הסקר הגאוגרפי הראשונה במערב הרי ראנגל נערך ב-1885 על ידי לוטננט הנרי טורמן אלן (Henry T. Allen) מצבא ארצות הברית. בחודש מרץ של אותה שנה אלן הגיע למוצא הנהר קופר ביחד עם שלושה ממלוויו, והחל את אחד מהמסעות הידועים בהיסטוריה של המחקר באלסקה. המשלחת מיפתה את האזורים שבהם שהתה, והעפילה במעלה הנהר קופר בסמוך לקצה המערבי של הרי ראנגל, חצתה את רכס אלסקה במעבר סוסלוטה (Suslota Pass), ומשם המשיכה לכיוון ים ברינג, שם הצליחה לעלות על אחת הספינות האחרונות שעזבו את חוף אלסקה לפני שמי הים קפאו בתחילת ספטמבר. אלן והמשלחת שבראשה עמד היו הראשונים לחצות את רכס אלסקה מכיוון מפרץ אלסקה אל הנהר יוקון.
אלן חקר את האזור העליון של אגן הנהר קופר, עמק נהר צ'יטינה ומערב הרי ראנגל, ולאחר מכן המשיך לכיוון צפון, חצה את קו פרשת המים של רכס אלסקה והגיע על עמק הנהר טנאנה. אלן העניק לנהרות צ'יטינה וצ'יטיסטון (Chitistone) את שמם (פירוש המילה צ'יטי בשפות אתבסקיות הוא נחושת), וייסד מערכת יחסים טובה עם הצ'יף ניקולאי והאינדיאנים שהונהגו על ידו. במהלך השהות שלו באזור בחודשי הקיץ הוא מדד את הגבהים של רוב פסגות ראנגל ואף העניק להן שם, כולל הר בלקברן, הר דראם והר סנפורד.
האזור נחקר על ידי מספר משלחות מחקר מדעיות לאחר זו של אלן. קבוצת המחקר נוספת, בראשותם של לוטננט פרדריק שווטקה (Frederick Schwatka) מצבא ארצות הברית והגאולוג ס. ו הייז (C.W. Hayes) מסוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הגיעה אל עמק נהר צ'יטינה ב-1891 לאחר שחצתה את הנהר הלבן ואת מעבר סקולאי (Skolai Pass).
לאחר משלחות המחקר השונות והבהלה לזהב בנהר קלונדייק הגבירו סוכנות הסקר הגאולוגי ומחלקת המלחמה את מאמציהן למפות את אלסקה מבחינה טופוגרפית וגאולוגית. הגאולוג פ. ס שראדר (F.C. Schrader) מסוכנות הסקר הגאולוגי ליווה משלחת של צבא ארצות הברית בפיקודו של קפטן ויליאם אברקרומבי (William Abercrombie), שב-1898 נעה במעלה הנהר קופר לתוך הרי ראנגל. גאולוג נוסף בשם ו. ס מנדנהול (W.C. Mendenhall) הצטרף למשלחת הצבאית של קפטן אדווין גלן (Edwin Glenn), שנעה ממפרץ קוק במעלה נהר מאטאנוסקה (Matanuska River) לתוך אגן הנהר קופר. ב-1899 פעלו בצד הצפוני של הרי ראנגל שתי משלחות מחקר: הראשונה בראשותם של ויליאם פיטרס (William Peters) ואלפרד ברוקס (Alfred Brooks) מסוכנות הסקר הגאולוגי, והשנייה בראשותם של אוסקר רוהן (Oscar Rohn) וא. ה מק'ניר (A.H. McNeer) ממחלקת המלחמה.
כרייה.
מסעות המחקר הללו הובילו בסופו של דבר לפיתוח תעשיית המינרלים המקומית. הפעם הראשונה שבה התגלה זהב בצפון הרי ראנגל התרחשה ב-1899 בנחל ג'אקסינה (Jacksina Creek), הנמצא בסמוך למוצא הנהר נבסנה. באותה שנה אוסקר רוהן והמשלחת שלו גילו מרבצים עשירים של עפרות כלקוציט במורנה של קרחון קניקוט. שנה אחת לאחר מכן התברר כי מאגרי הכלקוציט הם חלק ממאגר גדול ברכס בוננזה (Bonanza Ridge), שהפך למכרה גדול שהיה אחד מחמשת המכרות שסיפקו נחושת וכסף למפעל קנקוט.
