הנרי "סקופ" ג'קסון נולד ב-1912, בעיר אוורט, שבמחוז סנוהומיש, במדינת וושינגטון שבצפון מערב ארצות הברית, לפיטר ג'קסון (השם הנורווגי המקורי - גרסת') ומרינה אנדרסון, נוצרים לותרנים, שהיגרו מנורווגיה לארצות הברית לקראת סוף המאה ה-19. הוא היה ילדם החמישי והצעיר ביותר. תחילה למד באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל ב-1935, והחל לעסוק בעריכת דין.
ב-1961 נישא להלן הארדין, הצעירה ממנו ב-21 שנה ונולדו להם שני ילדים.
קריירה פוליטית.
ב-1938 ניצח ג'קסון במערכת הבחירות הראשונה שלו למישרת התובע של מחוז סנוהומיש וב-1940 נבחר לראשונה לבית הנבחרים האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית (החל לכהן ב-3 בינואר 1941). התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, אך על פי הוראת הנשיא רוזוולט נאלץ לעזוב את הצבא כדי שלא לאבד את מושבו בקונגרס. ב-1945 היה ג'קסון מראשוני האמריקאים שביקרו במחנה ההשמדה בוכנוואלד וראה במו עיניו את תוצאות השואה. ב-1952 ניצח את הסנטור הרפובליקני הארי קיין והפך בינואר 1953 לסנטור מטעם מדינת וושינגטון, מישרה בה החזיק במשך כ-31 שנה לאחר מכן, עד יום מותו. במערכת בחירות זו הוא ניצח לא רק את יריבו הפורמלי, אלא ובעיקר את הסנטור ג'וזף מקארתי, אשר בא במיוחד למדינת וושינגטון לתמוך ביריבו, ללא הועיל.
ב-1960 היה ג'קסון מועמד להיות המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית תחת ג'ון קנדי, אבל בסופו של דבר בחר קנדי אז את לינדון ג'ונסון. בשנה זו הוא גם הפך ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית למשך מספר חודשים. ב-1972 ניסה ג'קסון להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בפעם הראשונה, אך הפסיד לג'ורג' מקגוורן, שבסופו של דבר הפסיד לריצ'רד ניקסון בבחירות הכלליות. ב-1976 הוא ניסה לרוץ לנשיאות שוב ובשלבים הראשונים של הבחירות המקדימות בקרב הדמוקרטים אף נחשב לראשון המועמדים, אולם בסופו של דבר זכה במועמדות הדמוקרטים ג'ימי קרטר, שאף ניצח לאחר מכן את ג'רלד פורד בבחירות הכלליות.
ב-26 ביוני 1984, כמעט שנה לאחר מותו הוא קיבל את מדליית החירות הנשיאותית, אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק בארצות הברית, לאזרח.
דעותיו.
ג'קסון היה ניצי בדעותיו המדיניות וליברל בדעותיו הכלכליות והחברתיות. הוא הטיף להגדלת תקציב הביטחון האמריקאי למול הסובייטים עוד בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר וכן להגדלת מספר הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים של ארצות הברית. לאחר מכן היה מתומכי מלחמת וייטנאם ומראשי המתנגדים לדטאנט ולהסכם סאל"ט 2 מ-1979, להגבלת הנשק הגרעיני. במשך שנים ובמידה מסוימת עד היום מכנים לעיתים דמוקרטים ניציים כגון הסנאטור הדמוקרטי ג'ו ליברמן (ייצג את קונטיקט בסנאט והיה מועמד לסגן נשיא בבחירות לנשיאות 2000), ג'יימס וולסי (ראש ה-CIA, בתחילת כוהתו של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–1995) ועוד, בשם הדמוקרטים של "סקופ" ג'קסון. בין עוזריו ותלמידיו נמנים אחדים מראשי הנאו-קונסרבטיבים, שהפכו עם השנים לרפובליקנים כמו דאגלס פיית', ריצ'רד פרל, אליוט אברמס, פול וולפוביץ ועוד. האחרון אף כינה את עצמו לא פעם רפובליקני של "סקופ" ג'קסון.
