שאלה מרכזית שנשאלת היא האם תקציב המדינה גבוה. בקרב הכלכלנים נהוג כי את גודל התקציב מודדים לפי כמה אחוזים הוא מהווה מהתמ"ג של המדינה. במדינות העולם השלישי תקציב המדינה מהווה בין 10%-20% התמ"ג; במדינות קפיטליסטיות כגון ארצות הברית התקציב מהווה בין 25%-35% התמ"ג. במדינות סוציאליסטיות/קומוניסטיות בהן ישנה כלכלה ריכוזית התקציב מהווה בין 40%-55% התמ"ג. לכן ניתן לומר כי במדינות קומוניסטיות התקציב נחשב גבוה.
השפעת הגלובליזציה על תקציב המדינה.
תהליכי הגלובליזציה של סוף המאה ה-20 התבטאו בצמצום תקציב המדינה. לשינוי זה הביאו שני תהליכים מקבילים, אחד ברמה האידאולוגית והשני ברמה החומרית.
ברמה האידאולוגית, הופיעה בזירה הפוליטית בשנות ה-80 של המאה ה-20 במרבית מדינות המערב מדיניות נאו ליברליסטית, הדוגלת בהפחתת מעורבות המדינה במשק, יעד המושג דרך הפרטה וצמצום תקציב המדינה.
ברמה החומרית, השינויים באופן זרימת ההון בשוק העולמי הביאו לניידות גבוהה מאוד של ההון. כתוצאה מכך, בעלי הון היו חופשיים להשקיע בכל מדינה ובחרו במדינות שהציעו להם את התנאים הטובים ביותר - ובעיקר את המיסוי הנמוך ביותר. מצב זה הביא את ממשלות העולם להיכנס ל"מרוץ לתחתית" - מדינה הורידה את מיסיה כדי להיות אטרקטיבית למשקיעים, ואילצה את שכנותיה לעשות אותו דבר כדי לשמור על האטרקטיביות שלהן. הורדת המיסים אצל השכנות העלימה את היתרון היחסי של המדינה, ואילצה אותה להוריד שוב מיסים - בתהליך שטרם הסתיים וסופו אינו נראה באופק. הורדת המיסים הבלתי פוסקת מרוששת את תקציב המדינה.
שני הגורמים לעיל הביאו להתרוששות תקציב המדינה, ולכן למצב בו המדינה אינה יכולה לממן את הזכויות החברתיות הרחבות שהיו נהוגות. כתוצאה מכך ומתפיסה אידאולוגית נאו-ליברלית, חל מאז שנות השמונים של המאה ה-20 כרסום מתמיד בהיקפן של הזכויות החברתיות.
תקציב המדינה בישראל.
בישראל קובע תקציב המדינה את הסכומים שיוקצבו למשרדי ממשלת ישראל לשנת פעילות, בכל אחד מסעיפי ההוצאה של כל משרד. בדרך כלל מאושר התקציב בסוף חודש דצמבר, סמוך לתחילתה של השנה שבה הוא עוסק, אך לעיתים מתעכב אישורו.
עוסק במאפייניו של התקציב. בהתאם לחוק יסוד זה, תקציב המדינה נקבע בחוק, המוגש לאישור הכנסת. הצעת חוק התקציב מפורטת לפי סעיפי ההוצאה, מלבד הצעת תקציב משרד הביטחון, שאינה מונחת על שולחן הכנסת אלא על שולחן ועדה משותפת של ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת. אם חוק התקציב לא אושר לפני תחילתה של שנת הכספים, רשאית הממשלה להוציא כל חודש סכום השווה לחלק השנים-עשר מהתקציב השנתי הקודם.
חוק יסודות התקציב קובע את עקרונותיו של תקציב המדינה, ואת מרחב התמרון של מנסחי התקציב.
אישור התקציב מלווה במאבק עז, שבו מנסה כל אחת ממפלגות הקואליציה להשיג תקציב גדול ככל האפשר למשרדיה ולגופים הנתמכים על-ידם. להצבעה על התקציב נודעת חשיבות רבה, והאופוזיציה עושה ככל יכולתה כדי להכשילה. עם זאת, כאשר הממשלה מתקשה להשיג רוב מוצק לתמיכה בתקציב (בעיקר במקרה של קואליציה צרה), הממשלה עשויה להגיע להבנות עם האופוזיציה תמורת תמיכתה בתקציב.
