לאחר שעזבה את ברנרד קולג' ב-1906, היא עברה למכון קירי בפריז, שם עבדה תחת הנחייתה של מארי קירי, וחקרה את הרתיעה האטומית בעזרת סדרת הדעיכה של רדיום.
בשנת 1907 ברוקס נישאה לפרנק פיטצ'ר. לאחר מכן חייה את המשך חייה במונטריאול, קנדה. היא מתה בגיל 56 מ'מחלת דם'. סביר כי מחלת הדם הייתה לוקמיה, עקב הרדיואקטיביות שהיא הייתה חשופה לה בעת עבודת המחקר שלה, בדומה לחלוצי פיזיקה גרעינית רבים. זאת מפני שסכנות הרדיואקטיביות עדיין לא היו ידועות ולכן לא היה שימוש בביגוד מגן בשנים האלו בעבודה עם חומרים רדיואקטיביים, מה שהוביל רבים מהם למוות ממחלות הקשורות לקרינה.
בהספד שפורסם בניו יורק טיימס לאחר מותה, ב-18 באפריל 1933, נכתב כי היא גילתה את הרתיעה האטומית. ברוקס נחשבת כאחת הנשים המשפיעות בתחום הפיזיקה הגרעינית, ושנייה למארי קירי בלבד, וזאת בגלל תרומותיה הרבות, ואף על פי שאפילו לא הספיקה לסיים את הדוקטורט. היא חברה בהיכל התהילה הקנדי של המדע וההנדסה.
ועדת השרים למתן היתר לפרסומים
ועדת השרים למתן היתר לפרסומים היא ועדה ממשלתית ישראלית שבה חברים שלושה שרים, ומטרתה לאשר לפרסום פרסומים של עובדי הציבור ועובדי הציבור לשעבר.
סעיף 117 לחוק העונשין, שהחליף את סעיף 27 לחוק דיני העונשין (ביטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים), תשי"ז­-1957, מטיל עונש של שלוש שנות מאסר על עובד ציבור שמסר, ללא סמכות כדין, ידיעה שהגיעה אליו בתוקף תפקידו, לאדם שלא היה מוסמך לקבלה. במיוחד רלוונטית הגבלה זו לעובד ציבור בכיר, המעוניין לפרסם ספר זכרונות על תקופת כהונתו, אך היא חלה גם על עובדי ציבור זוטרים.
בהתאם לסעיף זה פורסמו בשנת 1975 כללים לעניין היתרים לפרסום ספרים וחוברות בידי עובד ציבור.
הכללים מגדירים עובד ציבור: "ראש הממשלה, שר, סגן שר, נושא משרה או תפקיד ממלכתי במינוי על־פי חיקוק, עובד המדינה לפי חוק שירות המדינה (מינויים), תשי״ט-1959, או לפי חוזה או בדרך אחרת, לרבות חייל ושוטר, וכן מי שהיה מן המנויים בהגדרה זו וחדל להיות אחד מאלה".
האיסור לפרסם אינו חל על עובד הציבור לשעבר כאשר מתקיימים שלושת התנאים הבאים גם יחד:
אין איסור על פרסום ידיעה שכבר פורסמה.
לשם בדיקת בקשות היתר לפרסום ולשם מתן היתר לפרסום מוקמת ועדת שרים לעניין זה. עובד הציבור המבקש לכלול ידיעה שהניעה אליו בתוקף תפקידו בפרסום אותו הוא עומד לפרסם, נדרש להגיש את הפרסום לאישור הוועדה. אם הפרסום כולל ידיעה שחלה עליה חובת הצנזורה לפי תקנות ההגנה (שעת חירום), יש להעביר תחילה את הפרסום לבדיקת הצנזורה.
בין פעולות הוועדה היה איסור פרסום מחבר הספר "המטרה מקדשת" בשנת 2016.
סוזן המפשייר
סוזן המפשייר, ליידי קולוקונדיס (OBE) (באנגלית: Susan Hampshire, Lady Kulukundis; נולדה ב-12 במאי 1937) היא שחקנית אנגלייה ידועה ממגוון תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה, זוכת שלושה פרסי אמי.
ביוגרפיה.
