מאז הקמתו סבל הקיבוץ מבעיות כלכליות, מאחר שהשטחים החקלאיים שהוקצעו לו היה קטנים יחסית, ולא יצרו הכנסה מספקת לקיומו. חלק מהמשק החקלאי של הקיבוץ היה משותף עם קיבוצי הסביבה כולל פרדס משותף ולולים. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 היו מחצית בתי הקיבוץ ריקים והוא החל להשכיר אותם לתושבים שאינם חברי הקיבוץ. במקביל הצטרפו לקיבוץ חברים חדשים שהיו פחות מחויבים לרעיון השיתופי, ואורח החיים הקולקטיווי ננטש בהדרגה רוב השירותים המשותפים הופרטו כולל חדר האוכל שנסגר וננטש.
בשנת 1997, לאחר שנותרו בו רק 29 משפחות של חברים (50 איש בסך הכל) וחובותיו נאמדו בכ-70 מיליון שקל, הוחלט לפעול לפירוק הקיבוץ ולהופכו ליישוב קהילתי. חובות הקיבוץ נצברו בימי משבר האינפלציה בישראל, הלוואות שנלקחו לרכישת תשומות לענפי המשק, תפחו תוך שנים ספורות לסכום שהקיבוץ לא יכול היה לעמוד בו. מטה הסדר חובות הקיבוצים הציע תוכנית על פיה יחזיר הקיבוץ את אדמותיו למינהל מקרקעי ישראל, ובתמורה ייבנו בתחומו 350 יחידות דיור ויוחזרו חובותיו לבנקים. הבתים והמגרשים שבהם מתגוררים חברי הקיבוץ יירשמו על שמם בטאבו ויהפכו לנכסים בבעלותם. במעבר ליישוב קהילתי יפורק קיבוץ משמר דוד והוא יחדל להתקיים כיישות משפטית. ב-25 במאי 1997 הצביעו החברים בעד ההסדר. ב-2001 התקבל גם אישור של רשם האגודות השיתופיות להסדר.
בסוף שנת 2001 אישרה להפקדה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוכנית המתאר החדשה ליישוב, התוכנית התקבלה על פי החלטת מועצת מקרקעי ישראל 727 (שבוטלה אחר כך בעקבות בג"ץ הקרקעות) המאפשרת ליישוב חקלאי להחזיר את אדמותיו למינהל בתמורה ל-27% מערך הקרקע. אישור התוכנית וסיכום פרטי ההסדר נמשכו עוד כשלוש שנים. על פי ההסכם קיבלה כל אחת מהמשפחות המתגוררות בקיבוץ, אפשרות לבנות יחידת מגורים אחת בשטח 160 מ"ר, במגרש חד-משפחתי, וכ-670 אלף שקל למשפחה. בתמורה השיבו חברי הקיבוץ למינהל את כל קרקעות הקיבוץ, כולל חלקת המגורים והקרקעות החקלאיות בשטח של 4,450 דונם וכל התשתיות. המינהל שיווק כ-350 מגרשים לבנייה בקיבוץ שהתמורה ממכירתם עברה לכיסוי חובות הקיבוץ לבנקים. שיווק המגרשים לבנייה ביישוב החל בסוף 2007, וכללה גם מגרשים לשטחי תעשייה ומסחר. המגרשים הראשונים נמכרו במכרזים במחירים גבוהים מהצפוי, כ-800 אלף שקל.
חדר האוכל ששימש כמרכז הקיבוץ, הושכר והפך למאפייה ולאחר מכן ננטש, בהמשך שופץ המבנה וכיום הוא משמש כמתנ"ס היישוב.
כרמי יוסף
כַּרְמֵי יוֹסֵף הוא יישוב קהילתי בשפלה ממזרח לרחובות ולרמלה, והוא נמנה עם יישובי המועצה האזורית גזר.
היסטוריה.
רעיון הקמת היישוב הועלה כבר בשנת 1974 על ידי תושבים מנס ציונה ומרחובות, חלקם חקלאים בעלי שטחי אדמה באזור. המוביל שבהם היה אלי שמעוני (1910–2005) מרחובות שלבסוף יישם את הרעיון. על שמו ועל שם אשתו סימה שמעוני הציבו אנדרטה וקראו למצפה ביישוב - מצפה אלי. חברי הגרעין המייסד ביקשו תחילה להתיישב בתל גזר, אך לאחר שהובהר שהדבר אינו אפשרי בשל היותו אתר ארכאולוגי, נבחרה הגבעה שמדרום לתל. בדחיפה ורוח גבית של ראש המועצה משה דוקטורי והסוכנות היהודית, הונחה אבן הפינה בשנת 1980 ואכלוס היישוב החל ב-1984. היישוב נקרא על שם יוסף ספיר ובנוסף מסמל שמו גם את מיקומו בין כרמים המצויים באזור. שטחו הבנוי כ-1.5 קמ"ר והוא מבותר לשני חלקים על ידי נחל גזר. מדרום וממזרח גובל היישוב ביער המגינים.
