אדמס מפורסם בעיקר הודות לצילומים בשחור לבן של נופי ארצות הברית. אדמס הוא גם מחברם של כמה מספרי הצילום החשובים בהם המצלמה, התשליל ותהליך ההדפסה. היה בין מקימי האגודה האמריקאית לצילום שנקראה קבוצת F/64 (מפתח צמצם קטן במיוחד המיועד בעיקר לצילומי טבע, שעל פי תפיסתם מאפשר הצגה אמיתית יותר של הטבע). אדמס המציא ופיתח את שיטת מערכת האזורים, שהיא שיטה שמסייעת לצלמים לתרגם את האור הנראה לצפיפות על גבי תשליל או על גבי נייר צילום. יתרונה של השיטה הוא בכך שהיא עוזרת להשיג תוצאות עקביות.
חייו.
אדמס נולד למשפחה מבוססת בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, אך לאחר שהעסק המשפחתי החל להתדרדר, הוא עזב את בית הספר. מאוחר יותר השלים את השכלתו בעזרת מורים פרטיים.
כנער גילה עניין בנגינה בפסנתר והתכוון להתמקצע כפסנתרן. מאוחר יותר בעקבות ספר צילום שקיבל וכמה טיולים שעשה בפארק הלאומי יוסמיטי החל לגלות עניין בצילום ובאומנות הצילום. את המצלמה הראשונה שלו קנה לו אביו, וכשנה מאוחר יותר החל אדמס ללמוד את יסודות הצילום. בשנות העשרים של חייו שילב אדמס קריירה של פסנתרן קונצרטים וצלם. בגיל 17 הצטרף אדמס למועדון סיירה (ארגון טבע וסביבה אמריקאי) והמשיך להיות חבר עד מותו.
ב-1928 אדמס נשא לאישה את ירג'יניה בסט, שבבעלות אביה היה "סטודיו בסט". אדמס הצטרף לרבים ממסעות הטיפוס והסיור שארגן המועדון. מאוחר יותר אף מילא תפקיד כיושב ראש המועדון. הקרבה לטבע והסיורים התכופים כמו גם צילומי הטבע תרמו רבות למודעות לשמירת הסביבה שהארגון ניסה לקדם.
ב-1980 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אנסל אדמס נפטר בשנת 1984 מסיבוך של מחלת הסרטן בה לקה.
עבודתו.
ב-1927 יצר אדמס את הפרוטופוליו הראשון שלו, בהתבסס על תמונתו המפורסמת monolith בה העצים את הקונטרסט בפילטר אדום.
הפרוטופוליו שלו נחל הצלחה ורווח כספי מיידי, והוא קיבל הזמנות לעבודות מסחריות. אדמס למד בעקבות כך טכניקות הדפסה שונות, על סוגי דיו, סוגי עיצוב – אלמנטים שיישם בשלבים מאוחרים יותר, בפרויקטים שלו.
ב-1931 בעזרת קשרים שיצר בחוג מכריו, יצר אדמס את התצוגה הראשונה שלו במוזיאון, ושילב בה 60 מיצירותיו, מטעם מועדון סיירה. יחד עם זאת, הרגיש אדמס, שיוכל להשיג סטנדרטי צילום גבוהים, תוך שימוש בצמצם סגור מאוד, וזמני חשיפה ארוכים, בתנאי אור יום רגילים – הוא הקים את קבוצת F/64, שהוא אגודה אמריקאית לצילום. על פי תפיסתו זו, תושג הצגה מציאותית יותר של הטבע.
ב-1933 פתח אדמס את הגלריה הראשונה שלו, פרסם מאמרים במגזיני צילום והוציא לאור את ספר ההדרכה הראשון שלו.
ב-1935, שהייתה שנה מוצלחת במיוחד, יצר אדמס עבודות חדשות ואת אחת התמונות המפורסמת ביותר שלו, storm in Yosmite valley, בה קלט בעדשת מצלמתו את העמק, לאחר סופת חורף, כשהוא עוטה שכבה טרייה של שלג. עד שנות ה-70, היה אדמס תלוי בעבודות מסחריות שנאלץ לבצע למחייתו.
ב-1940, יצר עם אשתו, תצוגת צילום גדולה במערב ארצות הברית, ומדריך לעמק יוסמיטי מאויר לילדים.
