היה בתקופתו של קונארד השלישי בו הוא לקח נרחב חלק בשנות החמישים של המאה ה-12- כל זאת כשהמסע נתון תחת פיקוד שמקורו היה מצרפת של ימינו אך דרך הנהגתו הייתה לא מוצלחת במיוחד והובילה לכישלון של כיבוש דמשק בשנת 1148. הפיקוד הצרפתי באותם הימים היה בידי לואי השביעי. ברנאר מקלרבו באותה תקופה ביסס את התעמולה שהטיפה לקראת המסע. ידוע כי באותו הזמן בתוככי האימפריה הרומית, באזור ערי חבל הריין, הופיע אדם בשם רודולף הציסטרציאני שהיה לנזיר המטיף למסע הצלב כל זאת בעידוד אמירות כנגד יהודי אירופה. ברנאר מקלוובו שמע על המאורעות כנגד יהודי האימפריה שקרו עקב ההטפות של רודולף והחליט לצאת כנגדו בפומבי, כאקט העומד בניגוד מובהק לתעמולה האנטישמית שאותה הוביל רודולף. בכתבי יד מאותם הימים נראה כי אלו היו דבריו של רודולף:
בכל הזמן הזה קונארד העביר את צבאו דרך פנים היבשת בעוד שאחיו הנוצרים האחרים כגון בני אנגליה ובני ארצות השפלה מעבירים את לוחמיהם כדרך הים כשהם כובשים עיר חשובה נוספת שנפלה בידי כוחות מוסלמיים קודם לכן והיא היום בירת פורטוגל, ליסבון. קונארד עצמו לא הצליח במשימה וצבאו נפגע קשות על ידי הצבא הסלג'וקי. חלקיקים מצבא קונארד הגיעו לתחומי העיר עכו, אך נשארו רק מעטים מהם בלבד.
מסע הצלב השלישי.
מסע הצלב השלישי שהונהג בידי פרידריך ברברוסה הכיל כמות קשה לעיכול לבני אותם הימים (כגדול מכל מסעי הצלב) מבחינת גודל והיקף הלוחמים אותם הוביל אל ארץ הקדוש (סך הכל כנראה כ-15,000 לוחמים שהם עצמם מתפלגים ל-3,000 אבירים). אל צבאו של ברברוסה הצטרפו גם שנים עשר בישופים בנוסף לעשרים ושישה רוזנים ואף שני מרקיזים- כל אלו הצטרפו אל המסע שהתחיל בשנת 1190. הגורם למסע הייתה תבוסת ממלכת ירושלים בקרב קרני חיטין. ההסבר האפיפיורי לתבוסה הנוצרית בקרב זה טען כי חטאי אנשי ממלכת ירושלים הביאו את זה על עצמם, בדיוק כמו באירועים נוספים ורבים מהתנ"ך הנוצרי. עם זאת הטיעון הזה לא צלח במיוחד בקרב האנשים הנותרים מחוץ לכנסייה עצמה באירופה. האסון באותה תקופה היה כל כך גדול עד שחמש שנים הוכרזו כשנות אבל, כאשר האפיפיור מפעיל רפורמה שמטרתה לטהר את אנשי אירופה מחטאיהם ולהחזיר אותם אל דרך המוטב. הרפורמה נראתה בשטח בצום מאורגן בכל יום שישי ושבת, כאשר נוסף על כל זאת ימנעו האנשים שלא תחת חסות הכנסייה מאכילת בשר ביום השביעי והרביעי בשבוע-כל זאת על מנת לא להרפות מתושבי אירופה את זיכרון האירוע ואת הרצון לשינוי. כך גם הרמות הגבוהות בהם הקרדינאלים ואף האפיפיור עצמו ימנעו בנוסף גם ביום השני בשבוע. העידוד למסע החדש התבצע בידי האפיפיור החדש והוא גרגוריוס השמיני שבדיוק החליף את קודמו (אורבנוס השלישי) בתפקיד. כהונתו הקצרה של גרגוריוס השמיני הובילה בסופו של דבר לבחירת קלמנס השלישי לתפקיד האפיפיור ולמוביל נוסף של מסע הצלב. הכסף למסע עצמו הוקצב מאוצר הכנסייה הקתולית. במסע עמדו ניגודים פוליטיים ברורים בין המדינות שהובילו אותו-האימפריה הרומית הקדושה בנוסף לממלכה הצרפתית של פיליפ השני ולממלכת אנגליה שהונהגה בידי ריצ'רד לב ארי. כך גם הצטרף אל ברברוסה בנו פרידריך השישי משוואביה. ברברוסה קודם לכן השתתף במסע הצלב השני כלוחם אך פרסומו העיקרי נובע מהיותו מוביל מסע הצלב השלישי. כשיצא ברברוסה אל מסע הצלב, היה הוא צריך לאפשר את דרכו של צבאו אל ארץ ישראל דרך מדינות שתחומיהן היו בדרך. הוא היה צריך לשאת ולתת עם איסאק אנגלוס, קיסר האימפריה הביזנטית כדי שיוכל להעביר את חיליו בשטחו ואף עם סולטן איקוניום אותה