ההתרבות המהירה של איחוד מדינות תחת ארגונים אזוריים מהווה את אחד המאפיינים הבולטים בזירה הבינלאומית שלאחר המלחמה הקרה. אמנם, המערכת הדו-קוטבית לא הוחלפה במבנה גאופוליטי ברור, אבל קיומם של ארגונים אזוריים (הנעים מארגוני סחר גרידא ועד ארגונים פוליטיים) כגון האיחוד האירופאי, הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, והפורום האסיאתי לשיתוף פעולה כלכלי (APEC), מצביעים על סדר בינלאומי חדש המושפע באופן בולט מרגיונליזם. כיום, הסכמי סחר אזוריים הם חלק מרכזי בסחר הבינלאומי (כ־50% מכלל הסחר העולמי בא לידי ביטוי בהסכמי סחר אזוריים). הסכמי סחר אלו מתקיימים לצד הסכמי סחר רב־צדדיים חוצי גבולות, כגון ארגון הסחר העולמי (WTO), אך ישנו וויכוח לא קטן על אופי השפעתם. דיון חשוב מתמקד בשאלה האם הסכמי סחר אזוריים מהווים קרש קפיצה לרב־צדדיות, או שאלטרנטיבית, הם פוגעים במערכת הרב־צדדית. מצדדי הרגיונליזם טוענים כי הסכמי סחר אזוריים בין מדינות בעלות ערכים או תרבות משותפים הם קלים ופשוטים יותר למימוש מאשר הסכמים דומים בפורומים בינלאומיים רחבים יותר, ואף מהווים קרש קפיצה להסכמים רב־צדדיים בשלבים מאוחרים. במילים אחרות, לטענתם, הסכמי סחר אזוריים תורמים באופן ישיר לליברליזציה כלכלית ולקידום הסחר העולמי. מצד שני, יש הטוענים כי הסכמי סחר אזוריים עשויים להקשות על מדינות מחוץ לאזור לסחור עם אלו שלקחו חלק בהסכמים הללו, והדבר עלול להאט את פתיחת השווקים של המדינות המעורבות ולפגוע ברמת הסחר העולמית. רבים מקרב השמאל מבקרים אף הם את הרגיונליזם. ביקורתו של צ'ארלס א. קופצ'אן, שגרס כי הרגיונליזם המודרני החליף את האימפריאליזם הישן, מהווה דוגמה לביקורת כזאת. בניגוד לאימפריאליזם הישן, שהתקיים על ידי כפייה ישירה, מערכות רגיונליסטיות, שהוגדרו על ידו כ"אימפריות שבהסכמה", מתקיימות כעסקה בין הליבה לפריפריה. הליבה (קופצ'אן מציג את צרפת וגרמניה כדוגמה לליבת האיחוד האירופאי) מסכימה להגביל את עצמה מרצון ולהכפיף את כוחה למערכת חוקים, ובתמורה, הפריפריה מצטרפת בהסכמה לבסיס ההשפעה של הליבה. קופצ'אן טוען כי בנוסף לאיחוד האירופאי, ארגונים כגון NAFTA, ו־APEC הם דוגמה ברורה לכך.
רבים מהמבקרים את הרגיונליזם מצדדים ביצירת הסכמי סחר רב־צדדיים ישירים בעלי מספר שחקנים רב יותר, שלטענתם הם בעלי פוטנציאל גדול יותר לרווח הדדי מאשר לסחר אזורי או דו־צדדי. השאלה האם הסכמים אזוריים חיוביים או שליליים, והאם הם תורמים או גורעים מהסכמי סחר בינלאומיים (כגון הסכמי ארגון הסחר העולמי) היא קריטית לממשלות מחד ולמשא ומתן רב־צדדי מאידך. מחקר עדכני של ה־OECD בדק את הקשר בין הסכמי סחר רב־צדדיים לאזוריים (Regional Trade Agreements) ב־10 גזרות שאופיינו במספר רב של הסכמי סחר אזוריים, אשר נגעו בתחומים שנעו משירותים, שוק העבודה ועד איכות הסביבה. מסקנתו הייתה שהסכמי סחר אזוריים יכולים להוות גורם משלים לתהליכי הליברליזציה הרב־צדדית, אך הם לא יכולים להחליף אותם. ויכוח מרכזי נוסף נסב סביב השאלה האם רגיונליזם תורם ליצירת אווירה של ביטחון צבאי וכלכלי בקרב מדינות באזור מסוים, או להפך, האם הוא תורם ליצירת אנטגוניזם כלפי מדינות מחוץ לאזור זה ובעקבות זאת, למתיחות מיותרת. שאלה זאת הייתה פופולרית במהלך המלחמה הקרה, על רקע יצירת האיחוד האירופאי. מצדדי האיחוד גורסים כי האיחוד מנע מלחמה ויצר חזית אירופאית מאוחדת מול האיום הסובייטי, אך מצד שני, יש הטוענים כי איום זה כבר אינו רלוונטי בימים אלו, ואיחוד שכזה, במקביל לקידום סחר פנימי באיחוד, עלול ליצור אנטגוניזם בקרב מדינות אשר לא יכולות, מפאת מיקומן הגאוגרפי, להיות חברות באיחוד או בהסכמים האזוריים שנלווים אליו.
