מנצחת תחרות 1968 ננסי ריצ'י () הודחה בחצי הגמר. במשחק הגמר מרגרט קורט () נפגשה עם אן ג'ונס () וניצחה ב-3 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 83 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 1968 קן רוזוול ופרד סטולי, () הודחו ברבע הגמר. במשחק הגמר ג'ון ניוקומב וטוני רוץ', () נפגשו עם רוד לייבר ורוי אמרסון () וניצחו ב-5 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 37 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 1968 פרנסואז דיר () ואן ג'ונס () נפגשו במשחק הגמר עם מרגרט קורט () וננסי ריצ'י () וניצחו ב-3 מערכות. לפרנסואז דיר זה היה הניצחון השלישי ברציפות בתחרויות זוגות נשים באליפות צרפת בפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 62 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
במשחק הגמר מנצחי תחרות 1968 פרנסואז דיר וז'אן קלוד ברקלה () נפגשו עם מרגרט קורט () ומרטי ריסן () והפסידו בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
הפועל באר שבע (כדורגל)
מרים זינגר
מרים (אירמה) זינגר-ברקוביץ (1 במרץ 1898, טופוביצה, בוהמיה, אוסטריה (צ'כיה) – 13 בינואר 1989, דגניה א', ישראל) הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית, מרצה לחינוך והגננת של הדור הראשון של ילדי קיבוץ דגניה.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
נולדה ב-1 במרץ 1889 בשם אירמה, לאליעזר ואנה זינגר, סוחרים בכפר טופוביצה שליד פראג בבוהמיה, באוסטרו-הונגריה (כיום בצ'כיה), אחת משלוש משפחות יהודיות בכפר זה. בבית לא נהגו לשמור על מנהגי המסורת היהודית, מלבד הדלקת נרות חנוכה והקפדה על כשרות בחג הפסח. אחרי שנפטר אביה עברה המשפחה לגור בפראג יחד עם סבה וילהלם, אבי אמה. היא תיארה אותו כיהודי אדוק, אך גם כאדם בור, גס ואלים. בשל כך סלדה מהיהדות והחליטה שתתנצר כשתגדל. למדה בבית ספר גרמני, שם נתקלה לראשונה באנטישמיות בשיעור דת הפרידה המורה בין התלמידות הנוצריות ותלמידות היהודיות. כשיצאו מהשיעור, קפצו עליה התלמידות הנוצריות והאשימו אותן בהריגת ישו. יחסה ליהדות החל להשתנות כשהצטרפה לתנועת הנוער בלאו וייס, בה לדבריה: "עשו ממני יהודייה". בתנועה זו הכירה את פרנץ קפקא והתיידה אתו.
עלייה לארץ ישראל.
בתנועת הנוער בלאו וייס נחשפה לרעיון הציוני ושקלה עלייה לארץ ישראל. אמה הודיעה לה שלא תתמוך בכך. כדי להתפרנס, החלה ללמוד בסמינר לגננות בפראג. לבסוף התנתה האם את אישורה לעלייה בכך שתיסע יחד עם פרופ' הוגו ברגמן, אותו הכירה ב"בלאו וייס".
בעצתו פנתה להסתדרות הציונית לקבלת מימון לנסיעה, וקיבלה הלוואה בסך 25 לירות שטרלינג לכיסוי הוצאות הנסיעה. היא הפליגה בספינה "הלואן" מטריאסטה באיטליה לאלכסנדריה במצרים ומשם נסעה ברכבת במחלקה ראשונה עד קהיר. כעבור חמישה ימים נסעו ברכבת עד לירושלים.
בירושלים עברה לגור יחד עם משפחתו של הוגו ברגמן בביתו של מאיר וילנסקי בשכונת שייח ג'ראח. כדי להתקיים וכדי להחזיר את החוב להסתדרות הציונית אספה את ילדיהם של ארתור רופין וחנה הכהן, אלזה והוגו ברגמן, מאיר וילקנסקי וחנה (הלנה) ויעקב טהון אחרי הצהריים והעסיקה אותם.
בקיבוץ דגניה.
ב-1920 חיפשו בקיבוץ דגניה גננת. מרים ברץ הגיעה לירושלים כדי לבחון אותה והזמינה אותה לשמש גננת בקיבוץ. אך היא לא ידעה עברית ולאחר חודש של לימודי עברית בירושלים שלא צלחו, כתבה לדגניה: "אם אתם רוצים אותי בתור פועלת- אני מוכנה לבוא, אבל גננת, אני לא יכולה להיות".
