בשנת 1828 פרסם בסיביו את ספרו הראשון - מסה על הדקדוק הרומני והחל מ-8 באפריל 1829 הוציא בבוקרשט את העיתון "קוריירול רומנסק" ("Curierul românesc" "השליח הרומני"), ששיחק תפקיד בעל ערך בחיי התרבות של ארצו במשך שנים רבות. ב-1836 צרף לו מוסף ספרותי שנקרא "קוריירול דה אמבלה סקסה" (הקורייר לשני המינים) שהופיע עד שנת 1847. העיתון הופיע כשבועון, מאוחר יותר היה דו ירחי עד ל-1839 כשהתחיל להופיע שלוש-ארבע פעמים בשבוע. עם הכותבים שתרמו לו נמנו קוסטקה נגרוצי, דימיטריה בולנטיניאנו, יואן קטינה, וסילה קרלובה, יאנקו וקרסקו וכו'. הליאדה פרסם בו את שירו הידוע יותר - "המעופף" Zburătorul.
מפעלי הפצת התרבות ולבטים פוליטיים.
בשנת 1830 יחד עם דודו, ניקולאיה רדולסקו, הליאדה פתח את בית הדפוס הפרטי הראשון בוולאכיה. הוא שכן בשכונת אובור במקום, על יד "הבאר של מברוגני" "Cişmeaua Mavrogheni", שנקרא לאחר מכן "השדה של אליאד" "Câmpul lui Eliad". בין הספרים שהדפיס מקום נכבד תפסו גם תרגומיו בעיקר מצרפתית (מיצירות מאת למרטין, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, ז'או פרנסואה מרמונטל וכו', כמו כן ספרי לימוד - למשל לאמנות השירה ולאריתמטיקה (של לואי-בנז'מן פרנקר) נכנס לשירות המדינה - עלה לדרגת קלוצ'ר - ונתבקש על ידי משטר - גם בתקופת הכיבוש הרוסי והתקנון האורגני (1829) של המושל הרוסי קיסליוב, להדפיס את רשומות הרשמיות של הממשל - ה"מוניטורול אופיצ'יאל". למרות שהפיק רווחים מקשר זה עם המשטר, שמר אליאד על קשרים עם המחנה הרפורמיסטי האופוזיציוני. יחד עם נציגים בולטים בקרבו הקים את "החברה הפילהרמונית" שהייתה אגודה למטרות תרבותיות אבל שימשה גם כיסוי לפעילות פוליטית.
בשנת 1834 אחרי העלייה לכס המלכות של הנסיך אלכסנדרו השני גיקה, אליאד הפך לאחד מיועציו ומעין "משורר חצר". בכמה משיריו ונאומיו באותן השנים שיבח בצורה אפולוגטית את השליט תוך הצגתו כמונרך אידיאלי. כשהשליט נכנס לעימות עם האופוזיציה הרפומיסטית, הליאדה שמר על נייטרליות מתוך עמדה ששני הצדדים מייצגים מעמדות מופלים לטובה לעומת מעמד האיכרים המנוצל.
מתח בקורת על הגישה הרדיקלית של מיטיקה פיליפסקו ותמצת את עמדתו במילים: "אני שונא את הרודנות ומפחד מהאנארכיה".
במסגרת "החברה הפילהרמונית" התחיל ללמד החל משנת 1834, כשלצידו המוזיקאי יואן אנדרי ואכמן וק. אריסטיה. באותו זמן המשיך לתרגם סופרים כמו ביירון, מולייר, סרוואנטס (1839), בדרך כלל מגרסאות צרפתיות. התעניין גם בהתפתחות האמנויות במקומיות, הליאדה כתב חוברת על הציור והאדריכלות ואף ארגן בשנת 1837 תערוכה קבועה לאמנויות פלסטיות, הראשונה מסוגה בוולאכיה.
רפורמה בכתיב ובאוצר המילים.
בספר "הדקדוק הרומני" שפרסם בשנת 1828 בסיביו הציע רפורמה של הכתיב ברומניה על בסיס כמה עקרונות:פישוט האלפבית הקירילי שהיה אז בשימוש, פונטיזם של הכתיב, שאלת נאולוגיזמים מהשפה הלטינית והשפות הרומאניות.
