לאחר קבלת התואר במשפטים, אוסטין מונתה כעוזרת ליועץ המשפטי לממשלה של אוהיו (1937–1938). היא הייתה האפריקנית-אמריקאית הראשונה, המשמשת כעוזרת ליועץ המשפטי לממשלה בכל המדינה, המשיכה עוזרת ייעוץ משפטית למחוז קולומביה בשנת 1939.
אוסטין עבדה מאוחר יותר במחלקות משפטיות של כמה סוכנויות ממשלתיות פדרליות במשך השנים, התפקיד המשמעותי בשירות המדיני היה כקצינת שירות חוץ של ארצות הברית בשנים 1960–1970, באותן שנים שימשה כנספחת תרבות עם סוכנות הידיעות האמריקאית בלגוס, ניגריה, ניירובי וקניה. במהלך שהותה באפריקה היא סייעה להקים ולהפעיל כמה תכוניות חינוכיות ותרבותיות באפריקה.
אוסטין השתמשה בקשרים הפוליטיים שלה כדי להבטיח עמדות לנשים אשר עבדו כעורכות- דין במעמד של שכירות כעורכי דין ממשלתיים במשרדי המדינה עורכי דין כלליים, יועצי תאגידים ועורכי דין מחוזיים. מאחר שללא קשרים כאלה, הייתה הגבלה או היו סיכויים מוגבלים בפרקטיקה הפרטית. לרוב, עורכת דין היו סגורות מחוץ לחברות גדולות בתאגידים וקיבלו הזדמנויות מועטות בחברות הקטנות יותר שישכרו אותן.
אוסטין הייתה מעורבת בכמה פעולות אזרחיות וקהילתיות אחרות. היא התמנתה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת וילברפורס, אוהיו, בשנת 1934. אוסטין הייתה חברה פעילה באגודה הלאומית לקידום אפרו-אמריקאים (NAACP) בקולומבוס, אוהיו. במרוצות השנים הפכה לדמות מובילה בדת הבהאית ופעלה בקידום והפצתה בצפון ובמערב אפריקה והפכה לחלק אינטגרלי בדת הבהאית בארצות הברית, בעקבות פועלה לפתיחת תוכניות לקידום לנשים במספר מדינות באפריקה כחלק מסוכנות המידע של ארצות הברית (USIA), ממאמצים אלו האוסטין זכתה לתשבחות רבות מארגון הפדרלי. בעקבות פועלה הרב בעזרה לאנושות אוסטין קיבלה תואר דוקטור לכבוד ברוח מאוניברסיטת סינסינטי. בשנת 2000 האוניברסיטה הקימה מלגה הנושאת את שמה של אוסטין.
פעילותו במסגרת הדת הבהאי.
כניסתה אל הדת.
דיווחים ראשונים להימצאות של חברים בקהילה הבהאית באזור סינסינטי משנת 1910, בעיקר מפגשים ציבורים חודשים של חברי הקהילה בסינסינטי.
מרגע השיחה שניהלה עם אביה, אוסטין החלה להתעניין בדת והחלה לשאת את הספרות הדתית במשך כשנתיים בה היא בחנה ונכחה פגישות של הבהאים. עיקר הדברים אשר משכו את תשומת ליבה היו מגוון הפעילויות היחס בין חברי הקהילה הבהאית. במהלך התקופה זו אוסטין מתארת את המפגש עם חברי הקהילה כרגע בו היא איבדה את המרירות אשר הייתה בקרבה. שבהן שמעה את עו"ד לואי גרגורי אפרו-אמריקאי בולט בדת הבהאית בארצות הברית אשר השאיר רושם על אוסטין כאשר החלה ללמוד על הדת בכיתתו גם דורותיי בייקר בלימה, אשר פתחה את דלתה בפני מאמינים של הדת ללא הבחנה, בעיקר בתקופה בה הפרדה הייתה קיימת. אוסטין הצטרפה לדת בשנת 1934 בגיל 26. טרם הצטרפותה היא נשאה את הספרים בחנה ושאלה בכל צעד עד להצטרפותה, שנה לאחר הצטרפותה אוסטין החלה להעביר שיעורים באמונה הבהאית החל משנת 1935 .
הפצת הדת הבהאית.
אוסטין קיבלה השראה ממילותיו של 'עבדול-בהא', בעקבות מילותיו אוסטין בילתה עשור באפריקה כקצינת שירות חוץ בסוכנות המידע האמריקאית. באותה תקופה היא בנוסף לעבודה על תוכניות תרבות וחינוך, היא יצרה את תוכנית לראשונה המקדמת נשים ואת תורתו הדת הבהאית של הסוכנות באפריקה.
