שמשון הורג את אבימלך ומפנה את העברים מהמקום. הכהן הגדול של דגון יוצא מהמקדש הפלשתי ומקלל את כוחו האלוהי של שמשון. עברי זקן מהלל את שמשון. בתור ניסיון לגרום להדחת את שמשון כמנהיג של המרד העברי, דלילה וחבורת נערות רוקדות לפניו ודלילה שרה על איך האביב פורח סביבה, אך עדיין, בליבה, היא חשה כי עוד חורף.
אריה: "תחילת האביב"
דלילה מזמינה את שמשון למעונה הסמוך, והמסך נסגר בשלב בו ברור כי שמשון אינו מקשיב לנבואותיו המתריעות של העברי הזקן.
מערכה שנייה.
המבוא למערכה מפאר את דלילה. דלילה יודעת ששמשון מהופנט על ידיה ויבוא אליה במקום להוביל את המרד העברי נגד הפלשתים. היא שרה אריה מפתה על האהבה כדי להפיל בפח את שמשון באומרה לו, שכל כוחו לא יעמוד לו כנגד הסתערותה של האהבה.
אריה: "אהובי! עזור לחולשותיי"
מתוך ניסיון לסגור את המלכודת מסביב לשמשון, דלילה מפתה את שמשון ואומרת לו כי היא כולה שלו אם הוא רוצה בה. היא מתחננת אליו שישיב לה אהבה, מתוך תקווה שיניח לדברים האחרים המטרידים אותו ויתרכז בה לגמרי. הערה: בסוף הבית השני שמשון מצטרף לשירה והופך את הסולו לדואט.
אריה: "ליבי נפתח לקולך"
נראה כי שמשון נלכד ברשתה של דלילה. היא מעמידה פנים שהיא מטילה ספק בנאמנותו אליה, ומבקשת ממנו בתור הוכחה לאהבתו את סוד כוחו, ומתייפחת כאשר הוא מסרב לגלות לה. שמשון שומע את הרעם ששלח אלוהים בתור אזהרה, אך אינו יכול להתנגד לרצונה של דלילה. מעט מאוחר יותר, לאחר ששמשון גילה לה את סוד כוחו הטמון בשערו הארוך, דלילה קוראת לחיילים הפלשתים, הקוצצים את שערו, תופסים אותו ומעוורים אותו.
מערכה שלישית.
תמונה ראשונה: בעזה, שמשון העיוור המניע רחיים במעגל, מתפלל לשלום העברים, שיסבלו בגלל חטאו. נשמעים קולותיהם המאשימים.
תמונה שנייה: במהלך המשתה הגדול במקדש של דגון, דלילה והכהן הגדול מלגלגים על שמשון.
בלט: "משתה" - מן המנגינות הידועות באופרה.
כאשר מכריחים את שמשון העיוור להשתחוות בפני פסלו של דגון, הוא מבקש מנער להוביל אותו לשני העמודים המרכזיים של המקדש שמולם מצוי הפסל. שמשון מתפלל לאלוהים שישיב לו את כוחו ולו בפעם האחרונה, ובמאמץ עילאי הוא דוחק את עמודי המקדש וממוטט אותו עליו ועל אויביו הפלשתים.
"סוף"
רפי תבור
רפי תבור (נולד ב-22 בפברואר 1948) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
תבור נולד ברומניה. עלה לישראל בגיל 14. בשנת 1973 סיים לימודיו בבית הספר לאמנות הבמה בית צבי.
בתיאטרון.
