בין הנוסעים נמצא ריצ'רד ריד, מוסלמי קיצוני בריטי. חקירת שירותי מודיעין מערביים לאחר האירוע העלתה שהוא היה פעיל בארגון אל-קאעידה ושהה באפגניסטן בשנת 1998. בסוליות נעליו החלולות הוטמנו 280 גרם של חומרי נפץ מסוג טריאצטון ו-PETN - כמות המספיקה כדי להבקיע חור בדופן מטוס. הוא ביקש לעלות יום קודם לכן על טיסה באותו קו והדבר נאסר עליו.
בעת שהמטוס נמצא מעל האוקיינוס האטלנטי התלוננו נוסעים על ריח של עשן בתא. אחת הדיילות ניגשה לבדוק את התלונה ומצאה את ריד יושב לבדו במושב ליד חלון ומנסה להדליק מצית. היא הזהירה אותו שהעישון בטיסה אסור והוא הבטיח להפסיק. מספר דקות לאחר מכן הבחינה הדיילת בריד גוהר במושבו וניסתה לברר מה מעשיו. אז היא ראתה בחיקו נעל כשפתיל משתלשל ממנה וגפרור דולק בידו. אחר כך התברר שהוא לא הצליח להדליק את הפתיל כיוון שזה נרטב מזיעה מכף רגלו. הדיילת ניסתה לתפוס בו אך הוא הדף אותה והכה דיילת אחרת שחשה לעזרתה. בהלה השתררה במטוס. בעזרתם של מספר נוסעים הוכנע ריד ונכבל באמצעים מאולתרים. רופא שהיה במטוס הזריק לו סם הרדמה שנמצא בערכה הרפואית במטוס.
הטיסה הופנתה לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי לוגן שבבוסטון. המשך הטיסה היה מתוח שכן היה חשש שעל המטוס נמצאים מחבלים נוספים, שינסו לפעול. שני מטוסי קרב ליוו את המטוס לנחיתה. שוטרים מיחידת לוחמה בטרור עלו למטוס ועצרו את ריד והמטוס פונה מיושביו. בבדיקת נעליו של ריד נמצאו בהן חומרי הנפץ.
לאחר התקרית.
ריד נשפט בארצות הברית וב-2003 הורשע ונדון למאסר עולם.
האירוע הביא לשינוי בנוהלי הבידוק הביטחוני בנמלי התעופה בארצות הברית ועוד בנוגע להגבלות הכנסת נוזלים למטוס.
ב-25 בדצמבר 2009 ניסה מחבל אסלאמי ממוצא ניגרי להפיל מטוס נוסעים בשמי ארצות הברית (טיסה 253 של נורת'ווסט איירליינס) באמצעות הפעלת חומר נפץ שהוטמן בבד תחתוניו. נוסע הבחין בו בעת שניסה להצית את המטען והפיגוע נמנע.
אשר צבי מאוסטרוה
חוק התקשורת (בזק ושידורים)
חוק התקשורת (בֶּזֶק ושידורים), התשמ"ב-1982, הוא חוק שנועד להסדיר את פעילות תחום התקשורת בישראל. החוק אושר ב-28 ביולי 1982 ועודכן מאז מספר רב של פעמים.
עד שנת 2002 נקרא החוק "חוק הבזק", בשנה זו שונה שם החוק ל"חוק התקשורת (בזק ושידורים).
החוק מסדיר את אופן הפעולה של חברות בעלות רישיון לשירותי תקשורת (חברות סלולר, ספקיות אינטרנט, חברות תשתית קווית) וכן חברות בעלות רישיון שידור (חברות כבלים ולוויין).
עיקרי החוק.
רישיון לשירותי תקשורת.
למרות זאת הסעיף עדיין קיים בחוק נכון ל-2015.
הוראות ביטחון.
במקרים בסעיף 13 ו-13א רשאי שר התקשורת או נציג מערכת הביטחון בהתאמה, להורות לבעל הרישיון על ביצוע פעולות הכרחיות לצורך שמירה על ביטחון המדינה או המשך אספקה סדירה של שירותי תקשורת:
גם במקרה זה בעל הרישיון פטור מאחריות פלילית או אזרחית לכל מעשה שביצע תחת סעיף זה, למעט נזק הנובע מפעולה מכוונת או מרשלנות חמורה של בעל הרישיון.
הפצת פרסומות (דואר זבל).