העת (סולטנות באזור טורקיה של היום). נוסף אל כל אלו הייתה השאיפה הקיסרית של ברברוסה להידמות ולהגיע לגדולה כמו של קרל הגדול (לא כמו הכנסייה הקתולית שיצאה למסע מתוך מניע דתי). הציפיות מברברוסה היו גדולות. אנשים מכל רחבי אירופה ראו בו, גם אם הוא לא נותן חסות עליהם, כמעין הקיסר שלהם עצמם, כל זאת מפני שהחליט להשתתף במסע הצלב השלישי לארץ הקודש. באותה העת הופיע מכתב מזויף באירופה שהפיץ שמועות על כיבושים שלמעשה היו בדיוניים שעל פיהם פרידריך כבש אזורים כגון סוריה, פרס, חלקים מחצי האי הערבי, אזורים מאתיופיה ומאוריטניה של היום ואף אזורים בארמניה. לאחר מות פרידריך ברברוסה בדרכו אל ארץ הקודש (מטביעה בנהר הסלף ב-10 ביוני 1190) המשיך בנו היינריך השישי לנהל את המסע כשהוא עצמו נמצא עמוק בתחומי האימפריה (הוא נמנע מלצאת למסע עקב היותו חולה אותו הזמן). היינריך החליט לגבות את חיליו של ברברוסה בתוספת שנייה של חיילים בשנת 1197. המטרה עיקרית והיא כיבוש ירושלים במסע צלב זה לא הושגה, אך הוא היה בעל חשיבות מכרעת לממלכת ירושלים ולממלכות הצלבניות השכנות כשחלק גדול מהאיום המוסלמי נגדם נפסק.
מילון מושגים היסטוריים נבחרים.
מאבק האינווסטיטורה.
מאבק האינווסטיטורה (מילולית: מסירת המשרה), הייתה פרשיה ומאבק מתמשך בין הכנסייה הקתולית, בראשות הכס הקדוש לבין האימפריה הרומית הקדושה, שבראשותה הקיסר בעל התואר "אגוסטוס" שהוא גם המלך הגרמני. המאבק הגיע לשיאו בזמן מלכותו של הקיסר היינריך הרביעי בין גרגוריוס השביעי. הפרשיה דיברה על הקרע בין שני רצונות מנוגדים, כלומר של הכנסייה והקיסרות למנות בישופים משלה לכל חבל ארץ/דוכסות/רוזנות וכדומה באימפריה הרומית הקדושה. כל מדינה הייתה בחורת על פי התקנות בישוף משלה על רצון העם וחבר אנשי הדת אך בפועל הייתה הבחירה מבוצעת על ידי הקיסר, שמינה בישופים מטעמו שהיו במקביל גם בעלי אדמות (וסאלים). הכנסייה הקתולית הייתה עם רגשות פגועים מהמהלך מפני שגורם חיצוני וחילוני שאמור להיות תחתיה הוא זה שבוחר את חלק גדול מנציגיה בעולם המערבי. היינריך קיבל דרישה מגרגוריוס השביעי לרכז את כוח המינוי אך ורק לכנסייה והוא סירב קשות. הבישופים הקיימים בשטח ששמעו זאת בנוסף לכל החריפו את המאבק והצטרפו לצידוד בקיסר. הם התכנסו בזמן מוגדר והחליטו להרחיק לכת ואף להחרים את האפיפיור. מנגד עמדו הנסיכים הבוחרים, שליטי המדינות המרכיבות את האימפריה לצד גרגוריוס. הוא מצידו החרים את היינריך הרביעי, ובצעד מכונן שהוא מצדד בחסד האל הוא קרא להפרת שבועת האמונים של הנסיכים הבוחרים לקיסר. הנסיכים החליטו להתקומם, וכך באמת היה. להיינריך הרביעי לא נותרה ברירה והוא נאלץ להביע חנינה כלפי האפיפיור. בכך הגיע בשיירה אל איטליה דרך האלפים עד למקום בו השתכן האפיפיור באותו הזמן הספציפי בטוסקנה – טירת קנוסה. היינריך חיכה במשך כשלושה ימים בבגדי מאסר בפתח הטירה בתקווה כי שעריה יפתחו. בסופו של דבר הם נפתחו והאפיפיור סלח והשיג ניצחון מוחץ וחיזוק משמעותי במיוחד לכוחו באירופה. עם זאת המאבק לא תם והחרם חזר אחרי כשלוש שנים. היינריך הרביעי לא גמר בזאת והצליח לכבוש את רומא בשנת 1084. מעט זמן לאחר מכן הנורמנים מסיציליה הביסו אותו עקב תמיכתם בכס, והיינריך נסוג אחורה. פתרון מסוים התרחש רק עשרות שנים אחר כך, ונודע בשם קונקורדט וורמס. הוא נודע בוויתור הקיסרי על מינוי הבישופים. בכל מקרה לא נשללה חירותו לחלוטין, והוא עדיין היה יכול להיות נוכח ולנסות להטות ולהשפיע על דעת החברים בדיונים.
