כח העבודה
כח עבודה
דוד &quot;הכי טוב&quot;
דוד דבש (נולד ב-1954), הידוע בכינויו דוד "הכי טוב", הוא מוזיקאי וחסיד ברסלב ישראלי אשר דמותו שימשה השראה למסע פרסום גדול שנערך בישראל. השימוש נעשה בלי רשותו, ועל כך זכה בתביעה משפטית אשר קבעה תקדים בנושא זכויות יוצרים.
ביוגרפיה.
דוד דבש נולד וגדל בבאר שבע וכילד חוץ בקיבוץ רביבים. את שירותו הצבאי החל בסיירת שקד וסיים כחובש קרבי. חזר בתשובה לאחר משבר בעקבות מות אחיו בשנות ה-80. הוא הצטרף לחסידות ברסלב, למד ואף שימש כר"מ בישיבה. בראשית שנות ה-80 סולק מלימודים בישיבת שובו בנים על ידי ראש הישיבה הרב אליעזר ברלנד, וזאת עקב התנהגות בלתי ראויה. נשוי לשתי נשים ואב ל-13 ילדים. התגורר ביישוב בת עין, ומאוחר יותר עבר להתגורר בקריית ארבע.
בתהליך חזרתו בתשובה פיתח תפיסה אופטימית ביחס לחיים, למרות כל המשברים הפוקדים את האדם. כביטוי לדרך התמודדות זו סיגל לעצמו את המוטו "הכי טוב", כחותם אישי ודרך התמודדות עם המאורעות שפקדו אותו. בעקבות כך הוא מכונה "דוד הכי טוב".
דבש החל להופיע כמוזיקאי ומספר סיפורים והוציא (נכון ל-2007) שמונה דיסקים הכוללים שירים חסידיים. השיר הידוע ביותר שלו כולל את המילים: "היה הכי טוב, עכשיו הכי טוב, יהיה רק הכי טוב".
בשנת 2014 נעצר דבש בחשד שעמד בראש כת משיחית שניצלה מינית נערות בנימוק שכך תתקרב הגאולה. לפי החשד, הוא, לצד שלושה אישים נוספים, הכריחו בנות שרצו להתקרב ליהדות לקיים יחסי מין עם ערבים ופועלים זרים, ולהשתמש בסמים ובאלכוהול. בנובמבר 2016 הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק, מחוסר ראיות מספיקות.
התביעה בגין פגיעה בזכויות יוצרים.
רקע.
באוקטובר 2003 החל להתנהל מסע פרסום של "ביטוח תשעה מיליון", ובמהלכו הוצגה דמותו של אדם תמים ואופטימי בשם "דוד הכי טוב", שאינו מודאג מהצרות הפוקדות אותו, וברגעים הכי קשים הוא סומך על חברת הביטוח שלו. את האיש האופטימי גילם השחקן משה איבגי, אשר הופיע בתשדירי טלוויזיה בסדרת סצנות קצרות הכוללות תקלות בלתי צפויות בשגרת חייו, ומסתיימות בסיוע חברת הביטוח. הפרסום לווה בקמפיין תקשורתי רב-ערוצי המורכב מפרסומות טלוויזיה, רדיו, אינטרנט ועוד, בהיקפים גדולים בקנה מידה ישראלי ובהשקעה המוערכת ב-30 מיליון ש"ח. כך, למשל, בערוצי הטלוויזיה שודרו 1,300 תשדירים בתקופה של ארבעה חודשים בלבד. הקמפיין שנמשך למעלה משלוש שנים נחשב לארוך ביותר בתולדות הפרסום הישראלי, ואף דורג כאחד מהקמפיינים המוצלחים ביותר לתקופתו.
התביעה.
דוד דבש, שראה באיש המופיע במסע הפרסום את דמותו שלו, הגיש תביעה על הפרת זכויות יוצרים ושימוש בשמו בלי לבקש את רשותו. התביעה הוגשה כנגד הפרסומאים, חברת הביטוח, והשחקן משה איבגי. דבש טען כי ההשראה לקמפיין נלקחה מדמותו, וכי זה שני עשורים הוא מופיע, שר ומספר תחת כינוי זה במגזר החרדי ובקרב חסידי ברסלב.
יוצרי הקמפיין, הפרסומאים חברת אדלר חומסקי &amp; ורשבסקי בע"מ, הכחישו כי שמעו על קיומו של דוד דבש ודמותו, וטענו כי הקמפיין בנוי על רעיונות מקוריים המתבססים, בין היתר, על דמותו של התנא נחום איש גמזו, שלטענתם, דמותו היוותה את הבסיס ולא דמותו של דוד הכי טוב. חברת הביטוח והשחקן איבגי טענו כי לא ידעו כלל על קיומו של האיש בעת הכנת הקמפיין.
