שם הקיבוץ בנגב היה בהתחלה שרשים. לאחר זמן קצר נאלצו לשנות את השם לצאלים, כי הייתה פעם קבוצה בשם שרשים. אך המשיכו לקרוא למקום שרשים במשך זמן מה.
במלחמת העצמאות שכנה במקום מפקדת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב.
לאחר המלחמה עברו במרץ 1949 כל חברי צאלים, הן אלה שבנגב והן אלה שליד רחובות, אל הקיבוץ כפר החורש שליד נצרת, שסבל מעזיבת תושבים.
עם עזיבת אנשי צאלים את הנקודה בנגב, או קצת לפני עזיבתם, הגיעה במקומם קבוצה של עולים צעירים, ניצולי השואה ממזרח אירופה, ויישבו את המקום.
מיקומו הקבוע של הקיבוץ הוא מעט מדרום למיקומו בהתחלה. באתר המקורי נשארו כמה שרידים, אחד מהם הוא בית הביטחון הישן, שהוכרז כאתר לאומי.
הקיבוץ היום.
אוכלוסיית הקיבוץ מונה כ-430 תושבים. הגישה לקיבוץ מתבצעת דרך כביש 222, המחבר בין יישובי מועצה אזורית אשכול לבין יישובי המועצה האזורית רמת הנגב.
בקרבת הקיבוץ שוכן המרכז הלאומי לאימונים ביבשה של צה"ל, המכונה על שם הקיבוץ גם בשם "מחנה צאלים".
נחל הרועה
נַחַל הָרוֹעָה הוא נחל בהר הנגב הצפוני, מיובלי נחל הבשור. לאורכו שרידים מרשימים של חקלאות נבטית קדומה ומפעל מים שבאמצעותו חוצה הנחל את קמר חלוקים. אחד מיובליו הוא נחל חצץ. שמו הקדום של הנחל היה "ואדי חליקום", על שם החלוקים ששמם השתמר בקמר חלוקים.
השם נחל הרועה, יחד עם חניון הרועה שלידו, ניתן לו לזכרה של ברברה פרופר (1930–1952), שנרצחה במקום על ידי בדואים מהסביבה. פרופר נולדה בגרמניה, לאם יהודייה. עלתה ארצה וגדלה בירושלים, כבת מאומצת ליוהנה וד"ר עמנואל פרופר. למדה באוניברסיטת נשאטל, שווייץ, פילוסופיה, תאולוגיה ושפות. חזרה לארץ והתגייסה לצה"ל על אף שהייתה בת יחידה למשפחתה ושירתה שנתיים כסמלת בחיל המודיעין. ב-15 במאי 1952 הייתה אחת מכתריסר מייסדי קיבוץ שדה בוקר, בהם חגי אבריאל, דניאל הלל ואחרים.
שימשה כרועת הצאן ואחראית על ענף הצאן כולו של הקיבוץ ונרצחה בספטמבר 1952 על ידי בדווים מהסביבה. רוצחיה טענו כי חשבו שעדר הכבשים אותו רעתה פרופר נלקח מהשבט הבדואי על ידי צה"ל.. עוד טענו כי בשל לבושה של פרופר לא שמו לב שמדובר בבחורה ואם היו יודעים "לא היו נוגעים בה".. שני רוצחיה נתפשו, אחד מהם נידון ב-1955 למאסר עולם ואילו השני מת בכלא בטרם החל המשפט.
בעקבות רציחתה נכתבו שני שירים לזכרה: "הנערה משדה בוקר" (מילים: נתן אלתרמן), ו"אליה על ברברה משדה בוקר" (מילים:אנדה עמיר-פינקרפלד).
הקרן הקיימת לישראל הקימה על שמה את "חניון הרועָה" מול הכניסה לקיבוץ שדה בוקר.
טבעת הכוח
אורים
אוּרִים הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, כ-9 קילומטר ממערב לאופקים. משתייך לתנועה הקיבוצית המאוחדת ולמועצה האזורית אשכול.
היסטוריה.
