ב-7 במאי 1948 הפסיקו העיראקים את פעילות המכונות והודיעו שלא יסכימו להפעלתן. הבריטים הודיעו על הפסקה זמנית של 2–3 ימים וביקשו לחסוך במים. לאחר שהצינור לא הופעל מחדש, הונהג קיצוב מים בעיר. עיריית ירושלים הבריטית הממונה חדלה באותם ימים לפעול והעירייה היהודית החלה בחלוקת מים. כל הבורות, ואפילו הקטנים והמוזנחים ביותר, נבדקו, נמדדו ומולאו במים. התברר כי בבתי היהודים בירושלים היו קצת יותר מאלף בורות, שהכילו יחד כמה מאות אלפי מטרים מעוקבים מי שתייה. כמות המים שנאגרה יכלה להספיק בתנאים מסוימים לכמה חודשים. "גדוד מחלקי המים" של ארגון משמר העם פעל לחלוקה מסודרת של המים. הם עברו מדי יום משכונה לשכונה בירושלים, רכובים על משאיות ועגלות עמוסות בחביות, ובמרכז כל אזור חלוקה עצרו וחילקו מים לכל משפחה לפי הכמות שהוקצבה לכל נפש במשפחה. פועלם של מחלקי המים הונצח בקריאת שם רחוב בשכונת קטמון על שמם של "מחלקי המים".
במקביל חולק לתושבי העיר תרשים המסביר כיצד לחסוך ולנצל את המים ביעילות, על ידי שימושים חוזרים, שכן לכל משפחה הוקצתה כעשירית מכמות המים בימים רגילים.
תחנת "הרדיו העברי" של ירושלים שידרה מדי יום הוראות והמלצות לתושבים כיצד להשתמש במים שימוש חכם וחסכוני. לדוגמה:
ביטוי למצוקת המים בזמן המצור נתן המשורר דן אלמגור בשירו "כוס אחת של מים":
באמצע יוני 1948 הוזכר המחסור במים כבעיה העיקרית של העיר. בהיעדר אפשרות לכבס בגדים אזל מלאי הבגדים מהחנויות ורבים הסתובבו בבגדים מלוכלכים. בתחילה הועמדה מנת המים לנפש על 2 גלון. בתחילת יוני, לאחר מיפוי מלאי המים בשכונות הערביות שננטשו, הועלתה קצבת המים ל-10 ליטר לנפש ליום.
חידוש אספקת המים.
עם צאת הבריטים מארץ ישראל, הועברו תחנות השאיבה בסריס ובשער הגיא לידי כוחות ההגנה. אולם לטרון הוחזקה בידי הלגיון הערבי, וראש העין בידי כוחות עיראקיים, ומים לא זרמו בצינורות לירושלים. לאחר פריצת דרך בורמה הועברו לירושלים חביות מים. במהלך ההפוגה הראשונה הסכימו הערבים לחידוש אספקת המים, וטכנאים יהודים הורשו לעשות תיקונים בצינור, אולם הפעלת המשאבות התעכבה ובישראל טענו שהעיכובים מכוונים וכי ירדן מונעת אספקת מים לירושלים. בתחילת יולי 1948 הודיע הרוזן ברנדוט שהושג הסכם עם הירדנים על אספקת המים לירושלים, אולם אז התברר שהעיראקים המחזיקים את תחנת השאיבה בראש העין אינם מסכימים לכבד הסכם זה והם דורשים משא ומתן נפרד. בדיווח למועצת הביטחון מסר ברנדוט שהירדנים הפרו את תנאי ההפוגה הראשונה בכך שמנעו אספקת מים לירושלים.
ב-13 ביולי 1948 נכבש מפעל המים בראש העין ונעשו עבודות להשמשת פעולות המכונות בתקווה שבמהרה יהיה ניתן לחדש את אספקת המים לירושלים בצינור ראש העין - ירושלים. לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, הוסכם על הזרמת המים לירושלים והעברת השמירה על המשאבות בלטרון לידי כוח של האו"ם שיתן גישה חופשית לטכנאים יהודים להפעלת המשאבות. אולם ההסכם לא מומש. בתחילת אוגוסט 1948, ישראל הסכימה להשבת כמה מאות פליטים לכפריהם בסביבת לטרון, תמורת הפעלת תחנת השאיבה בלטרון. אולם ב-12 באוגוסט 1948 פוצצה תחנת השאיבה בלטרון והתקוות להחזרת קו המים לפעולה במהרה, נגוזו. מועצת הביטחון קיבלה את הצעת ההחלטה הסובייטית הקוראת לברנדוט לדאוג לאספקת מים לירושלים.
