ב-6 ביולי 1943 מונה ראל למפקד הלהק השלישי של כנף הקרב 52, חודש לאחר מכן ב-7 באוגוסט הפיל ראל את מטוסו ה-150. בפחות מחודשיים הפיל ראל 50 מטוסי אויב נוספים כשהוא מגיע ל-200 הפלות ב-555 טיסות מבצעיות לקראת סוף ספטמבר 1943, על כך הוספו 'חרבות' לצלב האבירים שלו. במהלך חודש אוקטובר ראל הגיע לשיא אישי של 40 הפלות בחודש ובתחילת נובמבר מספר ההפלות הכולל שלו הגיע לכדי 250, באותה התקופה הוא היה לטייס השני בלבד אשר השיג מעל 250 הפלות (אחרי ולטר נובוטני). ב-1 בנובמבר 1943 קודם ראל לדרגת מיור, דרגה בה נותר במשך שארית המלחמה.
ההגנה על שמי גרמניה.
ב-19 באפריל 1944 הועבר ראל לפקד על הלהק השלישי של כנף קרב 11 אשר הוצבה בצפון גרמניה בלחימה כנגד מפציצי בעלות הברית. ב-12 במאי 1944 ראל הוביל את הטייסת שלו כנגד מבנה של שלושה מטוסי P-47 ת'נדרבולט אמריקאים, ראל עצמו הפיל שניים מהם, אך עם הופעתם של מספר P-47 נוספים מטוסו נפגע וראל איבד את אגודלו בלחימה. כתוצעה מהפציעה נאלץ ראל להתאשפז מספר חודשים בשל דלקת חמורה שהתפתחה בידו.
עקב פציעתו הפך ראל למדריך טיסה והוא השתתף גם בבחינה של מטוסי אויב שנפלו בידי הלופטוואפה. ראל ציין כי העובדה שהורחק מהחזית בחודשים אלו, ככל הנראה הצילה את חיו נוכח האבדות הרבות שספג הלופטוואפה אל מול כוחות האוויר הרבים של בעלות הברית. בנובמבר 1944 חזר ראל לחזית וקיבל פיקוד על כנף קרב 300 אשר הוצבה בדרום גרמניה בחודשי המלחמה האחרונים. מחסור באספקה בתקופה זו הגביל את מספר המשימות המבצעיות של טייסות הכנף, בנוסף, התקדמותם המהירה של כוחות בעלות הברית אילצה את יחידות הכנף לשנות את מיקומן באופן תדיר. בימי המלחמה האחרונים הפציר ראל בפקודיו שיימנעו מפעולות מיותרות באוויר, כאשר היה ברור שהמלחמה נגמרה ואין מנוס מתבוסתה הסופית של גרמניה, ראל הרגיש שאבדות בקרב חייליו בתקופה זו יהיו מיותרות.
לאחר המלחמה.
עם כניעתה של גרמניה בתחילת מאי 1945, ראל נשבה על ידי כוחות ארצות הברית ונשלח למחנה שבויים בקרבת היידלברג. עקב ניסיונו בהטסת מטוס הסילון מסרשמיט Me 262, הוא נשלח לבובינגטון, אנגליה כדי לסייע לבעלות הברית בבחינתם את טכנולוגיית הסילון בה עשו הגרמנים שימוש. בהמשך נשלח לבסיס חיל האוויר המלכותי טנגמייר שבדרום מזרח אנגליה ושם פגש את אלוף ההפלות הבריטי רוברט סטנפורד טאק והם היו לחברים קרובים. ראל ציין במספר מקרים כי לדעתו הטייסים הבריטים היו הטובים ביותר מבין יריביו במלחמה, הוא אף לא הצליח מעולם להפיל מטוס בריטי (בעוד שהפיל מספר אמריקאים, מספר צרפתים ומעל 250 סובייטים).
לאחר שחזר לגרמניה המערבית התקשה ראל למצוא עבודה בתקופה שלאחר המלחמה, הוא יסד עסק קטן לכריתת עצים ולאחר מכן עבד מספר שנים בסימנס עד שעזב בשנת 1953. בשנת 1956 נפגש ראל עם חבר ותיק שהיה אף הוא טייס בלופטוואפה והשתכנע להצטרף לצבא גרמניה המערבית (הבונדסוור) שהוקם מחדש באותה התקופה. הוא שירת כטייס בלופטוואפה של הבונדסוור וכחלק מתפקידיו היה אחראי על תוכנית הכנסת מטוסי F-104 סטארפייטר אמריקאים בשירות גרמניה.
