חוקיהם של משחקי שכונה מתקדמים באופן טבעי מפה לאוזן. החברה בשכונה היא חברה מעורבת גילאים, ובאופן כמעט רציף מתווספים אליה שחקנים צעירים, בעוד שהבוגרים פורשים ממנה. רצף גילאים זה מאפשר קיומו של זיכרון קולקטיבי ארוך, אשר מכיל גם משחקי עבר שאינם באופנה. משחקים אלו שמורים בזכרונם של הבוגרים. משחקים מפעפעים גאוגרפית, על פי רוב כאשר אחד השחקנים שב ממקום מרוחק ומלמד את חבריו חוקים ומשחקים חדשים. נדיר כי שחקן ייסע למקום אחר וילמד את השחקנים שם את המשחקים שהביא ממקומו הוא, מכיוון שקביעת המשחק בו תשחק הקבוצה תלויה בהרגלי הקבוצה, באופנה הנוכחית ובמעמדו החברתי של מציע המשחק.
בחברה המודרנית בה משחקים הילדים עם חבריהם לשכונה זמן מועט, אם בכלל, ומתרכזים סביב חוגים ומשחקי מחשב, נוצר פער בהעברת מידע בנוגע לחוקי משחקי השכונה, אשר הולכים ונשכחים. כתגובה לכך קמים חוגים, קייטנות ויוזמות של הורים, במסגרתם מלמדים מבוגרים את הילדים את חוקיהם של משחקי שכונה. בכך מאריכים אפקטיבית המבוגרים את אורכו של הזיכרון הקבוצתי, ויוצרים באופן מלאכותי קבוצות אחידות-גיל המשחקות משחקי שכונה.
קבלת החלטות.
במהלך משחקי ילדים עולה תכופות צורך בקבלת החלטות. לעיתים יש לבחור נציג שימלא תפקיד רצוי, כגון שבוי מדומה במשחק המחניים. לעיתים יש לבחור את מי שימלאו תפקידים רצויים פחות, כמו החמור במשחק חמור חדש, שוער בכדורגל וכיוצא בכך. קביעת התור, סדר המשחקים, אף הוא החלטה שיש לקבל, ואשר לעיתים מכתיבה את מהלך המשחק כולו.
לצורך קבלת החלטות כזו נעשה שימוש במשחקי מזל (כגון אבן נייר ומספריים, משלוש יוצא אחד, או זוג או פרט), במלחמת אגודלים או בשירי בחירה כגון אן דן דינו.
משחקי מזל.
החלטות נוספות שיש לקבל הן החלטות על חוקי המשחק. בדרך כלל מודעים הילדים למגוון מסוים של חוקים, ופותרים את הבעיה בטרם החל המשחק, על ידי קבלת החלטה באשר למערכת החוקים הנבחרת עבור אותו משחק. בעיות מתעוררות בדרך כלל כאשר ילדים מחברות שונות (למשל, ממקומות שונים) משחקים יחד, אך אינם מודעים לכך שחוקי המשחק המסתתרים מאחורי שם המשחק בו נקבו עשויים להיבדל לפי חברה. במקרים כאלה לא מקובל להיעזר בהגרלה או במשחק דמוי הגרלה, שהרי הילדים אינם מנסים לבצע בחירה אלא להוכיח כי הצדק איתם, ללא עוררין.
מילות קוד.
במצב זה קוראים הילדים לעזרתם סמכות חיצונית מלאכותית, המחזקת את ידם, על ידי שימוש במילת קוד מוסכמת המסיימת את הוויכוח. מילת קוד כזו אכן מסיימת את הוויכוח לעיתים קרובות, גם אם אין כל הילדים מכירים אותה מראש, וזאת בשל עצמת השכנוע המתלווה לקולו של ילד הנעזר בסמכות חיצונית שכזו.
מילות קוד לדוגמה הן: "סטופ כדור הארץ נגעתי באדום שמתי יד", "נגעתי בברזל", "נגעתי באדום", "(אחת שתיים שלוש) סטופ כדור הארץ" ו-"נגעתי הלבן מפתח סגור". כל המילים מלוות בנגיעה במתכת או בחפץ אדום/לבן.
מילות קוד כאלה שימושיות גם לצורך הכרעה מהירה בשלב טרום המשחק, לצורך קבלת החלטות א-סימטריות (שמשתתף אחד מרוויח מהן יותר מן האחרים בבירור).
