רישיון הרופא של וויקפילד נשלל בשנת 2010 עקב חשיפת מחקרו כשגוי, מוטה ומזיק.
גם בשנים שלאחר מכן, לצד הקונצנזוס הרחב במחקר לפיו אין קשר בין חיסונים ואוטיזם, ממשיכים חוקרים שונים לבדוק את הנושא באופן פרטני, ותוצאותיהם המצטברות של המחקרים השונים מחזקים את העדויות לחוסר הקשר בין החיסונים הנבדקים לאוטיזם.
תיומרסל.
תיומרסל הוא חומר משמר אנטי-פטרייתי, המשמש בכמויות קטנות בכמה חיסונים המשמשים למספר מנות, כדי למנוע זיהום. למרות יעילות התיומרסל, השימוש בו שנוי במחלוקת מכיוון שהוא מכיל כספית. בשנת 1999 ביקשו המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן והאקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים מיצרני החיסונים להסיר את החומר בהקדם האפשרי, במסגרת עקרון הזהירות המונעת. נכון לשנת 2017, תיומרסל אינו משמש בחיסונים הנפוצים בארצות הברית ובאירופה, למעט בחלק מחיסוני השפעת (ייתכנו כמויות מזעריות בכמה חיסונים עקב תהליכי הייצור, בשיעור שלא עולה על 1 מיקרוגרם, כ-15% מצריכת הכספית הממוצעת לבוגר בארצות הברית, ו-2.5% מהכמות אותה מחשיב ארגון הבריאות העולמי לסבילה). הסרת החומר עוררה חשש שתיומרסל קשור לעלייה בשיעורי האבחנה של אוטיזם, אך החשש הופרך, מכיוון ששיעורי האוטיזם המשיכו לעלות גם לאחר הסרת תיומרסל מחיסוני הילדות. אין כעת (2017) ראיות מדעיות מקובלות לטענה שחשיפה לתיומרסל גורמת לאוטיזם.
נזקי תנועת ההתנגדות לחיסונים.
בעקבות טענות השווא נגד חיסונים חלה ירידה בשיעור המתחסנים בעולם המפותח, ועימה עלייה בשיעורי התחלואה. התפרצויות של מחלות התחוללו במדינות רבות בעולם המפותח, והנתונים מראים בבירור כיצד במדינות בהן תנועות ההתנגדות לחיסון הפחיתו את שיעור המתחסנים, עלתה התחלואה פי 10 עד פי 100 בהשוואה למדינות בהן שיעור המתחסנים נותר יציב. מגמות של הימנעות מחיסון גרמו גם לחזרתן של מחלות לאזורים מהן מוגרו, כך למשל בספרד נרשמו מקרי דיפתריה לאחר למעלה מ-20 שנים, לאחר ירידה בשיעור קבלת החיסון.
בתגובה לירידה בשיעורי החיסון, החלו מדינות שונות להחמיר עם הורים שסירבו לחסן את ילדיהם. באיטליה נקבע שאי מתן חיסון היא עבירה על החוק, וחל איסור על ילדים לא מחוסנים ללכת לגנים ולבתי ספר. באוסטרליה הוטלו סנקציות כלכליות על הורים שנמנעו ממתן חיסון ונאסרה הגעת ילדים שאינם מחוסנים לגנים ולבתי ספר. בחלק מהמקרים הועמדו הורים לדין עקב מות ילדיהם בשל אי מתן חיסון.
חסינות העדר ותוצאות הפגיעה בה.
חסינות העדר מסייעת במניעת הדבקה מאלו שהמערכת החיסונית שלהם פגועה (בשל מחלה אוטואימונית או בשל טיפול רפואי, כגון לאחר השתלת איברים וכימותרפיה לחולי סרטן) או אלו שמתן החיסון לא חולל אצלם תגובה אימונולוגית (עד 20% ממקבלי החיסון, בתלות בסוג החיסון). חסינות העדר פועלת על ידי צמצום מקרי החשיפה לפתוגנים, אך דרוש שיעור מתחסנים גבוה על מנת שהיא תפעל. כתוצאה מהירידה בשיעורי החיסון חלה פגיעה בחסינות העדר, וכתוצאה מכך נחשפה האוכלוסייה הפגיעה להדבקות, חולי ומוות.
מיזם מחוסגן.