לאחר הליכים משפטים והליכי חקיקה ארוכיםבמאי 2008 אושר תיקון סעיף 30א (שיגור דבר פרסומת באמצעות מיתקן בזק), הסעיף קובע שאין לשלוח דבר פרסומת (שהגדרתו בחוק: "מסר המופץ באופן מסחרי, שמטרתו לעודד רכישת מוצר או שירות או לעודד הוצאת כספים בדרך אחרת") באמצעות פקס, דואר אלקטרוני, מערכת חיוג אוטומטי או SMS, אלא אם כן הנמען הסכים לכך מראש בכתב או בשיחה מוקלטת. בתיקון נוסף, שתוקפו מאוגוסט 2016, הוטלה הגבלה זו גם על משלוח בקשת תרומה ותעמולה (למעט תעמולה פוליטית ובקשת תרומה למסע בחירות).
על פי הסעיף בית המשפט יכול לפסוק פיצוי של עד 1,000 ש"ח, ללא הוכחת נזק, לכל הודעת דואר זבל שנשלחה למנוי. תובעים רבים זכו בסכומי כסף שונים, במספר בתי משפט, כפיצוי לפי חוק זה.
בנוסף, התיקון הוסיף את פרט 12 לתוספת השנייה לחוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006, המאפשר להגיש תובענות ייצוגיות בגין הפרת הוראות סעיף 30א לחוק התקשורת.
הטרדה.
סעיף 30 קובע שהטרדה באמצעות מתקן תקשורת (כגון סלולר, מחשב וכו'), "באופן שיש בו כדי לפגוע, להפחיד, להטריד, ליצור חרדה או להרגיז שלא כדין, דינו – מאסר שלוש שנים."
אירנה קלפפיש
אירנה קלפפיש (בפולנית: Irena Klepfisz; נולדה ב-17 באפריל 1941) היא מסאית, משוררת ואקדמאית יהודיה-אמריקאית ממוצא פולני.
ביוגרפיה.
קלפפיש נולדה בגטו ורשה ב-17 באפריל 1941 למיכאל קלפפיש, פעיל "הבונד" ואיש הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה, ולרוז'ה פרצ'יקוף.
ב-1943, זמן קצר לפני המרד, אביה הבריח אותה, את אמה ואת דודתה מן הגטו, ושיכן את שלושתן בביתה של מריה סביצקה, פולניה נוצרייה ופעילת הז'גוטה, בביתה שרדו שלושתן את שארית המלחמה.
אביה השתתף כלוחם ב"מרד גטו ורשה", ונהרג ביום השני של הלחימה.
בסיום המלחמה, עברה עם אמה ללודז', ב-1946 היגרו השתיים לשוודיה, וב-1949 לארצות הברית.
קלפפיש למדה יידיש בסיטי קולג' של ניו יורק אצל הבלשן היהודי מקס ויינרייך, וסיימה תואר ראשון בהצטיינות ביידיש ואנגלית.
ב-1963 סיימה תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת שיקגו, וב-1970 קיבלה תואר דוקטור באנגלית. כיום היא משמשת כפרופסורית חברה במחלקה ללימודי נשים, מגדר ומיניות בברנרד קולג', מכללה פרטית למדעי הרוח המיועדת לנשים מייסודה של מוד נייתן, שמזוהה עם אוניברסיטת קולומביה.
קלפפיש החלה לפרסם שירים פרי כתיבתה ב-1971. היא הייתה עורכת מייסדת של המגזין "תנאים" (באנגלית: Conditions), מגזין פמיניסטי ששם דגש על כתיבה של לסביות. בנוסף, הייתה עורכת-שותפה של "השבט של דינה: אנתולוגיית נשים יהודיות" (באנגלית: Tribe of Dina: A Jewish Women's Anthology). כמו כן, תרמה מכתיבתה למגזין היהודי-פמיניסטי "גשרים".
היא הקדישה את עצמה לשמירה על שפת היידיש ועל היידישקייט בחיים. אחת מיצירותיה הידועות, שכותרתה "באַשערט" (בעברית: גורל), משלבת שירה ופרוזה, זיכרון ודמיון, חלום ומציאות כדי לתאר אירועים מרכזיים בחייה. היצירה לוקחת את הקוראים מפולין בתקופת מלחמת העולם השנייה לדרום שיקגו ב-1964 ולברוקלין ב-1971. קטעים 1 עד 4 של היצירה כתובים בבלוקים של פרוזה, וקלפפיש רואה בהם "שירי פרוזה". "1 - פולין: אמא שלי הולכת לאורך הכביש", מתאר את פולין שסועת המלחמה כפי שחוו אותה אירנה ואמה. בקטע זה היא כותבת:
קלפפיש כותבת בבהירות על רגעי האסון שהתרחשו בחייה בגיל צעיר מאוד, מה שמביא את הקורא לתוך עולמה.
