ב-12 בדצמבר 1913 כתב בן ציון ישראלי מכתב למשרד הארץ ישראלי ובו הוא דיווח על מאמצי איתור הרוצחים. בדיווח הוא מספר גם על השפעת רציחתם של ברסקי וזלצמן על המושבות, שהחליטו לאחד ולחזק את ההתיישבות במקום ולחזק את השמירה העצמית העברית. להירצחם של ברסקי וזלצמן הייתה גם השפעה רבה על אליהו גולומב, שהיה עד לרצח עצמו וניסה לרדוף אחר הרוצחים. לאחר הרצח, הגיע גולומב למסקנה כי יש לשלב עבודה חקלאית וההתיישבות יחד עם ההגנה ולחזק את השמירה במושבות, ורק שילוב זה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ ישראל. הרצח השפיע עליו והוא החל להתמסר לנושא ההגנה.
דמותו של זלצמן מופיעה גם בספר יזכור משנת 1916, שהוא קובץ מאמרים ביידיש לזכרם של הפועלים והשומרים חללי היישוב היהודי בארץ ישראל. הספר תורגם גם לגרמנית על ידי גרשם שלום ואת ההקדמה למהדורה כתב מרטין בובר: "Jiskor: ein Buch des Gedenkens an gefallene Wächter und Arbeiter im Lande Israel" - שראתה אור בהוצאת "יידישער פערלאג" בברלין בשנת 1918 ובשנת 1920.
המשורר דוד שמעוני, שעבד איתו ביער חדרה, הקדיש לו את הפואמה ביער בחדרה, שיצאה 7 שנים לאחר הירצחו, בשנת תרפ"א (1921/20). בפתיח של הפואמה נכתב . גבור הפואמה "נפתלי" הוא בן דמותו של זלצמן. דמותו החיה מתוארת ביצירה: .
בפואמה מתוארת עבודתו של זלצמן בגרזן במילים: .
יוסף טבנקין בנם של יצחק ואוה טבנקין שנולד בשנת 1921 נקרא על שמו של זלצמן.
בשנת ה-50 לרציחתו, הוציאה קבוצת כנרת ביחד עם המרכז החקלאי ספרון קטן לזכרו. הספרון מרכז את זיכרונותיהם של חבריו ואנשי היישוב שפגשו בו והתרשמו מאישיותו. בין הכותבים בספרון נמנים יצחק טבנקין, זלמן שזר, רחל ינאית בן-צבי, יצחק בן-צבי, בן ציון ישראלי, אלכסנדר חשין, אליהו גולומב, יעקב יערי-פולסקין וחבריו הקרובים ביניהם אלקנה הורביץ ואליעזר סלוצקין. בספר הוכנס גם מכתב של זלצמן. במכתב מפציר זלצמן בחבריו בגולה לעלות לארץ ישראל ולחזק את הכוחות בה. תיאור זה של שכנוע לעלות לארץ ישראל עולה גם ממכתבים אחרים. זלצמן היה זה ששכנע את חבריו לפועלי ציון בוורשה, ביניהם טבנקין, לעלות אחריו לארץ ישראל.
מזיכרונותיהם עולה תמונה של בחור גבוה וחזק בעל אישיות קורנת ומשפיעה ואהוב על כולם. תיאור עיניו הכחולות הקורנות ויופיו, חוזר מספר פעמים. בזיכרונותיהם של רחל ינאית בן צבי ושל זלמן שזר עולה גם שהיו לו רגשות לרחל המשוררת.
בשנת 1938, בשנה ה-25 למותו, כתבה מירה שפלן משוררת בת קבוצת כנרת שיר שנאמר לזכרו על קברו:
במוזיאון לתולדות כנרת מוקדשת לזלצמן פינת הנצחה בחדר המספר על תקופת הקבוצה בחצר כנרת.
קברו של זלצמן.
