בשנת 1964, מילדרד לאבינג פנתה לתובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי. קנדי הפנה אותה אל האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU). האיגוד גייס שני עורכי דין שפעלו בהתנדבות, ברנרד ס. כהן ופיליפ ג'. הירשקופ. הם הגישו בקשה מטעם הזוג לאבינג לבית המשפט מחוז קרוליין בוירג'יניה לבטל את פסק הדין הפלילי נגדם בטענה שהחוק נגד נישואים בין גזעיים בוירג'יניה מנוגד לסעיף השוויון שמפורט בתיקון ה-14 של החוקה.
ב-28 באוקטובר 1964, לאחר המתנה של כמעט שנה לדיון, הגישו עורכי הדין של ה-ACLU תובענה ייצוגית בבית המשפט המחוזי של המחוז המזרחי של וירג'יניה. התביעה הייצוגית הניע את בית המשפט המחוזי לפסוק בבקשה לביטול פסק הדין. בית המשפט המקומי הביא את פרשנותו של יוהאן פרידריך בלומנבאך, חוקר גרמני שעסק באנטומיה השוואתית במאה השמונה עשרה, למונח גזע:
ב -22 בינואר 1965 בית משפט המחוזי, בהרכב של שלושה שופטים, השעה את קבלת ההחלטה בעניין התביעה הפדרלית, בשעה שהזוג לאבינג ערער על החלטת בית המשפט המחוזי לבית המשפט העליון של וירג'יניה על בסיס חוקתי. השופט הארי ל. קאריקו (לימים נשיא בית המשפט העליון של וירג'יניה), כתב חוות דעת עבור בית המשפט, המאשר את חוקתיות החוקים נגד נישואין בין-גזעיים ושהשאיר את הרשעתם על כנה, אך המליץ לשנות את עונשם. קאריקו טען כי במקרה של הזוג לאבינג לא הייתה הפרה של סעיף ההגנה השווה מאחר שגם הלבנים וגם הלא לבנים נענשו במידה שווה בעוון הנישואין האסורים. טיעון דומה הושמע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1883 בפסק הדין פיס נגד אלבמה.
הזוג לאבינג, עדיין בתמיכת ה-ACLU, הגיש ערעור על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם וירג'יניה הייתה מיוצגת על ידי רוברט מקילוויין מטעם פרקליטות המדינה. הזוג לא נכח בשלב הטיעונים שבעל-פה בוושינגטון, אך אחד מעורכי הדין שלהם, ברנרד ס. כהן, העביר את המסר שקיבל מידי לאבינג: "מר כהן, ספר לבית המשפט שאני אוהב את אשתי, ואת זה, שזה פשוט לא הוגן שאני לא יכול לחיות איתה בווירג'יניה."
תקדימים.
טרם פסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה, היו מספר פסקי דין בנושא "יחסי מין בין-גזעיים". במדינת וירג'יניה, ב־1878, בפסק הדין קיני נגד וירג'יניה (Kinney v. The Commonwealth), קבע בית המשפט העליון של וירג'יניה כי הנישואין, שהוסמכו בוושינגטון בין אנדריו קיני, גבר שחור, לבין מהאלה מילר, אישה לבנה, הם אינם תקפים בווירג'יניה. בפסק הדין משנת 1883, פייס נגד אלבמה (Pace v. Alabama) קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הרשעתו של הזוג אלבמה ב"ביחסי מין בין-גזעיים", שאושרה על ידי בית המשפט העליון של אלבמה, לא הפרה התיקון הארבע-עשרה. בערעור קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי ההפללה של יחסי-מין בין-גזעיים אינה הפרה של סעיף ההגנה על שוויון, שכן שני בני הזוג הוענשו במידה שווה על עבירת קיום יחסי-מין בין-גזעיים.
ב-1921, בפסק הדין קירבי נגד קירבי (Kirby v. Kirby), מר קירבי ביקש ממדינת אריזונה לבטל את נישואיו. הוא טען כי נישואיו אינם חוקיים מכיוון שאשתו היא ממוצא "כושי", ובכך מפרה את חוק המדינה נגד נישואין בין-גזעיים. בית המשפט העליון של אריזונה שפט את גברת קירבי על ידי התבוננות במאפייניה הפיזיים, וקבע כי היא גזע מעורב, ולכן אושרה בקשתו של מר קירבי.
