את המוניטין שלו בנה דרך אחד מהגילויים החשובים לארכאולוגיה המקראית, היא מצבת מישע שנתגלתה ב-1868. קלרמון-גנו אומנם לא גילה את המצבה, אך תרם תרומה חשובה בזיהויה, בחקירתה ובשיקומה. כמו כן, אחראי קלרמון-גנו לגילוין ב-1870 של שלוש כתובות קבר עבריות קדומות, בכללן זו שנמצאה ב"קבר ...יהו אשר על הבית", כתובת הקבר העברית הקדומה ביותר והארוכה ביותר שנמצאה ופוענחה. ב-1871 גילה וזיהה את אבן כתובת הסורג של בית המקדש השני, עם כיתוב ביוונית המתריע מפני כניסת נוכרים לתחום הקודש של בית המקדש.
בשנים 1873–1874 עמד בראש משלחת ארכאולוגית בריטית לארץ ישראל מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. באותה עת הובאה לידיעתו מציאת כתובת עברית חקוקה בסלעים ליד הכפר הערבי אבו שושה הסמוך לתל העתיק הסמוך, שעדיין לא זוהה עם תל גזר המקראית. קלרמון-גנו השכיל לקרוא בכתובת החקוקה בסלע את המלים העבריות "תחום גזר". יתר על כן, הוא הסיק מכך שאם מדובר בכתובת התוחמת אזור מן הדין שיימצאו בסלעים הסובבים את התל כתובות נוספות. הוא יצא לחפש ומצא שלוש נוספות. היו אלה הראשונות מבין שלוש עשרה כתובות תחום גזר הידועות כיום.
הוא אף הועסק בידי הצרפתים בחפירות בסוריה ובים האדום. בשנת 1875 קיבל את אות האבירות של לגיון הכבוד. קלרמון-גנו שירת כמשנה לקונסול ביפו בשנים 1880–1882. בתום תפקידו הקונסולרי חזר לפריז, שם המשיך לעסוק בענייני שפות המזרח.
קלרמון-גנו היה הראשון באנגליה לטעון לתרמית ולזיוף בפרשת המגילות שהציע סוחר העתיקות הירושלמי מוזס וילהלם שפירא למכירה למוזיאון הבריטי בשנת 1883. זאת לאחר שכבר בירושלים עשור קודם לכן, הוקיע את שפירא כזייפן בפרשת אוסף חרסים מואביים שמכר למוזיאון בברלין. קביעה זו של קלרמון-גנו לגבי המגילות, אליה הצטרפו בשעתה מומחים נוספים בני התקופה, הובילה לאובדנן של המגילות ולתהייה בדיעבד בקרב חוקרים מן המאה ה-20 שמא מדובר היה באוצר ארכאולוגי שירד לטמיון, חלק משלים למגילות מדבר יהודה.
בשנת 1886 נתמנה לקונסול מדרגה ראשונה, וכן נתמנה למנהל המוסד בו קיבל את חינוכו, ועבד כפרופסור בקולז' דה פראנס. בשנת 1896 מונה לדרגת קונסול כללי, ואחר-כך לציר בשנת 1906. בשנת 1903 השתתף בחקירת נזר סלטפרנס וכתר סאיטאפרנס. הלובר רכש את הנזר המדובר ב-400,000 פרנקים, במחשבה שמדובר בעבודת חרשות סקיתית. נהוג להאמין כי למעשה הנזר הוא זיוף רוסי.
קלרמון-גנו נפטר ב-15 בפברואר 1923 בפריז.
על שמו רחוב בשכונת שמעון הצדיק בירושלים.
טירמיסו
טירמיסו (Tiramisù, מאיטלקית "הרם אותי למעלה") הוא קינוח איטלקי מסורתי, המורכב מקרם חלבי אוורירי ובישקוטים ספוגים בקפה. הקינוח יכול להיות מוגש כעוגה גדולה או במנות אישיות בכוסות.
מקור הטירמיסו הוא מאיטליה, ישנו ויכוח האם המקור הוא באזור ונטו או פריולי-ונציה ג'וליה (שניהם מחוזות בצפון-מזרח איטליה).
הכנה.
טירמיסו היא עוגת שכבות המורכבת מבישקוטים, אספרסו, גבינת מסקרפונה, קצף ביצים, סוכר ולעיתים יין מרסלה או ליקר אמרטו. נהוג להרכיב את העוגה לסירוגין מן הבישקוטים הטבולים בליקר ובקפה ומן הקרם העשוי מהביצים ומהגבינה. לאחר מכן נהוג לפזר קקאו מעל העוגה. את הקינוח מכינים ללא חימום כלל, ומרכיבים אותו בכלי בו מגישים.
