מערות הגניזה בבית הקברות סמבוסקי שימשו כמקום הגניזה המרכזי של העדה הספרדית בירושלים ל'שמות-קודש'. בעיתונות המאה ה-19 ובכתבי זיכרונות מתוארות תהלוכות גניזה מפוארות לבית העלמין סמבוסקי. התהלוכות יצאו מארבעת בתי הכנסת הספרדיים אשר ברובע היהודי ועברו דרך שער ציון עד בית הקברות סמבוסקי.
כך מתאר פנחס גרייבסקי את תהלוכת הגניזה:
בשנת 1924 ערך ד"ר יהודה לייב מאגנס מן האוניברסיטה העברית סקר ממצאים במערות הגניזה בבית הקברות סמבוסקי.
בקיץ 1943 נפלו מספר אבנים מן הכותל המערבי, והן נגנזו במערות הגניזה בסמבוסקי, מפאת הקדושה שיוחסה להן.
חומות ירושלים בשטח בית הקברות.
בשנים 1894-1896 נעשה סקר ארכאולוגי לאורך חומות ירושלים, על ידי הארכאולוג האמריקאי פרדריק בליס ועוזרו האדריכל הבריטי ארצ'יבלד קמפכיל דיקי. בליס ודיקי חפרו מטעם הקרן לחקר ישראל באזור הר ציון, וגילו מערכת של שערים וחומה אשר ירדה מהר ציון, מחצר בית הספר 'גובאט' לבית הקברות הפרוטסטנטי, ומשם דרך בית הקברות סמבוסקי עד עיר דוד, ומעיר דוד צפונה לכיוון חומת העופל. בליס ודיקי חפרו מנהרות מתחת לבית הקברות סמבוסקי, וכך הגיעו לחשיפת תוואי החומה.
הם החלו בחפירת המנהרות סמוך לתוואי גדר בית הקברות וכך נכנסו פנימה מתחת לקברים ולא חפרו בתוך בית הקברות, כנראה גם מתוך כבוד לקדושת המקום.
ב-18 בפברואר 2007 החלה רשות הטבע והגנים, במימון ובסיוע עמותת אלעד ובניהול הארכאולוג יחיאל זלינגר מרשות העתיקות, לחפור ולחשוף מחדש את שרידי החומה העתיקה. מסיכום החפירות כפי שנתפרסמו עד כה, עולה כי בתוואי החומות ישנן שלוש תקופות. החומה המאוחרת היא מן התקופה הביזנטית, ונבנתה על יד הקיסרית אאודוקיה, בת המאה ה-5. באותו תוואי התגלו ביצורים וחומות מימי החשמונאים המאופיינים בסיתות חשמונאי. חומה זו בנויה על חומה שהיא חלק מן 'החומה הראשונה' של ימי הבית השני.
צמחייה בבית הקברות.
בימי פריחת החצבים לקראת הסתיו, מכסה מרבד של חצבים את כל שטח בית הקברות, ותוחם את גבולותיו. לעומת זאת, מחוץ לבית הקברות ישנם מעט חצבים. תופעה זו היא תוצאה של המנהג לשתול חצבים כסימון לגבולות חלקה, או כסימון של קבר, בהיעדר יכולת כלכלית להציב מצבה. יתרונו של החצב הוא בכך שהוא נשאר במקומו לשנים רבות ומהווה בכך תחליף למצבה. ושבצליו הרעילים ירחיקו בעלי חיים מלפגוע בקבר.
גרא
משמרת כהונה
חום יולי אוגוסט
חום יולי אוגוסט הוא אלבום אולפן כפול, ה-17 במספר, של הזמר שלמה ארצי שיצא בשנת 1988, בהפקתו של לואי להב ובעיבודו של עדי רנרט.
הפקה.
