האולם הוקם בשנות ה-90 ומאז הספיק לארח אירועי ספורט משמעותיים כגון משחקי הכדורסל והסופטבול של המכביה ה-17 ומשחקים במסגרת ליגת העל בכדורסל לגברים (קבוצת בני הרצליה) ולנשים (קבוצת בנות השרון רעננה-הרצליה). האולם כולל חדר כושר.
תמר אשת ער
מטמון מטבעות
מטמון מטבעות היא קבוצה של מטבעות שהוטמנה על ידי בעליה במקום הידוע רק לו, כדי להסתירה כך שתשמר מעין זרים. על פי רוב הטמינו אנשים את כספם כאשר התרגשה ובאה עליהם צרה, כגון מלחמה, מצור על עירם, או כל אירוע אחר שחייב אותם לנטוש במהירות את מקום שבתם. קבוצת המטבעות הוטמנה בתוך צרור בד או כלי קיבול כלשהו, מתחת לרצפה, בתוך אחד מקירות הבית, במערה קרובה, וכדומה.
מטמון עשוי למנות ממטבעות ספורים ועד לאוסף גדול של אלפים ואף עשרות אלפי מטבעות. על-פי רוב נטמנו במטמון מטבעות בעלות ערך גבוה (מטבעות כסף וזהב). מטמון מטבעות שנחשף בידי ארכאולוגים מצביע על כך שבעליו לא שרד כדי לחזור ולהוציא אותו ממקום המחבוא.
למטמון מטבעות המתגלה בחפירה יש ערך כרונולוגי רב, המסייע בתיארוך השכבה בה נמצא המטמון. המטבע המתוארך לתקופה המאוחרת ביותר מבין המטבעות שנמצאו במטמון, הוא הקרוב ביותר לשנת ההטמנה של המטמון.
הכלה (תורת הקבוצות)
זיו כהן
זיו כהן (נולד ב-13 ביולי) הוא סופר, עיתונאי ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה.
כהן נולד וגדל בראשון לציון, בנם של דליה ורחמים כהן, ולו אח ואחות. בנערותו שימש ככתב בידור עבור עיתון הנוער "חמצן" וכן עבור שבועון "להיטון". את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון מקיף ה' במגמת תיירות. את שירותו הצבאי עשה כהן בין היתר כמפקד להקת מפקדת חילות השדה. עם סיום שירותו בצה"ל שב לעיסוקו כעיתונאי וערך מקומונים בידיעות תקשורת.
ב-1995 ראה אור רומן ראשון פרי עטו, "עכשיו אני כבר יודע" (יועד לבני נוער). ב-1996 ראה אור ספרו הראשון למבוגרים "בן טובים" העוסק בנער שעובר לצפון תל אביב ומתחבר עם בריון מקומי. הספר לא זכה להצלחה. הוא יצא לאור שוב ב-2008 תחת השם "חמש אבנים".
בשנים 2004-2000 עבד כדייל אוויר באל על. בשנים 2006-2004 שימש כעורך מקומון "ידיעות אילת" מקבוצת ידיעות תקשורת. הוא כתב עבור מוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות ובשנים 2010-2007 שימש כעורך מקומון "ידיעות פתח תקווה", גם הוא מקבוצת ידיעות תקשורת.
בהשראת עיסוקו כדייל אוויר באל על, כתב ספר העוסק בעלילותיהם של דיילי אוויר בחברת התעופה הבדיונית "אופק" ושמו "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)". הספר נדחה על ידי ידיעות ספרים והוצאות ספרים אחרות. ב-2008 ייסד כהן הוצאת ספרים בשם "סלע ספרים" ופרסם את הספר בעצמו. הספר זכה להצלחה מסחרית וכהן פרסם שלושה ספרי המשך, שגם הם זכו להצלחה; "נגמר הקוסקוס (אבל גם הדג טעים)" ב-2009 ו"נגמר הדג (אבל גם הבקר טעים)" ב-2010. ב-2011 יצא לאור הספר הרביעי והאחרון בסדרה, "נגמר הבקר (אבל גם ככה אנחנו תיכף נוחתים)". ארבעת ספרי הסדרה נמכרו בלמעלה ממאה וחמישים אלף עותקים. "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)", הראשון מבין הארבעה, הוא המצליח מכולם ומכר לבדו למעלה מ-60 אלף עותקים.
