מיקום הצמחים בגנים הבוטניים הוא על פי רוב לפי אזורי אקלים וקרקע ולא לפי קרבה אבולוציונית או לפי סדר האלף-בית של שמות הצמחים. זאת משום שקל יותר לגדל זה לצד זה צמחים הדורשים קרקע ואקלים דומה ולא כאלה שחולקים תכונות משותפות אחרות. בחלק מהגנים הצמחים ממוינים, בעקבות עקרון זה על פי המיקום הגאוגרפי של בית הגידול הטבעי של הצמח. גנים כאלה יכילו, למשל, חלקה שתדמה את אוסטרליה עם תת-חלקות שידמו את אזוריה השונים של יבשת זו. גנים אחרים יסתפקו ב-"חלקת מדבר", "חלקת חורש" וכיוצא בזה.
אולם, יש גנים בוטניים שיוצאים מכלל זה. כגון הגן הבוטני של שיקגו שמחולקים לעשרים ושבעה תת-גנים על פי מאפיינים ארכיטקטוניים בעיקר. בגן זה יש תת-גנים כגון "גן השושנים", "גן הערב", "הגן הסנסורי".
במרבית הגנים הבוטניים יש חממה לדימוי אזורי אקלים שבשל מיקומו של הגן אי אפשר לדמותם תחת כיפת השמיים. לדוגמה חממה לצמחי אקלים טרופי או מדברי. במרבית הגנים הבוטניים יש גם נחל עם אגם לצמחי מים. מעבר לזאת, ישנו בגן גם אזור משתלה לצמחים צעירים הסגור בפני הקהל הרחב.
היסטוריה.
הגנים הבוטניים המודרניים הראשונים נוסדו בצפון איטליה ליד אוניברסיטאות:
ערים אירופאיות אחרות הצטרפו:
גנים בוטניים בישראל.
בשנת 2006 התקבל בכנסת "חוק הגנים הבוטניים בישראל", המגדיר "גן בוטני מוכר" כ"גן הנטוע צמחים שונים לפי שיטה מדעית, למטרה מחקרית, מדעית או חינוכית". מועצת הגנים הבוטניים היא הגוף הישראלי הפועל לעידוד הכרת הגנים הבוטניים הפעילים בישראל על ידי המדינה.
בישראל ישנם כיום כ-10 גנים בוטניים מוכרזים, חלקם קשורים למוסדות האקדמיים:
ג'מאל א-דין אל-אפגאני
ג'מאל א-דין אל-אפגאני (תעתוק מדויק "אל-אפע'אני; בערבית: جمال الدين الأفغاني) 1838, אסאדאבאד, פרס - 9 במרץ 1897, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית) היה מחלוצי התנועה המודרניסטית באסלאם, קרא להשתחרר מכבלי האסלאם המסורתי ולהתנער מאמונות טפלות שהתקבעו בו. אל-אפגאני קרא לרפורמה חינוכית אך בעיקר מדינית, שלטעמו תאחד את כל ארצות האסלאם אל מול העולם המערבי, שבו ראה איום.
קורות חייו.
ילדותו.
קיים קושי למחקר למקם את אל-אפגאני מבחינת מיקום גאוגרפי עבור כל נקודת זמן. הוא מצידו טרח לטעון כל העת שהוא גדל כמוסלמי סוני באפגניסטן ומכאן גם מגיע שם משפחתו אל-אפגאני.
במחקרים שנעשו על מוצאו הוכח שככל הנראה הוא נולד למשפחת סעידים בעיר אסאדאבאד שבאיראן ב-1838 ומכאן שהוא קיבל חינוך מוסלמי שיעי בביתו עד גיל 10. לאחר מכן נשלח ללימודי דת בטהראן ובערי הקודש בעיראק.
החוקר אלי כדורי טוען שליסודות השיעיים של אפגאני הייתה השפעה ניכרת על הרעיונות שפיתח שנים רבות לאחר מכן שהיו שונים מהחשיבה הסונית המסורתית.
בחרותו ואחריתו.