ארצי כתב והלחין את כל השירים באלבום. אלבום זה מתאפיין בעיסוק רב בפוליטיקה לצד נושאים משפחתיים מאוד. המשפחתיות של האלבום התבטאה, בנוסף למילות השירים, גם בעיצוב שלו: על העטיפה נראה לוח עם תמונות של ילדיו של ארצי, ולשרוול הפנימי צורף גיליון עם מילות השירים, שכלל תמונה משותפת של כל צוות האלבום ובני משפחותיהם. כל המצולמים זוהו בשם. השירים המשפחתיים כוללים שיר המוקדש לבן ("ארץ חדשה") ושיר המוקדש לשירי ("טלפני, טלפני"). "בגרמניה לפני המלחמה" עוסק בחוויותיו של ארצי כבן דור שני, ופונה ישירות לאמו, בעוד "רומניה" פונה ישירות לאביו, המוזכר גם בשיר "ארץ חדשה". יחד, שירים אלו יוצרים שרטוט משפחתי-ביוגרפי המתאר שלושה דורות בסקיצות ליריות ומוזיקליות שונות. בקליפ שליווה את יציאת השיר "תחת שמי ים התיכון", צולם ארצי מבצע את השיר עם בנו בן. כמו בכל אלבומיו, חלק מהשירים גם עוסקים ביחסי הזוגיות שלו. אשתו דאז, מילכה, גם מופיעה בתמונות העטיפה, ונרמזת בשירים "ארץ חדשה" ו"טלפני, טלפני", לצד "אני כבר מצטער" הפונה אליה.
לצד העיסוק בנושא המשפחתי, עסק ארצי בפוליטיקה ובמציאות הישראלית באופן מוגבר באלבום זה. הטשטוש בין האישי לפוליטי מופיע בעיקר בשירים "ארץ חדשה" ו"תחת שמי ים התיכון", בעוד השיר "חום יולי אוגוסט" מתאר הווי של לוחמים ישראלים במלחמת ההתשה, כתגובה מאוחרת למלחמת לבנון הראשונה, ו"עבד הממהר" נכתב בעקבות קריאת "הזמן הצהוב" מאת דויד גרוסמן, ומהווה אחד משירי המחאה הישירים היחידים של ארצי, עם הפזמון החוזר: "צריך לומר את זה, צריך לשיר את זה בצער: עוד לא למדנו כלום, כך התברר".
האלבום הכפול נחשב לסיכון מסחרי בזמן צאתו, אבל עושר השירים בו לא מנע ממנו הצלחה, ולהיטים רבים יצאו ממנו, ביניהם שיר הנושא, "נבראתי לך", "תחת שמי ים התיכון", "ארץ חדשה" ו"טלפני, טלפני"
השיר "באיזשהו מקום", הוא וריאציה על שיר מאת המשורר רון אדלר, והשיר מוקדש לו.
בשנת 2005, חידשה להקת סינרגיה את שיר הנושא של האלבום.
אוטו השני
מצווה לקיים דברי המת
מצווה לקיים דברי המת הוא כלל תלמודי הקובע שיש לקיים את רצון המת. הכלל נמצא במתח עם דיני הירושה במשפט העברי הקובעים שהירושה צריכה לעבור אל היורשים הטבעיים שהם קרובי הנפטר. הכלל היווה בסיס לחוק הירושה הישראלי ומצוטט בפסיקה בישראל בדיונים שונים כאשר יש בעיות בצוואה.
הכלל.
הכלל מופיע בתלמוד הבבלי בשמו של רבי מאיר, בין השאר בגיטין יד, עמוד ב:
המקור.
התלמוד אינו מסביר את המקור לדברי רבי מאיר, אך במקורות מאוחרים יותר מובאים כמה מקורות. מדרש הגדול מביא את הכלל על הפסוק "אנכי אעשה כדבריך" שאומר יוסף לאביו כאשר הוא מבקש ממנו לקבור אותו במערת המכפלה ובאופן מפורש יותר, על הפסוק שנאמר לאחר קבורתו של יעקב: "ויעשו בניו לו כן כאשר ציום" הוא מציין: "מכאן אמרו מצווה לקיים דברי המת".
המרדכי כתב שתקנה זו נתקנה לטובת המת, שיחול בדברים שאין הקניין תופס בהם, ולכן הוא חל רק בדברים שאין מועיל בהם קניין.
תחולת החיוב.
על תחולת החיוב חלוקים הפוסקים. רבנו תם והרב שמעון בן צמח דוראן כותבים שהחיוב נובע רק מכך שהמת מוריש ממון, ובהיעדר ירושה אין כל חיוב למלא את רצון המת. לעומת זאת, הרב יוסף שאול נתנזון כותב שהחיוב הוא מצד חסד של אמת עם הנפטר שאינו יכול לעשות דברים יותר.
במחנה אפרים מציג מחלוקת ראשונים, האם על ידי מצווה לקיים דברי המת, נקנה החפץ הנקנה למקבל, או שמדובר במצווה ככל המצוות. לפי הר"ן והמרדכי בשם רבינו שמחה מדובר במצווה, ולכן אם היורשים קטנים לא ניתן לכופם לקיים את המצווה, אך לפי שיטת רש"י ותוספות המצווה לקיים דברי המת, מחילה על הגט חלות שחרור כאילו המת הפקיר את העבד, שבמקרה כזה פקע קניין הממון מהעבד, אבל נותר עליו קניין איסור, המונע ממנו להנשא עם בת חורין, ולפי שיטת רש"י אף אסור לו להנשא עם שפחה.
