בשנות מלכותו הראשונות של קרול הונהגה בבוקרשט התאורה עם גז, הוקמו תחנות הרכבת פילארט (1869) ותחנת צפון (1872; Gara de Nord), שבהתחלה נקראה "טרגובישטיי" (Gara Târgoviştei), קמו נתיבי תחבורה צבורית מונעת על ידי סוסים - על פסי פלדה, tramway. קו ראשון (1879) חיבר את תחנת הרכבת צפון עם השוק "אובור" (Piaţa Obor). העיר צוידה גם במערכת טלפון. קו טלפון ראשון קישר את משרד החוץ עם הדטר המרכזי (1884). נפתחו בבתי חרושת חדשים, בניינים מפוארים פרטיים - כמו הארמון קרצולסקו, בנייני מנהל מרשימים, ונסללו שדרות. באפריל 1880 נפתח הבנק הממלכתי של רומניה (Banca Naţională) שזכה ב-1885 לבניין חדש. באפריל 1866 נוסדה החברה הרומנית לספרות שהפכה במרץ 1879 לאקדמיה הרומנית. במאי 1868 קמה גם החברה הפילהרמונית הרומנית (כיום הפילהרמונית "ג'ורג'ה אנסקו"), שפתחה את עונת הקונצרטים הראשונה ב-27 בדצמבר אותה השנה. נוסדו גם החברה לגאוגרפיה (1875), הצלב האדום הרומני (ביוני 1876) וכו'.
ממלכה ובירתה "פריז של המזרח".
ב-10 במאי1881 התקיים בבוקרשט טקס הכתרתם של קרול הראשון ואשתו אליזבטה (המוכרת גם בשם העט "כרמן סילבה") כמלכי רומניה. עם הפיכת רומניה לממלכה הואץ קצב הבנייה בה. בשנת 1883 עצרו עבודות תיעול הנהר דמבוביצה את השיטפונות שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר. אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי. האדריכלות הראוותנית והתרבות הקוסמופוליטית של אותה תקופה העניקו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה" - "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית". אך הפער החברתי בין העניים והעשירים תואר על ידי פרדיננד לסאל כ"בליל פראי". עם הבניינים המרשימים שנבנו נמנים ה"אתנאום הרומני", (Ateneul român, 1888), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" (Athenée Palace) בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין. בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (כיום ארמון נשיאי רומניה הפוסט-קומוניסטית) שגם הוא חובר בקו טרמוויי עם השוק אובור. בקרבת הארמון בקוטרוצ'ן נפתח הגן הבוטני של העיר.
בתחילת מאה ה-20 - בין השנים 1911 - 1916 - נבנה בניין ה"חוג הצבאי" (Cercul militar naţional), ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא. בשנת 1918 אוכלוסיית העיר מגיעה ל-380,000 תושבים.
אחרי שנתיים של נייטרליות, כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה נגמרה בהתחלה בכי רע. ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני בפיקודו של הפלדמארשל מקנזן, והמלך פרדיננד, הממשלה ושאר מוסדות השלטון, הצבא וחלק מהתושבים ערקו ליאשי, באותו שליש משטח המדינה - בחבל מולדובה - שנשאר חופשי. ב-7 במאי 1918 כפו מעצמות המרכז על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים. מהתשלומים בשווי 215 מיליון שרומניה נדרשת לשלם לכיסוי הוצאות שלטון הכיבוש, 86 מיליון נגבו מהעיר בוקרשט.
שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבינלאומית גרמו לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה השנה ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט הפכה לבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".
בין מלחמות העולם 1919 - 1940.
אחרי האיחוד עם הממלכה הרומנית של שטחי בסרביה, בוקובינה, טרנסילבניה ובאנאט, רומניה עלתה בשטחה מ-137,000 קמ"ר ל-295,000 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 16 מיליון תושבים.
