בפרוץ מלחמת העולם השנייה החליט שליט יוון, יואניס מטאקסס, שיוון תישאר נייטרלית במהלך המלחמה. אף על פי כן, הייתה יוון נתונה ללחץ גדול מצד איטליה, שהגיע לשיאו כאשר הצוללת האיטלקית "דלפינו" הטביעה את הסיירת היוונית "אלי" ב-15 באוגוסט 1940. מנהיג איטליה, בניטו מוסוליני, כעס על היטלר על שלא התייעץ איתו בנוגע למדיניות הלחימה ושאף לביסוס העצמאות האיטלקית. מוסוליני קיווה להוכיח את עצמתו מול הורמאכט בכיבוש יוון, אותה חשב ליריב חלש. הגרמנים הזהירו את מוסוליני כמה פעמים לבל יתקוף את יוון. ב-19 בספטמבר 1940 הבטיח מוסוליני ליואכים פון ריבנטרופ שהוא ישלים את כיבוש מצרים לפני שיתקיף את יוון או יוגוסלביה, אך לאחר שהתברר לו ב-8 באוקטובר שהגרמנים משגרים כוחות לרומניה, חש פגיעה בכבודו וזעם על היטלר. אלא ששר החוץ שלו, הרוזן גליאצו צ'אנו, שכח לספר לו שריבנטרופ הזכיר זאת בפגישתם הקודמת.
ב-13 באוקטובר הורה מוסוליני לפיקוד העליון של צבא איטליה להכין תוכנית פלישה ליוון מאלבניה, שכבר הייתה תחת כיבוש איטלקי. לאיש ממפקדי צבאו, ובמיוחד מפקד הכוחות באלבניה, גנרל סבסטיאנו ויסקונטי פרסקה, לא עמד האומץ להתרות בדוצ'ה מפני בעיות הלוגיסטיקה הכרוכות במבצע כזה ועוד בתקופת החורף. התכנית הצריכה 20 דיוויזיות, אבל חזתה שיידרשו לפחות שלושה חודשים כדי להניע את מרביתן לצידו השני של הים האדריאטי, ואילו מוסוליני דרש להתחיל במתקפה כבר ב-26 באוקטובר 1940.
ב-28 באוקטובר 1940, בשעה 03:00, הציב שגריר איטליה ביוון, עמנואל גראצי, אולטימטום של שלוש שעות למטאקסס, שדרש מעבר חופשי ליחידות איטלקיות והשתלטות על "אזורים אסטרטגיים" ביוון. מטאקסס דחה את האולטימטום (המקרה הזה הונצח בחג היווני "יום האוחי"), וצבא איטליה פלש ליוון דרך אלבניה, בכוח של 140,000 חיילים, אף לפני סוף הזמן המוקצב.
המתקפה האיטלקית נעה ברובה לכיוון אפירוס. הקרב הראשון במלחמה היה קרב אליאה-קלמס, בו כשלו הכוחות האיטלקיים בשבירת קו ההגנה היווני ונאלצו לעצור. לאחר שלושה שבועות, ניהלו הכוחות היוונים מתקפת נגד מוצלחת, נכנסו לטריטוריה אלבנית וכבשו מספר ערים חשובות, ביניהן קורצ'ה וסרנדה.
גם שינוי התפקידים בשרשרת הפיקוד האיטלקית וגם התגבורת לא עזרו לאיטלקים, והם נשארו מבוצרים ולא השיגו פריצת דרך. ב-13 בפברואר הורה גנרל היווני פאפאגוס על פתיחת חזית שנייה, וניסה לכבוש את טפלנה ואת ולורה בעזרת סיוע אווירי בריטי, אך הדיוויזיות היווניות נתקלו בהתנגדות כבדה, שהשמידה כמעט לחלוטין את הדיוויזיה החמישית של כרתים.
ב-9 במרץ 1941, אחרי שבועות של מלחמת חורף חסרת הכרעה, פתחו האיטלקים במתקפה גדולה במרכז החזית היוונית. ההתקפה נכשלה למרות עליונותם הצבאית של האיטלקים. אחרי שבוע של לחימה ויותר מ-12,000 אבדות, הכריז מוסוליני על נטישת המבצע ועזב את אלבניה לאחר 12 ימים.
עד לתחילת הפלישה הגרמנית ליוון, באפריל 1941 איבדו האיטלקים כמעט 40,000 הרוגים ועוד כ-114,000 נפגעי פציעות, מחלות וכוויות כפור.
