בצעירותו למד תורה אצל רב ששת. לאחר פטירת רב ששת, ככל הנראה, הוא למד יחד עם רב שמואל בנו של רבה בר בר חנה ורב יצחק בריה דרב יהודה למד אצל רבה, אך הוא עמד בקשר גם עם רב יוסף ושלח אליו שאלות הלכתיות.
לאחר פטירתו של רבה, הוא עבר ללמוד אצל רבא. היחסים ביניהם היו ככל הנראה כרב ותלמיד, שכן רבא הטיל עליו מטלות יחד עם רב ספרא על אחת מהן מסופר: איפרא הורמי אמו של שאפור המלך שלחה לרבא קרבן וביקשה שיקריב אותו לאלוקים. רבא שלח את רב ספרא ורב אחא בר הונא לבצע את המטלה, וכך ציווה אותם: קחו שני עובדי כוכבים בני אותו גיל (ליופי), וחפשו מקום שבו העלה הים שרטון כך שהקרקע תהא כזו שלא השתמש בה אדם מעולם ותהא ראויה לשמש כמזבח, והם יביאו לשם עצים שלא נשתמש בהם אדם מעולם ואינם נחשבים כ"שברי כלים", ויוציאו אש מאבנים ויקריבו את הקרבן במקום לשם שמים.
הוא שימש ככל הנראה כדיין.
במחקר.
החוקר שאול שקד שחוקר את תולדות הקהילה היהודית בפרס, כותב כי במסגרת מחקרו ראה קערה עתיקה שעליה נכתב שמו של רב אחא בר הונא. ההסבר לכך הוא שבאותה תקופה, במאות הרביעית עד השישית לספירת הנוצרים, פשט המנהג בארצות בבל להחזיק בבית קערות חרס שעליהן כתובות מילים מסוימות שלפי אמונת המחזיק בהן הועילו להבריח מזיקים מהבית. על אחת מהקערות נמצא כיתוב האומר כי רב אחא בר הונא הוא שכן של המחזיק בקערה, ובכיתובת זו התכוון המחזיק בקערה להבריח את המזיקים מהבית.
משה טיקוצ'ינסקי
הרב משה עקיבא טיקוצ'ינסקי (תר"ע, 1910 - כ"ד בטבת תשמ"ח, 14 בינואר 1988) היה המשגיח והמנהל הרוחני של ישיבת סלבודקה בבני ברק, וקודם לכן מנהל רוחני של ישיבת מקור חיים בירושלים.
תולדותיו.
נולד לרבי אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי. בשנת תרפ"ה (1925), בהיותו בן 15, עלה עם אביו לארץ ישראל. למד זמן קצר בישיבת מרכז הרב ואחר כך עבר לישיבת כנסת ישראל בחברון. שם דבק בשיטת המוסר של סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה.
לאחר פטירת הסבא מסלובודקה, בשנת תרפ"ז, לא השלים הרב טיקוצ'ינסקי עם משנתו של ממלא מקומו רבי יהודה לייב חסמן, אך נשאר בישיבת חברון לשמוע את שיחותיו של רבי אברהם נח פאליי, שכיהן כמשגיח בישיבה. בפרעות תרפ"ט נפצע ממכת גרזן בראשו.
לאחר שהרב פאליי עזב את הישיבה עקב חולשתו, עבר לישיבת סלובודקה בליטא, שם למד אצל ראש הישיבה רבי אייזיק שר והמנהל הרוחני רבי אברהם גרודזינסקי שהיה קרוב משפחתו. הוא היה למשמשו של הרב גרודזינסקי ונהג לחזור על שיחותיו בפני הבחורים. באותה תקופה נישא לחיה רבקה שר, אחותו של רבי אייזיק שר, שגדלה בביתו.
בתחילת ת"ש, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר לארץ ישראל עם אשתו ובתו. למד בבית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן. בתחילת קיץ ת"ש ייסד את ישיבת מקור חיים, עם גיסו רבי ברוך יצחק לוין.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה, נסע הרב טיקוצ'ינסקי למחנות העקורים באיטליה.
בשנת תש"ז עבר לכהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת סלבודקה בבני ברק, שנוסדה על ידי גיסו רבי יצחק אייזיק שר.
בה' בכסלו תשמ"ח נפטרה רעייתו, וכמה שבועות אחר כך, בכ"ד בטבת, נפטר.
משפחתו.