רגיונליזם מבטא שיתוף פעולה פוליטי או כלכלי על בסיס אזורי. למונח זה אין הגדרה אופרטיבית ברורה והוא, מעבר למכנה משותף זה, מתפרש באופן שונה בקרב אנשים שונים ואזורים שונים. ישנם חוקרים הרואים ברגיונליזם שיתוף פעול גרידא, וישנם המשייכים לו תחושות וערכים משותפים. ישנו גם וויכוח על טיב שיתוף הפעולה. כלומר, ההגדרה אינה חד ערכית. באופן כללי, רוב החוקרים מסכימים כי הרגיונליזם, בהגדרתו המודרנית, התפתח לאחר מלחמת העולם השנייה וצבר תאוצה משנות ה-60 ועד היום. הדבר נבע ממניעים רבים, בין אם ביטחוניים, כלכליים או פוליטיים. כיום, כמחצית מהסכמי הסחר המודרניים הם על בסיס אזורי, אך ישנו וויכוח על השלכות הרגיונליזם. וויכוח זה עוסק בשאלות האם רגיונליזם מקדם סחר בינלאומי רב־צדדי או פוגע בו, האם הוא תורם ליציבות אזורית או להפך, והאם, על פי הביקורת משמאל על הרגיונליזם, הוא מקדם מערכת היררכית בין מדינות. הפולמוס נמשך עד היום, ולא ברור אם לשאלות אלו יהיו אי פעם תשובות חד-משמעיות. עם הימשכות והתרחבות מהפכת המידע והתקשורת שתרמו לצמצום תחושת המרחק והשוני בין מדינות, הרגיונליזם עשוי לשרוד במתכונתו הנוכחית, להשתנות או אפילו לדעוך, ולפנות את מקומו לגל של הסכמים רב־צדדיים חוצי גבולות.
סיהאם דאוד
סיהאם דאוד (בערבית: سهام داود; נולדה ב-1953) היא משוררת, עיתונאית ומתרגמת ערבית-ישראלית. היא משמשת כעורכת של כתב העת הספרותי משארף אותו ייסדה עם אמיל חביבי בשנת 1995, ומנהלת את עזבונו הספרותי-פוליטי של חביבי, ממאי 1996 ועל פי צוואתו.
ביוגרפיה.
נולדה ברמלה, לאביה שהיה נוצרי ממוצא מצרי ולאמה המקומית.
אחרי לימודי התיכון שימשה ככתבת ועורכת בעיתונות הערבית. בין השנים 1973‬-1989 רכזת המערכת בעיתון "אל-אתיחאד" בעריכת אמיל חביבי, חתן "אות ירושלים" הפלסטיני היוקרתי, וחתן פרס ישראל, והיה לה תפקיד חשוב בהפיכתו של העיתון הדו-שבועי לעיתון יומי. למרות תפקידיה המכובדים בעיתון, דאוד מעולם לא הייתה פעילה במפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בשנת 1982 יצא לאור ספר שיריה הראשון בשפה הערבית בלבנון על ידי הוצאת הספרים של "אש"ף" בביירות, שקובץ ונערך על דעתם.
בשנת 1985 השתתפה בהקמת "ועד היוצרים הישראלים והפלסטינים נגד הכיבוש ובעד שלום וחופש היצירה" שאיגד את מיטב היוצרים הישראלים והפלסטינים (משני צידי הקו הירוק), ביניהם: דליה רביקוביץ, נתן זך, נסים קלדרון, יורם קניוק, עמוס קינן, אורי ברנשטיין, חוה אלברשטיין, ועוד רבים. פעילות הוועד נמשכה באינטנסיביות עד ליום מותו של אמיל חביבי ב-1 במאי 1996 ששימש יו"ר שותף.
