בדבור 864 אובחנו כ-30 פגיעות מנשק קל בגוף הספינה והגשר, אנטנת המכ"ם נפגעה, חור במערכת הקירור של המנוע השמאלי ומדחפים עקומים. בדבור 867 נגרם נזק קל יותר - כ-20 חורים בדפנות, פגיעה בחצובה של תותח אורליקון ובזרקור. מפקד הפלגה הטכנית של זירת ים סוף, סא"ל חנוך בן אליהו, יצא עם כיתת התיקונים וצוללים לאבו זנימה. הצוללים, אנשי יחידה 707, הורידו את המדחפים הפגועים והרכיבו מדחפים תקינים. הפגיעות בגוף היו כולן מעל קו המים ולא סיכנו את השיט. מיד לאחר החלפת המדחפים וסתימת החורים נעו הדבורים בכוחות עצמם לשארם א-שייח' והשתתפו בקרבות בהמשך המלחמה.
תוצאות הקרב.
בקרב הושמדו שלושה או יותר כלי שיט צבאיים מצריים. השימוש בסירות דיג להעברת אספקה מעבר למפרץ נשאר בגדר אפשרות. השמדת כלי השיט שיבשה את התוכנית של פיקוד ים סוף המצרי. האיום לפלישה בדרך הים נשאר בעינו ומעגני הדיג נעשו מטרה לתקיפות נוספות.
לצה"ל היה הרוג אחד - , מקלען מדבור 867, ושבעה פצועים.
ציונים לשבח.
צוותי שני הדבורים הועמדו בעת האירוע ברמת סיכון גבוהה ביותר - כניסת כלי שיט לטווח נשק מהחוף, כשהם מהווים מטרה ברורה לאויב שנמצא בחוף מחופר וערוך לירי. פעילות המפקדים הקצינים ואנשי הצוות הייתה טובה והתוצאות הושגו: סירות הגומי והברטראם שהתגלה במפתיע הושמדו. ייתכן ונפגעו גם כלי שיט נוספים. התכנון המצרי להעביר תגבורת, הספקה ומים לכוחותיהם בסיני שובש.
עוד בהיות הדבורים בדרכם לאבו זניימה העביר מפקד חיל הים בנימין תלם למפקד זירת ים סוף את הערכתו וביקש למסור לסגן צבי שחק ממפקד חיל הים - ההודעה הועברה ברשת הקשר ונקלטה על ידי הדבורים בים. תלם העריך מאוד את פעולת מפקד הכוח צבי שחק שפעל לפי רוח הפקודה שהוטלה עליו במפתיע - עם כלי שיט שאינם מיועדים ואינם חמושים לפעולות קומנדו בנמלים, חדר למעגן בחוף אויב והשמיד את כוח החוד המצרי וכך גרם לסיכול המשך פעילות התקיפה בחופי סיני.
המלצות זירת ים סוף בתמיכת מפקד חיל הים הועברו לוועדת העיטורים שאישרה אותם והרמטכ"ל מרדכי גור העניק בחודש מאי 1975 את עיטור המופת למפקד הכוח סגן צבי שחק למנוען הספינה סמ"ר שלום נחמני ולקצין הנוסף בספינה סגן עמי שגב.
סגן נמרוד ארז, סגן מפקד דבור 864 קיבל בחודש ספטמבר 1975 ציון לשבח מהרמטכ"ל מרדכי גור. בכתב הציון לשבח צוין שהזיקוק שירה ארז הדליק את סירת הברטרם.
אי הבהירות לגבי הדלקת הברטרם תיסכלה חלק מהמשתתפים בקרב. ביזמתו של כוכבי אזרן - מפקד ותיק העוסק בהנחלת מורשת בכלל ואתר הדבורים 'אבירי המפרץ' בפרט - קיבל רס"ל דני נחושתן תעודת הוקרה על חלקו בקרב מאת ראש מספן הים, תא"ל עודד גור לביא ב-19 מאי 2013. בכתב ההערכה נרשם כי נחושתן ירה והדליק את הברטרם.
סגן מרדכי דקל, מפקד דבור 867 שנכנס לסייע לתוך המעגן תחת אש כבדה והנהיג את אנשיו, קיבל שנים מאוחר יותר מכתב הערכה עליו חתום מפקד חיל הים לשעבר האלוף (מיל') זאב אלמוג, שהיה מפקד זירת ים סוף בתקופת הלחימה.
לקחים.
