במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטח מדינת ישראל וכבש חלקים ממנה. שטחים שנותרו בידי הסורים בסיום המלחמה ממערב לקו הגבול הבינלאומי כפי שנקבע בהסכם ניוקומב-פולה בין הבריטים לצרפתים ב-1923 ואושרר על ידי חבר הלאומים ב-1924, ושעל פי תוכנית החלוקה (החלטה 181) נועדו להיות בתחום המדינה היהודית, הוכרזו בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה כשטחים מפורזים. באותה תקופה פעלה ישראל ליבוש אגם החולה, פעולה שעוררה את התנגדות סוריה ובמקביל ניטשו תקריות בין שני הצבאות על השליטה בשטחים המפורזים.
כאמור, על-פי הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-20 ביולי 1949, הסורים נסוגו מהאזורים הישראלים שכבשו במאי וביוני 1948 ובתמורה שטחים אלה הוכרזו כ-'מפורזים', או בגרסה האנגלית של ההסכם (שהוגדרה כגרסה הקובעת): demilitarized. הסורים טענו שפירוש הדבר שאסור לאף ישראלי להיכנס לאזורים המפורזים ואילו ישראל טענה שהאיסור חל רק על אנשי צבא ולא על אזרחים. כמו כן, טענו הסורים, שכיוון שהבריטים והצרפתים הרשו לכפריים משני צדי הגבול להשתמש באדמות בשני צדי הגבול, הרי ששטחי המרעה שבין נהר הירדן ליד כניסתו לכנרת לבין רכס תל מוטילה מותר לשימוש על ידי הכפריים הסורים שעשו כן לפני מלחמת הקוממיות. ישראל טענה שהגבול הרשמי הוא הגבול שקבעו בריטניה וצרפת ביניהן וכי אסור לסורים להיכנס לשטחים הללו. על רקע זה, לעיתים קרובות התרחשו תקריות כאשר הסורים ירו לעבר אזרחים ישראלים שנכנסו לשטחים המפורזים והישראלים ירו לעבר אזרחים סורים שחצו את הגבול לתוך השטחים המפורזים בצד הישראלי.
רקע.
בתחילת 1951 הגבירו הסורים את מאמציהם להשתלטות על השטח המפורז וב-4 באפריל 1951, בתקרית אל חמה, נכשלו למעשה מאמצי צה"ל למנוע את ההשתלטות הסורית על מובלעת אל חמה (חמת גדר). הסורים החלו בניסיונות להשתלט על האזור המפורז ברמת כורזים החולשת על ערוץ הירדן ובקעת הבטיחה. בקצה הרכס נמצא תל מוטילה (כיום גבעת קלע עליה מצויה הצרכנייה של מושב אלמגור). בחלק הדרומי של רמת כורזים היו שני יישובים קטנים בלבד - קיבוץ עמיעד ומושב העולים אליפלט, אשר הוקם על חורבות הכפר הערבי זנגריה (שתושביו הועברו לכפר טובא ואוחדו לכפר טובא-זנגרייה). הנוכחות הישראלית בשטח התבטאה רק בסיורי צה"ל. באזור המפורז שכנו שני כפרים ערביים: חירבת דיכה וערב-שמאלנה. בחודשים מרץ-אפריל 1951 חימש הצבא הסורי את תושביו הבדואים של ערב-שמאלנה ברובים ומקלעים ועודד אותם לחדור מערבה אל שטח ישראל.
בתחילת 1951 החל ביצוע השלב הראשון של ייבוש החולה, אשר כלל גם הרחבה של אפיק הירדן מדרום לאגם.
ב-4 באפריל 1951 התרחשה תקרית אל-חמה, כאשר ישראל ניסתה לממש את ריבונותה באזור המפורז של מובלעת אל-חמה (חמת גדר) ושלחה לשם מחלקה של חיילים במדי שוטרים. לקראת המחלקה יצאו חיילים סורים והתפתח קרב בו נהרגו 7 חיילי צה"ל, שלושה נפצעו ושניים נשבו. בעקבות התקרית הפעיל צה"ל בפעם הראשונה מאז מלחמת העצמאות את חיל האוויר. מטוסי חיל האוויר הפציצו כמה יעדים באזור, אולם ללא גרימת כל נזק ממשי.