המתכון המקורי של העוגה עבר אדפטציות שונות והותאם לסוגים רבים של עוגות וקינוחים אחרים. הטירמיסו הוא קינוח פופולרי במסעדות והן מגישות אותו לעיתים גם בגרסה אישית מוקטנת.
היסטוריה.
רוב האזכורים הנוגעים למקור הטירמיסו מתייחסים למקור הטירמיסו באזור ונטו, בשנות ה-60 במסעדה בשם "לה בקריה" (Le Beccherie) בעיר טרוויזו בצפון איטליה. באופן ספציפי הטענה היא כי הקינוח הזה נוצר לראשונה על ידי הבעלים של מסעדה זו, שף קונדיטור בשם רוברטו לינגואטו. למרות המידע ממקורות אלו יש עדיין מחלוקת לגבי מקורו של הקינוח.
לפי מקורות היסטוריים אחדים יש לטירמיסו השפעה אפרודיזיאקית, ונהוג היה בעבר להגישו בבורדלים שונים באזור טרוויזו. ישנם מספר מקורות לפיהם הטירמיסו שהוגש לראשונה במסעדת לה בקריה נוצר על ידי קרמיננטוניו אינקונה (Carminantonio Iannaccone) ב-24 בדצמבר 1969, בקונדיטוריה שלו.
מקורות אחרים קושרים את יצירתו של הטירמיסו לקראת סוף המאה ה-17 בעיירה האיטלקית סיינה, לכבודו של הדוכס הגדול קוזימו השלישי ממדיצ'י (Cosimo III de' Medici) מהדוכסות הגדולה של טוסקנה. בכל אופן, מתכונים לקינוח בשם "טירמיסו" לא הופיעו בספרי בישול לפני שנות ה-60. מילון השפה האיטלקית: "Sabatini Coletti" האזכור המודפס הראשון למילה טירמיסו היה רק בשנת 1980, בעוד שמילון ובסטר טוען כי בשנת 1982 היה האזכור הראשון לקינוח טירמיסו.
ישנן גם עדויות לקיומו של קינוח טירמיסו קפוא למחצה שהוגש החל משנת 1938 במסעדה באזור פריולי-ונציה ג'וליה. ייתכן וזה גם המקור לשמו של הטירמיסו, בעוד המקור לקינוח עצמו הוא ואריאציה על קינוח מסורתי אחר, הבנוי גם הוא בצורת שכבות, זופה אינגלזה.
הטירמיסו מוזכר בספר הבישול של ג'ובאני קפניסט שראה אור בשנת 1983: "Dolci del Veneto". כחלק משורה של קינוחים מסורתיים, לטירמיסו יש קווי דמיון רבים עם עוגות אחרות, כמו למשל שארלוט, קינוח שבחלק מהגרסאות שלו מבוסס על קרם בוואריה המוקף במעגל בישקוטי חיצוני ומצופה בשמנת מתוקה. כמו כן יש דמיון בינו לבין עוגת טורין ("dolce Torino)" המורכבת מבישקוטים הטבולים בליקרים שונים בדומה לטירמיסו, עם קרם המבוסס על חמאה, חלמונים, סוכר, חלב ושוקולד מריר. גם הקינוח "Bavarese Lombarda" דומה מבחינת שיטות ההכנה וחלק מהמרכיבים העיקריים (בישקוטים וחלמונים) לטירמיסו.
ההתעניינות של האמריקאים בטירמיסו התעוררה בשנת 1993, כשהגיבור בסרט נדודי שינה בסיאטל המגולם על ידי טום הנקס, שמע על זה רק כ"[...] דבר מסתורי שנשים מודרניות אוהבות".
ב-29 ביולי 2017 הטירמיסו נכנס לרשימה של משרד החקלאות, המזון ומדיניות היערנות באיטליה הכוללת את המאכלים המסורתיים של אזור פריולי-ונציה ג'וליה.
מאפיינים.
הטירמיסו המקורי מבוסס על רשימת מרכיבים בסיסית: בישקוטים, חלמוני ביצים, סוכר, קפה, גבינת מסקרפונה, אבקת קקאו ולעיתים משקאות חריפים (המשמשים לטבילת הבישקוטים).
