השימוש בדבש הענבים גבר כתחליף חיוני ליין. החל מהתקופה הממלוכית נאכף בפועל איסור שתיית היין על ידי המוסלמים: היקף שטחי הכרמים קטן ובקרקע הפנויה החלו לנטוע עצי זיתים. תופעה זו גרמה לכך שהנוף השכיח היום במרחבי הר שומרון הוא עצי זית. בשטח מטעי הזיתים של היום, נמצאו שרידים לא מעטים של גתות, המעידים על כך שבעבר גידלו בקרקע גפנים. רק באזור הר חברון נותרו מטעי גפנים. מתוצרתם מופק היום, בין השאר, דבש הענבים הוא ה"דבס". כמו כן, בתקופה הממלוכית הלכו והמעטו עצי התמר עד שנעלמו כמעט לחלוטין מנוף ארץ ישראל, ולכן דבש הענבים החליף גם את דבש התמרים. למעשה, לפני התקופה הממלוכית, המילה דבס בערבית משמעה הייתה דבש תמרים, רק החל מהתקופה הממלוכית המילה דבס מקבלת את המשמעות העכשווית כדבש ענבים.
שימוש מסחרי בהווה.
בדבש הענבים משתמשים היום בתהליך ייצור יין מתוק. הוספת הדבש מעשיר את הטעם ויש הנוהגים להשתמש ביין ממותק, בטעם האופייני, הנובע מדבש ענבים לרוב באיטליה. בגאורגיה משמש דבש הענבים בתור אחד המרכיבים להכנת המאכל הקרוי: צ'ורצ'חלה. בארצות ערב משמש דבש הענבים להכנת תה הקרוי: "ג'לאב" המורכב ביחד עם סילאן, מיץ רימונים, מיץ חרובים, מי ורדים, מולסה, ומוגש עם: צנוברים מעליו.
ה"דבס" בספרות ההלכתית.
אזכור תיאור ייצור הדבס בספרות הפרשנות וההלכה הוא במידה מסוימת בבואה לתמורות חברתיות, מדיניות, כלכליות וטכנולוגיות, שחלו בימי הביניים בפזורה היהודית בכלל ובארץ ישראל בפרט.
בספרות ההלכה לא נוטים להכשיר את ה"דבס" המיוצר על ידי מוסלמים מחשש לעירבו עם חומרים אחרים. רבי נסים חיים משה מזרחי סיפר כי בשנת 1728 הובא דרך יפו לירושלים דבש דבורים. אך היהודים בירושלים חששו שמא "עירבו בו הגויים דבש ענבים הנקרא בערבית דיביס ובלעז הרופי".
רבינו נסים גירונדי, בן המאה ה-14, נשאל על כשרות הדבס. במכתב אליו מתואר תהליך ייצור הדבס בצפת: הישמעלים לוקחים ענבים, שמים עליהם עפר לבן ידוע, חוואר, שעה או יותר כדי שיצול היין היוצא מהם מהרה ויעמוד במתיקותו. אחר כך דורכים אותו ומבשלים אותו בישול יפה עד שיתעבה ונעשה כעין דבש וקוראים לו דב"ס והוא כמו ארו"ב הנעשה בארצו. והוא פוסק: "ונהגנו בו איסור מיום בואנו לארץ על פי חכמים שהיו הנה".
רבי עובדיה מברטנורא כתב במאה ה-15: "אך דבש תמרים לא מצאתי פה, ולא ראיתי גם לא תמרים עצמם, ואצל יריחו עיר התמרים הגיד לי איש נאמן שהיה בה, כי אינה רחוקה מירושלים, כי אם מהלך חצי יום, כי אין בכל יריחו כי אם שלושת אילני תמרים רעים ואינם עושים פרי" הוא מוסיף עוד: "ושלושה מיני דבש נמכרים פה - דבש דבורים, דבש ענבים ודבש חרובים". כמות הדבש מדבורת הדבש לא הייתה רבה, שכן גידולם לא היה נפוץ, החרוב, היה נפוץ, כמו בימינו, רק בטבע, ולכן המקור העיקרי נשאר דבש הענבים.
ר' חיים בן יוסף ויטאל (רח"ו) כתב במאה ה-17 כתב מתכון מפורט להפקת דבס וזאת על רקע חשיבותו הרבה של מוצר זה בתרבות האנושית בימיו. הפירוט הרב מעיד על כך שהפקת דבס הייתה גם בידי יהודים.
