במנוע קיטור בדרך כלל יש מצערת (אנגלית אמריקנית) או ווסת (אנגלית בריטית) בפתח סניקת הקיטור אשר ממוקם בחלקו העליון של הדוד (אם כי לא בכל הדודים). הגובה של הכיפה ממנה יוצא הקיטור עוזר למנוע מנוזלים (לדוגמה בועות על פני השטח של המים בדוד) להיכנס לתוך שסתום המצערת. המצערת בפועל היינה שסתום קפיץ (כדוגמת שסתומי יניקה ופלטה בנועי בעירה פנימית) או סדרה של שסתומים, אשר נפתחים ברצף כדי להסדיר את כמות הזרם אשר יוכנס לחלל הקיטור מעל הבוכנות. בית המצערת משמש ביחד עם מנוף היפוך כדי להתחיל, לעצור ולשלוט על הכוח של הקטר, אם כי בזמן נסיעה קבועה של רוב הקטרים, עדיף להשאיר את המצערת פתוחה לרווחה ולשלוט בכוח של הקטר על ידי שינוי נקודת פריקת הקיטור (הדבר נעשה באמצעות מנוף ההיפוך) שכן שיטה זו יעילה יותר. שסתום המצערת של קטר קיטור מציב אתגר תכנוני מורכב, שכן עליו להיפתח ולהסגר באמצעות כוח יד אל מול לחץ קיטור גבוהה (בדרך כלל 250 PSI). אחת הסיבות העיקריות למעבר למערכות מרובת שסתומים בטור: היא שקל הרבה יותר לפתוח שסתום קטן כנגד הפרש הלחצים, ולאחר מכן לפתוח את הבא בתור ברגע שהלחץ מתחיל להשתוות מאשר לפתוח שסתום אחד גדול, לדוגמה בקטר Gresley A3 Pacific בין השנים 1922 ל־1935 נעשה שימוש בשסתום פעימה כפולה מאוזן.
מנוע רקטי.
במנוע רקטי המצערת מבצעת שינוי בדחף תוך כדי טיסה, אולם הדבר לא תמיד הכרחי, הדחף של מנוע דלק מוצק אינו ניתן לשליטה לאחר הצתה. עם זאת, במנוע דלק נוזלי פעולת המצערת מבוצעת באמצעות שסתומים אשר מסדירים את זרימת הדלק והמחמצנים לתא הבעירה. במנוע של טיל היברידי, לדוגמה המנוע המשמש את "ספייס שיפ 1", מבוצע שימוש בדלק מוצק עם מחמצנים נוזלים, ולכן ניתן לשלוט עליו באמצעות מצערת. שימוש במצערת נדרש יותר בשיגור לחלל ובנחיתה עבור טיל חד שלבי (לדוגמה כזה המשמש מעבורת חלל) מאשר עבור טיל הנעה רקטית רב-שלבית. בנוסף שימוש במצערת שימושי במצבים שבהם מהירות השיוט חייבת להיות מוגבלת בשל לחץ אווירודינמי בשכבות האטמוספירה הנמוכות והצפופות יותר (לדוגמה בטרופוספירה).
שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים
קרנית גולדווסר
הייתי בגן עדן
הייתי בגן עדן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור בפברואר 1999, כסינגל השני מתוך אלבומה השישי כמו סינדרלה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי שמעון בוסקילה. על יצירת השיר סיפר מנור: .
תחילה, הוצג השיר כמועמד למצעד הפזמונים של רשת ג' בפברואר 1999, אך בהמשך לא הצליח להיכנס.
הצלחת השיר.
השיר זכה להצלחה רבה, והפך לאחד מהשירים הכי מוכרים של חדד, כאשר זכה למספר רב של גרסאות כיסוי וביצועים של זמרים ישראלים. בעקבות הצלחת האלבום כמו סינדרלה, הופיעה חדד לראשונה בהיכל התרבות בתל אביב כשהיא בת 21 בלבד.
מלחין השיר, שמעון בוסקילה, הקליט גרסה משלו לשיר עבור פסקול הסרט "סימה וקנין מכשפה", שעלה בשנת 2003. גרסתו לשיר נכללה באלבומו הראשון, "מחפש חבר קרוב", שיצא באותה שנה. באותה שנה הקליטה גם דורית ראובני גרסה לשיר, זמן קצר לאחר שחדד הקליטה גרסה מחודשת לשיר "היום היום" ששרה במקור ראובני כסולנית שלישיית פיקוד מרכז. על גרסתה לשיר סיפרה ראובני: "שרית חדד לקחה את 'היום היום' המיתולוגי, והביאה אותו אחרי 30 שנה לקהל שלא ידע אותי... החלטתי לתת לה 'קונטרה' עם השיר הזה".בשנת 2005 הקליטו גם עדי כהן, מיקי קם, שלומי שבת והראל מויאל גרסה לשיר זה עבור המחזמר "כמו בסרט".
