בסין פותח אזור תעשייה מיוחד שעיסוקו סריגת שתי ((China) Warp Knitting scientific and technology industrial park ) והוא נמצא 150 ק"מ מזרחית לשאנגחאי. לאזור תעשייה זה שנפתח בשנת 2002 לאחר שלוש שנות הקמה נכנסו 90 חברות. במתחם גם מפעלים שלא קשורים לסריגת שתי. ריכוז המפעלים גרם לפיתוח בטכנולוגיות ובאפשרויות הדיגום בסריגת השתי, נוצרה תחרות שמינפה את הענף ומקדמת אותו מאוד. בנוסף האזור כולו זכה לפיתוח בעקבות רווחיות המפעלים. כיום בסין מובילים את תחום הפיתוח של בדים איכותיים הסרוגים בסריגת שתי. למשל מפעל haosheng המייצר בדים מגורדים, מודפסים, אלסטיים, קטיפתיים, רשתיים ומבריקים ממגוון חומרים. מפעל סיני נוסף היוצר סריגי שתי הוא Haining Zhengda. גם במפעל זה מייצרים בדים ייחודיים בסריגת שתי.
בין השאר השימוש בחוטים סינתטיים בעלי תכונת אלסטיות מאפשר ליצור בד קטיפה נמתח ואלסטי שלא היה יכול להיווצר באריגה.
מורית
מורית (שם מדעי: "Monomorium") היא סוג של נמלה הנפוץ בכל רחבי העולם, ובפרט בעולם הישן ובאפריקה.
הסוג כולל כ-360 מינים, שרבים מהם לארצות כמו אוסטרליה, ניו זילנד או מדינות באפריקה. המין המפורסם והנפוץ ביותר בסוג הוא מורית פרעה שמפורסמת כמזיק ברחבי העולם, בבתים ואף בבתי חולים.
מאפיינים המשותפים למינים השונים.
כמעט כל המינים קטנים מאוד, ויש נמלים בוגרות מהסוג שגודלן אינו עולה על מילימטר וחצי. בנוסף, כמעט כל המינים הם אוכלי כל. שתי עובדות אלו הובילו לכך שמינים רבים הם מזיקים הפולשים למשכנות האדם.
ריבוי מלכות בקן אחד גם הוא תופעה רווחת מאוד אצל מיני המורית השונים, אם כי נדירה יחסית אצל כלל הנמלים.
לכל הנמלים מסוג זה יש עוקץ פעיל, אם כי לא מזיק או מסוכן לבני אדם.
הקו המבדיל בין מוריות לנמלים אחרות מאותו שבט אינו מוגדר לחלוטין. מירמקולוגים רבים סבורים שיש לאחד את הסוג עם סוגים אחרים כמו "Anillomyrma" ו-"Megalomyrmex". בישראל אין נמלים ידועות מסוגים אלה.
דריאה דה מטאו
שיבורי
שיבורי הוא מונח ביפנית המתאר מגוון שיטות צביעת בדים יפניות, באמצעות קשירה, תפירה, קיפול, פיתול, כיווץ ודחיסה של הבד, לפני טבילתו בצבע, וזאת לשם עיצובו בצורות שונות ויצירת דפוסים מגוונים על הבד. חלק משיטות צביעת בדים אלו נקראות במדינות המערב "Tie-dye" (קשירה וצביעה).
מקור המונח במילה "shiboru", שמשמעותו ביפנית היא ללחוץ ולכווץ. המילה מתארת את הפעולה ותהליך המניפולציה שעובר הבד. במקום להתייחס אל הבד כמשטח דו-ממדי לצביעה, באמצעות שיבורי הבד מקבל צורה תלת-ממדית, על ידי קיפולו, כיווצו וקשירת קשרים שונים בו, לפני טבילתו בצבע. קשרים וכיווצים אלו יוצרים חסימה של חלקים מהבד ומניעת מגע שלהם עם הצבע, וכך כשנפתחים הקשרים והבד מתייבש לאחר צביעתו, מתקבלים דפוסים מגוונים על הבד.
המראה של בד שעוצב בשיבורי מתאפיין בדפוסים בעלי קצוות מרוחים ולא מדויקים. האפקט הוא שונה משיטות היוצרות קצוות חדים, כגון סטנסיל (stencil).
ביפן קיימות טכניקות צביעה רבות, חלקן קיימות גם בארצות אחרות וחלקן ייחודיות ליפן. ביפן מקובל לעיתים לצבוע את הבד מספר פעמים, ובכל פעם להשתמש בטכניקה אחרת של חסימת חלקי הבד לצבע. למרות השימוש בטכניקות מסורתיות קבועות, לכל אחד סגנון אישי משלו ליצירת עיצובי שיבורי, כל אחד יכול לקפל ולכווץ את הבד כרצונו.
