בסוף שנת 1948 היה ניצחונה של מדינת ישראל במלחמת העצמאות ברור. ב-22 באוקטובר 1948, עם הניצחון של ישראל במבצע יואב, הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש, אך זו לא נכנסה לתוקף, ולאחריה פתח צה"ל במבצע חירם, שבו נכבש כל שטחו של הגליל העליון. במבצע חורב לסילוק הכוחות המצריים מן הנגב, הגיע צה"ל עד אל עריש.
ב-16 בנובמבר 1948 פנתה מועצת הביטחון לצדדים בדרישה תקיפה לפתוח במשא ומתן על שביתת נשק וב-29 בדצמבר קיבלה החלטה הקוראת לפתיחת שיחות על שביתת נשק בין מדינת ישראל למדינות ערב, בחסותו של המתווך מטעם האו"ם, ראלף באנץ'. ב-12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם - "הסכמי רודוס"). השיחות ארכו שישה חודשים ונסתיימו ב-20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו. הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, ונסתיימה ב-10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה. באופן רשמי נסתיימה המלחמה עם חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון.
בהסכמי שביתת הנשק נקבע מנגנון פיקוח של משקיפי או"ם באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עמה על ההסכמים. תוואי "הקו הירוק", שהיה גבולה של ישראל עד למלחמת ששת הימים, נקבע רשמית בהסכמים אלו.
ההסכם עם מצרים.
ב-1 בינואר 1949 העמידו הבריטים אולטימטום לישראל, בתיווך אמריקאי, על פיו עליה לסגת משטחים עליהם השתלטה בחצי האי סיני, ולא, יפעלו צבאית להשגת תכלית זו, לצד הכוחות המצריים בהתאם לאמנה האנגלו-מצרית מ-1936. צבא בריטי הועבר לעקבה ונתקבלו ידיעות מודיעיניות על כוונת הבריטים לכבוש את הנגב בסיוע הלגיון הירדני, הצבא העיראקי וצבא מצרים. הלחץ הבינלאומי נשא פרי וב-2 בינואר נסוגו כוחות ישראל מסיני.
בשל כיתורו של הכוח המצרי ברצועת עזה ועקב המצור שבו הייתה נתונה חטיבה מצרית בכיס פלוג'ה, נאלצה מצרים לפתוח ב־12 בינואר 1949 במשא ומתן על שביתת נשק עם ישראל. הדיונים, בתיווך האו"ם, נערכו באי היווני רודוס.
בראש משלחת ישראל עמד המנהל הכללי של משרד החוץ ולטר איתן, כשלצידו ראובן שילוח ואליהו ששון ויועץ משפטי מטעם משרד החוץ. בראש הצוות הצבאי עמד האלוף יגאל ידין, ושני קציני מודיעין: רב-סרן אריה סימון ורב-סרן יהושפט הרכבי. האלוף דוד שאלתיאל וסגן-אלוף יצחק רבין השתתפו בחלק מהשיחות.
בראש המשלחת המצרית עמד קולונל מוחמד סיף אל-דין, כשלצידו שני קולונלים ושני קציני מודיעין, יועץ משפטי ושני יועצים מדיניים. המתווך בפועל היה דוקטור ראלף באנץ'.
מצרים הציבה תנאים מוקדמים חמורים, כגון נסיגת צה"ל מבאר שבע, ולפיכך היו הדיונים ממושכים. עם זאת, במהרה החל משא ומתן ישיר בין הצדדים, ללא עזרת נציגי האו"ם. ההסכם נחתם לבסוף ב־24 בפברואר 1949 וקבע שהנגב יישאר בשלטון מדינת ישראל, אך מוצב בית הקברות מערבית לרפיח יעבור למצרים. בנוסף קבע ההסכם שהחטיבה המצרית המכותרת תשוב למצרים, ושאזור עוג'ה אל חפיר יפורז.
