הרכבת הרטית נוסדה ב-7 בפברואר 1888 כחברת "מסילת הרכבת הצרה לנדקווארט-דבוס בע"מ" (Schmalspurbahn Landquart–Davos AG) ושמה לה למטרה לסלול מסילת רכבת בין שני היישובים. אבן הפינה הונחה ב-29 ביוני 1888, ובתחילת 1889 הושלם הקטע שבין לנדקווארט לקלוסטרס (Klosters). לאחר שמונה חודשים נוספים, ב-1890, הגיעה מסילת הרכבת ליעדה בדבוס. ב-1895 שונה שם החברה ששמה לה למטרה את הקמתן של מסילות רכבת נוספות ברחבי גראובינדן, ל"רכבת הרטית". החל ב-1896 החלה רשת מסילות הרכבת של החברה להתפתח. באותה שנה הונחה מסילה מלנדקווארט לכור והלאה לטוסיס (Thusis), וב-1903 היא הוארכה עד לסנט מוריץ. ב-1904 הונחה מסילת רכבת בעמק הריין הקדמי עד אילנץ (Ilanz), וזו הוארכה עד דיזנטיס/מושטר (Disentis/Mustér) ב-1912. ב-1909 הוארכה מסילת הרכבת מדבוס לכיוון דרום-מערב, עד פיליסור (Filisur), וב-1912 הושלמה מסילת הרכבת בעמק האין, מסנט מוריץ עד שקול. מסילה זו חושמלה מיד עם הקמתה ועד שנת 1922 הושלם חיבורה של כל רשת המסילות לרשת החשמל.
ב-1942 השתלטה הרכבת הרטית על מסילת הרכבת מכור לארוזה (Arosa), ושנתיים לאחר מכן, השתלטה גם על מסילת "ברנינה" המוליכה עד לטיראנו שבאיטליה. אולם החל משנות ה-40 ועד לשנות ה-70 הייתה החברה שרויה במשבר כלכלי, ומפעם לפעם דובר על הפיכתה לחלק מהרכבת הפדרלית השווייצרית, אך בעזרת סיוע כספי מהממשלה השווייצרית, נמנע דבר זה, ושירותי החברה המשיכו ללא סגירת תחנות או צימצום היקפם. הסיוע הממשלתי הופחת בהדרגה בשנות ה-70 ובשנות ה-80 והחברה נאלצה להתייעל. תחנות רכבת לא רווחיות נסגרו והרכבת הרטית החלה פונה אל השוק התיירותי. פתיחת מנהרת ורנינה במזרח גראובינדן ב-1999 היה ציון דרך חשוב בתולדות החברה. נוסף על תנועת הנוסעים במנהרה, משונעים דרכו כלי רכב, בעיקר בחורף, ומספרם של אלה עמד על כחצי מיליון בשנת 2006. למרות כל השינויים, רווחיה של החברה נמוכים ביותר, ובשנת 2007 עמדו על כ-1.2 פרנק שווייצרי בלבד. החברה ממשיכה בתהליכי הייעול, והיא הודיעה על כוונתה לצמצם את מספר עובדיה בכ-10% עד סוף שנת 2008. ב-7 ביולי 2008 הודיע ארגון אונסק"ו על הכרזת הנוף התרבותי של קו אלבולה וקו ברנינה כאתר מורשת עולמית. בין נימוקיו של הארגון להכרזה נכתב כי המסילות:
ההכרזה אינה מתייחסת רק למסילות הרכבת עצמן, אלא לרצועה ברוחב של 500 עד 1,000 מטר לאורכן, ובכך מצטרפת הרכבת הרטית אל מסילות ברזל נוספות שהוכרו כאתרי מורשת עולמית, ובהן מסילת זמרינג באוסטריה ושלוש מסילות רכבת הרריות בהודו.
רשת המסילות.
מסילת לנדקווארט-דבוס.
תחנת הרכבת בלנדקווארט היא צומת מסילות רכבת על גבולה הצפוני של גראובינדן, בה נפגשות מסילות הרכבת של הרכבת השווייצרית הפדרלית, עם רשת המסילות הצרה של הרכבת הרטית. המסילה של חברת הרכבות הלאומית ממשיכה מספר קילומטרים נוספים דרומה ומסתיימת בכור, ואילו לנדקווארט נחשבת לקילומטר אפס של הרשת הרטית.