סוזן המפשייר נולדה בקנזינגטון שבלונדון. היא הצעירה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח. אמה הייתה מורה ואביה היה מנהל חברת Imperial Chemical Industries) ICI) ושהה מעט בבית. כילדה, היו לה קשיים בהתפתחות, עד גיל 9 לא ידעה לאיית את שמה ועד גיל 12 לא ידעה לקרוא. אמה הייתה נחושה לאפשר לה ללמוד וייסדה עבורה בית ספר בלונדון The Hampshire בו למדה.
בילדותה שאפה להיות אחות אך לא היו לה רמת הציונים הנדרשת, והיא החליטה להיות שחקנית. רק בגיל שלושים אובחנה כדיסלקטית.
קריירה.
הופעת הבכורה של המפשייר בקולנוע הייתה בסרט "The Woman in the Hall". כבר כילדה החליטה להיות שחקנית והופיעה תחילה בתיאטרון. בתקופה זו הקליטה ב-HMV תקליט דרמה של "Little Black Sambo". ב-1962 שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של ה-BBC לספר "מה עשתה קייטי" מאת סוזן קולידג'. לאחר מכן כיכבה ב-"The Three Lives of Thomasina" בהפקת חברת וולט דיסני לצידו של פטריק מקגוהן ובסרט "הנסיך הלוחם מדונגל". עוד הופיעה לצידו של מקגוהן בסדרה "Danger Man". ב-1964 השתתפה בסרט המוזיקלי "חיים נפלאים" בכיכובו של קליף ריצ'רד ובבימויו של סידני ג'יי פורי.
בשנת 1966 הופיעה לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בפרק הפיילוט של הסדרה "מנהרת הזמן" בתפקיד נוסעת צעירה על הטיטאניק המתיידדת עם ד"ר טוני ניומן. אחר כך גילמה את ג'וי אדמסון ב-"Living Free" סרט ההמשך של "לחופש נולדה". ב-1972 גילמה שלוש דמויות שונות בסרט האימה "Malpertuis" בבימויו של הארי קימל. היא מוכרת בזכות הופעותיה בטלוויזיה. הופיעה במספר סדרות טלוויזיה פופולריות בהן "The Andromeda Breakthrough" משנת 1962, סדרת המשך ל-"A for Andromeda" מ-1961. המפשייר החליפה את ג'ולי כריסטי בתפקיד אנדרומדה, ששיחקה בעונה הראשונה. תפקיד הטלוויזיה הבולט ביותר שלה היה פלר פורסייט בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" בעיבוד משנת 1967 של ה-BBC לספריו של ג'ון גולסוורתי.
ב-1973 הופיעה המפשייר שוב על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית לצדו של קירק דאגלס בעיבוד מוזיקלי ל"ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד". מ-2000 עד 2005 השתתפה בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" בתפקיד מולי מקדונלד. ב-19 בנובמבר 2011 שיחקה כקייטלי נורת'וויק בסדרה הרפואית "Casualty" לצידו של מייקל ג'ייסטון.
ב-1992 הופתעה על ידי מייקל אספל במלון ריץ והוקדשה לה תוכנית "חיים שכאלה". היא זכתה בפרס אמי על תפקידיה ב"ההגדה לבית פורסייט" (1970), "הצ'רצ'ילים הראשונים" (1971), ו"יריד ההבלים" (1973). עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות "משפחת פאליסר" (על פי ספריו הפוליטיים של אנתוני טרולופ), "דברי ימי בארצ'סטר" (שוב על פי רומנים מאת טרולופ) וב-"Coming Home" בכיכובם של ג'ואנה למליי ופיטר או'טול. ב-1997 שיחקה בתפקיד "מאדאם" המתגוררת בבית מלון בסדרת הדרמה "The Grand".
המפשייר הופיעה על במות התיאטרון ושיחקה בתפקידים ראשיים במספר רב של מחזות. ב-2007 שיחקה במחזה פורץ הדרך "The Bargain" על מפגש בין רוברט מקסוול לאמא תרזה. ב-2006 ו-2007 שיחקה את הפיה הטובה במחזה קומי מוזיקלי , בתיאטרון ניו וימבלדון ובתיאטרון ניו ויקטוריה בווקינג. ב-2008 הצטרפה ללהקה קטנה של שחקנים שגילמו באותו מחזה דמויות משני דורות שונים. בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר גילמה את ליידי קתרין צ'מפיון-צ'יני במחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם בקיץ 2008, אחרי שהופיעה ב-1976 באותו מחזה כאליזבת צ'מפיון-צ'יני (כלתה של ליידי קתרין).
כתיבה ופעילות צדקה.