ב-1941 צילם את אחת היצירות המוערכות שלו על ידי מבקרים, moonrise, Hernandez, New Mexico. תצלום זה, נעשה בתנאים קשים של תאורה משתנה במהירות, והוא הסתמך על ניסיונו בשימוש במצלמה ובטכניקות חדר החושך.
רוב התצלומים שצולמו על ידי אדמס בשנות ה-70 אפשרו לו עצמאות כלכלית. הערך הכולל של תמונותיו עומד על 25,000,000$.
בשנות ה-50, הרגיש אדמס דעיכה ביכולת היצירתית שלו, ופנה לתחום המסחרי של עבודות צילום, בו המשיך כ-20 שנה נוספות. בשנות ה-60 וה-70 השתתף ויצר סדרות צילום עבור אוניברסיטת קליפורניה ותערוכה במוזיאון המטרופולין לאומנות.
גיאה
גֵּיאָה הוא מושב השייך לתנועת המושבים, שוכן במישור החוף הדרומי, 3 ק"מ מדרום-מזרח לאשקלון ובסמוך למושבים בית שקמה ותלמי יפה.
מקור השם.
מקור השם הוא בשמו של הכפר הערבי "אל-ג'יה" שעל חורבותיו הוקם המושב. השם הערבי, כמו רבים משמותיהם הערביים של יישובים בארץ המשמרים את השמות העבריים העתיקים. יש הסבורים שמקור השם גיאה ביישוב "גיא" הנזכר בתנ"ך בספר שמואל, כאשר לאחר ניצחון דוד את גולית רדפו בני ישראל אחר פלשתים עד המקום הנמוך ביותר לפני אשקלון (גיאה), ונאמר: .
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים ניצולי שואה, יוצאי צ'כוסלובקיה. במהלך השנים התווספו לו עולים יוצאי מדינות נוספות, כמו הונגריה, רומניה, פולין, מרוקו, אוסטריה, אירן ותימן. בשנים מאוחרות יותר הצטרפו למושב משפחות ילידות הארץ.
המתיישבים הראשונים התמודדו עם בעיות מגורים, פרנסה, חורפים קשים (לרבות שיטפונות והצפות מהגשמים, בין השאר מנחל גיאה, שניתקו את המושב מן החוץ למשך ימים שלמים). תושבי המושב סבלו בשנים הראשונות, כמו תושבי מושבי עולים אחרים באותן שנים, מהיעדר תשתיות בסיסיות כמו מים, חשמל, גז, טלפון וכו'. שירותים היו בדרך כלל במבנה פח או עץ מחוץ למגורים, וכן ברז יחיד ששימש לכל צורכי המים לרבות רחצה ומקלחת, מחוץ למבנה. בשנות החמישים (עד מבצע סיני) סבלו התושבים, כמו תושבי יישובים אחרים בסביבה מגנבות חקלאיות (בעיקר פרות ועגלות) של מסתננים שהגיעו מרצועת עזה. כמו כן היו אירועי פח"ע לרבות מעשי רצח וחבלה במשאבות מים של ה"פדאיון" שהגיעו משם. פעילות עוינות זו הביאה להקמת משמר אזרחי, שהורכב מחברי המושב שאומנו בנשק ויצאו כל אחד בתורו לשמירה בלילות.
בשנים 1950–1961 התקיימו בגיאה מוסדות חינוך (על אף מיעוט תושבים) גן ילדים ובית ספר ממלכתי יסודי. מייסד בית הספר היה המורה והמנהל דב אלוני, שגם לימד, חינך, פיתח את בית הספר לרבות הקמה והנחיה ישירה של חוגי מלאכה, ציור, מוזיקה, דרמה, טיולים ברחבי הארץ וכיוצא בזה, יחד עם צוות מורים מצומצם, שהיה מבוסס בעיקר על מורות חיילות. מסיבות של ייעול וחוסר תקצוב, ובעיקר מהחלטות שלטוניות, נאלץ בית הספר הממלכתי בשנת 1961 לסגור את שעריו והתלמידים הסתפחו לבתי ספר אזוריים ביישובים בסביבה כמו בנהורה, ניצנים וכפר סילבר.
המרפאה המשותפת למושבים גיאה, בית שקמה ותלמי יפה נוהלה עד סוף שנות השמונים, בידי גברת חוה דוב, שהייתה דמות דומיננטית ביישוב, שמשה כאחות המושב וישובים קרובים בסביבה והייתה וגם פעילה מרכזית בוועדת התרבות ובתחומי חברה אחרים של המושב.
מרבית המשפחות הראשונות התפרנסו בעיקר מרפתות לחלב (פרות) ולולי תרנגולות (ביצים ובשר), אך גם מענפי חקלאות נוספים כגון פרדסים ומטעים, גדולי שדה, ירקות ואף מחממות פרחים.
המושב כיום.
כיום מעט מאוד משקים במושב מתפרנסים אך ורק מחקלאות, בין השאר בשל התדרדרות מצב החקלאות במדינה. רוב התושבים היום הם בנים ונכדים ממשיכים, או תושבים חדשים שהגיעו מן העיר וממשיכים בפרנסתם המקורית.
המושב נמנה עם יישובי עוטף עזה, וסבל בשנים שלפני מבצע "צוק איתן", כמו כל היישובים בסביבה מירי פצמ"רים וטילים מתוך עזה. לאחרונה הגיעו גם בלוני תבערה שנשלחו על ידי מחבלים מרצועת עזה.
בגיאה פועלים מספר מוסדות-שירות לרווחת התושבים, בהם: מגרש ספורט, אולם ספורט, מועדון, מזכירות וצרכנייה. כמו כן, שופץ בית הכנסת במושב, ונבנה גן ילדים חדש. בשנות השמונים של המאה העשרים נבנתה שכונה חדשה (שכונת הבנים) המכונה "ההרחבה".
המושב מהווה חלק מהמועצה האזורית חוף אשקלון, ופועלת בו תנועת הנוער "התנועה החדשה". החל משנת 2009 מבנה המרפאה הישן הוכשר כבית מגורים ומכונה "הקומונה". בו מתגוררים השינשינים (גרעינרים) של שנת השירות "גרעין עודד" במסגרת "התנועה החדשה" אשר פועלים בכל ישובי המועצה.
ישראל סלנטר
יד בנימין
יַד-בִּנְיָמִין הוא יישוב קהילתי דתי בדרום השפלה, כ-3 ק"מ מצומת ראם, בתחומי מועצה אזורית נחל שורק. היישוב היה בעברו מרכז חינוכי.
היסטוריה.
קיבוץ נתיבה.
היישוב הוקם במקור בשם "קיבוץ נתיבה" ב-4 בינואר 1949 על ידי גרעין של תנועת פועלי אגודת ישראל ועליית הנוער. הקיבוץ הוקם במקום שבו עמד הכפר הערבי אלמֻחַ'יזן , שנכבש במאי 1948 ותושביו ברחו, המתיישבים הראשונים התגוררו במבנה אבן שימש כבית הספר האזורי לכפרי הסביבה, שאר בתי הכפר נהרסו עם העלייה על הקרקע. מתיישבי הקיבוץ היו צעירים (גיל ממוצע של 21) ולא שרדו במקום והיישוב ננטש. הקיבוץ הוקם מחדש בקיץ 1956.
יד בנימין - מרכז חינוכי ואזורי.
בסוף שנת 1961 הוחלט להקים במקום מרכז אזורי וחינוכי בשם "יד בנימין", להנצחת פועלו של אחד ממנהיגיה הבולטים של תנועת פועלי אגודת ישראל ושר הדואר, הרב בנימין מינץ. המרכז תוכנן לשמש את יישובי הסביבה, והוקמו בו משרדי המועצה האזורית נחל שורק, מוסדות חינוך ותרבות. טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-23 בינואר 1962.
ב-21 באוקטובר 1963 נערך טקס חנוכת אולם הרצאות והנחת אבן הפינה לבית הכנסת בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול. בית הספר שהוקם במקום היה במקור בית ספר מקצועי בו למדו מכונאות, חשמל ואלקטרוניקה. ב-1968 הוקם גם בית ספר למכונאות רכב, כחלק מהישיבה.
בשטחי המוסד הוקמו 11 כיתות ומבני חינוך, 4 פנימיות לאכלוסם של 320 תלמידים, מטבח חדר אוכל, מעבדות מקצועיות, בתי כנסת, כיתות לימוד, ספרייה, מרפאה, מכבסה וכו', וכן 28 בתים צמודי קרקע לאכלוס הצוות החינוכי ומשפחתם. בנוסף הוקמו במקום בנין המועצה האזורית נחל שורק, מבני הספח של המועצה (מרכז תחזוקה ומוסך), ואזור תעשייה קטן בו הוקם מפעל למקטרות בשנת 1965