בשנת 1947 התחתן עם ברוריה, בתם של חיים ומרתה מאיר.
ב-1947 תוכננה הקמת עיר על ידי חברת אפיקים בנגב, סמוך לבאר שבע. נאוי נבחר ל"מוכתר", איש הקשר עם הסביבה הערבית ועם שלטונות המנדט וכך הגיע לאזור הנגב.
בשנים 1948–1954 שירת בצה"ל בדרגת רס"ן, בחיל המודיעין, ביחידה הדרוזית ובשרות המשפטי.
בשנים 1954–1957 עבד כעורך דין עצמאי. בשנת 1958 עבר להתגורר בבאר שבע וכיהן בה כשופט בבית משפט השלום, הראשון לבאר שבע והנגב, עד שנת 1963.
ראש עיריית באר שבע.
ב-20 ביוני 1963 מונה נאוי לעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות לראשות עיריית באר שבע. נאוי הועמד בראש הרשימה, במקום דוד טוביהו, לאחר משבר ממושך בסיעה ובמועצת העיר.
בבחירות שנערכו ב-25 בספטמבר הוא נבחר לראשות עיריית באר שבע ברוב גדול של 13 חברי המועצה מתוך 15 חברים. הוא כיהן בתפקיד זה במשך חמש תקופות כהונה, עד 1986. בשנים מאוחרות יותר נבחר לתפקיד מטעם התנועה העצמאית אש"ל, שהייתה קשורה למפא"י ולמפלגת העבודה.
ברוב ימי כהונתו כראש העירייה גדלה אוכלוסיית העיר פי 3 והעיר זכתה בפיתוח נרחב. הוקמו שכונות רבות, מוסדות תרבות וחינוך, ובהם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תיאטרון באר שבע, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בניין חדש), אנדרטת חטיבת הנגב ומוסדות עירוניים כגון בניין עיריית באר שבע שהפך לסמלה. בין היתר דאג נאוי למקומות תעסוקה רבים, בהם מפעל רמתא של התעשייה האווירית, כלא באר שבע, השוק העירוני ועוד.
נאוי פיתח קשרים בינלאומיים ברחבי העולם, הכוללים ברית ערים תאומות וקשרי ידידות עם קהילות יהודיות ולא יהודיות. בין הערים היו וופרטל, שהייתה ראשונה בהתקרבות התרבותית וחברתית בין עיר בישראל לעיר בגרמניה; וכן הערים ליון, ויניפג ועוד.
בשנת 1979 אירח נאוי את נשיא מצרים אנואר סאדאת בעת ביקורו בעיר. לכימיה ששררה בינו לבין הנשיא המצרי, הייתה חשיבות מכרעת להצלחת הביקור הזה.
בשנות השמונים, בעוד ערי המרכז מתפתחות, סבלה העיר מבריחת אוכלוסייה איכותית לטובת היישובים המתפתחים סביב, כמו עומר או מיתר. באר שבע כמעט ולא גדלה ופרנסיה לא השכילו להתמודד עם התופעה.
לאחר פרישתו מראשות העירייה, עבד כראש רשות השיפוט בהסתדרות, עד 1995. לאחר מכן שימש יועץ שר הדתות לענייני מוסלמים ודרוזים עד שנת 1996.
נאוי מילא מספר תפקידים נוספים לאורך השנים, בהם חבר מליאת רשות השידור והרשות השנייה ויו"ר הוועדה לשידורים בערבית; חבר-מייסד בוועד המנהל ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים; חבר ההנהלה של "אורט ישראל"; יו"ר ועדת ראש הממשלה להעלאת יהודי אתיופיה; יו"ר הנהלת תיאטרון ענבל; וחבר מועצת העיתונות.
נאוי נפטר ב-16 בנובמבר 2012 בביתו שבגני עומר. נקבר בחלקת ראשי עיריית באר שבע בבית העלמין הישן בעיר.
הנצחה.
בטקס חגיגי, שנערך ב-27 באוקטובר 2014, בהשתתפות ראש העירייה רוביק דנילוביץ', ומאות נכבדים, נחנכה כיכר נאוי. מתחם התחבורה המטרופוליני החדש בבאר שבע, שמחבר את התחנה המרכזית (טרמינל באר-שבע) עם תחנת הרכבת מרכז.
בינואר 2017 הוסב שמה של חלקה הגדול של דרך חברון, קטע מכביש 60 בבאר שבע, לדרך אליהו נאוי, ממחלף חטיבת הנגב ועד מפגש הרחובות שדרות שז"ר ודרך חברון.