אוסטין כיהנה כחברה באספות הרוחניות הלאומיות של הבהאים של ארצות הברית (1946-53) וצפון ומערב אפריקה (1953–1958), בעקבות עבודתה באפריקה הפכה לחלק אינטגרלי מאזור זה וכאשר הוקם מטה המנהלי שהוקם בתוניס, הטריטוריה החדשה כללה מספר מדינות ואזורים תחום השיפוט שלה כלל: תוניס, אלג'יר, מרוקו, ריו דה אורו, סהרה הספרדית, מערב אפריקה הצרפתית, גמביה, גינאה הפורטוגזית, סיירה לאון, ליבריה, חוף הזהב ועוד רבים אחרים, מכל אזורים אלו הגיעו אנשי הדת לאספה האזורית ובשנת 1956 כאשר הגיעה זמן האספה הלאומית של מערב אפריקה ומרכז אפריקה נעשו בחירות לחברי האספה בהם גם אוסטין נבחרה.
אוסטין הייתה חברה באסיפות רוחניות מקומיות בחמש מדינות - ארצות הברית, מרוקו, ניגריה, קניה והבהמה. היא זכתה בתואר אבירות Knights of Bahá'u'lláh עבור הצגת האמונה הבהאית במרוקו.
מותה ומורשתה.
אוסטין מסרה את חייה לתיקון עוולות החלו כבר בגיל צעיר, אוסטין אשר התחנכה בבית הספר שבו היא הייתה אחד משני ילדים אפרו-אמריקנים בלבד בכיתתה בסינסינטי, הצביעה על שגיאות בספר הלימוד שהכחיש את תפקידם של אפריקאים בהיסטוריה העולמית. בעודה שומעת את המורה מלמדת את הנרטיב הזה בכיתה היא סיפרה לכיתתה על התרומות הרבות שאפרו-אמריקאים בהפקת יצירות יופי נהדרות מברונזה, זהב ושנהב. אמרה שנים רבות אחר כך. היא נזכרה כי אז לאחר הערותיה המורה שלה הסכימה עמה ותיארה בפני הכיתה את התרומות שהעניקו אפרו-אמריקאים לעולם. אוסטין פרשה משירות החוץ בשנת 1970 והתיישבה בסילבר-ספרינג. היא עבדה כיועצת ביחסי אנוש ומשפטים. בשנת 1982, כיועצת בקרן פלפס-סטוקס.
השירות אשר ניתן לאנושות על ידי ד"ר אוסטין היה כה נבדל, כי לאחר מותה של אי ספיקת לב ב־26 באוקטובר 2004, בית הצדק האוניברסלי ייעץ לאספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית לקיים כינוסי זיכרון ברחבי המדינה הקהילה הבהאית בארצות הברית ובבית העדות הבהאי בווילמט, אילינוי. התכנסות נוספת כזו התקיימה בבית העדות הבהאי באוגנדה.
מורשת ספרותית.
במהלך חייה אוסטין עסקה בחינוך ולימוד הדת הבהאית. העובדה כי אוסטין בערוב ימיה עבדה כמרצה באוניברסיטה העבירה את הרעיונות והאידאולוגיה ודרך מחשבתה הייחודית. הרצאותיה הפכו למאמרים קצרים אשר משמשים בלימודים של הדת הבהאית.
כף הקלע
ביהדות, כף הקלע הוא שלב שעל החוטא לעבור אחרי מותו, לפני תיקון נשמתו בגיהנום או בגלגול. על פי ספר הזוהר, בשלב זה נפשו של האדם נדחית מתיקונה, והיא משוטטת מקצה העולם ועד קצהו, ועל כן כף הקלע מתואר כעונש החמור ביותר..
מקור המונח.
המונח "כף הקלע" נזכר במקרא, במאמרה של אביגיל לדוד: . על פי רש"י, כף הקלע היא "חתיכת עור רחבה עשויה כמין כף באמצע הקלע שנותן בה האבן". בדומה לאבן המושלכת בכף הקלע, נפש החוטא משוטטת בעולם ואין לה מנוחה, עד תחילת תהליך התיקון שלה.
תיאור העונש ומהותו.
