כיום נהוג לפתור בעיה זו על ידי שימוש בסמפור: מעין דגל (flag) אשר כדי לשנות את ערכו התהליך נדרש לבקש זאת ממערכת ההפעלה. אם הדגל כבר "נתפס" על ידי תהליך אחר, מערכת ההפעלה תעביר את התהליך ל"מצב שינה", ו"תעיר" אותו על ידי משלוח פסיקה ברגע שהדגל "משוחרר" על ידי התהליך שתפס אותו.
בצורה זו מתאפשר סנכרון ללא בזבוז זמן מעבד, וכן מובטח לנו כי מערכת ההפעלה מפקחת על מצב הדגל ושינוי של ערכו מבוצע בצורה אטומית (לא ניתן לחטוף לתהליך את המעבד בזמן שינוי ערך הדגל). במקרה שהסמפור איננו "הוגן", קרי, איננו משחרר לפי הסדר בו ניסו לתפוס אותו, קיימת בעיה של הרעבה.
אופן פעולת הסמפור.
הסמפור הוא משתנה היכול לקבל ערכים שלמים לא שליליים (במקרה של סמפור בינארי הוא יכול לקבל שני ערכים בלבד, 0 ו־1).
על הסמפור מוגדרות שתי פעולות אטומיות:
דוגמה לשימוש בסמפור בינארי על מנת לפתור את בעיית המניעה ההדדית כאשר קיימים שני תהליכים החולקים משאב משותף. הסמפור יאותחל ל־1. לפני כניסה של כל תהליך לקטע הקריטי תתבצע הפעולה הראשונה, וביציאה ממנו הפעולה השנייה.
כנפי צניחה
חנוך מרמרי
חנוך מרמרי (נולד ב-30 בדצמבר 1948) הוא עיתונאי ועורך, לשעבר עורך המקומון "העיר" ועורך העיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
חנוך מרמרי נולד בחיפה ב-1948. הוא היה בן יחיד לאם מורה ואב, עובד ההסתדרות, שנפטר בילדותו של חנוך. הם התגוררו בשכונת אחוזה ומרמרי למד בבית הספר הריאלי. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
בשנות ה-70 למד עיצוב גרפי ב"בצלאל" בירושלים, שם חבר לאפרים סידון, ב. מיכאל וקובי ניב, והפך לחלק מ"חבורת זוארץ" שכתבה מדור סאטירי בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ואחר כך בשבועון "העולם הזה". לאחר מלחמת יום הכיפורים הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "זו ארץ זו", שאייר דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק עבורו מגזין סאטירי, וכך נולדה ב-1974 התוכנית הסאטירית הנודעת "ניקוי ראש".
בשנת 1980 הקים את המקומון התל אביבי "העיר", והיה עורכו עד לשנת 1984. כתב בעיתון "חדשות" עד שנסגר. באפריל 1988 מונה לעורך משנה של "הארץ" כסגנו של גרשום שוקן, ומשזה נפטר, מונה בינואר 1991 לעורכו הראשי של העיתון, ושימש בתפקידו זה במשך כארבע-עשרה שנים (1991 - 2004), עד להתפטרותו בסוף 2004 בעקבות חילוקי דעות שנתגלעו בינו לבין המו"ל עמוס שוקן על עצמאותו של המוסף הכלכלי שהפך לעיתון TheMarker.
בחורף 1994 הציע להגביל ל-25 שנה את תחולתו של חוק השבות, החל מיום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל (1998) ועד ליום העצמאות ה-75 (2023): "יום פקיעתו יהיה באופן רשמי יום סיום שליחותה של התנועה הציונית, והיא תוכל להתפרק מתוך ידיעה שמשימתה הוכתרה בהצלחה מרשימה – אם כי לא בהצלחה מלאה... זה יהיה סופו של הפרדוקס המכביד של מדינה המגדירה את הרכב אוכלוסייתה על פי ההלכה האורתודוקסית".
בשנת 2005 פרסם ספר בשם "על האופניים", העוסק בתחביבו, רכיבת אופני כביש. ב-2020 יצא לאור ספרו "עדיין על האופניים".
משנת 2005, במשך שלוש שנים, כיהן כראש המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל - אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים. במקביל, בשנים 2006–2007, שימש כמנכ"ל משותף של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי.
