הצלחותיו בפעילותו בדרום אוסטרליה, הביאו אותו למחשבה כי ניתן ליישם פעולות דומות גם ביחס להתיישבות בארץ ישראל, שכן גאולר ראה קווי דמיון בין שתי הטריטוריות. ב-1845 פרסם בלונדון את ספרו "הרגעת סוריה והמזרח: הערות והצעות מעשיות לקידום הקמתן של מושבות יהודיות בפלסטינה, התרופה המפוכחת וההגיונית ביותר למצוקות סוריה האסיאתית". בספר זה פרש מצע מפורט להקמת מושבות יהודיות בארץ ישראל. לפי תוכניתו, בריטניה היא בעלת אינטרס גדול ביישובם של היהודים בפלסטינה שעימם היא תוכל לקיים קשרי מסחר, ועל כן, עליה לפנות בתביעה אל הסולטאן העות'מאני בתביעה להעניק את אדמות ארץ ישראל ליהודים, לגייס תמיכה בינלאומית של מנהיגי המעצמות, ולגייס את הכספים הדרושים לכך. הוא מציע להקים בארץ ישראל מושבות בנות עד 5000 נפש, ובכל אחת מהן ליישב יהודים על פי חלוקה כלכלית: בני המעמד הגבוה יעלו במימון עצמי ויקבלו בחכירה שטחים של עד 200 דונם; בני מעמד הביניים יעלו אף הם בכוחות עצמם ויקבלו בחכירה שטחים של בין 4 ל-80 דונם, ואילו העניים יקבלו סיוע כלכלי גבוה אך שטח אדמות קטן. כצעד ראשון, קרא גאולר ליהודים עצמם להקים תנועה שתפעל למען קידום הקמת מושבות יהודיות בארץ ישראל, כשעל ביטחונם תהיה אמונה הממלכה הבריטית. הוא מדגיש כי תוכניתו מיועדת לכלל העם היהודי לתפוצותיו, ושתחת מאמצי היהודים להוריד את המחיצות המבדילות בינם לבין העמים (האמנציפציה), עליהם להתאמץ ליצור גורל משותף על בסיס הלאום היהודי שיבליט את בידולם מהגויים, לא על בסיס גאוגרפי (כמו האמנציפציה) אלא דווקא על בסיס אתני-לאומי. את דבריו הוא חותם בתוכחה חריפה כלפי היהודים: "אם דעתם של נוצרים על ארץ ישראל ועתידו של עם ישראל בה היא כזאת, האם אין בכך משום גועל ומיאוס לקרוא פרי עטם של יהודים על הצעות להתיישבות היהודים באמריקה, אוסטרליה ואיי הים?! האם ייאמר על יהודים אינטליגנטים בימינו: "וימאסו בארץ חמדה"? ישמרני האל ממסקנה כזו!"
ספרו התקבל באדישות מה בקרב הצבור בכלל ובקהילה היהודית בבריטניה בפרט. יהודי המדינה היו עוסקים באותה העת בבעיות הקשורות לזכויותיהם בבריטניה עצמה, ולא ראו כל צורך לפעול למען רעיונות ליישוב ארץ ישראל. בעיתונות היהודית התפרסמו מאמרים הטוענים כי היהודים לא זקוקים לפתרונות מעין אלו, אשר מטרתם הסופית היא לנצר את היהודים. גאולר המשיך במסע השכנוע שלו, שכלל פרסום מאמרים בעיתונים היהודיים והכלליים, בהם הגן על רעיונותיו והתפלמס עם מתנגדיהם, ונשיאת הרצאות ברחבי הממלכה. הוא שלח עותקים מתוכניתו למלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט, לחברי ממשלת אנגליה, לעיריית לונדון, לחברת הודו המזרחית הבריטית ולמדינאים משפיעים רבים.