קבר יוסף זלצמן הוא קבר בודד הנמצא ליד קבוצת כנרת, בצד ימין של תחילת דרך העפר המובילה מכביש הגישה לקבוצת כנרת לביתניה תחתית. זלצמן נקבר בנקודה בה ארבו לו הרוצחים. הרוצחים ארבו מאחורי שיחי שיזף מצוי. שיחים אלה נעקרו ובמקומם נשתל עץ קזוארינה לאחר שנה ניטעה במקום שדרה של עצי זית שנקראה "מדרון-זלצמן". קבר זה נשאר בודד. אנשי קבוצת כנרת נקברו ונקברים בבית הקברות של כנרת, המשמש את קבוצת כנרת ומושבת כנרת.
על הקבר נמצא שבר עמוד עתיק, עליו חרותות המילים:
יובל שנים מאוחר יותר הוסף על הקבר לוח שיש שחור ועליו נחרתו המילים:
הקבר הוקף במהלך השנים על ידי חברו בן ציון ישראלי בגדר. הכתובת על שבר העמוד העתיק מתארכת את שנת הרצח לפי שנות מניין לחורבן בית שני.
Google SketchUp
זאוויר מרץ
זאוויר מרץ (בגרמנית: Xavier Mertz; 6 באוקטובר 1882 - 8 בינואר 1913) היה חוקר ארצות, מטפס הרים וגלשן סקי שווייצרי, יליד בזל. הוא השתתף במשלחת המזרח הרחוק, רכיב מן השנים 1913-1912 של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, שבה קיפד את חייו. קרחון מרץ קרוי על שמו.
חייו.
מרץ, בנו של יצרו מכונות טקסטיל, למד משפטים ודיני פטנטים באוניברסיטת ברן, ומדעי הטבע באוניברסיטת לוזאן, שם התמחה בתצורות קרחונים והרים. בתקופת לימודיו, הרבה מרץ לעסוק בסקי, גם בתחרויות לאומיות, ובטיפוס אל רבות מן הפסגות הגבוהות ביותר של הרי האלפים. בראשית 1911 פנה מרץ אל הגאולוג וחוקר הארצות דאגלס מוסון בבקשה לצרפו למשלחתו. מוסון תכנן לצרף למשלחתו רק בריטים ואוסטרלים, אבל מיומנותו של השווייצרי על מגלשי סקי שכנעה אותו לשנות את דעתו ולשלב אותו במשלחת. תחילה עבד כמדריך סקי, אבל באנטארקטיקה עבד עם אדוארד ניניס בטיפול בכלבי ההאסקי הגרינלנדי של המשלחת.
בקיץ 1913-1912 בחר מוסון במרץ ובניניס להילוות אליו בקבוצת המזרח הרחוק. הם השתמשו בכלבים למסע מהיר מבסיס המשלחת בארץ אדלי לעבר ארץ ויקטוריה. אחרי שניניס ומזחלת שנשאה עליה את רוב המזון נבלעו בתוך בתרון במרחק כ-500 ק"מ מן הצריף, החלו מרץ ומוסון לחזור מערבה. כיוון שחלק הארי של אספקת המזון אבד עם המזחלת, נאלצו להמית בהדרגה את הכלבים ככדי להזין בבשרם את הכלבים הנותרים ולהשלים את מכסות המזון הזעומות שנשארו להם. מרץ חלה אנושות ומת במרחק 160 ק"מ מן הבסיס, מוסון, שהיה גם הוא חולה אם כי לא במצב אנוש כמו מרץ, המשיך בדרך לבדו. סיבת מותו של מרץ לא נקבעה מעולם בבירור; התאוריה המקובלת היא ששני האנשים חלו בהיפרוויטמינוזיס A (צריכת יתר של ויטמין A) כתוצאה מאכילת כבדי ההאסקי, המכילים כמות גדולה מאוד של ויטמין זה. הבעיה הייתה מוכרת אז למספר קטן מאוד של אנשים בעולם, בהם בני האינואיטים, שאינם אוכלים לעולם כבד של כלב האסקי, ומוסון ומרץ לא היו מודעים לסכנה. תאוריות אחרות גורסות, שייתכן ומרץ מת משילוב של תת-תזונה, שינוי בדיאטה (בהיותו צמחוני במקור), חשיפה לקור ומתח נפשי.
