כאדם צעיר, הושפע ייטס מהאסתטיקה ומהאחווה הפרה-רפאליטית, לצד המשוררים הסימבוליסטים הצרפתים. כמו כן, הוא העריץ את המשורר הבריטי ויליאם בלייק. ייטס היה דמות מפתח בתחייה התרבותית האירית, ושאף באמצעות שיריו המוקדמים להחיות מחדש את ספרותה העתיקה של אירלנד. לעיתים הדגיש בשירתו נושאים פוליטיים, ומעורבותו בענייניה הציבוריים של אירלנד הובילה לבחירתו לסנאט האירי ב-1922. סגנון השירה שלו התפתח בכמה שלבים, ומאוחר יותר בחייו הוא נמנה עם המשוררים המודרניסטים הבולטים ביותר, לצד אמנים כמו עזרא פאונד ות"ס אליוט. ייטס החיה מחדש את טכניקת החריזה והמשקל בתקופה שבה אמנות כתיבת השירה כמעט קפאה על שמריה. כמו המשורר האמריקאי רוברט פרוסט והמשורר הבריטי תומאס הרדי, הוא ידע לנצל בכישרון רב את תבניות השירה בהן השתמש, לכדי מימוש הפוטנציאל הגבוה ביותר הטמון בהן, ובו-זמנית מצא דרך להביע את קולו בשפה עממית מדוברת, חדישה ורעננה. בשנותיו המאוחרות יותר, החליט ייטס לעצב מחדש את שירתו, בעזרתו של עזרא פאונד, תוך שהיא מצביעה על כיוון חדש לחלוטין, באמצעות שירים שהם לא רק פרובוקטיביים וחדשניים, אלא גם מהפנטים ומלאי יופי.
ייטס נולד בסנדימאונט שבדבלין, אירלנד, והתחנך הן בה והן בלונדון. את חופשות ילדותו הוא העביר במחוז סלייגו, והחל ללמוד שירה מגיל צעיר, תוך שהוא נשבה בקסמן של אגדות עם איריות ונהיה חסיד נלהב של מיסטיקה. נושאים אלו, הפולקלור האירי ועולם המיסטיקה, מופיעים רבות בכמה מתקופות יצירתו. דבר זה מתבטא בדגש על שימוש בסמלים מעולם המיתולוגיה האירית, החל מהשלב הראשון של יצירתו, שנמשך עד תחילת המאה ה-20, ועד לשימוש גובר והולך בסמלים אישיים יותר, אם כי הקשורים אף הם לנופיה של מערב אירלנד, בהם התמקד החל מהשלב האמצעי ועד המאוחר של יצירתו. דבר זה משקף את השניות השזורה בשיריו, בין המישור האישי לבין הלאומי, שהתבטאה בעיקר במשבר הזהות התרבותי אותו עבר ייטס כבן המעמד הפרוטסטנטי האנגלו-אירי השליט, שניסה לשמר את מסורותיו (שעמו התמודד ייטס דרך משיכתו לתרבויות המזרח), לבין רצונו להחיות את התרבות והשפה הקלטית העתיקות. כרך השירה הראשון פרי עטו, "נדודי או'שין ושירים אחרים", פורסם בשנת 1889. השירים הכלולים באוסף מתאפיינים במקצב אטי ולירי, דבר המשקף את החוב האמנותי שחלק ייטס למשוררים אחרים כגון אדמונד ספנסר ופרסי ביש שלי, וכמו כן למשוררי האחווה הפרה-רפאליטית. החל מ-1900, במהלך שנות העשרים ועד סוף חייו, נעשתה שירתו של ייטס יותר ריאליסטית, והתבססה דווקא על הרעיונות האזוטריים אותם גיבש בספרו "חזון" (1925). הוא החל לזנוח את רוב אמונותיו הטרנסצנדנטליות אשר להן נחשף מנעוריו. עם זאת, הוא המשיך לעסוק במסכות פיזיות ורוחניות, אשר קשורות בקשר הדוק לתאוריות שהציג בדבר מעגליות מחזורית-היסטורית של האנושות והעולם בכלל, המתוארת בהרחבה גם היא בספר "חזון".
