בערים רבות בפיימונטה קיימים שרידים המקוריים המסמנים את כי היו אלה אזורי המגורים של היהודים. המיוחד שבהם היה הצפיפות בתוך התיחום וההגבלה בצפייה בתהלוכות דתיות. בית סבויה הטיל עליהם חובה זאת רק במאה ה-18 והיא נשמרה רק כמאה שנה. השכונות נשארו בעיר עצמה באזורי המגורים הרגילים של היהודים. בשכונות נשמרה האותנטיות של תחום מושב המוקצב רק ליהודים - הגטו בלשון ימינו. במקומות המוכרים בתור שערי השכונה המעברים בין חצרות הבתים. עוברים מבית לבית ללא צורך לצאת אל רשות הרבים, החנויות ובתי מלאכה הוקמו בקומה הראשונה של הבניין, ובקומות מעליו עד שלוש קומות היו למגורים. במרכז המבנה יש תוספת קומות. בבתים הפונים לרשות הרבים של העיר החלונות אטומות בחומת לבנים. על היהודים נאסר לצפות בתהלוכות הדתיות הנוצריות העוברות ברחובות.
בניצה מונטפרטו (Nizza Monferrato) נוסד בשנת 1732, כנראה, הגטו הראשון בפיימונטה. שאלת מיקומו הייתה נושא לחילוקי דעות עם בישוף העיר, שכן מהמיקום המוצע ניתן היה לצפות בתהלוכות דתיות נוצריות. בגטו התגוררו 21 משפחות בני 79 נפשות. בית הכנסת הוקם במקום שלא נראה בחזית הרחוב. בית הקברות היה בעיר, אבל גם היה שימוש בבית הקברות שבניס. במאה ה-19 חברי הקהילה עזבו את העיר ועברו לקהילות אחרות.
הרפובליקה של ג'נובה - ג'נובה.
הרפובליקה של ג'נובה, בשנת 1648, הזמינה סוחרים מכל אומות העולם, כולל יהודים, לגור בתחומה. רק מעטים ממגורשי ספרד נענו להזמנה. אף על פי כן הוטלו עליהם הגבלות חמורות עד כי רק קומץ קטן גר בגטו שהוקם עבורם. בשאר ערי המחוז, ליגוריה, לא היו כלל יהודים.
החיים בגטו.
איטליה של המאה ה-17 והמאה ה-18 הייתה מרכז תיירות לחובבי עתיקות, מוזיקה ואומנות בעולם המערבי. התיירים אשר הגיעו לערים: רומא, פירנצה וונציה נוכחו לראות כי קיימים רבעים מיוחדים ליהודים. לפי רישומים מתקופה זו התקבלה תמונה של היהודים, אשר בלטו בצבעם השחום, בקולניותם ובצבע כובעיהם ירוק או אדום "בעותי קלון אך שוקדים על פרנסתם". לגטו היהודי היה גם מוניטין בתור מקום רועש. היה ביטוי לכך בשפה האיטלקית: "fare un ghetto" שפרושו לעשות רעש. היהודים דברו בשפת הארץ ואפילו בלבוש כמעט ולא היה הבדל חוץ מצבע הכובע אצל הגברים ומטפחת אצל הנשים. התיירים כתבו כי מסוכן היה להמצא בשעות הלילה בגטו היות שעל כך הוטל על הנוצרים עונש כבד.
האופי האורבני.
האזור היהודי ניכר בגובהם הרב של הבנינים. שטח הרובע היה מצומצם ולכן הבנייה לגובה הייתה האמצעי היחידי לשכן בו את האוכלוסייה שגדלה והלכה. מרחוק היה הרובע היהודי כאלו בנוי על גבעה. המבנים לא היו חזקים וידוע על אסון שאירע במנטובה בשנת 1776, בו קיפחו את חייהם 65 ממפולת בניין. אסון דומה התרחש ברומא בשנת 1693 והקורבנות הפעם היו כמרים נוצרים שהזדמנו למקום. הבתים נפגעו בשרפות. שריפות גדולות, תוך אובדן חיי אדם רבים היו בוונציה בשנת 1752 ובורונה בשנת 1786. גם רעידת אדמה גרמה נזק לבתים: בשנת 1671 נהרסו במודנה מחצית בתי הגטו ובשנת 1690 ובגטו של אנקונה היה הרס כזה עד אשר נקבע יום זיכרון שנתי לאסון.