ההסכם קבע (סעיף 6 תת-סעיף 1) כי באזור עזה, קו שביתת הנשק ישורטט 3 ק"מ מזרחית ובמקביל לכביש מג'דל-עזה ודרומה עד לגבול הבינלאומי. כאשר הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, נתגלה כי הוא חוצה באזור הדרומי את כפרי העבסאן ומפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו. עקב זאת, הגיעו הצוותים לכלל הסכמה שיש לשנות את הקו כך שיכלול את כפר העבסאן בשלמותו, ולכן באזור דרום הרצועה, קו שביתת הנשק רחוק יותר מ-3 ק"מ מהכביש (באזור קיבוץ נירים נוצרה ה-"ברך" של הרצועה). בתמורה, קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, אשר תחומה הצפוני שורטט בצמוד למושב נתיב העשרה של היום במקום בצמוד לקיבוץ יד מרדכי. ההסכם, שהוגדר "פשרת שעה", נחתם בחודש פברואר 1950, ולכן קו שביתת הנשק עם מצרים המשורטט במפות ובשטח הוא מ-1950 ולא הקו שהוסכם עליו בתחילה ב-1949.
ההסכם עם לבנון.
המגעים בין ממשלת ישראל ולבנון החלו כבר בינואר 1949, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם מצרים. בשיחות מקדימות בהן הביעה ישראל רצון טוב בנכונותה לפנות חלק מהכפרים בתחום שליטתה, והושגה הסכמה כללית למשא ומתן בעניין שביתת-נשק, אך תחילת השיחות נדחתה ל-1 במרץ.
השיחות עם המשלחת הלבנונית נערכו ליד ראש הנקרה. בראש המשלחת הישראלית עמד סגן-אלוף מרדכי מקלף ולצדו אנשי משרד החוץ יהושע פלמון ושבתאי רוזן. חברי המשלחת הלבנונית היו תופיק סלים, רמטכ"ל צבא לבנון ולצדו שני קצינים נוספים ונציג ממשרד החוץ הלבנוני. את השיחות ניהל אנרי ויז'יה - נציג האו"ם.
עיקר הדיון התמקד בשיחות ישירות, כאשר נציגי האו"ם ממלאים תפקיד פחות מרכזי וחיוני מאשר בשיחות עם מצרים. כמעט שלא שררו חילוקי-דעות לגבי טיבו של ההסכם. למרות ההסכמה בין שני הצדדים המשא ומתן ארך כשלושה שבועות וזאת בגלל דרישת ישראל לנסיגת סוריה משטחים בתחום ישראל שהיו בשליטתה. נציגי משרד החוץ חלקו על עמדה זו, ועימם האו"ם והלבנונים שהתנגדו לה, אך פעלו לפיה.
אולם, לקראת חתימת ההסכם, חששה המשלחת הישראלית שכתוצאה מדעת הצדדים הנוספים בהסכם על עמדת ישראל, יופעל לחץ בינלאומי על המדינה כדי לאלצה לחתום על ההסכם רק כאשר תושלם מלאכת הניסוח. כתוצאה מכך, המשלחת החליטה לשנות את מהלכיה. היא הסכימה לחתום על ההסכם, בתנאי שבאחד מסעיפיו ייקבע לוח זמנים לנסיגת ישראל ומועדי הנסיגה יותנו בהשגת הסכם עם הסורים. ויז'יה התנגד בחריפות לעמדה זו, וכמעט שהפסיק את השיחות. תנופת הדיונים נבלמה, והכל ציפו לשינוי בעמדה הישראלית.
ב-17 במרץ 1949 הוחלט לחתום לאלתר על ההסכם. הסיבה לכך הייתה שילוב של שיקולים מדיניים וצבאיים, לאחר שינוי עמדתה של ישראל.
הדרג המדיני הביע את טיעוניו עוד קודם לכן. אלה התחלקו לשני טיעונים עיקריים:
בנוסף לטיעונים אלה, התגבשה אצל בן-גוריון ההכרה, כי חתימת ההסכם תחזק בזירה הבינלאומית ובאו"ם את תביעתה של ישראל על הנגב הדרומי ותסייע לה במשא-ומתן עם ירדן, בייחוד לאור התוכנית לפעול צבאית באזור השומרון.
