אחרי שפרסם את הטרילוגיה "טולדי", שהפכה למעין אפוס לאומי, אראן קישר יחסי ידידות עם מי שנחשב המשורר הלאומי של ההונגרים, שנדור פטפי. שניהם הלהיבו את ההמונים בעת מהפכת 1848–1849. מותו של פטפי בעת המהפכה גרם לאראן לצער עמוק.
אחרי דיכוי המהפכה, החל משנת 1850 אראן עבד כמורה בנאג'קרש, בהונגריה של היום. משנות ה-1860 עבר עם משפחתו לבודפשט. בשנת 1858 נבחר לחבר באקדמיה ההונגרית למדעים והחל משנת 1865 התמנה למזכיר שלה.
כמו כן עמד בראש האגודה קישפאלודי, הארגון הראשי של סופרי הונגריה וערך את כתב העת Szépirodalmi" Figyelő" ("הצופה הספרותי") (מאוחר יותר Koszorú - "הזֵר")
מותה בדמי ימיה של יוליאנה, בתו, פגע בו קשות וגרם לו להימנע מכתיבת שירים למשך 12 שנה.
רק בקיץ 1877 חזר לחבר שירים מקוריים - עם המחזור ""Őszikék" שלהבדיל מיצירות עבר, נגע בנושאים כמו זקנה או הציפייה למוות.
יאנוש אראן נפטר ב-22 באוקטובר 1882 בבודפשט.
יצירתו.
השירה האפית של יאנוש אראן מציגה את העבר המיתי וההיסטורי של עמו.
גולת הכותרת של יצירתו האפית הייתה הטרילוגיה "טולדי" (Toldi) (1847), "אהבתו של טולדי" (Toldi szerelme (1848-1879) ו"הערב של טולדי" (Toldi estéje) (1854).
גבור הטרילוגיה, טולדי, לקוח מכרוניקה בחרוזים מהמאה ה-16 שכתב פטר אולשוואי שיימש.
טולדי היה גבור צעיר וחסון שחי, לפי האגדה, במאה ה-14. החלק הראשון של הטרילוגיה מתארת את דרכו זרועת ההרפתקאות אל חצר המלך. החלק השני מוקדש לאהבת חייו והחלק השלישי מספר על סכסוכיו עם המלך ועל מותו. מפואמה אפית אחרת, "אישטוק המשוגע" (Bolond Istók) (1850) נשאר רק קטע אחד.
המשורר עבד גם על פואמה מוקדשת לתולדות ההונים, הנחשבים במסורת ההונגרית מעין אבות של ההונגרים. הספיק להשלים רק את חלקה הראשון "מות המלך בודה" (Buda halála) (1864). יתר החלקים - "אילדיקו" ו"הנסיך צ'אבּה" נותרו בלתי גמורים.
בשנים 1853–1856 ו-1877 יצר את ה"בלדות", ז'אנר ששילב אגדות עממיות ויסודות היסטוריים בלדה מפורסמת של אראן, "הבארדים של ויילס" (A Walesi Bárdok) מספרת על מסעות הכיבוש של אדוארד הראשון, מלך אנגליה, נגד הוולשים ועל התנגדות העם הזה לדיכוי תרבותם. על ידי אימוץ נושא היסטורי זה, המשורר ביקש לרמוז על דיכוי ההונגרים בידי האוסטרים. הוא כתב אותה לרגל ביקור הקיסר פרנץ יוזף בהונגריה אחרי דיכוי מהפכת 1848–1849.
ביצירתו של אראן היו גם שתי תקופות "ליריות": אחת בשנות ה-1850, שבה יצר בהשפעת האבל על מותו של פטפי ותבוסת המהפכה ההונגרית, והשנייה בשנותיו האחרונות - כשחיבר את שירי Őszikék.
אראן כתב גם פואמה בשם "דנטה" שלדעת השחקן והאינטלקטואל הקוסמופוליט פטר אוסטינוב, "מעט משירי מערב ידעו לתפוס כמוה, את מלוא המשמעות והטרנסצדנטיות של חיי האדם". בשירים "החוקה האבודה" (1846) ו"הצוענים מנאג'דה" (1852) ביכה את השגיאות הפוליטיות של בני עמו.