מיר-2
"מיר-2" (ברוסית: Мир-2) הוא פרויקט סובייטי ומאוחר יותר רוסי לבניית תחנת החלל מהדור הרביעי. השם המקורי — "סאליוט-9" (DOS 7).
תחנת בסיס נוצרה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 כתחליף ליחידת הבסיס של תחנת "מיר-1" במקרה של תאונה אצל האחרונה. ניסוי המשגר "אנרגיה" רב העוצמה איפשרה להגדיל במידה ניכרת את התחנה. ב-14 בדצמבר 1987 הפרויקט החדש אושר על ידי מנהל תאגיד אנרגיה יורי סמיונוב.
התחנה תוכננה לכלול את המרכיבים הבאים:
בינואר 1988, בשל מדיניות הגלסנוסט, מידע אודות עיצוב התחנה הופיע לראשונה בדפוס. אבל ב-1989 כל העבודות עליו הוקפאו. עד 1991 התברר כי לא ניתן להסתמך על השימוש בטיל "אנרגיה", עקב העלות הגבוהה של הבנייה.
בנוסף, מימון תוכנית החלל הרוסית ירד בהתמדה. בשל כך, התוכנית להקמת התחנה תוקנה. המודולים עבור מיר-2 נוצרו מחדש כדי להחליף בהדרגה את תחנת "מיר-1" הישנה. ההתקנה המלאה במקרה הזה הייתה אמורה להסתיים בשנת 2000. עם זאת, ב-24 בנובמבר 1992 המעצבים בחנו  מחדש את הפרויקט. תחנת הבסיס הייתה אמור לשמש כחוות מחקר, מבחינה מבנית דמתה למבני חלל דומים כמו "Rapana" ו "Sophora". בקצה אחד של החווה הזאת היו אמורים למקם קולטי שמש ומהצד השני פאנלים סולאריים. החלק המרכזי של החווה תוכנן לעגן לפחות 5-6 מודולים גדולים. בפריסה זו קל היה לראות את ההשפעה מתחנות החלל האמריקאיות, "פרידום" ו"פרד".
העדר המימון ושינוי המצב הפוליטי במדינה בעקבות מדיניות הפיוס עם המערב מנעו מלתרגם רעיונות אלה למציאות. רוסיה ב-1993, מיקדה ט\את מאמציה ביצירת מקטע משלה בתחנת החלל הבינלאומית, אשר השתמשה ברכיבים שפותחו במקור עבור מיר-2 ובעיקר מודול "זבזדה".
לוי בן יצחק ירושלמי
הרב לוי בן יצחק ירושלמי (1681, ירושלים, האימפריה העות'מאנית - 11 באוגוסט 1752, טימישוארה, ממלכת הבסבורג) היה הרב הראשי האשכנזי ובהמשך גם הספרדי של יהודי בלגרד. ב-1739 עבר לטימישוארה, וכיהן בה כרב הראשי האשכנזי עד מותו.
קורות חייו.
הרב לוי בן יצחק ירושלמי נולד בירושלים ובה הוסמך לרבנות. ב-1699 עבר לבלגרד וכיהן כדיין בקהילה האשכנזית. ב-1720 נמנה עם עשרת הדיינים אשר חתמו על כתב מינויו של הרב בנימין זאב (וולף) יפה מרגליות שלזינגר לרב הראשי האשכנזי של בלגרד. הרב שלזינגר עזב את התפקיד תוך זמן קצר יחסית, ככל הנראה מחמת גילו ומצב בריאותו, והרב לוי בן יצחק ירושלמי מונה במקומו לרב הראשי של הקהילה האשכנזית בבלגרד. המועד המדויק בו התמנה לרב אינו ידוע, אך בספרי שאלות ותשובות מ-1724 הוא כבר מתועד כרב הראשי האשכנזי. הרב ירושלמי שלט ביידיש ובלאדינו.