יכולת הייצור של הכורים בקנקוט הגיעה לשיאה רק ב-1911, לאחר שהושלמה בנייתה של מסילת רכבת באורך 320 ק"מ מקורדובה (Cordova) שעל מוצא הנהר קופר. במהלך 27 השנים שבהן המכרה היה פעיל הובלו דרך המסילה כמויות גדולות של עפרות, ששוויין הכולל הוא כ-100 עד 300 מיליון דולר.
ב-1913 פקדה בהלה לזהב את אזור צ'יסנה, והייתה זו הבהלה לזהב האחרונה באלסקה. המכרה והמסילה ננטשו ב-1938 לאחר שמאגרי העפרות נוצלו עד תום ובשנת 1942 הופסקה לחלוטין הכרייה באזור. לאורך המסילה, בלב הפארק והשמורה, עוברת כיום דרך בשם צ'יטינה-מק'קארתי. דרך נבסנה, שנבנתה בשנות ה-30, עוברת לאורך הצד הצפוני של הרי ראנגל לכיוון פנים הפארק. שטחי המכרות בפארק פתוחים לקהל הרחב וניתן לטייל בהם, אולם שירות הפארקים הלאומיים בארצות הברית מתריע בפני המטיילים כי יש לנקוט משנה זהירות עקב סכנות רבות שנותרו באזורים אלה עד היום; לרבות חומרי נפץ וחומרים כימיים שיכולים להיות עדיין פעילים, וכן פתחים שהיו במקור פתחי כניסה או אוורור של מכרות וקיימת סכנת נפילה אליהם.
הקמת הפארק.
לאחר שמכרות קנקוט נסגרו נעשו מאמצים להגביר את העניין באזור, בין השאר בתחום התיירות. מספר חברות אמריקניות פרסמו את הכביש המהיר ריצ'רדסון כחלק המרכזי של "קו חגורת הזהב". כביש זה משתרע בין קורדובה לסווארד, ולאורך הדרכים ומסילות הרכבת של פנים אלסקה. ארנסט גרונינג (Ernest Gruening), שכיהן כמושל אלסקה וכסנאטור, היה הראשון שהמליץ על הפיכת האזור לפארק לאומי או למונומנט לאומי. לאחר שטס מעל האזור ב-1938 הוא כתב מכתב למזכיר מחלקת הפנים של ארצות הברית. במכתב נאמר:
אלסקה הפכה לאחת ממדינות ארצות הברית ב-1959. אירוע זה כמעט ולא השפיע על אגן הנהר קופר, שהאוכלוסייה הקטנה שהתגוררה בו לא זכתה לתשומת לב משמעותית מהממשל המדינתי או הממשל הפדרלי.
הממשל הפדרלי קיבל סמכות להפקיע ולחקור קרקעות באלסקה לצורך שימוש עתידי לאחר חקיקתו של חוק יישוב התביעות של ילידי אלסקה ב-1971 (Alaska Native Claims Settlement Act). הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס הוקם כאחד מ-15 הנכסים החדשים ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קיבל כתוצאה מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA בשנת 1980. הוא הוכרז לראשונה כמונומנט לאומי על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-1 בדצמבר 1978 באמצעות סמכותו במסגרת חוק העתיקות, כאשר הדיונים בקונגרס על הצעת חוק ה-ANILCA המוצעת הגיעו למבוי סתום. חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, ונחתם על ידי קרטר ב-2 דצמבר 1980. החוק קבע שהרי ראנגל הפכו לחלק מהפארק והשמורה הלאומיים ראנגל-סנט אליאס, המשתרעים על פני שטח של כ-52,800 קמ"ר ומהווים את הפארק הלאומי הגדול ביותר בארצות הברית.
ראנגל-סנט אליאס הוא אחד מבין ארבעה אזורי שימור ששטחם הכולל הוא כ-100,000 קמ"ר, ושהוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. ההכרזה המקורית מ-1978 כללה את ראנגל-סנט אליאס ואת הפארק והשמורה הלאומיים קלואן שבפרובינציית יוקון הקנדית. ההכרזה הורחבה ב-1993 עם הכללתם של הפארק והשמורה הלאומיים גליישר ביי ופארק טאטשנשיני-אלסק השוכן בפרובינציית אלברטה שבקנדה. ארבעת הפארקים הם בין אזורי השימור הבינלאומיים הגדולים ביותר בכדור הארץ.
