פרידריך אדולף יוליוס פון ברנהרדי (בגרמנית: Friedrich Adolf Julius von Bernhardi; 22 בנובמבר 1849 - 11 בדצמבר 1930) היה קצין פרוסי, גנרל של הקיסרות הגרמנית והיסטוריון צבאי גרמני. נודע בעיקר בשל ספרו רב המכר וההשפעה "Deutschland und der Nächste Krieg" ("גרמניה והמלחמה הבאה") שראה אור ב-1911 וגיבש את העקרונות המיליטריסטיים הטבועים באופיה של גרמניה כאומה מתפתחת ואת רעיון מרחב המחיה הגרמני הטבעי.
תולדות חייו.
קריירה מוקדמת.
פון ברנהרדי נולד ב-22 בנובמבר 1849 בסנקט פטרבורג למשפחת אצולה ממוצא גרמני-בלטי, אביו תאודור פון ברנהרדי היה דיפלומט פרוסי והיסטוריון מכובד, בנם של אוגוסט פרדיננד פון ברנהרדי וסופי לבית טיק (אחות של לודוויג טיק), ואילו אימו הייתה בתו של האדמירל הרוסי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן. בשנת 1951 והיגר פון ברנהרדי עם משפחתו לשלזיה, שם התגוררו באחוזת המשפחה בקונרסדורף.
בשנת 1869 התגייס פון ברנהרדי לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-14 (נסיכות הבוחר מהסן ה-2 - פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג), ולחם עמו כלוטננט במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת. פון ברנהרדי היה הקצין הפרוסי הראשון שרכב על סוסו תחת שער הניצחון בפריז במהלך מצעד הכיבוש הפרוסי בבירת צרפת.
בין השנים 1891–1894 היה נספח צבאי בברן ושימש כראש ענף היסטוריה צבאית במטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית. התעניינותו התרכזה בפילוסופיה וחקר תורת הלחימה והוא קרא את רוב הספרות הרלוונטית בזמנו. תחילה סיכם את תורת חיל הפרשים ולאחר מכן פנה לגיבוש עקרוני של דרכה הצבאית הראויה של גרמניה לפי כתבי קלאוזביץ, טרייצ'קה ודרווין. ב-1901 מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-30, ב-1904 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7, וב-1907 מונה למפקד הקורפוס ה-7 במינסטר, וסטפאליה, אולם התפטר מתפקידו ב-1909 כדי לפנות זמן לכתיבת ספריו. ספרו "גרמניה והמלחמה הבאה" ראה אור ב-1911.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ברנהרדי לסגן מפקד הקורפוס ה-5 בחזית המערבית. ב-4 בספטמבר 1915 הוא התמנה למפקד דיוויזיית המילואים ה-49 בחזית המזרחית, ופיקד על ההסתערות על ראש הגשר על הנהר סטוחיד (Stochid). ב-6 ביוני מונה פון ברנהרדי למפקד הקורפוס ה-55, והשתתף עמו בבלימת מתקפת ברוסילוב, ועל כך קיבל ב-20 באוגוסט 1916 את עיטור הפור לה מריט. לאחר מכן הועבר לחזית המערבית שם פיקד על גזרת ארמנטייר (Armentières) שבחבל נור-פה דה קאלה. בקרב איפר הרביעי הוביל פון ברנהרדי יחד עם אדולף פון קרלוביץ מפקד הקורפוס ה-19 את המתקפה על הדיוויזיה הפורטוגזית ה-2 שנכנעה לכוחותיהם, ועל כך זכה בתוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט ב-25 במאי 1918. בין עיטוריו הנוספים, צלב מסדר פרנץ יוזף, שני עיטורי צלב הברזל ודרגה שלישית במסדר המג'ידיה.
לאחר המלחמה.
פון ברנהרדי היה חבר בולט באיגוד הכול-גרמני, שטיפח עמדות כגון דרוויניזם חברתי, אימפריאליזם גרמני, תמיכה במיעוטים גרמניים אתניים (פולקסדויטשה) ואנטישמיות כולל גיבוש תאוריית הקשר "אגדת תקיעת הסכין בגב" שהסבירה את תבוסת גרמניה במלחמה והפצת הפרוטוקולים של זקני ציון.
פון ברנהרדי מת ב-11 בדצמבר 1930 באירשברג-קונרסדורף, והוא בן 81 שנים.
הספר "גרמניה והמלחמה הבאה".
