מרבית העם ההולנדי השלים בתחילה עם השליטה הגרמנית במדינה, והולנדים רבים היו משתפי פעולה נלהבים (בשנת 2011 הארכיון הלאומי של הולנד פרסם מסמכים בנושא משתפי הפעולה). כמו בגרמניה, מרבית ההתנגדות המקומית הראשונית הגיעה מכיוונם של הסוציאל-דמוקרטים, הקתולים והקומוניסטים.
הנאצים הגלו את האוכלוסייה היהודית ההולנדית למחנות ריכוז ומנעו מהם זכויות רבות שהיו לעמים ;אחרים בהולנד. הנאצים גם שיעבדו גברים בין הגילאים 18–45 לעבוד במפעלים גרמנים או בעבודות ציבוריות. במהלך חמש שנות הכיבוש הנאצי, ככל שתנאיו של העם ההולנדי הלכו ונעשו קשים יותר, כך גברה וצמחה ההתנגדות ההולנדית המחתרתית, התפתחה ונעשתה חזקה יותר.
פעילויות.
ב־25 בפברואר 1941, המפלגה הקומוניסטית ההולנדית קראה לשביתה כללית, שנודעה כשביתת פברואר, כתגובה לפעולות הקשות שביצעו הנאצים כלפי האוכלוסייה היהודית של אמסטרדם. השביתה הייתה יחידה במינה בהיסטוריית הכיבוש הנאצי במדינות אירופה, אף על פי שהיא דוכאה במהרה. פעולה זו הייתה לא טיפוסית להתנגדות ההולנדית, שפעלה לרוב בדרכים חשאיות יותר.
ההתנגדות בהולנד הייתה בקנה מידה קטן יחסית לשאר אירופה. תאים ממודרים של המחתרת התעסקו בפעילויות עצמאיות. חלק מהקבוצות המחרתיות הקטנות כלל לא היו קשורות בשום דרך אחת לשנייה. הקבוצות הללו עסקו בזיוף תעודות זהות, תלושי מזון וכספים, איסוף מודיעין, פרסום עיתונים מחתרתיים, חבלה בקווי טלפון ומסילות רכבת, הכנת מפות עדכניות, וחלוקת אוכל וסחורה.
אחת הפעילויות המסוכנות ביותר שבהן עסקה ההתנגדות הייתה החבאתם במסתור ובמציאת מקלט לפליטים ואויבים של המשטר הנאצי - משפחות יהודיות כמו משפחתה של אנה פרנק, סוכנים מחתרתיים, הולנדים שהיו צריכים לעבוד בעבודות כפייה למען הגרמנים, ואחרים. באופן כללי אנשים אלו נקראו "onderduikers" (הולנדית: אנשים במחבוא). בהמשך המלחמה שיטת הסתרת האנשים שימשה את המחתרת גם להצלת טייסים של בעלות הברית שהופלו בשטח המדינה. לפי המסופר רופאי המחתרת ההולנדית הצליחו להחביא בית חולים מחתרתי שלם מעיניהם של החיילים הגרמנים.
בפברואר 1943, שני סוכנים של המחתרת ההולנדית שהשתייכו לתא "CS-6" (שנקרא על שם הכתובת, רחוב קורלי 6, באמסטרדם) צלצלו בפעמון הדלת של גנרל משנה בדימוס הנדריק סייפרדט בן השבעים בהאג. אחרי שענה והזדהה בשמו, הם ירו בו פעמיים בבטנו. הוא מת ביום למחרת. התנקשות הזו בקצין זוטר יחסית גררה פעולת תגמול אכזרית בידי גנרל האס. אס האנס אלבין ראוטר, שהורה על הריגתם של 50 שבויים הולנדים וסדרה של תקיפות שונות על אוניברסיטאות הולנדיות.
המחתרת ההולנדית תקפה במקריות מוחלטת את מכוניתו של ראוטר בÎ6 במרץ 1945, בתגובה לתקיפה 116 גברים הולנדים קובצו והוצאו להורג באתר התקיפה של המכונית, דה וואסטה הוב ("De Woeste Hoeve") ועוד 147 אסירים של הגסטאפו הוצאו להורג. פשע מלחמה דומה לזה התרחש ב־1 וב־2 באוקטובר 1944, בכפר פוטן, כאשר מעל ל־600 גברים הועברו למחנה ריכוז ונרצחו, בתגובה לפעילות של המחתרת ההולנדית באזור.
ארגון.