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
כאדם בעל מוצא משפחתי אנגלו-אירי, ויליאם בטלר ייטס נולד בסנדימאונט שבדבלין. אביו, ג'ון בטלר ייטס (1839–1922), היה צאצאו של ג'רוויס ייטס, חייל בשירותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, סוחר בבגדים וצייר מפורסם שנפטר ב-1712. בנג'מין ייטס, נכדו של ג'רוויס וסב-סב-סבו של ויליאם, נישא למרי בטלר בשנת 1773, בת למשפחה אשר היו בבעלותה נחלות במחוז קילדייר שבאירלנד. לאחר נישואיהם, הם החליטו להוסיף את השם בטלר לשם משפחתם. מרי, הייתה למעשה, צאצאית של הרוזנים הראשונים לבית אורמונד, אשר השתייך לענף ניאם-גאורן באילן היוחסין של משפחתה.
בעת נישואיו למד אביו משפטים, אך לאחר זמן מה פרש מלימודיו אלה, ונעשה לסטודנט בבית הספר לאמנות הת'רלי'ס שבלונדון, ולצייר פורטרטים ידוע. אמו, סוזן מרי פולקספן, באה ממשפחת סוחרים אנגלו-אירית אמידה מהעיר סלייגו. משפחתה ניהלה בעיר זו, עסק לייצור קמח וכמו כן הייתה מעורבת בניהולה של חברת ספנות מקומית. לאחר שויליאם נולד, העתיקה המשפחה את מקום מושבה למרוויל שליד סלייגו, בית משפחת פולקספן, משפחת אמו המורחבת. בית זה נחשב אצל ייטס כבית ילדותו. יתרה מכך, ייטס החל להתייחס לעיר זו כאל ביתו הרוחני, והגדיר את האזור כמקום שעיצב את ילדותו בצורה העמוקה ביותר. נופיה של סלייגו, הפכו עם הזמן, הן מבחינה ספרותית והן מבחינה סימבולית, "אדמת לבו" של ייטס, הארץ היקרה לו ביותר. ידועה אמירתו של ג'ון בטלר ייטס, אבי המשפחה, . לבד מאביו, גילו גם אחרים במשפחה נטיות אמנותיות. אחיו, ג'ק, הפך לצייר מוערך, ואחיותיו אליזבת וסוזן מרי – אשר היו מוכרות בקרב משפחתן ובקרב חברים קרובים בכינוין לולי ולילי – היו מעורבות ביצירה אמנותית, ובמיוחד ידועה פעילותן בתנועת ארטס אנד קרפטס אשר ייצרה דברי אמנות בעבודת יד.
ייטס חונך כבן המעמד הפרוטסטנטי השליט באירלנד, אשר באותו הזמן עבר משבר זהות קשה. בעוד שמשפחתו תמכה בצורה ניכרת בשינויים שחוותה האומה האירית, התחייה הלאומית של סוף המאה ה-19 גרמה לפיחות ישיר במורשת עליה גדל וזו בתורה השפיעה על ראיית עולמו למשך שאר ימי חייו. ב-1997, הביוגרף ר. פ. פוסטר העיר שאימרתו של נפוליאון שכדי להבין את האדם אתה מוכרח לדעת מה התרחש בעולם כשהיה בן עשרים היא אמרה נכונה בעליל לגבי סיפור חייו של ויליאם בטלר ייטס. שנות ילדותו ונעוריו של ייטס עמדו בצילה של היחלשות כוחו של המעמד הפרוטסטנטי, אשר היווה מיעוט, לטובת הרוב הקתולי. שנות ה-80 של המאה ה-19 חזו בבחירתו לפרלמנט של צ'ארלס סטיוארט פרנל ובעלייתה של התנועה למען "שלטון בית" (Home Rule) ולמען עצמאות אירלנד. כהמשך לכך, שנות ה-90 עמדו בשיאו של הגל הלאומי ששטף את האי האירי, במקביל לעליית כוחם הפוליטי של הקתולים, דבר שבלט לקראת המעבר למאה החדשה. להתפתחויות הללו הייתה השפעה עמוקה על שירתו של ייטס, וכתוצאה מכך הייתה לחקירותיו את הזהות האירית, הן במישור האישי, הן במישור הציבורי, השפעה משמעותית על הביוגרפיה של ארצו.
