בחלק זה של הספר מתאר אורי פינק ויכוח דתי עם ידידו אורי אורבך. במהלך הריב מסתובבים שניהם ברחבי העיר תל אביב ומוציאים טיעונים חדשים. הוויכוח מתחיל מהשאלה 'האם צריך לאפשר עבודה בשבת' - פינק אומר שיש לאפשר עבודה בשבת עם הטיעון ש"כל אדם יכול לעבוד באילו ימים שהוא רוצה לפי אמונתו הדתית" ואילו אורבך דווקא תומך בדעה שאין לאפשר עבודה בשבת משום ש"במדינה יהודית יש לשמור על אורך חיים יהודי, שכולל גם שביתה מכל מלאכה בשבת. מלבד זאת, חוק זה הוא גם חוק סוציאליסטי שמאפשר יום חופש ומנוחה לכל אדם". אלה ממשיכים לטעון טיעונים מנוגדים במטרה לשכנע זה את זה ותוך כדי להסביר לקוראים עד כמה מורכב המצב. עד מהרה מתחילים השניים לנהל ויכוח פוליטי על שיטת הממשל של ראש הממשלה, יצחק רבין, כשאורבך טוען כי רבין מוביל לשפל ביטחוני ואילו פינק טוען כי רבין גורם לשגשוג בכלכלה ובשלום. החלק האחרון של קטע זה הוא מעין אקספוזיציה לפרק הבא, שעוסק ברצח רבין (ראו למטה).
רצח יצחק רבין.
כמו ספרי קומיקס ובכלל ספרים ישראלים רבים אחרים, גם הספר "הארץ שלנו" מתאר את הטראומה הישראלית של רצח ראש הממשלה יצחק רבין בשנת 1995. כמו בספרו של מישל קישקה "פלאפל עם חריף" שמתאר את הקרע בחברה הישראלית לפני ואחרי רצח רבין, גם פינק מתאר את רצח רבין דרך חוויה אישית. הוא מציג סעודת יום הולדת של חברו במסעדה מפורסמת בתל אביב, שגם מופיעה ברקע הפרק הקודם 'המאבק הדתי-חילוני'. החבורה, שמורכבת מפינק, בת זוגו וחבריהם, דנה בנושאי הסכם אוסלו, עצרת השלום ותפקודו הכללי של רבין כראש ממשלה. כשהמנות לא מגיעות בזמן, הם מבררים מה קורה ומגלים כי רבין נרצח בעצרת השלום על ידי אדם יהודי חובש כיפה. הסערה שמתחוללת באותו רגע מלווה בציורים אובדניים, מרוחים ומבולבלים. הפרק מסתיים באמירה של אחד היושבים לשולחן, כשהוא מבטא מחשבה שהושתקה במוחות השמאלנים הרדיקלים בזמן הרצח, המחשבה שהימין ניצח.
האינתיפאדה השנייה (אינתיפאדת אל אקצא).
מבחינת כותבים רבים האינתיפאדה השנייה מתוארת כאירוע זוועה שהיה מלא בפחד ואימה. גם פינק מתאר את מאורעות האינתיפאדה בצורה נואשת וכואבת: הוא מתאר בציוריו רחובות ריקים מרוב פחד, ציורים של אוטובוסים מפוצצים ומחבלים מתאבדים. הוא ממחיש את ההרגשה שכל אחד עלול להיות קורבן לפיגוע בעזרת ציור כוונת רובה על פרצופי האנשים. הוא מביע זעם על כך שהיהודים חיים בפחד מתמיד ואילו הפלסטינים נהנים מחיים בטוחים כל עוד הם נמצאים במקום מגוריהם. הפרק מדבר בנוסף גם על שינוי התמיכה בפלסטינים - איך שבאינתיפאדה הראשונה היה פינק תומך נלהב של ההתעוררות הפלסטינית ואילו את האינתיפאדה הנוכחית (דאז) הוא מתאר כאירוע אלים וחסר כל הצדקה. הנה ציטוט של פינק מתוך הספר, שמתייחס לאינתיפאדה החדשה.
עמדה פוליטית.
