ב-17 באפריל 2009 מונתה קלארק להיות מנהלת תוכנית הפיתוח של האו"ם והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה. היא משמשת גם כיושבת הראש של קבוצת הפיתוח של האו"ם, ועדה של ראשי כל תוכניות הפיתוח של האו"ם. קלארק קיבלה תמיכה חזקה למועמדותה לתפקיד מממשלת ניו זילנד, יחד עם ממשלות אוסטרליה, מדינות אוקיאניה וראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון. כמו כן היא קיבלה את תמיכתן של חמש מדינות במועצת התוכנית (איראן, האיטי, סרביה, הולנד וטנזניה) ובחירתה אושרה בהצבעה פה אחד של העצרת הכללית שהתקיימה ב-31 במרץ. היא הושבעה לתפקידה על ידי מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון ב-27 באפריל 2009. בעקבות מינויה לתפקיד זה מיקם המגזין פורבס את קלארק במקום ה-23 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר בעולם.
בראיון שהעניקה קלארק לרשת התקשורת 3 News במרץ 2012, היא אמרה כי היא שואפת להאריך את כהונתה בתפקיד בעוד ארבע שנים.
בינואר 2014, בראיון שהעניקה לעיתון הגרדיאן, הועלתה האפשרות שקלארק תרוץ לתפקיד מזכ"ל האו"ם לאחר סיום כהונתו של באן קי-מון ב-2016. קלארק לא אישרה זאת, אך אמרה: "זה יהיה מעניין אם לאו"ם תהיה מזכ"לית ראשונה. הארגון נראה כמו המבצר הגברי האחרון". באותו ראיון היא גם אמרה: "אם תהיה תמיכה מספקת בסגנון המנהיגות שלי, אהיה מעוניינת". בתגובה אמר ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, שממשלתו תתמוך בבחירה כזו, אך הוא הזהיר שקלארק עלולה להיתקל בקשיים כדי להשיג את התפקיד.
בפברואר 2015 ביקרה קלארק בגינאה, ליבריה וסיירה לאון כדי להביע סולידריות עם כל אלה הפועלים לעצירת התפשטות מגפת האבולה.
את תפקידה כמנהלת סיימה ב-19 באפריל 2017. מחליפה בתפקיד הוא אכים שטייניר.
רון קרטר
רונלד לוין "רון" קרטר באנגלית: Ronald Levin "Ron" Carter; נולד ב-4 במאי 1937) הוא קונטרבסיסט וצ'לן המנגן בעיקר ג'אז. הוא התפרסם בשנות ה-60, כאשר ניגן עם החמישייה הגדולה השנייה של מיילס דייוויס, מאז השתתף בהקלטת מאות תקליטים ופעיל עד ימינו.
חייו.
קרטר נולד בעיר פרנדייל שבמדינת מישיגן בארצות הברית, הוא התחיל לנגן על צ'לו כשהיה בן 10, אולם כשעבר עם משפחתו לדטרויט נתקל בבעיות הנובעות מסטריאוטיפים גזעניים בנוגע לנגינה בצ'לו, ולכן החל לנגן על קונטרבס. קרטר עבר לניו יורק, שם עבד עם אריק דולפי, ת'לוניוס מונק, בובי טימונס ואחרים, ואף למד ב-Manhattan School of Music. ב-1963 הצטרף לחמישייה של מיילס דייוויס, פרט לויין שורטר בסקסופון בחטיבת הקצב ניגנו עם קרטר הרבי הנקוק וטוני ויליאמס, שלושת אלה יצרו חטיבת קצב אגדית בתחום הפרי ג'אז.
רבים טוענים כי קרטר הוא למעשה הבסיסט המוקלט ביותר בז'אנר הג'אז ומעריכים כי השתתף בכ-2,220 הקלטות.
ויליאם בלקסטון
סר ויליאם בלקסטון (באנגלית: William Blackstone; 10 ביולי 1723 -14 בפברואר 1780), משפטן אנגלי, המפורסם בעיקר בזכות ספרו "פירושים על דיני אנגליה".
חייו.
בלקסטון נולד ב־1723 בלונדון שבאנגליה. בשנת 1746 סיים את לימודיו באוקספורד וקיבל הסמכה כעורך דין. עקב אי הצלחתו בצד המעשי של עריכת דין, פנה לצדדים התאורטיים והלימודיים של המקצוע. בשנת 1758 נתמנה לפרופסור למשפט אנגלי בקתדרה על שם וינר באוקספורד, מינוי שהיה חדשני באופיו עקב העובדה שעד לתקופתו של בלקסטון המשפט לא נלמד כמקצוע מיוחד.
