גבע נפגש עם האלוף דרורי בלשכת הרמטכ"ל וקרא מתוך פנקס דברים שהכין מראש. בין היתר טען כי ניתן להסכים לנוכחות הסורית בבקעת הלבנון ושגישתו של שר הביטחון אריאל שרון עלולה להוביל למלחמה נוספת עם סוריה: "על-פי תפיסתו של שר הביטחון, האם נלך גם על טריפולי? גם שם יש מחבלים. מדוע ניעצר בביירות?". למחרת, בפגישה נוספת עם האלוף, הסכים גבע להצעתו להישאר כמפקד טנק, אולם שר הביטחון דחה את ההצעה. גבע נפגש עם הרמטכ"ל וטען בפניו כי "כניסה לביירות היא רצח משפחות", אולם הרמטכ"ל סירב לדון עמו בנושא מדיני והפציר בו להישאר בתפקידו כדי לא לגרום ל"בקע" בצבא.
לאחר מכן נפגש גבע עם שרון. בפגישה זו, בה רשם שרון את דבריו, הציע גבע לאפשר למחבלים בביירות לצאת לבקעת הלבנון, ליזום הידברות עם אש"ף ולהכריז שצה"ל מוכן לסגת לקו 40 הקילומטרים, ורק אם כל ההצעות הללו לא יתקבלו, "יש להמשיך במצור מתוך הכרה שלנו שלא ניכנס פנימה". שרון שלח את גבע להיפגש עם ראש הממשלה מנחם בגין בכנסת וגבע התריע בפניו על הקרבנות הצפויים מכיבוש ביירות, אותם העריך ב"עשרות". בגין ציין כי הערכה זו נוגדת את הערכת הרמטכ"ל בדבר "אבדות מעטות" ולשאלתו אם הוא חולק על הרמטכ"ל ענה גבע בחיוב. לדברי אביו של גבע, שאל ראש הממשלה את גבע האם אינו סומך על הרמטכ"ל, וכשענה בשלילה אמר בגין שאין לגבע מקום בצה"ל.
כעבור פחות מ-48 שעות קיבל גבע הודעה על פיטוריו מצה"ל. לא ניתנה לו האפשרות להיפרד מחייליו והוא סורב לתפקיד במילואים.
לימים הסביר גבע את צעדו: "האמירה כי יש לסרב רק כאשר "דגל שחור" מתנוסס מעל הפקודה, היא סיסמה ריקנית ולא רצינית. נושא רגיש וסבוך זה מחייב דיון מורכב ומעמיק יותר. ברוב המקרים, מצבים ומשמעויות של פקודות והחלטות הם חוקיים במובנם היבש והראשוני. הקושי הוא, שבהתפתחותם הם גורמים למעשים הנעים לכאן ולכאן על גבול אי-החוקיות, עד שגם עליהם יתנוסס דגל אפור עד שחור".
גבע לא הוזמן לקבל את אות מערכת שלום הגליל. לאחר מספר שנים סורבה גם בקשתו לשוב להשתלב בתפקיד במילואים.
תגובות לפרשה.
מעשהו של גבע עורר דיון נוקב בחברה הישראלית באותם ימים, שנבע מהקרע שחוללה המלחמה. אנשי השמאל, ובהם תנועת "שלום עכשיו" שארגנה את המחאה כנגד המלחמה, ראו במעשהו הגנה על חיילים ועל אזרחים מפני מה שראו כשיקול לא אחראי של הדרג המדיני בזמן המלחמה. בהפגנת ה-400 אלף אף הונפו שלטים עם הכיתוב "כולנו אלי גבע". לעומתם טענו אחרים, כי גבע פעל בצורה חסרת אחריות ואיים במעשהו על חוסנה של מדינת ישראל. גבע אמר שקיבל הצעה להצטרף למפלגה אך העדיף שלא להיכנס לזירה הפוליטית.
היו שהציגו את צעדו של גבע כצעד אישי. אחרים, כמו זאב שיף ואהוד יערי טענו שלגבע הייתה מטרה להשפיע על מהלכי המלחמה, בכותבם: "גבע שאף להוציא את הביקורת מכלל "שיחות על המרפסת" (של הצבא) לכלל התבטאות ברורה מול הדרג המדיני כדי לסכל את הכוונה לפרוץ למערב ביירות".