הסכם שביתת הנשק עם לבנון נחתם ב-23 במרץ 1949. צה"ל פינה את 14 הכפרים שנכבשו על ידו בתחום לבנון עד נהר הליטני, וצבא לבנון פינה את ראש הנקרה. נערכו חילופי שבויים בהם הוחלפו 7 ישראלים כנגד 36 לבנונים.
ההסכם עם ירדן.
השיחות הרשמיות בין ישראל לירדן החלו ברודוס ב-4 במרץ 1949, והיו מורכבות וקשות בגלל הגבול הארוך והמפותל המשותף לה ולמדינת ישראל. השתתפו בהם מצד ישראל: ראובן שילוח (ראש המשלחת), סגן-אלוף משה דיין, סגן-אלוף דן לנר, והיועץ המשפטי שבתאי רוזן. כעבור זמן צורף גם יעקב שמעוני. שני קצינים ישראליים, יהושפט הרכבי ושאול רמתי, צורפו למשלחת, אך לא נמנו עם חבריה הרשמיים.
בראש המשלחת הירדנית עמד קולונל אחמד צדקי אל-ג'ונדי, ועם חבריה נמנו: ליטנאנט-קולונל מוחמד אל-מעאייטה, קפטן עלי אבו נאור, מייג'ור ראדי הנדאוי, והיועץ המשפטי ריאד אל-מופלח. מטעם האו"ם ניהל את השיחות ראלף באנץ'. השיחות עם ירדן התנהלו באווירה ידידותית וביחסי קרבה בין המשלחות, אולם המשלחת הירדנית הייתה מורכבת מאישים בדרג מדיני וצבאי נמוך יחסית, שהיו מחוסרי סמכות ממשית ולא הוסמכו להחליט בנושאים המרכזיים. הדיונים המכריעים לא נערכו ברודוס, אלא במגעים ישירים עם המלך ונציגיו.
החזית הירדנית השתרעה לאורך קווים ארוכים ומפותלים, שמשני עבריה ישבו מרבית התושבים היהודים והערבים של ארץ-ישראל. בחלקה הצפוני והמרכזי החזיק הצבא העיראקי, ובקטעים אחרים בחלקה הדרומי ישב הצבא המצרי. בירושלים הפריד קו החזית בין שתי האוכלוסיות וחצה את העיר לשניים. בחזית זו התמקד לב-לבו של הסכסוך היהודי-ערבי.
המערכה הצבאית העיקרית בחזית הירדנית הסתיימה עם ההפוגה השנייה, ב-18 ביולי 1948. קווי ההפוגה נשארו בתוקפם עד לפתיחת שיחות שביתת-הנשק, פרט לחלק מהקווים בדרומו של פרוזדור ירושלים ובהר חברון, שהצבא המצרי החזיק בהם. קווים אלו שונו במהלך מבצעי 'ההר' ו'יקב' (22-19 באוקטובר 1948), שנערכו בו-בזמן עם מבצע יואב. קווי ההפוגה סטו במקומות רבים מגבולות החלוקה, וקבעו מציאות צבאית חדשה בארץ-ישראל: הגליל המערבי, לוד, רמלה, יפו, חלקים בדרום יהודה והנגב הצפוני, בכלל זה העיר באר-שבע, שהוקצו כולם למדינה הערבית, נמצאו בשליטת ישראל. רצועת עזה נותקה ממרכז הארץ וישב בה הצבא המצרי. רק בשרון הצליחו העיראקים לכבוש שטח קטן שהוקצה למדינה היהודית.
בירושלים הצליחו שני המפקדים המקומיים, עבדאללה א-תל ומשה דיין, בעזרת נציגי האו"ם, למצוא הסדר שימנע את חילופי האש והתקריות הבלתי-פוסקות בעיר. ב–30 בנובמבר 1948 חתמו על 'הסכם הפוגה כנה', ששם קץ לחילופי האש וקבע קו הפוגה מוסכם. הצלחת המגעים עודדה את הצדדים ואת אנשי האו"ם להמשיך בשיחות ולהרחיב את תחולתו של ההסכם, אך המשא-ומתן שניהלו בראשית דצמבר לא הוכתר בהצלחה, ונפסק במחצית החודש ביוזמת ישראל.