מקס אאושניט נולד בגאלאץ, רומניה, כבנו הבכור של אוסיאס אאושניט, בעל מפעל מתכת קטן, שהיגר אל גאלאץ מלבוב וייסד את מפעלו על גדת הדנובה עוד ב-1875. מקס נשלח ללימודים גבוהים באקדמיה ללימודי מסחר גבוהים בווינה. עם שובו לרומניה ב-1910 קיבל לידיו את ניהול בית החרושת המשפחתי לחוטי מתכת, שרשראות ומסמרים. כעבור שנתיים, בשותפות עם הפירמה הלונדונית Bässler &amp; Wächtur, הקים מפעל לפח מגולוון. הוא שירת בצבא רומניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הקים יחד עם אחיו אדגר את קבוצת Titan-Nădlac-Călan (טיטאן-נדלאק-קלאן), שכללה את מפעלי Oţelu Roşu, Nădrag ו-Călan (הפלדה האדומה, נדראג וקלאן). הוא התמנה לתפקיד סגן נשיא ההתאחדות הכללית של תעשייני רומניה וסנאטור מטעם לשכת המסחר והתעשייה של גאלאץ. הוא קיבל לניהולו את מפעלי Reşiţa (רשיצה), שהעסיקו 22,000 עובדים, ולקח חלק בהנהלתן של פירמות נוספות ובהן חברת הטלפון של רומניה ובנק Chrissoveloni (כריסובלוני).
הוא התארס ללאונורה ברוק, בתו של מהרג'ה, אך לא נישא לה, אלא לבתו של נשיא הסנאט הרומני, ליביה פורדאה (Livia Pordea), בת למשפחה קתולית ולשם כך המיר דתו לנצרות קתולית.
אאושניט ייצר במפעליו, בין היתר, נשק עבור הצבא הרומני והיה בתחרות וגם בשיתוף פעולה מתמיד עם הטייקון השני של רומניה, ניקולאה מאלאקסה. שניהם היו חברים בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, איתו נהגו לשחק פוקר ולהפסיד לו סכומי ענק, בפרט לאחר שהמלך לקח לעצמו סמכויות של דיקטטור ופיזר את המפלגות. להדגמת התחרות, כאשר גילה אאושניט את אהבתו של המלך למרוצי סוסים, הוא רכש לו במתנה סוס מרוצים גזעי; בתגובה קנה מאלאקסה למלך אורווה מודרנית מצוידת היטב. לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר החליט המלך להתקרב לגרמניה הנאצית, הוא הרחיק את אאושניט מחוג מקורביו והפעיל עליו לחצים כדי שיעביר את מניותיו במפעלים בחו"ל לידי מאלאקסה. אאושניט נכנע והעביר את הבעלות, אך כאשר הלחצים התחדשו, כדי שיעביר גם את הבעלות על המפעלים ברומניה, תבע בתמורה לוויתורו מכתב מהמלך בו יודיע שאין עוד שום תביעות כלפיו. המכתב לא ניתן לו, והוא נעצר והושלך לכלא בטענה שעבר על חוקי המטבע. המלך לחץ על שר המשפטים לשנות תקנות בדחיפות, כדי שיוכל להאשים את אאושניט בעבירות ולהביא אותו למשפט. אאושניט נשפט לשש שנות מאסר והביע נכונות לחתום על הוויתור שנדרש ממנו, אך למרות חתימתו לא שוחרר. לפני שנעצר דאג אאושניט לשלוח את בני משפחתו לחו"ל וכנראה צייד אותם במסמכים שיפגעו במלך אם זה יחליט לחסל אותו פיזית.
בשנת 1940 הדיח יון אנטונסקו את המלך ותפס את השלטון. אנטונסקו היה מאוד מעוניין ש"תרומתו" של אאושניט תעבור לרשות המדינה והאיץ בשרים הנוגעים בדבר ובמנהל הבנק הלאומי להזדרז בשינוי התקנות, שיאפשרו את ה"תרומה". בינתיים הועבר אאושניט לבית החולים וזה הציל את חייו, כי התרחשה רעידת אדמה חזקה בבוקרשט ובמהלכה נהרס בית הכלא על האסירים. מבית הכלא הועבר אאושניט למאסר בביתו והתחיל לתכנן את בריחתו לחו"ל, כי הגרמנים תבעו אותו לעצמם, בגלל ידיעותיו בתחום תעשיית הנשק, ידיעות שחששו מהעברתן לאויביהם. אאושניט הצליח לשכור מטוס וטייס ולהימלט למצרים, מחוץ להישג ידם של הגרמנים והגיע לארצות הברית.
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 חזר אאושניט לרומניה והשיב לידיו את מפעלי רשיצה. משפטו נערך מחדש והוא זוכה לחלוטין. כשהבין מה העתיד הצפוי לרומניה עזב אותה ונסע למערב, כשהוא ממשיך בעסקיו בצרפת ובארצות הברית, שם גם התגורר עד מותו. ב-1948 החרים המשטר הקומוניסטי את כל רכושו ברומניה.
גם מתחרהו הוותיק, ניקולאה מאלאקסה, נמלט מהמשטר הקומוניסטי של רומניה והגיע לארצות הברית ושם נמשכו המאבקים ביניהם. אחרי המהפכה הרומנית (1989) הגיע בנו של מקס אאושניט, סטיבן אאושניט, לרומניה ותבע את רכוש אביו וקיבל עשרות מיליוני יורו במניות ובעלות על מבנים. הבן, סטיבן, היה מיליארדר בדולרים גם לפני כן.
פרשת חייו ובמיוחד משפטו המתוקשר שימשו חומר רקע לכתיבת ספרי פרוזה ובהם ספרים של פטרו דומיטריו (Cronica de familie) ואוליביה מנינג (Marea Şansă). הפרשה מסוקרת ומצונזרת ביומני המלך וגם ביומנו של מי שהיה ראש ממשלת רומניה.
