תושבי נצרים פונו בתחילה למושב יבול באופן זמני לקראת הקמת יישוב קבע בחולות חלוצה.
בבני נצרים מתגוררות כ-130 משפחות. ביישוב ישנם מעונות, גנים, בית הספר היסודי "נעם נצרים",בריכה, מדרשת נצרים - הדרכה ואירוח חלוצה - עמותה לחינוך בלתי פורמלי ולה אכסניית נוער, ישיבה תיכונית חקלאית "רגבים בנגב". יש בו גם כולל אברכים, ובאלול ה'תשע"ה הוקמה בו גם הישיבה הגבוהה בני נצרים.
תושבי היישוב עוסקים בעיקר בחינוך ובחקלאות.
העילוי ממיצ'ט
העילוי ממייצ'יט
חיים הכהן (מקובל)
הרב חיים בן אברהם הכהן (או חיים הכהן מארם צובא או הרב טור ברקת) (שמ"ה - תט"ו; 1585–1655) היה רב, פוסק, משורר ומקובל שפעל בארם צובא. תלמיד מובהק של רבי חיים ויטאל.
קורות חייו.
נולד במצרים לאברהם הכהן. בהקדמתו לספרו 'תורת חכם' מונה רבי חיים סדר ייחוסו בכהונה מעל חמישה דורות. בצעירותו עבר לצפת ולאחר מכן לארם צובא, שם החל לדרוש בהלכה ואגדה בבתי הכנסת בעיר. לימים עברה משפחתו לדמשק, שם התגורר עימם המקובל רבי חיים ויטאל במשך שלוש שנים, ורבי חיים הכהן למד אצלו קבלה. בהמשך מונה לרב בארם צובא ולראב"ד. בעיר הוא ייסד בתי מדרש חדשים וחיזק את הישנים.
לאחר מספר שנים החליט להדפיס את ספריו ולשם כך נסע יחד עם בנו לעיר ונציה שבאיטליה. הספינה הותקפה על ידי שודדי ים והוא ובנו נאלצו לקפוץ אל תוך הים מחשש פן ימכרו כעבדים, והשאירו אחריהם את כל כתביו. הרב הצטער על זה מאוד, אבל בסופו של דבר הגיע לוונציה ושם העלה מחדש מזכרונו חלק מספריו, והדפיסם.
בזמן שהותו בוונציה פגש ברב נתן נטע הנובר (ב' משה הנובר) מחבר הסידור 'שערי ציון', 'יוון מצולה', 'טעמי סוכה' וספרים נוספים. הפיוט 'דודי ירד לגנו' שחובר על ידי הרב מופיע בסדר תיקון חצות המופיע בסידור 'שערי ציון' ושם צוין שהפיוט חובר על ידי "מורי ורבי החכם השלם מוהר"ר חיים". הרב נתן נטע הנובר מציין בסידורו 'שערי ציון' כי הרב הנ"ל לימדו את חכמת הנסתר "ו"עבר עלינו איש קדוש הרב הכולל מוהר"ר חיים ז"ל ה"ה תלמיד מובהק תלמיד מובהק של הרב האלוקי מוהר"ר חיים ויטאל ז"ל ה"ה וקיבלתי ממנו חכמה מפוארה"".
נפטר בוונציה בכ"ה ניסן תט"ו (1655). על פי החיד"א במעגל טוב הוא נקבר בעיר ליוורנו.
לקריאה נוספת.
רבי שלמה משה עמאר, דודי ירד לגנו : פירוש וביאור לפיוט דודי ירד לגנו, ירושלים תשע"ט.
מגדל חננאל
מגדל חננאל הוא מגדל (או מקום) שמוזכר בספר ירמיהו כסימן גאוגרפי באזור תוך או סביבות ירושלים. המקום מוזכר כאחד מהגבולות שיגבילו את קדושת העיר שמסביב הר המוריה בתקופת בית המקדש השלישי;
לפי הפרשנות לספר יחזקאל, גבולות הללו (המוזכרים בספר ירמיהו) מסמנים את התרומיה העתידה להיות קודש להקדוש ברוך הוא לעת בניית בית המקדש השלישי.
המגדל בתנ"ך.
המגדל מוזכר גם בספר זכריה כסימן גאוגרפי אודות נבואתו המעותד לאחרית הימים;.
בעת שיבת ציון, מוזכר מגדל זה כאחד ממספר מקומות שהוקדשו על ידי אלישיב הכהן הגדול;
המגדל מוזכר שוב בספר נחמיה אודות החנוכת חומת ירושלים שהוקדש בשתי קורבן תודות על ידי עזרא הסופר (ובחנוכה השתתף גם נחמיה בעצמו). בספר מוזכר אודות הקורבן תודה השנית שהעבירו על גבי חומת ירושלים;
משמעות השם.