על פי מסורות שונות ביהדות, לאחר מות האדם עליו למרק את חטאיו בגיהנום, וזאת למשך שנים עשר חודשים, ולאחר מכן זוכה נשמתו למנוחה בגן עדן, אך לעיתים עוד קודם לכן נמנעת ממנו הכניסה לגיהנום, ונשמתו משוטטת חסרת מנוחה בכל העולם. זהו אינו שלב של תיקון וזיכוך, אלא של דחייה והיעדר מנוחה. שלב זה עלול להמשך שנים ארוכות. הנפשות המשוטטות בעולם עלולות להידבק בסטרא אחרא ולהיטמא. בספרות הקבלה, כף הקלע מתואר כעונש החמור ביותר.
על פי חז"ל, נפשו של החוטא נקלעת מקצה העולם ועד קצהו על ידי שני מלאכים:
הגאון מווילנא כותב שעונש כף הקלע כולל השלכת החוטא ממקום למקום, מלאכי חבלה זורקים בו חיצים, וכלבים אוכלים אותו. ייסוריו של החוטא קשים ומרים כל כך, עד שהוא מנסה לברוח מהם אל הגיהנום. הוא מתאר את כף הקלע כתיקון חטאו של הגוף, ואת הגיהנום כתיקון חטאה של הנפש.
נפשות הנענשות בכף הקלע נחשבות ל"מזיקות". בין היתר, חומרת יסורי הנפש הנקלעת בכף הקלע, גורמים לה לשאוף להידבק לגופו של אדם אחר החי בעולם, דבר המעניק לה מנוחה. זוהי תופעת הדיבוק. בדרך כלל, תינתן לנפש הרשות להיכנס לגופו של חוטא. הדיבוק שואף להחטיא את האדם בו נדבק, כדי לממש את תאוותיו. בצאתו, הוא עלול לפצוע את גופו של המארח.
בספרות האחרונים מתואר כף הקלע כמשיכה סותרת של הנפש: מצד אחד לאחר ההיפרדות מן הגוף היא שואפת להידבק במקורה הרוחני הטהור, ומצד שני היא אחוזה ונמשכת אל החומריות והתאוות אליהן התרגלה בעולם הזה.
על פי הרב אליהו דסלר, מהותו של עונש כף הקלע מתייחס לכוח הטומאה שנוצר בחוטא על ידי רדיפת התאוות הגשמיות, ומושך אותו למרדף אחריהן גם לאחר שנפרד מגופו. מאחר שלאחר המוות אין אפשרות להגשמת תאוות גשמיות, החוטא שרוי ב"גלות נוראה של חיפוש אחרי מה שאי אפשר למצוא שם".
לדבריו, רק לאחר משך זמן ארוך נפשו של האדם מתנתקת מן התאוות, ואז היא כשירה להתגלגל בדומם, או לקבל את עונשה בגיהנום, שם הוא מקום התיקון. הסבר זהה נותן גם הרב חיים דוד הלוי.
החטאים שענשם בכף הקלע.
לא כל חטא יגרום לאדם להיקלע בכף הקלע לאחר מותו. עיקר הגורם לעונש כף הקלע הוא המרדף אחר התאוות החומריות בעולם הזה. כך כותב רבינו יונה (שערי תשובה שער ב אות יח):
לפי הגאון מווילנא הגורם העיקרי לעונש כף הקלע הוא דברים בטלים שהאדם מוציא מפיו, עד כדי כך שעל כל דיבור הבל צריך להתקלע מסוף העולם ועד סופו, אפילו היו אלו דברים שמותר לאמרם, אבל דברים אסורים כגון לשון הרע, עונשם חמור עוד יותר.
בתרבות.
כף הקלע כביטוי המתאר תלאות, ייסורים וחוסר מנוחה מתבטא בספרות העברית ובמוזיקה הישראלית. כמה ספרים נקראו בשם זה, ביניהם ספרו של יחזקאל הרפנס המגולל את תלאותיו במלחמת העולם השנייה, ספר שירה של אריה סיון וספרו של שמואל לרמן.
במוזיקה, גבריאל בלחסן חיבר שיר בשם "כף הקלע". מופע לזכרו, שהתקיים במסגרת פסטיבל אינדינגב בשנת 2018, נקרא בשם זה.
שירו של דניאל זמיר, "כף הקלע", הפותח את אלבומו "אליי" (2019), מתאר את כף הקלע כביטוי לסערת נפש בין השאיפה לרוחניות לבין המשיכה אל תענוגות העולם.
פונדקו של לוציוס בסדרת ספרי הקומיקס בון מתורגם לשם "כף הקלע" (במקור: Barrelhaven).
ארתור פאלוט
אטיין-לואי ארתור פאלוט (בצרפתית: Étienne-Louis Arthur Fallot; 29 בספטמבר 1850 (סט, צרפת) – 30 באפריל 1911) היה רופא צרפתי.