חמאם א-שִיפָא - מרחץ הבריאות, בצידו השני של השוק, סמוך להר הבית. מרחץ הבריאות נחשב במסורת המקומית למרחץ שמימיו מגיעים מבאר זמזם שבמכה. האגדה מספרת על עולה רגל ממוצא הודי, שהגיע עם ספל נחושת בידו, אל מכה. ביקש שם לשתות מבאר זמזם ליד הכעבה והספל נשמט מידיו אל הבאר. כמנהגם של עולי הרגל בימי הביניים, הגיע אל ירושלים, ובא להיטהר במרחץ הבריאות אל-שיפא. לפתע, במימי המרחץ הוא מוצא את אותו הספל צף ועולה לקראתו, ללמדנו שמי החמאם ניזונים מבאר זמזם הקדושה. ניסיון אחר להסביר את נביעת המעיין היא על ידי קישור בינו לבין מעיין הגיחון, על רקע הטענה שטעם המים בהם דומה. מקור נביעת מי חמאם א-שיפא אינו ידוע והדבר לא נחקר די צרכו כיוון שכל המתחם נמצא בשליטת הווקף. ההערכה של הארכאולוג דן בהט היא שמקור הנביעה הוא באזור הר הבית ושממנו נמשכת תעלה תת-קרקעית אל החמאם. יהוסף שוורץ, שהתגורר ברחוב הגיא, לא רחוק משם כתב:
ח'אן תנכיז.
בצדו הדרומי של הרחוב, כשליש מהקצה המערבי של השוק נמצא הפתח לח'אן תנכיז. הפתח הוא מבנה איוון, ובתוכו פתחים לארבע חנויות, המהוות מעין "שוק בתוך שוק". הח'אן עצמו הוא חצר פתוחה ומסביבה חדרים.
ח'אן, אכסניה, עבור סוחרים ועולי רגל, הראשון שהוקם בתוך העיר. בשטחו נמצא כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס ומשרדי האגודה האיסלמית המארגנת את מסעות החג' עבור תושבי ירושלים.
היסטוריה.
השוק הוקם על ידי מושל ירושלים בתקופה הממלוכית, האמיר תנכיז, בין השנים 1336–1337, כחלק מפיתוח המבואה הראשית להר הבית, השער המפואר שנקרא על-שם השוק, ממש מול כיפת הסלע.
השוק נבנה על הריסותיו של שוק צלבני חרב. בצדו המערבי, השוק החל ברחוב הגיא, והמשיך כמחצית הדרך להר הבית, כשנבנה השוק החדש, הכניסה המערבית נשארה באותו מקום, ואילו בצד המזרחי, השוק הוארך עד לכותל המערבי עצמו. השוק עצמו נותר בגובהו של רחוב הגיא, ומשני צדיו של שער הכותנה - מפנים ומחוץ, נבנו גרמי מדרגות בגובה כולל של 4 מטר.
השוק נבנה כחלק מתפיסה מודרנית ונועזת יחסית לזמן - הובלת העולים להר דרך מרכז מסחרי חילוני, מקורה ומזמין, כעין קניון. חלק מהכנסות השוק, הח'אן ובתי המרחץ הוקדשו למימון הפעילות הדתית במדרסת תנכזיה, המוסד הדתי המפואר שהקים תנכיז.
השוק נקרא על שום שירושלים הייתה מרכז מקומי של תעשיית הכותנה שגידלו בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפצים וסוחרים. עיריית ירושלים החליטה לקרוא לו "רחוב החנויות" כזכר לחנויות שהקיפו את בית המקדש והמוזכרות במקורות, ולפי מסורת יהודית לכנות בשם זה את הרחוב.
לאחר תקופת פריחה במאה ה-14, שקע השוק בהזנחה. הסיבה לכך היא ריחוקו היחסי של שוק הכתנים ממרכז השווקים והעדפתם של עולי הרגל להשתמש בעיקר בשער השלשלת ובציר רחוב דוד ורחוב השלשלת כציר המועדף לעליה להר הבית. עם זאת נראה כי בשנים 1521-1523 עדיין היה השוק נאה ומרשים, בשנים אלה ביקר בירושלים ר' משה באסולה. הוא חיבר ספר מסע המתעד את ביקורו בירושלים ובו כתב:
במהלך השלטון העות'מאני, נעשה ניסיון לשפץ את השוק, לקראת ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, בשנת 1898. המורה העברי הנודע דוד ילין דיווח על ניסיון שיפוץ זה:
ב-1918 דיווח האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי (Ashbee), שדלתות העץ הנאות של החנויות, שהותקנו ב-1898 נופצו בזמן מלחמת העולם הראשונה כדי להשתמש בעץ להסקה, החנויות התמלאו בעיי אשפה וגלי שפך עד לגובה שני מטרים והקמרונות עמדו בסכנת קריסה בכל בחורף המושלג של אותה שנה.
