תחרות הזמר של האירוויזיון 1968, ה-13 במספר, נערכה ב-6 באפריל 1968 בלונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת, זאת אחרי ניצחונה של הממלכה המאוחדת בשנה הקודמת עם השיר "Puppet on a String". המנצחת הגדולה של השנה הייתה ספרד, עם השיר "La, la, la" ששרה מסיאל. במקור היה אמור לייצג את ספרד ז'ואן מנואל סראט (עם אותו השיר), אולם התעקשותו של סראט לשיר את השיר בקטלאנית גרמה ל-TVE (רשות השידור הספרדית) להחליפו במסיאל.
אירוויזיון 1968 היה הראשון ששודר בצבע. המדינות ששידרו את התחרות בצבע היו צרפת, מערב גרמניה, שווייץ, הולנד, הממלכה המאוחדת ושוודיה.
אמטרק
אמטרק (באנגלית: Amtrak, הלחם בסיסים של American ו-Track, מסילה) הוא כינויו השגור של תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי (National Railroad Passenger Corporation) תאגיד אמריקני בבעלות ממשלתית, שמפעיל את רכבות הנוסעים הבין-עירוניות בארצות הברית.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית מחזיק בכל מניות הבכורה בתאגיד. נשיא ארצות הברית ממנה את חברי הדירקטוריון, בכפוף לאישור הסנאט.
החברה מעסיקה כ-20,000 עובדים ומשרתת כ-500 יעדים ב-46 ממדינות ארצות הברית וכן בפרובינציות אונטריו, קוויבק וקולומביה הבריטית בקנדה.
רקע.
רכבות, שהופעלו על ידי מספר רב של מפעילים פרטיים, שימשו כאמצעי התחבורה הבין-עירוני העיקרי בארצות הברית מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20. משנות העשרים ואילך התקשו הרכבות לעמוד בתחרות גוברת מצד המכוניות הפרטיות, חברות האוטובוסים, ובהמשך גם חברות התעופה שהפעילו טיסות פנים. מגמת השחיקה ביכולת התחרות של הרכבות נמשכה לאורך שנים רבות, מלבד תקופה קצרה של תחייה במהלך מלחמת העולם השנייה, והואצה לאחר שנות הארבעים. היקף השירות שהציעו רכבות הנוסעים הלך ופחת, קווים רבים בוטלו לאחר שגרמו להפסדים שנים רבות, וגם איכות השירות הלכה והידרדרה – מה שיצר מעגל קסמים שהרחיק את המשתמשים מהרכבת. בסוף שנות השישים נראה היה שקצו של שירות רכבות הנוסעים (ויחד עמו, של תעשיות נלוות) קרוב, לאחר שכמה מפעילות קווים גדולות התקרבו או הגיעו לפשיטת רגל. הממשל האמריקני החליט להתערב בנעשה, לאחר לחץ ציבורי. מצדדי ההתערבות הממשלתית בענף טענו שקיומו של מערך רכבות נוסעים בין-עירוניות הוא אינטרס לאומי ושתשתיות הכבישים והתובלה האווירית לא יספיקו לבדן כדי לענות על צרכיה העתידיים של האומה.
הקמת אמטרק.
חוק שירות רכבות הנוסעים, שהקונגרס חוקק ב-1970 וזכה במפתיע לאישור הנשיא ריצ'רד ניקסון, כונן את תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי, הוא אמטרק, כיצור-כלאיים פרטי-ממשלתי: חברה פרטית, הנמצאת בבעלות ממשלת ארצות הברית וזוכה לסבסוד מקופת המדינה. מתכונת זו נותרה על כנה לאורך השנים. החוק קבע את ה-1 במאי 1971 כמועד תחילת הפעלתם של קווי נוסעים בידי התאגיד, ואת התנאים שבהם ירכוש התאגיד את קווי הנוסעים הקיימים מידי מפעילים פרטיים (הותר לחברות פרטיות להמשיך ולהפעיל קווי נוסעים גם לאחר הפעלת התאגיד).