פון ברנהרדי קבע, על סמך פרשנות לדרווין, שהמלחמה היא "צורך ביולוגי" והיא, המאבק לקיום, עומדת בבסיס כל החוקים האחרים, בין אם מדובר באינדיבידואל או באומה. כל אומה חייבת להתקדם, או שתירקב ותתנוון. לגרמניה בפרט יש ייעוד להיות מעצמה עולמית ועליה להתקדם בכל דרך להשיג ייעוד זה. כל צעד שאינו מכוון למאבק על מנת להיהפך למעצמה מדרדר את גרמניה ומנוון אותה. גרמניה "דחוקה לתחומים צרים ולא-טבעיים", מרחב המחיה הגרמני משתרע הרחק מעבר לגבולותיה, כפי שנקבעו בהסכמים ובאיחוד גרמניה. שטחי גרמניה כוללים את פולין ומערב רוסיה, את אלזס-לורן, את חבל הסודטים ועוד. מטרתה המוסרית של גרמניה הוא ראשית להרחיב את גבולותיה ואז להרחיב את שטח השפעתה, ההולמת את חשיבותה. הגרמנים לא רק רשאים לתבוע זאת, הם מחויבים לכך מוסרית וטבעית. "הכיבוש", מסכם פון ברנהרדי את ניתוחו הראשוני, "הוא חוק של הכרח בל-יגונה".
לאחר הוכחת ה"הכרח" ממשיך פון ברנהרדי לפרט את שיטות הפעולה. שיטת הפעולה היחידה היא התקפה יזומה. הוא רואה בכניעה לאמנות והסכמים בינלאומיים בגידה בייעוד. "יש להנחית את המכה ברגע המתאים ביותר", שיקולים של יחסים בינלאומיים ודעת הקהילה הבינלאומית הם עיכובים מיותרים שאין להתעכב בגללם. מוקד ההתקפה הראשון אותו סימן פון ברנהרדי היה צרפת. "יש להרוס הרס גמור כל כך את צרפת עד שלא תוכל עוד לעמוד בדרכנו לעולם. יש להרסה עד היסוד אחת ולתמיד כמעצמה."
יחיאל מיכל מזלוצ'וב
יחידת עוז
דוד סלימאן ששון
דוד סלימאן שַׂשׂוּן (8 בדצמבר 1880 ד' בטבת תרמ"א – 10 באוגוסט 1942 כ"ז באב תש"ב) היה חוקר, פילנתרופ ואספן נודע של כתבי יד יהודים נדירים, בן למשפחת ששון שמוצאה מבגדאד וצברה הון מופלג באמצעות מסחר הבינלאומי מהודו והמזרח הרחוק לבריטניה. אוסף כתבי היד שהקים הוגדר בזמנו כאוסף כתבי היד העבריים הגדול ביותר בעולם המצוי בידיים פרטיות.
ביוגרפיה.
דוד סלימאן ששון נולד במומבאי, הודו בד' בטבת התרמ"א (1880). אביו היה סלימאן ששון (1841–1894) שניהל את מרבית עסקי משפחת ששון מאז חזרתו משליחות עסקית בסין בשנת 1875. סלימאן נפטר בהיותו של דוד בן 13, ודוד גדל על ברכי אמו, פרחה (פלורה) ששון (1859-1936), בת למשפחת גבאי מבגדאד, ששמה נודע כאשת אשכולות ומלומדת ברזי היהדות. היא קיבלה לידיה את ניהול חלק ניכר מעסקי משפחת ששון לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1894.
