בשנת 1800 היה המבנה בו שוכנת העירייה שייך לעיריית הרובע החמישי של אותם ימים, שהועברה לבית הדין (פרסביסטרים) של כנסיית סן-לורָן ברחוב דה בּוֹנדי מספר 20 (כיום, רחוב רנה-בּוּלַנְזֵ'ה). בשנת 1811 הועברו השירותים המוניציפליים לרחוב דה-לה-גראן-או-בל מספר 2 (כיום, רחוב לנקרי מספר 32). בשנת 1823 שוב הועבר האתר לרחוב תֶבֶנוֹ (rue Thévenot) מספר 24, וב-1832 חזר לרחוב בונדי. לבסוף, ב-1 ביולי 1849 התמקמה העירייה בקסרקטינים הגדולים והישנים של המשמר העירוני, ברחוב פוּבּוּרג-סן-מרטָן, ושם נבנה משכנה כיום.
אמאטוני
אמאטוּני (בארמנית: Ամատունի) הייתה משפחת אצילים ארמנית שעקבותיה נמצאו בשלהי העת העתיקה כאשר הם שלטו על מחוז אראגאטסון ומקום מושבם היה באושקן (Օշական). באמצע המאה השמינית, מספר חברים של המשפחה היגרו לאזורים שהיו בשליטת האימפריה הביזנטית, וענף של המשפחה השתלט על ארטז, מחוז בוספוראקאן (Վասպուրական), עם מצודת מאקו כמרכזה, שם שלטו כוואסלים תחת בית ארטסוני (Արծրունիներ).
מאוחר יותר עברו צאצאים של המשפחה לממלכה הגאורגית המאוחדת. בשנת 1784 התקבלו אמאטוני בשם סארקיס ובניו כאצילים, נסיכים, תחת שלטונו של ארקלה השני. לאחר סיפוח גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית אושר למשפחה, ב-25 במרץ 1826, לשאת את התואר קניאז.
יואב בן דב (אמן)
יואב בן דב (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי רב-תחומי.
ביוגרפיה.
בן דב נולד למשפחת אמנים וגדל בצל אמנים ידועים בעין הוד כגון מרסל ינקו, אברהם בזק, מיכאל גרוס ואורי ליפשיץ. את עבודתו הראשונה מכר בן דב בגיל 17 למנצח האופרה של ברלין. לאחר שירות צבאי בחיל התותחנים נסע בן דב לאיטליה ולמד אמנות בפירנצה. לאחר מכן, המשיך בלימודי עיצוב במכון טכנולוגי חולון ובבית הספר בצלאל בירושלים.
עבודותיו של בן דב מאופיינות במוטיבים הקשורים באדמה ובטבע, ורבות מהן עוסקות בארץ ישראל הישנה, וכוללות דימויים המשלבים בין נופים קדומים לסביבה המודרנית.
ב-2012 זכה בן דב ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
נכון לשנת 2009, בן דב חי ועובד ביפו.
פרספוליס (ספר)
פרספוליס (צרפתית: Persepolis) היא סדרת רומנים גרפיים אוטוביוגרפיים בת ארבעה כרכים פרי עטה של הסופרת והמאיירת ילידת איראן מרג'אן סטראפי. הספר הראשון בסדרה ראה אור בשנת 2000 בצרפת בהוצאת "L'Association" הצרפתית. הספר זכה להצלחה רבה הן בצרפת והן מחוץ לה ותורגם לשפות רבות ובהן לעברית.
עלילה.
הספר מספר את סיפור ילדותה של הסופרת והמאיירת, מרג'אן סטראפי. מרג'י בת העשר, נולדה למשפחת מוסלמית שיעית חילונית, בת המעמד הבינוני.
בני המשפחה, המתגוררים בטהראן בירת איראן חווים על בשרם את המהפכה. ההורים הסוציאליסטים תומכים במחנה השמאל ושואפים לסיום משטרו של השאה מוחמד רזה פהלווי בו הם רואים דיקטטורה וייסוד משטר דמוקרטי באיראן. אמה הפמיניסטית יוצאת להפגין בהפגנות רבות.
השאה אמנם מודח, אך במקומו עולה לשלטון האייתולה רוחאללה ח'ומייני. ח'ומייני משנה את הגדרתה של איראן כמדינה ממונארכיה אוטוקרטית, פרו-מערבית הופכת איראן לרפובליקה אסלאמית תיאוקרטית.
