ביולי 1973 מסר לוי את הפיקוד על שייטת ספינות הטילים למיכאל ברקאי ונשלח לקורס פיקוד בכיר במכללת הצי האמריקאי. הוא היה הקצין הישראלי הראשון שהתקבל לקורס הזה. 3 חודשים לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים. שייטת ספינות הטילים נחלה ניצחונות בכל הקרבות וטיבעה את ספינות האויב מבלי להיפגע. בהשיגה עליונות ימית אשר אפשרה את אספקת החירום דרך הים הפתוח. לוי חזר לישראל, הצטרף לשני קרבות של הסטי"לים, אך בעיקר שימש במשך המלחמה עוזרו של מפקד חיל הים למבצעים. לאחר שוך הקרבות חזר למכללה בארצות הברית והרצה על הקרבות בהם השתתפו הסטי"לים, מאחר שאלו היו הקרבות הראשונים בהיסטוריה הימית של שימוש בטילים. לוי הושפע מאוד בעקבות השהות בצי האמריקני מאפשרויות ניצול כוחות אוויריים בקרב הימי הן על ידי מטוסי סיור\תקיפה והן על ידי מסוק צמוד לכוח הימי.
המשך תפקידים.
בשנת 1974, בגמר הקורס בארצות הברית, הוצב כמפקד בה"ד חיל הים על מנת ליישם את מה שלמד בארצות הברית, ולאחר מכן נתמנה למפקד זירת ים סוף והועלה לדרגת תת-אלוף, באותה תקופה זירת ים סוף הייתה בשיא עוצמתה כאשר כללה פלגת סטי"לים, שייטת נחיתה ופלגות דבורים בבסיסים החל מראס סודר בצפון מפרץ סואץ, אבו זנימה, א-טור, שארם א-שייח' ובסיס תחזוקה ומספנה באילת. משימת הזירה הייתה הבטחת השיט בים סוף עד המפרץ הפרסי. הגנה על הפקת הנפט במפרץ סואץ על ידי חברות ישראליות שהייתה אז בשיאה, תפוקת הנפט משדה בלאיים ליד א-טור ואבו זנימה אשר ספקה את צורכי המשק הישראלי.
אף על פי שמדינת ישראל יצאה פעמיים למלחמה עקב סגירת מצרי טירן והשליטה על ים סוף הייתה חיונית, החל להתבצע הסכם הביניים בשנת 1975 שקדם להסכם השלום ובשנת 1976 הועברו שטחים מסיני חזרה למצרים וכך פונה בסיס ראס סודר כאשר הכוח הימי הישראלי הוחזר לבסיס א-טור.
ראש מספן ים.
בשנת 1976 מונה לוי לראש מספן הים כסגנו של האלוף ביני תלם, והועלה לדרגת תא"ל. באותה תקופה התפתחה בחיל הים התפישה של בניית כוח של שני סוגי ספינות טילים: הספינות מדגם סער 4.5 נירית כספינות סיור לטווחים ארוכים. במקביל נבנו ספינות קטנות המיועדות לתקיפה במבואות נמלי האויב באזורי כיסוי טילים ותותחים מהחוף. הדגם שנבחר היה סנפירית תוצרת חברת גרומן מארצות הברית. בפרויקט שזכה לכינוי זיוונית הוזמנו שני אבטיפוס, האחד בארצות הברית והשני ממספנות ישראל (הדגם שנבחר לא עמד בגבולות התקציב ומאוחר יותר בוטל הפרויקט כולו).
בשנת 1977 עמד האלוף ביני תלם לסיים את תפקידו כמפקד חיל הים. ולוי, לצידם של תא"ל מיכאל ברקאי ותא"ל זאב אלמוג, היה בין המועמדים להחליפו כמפקד החיל. לבסוף נבחר ברקאי לתפקיד ולוי המשיך בתפקידו כסגן מפקד החיל עד שהוחלף על ידי תא"ל גדעון רז.
