בני הוהוקם חיו לרוב כאיכרים בכפרים קטנים, וסביב שנת 750 החלה התרחבות ביישובים שלהם, והתגברו ההשפעות מאזור מרכז אמריקה. במפנה המאה ה-10 החלה תקופה נוספת של גידול ושגשוג אומנותי: בסביבות שנת 1000, היו בני ההוהוקם לתרבות הראשונה שהשתלטה על טכנולוגיית תצריב בעזרת חומצה. האמנים ייצרו תכשיטים מצדפים, אבנים ועצמות והחלו לגלף צלמיות מאבן. ייצור בדים מכותנה פרח. קדרות של אדום על חום-צהבהב יוצרה בכמויות גדולות. גידול זה באוכלוסייה חייב התארגנות הולכת וגדלה במסגרת קהילתית, וייתכן שגרמה להופעת שליטים מקומיים. התרבות האזורית התפשטה בצורה נרחבת, כשהיא השתרעה מסמוך לגבול מקסיקו של ימינו בדרום ועד לנהר ורדה בצפון. נראה כי היה נוצר מעמד עליון ושחל שיפור במעמדם החברתי של האמנים. בתקופה זו התהדקו עוד יותר קשרי המסחר עם מרכז אמריקה, ובד בבד גברה ההשפעה התרבותית של מרכז אמריקה על בני הוהוקם.
במאות השנים שלאחר מכן דעכה בהדרגה תרבות זו, כנראה בעיקר עקב שינויים אקלימים אזוריים שהביאו לבצורת, ואולי גם בגלל מאבקים מקומיים.
אירוקוי.
האירוקוי, הנקראים גם "שש האומות" או "אנשי הבית הארוך", הם קבוצת שבטי אינדיאנים צפון אמריקניים הכוללים שישה שבטים. ידוע על קיומם של המתיישבים האינדיאנים באזור, החל משנת 1000 לספירה. שבטים אלה עסקו הן בחקלאות והן בגידול ורעיית עדרי ביזון אמריקאי. תאוריות שונות קושרות את תחילת הקונפדרציה השבטית לשנת 1142, ואחרות לסביבות שנת 1450, כאשר ייתכן שהיה מדובר באיחוד הדרגתי שהתחזק לאורך מאות שנים.
לאורך השנים, תרבות האירוקוי סיפחה לתוכה תרבויות שונות כתוצאה מכיבוש עמים אחרים, או לחלופין, הענקת מקלט לפליטים מתרבויות אחרות. ישנם כמה עמים נוספים שגרו בסמוך לאירוקוי, ואימצו את השפה והמנהגים של תרבות האירוקוי. עמים אלו נחשבים על ידי חלק מהחוקרים כחלק מתרבות האירוקוי עצמה, אף על פי שבאופן מסורתי היו יריביהם של ששת עמי הליבה של האירוקוי.
התקופה הפוסט-קלאסית.
התקופה הפוסט קלאסית של אמריקה הצפונית היא החמישית והאחרונה מתוך חמש התקופות של אמריקה הצפונית הפרה-קולומביאנית, על פי גורדון ווילי ופיליפס פיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה האמריקאית" משנת 1958. נהוג לראות בשנת 1200 את ההתחלה של תקופה זו, ואת סיומה בעת המגע המקומי עם האירופאים. מבחינה חברתית ותרבותית, תקופה זו מהווה המשך ישיר לתקופה הקלאסית, אך ישנו הבדל מהותי עיקרי מהתקופה הקודמת, והוא ירידה דרמטית באוכלוסייה של תרבויות מערב היבשת, בעקבות "הבצורת הגדולה" שמתוארכת על פי טבעות עצים לשנים 1276–1299. תופעה זו, החריגה בעוצמתה ביחס ל-3,000 השנים האחרונות, גרמה לנטישה המונית של היישובים הגדולים, ומעבר של תרבויות רבות בחזרה לחיי נדודים.
תרבות מגיון.
תרבות מגיון היא תרבות שהתקיימה מסביבות המאה ה-1 לספירה ועד לסביבות המאה ה-15 לספירה בשטחים ששייכים לאזורים המודרניים של דרום-מזרח אריזונה ולדרום-מערב ניו מקסיקו.