ב-1849, הצטרף לקונגרס הקהילות הספרדיות שארגן משה מונטיפיורי, ובנאומו שם אמר בין השאר: "אין דבר היקר ללבי יותר מאשר שגשוגם של היהודים בארץ הקודש, נושא שלו הקדשתי לימוד ותשומת לב רבים". בעיתונות היהודית התפרסם כי הוא הקים קרן קטנה, בסיוע יעקב פרנקלין (עורך העיתון היהודי-בריטי "קול יעקב"), שמטרתה הייתה לייסד בית חולים יהודי ובית ספר למלאכה בירושלים. שלושה חודשים לאחר מכן, הצטרף למונטיפיורי ולרעייתו יהודית בביקורם השלישי בארץ ישראל. הביקור החל בביירות, דרך דמשק, הגליל והשומרון ושיאו היה בפגישות עם הקונסול הבריטי בירושלים ג'יימס פין ועם הפחה המקומי. הביקור כלל גם ביקורים באתרי התנ"ך, בהם ביזרעאל, שומרון, בית אל, גבעון קבר רחל וחברון. הם שבו לאנגליה דרך נמל יפו. הביקור הותיר על גאולר רושם עז, ובפרט העובדה שלמרות מצבם הכלכלי והחברתי הירוד של יהודי ארץ ישראל (ובפרט ירושלים), מצויים בקרבם תלמידים רבים, דבר המוכיח את התמסרותם לאינטלקטואל גם בשעת הדחק. בשובו לאנגליה החל להרצות על שבחה של הארץ ולהמשיך להפיץ את רעיונותיו, אם כי בממדים מצומצמים יותר. בתקופה זו תיאר את חזונו בכך שהשממה והמדבר ישובו ויפרחו כשושנה. הוא חדל מלנסות לפעול בקרב הקהילה היהודית באנגליה לקידום רעיונותיו, אולי משום שחשב שאי אפשר כעת לשכנעם לנטוש את מאבקם למען אמנציפציה באנגליה.
בשנת 1853, בעקבות מלחמת קרים, החל לחדש את פעילותו, ועתה תוך הדגשת המניעים הדתיים וההיסטוריים. בהרצאותיו באותה תקופה הרבה לצטט מן התנ"ך, ולהראות כי מאז חדל העם היהודי להתקיים כעם בארץ ישראל הארץ לא הייתה שייכת לאף אומה אחרת, דבר שתאם לטענתו את ההבטחה המקראית: "אָז תִּרְצֶה הָאָרֶץ אֶת שַׁבְּתֹתֶיהָ כֹּל יְמֵי הֳשַׁמָּה וְאַתֶּם בְּאֶרֶץ אֹיְבֵיכֶם". הוא טען שנבואות הגאולה עומדות להתגשם. הוא ראה בסדרת מאורעות שקרו באותן שנים - חופש הדת והזכויות שהוכרז על ידי הסולטן אבדילמג'יט הראשון באימפריה העות'מאנית (הטנזימאט), ראשית התעוררות היהודים בארץ ישראל להתחיל לעסוק בחקלאות, התשתית לפעילות יהודית חקלאית בארץ שהניח מונטיפיורי, הפרעות שביצעו מוסלמים בנוצרים בסוריה, האמנציפציה שזכו לה היהודים בבריטניה, כוונות בריטניה לסייע בידי היהודים ועוד - כסימנים לכך שהגיע הזמן ליישב יהודים חקלאיים בארץ ישראל. הוא היה שותף בייסוד "החברה הארצישראלית" ("the palestine society") שהפכה ל"קרן הקולוניזציה הארצישראלית".
בשנת 1852 הקים "אגודה לטיפוח התיישבות יהודית בארץ-ישראל".
שניים מניניו, בניו התאומים של הכומר הפרוטסטנטי של יפו, לונגלי הול, נפטרו בשנת 1879 בארץ ישראל בעודם תינוקות ונקברו בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו ובבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
סטיבן גארדנר
סטיבן גארדנר (באנגלית: Steven Gardiner; נולד ב-12 בספטמבר 1995) הוא אתלט מאיי בהאמה, אלוף אולימפי (טוקיו 2020), אלוף העולם (דוחה 2019) וסגן אלוף העולם (לונדון 2017) בריצת 400 מטר ובעל מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) בריצת שליחים 4X400 מטר.
ביוגרפיה.
גארדנר זכה שלוש פעמים רצופות באליפות איי באהמה בריצת 400 מטר (2015–2017).
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין הוא סיים במקום 16 ריצת 400 מטר בתוצאה של 44.98 שניות. נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x400 מטר שנפסלה בשלב המוקדמות. באותה שנה זכה בתחרות ליגת היהלום באוסלו.
מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4X400 מטר ביחד עם אלונזו ראסל, מייקל מת'יו וכריס בראון בשיא לאומי חדש של 2:58.49 דקות, אחרי ארצות הברית (2:57.30 דקות) וג'מייקה (2:58.16 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.72 שניות.
סגן אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.41 שניות, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה (43.98 שניות) ולפני עבדאללה חרון מקטר (44.48 שניות). בתחרויות ליגת היהלום שנערכו בדוחה ובסטוקהולם אותה שנה הוא זכה במדליות זהב בריצת 400 מטר
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בדוחה, קטר ב-4 במאי 2018 הוא זכה בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 43.87 שניות ובשאנגחאי. בתחרות שנערכה בקורל גייבלס, פלורידה ב-8 באפריל 2018 קבע גארדנר בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 19.75 שניות.
אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-4 באוקטובר 2019 הוא זכה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 43.48 שניות, לפני אנתוני זמבראנו מקולומביה (44.15 שניות) ופרד קרלי מארצות הברית (44.17 שניות).
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת טוקיו זכה גארדנר במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.85 שניות, לפני אנתוני זמבראנו (44.08 שניות) וקיראני ג'יימס מגרנדה (44.19 שניות).
סטיבן גארדינר
יעקב דהאן
רבי יעקב דהאן (אדהאן) (ה'תרמ"ט 1889 - כ"ט כסלו ה'תש"ה 15 בדצמבר 1944) היה דיין וראש ישיבה במרקש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
נולד במרקש בשנת ה'תרמ"ט לאביו רבי מסעוד דהאן ולאמו חנינה. למד בישיבתו של רבי שלמה הכהן בעיר, ולימים נשא את בתו סוליקה. לאחר שגדל בתורה, נתמנה לעמוד בראשות אחת הישיבות שפעלו בבית הכנסת הגדול של מגורשי ספרד בעיר, "צלאת אל עזמה", לצד רבי אברהם אביטבול, כאשר הרב דהאן לימד בעיקר את בני הכפרים הסמוכים והרב אביטבול לימד בעיקר את התלמידים המקומיים.
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תש"ה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר. על מצבתו נכתב:
משפחתו.
לרבי יעקב ולאשתו סוליקה, נולדו שלוש בנות ובן. בנו הרב שלמה דהן היה ראש ישיבה ואב בית דין בפריז, נקרא גם בתואר "ל'חכם דהאן". בתו מסעודה נישאה לרב חיים רפאל שושנה, דיין בקזבלנקה. נינתו היא הרבנית ימימה מזרחי.
מתלמידיו.
רבים מתלמידיו פורטו בספר "בתוך עמי" של הרב אברהם אלמליח:
ארפין הובהניסיאן
ארפין הובהניסיאן (בארמנית: Արփինե Աշոտի Հովհաննիսյան; נולדה ב-4 בדצמבר 1983) היא פוליטיקאית ארמנית, עורכת דין, לשעבר שרת המשפטים של ארמניה, ואחת מסגני הנשיא באספה הלאומית של ארמניה. הובהניסיאן היא גם האישה הראשונה אי פעם להחזיק בתפקיד שרת המשפטים בארמניה.
תחילת דרכה.
הובהניסיאן נולדה ב-4 בדצמבר 1983 בירוואן, בארמניה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית.
קריירה.
בין השנים 2007 - 2006, הובהניסיאן עבדה כמתמחה במשרד המשפטים, במחלקת הרפורמה המשפטית. מאז 2007 היא מרצה למשפט אזרחי באוניברסיטת ירוואן. בין 2007–2008, היא שמשה כסגנית ראש מחלקת חקיקה במשרד המשפטים, וב-2008 מונתה לסגנית ראש הלשכה של נשיא המדינה.
בין 2008–2011 היא עבדה כיועצת ליו"ר האספה הלאומית, וב-2012 נבחרה כסגנית יו"ר האספה הלאומית בבחירות. הנשיא סרז' סרקזיאן מינה אותה כשרת המשפטים ב-2016, תפקיד שבמסגרתו היא גם חברה בקבינט/במועצה המנהלת של ארמניה.