במקביל למשא ומתן על חידוש אספקת המים בקו הישן, תוכנן על ידי המהנדס שמחה בלאס צינור מים חלופי, שנקרא קו השילוח והונח על ידי חברת מקורות. הצינור הוליך מים מאזור חולדה (לשם הגיעו המים מבארות באזור רחובות ונען שהיו אמורים מלכתחילה לספק מים לנגב) לתחנת השאיבה בשער הגיא ומשם בצינור הישן לירושלים. מאות אנשים גויסו למבצע הנחת הצינור והתקנת המשאבות בדרך. בתוך 28 ימי עבודה מאומצת ביום ובלילה זרמו מים חיים לירושלים המיובשת. את השמחה הגדולה על שפע המים החיים שהגיעו לפתע תיאר יונה כהן, מתושבי העיר, בספרו "ירושלים במצור": "ב-22 ביולי 1948, בשעה ארבע אחר הצהריים, התחילו מים חיים זורמים בכל מטבח בירושלים". קו השילוח סיפק כ-4000 קוב מים ביממה, כמות שלא הספיקה לכלל תושבי ירושלים. רמז לקיומו של קו המים החלופי הופיעו בדבריו של יושב ראש ועדת המים של ירושלים שאמר שהעירייה תוכל לספק מים לתושבים גם בלי הסדרת הזרמת המים דרך לטרון. לאחר כמה ימים יצאה הצהרה ירדנית שבניית צינור מים חדש לירושלים מפירה את תנאי ההפוגה.
ב-19 באוגוסט 1948 תואר המצב בירושלים בדבר: "חלוקת המים עדיין נעשית כמקודם, ועדיין אין לעשות מקלחת, ויש לשמור על כל טיפה.".
אספקת המים מאז קום המדינה.
בתחילת 1950 הוחל בהקמת "מפעל אילון" לאספקת מים לירושלים. המפעל כלל הנחת צינור מים מכפר אוריה לשער הגיא באורך 10 קילומטרים וחיבור של כפר אוריה, לכ-19 בארות באזור רחובות וחולדה. כבר ביולי 1950 הגיעה אספקת המים לירושלים ל-7000 קוב ביממה ובנובמבר 1950 הגיעה כמות המים המסופק ל-12 אלף קוב ביממה. השלב הראשון של מפעל המים הושלם בינואר 1951. בעקבות הפעלת מפעל איילון התייתר קו השילוח ובתחילת 1953 הוא שימש רק להשקאת שטחים בפרוזדור ירושלים.
במקביל להקמת מפעל איילון, תוכנן בשנת 1950 להניח את "הקו המקביל", קו שני לאספקת מים לירושלים ליד הקו משער הגיא לירושלים מימי המנדט הבריטי. הקו המקביל הונח כמעט כולו עד דצמבר 1952, אולם חסרו לו 1.5 קילומטר ושתי תחנות שאיבה. באוקטובר 1953 היה הקו המקביל לקראת השלמה, אך הבאת המשאבות דרשה זמן רב והקו, שקוטרו "24, הופעל ב-15 באוגוסט 1954. בעקבות חניכת קו זה, הושבת ופורק קו השילוח.
למרות עבודות הפיתוח והנחת צינורות המים, סבלה ירושלים מאי סדרים באספקת המים, בגלל בעיות תקציביות ולוגיסטיות. בקיץ 1951 היו בעיות באספקת המים לירושלים, בגלל בעיות באספקת החשמל לתחנת השאיבה בשער הגיא שקבלה את החשמל שלה מחברת החשמל המזרח ירושלמית. עלות הקמת מפעל איילון והקו המקביל הושתה על עירית ירושלים שהתקשתה לשלם את חובותיה למרות מחיר המים היקר יחסית לשאר חלקי ישראל שגבתה מהתושבים. מקורות טענה בקיץ 1955 שהשיבושים באספקת המים אינם באחריותה שכן היא מספקת לתחנת כפר אוריה כל כמות מים שהעירייה דורשת ומתחנת כפר אוריה לירושלים קו המים באחריות העירייה. בפברואר 1956 החליטה עירית ירושלים להעביר את הפעלת צינור המים בכפר אוריה לירושלים לידי מקורות.
קו המים השלישי הושלם ב-1979 וקוטרו "36. קו המים הרביעי נחנך ב-1994 וקוטרו "50-"42. העבודות על קו המים החמישי לירושלים החלו ב-2009, והקו נחנך ב-2022.