הנקודה הגבוהה ביישוב היא בגובה של 261 מטרים מעל פני הים. במקום מגדל מים וכיכר שסביבה מרכז מסחרי קטן, בניין מזכירות היישוב ובו מתנ"ס, מרפאת קופת חולים ו"בית הקהילה" המשמש גם כבית כנסת. ביישוב ישנו מצפור ממנו נשקפים נופי השפלה ומישור החוף הדרומי.
ביישוב פועלים גני ילדים, ותלמידי בתי הספר לומדים במוסדות של המועצה האזורית גזר. במקום סניף של תנועת הנוער המכבי הצעיר ופועל בו חוג סיירות של הקרן הקיימת לישראל. בקרבת היישוב נמצא יקב כרמי יוסף ובית בד.
מועצה אזורית גזר
מועצה אזורית גזר היא מועצה אזורית באזור השפלה ליד הערים מודיעין, רחובות, ורמלה. המועצה קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1949. שמה של המועצה האזורית הוא כשם העיר הקדומה "גזר" אשר מיקומה הוא בתל גזר הממוקם בשטח המועצה. בתחומי המועצה 25 יישובים אשר רובם מושבים. בתחומי המועצה עשרה בתי־ספר.
משרדי המועצה שכנו בעבר בקיבוץ נען. משנת 1982 עבר משכן המועצה האזורית לבית חשמונאי (יישוב במועצה). במועצה חברים 29 חברי מועצה, ובראשם עומדת רותם ידלין.
גבולות.
גבולות שטח השיפוט של המועצה הם:
חינוך.
בתי ספר יסודיים.
בתחומי המועצה ישנם שישה בתי ספר יסודיים, בהם לומדים כ-2,000 תלמידי המועצה ועוד כ-300 תלמידי חוץ.
בתי ספר תיכוניים.
בתחומי המועצה ישנם ארבעה בתי ספר תיכוניים:
קיבוץ חולדה
עמוד נלסון
עמוד נלסון (באנגלית: Nelson's Column) הוא אנדרטה במרכז כיכר טרפלגר בלונדון שבאנגליה.
העמוד נבנה בין השנים 1840 ו-1843 לזכר ניצחון הצי הבריטי בקרב טרפלגר בשנת 1805 ומות הוריישו נלסון, מפקד הצי, באותו קרב. גובהו של פסל נלסון 5.5 מטרים, והוא ניצב בראש עמוד גרניט בסגנון קורינתי, שגובהו 52 מטרים. העמוד מעוטר בעלי קוציץ מברונזה שהותכה מתותחים צרפתיים. בסיס העמוד מעוטר בארבעה לוחות ברונזה המתארים את ארבעת ניצחונותיו הגדולים של נלסון.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ויליאם ריילטון בשנת 1838. דגם האנדרטה שמור כיום במוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
עמוד זיכרון נוסף לניצחונו של נלסון נבנה בשנת 1808 בעיר דבלין, אולם הוא פוצץ על ידי ה-IRA בשנת 1966.
גייזר ספינת הקיטור
גייזר ספינת הקיטור (באנגלית: Steamboat Geyser) הוא כיום הגייזר הפעיל הגבוה בעולם (עד לשנת 1904, הגייזר הגבוה בעולם היה גייזר וויימנגו שבניו זילנד). סילון הקיטור שלו יכול להגיע לגובה של 91 מטרים באוויר. הגייזר נמצא באגן הגייזרים נוריס שבפארק הלאומי ילוסטון, בחלק של מדינת ויומינג שבארצות הברית, ופולט בעיקר קיטור.
התפרצותו מאוד לא סדירה. ההפרש המתועד בין התפרצויות גדולות הוא בין 4 ימים ל-50 שנה (הגייזר למעשה לא היה פעיל בין השנים 1911 ו-1961). התפרצויות קטנות של 6-3 מטר שכיחות בהרבה והן מתרחשות בערך כל 5 דקות. התפרצויות גדולות מתרחשות בערך כל שנתיים. לאחר התפרצויות גדולות, הגייזר בדרך כלל משחרר כמויות גדולות של זרם למשך למעלה מ-48 שעות. ההתפרצות הגדולה האחרונה שלו (נכון לאפריל 2016) אירעה ב-3 בספטמבר 2014.
