דוד (דאוד) אִבן מָרוּאן אלמֻקָמָץ אלרָאקי (נפטר ב-937 לערך) היה פילוסוף יהודי. מקמץ לא השתייך כנראה למרכז התרבות היהודית ולא הגיע מעולם הישיבות של הגאונים, אלא למד בסביבה הנוצרית בנציבין שעל גבול סוריה-עיראק. כל כתביו, שנכתבו בערבית יהודית, מושפעים מהגות נוצרית ויש הסוברים אף שהתנצר בפועל (ושב לאחר מכן ליהדות) בעוד אחרים סוברים שרק היה מקורב לחוגים נוצרים. מבחינה רעיונית קרוב אלמקמץ לאסכולת הכלאם הקדום (מועתזילה), שהוא חלק מהתאולוגיה המוסלמית הקדומה, אך הוא גם משקף את ההשפעות הנוצריות על ההגות היהודית. בניגוד לפילוסופים יהודיים קרובים לתקופתו כרב סעדיה גאון, בחיי אבן פקודה ואחרים, לא מצטט אלמקמץ כלל מן המקרא אלא רק ממקורות יווניים וערביים, ייתכן שזו גם הסיבה לכך שיצירותיו לא זכו להתייחסותם של יהודים לאורך הדורות.
זיהוי ותולדות חיים.
מוצאו של אלמקמץ הוא ככל הנראה מא-רקה, שבצפון סוריה, ממנה עבר לנציבין.
האזכור המוכר הראשון לאלמקמץ נמצא ב"כתב התנצלות" של ידעיה הפניני, בו הוא מונה חכמי ישראל שעסקו בפילוסופיה ומדעים וחיברו ספרים בנושאים אלה, ובין השאר כותב כך "ושני חכמים שלא נודע אצלנו זמנם בבירור, האחד ר' דוד הבבלי מכונה "אל מקמץ". חוקר הקראים שמחה פינסקר זיהה אותו עם הקראי דוד הבבלי מקהיר, אך נראה שזיהוי זה שגוי. יש המזהים את "ספר המקמץ", המוזכר בהקדמת הספר "חובות הלבבות", מכוון לספרו של אלמקמץ.
ב-1885 פורסמה בהוצאת חברת מקיצי נרדמים פירושו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני לספר יצירה, ובה ציטוט מתורגם לעברית באופן משובש של פרקים מספרו הפילוסופי של אלמקמץ. לדבריו של ברזילי, לא ידוע לו האם אלמקמץ היה מן הגאונים, אך שמע שרב סעדיה גאון הכירו ואף שמע את שיעוריו. צבי גרץ, בספרו דברי ימי ישראל, טוען שאלמקמץ היה היהודי הראשון שהזכיר את אריסטו בפירוש.
אברהם אליהו הרכבי גילה בכתבי החכם הקראי יעקב הקירקיסאני שדוד אלמקמץ התנצר (או התקרב לנצרות מבלי להתנצר באופן פורמלי) ולמד בנציבין אצל מלומד נוצרי בשם חנא (נונוס מנציבין) ולאחר שלמד ממנו וקיבל ידע נרחב בפילוסופיה, חיבר את ספרו הגדול "עשרים פרקים" שנכתב במגמה מובהקת נגד רעיונות הנצרות.
ב-1989 ראה אור בהוצאת בריל הספר Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala המהווה את המחקר המפורט ביותר על אלמקמץ והגותו, שהוא סיכום ועיבוד עבודת הדוקטורט של שרה סטרומזה, הכולל את תרגום הספר לעברית.
כתביו.
עשרים פרקים.
ספרו התאולוגי הוא "עשרים פרקים" ("עשרון מקאלה"). ב-1898 גילה הרכבי בספריית סנט פטרבורג חמישה-עשר מתוך עשרים הפרקים של חיבורו הפילוסופי הגדול. נושאי הפרקים הם:
כתבים נוספים.
אלמקמץ מצטט שני חיבורים נוספים פרי עטו, שלא שרדו, "כיתאב אל בודוד" ו"כיתאב פי ארד אלמקלאת עלא אלמנטק".
פרגמנט מתוך חיבור נוסף, "כיתאב אלתאווחיד" (על אחדות האל) נמצא בגניזה הקהירית ופורסם על ידי אלקן נתן אדלר ויצחק ברוידה.
באחה קליפורניה (חצי אי)
באחה קליפורניה (פירושונים)
באחה קליפורניה (בספרדית: Baja California) הוא שם שמשמעו "קליפורניה התחתונה".
