בילדותו, רייט היה בונה מודלים להוט. "ספינות, מכוניות, מטוסים - אהבתי לעשות את זה" הוא אמר לכתב העיתון The New Yorker באוקטובר 2006. בגיל 10, הוא בנה מודל מוקטן של סיפון ההמראה של ה-USS Enterprise, עשוי מעץ בלזה. רייט יותר מאוחר גילה שניסיונות מוקדמים אלה עיצבו את חזונו לפיתוח משחקים. "ובכן, אחד הדברים שתמיד נהנתי לעשות היה ליצור דברים. מתוך הכל. זה התחיל כשהייתי ילד בעיצוב, בניית מודלים... אני שכשהתחלתי ליצור משחקים באמת רציתי לקדם את זה לשלב הבא, לשחקן, כך שתביא לשחקן כלי כדי שהוא יוכל ליצור. ואז אתה מעניק הקשר ליצירה שלהם.". רייט נהג לדבר עם אביו על האפשרות לחיים בעולמות אחרים, נאס"א ועל כוכבים. שאיפתו הייתה להיות אסטרונאוט, וליצור מושבות בחלל כדי להקל על צפיפות האוכלוסין. אביו גילה אהדה לשאיפותיו. רייט היה מעריץ של משחקי הלוח של חברת המשחקים שמהם נהנה בעיקר מהנטייה שלהם להפוך לסוג של עיוות חוקים (). כשויל רייט היה בן 9, אביו נפטר מלוקימיה. אמו עברה איתו לעיר מולדתה באטון רוז'. רייט נרשם לתיכון אפיסקופלי מקומי (= של הכנסייה האפיסקופלית בנצרות, ). במהלך שהותו שם, הוא החליט שהוא אתאיסט. בסך הכל, הוא מצא את שיטות הלימוד של בית הספר נחותות משל מונטסורי, ויצא עם רושם רע משיטת חינוך קונבנציונלית.
חינוך.
לאחר שסיים את לימודים בגיל 16 בתיכון, הוא נרשם לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ועבר שנתיים מאוחר יותר ללמוד באוניברסיטת לואיזיאנה לטכנולוגיה. הוא התחיל בתואר באדריכלות, המשיך ללמוד הנדסת מכונות, ועבר למחשבים ורובוטיקה. הוא הצטיין בכל התחומים שעיניינו אותו - אדריכלות, כלכלה, הנדסת מכונות והיסטוריה צבאית - אבל השאיפות הלא מעשיות שלו עיכבו אותו. החלום שלו ליישב את החלל נשאר, והשתלב באהבה לרובוטים. הוא המשיך ללמוד עוד שנתיים בלואיזיאנה, ואז בסתיו 1980, עבר ל"ניו סקול" במנהטן. אחרי שנה רייט חזר לביתו בבאטון רוז', ללא תואר, ועם חמש שנים של השכלה על תיכונית.
במהלך חופשת קיץ מהקולג', הוא פגש באשתו לעתיד ג'ואל ג'ונס, אומנית מקליפורניה שביקרה בלואיזיאנה. בראיון שפורסם בפברואר 2003, ויל טען כי משחקים תפסו זמן רב מחייו, והחליט שאולי ליצור משחקים תהיה הדרך הנכונה עבורו. המשחק הראשון של רייט משחק פעולה של מסוקים, הפשיטה על מפרץ באנגלינג עבור קומודור 64.
רייט ראה כי הוא נהנה יותר מיצירת שלבים בעזרת עורך השלבים שיצר עבור המשחק מאשר לשחק במשחק עצמו. הוא יצר משחק חדש שמאוחר יותר התפתח להיות סים סיטי, אבל התקשה למצוא מפיץ למשחק. הדינמיקה הסטרוקטורליסטית של המשחק הושפעה בחלקה מעבודתם של שני תאורטיקנים עירוניים וארכיטקטואלים, קריסטופר אלכסנדר וג'יי פורסטר.
רייט, בריאיון לטיימס, ביטא אמונה שמחשבים מרחיבים את הדמיון, ומניח את התופעה של "מטא-מוח", באומרו:
מעצב משחקים.
