ב-21 בפברואר 2010 הוצב פסל חזה של מרגלוב סמוך לארמון הנוער בחרסון. אנדרטה לזכר מרגלוב הוקמה ב-5 ביוני 2010 בקישינב. ב-4 בנובמבר 2013 נפתח אתר הנצחה למרגלוב בפארק הניצחון בניז'ני נובגורוד. במטה של הבריגדה ה-95 המוטסת של הצבא הרוסי בז'יטומיר מוצבת אנדרטה לזכר מרגלוב. ב-7 במאי 2014 נחנכה אנדרטה למרגלוב באתר הזיכרון בנזראן. ב-8 ביוני 2014 פסל חזה של מרגלוב הוכנס לנתיב התהילה בסימפרופול. ב-8 באוקטובר 2014 נחנך אתר הנצחה למרגלוב בטיגינה, סמוך להיכל התרבות של העיר. ב-27 בדצמבר 2014, פסל חזה של מרגלוב הותקן בנתיב התהילה של סראטוב, סמוך לבית הספר מס' 43. קיימת גם אנדרטה למרגלוב בדובסרי שבטרנסניסטריה.
בשנת 2015 הוצבו אנדרטאות למרגלוב בטאגאנרוג, ירוסלבל, דונצק וערים נוספות ברוסיה.
בית הספר לפיקוד של הכוחות המוטסים בריאזאן נקרא על שם מרגלוב, ובמוסקבה יש גם רחוב על שמו.
ב-6 במאי 2005, הכריז משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית על "מדליית הגנרל מרגלוב" אשר תוענק לחיילים בכוחות המוטסים של צבא רוסיה.
היסטוריה של קוריאה הצפונית
ההיסטוריה של קוריאה הצפונית החלה לאחר חלוקת חצי האי הקוריאני בסוף מלחמת העולם השנייה. כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית בספטמבר 1945 הובילה לסיומו של השלטון היפני בחצי האי הקוריאני, ולחלוקת חצי האי בין שני אזורי כיבוש - דרום חצי האי בשליטת ארצות הברית, וצפון חצי האי בשליטת ברית המועצות. הגבול בין שני אזורי הכיבוש עבר בקו הרוחב 38 צפון.
הסובייטים והאמריקאים לא הצליחו להגיע להסכמה בדבר ניהול משותף של שני אזורי הכיבוש. חוסר הסכמה זה, יחד עם חוסר אמון בסיסי בין שתי מעצמות העל באותה התקופה, הוביל, בשנת 1948, להקמתן של שתי ממשלות נפרדות – בצפון חצי האי הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, שפעלה תחת חסות סובייטית, ובדרום הוקמה הרפובליקה של קוריאה, שפעלה תחת חסות ארצות הברית. כל אחת משתי הממשלות טענה כי היא לבדה הממשלה הלגיטימית של קוריאה השלמה.
בשנת 1950, פתחה קוריאה הצפונית במבצע צבאי לכיבוש החלק הדרומי של חצי האי, מה שהוביל לפרוץ מלחמת קוריאה. לאחר התערבותן של מעצמות העל, ולאחר הרס נרחב ומאות אלפי הרוגים משני הצדדים, הסתיימה המלחמה עם השבת הסטטוס קוו, כאשר האזור המפורז הקוריאני החליף את קו הרוחב 38 צפון כגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
חרף תום הקרבות, המתח והעוינות בין שני הצדדים נותרו בעינם. קים איל-סונג, מייסד ומנהיג קוריאה הצפונית נותר בשלטון עד מותו בשנת 1994. שלטונו של איל-סונג התבסס על פולחן אישיות בהיקף נרחב, וכן על אימוץ אידאולוגיית ג'וצ'ה, שקראה להסתמכות עצמית ולאי-תלות בגורמים חיצוניים, ועל עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית, שנועדו "להתוות" את דרך התנהלותם של תושבי המדינה.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, התומכת הגדולה של המשטר הצפון-קוריאני ומשענתו הכלכלית, בסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 התדרדרה קוריאה הצפונית למשבר כלכלי קשה, אשר הוביל בתורו למגפת רעב חסרת תקדים במדינה. בשנת 1994 נפטר קים איל-סונג, מייסד המדינה והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית, ובנו קים ג'ונג-איל ירש אותו עד לפטירתו בשנת 2010. בשלב זה, השלטון בקוריאה הצפונית עבר לבנו קים ג'ונג-און.