פסק הדין.
בנובמבר 2006, פסק שופט בית המשפט המחוזי בירושלים יוסף שפירא בפסק דין תקדימי כי משרד הפרסום אדלר חומסקי ורשבסקי וחברת "ביטוח ישיר" הפרו בין היתר את זכות היוצרים של דבש ביצירותיו הקשורות לביטוי "דוד הכי טוב" וכן את זכות הפרסום שלו. על פי פסק הדין, המבוסס בין השאר על הקלטות של חוקרת פרטית שנשכר על ידי דבש, יוצר הרעיון של הקמפיין במשרד הפרסום שמע על דוד דבש ועל הסיפורים האופטימיים שהוא מספר בהופעותיו, סיפורים אלה הותירו חותם בליבו ושימשו בסיס לסיפורי "דוד הכי טוב" שהושמעו לאורך מסע הפרסום. השופט פסק כי הוכחה פגיעה בזכותו המוסרית של התובע לשלמות יצירתו, שכן הנתבעים עשו שימוש בביטוי המוגן באופן המעוות את כוונתו של התובע, שהיא חיזוק הביטחון באל, בכך שייחסו ביטחון זה לחברת הביטוח. כמו כן נפסק גם כי כל הנתבעים התעשרו שלא כדין על חשבון התובע.
השופט שפירא פסק כי דבש זכאי לפיצויים והורה לחברות לספק לתביעה נתונים לגבי הרווחים שהופקו כתוצאה מהשימוש בפרסומות המפרות. בשנת 2008 קבע השופט את סכום הפיצויים: 400 אלף שקל. מאז, נקראה הדמות בפרסומות "דוד" סתם, ללא שם משפחה או כינוי.
לואיס בלומפילד
לואיס מורטימר בלומפילד (באנגלית: Louis Mortimer Bloomfield; 1906–1984) היה עורך דין, איש עסקים ופילנתרופ ציוני, יהודי קנדי.
עורך דין.
לואיס שימש כעורך דין והתמחה במשפט בינלאומי. בין השאר הועסק על ידי חברת "פיליפס ווינברג" ממונטריאול וכן נשלח בשירות מחלקת המדינה של ארצות הברית להונדורס הבריטית (כיום בליז) בשנת 1968 על מנת להעביר דיווחים מקרוב במהלך המאבק לעצמאות מבריטניה. לואיס אף נשאר בהונדורס הבריטית כיועץ ללא תשלום למפלגת האופוזציה. הוא גם כתב מספר ספרים בתחום הדין הבינלאומי ובהם: "העימות הונדורס הבריטית גואטמלה" (1953) ו"מצרים, ישראל ומפרץ עקבה" (1957), בו הציג את הטענה כי חצי האי סיני שייך למדינת ישראל על פי המשפט הבינלאומי וההסכם הבריטי-טורקי מ-1906 לא היה חוקי.
פעילות צבאית.
בעקבות המרד הערבי הגדול, אשר במהלכו תקפו הערבים גם את כוחות המנדט הבריטי, הזרימו הבריטים כוחות תגבור לארץ בסדר גודל שטרם נראה כמותו. מתוך רצונו לסייע בהקמת המדינה היהודית, התגייס לואיס לצבא בריטניה והצטרף לכוחות תגבור אלו. כך הגיע בשנת 1936 לארץ ישראל, ושרת תחת פיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט בהקמת פלגות הלילה המיוחדות ואימון החיילים היהודים.
בשנת 1942 גויס לואיס למשרד לשירותים אסטרטגיים (שהפך לאחר כמה שנים לסוכנות הביון המרכזית - CIA) אשר הוקם על ידי הנשיא האמריקני רוזוולט. ללואיס ניתנה דרגת מייג'ור.
פילנתרופיה.
לואיס היה פילנתרופ ציוני, ויחד עם אחיו ברנרד, באמצעות "קרן האחים בלומפילד", תרם רבות ליישוב הציוני ולמדינת ישראל בתחילת דרכה. לואיס ואחיו תרמו רבות לארגון הסתדרות הפועלים ובין השאר מימנה הקרן את הקמת אצטדיון בלומפילד בתל אביב. ללואיס אף הוענק ב-1967 פרס ההסתדרות. לואיס ואחיו הקימו את קרן ליידי דייוויס, הפועלת להבאתם של אנשי מחקר אקדמי לאוניברסיטה העברית בירושלים ולטכניון בחיפה. לואיס היה חבר בדירקטוריון מכון ויצמן למדע והוא בעל תואר דוקטור כבוד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן.