בשנות ה-1840 במוקדמות פרסם הליאדה את הספרים "הקבלות בין השפה הרומנית והאיטלקית" ו"הקבלות בין הניבים הרומנים האיטלקים או צורתם או דקדוקם של ניבים אלה" (1841). כתב בעקבותיהם סינופסיס של דקדוק השפה הרומנית-איטלקית ובשנת 1847 רשימה כוללנית של המילים הרומניות שמוצאם סלאבי, יווני, טורקי, הונגרי, וגרמני. כמו כן תכנן באותן שנים להוציא לאור "ספריה אוניברסלית" שתכלול את הכתבים הפילוסופיים הכי חשובים.
מהפכת 1848.
בשנות ה-1840, למרות סלידתו מרדיקליזם, הצטרף הליאדה לקשר המחתרתי נגד השליט גאורגה ביבסקו, במיוחד כמחאה נגד התוכניות של הנסיך להחכיר את המכרות בוולאכיה למהנדס רוסי בשם טרנדפילוב. הליאדה כתב פמפלט בחרוזים (Măceşul) ("ורד הכלב") על הפרשה.
באביב 1848 הליאדה התקבל כחבר באגודה החשאית "פראציה" (Frăţia האחווה) שהוקצה על ידי בלצ'סקו, יון גיקה, כריסטיאן טל, ואלכסנדרו גולסקו. כמו כן התחבר למורה הצרפתי בעל ההשקפות הרפומיסטיות, ז'אן-אלכסנדר וייאן שגורש בסופו של דבר מוולאכיה. ב-19 באפריל 1848 הליאדה נאלץ מסיבות כלכליות להפסיק את פרסום ה"קוריירול רומנסק".
בנוגע למצע המהפכה הליאדה הסתייג בעיקר מפרויקט הרפורמה האגררית וערעור מעמד הבויארים בעלי האחוזות. פרט לכך היה בעד עצמאות לאומית, הענקת זכויות אזרחיות, שוויון, הרחבת הרכב הפרלמנט (האספה), הקצבת חמש שנים לכהונת השליטים ובחירתם על ידי האספה הלאומית, חופש העיתונות, וביזור המינהל.
ב-21 ביוני 1848 באספה עממית המונית בשדה איסלז על יד העיר טרגו מגורלה, הליאדה רדולסקו קרא בפני המשתתפים את עקרונות מצע המהפכנים - מה שכונתה בתולדות רומניה "ההכרזה מאיסלאז".
כעבור 4 ימים המהפכנים הצליחו לדחוק בשליט ביבסקו להתפטר ולברוח והשלטון עבר לידי ממשלה זמנית בראשות ה"מיטרופוליט" (ארכיבישוף) נאופיט. חברי הממשלה היו הליאדה עצמו כשר החינוך, כריסטיאן טל, שטפאן גולסקו, גאורגה מאגרו, וגאורגה סקורטי.
מהר התעוררו מחלוקות בעניין הרפורמה האגררית - הדרישה לחלוקת האדמות לאיכרים - לה הליאדה התנגד. "הוועדה לעיניני הרכוש" המורכבת מנציגים של האיכרים ושל בעלי האחוזות, שהוקמה ביולי 1848 ובראשה עמדו אלכסנדרו ראקוביצה ויון יונסקו דה לה בראד, פוזרה על ידי הליאדה אחרי שלא הצליחה להגיע לפשרה. לדעתו, על חלוקת האדמות תצטרך להלחיט אספה לאומית חדשה בעתיד.
בזמן הזה האימפריה הרוסית השכנה עקבה מקרוב בחשדנות ועוינות אחרי התהפוכות בוולאכיה והחליטה לפעול.
ביחס לאימפריה העות'מאנית המהפכנים, לרבות הליאדה, נזהרו בכבודה והתכוונו לשמור איתה יחסים טובים מפני שראו בה משקל - נגד מול הלחצים של רוסיה. באמצעות שליח שלו, סולימאן פאשה, הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כפה על הממשלה הזמנית בבוקרשט להתפטר לטובת טריומווירט שנקרא Locotenenţă domnească (לוקוטננצה דומניאסקה) שכללה את הליאדה, את טל ואת ניקולאיה גולסקו. לבסוף, רוסיה לחצה על הטורקים לכפות בספטמבר 1848 את החזרה לממשל ה"תקנון האורגני" שהייתה קיימת לפני ההפיכה. יחד עם כריסטיאן טל נמלט הליאדה לבניין הקונסוליה הבריטית בבוקרשט וקיבלו שם מקלט זמני תמורת ערבות כספית.
בגלות צרפת.
בנסיבות שנוצרו הליאדה נפרד מאשתו ומילדיו שמצאו מקלט באימפריה העות'מאנית בעוד הוא עצמו קיבל רשות לעבור לחבל באנאט שהיה בשליטת האימפריה האוסטרית ומשם נסע לצרפת, בדומה לחבריו, טל ומאגרו.