בן ציון שנקר (יזם)
בן ציון שנקר (1900– 6 בפברואר 1946) היה יזם וממקימי העיר חולון. נהרג מאש חיילים בריטיים ב-6 בפברואר 1946, בעקבות פעולת תגמול של הבריטים להתקפת לח"י בחולון.
ביוגרפיה.
נולד בברדיטשב, אוקראינה. היה אחיינו של התעשיין אריה שנקר, והינדה שנקר. התחנך ב"חדר", ברוסיה, למד בישיבה ובבית הספר התיכוני למסחר בברדישטב. עוד מילדות נמשך ללימודים עבריים וכשהיה בן 15 היה בין המארגנים של קבוצות נוער ציוני לומד בבית ספרו. בן ציון התמסר להוראת עברית לקבוצות אלו, שהיו מוגבלות עקב שלטון הצאר, וראה בארץ ישראל חלום נשגב. לאחר מהפיכת פברואר השתתף בפעולות הסברה ולימד עברית בקבוצות נוספות שהוקמו על ידי ההסתדרות הציונית כהכנה לעליה. הוא הוזמן לעמוד בראש פעילות הג'וינט ברובנה וסביבתה (אוקראינה), אך לאחר זמן קצר עלה לארץ.
בשנת 1922 עלה לישראל ועבד כפועל בניין. הוא נבחר כציר לוועידה הראשונה של פועלי הבניין בארץ, והוכיח כושר מנהיגות. שנקר התחיל לימודי הוראה בסמינר למורים בירושלים, עד שנת 1924, אז נסע ללמוד הנדסת חשמל בגרנובל שבצרפת, בעצת דודו, אריה שנקר. ב-1927 חזר לארץ והחל בעבודה אצל דודו אריה שנקר בבית החרושת לודז'יה. בן ציון היה מהנדס במפעל וניהל אותו. למרות תפקידו הניהולי לא התרחק מהעם והופיע כידיד העובדים ומגן לחלשים.
פעילותו בעיר חולון.
כשהוחלט להעביר את בית החרושת לחולון, עבר שנקר עם משפחתו ומשפחת אחיו מרדכי לגור בשכונת אגרובנק. עם הגיעו ל"אגרובנק" נבחר ליו"ר ועד השכונה, פעל לאיחוד השכונות למועצה מקומית ולאחר ייסודה היה חבר בה עד מותו. כיו"ר ועד השכונה שנקר פעל רבות לקידום החינוך והתרבות. בין פועליו היו הקמת גן הילדים בשכונה, התחלת מפעל הקמת בית הספר ואיסוף תרומות להקמת משכנו הקבוע ומבנה בית הכנסת הסמוך אליו. שנקר דאג גם לפעילויות תרבות למבוגרים: ארגן סדרות של הרצאות, פעילויות חברתיות ואת נשף פורים הראשון בחולון.
מותו.
ב-6 בפברואר 1946, נהרג בן ציון שנקר מאש חיילים בריטיים, אשר פתחו בפעולת גמול על פריצת ארגון הלח״י למחסני נשק בריטיים והריגת 3 חיילים בריטים: בגבולות שכונת אגרובנק, על מספר חלקות לאורך רחוב חנקין, הקים הצבא הבריטי מחנה צבאי גדול. מבנה "דפוס אמנות" ברחוב פרוג 6 הוחרם על ידי הצבא הבריטי ושימש אותו כמחסן נשק אנשי הלח"י השיגו מידע אודות החזקת נשק רב ותכננו פריצה אליו במטרה לגנוב נשק לצורכי הארגון. המבצע תוכנן היטב ונאסף מודיעין על מבני המחנה ופעילות החיילים הבריטים. הפעולה נקבעה ל- ו' באדר תש"ו (ליל ה-6 בפברואר 1946). הפעולה הסתיימה בהצלחה רבה מבחינת הלח"י - כמות הנשק שנאספה הייתה גדולה מהכמות במחסני הלח"י: 4 מרגמות, 8 מקלעי ברן, 24 תת-מקלעים ו 70 רובים, אך תוצאותיה גבו מחיר כבד - במהלך הפעולה נהרגו 3 חיילים בריטיים וחבריהם דרשו נקמה. בן ציון שנקר היה אחד מהרוגי נקמת הבריטים.
הותיר אחריו רעיה, בן ובת.
אתרים לזכרו.