על שמו ושם אחיו נקרא היישוב שדה ניצן שבנגב המערבי (תרגום של שם המשפחה בלומפילד - שדה פרחים).
רצח הנשיא קנדי.
ישנה תאוריית קונספירציה אשר טוענת כי לואיס בלומפילד היה קשור לתכנון רצח הנשיא ג'ון קנדי. במסגרת התאוריה נטען כי פעילותו בתחום המודיעין - שהחלה עם גיוסו לצבא הבריטי ונמשכה בעבודתו עם ה-CIA, יחד עם קשריו במסגרת היותו עורך דין מוצלח ומבוקש בעולם, תרמו להצלחת קשירת הקשר נגד קנדי.
דוד הכי טוב
בז אולדרין
דוד דבש
לוננבורג (נובה סקוטיה)
לוננבורג (באנגלית: Lunenburg) היא עיירת נמל קנדית במחוז לוננבורג, נובה סקוטיה. העיירה שוכנת על חצי אי במערב מפרת מהון, בחוף הדרומי של הפרובינציה. העיירה היא חלק מהמועצה האזורית הליפקס והיא שוכנת במרחק של כ-90 ק"מ מגבול המחוז.
בשנת 1995 הוענק לעיירה מעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
היסטוריה.
היישוב הרשמי הראשון בחצי האי שעליו שוכנת לוננבורג הוקם ב-1753, כאשר מהגרים גרמנים שווייצרים וצרפתים הובאו למקום במסגרת תוכנית בריטית קולוניאלית. במורדות הגבעה המובילה אל הנמל נבנתה אסכלה קשיחה. שמו של היישוב החדש נגזר מהשם של משפחת המלוכה של בראונזוויק-לוננבורג, שממנה יצאו מלכי בריטניה מבית הנובר. בין 1752 ל-1753 הגיעו למקום מהגרים דוברי גרמנית פרוטסטנטים, והם היו הקהילה הגרמנית הצפונית ביותר בצפון אמריקה. כיוון שלוננבורג הייתה מבודדת, המנהגים והשפה הגרמניים שרדו בה לאורך זמן רב.
לוננבורג היא העיירה השנייה שנבנתה לפי מודל קולוניאלי בריטי לאחר הליפקס שנבנתה ב-1749. מודל העיירה היה היבט חשוב במדיניות האימפריאלית של הבריטים, ששאפו להשיג את המרחב התפקודי הנחוץ לצורך תפקוד תקין של המושבות שלהם. מודל זה נוצר על ידי ועדת המסחר והמטעים. תוכנית לוננבורג הורכבה מכל העקרונות של עיירת מודל: רחובות וגושי בניינים הבנויים במבנה גאומטרי קבוע, קיומם של מרחבים ציבוריים, נתינת מענק לצורך בניית ביצורים והבחנה בין אזורים אורבניים ללא-אורבניים. הביצורים של לוננבורג הם המאפיין היחידי שלא שרד מאז הקמתה.
במקביל להקמתה נוסדו בעיר קהילות לותרניות ופרסביטריאניות, והן הקהילות הוותיקות ביותר בצפון אמריקה.
כלכלת העיירה התבססה במהלך המאה ה-19 על בניית ספינות ודיג, והתעשיות הללו המשיכו לצמוח במהלך המאה ה-20. באמצע המאה ה-19 יצאו הספינות הראשונות לאזור הגרנד בנקס. בשנות ה-70 של המאה ה-19 פותחה במקום מכמורת דיג הנמתחת בין שתי סירות. בשנות ה-20 לוננבורג הייתה העיר המפותחת ביותר מבחינת עיבוד דגים טריים בקנדה. כיום שוכן בעיירה מפעל קנדי שבעבר היה המפעל הגדול ביותר לעיבוד דגים, וכן צי דוגיות לטווח רחוק. לוננבורג היא אחת הערים היחידות בצפון אמריקה שבה נמצאים אומנים המתמחים בבניית ספינות בסגנון המסורתי.
עד לתחילת המאה ה-20 שימשה לוננבורג כמרכז שירותים אזורי עבור כל המחוז, דבר שהתבטא בין השאר בצורך לשלוח מורים ליישובים חדשים בחלק המערבי של המחוז.
תיאור.