ב-1 בינואר 1971 התמנה למפקד הלופטוואפה, תפקיד אותו מילא עד למרץ 1974. בין אפריל 1974 ועד לאוקטובר 1975 שירת ראל כנספח צבאי בנאט"ו מטעם גרמניה המערבית.
ב-1975 נאלץ ראל להתפטר לאחר ביקור שנוי במחלוקת בן שלושה שבועות שערך בדרום אפריקה. למרות שלטון האפרטהייד, דרום אפריקה נחשבה כבעלת חשיבות אסטרטגית לברית נאט"ו, אך הביקור, שסוקר על ידי התקשורת הגרמנית, גרר ביקורת רחבה, והוביל להתפטרותו משירותו הצבאי בדרגת גנרל-לויטננט.
בשנים שלאחר פרישתו השתתף ראל בעשרות כנסים ואירועיים הנוגעים לתעופה ולוחמת אוויר במלחמת העולם השנייה. הוא היה דובר נלהב וקיים מספר רב של ראיונות לספרי מחקר וסרטים דוקומנטריים. בשנת 2004 פרסם את ספרו 'ספר הטיסה שלי' (Mein Flugbuch).
ראל נפטר בביתו בבאד ריכנהול ב-4 באוקטובר 2009, כשהוא בן 91, יומיים לאחר שסבל מהתקף לב.
התנועה הפרוגרסיבית
סלובניה במשחקים הפאראלימפיים
סלובניה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992). עד אז, הייתה סלובניה חלק מיוגוסלביה, והספורטאים הסלובנים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית. במשחקי החורף נטלה סלובניה חלק בכל הטורנירים מאז אולימפיאדת הנכים נאגנו (1998) למעט אולימפיאדת הנכים סולט לייק סיטי (2002).
בשש האולימפיאדות בהן השתתפו, צברו הספורטאים הסלובנים 16 מדליות, בהן 3 מדליות זהב פאראלימפיות.
היסטוריה.
בהופעת הבכורה הפאראלימפית שלה כמדינה עצמאית שלחה סלובניה משלחת של שמונה ספורטאים (שבעה גברים ואישה אחת) אל המשחקים בברצלונה, אשר שבו למולדתם עם שלוש מדליות פאראלימפיות. האתלט פאניו איזלקר זכה בשתי מדליות זהב (קטגוריה C7), האחת בהדיפת כדור ברזל, והשנייה בזריקת דיסקוס כשקבע שיא פאראלימפי של 37.34 מטרים. במדליה נוספת זכתה דרגיצ'ה לרפוניק כששבה עם הארד בהדיפת כדור ברזל.
המשלחת הסלובנית לא הצליחה לזכות במדליית זהב נוספת עד למשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בה קטפה מטייה פינטר את מדליית הזהב בטניס שולחן.
ולדימיר ינקלביץ
ולדימיר ינקלביץ (בצרפתית: Vladimir Jankélévitch; 31 באוגוסט 1903 - 6 ביוני 1985) היה פילוסוף וחוקר מוזיקה יהודי צרפתי ממוצא רוסי. מאנשי הרוח הבולטים בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. התנגד לכינון קשרים עם גרמניה בתום המלחמה.
ביוגרפיה.
נולד בעיר בורז' במרכז צרפת. אביו, שמואל, היגר לצרפת מאודסה לאחר גל הפוגרומים נגד יהודי מזרח אירופה בשנים 1881-1882, ועסק בתרגום לצרפתית של ספרי מחשבת ישראל לצד ספרי הגות מערבית. הוריו ארגנו מפגשי ספרות בפריז, וכבר בגיל צעיר נחשף ינקלביץ לעולם ההגות. בתקופה זו הושפע מהסופר היהודי-רוסי לב שסטוב.
למד בבית ספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר וסיים עם תואר בפילוסופיה. בין השנים 1927-1932 שהה במכון הצרפתי בפראג, ופרסם שם בשנת 1931 את ספרו הראשון פורץ הדרך על הגותו של אנרי ברגסון, כלפיו רחש אהדה. לימים נבחר על ידי ברגסון כ"יורש" של הגותו.