דוד קיבל בצעירותו חינוך פרטי מצד רבנים שהובאו במיוחד עבור כך מבגדאד, ובראשם הרב יצחק שמעון אגסי שהיה חונכו האהוב. מהם קיבל את מיטב החינוך במסורת היהודית והיה בקיא בה היטב. במיוחד היה בקיא ושמר על מנהגי יהדות בגדאד. מלבד השכלתו המסורתית, ששון השתלם בשפות הינדוסטנית ופרסית, ולמד כינור ונגינה עם מורים פרטיים. מגיל צעיר פיתח ביבליופיליה, כפי שכתב בהקדמה לדיוואן של שמואל הנגיד שההדיר בהמשך חייו:
בשנת 1910 עבר ביחד עם אמו ושתי אחיותיו ללונדון, שהייתה למקום מגוריו ומקום משכנה של ספרייתו הגדולה. אהבתו של ששון לספר העברי הביאה אותו להתחיל בפעילות איסוף שקדנית של כתבי יד יהודים נדירים מרחבי העולם. האוסף כלל אוצרות תרבות יהודיים רבים מתור הזהב של יהודי ספרד, צרפת ואיטליה בימי הביניים, פרס, עיראק, צפון אפריקה, כתבי יד שומרונים ייחודיים, עותקים עתיקים או ייחודיים של התנ"ך ועוד. האוסף הוגדר כאוסף הפרטי העשיר ביותר בעולם של כתבי יד יהודים. ביתו בלונדון היה מקום עלייה לרגל לגדולי חוקרי מדעי היהדות, כגון גרשם שלום, וכן לסקרנים כגון ביאליק שהתעניין בכתבי היד של שירת ספרד של ימי הביניים. אחד מכתבי היד הנדירים ביותר שרכש ששון היה כתב היד השלם ביותר של דיוואן השירים של שמואל הנגיד, שנמצא עד אותה עת, אותו ההדיר והוציא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1934. את הפרסום הקדיש לאמו פרחה. מלבד ספר זה לאורך השנים הוא ההדיר והוציא לאור כתבים נוספים מאוספו, מספרד, תימן, מומבאי, פרס ועוד.
לצורכי הנגשת המידע, הוא חיבר והוציא לאור קטלוג מלא של אוסף כתבי היד הגדול, שכלל תיאור ומידע רב על כל פריט המצוי בו. הקטלוג יצא לאור בשני כרכים גדולים תחת השם "אהל דוד" (אוקספורד, תרצ"ד). הספר נחשב לתרומה גדולה למדעי היהדות וזכה לשבחים רבים בעולם המחקר.
מלבד הספרים שההדיר, לאורך חייו ששון היה חוקר פורה של יהדות ארצות המזרח. הוא חיבר מספר רב של מאמרים לכתבי עת מחקריים בעברית ואנגלית, כולל את הערך על "בגדאד" באנציקלופדיה יודאיקה (אשכול). בשנותיו האחרונות שקד על ספר גדול על ההיסטוריה של יהדות עיראק, בין היתר תוך שימוש בכתבי היד שבאוספו שעין חוקר עוד לא בחנה אותם. הוא נפטר לפני שהספיק להשלים ולפרסם את הספר, אך בנו סלימאן דוד ששון הוציא אותו לאור בשנת 1949 תחת השם "A history of the Jews of Iraq". הספר זכה מאז למספר מהדורות מחודשות.
עבור איסוף כתבי היד ששון נסע ברחבי העולם. באחת מנסיעותיו עם אמו לעיראק בשנת 1910 הוא כתב יומן מסע בעברית. לאחר פטירתו פרופ' מאיר בניהו ערך וההדיר את יומן המסע של ששון והוציא אותו לאור תחת השם "מסע בבל". בנספח לספר פורסם גם מחקר שחיבר ששון אודות שמות המשפחה של יהודי עיראק, הכולל רשימה של שמות המשפחה ומשמעותם או המקור שלהם.
ששון, אמו ואחיותיו עסקו בפעילות פילנתרופית ענפה עבור מוסדות הקהילה היהודית באנגליה, אירופה, ארצות המזרח ובארץ ישראל. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 סייע גם עבור קליטת פליטים יהודים משאר אירופה בבריטניה.
דוד סלימאן ששון נפטר בכ"ז באב תש"ב (1942). חמש שנים לאחר פטירתו הוא הובא למנוחות בירושלים ביחד עם אמו, והם נטמנו בחלקת המשפחה בהר הזיתים. מאשתו סלינה היו לו שני ילדים הקרויים על שם הוריו; פרחה וסלימאן דוד ששון. בנו היה גם כן חוקר והיסטוריון והמשיך את מלאכת איסוף כתבי היד. בשיתוף עם מכון בן צבי ומשרדי ממשלה ישראלים הוא גם דאג לשלוח לישראל צילומים מכתבי היד באוסף. בתו פרחה (פלורה) נישאה לרב אשר פויכטוונגר, שהיה רב בלטשוורת שבאנגליה.
בשנות ה-70 צאצאי המשפחה החליטו למכור חלק מכתבי היד, דבר שעורר חשש גדול בישראל שכתבי היד לא יגיעו לספריה הלאומית. עקב שוויים הרב של כתבי היד נפתח מבצע התרמה מהציבור הכללי, באמצעותו גויס הכסף כדי לרכוש את כתבי היד שהוגדרו בתור החשובים ביותר.
קישורים חיצוניים.