רק חודשים ספורים אחרי הפלישה הגרמנית להולנד, מספר חברים במפלגת הפועלים הסוציאליסטית המהפכנית, ובהם הנק סניבלייט, הקימו את חזית מרקס-לנין-לוקסמבורג, הכח העיקרי מאחורי שביתת פברואר. כל מנהיגות החזית נשבתה והוצאה להורג באפריל 1942.
לפי היסטוריון ה-CIA סטיוארט בנטלי, עד אמצע שנת 1944 היו ארבעה ארגוני התנגדות מחתרתיים רציניים בהולנד, כל אחד עצמאי לחלוטין ובלתי תלותי באחרים:
בנוסף לקבוצות אלו, ארגון כספים הולנדי קיבל תשלומים מהממשלה הגולה על מנת לממן פעולות של ה־LO וה־KP. מנהל ארגון הכספים היה ואלראבן ואן האל, שפעולותיו התגלו בידי הנאצים, והוא הוצא להורג בגיל 39. אחיו שהיה שותפו לניהול הכספי של המחתרת המשיך בפעולות המימון החשאי עד לסוף המלחמה. לאחריה הוא הגיש בקשה לממשלה ההולנדית להחזר כל החובות תוך הצגת ספרים עם מספרים מדויקים על ההוצאות. הממשלה ההולנדית שפרסמה במהלך המלחמה שהיא תערוב להוצאות המחתרת רק עד סכום של 30 מיליון גידלן - שילמה את כל החובות שהסתכמו בלמעלה מ-100 מיליון גילדן (כחצי-מיליארד אירו במונחי 2020).
אחרי הפלישה לנורמנדי.
לאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 האזרחים ההולנדים היו נתונים ללחץ עצום של בעלות הברית לשתף פעולה ולאסוף מודיעין אודות המערך ההגנתי של הצבא הגרמני, ולגרום לאי יציבות בהולנד באמצעות פעולות לחימה ממוקדות.
חלק מן המדינה שוחרר כתוצאה מהתקדמות בעלות הברית לעבר קו זיגפריד. נמל אנטוורפן שוחרר ב-4 בספטמבר 1944. מבצע מרקט גארדן שהיה ניסיון להשתלט על שמונה גשרים וקווי תחבורה באזור ארנהיים באמצע ספטמבר, נכשל חלקית מכיוון שהכוחות הבריטים סירבו לקבל מידע מודיעיני שנמסר להם מן המחתרת ההולנדית, אשר נגע לגודלם וכוחם של הכוחות הגרמנים באזור. הם האמינו שהמקורות ההולנדים היו חשודים.
על אף שדרום הולנד שוחררה, נותרו אמסטרדם ושאר הצפון תחת שליטה נאצית עד הכניעה הרשמית ב-6 במאי 1945. במהלך שמונת החודשים הללו לא שאפו כוחות בעלות הברית להתקדם מפחד לחייהם של אזרחים רבים, ומתוך תקווה כי גרמניה תתמוטט במהרה. כאשר ביקשה הממשלה ההולנדית הגולה שביתת רכבות ארצית כאמצעי התנגדות, הפסיקו הנאצים בתגובה משלוחי מזון למערב הולנד, דבר שהוביל לרעב החורף בשנים 1944–1945.
374 מלוחמי המחתרות ההולנדיות במהלך מלחמת העולם השנייה קבורים בשדה כבוד בדיונות מסביב לבלומנדאל. בסך הכל נהרגו כ-2,000 לוחמי מחתרת הולנדים.
קריסטלוגרפיה
קריסטלוגרפיה (מיוונית κρυσταλλος - קרוסטאלוס, קרח או חומר שקוף, המקור למילה קריסטל (גביש) + γραφειν - גרפין, לכתוב) מוגדרת כיום כמדע ניסויי העוסק בקביעת סידור האטומים במוצקים. על פי ההגדרה הקודמת קריסטלוגרפיה היא המחקר המדעי של גבישים.
בטרם פותחה הקריסטלוגרפיה המבוססת על עקיפה באמצעות קרני רנטגן, התבסס חקר הגבישים על הגאומטריה של גבישים. השיטה כללה מדידת הזוויות של פאות הגביש יחסית לצירי ייחוס תאורטיים (צירים קריסטלוגרפיים) וקביעת הסימטריה של הגביש הנבדק. מדידת הזוויות נעשתה באמצעות גוניומטר. מיקום כל פאה במרחב התלת-ממדי משורטטת על רשת סטריאוגרפית, כדוגמת רשת וולף או רשת למברט. כל נקודה על הרשת מסומנת בערכי אינדקס מילר שלה. השרטוט הסופי מאפשר לקבוע את הסימטריה של הגביש.