ביפן העיסוק בשיבורי היה סוג של פנאי, שהיה מקובל באופן מסורתי בין השאר בקרב עקרות בית. ההתעניינות החובבנית בצביעת הבדים גרמה להתפתחות מגוון רחב של טכניקות, ולהכנסתו של שיבורי לשוק המסחרי בייצור קימונו, שמלות ועוד.
היסטוריה.
צורת צביעה על ידי חסימה של חלקי בד לצבע תועדה לראשונה ביפן בתקופת נארה (710-794 לספירה). בדי שיבורי היו בין המוצרים שתרם הקיסר שומו אל מתחם המקדשים הבודהיסטים טודיי-ג'י שבעיר נארה. הבדים שתועדו בתקופה זו נצבעו על ידי חסימה של חלקים מסוימים בעזרת קשירה, אחרים בעזרת שעווה וחלקים נוספים בעזרת בלוק מעץ.
בתקופת הייאן (794-1185 לספירה) משמעות המלה שיבורי הייתה שלום ורוגע. בתקופה זו השתמשו בבדים אלו בטקסים בודהיסטים.
בתקופת קאמאקורה (1185-1333 לספירה) היה שימוש בשיבורי על קוסודה, חלוק יפני בסיסי המיועד לגברים ונשים כאחד. בין השאר לבשו אותו נשים מדרג הסמוראים. הוא היה עשוי בטכניקת החברבורות ("קנוקו שיבורי"), בה יצרו קשרים קטנטנים על בד של קימונו; לאחר הצביעה הקשרים הורדו וחשפו במקומם עיגולים קטנים לא צבועים, בעיצוב שתוכנן מראש.
בתקופת המורומצ'י (1336-1573 לספירה), השתכללה שיטת הצביעה. חוסר השליטה על התוצאות הסופיות התלויות בקשירה וצביעה יצרו מגוון עיצובים מפתיעים; אך האומנים שעבדו בתחום הזה גילו שאם הם תופרים תפר מסביב לצורה הרצויה ורק לאחר מכן קושרים וחוסמים את הבד, הם מקבלים יותר שליטה על התוצאות הסופיות. בעקבות זאת הם הצליחו להגיע לצורות ציוריות. בנוסף, הבינו שהם יכולים להגן על אזורים מסוימים בעזרת במבוק וכתוצאה מכך לקבל אזורים בבד שאינם צבועים כלל, שלאחר תהליך צביעה התחלתי נצבעו בעזרת דיו או בצבעים אחרים. לתוצאה המתקבלת האומנים הוסיפו רקמה בחוטי זהב או כסף או הדפס עם עלי זהב וכסף. שילוב הטכניקות הזה נקרא טסוג'יגחאנה – שיטה שפותחה במהלך תקופת המורומצ'י, והגיעה לשיאה בדמות קימונו שנלבש על ידי האצולה בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1573-1603 לספירה). הבדים שנוצרו בטכניקה זו נרכשו, נלבשו וזכו להערכה על ידי רבים ביפן, בהם טוקוגאווה לייאסו (Tokugawa Ieyasu), נסיך, דיפלומט ואיש הצבא הראשון בשושלת טוקוגאווה. בזכות הפטרונות שלו בתחום צביעת הבדים, נשמרו בדי שיבורי רבים מתקופתו עד היום, וחלקם מייצגים מאפיינים תרבותיים חשובים עבור יפן.
בתקופה מאוחרת יותר, כאשר אצילים פאודליים וחייליהם עברו דרך העיר ארימטסו בדרכם לקיוטו ולאדו, ורצו להצהיר על נוכחותם בעיר הבירה החדשה, הם השתמשו בחנויות השיבורי וקנו מתנות עשויות עבודת יד במהלך שהותם בעיר. במהלך השנים הייצור של השיבורי בעיר הקטנה התרחב, וארימטסו הפכה למרכז השיבורי של יפן. העיר השכנה, נרומי, הצטרפה לארימטסו בייצור שיבורי כדי להצליח לעמוד בביקוש הרב. הצובעים השתמשו בבדי כותנה ומשי. הם ניסו לזרז את תהליך הצביעה הקפדני, בעזרת מכשיר מכני שנקרא צ'יקווה (וו המחובר לעמוד), שהומצא בתקופה זו על מנת להחזיק את הבד במהלך קשירתו.