לאחר שנים ארוכות של מדיניות בדלנית ועוינת כלפי קוריאה הדרומית ומדינות המערב, במסגרתה קוריאה הצפונית אף פיתחה בחשאי נשק גרעיני, במהלך שנת 2018, יותר משנה לאחר השבעת דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, חלה הפשרה פתאומית ביחסים בין המדינות, מה שהוביל למפגש הפסגה בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית, שהתקיים ביוני 2018 בסינגפור.
קוריאה הצפונית טרם חלוקת חצי האי.
בין 1910 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה, קוריאה הייתה תחת כיבוש יפני. בתקופה זו, מרבית הקוריאנים היו איכרים, שהתקיימו מחקלאות זעירה. במהלך שנות ה-30, שלטונות הכיבוש היפניים פיתחו תעשיית מכרות, ובנו תחנות כוח הידרואלקטריות, מפעלי פלדה ומפעלי ייצור במנצ'וריה, הסמוכה לצפון קוריאה. במהלך תקופה זו מעמד הפועלים הקוריאני התרחב במהירות, כאשר קוריאנים רבים עברו לעבוד במפעלי התעשייה במנצ'וריה. כתוצאה מכך, 65% מהתעשייה הכבדה בחצי האי הקוריאני הייתה ממוקמת בחלק הצפוני. עובדה זו השפיעה באופן ניכר על תולדותיה של קוריאה הצפונית לאחר קבלת העצמאות.
במהלך תקופה זו, תנועת גרילה קוריאנית נוצרה באזורים ההרריים של מנצ'וריה, וביצעה מתקפות שונות כנגד כוחות הכיבוש היפניים. אחד ממנהיגי הגרילה הבולטים ביותר היה המנהיג הקומוניסטי, ולעתיד מנהיג קוריאה הצפונית, קים איל-סונג.
מעטים מתושבי צפון קוריאה בתקופה זו נחשפו לרעיונות ולהגות המערבית. חריג אחד לכך היה הדת. מאז הגעתם לאזור של המיסיונרים הראשונים בשלהי המאה ה-19, צפון קוריאה, ופיונגיאנג בפרט, הייתה מעוז של הדת הנוצרית, מה שהקנה לה את הכינוי "ירושלים של המזרח".
חלוקת קוריאה והקמת קוריאה הצפונית.
במסגרת ועידת טהראן שהתקיימה בנובמבר 1943, וועידת יאלטה שהתקיימה בפברואר 1945, ברית המועצות התחייבה להצטרף לבעלות הברית בלחימה כנגד האימפריה היפנית באזור האוקיינוס השקט בתוך שלושה חודשים מהשגת ניצחון בזירה האירופית. כתוצאה מכך, ב-8 באוגוסט 1945, שלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, ברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
הצבא הסובייטי התקדם במהירות כזו, עד שממשלת ארצות הברית החלה לחשוש כי הכוחות הסובייטים בדרכם לכבוש את כל חצי האי הקוריאני. בשל כך, ב-10 באוגוסט ממשלת ארצות הברית הציעה את קו הרוחב 38 צפון להתווית הגבול בין שטח הכיבוש הסובייטי בצפון חצי האי, לשטח הכיבוש האמריקאי בדרום חצי האי. חלוקה מלאכותית זו, שכן לאורך ההיסטוריה לא היה הבדל היסטורי או תרבותי כלשהו בין תושבי חצי האי בצפון ובדרום, נקבעה באופן שרירותי, בין היתר מאחר שהותירה את בירת קוריאה, סיאול, תחת שליטה אמריקאית. ההחלטה הובילה לראשונה בהיסטוריה הקוריאנית לפיצול תושבי חצי האי לשתי מדינות, כאשר 16 מיליון קוריאנים חיו באזור האמריקני ותשעה מיליון חיו באזור הסובייטי. להפתעת האמריקאים, ברית המועצות הסכימה לחלוקה באופן מיידי.