יאנוש אראן תרגם להונגרית שלושה מחזות של שייקספיר - חלום ליל קיץ, המלט ו"חייו ומותו של המלך ג'ון". תרגומים אלה נחשבים אחת משיאי עבודת התרגום השפה ההונגרית. הוא תרגם גם מאריסטופאנס, לרמונטוב, פושקין ומולייר.
מים שאובים
בהלכות טומאה וטהרה, מים שאובים הם מים שנשאבו על ידי אדם בכלי שיש לו כלי קיבול. מים אלו פסולים למקווה, ולא עוד, אלא שהם מטמאים את האדם, כאשר שלושה לוגין מהם נשפכו על אדם.
פסול מים שאובים לטבילה במקווה.
נחלקו הראשונים במקור ההלכה האומרת שמים שאובים פסולים לטבילה במקווה.
לפי גישה אחת, פסול שאובים הוא מהתורה. מקור הדברים: במסכת חגיגה פירשו את הפסוק: , ומפרש רש"י , וכן פירש הרשב"ם. לעומת זאת התוספות חולקים על רש"י, והם סבורים שמקור הפסול הוא כמופיע בתורת כוהנים, כנדרש מהפסוק , "מה מעיין בידי שמים אף מקווה בידי שמים". לשיטה זו מסכימים שנים מבעלי התוספות: רבינו תם והרשב"א. כך גם סבור רבינו משה מפונטויז"א, אך הוא מחדש שאם המים השאובים עברו "המשכה" על גבי קרקע, הם כשרים מהתורה, ופסולים רק מדברי חכמים אם כל המקווה עשוי ממים כאלו שהמשיכום על הקרקע, ואם יש במקווה 21 סאה של מי גשמים, ניתן להוסיף את 19 החסרים במים כאלו, ומקווה כזה כשר גם מדברי חכמים.
לפי גישה אחרת, של רבינו יצחק מבעלי התוספות פסול זה הוא מדברי חכמים, ודברי התורת כוהנים אינם אלא אסמכתא. הסיבה לגזירת חכמים זו היא כדי שלא יבואו לטבול במקווה העשוי בתוך כלי, שהרי מהתורה אין מקווה כשר אלא אם הוא בקרקע, כמו מעיין. כך גם סבור הר"ש. דעה זו מסתמכת על האמור בתלמוד , אך הראשונים האחרים מפרשים כי זאת דווקא כאשר חלק מהמים הם שאובים, אך אם רובם או כולם שאובים, הפסול הוא מהתורה.
שלושה לוגין.
שלושה לוגים של מים, שנפלו למקווה שאין בו ארבעים סאה, לא יועילו כל מים שבעולם לטהרו, אך אם השלושה לוגים נפלו במקווה לאחר שכבר היו ארבעים סאה במקווה, הם עצמם נטהרים מדין "זריעה" (בחיבורם למי המקווה הם כביכול נזרעים מחדש, כאילו חזרו לאדמה ונזרעו מחדש), ולכן אינם פוסלים את המקווה.
לכן, נהוג שלפני מילוי המקווה, מנגבים אותו היטב, כדי שלא יהיו בו מים שאובים שפוסלים את המקווה.
מה נחשב מים שאובים.
מים שאובים נקראים מים שבאו לתוך כלי כל שהוא מדעת האדם. אך אדם שהניח כלים על גגו כדי לייבשם, (כך שבוודאי לא התכוון שירדו לתוכם מים), ולפתע ירד גשם שמילא את הכלים במים, אין המים שבתוך הכלי נחשבים לשאובים, אף על פי שהם בתוך כלי, מכיוון שלא נשאבו על ידי אדם. אך כדי שנוכל שלא להחשיב את הנחת הכלים על הגג להנחה במטרה שירד גשם עליהם, קיים תנאי נוסף: שהשמים לא היו מעוננים בשעה שהוא הניח את הכלים, שהרי אם היו השמים מעוננים באותה שעה, נחשב מעשהו כמעשה בכוונה להרטיב את הכלים ולמלאם במים, שהרי דבר ברור הוא שמעשה כזה בשעה כזו כאשר השמים מעוננים, יגרום למילוא הכלים. ורק אם לא היה צפוי לרדת גשם, וגם הניח את הכלים במטרה לייבשם, נחשבים המים כשאובים מעליהם, והם לא פסולים למקווה.
