בזמן מלחמה צריכת התחמושת מוגברת, ולשם אספקתה הסדירה נדרשת היערכות לוגיסטית נאותה. יש לתכנן את המלאי הנדרש בעת לחימה למוצב, לבסיס ולמדינה כולה, תוך התחשבות ביכולת הצפויה לשנע מלאי נוסף (ברמת המוצב והבסיס) או לייצר ולייבא מלאי נוסף. למלאי תחמושת גדול יש עלות גבוהה, ומאידך במלאי קטן מדי יש סיכון של תבוסה בקרב או במלחמה. חשש מאמברגו או מצור שיוטלו בעת מלחמה מגדיל את הנחיצות של מלאי גדול ויכולת ייצור מקומית.
כיוון שלתחמושת יש אורך חיים מוגבל על המדף, צריכתה, בפרט בעת אימונים, נעשית בשיטת נרי"ר. חרף זאת, תקופת רגיעה ממושכת מביאה לפסילתה לשימוש של תחמושת ישנה.
אחסון תחמושת כרוך בסיכון של התפוצצות התחמושת עקב תקלה. לפיכך ננקטים אמצעי זהירות, ובהם אחסון התחמושת בבונקרים המיועדים לכך.
פאפירוס
קליע
קליע הוא תחמושת הנורית מכלי נשק חם. קליעים מודרניים הם חלק מתחמושת אחודה של כדורים ופגזים שכוללת מלבד הקליע, גם תרמיל, פיקה להצתה ואבק שרפה. הקליע הוא החלק שעוזב את הקנה לאחר הירייה.
היסטוריה.
העת העתיקה.
הקליעים הראשונים בהיסטוריה הופיעו כקליעי קלע והיו קיימים עוד מהתקופה הנאוליטית ושימשו הן לציד והן למלחמה. השימוש המתועד הנפוץ הראשון בקלע למלחמה במזרח התיכון הופיע בתקופת הממלכה התיכונה כפי שזה מופיע על קירות אתר הקברות בני חסן. קליעי הקלע הפשוטים ביותר היו חלוקי נחל, אך התכונות האווירודינמיות של חלוקי נחל אינן טובות כל כך. לכן, התחילו לסתת אבנים כדי להתאים אותן למשימה. בהמשך, ייצרו קליעים גם מחרס שנצרף בכבשן במיוחד למטרה זו. קליעי חרס הופיעו כבר באלף ה-6 לפנה"ס. גודל הקליעים האלה היה בדרך כלל בגודל של כדור טניס, אם כי היו גם קליעים גדולים יותר שהגיעו למאות גרמים. בתקופת הברונזה, הברונזה ששימשה ליצירת ראשי החצים הייתה יקרה וזה תרם להפצתם של קליעי החרס והאבן.
ביוון העתיקה ורומא הקליעים הטובים ביותר יוצרו מעופרת. עופרת צפופה יותר ולכן אפשר היה לצקת קליעים קטנים יחסית בעל משקל מספיק כדי להשיג פגיעה קשה. על קליעי הקלע נהגו להוסיף כתובות פוגעניות כדי לפגוע במורל של האויב. למרות הייצור הנרחב של הקליעים הן מחרס והן מעופרת לא נעשה ניסיון להקפיד על תקן אחיד כלשהו. הקליעים היו במשקל שונה ובצורות שונות. הצורה הנפוצה ביותר הייתה דמוית שקד ושקלה כ-30 גרם, אם כי נוצרו גם קליעים שהגיעו לעיתים למשקל של 100 גרם ויותר.
הופעת הקליע לכלי נשק חם.
התפתחות חשובה נוספת של קליעים התרחשה בשלהי ימי הביניים ותחילת הרנסאנס. הגורם לכך היה אבק השרפה. אבק שרפה הומצא בסין במאה ה-9, אך השימוש בו היה מוגבל. במזרח הופיעו מספר כלי נשק שאבק השריפה היה הכוח המניע שלהם דוגמת רומח אש וכלים דומים, אך אלה היו נדירים. התפתחות קריטית בכלי הירייה התרחשה כשאבק השריפה הגיע לאירופה המערבית במאה ה-13.
האירופאים השתמשו באבק השריפה תחילה בתותחי מצור, אך עד מהרה הומצאו תותחים קטנים יותר המכונים תותח יד. היו אלה תותחים קטנים שגודלם אפשר את תפעולם בידי לוחם יחיד. תותח זה היה למעשה צינור חסר הדק וקת. הירי בוצע על ידי קירוב של מקור אש לחור בצינור. האש הציתה את אבק השריפה וגרמה לפיצוץ. כלי ירי פרימיטיביים אלה התפתחו באמצע המאה ה-15 לרובים מהסוג המוכר כיום. רובים אלה כללו את שלושה המרכיבים העיקריים של כל רובה מודרני – קנה, קת והדק.
הקליעים בתקופה המודרנית.
אחרי המהפכה התעשייתית, ובעיקר במאה ה-19, ייצור הקליעים הפך לפס ייצור שאפשר ייצור המוני של תחמושת תוך שמירה על אחידות. בתקופה זו פותח הכדור – תחמושת אחודה לנשק קל.
מנגד, התחמושת לנשק כבד כגון תותחים וארטילריה, השתנתה מקליעים אינרטיים שהנזק שהם גורמים מתבסס רק על האנרגיה הקינטית שלהם, לקליעים שכללו בתוכם חומר נפץ מרסק (חנ"מ), ואלה התפוצצו על המטרה וגרמו לה נזק מוגבר.
פגז נפל
מגל (קיבוץ)
מַגָּל הוא קיבוץ בצפון השרון, על קו התפר כ-10 ק"מ מדרום-מזרח לחדרה. היישוב הוא הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית מנשה.
היסטוריה.
קיבוץ מגל נוסד ב-1953 כהיאחזות נח"ל על גבעה המשקיפה על הרי השומרון ומה שהיה אז קו הפסקת האש עם ירדן. מקור השם הסמל של הנח"ל - מגל וחרב. הקיבוץ יושב על גבעה הידועה ממלחמת העצמאות כ- "מישלט 86" -על שום גובה הגבעה מעל פני הים (86 מטר).. תחילה יושב הקיבוץ על ידי גדוד צופים, אך כשהם עזבו החלו להתיישב בו גרעיני נח"ל שהמשיכו להגיע אליו עד שנות ה-80. הקיבוץ משתייך לתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם) ונמצא בשטח המועצה אזורית מנשה, ומהווה את הגבול הדרומי שלה עם עמק חפר.
בעבר הייתה פרנסת הקיבוץ מפרדס הדרים, מטעי אבוקדו וכותנה וגידולי שדה אחרים. היום מגדל הקיבוץ זיתים, שקדים, ורימונים. בקיבוץ מייצרים ומשווקים שמן זית וכן מספקים שירותי קייטרינג לסביבה. החל משנות ה-70 מתבסס הקיבוץ על מפעל "נטפים", שבשיתוף עם קיבוצים נוספים הוא תאגיד בינלאומי למוצרי השקיה וטיפטוף, ונחשב למפעל הקיבוצי המצליח ביותר.
החל מסוף שנות ה-90 החלה בקיבוץ הפרטה וכיום הוא מופרט כמעט לחלוטין, ונחשב למבוסס כלכלית.
בשנת 2005 החל פרויקט הרחבה לצד הקיבוץ: תושבי הקיבוץ ביחד עם תושבי ההרחבה יהוו אגודה שיתופית, אשר תדאג לכלל הנושאים המשותפים לקיבוץ ולהרחבה. התושבים הראשונים מאכלסים את ההרחבה החל מאפריל 2009. בשנת 2010 נכנסו הדיירים הראשונים לחלקו השני של הפרויקט ובשנת 2016 נכנסו הדיירים של חלקו השלישי.
שבט מגל.
קיבוץ מגל מחזיק שבט צופים. השבט כיום מונה כ 200 חניכים ושכבה בוגרת. השבט נמצא בהנהגה חדשה שהוקמה בשנת 2016 - הנהגת החורש. צבעי השבט הם חום וכחול.
פסגות
פסגות היא התנחלות מסוג יישוב קהילתי-דתי בהרי בנימין, השוכן ליד אל בירה, על הר ("ג'בל טוויל") בגובה 906 מטר מעל פני הים השולט על סביבתו, שהעניק ליישוב את שמו.
כיום מתגוררות ביישוב כ-300 משפחות.
היסטוריה.
בשנת 1976 נתפסו כ-3,000 דונם בפסגתו של ג'בל טוויל באמצעות צו תפיסה של אדמות לצרכים צבאיים. הצו, בשלב הראשון, לא הפקיע את האדמות אלא סגר את השטח ואסר על תושבי אל בירה לבנות במקום. ביולי 1981 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת מרכז אזורי "פסגות" במקום, בו ימוקמו משרדי המועצה האזורית מטה בנימין, כמו כן הוחלט על הקמת מגורים זמניים למספר משפחות, לרבות מבנים זמניים של מוסדות חינוך. הקמת היישוב החלה באוגוסט 1981, בראש ההר הוצבו כמה קרוואנים ששימשו את המועצה האזורית, וסביבם הלך ונבנה היישוב. המשפחות המקימות היו חברות גרעין מישיבת כרם ביבנה ומשכונת בית וגן בירושלים.
לאחר שחמש המשפחות הראשונות עלו על הקרקע, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי פלסטינים שטענו לבעלות על האדמה, וכן נטען שמאז 1976 נאסרה על בעלי הקרקעות באזור בנייה מסיבה ביטחונית ומבנה משרדי המועצה אינו מבנה ביטחוני. בג"ץ הקפיא את המשך ההתיישבות במקום לחודשים. עם זאת, בסופו של דבר הוסרה העתירה. דורית ביניש, שהייתה אז מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, ייצגה את רשויות המדינה בדיון בעתירה בבית המשפט העליון. מבני הקבע הראשונים ביישוב הושלמו בשנת 1986.
בשנות ה-80 התגורר ביישוב שלמה פילבר ושימש כמזכיר היישוב.
אירועים ביטחוניים.
בעקבות קרבתו של היישוב לרמאללה ואל בירה שהמצב הביטחוני בו ידע עליות ומורדות במהלך השנים. כבר מהשנים הראשונות היו היחסים בין תושבי פסגות לערביי הסביבה מתוחים. דרך הגישה ליישוב עברה בלב אל-בירה ורמאללה (כביש 60 הישן) והשלכת אבנים על כלי רכב בדרכם ליישוב הייתה עניין שבשגרה. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 באה החמרה בהשלכות אבנים ואף לירי. במרץ 1988, נשרף אוטובוס להסעת תלמידים של היישוב מבקבוק תבערה שהושלך עליו.
עם פינוי כוחות צה"ל מרמאללה ומסירת העיר לרשות הפלסטינית ב־1996 נסלל כביש מהיישוב לכוון כוכב יעקב ועוקף רמאללה. כשפרצה האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, סבל היישוב מירי מכיוון רמאללה, כשבתים רבים ניזוקו מקליעים שחדרו לתוכם. אך לא היו נפגעים בנפש. מצב זה נמשך כשנה וחצי, עד שכוחות צה"ל, במסגרת מבצע חומת מגן, פעלו בשכונות רמאללה הסמוכות לפסגות ואשר מהן נורתה האש, עצרו מבוקשים ותפסו אמצעי לחימה. בעקבות הפעילות פחתו משמעותית מקרי הירי מרמאללה.
באוקטובר 2013 מחבל שחדר ליישוב דקר ופצע באורח קל ילדה בת 9.
במאי 2014 שוב נורתה אש לכיוון היישוב.
מוסדות היישוב.
ביישוב שכנו משרדי מועצה אזורית מטה בנימין החל מ-1983 ועד דצמבר 2020, כשהועברו לאזור התעשייה שער בנימין. בנוסף, שוכנים ביישוב המתנ"ס האזורי, ספרייה אזורית, בית הספר "צור ישראל"-תיכון אזורי בתוכנית "הילה", אולפנא תורנית אזורית "טל תחיה", בית ספר יסודי ומכון בני דוד פסגות, שהוא כולל ללימוד דיינות. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
רב היישוב וראש מכון בני דוד הוא הרב שלמה יוסף וייצן.
למרגלות היישוב ממערב מצוי מעיין בשם "עין אלג'נן", ואשר הוצע לזהותו עם היישוב "עין גנים" הנזכר באונומסטיקון של אוסביוס כאתר הסמוך לבית אל.
יקב פסגות.
יקב פסגות הוקם ביישוב שנת 2003. כרמי היין של היקב נטועים על טרסות גיר בגובה 900 מטר מעל פני הים, סמוך ליישוב. בשנת 2008 עברו משרדי היקב למגרון, ובשנת 2020 עבר לאזור התעשייה שער בנימין הסמוך.
ב-19 בנובמבר 2020 אירח היקב את מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו. ביקור זה נחשב לביקור הראשון של שר חוץ אמריקאי בהתנחלות.
חורבת ניסיה.