בתחילת מלחמת העולם השנייה, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופחה פוקוטיה לרפובליקה הסובייטית האוקראינית והייתה לחלק מברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות של אוקראינה, פוקוטיה הייתה לשטח אוקראיני.
יהדות פוקוטיה.
ערב מלחמת העולם השנייה, קרוב למחצית מאוכלוסיית פוקוטיה הייתה יהודית. בעיר קולומיאה הייתה הקהילה השלישית בגודלה בגליציה (אחרי קרקוב ולבוב).
רק מיעוט מאדמות פוקוטיה ראויות לגידול דגנים ולכן היה צריך לייבא חיטה, שעורה ותירס. מסחר זה היה מסור בידיהם של סוחרים יהודים מפוקוטיה (כמו גם מבוצ'אץ' ומסטניסלב). גם טחינת הדגן לקמח והתירס לקמח תירס היו מרוכזים בידי היהודים. היהודים ייצאו מלח, עודפי שעועית לבנה ועדשים אחרים, פטריות וריבות העשויות מפירות יער, שמן חמניות, דלעת ושמן דלעת ואף החזיקו בבתי בד להפקת השמן.
יהודים אחרים סחרו בבהמות, כולל חזירים ועיבדו עורות.
יהודים מעטים היגרו לאמריקה או עלו לישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ורוב הקהילה נכחדה במהלך השואה.
כיום כמעט ואין יהודים בחבל פוקוטיה.
טבקה
אמנדה פורסיית'
אמנדה פורסיית' (באנגלית: Amanda Forsyth, נולדה ב-12 באוקטובר 1966) היא צ'לנית קנדית, זוכת פרס ג'ונו, צ'לנית ראשית בתזמורת מרכז האמנויות הלאומי של קנדה.
ביוגרפיה.
אמנדה פורסיית', בתו של המלחין מלקולם פורסיית', באה לקנדה מדרום אפריקה בגיל שנתיים והחלה לנגן בצ'לו בגיל שלוש. היא הייתה לבת-חסותו של ויליאם פלית' בלונדון ובהמשך למדה אצל הרווי שפירו בבית ספר ג'וליארד בניו יורק ואצל לין הארל בלוס אנג'לס. אחרי שתי עונות עם התזמורת הסימפונית של טורונטו נבחרה לנגנית הראשית הצעירה ביותר בכל הזמנים בתזמורת הפילהרמונית של קלגרי, שם נשארה למשך שש שנים. בשנת 1999 התמנתה פורסיית' לצ'לנית ראשית של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי, שם היא מופיעה גם כסולנית מדי עונה.
פורסיית' מוכרת כצ'לנית מעולה ברסיטלים ובמוזיקה קאמרית וכסולנית, המופיעה עם תזמורות מן המעלה הראשונה ובפסטיבלים יוקרתיים למוזיקה קאמרית ברחבי העולם.
פורסיית' ובעלה, הכנר פנחס צוקרמן, מופיעים לעיתים קרובות יחד, כסולנים. היא מנגנת גם עם אמנים אחרים, ביניהם לין הארל, יו-יו מה, גאריק אולסון, ג'ון קימורה פרקר, יפים ברונפמן, יוסף קליכשטיין, חיימה לארדו, ארנולד שטיינהרדט, מייקל טרי ולואי לורטיה.
פורסיית' היא הצ'לנית ב"קבוצה הקאמרית של צוקרמן", המסיירת ברחבי העולם מאז 2003. לא מכבר ניגנה עם וינטון מרסליס בניו יורק והקליטה פסקול לסדרת הטלוויזיה בשבעה פרקים של קן ברנס על מלחמת העולם השנייה, בהפקת PBS
אמנדה פורסיית' מנגנת בצ'לו משנת 1699 של קרלו ג'וזפה טסטורה.
