריקאי בעיר נמחק.
בעקבות ההפיכה האספה המחוקקת של קרוליינה הצפונית העבירה חוקה מדינתית חדשה שדרשה מיסים ומבחני איות עבור זכות הצבעה, מה שגרם בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. התקנות האלו בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה בעיר מספנה בה נבנו למעלה מ-200 ספינות מלחמה. בנוסף הוקמו בעיר שלושה מחנות שבויים אשר הוחזקו בהם כמה מאות גרמנים.
כלכלה.
הכלכלה של וילמינגטון מסתמכת על תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור ציוד אלקטרוני, מוצרי נייר, ביגוד ועיבוד מזון, תיירות והנמל של העיר. בווילמינגטון נמצא גם אחד מאולפני הטלוויזיה והקולנוע הגדולים ביותר בארצות הברית מחוץ לקליפורניה.
גאוגרפיה.
אקלים.
וילמינגטון נמצאת באזור בו שורר אקלים סובטרופי גשום.
חינוך.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות ומכללות, כמו אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בווילמינגטון.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי וילמינגטון, המציע טיסות ליעדים מרכזיים בחוף המזרחי של ארצות הברית. הנמל נמצא במרחק של כ-6.5 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
וילמינגטון היא נקודת המוצא של כביש בין-מדינתי 40, שמגיע עד קליפורניה.
וילמינגטון
טאוס (פירושונים)
צילי ואנג
צֶציליֶה (צילי) ואנג (בגרמנית: Zäzilie (Cilli) Wang; 1 בפברואר 1909, וינה – 10 ביולי 2005, שם) הייתה רקדנית, קברטיסטית ופנטומימאית יהודייה אוסטרית-הולנדית.
חייה.
צילי ואנג נולדה (ב-1909) וגדלה במשפחת סוחרים יהודים מתבוללת אמידה וליברלית בווינה בירת אוסטריה, הצעירה משלושת ילדיהם של רגינֶה (לבית וֶצשטיין) ומרקוס ואנג, ילידי גליציה. מילדותה למדה מחול, ובגיל 16 הצטרפה לכיתת המחול המודרני הראשונה שאך זה נפתחה אז באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה של וינה. מורתה הייתה גרטרוד בודנוויזר, הכוהנת הגדולה של האקספרסיוניזם בתחום המחול באוסטריה.
ואנג, שכונתה "פבלובה של הפרודיה" (Pawlowa der Parodie), החלה כבר בילדותה לערוך ניסויים בתנועה המבוססת על המילה המדוברת. הופעתה הראשונה הייתה ב-1929 ב"קומדי תיאטר", עם הקריין ארנסט צייס. ב-1932 הציגה את המונודרמה "הָרְלֶקינאדֶה" ("Harlekinade"), שכתב בעלה, האנס שלזינגר, מחזאי, משורר, במאי ופילוסוף. בשנים הבאות הופיעה בקברטים שונים בווינה ובברלין וב-1936 ייסדה עם בעלה קברט בווינה והצטרפה ל"תיאטר דֶר פוֹלְקְסְהוֹכְשוּלֶה" בווינה, שניהל שלזינגר.
ב-1938, בזמן האנשלוס באוסטריה, נמצאו בני הזוג בסיור הופעות בשוודיה. הם נמלטו להולנד, ובשנים הבאות הופיעה ואנג בהצגות יחיד של מחול ודיבור בתיאטראות באמסטרדם ובסכוונינגן וכן בקברטים ובהצגות רוויו.
במשך שנות חייה בהולנד פיתחה ואנג את אמנות ה"טרנספורמציה" (Verwandeleien) שלה למלוא היקפה. בהשראת גתה, סרטי וולט דיסני, צ'ארלי צ'אפלין, וילהלם בוש וכריסטיאן מורגנשטרן יצרו ואנג ושלזינגר עולם של יצורים קסומים בגיחוכם. ואנג גילמה דמויות שונות, באמצעות תלבושות, פאות ובובות, בהן מקס ומוריץ; גבירות האג המעודנות בדמות ג'ירף טרקלינים ששם אותן ללעג; חייל מתרברב המתנפח עוד ועוד עד שהוא מתפוצץ ברהבתנותו; ציפור בלרינה מחוללת בעליצות לצלילי פגניני; זוג אופנתי יוצא במחול (ואנג בדמות הגבר עם בת-זוגו הבובה) ועוד כהנה וכהנה. הקו הבולט בכל דמויותיה היה ההומור השנון, העוקץ, שעליו התבססה הטרנספורמציה, באמצעות תנועה, מחול אקספרסיוניסטי, פנטומימה, פרודיה, גרוטסקה ליצנות, משחק, מוזיקה, טקסט, תלבושות, אקרובטיקה ופעלולי תאורה. אין פלא, שוואנג דחתה את המונח "רקדנית גרוטסקית" ביחס ליצירתה.