עם כניסתו של ברקאי לתפקיד ובהשפעתו של לוי שונו סדרי העדיפויות ונושא האווירייה בצי קיבל עדיפות ובמסגרתו הוכנס מסוק על הסטי"ל ונבנו שני סטי"לים נושאי מסוקים. במקביל נרכשו על ידי חיל הים שלושה מטוסי סיור והוקם גף הסיור הימי שהיה צמוד לשייטת הסטי"לים, על מטוסים אלו הוטלה גם אבטחת החופים. הושם דגש על שיפור הסטי"לים והוספה הגנה נגד טילים על ידי רכישת הוולקן פלנקס, תותח נגד טילים. דגש נוסף ניתן לרכישת צוללות מודרניות, מתוך כוונה להגיע למספר של שש צוללות, כנשק טקטי במבואות וכנשק אסטרטגי ארוך טווח.
תפקידים ציבוריים.
בשנת 1978 השתחרר שבתאי מצה"ל לאחר 28 שנות שירות ופנה לשוק הפרטי. לוי הצטרף לאחיו שהקים חברה למכירת מוצרי צריכה אלקטרוניים, והקימו ביחד חברה לזימוניות והחל לעבוד על הקמת חברת ספנות עם היזם רמי אונגר יבואן לנצ'יה.
בשנת 1980 מונה למנהל רשות הספנות והנמלים תפקיד בו החזיק עד 1994. במסגרת תפקידו שימש כדירקטור בחברת השיט "צים" וככזה היה שותף בהתפתחותה של החברה והצטיידותה באוניות מכולה חדישות.
כיו"ר מל"ח בתחום הימי יזם הכרה ממשלתית בצורך בקיומו של צי ברזל - מספר אניות מינימלי מאויש בצוותים ישראלים לשעת חירום, ובדומה לחוק הספנות הנורווגי ביקש לתמוך בצי הישראלי, בחוק ספנות ישראלי, על מנת לאפשר לו כושר תחרות בינלאומי באיוש קצונה ישראלית.
כחבר במועצת רשות הנמלים ויו"ר וועדת פיתוח פעל לקדם את נמלי ישראל לנמלים מודרניים תחרותיים כמו כן בתקופה זו מוזגה הרכבת שהייתה חברה ממשלתית דלת תקציבים, במצב ירוד ועלוב. המיזוג גרם להשקעה רבה מכספי פיתוח הנמלים לרכבת, פעולה ששינתה את מעמדה של הרכבת שהפכה למודרנית וחיונית לתחבורה הציבורית.
כיו"ר הוועדה למימי חופין שהיא זרוע של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, תכנן את תוכנית המתאר למימי קו החוף תמ"א 13 בה הובטחו צורכי המדינה לאורך החופים, כמשאב בעל ביקושים רבים כגון: פיתוח הנמלים, מעגנות וחופים ציבוריים. במסגרת זו הוקצו שטחים לפיתוח עתידי של נמלי חיפה אשדוד ואילת ונבנו המעגנות בעכו, הרצליה, תל אביב, יפו, אשדוד, אשקלון ואילת. בתקופתו כראש המספן הושם דגש על חינוך הימי בבית הספר הימיים ברשות לחינוך ימי באגודות הימיות.
משנת 1994 מכהן כחבר הנהלה במכללת הגליל שמטרתה יצוא ידע בנושאי מינהל למנהלים בכירים מארצות העולם בעיקר מארצות מתפתחות, המכללה מלמדת מקצועות מינהל שונים וכל בוגריה שנאמדים באלפים הופכים להיות אוהדים של ישראל בארצותיהם. לוי אחראי על לימודי הים ניהול נמלים, ספנות ובועדת היגוי בלימודי ביטחון לאומי, ביטחון נמלים וספנות.
תחביב ופרטים אישיים.
לוי המשיך בשייט כדרך חיים. משנת 1980 הוא בעל ספינת מפרש והשתתף בשיוטים בינלאומיים רבים בהם ייצג את ישראל. הוא נבחר פעמיים כאיש השנה בשייט. כחבר מועדון שייטים כרמל הוא נבחר פעמיים לנשיא המועדון. החל משנת 2004 שימש כיו'"ר אגודת יורדי ים זבולון שעוסקת בחינוך וספורט ימי לנוער, האגודה פרושה לאורך חופי ישראל ב-11 סניפים, ונכון לשנת 2011 הוא ממלא תפקיד נשיא האגודה.
שבתאי לוי נשוי, אב ל-5 ילדים, שניים מבניו אף הם חובלים. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני ממכללת המלחמה של הצי האמריקאי בניופורט, רוד איילנד שבארצות הברית.
א.מ. הברמן
1944 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1944 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה.