תוך כדי המלחמה הגיעה מפקדת חיל הים לצורך בהיערכות הזירה לפעולות התקפיות ולשם כך נעשה תגבור יחידות קומנדו ימי לזירה. חסרונם של כוחות למשימות מיוחדות גרם להטיל על דבורים משימה שלא הוכשרו לבצע כמו פעולות פשיטה בתוך מעגן סגור, זאת אף על פי שהם תורגלו להסתער כספינת תותחים על כלי שיט אויב לפי תורת לחימה של כלי תקיפה. בהמשך המלחמה הגיע, ביוזמת אל"ם אלמוג, כוח משייטת 13 בפיקודו של רס"ן גדי שפי שנערך למבצעי מגבית, וכן כמחצית מיחידה 707 בפיקודו של רס"ן דב בר. כוחות אלה הוצבו במפרץ סואץ ושולבו בביצוע יוזמות התקפיות בהמשך המלחמה.
תחקירים.
לקרב מרסא תלמאת, כמו גם לשאר קרבות הדבורים בזירת ים סוף, לא נערך תחקיר ברמה החיילית ולא יצא דו"ח הפקת לקחי מלחמה כפי שנעשה לגבי קרבות הטילים בים התיכון. עם זאת לפי התנהלות חיל הים נראה שהקרב השאיר את חותמו ושימש אבן דרך להתפתחות פלגות הבט"ש. בעת הגיוס לצה"ל משמש סיפור הקרב כאלמנט משיכה למתגייסים כדי שיבחרו לשרת בפלגות הבט"ש.
במפקדת זירת ים סוף נערכו שני תחקירים פנימיים. התחקיר הראשון נערך לפני מפקד הזירה, תוך כדי המלחמה בהיעדרם של הפצועים שנמצאו עדיין בבתי חולים. מפקדי דבורים העלו שאלות והתחקיר הופסק מחמת אילוצי המלחמה, ושאלות שהועלו על ידי מפקדי דבורים אחרים נשארו ללא תשובה.
תחקיר שני נערך לפני מפקד הזירה, ב-9 בדצמבר 1973, כחודשיים לאחר הקרב. בלא נוכחות של גורמי מפקדת חיל הים היה זה שימוע שניתנה בו זכות דיבור למרבית המשתתפים בקרב. תוך מעורבות והתייחסות מפקד הזירה בדברים. בלטו בחסרונם: מפקדי הפלגה סרן ישראל פטשניק ורס"ן עמי אילון וכן מפקד יחידה 838 במלחמה רס"ן יואל פלג. התחקיר נוהל על ידי סרן צבי שחק מפקד זוג הדבורים בקרב. שחק ניסה למצות לקחים ומנה את הקשיים שעמדו לפניו בביצוע המשימה.
לקריאה נוספת.
מסמכי חיל הים:
מקורות נוספים:
קישורים חיצוניים.
ראיונות כוכבי.
ראיונות של כוכבי אזרן עם לוחמים בקרב זה ובקרבות סמוכים:
גטו ריגה
גטו ריגה היה גטו גדול בריגה, בירת לטביה, שהקימו הנאצים. בגטו ריגה נספו כ-50,000 יהודים, ושרדו כ-1,000 בלבד.
גטו ריגה מוזכר לעיתים כישות אחת, אולם למעשה היו גטאות אחדים בריגה.
הראשון היה הגטו הגדול (או הגטו הלטבי) שהיה קיים כחודש אחד. הוא הוקם באוקטובר 1941 כאשר העבירו הנאצים את כל היהודים מריגה והסביבה לגטו המגודר.
מרבית יהודי לטביה, כ-24,000 בני אדם, נרצחו לאחר זמן קצר בטבח יער רומבולה. אחר כך, 4,500 יהודים לטבים שלא נכללו בטבח רוכזו בשטח קטן יותר בתוך הגטו המקורי, אשר נודע בשם "הגטו הקטן".
אזור "הגטו הגדול" הוקצה מחדש ליהודים שגורשו מגרמניה, והיה ידוע בשם "הגטו הגרמני". 3,800 יהודים מתוכו נרצחו בטבח נוסף ליד ריגה.
היסטוריה.
תקנות המשטר הנאצי.
בתחילת יולי 1941, משטר הכיבוש הנאצי ארגן את שריפת בתי הכנסת בריגה, וניסה בדרגות שונות של הצלחה, להסית את הלטבים לפעולה רצחנית כנגד האוכלוסייה היהודית. בסוף חודש יולי, הממשל העירוני עבר מהצבא הגרמני למנהל האזרחי. בשלב זה הוציאו הגרמנים תקנות וצווים חדשים כדי להסדיר את נידוי היהודים ואת בידולם משאר האוכלוסייה.
תקנה ראשונה אסרה את כניסת היהודים למקומות ציבוריים, כולל מתקנים בעיר, פארקים ובריכות שחייה.