"דאוד אל נאטור".
בשנת 1947 הוזמן להגיש תוכנית רדיו בערבית במסגרת תחנת קול ההגנה. נאוי, שהיה אז מזכיר איגוד השומרים העבריים והכיר היטב את ההווי הערבי, שידר בתחנה זו תוכנית אקטואליה. בניגוד לרוב התוכניות, ששודרו בערבית ספרותית, דיבר נאוי בתוכניתו בערבית מדוברת, תחת השם הבדוי "דאוד א (ל)נאטור" ("דוד השומר"). הוא שוחח על ענייני היום בשפה עממית-ציורית, תוך שימוש במשלים ופתגמים מן התרבות הערבית. שידורי התוכנית נמשכו גם לאחר קום המדינה, במסגרת קול ישראל בערבית, עד שנת 1957, אז נתמנה לשופט. סיפורי דאוד אל-נאטור עלו לכותרות בשנת 2000, כאשר הפכו למשלים מגמתיים, ופורסמו בחתימת יעקב נמרודי (אך עובדו, למעשה, על ידי שותפו-ידידו הסופר אריה קרישק) בעיתון "מעריב", כחלק מהמערכה המשפטית בפרשות נמרודי; נאוי, שהיה ידיד קרוב לנמרודי, הסכים למסור את משליו לעיבוד ולפרסום.
נאוי הוציא מספר קובצי סיפורים מההווי הערבי, והמשיך להופיע לעיתים בערבי מספרי סיפורים.
בשנת 2003 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון תואר דוקטור לשם כבוד. בטקס הענקת התואר אמר עליו אבישי ברוורמן, נשיא האוניברסיטה דאז, "ג'ורג' בוש היה מנצח את המערכה בעיראק אם היה שוכר את שרותיו הטובים של אליהו נאוי, על מנת שישדר (תעמולה) למדינות ערב שבאזור".
דג קרב
דג קרב או קרבנון (שם מדעי: "Betta") סוג במשפחת הגוראמיים. בסוג זה למעלה מ-60 מינים, המוכר ביותר מביניהם הוא דג הקרב הסיאמי. דגי הקרב הם דגים קטנים, ואורכם נע בין פחות מ-2.6 ס"מ במין "B. chanoides" ועד ל-14 ס"מ ב-"B. akarensis".
הם נקראים כך עקב תכונתם של הזכרים להילחם האחד בשני עד מוות, כאשר הם חיים במכל אחד. לכן מגדלים נוהגים לא לגדל שני זכרים ממין זה באותו אקווריום.
דגי הקרבנון הם אנאבנטואידים, כלומר יש ביכולתם לנשום את אוויר האטמוספירה הודות לאיבר ייחודי המכונה הלבירינת. דבר זה מאפשר להם לחיות באתרים בהם ישנם תנאי מים דלי-חמצן הקוטלים את רוב סוגי הדגים האחרים.
דגי קרב הם דגים טרופיים ולכן הם צריכים לחיות במים מעל 22 מעלות. הדגים הטרופים מאופיינים בעיקר בשינוי צבע גופם בעת עונת הייחום, בדרך כלל בחורף.
ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
ג'ורג' הרביעי (באנגלית: George IV, ג'ורג' אוגוסטוס פרדריק George Augustus Fredrick) (12 באוגוסט 1762 – 26 ביוני 1830) היה מלך בריטניה הגדולה, אירלנד ומלך הנובר. הוא עלה לשלטון בעקבות מותו של אביו ג'ורג' השלישי ב-29 בינואר 1820 ומלך עד יום מותו עשר שנים לאחר מכן. החל מ-1811 ועד לעלייתו לכס המלוכה הוא שימש כנסיך עוצר (Prince regent) במהלך מחלתו של אביו.
ג'ורג' הרביעי ניהל סגנון חיים מוחצן ששימש דוגמה לאופנות של "תקופת העוצרות" (Regency era). הוא היה פטרונם של צורות חדשות של פנאי וסגנון. הוא שכר את שירותיו של האדריכל ג'ון נאש כדי שיבנה את הביתן המלכותי בברייטון ושיעצב מחדש את ארמון בקינגהאם ואת שירותיו של האדריכל ג'פרי וייטוויל (Jeffry Wyattville) כדי שיבנה מחדש את טירת וינדזור. הוא תרם להקמתם של הגלריה הלאומית ושל הקולג' המלכותי בלונדון.