הוא נדד בהודו, באיראן ולבסוף התיישב בקאבול והועסק בתפקיד ממשלתי. ב-1868 פוטר אל-אפגאני בשל דעותיו האנטי-בריטיות, טייל במצרים ולבסוף עבר לאיסטנבול. ב-1871 עבר למצרים באישורו של הנשיא ריאד פאשא, שם לימד באל-אזהר והטיף את דעותיו הפוליטיות. אל-אפגאני קיים דיונים על רפורמה דתית, בין היתר יחד עם אדיב אסחק עורך העיתון "מצר" שבו גם כתב מאמרים, והקים אגודה פוליטית. עם תחילת מרד עוראבי אולץ אל-אפגאני על ידי הבריטים לעבור להודו ורק לאחר הרגיעה הורשה לשוב. אולם, הוא העדיף לעבור לפריז, שם הקים יחד עם עבדו את העיתון "אל-ערוה אל-ות'קה" ("הקשר האמיץ"), שבו קראו למוסלמים להתאחד פוליטית ודתית. העיתון נאסר להפצה בפריז. אפגאני כתב על היסטוריה, פילוסופיה ושפות של עמים ומקומות שונים: המוסלמים, הפרסים והאירופים. הוא בילה את שנותיו האחרונות כשהוא כלוא לכאורה באיסטנבול ומת מסרטן ב-1897.
פעילותו ומשנתו הדתית-פוליטית.
אל-אפגאני נחשב לאבי המודרניזם האיסלאמי וביחד עם מוחמד עבדו תלמידו פיתחו את תאוריית הפיגור המעמיק של האסלאם אחרי המערב, תוך ביקורת פנימית נוקבת על אופן התנהלות העולם ההלכתי האסלאמי.
החוקר סעיד בדאוי טוען כי העובדה שהוא הסתיר את זהותו השיעית ואימץ במקומה זהות סונית הייתה הכרח בתקופה שבה היה מתח רב בין השיעים לסונים ולנוכח העובדה שהוא רצה לזכות לקונצנזוס בקרב הרוב הסוני .
ניקי קדי טוענת במספר ספרים שהיצמדותו של אפגאני לאסלאם היוותה יותר "תירוץ" שסייע לו לגייס את תמיכת העולם הערבי אל מול המערב, יותר מאשר אמונה דתית אמיתית .
אלי כדורי טוען שהמחויבות שהייתה לו לאסלאם הייתה מטעמים תכליתיים בלבד.
בעוד שכמעט בלתי-אפשרי לגלות מה הייתה אמונתו האמיתית של אפגאני, ניתן בפירוש לומר שכתביו הושפעו מהמתח שסביבו סבבו חייו, מצד אחד, הדחייה של הכפירה המערבית ושלטון הכיבוש האימפריאליסטי שהם כפו על מדינות ערב, ומאידך, ההערכה הרבה שרכש ליכולת הטכנולוגית והמדעית שלהם וההבנה שאימוץ של יכולות מסוג זה הכרחיות כדי לפתח כוח פוליטי שישפר את מצבם של המוסלמים .
גישתו האנטי-אימפריאליסטית ליוותה את אפגאני במהלך כל חיו הבוגרים. מאז שעזב את איראן כילד הוא קרא לאיחוד המדינות האסלאמיות (פן-אסלאם) ויצא כנגד הכיבוש האירופאי בארצות האסלאם.
פעילותו הפוליטית המתועדת הראשונה היא בהודו, לשם הוא עבר מאיראן בסביבות 1855-1856. בהודו נחשף לראשונה לכיבוש הבריטי במלוא עוצמתו, ושם הוא גם בא לראשונה במגע עם המדעים והטכנולוגיה האירופיים.
ב-1866 הוא הגיע לאפגניסטן, שם הוא הצטייר כמתנגד מובהק לאימפריאליזם ולכיבוש הבריטי. גורש משם ב-1868, לאחר שעורר את חשדו של האמיר המקומי. ב-1869 הוא הגיע לאיסטנבול וגם משם הוא גורש ב-1870 לאחר שנשא הרצאה שמשווה בין הנבואה האסלאמית לפילוסופיה.
לאחר שגורש מאיסטנבול בגלל ההרצאות שנתן שם, הוא הגיע לקהיר ושהה שם במשך 8 שנים כשהוא נתמך על ידי הממשלה. במצרים הוא ריכז סביבו קבוצה של צעירים משכילים שנמשכו לרעיונותיו כנגד האימפריאליזם והגותו על הפילוסופיה האסלאמית. אחד מהצעירים הללו היה מוחמד עבדו. ב-1879 לאחר שתאופיק פאשא עלה לשלטון בהתערבות הבריטים והצרפתים הוא גורש להודו.