בלקסטון שימש כמרצה עד שנת 1766, ובשנים אלה חיבר את היסוד ליצירת המופת שלו, "פירושים על דיני אנגליה", שיצאה לאור בין השנים 1765 ו-1769, והתבססה על הרצאותיו.
בשנת 1766 התפטר בלקסטון ממשרתו ושב לעבוד כעורך דין מן השורה. בין השנים 1768 ו-1770 היה בלקסטון חבר הפרלמנט הבריטי ובשנת 1770 נתמנה למשרת שופט, משרה שהחזיק עד יום מותו בשנת 1780.
יצירתו של בלקסטון, "הפירושים על דיני אנגליה", מהווה פירוש של עקרונות המשפט המקובל באנגליה, מבארת את הביטויים הטכניים של החוק ומסבירה את טעמי עקרונותיו. הספרים מאופיינים בריבוי משלים וסגנון ברור וקריא, דבר שהפך אותם לספר לימוד מועדף בעבר. הספר היה בעל השפעה מרובה באנגליה ובארצות הברית עד לסוף המאה ה-19, ומשמש עד היום כאבן דרך חשובה בהבנת התפתחותה של מערכת המשפט המערבית. פסקי דיניו של בלקסטון קובצו גם הם בספר שיצא לאור לאחר מותו בשנת 1781.
בלקסטון היה איש משפט הטבע, וככזה האמין שהמשפט האנגלי אידיאלי ומושלם. חלקו עליו: ג'רמי בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל, וג'ון אוסטין.
חיל השיריון
מצואו באשו
מצוּאוֹ באשו (ביפנית: 松尾芭蕉; 1644 – 28 בנובמבר 1694) – שם עט (האיגו ביפנית) של משורר יפני מתקופת אדו. נחשב כמי שרומם את צורת השירה היפנית המכונה הייקו לדרגות העליונות ביותר, אף על פי שבזמנו היה באשו ידוע כמשורר בסגנון הקרוי "האיקי נוֹ רנְגָה" (חרוזים מקושרים, קומיים למחצה, שנוצרו על ידי קבוצה של משוררים). במאה ה-19 התפתח מהבית הראשון של הרנגה (הקרוי הוֹקוּ) סוג חדש של שירה הידוע כ"האיקי". היה זה המשורר שיקי מתקופת מייג'י שכינה לראשונה סוג שירה זו "הייקו".
שמות.
"מצואו" היה שם משפחתו של המשורר, אך לרוב מתייחסים אליו כאל "באשו" ומשמיטים את שם המשפחה. הוא היה ידוע כקינסאקוּ כילד, ומוּנפוּסה כשבגר. הוא השתמש בכמה שמות ספרותיים. השם הראשון שנטל לעצמו היה טוֹסֶיי שמשמעו אפרסק בוסר (או "אפרסק בכחול") מחווה למשורר הסיני לי פו שמשמעות שמו "שזיף בלבן". את שמו באשו שפירושו "עץ בננה", נטל לאחר שקיבל מתלמידו עץ בננה ושתל אותו בסמוך לבקתתו. נאמר שהאקלים היה קר מידי מכדי שהעץ יישא פירות, וכי הוא התכוון ששם העט יכוון לרעיון של משורר חסר־תועלת, או לפחות את החיבה למה שהוא חסר־תועלת.
קורות חיים.
הוא נולד באוּאנוֹ במחוז "איגה" שליד קיוטו. הוא היה בנו של סמוראי מדרגה נמוכה שמת ב-1656 כשבאשו היה בן 12. באשו עבד תחילה בשרותו של האציל המקומי, טוֹדוֹ יוֹשיטאדה שהיה מבוגר ממנו בשנתיים בלבד. שניהם נהנו לכתוב הייקו ועבודותיו הידועות הראשונות של באשו נכתבו סביב 1662. ב-1664 הודפסו שיריו הראשונים בקיוטו. בתקופה זו אימץ באשו את השם, בעל המקור הסמוראי, מונפוסה. ב-1666 מת פטרונו ובאשו העדיף לעזוב את ביתו מאשר לשרת אדון חדש.