פירוש מעם לועז לספר ירמיהו מציע כי המגדל חננאל נקרא על שם שר מפורסם וידוע אצל דורו של ירמיהו הנביא.
זיהוי המגדל.
ככל הנראה, מדובר כאן במגדל שעמד מעל או צמוד לחומה הראשונה. התרגום לספר זכריה מתרגם המגדל בשם מגדל פקוס יש שזיהו אותו כמגדל "היפיקוס" שבנה הורדוס ויש שחלקו מטעם המשמעות מדברי נחמיה שהמגדל עמד בצד צפונית מזרחית של ירושלים, בכך זיהו את המגדל עם מצודת אנטוניה.
מקל הליכה
מקל הליכה הוא מקל המסייע בהליכה לאנשים בעלי מוגבלות, כגון מי שלא התאוששו מפגיעה פיזית או זקנים, או להליכה בשטחים קשים למעבר. בתקופות ומקומות מסוימים, מקל כזה שימש גם כאביזר אופנה לאוכלוסייה הכללית.
מקל ההליכה הוא ככל הנראה אביזר הטכנולוגיה המסייעת העתיק ביותר בעולם והוא עדיין בשימוש רב. על פי רוב, ראש מקל ההליכה מתעגל בצורה באופן ההופך את האחיזה בו לקלה, או שהוא כולל ידית אחיזה מטיפוס אחר. מקל הליכה שמורכבת עליו מערכת של מספר ידיות נקרא קב.
ביהדות.
ביהדות, ההלכה מבדילה בין שימוש ככלי עזר לבין שימוש ככלי חיוני, וקובעת כי מקל של אדם כזה שאינו יכול ללכת בלעדיו נחשב כמלבוש ותכשיט, ומותר לו לטלטלו בשבת (ראו לדוגמה נגישות בשבת).
יש קהילות שבהן משמש המקל כלבוש מכובד, ובציבור הדתי לעיתים משמש המקל כלבוש רבני. לעיתים במקרים כאלו המקל מעוטר בכסף בראשו.
רודולף פירכו
פלויישטי
ליתיום (תרופה)
ליתיום (שמות מסחריים: Eskalith, Lithobid, Lithonate) הוא תרופה המבוססת על מלחי היסוד ליתיום (בעיקר ליתיום פחמתי) והמשמש לטיפול בכמה הפרעות פסיכיאטריות, העיקרית ביניהן היא הפרעה דו-קוטבית. הטיפול בליתיום אושר על ידי ה-FDA לטיפול באפיזודה של מאניה ב-1970, וכיום הוא משמש לטיפול קצר-טווח, ארוך-טווח וטיפול מניעתי (פרופילקטי) בסובלים מהפרעה דו־קוטבית. בנוסף לכך, הליתיום ניתן במקרים מסוימים של הפרעה דיכאונית מג'ורית, כתוסף לטיפול הרפואי בתרופות נוגדות דיכאון. טרם ידוע היום באיזה אופן פועלת התרופה לצורך השגת ייצוב מצב הרוח, וקיימות מספר תאוריות בנושא. אחת הבעיות בשימוש בתרופה היא ריבוי תופעות לוואי, הכוללות בין היתר השפעה על בלוטת התריס, השפעה על הכליות ומערכת השתן, השפעות על מערכת העיכול והמערכת הלבבית וכן השפעות נוירולוגיות שונות. בנוסף לכך, הטווח התרפויטי של התרופה הוא מצומצם, ומקרים בהם קיימת עליה ברמת הליתיום בדם עלולים להיות מסוכנים ואף פטאליים. אדם הנוטל ליתיום חייב בניטור קבוע של רמות התרופה בדם וכן ביצוע בדיקות תקופתיות מדי זמן.
היסטוריה.
ליתיום שימש לראשונה כתרופה במאה ה-19 במחלת הצינית, אחרי שמדענים גילו שלפחות במעבדה, הוא עשוי להמיס גבישי חומצה אורית שבודדו מן הכליות. אולם, רמות הליתיום שנדרשו להמסת האוראטים בגוף היו רעילות.
מכיוון שלפי השערות אחדות, נקשרה החומצה האורית לשורה שלמה של מחלות, כולל הפרעות דיכאוניות ומניה-דפרסיה, ב-1871 הפסיכיאטר הניו יורקי ויליאם אלכסנדר המונד (מבית החולים בלוויו) ואחר כך הפסיכיאטר הדני פרדריק לאנגה (1870) ניסו לטפל בעזרת ליתיום גם במצבים מאניים, ובהתאמה, במצב דיכאוני מלנכולי. הראשון השתמש בליתיום ברומט, בעוד השני - בליתיום פחמתי (קרבונט).