היסטוריונים מאמינים כי כישלון המערכה האיטלקית ביוון נבע מסדרה של טעויות בהן לקו מוסוליני ומצביאיו ובהן: הקצאת כוחות מועטים מידי, התעלמות מהשפעת מזג האוויר החורפי ביוון (בגדי חורף לא נופקו לכוחות התוקפים), ויציאה להתקפה ללא יתרון ההפתעה. מוסוליני אף התעלם מהאזהרה של "הנציבות האיטלקית לייצור מלחמתי" כי אין ביכולתה של איטליה לנהל מערכה צבאית מלאה שתימשך שנה ומעלה, עד שנת 1949.
ההחלטה של היטלר לתקוף והסיוע הבריטי ליוון.
הפלישה האיטלקית לאלבניה הביאה להתחייבות בריטית להגן על עצמאותה של ממלכת יוון, שניתנה באפריל 1939. בנובמבר 1940 הגיע כוח הסיוע הראשון ליוון, שכלל כוח מעורב של מספר טייסות חיל האוויר המלכותי הבריטי, בפיקודו של מרשל אוויר משנה (ראה: דרגות הכוחות המזוינים הבריטיים) סֶר ג'ון ד'אלביאק בהסכמת הממשלה היוונית, פרסה בריטניה חיילים בכרתים ובמפרץ סאודה, ובכך אפשרו ליוונים להחזיר את הבריגדת המוטסת ה-5 של כרתים ליוון היבשתית. מהצד שמנגד, היטלר, שכבר החליט לתגבר את האיטלקים בצפון אפריקה, מצא עצמו שהוא צריך להגן עליהם גם מפני היוונים והבריטים.
היטלר החליט כי גרמניה הנאצית תתערב בלחימה ביוון, בין היתר על שום הצורך לאבטח את אגפו הדרומי לקראת הפלישה לברית המועצות ולהגן על שדות הנפט החיוניים לו בפלויישטי רומניה, מיד לאחר הגעת כוחות הסיוע הבריטים, תרחיש ממנו חשש היטלר. אף על פי היות יוון נייטרלית לפני המתקפה האיטלקית, הכוחות הבריטיים שנשלחו כסיוע להגנה היוונית גרמו להיטלר לחשוש משימוש ביוון לפתיחת חזית באגף הדרומי שלו. היטלר הורה למטה הכללי לתקוף ביוון מבסיסים ברומניה ובולגריה ובכך להמשיך בתוכניתו לניטרול הבסיסים הבריטים בים התיכון. ב-12 בנובמבר 1940 הוציא הפיקוד העליון של הוורמאכט את הוראה מס' 18 בה תכנן פעולות לכיבוש יוון וגיברלטר באביב 1941 (מבצע פליקס). ביטחונו של היטלר בכך שגנרל פרנסיסקו פרנקו יסכים להצטרף למלחמה לצד מדינות "הציר" נתגלה כחסר ביסוס. הקאודיו פרנקו הבהיר היטב שיהיה ביכולתו להיכנס למלחמה רק כאשר תעמוד בריטניה על סף התמוטטות. התנגדותו של פרנקו הפכה את מבצע פליקס לבלתי אפשרי. לכן, המתקפה הגרמנית בדרום אירופה, כחלק מ"האסטרטגיה ההיקפית" נגד מאחזי בריטניה במזרח התיכון, עברה שינוי והוגבלה ליוון בלבד. מה גם שבשלב זה איבד היטלר עניין במזרח התיכון והתמקד בפלישה לברית המועצות ומבצע מריטה לכיבוש יוון נועד לאבטח את אגפו הדרומי ב-13 בדצמבר 1940, לאחר ביטול הוראה מס' 18 הוציא הפיקוד העליון של הוורמאכט את הוראה מס' 20, בה תוכננה פלישה ליוון, דרך בולגריה, תחת שם הקוד מבצע מריטה. התוכנית הייתה לכבוש את צפון הים האגאי. בתוך זמן קצר שכנעו מפקדי הלופטוואפה והקריגסמרינה את היטלר, לכלול בתוכנית את כל יוון היבשתית. ההפיכה ביוגוסלביה ב-27 במרץ 1941, שהתרחשה יומיים אחרי שהנסיך העוצר פאול וממשלתו חתמו על ההסכם התלת צדדי עם גרמניה הנאצית ואיטליה, יצרה שינוי פתאומי במהלך האירועים שהתאים מאוד לשאיפות גרמניה: כיבוש יוגוסלביה יהפוך את כיבוש יוון לנוח יותר מבחינה צבאית. היטלר, ש"השתנק משאיפת נקם", כדברי המתורגמן שלו, היה משוכנע שהבריטים ואפילו ברית המועצות בחשו בקלחת ופקד על הפיקוד העליון (OKH) להיערך לפלישה ללא אולטימטום וללא הכרזת מלחמה. הלופטוואפה קיבל הוראה לתקוף את בלגרד בהקדם האפשרי. המבצע ייקרא שטראפגרִיכט (גמול). בשעות הבוקר המוקדמות של ה-6 באפריל 1941 גובש ונחתם במוסקבה הסכם אי התקפה בין ברית המועצות ויוגוסלביה. היה זה מאוחר מידי כדי להשפיע ולמנוע את הפלישה הגרמנית הממשמשת ובאה
ב-17 בנובמבר 1940 הציע מטאקסס לבריטים מבצע צבאי נרחב נגד מדינות הבלקן. הוא הציע שהמבצע ינוהל ממפקדות מבוצרות יווניות בדרום אלבניה. הבריטים סירבו להצעה היוונית כיוון שחששו שמבצע זה והזזת הכוחות שתבוא בעקבותיו תפגע ביכולתם לנהל מערכה בצפון אפריקה.