רבים מהמעורבים בהקמת אמטרק צפו שההסדר יהיה זמני בלבד: אנשי הימין הכלכלי הניחו שהתאגיד פשוט ייסגר לאחר מספר שנים, כאשר תתפוגג התמיכה ברכבות הנוסעים בדעת הקהל והממשלה תחדל מלסבסד את השירות, ואילו תומכי התאגיד חזו שיעלה בידו לעבור לרווחיות אחרי שנים מעטות והוא לא יזדקק לסיוע ממשלתי. שתי התחזיות טעו, ובשנת 2014 השלימה אמטראק 43 שנות הפסדים רצופות, על אף סבסוד ממשלתי בן מעל למיליארד דולרים מדי שנה מאז הקמתו.
איזביצה
איזביצה (בפולנית: Izbica; ביידיש: איזשביצא) היא עיירה קטנה הנמצאת בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה.
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1419. בשנת 1540 קיבלה זכויות עירוניות, ואלה חודשו באמצע המאה ה-18 על ידי מלך פולין אוגוסט השלישי. באמצע המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 סבלה העיר מפלישת השוודים לפולין.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בשטחי אוסטרו-הונגריה, ובין השנים 1815 ו- 1915 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1863 נפגעה העיירה משריפה גדולה, והיא ניזוקה גם בעת מלחמת העולם הראשונה, בשל קרבתה לחזית.
בשנת 1897 היו בה 3019 יהודים, 95% מתושבי העיירה. בשנת 1921 מנתה אוכלוסייתה 3,085 תושבים, מהם 2,862 יהודים, וב- 1939 גדל מספרם לכ- 6,000 תושבים, מהם 5,098 יהודים. אוכלוסיית העיירה גדלה בעיקר בשל מסילת הרכבת שעברה במחוז לובלין, שנפתחה בשנת 1917.
יהודי איזביצה.
משפחות ראשונות של יהודים ישבו בעיירה בשלהי המאה ה-18. פיתוחה הכלכלי במאה ה-19 משך אליה יהודים נוספים. בשנת 1839 הקים הרב מרדכי יוסף ליינר בעיירה חצר חסידית מהגדולות בפולין, שנודעה בשם חסידות איזביצה ראדזין. בשנת 1855 נחנכו בעיירה בית כנסת ובית מדרש (נהרסו בשואה), ובסוף המאה ה-19 היוו היהודים כ- 95% מתושבי עיירה, והיא נודעה כ"בירת היהודים המחוזית".
בתחילת המאה ה-20 התארגנו החוגים הציוניים הראשונים בעיירה, ונוסד בה סניף של הבונד. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה התנפלו איכרים מן הסביבה שבאו לשוק של העיירה, יחד עם תושבים מקומיים, על היהודים בעיירה, וגרמו נזקים כבדים לבית הכנסת תוך חילול ספרי תורה. עד שהתייצב השלטון הפולני בשנת 1919 סבלו היהודים בעיירה גם ממעשי אלימות מצד חיילי הצבא הכחול. בשנים אלה סייע ליהודי הקהילה ארגון הג'וינט.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה בעיירה פעילות מגוונת של מפלגות פוליטיות ותנועות נוער, ובין היתר, פעלו בה תנועות המזרחי, הציונים הכלליים, פועלי ציון והרוויזיוניסטים. כמו כן, פעלו בה השומר הצעיר, החלוץ, בית"ר וצעירי המזרחי, ובשנת 1925 נפתח בה בית ספר מרשת תרבות. בשנת 1921 נוסד בעיירה גם סניף של אגודת ישראל, שריכז סביבו כ- 200 ראשי משפחות, רובם מחסידי גור, ובשנת 1929 נוסד בעיירה בית ספר מרשת בית יעקב. ב- 1920 כיהן ברבנות העיירה הרב ישראל-איסר שמחה לנדוי (נספה בשואה). בתקופה זו הוקמה בעיירה חצר חסידית חדשה, של הרב צבי אריה רבינוביץ.
בשואה.
הגרמנים נכנסו לעיירה באמצע ספטמבר 1939, שהו בה כשבוע, ועם צאתם באו במקומם חיילי הצבא האדום. משנקבעו באופן סופי קווי הגבול במזרח פולין בין גרמניה לברית המועצות, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נסוג ממנה הצבא האדום. בתקופת ביניים של שלושה ימים התארגנה בעיירה קבוצת פולנים שפגעה פגיעות ביהודי העיירה, וביצעה מעשי ביזה של רכוש יהודי. עם כניסת הגרמנים לעיירה, הוטלו על היהודים בה גזירות שונות, ובהן חובה לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע והגבלות תנועה. כמו כן, מדי יום נלקחו יהודים לעבודות כפייה בעיירה ובסביבותיה. לצד הצבא הגרמני קבעה את משכנה בעיירה גם יחידת ס"ס, שהרבתה להתעלל ביהודי המקום.