באותה שנה הקימו מושל ירושלים רונלד סטורס והאדריכל צ'ארלס רוברט אשבי את האגודה למען ירושלים. אחד ממיזמי האגודה היה ניקוי ושיקום השוק והפיכתו למרכז למלאכות מסורתיות עממיות כאריגה, נגרות, מסגרות, סיתות אבן, קרמיקה וזכוכית (הדבר עלה בקנה אחד עם אמונתו של אשבי, שהיה חבר בקבוצת ארטס אנד קרפטס, שדגלה בחזרה למלאכות מסורתיות).
חלק מהסדנאות נשארו עד ימינו. עם זאת, לסדנאות לא הייתה הצדקה כלכלית והן נסגרו עד מהרה. במרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 ננטש המקום ומצבו הידרדר שוב.
רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 שוקם שוב השוק ושופץ, הותקנו בו תאורה וריצוף וניתנו לסוחריו תמריצים. סטודנטים ומתנדבים באוניברסיטת אל-קודס עורכים במקום פסטיבל בכל רמדאן, הכולל גם הצגות רחוב ותצוגות אמנותיות בחללים השונים.
יהודים בשוק.
שמו של הרחוב בפי היהודים.
בפי יהודי ירושלים נקרא השוק "החנויות" ("חנויעס"), תוך זיהוי מוטעה שלו עם הסטיו המלכותי שהיה בהר הבית. חוקר ארץ ישראל אברהם לונץ תיאר את השוק "שבעבר היה שוק צמר הגפן וכיום כולו חנויות סתומים בעפר", והמשיך:
כמו כן האמינו כי ארון הברית הוטמן תחת שער הר הבית שבקצה השוק, ועל כן נמנעו יהודי ירושלים להלך בו משום הקדושה. הרב חיים אלפנדרי למשל, מוסר כי שמע מ"חסידים ואנשי מעשה" שהם נמנעים ללכת ב"מסילה" זאת ולשאלתו על מנהגם ענו שיש לומר שארון הקודש גנוז תחת שער קיפונוס, שאותו זיהו עם שער הכתנים.
פעילות יהודית בשוק.
דומה כי היהודי הראשון שפעל בשוק היה יצחק שור, חסיד רוז'ין שפתח ב-1848 יקב בחצר סמוכה לשוק מצפון. הקיר המזרחי של המרתף שבו שכן היקב היה המשכו של הכותל המערבי. בשוק פתחה כלתו, רוזה, בית ממכר ליין שבו נמכר יין ה"קונדיטון" שיוצר ביקב וכן משקאות חריפים נוספים כערק וברנדי. המקום נודע כ"חמארה רוזה" לאמור "הפונדק של רוזה".
בשנת תר"ס (1900) נרכשה חצר היקב על ידי הרב מנחם מנדל ראנד. בחצר גרו כ-30 משפחות יהודיות, ובהם רבנים נודעים (ר' נפתלי חיים הורוביץ, ר' שניאור זלמן פרומקין), ומשפחות נזקקות (ביניהן משפחת אליעזר בן-יהודה). ראנד, שהיה כהן, בחר בחצר הזאת בגלל קרבתה להר הבית ומתוך אמונה משיחית שכל יום הוא עשוי להיקרא לעבודה בבית המקדש. במרתף המשיך לפעול היקב של משפחת שור - היקב הראשון בירושלים. בפרעות תרפ"ט (1929), נשדדה החצר ונשרפה, והמשפחות היהודיות איבדו את בתיהם ואת כל רכושם, ועברו לבתי ראנד שבירושלים המערבית. כיום יש מספר דירות בקומה השנייה של השוק שבהן מתגוררים תלמידי ישיבת עטרת כהנים.
