החל מ-1816, ישנן עדויות לכך שמספרי המהגרים מהאיים הבריטיים לארצות הברית הלך וגדל: בין השנים 1816–1818, מספרם של המהגרים האיריים לארצות הברית ולקנדה עלה מ-6,500 ל-20,000 איש. התנועה מערבה המשיכה גם בתוך אמריקה עצמה, בעיקר עקב הגירת חוואים. ניו אינגלנד סבלה במיוחד מהגירה שלילית של איכריה. חלק מהמהגרים השתייכו לזרם הפרסביטריאני, ובנוסף לכך, השתייכו לתנועה לביטול העבדות (Abolitionism); אלו עברו לאזור שלימים ייקרא "חגורת התנ"ך". אחת ממשפחות החוואים שהיגרו מניו אינגלנד הייתה משפחתו של ג'וזף סמית' הבן, מייסד הזרם המורמוני. משפחתו התגוררה בזמנו בורמונט, אך עקב כישלון יבוליה בקיץ 1816, עברה לניו יורק.
מצוקתם של האמריקאים הסתיימה בשנת 1817, שיבוליה היו שופעים בהרבה ופיצו על המחסור שנגרם בשנת 1816. כך, נמנע רעב ממושך שעלול היה להצית מהומות פוליטיות וחברתיות - כפי שקרה באירופה בתגובה למשבר המזון והקור.
במקביל, ניו ברנזוויק חוותה אף היא ירידה ניכרת בטמפרטורות וסבלה מסערות תכופות, במיוחד ב-1817. בדומה לניו אינגלנד, מזג האוויר הקר השפיע על תנובת היבולים והביא למחסור במזון ולעלייה במחירו, במיוחד ב-1817. למרות זאת, אין עדויות לכך שתושבי המקום סבלו מחרפת רעב. בעיה דומה נוספת בפניה עמדה ניו ברנזוויק הייתה ההגירה השלילית, כאשר חקלאים מקומיים עזבו עקב כישלון היבולים. עם זאת, אותו קור שפגע ביבולים היטיב דווקא עם תעשיית העץ באזור. חורפים ארוכים וקרים האריכו את העונה בה ניתן לכרות עצים, והשלג המצטבר על האדמה הקל את העברת העץ. כך, בין השנים 1805–1825, הסחר בעץ הלך ושגשג.
אסיה.
קשה לדעת מה הייתה השפעת התפרצות טמבורה על אסיה באותה רמת דיוק כבאירופה ובאמריקה. כך, למשל, בעבר נטען כי טמבורה גרם להתפרצות מגפת הכולרה העולמית הראשונה, אך תאוריה זו הופרכה.
חוקרים מצאו שגם 14 ממחוזות סין חוו "מזג אוויר קר וסוער מחורף 1815 עד קיץ 1817". במחוז יונאן שרר רעב כבד ביותר. הטמפרטורות ירדו ב-2.5-3°C (אך אזורים אחרים חוו ירידה קיצונית אף יותר). הגידולים המסורתיים של האזור, בעיקר אורז וכוסמת, נמחו לחלוטין. רק ב-1830 חזר והתייצב מזג האוויר. לאחרונה נקשרה התפרצות טמבורה עם ראשית חקלאות האופיום במחוז. לאחר שהאקלים באזור השתפר, בין השנים 1819–1820, שתלו הנתינים הסינים את פרג האופיום במקום אורז, מכיוון שהיה לו ביקוש רב יותר. אדמת יונאן והאקלים האזורי התאימו לגידולו, והוא הפך לאחת מהסחורות המעטות שהיה רווחי לייצא. כך, מסחר האופיום והשימוש בו קיבלו מקום מרכזי בחברה ביונאן.
אפריקה.
כזכור, התפרצויות הרי געש עוצמתיות גורמות לפליטת פסולת וולקנית המזנקת עד לסטרטוספירה. הפסולת והגזים יוצרים מסך אבק המונע מהאנרגיה הסולארית להסתנן דרכו. בעבר, הוצע כי מסכי אבק אלו הם הגורם להופעתן של התייחסויות לליקויי חמה בכרוניקות או מסורות שבע"פ אפריקאיות, אך המסקנות אינן חד משמעיות.
השפעות תרבותיות.