נחלקו בית שמאי ובית הלל, בדין זה, לפי שיטת בית הלל המים אינם נחשבים לשאובים אף מדרבנן, אך בית שמאי סבורים כי יש להחשיב את המים כשאובים, ותקנת חכמים היא, שמא אם נתיר מקרה כזה, בו אדם שם כלי על הגג מבלי משים, שמא בפעם הבאה הוא יניח את הכלים בכוונה למטרה זו, ללא הבדיל בין המקרים, שהרי במקרה שהכלי הונח במטרה למלאו, המים נחשבים לשאובים.
נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי בשיטת בית הלל, במקרה הבא: אדם הניח כלים על הגג במטרה לייבשם, וזאת כאשר השמים היו מעוננים, אך השמים התבהרו והעננים הסתלקו. לאחר זמן נוסף, חזרו העננים והמטירו גשם על המקום. השאלה היא האם להתייחס למקרה כזה כמילוי הכלים בכוונה וממילא דין המים שבהם כמים שאובים - כן היא דעת רבי יוסי, או שמא מכיוון שהעננים הסתלקו מהמקום, בטלו מחשבתו ורצונו שרצה למלאות את המים, ולא ניתן לייחס אותם למילוי הכלים שהיה לאחר זמן בעננים אחרים, שהרי מחשבתו לא התמלאה, והעננים שעליהם חשב לא מילאו את הכלים.
המשכה.
במקרה שהמים אכן נחשבים לשאובים, מכיוון שהמים נכנסו לתוך הכלי מרצון, ניתן להמשיך אותם לתוך המקווה דרך שלושה טפחים על הקרקע, ובכך מתבטל פסול ה"שאובים". לפי רוב הפוסקים יש צורך ב"קרקע הבולעת", למשל בטון, כשבכך נחשבים המים לחלק מהקרקע כאילו חזרו ונזרעו בתוכה, ומתבטלת שאיבתם. מנהג ישראל הוא בכל המקוואות להמשיך את המים לבור הטבילה, אף על פי שגם אם המים יכנסו כשאובים, הם יתכשרו על ידי הכשרי המקווה, כמו זריעה או השקה, כדי לצאת ידי חובת כל הדעות, כך שגם אם לפי דעה אחת המקווה יהיה פסול, הוא יתכשר על ידי המשכה. מסיבה זו, נהוג שהמים נכנסים לבור הטבילה על ידי חור בקיר המקווה שמרוח מתוכו בבטון, הנחשב לקרקע הבולעת.
נחלקו הראשונים בגדר המשכה, יש הסבורים שהמשכה מכשירה את המים השאובים רק אם התערבו עם מים כשרים לפני כניסתם לבור הטבילה, ויש הסבורים שדי בהמשכתם על קרקע.
טומאת מים שאובים.
הרוחץ במים שאובים - מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול תרומה או לנגוע בה, עד שיטבול במקווה כשר. הסיבה לכך: כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מסוגלת לטהר. ממקורות שונים וממצאים ארכאולוגיים מתברר, שהיה מקובל בארץ לבנות בבתי המרחץ מקווה צמוד, על מנת לאפשר לרוחצים, שנטמאו משפיכת המים כתוצאה מגזירה זו, לשוב ולהיטהר בטבילה במקווה. גזירה זו נתקנה על ידי חכמים, כחלק מקבוצת הלכות מיוחדת המכונה שמונה עשר דבר, שמונה עשרה גזירות שנקבעו במעמד מיוחד של בית שמאי ובית הלל.
בזמננו.
גם על פי אורח החיים המודרני, בו אין שואבים מים בכדים כבימי קדם, עדיין נחשבים מי העיר הזורמים בצינורות למים שאובים משום שבדרכם הם עוברים בכמה מיני כלים שיש בהם בית קיבול כגון שעון מים וכדומה. לכן המעוניין למלא מקווה במים שאינם שאובים אינו יכול להשתמש במי ברז, אלא חייב להשתמש בפתרונות הלכתיים כגון השקה, זריעה והמשכה.
רמדיוס פרוטקי
ואצלב רמדיוס פרוטקי (Václav Remedius Prudký; 1701 - 9 בפברואר 1770) היה מיסיונר פרנציסקני צ'כי ומטייל.