במקביל היה ג'קסון מראשי התומכים בחוקי זכויות האזרח, כאשר הנושא עוד היה בחיתוליו בארצות הברית. ב-1957 היה מיוזמי חוק זכויות האזרח הראשון והמשיך בכך גם בחוק זכויות האזרח של 1964. היה מראשוני התומכים במרטין לותר קינג ונשא את נאום ההספד עליו בסנאט, לאחר הירצחו באפריל 1968. היה תומך נלהב בחוקי הגנת הסביבה למיניהם ותומך נלהב באותה מידה בהגדלת הסיוע לישראל.
ב-1974 הצליח ג'קסון לגרום להעברתו פה אחד של תיקון ג'קסון-ואניק, בסנאט, כאשר חבר הקונגרס צ'ארלס ואניק עשה עבודה דומה גם בקונגרס. התיקון היתנה הטבות סחר שונות לברית המועצות וגרורותיה, במתן אפשרות ליהודי אותן מדינות (ודיסידנטים אחרים) לצאת מהן באופן חופשי. עצם האיום בחקיקתו של תיקון זה גרם לביטול "כופר ההשכלה" שניסו הסובייטים להטיל על המהגרים הפוטנציאליים ולפתיחה חלקית של שערי ברית המועצות ליציאת יהודים ומהגרים אחרים בראשית שנות השבעים של המאה העשרים. השערים בברית המועצות (אף כי לא בגרורותיה) נסגרו מחדש עם מימוש חקיקת התיקון וירדו לשפל יחסי של פחות מ-15,000 יוצאים לשנה בשנים 1975–1976 (מספר שכשלעצמו היה גבוה בהרבה ממספר היוצאים מדי שנה עד 1969), אך הם שבו ונפתחו בהדרגה בשנים שלקראת סוף שנות השבעים - ראשית שנות השמונים.
הנצחתו.
בית הספר ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון קרוי כיום על שמו של הנרי ג'קסון. הצי האמריקאי קרא על שמו את אחת מהצוללות הגרעיניות שלו. "המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי" - JINSA מחלק מדי שנה מלגה על שם הנרי ג'קסון לאישים שונים, בדרך כלל נאו-קונסרבטיבים, כמו ג'ו ליברמן, דיק צ'ייני, פול וולפוביץ ועוד. כמו כן, קיימים כיום על שמו במדינת וושינגטון מקומות אחדים, בהם בית ספר, יער ועוד. ב-2005 הוקמה באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה "אגודת הנרי ג'קסון", במטרה לקדם את רעיונותיו ומורשתו של ג'קסון, ברחבי העולם.
אימפריאליזם מודרני באסיה
האימפריאליזם המודרני באסיה הוא כינוי לתקופה שבין השנים 1830 ל-1914. המדינות שהשתתפו במירוץ האימפריאליסטי ביבשת זו היו בעיקר צרפת, רוסיה, גרמניה, בריטניה וארצות הברית.
הודו.
עד תחילת המאה ה-17 הייתה הודו מחולקת לנסיכויות רבות ונטולת שלטון מרכזי יחיד. סוחרים צרפתים ובריטים שהגיעו אליה במאה ה-16 נאבקו על השליטה הכלכלית באזור. חברת הודו המזרחית הבריטית שהקימה בריטניה בשנת 1606 שהתחזתה לחברה פרטית הגבירה את השפעתה הפוליטית של הממלכה.
לאחר ניצחונה של בריטניה במלחמת שבע השנים ב-1763 עזבו הצרפתים את הודו ובריטניה נותרה השליטה היחידה בתת-היבשת. חברת הודו המזרחית הקימה כוח צבאי הודי בפיקוח אנגלי שהיה ממונה על שמירת החוק ועל גבולות הודו. השליטה רבת השנים של בריטניה החדירה להודו מעט מהתרבות המערבית ושפרה את דרכי התעבורה והמנהל. אולם, גם אם השליטה הבריטית הועילה בתחומים מסוימים להודו הרי שאת ההודים עצמם היא שעבדה והתייחסה בזלזול רב, דבר שגרם למאיסת ההודים בשלטון הבריטי ורצון גובר והולך לעצמאות.
המרד הגדול.
הגורמים למרד.
השלטון הבריטי זלזל באמונותיהם ודתותיהם של ההודים. כך למשל השתמשו הבריטים בחלקים מהפרה, הקדושה בהינדואיזם, כבמרכיב מרכזי בשעווה העוטפת את כדורי הרובים. בנוסף לכך, נצטוו החיילים ההודים לפתוח בשיניהם את עטיפת הכדורים שהיו עטופים בשומן חזיר האסור באכילה למוסלמים. גם הפעילות המיסיונרית הענפה בהודו הגבירה את הזעם הכללי כנגד השלטון הבריטי.
