פנים האונייה התמלא בעבודות אמנות: כיסאות של צ'ארלס אימס, ציורים של רופינו טאמאיו ובן שאן, עבודות זכוכית של שרטרז וטפטים של אובוסון. את הקירות קישטו ציורים ועבודות מעשי ידיהם של טובי האמנים בעולם בשילוב עם האמנים הישראלים דני קרוון, יעקב אגם ודב פייגין. על העיצוב, שאמור היה להפוך את האונייה ל"מוזיאון צף של אמנות", היו אחראים צבי הרמן והאדריכלים דורה גד, אל מנספלד ואריה נוי. דורה גד הסבירה כי "לעיצוב טוב אין גבולות כספיים כאן. הוא ניכר לעין בתאי מחלקת התיירים ובאולמות הציבוריים, ממש כמו במחלקה הראשונה". בחוברת פרסומית של האונייה נכתב: "סגנון החיים של האונייה, החל מתאי המגורים על מתקניהם הנוחים, וגמור באולמי הציבור האלגנטיים והסיפונים רחבי הידיים, פותח תקופה חדשה בשיט הימי המפואר, להנאתו של הנוסע".
במקביל להפלגות הראשונות הוציאה צים ספרון קריקטורות הומוריסטי בשם "חיוכו של נפטון", אשר תיאר את הווי הנוסעים והצוות במהלך ההפלגות, והופץ בקרב הנוסעים. אפרים קישון כתב הקדמה משעשעת לספרון, והאמן פריץ מאוריבר אייר את הקריקטורות בו.
הפלגות ראשונות.
בתחילת 1964 הסתיימה בניית האונייה, והיא הגיעה לנמל חיפה. עם בואה של "שלום", הציעה "צים" הפלגות לניו יורק ב-12 יום. ההפלגות הראשונות עוררו עניין, והאונייה הייתה בתפוסה מלאה. אך כעבור חודשים אחדים החלו חריקות בתפעול השוטף, בין היתר על רקע דרישות שכר של איגודי הימאים, והבאת צוות מלחים מהמזרח הרחוק. מלחים שעבדו על האונייה ותיירים שנסעו בה סיפרו על עושר ובזבוז, והצמיחו שמועות ואנקדוטות כמו השמועה על כלים שנזרקים לים במקום לשטוף אותם.
בסופו של דבר התברר כבר בשנה הראשונה להפעלתה כי "שלום" אינה מצליחה למלא את סיפוניה, ומעט תיירים ונופשים הסכימו לשלם את מחיר ההפלגה היקרה. בשלב זה הוחלט בחברת "צים" להעביר את האונייה לשוט בקו פנימי בין ניו יורק לאיים הקריביים.
ב-26 בנובמבר 1964, בלילה ערפילי במיוחד, יצאה "שלום" לשיט הבכורה בקו החדש בפיקודו של רב חובל אבנר פרוידנברג וסגנו רב חובל ראובן סדנאי והתנגשה במכלית הנורווגית "Stolt Dagali". המכלית נחתכה לשתיים, 19 מאנשי צוותה נספו, והאונייה ניזוקה קשה.
רב החובל אבנר פרוידנברג הורה לקצין גדעון דונסקי לרדת בסירת מנוע עם ששה אנשים שמיכות ומכשיר קשר ולחפש ניצולים במים. גלים בגובה של ארבעה מטר טלטלו את הסירה. המלחים מיששו בחשיכה ולבסוף מצאו על מעין רפסודה ששה ניצולים שהועלו ל"שלום" היו אלה שני נורווגים שני פורטוגזים ובן טרינידד.
לאחר מאבק משפטי ממושך נקבע כי המכלית שייטה במהירות גבוהה מהמותר בתנאי מזג אוויר קשים. למרות המסקנות, המוניטין של האונייה ושל חברת "צים" נפגעו קשות - היא נאלצה לשלם סכומי עתק כפיצוי לנוסעים, לעורכי הדין ולתיקון האונייה.
הנזק התדמיתי תרם לכישלון המתמשך של הפעלת האונייה, והצטרפו אליו סממני התקופה: ענף התעופה העולמית צבר תאוצה, וגדלו מספר קווי הטיסה בין המדינות בעולם, דבר שגרם לירידה כללית בענף אוניות הנוסעים, ותפוסת "שלום" הגיעה לניצול של 65 אחוז. כל אלה הביאו להחלטה של "צים" להקפיא את פעילותה.
