לא הייתה אחידות בין השבטים הכורדים - חלקם נטלו חלק במלחמות ובטבח נגד הארמנים, חלקם סייעו לארמנים לברוח. חלק היו אופורטוניסטים, ללא גישה אידאולוגית כלפי אי אלו מן הצדדים. הכוחות הכורדים היו לרוב בלתי סדירים, לוחמים שבטיים שהלכו בעקבות מנהיגיהם. אך ב-1892, לקראת הטבחים החמידיים, בפעם הראשונה קם כוח כורדי מאורגן ומאומן היטב, בעידוד הסולטאן, והיה קרוי על שמו. הפרשים החמידים, כפי שנקראו, פעלו בפרובינציות המזרחיות של האימפריה. הסולטאן רצה להפוך אותם למקבילה של הקוזאקים הרוסים, ותפקידם היה לפטרל את הגבול הרוסי. בנוסף, הוא רצה לאיין כל אפשרות של שיתוף פעולה בין הארמנים והכורדים, שניהם נתינים נכבשים של האימפריה. אך גם הסולטאן התבדה במידה רבה מהארגון הכמו-צבאי של הפרשים - הם לא ויתרו על נאמנות השבטית שלהם, ולא צייתו לרשויות אזרחיות. בפועל, הם הפכו את השבטים שלהם לשבטי שודדים תחת שלטון החוק, ואלה מיהרו לבזוז שדות וחיות ולגנוב מחנויות, ללא מניעה.
ראשי השבטים הכורדים הטילו מיסים על תושבי האזורים בהם פעלו כדי לממן את פעילותם. הארמנים, תחת מיסים כפולים, התנגדו לניצול זה, והדבר הגביר את האיבה בין הקבוצות.
ב-1908, לאחר הדחת הסולטאן, הפרשים התפרקו רשמית, אך מכיוון שהיו כוחות שבטיים לפני שהתארגנו, הם נותרו כאלה גם אחרי.
הכורדים שיחקו תפקיד מרכזי בטבחים החמידיים של השנים 1894–1896, ובמיוחד בדיכוי האכזרי של ההתקוממות בססון. זו הייתה סיבה עיקרית להתארגנות משלחת חנסור נגד שבט מזריק הכורדי, אשר היווה חלק גדול מחיל הפרשים.
גם כאשר הטבחים הגיעו לסיומם בהתערבות המעצמות, במקום שהארמנים ישיגו אוטונומיה, זו נשארה דווקא בידי השבטים הכורדים. נראה כי מיקומם של השבטים באזורים הרריים, ללא גישה ואמצעי תקשורת, שיחק תפקיד בהחלטת הממשל לא להתערב במצב הקיים.
תקופת החוקה השנייה.
הטורקים הצעירים היו קבוצה לאומנית טורקית פרוגרסיבית, שתפסה את השלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 לאחר שהדיחה את הסולטאן עבדול חמיד השני.
ב-1906 הם הקימו את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti), אשר הפכה לארגון גג של אזרחים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, אשר נפשם קצה במצב ואשר שאפו לשינוי; ובשנת 1907 החליטה גם הפדרציה המהפכנית הארמנית (דשנאק) לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה מתוך תקווה שכאשר תשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים במדינה עצמאית. ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים, וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים, והתפשט ברחבי המדינה. הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, ובכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri). מהפכת נגד שהתחוללה ב-13 באפריל 1909 דוכאה בתוך ימים ספורים ולאחר שבועיים לערך הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי. במקומו הומלך אחיו רשאד, מהמט החמישי, ביום 27 באפריל 1909.
מאבק מזוין.
ב-1907, קרבי יריות אינטנסיביים נערכו בין כוחות עות'מאנים לבין פדאי ארמנים. הקרב של סולוח הוא הידוע מביניהם, בו נפצע ואחר כך מת המנהיג המהפכני גוורג צ'אבוש.