ח'ומייני קובע את השריעה כחוק העליון במדינה. בעקבות כך, נפגע חופש האזרח האיראני לחיות את חייו כרצונו ומעמד האישה יורד משמעותית בהשוואה לתקופת השאה. החוקים החדשים כופים למעשה, את האסלאם על כל אזרחי המדינה (מוסלמים ולא מוסלמים) והופכים את האזרח האיראני למשועבד לדת.
הספר מתאר את חייה של מרג'י לאחר המהפכה האסלמית על רקע מלחמת איראן–עיראק והשינויים המהותיים העוברים על המדינה, ועל מרג'י עצמה, בתקופה זו. הספר הראשון, מסתיים בעזיבתה של מרג'י בת ה-14 את איראן. מרג'י נשלחת על ידי הוריה לאוסטריה ובעמוד האחרון בספר הראשון, נראית מרג'י כשהיא בשדה התעופה מתבוננת בעצב מבעד חלון הזכוכית המפריד בינה, באולם הנוסעים ובין הוריה אשר נשארים באולם המלווים.
הכרכים הבאים, עוסקים בחייה של מרג'י בגלות והסתגלותה למקום מגוריה החדש.
הצלחה.
הספר הראשון בסדרה נחל הצלחה כבירה, וכך גם ספרי ההמשך שלו. הספרים תורגמו לשלוש-עשרה שפות, בהן: אנגלית, ספרדית, פורטוגזית, גרמנית, יוונית ועברית.
בישראל, אוחדו שני הכרכים הראשונים בסדרה לספר אחד תחת השם "פרספוליס - סיפורה של ילדות". הספר תורגם על ידי ראובן מירן, נערך על ידי שירי גוטמן ויצא לאור בהוצאת אחוזת בית. סטראפי כתבה הקדשה אישית לקוראי המהדורה העברית של ספרה והביעה את רצונה לבקר בישראל, אך הסבירה כי למען ביטחון הוריה אשר עדיין מתגוררים באיראן היא אינה יכולה לממש זאת. גם בישראל, זכה הספר לשבחים רבים ממבקרי הספרות וקוראים נלהבים.
הספר השני הכולל את הכרכים השלישי והרביעי של המהדורה הצרפתית המקורית יצא לאור בעברית במאי 2009 תחת השם "פרספוליס 2 - סיפורו של המסע הביתה". הוא תורגם על ידי אביטל ענבר.
בשנת 2007 יצא סרט האנימציה "פרספוליס", בבימויים של מרג'אן סטראפי, כותבת הספר ווינסנט פארונו. בתפקידי דיבוב ראשיים השתתפו השחקנים הידועים: קתרין דנב (בתפקיד האם) ובתה קיארה מסטוריאני (בתפקיד מרג'י), דניאל דארייה (בתפקיד הסבתא) וסימון אבקאריאן (בתפקיד האב). הסרט התמודד על פרס דקל הזהב בפסטיבל הסרטים בקאן. בפסטיבל זה, הסרט זכה אמנם בפרס חביב השופטים בלבד אך בפסטיבל הסרטים בלונדון זכה בפרס הגראנד פרי היוקרתי.
ויקטור דה סאבאטה
ויקטור דה סאבאטה (באיטלקית: Victor de Sabata,
10 באפריל 1892 - 11 בדצמבר 1967) היה מנצח ומלחין איטלקי.
ויקטור דה סאבאטה מוכר ברבים כאחד החשובים והמכובדים בין מנצחי האופרה של המאה ה-20, בייחוד בזכות ביצועי ורדי, פוצ'יני ווגנר שלו. הוא נודע גם בפרשנויותיו למוזיקה תזמורתית. כמוהו כבן-זמנו, וילהלם פורטוונגלר, דה סאבאטה ייחס להלחנה יתר חשיבות מלניצוח, אבל ההכרה בת-הקיימא שהשיג כמנצח עלתה על זו שנחל כמלחין. סופרים ומבקרים שונים קשרו כתרים לדה סאבאטה כמתחרה בארטורו טוסקניני על תואר גדול המנצחים האיטלקים במאה העשרים
חייו.
