"American Honey" - הסינגל "American Honey" יצא ב-11 בינואר 2010, כשבועיים לפני יציאת האלבום. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי של הבילבורד ולמקום ה-25 במצעד ההוט 100.
"Our Kind of Love" - ב-31 במאי יצא הסינגל "Our Kind of Love", כמו שני קודמיו גם "Our Kind of Love" הגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי של הבילבורד. במצעד ההוט 100 הגיע השיר למקום ה-51.
"Hello World - "Hello World הוא הסינגל האחרון שהוציאה הלהקה עד כה. הסינגל יצא ב-4 באוקטובר 2010, והגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד הקאנטרי. במצעד ההוט 100 הגיע השיר למקום ה-70.
רשימת שירים.
לאלבום יצאו שתי גרסאות, הגרסה הרגילה וגרסה נוספת להפצה בינלאומית. להלן הגרסה המקורית:
איילין ברנן
ולאריה איילין רג'ינה ברנן (באנגלית: Verla Eileen Regina Brennen; 3 בספטמבר 1932 – 28 ביולי 2013) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אמי ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1980 על הופעתה בסרט "טוראית בנג'מין".
ביוגרפיה.
ברנן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה קתולית. בתם של שחקנית הראינוע רג'ינה מנהאן ושל ד"ר ג'ון ג'רלד ברנן. בתחילת דרכה הופיעה במחזות שבמסגרת אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם עבדה ברנן.
קריירה.
התפרסמה לראשונה בשנת 1959 במחזמר "מרי סאנשיין הקטנה" בתפקיד שזיכה אותה בפרס התיאטרון העולמי.
שיחקה בסרט הקולנוע הראשון שלה ב-1967 "גירושין בנוסח אמריקה", מאז אותו תפקיד הפכה ברנן לאחת משחקניות המשנה המבוקשות ביותר בתעשייה עם הופעות רבות בסדרות טלוויזיה.
פיטר בוגדנוביץ' שהתלהב מכישרונה לקח אותה לסרטו המפורסם ביותר "הצגת הקולנוע האחרונה" לתפקיד מלצרית בית הקפה ז'נבה אשר יורשת את בית הקולנוע לאחר מותו של הבעלים סם האריה (בן ג'ונסון), על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר. שיחקה גם בסרט ההמשך של בוגדנוביץ' "טקססוויל" שיצאה כ-20 שנה לאחר מכן. הופיעה בתור הגברת ווקר גם בדרמה הספרותית "דייזי מילר" בבימויו ב-1974.
בשנת 1973 השתתפה בקומדיית הפשע הקלאסית "העוקץ" וקיבלה ביקורות אוהדות על תפקידה בתור ביילי העלמה האלימה ואשת סודו של הפושע הארי גונדורף (פול ניומן), באותה שנה שיחקה בתפקיד גדול יותר לצידם של אל פצ'ינו וג'ין הקמן בדרמת הפשע "הדחליל".
ב-1976 זכתה לתפקיד ראשי ראשון בקומדיית המסתורין מבית היוצר של המחזאי ניל סיימון "חמישה בלשים לקינוח" בתור טס סקפינגטון. בשנת 1979 השתתפה בסדרה הקומית שדרות קווינס 13.
תפקידה המפורסם ביותר היה בתור סרן דורין לואיס, קצינתה המרשעת של הטוראית ג'ודי בנג'מין (גולדי הון), בקומדיה הצבאית המצליחה "טוראית בנג'מין", על הופעת בסרט הועמדה ברנן לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, הפסידה את הפרס למרי סטינבורגן.
ברנן הופיעה באותו התפקיד גם בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט וזכתה על הופעתה בשלוש עונות הסדרה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
ב-1985 שיחקה במותחן המסתורין "רמז מסתורי" בתור גברת פקוק המסייעת לבעלה הסנטור המושחת.
בשנת 1990 שיחקה את ג'ודי אחותה של נורה בייקר (סוזן סרנדון) בדרמה האירוטית "כשגבר אוהב אשה". ב-1991 התארחה ל-3 פרקים בסיטקום "בלוסום" של NBC. בשנת 1996 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר", לצידן של דמי מור, אן הייש וסיסי ספייסק.
