אלביראו A הוא כוכב זוגי המורכב מענק כתום מסוג ספקטרלי K3 ומכוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B9. הכוכבים מקיפים זה את זה במרחק ממוצע של כ-40 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-100 שנים. לא ניתן להפריד בין שני הכוכבים בטלסקופ חובבים ונדרש ציוד מקצועי לשם כך. הרדיוס של אלביראו A1 הוא פי 50 מרדיוס השמש ומסתו כ-5 מסות שמש. הטמפרטורה על פניו נמוכה יחסית, כ-4,400 קלווין, והוא מאיר בעוצמה של כמעט פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש ובכך הוא מאפיל לחלוטין על אלביראו A2 העמום יותר.
לאלביראו A2 מסה נמוכה יותר של 3.2 מסות שמש ורדיוסו גדול פי שלושה מרדיוס השמש. בשל הטמפרטורה הגבוהה שלו, כ-11,000 קלווין הוא מאיר בעוצמה של פי 75 מהשמש באור נראה ופי 100 בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
תכונות אלביראו B.
אלביראו B הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B8, דומה לאלביראו A2. מסתו וקוטרו גדולים במעט משל אלביראו A2 והטמפרטורה על פניו גם כן גבוהה במעט, כ-12,000 קלווין. ההפרש הקטן בקוטר ובטמפרטורה מספיק כדי שעוצמת ההארה שלו ביחס לעוצמת ההארה של אלביראו A2 תהיה גדולה פי 1.5 בתחום הנראה וכמעט פי שניים בצירוף התחום העל-סגול.
אדמונד הילארי
הצלה (ארגון)
מגן דוד אדום בישראל
טירפיץ
טירפיץ הייתה אוניית מערכה של הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה, אונייה אחות של אוניית המערכה ביסמרק. היא נקראה על שם אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מפקד הצי הגרמני במלחמת העולם הראשונה. טירפיץ נשאה חימוש עיקרי בקוטר של 15 אינץ', 380 מ"מ, והייתה אוניית המלחמה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם באירופה, ואחת הכבדות ביותר שנבנו אי פעם בעולם כולו. עם זאת, תותחיה הופעלו רק פעם אחת במהלך קיומה, והיא יצאה רק פעמים ספורות לפעילות מבצעית. זאת, עקב המגבלות הכבדות שהוטלו על הפעלתה בידי היטלר. במשך רוב המלחמה עגנה בנורווגיה, שם היווה עצם נוכחותה איום כבד על בעלות הברית, ובמיוחד על .
שירות מבצעי.
טירפיץ הושקה ב-1 באפריל 1939, ונכנסה לשירות ב-25 באפריל 1941, כשמונה חודשים לאחר כניסתה לשירות של אוניית האחות, ביסמרק. משימתה הייתה דומה: לפגוע בנתיבי השיירות לבריטניה, כחלק מהמתקפה הגרמנית עליהן. מהירותן הגבוהה של אוניות המערכה וחימושן הכבד הפכו אותן לאיום חמור מאוד לשיירות לבריטניה. ראו גם: המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מתקפת אוניות השטח.
ההשפעה המכריעה ביותר של טירפיץ הייתה על שיירת PQ 17, אף על פי שכלל לא השתתפה בקרב. ב-4 ביולי 1942 הגיע לאדמירליות הבריטית מידע, על פיו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי כמה משחתות, עזבו את טרונדהיים בדרך ליירוט השיירה. לאוניות הסוחר, כמו גם לאוניות הליווי, לא היה כל סיכוי כנגד טירפיץ לו היו ממשיכות בשיירה. מפקד הצי הבריטי, אדמירל דדלי פאונד, התלבט קשות במשך כמה שעות, ואז הורה לאוניות הליווי לחזור על עקבותיהן, ולאוניות השיירה עצמן להתפזר ולהגיע עצמאית למורמנסק. רק אוניות הליווי הקרוב נותרו עם השיירה. בפועל, לא הייתה טירפיץ בדרכה לשיירה; אוניית המערכה הגרמנית רק עברה ממעגן אחד לשני. ואולם בשל החשש הכבד מהתקפה אפשרית של טירפיץ החליט פאונד כי רק פיזור השיירה יכול היה להציל אותה מהתקפת אוניות שטח, אך הפך את אוניות הסוחר לטרף קל עבור צוללות ומטוסים. מתוך 35 אוניות סוחר שיצאו לשיירה, שתיים חזרו בתחילת המסע עקב תקלות, ו-24 טובעו בידי צוללות ומטוסים. רק תשע הגיעו למורמנסק. אוניות סוחר בנפח כולל של 142,500 טון הוטבעו; 153 ימאים טבעו יחד עמן. 200 מטוסים, 430 טנקים, 3,350 משאיות ו-93,316 טון של ציוד צבאי אבדו. טירפיץ עצמה יצאה לקראת השיירה למחרת, אך חזרה לנמל תוך כמה שעות, כאשר הסתבר שהצוללות והמטוסים ישמידו את השיירה הרבה לפני שטירפיץ תגיע לזירה.
