ב-12 במאי 1943 (ז' באיר תש"ג), החל גרוש אחרוני יהודי בוצ'אץ', רגלית ועם עגלות יד, לגטאות ומחנות העבודה בצ'ורטקוב, טלוסטה וקופישניץ. מעט מהמגורשים הועברו למחנה העבודה פודהייצקה הסמוכה לעיירה. ב-15 במאי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין - "נקיה מיהודים".
באמצע יוני 1943, הועברו שרידי היהודים שנותרו בבוצ'אץ' יחד עם עובדי הכפיה ממחנה העבודה פודהייצקה אל בית הקברות היהודי, ושם נורו. החיפושים אחר יהודים מסתתרים המשיך עוד זמן רב, בסיועם של המתנדבים האוקראינים וכן איכרים אוקראינים. מדי פעם, משנמצאו, הם הובלו לבית הקברות היהודי ושם נורו.
טבח השרידים.
ב-23 במרץ 1944 (כ"ח אדר תש"ד) הצליחו הסובייטים להבקיע את הקווים הגרמניים וכבשו מידיהם את העיר. בין 800 ל-1,000 יהודים שרדו, במידה רבה, הודות לקבוצות ההתנגדות שפעלו בעיר וסביבתה, והם יצאו ממחבואם.
אך לא חלפו עשרה ימים והגרמנים, בניסיון להיחלץ מהכיתור הסובייטי, כבשו את העיר שוב. עם כניסתם המחודשת לעיר ולמרות מצבם הנואש בחזית קילומטרים ספורים ממנה, הגרמנים המשיכו בחשיפת מקומות המסתור של היהודים וחיסולם כך שביום השחרור הסופי ב-27 ביולי 1944 התברר ששרדו רק 65 יהודים מתוך קרוב ל-16,000 אלף יהודי בוצ'אץ' והמחוז.
העיר נותרה בשליטה גרמנית שלושה וחצי חודשים נוספים עד לשחרור הסופי ב-27 ביולי 1944 (ז' באב תש"ד).
תנועת המרי היהודית.
קבוצה של 15 צעירים מאורגנים לקראת תקיפת הגרמנים הצליחו להסתתר ולהתחמק ממשלוח למחנות עבודה, החל בדצמבר 1941 ובמשך למעלה מחצי שנה.
מיד לאחר האקציה הראשונה בשנת 1942 החלו צעירים יהודים, בייחוד חברי תנועות הנוער הציוניות לשעבר, שפורקו תחת שלטון ברית המועצות, לחפש דרכים להגנה עצמית ולהשגת נשק. מפקד כוחות ההתנגדות בבוצ'אץ' היה א' בזאן-וורמן. אלו יצרו קשר עם היודנראט (הראשון) שהסכים לשתף אתם פעולה ואף לממן השגת נשק, וחלק מן השוטרים היהודים שיתף פעולה אף הוא. לקבוצה היה מקלט רדיו, והוא הפיץ את החדשות מן העולם בין תושבי הגטו. הם גם יצרו קשר עם עיירות יהודיות אחרות בניסיון לתאם פעולות. עד פברואר 1943 הקבוצה השיגה מספר אקדחים רובים ומעט תחמושת. הם יצרו קשר עם פרטיזנים יהודים דוד פרידלנדר וויינזינגר אך הפרטיזנים הפולנים לא הסכימו לסייע או לשתף פעולה.
במרץ 1943, הוחלט להעמיד כוח ביער הסמוך לגבעת פדור במקרה של אקציה נוספת, על מנת לפגוע ברוצחים הגרמנים והאוקראינים ולאפשר בריחה של יהודים. אך, כאמור, ב-13 באפריל בעת אקציה פתאומית, רק אחד הקושרים הצליח להגיע לעמדתו ולהרוג שוטר אוקראיני בעודו משתתף בטבח היהודים. בעקבות הכישלון הוחלט לחמוק מן העיר אל היער ולהמשיך ולהילחם משם.
שיתוף הפעולה של האיכרים האוקראינים והמחסור במזון החזירו חלק מן הקבוצה לעיר ועם גירוש תושבי בוצ'אץ' המשיכו בהתנגדות במקומות האחרים לשם הגיעו.
ביערות סביב בוצ'אץ' הסתתרו כ-300 יהודים וביניהם קבוצה גדולה של פרטיזנים יהודים, אשר פגעו במשתפי פעולה אוקראינים. עם הצטמצמות השטח הגרמני והתקרבות החזית, החלו הגרמנים בפעולות חריפות נגד פרטיזנים, וביום שלישי, 18 בינואר 1944 (כ"ב טבת תש"ד) הם הקיפו בכוחות גדולים את היערות סביב העיר, והחלו בסריקות שיטתיות של האזור. כל היהודים המסתתרים ביערות נתפסו ונרצחו.