היסודות של הגותו שלו, המושפעת מברגסון, הופיעו לראשונה בשנת 1933 במאמריו "האודיסיאה של התודעה בפילסופיה המאוחרת של שלינג", ו"הערך והמשמעות של תודעה רעה". ינקלביץ עוסק בהתגברות על תודעה שממוקדת בעבר, הבלתי ניתן לשינוי ממילא. טען כי שיקולים שנובעים ממבט לאחור עוצרים את מסלול החיים. האירוניה אינה הפתרון לכך. הזמן לבדו מוביל את האדם להמשיך הלאה. בספריו "המידות הטובות והאהבה" ו"פילוסופיה ראשונה" חקר את המטפיזיקה של הזמן והסגולות היצרניות של הרגע. במחקריו עסק בין היתר במושגים "אינני-יודע-מה" ו"כמעט ולא כלום", הנוסטלגיה והבלתי הפיך, וכן ה"הזדמנות".
לימד בבתי ספר בקאן ובליון, ובאוניברסטאות בטולוז ובליל, עד לפיטוריו בשנת 1940 על ידי משטר וישי בשל יהדותו. הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית ומצא מקלט עם משפחתו בטולוז. בהקשר לכך ביקר את עמיתיו האינטלקטואלים בהם ז'אן-פול סארטר על שכותבים על המוסר אך לא מתגייסים בעצמם לפעולה. לאחר המלחמה בשנת 1945 החל לכהן כפרופסור בליל, ובהמשך במחלקת מדעי הרוח בסורבון, שם עשה יד אחת עם הסטודנטים המורדים במאי 1968. בנוסף עמד בראש הקתדרה לאתיקה בסורבון. נישא בשנת 1947 ונולדה לו בת.
השואה חילקה את חייו לשניים. לאחר השואה החל להידרש לנושאים יהודיים ולהופיע בכנסים השנתיים של "האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית". ינקלביץ הביע התנגדות פומבית לכינון יחסים עם גרמניה שלאחר המלחמה. בספרו "הסליחה" (1967) טען כי לא ניתן לסלוח לגרמנים לאחר השואה, משום שהפוגעים עצמם מעולם לא ביקשו סליחה ואילו הקרבנות לא שרדו כדי לסלוח. לדידו, הסליחה היא עניין אישי ואינה יכולה להתבצע כמחווה לאומית כלפי מדינה. בספרו "הבלתי ניתן לתיאור" קבע כי "הסליחה מתה במחנות המוות". רצונו לנתק כל קשר תרבותי עם גרמניה דחקה אותו מחוץ לקהילה הספרותית במדינה.
כמוזיקולוג, כתב אודות המלחינים קלוד דביסי, גבריאל פורה ומוריס ראוול. ספריו לא תורגמו לעברית.
גביע דייוויס 1987
גביע דייוויס 1987 הייתה התחרות ה-76 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 71 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (2 בתי אירופה, בית אמריקה ובית המזרח). מנצחי הבתים האזוריים קיבלו זכות לעלות לבית העליון במקום 4 נבחרות החלשות של הבית העליון.
המשחק על התואר התקיים בין נבחרת שוודיה לבין נבחרת הודו בגטבורג. הוא הסתיים עם התוצאה 0:5 לטובת שוודיה שניצחה בתחרות בפעם ה-4 בסך הכול.
משחקי הבית העליון.
העברות לקראת שנת 1988.
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון צ'כוסלובקיה, איטליה, גרמניה המערבית ויוגוסלביה נותרו בבית העליון. ארגנטינה, בריטניה, קוריאה הדרומית וארצות הברית ירדו לבתים אזוריים.
בעקבות משחקי הבתים האזוריים ברזיל, ניו זילנד, שווייץ ודנמרק עלו לבית העליון.
ישראל בגביע דייוויס.
בתחרות שנת 1987, נבחרת ישראל לראשונה בתולדותיה שיחקה בבית העליון. במשחקה הראשון היא נפגשה עם נבחרת צ'כוסלובקיה.
לאחר ניצחון זה הנבחרת התייצבה מול הודו והפסידה.
יצחק כ&quot;ץ (ראש עירייה)
יצחק כ"ץ (19 באוקטובר 1911 - 19 במרץ 2011) היה מתמטיקאי ומהנדס, ראש העיר השני של רחובות.