העמדה הפוליטית של הספר אינה מוסתרת, אלא גלויה לחלוטין ומתיימרת להיות נוקבת כמו בספר "פלסטיין" של ג'ו סאקו או "פרספוליס" של מרג'אן סטראפי. העמדה הפוליטית היא שמאל מתון ומבחינה דתית פינק מיצג את החילוניות. על אף שהספר שומר על עמדה פוליטית ברורה הוא כן נותן ייצוג לדעות השונות ולא פוסל אותן. העמדה הפוליטית של הספר מיוצגת על ידי פינק ואילו הדעות ההפוכות מוצגות בכל פעם אצל אנשים אחרים: קרוב משפחתו בגרמניה, אורי אורבך ועוד. מלבד חוות דעת פוליטית, מנסה פינק גם להעביר לקורא הצרפתי את המורכבות של החברה הישראלית על די ייצוג נרחב של כלל האוכלוסייה בארץ.
חתונה מלכותית
חתונה מלכותית (באנגלית: Royal Wedding) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1951 בבימויו של סטנלי דונן עם פרד אסטר וג'יין פאוול בתפקידים הראשיים.
בסרט משחקת גם שרה צ'רצ'יל, בתו של וינסטון צ'רצ'יל.
זה סרטו הראשון של דונן כבמאי יחידי לאחר שביים את הסרט יום בניו יורק ביחד עם ג'ין קלי.
העלילה מתרחשת בלונדון בשנת 1947 בעת החתונה המלכותית של אליזבת השנייה והנסיך פיליפ. אסטיר ופאוול משחקים בתור אח ואחות רקדנים/זמרים שמגיעים להופעות בלונדון בתקופת החתונה המלכותית ומתאהבים שם. בחיים האמיתיים אסטיר הופיע שנים רבות עם אחותו אדל.
התסריט ומילות השירים נכתבו על ידי אלן ג'יי לרנר והמוזיקה על ידי ברטון ליין . הסרט צולם בהוליווד ומשולבים בו קטעים מקוריים של החתונה המלכותית.
זכויות הסרט הפכו לרשות הציבור בשנת 1978. השיר ""Too Late Now" היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בסרט משולבים שני קטעים מפורסמים של אסטיר, כשהוא רוקד על התקרה וכשהוא רוקד עם מתלה כובעים.
תקציר העלילה.
טום בוון (פרד אסטר) ואחותו אלן (ג'יין פאוול) הם צמד רקדנים/זמרים שהמופע שלהם Every Night at Seven נוחל הצלחה גדולה בברודוויי. האמרגן שלהם אירוינג קלינגר (קינן ווין) משכנע אותם לצאת לסיבוב הופעות בלונדון לרגל החתונה המלכותית שיאורגן שם על ידי אחיו התאום אדגר (קינן ווין בתפקיד כפול).
באוניה מדגימים שניהם ריקוד לעיני הנוסעים שמשתבש עקב סערה ונדנוד של האוניה מצד לצד. בנסיעה מתוודעת אלן לצעיר יפה ושרמנטי בשם לורד ג'ון ברינדייל (פיטר לופורד). הקשר ביניהם מתהדק לאחר שהיא מגיעה ללונדון.
טום פוגש בחזרות את הרקדנית אן המונד (שרה צ'רצ'יל), מתאהב בה ומצרף אותה להופעה. הוא מבקש להמשיך את היחסים אתה אבל היא אומרת לו שהיא מאורסת לאיש עסקים בשיקגו. הוא מבקש מהסוכן שלו לברר על הארוס ומסתבר שהוא נשוי. אן מוכנה כעת למסד את הקשר עם טום אבל הוא מקבל לפתע "רגליים קרות" כי הנישואין יפגעו בקריירה שלו.
גם אלן מסרבת להפצרותיו של ג'ון ורוצה להמשיך את חייה המקצועיים עם אחיה.
טום ואלן נוכחים במצעד החתונה המלכותית ולפתע הם מבינים שגם הם רוצים להתחתן. טום מוצא בקהל את אן ואלן את ג'ון. הם ממהרים לבית העירייה שם מסדר להם אמרגנם אדגר קלינגר, רישום נישואין מהיר וכולם יוצאים נשואים באושר ומצטרפים לקהל החוגגים.
רצה הקדוש ברוך הוא לזכות את ישראל
לשם שמים
ש.י.ר. שלמה נדל&quot;ן
אשדר חברה לבניה
אפקון טכנולוגיות
אלברט אקהאוט
אלברט אקהאוט (Albert Eckhout; 1616 – 1665) היה צייר בתור הזהב של הציור ההולנדי של דיוקנאות ודומם. רוב העבודות המיוחסות לו אינן חתומות. הוא היה בין האמנים האירופאים הראשונים שציירו סצינות מהעולם החדש. הוא היה בפמליית המושל הכללי ההולנדי בברזיל, יוהאן מאוריץ, נסיך נסאו-זיגן, שלקח אותו ואת הצייר הצרפתי פרנס פוסט לברזיל ההולנדית כדי שיוכלו לתעד את הנוף, התושבים, החי והצומח של המדינה. אקהאוט מפורסם גם בזכות ציורי טבע דומם של פירות וירקות ברזילאים. ציוריו נועדו לקישוט בתים.