נראה שבני המגיון החלו לעסוק יותר ויותר בחקלאות במשך המאות ה-10 עד המאה ה-12. בתקופה זו ומעבר לה, כפריהם של בני המגיון החלו לגדול בהדרגה במקביל לפיתוח החקלאי, ושיטות בניית בתי המגורים שלהם השתכללו. בני המגיון ידועים במיוחד בעבודות הקדרות המרשימות שלהם.
העלמות תרבות המגיון קשורה כנראה למאבקים עם עמים ילידים אחרים באזור על שטחי המחיה.
תרבות המיסיסיפי.
תרבות המיסיסיפי שהתקיימה באזורים נרחבים של צפון אמריקה, מתוארכת על ידי ארכאולוגים לסביבות טווח הזמן של 700–1600 לספירה.
בשטחי התרבות קמו מספר התיישבויות עירוניות וכפריות, אשר ניהלו ביניהן קשרי מסחר רופפים. התרבות שגשגה מהחופים הדרומיים של הימות הגדולות, במערב ניו יורק ופנסילבניה של היום, ועד לדרום-מזרח ארצות הברית של היום. התרבות החלה להיווצר לאורכו של נהר המיסיסיפי שעל שמו היא נקראת.
מבחינה פוליטית ותרבותית, כל עיר או כפר גדול חלשו על אזור מסביבם שמעמדו היה פחות יותר. ההנהגה נשלטה על ידי כוהנים, כך שניתן לכנות את שיטת השלטון שלהם תאוקרטיה. לוחמה, שהייתה ככל הנראה תכופה, יצרה בריתות גדולות בקרב היישובים השונים ואפילו קונפדרציות.
העיר הגדולה ביותר של תרבות זו שנחפרה היא קהוקיה, שנבנתה בהדרגה החל מהמאה ה-11, במקביל לשגשוגה של תרבות המיסיסיפי. העיר התפתחה והפכה, ככל הנראה, למרכז דתי אזורי. הארכאולוגים מעריכים שגודלה המרבי של האוכלוסייה היה בין 8,000 ל-40,000 תושבים, כאשר רובם חיו בחוות מסביב למרכז העירוני הראשי. בהנחה שהאומדן של הארכאולוגים נכון, משמעות הדבר היא שאוכלוסייתה של קהוקיה הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד לשנת 1800 בקירוב.
כמעט כל הממצאים המקושרים לתרבות המיסיסיפי מתוארכים לכל המאוחר לאמצע המאה ה-16, למעט קהילות בודדות ששימרו תרבות זו עד למאה ה-18.
אפאצ'י.
אפאצ'י הוא שם קיבוצי למספר תרבויות קשורות מבין השבטים האינדיאנים המתגוררים באזור דרום-מערב ארצות הברית, בעיקר באזורי אריזונה, ניו מקסיקו, אוקלהומה ואזורים אחרים בסביבה.
לפי עדויות ארכאולוגיות, נראה כי האפאצ'י הגיעו לצפון אמריקה בסביבות שנת 1000 לספירה. רובם היו נוודים ולא הקימו יישובים קבועים כמו קבוצות דרום-מערביות אחרות. מכיוון שמדובר היה בעם נודד, ישנו קושי למצוא מידע ארכאולוגי על ההיסטוריה של אפאצ'י בתקופה זו, והם ידועים בעיקר מהמאבקים המאוחרים שלהם בצבא ארצות הברית.
ת'ולה.
עם הת'ולה , או הפרוטו-אינואיטים, היו אבותיהם של כל האינואיטים המודרניים. תרבותם התפתחה באזור החוף של אלסקה בסביבות שנת 1000, ותפוצתם התרחבה מזרחה אל תוך שטח קנדה, והגיעו לגרינלנד במאה ה-13. לאורך תהליך התפשטותם, שהמשיכה גם דרומה, ההתיישבות שלהם החליפה בהדרגה את זו של תרבות דורסט אשר היו באותם האזורים לפני הגעת הת'ולה.
הראיות תומכות באפשרות שנוצר קשר בין בני הת'ולה (וגם בני הדורסט, אך במידה פחותה) לבין הוויקינגים, שהגיעו לחופי קנדה במאה ה-11. במקורות ויקינגיים, כונו עמים אלה בשם הכללי סקרלינג.
שלוש המצאות מזוהות עם התרבות הזו – הקיאק, הצלצל ורתימת הכלבים למזחלת.
אנסאזי.