ב-1941 ירדו ואנג ושלזינגר למחתרת כדי להימלט מצווי הגירוש. שלזינגר מת מתשישות ב-10 באפריל 1945. ואנג החלה להופיע מיד לאחר המלחמה בקברטים שונים וב-1946 הופיעה לראשונה בסולו ללא טקסט בהאג, בליווי הפסנתרן וים דה פריס, שהיה ב-1950 למלווה הקבוע שלה ולשותפה.
בשנת 1952 הייתה ואנג לאזרחית הולנד. ב-1971 חגגה את יובל ה-25 להופעת הסולו הראשונה שלה בתיאטרון המלכותי (Koninklijke Schouwburg) בהאג. באותה שנה החליטה לפרוש מן הבמה. ב-1975 חזרה לעיר הולדתה "ללא רצון בנקם ובמעשי תגמול" אמרה, בהתייחסה לעובדה, שהוריה נרצחו בשואה ואיש ממשפחתה לא נותר בווינה. היא המשיכה לחיות בווינה עד מותה ב-2005, ללא קשר עם הקהילה היהודית בעיר.
ארכיונה שמור בספרייה הלאומית של אוסטריה.
הופעות בישראל.
צילי ואנג הופיעה בישראל מספר פעמים: בשנים 1950, 1951, 1956 ו-1961.
קישורים חיצוניים.
תמונות:
אלברט פיירפוינט
אלברט פיירפוינט (Albert Pierrepoint; 30 במרץ 1905 – 10 ביולי 1992) היה התליין המפורסם ביותר בבריטניה במאה ה-20. במהלך 25 שנותיו כתליין הוציא להורג למעלה מ-400 נידונים, לרבות 200 פושעי מלחמה נאצים.
תולדות חייו.
פיירפוינט נולד ביורקשייר. עיסוקם הצדדי של אביו ודודו כתליינים השפיע עליו ללכת בדרכם. בילדותו החל לעבוד במנסרה ומשבגר היה למוביל סחורות ובהמשך לבעל פאב. מ-1932 נכלל שמו ברשימת התליינים בבריטניה, כעיסוק מקביל לעבודתו האזרחית. תחילה היה עוזר תליין וב-1941 היה לתליין ראשי. ב-1943 נשא פיירפוינט אשה (שלמדה על עיסוקו כתליין רק לאחר נישואיהם). לא נולדו להם ילדים. הם התגוררו בקרבת מנצ'סטר.
ב-1956 התפטר פיירפוינט מתפקידו כתליין בנימוק של מחלוקת לגבי שכר הטרחה שהגיע לו, אם כי אפשר שגמר בדעתו להתפטר ממילא. הוא צבר בשירותו מוניטין כה טובים כתליין מקצועי, מאופק ודיסקרטי עד שמשרד הפנים הבריטי פנה אליו שיחזור בו מהתפטרותו, פנייה ללא תקדים אל תליין בבריטניה. הוא סירב. שמונה שנים אחר כך, ב-1964, בוטל עונש המוות בבריטניה.
בשנת 1974 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו בשם Executioner: Pierrepoint. אפשר שבשלהי חייו הפך למתנגד לעונש המוות, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
פיירפוינט ואשתו עברו בשלהי חייהם לגור בעיר סאות'פורט, ושם נפטר בשנת 1992.
שירותו כתליין.
במהלך שירותו כתליין הוציא פיירפוינט להורג בתלייה נידונים בבריטניה, גיברלטר ומצרים ובאירלנד. כמו כן, המוניטין שצבר הביאו להזמנתו לגרמניה ואוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להוציא להורג פושעי מלחמה גרמנים, שנדונו למוות בסדרה של משפטים צבאיים שנערכו על ידי שלטונות הכיבוש הבריטים. בשנים 1945-1949 נסע אליהן בחשאי 25 פעמים כדי להוציא להורג 200 נידונים. רוב ההוצאות להורג נערכו בכלא המלין בגרמניה; לא פעם ביצע פיירפוינט תלייה של מספר נידונים ברצף. בין הנידונים הנאצים שתלה היו אברהרד שנגארט, יוהנה בורמן, אירמה גרזה, יוזף קרמר, מקס פאולי ואנטון טומאן וכן ויליאם ג'ויס וג'ון אמרי (בבריטניה). העיתונות גילתה את זהותו והוא הפך עקב כך למעין ידוען, המבצע את גזרי דין הצדק שנגזרו על הפושעים הנאצים. ההכנסה הנוספת לה זכה עקב ההוצאות להורג בגרמניה ואוסטריה איפשרה לו לחדול מלהוביל סחורות ולהפוך לבעל פאב.
מספר האנשים שפיירפוינט הוציא להורג איננו מוסכם: הוא לא גילה מעולם את המספר המדויק, וההערכות עליו הגיעו עד ל-608, אך ככל הנראה המספר הנכון הוא 435, מהם לפחות 17 נשים.