לפי תוספות במסכת בבא בתרא לא בכל מקרה חל המצווה לקיים דברי המת. הריב"ם מגביל זאת רק כאשר הוא אמר בפירוש "תנו" מנה לפלוני, ולא "מנה לפלוני", ולפי רבינו תם חלות מצווה לקיים דברי המת למרות שהיא חלה מחיים, היא חלה רק בדבר שייך לתיתה לאחר מיתה ולא בגט ושטר שחרור שראויים לתיתם רק מחיים. רבנות תם ור"י סוברים שהמצווה היא רק כאשר הדבר הופקד ביד שליש, והדבר הופקד בידו לשם כך, חוץ משחרור שפחה. הגבלה אחרונה זו נפסקה בשולחן ערוך.
שתי הגבלות נוספות אותם מציעים בעלי התוספות וחוזרים בהם באופן חלקי או מלא, אחת היא הצעתו של רבינו תם שמתנת שכיב מרע היא דווקא באופן ששייך ירושה (ולא בגר למשל), אך הוא מסופק בכך ומעדיף את חילוקו הראשון, וכן הצעתו של ר"י שמצווה לקיים דברי המת היא רק כאשר הדבר נאמר לאדם שנאמר לו פה אל פה, הצעה ממנה חזר ר"י בעקבות סתירה לדבריו מגמרא מפורשת.
משפחת קלונימוס
משפחת קָלוֹנִימוּס הייתה משפחה יהודית מיוחסת, שבמשך מאות שנים רבים מבניה היו תלמידי חכמים, רבנים, פייטנים, מקובלים ומנהיגי קהילות יהודיות בצפון איטליה ובאשכנז, אשר נודעו בהשפעתם המכרעת על היצירה הרוחנית המסורתית באשכנז. יש המייחסים משפחה זו לבית דוד. מקור השם הוא בצירוף המילים היווניות: onyma (שם), ו-kalos (יפה), כלומר "שם יפה".
היסטוריה.
בני המשפחה בלטו כבר במאה ה-8 וה-9 באיטליה, וקיימת מסורת נודעת אודות הגירת חלק מראשי המשפחה סביב תקופה זו מהעיר לוקא למגנצה שבאשכנז. ככל הנראה תחילתה של שושלת זו בשלושה מראשי המשפחה; משה בן קלונימוס ושני בניו - קלונימוס בן משה ויקותיאל בן משה. בנו של קלונימוס (השני) הוא רבי משולם בן קלונימוס (רבי משולם "הגדול") שהיה אחד מגדולי הדור במאה ה-10. הגירה זו לא הייתה ביוזמתם או בראשותם של בני משפחת קלונימוס, אלא היא כללה גם אנשים חשובים נוספים, ומדובר היה בקבוצה מאורגנת של יהודים שהיגרו למגנצה מסיבות כלכליות. בני משפחת קלונימוס היו רק חלק מקבוצה זו.
קיימת בעיה בנוגע לתארוך ההגירה למגנצה, המקיימת קשר הדוק עם זהותו של המלך שהביא להגירה זו. על פי המהרש"ל, אבות המשפחה הובאו לאשכנז בשנת ד'תרע"ז על ידי המלך "קרלא מלוקא". קיימת בעיה בזיהויו של קרל זה עם מלך כלשהו שפעל בתקופה זו. יש שטוענים כי מדובר בקרל הגדול על אף שהוא חי עד 814, וזאת בהסתמך על כך שהוא פעל להפצת תרבות והשכלה. לפי דעה זו ההגירה למגנצה יכולה להתרחש רק עד תחילת המאה ה-9. סברה התומכת בדעה זו ניתן למצוא בדברי יש"ר מקנדיאה המתארך את ההגירה לשנת 787 - שנה בה אכן פעל קרל הגדול. לפי טענה אחרת יש לתארך את ההגירה לשנת 880 לערך, ולפי זה יש לזהות את "קרלא מלוקא" עם קרל הקירח או קרל השמן. אחרים מתארכים את ההגירה לחלקה המאוחר יותר של המאה ה-10, לשנת 982, ומזהים מלך אלמוני זה עם אוטו השני.