"רודיאו" הוביל להצלחה הבאה של דה מיל. קבוצה אנשים מארגון התיאטרון ביקשו ממנה להכין את הריקודים למופע. התוצאה הייתה אחד מהלהיטים הגדולים ביותר בהיסטוריה של הקומדיה המוזיקלית באמריקה: "אוקלהומה!" (Oklahoma!). המופע יצא לאור ב-1943 והמשיך לרוץ יותר מחמש שנים. משם דה מיל המשיכה ליצור ולביים וליצור לעצמה שם חשוב בעולם התיאטרון המוזיקלי.
לקראת סוף שנות השבעים דה מיל קיבלה שבץ מוחי, מאז היא הפסיקה לרקוד והתמקדה בכתיבה. דה מיל כתבה בעיקר ספרים, חלקם היו ספרי זכרונות. והשאר, ספרים על ריקוד, ביקורות ודעות על רקדניות מפורסמות.
הצגות ומופעים.
הבלט האחרון של דה מיל היה "האחר" ("The Other"), מופע שה-"American Ballet Theater" פרסם ב-1992.
ספריה של דה מיל.
ספרי זיכרון: "Dance to the Piper”, “And Promenade Home”, “Speak to Me, Dance With Me", “Reprieve”.
ספרים אחרים: "To a Young Dancer," "The Book of the Dance," "Lizzie Borden: A Dance of Death," "Russian Journals," "Dance in America", "America Dances", "Martha: The Life and Work of Martha Graham".
שרון אולדס
שרון אולדס (באנגלית: Sharon Olds; נולדה ב-19 בנובמבר 1942) היא משוררת וסופרת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר לשנת 2013 על ספרה "קפיצת האייל", ובפרסים רבים נוספים. אולדס מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק.
קורות חיים.
ילדות.
שרון אולדס נולדה בסן פרנסיסקו ב-19 בנובמבר 1942. היא גדלה במשפחה קלוויניסיטית, אך הגדירה את עצמה כאתאיסטית כבר בגיל 15. שרון אולדס למדה בחטיבת ביניים ובתיכון בבית הספר דנה הול, ומשורריה האהובים כללו את שייקספיר ואמילי דיקינסון.
חוקרת שירה.
אולדס המשיכה את לימודיה באוניברסיטת סטנפורד, וקיבלה דוקטורט באוניברסיטה קולומביה ב-1972. עבודת התזה שלה עסקה בפרוזודיה, כלומר תבניות של קצב ורעש, בשיריו של אמרסון. היא העריכה אותו מכיוון שהוא לא תמיד עקב אחרי החוקים הקונבנציונליים של שירה.
לאחר שקיבלה את הדוקטורט עמדה על המדרגות של האוניברסיטה ונשבעה לאל פגאני כלשהו או לרצון החופשי שתוותר על כל מה שלמדה אם רק תוכל לכתוב באופן שלה, ולעסוק בשירים שלה.
יוצרת.
בפעם הראשונה שניסתה לפרסם את עבודתה, עורך כתב העת שניסתה לפרסם בו כתב לה שנושאים המתאימים לשירה קשורים לגברים, שילדיה אינם משהו שאפשר לכתוב עליהם שירים ושכדאי לה לפרסם את כתביה במגזין הנשים לבית. בגיל 37 פרסמה את ספרה הראשון לשירה, "השטן אומר", ב-1980. ספר זה מדבר על חיי המין המוקדמים שלה ועל משפחתה.
אולדס ובעלה התחתנו ב-1967 והתגרשו אחרי כ-30 שנות נישואין. 15 שנה לאחר מכן, אולדס פרסמה ספר שירים המדבר על הפרידה, "קפיצת האייל."
רשימת ספרים מלאה מהאתר של האקדמיה האמריקאית למשוררים.
בעברית, ספרה היחיד שיצא לאור הוא קובץ שירים מספריה, בשם "קרקעית חיינו", בהוצאת אפיק והליקון, בתרגום לעברית של שירה סתיו.
מוטיבים בספריה.
ספריה של אולדס מתמקדים בילדותה, במיניות שלה, בבעלה ובילדיה. ספרה "האב" שנכתב ב-1992 מתמקד בילדות עם אב אלכוהוליסט ומאבקה לאהוב אותו ולסלוח לו.
מבקריה הללו את שיריה, את השפה ואת העוצמה שלהם ועל כך שהיא לא נרתעה מלבדוק את הקשר בין ניצול מיני ודיכוי פוליטי.