בין השנים 1973–1975 שיחק תבור בתיאטרון העירוני באר שבע, ובין השנים 1975–1980 בתיאטרון הבימה. כמו כן השתתף בלמעלה מ-50 הפקות שונות. גילם תפקידים ראשיים בהצגות בחו"ל בין השנים 1980–1989: "פאוסט" (פאוסט), "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" (ג'ירי), "ידיים מלוכלכות" (הוגו), "שלושת המוסקטרים" (ארמיס), "של מי החיים האלה לעזאזל", "רומיאו ויוליה" (טיבלט), "הו יוליה" (רומיאו), "ביקור הגברת הזקנה", "קן הקוקיה" (מרטיני), "האישה מהים" (הזר), "נשקיני קייט" (לורנצו), "זורבה היווני" (ניקוס) ועוד. בין השנים 1989–1993 שיחק בתיאטרון באר שבע בהצגות "שם המשחק" (רובי אורון), "בורגנים" (טרטב), "מפיסטו" (הגנרל), "מפגש משולש" (מארק דריסטל), "שלוש אחיות" (וורשינין), "באופן יחסי" (פיליפ), "צייד המכשפות" (הכומר ג'ון הייל), "אחים לנשק" (אריק מנדל), "כולם היו בניי" (דוקטור בייליס), "שוברים רגליים" (פרופסור טרנס אוקיף), "זינג"ר" (לורד ארנרדה קנופ), "אם הבית" (מיכה), "יתוש בראש" (רומן טורנול) ו"מ. בטרפליי" (מארק). בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות "מסעותי עם דודתי" (הנרי פולינג), "הבית של מרווין" (ד"ר וואלי), "חקירה חוזרת בדבר מותו המוזר של אנרכיסט מפוקפק" (קווסטורה), "מים קדושים" (הרב), "הרולד ומוד" (פסיכיאטר), "ביאנקה" (ינקו סולומון), "כחול בוער" (החוקר קוקלי), "ערפל" (התובע, עו"ד כץ) "הקונצרט" (אורי), "אנדה" (מייק), "קול קטן" (מני קרן-פז) ו"חוף דייטונה" (ג'ו).
בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-1977 גילם עיתונאי בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן".
ב-1990 השתתף בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח וגילם מאהב צעיר בסרטו של אברהם הפנר "אהבתה האחרונה של לורה אדלר".
ב-1994 גילם תפקיד של רופא במיני סדרה "משמרת לילה" שכתב אסי דיין.
ב-1995 גילם את חגי קרול בסדרת הטלוויזיה "סיטון" שיצרו אורי ובני ברבש.
ב-1997 גילם את יוסי גינוסר בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "קו 300".
בין השנים 1996–1999 גילם את צבי רוטנברג בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" שעסקה במאבקי כוח ומערכות יחסים על רקע עולם העסקים הבינלאומי. הסדרה זכתה למדרוג גבוה במיוחד ושודרה בפריים טיים בערוץ 2, ולאחר מכן בערוץ 3.
ב-1999 שיחק תבור בסרט הטלוויזיה של דני טופ "משחקי ראש" לצד דפנה רכטר ונירו לוי.
בין השנים 2001–2002 גילם את אלכס קדמי בטלנובלה "לחיי האהבה". ב-2002 גילם את שמשון בסרט הקולנוע "בית"ר פרובנס", שביים אורי ענבר, ובאותה שנה גילם את עמוס צור בסדרת הטלוויזיה "כנפיים", שביים שמואל אימברמן.
ב-2005 השתתף בסרט הטלוויזיה שביים רם לוי "עור" לצד אסי לוי ואלון אבוטבול.
ב-2006 גילם את עזרא בסדרת הטלוויזיה "זומזום" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2007 גילם את ארנסט גולדברג בסרטו של מנחם גולן "ריקוד מסוכן" לצד אליענה בקייר.
ב-2010 גילם את בוגי בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל".
ב-2011 גילם את מיכאל בסדרה "החברים של נאור".
בשנים 2012–2016 גילם את לואיס קליין בסדרה "החממה".
ב-2014 שיחק בסרט הקולנוע "מיתה טובה".
חיים פרטיים.
לתבור בן משותף עם עדנה שביט ובן משותף עם שרי צוריאל. מתגורר בתל אביב.
ועדת אונסקופ
עמוס פונקנשטיין
עמוס פוּנקנשטיין (9 במרץ 1937 – 11 בנובמבר 1995) היה היסטוריון ופילוסוף ישראלי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
חתן פרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית לשנת תשנ"ה (1995).