ערן הירש
ערן הירש (נולד בשנת 1970) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. בעל מדליית כסף מהמכביה השלוש עשרה (1989).
ביוגרפיה.
הירש גדל בחיפה. אביו, משה הירש, היה יו"ר אגודת מכבי חיפה ויו"ר איגוד השחייה בישראל עד למותו מהתקף לב בשנת 2002. הוא למד במגמת ביולוגיה בבית הספר הריאלי והתאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של נדב בטשא ועדי ולפמן.
המכביה ה-12.
בתחרויות השחייה לנוער של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה הירש במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:02.8 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה הירש במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי, אחרי שגב פורת מהפועל גליל עליון (16:09.49 דקות), ויוחאי ליפשיץ מהפועל עמק יזרעאל (16:30.96 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה הירש בשתי מדליות כסף אישיות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.15 דקות, אחרי יוחאי ליפשיץ (4:08.82 דקות) ולפני זוהר וייס מהפועל בני שמעון (4:10.97 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:55.53 דקות, אחרי ליפשיץ (16:31.73 דקות) ולפני רז דר מהפועל הוד השרון בית ברל (17:19.04 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 זכה הירש במדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם שגב פורת, שגיא שטיגמן ואייל שטיגמן בתוצאה של 7:54.21 דקות. נוסף לכך, הוא קבע במשחה ל-400 מטר חופשי תוצאה של 4:12.45 דקות וסיים במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:00.20 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות אישיות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.27 דקות, אחרי שגב פורת (4:02.81 דקות) ולפני ברק עטר מהפועל בני שמעון (4:11.06 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.29 דקות, אחרי שגב פורת (1:55.27 דקות) וזוהר וייס (1:56.91 דקות).
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכה הירש במדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, ביחד עם יואב ברוק, שגב פורת ורז דר בשיא ישראלי חדש של 9:39.99 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.75 דקות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.59 דקות.
חייו האישיים.
כיום הירש נשוי ומתגורר בארצות הברית.
התחרדות
התחרדות היא גידול במספר היחסי של חרדים באוכלוסייה מסוימת (בשכונה, בעיר, במדינה וכדומה). התחרדות משמשת גם לתיאור אימוץ אורח חיים חרדי על ידי מי שלא היה חרדי.
בישראל.
דמוגרפיה.
שיעורם של החרדים באוכלוסייה נמצא במגמת עלייה מתמשכת, וזו מוסברת בשיעורי פריון גבוהים בקרב חרדים (גבוהים יותר משל קבוצות הלא חרדים בישראל, בפילוח לפי דת ומידת דתיות), וכן על ידי הצטרפות חוזרים בתשובה לציבור החרדי. בשנת 2009 נאמד מספר החרדים בישראל בכ-750,000 - כ-10 אחוזים מהאוכלוסייה. לפי הסקר החברתי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2009, 22% מהחרדים מגדירים עצמם חוזרים בתשובה ו-33% מהחרדים דיווחו שגדלו בבתים שאינם חרדים.
ירושלים היא אחת הערים המרכזיות שבהן מגמת התחרדות מתמשכת. על פי דו"ח שפרסם מכון ירושלים למחקרי מדיניות, בשנת הלימודים תשע"ח היוו התלמידים החרדים 62% מכלל התלמידים היהודיים בעיר.
בתחילת שנות השמונים היה שיעור הפריון בקרב נשים חרדיות סביב 5.6, אך מאז טיפס ועלה עד כדי 7.5-7.6 בשנת 2002. מאז נמצא הפריון בירידה, אך הוא נותר עדיין גבוה ובשנת 2017 עמד על 7.1 לעומת כ-3 בכלל האוכלוסייה. שיעורי הפריון ההשוואתיים באוכלוסייה היהודית שאינה חרדית הם 2.4 ובאוכלוסייה הערבית 3.5.
לפי אומדן האוכלוסייה החרדית לשנת 2009, כ-59 אחוזים (441 אלף) הם צעירים עד גיל 19 (בהשוואה לכ-35 אחוז באוכלוסייה כולה).
על פי התחזית של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ולפי הנחת אפס הגירה והנחות נוספות בטווח הביניים, שיעור החרדים יעמוד ב-2034 על כ-17 אחוזים, ובשנת 2054 על יותר מ-24 אחוזים.
תגובות למגמת ההתחרדות.
בקרב ציבורים לא-חרדים, בעיקר חילונים, אך גם מסורתיים ודתיים לאומיים, ניתן למצוא חשש מהתחרדות של אזורי המגורים שלהם, עקב פערים גדולים בסגנון החיים והחשש שרוב חרדי באזור מסוים יביא לשינוי אופיו ולכפייה דתית. לעיתים קרובות, באזורים שבהם קיימת התחרדות או שיש בהם חשש מפניה, ישנם תושבים המנסים למנוע הקמת מוסדות חינוך חרדיים או שכונות מגורים חרדיות.
מפלגות פוליטיות חילוניות אף הובילו קמפייני בחירות בסיסמת "לעצור את ההתחרדות", למשל מרצ בבחירות המוניציפליות בירושלים ב-2008 וב-2013. חרדים האשימו מובילי קמפיינים נגד התחרדות של ערים ושכונות בהסתה ובגזענות כנגד חרדים תוך ציטוט של השימוש שעושים מתנגדי ההתחרדות בטרמינולוגיה של מלחמה, כיבוש וכדומה. הקמפיין של מרצ בירושלים ב-2013 עורר ביקורת גם מצד מפלגות שחברו לריצה, כמו מפלגת העבודה והתנועה הירוקה.
מחוץ לישראל.