ביוגרפיה.
אלברט אקהאוט היה בנם של אלברט אקהאוט ומרין רולף, נולד בחרונינגן, אך הכשרתו כאמן וכקריירה המוקדמת אינם ידועים.
יצירות.
אקהאוט התרכז באנשים, בצמחים ובעלי החיים באזור כשהגיע לברזיל ההולנדית. הוא צייר שמונה תמונות אתנוגרפיים בגודל טבעי של תושבי ברזיל, שנים עשר של טבע דומם, וכמות גדולה של תמונות ילידים רוקדים. עבודות אתנוגרפיות אלה, שנעשו בין 1641 ל-1643 עבור מאוריץ, הועברו לאחר מכן לבן דודו של מאוריץ, המלך פרדריק השלישי מדנמרק, והן נשארו בקופנהגן עד היום. עבודותיו אמורות להיות התמונות הריאליסטיות הראשונות של שבטים ילידים בברזיל. אלכסנדר פון הומבולדט ראה את הציורים בשנת 1827, וכך גם הקיסר הברזילאי דום פדרו השני בשנת 1876, שניהם שיבחו את העבודות.
אנשי הטאפויה.
כשצייר את בני הטאפויה, מטרתו הייתה לדייק ככל האפשר על ידי הכללת צמחים שונים ברקע, כמו גם בעלי חיים מקומיים וזוחלים בקדמת התמונה. אחת היצירות האתנוגרפיות שלו היא אישה טאפואנית קניבלית העומדת ברוגע, אוחזת ביד אנושית כסל שלה, וכן ברגל אנושית. הסצנה משקפת את הסטראוטיפ האירופי של ילידים שנהגו בקניבליזם. דימויו של אקהאוט את אשת הטאפויה מופיע בעוד אחד מציוריו, "ריקוד טאפויה", המייצג ריקוד שביצעו שמונה אינדיאנים משבט הטאפויה, עם סגנון השיער האופייני להם, כובעיהם וחניתותיהם. הם נראים כמתכוננים לעימות עם אויב. תמונות אלה תאמו את הדימוי הסטריאוטיפי של האירופאים את הברזילאים הילידים.
אפריקאים.
ציוריו של אקהאוט של גבר ונשים האפריקאיים המנהלים סחר, ויוצרים ברית פוליטית עם המושל מאוריץ בחצר ביתו. ציורים אלה קשורים לאזור באפריקה בו זכו ההולנדים במספר הגדול ביותר של קשרים מסחריים במהלך המאה השבע-עשרה, גינאה ואנגולה. במהלך תקופה זו הקימו מרכזים של חברת הודו המערבית ההולנדית, וכן מבצרים בשני אזורים אלה בחוף מערב אפריקה. זאת מכיוון שההולנדים היו זקוקים למקור אמין של כוח אדם אפריקאי לעבודות במטעי הסוכר הברזילאים שלהם.
בציורו את האישה השחורה רואים דמות הניצבת ליד החוף ומחזיקה סלסלה עם פרי עץ פפאיה. דייגים מצוירים לאורך קו החוף, וספינות באופק. האישה חובשת כובע עם נוצות טווס ומכשיר לבן קטן, תחוב לאבנת במותניה. הילד העירום לצידה הוא ככל הנראה בנה, אם כי גוון העור של הילד הוא בהיר יותר מצבע העור של האישה. השרשראות הכפולות של הפנינים הלבנות וחרוזי האלמוגים האדומים שמתעקלים סביב צווארה חושפים את שדיה. הדגש על דימוי זה של מיניות, ופוריות מקבל חיזוק על ידי הסלסלה שלה העולה על גדותיה בשל הפרי הטרופי.
כשמסתכלים על דימויו של אקהאוט על הגבר השחור, כוחו של האדם ועוצמתו מודגשים על ידי המראה השרירי שלו והצורה הפאלית של עץ הדקל משמאלו. האיש אוחז בחרב טקסית המעוטרת בקליפה ורודה גדולה. לרגליו מונח ניב של פיל על האדמה. פריט הלבוש היחיד של האיש הזה, בדומה לדמותה של האישה האפריקאית, הוא חתיכת בד עם פסים כחול לבן העוטף את מותניו.
המולטים.