בשנת 1986, רייט פגש את ג'ף בראון, משקיע שהיה מעוניין להיכנס לתעשיית המשחקים. יחד הם הקימו את Maxis ב-1987 באורִינְדָה, קליפורניה. סים סיטי (1989) היה להיט ונחשב אחד המשחקים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר על תעשיית המשחקים. רייט עצמו הופיע במספר מגזיני מחשבים, בעיקר PC Gamer, שהכניס את רייט לרשימת אלוהי-משחקים, יחד עם אישים כמו רוברטה ויליאמס ופטר מוליניו.
אחרי ההצלחה של סים סיטי, רייט עיצב את Sim Earth בשנת 1990 ואת Sim Ant בשנת 1991. הוא היה מעצב-שותף של SimCity 2000 בשנת 1993, ביחד עם פרד האסלם, בינתיים ש-Maxis יצרה עוד משחקי Sim. המשחק הבא של רייט היה Sim Copter בשנת 1996. אף על פי שאף אחד מהמשחקים לא זכה להצלחה כמו סים סיטי, הם חיזקו את מעמדו של ויל רייט כמעצב של "צעצועי תוכנה" - משחקים שלא ניתן לנצח או להפסיד בהם. בשנת 1992 ויל רייט ומשפחתו עברו לאורינדה.
Maxis הונפקה בבורסה בשנת 1995 עם הכנסה של 38 מיליון דולר. המניה הגיעה לעד ל-50$ ואז נפלה כאשר Maxis הודיעה על הפסד. Electronic Arts קנתה את Maxis ביוני 1997.
רייט רצה עוד משנות ה-90 ליצור בית בובות וירטואלי, בדומה לסים סיטי, אך מתמקד על אנשים בודדים. רייט חשב בתחילה על משחק עיצוב אדריכלות בשם Home Tactics (אסטרטגיית בתים), אך שינה את דעתו כאשר הציעו לו שהשחקן ידורג לפי איכות החיים של בעלי הבית במשחק. היה קשה למכור את הרעיון ל-Electronic Arts, כיוון שכבר 40% מהעובדים של Maxis פוטרו.
EA הוציאו לאור את הסימס בפברואר 2000 ומשחק זה הפך להצלחה הגדולה ביותר של רייט עד כה. המשחק לבסוף דחק את Myst בתור המשחק הנמכר ביותר בכל הזמנים ויצר עשרות חבילות הרחבה. רייט יצר גרסת משחק מרובה משתתפים מסיבי () של הסימס שנקראת הסימס אונליין.
רייט זכה בפרס מפעל חיים בוועידת מפתחי משחקים () בשנת 2001. בשנת 2002 הוא היה האדם החמישי שנכנס להיכל התהילה של האקדמיה לאומנות ומדע אינטראקטיביים (). עד 2006, הוא היה האדם היחיד שזכה לכבוד כזה על ידי שני ארגוני התעשיות. בשנת 2007, האקדמיה הבריטית לאומנות הסרטים והטלוויזיה () העניקה לו חברות, הראשונה שניתנה למעצב משחקים.
מגזינים רבים, כגון Entertainment Weekly, Time, PC Gamer, Discover ו-GameSpy, החשיבו אותו כאחד האנשים החשובים ביותר בתחום הבידור, משחקים וטכנולוגיה. רייט זכה בפרס מפעל חיים בינואר 2005 על ידי PC Magazine.
ארון הקודש מרג'ו אמיליה
ארון הקודש מרג'ו אמיליה הוא ארון קודש מפואר משיש השוכן כיום באולם בית הכנסת המרכזי בשכונת קריית שמואל שבחיפה. ארון הקודש הוקם בשנת ה'תקט"ז (1756) בעיר רג'ו אמיליה שבאיטליה. לאחר השואה נותרו בעיר רק מעטים מיהודי רג'ו אמיליה, ובשנת 1957 הועבר ארון הקודש לישראל. הוא נחשב לאחד מארונות הקודש היפים בישראל.
היסטוריה של ארון הקודש.
ארון הקודש הוקם בשנת ה'תקט"ז (1756) בבית הכנסת הגדול ברג'ו אמיליה באיטליה.
ברג'ו אמיליה שמור חוזה מהשנים 1755-1756 בין נציג קהילת רג'ו אמיליה דוד פדואה והפסל אגוסטינו קאנצ'יאני, וכן חוזה בין הגבאים הממונים, ישראל ברוך פונטאנילה, ישראל בנימין בסן, אברהם רבה ועמנואל סנגויניטי, לבין צ'יקארדו פיסאני, מומחה לשיש, בדבר הקמת ארון הקודש. המסמכים מפרטים בדיוק את חלקי הארון כפי שהוקם, את התנאים הכספיים ואת זמני מסירת החלקים של הארון והקמתם במקום.