מאוחר יותר, ב-1885, הגיע אל-אפגאני ללונדון בהזמנתו של מכובד אנגלי בשם ווילפריד בלאנט. הוא ניסה לנהל איתו משא ומתן ולגרום לכך שהבריטים יצאו ממצרים אבל ניסיון זה לא צלח. לבסוף, בדומה לשאירע בשאר המקומות אליהם הגיע, הוא נצטווה לעזוב את ביתו של בלאנט.
הוא המשיך משם לאיראן, רוסיה ובחזרה לאיראן, שם הוא שימש כיועץ לשאה. גם משם הוא גורש בסופו של דבר, לאחר שלקח חלק במרד הטבק כנגד השאה, והגיע לאיסטנבול בעקבות הזמנתו של הסולטאן עבד אל-חמיד השני. לא עבר זמן רב עד שהוא עורר את חמתו של הסולטאן, וזאת לאחר שדיבר בעד הצורך בהקמת ח'ליפות אסלאמית ובכך בעצם קרא תיגר על השלטון העות'מאני על האומה הערבית. בנוסף, רצח השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר ב-1896, אשר אל-אפגאני נחשד בסיוע עקיף לו, עורר את חששו של הסולטאן מאפגאני ולכן הוא אסר עליו לצאת מאיסטנבול.
אל אפגאני
מפרץ ארגוליס
מפרץ ארגוליס, או מפרץ נַאפְפְּלִיוֹ (ביוונית: Αργολικός Κόλπος) הוא שמו של מפרץ בדרום מזרח פלופונסוס שביוון, המפריד בין השלוחה המערבית ביותר של הפלופונסוס לשלוחה הלאקונית של חצי האי. המפרץ מהווה שלוחה של ים מירטון.
גבולותיו הם: חצי האי הארגולי בצפון ובמזרח, ים מירטון (השלוחה המערבית של הים האגאי) בדרום מזרח ובדרום, לאקוניה בדרום מערב וארקאדיה במערב.
המפרץ ואייו מאוחדים לפעמים עם המפרץ הסרוני תחת השם המפרץ הארגו-סרוני, והאיים שבתוך כל מפרץ ובין שני המפרצים מכונים האיים הארגו-סרונים. האי העיקרי במפרץ הוא האי ספצס.
ישנם קווי מעבורות שעוברים דרך המפרץ דרך הערים נַאפְפְּלִיוֹ, ולאונידיו, ודרך האיים ספטסס והידרה.
הערים ששוכנות על חופי המפרץ הן:
מפרץ נופליון
מפרץ נבפליון
הרפובליקה הערבית המאוחדת
הרפובליקה הערבית המאוחדת, או רע"ם (בערבית: الجمهورية العربية المتحدة, בתעתיק מדויק: אלג'מהוריה אלערביה אלמתחדה, מתורגם לעיתים גם כ"הקהיליה הערבית המאוחדת", קע"ם) הייתה איחוד בין סוריה למצרים בין השנים 1958 ל-1961. האיחוד נוצר ב-1958 כצעד הראשון לקראת הקמת אומה כלל-ערבית אחת. רע"ם התפרקה כאשר סוריה פרשה בעקבות הפיכה בשנת 1961, אולם מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971.
במהלך שנות קיומה הייתה רע"ם באיחוד קונפדרטיבי עם צפון תימן.
הסיבות לייסוד הרפובליקה.
הרפובליקה נוצרה ב-1 בפברואר 1958, בהסכם בין נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ונשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, בעקבות יוזמה של קציני צבא ופוליטיקאים סורים שהציעה את איחודה של סוריה עם מצרים בדרך להקמתה של אומה ערבית אחת תחת הנהגתו של נשיא מצרים נאצר. חלום האומה הערבית הגדולה שטף את סוריה באותם ימים, והפופולריות של נאצר, שעלתה לאחר שהלאים את תעלת סואץ בשנת 1956 והעז "להמרות את פי המעצמות האימפריאליסטיות", העלתה את קרנו של רעיון האיחוד בסוריה.
לאיחוד הייתה גם סיבה פוליטית. כוחה ההולך וגדל של המפלגה הקומוניסטית בסוריה הדאיג את הגופים הפוליטיים והחברתיים בסוריה, ובעיקר את ראשי הצבא הסורי. איחוד עם מצרים, שבה שלט נאצר תוך דיכוי הקומוניסטים, יכול היה לפתור בעיה זו.
באופן רשמי הצהירו מנהיגי הרפובליקה שמטרת הקמתה היא התכוננות למלחמה משותפת נגד מדינת ישראל.
כינון הרפובליקה.