העיר נהנתה מההתאוששות הכלכלית של השנים 1924–1928. אחרי שנת 1928 אוכלוסיית העיר גדלה ב-30,000 כל שנה. שטח העיר הגיע ל-78 קמ"ר על ידי סיפוח שטחים נוספים עם שכונות חדשות: אפרטורי פטריי (Apărătorii Patriei) ("מגני העם"), בניאסה, דמרואייה, פלוריאסקה, ג'ולשט, מיליטאר, והרחובות הראשונים משכונת טיטאן. מערכת החשמליות המיושנת הוחלפה בשנת 1929 על ידי טרוליבוסים. נעשו שוב עבודות בנייה נרחבות, חלקן ב"סגנון הבינלאומי".
הפערים החברתיים נשארו גדולים והתקיימו מספר פעמים תנועות מחאה של פועלים. ב-13 בדצמבר (26 בדצמבר) 1918 הסתיימה שביתת פועלי הדפוס בטבח של 102 מפגינים בידי כוחות הסדר. באוקטובר 1920 הוכרזה לראשונה שביתה כללית של הפועלים. בשנת 1921 קמה גם מפלגה קומוניסטית קטנה שפעילותה נאסרה לשנים רבות. אחד התירוצים לכך הוא הפיגוע בסנאט בבוקרשט שבוצע על ידי מתנקש ספק קומוניסט, ספק אנרכיסט, בשם מקס גולדשטיין. במקביל התפתחו תנועות של הימין הקיצוני לפי דוגמת אלו מאיטליה, גרמניה וארצות אחרות. שנות המשבר העולמי מהשנים 1929–1933 הביאו לאינפלציה, לאבטלה ולהרעה משמעותית ברמת החיים. קומוניסטים היו מעורבים בכמה מאבקים של הפועלים - כמו השביתה המפורסמת בסדנאות גריביצה של רשות הרכבות הרומנית. דיכויה עורר הדים בעולם. בשנים הבאות השתפר שוב המצב הכלכלי עד לשיא חדש בשנת 1938. בתקופה שבין מלחמות העולם פרחו בעיר חיי תרבות ובידור. בשמי בוקרשט זהרו שמות אמנים מפורסמים כמו של המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, הפסנתרן דינו ליפאטי, שחקני מיוזיק הול כמו קונסטנטין טנאסה, שחקני תיאטרון כמו לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, זמרי אופרה ואופרטה. זמרי שירי עם כדוגמת מריה טנאסה, זמרי רומנסים ותזמורות צועניות ביניהן זו של הכנר והמלחין ממוצא צועני גריגוראש דיניקו עינגו את אוזני מבקרי המועדונים, המסעדות ובתי הקפה האופנתיים. בשנות מלכותו של קרול השני נוספו לנוף האדריכלי של בוקרשט בניינים חדשים, חלקם בסגנון אר דקו או "נאו-רומני". ביניהם בולטים הארמון המלכותי החדש, המשמש כיום אכסניה למוזיאון לאמנויות של רומניה, בניין האקדמיה הצבאית, שער הניצחון שבנייתו מסתיימת בשנת 1934, הפקולטה למשפטים, הארמון ויקטוריה, ארמון חברת הטלפונים שהיה לשנים רבות הגבוה בין בתי בוקרשט, האצטדיון ANEF, האגף החדש של תחנת הרכבת צפון, מוזיאון הכפר ע"ש דימיטריה גוסטי, והמוזיאון האנטורופולוגי הקרוי היום "של האיכר הרומני". קידוחים לעומק שיפרו את האספקה במים נקיים. הטיית מימי הנהר ארג'ש ועבודות תברואת האגמים הצפוניים קולנטינה, פלוריאסקה, הרסטראו, טיי, הביאו לידי יצירת השרשרת הנוכחית של פרקים ואגמים סכורים.
הימין הקיצוני עולה לשלטון. ימי מלחמת העולם השנייה.
פריצת מלחמת העולם השנייה מוצאת את בוקרשט תחת ה"דיקטטורה המלכותית" של קרול השני (1938–1940).