אולדס כתבה על הרגע שבו אמה התנצלה על התעללות שהיא, הבת, חוותה בילדותה. היא תיארה את הרגע הזה בשיריה, כרגע בו השמיים נשברו כמו חלון, שמשהו נכנס או יוצא ממנו. בנוסף, אולדס כתבה על שמחת הלידה, שמחת הנקת תינוק ורחצתו, ואהבה. היא כתבה על נישואין ועל פגיעה במערכת יחסים. כתיבתה של אולדס נחשבת "כתיבה כווידוי" (Confessional writing), אך היא עצמה נמנעת מהגדרה זו.
ביקורת.
חלק ממבקריה טוענים כי שיריה נרקיסיסטיים, לעומת זאת אחרים אומרים כי שילוב של עולמה הפרטי עם אירועים עולמיים מראה כמה אישית עבודתה וכמה היא נוגעת לכולם. אחרים טוענים כי היא כותבת לא פמיניסטית הפוגמת ברעיון הכתיבה כווידוי.
ביקורת בישראל.
בעיתון "הארץ" פורסמה רשימת ביקורת של יותם ראובני על קובץ שיריה של אולדס - "קרקעית חיינו". ראובני טען בכתבה כי: "אולדס היא אשפית של מילים שאינה נרתעת מעיסוק בחשוף מכל."
פרסים.
בעקבות ספריה, אולדס קיבלה מספר פרסים. היוקרתי ביותר הוא פרס פוליצר על "קפיצת האייל" ב-2013. נוסף לכך, אולדס היא האישה האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס ת"ס אליוט בשנת 2013 על ספרה "קפיצת האייל".
פעילות פוליטית.
אולדס התפרסמה בשנת 2005 לאחר שדחתה בקשה של לורה בוש, רעייתו של ג'ורג בוש הבן, להשתתף בפסטיבל הספרים הלאומי. היא פרסמה מכתב בעיתון The Nation הדוחה את הבקשה, בנימוק שהיא לא מסכימה עם ההחלטה לפלוש לעיראק, ושהיא חושבת שהחלטה זו נעשתה בדרך לא דמוקרטית.
חיים אישיים.
נכון ל-2012, שרון אולדס מבלה מחצית מזמנה בבקתה בניו המפשייר ומחצית מזמנה בדירה בניו יורק. אולדס מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. בנוסף לכך, היא מטיילת, כותבת, והקימה מספר תוכניות שיקומיות בבתי כלא ובתי חולים, כולל תוכנית לחיילים משוחררים שלחמו בעיראק ואפגניסטן.
היא נוהגת בכתיבתה כאדם פרטי, ואינה מזכירה את שמות בני משפחתה בשיריה.
סוזן רוטנברג
סוזן רוטנברג (באנגלית: Susan Rothenberg; 29 בינואר 1945 – 19 במאי 2020) הייתה אמנית אמריקאית חצי פיגורטיבית, אקספרסיוניסטית ועכשווית, אשר הייתה ידועה בזכות ציוריה בטכניקת הגילוף של דמויות אנושיות ובעלי חיים, ובזכות המגוון הרחב של ציורי הסוסים שציירה בין השנים 1973–1980.
בצעירותה.
רוטנברג נולדה בשנת 1945 בבאפלו שבניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1967 סיימה תואר ראשון בלימודי אומנות באוניברסיטת קורנל שבאית'קה, ניו יורק.
לאחר מכן, למדה גם באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובבית הספר על שם קורקורן לאומנות ועיצוב בוושינגטון הבירה.
כאשר סיימה את לימודיה, בשנת 1969, עברה לעיר ניו יורק ושם התחברה עם קהילת אמנים בין תחומיים, שתרמו לפריצתה.
קריירה.
עם המעבר לניו יורק הייתה העוזרת של האמנית ננסי גרייבס, שהייתה ידועה באותה תקופה והקלה על כניסתה של רוטנברג לעולם האמנות.
יצירותיה המוקדמות, התאפיינו בעיקר בציורי אקריליק גדולים ופיגורטיביים, והתפרסמו בעולם האומנות של ניו יורק בשנות השבעים, בתקופה שבה שלטו טכניקות אסתטיות ומינימליסטיות. אולם לאחר לידת בתה היא עברה לצייר סוסים.
