אוּרי דרומי (נולד ב-1946) הוא עיתונאי ונווט ישראלי. שימש כעורך בטאון חיל האוויר, עורך הוצאת מערכות, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, כתב ב"הארץ" ויושב ראש הוועד המנהל של תיאטרון "מיקרו".
ביוגרפיה.
דרומי נולד וגדל בפרדס חנה. בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, התגייס לצה"ל בשנת 1964 כעתודאי לכימיה ואמור היה ללמוד במסלול עתודה בטכניון, אולם במהלך הטירונות נשלח לקורס טיס, שאליו התקבל טרם גיוסו.
דרומי סיים את קורס הטיס בנובמבר 1966 במגמת נווטים כחניך מצטיין ושירת בחיל האוויר כנווט עד פרישתו בשנת 1989 בדרגת אלוף-משנה והמשיך לטוס במילואים עד שנת 2003.
במקביל לטיסה שימש כקצין חינוך של חיל האוויר, עורך בטאון חיל האוויר ועורך ראשי של "מערכות", בית ההוצאה לאור של צה"ל.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ולמד במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
שירותו בחיל האוויר.
אחרי סיום קורס הטיס, שובץ דרומי בטייסת הפילים, שם שירת במשך כ-37 שנים. דרומי שירת כנווט במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
הוא הוסמך להיות נווט מבצעי בחודש מרץ 1967, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים. לאחר מכן מילא דרומי תפקידים שונים בחיל האוויר: מפקד גף נווטים בטייסת הפילים, סגן מפקד טייסת תעופה בבסיס חיל האוויר לוד, ראש ענף חינוך, עורך בטאון חיל האוויר ומפקד הוצאת מערכות של צה"ל. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר השירות הצבאי.
בשנת 1989 יצא דרומי לשליחות בלוס אנג'לס כנציג הסברה של ההסתדרות הציונית בצפון אמריקה.
בשנת 1992 מונה על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, לתפקיד מנהל לשכת העיתונות הממשלתית. לאחר רצח רבין, ארגן את סידורי העיתונות לקראת ההלוויה. דרומי שימש מנהל לע"מ עד לשנת 1996.
בתום עבודתו בלשכת העיתונות הממשלתית, הצטרף דרומי למכון הישראלי לדמוקרטיה, שם הקים את מחלקת הפרסומים ושימש כמנהל הקשרים הבינלאומיים של המכון.
בשנת 2007 התמנה כמנכ"ל משכנות שאננים וארגן פסטיבלי סופרים בינלאומיים. ב-2013 הקים את מועדון העיתונאים ירושלים - (Jerusalem Press Club (JPC - ארגון במשכנות שאננים בירושלים, שמטרתו לספק לכתבים זרים גישה למקבלי החלטות ומומחים ישראלים, תוכן תקשורתי ועוד.
דרומי כותב ב"הארץ" ביקורות ספרים ובשנים 2001 עד 2012 היה בעל טור שבועי בשם "אחרי מות", שאותו יסד ושבו כתב נקרולוגים (ביוגרפיות קצרות) על אישים שנפטרו לאחרונה. נמנה גם עם כותבי החידה השבועית "מי היה האיש שהיה". כמו כן, יש לו טור קבוע על ישראל במיאמי הרלד.
כתב את הספרים: "טיסה קרבית" - סיפורים ועלילות בשחקים (איורים: מיקי עמית), את הרומן "התחייבות", ושני קובצי סיפורי מלחמה: "מלחמות גדולות, סיפורים קטנים" ו"ערפל הקרב: מלחמת העולם השנייה שלא הכרתם" (איורים מיקי עמית). כן תרגם והוציא לאור את הספרים "סגן באלג'יריה" ו"מלחמת אלג'יריה", וערך את הספר "הטרגדיה האלג'יראית". בשנת 2019 הוציא ספר זיכרונות, "מכיסא הנווט: פרקי חיים בארץ סוערת," בהוצאה עצמית.
חיים אישיים.
דרומי גר בירושלים. הוא נשוי לדוקטור דליה דרומי, לשעבר מנכ"לית עמותת "במקום". לזוג שלושה ילדים.
