שוטר רשאי לחפש בגופו של אדם או במקום בו הוא מחזיק גם ללא צו חיפוש או מטעמים הקבועים בחוק אם האדם נותן הסכמה מדעת לביצוע החיפוש. בפסק דין של בית המשפט העליון מיום 6 במרץ 2012 נקבע כי כדי שהחיפוש יהיה חוקי שוטר חייב להבהיר לאזרח שזכותו לסרב לחיפוש, וכי הסירוב לא יפעל לחובתו. (הלכת בן חיים)
הצעת חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - המצאה, חיפוש ותפיסה), התשע"ד-2014, נועדה, בין שאר מטרותיה, להחליף את פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש). הצעת החוק מבקשת לעגן את סמכות החיפוש בהסכמה. על פי ההצעה, לא יהיה ניתן להשתמש בהסכמה על מנת לבסס חיפוש על הגוף, זאת בשונה מהלכת בן חיים. לעניין חיפוש במקום: ניתן יהיה לבסס את החיפוש על "הסכמה מדעת". על מנת לבסס "הסכמה מדעת" השוטר המבקש את הסכמת האזרח לעריכת החיפוש יידרש להבהיר לו כי נתונה לו הזכות לסרב לביצוע החיפוש וכי הסירוב לא יפעל לחובתו.
חיפוש לא חוקי.
שוטר המבצע חיפוש לא חוקי עובר עבירת משמעת על-פי חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), שלשונה "עריכת חיפוש, ביצוע עיכוב או מעצר או כניסה לרשות היחיד, שלא כדין או שלא בתום לב."
במקרים מסוימים, עשוי בית המשפט לזכות נאשם רק מפני שראיות נגדו נתפסו בחיפוש לא חוקי. (כך למשל זוכו נאשמים במקרים מסוימים מעבירות החזקת סמים והחזקת סכין)
חיפוש לא חוקי עשוי להיות בסיס לתביעת נזיקין נגד המשטרה.
חיפוש בגופו של אדם.
חיפוש על גוף האדם הוא חיפוש על פני גופו של אדם, בבגדיו או בכליו. חיפוש זה יכול להיות שטחי, כגון מבט או אומדן משקל. חיפוש באמצעות טפיחה על הגוף (Frisking) הוא דרך מוכרת לביצוע החיפוש. בישראל, הדרכים והתנאים לביצוע חיפוש גופני לצורך איתור ואיסוף ראיות מוגדרים בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - חיפוש בגוף ונטילת אמצעי זיהוי), התשנ"ו-1996. החוק מבדיל בין חיפוש פנימי וחיפוש חיצוני, וקובע עקרונות כלליים לביצוע חיפוש גופני, שנועדו לצמצם את הפגיעה בכבודו ובזכויותיו. בחוקים שונים, נקבע כי חיפוש על גופה של אישה יבוצע על ידי אישה, למעט מקרים חריגים.
חיפוש חיצוני.
שוטר רשאי לבצע חיפוש חיצוני בגופו של חשוד, בהסכמתו, כאשר יש לו חשד סביר כי נמצאת בו ראיה להוכחת ביצוע עבירה (שאינה חטא) או הקשר בין החשוד לבין העבירה. כאשר החשוד מסרב לחיפוש, רשאי שוטר לערוך חיפוש חיצוני תוך שימוש בכח סביר, אם ניתן אישור בכתב מקצין משטרה בדרגת רב פקד ומעלה, אשר שמע את טענות החשוד והסביר לו כי ניתן לבצע את החיפוש בכח וכי סירובו לביצוע החיפוש יכול לשמש חיזוק לראיות נגדו. במקרים מסוימים נדרש גם אישור רופא לביצוע החיפוש בכח.
חיפוש חיצוני כולל את הפעולות הבאות:
חיפוש פנימי.
חיפוש פנימי הוא הליך חמור יותר מחיפוש חיצוני, הנערך בעבירות מסוג פשע ולכן עליו להתבצע תמיד באישור קצין משטרה, ובתנאי שניתן אישור רופא ושהחשוד הסכים לחיפוש, לאחר שקיבל הסבר (בדומה לחיפוש חיצוני).
חיפוש פנימי כולל את הפעולות הבאות:
נטילת דגימת דם מזערית.
דגימת דם מזערית (עד 0.5 מיליליטר) נלקחת מהאצבע. גם שוטר שאינו קצין רשאי לקחת דגימת דם מזערית, בהסכמת חשוד, בקשר לכל עבירה שאינה חטא. אי הסכמת חשוד לבדיקה תהווה תוספת ראייתית כנגדו רק אם סירב גם לחיפוש חיצוני של לקיחת שיער או דגימת תאי לחי.