עד פרסום האוטוביוגרפיה שלה "Susan's Story" בשנת 1981, מעטים ידעו על מאבקה בדיסלקסיה. מאז הפכה פעילה מאוד בבריטניה בנושאים הקשורים לדיסלקסיה, ובשנים 1995–1998 הייתה נשיאת "מכון דיסלקסיה".
ספרה השני "The Maternal Instinct" דן בנושאים של נשים ופריון. ב-1990 פרסמה אוסף של ראיונות על החיים עם דיסלקסיה "Every Letter Counts: Winning in Life Despite Dyslexia".
היא כתבה מספר ספרי ילדים:
בנוסף פרסמה ספרים וקלטות וידאו על גננות בהם "Easy Gardening", "My Secret Garden" ו-"Trouble Free Gardening"
היא פטרונית של ארגונים אחדים בהם ארגון הצדקה "Population Matters".
חיים אישיים.
בין השנים 1967 ל-1974 הייתה המפשייר נשואה למפיק הקולנוע הצרפתי פייר גראנייה-דפאר. לבני הזוג בן כריסטופר ובת לורן. משנת 1981 היא נשואה לאמרגן סר אדי קולוקונדיס. היא חיה בבדפורד, אנגליה. היא ויתרה על קריירת המשחק כדי לטפל בבעלה החולה בדמנציה.
סוזאן המפשייר
סוזאן המפשיר
סוזן המפשיר
דדו - 48 שנה ועוד 20 יום
הספר דדו - 48 שנה ועוד 20 יום הוא ביוגרפיה של רא"ל (מיל') דוד אלעזר, רמטכ"ל צה"ל בעת מלחמת יום הכיפורים, מאת הסופר חנוך ברטוב. הספר יצא לאור בשנת 1978 בהוצאת ספרית מעריב, ובשנת 2002 יצא לאור במהדורה מורחבת ומוערת בהוצאת דביר.
תוכן הספר.
הספר מחולק לשני כרכים. הכרך הראשון מספר את קורות חייו של דוד אלעזר עד 1973: עלייתו לארץ ישראל, שירותו בפלמ"ח ובמלחמת העצמאות, הקריירה הצבאית שלו כולל שירותו כמפקד גייסות השריון ואחרי כן כאלוף פיקוד הצפון בזמן מלחמת ששת הימים ועד מינויו לרמטכ"ל ותחילת כהונתו בתפקיד זה.
הכרך השני עוסק בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה, בצורה של יומן מפורט שבו מתוארים בפירוט מהלכי הלחימה ותהליכי קבלת ההחלטות הצבאיות והמדיניות שבהן היה מעורב אלעזר.
כתיבת הספר והוצאתו לאור.
לאחר שוועדת אגרנט מצאה את אלעזר אחראי למחדל תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, יעץ לו עורך דינו, אמנון גולדנברג, לכתוב בספר את גרסתו לנסיבות הכניסה למלחמה.
אלעזר פנה לחנוך ברטוב שיהיה שותפו למשימה זו, והחל באיסוף המידע הרלוונטי. בערב פסח תשל"ו (1976) הודיע אלעזר לברטוב שהשלים את איסוף המידע, ולמחרת נפטר מהתקף לב. ברטוב נרתם למשימה, והחל לעיין במסמכים ובהקלטות שאסף אלעזר. כתיבת הספר עלתה לו במאמץ נפשי כבד.
הספר הוגש לאישור הצנזורה הצבאית, שהשמיטה מידע על פגישתו של ראש "המוסד", צבי זמיר, עם מקור שנודע בשם "בבל" (ולימים נחשף כאשרף מרואן). שר המשפטים, שמואל תמיר, הציע שברטוב ימסור את הספר גם לוועדת השרים למתן היתר לפרסומים, אך ברטוב, שלא היה חייב בכך משום שלא היה עובד ציבור, סירב.
טרם צאתו לאור של הספר פורסמו פרקים מתוכו בעיתון "מעריב".
הספר יצא לאור בדצמבר 1978 בשני כרכים בהוצאת ספרית מעריב. הספר נמכר ב-50 אלף עותקים וזיכה את ברטוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978. בשנת 2002 הספר יצא לאור בהוצאת דביר במהדורה מורחבת ומוערת, שלה נוספו כ-600 הערות שוליים ופרטים שלא היו ידועים לברטוב בעת פרסום המהדורה הראשונה.
שם הספר.