הוריה עלו ארצה ב-1936 ועבדו תחילה בקטיף הדרים בחוות קלמניה ליד צופית, זאת למרות שאמה קבלה תואר מבית הספר הלאומי הגבוה למהנדסים בקן (ENSICAEN) שבצרפת כמהנדס כימאי (1933). לאחר מות אביה בהיותה בת שנתיים וחצי, שימשה אמה מחנכת ומורה לכימיה וטבע. תחילה לימדה במשק הפועלות בשכונת בורוכוב ולאחר מכן, בימי מלחמת העצמאות ולאחריה - בחולדה. בימי מלחמת העצמאות הקיבוץ שימש בסיס ליציאת שיירות לירושלים והופגז לא מעט, ואז פונו כל הנשים והילדים לתל אביב. במהלך השנים העמידה אמה מלכה קולודני אלפי תלמידים ברחבי הארץ ונחשבת לאחת המורים הראשונים בישראל (רישיון הוראה מטעם משרד החינוך מס' 22).
סיימה בית ספר עממי בנווה שאנן, (1954) ו"תיכון חדש" שברחוב שבתאי לוי בחיפה (1957). בזמן לימודיה בבית הספר היסודי כתבה רשימות קצרות במדור "קוראינו כותבים", ב"דבר לילדים", ואף התכתבה מעל דפי העיתון עם אליעזר שמאלי על אהבת הטבע והארץ.
בשנות נעוריה הייתה פעילה בתנועות נוער, שבאותן שנים הדריכו להגשמה, צניעות ואהבת הארץ בסיסמה "עלה נעלה ויכול נוכל". בכל חופשת לימודים השתתפה במחנות עבודה בקיבוצים שחינכו לחריצות, עבודת שדה ואהבת הארץ. ב-1956, בתקופת קליטת העליות הגדולות והקמת עיירות הפיתוח, זכתה במקום ראשון בתחרות חיבורים ארצית מטעם "רוטרי" בנושא קליטת עלייה, עבור החיבור "גשר" שבו כתבה כי בני הנוער חייבים להוות את הגשר לקליטת העולים.
בצבא שירתה כחיילת בפיקוד צפון (1957–1959). לאחר מכן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ואנגלית, וסיימה לימודי מוסמך ותעודת הוראה ב-1965. תוך כדי הלימודים עברה קורס "עורכי תוכניות רדיו" והחלה לעבוד ב"קול ישראל".
בשנים 1965–2005 הייתה שדרנית תוכניות תעודה ב"קול ישראל". תוך כדי עבודתה כמנהלת "מרכז ההדרכה" של רשות השידור, ולאחר שנוכחה בחשיבות התיעוד בעל פה כמקור להכרת השינויים הדרמטיים והדינמיים של עם ישראל משואה לתקומה – החלה לכתוב רומנים היסטוריים וביוגרפיות. רוב ספריה עוסקים בביטוי ההגשמה הציונית בצורה חווייתית-סיפורית המיועדת להנחיל את הסיפור הציוני גם לדור הצעיר.
מ-2005 לאחר צאתה לגמלאות מתנדבת בקליטת עולים מאתיופיה במרכז הקליטה "מבשרת ציון", ומקיימת קשר פרטני עם תלמידים המתקשים בלימודים ועם בני משפחותיהם.
בקי- קולודני תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית בשנת 2017.
שידורים ב"קול ישראל".
רות בקי הייתה שדרנית משדרי תעודה ב"קול ישראל" במשך כארבעים שנה, בשנים 1965–2005. המשדרים שיקפו את התפתחות המדינה באמצעות הסיפור האישי והחברתי. להלן פירוט:
מאמרים שפורסמו בעיתונות וכתבי עת.
רשימת כתבות ומאמרים בעיתונות היומית ובכתבי עת, המתארים בדרך חווייתית- סיפורית דמויות ומעשים של יוזמה ציונות ומחירה, מהפכנות בהרגלי עבודה וחיים, התיישבות תוך התגברות על קשיים, אמונה בעתידו של עם ישראל בישראל.
סייף אל איסלאם קדאפי
צבי בוטקובסקי
תח&quot;י
תוכנית לימודים יחידנית
מלחמת האזרחים בלוב (2011)
מלחמת האזרחים בלוב, הידועה גם כהתקוממות בלוב החלה כסדרת הפגנות ומחאות ב-15 בפברואר 2011 נגד שלטונו הדיקטטורי של מועמר קדאפי בלוב. ההפגנות החלו בהשראה וכחלק מסדרת מחאות נגד השלטון שפרצו במדינות רבות בעולם הערבי, וזכו לכינוי האביב הערבי. ההפגנות והמחאות הפכו להתקוממות עממית, למרד של אזרחים וכוחות חמושים, ולמלחמת אזרחים שנמשכה כמה חודשים, שבמהלכה כבשו המורדים, בסיוע כוחות קואליציה בינלאומית של מדינות, את רוב שטחה של לוב, וב-21 באוגוסט גם את עיר הבירה טריפולי.