במהלך התפרצות גדולה, המעיין שעל יד הגייזר (Cistern Spring) מתייבש, ומתמלא לאחר כמה ימים. רעש ההתפרצות חזק והוא נשמע במרחק של קילומטרים רבים מהגייזר עצמו.
מונזיט
מונזיט (Monazite) הוא מינרל זרחתי חום-אדמדם שמכיל לנתנידים ואקטינידים, והוא מקור חשוב לתוריום, לנתן וצריום.
מונזיט מופיע בארבעה סוגים:
היסודות נמצאים בסוגריים בהתאם לפרופורציות שהם נמצאים במינרל, לדוגמה, במונזיט-צריום, היסוד צריום נמצא בריכוז הגבוה ביותר ואחריו לנתן.
מונזיט עלול להיות רדיואקטיבי, מכיוון שהוא מכיל תוריום ויש לשמור אותו הרחק ממינרלים שעשויים להיפגע מהקרינה.
מקור חשוב למונזיט הוא הודו, שם נמצאים מרבצים העשירים בו.
מקור השם מונזיט הוא במילה היוונית "מונזיין" שמשמעותה "מתבודד".
מטול רימונים M-203
ה־M-203 הוא מטול רימונים לירי כדור בודד מתוצרת ארצות הברית. המטול יורה רימונים בקוטר 40 מ"מ מסוגים שונים ומיועד בעיקר למערך החי"ר הלוחם. קיימות גרסאות של מטול זה כנשק בפני עצמו אך לרוב המטול מחובר בתחתית רובה סער, לאורך הקנה. מטול ה-M-203 נפוץ בצבאותיהן של מדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, מצרים, צרפת, הודו ועוד.
מטול ה M-203 תוכנן במקור עבור רובה הסער M16, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, אולם כיום הוא מותקן גם על סוגי רובים אחרים, כדוגמת ה-CAR15, ה-M4, גליל/גלילון, תבור ואפילו על קלשניקוב. המטול מתחבר לנשק על גבי המתפס הקדמי התחתון או במקומו.
תחמושת.
מטול ה-M203 יורה רימונים בקוטר 40 מ"מ לטווחים מקסימליים המגיעים לכדי 300 מטר, כתלות בחימוש. תחמושת המטול מגיעה בתצורת 'כדור', כלומר תחמושת שבה הרימון אחוד עם תרמיל מתכת המכיל אבק שרפה. בצה"ל כדורים אלה מכונים "פצטולים" ("פצצות מטול").
למטול ה-M203 מגוון רחב של רימונים שונים בהתאם לייעוד הירי:
מפרט טכני.
מטול ה-M203 מותקן על המתפס הקדמי התחתון של רובה הסער או במקומו. למטול הדק ונצרה משלו וכמו כן כוונות ייעודיות משלו, המותקנות על המתפס הקדמי העליון או במיקום אחורי יותר על חלקו העליון של הנשק. טעינת המטול, או ירי ממנו, אינם מעכבים או משפיעים על טעינה או ירי מרובה הסער.
למטול אין מחסנית או שחלה ובתוכו יש מקום לכדור אחד בלבד, אותו צריך היורה לטעון ידנית.
לחיצה על מנוף ייעודי בצד המטול גורמת לקנה המטול להחליק מעט קדימה על מסילה וכך נחשף בית הבליעה של הנשק. היורה מכניס את כדור התחמושת לתוך בית הבליעה ומחליק לאחור את הקנה עד לנעילתו. פעולות אלה טוענות את המטול ודורכות את מנגנון הנקירה הפנימי (מנגנון הירי במטול פועל במתכונת "פעולה בודדת").
כדי לירות, היורה מעביר את נצרת המטול למצב 'ירי', מכוון אל המטרה ולוחץ על הדק המטול.
רימון המטול נורה מקצה הקנה והתרמיל הריק נותר בבית הבליעה.
פעולה נוספת של פתיחת הקנה, לצורך הטענתו בכדור חדש, תגרום לחליצת התרמיל הריק שנותר בו קודם ולפליטתו.
יתרונותיו של המטול הם פשטותו, קלות הפעלתו, העובדה שאיננו מונע טעינה או ירי מרובה הסער במקביל ומגוון החימוש שלו. חסרונותיו הם משקלו ודיוק נמוך.