בעקבות הקטנת השימוש ביין החל דבש הענבים לתפוס את מקומו של דבש התמרים והחליפו. דבש הענבים קבל את השם "דבס" שהיה בעבר זהה עם דבש התמרים.
ניקולאיה מילסקו
אות משמיים (סרט)
770 - מרכז חב&quot;ד העולמי
אסטונים
אסטונים (באסטונית: eestlased) הם עם אוגרו-פיני ששורשיו בהרי־אורל, אשר דובר את השפה האסטונית כשפת אם ומהווה רוב באסטוניה. בשנת 2007 התגוררו באסטוניה כ-940,000 אסטונים, כאשר לצדם מתגוררים כ-400,000 רוסים שמהווים מיעוט לאומי במדינה.
בתקופה שאסטוניה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית (1710-1917), אסטונים רבים קיבלו חלקות-אדמה באזור של סנקט פטרבורג, בסיביר ובאבחזיה. בכל מקום שהאסטונים התיישבו הם שמרו על שפתם, על דתם ועל תרבותם. חלק מהכפרים שהאסטונים הקימו, קיימים עד ימינו, כמו, למשל, הכפר אסטו-סדוק ("Esto-Sadok") באזור סוצ'י, שברוסיה (על-יד הגבול עם אבחזיה) והכפר אסטו-חגינסקויה ("Esto-Khaginskoye") באבחזיה.
ב-14 ביוני 1941, כשנה לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות, כ-10,000 אסטונים גורשו לסיביר על ידי השלטון הסובייטי. בשנת 1944 אסטונים רבים, שחששו מצבא ברית המועצות המתקרב ומהדיכוי הצפוי מצד השלטון הסובייטי, היגרו לשוודיה, קנדה וארצות הברית. האסטונים המשיכו לשמור על השפה האסטונית ועל התרבות שלהם גם בגלות והקימו לשם-כך בתי-ספר ומרכזי-תרבות.
בחודש מרץ 1949 כ-40,000 אסטונים (רובם נשים וילדים, שחלקם מתו בדרך) גורשו לסיביר על ידי השלטונות של ברית המועצות, כפעולת הפחדה, שיועדה להפחית את ממדי-הסיוע ושיתוף-הפעולה של האזרחים עם הפרטיזנים (באסטונית: "metsavennad","אחיי-היערות"), שהסתתרו ביערות ונלחמו בכוחות הביטחון של ברית המועצות.
באפריל 1988 נוסדה באסטוניה מפלגת "החזית האסטונית העממית", עם מצע עצמאי. המועצה העליונה של הרפובליקה נהפכה לגוף המחוקק, ורשות זו הכריזה על ריבונות בתאריך 16 בנובמבר 1988 וחוקקה חוק עצמאות כלכלית, חוק שהעניק לאסטונית מעמד של שפה רשמית וחוקי הצבעה מקומיים וממלכתיים. שנה לאחר מכן התרחב הספקטרום הפוליטי באסטוניה ונוצרו מפלגות חדשות. אסטוניה ערכה בחירות חופשיות למועצה העליונה ב־18 במרץ 1990. כל האזרחים היו זכאים להשתתף בבחירות, בכללם 50,000 החיילים הסובייטים שנמצאו בתחומי אסטוניה. החזית העממית, שהייתה מורכבת ממפלגות שמאל ומרכז, צברה רוב פרלמנטרי. במאי 1990 הוחלט לשמור את השם "רפובליקת אסטוניה" ורק חוקי אסטוניה הוכרזו כתקפים. אחרי יותר משלוש שנות משא ומתן, ב־31 באוגוסט 1994, עזב צבא הפדרציה הרוסית את אסטוניה, ומאז הייתה למדינה עצמאות מלאה.
השפה האסטונית דומה לפינית והיא קרובה-רחוקה של השפה ההונגרית.
רוב האסטונים הם נוצרים-לותרנים במוצאם, אך יש גם נוצרים-אורתודוקסים (ראה נצרות אורתודוקסית), מתודיסטים ואוונגליסטים. בימינו רק אסטונים מעטים מצהירים על זיקתם לדת ושיעור המבקרים בכנסיות באופן קבוע לא עולה על 7%.
דוד יודה-לב-איש
דוד יודה לב איש
יש את
בעברית ישראלית מקובל בפי הדוברים הצירוף יש את, כגון: "יש את האיש הזה", "יש לי את הספר", "יש לך אותי". מרבית מתקני הלשון פסלו שימוש זה, שכן בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא ישיר בלבד, ולכן יש לומר "יש לי הספר" ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו על ידי מתקני הלשון כבר ב־1911; ללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי כנראה רק בשנות השישים.