לדוגמה, על מנת להכריע מי יעמוד בשער יש הנוהגים לקרוא : "בין הראשונים!". בעקבות קריאה זו על שאר הנוכחים לקרוא גם כן "בין הראשונים!" במהירות האפשרית. האחרון לקרוא את הקריאה יעמוד בשער.
משחקי פגיעה בכדור.
משחקי פגיעה בכדור הם משחקי ילדים המבוססים על העיקרון הבא: כדור משחק עובר בין השחקנים. כאשר שחקן אחד זורק את הכדור על שחקן אחר, יש שלוש תוצאות אפשריות:
משחקים אלו מסתיימים בדרך כלל כאשר כל השחקנים נפגעו. הם עשויים לשמש דרך לביטוי של אלימות כלפי ילדים בעלי מעמד חברתי נמוך.
משחקי ילדים אלימים.
משחקי ילדים אלימים הם משחקי ילדים שכולם או רובם כרוכים בפגיעה גופנית הדדית או בפגיעה גופנית ביחיד - קורבן קבוע או מתחלף. הצורך בהיאבקות ובתחרות קיים אצל ילדים באופן טבעי, ומשחקים אלימים עשויים לנתב את הדחף להיאבקות גופנית לפסים מרוסנים, כמו במלחמת כריות. פגיעה במהלך מלחמת כריות היא בדרך כלל תאונה, ולא פגיעה מכוונת. גם במשחק ערימת ילדים לא חייב להיות ניסיון פגיעה מכוון: ניתן לשחק במשחק זה תוך הנאה ממגע, ולאו דווקא בתור תקיפה.
מצד שני, משחקים אלימים עשויים לפתוח פתח לאלימות טהורה, ואפילו להטפלות מאורגנת לשעיר לעזאזל. משחקים כאלה הם:
במשחקים אחרים, למשל עשרים ואחת, מהווה החלק של הפגיעה הגופנית רק חלק מרתיע, המדרבן את השחקנים שלא להכשל במשימתם, כמו המשחק מעגל כוח. עם זאת, גם במשחקים אלה עלול העונש, אשר אמור להיות סמלי, להפוך להתעללות ביחיד דחוי.
גם אינטראקציה גופנית פשוטה, אשר אינה מוגדרת כעונש אלא כחלק ממהלך המשחק, עלולה להפוך לכלי להתעללות ביחיד או ביחידים דחויים. במשחקי פגיעה בכדור (כדור פגיעה ודומיו) עלולה הפגיעה להפוך לקשה במכוון. גם משחקים בסגנון חמור חדש עלולים לגרום נזק, אף אם קשה יותר לכוון את התאונות במשחק זה.
בחברות מסוימות, גם משחקים תמימים עלולים לקבל נופך אלים. לכן נמצא גרסאות אלימות של משחקים שאין כל סיבה לשלב בהן אלימות:
חקיקה בישראל
גדנ&quot;ע
גַּדְנָ"ע (גדודי נוער או גדודי נוער עברי) הוא ארגון ישראלי לחינוך טרום צבאי. הגדנ"ע הוא מסגרת חסות של צה"ל שאמונה על הפעלת הנוער והכנתו לשירות צבאי. מקום המדינה ועד תחילת שנות ה-90 פעלה המערכת כפיקוד ייעודי שקם כהמשך ועל בסיס מסגרת הגדנ"ע המחתרתית שהפעיל ארגון ההגנה בשנות הארבעים, בה הוכשרו בני הנוער לשירות במסגרות כמו חי"ש ופלמ"ח.
פעולות הגדנ"ע השונות הקנו תודעה ביטחונית, מגוון מיומנויות שימושיות וערכים ציוניים-עבריים לנערים שהתנדבו למסגרת. תכליתן הייתה מתן היסודות הדרושים ללוחם איכותי שיקבל את מרבית הכשרתו במסגרות הצבאיות הבוגרות, העסקת הנוער במשימות בלתי אלימות לפי צורכי היישוב וכן הכשרת כוח עתודה לוחם לעת צורך. הפעילות היומיומית התקיימה בחשאיות עד עזיבת החייל הבריטי האחרון, ונשאה "אופי רומנטי", כפי שתיארו זאת השותפים לסוד.