שיטות קריסטלוגרפיות תלויות כיום באנליזה של תבניות עקיפה המתקבלות כאשר קרינה מסוג כלשהו מכוונת על הדגימה הנבדקת. לא תמיד הקרינה היא קרינה אלקטרומגנטית, אף על פי שהשימוש הנפוץ ביותר הוא בקרני רנטגן. למטרות מסוימות נעשה שימוש בהקרנת אלקטרונים או נייטרונים, דבר המתאפשר בשל תכונות הגל של החלקיקים. קריסטלוגרפים (אנשים שעיסוקם בקריסטלוגרפיה) נוהגים לציין לעיתים קרובות את סוג ההקרנה בה השתמשו באמצעות מונחים כדוגמת עקיפה באמצעות קרני רנטגן, עקיפה באמצעות נייטרונים ועקיפה באמצעות אלקטרונים.
שלושת סוגי קרינה אלו מגיבים עם הדגימה בדרכים שונות. קרני רנטגן פועלות על האלקטרונים בקליפת הערכיות, בעוד שאלקטרונים הם חלקיקים בעלי מטען חשמלי ולכן מושפעים מסך כל פיזור המטען החשמלי הן של גרעין האטום והן של האלקטרונים הסובבים אותו. נייטרונים מתפזרים על ידי גרעין האטום בהשפעת הכוח הגרעיני החזק, אבל בנוסף, המומנט המגנטי של נייטרונים איננו אפס. משום כך הם מתפזרים גם בהשפעת שדות מגנטיים. בשל צורות התגובה השונות, שלוש צורות הקרינה מתאימות למחקרים קריסטלוגרפיים שונים.
היסטוריה של הקריסטלוגרפיה.
עד תחילת המאה ה-20.
קריסטלוגרפיה מוגדרת כיום כמדע ניסויי העוסק בקביעת סידור האטומים במוצקים. זו הגדרה מודרנית מתחילת המאה ה-20 למדע ששורשיו במאה הראשונה לספירה ועסק במחקר של גבישים טבעיים בלבד. אזכור לגבישים מופיע כבר אצל פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע, אבל ההתייחסות הראשונה בספרות לצורה הסדירה של הגבישים מופיעה אצל הבלגי אנסלמוס בואטיוס דה בודט (Anselmus Boetius de Boodt 1632-1550), רופאו האישי של הקיסר רודולף השני, שתיעד את אוסף המינרלים ואבני החן של הקיסר. המילה קריסטל (גביש) יוחדה לקוורץ השקוף עד המאה ה-17, ואז, בהדרגה, התרחב השימוש בה וכלל גופים אחרים.
הצעד החשוב הראשון במחקר הגבישים נעשה על ידי הרופא והחוקר הדני ניקולאוס סטנו ב-1669. כשהוא מסתמך על מחקר גבישי הקוורץ גילה סטנו שאף על פי שהפאות של גבישים שונים של קוורץ שונות במידה ניכרת בצורה ובגודל היחסי, הזוויות בין צמדים של פאות מקבילות בגבישים מאותו חומר זהות בכל הדגימות של המינרל או החומר, עקרון הקרוי על שמו "חוק סטנו".
לקראת סוף המאה ה-18 חלה התקדמות ממשית בתחום. תוך שהוא מתבסס על תגליותיו של סטנו על הזוויות של הקוורץ פרסם הקריסטלוגרף הצרפתי רומה דה ל'איל בספריו "מסה על הקריסטלוגרפיה", ו"קריסטלוגרפיה, או תיאורן של הצורות הנקיות של כל הגופים בממלכת המינרלים" את תגליתו החשובה ביותר, שצורות שונות של גבישים של אותו חומר טבעי או מלאכותי קשורות בקשר הדוק האחת לשנייה. יותר מכך, על ידי מדידת הזוויות בין פאות הגבישים על ידי גוניומטר, הוא קבע את העיקרון הבסיסי שזוויות אלו זהות לאותו סוג חומר ומאפיינות אותו.
בספריו "מסה על התאוריה של מבנה הגבישים" מ-1784 ו"מסה על מינרלוגיה" מ-1801 תמך הקריסטלוגרף הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי (René Just Haüy) ברעיונותיו של רומה דה ל'איל ואף הרחיב אותם.