מונה לעורך הראשי של הוצאת כנרת זמורה-ביתן (2008), ופרש מן התפקיד באותה שנה.
היה ממקימי העמותה "ישראלים להצלת הדמוקרטיה" הפועלת לחיזוק הדמוקרטיה הפרלמנטרית הישראלית, ומנהלה מיום הקמתה ב-2010.
בעל טור באתר "העין השביעית" בנושאי עיתונות ותקשורת מאז 2009. בחודש ספטמבר 2012 מונה לעורך "העין השביעית", וכיהן בתפקיד זה עד תחילת 2015.
מאז מאי 2015 ועד 2018 כיהן כראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית.
הוא בעל טור במגזין טיים אאוט מאז 2005 ומאז נובמבר 2017 מפרסם, מדי שבוע, שיר אקטואלי בגיליון יום שישי של "הארץ", תחת שם העט "אלתר-מן".
פרסים.
זוכה פרס סוקולוב בתחום העיתונאות הכתובה לשנת 2004.
חיים אישיים.
היה נשוי לענת אור-מרמרי ולהם בן. נשוי בשנית לעיתונאית סוניה מרמרי, ולהם בן ובת.
כנפי טיס
הרצל עמיקם
הרצל עמיקם (ורהפטיג; 22 באפריל 1918 - 12 ביולי 1986) היה לוחם מחתרת בארץ ישראל, חבר הלח"י.
חייו.
נולד לזלמן ובלה בלוצין שבלטביה כהרצל ורהפטיג. אחיו, דוד ורהפטיג, כיהן כנציב בית"ר בלטביה, אסטוניה ופינלנד עם פלישת הכוחות הסובייטים למדינות הבלטיות בשלהי 1939. הרצל הצטרף לבית"ר בגיל 10, ובאוגוסט 1939, עם משב רוחות המלחמה מאירופה, החליט להימלט מלטביה. הוא עזב את אירופה ביום פרוץ המלחמה, 1 בספטמבר 1939, על גבי אוניית המעפילים "נעמי יוליה", שנתפסה על ידי הבריטים ליד חופי ארץ ישראל. לאחר תקופת מעצר קצרה במחנה המעצר בעתלית, שוחרר והתגייס לאצ"ל.
מאוחר יותר נמנה עם חבורת הפורשים מהאצ"ל לטובת הלח"י - לוחמי חרות ישראל מייסודו של אברהם שטרן (יאיר). הרצל בחר בכינוי "עמיקם" וכונה על ידי חבריו למחתרת בשם 'הרצק'ה'. ב-1941 נתפס בנס ציונה על ידי הבריטים, והושם במעצר במחנה המעצר מזרעה. מאוחר יותר עבר עם העצירים למחנה המעצר בלטרון, שם היה ממתכנני בריחת ה-20 מלטרון, בה חפרו הוא וחבריו מנהרה באורך 76 מטרים דרכה נמלטו בליל 31 באוקטובר 1943.
עמיקם המשיך בפעילותו בלח"י וב-1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, נשלח על ידי מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי (שמיר) לאירופה כדי לייסד שם תא מחתרתי. כשהוא מתחזה לחייל בריגדה עבר עמיקם דרך מצרים לאיטליה ומשם המשיך לצרפת. הוא היה שותף לפעילות נגד הבריטים באותן שנים והיה הרוח החיה מאחורי מניעת הסגרתם של לוחמי המחתרות יעקב אליאב ובטי קנוט מבלגיה לבריטניה. סיפור גיוס פרקליט בית המלוכה, קארטון דה-וויאר, היה אחד המפורסמים. עמיקם שידל את הפרקליט המכובד להגן על חבריו כשהוא מבטיח שאת שכר טרחתו יראה מהברון רוטשילד, ולמרות שהדבר לא תואם עם הברון קודם לכן, כך אכן היה.
ב-1948, עם סיום המנדט הבריטי, שב לישראל, התגייס לגדוד 89 של חטיבה 8 והיה שותף לקרבות על כיבוש משטרת עיראק סווידאן ועוג'ה אל-חפיר. מאוחר יותר היה שותף להקמת היישוב נוה יאיר בנגב, והיה מזכיר היישוב. כמו כן, נמנה עם מייסדי "מפלגת הלוחמים". בשנת 1950 נשא לאִשה את דינה לבית גרשון, עולה מבולגריה.