בתחילת המאה ה-20 כשתורת "הצינית של המוח" לגבי מניה-דפרסיה נעלמה מן החשיבה הקלינית, השימוש בליתיום בפסיכיאטריה ננטש. עם הצטברות הידע על תפקיד הליתיום בעודף הנתרן שביתר לחץ הדם ובאי ספיקת לב, מלחי הליתיום ניתנו על ידי רופאים כתחליף למלח שולחן. שימוש זה בליתיום נאסר בשנת 1949 כשפורסמו דו"חות על תופעות לוואי ומקרי מוות.
באותה שנה, 1949, גילה הפסיכיאטר האוסטרלי ג'ון קייד מחדש את יעילותם של מלחי ליתיום במצבי מאניה. קייד הזריק למכרסמים תמציות שתן מחולי סכיזופרניה מתוך כוונה לבודד מרכיב מטבולי כלשהו האחראי לתסמינים התנהגותיים. מכיוון שהחומצה האורית במחלת הצינית נודעה כבעלת תכונות פסיכואקטיביות (לפי ידע מאוחר יותר, קולטני אדנוזין על הנוירונים מגורים על ידה ובעוד שהקפאין חוסמת אותם), קייד נזקק לאוראט מסיס לבקורת. הוא השתמש בליתיום אוראט, שנודע כבר כאוראט המסיס ביותר ומצא שהזרקתו למכרסמים גורמת להם לאפקט הרגעתי.
קייד שיער שהשפעה זו נגרמת על ידי יון הליתיום עצמו והציע השימוש במלחי ליתיום - ציטראט או קרבונט - כתכשירי הרגעה. הוא השתמש במלחי ליתיום גם בהרגעת מאניה אצל חולים שאושפזו לתקופה ממושכת בבית חולים. הוא אף נטל את הליתיום בעצמו כדי להוכיח שהחומר בטוח לשימוש על ידי בני אדם. זה היה היישום התרופתי המוצלח הראשון בהפרעה פסיכיאטרית פסיכוטית ונחשב לפריצת דרך בתחום הפסיכופרמקולוגיה.
בין היתר, מכיוון שמנות יתר לא גדולות יחסית התלוו במקרי מוות, הטיפול התרופתי בליתיום בהפרעות נפשיות לא התקבל מהר בשאר העולם. התנגדות זו של הרופאים נסדקה אט-אט אחרי המחקרים האופטימיים של החוקרים הדנים מוגנס סקואו ופול באסטרופ (1967, 1956 1954), בעידוד של אריק סטרמגרן,
באירופה, ושל סמואל גרשון וברון שופסין בארצות הברית. בשנת 1970 באיחור רב, מנהל המזון והתרופות האמריקאי FDA אישרה את הטיפול בליתיום בהפרעה המאנית. ארצות הברית הייתה למדינה ה-50 להנהיג את הטיפול בליתיום. מוגנס ובאסטרופ הוכיחו גם אפקט מונע של הטיפול בליתיום לגבי ההתלקחויות המאניות, וגם אלו הדיכאוניות של ההפרעה הדו-קוטבית.
על כן, ב-1974 הורחב האישור של ה-FDA גם כתכשיר מונע בהפרעה הדו-קוטבית.
לעומת זאת FDA לא אישר עד היום את הליתיום כתרופה למניעת דיכאון.
בארצות הברית, רונלד ר. פיב, שפתח את קליניקת הליתיום הראשונה בצפון אמריקה, קידם בתוכניות טלוויזיה ובספרו הרב-מכר "Moodswing" ("תנודת מצב הרוח") את הטיפול הפסיכיאטרי בליתיום. בנוסף פיב ודייוויד ל. דאנר פיתחו את המונח של צורה של "מעגליות מהירה" (rapid cycling) בהפרעה הדו-קוטבית, המגיבה פחות טוב לליתיום.
פעילות פרמקולוגית.
ליתיום נספג באופן רציף ומוחלט לאחר נטילתו באופן פומי. שיא ריכוזו בדם מתרחש בין 1-1.5 שעות בתכשיר סטנדרטי וכ-4-4.5 שעות בתכשיר הכולל שחרור מושהה של התרופה.
הליתיום אינו נקשר לחלבוני הפלסמה, אינו עובר מטאבוליזם ומופרש דרך הכליות.
זמן מחצית החיים בפלסמה בתחילת הטיפול הוא 1.3 ימים ולאחר טיפול במשך יותר משנה הוא 2.4 ימים.