במלחמת העצמאות אלפי גדנ"עים השתתפו במאמץ המלחמתי כמזוהים עם הגדנ"ע או כבוגרי המסגרת בפלמ"ח או בחי"ש. המשימות שהוטלו על הגדנ"עים נעו בין קישור, קשר, סיוע בבתי חולים וביצור עמדות לבין לחימה פנים אל פנים, הטלת פצצות ממטוסים, צליפה והפעלת נשק כבד כמו מרגמות, נשק נ"ט ומקלעים. חלקם של הגדנ"עים בלחימה בירושלים, ושל פלוגת יהונתן בפרט, היה חיוני ושימש השראה למספר ספרי נוער.
עם תום מלחמת העצמאות המסגרת הפכה לממלכתית, בדמותו של פיקוד הגדנ"ע ובאופן טבעי, איבדה את אותה רומנטיות. בשנותיו הרבות, קיים הפיקוד פעילויות, מפעלים ומסגרות שונות להפעלת בני נוער, כשהדגש עבר מן המאמץ הצבאי למאמץ לאומי - חינוך וקליטת עלייה. פעילויות אלו היו בעלות מטרה כפולה - הן לטובת הנוער והחברה (חינוך לאזרחות טובה, חוגים להפעלת נוער עולה, נוער טעון טיפוח ונוער מנותק) והן לטובת הצבא והמדינה (כמו מסגרות להגברת העיסוק בתחומים שנדרשים בצבא וסיוע בצעדיה הראשונים של מדינת ישראל - הן מבחינה צבאית והן מבחינה לאומית). פיקוד הגדנ"ע פעל בקרב יישובים ומוסדות אזרחיים כמו בתי ספר (בחלקם, שיעורי הגדנ"ע היו חלק מתוכנית הלימודים), כשאת הפעילות שניתן להגדירה כצבאית הועיד למתקנים שעמדו לרשותו.
כך למשל, פיקוד הגדנ"ע הפעיל את הנוער במשימות לאומיות שונות (השירות הלאומי) בימי שלום כמו ייעור, עבודות תשתית, וכן במשימות לשעת חירום, שבמסגרתן הנוער החליף עובדים במשק שגויסו לשירות מילואים. הפיקוד הפעיל נוער עולה בחוות חקלאיות וסייע בקליטתם בארץ של העולים בגלי העלייה השונים, חבורות נוער רחוב הופעלו במסגרות כמו הגדנ"ע כדורגל. כן התקיימו חוגים שונים שהבולטים ביניהם היו חוגי הקליעה, הטיסנאות, הימאות והקשר שתרמו רבות לפיתוח תחומים אלו באזרחות ובתוך צה"ל. הפיקוד קיים תזמורת סימפונית, עיתון, תוכנית רדיו ולהקה, ארגן את מרוץ הלפיד הראשון וכן חידוני תנ"ך ולימודי ארץ ישראל.
האימון המרוכז (או אימון התנסות בבסיס גדנ"ע שמכונה כיום בפשטות "שבוע גדנ"ע" ופועל עד היום), שהתקיים בבסיסי האימונים של הגדנ"ע, נותר המפעל המוכר ביותר של הפיקוד. מפעל זה נועד להקנות ידע שישמש מאוחר יותר את הנער כשיתגייס לצה"ל. בהמשך הדגש עבר מהכשרה מעשית כמו תפעול נשק להכנה לקראת השירות, בעיקר בתחום המידע הדרוש למתגייס (כמו הליך שרשרת החיול) ובאמצעות הדמיה של אווירת המסגרת הצבאית - תנאי המחיה, המשמעת הנוקשה, ציות לפקודות ומאפיינים נוספים שעלולים לרוב לגרום למצוקה נפשית למי שאינו מורגל בהם.
פעולות הגדנ"ע בהווה מופעלות על ידי מערך מג"ן בחיל החינוך והנוער, בשיתוף, הנחיה ופיקוח של מינהל חברה ונוער במשרד החינוך והאגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון. חילות שונים בצה"ל מפעילים מסגרות גדנ"ע נפרדות לשם הגברת המודעות על החיל בקרב בני נוער, איתור ומיון מועמדים לשירות בהם וכן הכשרתם. כיום עיקר פעילות הגדנ"ע מתרכזת בהכנה לקראת גיוס, אך עד להקמת צה"ל ובהתאם לקיום הרעוע של היישוב, לנוער של ימי המנדט הבריטי נועדו תפקידים אחרים לגמרי מהמקובל היום.
פעילויות נוער בהגנה.