משפטי "יש" במקורות.
במקורות אפשר למצוא משפטי יש מיודעים בלי "את". בתנ"ך נמצאים פסוקים אלו:
גם במשנה, בתוספתא ובתלמוד ניתן למצוא דוגמאות לכך:
בתנ"ך היו גם משתמשים במשפטים בלי "יש". הנה כמה דוגמאות:
מנגד, בתנ"ך יש שתי דוגמאות ל"יש את": () ו () אם כי יש אומרים שהמשפט האחרון הוא משפט חסר, ולכן אין הוא דוגמה. בספר דברים רבה שנערך בסביבות המאה ה־9, יש דוגמה נוספת: ().
חקר "יש את" בבלשנות המודרנית.
מבנה תחבירי זה נפוץ ומוטמע בעברית המודרנית, ובלשנים רבים ניסו להתעמק בשאלה כיצד הגיע, ומהו תפקידו בתחביר המודרני.
הבלשן חיים רוזן, חוקר העברית הישראלית, היה מראשוני העוסקים בנושא. רוזן הצביע על כך שצורה זו הגיעה מן השפות האירופיות (כגון אנגלית וגרמנית), שבהן באמת החפץ שעליו נאמר שהוא ישנו, הוא המושא (כגון במשפט "I have got the book"). רוזן טען שבעברית נוצר ורבואיד, וכי 'יש ל־' הפך לדמוי־פועל בהשפעת אותן שפות, ועל כן במשפט "יש לי את הספר", 'יש לי' הוא הנשוא, ו'את הספר' הוא המושא.
רוזן גם הצביע על כך שכבר במקרא יש מקרים שוליים של "יש את", כגון בפסוק (), ועל כן ההשפעה האירופית לא יצרה דבר חדש לגמרי, אלא רק הביאה למרכז הבמה צורה נידחת.
דעתו של רוזן על תחביר 'משפטי יש' לא התקבלה על ידי החוקרים שבאו אחריו, ואלה הציעו דרכים נוספות לחקר משפטים אלו. יעל רוזן ואליעזר גלינרט עסקו בנושא אף הם. המשותף לדבריהם הוא שנוצרה מעין "התמשאות של הנושא", כך שהנושא במשפטים אלו מתנהג בצורה מסוימת כמו מושא, ועל כן מקבל את המילית 'את'.
דעה נוספת היא של רוני הנקין, שטענה כי "את" אינה מציינת רק מושא, אלא גם "יחסת לא־נושא כללית" – דבר המצוי גם בשפות אחרות, ומסמן בדרך כלל נשוא לוגי.
ראובן כהן רז
רחל כצנלסון שזר
מרדכי חביב
צבי אריה נשרי
עדה פישמן-מימון
אהרן סינגלובסקי
גולן (פירושונים)
שמיל באסייב
שעון זר השושן הצחור
שעון זר השושן הצחור (ברוסית: Букет лилий) הוא ביצת פברז'ה מעוטרת שהכין התכשיטן הרוסי פטר קארל פברז'ה בשנת 1899 עבור הצאר האחרון של רוסיה, ניקולאי השני.
ניקולאי העניק את הביצה במתנה לרעייתו, הצאריצה אלכסנדרה פיודורובנה.
כיום הביצה מוצגת במוזיאון נשקיית הקרמלין שבמוסקבה.
תיאור הביצה.
הביצה היא שעון המוצב על בסיס. הביצה עשויה זהב ומעוטרת באמייל על חריטה מסוג "גִיוֹשֶה" ("Guilloché"). השעון כולל שנים עשר חלקים המעוטרים בחגורת יהלומים. חגורת היהלומים מסתובבת, ועלייה מצוירות שתים עשרה ספרות רומיות. את השעה ניתן לראות על פי ראש חץ עשוי יהלומי סלע המצביע על השעה (החץ קבוע, וחגורת השעות היא המסתובבת סביב הביצה).
בסיס הביצה מעוטר ועליו כתוב תאריך הייצור - שנת 1899 בספרות המשובצות יהלומים. כמו כן הבסיס מעוטר בעיטורי רוזטה (דמויי ורד). מפתח עשוי זהב מותח את מנגנון השעון.
בראש השעון ניצב זר של שושנים צחורות עשוי אוניקס. בכל אחד מהפרחים שלושה יהלומים ורודים, והעלים והגבעולים של הזר עשויים זהב.