ב-14 באוגוסט הסובייטים החלו בהחדרת כוחות צבאיים דרך הים, והשתלטו במהירות על צפון-מזרח המדינה, כאשר ב-16 באוגוסט נכבשה וונסן, וב-24 באוגוסט הצבא האדום הגיע לפיונגיאנג. לעומת זאת, כוחות צבא ארצות הברית לא הגיעו לאזור הדרומי לפני 8 בספטמבר באותה שנה.
במהלך חודש אוגוסט, ״ועדות עממיות״ החלו לצוץ ברחבי קוריאה, כאשר פעילותן זוהתה ועדת המעבר שפעלה בצפון המדינה, בשיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש הסובייטים. בניגוד לעמיתיהם האמריקאים, הרשויות הסובייטיות בחרו לשתף פעולה מול אותן הוועדות.
ב-19 בספטמבר, קים איל-סונג ו-36 קצינים בצבא האדם ממוצא קוריאני הגיעו לוונסן. קבוצה זו לחמה בכוחות הכיבוש היפנים במנצ'וריה במהלך שנות ה-30, והחל משנת 1941 התגוררו בברית המועצות ועברו אימונים צבאיים. ב-14 באוקטובר, השלטונות הסובייטים הציגו את קים באופן רשמי בפני הציבור הצפון-קוריאני כלוחם גרילה וכסמל לגבורה.
במהלך דצמבר 1945, שלטונות ברית המועצות הסכימו להצעת ארצות הברית לקיום משטר נאמנות משותף בחצי האי הקוריאני לתקופה של עד חמש שנים, אשר בהמשך תוביל לעצמאות מלאה. בעוד שמרבית תושבי קוריאה דרשו עצמאות באופן מיידי, קים ושאר תומכיו הקומוניסטים תמכו במשטר הנאמנות המוצע, בעקבות לחץ מצד הממשלה הסובייטית. גורמים פנימיים בקרב הקומוניסטים הקוריאנים שהתנגדו לכך טופלו באופן נקודתי. מייד לאחר הקמתו, המשטר החדש הכריז על יישום מדיניות פופולרית של חלוקת אדמות, הלאמת תעשיות, רפורמה בדיני עבודה, והנחלת שוויון מלא לנשים.
במקביל, הוועדות המקומיות בצפון אורגנו מחדש על בסיס הכרה בהנהגתו הבלתי-מעורערת של קים איל-סונג. ב-18 בדצמבר, כלל הוועדות העממיות בצפון שולבו באופן מלא במפלגה הקומוניסטית תחת הנהגתו של קים, כאשר ב-1949, כלל הכוחות הפוליטיים הקומוניסטים במדינה התאחדו למפלגה אחת, מפלגת הפועלים של קוריאה, כאשר מנהיגה היה קים איל-סונג.
זמן קצר לאחר הקמת המפלגה החדשה, קים ייסד את צבא העם הקוריאני, אשר התבסס על לוחמי הגרילה לשעבר כנגד הכיבוש היפני והמפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) (במסגרת מלחמת האזרחים הסינית), ובסיוע ותמיכה מצד ברית המועצות. השלטון הסובייטי סיפק לצבא החדש טנקים בינוניים, משאיות, ארטילריה ונשק קל. קים גם הקים את חיל האוויר של קוריאה הצפונית, שהתבסס בימיו הראשונים על מטוסי קרב מצוידים במדחף מתוצרת סובייטית. בהמשך, טייסים צפון-קוריאנים נשלחו לבסיסי צבא סודיים בברית המועצות ובסין לשם אימון על מטוסי מיג-15.
במהלך שנת 1946 ואילך, מהלך חקיקה אינטנסיבי הפך את קוריאה הצפונית למדינה קומוניסטית בעלת אוריינטציה סטליניסטית. רפורמת קרקעות חדשה חילקה שטחי אדמה נרחבים לעניים, מה שהוביל לאובדן כוחו של מעמד הבורגנות ובעלי הקרקעות המסורתי, וחיזק את התמיכה בקים מצד העניים ובני המעמד הנמוך, שהיוו מרבית האוכלוסייה בקוריאה הצפונית.