קדאפי הפעיל כוחות חמושים נגד המפגינים והמתקוממים, שקיבלו סיוע צבאי נרחב במסגרת מתקפת כוחות צבא ואוויר משולבים של ארצות הברית, נאט"ו, ומדינות נוספות. במהלך העימותים והקרבות שבין הצדדים, נהרגו ונפצעו אלפי בני אדם ואזרחים משני הצדדים הלוחמים, ונגרם נזק רב למבנים ולתשתיות במדינה עד לניצחון המורדים והריגתו של קדאפי ב-20 באוקטובר 2011. בתום המלחמה סירבו המיליציות השונות להתפרק מנשקן ופרצו עימותים ספורדיים בינן לבין כוחות הביטחון הרשמיים. בעקבות המתיחות הביטחונית ובשל מחלוקות פוליטיות שהתגלעו בין הכוחות הפוליטיים פרצה ב-16 במאי 2014 מלחמת אזרחים נוספת.
רקע.
אף על פי שלוב עשירה בנפט, קיימה מדיניות רווחה ולא סבלה מרמת עוני כשל שכנתה מצרים, התקוממו תושבי לוב נגד השחיתות, היקף האבטלה הגבוה יחסית (21%) וחלוקת הכוח הפוליטי, שהיה נתון בידי שבטים המקורבים לקדאפי, בעוד שבני שבטים אחרים (בעיקר במזרח המדינה), לא שותפו בשלטון, לא שימשו במשרות בכירות בשירות הציבורי או בצבא לוב ולא קיבלו חלק ממוקדי הכוח הכלכליים במדינה.
ב-17 בדצמבר 2010 החל גל מחאות גדול בארצות ערב, והמונים קראו להחליף את השלטונות. המחאות התפרסו ברחבי צפון אפריקה והמזרח התיכון, ובשיאן הופלו ראשי המשטרים הדיקטטורים בתוניסיה ובמצרים, אך מבנה המשטר עצמו במדינות אלה, המבוסס על כוחו של הצבא, עדיין נותר כשהיה. ימים ספורים לאחר שנשיא מצרים חוסני מובארכ אולץ על ידי ראשי צבאו להתפטר, בעקבות ההפגנות ההמוניות, החל גל המחאות הגדול בלוב.
אף על פי ששלטונו של קדאפי נתפס בעולם המערבי כדיקטטורי ורצחני ואף הוטלו עליו לא פעם עיצומים, נהנתה לוב בשליטתו מחוסן יחסי בזירה הבינלאומית. חוסן זה התבסס על שני יסודות: היותה של לוב ספקית נפט מרכזית לעולם המערבי ושליטת לוב במעבר פליטים מאפריקה דרכה אל האי האיטלקי למפדוזה, הסמוך לחופיה. עובדה זו הציבה איום מסוים על מדינות האיחוד האירופי בכלל ועל איטליה בפרט, שאם רק ירצה קדאפי, יש ביכולתו "להציף אותה בפליטים".
מהלך האירועים.
19-15 בפברואר.
גל המחאות החל ב-15 בפברואר, תחילה בעיר בנגאזי שבמזרח המדינה, ולאחר מכן בערים נוספות. עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לבין כוחות הממשלה אשר הובילו לקריאה להפגנות כלליות במסגרת "יום זעם" בכל רחבי המדינה ב-17 בפברואר. הפגנות יום הזעם התרכזו בערים הגדולות במדינה, בהן הבירה טריפולי ואל-ביידא, דרנה, אג'דאביה ואז-זינטאן. קדאפי ניסה להמעיט בערכן של ההפגנות ואף הציג עצמו בציבור ברחובות טריפולי בניסיון להראות כי לא נשקפת לו כל סכנה, אך בפועל כבר בעת זו נהרגו יותר מ-84 אזרחים בהפגנות.
22-20 בפברואר.