רוב קמאן
סרן קאם
סרן קאם (בדנית: Søren Kam; 2 בנובמבר 1921 - 23 במרץ 2015) נולד בקופנהגן, היה חבר בוואפן אס-אס, מתנדב דני אשר שירת כסגן (Obersturmführer) בדיוויזיית האס אס החמישית ("ויקינג") במהלך מלחמת העולם השנייה. קאם היה חבר ב-DNSAP, המפלגה הדנית הנאצית.
עוד במהלך מלחמת העולם השנייה, הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל, שהוענק במהלך המלחמה כהכרה במעשה גבורה או הצטיינות בפיקוד קרבי. בשנת 1956 התאזרח במערב גרמניה תחת זהות בדויה.
ביוגרפיה.
בשנת 1941, התנדב קאם בן העשרים ואחת לוואפן אס אס. במהלך השנים 1941–1945 שירת בדיוויזיית האס אס החמישית במלחמה נגד ברית המועצות בחזית המזרחית, שם קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל, הדרגה הראשונה והשנייה של צלב הברזל, אות הסער של חיל הרגלים, Nahkampfspange ואות הפציעה. דרגתו האחרונה באס-אס כאוברשארפיהרר, מקבילה לדרגת סגן בצבא.
קאם חזר לדנמרק בקיץ 1943, לאחר הקמת "גיס שלבורג" האחראי למעשי טרור שכוונו כנגד הדנים ופעולות נקם.
ב-30 בחודש אוגוסט 1943, נקשר קאם ביחד עם שני חברים נוספים בוואפן אס אס, קנוד פלמינג הלווג לארסן וירגן ואלדמאר ביטש לרצח העיתונאי האנטי נאצי קארל הנריק קלמנסן, בלינגבי שליד קופנהגן. פעולה זו הייתה חלק מ"טיהור" שהנהיגו הכובשים הגרמנים, ומשתפי הפעולה – במסגרת זו נרצחו בסתיו 1943 לפחות 125 אנשים.
השתתפותו בשואה.
ב-7 בפברואר 2007 נחשף שיתוף הפעולה של קאם בלכידת יהודים ממוצא דני. באוגוסט 1943, קאם השתתף כחייל וואפן אס אס בגנבת רשימות של שמות וכתובות חברי הקהילה היהודית בדנמרק, הוא ווידא שהמשטרה הגרמנית תוכל לרשום את חברי הקהילה במלואם לפני שמבצע המעצר התחיל. אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל אמר בעקבות זאת, כי דנמרק חייבת לחזור על דרישת הסגרתו של קאם.
בזמן המצוד אחר יהודי דנמרק, רוב הקהילה היהודית הועברה בבטחה לשוודיה (הצלת יהודי דנמרק), אולם 481 יהודים נעצרו והועברו למחנה הריכוז טרזין, שם כ-54 מהם מצאו את מותם.
אחרי 1945.
בעוד הלווג לארסן הורשע ב-1946 והוצא להורג, קאם וביטש נעלמו. קאם היגר לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בה חי תחת שם בדוי וב-1956 קיבל אזרחות גרמנית.
כדי לחרוץ את דינו, דרשו הרשויות הדניות את הסגרתו של קאם מספר פעמים. בשנת 1968, יזם התובע הכללי במינכן חקירה נגד קאם. קאם לא הכחיש כי ירה לעברו קלמנסן, אך התעקש על כך שהלווג לארסן היה היורה הראשון ואילו הוא פעל רק מתוך "מחויבות וסולידריות", לאחר שקלמנסן כבר שכב מת על הקרקע. ב-1971, הופסק ההליך המשפטי עקב מחסור בראיות. קאם עבד כמנהל מכירות של מבשלת שיכר בקמפטן, בבוואריה, שם התגורר עד מותו ב-2015.
מאמצי הסגרתו לאחר 1995.
בשנת 1995, עלה שמו של קאם לכותרות כאשר השתתף בטקס האולריכסברג לזכרם של ותיקי הוואפן אס אס. הטקס התקיים בקרינתיה, ובין משתתפיו הקבועים נמנו גם ירג היידר וגודרון בורוויץ (בתו של היינריך הימלר). בטקס צולם קאם, וכאשר שודר הסרט בדו"ח ה-ARD, הוא זוהה בידי הקהל הדני.