בשנת 2001 התפרסמה באחת הסצינות הזכורות ביותר מסרט האימה בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה "ג'יפרס קריפרס" בתור בעלת הבית המבודד מלא החתולים.
ב-2004 קיבלה מועמדות לפרס אמי על תפקיד אורח שעשתה בסדרה "ויל וגרייס".
ב-2005 השתתפה בתפקיד קטן בקומדיה המשטרתית המצליחה "איזו מין שוטרת 2".
חיים אישיים.
הייתה נשואה במשך שש שנים לדייוויד ג'ון למפסון. לברנן שני ילדים: פטריק כדורסלן לשעבר ושחקן טלוויזיה בהווה וסם, זמר.
ברנן חלתה בסרטן השד. נפטרה ב-28 ביולי 2013 ממחלת סרטן שלפוחית השתן.
בריונות אינטרנט
הינדי-אורדו
הינדי אורדו
הינדוסטאנית
טביעת עין
בהלכה, טביעת עין או טביעוּת עין היא אמצעי ראייתי המבוסס על זיכרון חזותי.
תוכן ההלכה.
דין ההלכה.
טביעת עין באה לשימוש כאשר אדם מכיר את חפציו - עינו מזהה את החפץ כחפץ שלו לאחר שהשתמש בו זמן רב והורגל לכל תו שבמראהו, אף על פי שאינו יכול להגדיר בבירור את סימניו. בטביעת עין עצמה ישנם שני סוגים: טביעת עין ברורה, שהאדם יכול להישבע שהחפץ שלו, וטביעת עין שאינה בבירור גמור; נדמה לאדם שקרוב לוודאי החפץ שלו, על פי הרגשה שבאה לו כתוצאה מהרגלו לראות את החפץ בקביעות והמזהה את החפץ כחפץ שלו, אך הוא אינו משוכנע בכך.
נחלקו הראשונים האם צריך שיכירן בידיעה ברורה או שמספיק בטביעת עין שאינה בבירור גמור.
מקרים שבהם ההלכה נוהגת.
הלכה זו נוהגת במספר מקרים:
ההבדל בין טביעת עין לסימנים.
ההבדל בין טביעת עין לסימנים הוא שטביעת עין היא הכרה חושית ואילו סימנים הם הכרה שכלית שהאדם דן בשכלו שמי שיש בו אותם סימנים מובהקים הוא האדם או החפץ שהכירו
טביעת קול.
בהלכה,יש גם ראיה באמצעות טביעת קול הנקראת גם טביעת עין בקול או 'טביעות עינא דקלא', אך יש מחלוקת האם מועילה מדין סימנים או מדין טביעת עין:
מגש קוביות קרח
טביעות עין
שיכון ובינוי
שיכון ובינוי בע"מ היא קבוצה עסקית גלובאלית, שבסיסה בישראל, הפועלת באמצעות חברות-בת, בתחומים כגון: תשתיות, יזמות נדל"ן, אנרגיה וזכיינות. חברות שיכון ובינוי פועלות בלמעלה מעשרים מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה.
הקמת סולל בונה.
בדצמבר 1923 החליטה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל להקים על בסיס "המשרד לעבודות ציבוריות בנין" (קואופרטיב שהוקם ב-1921), את חברת "סולל בונה" (שלימים הפכה להיות חלק משיכון ובינוי) כחברה בע"מ בשליטת חברת העובדים (ארגון גג של ההסתדרות), במטרה לאגד את קבוצות הפועלים שסללו ובנו ברחבי ארץ ישראל ולהפוך לקבלן הבנייה הגדול בארץ. לצורך גיוס הון לחברה הופצו מניות חברת "סולל בונה" באופן נרחב לחקלאים דרך המרכז החקלאי, לסוחרים, לבעלי מקצועות חופשיים, רופאים, מהנדסים עורכי דין וכדומה. הפרויקט הגדול הראשון בו זכתה החברה היה הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים. "סולל בונה", כחברה המהווה חלק מחברת העובדים, הייתה מחויבת לעקרונות הקואופרציה ובהם ערבות הדדית בין מפעלים כושלים, שנועדה לשמר אותם פעילים בעת משבר, הרתמות למשימות לאומיות (כגון קליטת עלייה, פיתוח הנגב ופיזור אוכלוסין) ותנאי עבודה ושכר הוגנים תוך שיתוף נציגי עובדים בהנהלה.