גורמים בצה"ל, בהם הרמטכ"ל, רפאל איתן, סגן מפקד החטיבה במלחמה יחיעם ששון, יפתח רון טל שהיה קצין אג"ם של החטיבה ואודי שני ועמוס מלכא שהיו מג"דים בחטיבה, טענו שמניעיו של גבע היו יותר אישיים מכפי שהוא הציג אותם. גבע הכחיש טענות אלו. מנגד, פורסם בעיתון הארץ מאמר דעה נוקב מאת רב-סרן גרשון הכהן תחת הכותרת  "אלי גבע - בין צייתנות למוסר, הרהוריו של איש צבא". המאמר פורסם בעילום שם, אך לאחר שהמחבר חשף את זהותו הדיח אותו הרמטכ"ל מצה"ל (אך לאחר מספר שנים הוחזר לשירות ואף הגיע לדרגת אלוף).
הגם שגבע טען שהוא לא סירב פקודה אלא יצר אווירה שהקשתה על מתן פקודה, צעדו אומץ בידי סרבנים משמאל, כמו דוד זונשיין, שהציגו אותו כמופת.
באזרחות.
גבע הוא בעל תואר ראשון בחוג המשולב לכלכלה ולמדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני במנהל עסקים (אוניברסיטת תל אביב).
גבע מילא מגוון של תפקידי ניהול במפעלים שונים. באפריל 1983 התמנה למנהל תפעול של וולקן. בשנת 1987 ניהל את מפעל אופק לנייר רציף במצפה רמון. בראשית המאה ה-21 ניהל גבע את חברת קום נט בדייטון, אוהיו למשך מספר שנים.
מדי פעם התבטא בעניינים ציבוריים. בעת פרסום דו"ח ולד טען שצה"ל אינו מפיק לקחים כי אותם אנשים שנכשלו מאיישים את תפקידי המפתח. בשנת 1986 טען בראיון שקצינים רבים לא מילאו פקודות במבצע שלום הגליל. בשנת 2004 הביע תמיכה בתוכנית ההתנתקות והבנה לסרבנות משמאל, אך סירב להתייצב לצדם של הסרבנים בטוענו שהמצב אינו די קיצוני כדי להצדיק סרבנות.
גבע נשוי לליאורה ולהם ארבעה ילדים.
אג&quot;ח
מפקדת זרוע יבשה
צפיפות אוכלוסיה
סטן ג'טס
בלבואה
מז&quot;י
חנה לסלאו
חנה לֶסְלַאו (נולדה ב-14 ביוני 1953) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאית, סטנדאפיסטית, מנחת טלוויזיה, מדבבת וזמרת ישראלית, מהכוכבות הגדולות של הבידור הישראלי. זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2005 על תפקידה בסרט "אזור חופשי".
לסלאו שיחקה במספר רב של סרטים, תוכניות טלוויזיה, הצגות תיאטרון והופעות בידור וידועה בלשונה החדה, בנוכחות הבולטת שלה בכל תפקיד ששיחקה ובדמויות הקומיות שהמציאה כמו "סבתא זפטא" ו"המנקה קלרה".
ביוגרפיה.
לסלאו גדלה ביפו לזוג ניצולי שואה שעלו מפולין (אביה ניצול גטו לודז') במשפחה בת ארבעה ילדים. בילדותה שפת הדיבור בה שוחחה עם הוריה הייתה יידיש.
את שירותה בצה"ל, בשנים 1972–1973, עשתה בלהקת פיקוד דרום. התוכניות שבהן השתתפה במסגרת הלהקה הצבאית היו "מדרום תפתח הטובה" ו"חול בקפה".
שנות השבעים.
בשנת 1974 השתתפה לסלאו בתוכנית הטלוויזיה לילדים "ראש כרוב", שם הנחתה, שרה ורקדה. בשנת 1976 לקחה חלק ברביעיית הבנות של מועדון התיאטרון (יחד עם גליה ישי, מיקי קם ושולי לב) ובאותה שנה השתתפה בתוכנית הילדים "מה פתאום?" (קישקשתא) והייתה הראשונה שהגישה בתוכנית זו את פינת המשחק שלוותה בשיר "כולכם שחקו נא איתי".
בשנות השבעים שיחקה לסלאו תפקידים קומיים בסרטים הישראליים: בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "קשר הדבש" (1977), "הצילו את המציל" (1977), "מיליונר בצרות" (1978), "בלפר" (1978).
בשנת 1978 העלתה, יחד עם גדי יגיל, את מופע הבידור "החיים הם לא ירח דבש".
שנות השמונים.
בשנת 1980 השתתפה כזמרת ושחקנית בתוכנית על פי טקסטים ושירים נתן אלתרמן, לצד סנדרה שדה ודבורה דותן, שנחלה הצלחה והוקלטה עבור הטלוויזיה החינוכית. שיחקה בסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" (1981) ובסרט "קוני למל בקהיר" (1983).