מצר קרץ'
מצר קֵרְץ' (ברוסית: Керченский пролив; באוקראינית: Керченська протока; בטטרית של קרים: Keriç boğazı) הוא מצר ים בין חצי האי טאמאן (במחוז קרסנודאר שברוסיה) ממזרח, לחצי האי קרים (דה יורה בדרום אוקראינה; דה פקטו שייך לרוסיה) ממערב. המצר מקשר בין הים השחור שמדרום לו לבין ים אזוב שמצפונו. רוחבו של המצר נע בין 4.5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 15 ק"מ. עומקו המרבי מגיע ל-18 מטרים. אורכו – כ-40 ק"מ. המצר קרוי על שמה של העיר קרץ' (פנטיקפיאום העתיקה) שאוכלוסייתה מונה כ-145,000 נפש השוכנת בחצי האי קרץ' (שבמזרח קרים), לחופו של מצר קרץ'.
היסטוריה.
תקופת היוונים והרומאים.
אורכם של המיצרים כ-35 ק"מ ורוחבם הוא 3.1 ק"מ בחלקם הצר ביותר ומפריד בין שלוחה מזרחית של קרים לטאמאן, השלוחה המערבית ביותר של הרי הקווקז. בימי קדם, נראה שהייתה קבוצת איים שנחצו על ידי זרועותיו של נהר הקובאן (Hypanis) וקולות שונים אשר נסחפו מאז. הרומאים הכירו את המצר בתור הבוספורוס הקימרי (Cimmerianus Bosporus) משמו היווני, המיצר הקימרי (Κιμμέριος Βόσπορος, Kimmérios Bosporos), אשר כיבד את הקימרים, נוודי הערבות הסמוכים. בימי קדם הייתה הארץ הנמוכה ליד המיצר ידועה בשם ה.
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של קימריוס" ואת הבוספורוס כינו "בוספורוס של תראקיה". הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו שם: החרסונסוס של תראקיה, (גליפולי), והחרסונסוס של שומר, (קרים). מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס". βοῦς, המתורגם לפרה, בקר או שור, πόρος מעבר. כלומר "מעבר הפרה", "מעבר הבקר" או "מעבר השור". השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה להגנתה לפרה.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפך חצי האי קרץ' לזירת קרב נואש רב בין כוחות הצבא האדום הסובייטי וגרמניה הנאצית. תדירות הלחימה התגברה בחודשים הקרים ביותר של השנה כשהמיצר קפא, ואיפשר תנועת חיילים מעל הקרח.
לאחר שהחזית המזרחית התייצבה בתחילת 1943, הורה היטלר לבנות גשר כביש ומסילה באורך 4.8 ק"מ על פני מיצר קרץ' באביב 1943 כדי לתמוך ברצונו למתקפה מחודשת לקווקז. רכבת הכבלים (חשמלית אווירית), שנכנסה לפעולה ב -14 ביוני 1943 עם נפח יומי של אלף טון, התאימה רק לצורכי ההגנה של הצבא השבע עשרה ב. בגלל רעידות אדמה תכופות, גשר זה היה דורש כמויות עצומות של קורות פלדה בעלות חוזק במיוחד, והובלתן הייתה מפחיתה משלוחים של חומר צבאי לחצי האי קרים. הגשר מעולם לא הושלם, והוורמאכט סיימה את פינוי ראש הגשר של קובאן בספטמבר 1943.
ב-1944 בנו הסובייטים גשר רכבת "זמני" (גשר הרכבת קרץ') על פני המיצר. הבנייה עשתה שימוש באספקה ​​שנתפסה מהגרמנים. הגשר נכנס לפעול בנובמבר 1944, אך להבי קרח נעים הרסו אותו בפברואר 1945, ומאז לא נוסה שחזור.
מלחמת אוקראינה-רוסיה מאז 2014.
רוסיה ואוקראינה הסכימו להבטיח זו לזו חופש ניווט לספינות של שתי המדינות בהסכם ימי משנת 2003. עם זאת, מאז תחילת מלחמת רוסיה-אוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, הכוחות הרוסים קבעו בכוח סטטוס קוו חדש, שכעת הם כוח השליטה הבלעדי של המיצרים.
גלווסטון
בכל שנה בסתיו גיורא
בכל שנה בסתיו גיורא הוא שיר אבל וזיכרון שכתבה והלחינה נעמי שמר.