ב-1956 גויס ל"מוסד", ובמשך למעלה מ-15 שנה היה שותף לעשרות מבצעים חשאיים.
בין השנים 1962–1965 כיהן כקונסול ישראל באורוגוואי וב-1966 גויס ל"נתיב" ונשלח כמזכיר שלישי לשגרירות ישראל במוסקבה, לא לפני שפעל לשחרור אחיו דוד מהגולאגים בסיביר והעלאתו לישראל. במהלך שירותו במוסקבה פגש את יעקב קדמי שהתפרץ לשגרירות והנחה אותו לגבי המשך תהליל העלייה.
ב-1986, תוך כדי עבודתו ב"נתיב", לקה באירוע מוחי ונפטר לאחר מחלה קצרה.
נטמן בחלקת הלח"י בבית עלמין הדרום. הותיר אחריו את רעייתו ושלושה בנים, ביניהם עיתונאי הספורט רון עמיקם ויאיר עמיקם.
אולימפיאדת מוסקבה (1980)
אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא האולימפיאדה ה-22 בעת החדשה. היא נערכה בין ה-19 ביולי ל-3 באוגוסט 1980 במוסקבה, בירת ברית המועצות.
במשחקים השתתפו 5,179 ספורטאים מ-80 מדינות בלבד. זאת, בשל החרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. לחרם הצטרפו עשרות מדינות נוספות מבנות בריתה, ובסך הכל נעדרו מהמשחקים 65 מדינות (כולל מדינות שנעדרו מהמשחקים מסיבות אחרות). מדינות נוספות הביעו את מחאתן בהחרמת טקס הפתיחה או בכך שמשלחותיהן התחרו תחת הדגל האולימפי או תחת דגל הוועד האולימפי שלהן, ולא תחת דגל הלאום.
בחירת המארחת.
בחירת המארחת התקיימה בכינוס הוועד האולימפי הבינלאומי בווינה ב-23 באוקטובר 1974. שתי ערים בלבד התמודדו על אירוח המשחקים, מוסקבה ולוס אנג'לס. מוסקבה נבחרה לאחר שקיבלה 39 מקולות חברי הוועד, לעומת 20 שקיבלה לוס אנג'לס.
השתתפות.
80 משלחות בלבד השתתפו במשחקים, המספר הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת מלבורן (1956). מדינות רבות הצטרפו לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ובהן סין העממית (אשר הייתה אמורה להשתתף בפעם הראשונה), ארגנטינה, גרמניה המערבית, טורקיה, יפן, ישראל, נורווגיה, קוריאה הדרומית וקנדה. 16 מדינות, רובן ממערב אירופה, הביעו את מחאתן בכך שספורטאיהן התחרו תחת הדגל האולימפי או תחת דגל הוועד האולימפי שלהן. חלקן גם לא שלחו נבחרות לאומיות, חלקן הותירו את ההשתתפות לשיקול דעתם של הוועדים של הענפים הספציפיים או של הספורטאים עצמם, חלקן נעדרו מטקס הפתיחה וחלקן לא השמיעו את המנוניהן כשספורטאים שייצגו אותן זכו במדליות, אלא את המנון הוועד האולימפי. בין המדינות שהביעו את מחאתן בדרכים אלו: אוסטרליה, איטליה, בלגיה, בריטניה, דנמרק, הולנד, ספרד, צרפת ושווייץ.
מדינות נוספות נעדרו מהמשחקים מסיבות אחרות. הרפובליקה הסינית החרימה את המשחקים במחאה על החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי לפיה לא תוכל עוד להתחרות בשם "סין", ואילו הרפובליקה העממית של סין היא היחידה שתהיה רשאית להשתמש בשם זה, וכי מעתה ואילך תתחרה הרפובליקה הסינית בשם "טאיפיי הסינית". אלבניה החרימה את המשחקים בגלל סכסוך פוליטי ממושך עם ברית המועצות. הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נעדרה, בפעם השלישית ברציפות, מסיבות תקציביות. ליבריה השתתפה בטקס הפתיחה, אך פרשה לאחר מכן.