אהרון קרון
אהרון קרון (8 בינואר 1881 קובנה, ליטא – 1954 ראשון לציון) היה איש חינוך עברי, מנהל בית הספר חביב בראשון לציון בין השנים 1921–1947.
קורות חיים.
אהרון קרון נולד בקובנה שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, ב-8 בינואר 1881 (תרמ"א) לאלה ודב, סוחר. קיבל חינוך מסורתי בחדר, בישיבת טלז, וב"קיבוץ" הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה. לכשנוסדו הקורסים הפדגוגיים על ידי אהרן כהנשטם, למד בהם, וכשסיים מונה למורה ולמזכיר הקורסים. בשנים 1906-7 היה פעיל במרכז ציוני רוסיה. משנת 1909 שימש כמורה. בשנת 1911 נשלח על ידי כהנשטם לארץ ישראל.
בשנים 1919–1912 היה מנהל בית הספר במושבה יבנאל, וכן מפקח על בתי הספר ומדריך למורים במושבות הגליל התחתון. סביב החינוך ביבנאל התנהל מאבק בין אלה שחפצו בחינוך דתי לאלה שחפצו בחינוך חילוני, ובשלב מסוים הוקם ביישוב תלמוד תורה, אך בית הספר שבניהולו של קרון גבר עליו. ביוזמתו של קרון הועברו בתי הספר של פיק"א בגליל לרשת החינוך של ההנהלה הציונית. טיפל במגורשי תל אביב שהגיעו ליבנאל. בשנת 1921 עבר לנהל את בית הספר חביב בראשון לציון, והתמיד בכך 26 שנה, עד פרישתו לגמלאות. עשה רבות לטיפוח ערכי היהדות והציונות בין תלמידיו.
אחותו פסיה ואמו אלקא ניצלו בעת טבח חברון במאורעות תרפ"ט, כשערבי תושב חברון הסתירו אותן בביתו. הוא לא הספיק להוציא לפועל את חיבורו, ספר על תולדות החינוך בארץ ובגולה.
קרון נפטר בראשון לציון בשנת 1954. על שמו נקראו בעיר רחוב וחטיבת ביניים שנסגרה.
בתו הבכורה, ישראלה כהן, למדה בבית הספר חביב ולימדה בו כיתות א' ו-ב' במשך כארבעים שנה.
בתו הצעירה, תמר אבן, למדה בבית הספר "חביב" לימדה בו, וניהלה אותו בשנים 1975–1985 עד צאתה לגמלאות. בשנת 1941 נישאה ליעקב אבנר קפניס, בנם של ישראל קיפניס (אחיינו של דוד צבי קיפניס) ורוזה (בתו של ישראל דב פרומקין ואחייניתם של מנהל בתי הספר של "עזרה" בארץ אפרים כהן-רייס והאגרונום חיים (שארל) כהן-רייס), שנהרג ב-1942 בתאונה בעת ששירת כקצין זוטר בצבא הבריטי.
פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית
פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית (נודע בגרמניה כ-"Uranverein" - מועדון האורניום) החל באפריל 1939, מספר חודשים לאחר גילוי הביקוע הגרעיני בינואר 1939. מאמץ זה להשגת נשק גרעיני הופסק אך התחדש בשנית ב-1 בספטמבר 1939 על ידי משרד החימוש הגרמני ביום תחילת מלחמת העולם השנייה.
הפרויקט התמקד במספר כיוונים: בניית כור גרעיני ("Uranmaschine"), ייצור מים כבדים ואורניום וכן הפרדת איזוטופים. בינואר 1942 הפנה משרד החימוש הגרמני את הפרויקט למועצת המחקר של הרייך. בתקופה זו התפצל הפרויקט בין תשעה מכונים שונים שכל אחד מהם התמקד בכיוון אחר. בתקופה זו מספר המדענים בפרויקט הלך ופחת וכשרונותיהם הופנו יותר ויותר למאמץ המלחמתי.
עם סוף המלחמה נוצל הידע הגרמני בפרויקט הגרעין בידי בעלות הברית - בריטניה, ארצות הברית, צרפת וברית המועצות. בסוף המלחמה התנהל מרוץ בין האמריקאים לסובייטים בנושא הגישה לפרויקט הגרעין הגרמני. ברוב המקרים האמריקאים יצאו כשידם על העליונה, בשל העובדה שמרבית הפרויקט רוכז בשטחים שבמערב גרמניה.