זמן קצר לאחר כניסתה של טירפיץ לשירות, הוטבעה ביסמרק על ידי הצי המלכותי הבריטי (ב-27 במאי 1941). היטלר החל לאבד את אמונו באוניות השטח של הצי הגרמני, ומאידך החל הפיקוד הגרמני העליון לחשוש מפלישה בריטית לנורווגיה. חשש זה התעצם לאחר פשיטה מוצלחת של הקומנדו הבריטי על האי Vågsøy בדרום נורווגיה כתוצאה מכך, הורה היטלר להעביר למימי נורווגיה את רוב עתודות צי השטח הגרמני: טירפיץ, אוניית המערכה זוטא ליצו, סיירת המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, והסיירות הכבדות פרינץ אויגן ואדמירל היפר. סיבה נוספת להעברת אוניות אלה צפונה היה תחילת פעילותן של השיירות הארקטיות; ריכוז זה של אוניות כבדות היווה איום מתמיד על השיירות הארקטיות וריכז אליו משאבים רבים של הצי הבריטי, אך מאידך ניטרל כוח זה, שיכול היה להסב נזק רב בזירות אחרות.
פעילות התקפית של טירפיץ.
מבצע Sportpalast.
בתחילת מרץ 1942 ניסו הגרמנים ליירט שתי שיירות ארקטיות: PQ-12, שיצאה מאיסלנד ב-1 במרץ לכיוון מורמנסק, ו-QP-8, שיצאה באותו תאריך בערך חזרה ממורמנסק לאיסלנד. טירפיץ, יחד עם שלוש משחתות, יצאה ב-5 במרץ לגיחה שנקראה "מבצע Sportpalast" (היכל ספורט). הכוח הגרמני הפליג לכיוון ביירנייה (אי מצפון לנורווגיה) אך לא הצליח למצוא את השיירות, למעט אוניית סוחר בודדת, שטובעה באש אחת המשחתות. ב-9 במרץ גילו מטוסים של נושאת המטוסים הבריטית Victorious את טירפיץ; מפקד השייטת הגרמנית חשש ממתקפה אווירית והחליט לחזור לבסיסו.
מבצע Rösselsprung.
בקיץ 1942 נערך הקריגסמרינה למבצע נוסף ליירוט השיירות הארקטיות. טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, ובליווי תשע משחתות, נערכו בנורווגיה לקראת יציאה לגיחה נגד השיירות. מבצע זה נקרא Rösselsprung (מהלך הפרש). במקביל, יצאה השיירה PQ-17 מאיסלנד, ב-27 ביוני. ב-4 ביולי יצא כוח המשימה הגרמני מבסיסו, בדרך לבסיס אחר; המודיעין הבריטי קיבל התראה על יציאת כוח המשימה מבסיסו, וסבר שפניו מועדות לתקיפת השיירה. החשש מפני טירפיץ היה עצום; לו הייתה מגיעה לקרבת השיירה, לא הייתה אף אונייה שהייתה יכולה לעמוד בפניה (כולל כוח הליווי הגדול שהיה לשיירה). באחת הפקודות המפורסמות והיותר שנויות במחלוקת במלחמה, הורה לורד הים הראשון, דדלי פאונד לשיירה להתפזר ולנוע בעצמן לברית המועצות, ולכוח הליווי לחזור. משהתפזרה השיירה, לא הייתה לאוניות הסוחר הגנה; מטוסים וצוללות תקפו אותן והטביעו 26 מתוך 37 אוניות שהיו בשיירה. טירפיץ עצמה יצאה לים בעקבות השיירה רק ב-5 ביולי, אך שבה לאחר מספר שעות לבסיסה משהסתבר שכוחות האוויר וזרוע הצוללות כבר השמידו את רובה של השיירה.