התפרצותו של טמבורה מזוהה בתור הגורם העיקרי להופעתן של יצירות רומנטיות ידועות עד היום. במהלך 183 הימים שבין אפריל לספטמבר 1816 (שנה לאחר התפרצות טמבורה), חוותה שווייץ 130 ימי גשם. ביוני התאסף בווילה דיודאטי (Villa Diodati) "מעגל ביירון-שלי", שכלל את הסופרים לורד ביירון, ג'ון פולידורי, מרי גודווין (לימים מארי שלי) ובעלה לעתיד פרסי ב' שלי. סופה עזה שנמשכה שלושה ימים רצופים מנעה מהם לנפוש בחוץ, ולכן בילו את זמנם בכתיבת סיפורי אימה. אז, עלה במארי שלי הרעיון לכתיבת "פרנקנשטיין", והיא השלימה את הטיוטה הראשונה של הספר במרץ 1817. לורד ביירון עצמו כתב את הפואמה המפורסמת "חשכה" (Darkness) כתוצאה משהייתו זו בשווייץ. ייתכן שהפואמה היוותה השראה ל"שקיעה" של אייזק אסימוב. כמו כן, חברו של ביירון, ג'ון פולידורי, כתב את הסיפור הקצר "הוומפיר" באותם ימים. "הוומפיר" נחשב לסיפור הראשון (והמשפיע ביותר עד ימינו), על סוגת הסיפורת העוסקת בערפדים.
התמורות באטמוספירה בעקבות התפרצות טמבורה, שגרמו לשינוי בגוני השמיים, השפיעו על הצייר ויליאם טרנר. הוא היטיב לתאר זאת גם בשנים לאחר מכן, כגון בציור תעלת צ'יצ'סטר בסאסקס מ-1828. ציורו של קספר דויד פרידריך מ-1817, "שני גברים על שפת הים", אף הוא משקף את גוני השמיים הייחודיים לתקופה.
שיר אודות שנה זו בשם "1816, השנה ללא קיץ" מופיע באלבום Oh Perilous World משנת 2007 של להקת הרוק רספוטינה (Rasputina).
דניאל גולדשמידט
ארנסט דניאל גולדשמידט (בלועזית: Ernst Daniel Goldschmidt; (כ"ב בכסלו תרנ"ו, 9 בדצמבר 1895 – ו' בטבת תשל"ג, 10 בדצמבר 1972) היה חוקר ופרשן תפילה ופיוט; הגיה, ערך והוציא לאור מהדורות ביקורתיות ומדעיות של סידורים ומחזורי תפילה, לפי מנהגי הקהילות והעדות השונות. חיבר את הספר "הגדה של פסח, מקורותיה ותולדותיה במשך הדורות" והיה אחד המגיהים של תנ"ך קורן.
את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת ברסלאו ובהמשך עבר לאוניברסיטת ברלין. במקביל ללימודיו באוניברסיטה, למד בבית המדרש לרבנים בברלין. בשנת 1925 הגיש את עבודת הדוקטורט, שעסקה בכתביו של המדינאי היווני, הרטוריקן, אייסכינס. הוא סיים את לימודיו, והתקבל לעבודה בספרייה המלכותית של ברלין. בנוסף, היה חבר מערכת ואחראי על כתיבת הערכים של האינקונבולים העבריים, ב"קטלוג הכללי של האינקונבולים", שיצא לאור ב-1925. הוא החל לגלות עניין גם בתחום חקר התפילה והפיוט, בעיקר לגבי נוסחיה השונים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, נפגעו תנאי העסקתו. עם ההחמרה במדיניות הנאצים כלפי היהודים, פוטרו, בשנת 1936, הוא וכל העובדים היהודים האחרים מהספרייה. באותה השנה (1936) עלה לארץ ישראל, והחל לעבוד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. מאוחר יותר, היה גם חבר המערכת של מפעל הביבליוגרפיה העברית. לאחר למעלה מ-25 שנים בהן עבד בבית הספרים הלאומי פרש לגמלאות, אך דווקא אז החל ביתר שאת במלאכת ההוצאה לאור של סידורים ומחזורי תפילה במהדורה מדעית, ובראשם "מחזור לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם". הוא נפטר בשנת 1972, בעודו עובד על "מחזור סוכות, שמיני עצרת ושמחת תורה, לפי מנהגי בני אשכנז".