במקרים אחדים הגטו נבנה תוך כדי תכנון אדריכלי, כך קרה בפירנצה. במקומות אחדים פשוט סימנו אזור בו גרו רוב היהודים, הנוצרים הוצאו ממנו והוקמו חומות ושערים - לפי ההנחיות רק שער אחד - בפועל ברומא למשל שבעה שערים. בכמה מקומות קטנים הקיף הגטו בתים מסביב לחצר ואדן הגטו כונה לעיתים בפי יהודי איטליה "חצר". אך ברוב המקומות היה זה "מבוך של רחובות וסימטאות - עיר בתוך עיר - והמעבר היה דרך גוש של חצרות וסימטאות מעובשות". ברומא ובוונציה ניתן היה להבחין בקירות בעובש בצבע צהבהב, שריד להצפת הרובע במי הנהר או מי הים. לעיתים, הבתים היו צמודים זה לזה, בעיקר בפיימונטה, עד שניתן היה לעבור מבית לבית מבלי לצאת לרחוב. היו בתים שחלק מהחלונות היו סגורים באבני בנייה. המטרה הייתה למנוע מהיהודים להציץ מבעד לחלון החוצה בעת מעבר תהלוכות דתיות. בבית של משפחת הרטום באסטי שבפיימונטה בעלי הבית הצטוו לממן ציור קיר גדול לקדוש נוצרי בחזית הפונה לכנסייה.
השמות של הרחובות העידו על האופי היהודי: via או piazza או calle של - Azimelle - המצות, cortile di Bagni - בית רחצה בפירנצה, Vicolo Sagatini - בית המטבחיים בוורונה או ככר ספרדי Spagnuola בו היה בית כנסת כמנהג ספרד. בוונציה היה רחוב על שם בית אציל, המוקף גן, אשר היה משכן לבאי הגטו Calle Mocato.
בתי הגטו לא היו רכוש יהודי. על הדיירים היה לשלם שכר דירה לבעל הבית הנוצרי. הוא מצידו היה מוגבל בשכר הדירה שיכל לגבות. בחוק מיוחד "חוק החזקה" (jus gazaga), לפיו שכר הדירה מוקפא ונאסר להוציא דיירים מהבית. החוק הונהג בפירנצה ובטורינו. במקרה של התמעטות האוכלוסייה, הקהילה שילמה את שכר הדירה עבור בדירות הריקות. מכל מקום, בעלי הבתים, שלא קבלו תמורה על השקעתם, לא תיחזקו את המבנים. וזאת הייתה הסיבה להזנחה שבלטה בגטו. מצב אשר לעיתים גרם למפולת של מבנים.
פסיכותראפיה
פסיכוטרפיה
פסיכוטראפיה
שהחינו
היילה סלסי
היילה סילסי
האיחוד הליטאי-פולני
התפוצצות ליוויתן
התפוצצות ליווייתן
לותי כובליה
וָחטַנג (לוֹתי) כּוֹבָּלִיָה (בגאורגית: ვახტანგ (ლოთი) ქობალია; נולד ב-1950) היה קולונל גאורגי בדימוס, שהיה מעורב במלחמת האזרחים של גאורגיה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, שבה עמד בראש המיליציה הראשית של תומכי זוויאד גמסחורדיה, הזוויאדיסטים. פירוש הכינוי של כובליה, שהיה במקור נהג משאית, "לותי" הוא "שתיין".
כובליה עמד בראש הגדוד של המשמר הלאומי הגאורגי שהיה מוצב בזוגדידי. באותה תקופה פתחו קבוצות אופוזיציה חמושות בהפיכה כנגד הנשיא גמסחורדיה בדצמבר 1991. לאחר נפילתו של גמסחורדיה, בינואר 1992, הוביל כובליה מרד כנגד הנשיא החדש, שנתמנה ממרץ של אותה שנה, אדוארד שוורדנדזה, במחוז הולדתו של הנשיא המודח גמסחורדיה, סמגרלו. במהלך מלחמת אבחזיה, בשנת 1993, הצטרף הכוח בראשותו של כובליה לכוחות ההנהגה הגאורגית ונלחם כנגד הבדלנים האבחזים ובעלי בריתם מרוסיה עד לנקודה מסוימת. כשתבוסת כוחות הממשלה הייתה קרובה חזר גמסחורדיה לסמגרלו כדי להשיב את כוחו מהבסיס בזוגדידי.