ב-1867, עברה המשפחה ללונדון כדי לאפשר לאביו, ג'ון בטלר ייטס להתקדם בקריירת הציור שלו. בתחילה, חונכו ילדי המשפחה בביתם. אמם, שהתגעגעה לסלייגו, סיפרה להם אגדות וסיפורי עם איריים. אביהם העניק להם חינוך בסיסי בגאוגרפיה וכימיה, גם אם בצורה לא עקבית ולקח את הילד ויליאם לסיורי מחקר בחיק הטבע, בקרבת העיירה סלאות', לשם לימוד ההיסטוריה הפיזית של האזור הסמוך למקום מגורי המשפחה. ב-26 בינואר 1877, החל ייטס ללמוד בבית הספר גודולפין, שם למד במשך ארבע שנים. ככל הנראה, לא נהנה במיוחד בבית הספר ולא היה תלמיד בולט. דו"ח בית-ספרי מאותם ימים מתאר את ביצועיו ותפקודו הלימודיים כדלקמן: "סביר בלבד. כנראה טוב בלטינית יותר מכל מקצוע לימודי אחר. גרוע מאוד באיות". למרות קשייו בלימוד מתמטיקה ושפות (בעיקר עקב מוגבלותו בכושר הבחנה בשמיעת צלילי דיבור שונים), ייטס מצא את עצמו מרותק לשיעורי הביולוגיה והזואולוגיה. המשפחה חזרה לדבלין מסיבות כלכליות לקראת סוף 1880, וחייתה בתחילה במרכז העיר, בפרבר הארולד'ס קרוס ומאוחר יותר בפרבר הוות'.
המשורר הצעיר ויצירתו המוקדמת.
במקביל לכתיבת השירה כשלעצמה, קישר ייטס בין אומנותו זו לבין רעיונות ורגשות דתיים. בתארו את ילדותו אמר כי הייתה לו אמונה בלתי מעורערת בכך ש"אם כוח כל-יכול עיצב את גורלו של העולם, אנו יכולים לגלותו בצורה טובה יותר באמצעות המילים אשר כינסו את תשוקת לבו הפועם של עולמנו".
באוקטובר 1881 שב ייטס ללימודיו בבית הספר התיכון "ארסמוס סמית'" בדבלין. הסטודיו של אביו שכן בקרבת מקום, והוא בילה בו זמן רב ופגש רבים מציירי וסופרי העיר. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בדצמבר 1883. בתקופה זו החל לכתוב שירה, וב-1885 פרסם את השירים הראשונים שלו, וכן את המאמר "השירה של סר סמואל פרגוסון" ב"דבלין יוניברסיטי ריביו". בין השנים 1884–1886 למד ייטס ב"מטרופוליטן סקול אוף ארט" (כיום "הקולג' הלאומי לאמנות ועיצוב") ברחוב תומאס. יצירותיו הראשונות שפורסמו, חוברו כשהיה בן 17 וביניהן שיר – שהושפע עמוקות מפרסי ביש שלי – המתאר קוסם המייסד ממלכה במרכז אסיה. יצירות נוספות מתקופה זו כוללות מחזה העוסק בשלוש דמויות עיקריות (בישוף, נזיר ואישה) המואשמות בפגניות על ידי רועי צאן מקומיים, כמו גם שירי אהבה, שירי נוף וטבע רומנטיציסטים השאובים ולקוחים מתרבות אירלנד, כגון הפואמה ילד גנוב ושירים העוסקים באבירים גרמניים. מבקר הספרות צ'ארלס ג'ונסטון, הגדיר חלק מיצירותיו אלה של ייטס, כיצירות שמרניות אך לחלוטין לא-איריות, הנובעות לכאורה מ "מאגר חלומות עצום מלאי צער לוחש". יצירתו המוקדמת נטתה למלאות רומנטית אשר מתבטאת למשל באוסף סיפורי הפיות "בין הערביים הקלטי" (The Celtic Twilight, הודפס ב-1893, יצא לאור בשנים 1894 ו-1902) ובאופן כללי יותר הביעה תהילה לנוף האירי אשר ייטס חלם עליו כילד. דוגמה נאה לסגנון הפואטי המוקדם הזה של ייטס, היא השיר "אי-האגם של איניספרי" (The Lake-Isle of Innisfree), עם הצלילים השופעים והרגישות הרומנטית שבו:
המשפחה חזרה ללונדון בשנת 1887, וב-1890 ייסד ייטס ביחד עם ארנסט ריס את מועדון הריימרס קלאב, מועדון משוררים תושבי לונדון, שהתכנסו בקביעות בכל ערב, בטברנה ברחוב פליט (Fleet) כדי לדקלם משיריהם. הקבוצה פרסמה שתי אנתולוגיות שירה ב-1892 וב-1894. ייטס שאף מאוחר יותר להעלות לדרגת מיתוס את דור משוררי הריימרס קלאב, כשהוא מכנה אותו "הדור הטרגי" באוטוביוגרפיה אותה כתב.