החלה לפרסם בשנות ה-80. ספרה הראשון, "כעוף החול", יצא בשנת 1980 בהוצאת דביר. הספר השני, "נגיעות של כוכבים", אשר יצא בהוצאת ספרית מעריב, מכיל בעיקר שירי אהבה.
הספר השלישי יצא בניו יורק בהוצאת CCC, הוצאה המפרסמת משוררים מתורגמים מכל רחבי העולם, ואורנה רב-הון זכתה לפתוח סדרה של שירה עברית מתורגמת לאנגלית. הספר יצא בהוצאה דו לשונית ועורר הדים גם בארץ וגם ברחבי העולם.
ספרה הרביעי "ברוכה אני שעשיתי עצמי אישה" יצא בהוצאת ביתן בשנת 2000. בשנה זו חל במשוררת מהפך רוחני גדול, שכלל הצטרפות לדרך רוחנית הקרויה "סידהה יוגה", כלומר היוגה של הקדושים. בהמשך החלה ללמוד גם קבלה ובכללם ספר הזוהר וכתבי האר"י.
באותו זמן נפתח עבורה ערוץ פרסום חדש, העיתון האלקטרוני "חדשות מחלקה ראשונה", News First Class, ובו החלה לפרסם כל שבוע שיר או כמה שירים בהשראת הזוהר של פרשת אותו שבוע.
אורנה רב-הון נבחרה פעמים רבות לוועד המרכזי של אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל ושימשה בתפקידים רבים ומגוונים באגודה: יו"ר ועדת קשרי חוץ, גזברית, עורכת מפיקה ומגישת אירועים מיוחדים באגודה, ביניהם "שישיר", סדרת מפגשים עם משוררים בבוקר יום שישי, ו"זוהר, שירה ופרשת השבוע", סדרת מפגשים מיוחדת במינה. בשנת 2007 נבחרה שוב לתפקיד חברת ועד והיא משמשת כיום גם כיו"ר הוועדה למיזמים מיוחדים של אגודת הסופרים. בתוקף תפקידה זה ארגנה לאחרונה שתי תערוכות של שירים התלויים על קירות בית הסופר. התערוכה הראשונה הייתה בנושא "שירי אהבה" וטקס הפתיחה שלה התקיים בט"ו באב, והתערוכה השנייה בנושא "שירי ארץ אהבתי" נפתחה בט"ו בשבט.
לאחרונה התפטרה אורנה רב-הון מתפקידה כחברת ועד אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל על רקע חילוקי דעות בנוגע לניהול האגודה. ההתפטרות פורסמה באמצעי התקשורת ועוררה הדים רבים.
לפני שהחלה לעסוק בקבלה הייתה אורנה רב-הון פעילה פוליטית נמרצת במפלגת מרצ ושמשה במספר תפקידים מרכזיים, ביניהם נציגת מרצ בהסתדרות ובנעמת וחברת צוות ההסברה של המפלגה.
בראם כיאל
אילוליסאט
אילוליסאט (בגרינלנדית: Ilulissat - "הקרחונים"; בדנית: Jakobshavn) היא העיירה השלישית בגודלה בגרינלנד וב-2013 התגוררו בה 4,541 תושבים. העיירה משמשת גם כעיר הראשה בעירייה הנושאת את שמה (Ilulissat Kommune) ומשתרעת על שטח של 47,000 קמ"ר. בתחומי העירייה התגוררו במועד הנ"ל 5,005 איש. העיר שוכנת כ-200 ק"מ מצפון לחוג הארקטי סמוך מצפון למקום בו פוגש פיורד אילוליסאט את מפרץ דיסקו. הפיורד הוכרז בשנת 2004 כאתר מורשת עולמית, ונכון לשנת 2007 הוא היחיד הנושא בתואר זה באי.
היסטוריה.
התיישבות אינואיטים התקיימה באזור משך 4,000 השנים האחרונות לפחות, והיישוב הנטוש סרמרמיוט (Sermermiut) כשני ק"מ מדרום לאילוליסאט, היה בעבר אחד הגדולים בגרינלנד, וב-1727 התגוררו בו 250 איש. העיירה המודרנית נוסדה בשנת 1741 על ידי הסוחר יקוב סוורין שהקים בה תחנת מסחר, ואשר נקראה יאקובסהאון ("נמל יעקב"). בזכות הפיורד הסמוך העיירה היא אחד היעדים התיירותיים הפופולריים באי ועיקר פרנסתה על התיירות וכן על הדייג. שדה התעופה של העיירה שוכן סמוך לחוף כארבעה ק"מ מצפון לה.