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
ילדות קריירה
ילדות קריירה (באנגלית: Career Girls) הוא סרט דרמה משנת 1997 אודות שתי חברות טובות מתקופת לימודי הקולג' בבריטניה של סוף שנות השמונים.
עלילת הסרט.
קלייר והאנה סטודנטיות בקולג' מראיינות את אנני על מנת לקבלה כשותפה לדירתם, ובמהלך הזמן מתיידדות אנני והאנה תוך כדי שהן מוותרות על קלייר כשותפה שלישית.
אנני הלומדת פסיכולוגיה סובלת מפריחה על צדה הימני של פניה נמצאת במצב של חוסר ביטחון תמידי, דבר הנראה בהתנהגותה הסגורה חברתית. האנה הלומדת ספרות אנגלית לעומת זאת, סובלת מהתנהגות תוקפנית, דבר המורגש בדבריה המועברים ללא ריסון של רגישות.
ריקי סטודנט לפסיכולוגיה, הוא ידידם הטוב של אנני והאנה, בעל הפרעה נפשית קלה, מתאהב באנני עם הזמן.
עלילת הסרט מורכבת מזמני הווה ועבר, כאשר אנני מבקרת את האנה שנים לאחר שסיימו את לימודי הקולג', ותוך כדי כך נזכרות השתיים באירועי העבר מתקופת לימודיהן. במהלך הביקור של אנני נתקלות השתיים בדמויות מעברן הרחוק, תוך העברת ביקורת עליהן.
איל ביל
ויליאם בראונשטיין (באנגלית: William Braunstein; נולד ב-14 ביולי 1972) הידוע יותר בכינוי איל ביל (Ill Bill) הוא ראפר ומפיק יהודי-אמריקאי מברוקלין, ניו יורק. תחילה שר בלהקת ההיפ הופ המחתרתית 'נון פיקסיאון'. ידוע בשיריו בעלי האופי הפוליטי וכמפיק, המגלה והמנכ"ל של חברת "Uncle Howie Records". גם אחיו רון הוא ראפר ומפיק, והוא ידוע בשם שלו נקרו.
הלן סטיבנס
הלן הרינג סטיבנס (באנגלית: Helen Herring Stephens; 3 בפברואר 1918 - 17 בינואר 1994) הייתה אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב מברלין 1936 ושיאנית העולם בריצה ל-100 מטר. במהלך הקריירה הקצרה שלה (30 חודשים), מעולם לא הפסידה במירוץ כלשהו.
כינויה היה ה"פלאש מפולטון".
ביוגרפיה.
סטיבנס נולדה בפולטון, מיזורי. היא גדלה בחווה המשפחתית. ב-22 במרץ 1935 בתחרות הראשונה שלה, בהיותה בת 17, היא ניצחה את סטניסלווה וואלסייביץ' (סטלה וולש) מפולין, האלופה המכהנת בריצת 100 מטר, כשניצחה בריצת 50 מטר באולם וקבעה שיא עולם חדש של 6.6 שניות.
בתחרות שנערכה ב-8 ביוני 1935 בקנזס סיטי קבעה סטיבנס בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 11.6 שניות, שיפור לשיא של וואלסייביץ' (11.7 שניות).
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה סטיבנס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.5 שניות, לפני וואלאסייביץ' (11.7 שניות) וקתה קראוס מגרמניה (11.9 שניות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 11.4 שניות. התוצאה שקבעה הייתה שיא עולם חדש שלא הוכר בגלל רוח גבית גבוהה. ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.9 שניות, לפני בריטניה (47.6 שניות) וקנדה (47.8 שניות). נבחרת גרמניה שקבעה בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 46.4 שניות, והובילה את הריצה בשלב הגמר, הפילה את המקל בהחלפה האחרונה. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.33 מטר.
זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים פרשה סטיבנס מאתלטיקה תחרותית ועסקה בבייסבול וסופטבול מקצועני. היא למדה באוניברסיטת ויליאם וודס שבפולטון, מיזורי. בין השנים 1938 - 1952 הייתה הבעלים והמנהלת של קבוצת כדורסל חצי מקצועית. היא עסקה במשך שנים רבות בחטיבת המחקר האווירונאוטית של ארצות הברית ואחר כך נטלה חלק בסוכנות מיפוי הביטחון.
בשנת 1994 נפטרה סטיבנס בסנט לואיס, בגיל 75.
מגדר ומיניות.