על שמו נקרא בית הספר היסודי "שנקר" בחולון. התוכניות למבנים שיזם כבר היו מוכנות כאשר נהרג וכשנפתח בית הספר היסודי בשכונת אגרובנק, והוא נקרא על שמו. בית הכנסת שיועד להנציח את אביו של בן ציון, חיים שנקר, מציין בנוסף לכך גם את יוזמו בן ציון. לאחר מותו פרסמו תלמידי בית הספר מזכרונותיהם על בן ציון שנקר ומאירועי ליל הרצח בביטאון בית הספר הכללי - "הקול". התקבלו מכתבי תנחומים רבים, ביניהם מכתבים מטעם: פרופ' בן ציון דינור שלימד את בן ציון בסמינר למורים, משה שרת בשם הנהלת הסוכנות היהודית, אליעזר קפלן, גולדה מאיר, ויוסף ברץ.
בישיבת אבל ביום השלושים לרצח החליטה המועצה המקומית בחולון לקרוא את הכיכר בצומת הרחובות חנקין וסוקולוב בשכונת אגרובנק, בשם "כיכר השלושה". הכיכר נהרסה וכעת יש בפינה הצפונית-מזרחית של הצומת, שלט הנצחה לשלושת הנרצחים.
תאוריית שני המקורות
בביקורת המקרא של הברית החדשה, תאוריית שני המקורות היא תאוריה שמסבירה את מקורותיהן של הבשורות הסינופטיות - הבשורות על פי מתי, על-פי מרקוס ועל פי לוקאס. התאוריה מסבירה את השינויים מצד אחד ואת הדמיון מצד שני הקיימים בין הבשורות בכך שמתי ולוקס התבססו על שני מקורות עיקריים קדומים להם: הבשורה על-פי מרקוס ומקור נוסף, היפותטי, המכונה "מסמך ה-Q" או "מקור Q", שאבד. התאוריה התפרסמה במאה ה-19 והמשיכה להתפתח במאה ה-20, והיא התאוריה השלטת והמקובלת ביותר בתחום.
קיימת ביקורת מחקרית על ההסבר וגם הכנסייה הקתולית עודה מצדדת בגישה המסורתית לפיה סדר הבשורות בברית החדשה הוא הסדר הכרונולוגי של כתיבתן.
רקע: הברית החדשה.
הברית החדשה היא אוסף כתבי הקודש הקאנוניים של הדת הנוצרית. ארבעת החיבורים הראשונים באוסף מספרים את סיפור חייו של ישו ונקראים על שמות מחבריהם: הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי מתי, הבשורה על פי לוקאס והבשורה על-פי יוחנן. על פי המסורת, כותבי הבשורות, המבשרים, היו תלמידי ישו שראו בעיניהם את הדברים שהם מתארים או ששמעו מפיו של עד ראייה, והתכוונו לבשר לעולם על בואו של המשיח הנוצרי.
שלוש הבשורות הראשונות דומות למדי זו לזו, הן בתוכנן והן בניסוחן, ואילו הבשורה הרביעית, על פי יוחנן, שונה מהן בהיבטים אלו. הדמיון בין שלוש הבשורות העניק להן את הכינוי "הבשורות הסינופטיות", מהמילה היוונית συνοπτικός (synoptikos), שמשמעה "לראות הכול יחד", כיוון שאפשר להציב את שלושתן זו בצד זו ולהשוות ביניהן בקלות באופן זה.
רקע: הבעיה הסינופטית.
בין שלוש הבשורות הסינופטיות יש דמיון רב בחלק מהתיאורים של מעשי ישו ובציטוט דבריו, עד כדי זהות של משפטים שלמים. עם זאת, במקרים אחרים קיימים הבדלים משמעותיים. הדמיון העיקרי קיים בין לוקאס ומתי למרקוס: לוקאס ומתי מתארים אירועים שהוזכרו אצל מרקוס, אך לעיתים חלוקים בינם לבין עצמם במידה כזו שמוכח שהם לא היו חשופים זה לעבודתו של זה. ודאי גם שלא היו עדי ראייה בעצמם למאורעות שהם מתארים. בנוסף לתיאורים הדומים, קיימים אירועים שמתוארים אצל לוקאס ומתי, אך לא אצל מרקוס, וגם חומרים עצמאיים שמוזכרים רק אצל כל אחד מהמבשרים.
כך נוצר צורך להסביר מה הקשר בין שלוש הבשורות ומה מקור נקודות המחלוקת וההסכמה ביניהן. במחקר מכונה סוגיה זו "הבעיה הסינופטית".
דוגמאות לנקודות מחלוקת והסכמה.
דוגמה לדמיון בין שלוש הבשורות היא בעת קריאת ישו למתי והסעודה עם המוכסים: