מסמכים שנמצאו במצרים מתארים המשכיות בין פרעוני השושלת ה-13 לאלו של השושלת ה-17. מכאן ניתן להסיק כי בחלקים של מצרים אשר לא נכבשו בידי החיקסוס המשיך להתקיים שלטון הפרעונים. גם בשושלת זו נמצאות גרסאות רבות של השליטים בה ועל רובם המידע דל מאוד. סופה של השושלת הגיע עם גירושם של החיקסוס והקמת הממלכה החדשה בשנת 1580 לפנה"ס. השושלת שלטה במצרים העליונה ומרכזה היה בתבאי. כאן מובאים מספר מלכים מתקופה זו:
הממלכה החדשה (האימפריה המצרית).
הממלכה החדשה היא התקופה בה שלטו במצרים השושלות ה-18, 19 וה-20. הייתה זו התקופה בה ראתה מצרים את ההתפשטות הטריטוריאלית הגדולה ביותר בתולדותיה והממלכה השתרעה מנוביה בדרום ועד לסוריה בצפון, שם נלחמו צבאות המצרים בצבאות החיתים. מבין הפרעונים החשובים בתקופה זו ניתן לציין את אחנתון (אמנחותפ הרביעי) אשר יסד דת מונולטריסטית סביב האל אתן ואת הפרעה רעמסס השני אשר הצטיין בכיבושיו בתחומי ארץ ישראל וסביבותיה.
השושלת ה-18.
פרעוני השושלת ה-18 שלטו במצרים מ -1580 לפנה"ס ועד ל-1320 לפנה"ס:
השושלת ה-19.
השושלת ה-19 החלה בהמלכתו של רעמסס הראשון, אשר היה מפקד צבאי, בידי חורם ח'ב. מלכי השושלת שלטו במצרים משנת 1293 לפנה"ס ועד 1185 לפנה"ס:
השושלת ה-20.
פרעוני השושלת ה-20 שלטו במצרים משנת 1200 לפנה"ס ועד לשנת 1085 לפנה"ס:
תקופת ביניים שלישית.
השושלת ה-21.
בזמן כהונתו של רעמסס האחד עשר נחלש מאוד כוחה של השושלת ה-20, ובעקבות כך הכריז על הכהן הגדול מנוא אמון, חרי-חור, כפרעה. אירוע זה הביא לחלוקתה של מצרים בקרב השושלת החדשה שצמחה בדרום מצרים (מצרים העליונה) ובירתה נא אמון (תבאי), לבין יורשי השושלת הקודמת בצפון המדינה (מצרים התחתונה) שבירתם הייתה טאניס. כיום ניתן לבנות רשימה של שליטיהם הראשונים של השושלות המקבילות, אולם סופן קשה למעקב וזאת בשל חוסר תיעוד שנבע מתוהו ובוהו שלטוני במדינה.
הממלכה מתחלקת לצפון ולדרום.
שושלת חרי-חור של כוהני נוא אמון.
שליטי השושלת הזאת לא היו באופן רשמי פרעונים אלא כוהנים בנו-אמון שבפועל שלטו על מצרים העליונה.
השושלת ה-22.
רוב מלכי השושלת ה-22 היו למעשה מלכים ממוצא לובי שהשתלטו בהדרגה על הממלכה
השושלת ה-23.
כבר בסוף תקופת השושלת ה-22 החל השלטון המרכזי בממלכה מתפורר. מצב זה נוצל על ידי שליטי העיר בובסטיס שבצפון להקמת שושלת מקבילה לשושלת ה-22, השושלת ה-23. פילוג זה התווסף על הפילוג הקיים בין הצפון לדרום מתקופת השושלת ה-21 ולמעשה בתקופה זו היו במצרים מלכים כמספר משפחות האצולה.
ברשימה המובאת כאן מצוינים השליטים המתייחסים למלכי השושלת ה-22:
השושלת ה-24.
השושלת ה-24 הייתה שושלת קצרה בת שני פרעונים בלבד אשר התקיימה בשנים 727-715 לפנה"ס במצרים התחתונה:
השושלת ה-25.
במקביל לשושלת ה-24 שמלכה בצפון המדינה, התקיימה בדרום השושלת ה-25, שושלת של מלכים אשר פלשו לאזור מנוביה. תקופה זו הייתה משופעת במלחמות פנים ארציות כמו גם באיום מתמיד מצפון של ממלכת אשור. ואמנם, סופה של השושלת הגיע מאשור אשר כבשה את האזור כולו והבריחה את שליטי השושלת חזרה לנוב. זהו למעשה סוף תקופת שלטון המצרים במצרים ותחילת שלטון הזרים במדינה.
התקופה המאוחרת.
השושלת ה-26.
שליטי השושלת ה-26 היו אלו אשר גירשו את האשורים בעזרת צבאות של שכירי חרב יוונים. מלכי שושלת זו היו בעלי מעורבות גבוהה במתרחש באזור המזרח התיכון כולו באותה התקופה.
התקופה הפרסית.
השושלת ה-27.
בשנת 525 לפנה"ס נכבשה מצרים בידי הפרסים והממלכה סופחה לשטח פרס עד לשנת 404 לפנה"ס. בתקופה זו ראו המלכים הפרסים בעצמם כפרעוני מצרים בני השושלת ה-27:
השושלת ה-28.
לשושלת ה-28 היה פרעה אחד: אמירתאיוס, אשר מרד בשליטים הפרסיים וחידש את השלטון המצרי במדינה
השושלת ה-29.
שושלת ששליטיה היו ממוצא מצרי, אך הסתמכו רבות על עזרת היוונים במלחמתם נגד הפרסים
השושלת ה-30.
ידועה גם כשושלת האחרונה של הפרעונים המצרים. בתקופה זו הפנו המצרים עורף ליוונים ובתגובה חברו האחרונים לפרס במלחמתה מול מצרים:
השושלת ה-31.
השלטון הפרסי החדש במצרים מעמיד את פרעוני השושלת ה-31:
אחרי כיבוש מצרים בידי אלכסנדר הגדול.
יש המונים את המלכים המקדונים אשר הביסו את פרס כחלק ממלכי השושלת ה-31:
השושלת התלמאית.
אחרי מות אלכסנדר הגדול, תלמי, אחד הקצינים הבכירים של אלכסנדר, נטל את השלטון במצרים והתחיל את השושלת התלמאית. זוהי שושלת השלטון האחרונה של מצרים, לפני הפיכתה לפרובינציה רומית. ברשימה זו נכללות גם נשותיהם של המלכים.
תקופה זו מתאפיינת בשלטון משותף של מספר מלכים, לעיתים מספר אחים יחדיו, לעיתים עם אחד ההורים. השלטון המשותף לא היה רציף, והשותפויות השתנו בהתאם לצרכים הפוליטיים.
כדורגל סיני
כדורגל סיני הוא משחק ילדים לקבוצה, בו רגלי השחקנים משמשות שערים.
המשתתפים עומדים במעגל כשרגליהם פשוקות, וכפות רגליהם נוגעות זו בזו.
מטרת כל שחקן למנוע בעד הכדור מלעבור בין רגליו, ולהעבירו בין רגלי היריבים. המשחק מתנהל תוך שימוש בחבטות ידיים. שחקן שלא הצליח למנוע מהכדור לעבור בין רגליו נפסל.
שחקן שנפסל פעם אחת, ממשיך לשחק ביד אחת. נפסל פעמיים, משחק ופניו חוצה מן המעגל. נפסל שלוש פעמים, משחק ביד אחת כשפניו חוצה מן המעגל. בפעם הרביעית הוא יוצא מן המשחק, והמעגל מצטמצם.
סמל בולגריה
סמל בולגריה אומץ ב-1997.
הבולגרים השתמשו בסמל לראשונה לאחר ששלטון הקומוניסטים הסתיים במדינה בשנות ה-90 המוקדמות. ההסכמה על סמל לאומי הייתה מלאכה קשה כיוון שמפלגות שונות התווכחו ביניהן על מראהו ועל האלמנטים השונים שיכּללו בו.
הסמל מכיל שני אריות התומכים במגן משני צדדיו, ועל המגן עצמו מצוי ציור של אריה נוסף. שלושת האריות מסמלים את שלושת החלקים של בולגריה - מואסיה, תראקיה ומקדוניה (שמו של האזור המערבי של בולגריה; אין להתבלבל עם מקדוניה הצפונית, שכנתה של בולגריה ממערב).
בראש המגן ישנו כתר, וכן גם על ראשיהם של האריות, והם אינם מסמלים את המונרכיה האחרונה אלא את "המונרכיה הבולגרית השנייה" (1185–1396) אשר נוסדה על ידי שני האחים פטר ואסן, אחרי שהיא שוחררה מידי הביזנטים ולפני שנכבשה על ידי העות'מאנים.
בתחתית הסמל ישנה כרזה ועליה חרוט המוטו הלאומי בשפה הבולגרית -
Съединението прави силатa "אחדות יוצרת כוח".