בבלקנים נפתחה אחת החזיתות היותר משמעותיות עבור האימפריה בתקופה שהובילה למלחמת העולם הראשונה. הקלות בה איטליה כבשה מטורקיה שטחים במלחמת טורקיה-איטליה, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ועוד בטרם הסתיימה מלחמה זו נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה להילחם נגד האימפריה העות'מאנית. באזורים אלו חיו ארמנים רבים, ובמיוחד בולגריה כבר הייתה מרכז לפעילות לאומנית ארמנית, כך שארמנים רבים הצטרפו למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. בין הבולטים היו אנדרניק אוזניאן, שהשתתף כמפקד בצבא הבולגרי, והגנרל גרגין נז'דה שפקד על כוחות העזר של המתנדבים הארמנים. הכוחות הארמנים היו אחראים למספר ניצחונות במלחמה זו, אשר עלתה לאימפריה העות'מאנית ביוקר – בהסכם לונדון אשר סיים את המלחמה איבדו העות'מאנים את צפונה ומערבה של תראקיה, את מקדוניה, ואת צפון יוון.
בפוליטיקה.
בפרלמנט המחודש ישבו 142 טורקים, 60 ערבים, 25 אלבנים, 23 יוונים, 12 ארמנים (שניים מטעם דשנאק ושניים מטעם הנצ'אק), 5 יהודים, 4 בולגרים, 3 סרבים, וולאך אחד בעקבות הבחירות של 1908. למועצת האיחוד והקידמה הייתה תמיכה של לפחות 60 חברי פרלמנט, והפכה למפלגה המובילה.
קרקין פסטרמדג'יאן היה חבר פרלמנט מארזורום, מטעם דשנאק (הפדרציה המהפכנית). הוא קידם את חוק הרכבות, אשר היה מחבר את מסילות הרכבת לאיילטים הארמנים. הסוגיה הייתה לביצה פוליטית, שכן אזורים אלו נחשבו לנחלתה העתידית של רוסיה, ולכן גרמניה וצרפת סירבו להשתתף בבנייה, וכן אינטריגות כלכליות של מעצמות אלה היוו מכשול שלא ניתן היה לגבור עליו. פסטרמדג'יאן גם היה מעורב בדיונים ובמשא ומתן סביב חבילת הרפורמה הארמנית של 1914.
מלחמות הבלקן והתפתחויות נוספות שינו את הנוף הפוליטי במספר דרכים שהשפיעו על המפעל הלאומי של הארמנים. מצד אחד, הרבה ארמנים עזבו לכיוון בולגריה והבלקן, שם התקבלו בברכה עקב התמיכה במלחמות, וכבריחה ממאורעות הטבח ורצח העם שחוו בטורקיה ושטחי האימפריה העות'מאנית. ההצלחות של איטליה והאומות הבלקניות נגד האימפריה הפיחו תקווה בלבם של הלאומנים הארמנים. באיסטנבול, השיח הפוליטי נסב את דרישות הרפורמה של הערבים והארמנים באימפריה, אך עם הפחתת האוכלוסייה הנוצרית שבקרבה, נוצר בסיס יותר ויותר אסלאמיסטי לפוליטיקה העות'מאנית, והתפתחה גישה של "אנחנו או הם" ביחס לדורשי הרפורמות.
בינתיים, המעצמות האירופיות חוו עניין מחודש בשיפור מצבם של הארמנים, והצרפתים, הבריטים והאיטלקים רצו להיות מעורבים בפוליטיקה העות'מאנית כדי להגביל את השפעתה של גרמניה באזור, וכקונטרה להשפעה הרוסית החזקה. כתוצאה, התפתחה תוכנית רפורמה בין השנים 1912–1914, לפיה ייווצרו שתי פרובינציות בטורקיה הארמנית שיהיו תחת פיקוחם של האירופאים. במקור הרעיון היה ליצור פרובינציה אחת מ"ששת האיילטים" (ארזורום, ואן, ביטליס, דיארבקיר, חרפאט וסיבאס), אך גרמניה התנגדה, והאיילטים חולקו לשניים. ההסכם נחתם ב-8 בפברואר 1914, אך הוא בוטל בדצמבר באותה השנה, בדיוק כאשר החלו היישומים שלו, בשל פריצת מלחמת העולם הראשונה.