הפיורד.
אורכו של פיורד הקרח אילוליסאט הוא 56 ק"מ, מכיפת הקרח של גרינלנד ועד למפרץ דיסקו. בקצהו המזרחי שוכן קרחון יאקובסהאון (Jakobshavn Isbræ) שהוא הקרחון השופע ביותר בחצי הכדור הצפוני ומנקז 6.5% מכיפת הקרח של האי. הקרחון זרם במהירות של 12.6 ק"מ בשנת 2003 והפיק קרח במשקל של כ-20 מיליארד טון. ישנם גושי קרח כה גדולים הנתקעים בפתחו של הפיורד עד שהגאות גבוהה מספיק כדי לשאת אותם משם או עד שהם קטנים כתוצאה משבירה והינמסות. גושי הקרח הפורצים אל מפרץ דיסקו, שטים תחילה צפונה וכשהם מגיעים אל מפרץ באפין הם פונים דרומה לעבר האוקיינוס האטלנטי. גושים אלה עשויים להגיע עד לקו האורך 40 צפון.
מחקרים שנערכו בפיורד הקרח ובקרחון גילו כי מהירות זרימתו עשויה להשתנות באופן קיצוני מעת לעת וכי הוא מגיב במהירות לשינוי באקלים. במהלך 1985 התקדם הקרחון מרחק של 6.7 ק"מ בלבד. לאחר מכן האט את מהירותו ל-5.7 ק"מ בשנה בין 1992 ל-1997, ומאז האיץ את מהירותו עד שהגיע למהירות של 12.6 ק"מ בשנת 2003. ההאצה במהירות התרחשה במקביל לצמצום בנפח הקרחון שעומד מאז 1997 על קצב של כ-15 מטר הנגרעים מגובהו מדי שנה. חוקרי נאס"א מייחסים את ההאצה בהתקדמות הקרחון בשנים האחרונות לתופעת ההתחממות העולמית.
משמרת יהויריב
משמרת יהויריב היא המשמרת הראשונה מבין 24 משמרות כהונה מתקופת בית ראשון הנזכרות בתנ"ך ב.
בעת עליית עזרא.
על פי הגמרא ב, בתחילת ימי שיבת ציון לא נכללה משמרת זו בין ארבע משמרות הכהונה שעלו מן הגולה בתחילת תקופת בית שני, ושמהן ייסדו עשרים וארבע משמרות חדשות, במקום המשמרות המקוריות. נקבע אז שאפילו אם מאוחר יותר תעלה משמרת יהויריב, היא תהיה טפלה למשמרות שעלו בראשונה.
אמנם ב, נזכר השם יהויריב "מן הכהנים ידעיה בן יויריב יכין", אך כנראה זהו שמו הפרטי של כהן ואינו קשור למשמרת.
בתקופת בית שני.
על פי התוספתא, מסכת תענית, , חרבו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני בזמן שמשמרת יהויריב שירתה במקדש, ורבי יוסי אומר שהדבר מלמד על מעשיהם הרעים של בני משמרת זו.
ב, מובאים דברי רבי לוי, האומר שמשמרת יהויריב כונתה "מירון מסרביי", ורבי ברכיה אומר ששם המשמרת מרמז על מרי של בני המשמרת כלפי ה'. לא ברור לאיזו תקופה מכוונים דברי ביקורת אלה כלפי המשמרת.
בקינה איכה ישבה חבצלת השרון של רבי אלעזר הקליר מכונים בני משמרת זו בשם "מסרבי מירון": "איכה ישבה חבצלת השרון, ודמם רון מפי נושאי ארון, ונעו ממשמרותם כוהנים בני אהרון, כנמסר הבית במסרבי מירון".
מירון הייתה מקום מושבם של בני המשמרת לאחר חורבן בית שני. בעקבות מקום המגורים החדש של המשמרת, מכונה רמה שלמרגלות מרום הגליל בשם "רמת יהויריב".
בני המשמרת.
בספר מקבים נכתב שמתתיהו הכהן היה ממשמרת זו. הירונימוס כותב כי בכתב היד היווני ממנו תרגם את ספר מקבים היה הספר מכונה "סרבת סרבניאל". הירונימוס לא הבין את משמעותו של הביטוי, ולכן כינה את הספר "ספר המקבים", אך כפי הנראה הוא טעה בפיענוחו והשם המקורי היה "ספר בית סרבני אל", כפי שהוא בכתב יד מהמאה ה-11 "ספר הסרבנות של המקבים", והדבר כרוך כפי הנראה בכינוי "מסרבי מירון" שניתן למשמרת יהויריב.