בשנת ה'תרי"ח (1858) הורחב אולם בית הכנסת באמצעות צירוף שטחיהן של דירות סמוכות שנקנו, וכן הוספה לבניין כיפה, שבה נקבעו חלונות לאור השמש. באותו זמן שופץ גם ארון הקודש והוצמדה לו הבימה.
שנים מועטות לאחר הרחבת בית הכנסת החל תהליך הדעיכה של הקהילה, כשיהודיה החלו לעבור למרכזים גדולים יותר בהשפעת איחוד איטליה והענקת אמנציפציה ליהודים באיטליה. כשתוקן בשנת 1930 החוק על הקהילות היהודיות באיטליה, היה מספר היהודים ברג'ו אמיליה כה קטן, שקהילת רג'ו אמיליה לא קיבלה מעמד עצמאי והיא סופחה לקהילת מודנה הסמוכה.
בשנת ה'תש"ב (1942) נפגע מבנה בית הכנסת בהפצצה אווירית, ובמשך שנים הוא נותר עזוב, ואף הושכר כמחסן ליהודי מומר. מבנה השיש של ארון הקודש שימש רקע לארגזי האחסנה, והספסלים, ששירתו בשעתם את המתפללים, רוכזו בפינת האולם.
העברת ארון הקודש לארץ ישראל.
בתום מלחמת העולם השנייה נותרו ברג'ו אמיליה יהודים מעטים. בשל המצב הבלתי מכובד הועלתה הצעה להעלות את ארון הקודש, ואת חלקי השיש של הבימה לארץ ישראל, דבר שגם יעשיר את מדינת ישראל בחפץ אמנותי בעל ערך. שלמה אומברטו נכון והרב ד"ר רפאל לאטיס, רבה של קהילת מודנה, טיפלו בצדדים הטכניים והמשפטיים של העברת ארון הקודש והבימה לקריאה בתורה, שכללו השגת אישורים שונים מהרשויות באיטליה, פירוק ארון הקודש והכנת המטען, שכלל 40 ארגזים במשקל 15 טונות, ועוד 15 ארגזים שבהם אוחסנו יתר החפצים.
במאמר על העברת ארון הקודש בעיתון "לה גאזטה די רג'ו" מחודש יולי 1957 נכתב:
ארון קודש זה הוא אחד מ-40 ארונות קודש שהועברו מאיטליה לישראל (ראו בנושא זה שלמה אומברטו נכון). אחת הסיבות שארון הקודש הוצב בבית הכנסת בקריית שמואל הייתה בשל גובהו של אולם בית הכנסת, שהתאים לגובהו של ארון הקודש. ארון הקודש נחשב לאחד היפים מבין ארונות הקודש שהועברו לישראל, ולאחד הבודדים הבנוי משיש (ארונות אחרים בנויים מעץ מצופה).
יחד עם ארון הקודש הועברה גם הבימה המשמשת לקריאה בתורה וכן הפמוטות המוצבים בצדי ארון הקודש, כמו גם חלק מהריהוט. ארון הקודש וחלקי השיש של הבימה, שוקמו לאחר העלאתם ארצה. הבימה בבית הכנסת בקריית שמואל מורכבת מחלקים מקוריים מבימת בית הכנסת באיטליה, יחד עם חלקים חדשים. בחזית הבימה הותקן לוח שיש ועליו כתובת בעברית "זה בית אלוהים" וכתובת באיטלקית המזכירה את חנוכת בית הכנסת לאחר הרחבתו ושיפוצו בשנת 1858. הלוח נקבע בבית הכנסת של רג'ו בשנת ה'תרס"ח (1908) במלאת חמישים שנה להרחבת בית הכנסת "כדי שהדורות הבאים ישמרו יחד עם דת האבות אהבה למולדת".
ארון הקודש והבימה הועמדו מחדש בשנים 1957-1959 ונחנכו בערב ראש השנה ה'תש"ך (1960), והם מנציחים בישראל את שמה של קהילה שבעבר הייתה מרכז יהודי.
ארון הקודש מרג'ו אמיליה מופיע בבול מסדרת 'מועדים לשמחה' תשל"ג, כחלק מסדרה של ארבעה בולים שהנציחו ארבעה מבין ארונות הקודש שהועלו מאיטליה.
תיאור ארון הקודש.