ראשיתה של מוזיקת הפופ היא בשנות ה-60 של המאה ה-20, מעט אחרי מהפכת הרוק אנד רול בעשור הקודם. בעוד להקות הרוק שקמו החל משנות השישים ואילך התיימרו ליצור יצירה בעלת ערך אמנותי, יוצרי הפופ של שנות השישים אמנם התרחקו בהדרגה מהצליל המקורי של הרוק אנד רול, אך נותרו נאמנים לשאיפה ליצור מוזיקה קלילה וקליטה הפונה אל הקהל הרחב.
שוני אזורי.
כעת מוזיקת הפופ קשורה בעיקר למגוון המערבי שלה, יורופופ. סגנון זה שורר גם באמריקה וגם באירופה, כולל רוסיה (פופ רוסי). עם זאת, באזורים שונים בעולם ישנם מוזרויות הקשורות לשילוב המקצבים של מוזיקת פופ ומנגינות לאומיות. למשל מוזיקת הפופ האמריקאית הלטינית (לטינה) עם ז'אנר הריקודים הרבים שלה - סמבה, סלסה, רומבה, טנגו, צ'ה צ'ה צ'ה, למבדה, מקרנה. לטינה צברה פופולריות בצפון בזכות מבצעים כמו גלוריה אסטפן, ריקי מרטין, שאקירה, אנריקה איגלסיאס, חוליו איגלסיאס. למוזיקת פופ מזרח תיכונית יש לחן יוצא דופן. למוזיקת הפופ הקוריאנית (קיי-פופ) והיפנית (ג'יי-פופ) יש טעם ותהילה משלה.
יצירה אמנותית ומסחור.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ניסה המפיק פרנק פריאן ליצור מופע בו המבצעים נמצאים בחזית הבמה ומבצעים תנועות בשפתיהם כאילו הם שרים, אך למעשה הקול הוא הקלטת קולם של זמרים אחרים ("תזמורת בצורת"). לתוצאה קראו מילי ונילי והיא הצליחה מסחרית עד אשר נתגלתה התרמית והתברר כי לצמד המופיעים אין שום קשר להפקה המוזיקלית. כיום, חלק מכוכבי מוזיקת הפופ עדיין משתמשים ב"פלייבקים" אך בכאלה שהוקלטו על ידם באולפן מראש. אותם כוכבים מסבירים זאת בכך שמטרתם היא לא לכסות על כישורי שירה ירודים, אלא לשמור על טיב הביצוע למרות שקשה מאוד לבצע את השיר תוך כדי הריקוד האינטנסיבי הנפוץ במוזיקת הפופ. מבקרי תופעה זו טוענים לעומתם, כי בהופעה חיה יצירת המוזיקה החיה (מושרת, מנוגנת או שתיהן יחד) היא לב העניין וצריכה לקבל קדימות על פני דברים הנחשבים בעיניהם למשניים כמו ריקוד והופעה תיאטרלית.
רבים מבקרים את המסחור של מוזיקת הפופ, ואת הנטייה, הקיימת לטענתם, לראות את רווחי חברות התקליטים, כשיקול בלעדי המתגבר על השיקולים האמנותיים. הטענה היא כי חברות התקליטים בוחרות מבצעים צעירים ונאים ללא קשר ליכולתם המוזיקלית ומשווקות אותם בכל ערוצי השיווק למטרת מכירת מוצר מוזיקלי רקיד שקהל היעד שלו הוא ילדים לפני או בתחילת גיל הנעורים. סגנון פופ זה מכונה בלעג "טין פופ" (Teen Pop, בתרגום חופשי: "פופ לבני נוער").
תדמיתם של כוכבי הפופ נחשבת לעיתים כחשובה יותר מהמוזיקה אותה הם יוצרים. עקב כך, כוכבי פופ ומנהליהם עושים מאמצים גדולים כדי להקרין את הדימוי המבוקש על ידם דרך ביגוד, קליפים המוקרנים בטלוויזיה, חדירה לידיעות באמצעי התקשורת הפופולריים ובאמצעים דומים נוספים. ואמנם, אמני ולהקות פופ רבים, מתוכננים ונבנים מראש על פי השאיפה להשיג דימוי מסוים. כתוצאה מכך, כוכבי פופ רבים הופכים לאלילי נוער.