בשנת 2013 יצא ספרו "קומה רביעית בלי מעלית" ובשנת 2019 יצא לאור ספרו "לא לומד לקח".
כהן גר בתל אביב ומשמש כמנהל והעורך הראשי של סלע ספרים המתמחה בעיקר בספרי מתח מקוריים ומתורגמים.
פרובינציית בואנוס איירס
עיראק אל-אמיר
עיראק אל-אמיר (בערבית: عراق الأمير) הוא אתר ארכאולוגי שנמצא בירדן בין רבת עמון ונהר הירדן. האתר שוכן 29 ק"מ ממזרח ליריחו ו-17 ק"מ ממערב לרבת עמון. האתר שוכן על הרמה שמעל הגדה המערבית של ואדי א-ציר. שטח האתר כ-600 דונם, והוא כולל: מערות חצובות בסלע, שבפתחיהן של שתיים מהן חקוק השם טוביה, יישוב או בניין שמכוסה על ידי הכפר הירדני עיראק אל אמיר, בניין שנקרא קצר אל עבד, שרידי סוללות עפר שתמכו באגם מלאכותי שבמרכזו ניצב הבניין קצר אל עבד, אמות מים, ושרידי כניסה מונומנטלית לאתר. האתר מזוהה על ידי רוב החוקרים כ"טירוס" (צור) המוזכרת בקדמוניות היהודים, האחוזה שהקים הורקנוס לבית טוביה במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס.
האזכור בקדמוניות היהודים.
יוסף בן מתתיהו המספר בספרו על הורקנוס ובני משפחתו כותב בספרו:
תולדות המחקר.
הראשונים שזיהו את האתר כ'טירוס' המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו היו שני קציני ימיה בריטים צ'ארלס לאונרד אירבי (Charles Leonard Irby; 1845-1789) וג'יימס מנגלס (James Mangles; 1867-1786) שגילו את האתר ב-13 ביוני 1818. בשנת 1862 ביקר באתר מלשיור דה-וגה (Melchior De Vogüé). פליסיאן דה סוסי ביקר באתר בשנת 1863, וקלוד קונדר בשנת 1881 במסגרת סקר ארכאולוגי של הקרן לחקר ארץ ישראל. קונדר הכין תוכניות מפורטות של המערות, שרטט אותן וצילם. הוא שרטט תוכנית של האזור של קצר אל-עבד, צילם את השער וניתח את הממצאים השונים.
באוקטובר 1904 נערך במקום סקר בן ששה ימים של משלחת פרינסטון.
האתר נחפר לראשונה בראשות האמריקאי ה"ק באטלר בתחילת המאה ה-20. בשנים 1962-1961 חודשו החפירות באתר בראשות פ"ו לאפ מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ובסיוע מחלקת העתיקות של ממשלת ירדן. הם התמקדו בשכבות של התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית הקדומה.
בין השנים 1976–1985 חפרו הצרפתים א' וייל ופ' לארשה מטעם המכון הצרפתי לארכאולוגיה של המזרח הקרוב, חוץ מהחפירה הם גם עשו עבודות שיחזור בשיתוף עם מחלקת העתיקות הירדנית.
קצר אל עבד.
על פי שחזורם של וייל ולארשה זהו מבנה מונומנטלי שאורכו 40 מטר, רוחבו 20 מטר וגובהו 12 מטר. הכניסה הייתה מצפון, דרך סטיו, שממנו אפשר היה להיכנס אל אמצע קומת הקרקע או לעלות במדרגות אל הקומה העליונה. גם מדרום היה סטיו ולידו גרם- מדרגות נוסף שנועד ליצור סימטריה אדריכלית. במרכז קומת הקרקע היו ארבעה חדרים מוקפים פרוזדורים. הבניין נבנה מאבני גזית גדולות, ובחזיתו שולבו תבליטים רבים של חיות, בעיקר אריות ולביאות. רוב התבליטים היו בקומה העליונה. בקומה התחתונה שולב בכל צד תבליט של פנתר, שנועד לשמש כמזרקה. למבנה ניתנו פירושים שונים: מבצר, מקדש, ארמון או וילה. לדעת אהוד נצר מדובר בפאביליון שנועד לעמוד במרכזו של אגם מלאכותי, הוא סבור שהמקור לרעיון הוא הארמון הצף של תלמי הרביעי בשכונת טלמגוס באלכסנדריה. החוקרים לאפ ווייל סברו שהמבנה לא הושלם מעולם.