מקורות רוסיים טוענים שבמהלך קרב זה תקפה הצוללת הרוסית К-21 את טירפיץ; לטענת הצי הרוסי, ירתה הצוללת על האונייה ארבעה טורפדות ושמעה שתי התפוצצויות. היסטוריונים בריטים וגרמנים מכחישים את קיומה של פגיעה כזו, אך ברוסיה נלמדת תקיפה זו כתקיפה קלאסית של צוללת. ב-6 ביולי נצפתה טירפיץ נעה במהירות איטית יחסית של 12 קשרים (במקום 20 קשרים כמקובל), וייתכן שהדבר מצביע על פגיעה. מ-8 ביולי 1942 עד 6 בספטמבר 1943 נשארה טירפיץ בנמלי טרונדהיים ונרוויק, בנורווגיה, ייתכן שלשם שיפוצים.
מבצע Sizilien.
במהלך המלחמה ניסו הצדדים השונים להשתלט על האי סבאלברד (שפיצברגן) שמצפון לנורווגיה. עיקר חשיבותו של האי הייתה לצורך הקמת תחנות לחיזוי מזג האוויר. שני הצדדים הקימו תחנות חיזוי על האי; במבצע Sizilien (סיציליה), יצאה טירפיץ, בליווי הסיירת שרנהורסט ותשע משחתות, להפגיז את מתקני החוף של בעלות הברית, ולחפות על נחיתתם של חיילים גרמנים באי. המבצע נמשך שלושה ימים, החל מ-6 בספטמבר 1943 ועד 9 בו, והייתה זו הפעם היחידה שבה ירתה טירפיץ בתותחיה הראשיים; התוצאה הייתה גרועה למדי, ובשלב מסוים ירתה טירפיץ על החיילים הגרמניים. לאחר מספר ימים נסוג הכוח הגרמני, כיוון שמול העליונות הימית המוחלטת של בעלות הברית לא היו הגרמנים יכולים לתספק אותו.
התקפות בריטיות על טירפיץ.
טירפיץ, כאמור, היוותה איום חמור ביותר על השיירות הבריטיות, ולכן עשו הבריטים כמה וכמה ניסיונות לטבע את האונייה. נוסף לכל אלה, ניסיון בולט, אם כי עקיף, לפגוע בתחזוקת האונייה, או לחלופין, להגביל את מרחב פעילותה, היה הפשיטה על סן-נאזר. זאת כיוון שבסן-נאזר נמצא מבדוק יבש, היחיד בחוף האטלנטי מדרום לתעלת למאנש.
הניסיון הראשון.
ניסיון זה נעשה באמצעות "טורפדו אנושי": טילי טורפדו שכוונו למטרתם על ידי צוללנים, שהיו אמורים לנטוש אותם במרחק קצר מהמטרה. המבצע נקרא מבצע "כותרת" (Title), ונועד להתבצע ב-30 באוקטובר 1942; אוניית הדיג ועליה הטורפדות הצליחה להגיע למרחק כ-25 ק"מ מן המטרה, אך בשל תקלות טכניות רבות נזנח המבצע.
מבצע Source.
הניסיון הבא היה ב-1943, במסגרת מבצע "מקור" (source); ההתקפה עצמה התרחשה ב-21 בספטמבר. טירפיץ, יחד עם הסיירת שרנהורסט, עגנו בפיורד ליד העיירה Kåfjord, בצפון נורווגיה. שתי צוללות ננסיות בריטיות הצליחו להגיע אל תוך המעגן (לאחר שהפליגו למעלה מ-1,600 קילומטרים, עברו דרך שדה מוקשים, חמקו מרשתות נגד צוללות, ולא התגלו על ידי עמדות האזנה של הגרמנים); הן הצמידו לטירפיץ שני מטעני חומר נפץ במשקל 4 טונות כל אחד. שתי הצוללות טובעו לאחר מעשה, וצוותיהן נפלו בשבי; מפקדיהן זכו בצלב ויקטוריה. טירפיץ לא טבעה, אך נפגעה קשות, וכ-500 טונות מים חדרו אליה. האונייה הושבתה למשך מספר חודשים.
מבצע Tungsten.