ב-1997 התפרסה הנתיחה שלאחר המוות של קלמנסן בשנית. תוצאות הנתיחה הצביעו על שמונה כדורים שנורו בנרצח כמעט בו זמנית, בזמן שזה עומד זקוף. ב-3 בחודש אוגוסט 1998, קם "תיקן" את דבריו, כאשר הודה שקלמנסן נורה בעודו עומד, אך עמד על כך שהיווה רק כסיוע חירום.
ב-4 בחודש פברואר 2007, סירבה גרמניה להסגירו לדנמרק, לאחר שבית המשפט בגרמניה טען שקלמנסן נהרג ולא נרצח. קאם הודה שלקח חלק בחטיפת קלמנסן, ובהרג שלו אך תיאר את המקרה כתאונה.
כשנה לאחר מכן, רשת ה-BBC שידרה תוכנית רדיו תחת הכותרת: "הדני הנאצי", אשר תיארה את קאם כאחד מפושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר בעולם (דאז במקום השמיני, כיום במקום החמישי). הכתב אשר ניסה להשיג ראיון מוקלט עם קאם, הצליח להקליט אותו מצהיר באנגלית: "אני אדם טוב, אף פעם לא עשיתי שום דבר רע". אף על פי כן, לפי דיילי טלגרף, קאם השתתף דרך קבע בעצרות של אנשי אס אס, וקשר קשרים קרובים עם גודרון בורוויץ כמו כן גם עם הארגון שבראשו היא עומדת, "עזרה שקטה" שנועד לסייע, להגן ולמנוע הסגרת מבוקשים נאצים.
פרחיה בק
פרחִיה בֶּק (Pirhiya Beck; 11 במרץ 1931 – 28 באוגוסט 1998) הייתה חוקרת אמנות קדומה ופרופסור בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
בק נולדה ב-11 במרץ 1931 בסוקל שבפולין וגדלה בטרטקוב (Tartakow). בגיל ארבע הגיעה עם אמה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים עלה גם אביה והמשפחה התיישבה בהרצליה. פרחיה למדה בבית ספר יסודי בהרצליה ובתיכון חדש בתל אביב. עם סיום התיכון שירתה כחצי שנה בשירות לאומי בקיבוץ ארז. אחר כך למדה בסמינר גורדון להוראה בחיפה. בהמשך למדה לתואר שני בלימודי מקרא וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולפרנסתה עסקה בהוראת עברית במעברת הר טוב שליד בית שמש.
בשנת 1955 נטלה חלק בחפירות השניות שנערכו בחצור. בין השנים 1958–1960 השתתפה עם עוזה זבולון ורות עמירן בכתיבת הספר "הקראמיקה הקדומה של ארץ-ישראל" (יצא בהוצאת מוסד ביאליק). בשנת 1961 השתתפה בחפירה הראשונה שנערכה בערד. בין השנים 1962–1963 עבדה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
בשנת 1963 החלה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטת שיקגו, אולם נאלצה להפסיק את לימודיה בעקבות מחלה. שנה לאחר מכן המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה אצל אדית פורדה (Edith Porada), היסטוריונית ידועה של אמנות המזרח הקדום. בשנת 1967 סיימה שם את הדוקטורט, שכותרתו הייתה "Problems in the Glyptic Art of Palestine". עם חזרתה ארצה החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-70 השתתפה בחפירות תל אפק (אנטיפטריס), במתחם לביאה (ח'רבת לַוִיֶה) וב"פרויקט ארץ גשור", מיזם ארכאולוגי שנערך בראשותו של הארכאולוג משה כוכבי, מטעם אוניברסיטת תל אביב, ששם לו למטרה לחקור את ארץ ממלכת גשור בחמישה אתרים מרכזיים מתקופות הברונזה והברזל (מתחם לביאה, גלגל רפאים, תל הדר, תל עין גב ותל סורג).
בין השנים 1985–1989 שימשה כראש החוג לארכאולוגיה. בשנת 1991 הוענק לה פרס שימל על תרומתה לארכאולוגיה.
הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה
הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה היא עמותה ישראלית הפועלת למען עליית שארית הפלשמורה מאתיופיה לישראל. נשיא העמותה היה השופט בדימוס מאיר שמגר. מרכז הוועד הוא הרב מנחם ולדמן.