מסורת בידי יהודי תימן כי בני משפחת מגארי-הכהן הם צאצאי יהויריב.
תרגום רס"ג לערבית לפסוק הראשון בפרשת פינחס למילים "בקנאו" הוא "כד מגר" ומסורת בידי אחד מזקני עדת תימן שזהו מקור שם המשפחה מגארי הכהן (כיום מגורי כהן).
אלקטרוכרומיזם
בכימיה, אלקטרוכרומיזם היא תופעה בה חומר עובר שינוי צבע הפיך בתגובה לפרץ זרם חשמלי. תופעה זו היא סוג של כרומיזם.
דוגמה אחת לחומר אלקטרוכרומי היא פוליאנילין, אותו מייצרים על ידי חמצון כימי או אלקטרוכימי של אנילין. אם טובלים אלקטרודה בחומצה הידרוכלורית בה כמות קטנה של אנילין, ניתן להצמיח שכבה דקה של פוליאנילין על גבי האלקטרודה. בהתאם לדרגת החמצון, הפוליאנילין יכול להיות צהוב בהיר, או ירוק כהה/שחור. חומרים אלקטרוכרומיים אחרים בשימוש הם ויולוגנים ופוליאוקסוטונגסטטים. חומר נפוץ בתחום הוא תחמוצת טונגסטן (WO3), החומר העיקרי בייצור חלונות אלקטרוכרומיים ("חלונות חכמים").
היות שצבע החומר יציב, ויש להשקיע אנרגיה רק כדי לשנותו, חומרים אלקטרוכרומיים משמשים לשליטה בכמות האור והחום העוברים דרך חלונות. כמו כן משמשים החומרים בתעשיית הרכב, במטרה להכהות מראות בתנאי תאורה חזקים. וילוגנים ותחמוצת טיטניום (TiO2) משמשים ליצירת מסכים דיגיטליים קטנים.
מוזיאון ההגנה
מוזיאון ההגנה הוא המוזיאון המרכזי לתולדות ארגון ההגנה הנמצא בשדרות רוטשילד בתל אביב-יפו. המוזיאון מציג את תולדות ההגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט הבריטי. המוזיאון פרוס על פני שלוש קומות בהן גם מיצגים מודרניים אודות היישוב, אודיטוריום ואת ארכיון ההגנה. כמו כן, הוא מציג שני חדרים מהבית ששומרו המתארים את אורח החיים של התקופה בתל אביב הקטנה. הבית נחשב גם לפנינה אדריכלית בעלת מרצפות מצוירות, שטיחי אבן וקירות מעוטרים. הבית היה בעבר ביתו של אליהו גולומב, "המפקד הבלתי מוכתר" של ההגנה. המבנה הוכרז על יד המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות כמבנה לשימור, בין השאר בשל איכותו האדריכלית וחשיבותו ההיסטורית.
בית גולומב.
המגרש עליו הוקם בית גולומב היה שייך ליעקב שרתוק, אשר בהיעדר אמצעים לא בנה עליו בית, עד מותו בשנת 1913. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בנה אחיו של יעקב שרתוק, זאב (וולודיה) שרתוק, שהיה סוחר אמיד, בית על המגרש, על פי הסכם עם משפחת אחיו. הבית נבנה על פי תוכנית של האדריכל יוסף ברלין בסגנון האדריכלות האקלקטית. בקומה השנייה התגורר זאב שרתוק ובקומה הראשונה התגוררה משפחת שרתוק. בבית התגוררו רבקה ודב הוז ובסוף שנות ה-20 נכנסו אליהו גולומב ואשתו עדה להתגורר בקומה הראשונה של הבית.
בשנות ה-30 התרושש זאב שרתוק ומכר את הבית תוך שמשפחות שרתוק וגולומב ממשיכות לגור בו בשכירות.
הבית שימש בין השאר כמטה ההגנה והוא היה מארח עד השעות הקטנות של הלילה את ישיבות הנהגת הארגון בהן התקבלו כמה מן ההחלטות החשובות ביותר בתקופות היישוב בנושאי התיישבות וביטחון בהן מבצע חומה ומגדל, מבצעי העפלה, והקמת הפלמ"ח. ישיבות אלו נערכו במרפסת הקדמית במחשבה (ובצדק) כי הבריטים לא יחשבו לחפש את המפקדה הסודית במרפסת הפתוחה לרחוב שלא תסתיר כמעט דבר.
הקמת המוזיאון.