החל משנת התקציב 1986 מלווה אישורו של חוק התקציב ב"חוק ההסדרים" שהוא שלל תיקונים בחוקים שונים, שיש להם השפעה על התקציב. החל משנת התקציב 2004 שונה שמו של חוק זה ל"חוק המדיניות הכלכלית", אך לא חל שינוי במהותו.
אגף התקציבים משרד האוצר מלווה את הליך גיבוש התקציב, לפי הפרמטרים המאקרו-כלכליים ובהתאם למסגרות (כללים פיסקליים) הקבועות בחוק הפחתת הגרעון והגבלת ההוצאה התקציבית, התשנ"ב-1992, ובכך שהוא "מכריח" את הממשלה לקבוע סדרי עדיפויות בתוך המסגרות שנקבעו. ללא פיקוח כאמור, עלול להיווצר מצב שבו כל שר או כל משרד יראה בפניו "נושא חשוב" ויגדיל בשלו את ההוצאה התקציבית, בלא שהממשלה תראה את התמונה הכוללת - ובפרט: האם הוצאה זו תואמת את סדרי העדיפויות שקבעה הממשלה עצמה. עם זאת, מסגרות אלו בעצמן מונעות מהממשלה את האפשרות להגדיל את התקציב בהתאם לסדרי העדיפויות של אותה השנה.
דוד פסיפיקו
דוד פסיפיקו (בפורטוגזית: David Pacifico; מוכר גם בשם דון פסיפיקו; 1784 - 12 באפריל 1854) היה סוחר יהודי פורטוגזי, שהיה במרכזה של תקרית בינלאומית לאחר שרכושו ביוון נפגע באירועים אנטישמיים.
חייו.
פסיפיקו, צאצא למגורשי ספרד, נולד בשנת 1784 בגיברלטר, טריטוריה של האימפריה הבריטית, ועל כן היה בעל נתינות בריטית. פסיפיקו גדל בפורטוגל ואף קיבל אזרחות פורטוגזית. בשנות ה-30 של המאה ה-19 השתקע ביוון, כיהן כקונסול כללי של פורטוגל במשך חמש שנים, וקשר קשרי מסחר.
פרשת דון פסיפיקו.
בחג הפסחא של שנת 1847 אסרה ממשלת יוון, לבקשת נציג משפחת רוטשילד ששהה באתונה, לבצע שרפה טקסית של תמונת יהודה איש קריות. בתגובה לאיסור פרצו מהומות אנטישמיות, במהלכן נבזז ונשרף ביתו של פסיפיקו בידי ההמון.
פסיפיקו דרש פיצויים מממשלת יוון, אך זו סירבה. בצר לו פנה פסיפיקו אל ממשלת בריטניה, אשר התייחסה לטענותיו ברצינות רבה. שר החוץ הבריטי, לורד פלמרסטון, הורה על מצור ימי על חופי יוון עד שישולמו לפסיפיקו הפיצויים. המצור נמשך למורת רוחן של רוסיה וצרפת, אשר אף החזירה את השגריר מלונדון. לאחר חודשיים של מצור הורה פלמרסטון לצי המלכותי לתפוס אוניות יווניות ולהחזיק בהן. צעד זה הביא בשנת 1850 להסכמת ממשלת יוון לשלם את הפיצויים שדרש פסיפיקו.
הפעולה הצבאית עלתה לדיון בפרלמנט הבריטי ב-25 ביוני 1850. בדיון הכריז פלמרסטון כי כל אזרח בריטי זכאי להגנה מממשלת בריטניה בכל מקום שהוא בעולם. כפי שאזרח האימפריה הרומית היה זוכה להגנה בהכריזו "Civis Romanus Sum" ("אני אזרח רומאי"), כך גם פסיפיקו, ואינו יוצא דופן בשל היותו יהודי. הכרזה זו אושרה ברוב קולות בפרלמנט.
פרשת פסיפיקו הייתה אחת הפעמים הראשונות בהן הפעיל פלמרסטון את המדיניות שנודעה לאחר מכן כ"" בה כפתה בריטניה את רצונה על אומות אחרות, באמצעות האיום בכוחה הימי.
כספי הפיצויים שקיבל אפשרו לפסיפיקו לבלות את שארית חייו בלונדון, שם נפטר ב-12 באפריל 1854.