קלפפיש מזדהה כמשוררת יהודיה, לסבית ופמיניסטית, ומתוקף כך היא הייתה ועודנה פעילה פוליטית בשלוש הקהילות.
בספרה "חלומות של "Insomniac" (אדם הסובל מנדודי שינה): מסות, נאומים והטפות יהודיים פמיניסטיים" היא מתארת את הפלישה הישראלית ללבנון ב-1982 במסגרת "מלחמת לבנון הראשונה" כאירוע שעורר אותה לאקטיביזם פוליטי בהקשר הישראלי-פלסטיני.
באפריל 1988 הקימה יחד עם חברותיה קלייר קינברג וגרייסי פיילי את "ועדת הנשים היהודיות לסיום הכיבוש של הגדה המערבית ורצועת עזה" (באנגלית: "The Jewish Women's Committee to End the Occupation of the West Bank and Gaza", הארגון קיים משמרות מחאה מול משרדי ארגונים יהודיים אמריקאיים גדולים במטרה להראות שאין תמיכת פה אחד של הקהילה היהודית האמריקנית במדיניותה של מדינת ישראל בגדה המערבית ורצועת עזה. הארגון יצר קשרים עם "ברית הנשים נגד הכיבוש" בישראל ועם "נשים בשחור".
כמו כן, הייתה חברת "די וילדע חייעס" (בעברית: "חיות הפרא"), ארגון יהודי-לסבי-פמיניסטי, שאדריאן ריץ' הייתה בין חברותיו, ועסק בסוגיות פמיניסטיות וקוויריות "מובהקות", לצד עיסוק בסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת מבט פמיניסטית-קווירית-יהודית.
כמו כן, בכתיבתה ובפעילותה הפוליטית היא שומרת נאמנות לערכי תנועת "הבונד" ולסוציאליזם.
ב-2014 נמנתה על קבוצה בת יותר מ-350 ניצולי שואה יהודים ובני משפחותיהם מרחבי העולם שחתמו על עצומה אותה פרסמו ב"ניו יורק טיימס" בזמן "מבצע צוק איתן", ובה גינו בחריפות את ישראל על מעשיה במלחמה בזו הלשון:
שבע האחיות (מוסקבה)
שבע האחיות הם שבעה גורדי שחקים במוסקבה, רוסיה, שעוצבו בסגנון קלסיציזם סטליניסטי. השם "שבע אחיות" אינו משמש את תושבי מוסקבה, ושם מכונים המבנים סטאלינסקייה ויסוטקי (ברוסית: Сталинские высотки – "גורדי השחקים של סטלין") ובקיצור ויסוטקי.
גורדי השחקים נבנו בין השנים 1947–1953, בסגנון אדריכלי משולב של בארוק רוסי וסגנון גותי (התחייה הגותית). המבנים מדורגים ויוצרים צורה המאפיינת את "סגנון עוגות החתונה", שאפיין מספר גורדי שחקים בניו יורק ובאירופה. המבנים נבנו ביוזמת סטלין ברחבי מוסקבה, במרחק רב יחסית זה מזה.
שבעת המבנים הם:
שני גורדי שחקים נוספים שתוכננו בסגנון דומה ולא נבנו מעולם הם: בניין האדמיניסטרציה זריאדי וארמון הסובייטים.
בהשפעת שבע האחיות במוסקבה הוקמו ברחבי ברית המועצות בשנות ה-50 של המאה ה-20 מספר מבנים דומים, בהם ארמון התרבות והמדע בוורשה שבפולין, בית העיתונות החופשית בבוקרשט שברומניה, מלון דרוזבה בפראג שבצ'כוסלובקיה (כיום מלון אינטרנשיונל פראג), והאקדמיה הלטבית למדעים בריגה שבלטביה.
שבע האחיות של סטלין
אבימי בר אבהו
חלפניו
חלפניו (בספרדית: jalapeño) הוא זן של פלפלת צ'ילי בגודל בינוני בעלת טעם אופייני.
החלפיניו קרוי על שם חלפה, בירת מדינת וראקרוס שבמקסיקו, בסביבתה בוית. כיום מוקצים כ-160 קילומטרים רבועים במקסיקו לגידולו. אזורים נוספים שבהם מוקצים שטחים גדולים לגידול חלפניו הם ניו מקסיקו וטקסס שבארצות הברית.