במהלך המאה ה–17 החלו שליטי יפן משוגונות טוקוגאווה לחשוד בסוחרים ומטיפים אירופים שהגיעו לעיתים קרובות ליפן, כי הם כוח חלוץ לפלישה צבאית שעתידה להיפתח נגדם מצד המעצמות האירופאיות, וכן חששו כי האירופים מעוניינים להפיץ את הנצרות, שהיוותה איום על החיים היפניים החברתיים והערכיים. לפיכך אושר חוק חדש, לפיו כל האזרחים הזרים חייבים לעזוב את המדינה. בעקבות זאת איבדה ארימטסו נתח גדול משוק השיבורי שלה, ותעשיית השיבורי נפגעה.
חידוש משמעותי בתעשיית השיבורי נוצר במאה ה-19 הודות לסוזוקי קנזו, שנולד ב-1837 למשפחת אומני שיבורי; בהיותו בן 14 הוא המציא שיטה הנקראת שיקוראג'ה ("צל לבן") - עטיפת בד מסביב למוט לייצור קפלים, ולאחר מכן טבילה באינדיגו. השיטה איפשרה ייצור שיבורי מהיר ויעיל, שגם העניק מראה חדש לבד. הבדים שנצבעו בשיטה זו הפכו לפופולריים מאוד. ב-1897 הומצאה מכונה שאיפשרה מתן צורה וקיפול הבד על מנת ליצור דפוס של קורי עכביש. בתקופה זו הופיעו גם צבענים כימיים ששולבו ביצירת שיבורי. לצד שיטות חדישות אלו, המשיכו השיטות המסורתיות להתקיים בבתי המלאכה. ארימטסו חזרה לשגשג.
בתחילת המאה העשרים יפן נפתחה למערב ועברה שינויים טכנולוגים רבים. חברי איגוד השיבורי הציגו את מוצריהם ביריד העולמי של פריז (1900), וזכו במדליית ארד. כך זכו בהכרה רחבה של שיבורי מאזור ארימטסו. ב-1917 איפשרה הופעת הרכבת הובלה של חומרים ומוצרי שיבורי מוכנים אל הספינות בנמלים, ותרמה להגברת הייצוא שלהם למערב.
טכניקות שיבורי.
קיימות ארבע טכניקות עיקריות בשיבורי:
אמנות הסיב בארצות הברית.
במערב, השיבורי נעשה מחוץ להקשר המסורתי, והוא פתוח לפרשנויות רבות. חופש הפעולה היצירתי והמגוון הצורני המאפיינים את השיבורי, גרמו להתעוררות עניין מחודש בטכניקה זו בארצות הברית בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, במסגרת אמנות הסיב.
ב-1972 ארגן המוזיאון למלאכת יד מודרנית (Museum of Contemporary Crafts) תערוכה בשם "Fabric Vibrations", בה הוצגו בדים שנעשו בטכניקה של שיבורי. זו הייתה התערוכה הגדולה הראשונה של שיבורי בארצות הברית. השימוש בצבעים באמנות זו הוא חופשי, על משי, ולעיתים קרובות העבודות הוצבו בחלל בהתייחסות לאור. הבדים מציעים דרכים אלטרנטיביות להביט ולהתקשר אליהם.
בין הבדים הראשונים שהוצגו היו אלו של שוגי צ'ו (Chungi Choo) ומריאן קליידן (Marian Clayden), משנות השישים והשבעים; אמנים אלו החלו לעבוד בטכניקות שיבורי בהקשר לעבודתם בשיטה "Tie-dye" (קשירה וצביעה), שיטת צביעת בד ותיקה שהייתה מקובלת בתרבויות רבות בעולם, שיוצרת דפוסים כתוצאה ממעברי צבע. עבור אמנים אחרים, כגון ננסי מרצ'נט (Nancy Marchant) ויושיקו ואדה (Yoshiko Wada), החשיפה לשיבורי היפני יצרה התפתחות משמעותית בעבודותיהם, והם הושפעו ישירות מהשיבורי. הם אימצו אספקטים מסורתיים של השיבורי היפני לקונספטים שלהם, ויצרו דימויים בעלי משמעויות רבות. היו אמנים שחקרו את הטכניקות של השיבורי ללא אנליזה של התהליך שנעשתה באופן מודע, למשל פאם שיינמן (Pam Scheinman) ולואיס הדפילד (Lois Hadfield) חקרו באופן אינסטינקטיבי את המדיום הקשור לשיבורי שנוצר מקיפולים.