נישא לחיה עלקא רבקה שר, בתם של יוסף חיים שר וטויבע לויטן, אחותם של הרבנים בן ציון ואשר ניסן לויטן ובת שבע שך, אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
חתניו הם הרב נחמן פלונצ'ק, ראש ישיבה בישיבת סלובודקה בבני ברק, והרב יצחק לוין, בעבר מראשי ישיבת בית שמעיה, מחבר סדרת ספרי ברכת יצחק (14 כרכים) ונתיבות יצחק (3 כרכים). נכדו הרב צבי פלונצ'ק הוא משגיח בישיבת אור אלחנן בירושלים.
אחא בר הונא
אבא בר ממל
טיפה געשית
פרסומות
אגלומרט
אגלומרט (מלטינית: agglomerare, ליצור כדור) הוא סלע פירוקלסטי שמרקמו גס, הנוצר מהצטברות טיפות געשיות בגדלים שונים במהלך התפרצות געשית, בעיקר סטרומבוליאנית. הסלע מורכב ברובו (75 אחוזים לפחות) מפצצות געשיות ונוצר סמוך להר הגעש.
היווצרות.
התפרצויות געשיות משליכות לאוויר טפרה – חומרים הנופלים לקרקע ומצטברים שם. חלק מן החומרים הללו נפלטים באמצעות מזרקות לבה – זרמי לבה הנפלטים מלוע הר הגעש בעוצמה רבה, ועשויים להגיע לגובה של מאות מטרים. זרמים אלה נקרעים לחלקים קטנים יותר – טיפות געשיות בצורות ובגדלים שונים:
הטיפות נזרקות למרחק-מה מן הלוע: החלקיקים הגדולים יותר יפלו קרוב ללוע, והחלקיקים הקטנים יותר יפלו במרחק גדול יותר ממנו. בנפלן על הקרקע עשויות טיפות אלה להיצמד זו לזו בעודן חמות ורכות, וכאשר הן מתקררות ומתגבשות הן הופכות לסלע. כאמור, אגלומרט נוצר ברובו מפצצות געשיות, שגודלן מצביע על קרבה להר הגעש. בנוסף, פצצות געשיות שהושלכו אנכית עשויות ליפול בחזרה לתוך צינור ההזנה עצמו, להיצמד זו לזו ולהתגבש.
מרקמו הגס של הסלע נובע מקריעת הקרום החיצוני של הפצצות הגעשיות בטרם נצמדו והתגבשו וממיון גרוע של החלקיקים המרכיבים אותו: חלקיקים בגדלים שונים נצמדים זה לזה במקום נופלם, ללא שהתמיינו והתארגנו לפי גודלם.
אגלומרט עשוי להכיל פתיתי אפר געשי שנפלטו ביחד עם הטיפות הגעשיות, או להתגבש על מצע סלעי של מסת אם קיימת, דוגמת טוף שנוצר בהתפרצויות קודמות או בשלבים קודמים של אותה התפרצות.
אגלוטינט.
סלע פירוקלסטי נוסף הנוצר בדרך דומה הוא אגלוטינט (מלטינית: agglutinatus, מהודק בדבק). הסלע נוצר מהידבקות "חביתיות" – יריעות של נתזי לבה בזלתית, קרוב מאוד ללוע, במקום בו נופלים הנתזים זה על זה ונדבקים.
אגלוטינט
1876 בארצות הברית
1876 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 100 שנה מיום היווסדה.
אידי בר אבין
רב יצחק בר אבדימי
רב יצחק בר אבדימי (או אבודימי) היה אמורא בדור הראשון והשני לאמוראי בבל.
בצעירותו למד אצל רבי יהודה הנשיא ושימשו. מקורות שונים מראים כי היה ה"תנא" כלומר שונה המשניות בבית המדרש של רבי יהודה הנשיא, ומכאן שהיה לו חלק מכריע בניסוחה הסופי של המשנה, והוא זה שלימד את רוב המשנה לרב שהביאה לבבל.
יש להבדיל בינו לבין רב יצחק בר אבדימי השני.
זוהר לוי
הקרב על טבריה
הקרב על טבריה במלחמת העצמאות נערך בין 8 באפריל 1948 - 18 באפריל 1948 בין כוחות ההגנה לכוחות ערביים מקומיים. הקרב הסתיים בניצחון ה"הגנה" ובעקבותיו פונתה כל האוכלוסייה הערבית מהעיר.
רקע היסטורי.
ערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית טבריה כ-11.000 נפש. מהם כ - 6300 יהודים (57%) ו - 4700 ערבים - רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים. במהלך תקופת המנדט הבריטי החלה יציאה מהעיר העתיקה ומרבית האוכלוסייה היהודית עברה להתגורר מחוץ לחומות. חלק גרו בשכונת אחווה ומימוניה (היום שכונת הרמב"ם בעיר התחתית) ובשכונת קריית שמואל על ההר. גם הערבים החלו לצאת מהעיר העתיקה והתיישבו בשכונת ג'יב אלבאן מצפון לעיר העתיקה ובשכונת ההר הערבית (כיום שכונת קריית משה).
היחסים בין היהודים לערבים בטבריה היו טובים. בראש הערבים היו מנהיגים ממשפחת טברי שהיו ידועים במתינותם, עובדה שהותירה את טבריה מחוץ למעגל הדמים במאורעות 1921 ומאורעות 1929. במאורעות 1936 - 1939 גברה ידם של המנהיגים הקיצונים ומדי פעם התחוללו התנגשויות דמים בין שני הצדדים.
נקודת המפנה הייתה בליל ה-2 באוקטובר 1938 כאשר במבצע מתוכנן היטב הצליחה יחידה של פורעים ערבים לחדור לשכונת קריית שמואל ולבצע שם טבח בתושבים. 19 יהודים נרצחו וביניהם 11 ילדים. לאחר זאת הגיעה לטבריה ועדת חקירה מטעם מפקדת ההגנה בראשות יוסף אבידר שמצאה כשלים קשים במפקדת ההגנה המקומית. מפקד ההגנה בטבריה הודח ונקבעה תוכנית מקיפה לביצור העיר וגיוס אנשים להגנה. הכספים הוקצו בחלקם מכופר היישוב ומגיוס מאנשי העיר.
ב 27 באוקטובר 1938 נרצח ראש העיר היהודי זאכי אלחדיף על ידי ערבי בלכתו ברחוב בטבריה. לאחר אירועים אלה דיכאו השלטונות הבריטים באמצעות פלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט את הכנופיות הערביות ולאחר 1939 היה אזור טבריה ידוע כאחד המקומות השקטים בארץ.
מהחלטת החלוקה עד תחילת הקרב.
בהחלטת החלוקה מ - 29 בנובמבר 1947 נכללו טבריה וסביבתה בתחומי המדינה היהודית. בניגוד לשאר הערים המעורבות בהן הגיבו הערבים על ההחלטה בפגיעה ביהודים לא נרשמו בטבריה אירועים חריגים. בפגישה של נציגי היישוב היהודי בטבריה עם המנהיגים הערבים של העיר ממשפחת טברי, הוסכם לקיים את השלום בעיר. הסכם שלום זה לא מנע משני הצדדים לצבור כוח ונשק. מפקדת ההגנה המקומית שבראשה עמד אליעזר דב אטינגר דאגה לאייש את עמדות בשכונות היהודיות וגם הערבים צברו נשק רב וקבלו תגבורות של אנשי כנופיות מלוביה ואנשי צבא ומשטרה לשעבר.
מערך כוח האדם שעמד לרשות ההגנה בסוף פברואר 1948 מנה כ-400 איש רובם תושבי השכונות שהופקדו לשמור על התושבים והרכוש היהודי מתוך עמדות שכונתיות ומחלקת חי"ש של 60 לוחמים מיומנים היטב שיועדו לפעולות בעיר. עם הקמת גדוד 12 ("ברק") בחטיבת גולני השתייכה מחלקה זו ארגונית לגדוד.
מול מערך ההגנה התייצבו כ - 500 ערבים אוחזי נשק מהם אנשי כנופיות, אנשי צבא ומשטרה לשעבר וכן 30 חיילים סורים על ציודם. באזור עילבון וטורען נמצאו עוד כ - 800 חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י שהמתינו לפקודה לתקוף את טבריה. בעיירה צמח חנו חיילים מחיל הספר של הלגיון הערבי שאיימו להתערב במערכה על טבריה. לערביי טבריה בעיר העתיקה היה ציוד לחימה שהספיק לכל 500 אוחזי הנשק שכלל רובים רבים, מקלעים, מרגמות, אקדחים וכמות רבה של תחמושת.
כוח רציני נוסף היה האנגלים. בטבריה חנה גדוד צנחנים על מלוא ציודו ומפקדו, קולונל אנדרסון, נטה לא פעם לצד הערבים. המפקדה השתכנה בבניין המשטרה הגדול והחיילים היו במחנה ליד קריית שמואל והפריעו בפעולות נגד הערבים.