חברת "מקורות" אחראית היום לאספקת המים לירושלים ולכל הארץ. לשם כך שואבת "מקורות" מי תהום בשפלה ומובילה אותם בתוואי קרוב לתוואי הצינור הבריטי מראש העין לירושלים, באמצעות ארבעה צינורות. כן נכללים במים המסופקים לירושלים מי המוביל הארצי, שמקורם בכנרת, ומים ממתקני ההתפלה.
מקורות אחראית רק לאספקת המים לעיר, אך לא לאגירתם ולחלוקתם לתושבים. בשנת 1996 הקימה עיריית ירושלים את חברת 'הגיחון', עליה הוטל לאגור את המים, לחלק אותם ולהחזיק את מערכות המים והביוב של העיר (עד אז טיפלה בכך העירייה). חברת הגיחון היא האחראית היום לפיתוח, להרחבה, להפעלה ולאחזקה של שלוש מערכות המים החשובות בעיר:
בעיר פועלות 12 ברכות אגירה למים בנקודות גבוהות, כדוגמת מאגר המים בשכונת רוממה ובשכונת בית וגן.
החל משנת 2005 מופסקת בפסח הזרמת מים שמקורם בכנרת לירושלים, מכיוון שבמי הכנרת קיים בפסח חשש חמץ, ואספקת המים לעיר ניזונה רק ממי בארות, שבהם לא קיים חשש זה.
מאס ותד
מאס ותד (בערבית: ماس وتد; נולדה ב-1980) היא דיאטנית קלינית ישראלית, מנכ"לית ובעלים של רשת מרפאות לתזונה קלינית ודיאטה הפונה לציבור של ערביי ישראל.
מאס ותד, בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, סיימה בנוסף קורס ניהול עסקים בבית הספר לניהול מייסודו של סטף ורטהיימר. החל משנת 2003 עוסקת ותד בתחום התזונה והדיאטה ומתמקדת בערביי ישראל. המרפאה הראשונה ברשת המרפאות נפתחה בכפר ג'ת שבמשולש, ונכון לשנת 2008 כוללת הרשת כ-20 מרפאות.
ותד הגתה שיטת תזונה המיועדת לסקטור הערבי בפרט ולאוכלי האוכל המזרחי בכלל. שיטת הטיפול המרכזית שלה בשם "דאוסאת" (دوسات), אשר פירושה בעברית "לעיסות". יתר על כן, ותד פועלת למען הגברת המודעות לנושא ההשמנה והמחלות הנגרמות כתוצאה מהשמנה בקרב הציבור הערבי בישראל. מדי שנה מקיימת ותד כנס מקצועי בנושא בריאות ותזונה. בשיעוריה משלבת ותד גם נושאים הקשורים לדת האסלאם.
לוותד טור שבועי בעיתונים "כל אל-ערב" ו"א-סינארה", מהנפוצים בשפה הערבית בארץ. כמו כן, היא מוציאה לאור כתב עת מקצועי בשם "דאוסאת", העוסק בתזונה נכונה ובריאות.
דיוסקורים
איזומלטולוז
איזומלטולוז (באנגלית: Isomaltulose) (שם כימי: 6-0-α-D-glucopyranosyl-D-fructose) (ידוע גם בשם המסחרי פלטינוז [Palatinose]) הוא דו-סוכר המורכב מפרוקטוז וגלוקוז, בעל קשר יציב יותר מהקשר הנמצא בסוכרוז ולכן קשה יותר לפירוק אנזימטי.
איזומלטולוז מופק מסלק סוכר ובעל מתיקות טבעית. בדומה לסוכרוז, איזומלטולוז עובר פירוק מלא במערכת העיכול ומספק ערך קלורי זהה של 4 קק"ל/גרם. עקב התפרקותו האטית (פי 5 יותר לאט) הוא מעניק אנרגיה זמינה ומתמשכת ברמת מתונה המספקת את הצרכים האנרגטיים והפיזיולוגים של גוף האדם, ובשל כך דוחה תחושת רעב.
איזומלטולוז ידידותי לשיניים, הודות לעמידותו בפני פירוק אנזימטי, אינו מתפרק על ידי החיידקים המצויים בחלל הפה, ולכן אינו גורם להתפתחות עששת.
אספקת אנרגיה אופטימלית היא נושא חשוב במחקר ובפיתוח מוצרים בהקשר הבריאותי- מניעת השמנה וביצועים גופניים וקוגניטיביים.