התקנה השנייה דרשה שהיהודים יענדו את הטלאי הצהוב על בגדיהם. ומי שהפר תקנה זו דינו היה מוות.
גזירות נוספות דרשו מהיהודים לענוד טלאי צהוב שני באמצע גבם, על מנת לבלוט בתוך הקהל ולא להתהלך על המדרכות.
ליהודים הוקצתה רק מחצית כמות המזון בהשוואה לאוכלוסייה הלא-יהודית.
בגסטפו הוקמה מנהלה מיוחדת לענייני יהודים שריכזה את החקירות והעינויים שבוצעו במרתף הבניין. לאחר מכן העצורים נשלחו לכלא שבו הורעבו למוות.
הנאצים הקימו לאחר מכן את ממשלת הבובות של לטביה.
הממשלה הלטבית קבעה תקנות בסגנון חוקי נירנברג, אשר ניסו לכפות על הנשואים ליהודי או ליהודיה להתגרש, אחרת יעברו עיקור.
על הרופאים היהודים נאסר לטפל במי שאינם יהודים, ועל רופאים שאינם יהודים נאסר לטפל ביהודים.
"הגטו הגדול" ("הגטו הלטבי").
ב–21 ביולי 1941, הוחלט לרכז את היהודים בגטו וכל היהודים נאלצו להרשם ב"מועצה היהודית".
ב-23 באוקטובר 1941 שלטונות הכיבוש הנאצי הוציאו צו לפיו כעבור יומיים, ב-25 באוקטובר, יש להעביר את כל היהודים ל"שכונת מוסקבה" בפרברי העיר, מדרום לעיר העתיקה של ריגה. בעקבות זאת, כ-30,000 יהודים רוכזו ב"אזור 16", אזור קטן אותו הנאצים גידרו עם גדר תיל. התושבים הלא-יהודים גורשו מהמקום. מי שהלך בסמוך לגדר נורה על ידי השומרים הלטבים, שגם נהגו לערוך ירי אקראי במהלך הלילה.
היהודים הורשו לקחת מעט מאוד מרכושם אל הגטו, והציוד והחפצים שלהם נלקחו וטופלו על ידי שלטונות הכיבוש הנאצי (שכונה בשם "משרד הנאמנות"). הציוד היקר נשלח לגרמניה. והגרמנים התעלמו מגנבת הרכוש הפחות יקר שבוצע בחסות המשטרה הלטבית.
בחודש פברואר 1942 גורשו כ-500 יהודים ליטאים מגטו קובנה ל"גטו הגדול" (או "הגטו הלטבי").
הם היו בעלי מלאכה מיומנים שלא נרצחו בהרג ההמוני שהתרחש במבצרי הפורט התשיעי. רק מעטים מהם שרדו.
"הגטו הגדול" התקיים 37 ימים.
טבח יער רומבולה.
בספטמבר 1941, ציווה היטלר על גירוש יהודי גרמניה מזרחה. היעד המתוכנן, מינסק היה כבר צפוף, ורכבות גירוש נוספות יצאו לגטו ריגה, שבעצמו היה צפוף.
על מנת לפנות ליהודי גרמניה מקום, רצחו הנאצים ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר כ-27,500 יהודים לטבים מהגטו ביער רומבולה הסמוך לגטו.
רק כ-4,500 בחורים "כשירים לעבודה" שרדו את הטבח, ונשארו לעבודות ב"גטו הקטן".
"הגטו הקטן".
לאחר ההרג ההמוני ביער רומבולה,
כרזות גדולות הוצבו סביב ריגה, עליהן נכתב כי "כל המדווח לרשויות על אדם חשוד או יהודי מתחבא יקבל סכום כסף גדול, מענקים וזכויות רבות".
הונפקו דרכונים פנימיים שימשו כדי לשלוט באוכלוסייה, למשל, על מנת לקבל מרשם רפואי.
בדומה ל"גטו הגדול", הפך "הגטו הקטן" למתחם מאובטח על ידי לטבים חמושים. בתוך הגטו הייתה קבוצה מיוחדת של שומרים, שהורכבה משוטרי גדנסק.
הגרמנים והמקומיים שאפו לאסוף את הרכוש הגדול של היהודים שנהרגו ביער רומבולה. יהודים רבים ניסו לחזור לגטו הגדול לאסוף את רכושם המוסתר, אולם השומרים מיהרו לירות בכל יהודי מ"הגטו הקטן" אשר יצא ל"גטו הגדול" ללא אישור. במקרים אחרים, שלטונות הצבא הגרמני שלחו משאיות כדי להעמיס ריהוט ופריטים רבים.
"הגטו הגרמני".