ההפגנות בבוקר ה-20 בפברואר בבנגאזי החלו בנאומו של עו"ד פתחי טרביל, שמעצרו שבוע לפני כן הביא לפתיחת המהומות, בפני אלפי אנשים שהתאספו בכיכר שלמרגלות בניין בית המשפט. טרביל קרא להמשך ההתקוממות, גם לנוכח סכנת המוות העומדת בפני המפגינים. בסוף היום הודיע ארגון Human Rights Watch כי מניין ההרוגים הגיע ל-173 איש.
בשעות הערב קרא בנו של קדאפי סייף אל אסלאם קדאפי להפסקת ההפגנות ואיים להשתמש בצבא. סייף הצהיר כי "אנחנו בלוב לא נרפה ונילחם עד האיש האחרון, עד האישה האחרונה ועד הכדור האחרון". יחד עם זאת הבטיח לקדם רפורמות פוליטיות. ראש הממשלה בגדאדי מחמודי אמר כי "לוב רשאית לנקוט בכל הצעדים הדרושים" כדי לשמר את האחדות הקיימת במדינה.
ב-21 בפברואר השתלטו המפגינים על ערים בלוב, החשובה מביניהם העיר בנגאזי, ובטריפולי נערכו עימותים בהם נהרגו כ-60 איש. המפגינים בתגובה שרפו בנייני ממשלה וסמלי שלטון, כולל בניין הפרלמנט. ארגון Human Rights Watch דיווח על לפחות 233 הרוגים במדינה. באותו יום התפשטו שמועות על כך שקדאפי נמלט לוונצואלה או לדרום המדינה. בתגובה שידרה הטלוויזיה הלובית קטע קצרצר בו נראה השליט בג'יפ ואוחז מטרייה (כיוון שבאותו יום ירד גשם בטריפולי והוא ביקש להוכיח שהוא נמצא בעיר). שני טייסים בחיל האוויר של לוב, שקיבלו פקודה לירות על מפגינים מן האוויר, ערקו למלטה. כמו כן התגבר זרם הדיפלומטים הלובים שביקשו מקלט מדיני במדינות שירותם ואף שר הפנים, עבד אל-פתאח יונס, ערק.
ב-22 בפברואר, לראשונה מאז תחילת ההתקוממות נאם קדאפי לאומה. כנגד המפגינים טען קדאפי שמשום שאינו נושא בתואר שלטוני רשמי והוא "מנהיג המהפכה", הרי שהדרישה להתפטרותו היא אבסורדית וכי המפגינים אינם אלא מסוממים.
26-23 בפברואר.
ב-24 בפברואר נפל אזור מזרח המדינה (קירנאיקה) לשליטת המורדים ובערים בנגזי, טוברוק ואגדבייה, בעוד במערב מתרחשים קרבות קשים בין שכירי החרב מן ההלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי ונאמניו של קדאפי לבין אזרחים נושאי נשק. שלטונו של קדאפי החזיק מעמד במעוזיו, עיר הבירה טריפולי ועיר הולדתו סירת. אלפי אזרחים זרים, עובדים בתעשיית הנפט, פועלים ויועצים, חולצו על ידי ממשלותיהם מן המדינה או נמלטו דרך מעברי הגבול למצרים והחלו למסור עדויות לגבי מעשי טבח שמבצעים שכירי חרב במפגינים אזרחיים, בעיקר בערים א-זאווייה, מיסראתה וזוורה.
האירועים בלוב הביאו להאמרת מחיר הנפט בעולם - מחיר חבית נפט חצה לראשונה זה 24 חודשים את רף 100 הדולרים לחבית. במקביל התגברו גינויי מנהיגי העולם סילביו ברלוסקוני, ניקולא סרקוזי, רג'פ טאיפ ארדואן וברק אובמה כנגד קדאפי, הקוראים לו להפסיק את הטבח במפגינים לאלתר. גם ארגון הטרור אל-קאעידה גינה את ממשל קדאפי, וקרא לאזרחים ליצור במדינה מהפכה איסלאמית.
קדאפי התבצר במתחם השלטון והארמון בטריפולי עם בנו סייף אל-אסלאם קדאפי, משם נשא ב-26 בפברואר נאום אל הקהל שהועבר באמצעות הטלוויזיה הממלכתית ואמר שבכוונתו להישאר בלוב, להילחם בה ולמות בה. בבנגזי הכריז מוסטפא עבד אל-ג'ליל, שר המשפטים שהתפטר מממשלת קדאפי, על הקמת ממשלה חליפית ("מועצת המעבר הלאומית"); בתוך כך מסרו ראשי השבטים בבנגאזי, שבניגוד לדברי סייף אל-אסלאם קדאפי בתעמולתו, אין בכוונתם לפצל את המדינה.