בדגניה הסכימו לקבלה והיא נכנסה לגור בחדר עם רחל המשוררת ובחורה נוספת וממול התגוררו א"ד גורדון ובעלה לעתיד, יעקב ברקוביץ. היא הגיעה לדגניה בסוף שנת 1920, שנה אחרי פטירתו של יוסף בוסל, ממכווני דרכה של הקבוצה. האווירה הייתה קודרת ואפילו בחדר האוכל אי אפשר היה לדבר בקול רם. בדגניה התמודדה עם קשיי קליטה רבים בשל הפער התרבותי שגרם לה לתחושת בדידות וניכור ובשל מחסום השפה.
כדי להתמודד עם הקושי הרבתה בקריאה וכתבה שירים ומאמרים לעיתונים מחוץ לישראל. כעבור שנתיים התחתנה עם יעקב ברקוביץ. אליעזר (זיזה), בנם הראשון, נולד ב-1923 בקיבוץ. כעבור עשר שנים נולד הבן חן. בשנת 1945 אימצו את איני, ילד מיהודי סוריה. ב-1956 הוריו חברו אליו בדגניה. כיום מזרחן באוניברסיטת חיפה. במשך עשרים וחמש שנה, מאז 1923, הייתה גננת. בנוסף לעבודתה זו עברה בחקלאות. בגיל חמישים החליפה מקצוע לתופרת.
נפטרה ב-13 בינואר 1989 בקיבוץ דגניה א', נקברה בבית הקברות של קיבוץ דגניה.
כגננת ומחנכת.
במשך 25 שנה חינכה כגננת בקיבוץ דגניה. ידעה מרים בילדים אהבה לטבע, לארץ ולסיפורי התנ"ך שהרבתה לספר, וכן לספרות בכלל. בטיולים לימדה אותם להכיר את הציפורים ואת הצמחים שסביבם. גישתה הישרה לילדים, כאדם אל אדם, הייתה לשיטת חינוך הומנית ומודרנית. על עבודתה כתבה:
כגננת, נטלה חלק פעיל גם בתכנון ובנייה של הגן. היה לה חשוב לקבוע את החלונות במבנה כך שהילדים והילדות יוכלו להשקיף למקום בו נפגשים הכנרת והירדן, שהיה בעיניה הנוף היפה ביותר.
כאשר ביקר אלברט איינשטיין בדגניה, ערכה לו סיור במשק. לבסוף שאל: "מה היחס בין הגברים לנשים בדגניה?". לפי עדותה, השאלה הכעיסנה אותה והיא ענתה לו: "אצלנו יש לכל גבר רק אשה אחת!". אלברט איינשטיין חייך ואמר: "אני מתמטיקאי. התכוונתי לשאול על היחס המספרי - כמה גברים וכמה נשים יש בדגניה".
הרצתה בכנסים חינוכיים והדריכה גננות במרכז להכשרה כפרית של כפר הנוער הדסה נעורים של הסוכנות היהודית. כתבה מאמרים ורשימות בנושא החינוך המשותף.
דרכה הספרותית.
כחניכה בתנועת הנוער "בלאו וייס" פגשה פליטים יהודים שברחו מגליציה עם ילדיהם. היא החלה לבקר אצלם וסיפרה לילדים סיפורים על גיבורי ישראל שלמדה בעצמה בתנועה. יום אחד התיישב לידה איש ששמע אותה מספרת ועודד אותה להעלותם על הכתב. היה זה הסופר ד"ר מקס ברוד. בעזרתו ראה אור קובץ הסיפורים שכתבה, "גן נעול". היא כתבה בגרמנית, והקובץ תורגם לצרפתית ופולנית. במסגרת התנועה פגשה גם את פרנץ קפקא. היא סיפרה שסירב לתת לה עותק מספרו "רופא הכפר" בטענה כי "את בריאה מדי, את לא תביני".
בדגניה כתבה שירים ומאמרים על החיים בדגניה, אותם שלחה לעיתונים בהולנד ובפראג. הכתיבה הייתה בעבורה דרך התמודדות עם קשיי הקליטה והבדידות. היא לא רצתה שחברי הקיבוץ ידעו שהיא כותבת, עד שפורסם שיר שלה בעיתון דבר.