חייו.
באירופה.
דניאל גולדשמידט נולד בקניגסהיטה, סמוך לקטוביץ, בשלזיה עילית, בשנת 1895. אביו, שלמה, שימש כרב העיר קֶנִיגסְהִיטֶה, ובתקופת ילדותו ונעוריו למד אצלו ואצל מלמדים אחרים תורה, ובנוסף למד בבית הספר המקומי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הקיסרות הגרמנית.
את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת ברסלאו ובהמשך עבר לאוניברסיטת ברלין, שם למד לימודים קלאסיים אצל הפילולוג הנודע ואצל פרופסור , לימודים שלימים סייעו לו רבות, עת עסק במפעל חייו, שכלל ההדרה, קביעת הנוסח המקורי, פירוש והוצאה לאור של סידורים ומחזורי תפילה של הקהילות השונות. במקביל ללימודיו באוניברסיטה, למד גם בבית המדרש לרבנים בברלין, שייסד הרב עזריאל הילדסהיימר.
בשנת 1925 הגיש את עבודת הדוקטורט, שעסקה בכתביו של המדינאי היווני, הרטוריקן, אייסכינס (Αἰσχίνης), והיא מהווה גם כיום מקור חשוב למחקר עליו. בנוסף, היה בעל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים, לאחר שעמד בהצלחה בבחינה למתן התעודה.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, והתקבל לעבודה בספרייה המלכותית של ברלין, הודות להמלצתו של פרופסור וילאמוביץ-מלנדורף, אף שהתנה את קבלתו לעבודה בכך שלא יעבוד בשבת. עיקר עבודתו בספרייה היה בכריכייה, במחלקת המוזיקה ובמחלקת האינקונבולים. בנוסף, היה חבר מערכת ואחראי על כתיבת הערכים של האינקונבולים העבריים, ב"קטלוג הכללי של האינקונבולים" (Gesamtkatalog der Wiegendrucke), שיצא לאור לראשונה בשנת 1925, בלייפציג. לצורך עבודתו בקטלוג זה, ביקר ברבות מהספריות הציבוריות והפרטיות החשובות באירופה, ומעבר לידע הביבליוגרפי הרב שרכש בביקורים אלה, למד שפות אירופאיות שונות.
במהלך שנות עבודתו בספרייה בברלין ובנסיעותיו באירופה, החל לגלות עניין גם בתחום חקר התפילה והפיוט, בעיקר לגבי נוסחיה השונים. בתקופה זו, בפרט בזמן שבתו בברלין, נהג, בין היתר, ללכת להתפלל בבתי הכנסת של יוצאי מזרח אירופה שהיגרו לברלין, ללמוד וללמד בבית המדרש של ר' חיים העליר (הלר), ותוך כדי מפגשיו עמם אף הצליח ללמוד יידיש, וכן לרכוש חלק מהידע על מנהגי התפילה של יהודי מזרח אירופה ורוסיה, אותו יישם מאוחר יותר במחקריו על המחזורים וספרי התפילה שההדיר והוציא לאור.
לאחר עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שאיפשר את פיטוריהם של עובדי מדינה שאינם בני הגזע הארי, נפגעו תנאי העסקתו. אומנם, בזכות התיקון שהתקבל לחוק (לפיו נאסר לפטר את מי ששירת בצבא בזמן מלחמת העולם הראשונה), יכול היה להמשיך לעבוד בספרייה, אך הוא נאלץ להגיע בימי שבת לספרייה. ואכן מדי שבת הגיע לספרייה, אולם כדי לא לחלל את השבת היה הולך ברגל משכונת טירגארטן לספרייה, ובהגיעו נמנע מלעשות כל מלאכה. לאחר פנייה לשר התרבות הגרמני מצד מנהלו בספרייה, התיר השר לגולדשמידט (ולכל היהודים, שבדומה לגולדשמידט התאפשר המשך העסקתם במשרדים ממשלתיים, בהתאם לתיקון לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי הנ"ל), שלא לעבוד בשבתות ובחגים, הוראה שנודעה בקרב היהודים בשם "סעיף גולדשמידט". עם ההחמרה במדיניות הנאצים כלפי היהודים, פוטרו, בשנת 1936, הוא וכל העובדים היהודים האחרים מהספרייה.
בישראל.