אלברט שפר היה שר החימוש, שמשרדו היה אחראי על הפרויקט. קורט דיבנר נודע כיוזם ומנהל הפרויקט. חתן פרס נובל, ורנר הייזנברג היה שותף בכיר במיזם.
הישגים.
מדענים נאצים היו המתקדמים ביותר בהעשרת אורניום באמצעות צנטריפוגה, והיו הראשונים שבנו ב-1942 צנטריפוגה בפרויקט בראשות אריך באגה (Erich Bagge). בעזרתם של מדענים גרמנים ואוסטרים שנלקחו בשבי לאחר המלחמה פיתחו הסובייטים שיטה זו, ואת צנטריפוגת ציפה (בעזרת גרנוט ציפה, Gernot Zippe). כיום ידועה שיטת הצנטריפוגה כשיטה המוצלחת והקלה ביותר להעשרת אורניום.
ב-20 בפברואר 1944 ניסו הנאצים להעביר חביות מים כבדים במעבורת לכור בגרמניה אך המחתרת הנורווגית הצמידה לדופן המעבורת פצצה וגרמה לשקיעת המעבורת יחד עם חביות המים הכבדים.
ההיסטוריון הגרמני ריינר קארלש (Rainer Karlsch) מציג בספרו "הפצצה של היטלר" (Hitlers Bombe) עדויות חדשות על פרויקט הגרעין הנאצי בראשות קורט דיבנר. הספר מציג עדויות על כך שגרמניה הקדימה את שאר העולם בפיצוץ מתקן כלשהו, ליד אורדרוף, במחוז תורינגיה, במרץ 1945. קארלש טוען כי הנאצים פוצצו מטען שהכיל כ-5 קילוגרמים של פלוטוניום שהווה מעין "פצצה מלוכלכת", שהם ניסו את הפצצה על 700 שבויי מלחמה סובייטים, וכי כולם נהרגו. תושבים מהאזור אף העידו על כאבי ראש ודימום מהאף במשך שבועיים לאחר מכן. מקום המיתקן המשוער, עמק ג'ונאס, שהיה במזרח גרמניה לאחר המלחמה, כלומר בשליטה סובייטית, נאטם בקירות בטון. ממצאיו של הספר נתמכים בהוכחות מועטות. מבדיקות שערך המכון הלאומי הגרמני למדידות באזור המדובר בשנת 2006 לא נמצאו מידות קרינה החורגות מהרגיל, בהתחשב באסון צ'רנוביל.
גורילת הר
גבי קדוש
גבריאל (גבי) קדוש (נולד ב-11 בנובמבר 1953, ד' בכסלו ה'תשי"ד) הוא איש ניהול ישראלי. שימש כראש העיר השביעי של אילת, בשנים 1993–2003.
ביוגרפיה.
קדוש נולד במושב רינתיה למאיר ואסתר, יהודים יוצאי מרוקו, ממקימי המושב.
הוא סיים לימודיו בפנימייה הצבאית "אונים". עם סיום הלימודים התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בסיירת חרוב, סיירת שהשתייכה לפיקוד מרכז, וקיימה מרדפים אחרי מחבלים בשטחי בקעת הירדן. השתחרר ב- 1974, לאחר מלחמת יום-הכיפורים, והגיע לאילת בעקבות אביו שהתגורר בעיר משנת 1964 הודות לעבודתו בחברת "מקורות".
ב-1979 סיים קדוש את לימודיו בתחום התיירות ולימודי ידיעת הארץ, עסק בהדרכת תיירים, ומילא תפקידי ניהול בבתי מלון. קדוש הקים וניהל את עמותת התיירות באילת, את עמותת "נווה מדבר" באמצעותה נבנו שכונת מגורים באילת, וכיהן כנשיא רוטרי. בין השנים 1986–1989 שימש בתפקיד סגן ראש עיריית אילת, ממונה על השירותים העירוניים ויו"ר ועדת תחבורה.
ב-11 בנובמבר 1993 נבחר לראשות העיר אילת.
במהלך כהונתו שם קדוש דגש רב על קידום נושא החינוך בעיר, והיה ממקימי קמפוס בן-גוריון, האוניברסיטאות באילת. וכן, העיר קיבלה את פרס החינוך הארצי לשנת 2003. במהלך כהונתו השנייה, קידם קדוש את רעיון הקזינו באילת, בשיתוף מפעל הפיס