בז (שם מדעי: "Falco") הוא סוג של עוף דורס בעל מספר המינים הרב ביותר במשפחת הבזיים. הבז ידוע כעוף טורף מהיר ביותר שמתמחה בציד של עופות אחרים.
מאפיינים.
הבז הוא עוף דורס בינוני בגודלו. כנפיו ארוכות וחדות, המקור חזק, בלסת העליונה בליטה דמוית שן ובמקביל לה, פגימה בלסת התחתונה, הנחיריים מעוגלים עם פגימה באמצעיתם.
הבז הוא המהיר מבין העופות הדורסים, הוא תופס את טרפו באוויר או על פני הקרקע לאחר שארב לו תוך כדי ריחוף באוויר. הוא מסוגל להגיע למהירות של 320 קמ"ש ובכך הוא בעל החיים המהיר ביותר שתועד. כמו כן הבז מסוגל להגיע לכוח G גבוה ממטוס קרב, עד 25G.
הבז ניזון מטרף חי בלבד. המינים הקטנים ניזונים בעיקר מחרקים, והגדולים מעופות ויונקים עד לגודל של תרנגול, אווז או אף ארנבת.
לבז דו-צורתיות זוויגית בגודל ובצבע והנקבות גדולות יותר מהזכרים ויכולות להתמודד עם טרף גדול יותר. שני בני הזוג הם מונוגמיים נשארים נאמנים זה לזה בכל מהלך חייהם.
הבזים אינם בונים קן, אלא משתמשים בנקרות צורים או בקינים נטושים. יש להם מחזור דגירה אחד בשנה הכולל תטולה בגודל 3–6 ביצים המוכתמות בצבע חלודה. הזכר משתתף בדגירה ושני בני הזוג מטפלים בגוזלים.
קישורים חיצוניים.
באד פאוול
ארל רודולף "באד" פאוול (באנגלית: Earl Rudolph "Bud" Powell; 27 בספטמבר 1924 - 31 ביולי 1966) היה אחד מענקי פסנתרני בג'אז, שינה את הדרך שבה מנגנים פסנתרני הג'אז בכל הסגנונות שלאחר תקופת הסווינג. לצד הסקסופוניסט צ'ארלי פארקר, החצוצרן דיזי גילספי והפסנתרן ת'לוניוס מונק, פאוול נחשב לאחד מאבי הג'אז המודרני, המכונה בי בופ.
ביוגרפיה.
באד פאוול נולד בהארלם, ניו יורק בשנת 1924, הוא היה מראשוני הפסנתרנים להפסיק לנגן צליל בס ביד שמאל ("Striding"), אלא להשתמש בה על מנת לנגן אקורדים צבעוניים יותר. בנוסף, לעיתים קרובות עשה שימוש ב-Horn-like-playing, כלומר, נגינת פראזות "בופיות" על פסנתר. הוא התחיל את קריירתו כפסנתרן כבן חסותו של ת'לוניוס מונק, והצטרף להרכביהם של צ'ארלי פארקר וקוטי ויליאמס. בתקרית גזענית פאוול הוכה בראשו על ידי שוטרים, מה שהביא לנזק בלתי הפיך. מאז אותה התקרית באד סבל מכאבי ראש חמורים והתמוטטויות מנטליות רבות. למרות זאת, הוא המשיך להקליט מספר תקליטים מוצלחים, ועבד בשיתופי פעולה עם נגני ג'אז דוגמת צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי, צ'ארלס מינגוס ומקס רואץ' - ארבעה אמנים שנחשבים לאבות סגנון הבי בופ, אשר עימם הקליט את האלבום "ג'אז במאסיי הול". באד החמיץ הזדמנויות רבות בגלל הנזק המוחי שלו, ומסופר כי פעם צ'ארלי פארקר אמר למיילס דייוויס שלא יצרף את באד להרכבו משום ש"הוא משוגע אפילו יותר ממני!".
