את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל ערך שלח ב-12 בפברואר 1992 במשחק ידידות נגד נבחרת חבר המדינות העצמאיות, בו הפסידה ישראל 1–2. בהמשך הקריירה שלו שיחק שלח משחקים רבים בנבחרת וב-15 באוגוסט 2001, בהתמודדות מול נבחרת ליטא, שבר את שיא ההופעות בנבחרת שהיה שייך עד אז למוטל'ה שפיגלר ולניר קלינגר. לאחר מכן שיחק שלח רק עוד משחק אחד בנבחרת, מול נבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות הגביע העולמי 2002. בסך הכל צבר שלח 85 הופעות במדי נבחרת ישראל המציבות אותו כיום במקום הרביעי, אחרי אריק בנדו, יוסי בניון ואלון חרזי.
קריירת האימון.
בינואר 2007 מונה שלח לעוזרו של מאמן מכבי נתניה דאז, ראובן עטר, אולם לאחר כ-4 חודשים בלבד, במאי 2007, פוטר מתפקידו. בעונת 2012/13 מונה למאמן קבוצת נערים א' של בית"ר טוברוק, בה שיחק באותה עת בנו טום.
חיים אישיים.
שלח הוא בנו של הכדורסלן והמאמן שמעון שלח. הוא היה נשוי לעדי שום, בתו של שחקן העבר והמאמן יצחק שום. אשתו הנוכחית היא הדוגמנית ויקי מקריאניס. בנו הוא הכדורגלן טום שלח.
לאחר פרישתו מכדורגל החל שלח לעסוק באדריכלות פנים.
המנון איי מרשל
פוראבר מרשל איילנדס או בעברית איי מרשל לעד הוא ההמנון הרשמי של מדינת איי מרשל. ההמנון נכתב על ידי הנשיא לשעבר של המדינה אמטה קבואה.
הגווארדיה השחורה
הגווארדיה השחורה - כל מה שאסור לדעת על שוד הקופה הציבורית הוא ספר מאת ירון זליכה, שהיה החשב הכללי במשרד האוצר בשנים 2003 עד 2007. הספר יצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2008.
רקע.
זליכה מונה על ידי שר האוצר, בנימין נתניהו. זליכה מתאר את נתניהו באורח חיובי ביותר, כמי שניצב לצידו ללא סייג, ותמך בו ללא היסוס במאבק בשחיתות.
הספר מוקדש למתקפה חריפה על השחיתויות שגילה זליכה, לפי דבריו, בניהול כספי המדינה. זליכה מצביע על מי שהיה שר האוצר ומאוחר יותר ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כמי שפעל נחרצות למען חבריו בעלי ההון, בניגוד לכללי המינהל התקין. במיוחד בא הדבר לידי ביטוי בפרשת המכרז להפרטת בנק לאומי, שבה, לפי זליכה, התנהג אולמרט כעושה דברה של קבוצת פרנק לואי, ופעל לשנות את כללי המכרז כך שיתאימו במיוחד עבורה, ובצורה שהייתה עלולה לעלות בהפסד מאות מיליוני שקלים לקופה הציבורית בישראל. אולמרט היה בקשרים חברתיים הדוקים עם פרנק לואי ועם אנשיו. זליכה מתאר כיצד תעתע באולמרט בניסיון למנוע ממנו להכשיל את המכרז. האשמותיו של זליכה הובילו לפתיחת חקירה פלילית נגד אולמרט, שתרמה בסופו של דבר, לצד פרשות אחרות, להחלטתו להתפטר מראשות הממשלה. נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר סתר כמה מהאשמותיו העובדתיות של זליכה ועל כן הוא מואשם על ידיו כאילו שיקר בחקירת משטרה. גם את היועץ המשפטי מני מזוז, ובפרט את אחותו, ימימה מזוז, היועצת המשפטית של משרד האוצר, מאשים זליכה ברפיון ידיים מול השחיתות ובניגוד אינטרסים.
האשמה חמורה במיוחד מפנה זליכה לשר בנימין בן אליעזר, שאמר לזליכה, בעקבות האשמותיו נגד אולמרט: "אם תעז להפליל את ראש הממשלה, אתה עלול לגמור עם עשרה כדורים בגב. אני מזהיר אותך. שלא תעז להפליל את ראש הממשלה" (עמ' 300).