הצורה המקורית של הקינוח היא ככל הנראה עגולה, אף על פי שצורת הביסקוויטים מאפשרת שימוש נוח יחסית בתבנית מלבנית או מרובעת. לרוב הטירמיסו מורכב בתוך כלי זכוכית כלשהו, בצורה עגולה, כדי שניתן יהיה לראות גם מבחוץ את השכבות המרכיבות את הקינוח. גרסאות מודרניות של טירמיסו יכללו לעיתים גם תוספת של קצפת או קצף ביצים (או שילוב של שניהם ביחד), בשילוב עם קרם המבוסס על גבינת מסקרפונה. שינויים אלו הופכים את הטירמיסו לקצפי ועשיר יותר. טירמיסו לרוב נאכל קר. גרסה נוספת של טירמיסו מבוססת על ביצים שכן עברו חימום כלשהו על מנת לבצע סטריליזציה שלהן. במהלך השנים, הוחלפו חלק מהמרכיבים, בעיקר הקפה, מה שהביא ליצירת ואריאציות שונות על הקינוח, כמו למשל: טירמיסו עם שוקולד, אמרטו, פירות יער, לימון, תות, אננס, יוגורט, בננה, פטל, קוקוס, ואפילו בירה ("בירה-מיסו"). אף על פי שכל אלו אינם נחשבים לטירמיסו מקורי, הווריאציות האלו על המקור מאופיינות כולן על המבנה השכבתי-המסורתי של הטירמיסו; דוגמאות אלו יכולות להיות לעיתים דומות יותר לגרסאות של קינוח טרייפל.
ישנן גרסאות שונות רבות לטירמיסו, ויש קונדיטורים הנוהגים להשתמש בעוגות אחרות (למשל פנטונה), מיני עוגיות או לחמים מתוקים שונים לבסיס הקינוח במקום בישקוטים. גם תערובת הגבינה בה משתמשים להכנה יכולה להשתנות, ולעיתים משתמשים בתערובות המכילות ביצים חיות או תערובות שלא כוללות כלל ביצים.
אף על פי שהגרסה המקורית מכילה יין מרסלה, לעיתים קרובות משתמשים בתחליפים ליין זה המעורבבים בתערובת הגבינה או בקפה, כמו למשל: רום כהה, פורט, ברנדי, ליקר מאליבו, אייריש קרים, ובמיוחד ליקרים בטעם קפה כמו טיה מריה או קלואה.
טיראמיסו
זאפורוז'ץ
זאפוֹרוֹזֶ'ץ' (רוסית: Запоро́жец; אוקראינית: Запорожець) הייתה מכונית סובייטית זולה וקטנה, שזכתה לפופולריות ניכרת בברית המועצות. מקור השם בעיר זפוריז'יה שבה יוצר לראשונה.
היסטוריה.
הזאפורוז'ץ הייתה המכונית הזולה ביותר, ולכן הזמינה ביותר לרכישה בברית המועצות. עם זאת, הייתה עמידה וקשוחה דייה לעמוד בתנאי הדרכים המשובשות. מראה הגמלוני הקנה לה מספר כינויי חיבה וגנאי : "זאפור" שהוא קיצור של שם המכונית, אך גם המילה הרוסית לעצירות - בשל בעיות ההתנעה המרובות, "גבנון" ו"אוזניים גדולות" בשל כונסי האוויר הצדדיים לקירור המנוע האחורי.
בדומה לחיפושית ולטראבנט הגרמניות, מכונית הזאפורוז'ץ תוכננה להיות "מכונית עממית". היא תוכננה ונבנתה החל משנת 1958 במפעלי ЗАЗ, ראשי תיבות של Запорожский Автомобильный Завод ברוסית, או Запорізький Автомобілебудівельний Завод באוקראינית ("מפעל המכוניות של זאפורוז'יה") בעיר זאפורוז'יה (אוקראינית: Запоріжжя) באוקראינה. דגמים שונים של המכונית יוצרו עד שנת 1994.
הזאפוֹרוֹזֶ'ץ מזכיר במידת מה את דגם הפרינץ של NSU במנועו האחורי ובמראהו, אך המכוניות אינן חולקות כל חלק משותף.
המפעל ЗАЗ קיים גם כיום, אך מייצר את דגם ה"טאבריה" (Та́врия), שהוא בעל קירור מים והנעה קדמית, בעוד הזאפורוז'ץ היה בעל קירור אוויר ומנוע אחורי.
טאיפיי