בשנת 1885 רכשה אלמנה בשם מושקע בת הקדוש ר' שלמה ליב חורבה במקום והחליטה להפוך אותה לטחנת קמח. אך המעשה הסתיים באסון:
לאחר מכן, ב-1886, רכשה את המבנה והציוד משפחת ברמן, מבעלי מאפיית ברמן והתחילה להפעיל במקום טחנת קמח.
בשנים האחרונות יהודים רבים מגיעים, כקבוצות או כיחידים, להתפלל במדרגות שער הכותנה כחלק ממנהג שהתחדש לעבור ולסובב בשערי הר הבית.
מאז שנת ה'תש"פ מתקיים במקום מנין קבוע לתפילת שחרית כותיקין עם הנץ החמה בכל יום שישי ובראשי חודשים, מספר המשתתפים במניין עומד על כ60 ומעלה בימי שישי רגילים, וכ-120 בראש חודש החל ביום שישי. רובם בני ישיבות ואברכים מהמגזר החרדי.
שער הכותנה מתייחד בהיותו השער הקרוב ביותר למקום בית קודשי הקודשים, אף יותר מהכותל המערבי. לפעמים המשטרה חוסמת ליהודים דתיים את המעבר לשוק מאמצעו או מתחילתו.
שער מוכרי הכותנה.
שער מוכרי הכותנה (ערבית: باب القطانين "באב אל קטאנין") הוא שער הכניסה לשוק מכיוון הר הבית. השער המפואר (למעשה, המפואר ביותר מבין שערי הר-הבית, במבט מרחבת הר הבית החוצה) נבנה בין השנים 1336–1337 על ידי תנכיז. השער נושא כתובת הקדשה המעידה על תאריך הבנייה וזהות הבנאי.
השער בנוי בסגנון ממלוכי מפואר ואופייני, וכולל אבלק (תשליב אבנים) בצבעי אדום צהוב שחור ולבן וראשו מעוטר במוקרנס ("נטיפים").
השער, הנמצא כ-240 מטרים צפונית לקצה הדרום-מערבי של הכותל המערבי, ממוקם בדיוק כמעט מרבי מול כיפת הסלע, והוא השער הקרוב ביותר אליה מבין כל שערי הר הבית.
שוק מוכרי הכותנה
שוק עושי הכותנה
שוק מנפצי הכותנה
ינקו מטושקה
ינקו מטושקה (Janko Matúška; 10 בינואר 1821 - 11 בינואר 1877) הוא משורר סלובקי, מחבר השיר "ישנו ברק מעבר לטאטרה" (סלובקית Nad Tatrou sa blýska) אשר שני בתיו הראשונים מהווים את המנון סלובקיה.
מטושקה נולד בדולני קובין. הוא למד בגימנסיה בגמר ובין השנים 1839-1844 למד באקדמיה בברטיסלאבה. מטושקה נהג לכתוב שירים ופזמונים לאומיים סלובקים. בעקבות השעית אחד המרצים באוניברסיטה בברטיסלבה, לודוביט סטור, על ידי השלטונות ההונגרים שהתנגדו ללאומיות סלובקית, התפתח מחאה של סטודנטים כנגד השלטונות. מספר סטודנטים עזבו את הלימודים כמחאה, ובהם מטושקו. במסגרת מחאה זאת כתב מטושקה את השיר "ישנו ברק מעבר לטאטרה".
לאחר אביב העמים בשנים 1848-1849, חזר מטושקה לדולני קובין. בשנת 1851 הוא החל לעבוד בשרות המדינה, עד 1861 בטרסטנה, ומ 1870 בדולני קובין.
אנלוג של סובסטרט
אנלוג של סובסטרט (או אנלוג למצב מעבר) הוא מרכיב כימיקלי-סינתטי או טבעי אשר מדמה התרחשות טבעית של סובסטרט האנזים במבנה או בתפקוד. כלומר, אנלוג של סובסטרט היא מולקולה בעלת דמיון רב לסובסטרט של אנזים מסוים ועל כן, יכולה להקשר או להיות מזוהה על ידי האנזים הספציפי. השפעת האנזים על האנלוג שונה מהשפעתו על הסובסטרט הטבעי שלו. מסיבה זו, אנלוגים לסובסטרט יכולים להוות מעכבים יעילים של תהליך קטליטי מסוים ויכולים להוות מקור להבנת המחקר של פעילות מולקולות ביולוגיות ומקור להבנת המכניזם של פעילות האנזים.
רקע.