מלחמת האזרחים האמריקנית
מלחמת האזרחים האמריקנית (באנגלית: The American Civil War) הייתה מלחמת אזרחים, שהתרחשה בארצות הברית בשנים 1861 – 1865. 11 מדינות בדרום ארצות הברית, שתמכו בעבדות, הכריזו על פרישה מארצות הברית, והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, הידועה יותר בשמה המקוצר "הקונפדרציה".
הקונפדרציה, בהנהגתו של ג'פרסון דייוויס, לחמה על עצמאותה מארצות הברית, והציגה את מלחמת האזרחים כמלחמת העצמאות של הקונפדרציה. הממשל הפדרלי בארצות הברית נתמך בידי עשרים מדינות, רובן מצפונה של ארצות הברית, שבהן בוטלה העבדות, וממערבה (שבאותם הימים היה מדולל אוכלוסין), ובידי חמש מדינות שבהן העבדות עדיין הותרה, אשר נודעו כמדינות הגבול.
בין המניעים למלחמה היו הפערים הכלכליים בין 25 המדינות המוכרות בשמן המקוצר "האיחוד", שהיו בעלות אוכלוסייה רבה יותר ותעשייה מפותחת, לבין מדינות הדרום, אשר כלכלתן נשענה על חקלאות, וגידול הכותנה, מוצר הייצוא העיקרי, חייב שימוש בכוח אדם רב אשר התבסס על עבדים. בעקבות המלחמה, המשק התעשייתי הפך לנתח השוק הגדול ביותר של ארצות הברית על חשבון משק החקלאות. לאחר ארבע שנים של לחימה קשה ועקובה מדם (שרובה התרחשה בשטחי דרום ארצות הברית ומדינות הגבול), נכנעה הקונפדרציה והעבדות בוטלה בכל רחבי ארצות הברית. הבעיות שהובילו למלחמה נפתרו רק בתקופת השיקום, לאחר תום המלחמה, שארכה 12 שנים (בין 1865 ל-1877). בעקבות המלחמה העביר ממשל האיחוד את התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860, ערכה המפלגה הרפובליקנית בהנהגתו של אברהם לינקולן קמפיין נגד הרחבת העבדות מעבר למדינות בהן התקיימה עד אז וביטולה בטריטוריות. על אף שלינקולן לא דרש את ביטול העבדות במדינות הדרום באותה עת, חששו מדינות העבדות מכך שצעדים אלה יינקטו בהמשך בהסתמך על התקדימים שיצר. הרפובליקנים היו חסידים נלהבים של פטריוטיות ולאומיות, ובמצע הבחירות שלהם ב-1860 קבעו כי כל איום לפירוק האיחוד ייראה כבגידה. לאחר ניצחונם בבחירות, ולפני שהממשל החדש נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1861, הכריזו שבע מדינות הכותנה על פרישתן מהאיחוד ויצרו יחד את הקונפדרציה. הן הממשל היוצא של הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן והן הממשל הנכנס של הנשיא הרפובליקני אברהם לינקולן, דחו את חוקיותו של מהלך הפרישה, והכריזו עליו כמרד. שמונה מדינות נוספות שבהן התקיימה עבדות דחו את רעיון הפרישה בשלב זה, אך בהמשך שלוש מתוכן פרשו גם כן והצטרפו לקונפדרציה. הקונפדרציה לא זכתה להכרה דיפלומטית מאף מדינה זרה.
פעולות האיבה החלו ב-12 באפריל 1861, כשכוחות הקונפדרציה תקפו את המצודה של צבא ארצות הברית בפורט סאמטר שבמדינת דרום קרוליינה. תגובתו של לינקולן הייתה גיוס של צבא מתנדבים מכל מדינות האיחוד כדי לכבוש מחדש את השטח הפדרלי. תגובה זו הביאה להכרזת פרישה של ארבע מדינות תומכות עבדות נוספות. שני הצדדים גייסו צבאות; האיחוד תפס את השליטה במדינות הגבול בתחילתה של המלחמה, הטיל סגר ימי על מדינות הקונפדרציה, שמנע מהן ייצוא כותנה עליו התבססה כלכלתן, וחסם את מרבית הייבוא אליהן. במזרח נותרה הלחימה היבשתית ללא הכרעה בשנים 62–1861, בהן הצליחה הקונפדרציה להדוף את התקפות האיחוד, שניסה לכבוש את בירת הקונפדרציה, ריצ'מונד שבווירג'יניה. על אף המרד והעימות האלים עם הדרום, נמנע לינקולן מהגדרת סיום העבדות בדרום כאחת ממטרות המלחמה במשך מעל לשנה.