מיזם מחוסגן הוקם בישראל בשנת 2018 על מנת להילחם בתופעה של ילדים לא מחוסנים. פעילותו של המיזם היא ליווי רפואי של גני ילדים, על מנת לוודא כי כל הילדים מחוסנים. מתנדב של מחוסגן (רופא, אח או סטודנט לרפואה) מגיע לגן הילדים ובודק פנקסי חיסונים. במידת הצורך הוא גם נפגש עם הורים חוששים ומשכנע אותם לחסן. את המיזם הקימו איתי ברשדסקי, מנהל רשת גנים, ד"ר ליאור אונגר, וד"ר מאיר עזרא אליה, ואליהם הצטרפה כמנכ"לית סתו אברהמי. על פי אתר המיזם, כחודשיים מהקמת המיזם יותר מ-260 גנים הצטרפו ליוזמה, ולמעלה ממאה מתנדבים מתחום הרפואה ליוו את הגנים הללו. רבים מהמתנדבים פעילים גם בהפעלת אתר מדעת, וקבוצת הפייסבוק "מדברים על חיסונים", שם הם מסבירים על בטיחות החיסונים, אל מול פונים מודאגים.
אמיין
אמיין (בצרפתית: Amiens) היא עיר בצפון צרפת, 120 ק"מ צפונית לפריז ו-100 ק"מ דרומית-מערבית לליל, עיר הבירה של מחוז סום והייתה בירת חבל פיקרדי עד שנת 2015.
העיר ידועה בעיקר בזכות קתדרלת אמיין - הקתדרלה הגותית הגדולה בצרפת, ואחת החשובות שבהן.
בעיר זו נחתמה חוזה אמיין ב-27 במרץ 1802. החוזה הביא לסיום הקרבות שנערכו במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה וסימן את סיומן של מלחמות המהפכה הצרפתית (לאחר תקופת שלום קצרה פרצו המלחמות הנפוליאוניות).
אמיין היא עיר הולדתו של נשיא צרפת עמנואל מקרון.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה הידועה במקום נקראה Samarobriva ("Somme bridge"), נקודת היישוב המרכזית של שבט אמביאני ( Ambiani ), אחד מהשבטים הגאלים.
העיר הייתה יעד ללחימה הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה, וסבלה עקב כך מהרס רב.
קרב אמיין בשנת 1918 היה שלב הפתיחה של מתקפת 100 הימים ,אשר הובילה בסיומה ליום שביתת הנשק עם גרמניה שהביאה לסיום המלחמה.
במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר קשות על ידי חיל האוויר הבריטי (RAF).
לאחר מלחמת העולם השנייה נבנתה העיר מחדש.
יעקב כ&quot;ץ (היסטוריון)
יעקב כ"ץ (15 בנובמבר 1904 - 20 במאי 1998) היה חוקר תולדות עם ישראל, היסטוריון, סוציולוג ומחנך ישראלי, חתן פרס ישראל. עסק בחקר יהדות אירופה בעת החדשה, ובפרט בתגובת החברה היהודית לעולם המודרני ובהתבססות התנועה האורתודוקסית והתנועה הרפורמית.
קורות חייו.
כ"ץ נולד למשפחה אורתודוקסית במגיארגנץ' - כפר קטן במערב הונגריה. סבה של אמו היה אחיו של מהר"ם שיק, וכ"ץ עצמו נקרא על שם דודה הרב יעקב סניידרס מראאב. כפי שהיה נפוץ בקרב החרדים בהונגריה, למד בחינוך סימולטני (בית-ספר נוצרי ללימודים כלליים בשעות היום, תלמוד תורה אחר הצהריים). בגיל 12 עבר ללמוד בעיירה רחוקה יותר, צלדמלק. בתקופה זו התגורר אצל משפחה מארחת ושב מדי מספר שבועות הביתה לשבתות וחגים. אירועי מלחמת העולם הראשונה הביאו אותו לעבור בגיל 16 לעיר גיור (Győr) שם למד בישיבה. משם עבר ללמוד כשנתיים בישיבה אשר בקהילת אויהעל עד שהגיע בשנת 1925 לישיבת פרשבורג, הסמינר האורתודוקסי הראשי בכל הונגריה הישנה. לאחר כשנתיים וחצי של לימוד בישיבה זו, חש רוויה מסוימת בלימוד סוגיות הש"ס ונתעורר בו החשק לקנות השכלה כללית. הוא קרא ספרות כללית, עיין בדרמות של פרידריך שילר, ביומניו של תיאודור הרצל, במחזהו של הנריק איבסן "פר גינט", כתבי אחד העם ועוד. מאמר ראשון כתב ב-1927 לעיתון האורתודוקסי מבודפשט Zsidó Ujság. היה זה מאמר מחאה בעקבות ידיעה על שדיין הקהילה ששב מביקור בארץ ישראל מבקש כי יהודי הונגריה יתרחקו מפעילות ציונית או מעין-ציונית. המאמר הועתק על ידי העיתון הציוני של הונגריה Zsidó Szemle ששיבח את היהודי הכפרי שגילה הבנה עמוקה יותר לצורכי הזמן ממנהיגי האורתודוקסיה. עורך העיתון ביקשו מכ"ץ להמשיך ולכתוב מאמרים. בברטיסלבה שמע כ"ץ את נאומיהם של הרב מאיר ברלין (בר-אילן), נחום סוקולוב וזאב ז'בוטינסקי והזדהה עם המגמה המשותפת לשלשת הנואמים, דהיינו: ראיית בניין הארץ כתפקיד ראשוני של הדור.