עבודותיה הראשונות אשר זיכו אותה בתהילה, החל משנת 1973 ועד 1980, היו ציורי סוסים בגודלם הטבעי, שעם הזמן התקדמו להיות דמויות אנושיות, מגולפות ואייקוניות. ציורים אלו התמקדו באלמנטי הסוס בצורה ריאליסטית, למעט העובדה שרוטנברג נהגה לקטוע לסוסים את ראשם, עיניהם וגפיהם, מה שגרם לעבודותיה להראות יותר פרימיטיביים. ציורים אלו זכו לשבחים על ידי מבקרים בתחום ("שיבה לציור פיגורטיבי" ו"פיגורציה חדשה") ומשמשים כאבן דרך חשובה בקריירה שלה משום שדרכם למדה את המשמעות והמכניקה של אומנות הציור.
סגנון האומנות של רוטנברג מושפע מהזרם האקספרסיוניסטי ולקחה השראה במיוחד מאמנים כדוגמת פיליפ גוסטון, ג'קסון פולוק, ווילם דה קונינג וקליפורד סטיל.
לאחר גירושיה מג'ורג' טראקס בשנות ה-80 של המאה ה-20, היא החלה לצייר ציורים המתמקדים רק בראשים (ללא גוף), וידיים. כמו כן היא החלה לצייר בשמן, ולהתמקד בתנועה, ציורי סירות, אופניים, רקדנים, אשר יותר ציוריים ומשקפים את התנועה מאשר ציור מדויק.
בשנת 1990, עברה להתגורר בניו מקסיקו לאחר נישואיה לבעלה השני, ועקב כך, השתנה סגנונה בהתאם. היא החלה להשתמש בצבעי שמן, לקחת השראה מהנוף הדרום-מערבי של אמריקה, ולשלב זכרונות ואירועים מחייה (תאונת רכיבה על סוסים, עקיצת דבורה, הליכה עם הכלב, משחק פוקר וכו'), סצנות שמבטאות מאורעות יום יום ו"מתעוררות לחיים" באמצעות עבודה עם מברשות עבות ודחוסות, וקווי מתאר נועזים שמשמשים ככלי שבעזרתו ניתן לחקור את מאפייניו המרקמיים והמוארים של הצבע. עבודות אלה מאופיינות בנקודת מבט מטה, כלומר בתצפית הממוקמת גבוה מעל הקרקע, שמשקפת את הנוף בניו מקסיקו, וגורמת לפרספקטיבה להיות בלתי צפויה ולהיתפס כמין אובייקט פסיכולוגי מוזר ומעורר מחשבה.
רוטנברג טענה בנוגע לעבודתה כי: "רוב האמנים באמת רוצים שתהיה להם סדרה שבה ציור אחד יוביל לציור הבא וזה יהיה וריאציה על זה. זה מה שקרה בקריירה המוקדמת שלי - הסוסים", אמרה והוסיפה "עכשיו הציורים הם יותר מאבק כדי לספק את עצמי ואין לי תחושה של סדרה".
פרסים ואותות הוקרה.
לאור השפעתה על עולם האומנות, זכתה במספר פרסים, מלגות ומענקים, ובהם:
חיים אישיים.
לאחר שסיימה את לימודיה וחזרה לעיר ניו יורק, הסתובבה עם קהילת אמנים וביניהם הפסל ג'ורג' טראקס , שלו נישאה בשנת 1971. בשנת 1972, נולדה בתם מגי, שבהשראתה רוטנברג העבירה את ציורי הסוסים שלה להדפסים על בדים. בתחילת 1980, השניים התגרשו.
בשנת 1989 התחתנה עם האמן הקונספטואלי ברוס נאומן, והזוג עבר להתגורר בעיר גליסטיאו שבניו מקסיקו, בה הם חיו ועבדו יחדיו עד למותה.
מקומות בולטים בהם הוצגו תערוכותיה.
עבודותיה של רוטנברג נמצאות באוספים של למעלה מ־40 מוסדות ציבור ברחבי העולם,
קלייר פולקנשטיין
קלייר פולקנשטיין (Claire Falkenstein) נולדה ב-22 ביולי 1908 בקוס ביי, אורגון ונפטרה ב-23 באוקטובר 1997 בוניס, קליפורניה.
היא הייתה פסלת, ציירת ומורה אמריקאית המוכרת בעיקר בזכות פסלי הענק האבסטרקטים והדרך שבה שילבה אלמנטים וחומרים רבים ומגוונים ביצירותיה כגון זכוכית, מתכת, עץ וחימר.