לאחר הקלטת "ג'אז במאסיי הול", באד אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות סכיזופרניה, החל ליטול כלורפרומאזין אשר השפיע על נגינתו, והתאבל על אחיו שנהרג בתאונת דרכים לצד החצוצרן קליפורד בראון. לאחר מספר התקפים מנטליים לאורך שנות ה-50, פאוול עבר להתגורר בפריז והמשיך בקריירתו. הוא הקליט תקליטים בשיתוף פעולה עם הסקסופוניסטים קנונבול אדרלי, סאני סטיט ודקסטר גורדון, וחלה במחלת השחפת בשנת 1963. למרות מחלתו ובעיותיו הנפשיות, פאוול המשיך לנגן, והופעותיו האחרונות בציבור היו בקרנגי הול ובקונצרט לזכרו של צ'ארלי פארקר. הוא אושפז בניו יורק בשל התנהגותו הבלתי-יציבה והזנחתו העצמית, ונפטר ב-31 ביולי 1966 בעקבות שילוב של מחלת השחפת, תת-תזונה ואלכוהוליזם.
הרפובליקה הצרפתית השלישית
הרפובליקה הצרפתית השלישית (בצרפתית: Troisième Republique) הוא כינויו של המשטר בצרפת בשנים 1871–1940. הייתה זו דמוקרטיה פרלמנטרית, רפובליקנית, שבאה לאחר תקופה ארוכה של מונרכיה, רפובליקה כושלת וקצרת ימים (הרפובליקה השנייה) וקיסרות המבוססת על שלטון יחיד אבסולוטי.
תקופה זו בתולדות צרפת מהווה דוגמה לדמוקרטיה כושלת ואופיינה באי-יציבות שלטונית מתמדת: לאורך 65 שנותיה התחלפו בה לא פחות מ-101 ממשלות, כלומר חילוף ממשלה בכל 8 חודשים בממוצע.
רקע היסטורי.
נפוליאון השלישי הכריז על עצמו כקיסר צרפת בשנת 1852, בעקבות דודו המהולל, הקיסר נפוליאון. קיסרות זו ארכה שמונה עשרה שנים, והתמוטטה בעקבות עלייתו של כוח נוסף כמתחרה לצרפת על ההגמוניה באירופה - גרמניה המאוחדת. יהיה זה הסכסוך עם גרמניה שיטיל את צלו הכבד על קורות הרפובליקה הצרפתית השלישית - לידתה בתבוסת סדאן ב-1870, שיא כוחה בניצחון במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, ומותה המביש בתבוסה במלחמת העולם השנייה ב-1940.
הקאנצלר של פרוסיה אוטו פון ביסמרק, שביקש לאחד את גרמניה תחת דגלה של המדינה הפרוסית, הבין כי גרמניה מאוחדת לא תוכל להיווצר, ללא נפילתה של הקיסרות הצרפתית. באמצעות מניפולציה מתוחכמת הצליח ביסמרק לגרור את צרפת, ואת הקיסר הזקן והכושל נפוליאון השלישי, שהיה בשלב זה הרבה מעבר לשיאו, אל מלחמת צרפת–פרוסיה, שהובילה לתבוסתו של נפוליאון השלישי ולנפילתו. לאחר התבוסה בסדאן, ושביו של הקיסר בידי הפרוסים, הפכה צרפת לרפובליקה דה פקטו, שכונתה "ממשלת ההגנה הלאומית", שהוכרזה בפריז ב-4 בספטמבר 1870.
בין סדאן לחוקה של 1875.
צבא פרוסיה הטיל מצור על פריז, אשר נמשך עד לינואר 1871. ב-28 בינואר 1871 נחתם הסכם שביתת נשק עם ביסמרק בפרנקפורט, הסכם שתנאיו היו חמורים ביותר לצרפת: אובדן חבל אלזס-לורן, תשלום פיצויי מלחמה בסכום כבד, וצבא כיבוש החונה בצרפת הצפונית. ביסמרק דרש כתנאי לחתימה על ההסכם כינונה של אספה לאומית חדשה בצרפת, וזו אכן התאספה בפברואר 1871, וקיבלה את תנאי ההסכם. בראש הרשות המבצעת של האספה עמד אדולף תיאר.
במשך חודשיים בין מרץ 1871 ומאי 1871 השתוללה בפריז ובערי השדה המרידה המכונה "הקומונה הפריזאית", בה אילצו חוגים מהפכניים וסוציאליסטים את ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית הצעירה לצאת מפריז לורסאי, והכריזו על ממשלה סוציאליסטית בפריז עצמה. המרידה דוכאה לאחר קרבות עקובים מדם, בהם הכניע "צבא ורסאי" הנאמן לרפובליקה, את הקומונרדים המורדים. מעריכים את אבדות המורדים בשלושים אלף איש, לעומת כאלף שאבדו מ"צבא ורסאי".