על פי המסורת הוא חי בקיוטו לפחות חלק משש השנים הבאות. הוא הדפיס שירים בכמה אנתולוגיות בתקופה זו. ב-1676 עבר באשו להתגורר באדו (כיום טוקיו). הוא המשיך לכתוב, וב-1676 כבר היה ידוע כאמן של האיקי. הוא הדפיס ספרים בעצמו ושפט בתחרויות שירה. סביב באשו התקבצה עדת תלמידים, שבנו עבורו בחורף 1680 את בקתת באשו הראשונה.
באשו חש חוסר סיפוק מהצלחתו ופנה למדיטציה בסגנון זן לנחמה. בחורף 1682 נשרפה הבקתה, ואימו מתה בתחילת 1683. בחורף של 1683 בנו מאמיניו בקתה שנייה, אך הוא נותר חסר סיפוק. בסתיו 1684 הוא החל במסע שלו קרא אחר־כך "רשומות של שלד סחוף רוחות" ("נוזאראשי קיקו"), הכותרת של יומן המסע שהכיל סיפורים ושירים שהפיק עם תום המסע. המסע החל מאדו להר פוג'י, לאיסה, אואנו וקיוטו לפני שחזר לאדו בקיץ 1685.
לפי מקצב הליכתו המהיר במסעותיו, יש המשערים כי ייתכן שבאשו היה נינג'ה. מסעותיו אפשרו לבחון את התנאים במחוזות השונים ולשמוע את החדשות האחרונות, מידע משמעותי לשליטי שוגונות טוקוגאווה, שנהגו להעסיק נינג'ות לעבודה מסוג זה. מקום הולדתו של באשו במחוז איגה היה עשיר במסורת של נינג'ה, וייתכן שהיה שומר ראשו של טודו יושיטאדה בצעירותו. עם זאת, רק חוקרי ספרות מעטים כיום מקבלים ברצינות את הטענה כי היה מרגל עבור שוגונות טוקוגאווה.
נראה כי המסע הצליח להוציאו מהמרה השחורה בה לקה וכתביו במשך השנים הבאות מספרים על הנאתו השלווה מידידות ומהטבע. הוא ערך מסע קצר לקשימה בסתיו של 1667 על מנת לצפות בירח הקציר (הירח המלא בתקופת יום השוויון הסתווי), ושוב הוציא יומן מסע, "טיול למקדש קשימה" (קשימה קיקו).
בחורף של אותה שנה הוא החל מסע ארוך נוסף, לאחר שנערכה לו פרידה "שנראתה כמו פרידה מאציל נכבד". בדרכו עבר באואנו, אוסקה, סומה, אקאשי, קיוטו, נגויה, האלפים היפניים וסאראשינה שם צפה בירח הקציר. המסע מאדו לאקאשי מתואר ב"רשומות של תרמיל בלוי מנסיעות" (אוֹי נוֹ קוֹבּוּמי), ובו הוא מפרט את אמונתו בהאיקי כסוג אמנות מרכזי. המסע לסאראשינה מתואר ב"ביקור בכפר סאראשינה" (סאראשינה קיקו).
לקראת סוף אביב 1689 הוא החל מסע קשה יותר לאדמות השוממות של צפון הונשו. המקומות בהם עצר במסע זה היו "ניקוֹ טוֹשוֹגוּ", "מאטסוּשימה", "קיסאגאטה" ו"קאנאזאווה" ובחלק האחרון של מסעו זה עבר באי "סאדוֹ". כרגיל הפיק מסע זה יומן מסע "הדרך הצרה לצפון הרחוק" (אוֹקוּ נוֹ הוֹסוֹמיצ'י) שהמוטיב השולט בו הוא המושג "סאבּי" הזדהותו של האדם עם הטבע. כרכים נוספים פיתחו את הרעיון: "דין וחשבון על שבעה ימים" (קיקיגאקי נאנוּקאגוסה) ו"שיחות ביאמאנאקה" (יאמאנאקה מוֹנדוֹ).
מסתיו 1689 ואילך בילה באשו שנתיים בביקור חברים ובמסעות קצרים סביב אזור קיוטו ואגם ביווה. במהלך תקופה זו הוא עבד על אנתולוגיה של יצירותיו שנאספה בידי חלק מתלמידיו "מעיל הגשם של הקוף" (סארוּמינוֹ), שבה הובעו עקרונותיו האסתטיים שאליהם הגיע במהלך מסעו לצפון.