באביב 1928 הגיע לפרנקפורט לישיבת "עדת ישורון", שבראשה עמד באותה עת יוסף ברויאר, אחד מבניו של מייסד הישיבה שלמה ברויאר. במקביל החל להתכונן לבחינת בגרות ולאחר שעמד בה בהצלחה המשיך ללמוד באוניברסיטת פרנקפורט. כ"ץ העיד כי באותה תקופה, אף שלא היה בקיא במדעי היהדות, תהה מדוע לא חוברה היסטוריה של היהדות ברוח האורתודוקסיה, והבין שראיית המסורת כנתונה להתפתחות ולהשפעה מתוך הזמן והמקום שהתקיימה בו – מערערת למעשה את תוקפה הדתי. הוא נשא אז הרצאה קצרה, בה השווה בין תפישת התפתחות (Entwicklung) להתגלות (Entfaltung) של היהדות, ולימים כתב באוטוביוגרפיה שלו כי אף שלא ידע זאת אז, התקרב לעמדות האסכולה ההיסטורית מיסודו של זכריה פרנקל.
את עבודת הדוקטורט הגיש באביב 1934 בנושא התבוללות יהודי גרמניה. לפרנסתו עסק במתן שיעורים פרטיים ביהדות ובתלמוד לבני משפחת הרב ברויאר ולאחרים, ובנסיבות אלה הכיר את אשתו לעתיד גרטי-בינה לבית בירנבוים. הם נישאו בירושלים בשנת 1936. קודם לעלייתו לארץ ישראל שהה שנה בלונדון במטרה להשתלם בלשון האנגלית.
בישראל.
עם הגעתו לארץ ישראל ב-1936 התגורר בתל אביב, שם עבד בעבודות הוראה מזדמנות, ומאוחר יותר קיבל משרת מורה בבית הספר "מוריה". לאחר כן (1945 – 1950) שימש מורה ומנהל בסמינר למורים ולגננות "תלפיות". בתקופת עבודתו כמורה פרסם מאמרים בנושאים חינוך, פסיכולוגיה ופדגוגיה. באותה תקופה שקד על חיבור ספר היסטוריה לבתי הספר היסודיים. הספר "ישראל והעמים" על ארבעת כרכיו יצא לאור בשנים 1945–1949, ושימש במשך עשרות שנים כספר לימוד היסטוריה בבתי ספר יסודיים, בעיקר של הזרם הדתי. הספר עודכן פעמיים.
המאמר המחקרי הראשון שכתב לאחר עלותו לישראל, "נישואים וחיי אישות במוצאי ימי הביניים", פורסם בכתב העת "ציון" בשנת 1944. המאמר משך את תשומת לבו של פרופ' בן-ציון דינור, ששמע גם על עבודת הדוקטורט שלו. בעקבות קשריו עם דינור הוא הוזמן ב-1949 לעבוד ברבע משרה כמרצה זוטר במחלקה לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם קליטתו באוניברסיטה העתיק ב-1950 את מגוריו לירושלים. כ"ץ הודה שנהג בחוסר אחריות כשעזב משרה מלאה בת"א לטובת משרה חלקית וזוטרה בירושלים, כשמוטלת עליו פרנסת אשתו ושלשת בניו, אך הפיתוי לעסוק במחקר וההזדמנות להשתלב בחיים האקדמיים הם שהכריעו. כ"ץ שימש מרצה בחוגים לחינוך, סוציולוגיה והיסטוריה של עם ישראל.