בשנת 1981 השתתפה לסלאו במופע הבידור "ברנשים וחלומות". במהלך שנות השמונים השתתפה לסלאו במספר פרויקטים לילדים, בהם אלבומי הילדים שהקליטה "מאה שירים ראשונים - כל שירי הילדות שלנו" (1981), "אלבום שירים לטף מ-א ועד ת" (1985) ו"חג שמח ילדים", הצגות כמו "אלוף בצלות ואלוף שום" ובמופעי ילדים. בשנת 1985 הנחתה את הפסטיבל לשירי ילדים לצדו של אייל גפן והתחרתה עם השיר "קוראים לי סבתא זפטא" שזכה במקום השני, ובפסטיגל 1989 הנחתה לצד ספי ריבלין וציפי שביט והתחרתה עם השיר "אבא'לה אמא'לה" שזכה במקום הרביעי.
באמצע שנות השמונים, לסלאו פרצה לתודעה הציבורית כאשר הופיעה בתוכנית הבידור בערוץ 1 "סיבה למסיבה" שם גילמה את דמותה של "סבתא זפטא" לראשונה, אשר זכתה לאהדה גדולה ובעקבות כך לפינה קבועה מדי שבוע. באחת הפינות היא שרה יחד עם ג'קי מקייטן את השיר הפארודי "מריומה יומה" שהיה ללהיט התקופה ודורג במקום ה-9 במצעד הפזמונים העברי השנתי של אותה שנה ברשת ג'. בנוסף, היא הנחתה מספר תוכניות של "זהו זה!".
בשנת 1986 יצאה לראשונה בתוכנית בידור "בחיוך ישיר", שבה הופיעה לראשונה בדמות המנקה קלרה (במערכון בו היא מחפשת את בעלה משה) ובמערכונים נוספים, בהם דמותה של אסתר התימניה משעריים שחוזרת מחוץ לישראל ומספרת את קורותיה.
במהלך העשור העלתה לסלאו את תוכניות הבידור "סקס, שקרים וחנה לסלאו" ו"החיים על פי לסלאו" (שנחשבה לתוכנית המצליחה ביותר שלה), והפכה לסוללת דרך לקומיקאיות נוספות, שלא בלטו עד אז בנוף הבידור הישראלי. היא השתתפה גם במקבץ פרסומות קצרות "זכיתי בלוטו", בהן היא מגלמת דמויות שונות.
שנות התשעים.
בשנות התשעים השתתפה לסלאו במופעי הבידור "הללויה הוליווד" ו"כשצביקה פגש את חנה" עם צביקה הדר, שלא זכו להצלחה. והשתתפה בהצגת הילדים ״אלאדין״ עם ליאור כלפון, נועה דורי, רובי דואניאס, יניב פולישוק, ואברהם מור.
המאה ה-21.
לאחר מספר שנים בהן לקחה פסק זמן מעולם הבידור, חזרה לסלאו להופיע בשנת 2001 במופע הבידור "קונגרס הנשים המצחיקות", אותו כתב דודו דותן. בשנת 2003 העלתה את המופע "יותר חנה מלסלאו", שם היא גוללה את סיפור חייה כבת הדור השני לשואה לצד הגיגים מצחיקים מחייה. תוכנית זו זכתה בשנת 2005 בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת הבידור הטובה ביותר של השנה. הופיעה במחזמר "ברנשים וחתיכות" ובהצגות "צימוקים ושקדים" בתיאטרון יידישפיל ו"מבקר המדינה 2005" בתיאטרון הבימה. בשנת 2008 החלה לגלם את דמות הזונה בהצגה מאת חנוך לוין "יאקיש ופופצ'ה" של תיאטרון גשר וכן את תפקיד המשרתת בהצגה טרטיף מאת מולייר בתיאטרון גשר. לאחר מכן, כיכבה בהצגות הבידור "האמא של הרווקה" ו"אין כמו משפחה" ובהצגות הילדים "אלאדין", "בילבי", "אצלנו בחצר" ו"סינדרלה".
בשנים 2004–2005 היא הנחתה את שעשועון הטלוויזיה "החוליה החלשה", השתתפה בשלוש העונות הראשונות של הטלנובלה "השיר שלנו", בשתי העונות הראשונות בתפקיד הראשי של נעמי שחר ובשלישית ביצעה מספר הופעות אורח בתפקיד עצמה, והוציאה בשנת 2005 קלטת וידאו לילדים בשם "בישול זה קול".