האחוזה.
מדובר באחוזה גדולה. המבנים הראשונים באחוזה שוכנים כיום מתחת לכפר עיראק אל אמיר, כאשר במקום זה הוקם כנראה ארמון בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס. בשטח ישנן מערות חצובות בסלע, שאחת מהן שימשה כנראה כאורווה שהכילה 120 סוסים. המבנה המונמנטאלי המרשים ביותר באתר, שאליו כנראה הביאו מבקרים רמי דרג, היה קצר אל עבד שהשתקף באגם המלאכותי שהוקם. האחוזה כללה גני נוי, בוסתנים ושטחים חקלאיים. השרידים הארכאולוגיים באתר מלמדים על העושר העצום של בעל האחוזה.
המערות.
המערות באתר כמעט לא נחקרו. המידע המוגבל עליהן לא מאפשר הסקת מסקנות לגבי תפקידן במסגרת המכלול. בפתח שתי מערות נחקקה הכתובת טוביה בכתב ארמי עתיק. קלוד קונדר במסגרת הסקר שלו סקר חמש עשרה מערות. הסקר כלל שרטוט המערות מדידת גודלן וציון תכולתן.
באחת המערות (מערה מס' 5 אצל קונדר) ששורטטה גם על ידי דה סוסי שימשה כנראה לאורווה, במערה נמצאו ממגורות ומתקני קשירה לכ-120 סוסים. מידע זה תואם את המידע שהופיע בפפירוסים של זנון שבו מצוין שבשירות בית טוביה פעלו פרשים.
המטמון.
באתר נמצא מטמון מטבעות שכלל עשרות אלפי מטבעות כסף שמשקלם המצטבר כחצי טון. המטבעות המאוחרים ביותר נטבעו בשנת 200 לפנה"ס. השערת החוקרים היא שהמטמון קשור ככל הנראה למשפחת בית טוביה, שהייתה ממונה על גביית המיסים בארץ ישראל עבור הממלכה התלמית, ומשהו השתבש בהעברת המס בתקופה שבה הוטמן המטמון.
בוניפציוס השני
פטוניה
פטוניה (שם מדעי: "Petunia") הוא סוג צמח עשבוני ממשפחת הסולניים. מוצאו באמריקה הדרומית ומיניו השונים שימשו לפיתוח עשרות רבות של זני מכלוא תרבותיים בגדלים וצבעים שונים. בזכות פריחתו השופעת וקלות גידולו נפוץ הצמח כצמח נוי בגינון ברחבי העולם.
תיאור הצמח.
הפטוניה היא עשב חד-שנתי או דו-שנתי, בעל עלים רחבים ודביקים. גבעוליו רכים ולרוב אינם מגיעים לגובה של יותר מ-20–30 ס"מ, אלא משתרעים על פני הקרקע ויוצרים מעין "כריות" או כיסוי שטח צפוף. הפריחה שופעת ונמשכת זמן רב, מתחילת האביב עד סוף הקיץ. הפרחים קטיפתיים, דמויי משפך, בגודל 3–8 ס"מ ובשלל צבעים, דוגמת לבן וקרם, גוני אדום, ורוד, כחול, סגול וארגמן. לפרחיהם של זנים מסוימים שני צבעים או יותר, בדוגמת פסים לאורך הפרח או בשוליו, כאלה שעורקיהם בצבע מנוגד לצבע הרקע, ודוגמאות גיוון נוספות.
מקור הצמח.
ההשערה הרווחת באקדמיה היא שזני הפטוניה הנפוצים בגינות הן תוצרת של הכלאה בין פטוניה אקסילריס - בעלת תפרחת לבנה ועמוסה, פרחיה גדולים ושטוחים, עם גביע ארוך וצר, והמפיצה ריח בשעות הלילה, לבין פטוניה אינטגריפוליה - בעלת פרחים סגולים קטנים, ונטיה להתפשטות גבעולית תת-קרקעית. פרחים מסוג פטוניה נשלחו לראשונה מאמריקה הדרומית לפריז בשנת 1823. הפטוניה איטנגריפוליה נתגלתה על ידי חוקר הארצות ג'יימס טווידי ונשלחה לגנים הבוטניים של גלאזגו בשנת 1831. קיים מגוון גדול של צבעים, גדלים, ריחות וצורות לפרח זה, הן בצמחים המתורבתים והן בתצורות הבר בארצות המקור.
שימוש גנני.