מהלך המרד.
כ-80 חיילים הודים נכלאו משום שסירבו להשתמש ברובים מסיבות דתיות. עובדה זו גרמה לחבריהם לצבא להתקומם ולמרוד. המרד שפרץ במחנה צבאי סמוך לדלהי התפשט למחוזות נוספים. תוך כדי המרד טבחו ההודים בסכינים מאות בריטים. תחילה הגיבה בריטניה בחוסר מעש עקב התדהמה שעורר ההלם אולם בשנת 1858 התעשתה בריטניה והמרד דוכא באכזריות רבה. אף על פי שההודים לחמו בעוז הייתה חסרה תנועה לאומית מגובשת חזקה ומנהיג שיוביל בצורה רציפה את המרד.
מוהנדס קרמצ'נד גנדי.
גנדי, שלמד משפטים באנגליה ולחם למען זכויות הקהילה ההודית בדרום אפריקה חזר בשנת 1914 להודו והפך למנהיג התנועה הלאומית בה. תדמיתו הסגפנית הפכה אותו לאליל בעיני ההודים וכבוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה אנגלית דגל תחילה בהפיכתה של הודו לדומיניון בריטי. אולם, בהמשך המאבק הפך את דעתו וחתר לעצמאות מלאה עבור ארצו.
גנדי הטיף למאבק נטול שפיכות דמים והורה על מרד פסיבי שכלל החרמת סחורות בריטיות, סירוב לשלם מסים ומדיניות של אי שיתוף פעולה עם השלטון הזר. מתוך מטרה לעורר את דעת הקהל העולמית הוא שבת שביתות רעב ושביתות שבת רבות.
גנדי היה פעיל מרכזי בתהליך העצמאות של הודו.
המשך דרכה של הודו לעצמאות בציר הזמן.
1919: בתקופה שבין שתי מלחמות העולם החריפה התנועה הלאומית את תביעותיה. לפיכך חוקקה בריטניה ב-1919 חוק בשם חוק הודו 1919 שמטרתו הרחבת סמכויות השלטונות הפרובינציאליים והרחבת מעגל הבוחרים לרשויות המחוקקות. חוק זה הוביל לחיזוק הדרישות לעצמאות והקונגרס הלאומי הודיע על שביתות והפגנות שהפכו למאורעות דמים בהם נרצחו חיילים ואזרחים בריטים רבים. דיכוי ההפגנות עלה בחייהם של מאות הודים ופציעתם של יותר מאלף.
1927: בהמשך פורסם דו"ח ועדת סימון שתפקידה היה לבדוק את תפקודו של חוק הודו 1919. הדו"ח התעלם מהבטחות קודמות של השלטון להעניק אוטונומיה להודו. העובדה שסירבו לצרף נציג הודי לוועדה גרמה להחרפת המאבק הלאומי שתבע מעתה עצמאות מלאה להודו.
1930-1935: בוועידות השולחן העגול התקבלה החלטה כי שאיפת כל הקבוצות בהודו היא הקמת פדרציה כלל-הודית.
1937: חוקה פדרטיבית חדשה הונהגה בהודו והשאירה את ענייני החוץ והביטחון בידיים בריטיות אך העניקה שלטון בית להודים. אולם, חוקה זו לא השביעה את שאיפותיהם של ההודים לעצמאות.
1940: בריטניה הכניסה את הודו למלחמת העולם השנייה ללא שיוסכם על צעד זה במוסדות הפדרליים. צעד חד צדדי זה גרם להחרפת היחסים בין שליטי הודו לממשלה הבריטית. בריטניה הבטיחה להודו ריבונות שתמומש עד שנת 1948 בתמורה לשיתוף הפעולה שלה במלחמה. גנדי הגיב על כך ש"הבטחה זו היא צ'ק דחוי של בנק מתמוטט".
1947: בשנה זו הוכרז על חלוקת הודו לשני חלקים שנקראו החל מעתה הודו, החלק עם הרוב ההינדי ופקיסטן, החלק עם הרוב המוסלמי.
1949: הודו הכריזה על הפיכתה לרפובליקה.
סין.