ההכנות למבצע מריטה, הפלישה ליוון, נמשכו לאורך שלושת החודשים הראשונים של 1941. עוצבות של הארמייה ה-12 בפיקודו של גנרל - פלדמרשל וילהלם ליסט חצו את הונגריה והגיעו לרומניה. סטלין צפה בתנועות אלו בחשדנות עמוקה אך לא היה ביכולתו לעשות מאומה.
הבריטים שהיו מודעים לריכוז הכוחות הגרמניים בדנובה התחתית, החליטו לפעול. צ'רצ'יל, מתוך רצון להפגין את אמינותה של בריטניה פקד על גנרל וויוול שלא להתקדם לטריפולי ולשלוח שלוש דיוויזיות ליוון תחת זאת. וויוול ואדמירל קנינגהם חשו שאין לחיל המשלוח הזה כל סיכוי לעמוד בפני פלישה גרמנית, אך בלחצם של צ'רצ'יל ואידן נאלצו לקבל את הדין וב־8 במארס נשלח כוח המשלוח הבריטי (שיותר ממחציתו הורכב מבני אוסטרליה וניו זילנד).
ב-13 בינואר 1941 הגיע גנרל ארצ'יבלד וויוול מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון לפגישה עם גאורגיוס השני מלך היוונים, ראש ממשלת יוון יואניס מטאקסס והרמטכ"ל היווני גנרל אלכסנדרוס פאפאגוס באתונה. בפגישה ביקש גנרל פאפאגוס, כוח תגבור בריטי שיכלול 9 דיוויזיות מצבא בריטניה ובנוסף סיוע אווירי תואם. גנרל ארצ'יבלד וויוול, הנציג הבריטי הבכיר השיב כי ביכולתו להקצות להם כוח סמלי בן שתיים עד שלוש דיוויזיות בלבד. היוונים סירבו מחשש שהכוח הבריטי הסמלי יהיה גדול מספיק כדי לספק תירוץ לפלישה גרמנית ליוון, אך קטן מדי מכדי להתמודד מולה. הממשלה היוונית החליטה שאם כוחות גרמנים יחצו את הדנובה, מרומניה לתוך בולגריה, יבקשו מהבריטים את סיוע הכוחות שלהם. עם מותו של גנרל מטאקסאס מסרטן הגרון ב-29 בינואר 1941, החליטה ממשלתו של ראש הממשלה החדש אלכסנדרוס קוריזיס עד מהרה, על נכונותה לקבל סיוע בריטי בכל היקף
העברת הכוחות הבריטית.
וינסטון צ'רצ'יל הסכים שיש צורך בהקמת חזית משותפת בבלקן בין טורקיה, יוגוסלביה ויוון ומינה את אנתוני אידן וג'ון דיל לשאת ולתת עם הממשלה היוונית. המשא ומתן צלח והוחלט על הקמת כוח סיוע בריטי שיסייע ליוון בלחימה.
ב-2 במרץ החל מבצע בוהק, שבמסגרתו הועברו חיילים וציוד ליוון דרך הים. המבצע החל כאשר 26 נושאות חיילים עגנו בנמל פיראוס. ב-3 באפריל הוחלט בפגישה משותפת של הבריטים, היוונים והיוגוסלאבים שבמקרה של פלישה גרמנית היוגוסלבים יחסמו את הגרמנים בעמק הסטרומה. במהלך הפגישה הדגיש פפגוס את חשיבות המתקפה על האיטלקים במקרה של מתקפת נגד גרמנית. עד ה-24 באפריל הגיעו ליוון יותר מ-62,000 חיילים אוסטרלים, ניו זילנדים, ארץ ישראלים וקפריסאים. הכוחות המשולבים כונו כוח "W" ומפקדם היה לוטננט-ג'נרל הנרי מייטלנד וילסון.
הפלישה הגרמנית.
דרך דרום יוגוסלביה לסלוניקי.