סמית' אנד ווסון נוסדה על ידי הוראס סמית' ודניאל ב. ווסון בשנת 1856 לאחר שהחברה הקודמת שלהם, שנקראה גם "חברת סמית אנד ווסון" נמכרה. ב-30 בספטמבר 2021, Smith &amp; Wesson הודיעו על תוכניות להעביר את המטה שלה למריוויל, טנסי ב-2023, עקב סביבה עסקית לא טובה במסצ'וסטס.
היסטוריה.
המאה ה-19.
החברה הוקמה בשנת 1852, על ידי השותפים הוראס סמית' ודניאל וסון. הם פיתחו אקדח תופי שנקרא "וולקניק" (Volcanic), והחברה נקראה על שמו (Volcanic Repeating Arms Company). החברה נקלעה לקשיים כלכליים, ואיש העסקים אוליבר וינצ'סטר השתלט עליה.
בשנת 1856 שני השותפים המייסדים עזבו את החברה, והקימו חברה חדשה, שפיתחה אקדח תופי חדש ומתקדם. באופן טבעי, מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) עוררה ביקוש רב לאקדחים של החברה. האקדחים של סמית' אנד ווסון זכו לביקוש פופולרי עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, כאשר חיילים מכל הדרגות משני צדי הסכסוך ביצעו רכישות פרטיות של האקדחים להגנה עצמית.
ההזמנות של אקדח התופי של Smith &amp; Wesson "דגם 1" עלו על יכולות הייצור של המפעל ובשנת 1860 הביקוש עלה על כושר הייצור ולכן Smith &amp; Wesson התרחבו למתקן חדש והחלו להתנסות בעיצוב מחסניות חדש המתאים יותר מכדור ה- (5.6 מ"מ) בו השתמשה עד כה.
במקביל, העיצוב של החברה הופר על ידי יצרנים אחרים, מה שהוביל לתביעות רבות שהגיש , שהיה חלוץ בתחום התחמושת של אקדחי התופי באותה תקופה.
הביקוש לאקדחי תופי ירד בתום מלחמת האזרחים ולכן סמית' אנד ווסון התמקדו בפיתוח נשק מתאים לשימוש בגבול האמריקני. בשנת 1870 החברה שינתה את הפוקוס מרובי תופי בגודל כיס לאקדח מסגרת גדול בקליברים כבדים יותר (44 מגנום S&amp;W אמריקאי). עיצוב חדש זה, הידוע בשם Smith &amp; Wesson Model 3, אומץ על ידי צבא ארצות הברית כאקדח ירי המחסניות הראשון בשירות ארצות הברית.
בשנת 1899 הציגו סמית' אנד ווסון את האקדח הנפוץ ביותר שלו, ה-. (הידוע גם בשם Smith &amp; Wesson Model 10). עם יותר מ-6 מיליון שיוצרו, הוא הפך לזרוע הצדדית הסטנדרטית של שוטרים אמריקאים במשך רוב המאה ה-20. מיליון רובים נוספים יוצרו עבור צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המאה ה-20.
התקופות שלאחר מלחמת העולם השנייה במאה ה-20 היו זמנים של חדשנות גדולה עבור החברה. בשנת 1935 הוציאו סמית' אנד ווסון את ה"" של סמית' אנד ווסון שהיה האקדח הראשון בקליבר של 357. (9.07 מ"מ). הוא תוכנן כאקדח חזק יותר עבור קציני אכיפת החוק. ה"" התחיל את "עידן המגנום" של אקדחים. השיא היה בשנת 1955 כאשר החברה יצרה את ב-.44 Magnum. שני עשורים לאחר מכן, סרטי הארי המזוהם הפכו את האקדח הזה לאייקון תרבותי.
ב-1965 מכרה משפחת ווסון את גרעין השליטה שלה בסמית' אנד ווסון ל, איש עסקים אמריקאי גדול. במהלך העשור הבא, גיוון בנגור פונטה את המכירות האזרחיות של החברה כדי לכלול מוצרי נשק קשורים (כגון נרתיקים) וכן להציע ציוד משטרתי נוסף (כגון אזיקים ומדדי נשימה לבדיקת נוכחות אלכוהול בדם). עד סוף שנות ה-70 המהלכים הרווחיים הללו הפכו את סמית' אנד ווסון ל"קנאת התעשייה" לפי מגזין "ביזנס וויק".