סופה של האונייה.
האונייה "שלום" הוחזרה לחיפה, ונמכרה ב-1967, לחברה גרמנית בהמבורג לאחר שפונתה מפריטי האומנות היהודית. שמה הוסב לשם 'האנזאטיק'. ב-1973 נמכרה שוב לחברה פנמית, ומאז עברה גלגולים בין חברות ספנות שונות ברחבי העולם. ב-2001 הועברה לגריטה (הפיכתה לגרוטאה) בעיר אלאנג בהודו. בדרכה לשם נגררה האונייה דרך האוקיינוס האטלנטי שכן לא היה לה יותר מנוע, ובהגיעה לאזור כף התקווה הטובה מול פורט אליזבת טבעה האונייה "שלום" ב-25 ביולי 2001 (תחת שמה החדש "ריג'נט סאן") ושקעה במצולות הים. סיבת הטביעה הייתה חדירת מים בגלל תחזוקה לקויה של שנים ללא הספנה ועלייה על מבדוק עת שימשה מלון צף בפנמה.
האונייה שלום וקורותיה בציבור הישראלי.
האונייה א.ק. שלום עוררה עניין רב בציבור הישראלי, מיום שהגיעה לנמל חיפה. בישראל כבר חיכו לבואה בהתרגשות, והוקמה ועדה מיוחדת שתבחר את שמה. הוועדה, בראשות נשיא המדינה יצחק בן-צבי בחרה בשם שהציע המשורר אברהם שלונסקי – "שלום". שם שנועד לייצג את פניה היפות והנאורות של ישראל ברחבי העולם. השקתה לוותה בהשתתפותם של אנשי ציבור וחברי כנסת, השירות הבולאי הנפיק לכבודה בול מיוחד, ושלישיית גשר הירקון שרה את השיר "שלום על הגלים" שחיבר חיים חפר והלחינה נעמי שמר במיוחד לאירוע החגיגי. תיאורי הפאר והעושר המסוקרים בדיווחי העיתונות בלטו במיוחד על רקע המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ.
"שלום" הייתה מקור לשתי שערוריות פוליטיות:
ה. ליויק
מנהל מוצר
שלום רצבי
שלום רצבי (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס של החוג היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ומשורר.
חייו ופועלו.
שלום רצבי נולד בקריית אתא ולמד בישיבות בירושלים. הוא נצר מצד אימו למשפחת רבנים ראשיים ממרוקו, הידועה עוד מגירוש ספרד, שרבים מהם השאירו ספרי שו"ת וקבלה. אביו נולד למשפחה שעלתה מתימן בעליית אעלה בתמ"ר בשנת 1881, לפני שהחלה העלייה הראשונה. שלום רצבי למד מתמטיקה באוניברסיטת לונדון והפסיק את לימודיו במלחמת יום הכיפורים, שלאחריה החל לעסוק בשירה, בביקורת ספרותית ובעריכה, פרסם שמונה ספרי שירה. בוגר תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח, עם התמקדות בהיסטוריה. עשה השלמות לתואר שני בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני באוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת המאסטר, שהוגשה ב-1988, היה "אידאולוגיה ומציאות בתנועה הקונסרבטיבית, 1915-1886", בהנחייתו של אריה גרטנר. בשנת 1995 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית אניטה שפירא בהיסטוריה ואברהם שפירא במחשבת ישראל. נושא הדוקטורט היה: "אישי מרכז אירופה ב"ברית שלום" – אידאולוגיה במבחני מציאות 1948-1925". הדוקטורט נסב על היסטוריה אינטלקטואלית והוא עסק בחוג הרדיקלי של ברית שלום, לא מבחינה פוליטית, אלא מבחינה אידאית, זאת מתוך ניסיון לתפוש את העמדות הפוליטיות שלהם כחלק קוהרנטי מתפישת היהדות שלהם, שרצבי זיהה בציונותם ציונות אנרכיסטית. אחת מהנחות היסוד של רצבי הייתה שאת תפיסת עולמם היהודית והציונית כאחת יש לבחון קודם מהפרספקטיבה של התרבות הגרמנית של עידן שלהי המאה שבמסגרתה עוצב עולמם הרוחני והפוליטי. הדוקטורט יצא כספר בשנת 2002 בהוצאת בריל בליידן.