חייו ופועלו.
פונקנשטיין נולד בשנת 1937 בתל אביב כבן למשפחה דתית. אביו, ד"ר יוסף פונקנשטיין, יליד בוצ'אץ' שבגליציה, אוסטריה, היה חניך בית המדרש לרבנים בברסלאו (1929–1933) ואוניברסיטת בזל (1933–1936), כיהן כמזכ"ל וסגן מנהל המכון למינהל ציבורי בירושלים.
פונקנשטיין גדל בירושלים, ולמד בבית הספר הדתי "מעלה", אך כבר בנערותו יצא בשאלה. לאחר שחרורו מצה"ל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 נסע לגרמניה המערבית ללימודי דוקטורט בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה החופשית של ברלין. הדיסרטציה שלו ("Gegenwartsbestimmung, Heilsplanbegriff und Entwicklungsgedanke im Geschichtsdenken des hohen Mittelalters"), שהוגשה ב-1964, נסבה על בחינת התודעה ההיסטורית של ימי הביניים, תוך התמקדות בתיאור היחסים שבין חזון אחרית הימים והגאולה בדרך הטבע כרעיונות משלימים וההשוואה שהוא עורך בין תודעה זו לתודעה ההיסטורית המודרנית (ב-1965 התפרסמה כספר, בכותרת "Heilsplan und natürliche Entwicklung").
את קריירת ההוראה שלו החל בשנת 1967 כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בסוף שנות ה-70 החל לחלק את זמנו בין UCLA ואוניברסיטת תל אביב, שבה היה מופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ע"ש יוסף וסיל מייזר, הקים ביחד עם פרופ' יהודה אלקנה את המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וניהל אותו. במסגרת זו לימד את תולדות המדעים, תולדות המחשבה המערבית והיבטים שונים של תולדות ישראל.
בשנת 1986 עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם הופקד על הקתדרה ע"ש דניאל א' קושלנד (Daniel E. Koshland) לתרבות והיסטוריה יהודית שנוסדה אז, והקים בה את התוכנית למדעי היהדות. כעבור שלוש שנים שב ל-UCLA, וב-1991 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (UC Berkeley), שם התמנה לפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה ע"ש קורט (Koret) להיסטוריה יהודית.
בשנת 1985 זכה במלגת גוגנהיים למחקר התאולוגיה והדמיון המדעי מימי הביניים עד למאה ה-17 בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (אקול דה אוטז אטיד) בפריז.
בשנת תשנ"ה-1995 זכה בפרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית.
לצד פועלו האקדמי, מתחילת שנות ה-80 היה תומך פעיל של תנועת השלום בישראל והרבה לפרסם מאמרים ב"הארץ".
פונקנשטיין נפטר בברקלי שבקליפורניה ב-1995 בתום שנה של מאבק בסרטן הריאה, בגיל 58. היה פעיל בהוראה ובמחקר עד כחודש לפני מותו. הותיר אישה, אסתי, ושני ילדים מנישואיו הראשונים: יעקב ודניאלה.
רבים מתלמידיו בישראל ובארצות הברית המשיכו לעסוק בתחומי התמחותו, בהם: דוד ביאל, אמנון רז-קרקוצקין, אילן גור זאב, ג'רמי כהן, יוסף מאלי, אלון אלטרס, דוד אנגל, בת ציון עראקי קלורמן, לאה רושקובסקי, דורית טנאי, אברהם שוחר, יואל רמב"ם, רם בן שלום ורבים אחרים.
מחקריו.
תחומי מחקריו של עמוס פונקנשטיין היו מגוונים: הוא חקר את ההיסטוריוגרפיה והתודעה ההיסטורית בקרב יהודים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה, את הפולמוס הנוצרי נגד היהדות, פרשנות המקרא בימי הביניים, הזיקה בין תאולוגיה למדע, ואת תולדות המחשבה המדעית מאז התקופה ההלניסטית ועד ימינו.
"Theology and Scientific Imagination from the Middle Ages to the Seventeenth Century".