עם חזרתו של גמסחורדיה לסמגרלו ב-24 בספטמבר 1993 התקבצו הזוויאדיסטים בזוגדידי ובהנהגתו של כובליה החלו להשתלט על ערי מערב גאורגיה. כובליה פירקו את הכוחות הנסוגים מאבחזיה מנשקם. הם חסמו כבישים ראשיים במערב גאורגיה. ב-2 באוקטובר של אותה שנה, כבשו את עיר הנמל פותי, והתקדמו כשבועיים לאחר מכן מזרחה לכיוון כותאיסי שם נעצרו על ידי כוחות מחדריוני בראשות ג'אבא יוסליאני. בסופו של דבר, בסוף 1993, הובסו גמסחורדיה ותומכיו.
כובליה נעצר על ידי קצינים גאורגים ואוקראינים בקייב ביולי 1994. בשנת 1996, לאחר משפט שנמשך כשנה בבית המשפט העליון של גאורגיה ונמצא אשם בבגידה, שוד והוצאתם להורג של חמישה חיילים שנתפסו על ידו וכן של כתב הטלוויזיה, דוד בולקוודזה, במהלך פעולות האיבה של אוקטובר 1993. הוא נשפט לעונש מוות, ששונה, בשנת 1997, למאסר עולם (20 שנה). כובליה הכחיש את ההאשמות נגדו והאשים את ממשלתו של שוורדנדזה כי בדו את ההאשמות נגדו. בשנת 2004, עם בחירתו של מיכאיל סאקשווילי, זכה כובליה לחנינה ושוחרר מהכלא כחלק ממדיניות הפיוס בגאורגיה. שחרורו מהכלא לווה במחאה ממשפחת בולקוודזה (הכתב שכובליה הורשע בהריגתו).
באוקטובר 2009, הצטרף כובליה למפלגת האופוזיציה, "התנועה לגאורגיה הוגנת", בראשות ראש הממשלה לשעבר, זוראב נור'אידלי.
אליהוא רוט
אליהוא רוט (באנגלית: Elihu Root; 15 בפברואר 1845 - 7 בפברואר 1937) היה עורך דין ומדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית ומזכיר המדינה. היה חתן פרס נובל לשלום לשנת 1912.
חייו.
רוט נולד בקלינטון שבניו יורק לאורן וננסי רוט. אביו עבד כפרופסור למתמטיקה במכללת המילטון, בה רוט סיים לימודים אקדמיים. הוא עבד כשנה בהוראה ובשנת 1867 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ניו יורק והחל לעסוק בתחום באופן עצמאי. תחום התמחותו היה בדיני תאגידים ורוט היה חבר בצוות ההגנה של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ויליאם טוויד שהואשם בשחיתות. בין לקוחותיו נמנה גם צ'סטר אלן ארתור, אשר בהיותו נשיא ארצות הברית מינה את רוט לתובע מחוזי בניו יורק.
במסגרת חברותו במועדון ה-"Union League", בו היה גם ארתור חבר, נבחר רוט לנשיא המועדון בשנים 1898–1899 ובשנית בין 1915–1916. במועדון זה היה חבר גם סגן נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט ובקבינט בו שירת רוזוולט, תחת הנשיא ויליאם מקינלי, מונה רוט למזכיר לענייני מלחמה. בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1899–1904, תחת הנשיאים מקינלי ורוזוולט, ובין היתר בוצעו בתקופתו ארגון מחדש של צבא ארצות הברית, הורחב המטה הכללי של הצבא, וכן הורחבה האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית והוקמה מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית. מלבד אלו שונו בתקופתו נוהלי הקידום בצבא והוקמו בתי ספר להכשרות מקצועיות. כמו כן החלה ביוזמתו תחלופה בין חיילים מבצעיים לחיילי מנהלה. כניסתו לתפקיד לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד הביאה אותו לעסוק בקביעת השלטונות בקובה ובפיליפינים וביטול המכס על ייבוא סחורה מפוארטו ריקו. בתום כהונתו הוא חזר לעסוק בעריכת דין, אך זמן קצר לאחר מכן מונה על ידי רוזוולט למזכיר המדינה של ארצות הברית.