שלום רצבי החל ללמד באוניברסיטת תל אביב מאז 1993. היה חבר אגודת הסופרים העבריים, כשהיה פילוג עבר לאיגוד הסופרים – שמקבל סופרים יהודים וערבים שעובדים בישראל וכותבים בכל השפות. היה עורך של כתב העת פעמים, עורך של כתב העת ישראל, הציונות ו'ישראל', חבר בוועדה המדעית של יד יצחק בן-צבי. עורך את אחד מכרכי כל כתבי מרטין בובר המהדורה המקיפה העתידה לראות בגרמניה. הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים ובהם פרס ראש הממשלה וכן פרס הנשיא יחד עם המלחין דובי זלצר על היצירה 'קינה ליצחק'. כתב שירה, ביקורת ספרותית ומסות במעריב, הארץ, ובכתבי העת מאזנים, עתון 77, דחק - כתב עת לספרות טובה, פסיפס, ממד ועוד.
שירתו.
בשירתו ובביקורתו הספרותית עוסק שלום רצבי באותם נושאים כמו במחקרו, קרי היהדות והתמורות שלה בעיקר כדת. פרופסור חנה יעוז-קסט כתבה עליו כי יש לו תפישה רליגיוזית מעין "אני אתה" נוסח מרטין בובר, אותה הוא מעגן בשיריו וסבורה כי הוא יחיד במינו בכך בשירה העברית.
הרקויאם של יצחק רבין.
רצבי כתב את הליברית לרקויאם של יצחק רבין, אותו הלחין דובי זלצר. היצירה נוגנה בניו יורק ולאחר מכן ניגנה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של ליאון בוטשטיין ביום השנה העשירי להירצחו של יצחק רבין. זהו טקסט קלאסי של רקויאם, את הטקסטים לרקויאם לקח רצבי מהמקורות, החל משירת ימי הביניים, עבור בברנר, וכלה בשירה המודרנית. על ידי עריכה ושירה של הטקסט יצר כשירה המקיימת דו-שיח מתמיד.
יצירה זו פורסמה כשהיא מלווה בפרשנותה של רחל צדקה. בפרשנותה היא מאירה וחושפת את המקורות שבהם רצבי עשה שימוש ומנסה להציג את דרך העיצוב והעיבוד שלו.
מחקריו.
במחקריו מנסה רצבי לחבוק את היהדות על כל גווניה. הוא מנסה לחקור את הזיקה שבין רעיון לבין מציאות, מה קורה לרעיון בהשתלשלות ההיסטורית שלו, ועד כמה הרעיון הושפע מן האנשים, הזמן והמקום ועד כמה השפיע עליהם. חוקר את התפתחות ההלכה, אידאולוגיה של תנועות וזרמים בציונות והיהדות מהעת החדשה מוקדמת ועד ימינו.
בין ציונות ליהדות.
בין ציונות ליהדות ("Between Zionism and Judaism") הוא ספרו של שלום רצבי משנת 2002, הבנוי על יסוד עבודת הדוקטורט שלו. התזה המרכזית שלו היא שלא ניתן להבין את החוג הרדיקלי של ברית שלום, בלי להבין את התרבות הגרמנית. זאת מכיוון ששיבתם ליהדות נעשתה דרך התפישות שהעמידה לרשותם התרבות הגרמנית. הביטוי המודרני שלהם בעת החדשה הוא הציונות. הם גורסים כי הציונות היא ביטוי של היהדות שלהם, אולם הציונות היא תיאו-פוליטית.
בין גורל לייעוד: השיח התאולוגי היהודי בארצות הברית.
ספרו של רצבי שראה אור ב-2002, עוסק בתאולוגיה של יהדות ארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. טענתו המרכזית היא שאחת המטרות שלה היא לעשות את היהדות לספיריטואלית ביותר ועל ידי כך להפוך אותה לדת במובן הטהור של המילה, באופן שבמרכז שלה עומד האינדיבידואל ולא הלאום או הארץ. מבחינה זו היא דווקא ביטוי להתבוללות היהודית שמגדירה את הזהות היהודית לא על פי אתניות או הלאומיות, אלא באמצעות שפת האמונה.
שיחות חולין בתלמוד הבבלי.