יחסיו עם אביו ועם אשתו, קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל היו מעורערים. הוא אף אסר עליה להגיע לטקס הכתרתו. הוא ניסה לשווא להעביר חוק בפרלמנט שיאפשר לו לגרשה.
במשך רוב תקופת עוצרותו ומלכותו של ג'ורג' כיהן רוברט ג'נקינסון, הלורד ליברפול (Robert Jenkinson) כראש ממשלת בריטניה. ממשלותיו של ג'ורג', עם סיוע קל מהמלך, הנהיגו את הממלכה בניצחון במלחמות הנפולאוניות, ניהלו משא ומתן לשלום וניסו להתמודד עם המשברים הכלכליים והחברתיים שבעקבות המלחמות. ג'ורג' נאלץ לקבל את ג'ורג' קנינג כשר חוץ ובהמשך כראש ממשלה והסיר את התנגדותו למתן שוויון זכויות לקתולים.
קסמו הקנה לו את התואר "הג'נטלמן הראשון של אנגליה", אך יחסיו הגרועים עם אביו ואשתו ואורח חייו המופקר, גרמו לעם לבוז לו ודרדרו את מוניטין המלוכה לשפל המדרגה. משלמי המיסים זעמו על בזבזנותו בזמן המלחמה. הוא לא התגלה כמנהיג לאומי בזמני משבר ולא שימש כמופת לעמו. שריו ראו את התנהגותו כאנוכית ואותו כאדם חסר אחריות שלא ניתן לסמוך עליו.
ראשית חייו.
ג'ורג' נולד בארמון סנט ג'יימס שבלונדון ב-12 באוגוסט 1762. כבנו הבכור של המונרך הבריטי היה עם לידתו באופן אוטומטי דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי. כמה ימים לאחר מכן הוא נעשה נסיך ויילס ורוזן צ'סטר. הוא הוטבל ב-18 בספטמבר אותה שנה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי. סנדקיו היו דודו מצד אמו אדולפוס פרדריק הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, דודו של אביו, הנסיך ויליאם דוכס קמברלנד, וסבתו מצד אביו, אוגוסטה, הנסיכה-האלמנה מוויילס. ג'ורג' הצטיין בלימודיו ורכש עד מהרה את ידיעת הצרפתית, הגרמנית והאיטלקית, בנוסף לאנגלית, שפת אמו.
בגיל 18 הוקם לו משק בית נפרד משלו. בניגוד מוחלט לאביו שהתרחק משערוריות, הוא ניהל בהתלהבות חיי הוללות מוחצנים שכללו שתייה, הרפתקאות ומספר רב של מאהבות. הוא היה איש שיחה שנון הן במצב שיכרות והן במצב פיכחות, והוא הפגין טעם משובח ויקר בעיצוב ארמונו, וזאת בימים בהם היו בלונדון חסרי בית רבים, כולל ילדים, שרעבו ללחם ברחובות וקפאו מקור בחורף. בגיל 21 קיבל ג'ורג' מענק של 60,000 ליש"ט מהפרלמנט והחל לקבל מאביו קצבה שנתית של 50,000 ליש"ט. סכומים אלה היו קטנים מדי לצרכיו, עלותן של האורוות לבדן עמדה על 31,000 ליש"ט לשנה. הוא הקים את מעונו בבית קרלטון וחי בו חיי הפקרות. בין הנסיך לבין אביו התפתחה עוינות, כשהאחרון ציפה לאורח חיים חסכוני יותר מצדו של יורשו. המלך, שהיה שמרן מבחינה פוליטית, התרחק מבנו לאור דבקותו של זה האחרון בצ'ארלס ג'יימס פוקס ולפוליטיקאים אחרים בעלי נטייה רדיקאלית.
זמן קצר לאחר שמלאו לו 21 החל ג'ורג' לנהל מערכת יחסים עם מריה פיצהרברט (Maria Fitzherbert). מריה הייתה פשוטת עם, מבוגרת מג'ורג' בשש שנים, שהתאלמנה פעמיים וקתולית. למרות חוסר ההתאמה המוחלטת שלה כבת זוג של יורש העצר, היה הנסיך נחוש בדעתו לשאת אותה לאישה, בניגוד לחוק ההסדר 1701 ששלל מבני או בנות זוג של קתולים את הזכות לרשת את כתר בריטניה ובניגוד לחוק הנישואים המלכותיים 1772 שאסר עליו להינשא ללא הסכמת המלך, הסכמה שבכל מקרה לא היה מקבל.