בפסק הדין מונקסף החליט בית המשפט העליון של מחוז סן דייגו בשנת 1939 לפסול את הנישואים של מארי אנטואנט ואלן מונקס לאחר שנטען, שלמארי יש "שמינית דם של כושי". מקרה זה דן בשתי צוואות סותרות שהושארו על ידי אלן מונקס לפני פטירתו: הישנה יותר, לטובת חברתו אידה לי, והחדשה יותר לטובת אשתו. עורכי הדין של לי טענו כי נישואיהם של מונקס, שהתקיימו באריזונה, היו פסולים לפי החוק במדינת אריזונה, זאת משום שמארי אנטואנט הייתה "כושית" ואילו אלן היה לבן. וזאת על אף עדויות סותרות של עדים ומומחים שונים, הגדיר השופט את הגזע של גברת המונקס על ידי בהסתמך על עדות "מומחה" של רופא מנתח. השופט התעלם מהטיעונים של אנתרופולוג ושל ביולוג, שטענו שאי-אפשר לזהות את גזע האדם על פי בדיקת מאפייניו הפיזיים.
גברת מונקס החליטה אז לערער על החוק נגד נישאוין בין-גזעיים של אריזונה, והעבירה את התיק לבית המשפט לערעורים של המחוז הרביי בקליפורניה. עורכי הדין של גברת מונקס הצביעו על כך שהחוק נגד נישואין בין-גזעיים אסר למעשה על גברת מונקס כאישה מגזע מעורב להינשא בכלל. בית המשפט דחה את הטענה הזאת כבלתי ניתנת ליישום, שכן במקרה שהוצג, לא מעורבים שני בני זוג מגזע מעורב, אלא בן זוג מגזע מעורב ובן זוג לבן ולכן סירב לקבל את בקשתה אחרי דחיית הערעור של גברת מונקס, בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לפתוח את הסוגיה מחדש.
נקודת המפנה בפסיקה הייתה בשנת 1948 בפסק דין פרז נגד שארפ (Perez v. Sharp). בפסק דין פרז, בית המשפט העליון של קליפורניה הכיר בכך שאיסור על נישואין בין-גזעיים הפר את התיקון הארבע-עשרה של החוקה הפדרלית.
ההחלטה.
ב-12 ביוני 1967, בית המשפט העליון קיבל החלטה בפה אחד (9-0) לבטל את הרשעת בני הזוג לאבינג בבית המשפט של וירג'יניה ואף פסלו את החוקים נגד נישואין בין-גזעיים בכלל. חוות הדעת של בית המשפט נכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, וכל שאר השופטים הצטרפו אליה.
מדינת וירג'יניה טענה כי חוק טוהר הגזע נגד נישואין בין-גזעיים, לא הפר את סעיף השוויון בפני החוק של החוקה האמריקאית, וכי העונש על הפרת החוק היה זהה ללא קשר לגזעו של הנאשם ולכן זה הושת גם על לבנים וגם על לא-לבנים. בית המשפט העליון השתמש בטיעון זה 84 שנים קודם לכן, בפסק הדין פייס נגד אלבמה בשנת 1883, אך כעת דחה אותו, ודחה את ההחלטה בפסק הדין פייס. בית המשפט כתב: "אנו דוחים את הרעיון שאכיפה שוויונית של חוקים המבוססים על הבדלה על פי גזע, היא מספיקה כדי להחריג את עניין הסיווג מהאיסור על האפליה גזעית של התיקון הארבע-עשרה." בית המשפט קבע, שכיוון שגורם היחיד שקבע אם עברו המעורבים בפרשה על החוק, היה גזעם, החוק מהווה הפרה של סעיף ההגנה השווה.