על אף המתיחות בגבול הסורי יצא ראש הממשלה דוד בן-גוריון ב-2 במאי 1951 יצא לביקור ראשון בארצות הברית. את מקומו מילא שר החוץ משה שרת. לעובדת העדרו של בן-גוריון מהארץ במהלך ימי הקרב בתל מוטילה הייתה כנראה השפעה משמעותית על אופן ההתנהלות ועל התוצאות.
חטיבת גולני הייתה הכוח היחידי שהוקצה למשימות הביטחון השוטף בפיקוד הצפון. מפקד פיקוד הצפון, יוסף אבידר, שהה בתחילת מאי בקורס מפקדים בכירים בצריפין. את מקומו מילא ראש המטה שלו, שמואל אדמון, ממייסדי חיל התותחנים ומפקדו הראשון אך ללא כל ניסיון פיקודי קרבי.
מח"ט החטיבה, אברהם יפה, נעדר אף הוא מתפקידו ושהה בצריפין בקורס מח"טים. את מקומו מילא סגנו, מאיר עמית, אשר בסוף מלחמת העצמאות מונה למפקד גדוד 19 של גולני, וגם הוא לא פיקד כמג"ד עד אותה עת על שום קרב.
תיאור הקרבות.
ב-29 באפריל 1951 התקבלו דיווחים על כניסת רועים סורים עם בקר לשטח המפורז שממזרח לתל מוטילה. ב-30 באפריל הוציא מג"ד 13 של גולני, סא"ל רחבעם זאבי כוח סיור על מנת לגרש את הסורים ולהפגין ריבונות. עמדות חפורות על התל ושיירי מזון, העידו על כך שאמנם שהו הסורים על התל אך נטשוהו טרם הגעת כוח צה"ל. ב-1 במאי התקבל דיווח על עדר פרות אשר חדר לשטח ישראל ורועה על תל מוטילה. כמו כן, התקבלו דיווחים על סורים חמושים שהשתלטו על מספר גבעות וביניהן תל מוטילה ומוצב "הדמות".
יום רביעי 2 במאי 1951.
לצורך ביצוע המשימה של הנסת הכוח הסורי הקצה מפקד גדוד 13 כוח של מחלקת חי"ר בפיקוד עמוס גל וסיוע של כיתת מק"ב (מקלע בינוני) "באזה" אשר יועדו להיות רתק בפיקודו של אריה עמית (טפר). על פי עדויותיהם של טפר ועמוס גל, הכוונה הייתה "לא רק למנוע מהסורים לרעות בשטחנו, אלא גם לארגן לגדוד כמה פרות, לצורכי קומזיצים". חיילי המחלקה של גל הניסו את הרועים דרומה, אולם בשלב מסוים הצליחו לחמוק בערוצים מזרחה. הרתק בפיקודו של טפר, זיהה בטעות את המחלקה של גל ככוח חלוץ סורי ופתח עליו באש מקלעים אשר כתוצאה מכך נהרגו ארבעה חיילים. הכוח נסוג כאשר הוא משאיר בשטח את ההרוגים. פלוגה סורית עלתה על התל ותפסה בו עמדות. מחלקה נוספת של הגדוד יצאה לשטח כתגבורת, ושתי המחלקות ניהלו קרב אש עם הסורים עד שעות הערב ומנעו את גישת הסורים אל החללים.
עוד באותו יום הוחלט בפיקוד הצפון לכבוש את התל כדי לא לאפשר לסורים להתבסס בו. המשימה הוטלה על חטיבה 3 (חטיבת אלכסנדרוני) בפיקודו של סא"ל דב ירמיה, אשר הקצה למשימה פלוגה מגדוד חי"ר 34 בפיקודו של המ"פ גרבובסקי והסמ"פ משה פרילוצקי. כוח המילואים היה מורכב מעולים חדשים שרמת האימון שלהם וכשירותם הייתה נמוכה. סמג"ד 13, חיים עינב צירף לפלוגה שתי כיתות חי"ר מהגדוד וכיתת מרגמות 81 מ"מ כסיוע.
פרילוצקי השתלט עם אנשיו על התל בסיוע אש מרגמות. הסורים נטשו אותו ללא קרב והתמקמו במוצב "הדמות", במרחק 900 מטר מדרום לתל מוטילה ובמוצב "השפך". אחרי ההשתלטות, גל ופקודיו חילצו את ארבע גוויות ההרוגים לזנגריה, ואנשי המילואים נותרו במקום.
יום חמישי 3 במאי 1951.