ההתנגדות הפולנית לכיבוש הנאצי.
ההתנגדות לשלטון הגרמני החלה מיד עם תחילת הכיבוש. כוח ההתנגדות העיקרי היה "צבא המולדת" (בפולנית "ארמייה קריובה" או AK) הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון ואנטי סובייטי בבסיסו. עיקר כוח האדם בארגון זה היה חיילים יוצאי הצבא הפולני, ומתנדבים שרק חלקם הקטן היו יהודים. ליהודים היה קשה להשתלב בארמייה קריובה הן בשל מגמות אנטישמיות של חלקים נרחבים בחברה הפולנית במהלך שנות ה-30 והן בשל הדעה שנפוצה באוכלוסייה הכללית לפיה היהודים היו משתפי הפעולה העיקריים עם המנגנון הקומוניסטי במהלך הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין בשנים 1939–1941. דוד פרידלנדר, ויהודים קומוניסטים אחרים, חברי המפלגה הקומוניסטית הפולנית הפרו-סובייטית (החוק הפולני אסר על פעילותה ורדף עד חורמה את פעיליה), התנדבו עם כניסת הסובייטים לבוצ'אץ' להצביע עבורם על גורמים אנטי-סובייטיים באוכלוסייה כלאומנים פולנים ואוקראינים, והללו גורשו מזרחה, לגולאגים בתוככי ברית המועצות. חלק ניכר ממנגנון השלטון הסובייטי המקומי בבוצ'אץ', החל בניהול הכלכלה ועד ראשות העיר, נמסר לידי היהודים הקומוניסטים. בין היתר ולמשך זמן קצר, דָוִד אייזיק סגל מונה בידי הסובייטים לראש העיר.
יהודים בתנועת המרי הפולנית.
למרות תנאי הפתיחה שהקשו על קבלת יהודים ל-AK, כללה קבוצת ה-AK שפעלה בגזרת בוצ'אץ' בפיקודו של Nedzwiecki מספר יהודים למשך תקופה מסוימת ובהם האחים פריץ (בניו ויאנק) ומשה (מוניו) וייזינגר. וייזינגר, טכנאי רדיו במקצועו, תפקד על תקן של קשב לשידורי ה-BBC מלונדון והיה למעשה הקשר היחידי של בוצ'אץ' לנעשה בעולם. ביולי 1943 התרסק/הופל מטוסו של ולדיסלב שיקורסקי ראש הממשלה הפולנית הגולה. בתגובה, ועל פי הנחיות הממשלה הגולה, הוחלט ב-AK להיפטר מכל האלמנטים החשודים באהדה לקומוניזם, ובראשם היהודים. האחים פריץ הוזהרו מבעוד יום שעומדים לחסלם וברחו. בניו נהרג בניסיון הבריחה ואחיו יאנק הצטרף לקבוצת פרידלנדר כשבגופו שישה כדורים. נאמנותו של וייזינגר היהודי לא הוטלה בספק, (שיתוף הפעולה שלו עם הפולנים החל עוד בתקופת השלטון הפולני בבוצ'אץ' ונמשך בתקופה הסובייטית), והוא המשיך לשרת בקבוצה הפולנית.
נאמר שהרופא רטלסקי מבוצ'אץ' היה איש הקשר של קבוצת Nedzwiecki עם המפקדה של ה-AK.
חסידי אומות העולם.
מנקו סבירצ'ק הסתיר קבוצת יהודים במערכת מנהרות שנחפרו בבית הקברות הנוצרי. אף על פי שנתפס והוכה פעמיים לא הסגיר את היהודים, ועל כך זכה להכרה כחסיד אומות העולם בידי יד ושם.
לאחר מלחמת העולם השנייה והטבח בפולנים.
לאחר תום המלחמה בוצע בעיר טיהור אתני באוכלוסייה הפולנית.
יהודים מעטים חזרו לעיירה אך נדדו ממנה בעקבות תחושת תלישות ואיום. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 לא נותרו יהודים בעיירה.
אישים בולטים.
הקהילה היהודית בבוצ'אץ' גידלה בתוכה אישים מפורסמים רבים, ובהם
בישראל קיים ארגון יוצאי בוצ'אץ' והסביבה, שהקים בין היתר מצבת הנצחה בשדרת הקהילות בבית העלמין בחולון, שם מתקיים טקס הנצחה ביום השואה.