בשנת 1944 הוקמה במסגרת "סולל בונה", חברת "כור חברת חרושת ומלאכה" במטרה לרכז את מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית. בתחילה הוכללה בה שלושה המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה, מפעל המתכת "וולקן" (אותו רכשה סולל בונה ב-1941), מפעל הזכוכית "פניציה" (אותו רכשה סולל בונה גם ב-1941) ומפעל "חב"ך - חומרי בנייה כלליים לייצור לבנים". אחר כך הוכלל ב"כור" גם מפעלי האבן של "סולל בונה" "תעשיית אבן וסיד". בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ בשם "כור תעשיות" והייתה לזרוע התעשייתית העיקרית של "חברת העובדים".
בשנת 1958, בהתאם לחזונה של שרת החוץ גולדה מאיר, חברת סולל בונה הרחיבה את פעילותה בארצות אפריקה והוקמה חברת הבת "סולל בונה ארצות חוץ".
הקמת שיכון ובינוי.
במרץ 1987 הוחלט לאחד את חברת האחות "שיכון עובדים" שהייתה איתנה כלכלית, עם "סולל בונה" שהייתה שקועה בחובות, באפריל אישרה הוועדה המנהלת של חברת העובדים את המיזוג, אך ביולי 1987 הוחלט לדחות את האיחוד.
בקיץ 1988, לאחר שהמשבר ב"סולל בונה" החריף הוחלט לקדם את המיזוג שוב. ב-25 ביולי 1988 החליטה רשמית הוועדה המנהלת של חברת העובדים על רכישת "סולל בונה" בידי "שיכון עובדים". בראש מועצת המנהלים של חברת הגג הועמד חבר הכנסת רפאל אדרי, שהיה מנכ"ל שיכון עובדים. בדצמבר 1988 פרש ארדי, לאחר שמונה לשר בלי תיק בממשלה, והוחלף בידי עוזי ורדיזר.
חברת שיכון ובינוי אחזקות הוקמה בפועל ב-1989, כחברת גג של שש חברות הסתדרותיות: שיכון עובדים, סולל בונה, וארבע חברות בת של סולל בונה שהועברו לשיכון ובינוי: סולל בונה בניין ותשתית, סולל בונה ארצות חוץ, תעשיית אבן וסיד וחרות. ליושב ראש החברה מונה אפרים צדקה ומנהל החברה היה עוזי ורדי-זר. לאחר כשנה נמכר אבן וסיד וצמצומים בסולל בונה, יחד עם הפריחה בבנייה בעקבות העלייה מברית המועצות, העבירו את סולל בונה לרווחיות תפעולית.
הפרטת החברה.
בשנת 1994 ניצחה בבחירות לוועידת ההסתדרות "סיעת רם - חיים חדשים" בראשות חיים רמון. מצע הסיעה היה לרכז את פעילות ההסתדרות כאיגוד מקצועי ולחסל את ה"דו ראשיות" שבהיותה מעסיק. הביטוי המעשי למימוש מצע זה היה חיסול רוב הפעילות של "חברת העובדים", והוחל בצעדים שנועדו להביא לחיסולה הגמור ולמימוש נכסיה לשם מימון גירעונות ההסתדרות.
בשנת 1996 נמכרה השליטה בקבוצת "שיכון ובינוי" לחברת "אריסון השקעות" (בבעלות איש העסקים תד אריסון) ולעובדי החברה תמורת 300 מיליון שקל. כעבור שנתיים הנפיק אריסון את החברה בבורסת תל אביב לפי שווי שוק של כ-900 מיליון שקל. וכבר ביום המסחר הראשון זינק מחיר המניה של "שיכון ובינוי" ב-25%, ויום לאחר מכן הוסיף שערה ועלה ב-8% נוספים.