ב-2 ביולי 2017 הופיעה אמנדה פורסיית' בקונצרט בהיכל התרבות בתל אביב. בעלה, פנחס צוקרמן, ניצח על הקונצרט ואף ניגן קונצ'רטו של יוזף היידן. פורסיית' ניגנה קונצ'רטו לצ'לו של ויקטור הרברט.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קנדיות שנולדו ב-1966]]
[[קטגוריה:משפחות במוזיקה|פורסיית']]
[[קטגוריה:צ'לניות קנדיות]]
אנדרטת הטייסים התורכים
רחוב מזא&quot;ה
רחוב מזא"ה הוא רחוב בלב תל אביב הקרוי על שמו של הרב יעקב מזא"ה (השם "מזא"ה" הוא ראשי תיבות של "מזרע אהרון הכהן"). הרחוב מתחיל בפינת רחוב אלנבי בצידו המערבי ומסתיים בדרך בגין במזרח. הרחוב חוצה גם את הרחובות הידועים אחד העם, רוטשילד ויהודה הלוי.
רחוב מזא"ה הוא ברובו רחוב מגורים צר ובעל אופי שקט ושכונתי. עם זאת, הוא אוצר מספר מבנים מעוררי עניין אדריכלי וידוע גם בזכות שמו, הזוכה להתייחסות הומוריסטית (להלן). ברחוב מספר רב של מבנים משנות ה-20 וה-30 המייצגים את תל אביב בראשיתה, חלקם נבנו בסגנון האקלקטי וחלקם בסגנון הבינלאומי (המכונה "באוהאוס"). רבים מהם עברו שיפוץ בראשית המאה ה-21 והרחוב הפך, יחד עם שדרות רוטשילד וכמה קטעי רחובות נוספים בסביבה, לאטרקציה תיירותית עבור שוחרי אדריכלות.
טרם בניית בתי הרחוב, היה במקום כרם גפנים ומחנה שקלט עולים חדשים בתקופה זו.
התייחסות הומוריסטית.
שמו של הרחוב, שככל הנראה ידוע יותר מאשר האישיות שעל שמה קרוי, מושך אליו התייחסויות הומוריסטיות רבות בשל העובדה שנשמע כמו "מה זה?". שמו של הרחוב מוזכר פעמים רבות בסיטואציות שאינן קשורות אליו באופן ישיר, בבדיחות ומערכונים וכן בהתייחסויות הומוריסטיות שונות בכתבות עיתונאיות ועוד. דוגמה ידועה לכך היא במערכון "אנשי הארון" שנכתב על ידי להקת כוורת:
בסדרה הפיג'מות בניין המגורים וה"המבורגרי" שבבעלותו של גרי מנדלבאום (יניב פולישוק) נמצאים ברחוב מזא"ה 17 בפינת מאפו (נשמע כמו "מה פה").
קללה תל אביבית ישנה: "שתיכנס מבלפור ותצא ממזא"ה". פירוש והסבר: בבית החולים "הדסה" הכניסה לחדר המיון הייתה מרחוב בלפור, ואילו בצד של רחוב מזא"ה נמצא חדר המתים, ממנו יצאו ההלוויות.
בסדרת הטלוויזיה שמש (עונה רביעית) השוטר לחיאני (אסף אשתר) מבקש גיבוי בקשר לכתובת מזא"ה 69, ומקבל בתגובה הסבר מפורט מה זה "69".
בסדרת המערכונים "אפס", המופקת בידי תום טרגר ואור פז, בערוץ היוטיוב "שוגרזאזא", במערכון "אפס בתל אביב", עומד טרגר (המגלם את דמותו של "אפס") מתחת לשלט המוצב ברחוב מזא"ה פינת רחוב רוטשילד, ומציין כי הכיתוב דומה לאמרת הכנף המפורסמת שלו ("מה זה? מה זה? מה זה?", תוך תנועת יד) ואומר "רוטשילד! רוטשילד! רוטשילד!" באותה נימה ובאותה תנועת יד שהוא נוהג לבצע כשהוא אומר "מה זה?".
KISS הם ראשי תיבות באנגלית של הביטוי "Keep It Simple, Stupid" (בתרגום חופשי: תשאיר את זה פשוט, טמבל), הביטוי היה עקרון מנחה של צי ארצות הברית מ־1960, ונשאר פופולרי עד 1970, הוא הוטבע על ידי המהנדס האווירי קלי ג'ונסון. זהו עיקרון בפיתוח מערכות ומוצרים הקורא לחתירה לפשטות מרבית בעיצוב המוצר, תוך ביטול כל מורכבות שאינה חיונית, ושכל מורכבות מעבר לנדרש רק תזיק. העיקרון מקביל לתערו של אוקאם במדע.