פעילות: האימפריה הרוסית.
הצו על רכוש הכנסייה הארמנית 1903–1904.
תוכנית הרוסיפיקציה של הצאר הגיעה לשיאה עם צו שיצא ב-12 ביוני 1903, המחרים את כל רכוש הכנסייה הארמנית. מקרטיץ' חרימיאן, הקתוליקוס (ראש הכנסייה) הארמני, התקומם נגד הצאר, אך ללא הועיל. בייאוש, הוא פנה לפדרציה המהפכנית הארמנית. היחסים בין הפדרציה (דשנאק) והכנסייה היו מתוחים, כשהכנסייה מתנגדת לסוציאליזם של הדשנאק ומוקיעה אותו כאנטי-כנסייתי. אך דשנאק זכתה לתמיכה ואהדה משמעותיות מצד הרשויות הרוסיות, שחלקו עמה מטרות אנטי-עות'מאניות. דשנאק התנגדה חריפות לצו ההחרמה, כי ראתה בו איום לקיום הלאומי הארמני. ב-1904, בקונגרס דשנאק, הפדרציה הרחיבה את תוכניתה באופן רשמי לתמיכה בזכויות ארמנים באימפריה הרוסית בנוסף לאימפריה העות'מאנית.
כתוצאה, דשנאק החליטה להגן על כנסיות באופן פעיל, והקימה מועצה מרכזית להגנה עצמית בקווקז, וכן יזמה שורה של מחאות. בעיר גנדזאק, הצבא הרוסי הגיב ביריות לתוך הקהל, והרגו 10 ארמנים. מחאות נוספות פגשו בשפיכת דמים נוספת. דנשאק ומפלגת הנצ'אק, בתגובה, פתחו בתוכנית התנקשויות נגד פקידים צאריסטיים, ואף הצליחו לפצוע את הנסיך גריגורי גוליצין, מושל עבר הקווקז. הסלמת האירועים שכנעה את הצאר ניקולאי לבטל את תוכניתו. הוא החליף את הנסיך גוליצין במושל פרו-ארמני, אילריון איבנוביץ' וורונצוב-דשקוב, והחזיר את הרכוש שהוחרם לכנסייה הארמנית. אט-אט, חזר הסדר על כנו, והכנסייה והמעמד הבורגני הארמני שוב הרחיקו עצמם מקשר עם המהפכנים הלאומניים.
הטבח האזרי בבאקו 1904–1905.
אי-השקט בעבר הקווקז הגיע לשיאו בהתקוממויות נרחבות באימפריה הרוסית שנקראו לאחר מכן מהפכת 1905. העימותים בקווקז היו חריפים במיוחד, שם הקונפליקט האתני התערבב עם הקונפליקט המעמדי. בעיר באקו, מרכז תעשיית הנפט הרוסית, שאוכלוסייתה הייתה בעיקר אזרית (מוסלמית) וארמנית (נוצרית), לארמנים היה מעמד גבוה יותר, וכשהוכרזה שביתה כללית בדצמבר 1904, החלו עימותים בין שתי קבוצות אלו, ונטבחו מאות ארמנים, בעימותים שהתפשטו גם ברחבי המחוז, במה שהתפתח לכדי המלחמה הטטארית-ארמנית, שנמשכה עד 1907. הטבח בבאקו היה הראשון מבין שלושה אירועים מאסיביים שאירעו במקום לאורך הקונפליקט הארמני-אזרי, כאשר האחרון היה הפוגרום של 1990, אשר ניקה סופית את באקו מתושבים אתניים-ארמנים. עם התפשטות הפוגרומים נגד הארמנים, פנו אלה לרשויות הרוסיות להגנה, אך אלו לא גילו עניין ונתנו לאירועים להתפתח מאליהם. המאורעות בבאקו ובסביבה נמשכו לסירוגין עד 1907. על אף שהארמנים ספגו יותר אבדות בסך הכל, במספר עימותים והתקפות שארגנו כהגנה או נקם, הם הצליחו לא פעם לתפוס את היתרון.
הפדרציה המהפכנית הארמנית.