זליכה מתאר שחיתות ובזבזנות ששררו במגזר הציבורי, בין השאר נמנעה המדינה מלחייב במס הכנסה הטבות שכר גדולות לעובדים במגזר הציבורי, כך שהעובדים קיבלו סכום גדול מהמגיע להם, עד שהדבר תוקן בידי זליכה. המדינה דחתה תשלום חובות לספקים, עד כדי העמדתם בסכנה של פשיטת רגל. זליכה מספר שביטל נוהג זה.
זליכה פעל לשינוי אופן הדיווח החשבונאי של המדינה, כך שיעמוד בתקנים בינלאומיים. החשב הכללי הקודם, ניר גלעד, יעץ לו שלא להתעסק בעניינים שעלותם קטנה מ-20 מיליון ש"ח מפאת חוסר זמן, המלצה שמוצגת בידי זליכה כסמל להשלמה עם בזבזנות של כספי ציבור. ניר גלעד מותקף גם על פרשת מכירת בתי הזיקוק, שבה גילה יחס נדיב במידה בלתי סבירה כלפי סמי עופר ואחיו יולי עופר, מכירה שזמן מה לאחריה מונה גלעד למנכ"ל החברה לישראל של האחים עופר.
זליכה מציין שספג ביקורת ולעג בעיתון "גלובס", ומייחס זאת להתעקשותו שבעלי "גלובס", אליעזר פישמן, לא ייהנה מתנאים בלתי שוויוניים בעניין חובות חברות הכבלים.
הארי הרלו
חוויית היינקן
חוויית היינקן (Heineken Experience) הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של מבשלת הבירה היינקן. המוזיאון ממוקם באמסטרדם שבהולנד, בבניין אשר שימש את מבשלת הבירה בין השנים 1867–1988, והיה המבשלה הראשונה של החברה.
המוזיאון הוקם בשנת 1991 ומציג את ההיסטוריה של המבשלה, את דרכי הבשלת הבירה, וכן פועלים במקום שני ברים. המוזיאון מהווה חלק מהמסלול האירופי למורשת תעשייתית.
בשנת 2009 שופץ המוזיאון, ועודכנו רוב תכניו ותחנותיו.
בית אנה פרנק
בית אנה פרנק (בהולנדית: Anne Frank Huis) הוא מוזיאון הממוקם על גדת הפרינסנחראכט ("תעלת הנסיך") באמסטרדם שבהולנד, המוקדש לזכרה של אנה פרנק ולהנצחת השואה. אנה פרנק ומשפחתה הסתתרו בחלקו האחורי של הבניין במהלך מלחמת העולם השנייה עד שהוסגרו לידי הנאצים והובלו למחנות ריכוז. כל בני המשפחה למעט אבי המשפחה נרצחו בשואה. בעת שהותה במבנה כתבה אנה את יומנה, שהתגלה ופורסם לאחר תום המלחמה. המוזיאון נפתח ב-3 במאי 1960. בשנת 2007 ביקרו במוזיאון למעלה ממיליון מבקרים.
היסטוריה.
המבנה.
המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנת 1635 על ידי דירק ואן דלפט (Dirk van Delft). חלקו הקדמי של המבנה, הפונה לתעלה, נבנה מחדש בשנת 1739; במסגרת השיפוץ נהרס החלק האחורי של המבנה, ונבנה המבנה האחורי הקיים עד ימינו. במקורו היה המבנה בית מגורים פרטי, ובהמשך הפך למבנה עסק שבו אוחסנו סחורות. בחזית היו דלתות רחבות אשר אפשרו הכנסת סוסים לאורווה אשר מוקמה בקומה הראשונה. בראשית המאה ה-20 שימש המבנה כבית חרושת לייצור כלי בית, ובשנת 1930 שימש כמפעל לייצור חלקי פסנתרים. המפעל פינה את המבנה בשנת 1939. ב-1 בדצמבר 1940, אביה של אנה, אוטו פרנק, העביר אל המבנה את משרדי החברה בה עבד. בקומה התחתונה אוחסנו הסחורות הארוזות, ובמרכז הקומה היו מטחנות התבלינים. בקומה הראשונה היו משרדי עובדי החברה, ובחלקו האחורי של המבנה נמצאה אחת משתי קומות המסתור, אשר הכניסה אליו הייתה מאחורי ארון תיוק במשרדים הממוקמים בקומה השלישית.