בגלות צרפת פעל הרבה להפצת השקפותיו על העניין הרומני, פרסם בעיתונים הצרפתיים "לה פרס" ("La Presse"), "לה סמן" ("La Semaine"), "לה סיאקל" ("Le Siècle"). בנוסף בשנים 1850-1851 הליאדה פרסם בפריז, ברומנית ובצרפתית, את זכרונותיו על ימי המהפכה בוולאכיה.
עם האישים שהכיר בבירת צרפת נמנה אף ההוגה האנרכיסטי פייר-ז'וזף פרודון שביקש באותן השנים לקדם את הפרויקט שלו לעידוד בעלי הרכוש הקטנים- בסתירה עם מגמות הליברליזם הכלכלי והסוציאליזם כאחד. צוות עיתונו של פרודון ,"לה ואה די פפל" (La Voix du peuple) התוודע לבעיות הרומנים באמצעותו של הליאדה.
ניקולאיה יורגה ראה מאוחר יותר בצורה שלילית את אופן הצגת האינטרסים הרומניים על ידי הליאדה בפני דעת הקהל הזרה. לדבריו הליאדה, שנרתע מרעיון איחוד הנסיכויות הרומניות עם טרנסילבניה, שכנע את ההיסטוריון אליאס רניו (Élias Regnault) לסגת מתמיכתו באיחוד כל השטחים המאוכלסים ברומנים ולשנות את דיווחו על המהפכה הרומנית ב-1848. בהתמידו בהתנגדותו לתוכניות לרפורמה האגררית ובהבעת תמיכתו ל"תקנון האורגני" השמרני, הליאדה הסתכסך עם רבים מחבריו המהפכנים כמו בלצ'סקו, ק.א. רוסטי, האחים גולסקו וגם כריסטיאן טל בו חשד כי ניהל רומן עם מריה, אשתו. בדעות שביטא בהתכתבותו הפרטית הביע תכופות ביקורת מרירה על עמו תוך כדי טענות כי הרומנים הם "עצלנים" ו"רודפי שמלות". משום כך היה סבור כי נדרשים להשגחה ומנהיגות מתאימה. מצבו הכלכלי הידרדר על רקע חובות מצטברים והגיע לא פעם לפת לחם.
בשנת 1851 התאחד הליאדה עם משפחתו באי כיוס, שם נשארו עד 1854. מלחמת קרים היוו הזדמנות לשיפור מעמדו ולחזרה לרומניה. רוסיה נאלצה להסיג את כוחותיה מהנסיכויות הרומניות ואליאד התמנה על ידי השער הנשגב לנציג של הרומנים במטה של מפקד הצבא, עומר פאשה, בעיר הבולגרית שומן. הוענק לו התואר "ביי", אך לדברי יורגה, עומר פאשה לא השתמש ממש בשרותיו.
בסוף שנת 1854 הליאדה חזר לבוקרשט אך לא לזמן רב. כוחות הכיבוש האוסטריים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני-קרונברג השתלטו על ולאכיה בתור "כוח נייטרלי" ודרשו את גרושו המידי.
בחזרה לפריז, הליאדה המשיך לפרסם ספרים על נושאים פוליטיים ותרבותיים, כולל ניתוח של המצב באירופה בעקבות הסכם השלום בפריז מ 1856 ומסה על כתבי הקודש (ביבליה) (1858). ב-1859 פרסם תרגום משלו של הספטואגינטה לרומנית תחת הכותרת "Biblia sacră ce cuprinde Noul şi Vechiul Testament"
כשלאור החלטות הוועידה בפריז, "המפלגה הלאומית", המורכבת ממהפכנים לשעבר, התחילה לקדם את רעיון בחירת האספה הנקראת "דיוואן אד הוק" לצורך האיחוד בין מולדובה ובין ולאכיה, הליאדה רדולסקו נמנע מלתמוך במועמד מסוים לתפקיד השליט העתידי אך הביע התנגדות נחרצת למועמדותו של אלכסנדרו השני גיקה.
שנותיו האחרונות.
בשנת 1859, שנת האיחוד בין מולדובה וולאכיה ובחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה בראש המדינה המאוחדת, הליאדה חזר לבוקרשט. בתקופה זו הוסיף לשם המשפחה שלו את שם אביו רדולסקו.
לא הפסיק לכתוב, על נושאים מוגוונים, בעיקר על היסטוריה ובקורת ספרות והוציא קובץ חדש של שירים.