ביקורות.
על ספרה נער טס מעבר ים כתב פרופ' גרשון שקד, חוקר ספרות עברית, בין הבולטים במבקרי הסיפורת העברית וחוקריה: "הספר עיצב את חיי. בדור זה שהציונות הולכת ומתמעטת ושואפת לאפס עדיין יש בשטח איזה ספר נאיבי [...] הציונות שלי התחילה בספר של מרים זינגר. בעיני הייתי, כמובן, בני, והארץ המובטחת הייתה מעיין מקלט שבו תתגשמנה כל התקוות, איש לא יכה אותי שוב משום שאני יהודי ואוכל להתהלך ברחוב בלא שירדפו אחרי". על הספר דן ויאן והחסידות כתב מבקר הספרות מנחם רגב כי "זו דוגמה יפה של כתיבה תרבותית ואנושית על נושא כאוב, תקופת השואה. העדר הפאתוס והכתיבה המאופקת הולמים את הנושא הנורא".
הארכיון האישי של מרים זינגר נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרסומיה בעיתונות:
מרים (אירמה) זינגר ברקוביץ
מרים זינגר ברקוביץ
אירמה זינגר
רענן
אויגן דיהרינג
בית הקברות היהודי העתיק בפראג
בית הקברות היהודי העתיק בפראג הוא בית קברות יהודי עתיק בשולי הרובע היהודי של פראג, יוספוב. קבורים בו אישים רמי דרג מקהילת יהודי פראג, והוא בולט בצורת הקבורה בו: בשל השטח המצומצם נקברו בו במשך מאות שנות פעילותו בשכבות, ומשערים שיש בו 12 שכבות של קברים.
היסטוריה.
מניחים שבית קברות זה היה בשימוש מהמחצית הראשונה של המאה ה-15 (המצבה הוותיקה ביותר שנשמרה, זו של רבי אביגדור קרא, היא מ-1439) ועד שנת 1787. חלק מהחוקרים טוענים כי בית הקברות נוסד 1000 שנים לפני התאריך המקובל. האב הקדמון שלו היה בית קברות בשם "גן יהודי", אשר נמצא בחפירות ארכאולוגיות.
מספר המצבות והאישים הקבורים בו אינו ידוע בוודאות, כי ישנן 12 שכבות של קברים. כאשר התמלא מקום הקבורה, ומכיוון שרכישת קרקעות נוספות היה בלתי אפשרי, הונחו על הקברים הקיימים שכבות נוספות של אדמה ומצבות ישנות הוצאו והונחו על השכבה החדשה. פעולה זו מסבירה מדוע המצבות צפופות כל כך אחת ליד השנייה. ההערכה היא כי ישנן כ-12,000 מצבות שנראות כיום, וייתכן שנקברו בבית הקברות במשך הדורות בסך הכל כ-100,000.
בתקופות מסוימות הוזכר שמו של בית הקברות על ידי אנטישמים, בהקשר של טענות תאוריית קשר בהן שימש מקום מפגשם הסודי של זקני ציון הרוקמים תוכנית להשתלט על העולם. מידע זה הוזכר תחילה ברומן "Biarritz" של הגרמני הרמן גדשה (בפרק "בית העלמין היהודי בפראג ומועצת הנציגים של שנים עשר שבטי ישראל") והופץ לאחר מכן ברוסיה כחלק מהפרוטוקולים של זקני ציון.
במקביל להפסקת הקבורה בבית הקברות היהודי העתיק, החלה הקהילה היהודית בפראג להשתמש בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
אישים ידועים הקבורים בבית הקברות.
בין האישים המפורסמים הקבורים בבית הקברות העתיק של פראג:
כיום.
כיום מהווה בית הקברות חלק ממתחם המוזיאון היהודי בפראג, סומנו בו שני מסלולי הליכה העוברים בין המצבות ומתוחמים בכבלים; אחד המסלולים מותאם לחורף והשני לקיץ. המוזיאון היהודי בפראג מקפיד למנוע חריגה של המבקרים מהשביל המתוחם, העובר בעיקר בין קברי הידועים שבין הקברות המזוהים בבית הקברות.
בית הקברות היהודי העתיק של פראג
בית הקברות היהודי הישן של פראג
לי לוסון