ב-1724 התחולל סכסוך בתוך הקהילה הספרדית, שהתפצלה לשני קהלים: בראש האחד עמד הרב הספרדי הראשי, ששמו או כינויו היה מוֹרֶנוֹ; ואילו הקהל השני פנה לרב ירושלמי כדי שיעמוד בראשו. הדבר הוביל לסכסוך אישי בין הרב מורנו לרב ירושלמי, והסכסוך מתועד בשאלות שהופנו לרב משה אמריליו מסלוניקי. הרב מורנו החתים את בני הקהל הספרדי אשר בראשו עמד, על כתב הסכמה, בו נכתב שחל איסור למנות רב לקהילה שאינו ספרדי. ככל הנראה מרבית החותמים לא ידעו על מה חתמו. לאחר מספר חדשים התפייסו שני הרבנים; הרב מורנו החליט לעלות לארץ ישראל, והמליץ בפני קהל הספרדים לקבל באופן זמני את לוי יצחק ירושלמי כרב הקהילה הספרדית, משום שהוא "דיין מצוין, מכיר את לשוננו, בקיא במנהגינו ואינו נדמה לשאר האשכנזים".
הרב מורנו יצא לקושטא ושם חיפש לו מחליף, אך הקהילה בבלגרד לא יכלה לשאת בעלויות השכר שדרשו הרבנים השונים. עד 1728 כיהן הרב ירושלמי כממלא מקום הרב הספרדי הראשי ללא שכר. בשנה זו הודיע לקהילה הספרדית שאינו יכול לשאת בנטל המשרה ללא שכר, וכי עליהם למנותו במינוי קבע או למצוא לו מחליף. לאחר מספר ניסיונות כושלים למצוא מחליפים, החליטו הספרדים למנות את הרב ירושלמי לרבם. עם זאת, בשל כתב ההסכמה עליו חתמו ארבע שנים קודם לכן, התעורר קושי הלכתי במינוי. העניין הובא להכרעתו של הרב משה אמריליו, אשר ביטל את כתב ההסכמה. ב-1730 מונה הרב ירושלמי רשמית גם לרב הראשי הספרדי.
מתועד כי בעת מתן פסקי הלכה בקהלי הספרדים נהג לפי הלכות הרמב"ם, ובעת שפסק הלכה בקהל האשכנזי נהג לפי הלכות הרמ"א. הרב לוי בן יצחק ירושלמי התייעץ, ניהל דיונים הלכתיים, וזכה להערכה מרבנים אשכנזים וספרדים. מאוזכר על ידי הרב מאיר איזנשטט בספר השאלות והתשובות שלו "פנים מאירות" וכן על ידי הרב משה אמריליו בספר השו"ת "דבר משה". הוא מתואר כ"תלמיד חכם מובהק ובעל הוראה מוסמך". ב-1735 הוצא לאור על ידי בית הדפוס העברי בזוּלְצְבָּאך (בגרמנית: Sulzbach-Rosenberg) ספרו "בן אבות הלוי" העוסק בפרקי אבות. הספר אבד.
ב-1739, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), השתלטו העות'מאנים מחדש על בלגרד. הרב לוי בן יצחק ירושלמי עזב לטימישוארה, ומונה בה לרב הראשי של הקהילה האשכנזית. ב-1752 נפטר הרב ירושלמי בטימישוארה, ובה נקבר.
הוגו בטאואר
הוגו בטאואר, בשמו המלא הוגו מקסימיליאן בטאואר (בגרמנית: Hugo Maximilian Bettauer; 18 באוגוסט 1872 באדן, על יד וינה - 26 במרץ 1925 וינה) היה סופר, תסריטאי ועיתונאי יהודי-אוסטרי. רבים מספריו היו רבי מכר בזמנו וחלקם עובדו לסרטים - כמו "הרחוב ללא שמחה" (Die freudlose Gasse) בבימוי גאורג וילהלם פאבסט (1925) על עולם הזנות, ו"העיר ללא יהודים" (Die Stadt ohne Juden)(1924) בבימוי הנס קרל ברסלאואר, סאטירה נגד האנטישמיות.
בטאואר נרצח על ידי קיצוני ימני, בגלל התנגדותו לאנטישמיות.
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
בטאואר נולד בשנת 1872 בבאדן על יד וינה כבנם הצעיר של הברוקר ארנולד (סמואל אהרן) בטאואר מלבוב (למברג) ושל אנה לבית וקר. היו לו שתי אחיות גדולות ממנו - הרמינה (מיכי) ומתילדה. בשנים 1888-1887 יחד עם קרל קראוס, לימים סופר בעצמו ומבקר ספרות, למד בכיתה ד של בגימנסיה ע"ש פרנץ יוזף בשטובנבאסטיי בווינה. קרואס הפך למבקרו החריף ביותר לכל אורך חייו.