פרשנויות נוספות לראשי התיבות KISS, השומרות על אותה משמעות, הן:
בפיתוחם של מוצרים הנדסיים קיימת נטייה להוסיף למוצר עוד ועוד יכולות, תוך הפיכת תפעולו למסובך יותר. עקרון KISS בא להזכיר למפתחים את העובדה שיכולות נוספות אלה רק יעיקו על המשתמש הפשוט ויפגעו ביכולתו להשתמש במוצר. מכשיר מורכב יותר הוא גם רגיש יותר, ועלול לסבול מתקלות רבות יותר. בתחום התכנות, פילוסופיה זו מיושמת במוצרי Suckless.org.
מקור הביטוי.
ראשי התיבות הוטבעו על ידי קלי ג'ונסון, המהנדס הראשי בחברה לוקהיד מרטין.
בעוד שהביטוי מופיע לרוב עם הפסיק - "Keep It Simple, Stupid", ג'ונסון עצמו פתח את ראשי התיבות בלי פסיק (,) וקרא לו "Keep It Simple Stupid", כך שכוונתו המקורית של ג'ונסון לא הייתה ללעוג למהנדס.
בנימין הרשב
בנימין הרשב (הְרוּשוֹבסקי) (באנגלית: Benjamin Harshav (Hrushovski)‎; 26 ביוני 1928 – 23 באפריל 2015) היה חוקר ספרות, מומחה לספרות השוואתית, משורר ביידיש (בשם העט ה. בנימין) ובעברית (בשם העט גבי דניאל), מתרגם ועורך ישראלי. כיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת תל אביב וכפרופסור לספרות השוואתית, ללשון וספרות עברית, וללשון וספרות סלאבית באוניברסיטת ייל. העורך-המייסד של כתב העת "Poetics Today". חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חתן פרס א.מ.ת (2005).
ביוגרפיה.
בנימין הרשב נולד בשנת 1928 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא), בנם של זוג אנשי חינוך: ד"ר אברהם הרושובסקי (אגסי), מורה להיסטוריה בגימנסיות שונות ובסמינר העברי למורים ולימים מורה בחיפה (נפטר ב-1973), ודבורה פרֶיידקֶס-הרושובסקי (1896–1985), מנהלת בית ספר היידי ע"ש ס"מ גורביץ בווילנה. הייתה לו אחות צעירה ממנו, אטה הרושובסקי.
למד בבית ספר עממי יהודי חילוני ובגימנסיה יידית-חילונית. בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה, נסה המשפחה מזרחה לאורל, שם גרו עד 1946. הוא סיים את הבגרות בתיכון רוסי בשנת 1945 ולמד שנה מתמטיקה ופיזיקה בצ'קאלוב (אורנבורג), וזכה בפרס הראשון לתלמידי השנה הראשונה. בשנים 1946–1948 חי בפולין הקומוניסטית ובגרמניה. ב-1946 הצטרף לתנועת דרור-החלוץ הצעיר. בשנים 1947–1948 היה עורך-משותף של כתב העת למעפיל הצעיר, "להבות", במינכן.
ב-1948 העפיל לארץ ישראל, התגייס לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות לחם בגדוד החמישי עד 1949.
גם הוריו ואחותו עלו לישראל. ב-1968 נרצחה אחותו בעת טיול בטורקיה.
בשנים 1948 עד 1986 חי בירושלים ובתל אביב.
בין השנים 1949–1957 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (בהצטיינות יתרה) ושני (בהצטיינות) בספרות עברית, מקרא, היסטוריה של עם ישראל וספרות יידיש. בשנת 1948 פרסם את ספר השירים שלו ביידיש, "שטויבן" ('אבקים'), שראה אור במינכן. בשנת 1951 היה בין מייסדי קבוצת סופרי היידיש יונג ישראל. באותה תקופה ייסד וערך ביחד עם אריה סיון, משה דור ונתן זך את כתב העת "לקראת". בשנים 1957–1960 למד לדוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת ייל, אצל רנה ולק (René Wellek).
בשנים 1954–1957 ו-1960–1963 לימד ספרות עברית באוניברסיטת העברית בירושלים. בשנים 1963–1966 כיהן בה כמרצה לספרות השוואתית ורוסית.
בשנת 1965 התמנה כמרצה בכיר לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.