דה סאבאטה נולד בטריאסטה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באיטליה. אביו הקתולי, אמדיאו דה סאבאטה, היה מורה לשירה ומנצח מקהלה ואמו, מוזיקאית חובבת מוכשרת, הייתה יהודיה. דה סאבאטה החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע ובגיל שש חיבר גאבוט לפסנתר. לימודי המוזיקה הרשמיים שלו החלו אחרי שמשפחתו עברה למילאנו בסביבות 1900. במילאנו למד דה סאבאטה בקונסרבטוריון על שם ג'וזפה ורדי, שם הצטיין בפסנתר, כינור, תאוריה, הלחנה וניצוח, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בהלחנה, פסנתר וכינור. בשנת 1911 ניגן בתזמורת תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני ובהשפעתו גמר אומר להיות למנצח.
בשנת 1918, בן 26, התמנה דה סאבאטה למנצח האופרה של מונטה קרלו, עמה העלה מגוון יצירות משלהי המאה ה-19 ומראשית המאה ה-20 וזכה לשבחים מפי מוריס ראוול. דה סאבאטה היה למנהל המוזיקלי של לה סקאלה במילאנו, משרה בה התמיד למשך יותר מ-20 שנה. סגנון ניצוחו הנמרץ ומלא החיים הניע צופה אחד לתאר את הופעתו בעת הניצוח כ"הכלאה בין יוליוס קיסר לשטן". לאחר מלחמת העולם השנייה התפשטה הקריירה שלו אל מעבר לגבולות איטליה והייתה לבינלאומית. הוא ביקר תדיר כמנצח אורח בלונדון, בניו יורק ובכרכים אחרים בארצות הברית. בעבודתו האופראית לאחר המלחמה הופיעו תחת שרביטו זמרות מהוללות כמו מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי. ראויה ביותר לציון הקלטת "טוסקה" המפורסמת שלו לחברת HMV ("קול בעליו"), עם קאלאס בשנת 1953. התקף לב קטע את הקריירה שלו באותה שנה. דה סאבאטה מת ממחלת לב, בבדידות ובאלמוניות, בסאנטה מרגריטה ליגורה, ליגוריה, איטליה, בשנת 1967.
קריירת ניצוח.
1918 - 1929.
בשנת 1918 התמנה דה סאבאטה למנצח האופרה של מונטה קרלו, שם ניצח על אופרות מסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בשנת 1925 ניצח על הצגת הבכורה העולמית של "הילד והקסמים" מאת ראוול. ראוול אמר כי דה סאבאטה הוא מנצח "שכמותו לא פגשתי עוד מימי" ולמחרת כתב לו פתק, שבו אמר, "הענקת לי אחת מן השמחות השלמות ביותר בקריירה שלי". בשנת 1921, כשניצח עדיין על אופרה במונטה קרלו, התחיל דה סאבאטה בקריירה של מנצח סימפוני עם התזמורת של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. ב-1927 ניצח לראשונה בארצות הברית על התזמורת הסימפונית של סינסינטי, כמחליפו של פריץ ריינר בשמונת הקונצרטים הראשונים של העונה. הוא חזר על כך בעונת 1928.
1929 - 1945.
בפעם הראשונה ניצח דה סאבאטה על תזמורת לה סקאלה במילאנו בשנת1 1926 ומשנת 1929 ניצח שם על הפקות אופרה. בשנת 1930 החליף את טוסקניני כמנצח הראשי של לה סקאלה. זמן קצר אחרי קבלת התפקיד, התפטר עקב מחלוקת עם התזמורת. טוסקניני כתב אליו לשכנעו לחזור בטענה, כי העדרו פוגע הן בו והן בתיאטרון. דה סאבאטה השתכנע, חזר ונשאר בתפקידו זה למשך יותר מ-20 שנה. בשנות ה-30' יצא דה סאבאטה למסעות קונצרטים ברחבי איטליה ומרכז אירופה. בשנת 1933 ערך את ההקלטות המסחריות הראשונות שלו עם תזמורת רשות השידור האיטלקית בטורינו. בין השאר ניצח על יצירה משלו, "יובנטוס".
בשנת 1939 ניצח בפסטיבל ביירוית על טריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר. דה סאבאטה היה המנצח השני שמוצאו מחוץ לארצות דוברות הגרמנית שניצח בביירוית. קדם לו טוסקניני, בשנים 1930 ו-1931. בשנת 1939 הוציא דה סאבאטה הקלטות מעולות של יצירות ברהמס, וגנר וריכרד שטראוס עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין. בשנה זו גם קשר ידידות אמיצה עם הרברט פון קאראיין הצעיר. לשאלה, איך הורשה דה סאבאטה לעבוד בגרמניה הנאצית על אף מוצאו היהודי למחצה, אין מענה ברור.
1945 - 1953.