המסילה לכיוון דבוס מתחילה בגובה של 523 מטר, אורכה 49.98 ק"מ, ולאחר טיפוס מתמיד בעמק נהר לנדקווארט, היא מגיעה לשיאה בתחנת דבוס וולפגאנג (Davos Wolfgang), בגובה של 1,625 מטר. בששת הקילומטרים הנותרים יורדת המסילה לגובה של 1,540 מטר ומסתיימת בשתי התחנות העיקריות של דאבוס - דורף (Davos Dorf) ופלאץ (Davos Platz). הקטע שבין קלוסטרס לדבוס תלול במיוחד, והמסילה עולה מגובה של 1,191 מטר עד לגובה של 1,625 מטר לאורך קטע מפותל באורך של כ-11 ק"מ בלבד. כיוונה הכללי של המסילה עד קלוסטרס הוא דרום-מזרח, ולאחר מכן היא פונה לכיוון דרום.
מאז שנת 1999 מתחילה בקלוסטרס מסילת ורנינה ובמקום נמצא אזור העמסת כלי הרכב לרכבות החוצות את המנהרה. מסילת לנדקווארט-דבוס חולפת על פני שש מנהרות שהארוכה שבהן היא מנהרת קלוס (Klus) באורך של 984 מטר, והשנייה באורכה היא מנהרת פוקסנווינקל (Fuchsenwinkel) שאורכה 785 מטר. מסילה זו הייתה הראשונה בין מסילות הרכבת הרטית והיא הושלמה ב-1890. השיפוע המקסימלי של מסילה זו מגיע ל-45 פרומיל.
מסילת דבוס-פיליסור.
מסילת דבוס-פיליסור היא המשכה לכיוון דרום-מערב של מסילת לנדקווארט-דבוס. תחילתה בתחנה דאבוס פלאץ, והיא יורדת מגובה של 1,540 מטר עד לפיליסור השוכנת בגובה של 1,080 מטר. אורכה של המסילה 19.3 ק"מ בלבד, ובפיליסור היא מתחברת למסילת אלבולה. השיפוע המרבי של מסילה זו מגיע ל-35 פרומיל.
מסילת לנדקווארט-טוזיס.
מסילת לנדקווארט-טוסיס הייתה המסילה השנייה שהניחה החברה, והיא הושלמה ב-1896. מסילה זו שאורכה 41.28 ק"מ איננה תלולה במיוחד, והיא עוברת בעמק הריין ולאחר מכן ביובלו הדרומי - הריין האחורי. היא מתחילה בגובה של 525 מטר ולאורך 13.69 הק"מ הראשונים היא מקבילה למסילת חברת הרכבות הלאומית, שרוחבה מלא, עד שזו מסתיימת בתחנת הרכבת של כור. מכור ממשיכה המסילה הצרה לכיוון דרום-מערב, וברייכנאו (Reichenau) השוכנת בנקודת המפגש של הריין הקדמי והריין האחורי, היא פונה לכיוון דרום-מזרח וממשיכה לאורכו של האחרון. ברייכנאו מתפצל מהמסילה קטע חדש יותר המוביל מערבה לאורך הריין הקדמי והרוינאולטה עד לדיזנטיס/מוסטר. מסילת לנדקווארט-טוסיס ממשיכה מהפיצול עד סיומה בטוסיס בגובה של 697 מטר, מקום בו היא מתחברת אל מסילת אלבולה. השיפוע המרבי לאורכה של מסילה זו מגיע ל-25 פרומיל.
מסילת אלבולה.
יחד עם מסילת ברנינה, ממחישה מסילת אלבולה את יכולת האדריכלית והטכנית של סוללי מסילות הרכבת של החברה. המסילה מחברת את טוסיס עם סנט מוריץ ואורכה 61,67 ק"מ. היא עולה מגובה של 697 מטר עד לשיא של 1,815 מטר, ומסתיימת בסנט מוריץ בגובה של 1,775 מטר. לאורכה 55 גשרים, והידוע שבהם הוא גשר לאנדוואסר (Landwasserviadukt) שהיה לסימלה של המסילה (ראו תמונה בתבנית למעלה משמאל). בנוסף שוכנות לאורך הקו 29 מנהרות, שהארוכה שבהן, מנהרת אלבולה, נמתחת לאורך 5,865 מטר. השיפוע המרבי של המסילה הוא 35 פרומיל.