כבר בתחילת תקופת הכיבוש שימשה העיירה כמקום ריכוז לפליטים יהודים ממערב פולין. ב- 10 בדצמבר 1939 הובאו אליה 1,139 יהודים שגורשו מקולו, וכעבור 10 ימים באה גם קבוצה של כ- 1,900 מגורשים יהודים מלודז'.
בתחילת שנת 1940 הוקם בעיירה יודנרט, בראשו הועמד שמעון שוורץ, אשר נצטווה לדאוג לאספקת כוח אדם לעבודות הכפייה. בקיץ 1940 נשלחה קבוצת עובדי כפייה יהודים מהעיירה למחנה העבודה ברודה-אופלין, ובעזרת בני משפחותיהם דאג היודנרט להעביר לעצורים במחנה מזון ובגדים. במרץ 1941 הקימו הגרמנים בזמושץ' בית מלאכה ששימש את חיל האוויר הגרמני, והיודנרט באיזביצה נצטווה לשלוח למקום 300 עובדי כפייה יהודים. באותו חודש הגיעו לעיירה עוד כמאה מגורשים יהודים מלובלין. באביב 1941 פרצה בעיירה מגפת טיפוס הבהרות, שנמשכה שבועות אחדים, והפילה חללים רבים.
באביב 1942 התחדשה זרימת הפליטים לעיירה. במרץ הגיעו שני טרנספורטים של יהודים ממגורשי צ'כוסלובקיה, וחודש אחר כך הגיעו שלושה משלוחים של מגורשים מגרמניה. ב- 30 באפריל 1942 הגיעו לעיירה כ- 600 יהודים נוספים.
ב- 24 במרץ 1942 החל גירושם של יהודי העיירה למחנות ההשמדה. יחידה של אוקראינים, בפיקודם של אנשי הס"ס שבמקום, ריכזה בכיכר השוק כ- 2,200 יהודים, ועוד באותו היום הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב- 1 במאי 1942 גורשו עוד כ- 500 מיהודי העיירה למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר גל הגירושים הראשון החלו הגרמנים לרכז באיזביצה, שהוכרזה "יודנשטאט" (עיר יהודים), את האוכלוסייה היהודית של המחוז, ובאוקטובר 1942 הובאו למקום אלפי יהודים מזמושץ, מקרסניסטב, מגוז'קוב, מטורובין, מז'ולקייווקה וממקומות נוספים. בסוף אוקטובר 1942 היו בעיירה כ- 8,000 יהודים, אשר רבים מהם נאלצו ללון תחת כיפת השמיים. העיירה עצמה הוקפה במשמרות של גרמנים ואוקראינים, כדי למנוע מעשי בריחה.
ב- 22 באוקטובר החל גל הגירושים השני מהעיירה. היהודים רוכזו במגרש גדול סמוך לבית הקולנוע המקומי, ומשם הובלו לתחנת הרכבת, הועלו על קרונות משא, ושולחו לסוביבור. עד 30 באוקטובר 1942 גורשו כ- 5,000 יהודים מהעיירה למחנות המוות. מפקד יחידת הס"ס במקום, אנגלס, נהג לעבור בין המגורשים כשהוא רכוב על סוס, ולירות בזקנים ובחולים שהתקשו לצעוד למקום הריכוז, ובשבוע הגירוש לסוביבור נרצחו בעיירה עצמה כ- 500 יהודים.
יום לאחר סיום הגירוש הגיעה לעיירה פלוגה של מכבי אש פולנים, שאנשיה סקרו את בתי היהודים בחיפוש אחר מסתתרים. יהודים שנתפסו במקומות מסתור הובלו בקבוצות של 40 איש לבית העלמין היהודי, ונרצחו שם.
ב- 2 בנובמבר 1942 הביאו הגרמנים לעיירה עוד 1,750 יהודים, ששולחו גם הם לסוביבור.