עם שחר התגלתה ההיערכות הסורית החדשה. מג"ד 13, רחבעם זאבי, העריך כי ההיתקלות הפכה לקרב על השליטה ברמת כורזים כולה. המג"ד גייס כתגבורת פלוגה מקורס מכי"ם של גולני בפיקוד איתן שמשוני אשר הועברה לפיקוד גדוד 13. פלוגה זו תקפה את מוצב "השפך" תחת אש שנורתה עליהם ממוצב "הדמות". המוצב נמצא נטוש. התברר כי הסורים מתרכזים במוצב "הדמות" וביססו שם מערך הגנה פלוגתי שכלל כוח גדול, נשק רב, מקלעי "שאטו" ומרגמות 60 מ"מ.
כוח המילואים (מגדוד 34) ששהה בתל מוטילה הוטרד על ידי אש מרגמות וצלפים. שלושה מאנשיו נהרגו ואחד נפצע (על פי אריה יצחקי נפצעו עשרה חיילים). הקשר של הפלוגה עם מוצב הפיקוד בזנגריה נותק, היה מחסור באספקה וההרוגים והפצוע לא חולצו. לאחר שבשעה 15:00 תקפו הסורים את התל ונהדפו, ביקש המ"פ רשות לסגת אך קיבל הוראה להישאר במקום. אספקה חלקית הגיעה באמצעות הסמ"פ אשר יצא עם חוליית חיילים לזנגריה עם פריטי ציוד ואספקה.
מחלקת תגבורת מקורס מכי"ם של גולני הגיעה בפיקודו של אריה טפר, מ"פ בגדוד 13 אשר החליף את מפקד המוצב מכוח המילואים. סוללת תותחי 75 מ"מ התפרסה מדרום למחנה פילון והחלה להנחית אש על מוצב "הדמות". אריה טפר ניסה להתקדם לכיוון המוצב אך הניסיון נבלם באש סורית חזקה. לפני החשיכה ניסו הסורים לתקוף שוב את התל אך נהדפו. בחסות החשיכה, קידמו הסורים תגבורת לאזור המפורז.
בלילה חלו חילופים בפיקוד על הקרב. מח"ט גולני, אל"ם מאיר עמית, קיבל את הפיקוד במקום מח"ט 3. עמית תגבר את הכוחות בגזרה. מפקדת החטיבה התמקמה ב"וִילָה מֶלְצֶ'ט" למרגלות היישוב מגדל לחוף הכנרת. גדוד 21 של גולני בפיקודו של סא"ל אהרון אבנון קודם מבסיסו בטירת הכרמל לעבר טבח'ה וסוללת 120 מ"מ מגדוד 334 נפרשה באזור חוות כרי דשא.
יום שישי 4 במאי 1951.
בבוקר יום שישי החליפה פלוגה ב' מגדוד 21 בפיקודו של גבי ברשי את פלוגת המילואים. ההחלפה בוצעה תחת אש. פעמיים תקפו הסורים את כוחות צה"ל במוטילה ובמוצב "השפך" בסיוע אש מרגמות 60 מ"מ. שתי ההתקפות נהדפו וצה"ל הפגיז את מוצב "הדמות" אולם האש הסורית לא שותקה.
בשעה 16:30 הייתה אמורה להיכנס לתוקף הפסקת אש בחסות האו"ם. הסורים לא כיבדו את הפסקת האש, המשיכו בירי ממוצב "הדמות" והמשיכו להזרים תגבורת. מח"ט גולני אישר פשיטה לילית על מוצב "הדמות" אך בשל תקלות לוגיסטיות בוצע רק סיור אלים שנהדף באש סורית. במהלך הסיור נהרג המ"מ של הכוח ונפצעו כמה חיילים.
יום שבת 5 במאי 1951.
בבוקר יום שבת, 5 במאי 1951, כוחות צה"ל שלטו במוטילה ובמוצב "השפך". הסורים הטרידו בירי את הכוח שישב בתל מוטילה. נערכו מספר ניסיונות להסתנן למוצב "הדמות" אך אלה נהדפו באש הסורית. מבחינת צה"ל המצב בשטח היה קשה, לאחר ארבעה ימי קרבות הכוח סורי עדיין החזיק במוצב "הדמות" והיה חשש שתיכנס הפסקת אש אשר תנציח את הישגם של הסורים. בפיקוד צפון, באישור הרמטכ"ל, רא"ל יגאל ידין, הוחלט להפעיל את כל חטיבת גולני לכיבוש את מוצב "הדמות" ולהדיפת הסורים משטח מדינת ישראל.
הקרב על משלט "הדמות".