קונקורדט וורמס.
קונקורדט וורמס הוא למעשה שמו המאוחר של הסכם המורכב משני מסמכים בין האפיפיורות לבין הקיסר האימפריאלי. ההסכם עצמו מנסח כי הבישוף הנבחר לתפקיד מקבל אותו בעזרת חפצים המייצגים את הכס הקדוש (טבעת הכמורה ומטה הכהונה). עם זאת לקיסר הייתה את היכולת לפי ההסכם להתערב ולצפות בטקס ההכתרה. בנוסף לכך הבישוף נבחר על פי עיקרי התהליך הקתולי המקובל. בניגוד לכך היה מוכתר הבישוף על ידי שרביט וסמל אימפריאלי עליו. הפעולה של העברת הסמכות עם השרביט הזכירה לבישוף הנבחר כי הוא חייב אמונים למוסד אשר מינה אותו והוא המוסד האימפריאלי. למעשה העברה זאת של המוסד המלכותי המיוצג בשרביט מייצגת את אחד מהניתוקים הראשונים בין הכנסייה לממשל החילוני שבעיני רבים בהמשך נתפש גם כמקור לחילון האירופאי במאות הבאות ולהמשך ההתנתקות ההדרגתית מהכנסייה. בכל מקרה האפיפיור ראה בכך ניצחון לטובתו – הוא היה בטוח כי הוא השיג את רוב מטרותיו ואף הפיץ את המסמך לאנשים אחרים באירופה בתור מקור לגאווה. בכל מקרה המהלך נועד כדי כביכול לסיים את מאבק האינווסטיטורה שאליו הוא משתייך אך מבלי לרדת ולפתור אותו לעומקו.
בולת הזהב של שנת 1356.
בולת הזהב של שנת 1356 הסדירה את שאלת הנסיכים הבוחרים באימפריה- כלומר היא הגדירה את המדינות שבראשן יעמוד נסיך בוחר.
עדי חבשוש
עדי חבשוש (נולדה ב-1 בפברואר 1987) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
ביוגרפיה.
חבשוש נולדה וגדלה בפתח תקווה. היא למדה בתיכון ברנר פתח תקווה בעיר. בצעירותה למדה ריקוד ובשנת 2003, כשהייתה בת 17, לקחה חלק בצוות הרקדנים של הפסטיגל.
את שירותה בצה"ל עשתה כאפסנאית טכנית. לאחר סיום השירות הצבאי, עבדה בצוות בידור באילת, למדה במשך שלוש שנים בבית הספר לביטוי בימתי "הדרך" ובמקביל למדה משחק מול מצלמה אצל המורה רות דייכס.
בשנת 2011 גילמה את סימה הספרית בקומדיה "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן".
בשנת 2014 הופיעה חבשוש בסרטה של טליה לביא "אפס ביחסי אנוש", שבו גילמה את דמותה של החיילת שירה.
בשנת 2016 הופיעה בסדרות "צומת מילר" (בשידורי קשת) ו"תאג"ד" (ב-yes) וכן, החלה לככב בסדרה של גורי אלפי "האחיות המוצלחות שלי" ב-yes, בתפקיד ליזו מלכה. שיחקה גם בסדרה "תאג"ד" בתפקיד הקצינה אושר, אשר רימתה חיילים דתיים בבסיס כשטענה בפניהם שנכנסה מהם להריון, במטרה לסחוט מהם כסף.
בשנת 2017 הופיעה בשלוש פרסומות לתמי 4 בתפקיד "סיגל הצמאה" כשלצידה הופיעה בפרסומת השנייה "מיכל הקטנה".