לאחר שנתפסה משפחת פרנק, רכוש המבנה הולאם על ידי הממשלה הגרמנית ונשלח לגרמניה. בפ ווסקאול ומיפ חיס אשר סייעו להחביא את משפחת פרנק, החביאו חלק מחפציהם האישיים ובהם יומנה של אנה פרנק.
המוזיאון.
זמן קצר לאחר פרסום הספר, בשנת 1947, החלו רבים לבוא לבניין ולבקר באתר המסתור. בשנת 1955, המבנה והמבנים הסובבים אותו נמכרו ליזם, שהחליט להרוס את כל גוש הבניינים, בו ממוקם המבנה, על מנת להקים במקום מפעל. החלטה זו הביאה למחאה ציבורית רבה. העיתון "Het Vrije Volk" קרא ב-23 בנובמבר 1955 להפוך את המבנה למבנה לשימור, ומפגינים התייצבו מדי יום מול המבנה ומנעו בגופם את הריסתו.
ב-3 במאי 1957 הקימו אוטו פרנק ויוהנס קליימן את קרן אנה פרנק שמטרתה לאסוף כסף על מנת לרכוש את המבנה ולשמרו. באוקטובר באותה שנה, בשל הלחץ הציבורי וחרם צרכנים, החליטה החברה אשר בבעלותה המבנה לתרום אותו לקרן. בכספי הקרן נרכש המבנה הסמוך על מנת להקים מבנה כניסה למוזיאון. יתר מבני גוש הבניינים נהרסו כמתוכנן. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1960. כ-9,000 מבקרים ביקרו במוזיאון בשנת קיומו הראשונה, וכעבור עשור ביקרו במוזיאון כ-20,000 מבקרים מדי שנה. המבנה שופץ על מנת להתאימו למספר המבקרים ההולך וגדל בשנת 1970 ובשנית בשנת 1999.
ב-28 בספטמבר 1999, בתום השיפוץ השני, נחנך המוזיאון בנוכחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד, ונכון לשנת 2007 ביקרו בו למעלה ממיליון מבקרים.
המוזיאון מציג את המבנה המקורי המשוחזר, לרבות חדרי המחבוא, וכן תערוכה בנושא השואה ובנושא סובלנות. עוד מוצגים תרגומים שונים של יומנה של אנה פרנק, וכן פרס האוסקר בו זכתה שלי וינטרס על תפקידה כפטרונלה ואן דאן בסרט "יומנה של אנה פרנק".
יהודה יערי
יהודה יערי (23 בנובמבר 1900 - 6 בנובמבר 1982) היה סופר, מחזאי ומתרגם ישראלי, מאנשי העלייה השלישית.
חייו.
יהודה נולד לחיים יוסף ופסיה צירל ואלד בשנת 1900 בטרנוב שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. משפחתו הייתה יהודית מסורתית, והוא אחיו הצעיר של אברהם יערי. בנעוריו הצטרף לתנועת "השומר", שהפכה ב-1916 ל"השומר הצעיר". לאחר מלחמת העולם הראשונה ביקש לעלות עם חבריו לתנועה לארץ ישראל, ולשם כך היה עליהן לחצות גבולות בדרכים לא חוקיות, מחשש שיהיה עליהם להתגייס לצבא אם יפנו לקבל אישורים רשמיים. את דרכם עשו ברגל דרך הרי הקרפטים עד לברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שם הצהירו במרמה כי הם פליטי ארץ ישראל שהוגלו על ידי השלטון הטורקי, ובקשו לחזור ארצה, ובזכות זה קיבלו את האישורים הדרושים מהשגרירות הבריטית בפראג. לשם העמדת הפנים שהוא יליד הארץ, שינה את שם משפחתו ליערי. על סיפון האוניה לארץ ישראל פגש את א.ד. גורדון, ששב ארצה מכינוס הפועל הצעיר וצעירי ציון בפראג, ולימים סיפר שפגישה זו השפיעה עליו עמוקות.