כיוונה של המסילה הוא מזרחה מטוסיס עד לפיליסור. בפיליסור היא פוגשת את מסילת דבוס-פיליסור, ופונה לכיוון דרום-מזרח לעבר מנהרת אלבולה. בקטע זה חמש לולאות שלמות או כמעט שלמות שבהן מונחת המסילה בצורת מעגלים, ואלה משלבים גשרים ומנהרות. לולאות אלה מאריכות את אורכה של המסילה כדי ליצור מדרון מלאכותי מתון שלאורכו תוכלנה הרכבות לנוע מבלי להחליק מטה. לאחר חציית מנהרת אלבולה שגובהה המקסימלי הוא 1,831 מטר, כמעט אלף מטר מתחת לפסגתו של ההר דרכו נחצבה, עוזבת מסילת הרכבת את אגן הניקוז של הריין, ומגיחה לעמק האין, שהוא יובלו של הדנובה. סמוך מצפון לסנט מוריץ פוגשת המסילה את מסילת האנגדין, והיא ממשיכה דרומה עד פונטרזינה (Pontresina), שם היא מסתיימת עם תחילתה של מסילת ברנינה. שמה של המסילה בא משמו של נהר אלבולה, יובל ימני של הריין האחורי, הנשפך אליו בטוסיס, ושלאורכו עובר רוב המסילה.
ב-1896 היו ברחבי גראובינדן מסילות ברזל באורך של 100 ק"מ בלבד. אזורים נרחבים בקנטון היו מבודדים, ומשך הנסיעה מכור לסנט מוריץ עמד על 14 שעות. לאור הצלחתה של מסילת לנדקווארט-דבוס, הועלתה לראשונה תוכנית של ממש לסלול מסילת רכבת אשר תחצה את גראובינדן מצפון לדרום, ותהווה את המשכה של מסילת לנדקווארט-טוסיס. מספר תוכניות נבדקו, כולל האפשרות להמשיך את המסילה עד לטריאסטה שבאיטליה. לבסוף, ולאחר שהפרלמנט השווייצרי אישר את הפרויקט ב-30 ביוני 1898, החלה בנייתה של המסילה בספטמבר 1898. המסילה נחנכה ב-31 ביולי 1903, אם כי החיבור הממשי לסנט מוריץ באורך של שלושה ק"מ נוספים, הושלם רק שנה לאחר מכן, ב-1 ביולי 1904. המסילה חושמלה החל בשנת 1919, ועם השנים הוארכו רציפי התחנות שלאורכה ל-260 מטר, כדי שיוכלו להתאים לרכבות בנות עד שלושה-עשר קרונות, ובהן גם הגליישר אקספרס והברנינה אקספרס. בשנות ה-90 הקימה החברה מספר קטעים קצרים בהם שתי מסילות מקבילות שיאפשרו לרכבות בכיוונים מנוגדים לחלוף אלה על פני אלה. המסילה משמשת כיום לתנועת נוסעים ומשא, וכן לשינוע כלי רכב, מהם נמנע הצורך להשתמש בכביש העובר במעבר אלבולה בגובה של 2,312 מטר.
מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מושטר.
מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מוסטר היא המשכה של המסילה המגיעה מכור לכיוון מערב. אורכה 49.31 ק"מ; היא מובילה מרייכנאו בגובה של 604 מטר עד לדיזנטיס/מוסטר (Disentis/Mustér) בגובה של 1,130 מטר, והשיפוע המרבי לאורך הקו מגיע ל-27 פרומיל. מדיזנטיס/מוסטר ממשיכה מסילת הרכבת מעבר לגבולות גראובינדן לכיוון מרכזה של המדינה.
קטע זה נסלל במספר שלבים, שהראשון שבהם נחנך ב-1 ביוני 1903 וסלילת מלוא אורכו הסתיימה ב-1 באוגוסט 1912. חישמולו של הקו הושלם ב-1 ביוני 1922. מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מוסטר משמשת רכבות רגילות והיא גם חלק מנתיבה של הגליישר אקספרס מערבה לצרמט.
המסילה עוברת בעמק הריין הקדמי, והקטע הידוע ביותר לאורכה הוא ה"רוינאולטה" (רומאנש Ruinaulta; גרמנית Rheinschlucht - "נקיק הריין"). בקטע זה מתחפר הריין הקדמי בין צוקי אבן גיר לבנים וחשופים, הנישאים לגובה של עד 400 מטר. מקורו של הנקיק במפולת קרקע רחבת היקף שארעה לפני 10,000 שנים לערך, ואשר חסמה את דרכו של הריין הקדמי לחלוטין, אך עד מהרה פילס לו הנהר נתיב חדש. תחנות הרכבת לאורכו של הרוינאלטה הן אמצעי התחבורה היחיד להגיע אל קרקעית הנהר בקטע זה.
מסילת אנגנדין.