ב-1989 חברה לאמיל חביבי בהקמת "ערבסק - הוצאה לאור" הוצאה זו הוציאה גם את כתב העת "משארף" לתרבות פלסטינית. דאוד הייתה עורכת שותפה. כתב-עת זכה לתפוצה גדולה בעולם הערבי והמערבי.
בין השנים ‫1992‬-1995 עסקה במחקר אקדמאי עבור משרד הבריאות האמריקאי (NIH).
בין 1 ל-3 במאי 1996 - הזמינה ואירחה את ידידה מחמוד דרויש בביקורו הסודי הראשון במולדתו אחרי גלות של 26 שנים, כדי להשתתף בסרטה של דליה קרפל על חייו של אמיל חביבי ("נשארתי בחיפה"), שהלך לעולמו מספר שעות לפני הגעתו של דרויש לישראל, שלא הספיק לפוגשו, אלא הספידו.
ב-1997 הוענק לה על ידי אוניברסיטת בן-גוריון פרס ברלסון על פועלה התרבותי להבנה בין שני העמים הישראלי והפלסטיני.
בשנים ‫1998-2001‬ חזרה לעבוד במערכת עיתון "אל-אתיחאד".
בשנים 2000-2006‬ יוזמת, עורכת ומנהלת שותפה עם אירית סלע של כתת-השירה העברית-ערבית בכתב העת "הליקון". בין בוגריה, מיטב המשוררים הצעירים כותבי העברית והערבית, כיום.
ב-2001 יזמה, ערכה והפיקה את מסלול "אמיל חביבי - בדרכו" - בשיתוף עם "בית הגפן". על הרעיון זכתה באות הוקרה מ"רוטרי" העולמי וראש העיר חיפה דאז עמרם מצנע. בעקבות המסלול הזה, נוצרו מסלולי "חג החגים" הספרותיים. המסלול הוא מעין מראה מקום לאתרים חשובים בחייו וביצירתו של אמיל חביבי ובני עמו בוואדי ניסנאס וסביבתו.
בשנים 2001-2009 ערכה את "יום הקולנוע הפלסטיני" במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסינמטק חיפה.
בשנת 2007, ערכה והוציאה לאור את "כל כתבי אמיל חביבי בערבית", במהדורה מעודכנת, מקומית באמצעות "ערבסק, הוצאה לאור", חיפה. ומהדורה לכלל העולם הערבי "דאר אלשורוק", בירדן ו"ערבסק, הוצאה לאור", חיפה.
בשנת 2007 ארגנה דאוד את הבאת המשורר מחמוד דרוויש להקראת שיריו בחיפה,
וב-2008 יזמה, ערכה והפיקה את הקונצרט הארצי היחידי לזכרו של מחמוד דרויש במקום בו הופיע שנה קודם לכן, ב"אודיטוריום חיפה".
מחודש מרץ 2010‬ נבחרה להיות חברת ועד "היום הלאומי לתרבות פלסטינית", ויו"ר "ועד 13 במרץ לתרבות הלאומית הפלסטינית", נציגת התרבות הפלסטינית בישראל, מינוי של משרד התרבות הפלסטיני. ערכה והפיקה את אירועי שבוע התרבות הלאומית הפלסטינית בחיפה באותה שנה.
קץ ההיסטוריה
מיכאל היגר
הרב ד"ר מיכאל הִיגֶר (בתעתיק ארכאי: היגער; באנגלית: Michael Higger; 6 בינואר 1898, רוגובה, מחוז וילקומיר, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – ה' בכסלו תשי"ג/ 22 בנובמבר 1952, ניו יורק) היה חוקר הספרות התלמודית.
ביוגרפיה.
היגר רכש השכלה תורנית בישיבת טלז, ובישיבת קובנה בליטא, ובשנת 1915 היגר עם משפחתו לארצות הברית. בשנת 1922 השיג תואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 1926 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה. במקביל, הוא למד בבית המדרש לרבנים באמריקה, ובשנת 1926 הוסמך לרבנות.
הוא הקדיש את חייו למחקר, כתיבה והוראה, ולא היה נשוי. הוא היה מרצה בבית המדרש לרבנים, והתגורר סמוך אליו. הוא נפטר בה' בכסלו תשי"ג, ונקבר בבית קברות יהודי ברובע קווינס, ניו יורק.
כתביו.