קבוצת אורים הוקמה במוצאי יום כיפור ה'תש"ז, 1946, במבצע עליית 11 הנקודות בנגב. הגרעין המייסד שהורכב ברובו מנוער יוצא בולגריה, חניכי תנועות הנוער גורדוניה והמכבי הצעיר, ישב מספר שנים לפני העלייה לקרקע ברעננה. העלייה לקרקע הייתה באזור גריין ליד קיבוץ גבולות. עקב הקשיים בהם נתקלו המתיישבים במקום, הם עברו מאוחר יותר לנקודה הסמוכה לצאלים, וב-1948 עברו המתיישבים למקום הקבע במשטרת עימארה שנתפסה על ידי חטיבת הנגב לאחר שהשוטרים הבדווים ששרתו בה, נטשו את המשטרה עם סיום המנדט הבריטי במאי 1948.
בראשית שנות החמישים נקלטו בקיבוץ גרעיני נוער, יוצאי צפון אמריקה, של תנועת הבונים והחל מאמצע שנות החמישים ועד ראשית שנות השמונים נקלטו בקיבוץ גרעינים של התנועה המאוחדת, הנוער העובד והלומד וגרעינים נוספים של תנועת הבונים.
בתחילה השתייכה הקבוצה לתנועת חבר הקבוצות. לאחר מכן לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לתק"ם ועתה - לתנועה הקיבוצית. בתחילת שנות השישים היה אורים אחד מראשוני הקיבוצים אשר בהם עזבו הילדים את הלינה המשותפת, בניגוד לעמדת התנועה. עימות נוסף של הקיבוץ עם הנהגת התנועה היה באמצע שנות השישים, עת נשלחו נערי הקיבוץ ללמוד באשל הנשיא (שבו למדו באותה עת בני מושבי האזור וילדי פנימייה) ולא בבית ספר קיבוצי.
בשנות השבעים עבר הקיבוץ מהמועצה האזורית מרחבים, אליה השתייך עד אז, למועצה האזורית אשכול. בעקבות צעד זה לומדים היום ילדי הקיבוץ בבתי הספר הקיבוציים שבאזור המועצה האזורית אשכול.
בסמוך לקיבוץ שוכנים בסיסים צבאיים של היחידות 8200 ו-414.
תעסוקה.
הענפים הכלכליים העיקריים בקיבוץ הם:
באר אסנת
באר אסנת (בערבית: "ביר אבו סנע") היא באר מים בגדתו הצפונית של נחל הבשור, כ-1.5 קילומטרים ממזרח למפגש נחל הבשור עם נחל באר שבע וכ-5 קילומטרים ממזרח לקיבוץ צאלים.
הבאר מדופנת בבטון ומקורה בתקרת בטון מקומרת. במרכז התקרה יש פתח מלבני לשאיבת מים. במקום נותרו שרידי סולם ברזל לירידה אל הבאר. תקרת הבאר נפגעה ונסדקה על ידי טנק במהלך אימון שנערך באזור. היא מחזיקה מים כל ימות השנה, אך כעת המים מזוהמים בשפכי רמת חובב.
מים טריטוריאליים
מים טריטוריאליים (בעברית: מים תחומתיים או מים ריבוניים), הם רצועת המים המשתרעת כלפי חוץ מחופה של מדינה חופית, הנחשבת כשטח תחת ריבונות המדינה. לפי אמנת האומות המאוחדות על משפט הים משנת 1982, משתרעת הרצועה למרחק של עד 12 מייל ימי, שהם כ-22 קילומטרים, והמעבר בה אפשרי לספינות זרות (צבאיות ואזרחיות).
למדינה חופית ניתנת שליטה מלאה על מימיה הפנימיים, שליטה במידה פחותה על מימיה הטריטוריאליים, שליטה פחותה מזו על "האזור הסמוך" וזכויות כלכליות מסוימות באזור הכלכלי הבלעדי ובמדף היבשתי.
האמנה נכנסה לתוקף בשנת 1994.
קו מוצא.