האנסאזי היו בני שבטים קדמונים שמרכזם התרבותי היה בעיקר באזור ארבע הפינות שבדרום-מערב ארצות הברית המודרנית. בסביבות המאה ה-13 היגרו מאזור מוצאם אשר היה בקולורדו לאזור אריזונה של ימינו. התאוריות והממצאים סביב הסיבות להגירתם ההמונית של האנסאזי מקושרת בעיקר לבצורת הגדולה שהשפיעה קשות על אמריקה הצפונית בתקופה זו, וייתכן שגם לגורמים נוספים כמו מאבקים אידאולוגיים וחברתיים.
שבט זה הקים יישובי קבע אשר הטביעו את חותמם בנוף המדברי של האזור, ומבנים ייחודיים אשר היו שונים משאר מבני הקבע של שבטי האינדיאנים האחרים, ביניהם המבנים הנמצאים בפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו, אשר היו הגדולים ביותר בצפון אמריקה עד למאה ה-19. החברה האנסאזית עברה מעבודת האדמה לאומנות הצייד, דבר שהוביל לשינוי נרחב בתרבות האנסאזית וגרם לאלימות קיצונית עם נדידות מאולצות לאזור מערב ארצות הברית, ובכך הסתיימה לה התרבות האנסאזית עם הזמן.
בלאקפוט.
בלאקפוט הוא שם קיבוצי לשלוש אומות ראשונות בססקצ'ואן, באלברטה ובבריטיש קולומביה שבקנדה, ולשבט אינדיאני במונטנה שבארצות הברית.
העמים המרכיבים את הבלאקפוט היו מבחינה היסטורית עמים שחיו על ציד ביזונים ודיג דגי טרוטה, והתגוררו בחלקים גדולים בצפון המישורים הגדולים, במיוחד בערבות הצחיחות למחצה שבאזורים אלו.
אף על פי שאכלו בעיקר בשר, אכלו בני בלקפוט גם מזונות צמחיים, והשתמשו באופן נרחב בחומרים מהצומח, מהם הכינו תרופות לבני אדם ולסוסים, ייצרו צבעים ובשמים, וכן השתמשו בצמחים לייצור של נשק ומבנים. בני בלאקפוט ניצלו 185 מינים של צמחים לשימושיהם השונים.
ישנם ממצאים לקיומה של תרבות הבלאקפוט החל מסביבות שנת 1400.
נאוואחו.
נאוואחו הוא שמו של עם של ילידי אמריקה אשר התקיימו בעבר כאומה ריבונית. בניו קוראים לעצמם Diné, שמשמעו בשפתם "עם". קבוצה זו לא הופיעה בצורה משמעותית באזור דרום-מערב ארצות הברית של היום עד תחילת המאה ה-16. באמצע המאה ה-16, החלו לפתח עם תרבויות שכנות סחר חליפין של תירס וכותנה ארוגה בעבור מוצרים כגון בשר ביזון, עורות, וחומרים לכלי אבן.
בני אלגונקין.
בני אלגונקין הוא שם כולל לקבוצה של למעלה ממאה שבטים שחיו בקנדה שדיברו בשפות דומות וחלקו מאפייני תרבות מסוימים.
בני שבטים אלו התיישבו בהדרגה מצפון לנהר סנט לורנס והאגמים הגדולים, במהלך המאות ה-13 וה-16.
המבנה החברתי של בני אלגונקין היה מפותח, וכלל מושגים דתיים וטקסיים מורכבים ומתוחכמים. כך למשל, היה לבני אלגונקין ארגון פולחני סודי למחצה, שעסק ברפואה רוחנית.
על אף מורכבות תרבותם, מבחינה ארגונית ופוליטית מעולם לא התפתחו האלגונקין מעבר לרמה שבטית מצומצמת, ומשום כך נוצחו פעמים רבות על ידי שבטים מפותחים ומאורגנים יותר שחיו באזור זה.
כלכלתם של שבטי הדרום נטתה להיות חקלאית, ואילו שבטי הצפון עסקו בצייד ובדייג בלבד.
עד היום, מקורם של הרבה שמות גאוגרפיים בארה”ב ובקנדה הוא בשפתם של בני אלגונקין.
אמריקה המרכזית.
התקופה הפרה-קלאסית.
התקופה הפרה-קלאסית, המוכרת גם בתור "התקופה המעצבת", מתוארכת לרוב לטווח השנים בין 2000 לפני הספירה לבין 250 לספירה.