לוח השנה המוסלמי
סמל אנטיגואה וברבודה
סמל אנטיגואה וברבודה עוצב בשנת 1966 על ידי גורדון כריסטופר. הסמליות של הסמל מורכבת יותר מהסמל המופיע על דגל אנטיגואה וברבודה, אולם בכל זאת אלמנטים רבים זהים.
בראש הסמל ישנו האננס, פרי שבזכותו האיים מפורסמים. ישנם מספר צמחים מסביב למגן שמצויים בשפע במדינה: היביסקוס אדום, קני סוכר, וצמחי יוקה.
משני צדדיו של המגן עומדים שני איילים שתומכים בו, ואלה מסמלים את חיות הבר של האיים.
העיצוב של המגן עצמו ייחודי בפני עצמו ועליו ציור שמש, הנמצאת גם בדגל, והיא עולה מהים הכחול לבן. השמש באה לסמל התחלות חדשות, והצבע השחור מאחוריה מסמל את המקור האפריקאי של מרבית אזרחי אנטיגואה וברבודה. ולמטה לפני הים עומדת מטחנת סוכר הבנויה מלבנים.
בתחתית הסמל, מתחת למגן, ישנה כרזה ועליה חרוט המוטו הלאומי של המדינה - "כל אחד מתאמץ, כולם משיגים".
סרבו-קרואטית
סרבו-קרואטית היא שפה סלאבית דרומית המשתייכת למשפחת השפות ההודו-אירופית. היא שימשה כשפתה הרשמית של יוגוסלביה; לאחר שזו התפרקה, נותרה כשפה הרשמית בסרביה ומונטנגרו, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה. רוב תושבי צפון מקדוניה וסלובניה דוברים אף הם סרבו-קרואטית כשפה שנייה.
זוהי אחת השפות היחידות בעולם אשר נכתבות בשתי מערכות אלפבית שונות. האלפבית הלטיני נמצא בשימוש בקרואטיה ובסלובניה ואילו האלפבית הקירילי נמצא בשימוש בסרביה, מונטנגרו ובוסניה. האלפבית הערבי שימש לעיתים את הבוסנית, אך לא השתרש.
ניבים וצורות סטנדרטיות.
הלשון היא בעלת ארבעה ניבים עיקריים: צ'קאווי, שטוקאווי, קאיקאווי וטורלאקי. תת-הניב המזרח-הרצגוביני של הניב השטוקאווי הוא העיקרי והנחשב ביותר, ועליו מבוססות כל הצורות הסטנדרטיות של השפה: סרבית, קרואטית ובוסנית. ההבדלים בין הצורות האלה זניחים. השם "סרבית" מתייחס כיום בעיקר לסרבו-קרואטית הכתובה באלפבית הקרילי (אך גם באלפבית לטיני) בשטחי סרביה, מונטנגרו, בוסניה, סלבוניה וקראינה, בעוד "קרואטית" מתייחס כיום בעיקר לזו הכתובה באלפבית הלטיני בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה.
המצב הפוליטי הסבוך ביוגוסלביה השפיע על השפה. לאחר פרישת קרואטיה מיוגוסלביה ב-1991, כחלק מהרצון לבדל את קרואטיה משאר מדינות יוגוסלביה לשעבר, מגמה שהתעצמה עקב הקרבות שהתחוללו במקום בשנות ה-90 בין שני עמים הדוברים אותה שפה. הכניסו מנהיגי קרואטיה באופן יזום מילים חדשות לשימוש בשפה, על מנת להבדילה מהסרבית. חלק מהמילים החדשות נלקחו מהשפה הדלמטית, חלקן ממקור איטלקי וחלקן תחדיש.
מסיבות פוליטיות, לאומיות ופטריוטיות נקראת השפה בשמות שונים במדינות השונות. בקרואטיה נקראת השפה כיום "קרואטית", בסרביה, הדבקה בשפה המקורית, נקראת השפה כיום "סרבית", בחלקים מבוסניה והרצגובינה "בוסנית". מספר קבוצות במונטנגרו תומכות בשינוי שם השפה למונטנגרית. הדקדוק נשאר בינתיים זהה בכל גרסאות השפה, הן מבחינה מורפולוגית והן מבחינה תחבירית והשוני הוא באוצר מילים ובאיות.
עדות למצב השפה מצויה גם בוויקיפדיה, שבה מתנהלים מיזמים שונים בבוסנית, סרבית, קרואטית וסרבו-קרואטית.
קרואטית
קרואטית היא שפה סלאבית-דרומית המדוברת בעיקר בקרואטיה, בפי הקרואטים בבוסניה והרצגובינה ומיעוטים קרואטים בכמה מדינות שכנות, ובאזור האיטלקי מוליזה.