תיירות.
בשל ריחוקו ממרכזי אוכלוסייה מבקרים בפארק בממוצע רק כ-73,000 תיירים מדי שנה. ניתן להגיע אל הפארק באמצעות כביש מהיר המתחיל באנקורג', או מואלדז באמצעות כביש אדגרטון (Edgerton Highway) שמסלולו עובר לאורך העמק של הנהר קופר על הגבול המערבי של הפארק. שתי דרכי חצץ עוברות דרך הפארק, דרך מק'קרתי (McCarthy Road) באורך קרוב ל-100 קילומטרים ודרך נבסנה (Nabesna Road) באורך קרוב ל-70 קילומטרים. לעיירת המכרות הנטושה קנקוט אפשר להגיע מגשר להולכי רגל בקצה של דרך מקקרתי.
ניתן להגיע לתוך הפארק גם באמצעות טיסות פרטיות. בפארק יש שלושה מסלולי המראה משופרים במק'קרתי, מאי קריק (May Creek) וצ'יסנה, ויש עוד כמה מסלולי המראה בלתי משופרים מפוזרים ברחבי הפארק. מוניות אוויר מספקות שירותי צפייה בנוף והסעת מבקרים בתוך הפארק. שירותים אלו קיימים בגלנאלן (Glennallen), צ'יטינה, נבסנה ומקקרתי. מוניות אוויר מאפשרות גישה לסיורים בקיאקים הפועלים במפרץ אייסי. מזרחה משם על חוף הפארק נוהגות אוניות תענוגות לבקר לעיתים תכופות במפרץ יקוטאט על מנת לצפות בקרחון האברד.
מטה הפארק ומרכז המבקרים נמצאים על כביש אדגרטון במייל 106.8 סמוך ליישוב הקטן קופר סנטר (Copper Center). בנוסף למרכז המבקרים בקופר סנטר הפארק מפעיל מרכז מבקרים בקנקוט ותחנת מידע במייל 59 על דרך מק'קרתי. יש תחנות של שומרי הפארק בסלנה (Slana), על דרך נבסנה, בצ'יטינה בקצה כביש אדגרטון וביקוטאט. תחנת שומרי היער ביקוטאט משותפת לפארק הלאומי גליישר ביי.
הפארק פתוח כל השנה, אבל מרבית המתקנים בפארק פועלים ממאי עד ספטמבר בלבד, וחלקם רק מסוף מאי ועד אמצע אוגוסט. לעומת זאת, מרכז המבקרים העיקרי פתוח כל השנה, אבל הוא סגור בחורף בסופי השבוע. האקלים בפנים הפארק נשלט על ידי חורפים ארוכים וקרים שבהם הטמפרטורות עשויות להישאר מתחת לנקודת הקפאון למשך חמישה חודשים. הטמפרטורות הנמוכות בלילה יכולות לרדת עד ל-46°C-, וטמפרטורות שבין 14°C-. ל-15°C- הם המצב הרגיל בשעות היום. הקיץ נמשך חודשיים, בין יוני ויולי, ומביא בכנפיו פריחה מרהיבה וחרקים עוקצים, עם טמפרטורות מקסימליות של 27°C. בשלהי הקיץ יכול להיות טפטוף. מזג האוויר מתחיל להתקרר באוגוסט, והשלגים הראשונים יורדים בספטמבר. התנאים מתונים יותר לאורך החוף, ובהרים הגבוהים השלג נשמר כל השנה.
אתר המחנאות קנדסניי (Kendesnii) על דרך נבסנה הוא אתר המחנאות היחיד בפארק המנוהל על ידי שירות הפארקים. יש כמה אתרי מחנאות פרטיים ואכסניות על דרכי מק'קרתי ונבסנה, ויש ארבעה עשר בקתות לשימוש הציבור. מרבית בקתות אלו זמינות בדרך האוויר בלבד. חלקן נגישות בדרך סמוך לתחנת שומרי הפארק סלנה (Slana Ranger Station) ומרביתן באמצעות מסלול למטוסים. לינה בשטח מותרת ללא צורך בקבלת אישור. יש כמה שבילי הליכה שנסללו והם מתוחזקים.