עם זאת, למרות כל היתרונות הללו, נתח השוק של Smith &amp; Wesson החל לרדת בשנות ה-80. ככל שהמלחמה בסמים התגברה בארצות הברית, מחלקות המשטרה בכל רחבי המדינה החליפו את אקדחי הסמית' אנד ווסון שלהם באקדחים חצי אוטומטיים אירופיים (כגון גלוק, זיג זאואר וברטה). מ-1982 עד 1986 ירדו הרווחים בחברה ב-41%.
ביוני 1987 קנתה חברה בריטית בשם "" את Smith &amp; Wesson בסכום של 112.5 מיליון דולר. טומקינס ביצע מודרניזציה של ציוד הייצור והנהיגה בדיקות נוספות שהגדילו משמעותית את איכות המוצר. עם זאת, מכירות הנשק החדשות בארצות הברית פיגרו בשנות ה-90, חלקן יוחסו ל. כמו כן, היו תביעות רבות בעיר ובמדינה נגד סמית' אנד ווסון.
העברות השליטה.
בשנת 1964, קבוצות משקיעים קנו את השליטה בחברה ממשפחת וסון.
בשנת 1996 החברה נרכשה על ידי חברה בריטית, בשם Tomkins PLC.
בשנת 2001 החברה נרכשה על ידי משקיעים אמריקנים.
במהלך שנות פעילותה, החברה פיתחה סוגי תחמושת רבים, והפכה לאחת מיצרניות הנשק הידועות ביותר בעולם.
חרם הצרכנים.
במרס 2000, החברה (שהייתה אז בשליטת חברה בריטית) חתמה על הסכם מיוחד עם ממשל הנשיא קלינטון, כדי להתחמק מתביעה משפטית. במסגרת ההסכם, החברה התחייבה לאמץ תקנים חדשים של בטיחות, ולהגביל בצורה משמעותית את ההפצה והמכירה של האקדחים. ההסכם עורר חרם צרכנים נרחב בארצות הברית, שנמשך עד היום - אך נחלש מאוד, אחרי העברת השליטה בחברה למשקיעים אמריקנים ב-2001.
ראיד סלאח
פלביוס אוגוסטוס הונוריוס
פלביוס אוגוסטוס הונוריוס (בלטינית: Flavius Augustus Honorius; 9 בספטמבר 384 - 15 באוגוסט 423) היה הקיסר הראשון של האימפריה הרומית המערבית אחרי פיצולה בפועל מהאימפריה המזרחית. הוא שלט משנת 395 ועד מותו.
חייו.
הונוריוס היה בנו הצעיר של תאודוסיוס הראשון מאשתו אאליה פלקילה, ואחיו של הקיסר המזרחי ארקדיוס. כבר בגיל שנתיים מונה לתפקיד קונסול. כאשר היה בן חמש זומן לרומא, אך שנתיים אחרי כן שב עמו לקונסטנטינופול שם הוכתר לקיסר. בשנת 394 נקרא למילאנו ואחרי מותו של אביו בשנת 395 ירשו הוא ואחיו ארקדיוס את הכתר, כשארקדיוס שולט במזרח והונוריוס במערב. זו הייתה נקודת הפתיחה להפרדה בפועל בין שני חלקי האימפריה. למרות שבאופן תאורטי נותרה האימפריה מאוחדת, בפועל שלטו שני הנערים בנפרד, תחת השפעת יועצים רבי עוצמה.
בתקופת שלטונו הראשונה במערב, היה הונוריוס תחת השפעתו ושליטתו בפועל של הגנרל הונדלי סטיליקו, שהונוריוס נישא לשתי בנותיו, למריה בסביבות שנת 398 ולתרמנטייה בשנת 408. סטיליקו, שמונה על–ידי תאודוסיוס הראשון לתפקיד אפוטרופסו של הקיסר הצעיר, ותפקידו הרשמי היה מגיסטר מיליטום, היה נתון בסכסוכים תמידיים עם האימפריה המזרחית. לטענתו, מינה אותו תאודוסיוס לאפוטרופוס לשני הקיסרים, טענה שהייתה נכונה ככל הנראה, אך לא התקבלה על דעתו של הפרפקט הפראיטוריאני פלביוס רופינוס, ששלט מאחרי הקלעים בבירה המזרחית. סטיליקו צעד לתוך איליריה, כביכול כדי לסייע במאבק בוויזיגותים, אך בפועל כדי לכרסם בשטחי המזרח. הוא נדרש לשוב על עקבותיו, אך הותיר מספר לגיונות תחת פיקודו של הגנרל הגותי גאינאס. לגיונות אלו הושבו לשליטת המזרח, צעדו לקונסטנטינופול וכאשר יצא רופינוס לקראתם נדקר על–ידי חיילי הלגיונות למוות. הייתה זו כמובן פעולתו של סטיליקו, והיא הביאה לנזק בלתי הפיך לקשרים בין חלקי האימפריה.