הרציחות הפוליטיות משנות ה-1930 (למשל רציחת ראש הממשלה יון גאורגה דוקה בשנת 1934 ושל העיתונאי מיכאי סטלסקו בשנת 1936 על ידי חברי (התנועה הלגיונרית) הימניים הקיצונים והתחזקותם המתמדת הביאו את המלך קרול השני לדכא תנועה זו שנתמכה על ידי גרמניה ולחסל בכלא את מנהיגה, ה"קפיטאן" קורנליו קודריאנו ומספר מתומכיו ב-28-29 בנובמבר 1938. ראש הממשלה ארמנד קלינסקו, אשר כשר פנים ניהל את הרדיפות נגד התנועה הלגיונרית נרצח בידי לגיונרים במרכז בוקרשט
ב-21 בספטמבר 1939. חוקים גזעניים נגד היהודים וכניעה לתכתיביו של סטלין והיטלר אינם מצילים את קרול השני מהדחה ב-6 בספטמבר 1940 . מכתירים במקומו את המלך הצעיר מיכאי והשלטון עובר לידי הגנרל אנטונסקו והתנועה הלגיונרית. באוקטובר 1940 ההנהגה הרומנית החדשה, המושרית על ידי האידאולוגיה הנאצית-פאשיסטית עם אלמנטים דתיים מקומיים, מסכימה לכניסת כוחות צבא גרמניים לשטח רומניה, בתור בני ברית. ב-10 בנובמבר 1940 הבירה מוכית על ידי אסון טבע: רעידת אדמה עזה המפילה את הבניין הגבוה "קרלטון" וגורמת בעיר ל-300 אבדות בנפש. ברעידת אדמה זו מוצא את מותו אחד מכוכביו האהובים של הבידור הרומני, ואסילה וסילאקה.
בסוף שנת 1940 ותחילה שנת 1941 השליטו הלגיונרים שהיו בעמדות מפתח במשרדי ממשלה חשובים ובכוחות הסדר טרור, לעיתים עד כדי זריעת אנרכיה, ארגנו את שוד רכוש היהודים בשם תוכנית ה"רומניזציה". ב-27 בנובמבר 1940 חיסלו הלגיונרים, בהנהגתו של הוריה סימה, חשבונות עם מנהיגים ואקדמאים, חלקם מזוהים עם הימין, שהתנגדו להם בעבר ושחלקם נחשבו אחראים על רציחת מנהיגם קודריאנו ב-1938. 65 נרצחו על ידיהם בכלא ז'ילאבה על יד בוקרשט, כולל מי שהיה ראש הבולשת מורוזוב, וראש הממשלה ושר הפנים לשעבר, הגנרל ארג'שאנו. הפוליטיקאי והכלכלן הדמוקרטי וירג'יל מדג'ארו נחטף מביתו ונרצח ביער סנגוב.
ב-21–22 ינואר 1941 פרץ בבירה מרד הלגיונרים שלא רצו לחלק שוב את השלטון עם אנטונסקו ועם הצבא. הם ניסו להדיח את הגנרל אנטונסקו ומרידתם התלוותה בפרעות נגד היהודים . 120 מבני מיעוט זה נרצחים בבוקרשט אחרי השפלות ועינויים. בתי כנסת וחנויות רבים עולים באש. הגנרל אנטונסקו, שנהנה הפעם מתמיכתו של היטלר ושל השגרירות הגרמנית, דיכא את המרד וגירש את הלגיונרים. שלטונו הצבאי הרודני המשיך לנהל את רומניה ללא מפלגה שלטת כלשהי עד אוגוסט 1944. ביוני 1941 הוא צירף את רומניה למבצע ברברוסה של כיבוש ברית המועצות על ידי גרמניה, זאת בשם "המלחמה הקדושה" לשחרור השטחים בבסרביה ובצפון בוקובינה שסופחו על ידי הרוסים. בעקבות הכיבושים במזרח, לרבות כיבוש אודסה, אנטונסקו הכריז עצמו מרשל.