לאחר שקבע כי החוק נגד נישואין בין-גזעיים של מדינת וירג'יניה הפר את סעיף השוויון בפני החוק, סיים בית המשפט את חוות דעתו סעיף קצר הקובע, שהחוק מפר גם את סעיף סדר הדין ההולם, משום שהוא שולל מאנשים את הזכות המוגנת חוקתית מבלי הליך משפטי הוגן. בית המשפט קבע כי החופש להינשא הוא זכות יסוד, ולפיכך שלילת זכותם של האמריקנים לחירות זו על פי גורם שרירותי, כגון גזע, היא בלתי חוקתית.
לאחר המשפט.
אחרי פסק הדין של בית המשפט העליון חזרו הזוג לסנטרל פוינט, שם התגוררו. לבני הזוג היו שלושה ילדים. ריצ'רד נפטר בשנת 1975, בגיל 41, בשעה שנהג שיכור פגע במכוניתו. מילדרד לאבינג איבדה את עינה הימנית באותה תאונה. היא נפטרה מדלקת ריאות ב-2 במאי 2008, בגיל 68.
השפעות.
נישואין בין-גזעיים.
על אף החלטת בית המשפט העליון, נותרו חוקים נגד נישואין בין-גזעיים במספר מדינות, וזאת אף על פי שההחלטה הפכה אותם ללא ניתנים לאכיפה. שופטים מקומיים באלבמה המשיכו לאכוף את חוק המדינה נגד נישואין בין-גזעיים, עד שממשלת ניקסון קיבלה פסק דין מבית משפט המחוזי בפסק דין ארצות הברית נגד בריטאין משנת 1970. בשנת 2000 הפכה אלבמה למדינה האחרונה שהתאימה את חוקיה להחלטת בית המשפט העליון, כאשר 60% מהמצביעים תמכו בעצומה שהסירה כל התייחסות כנגד נישואין בין-גזעיים מחוקי המדינה.
אחרי פסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה, מספר הנישואים הבין-גזעיים המשיך לגדול ברחבי ארצות הברית ואף בדרומה. במדינת ג'ורג'יה, למשל, מספר הנישואין הבין-גזעיים עלה מכ-21 חתונות בין-גזעיות בשנת 1967 לכ-115 כאלו בשנת 1970. ברמה הלאומית, כ-0.4% מהנישואים היו בין-גזעיים ב -1960, כ-2.0% ב -1980, כ-12% ב -2013וכ-16% ב-2015, כמעט 50 שנה אחרי פסק דין לאבינג.
נישואין חד-מיניים.
פסק הדין "לאבינג נגד וירג'יניה" מוזכר בהקשר של הדיון הציבורי על נישואים חד-מיניים בארצות הברית .
בפסק הדין "הרננדס נגד רובלס" (2006), דעת-הרוב של בית המשפט לערעורים של ניו יורק , הערכאה הגבוהה ביותר של המדינה, סירבה להתבסס על פסק דין "לאבינג", בהחלטה האם קיימת זכות לנישואין חד-מיניים, בטענה ש"הרקע ההיסטורי של פסק דין "לאבינג" שונה מן הרקע ההיסטורי שבבסיס מקרה זה". בשנת 2010, מסיק השופט ווהן ר. וולקר בהחלטת בית המשפט המחוזי בפסק הדין "פרי נגד שוורצנגר" , שביטל את הצעה מספר 8 של קליפורניה מ-2008 , המגבילה נישואין לזוגות בעלי מין שונה, מפסק הדין "לאבינג נגד וירג'יניה": "הזכות [החוקתית] להינשא מגינה על בחירת פרט על בן זוג ללא קשר למגדר". על בסיס צר יותר, בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית אישר החלטה זו.
על נישואין חד-מיניים. בכך הם פירשו או השתמשו בפסק הדין לאבינג באופן הבא:
בפסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס (2015), אשר פסק בנושא, בית המשפט העליון התייחס לפסק הדין לאבינג, בין היתר, כתקדים להחלטה שהמדינות נדרשות לאפשר נישואים חד-מיניים גם תחת סעיף השוויון בפני החוק וגם תחת סעיף ההליך המשפטי ההוגן. החלטת בית המשפט בפסק הדין אוברגפל ציטטה את פסק הדין לאבינג כמעט תריסר פעמים, והתבססה על אותם העקרונות - שוויון והזכות הטבעית לנישואין.