מרדכי בן-חורין
מרדכי (מוטי) בן-חורין (‏18 באוקטובר 1930 – 23 באוקטובר 2020) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה.
בן-חורין היה דור רביעי בארץ ישראל, נצר למשפחת ראב ובן ללאה ולמהנדס משה בן-חורין (גינזבורג), עמו עבד בשותפות עד לפטירת אביו ב-1972. את לימודי האדריכלות סיים בהצטיינות בטכניון בחיפה בשנת 1956.
בן חורין אחראי לתכנון כמה מהבולטים והמקוריים בבנייני המשרדים ומוסדות הציבור בישראל, ביניהם בית אסיה ומצודת זאב בתל אביב, מגדל המגורים בדיזנגוף סנטר, ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים (אז מלון פלאזה). כמו כן תכנן מספר רב של בתים פרטיים בכל הארץ ובמיוחד בסביון. תכנן מספר בתי-ספר, פנימיות וחדרי אוכל במוסדות עליית הנוער ברחבי הארץ.
בשנות ה-80 שימש כ"אדריכל הבית" של נמל התעופה בן-גוריון, והיה אחראי לתכנון אולם הנוסעים הנכנסים, אולם מקבלי הפנים ואולם האח"מים בטרמינל 1 בנתב"ג (הטרמינל "הישן", ששופץ ונפתח מחדש ביוני 2017 לצורך שימוש בטיסות חסך). הוא התפטר, לדבריו, מתכנון טרמינל 3 החדש משום שסבר שהוא "מגלומני ומיותר לחלוטין בשלב הזה". הוא הציע לרשות שדות התעופה פתרון אלטרנטיבי שכלל הרחבת הטרמינל הקיים, אך הצעתו נדחתה. בן חורין המשיך לתכנן עד ימיו האחרונים, אז עסק גם בתכנון מגדל משרדים מעל לבית אסיה אותו תכנן בשנת 1970.
בשנת 2015 הפקיד את ארכיונו בארכיון אדריכלות ישראל.
בן חורין התגורר בסביון. הוא נפטר ב-23 באוקטובר 2020 בגיל 90, כתוצאה מהתקף לב.
משה שטרנשוס
משה שטֶרנשוּס (1903 – 1992) היה פסל ומורה לפיסול. ממקימיו של מכון אבני ומנהל מחלקת הפיסול בו, חבר קבוצת אופקים חדשים. שטרנשוס היה מראשוני פסלי המופשט בארץ ויצירותיו משולבות בבניינים ובמתחמים שתוכננו בידי הארכיטקטים נחום זולוטוב, מרדכי (מוטי) בן חורין, שולמית נדלר ומיכאל נדלר ועוד. משה שטרנשוס זכה פעמיים בפרס דיזנגוף של עיריית תל אביב וב- 2001 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו במוזיאון תל אביב.
כפי שגדעון עפרת כתב במאמרו על שטרנשוס, "כיוון שמעטים ביותר פסליו הציבוריים, מוכר שטרנשוס בעיקר כמי ששימש מורה לפיסול במכון אבני במשך עשרות בשנים. כפסל, אף שזכה פעמיים בפרס דיזנגוף (1954, 1956) נותרה יצירתו עלומה למדי... מעולם לא לחם להכרה כל שהיא, הגם שיש לראותו כאחד האבות הגדולים של הפיסול המופשט בארץ. לפיכך, מרוכז בביתו התל אביבי - עיקר מפעל חייו של משה שטרנשוס, ופה, משלוות נווהו, משקיף שטרנשוס על דורות של פסלים, רבים מהם תלמידיו, שפרצו אל במת האמנות וזרקוריה בעוד הוא ספק נהנה מהצללים, ספק משלים עמהם."
ביוגרפיה.
משה שטרנשוס נולד ב- 1903 בעיירה יז'רז'ני שבגליציה לאב סוחר תבואות ובעל טחנת קמח. בן זקונים אחרי שתי אחיות בוגרות. המשפחה הייתה שומרת מסורת אך מתונה בהשקפותיה וכך נשלח משה הצעיר ללמוד בחדר משם עבר לתיכון ריאלי בו שפת ההוראה הייתה גרמנית ובמקביל ביקר בבית ספר עברי. למרות שגדל והתחנך בסביבה המנוכרת לכל ביטוי אמנותי, חלומו הגדול היה לעלות לארץ ישראל וללמוד בבצלאל שכבר אז נחשב לבית ספר בעל מוניטין.