קו המוצא שממנו נמדד המרחק עבור סוגי המים השונים, נקבע כממוצע המים הרדודים הסמוכים לחוף או למימיה הפנימיים של המדינה. ממוצע המים הרדודים יכול להיות במרחק בלתי מוגבל מקרקע החשופה בכל זמן, בתנאי שחלק מהרמה החשופה בשפל אך מכוסה בגאות נמצא בתוך אזור של 12 מייל ימי מקרקע חשופה באופן קבוע.
מים פנימיים.
למדינה הריבונית קיימת זכות הסמכות השיפוטית על מימיה הפנימיים, בהם אסור המעבר לספינות זרות. ימים, אגמים ונהרות המוקפים לחלוטין נחשבים כמים פנימיים, וכן ימים המחברים איים שונים לאורך חוף הים, או ימים הנשקפים לעבר יבשה ממנה נשפך נהר אל תוך הים.
מפרצים מוגדרים כאזורים בהם הים מוקף בלשון יבשה המשתרעת על יותר ממחצית העיגול. מתייחסים אל המפרץ כאל מים פנימיים אם המרחק בין שני צידי לשון היבשה קטן מ-24 מיל ימי (44.448 ק"מ). אחרת, האזור הנמצא בתחום 12 מייל ימי לאורך חוף הים נחשב כמים פנימיים. כל הימים הנמצאים בתחום גבולות האיים הקיצוניים ביותר של מדינה ארכיפלגית, כגון אינדונזיה או הפיליפינים, נחשבים גם הם כמים פנימיים.
מים טריטוריאליים.
מים טריטוריאליים משתרעים 12 מייל ימי (22.224 ק"מ) כלפי חוץ מקו המוצא.
אזור סמוך.
האזור הסמוך (למים הטריטוריאליים; Contiguous zone) מוגדר עד 24 מייל ימי (44.448 ק"מ) מקו המוצא. השליטה על האזור הסמוך מותרת על ידי מדינה חופית על מנת "למנוע הפרה של מנהגיה, חוקיה ותקנותיה הבריאותיים, למנוע הגירה בלתי חוקית ולשמור על כספי הציבור".
אזור כלכלי בלעדי.
האזור הכלכלי הבלעדי ("מים כלכליים") מוגדר עד 200 מייל ימי (370.4 ק"מ) מקו המוצא.
לפני 1982, מים טריטוריאליים הורחבו בצורה בלתי מבוקרת פעמים רבות על מנת לספח פעילויות כגון כרייה במים עמוקים, קידוח ימי, זכויות הדיג (ראו מלחמת הבקלה) ולמנוע שידורי רדיו פיראטיים ממתקנים ימיים מלאכותיים ומספינות עוגנות.
לעיתים קרובות, אזור כלכלי בלעדי הנתבע על ידי מדינה מסוימת, נתבע גם כן על ידי מדינה אחרת.
מדף יבשתי.
תחום זה מוגדר עד קצה המדף היבשתי, אך לא יותר מ-350 מייל ימי (648.2 ק"מ), ולא יותר מ-100 מייל ימי (185.2 ק"מ) מעבר לקו בו עומק המים מגיע ל-2.5 ק"מ. כאשר המדף היבשתי קצר או לא קיים, הוא מוגדר עד 200 מייל ימי.
באזור זה יש למדינה שליטה בלעדית על המשאבים הכלכליים בקרקעית הים. אין לה זכות בלעדית על הדייג מעבר לאזור הכלכלי.
היסטוריה.
לאורך ההיסטוריה השתנה רוחב הרצועה המוגדרת באופן זה.
מהמאה ה-18 עד אמצע המאה ה-20, מימיהן הטריטוריאליים של האימפריה הבריטית, ארצות הברית, צרפת ומדינות רבות נוספות היו ברוחב של 3 מייל ימי (5.556 ק"מ). במקור, היה זה מרחק הפגיעה של תותח חוף, ומכאן גודל הים הנתבע היה המרחק עליו יכולה הייתה מדינה ימית להגן. אולם, נורווגיה תבעה 4 מיל ימי (7.408 ק"מ) וספרד תבעה 6 מיל ימי (11.112 ק"מ) בתקופה זו.
לוב תבעה בעלות על כל מפרץ סידרה, והייתה בסכסוך עם ארצות הברית בנושא זה.
קוד הייז