זמן קצר אחרי כן, בשנת 397, התבקש סטיליקו על–ידי הסריס אאוּטרוֹפיוס, שעתה שלט במקום רופינוס, לסייע בחיסול כוחותיו של אלאריק הויזיגותי שערך מסע ביזה והרג ברחבי יוון. סטיליקו, אם בכוונת תמימה או מאי-רצון להילחם בגרמאני אחר, לא הצליח לתפוש את כוחותיו של אלאריק ושליטי קונסטנטינופול נאלצו לשחד את אלאריק בהפיכתו למגיסטר מיליטום בבלקנים, והכריזו על סטיליקו כאויב העם.
נקמת המזרח לא אחרה לבוא, כאשר בשנת 397 פרצה מרידה בראשות המגיסטר מיליטום בצפון אפריקה גילדו, שהכריז על העברת אפריקה, על אספקת התבואה החשובה שלה, לשליטת המזרח. סטיליקו נמנע מפתיחה במלחמה מול המזרח, דיכא את המרידה ב-398 ודאג להסרתו של אאוטרופיוס מתפקידו במזרח והגלייתו בשנת 399.
פעולתם של הוויזיגותים בבלקן פנתה במהרה, כנראה בזכות פעולת הקיסרית אאודוקסיה, רעייתו של ארקדיוס, ובשנת 402–403 החל אלאריק מתקדם אל תוך איטליה. הונוריוס המבוהל עבר בעקבות האירועים ממילאנו לרוונה, שנהנתה מהגנה טבעית בדמות טבעת של ביצות סביבה. סטיליקו, בינתיים, אסף חיילים מן הריין, בריטניה וכל מקום אחר, והצליח לעצור את התקדמות הוויזיגותים ב-403.
החזית המערבית של האימפריה המשיכה להתמוטט. בשנת 405 אסף הברברי רדגאיסוס צבא באזור הדנובה, עבר את האלפים ופלש לאיטליה. הוא הובס על ידי סטיליקו בקרב מכריע בפאיסולאי (פיאסולה של היום) ב-406. עוד הממלכה מתאוששת ממהלומה זו, חצו בחורף 406 מספרים עצומים של בורגונדים, אלאנים, סואבים וונדלים את נהר הריין הקפוא כבשו את מוגונטיאקום (מיינץ) וטרווירי (טריאר) והתפשטו ברחבי גאליה, כשרובם, לבד מהבורגונדים, ממשיכים הלאה לספרד.
במקביל, התחוללה בבריטניה שורה של מרידות של החיילים המבודדים והממורמרים ששכנו שם: מרקוס בשנים 406–407, גרטיאנוס ב-407, ולבסוף קונסטנטינוס השלישי ב-407–411, שהשיג שליטה באי ואחר כך חצה את התעלה לגאליה, התקדם עד ארל וקנה לו שליטה בחלקים גדולים של גאליה וספרד.
במצב זה, סבר סטיליקו כי אין מנוס משיחודו של אלאריק והוויזיגותים. הוא נדרש לשלם להם ארבעת-אלפים ליטראות זהב—סכום עצום בגובהו—ובלית ברירה כפה סטיליקו אישור תשלום זה על הסנאט. הסנאטורים הממורמרים, קשרו להפטר ממנו והעלו טענות כאילו סטיליקו זומם עם אלאריק להדיח את הונוריוס ולמנות לתפקיד הקיסר את בנו אאוכריוס. הכוחות בטיקינום (פאביה) שוכנעו לביים מרידה שהובילה לכניעתו של סטיליקו ברוונה ולהוצאתו להורג בשנת 408.