האנה ויינסטיין (מריה שרדר) היא צעירה יהודייה המתגוררת בניו יורק. אביה נפטר ואמה רות (יוטה למפה) החליטה להפתעתה, לקיים טקס אבלות אורתודוקסי (חליצת נעליים, איסור דיבור בטלפון, ישיבה על הרצפה ועוד) למרות שתמיד הייתה חילונית גמורה. היא גם מתנגדת ליחסיה עם החבר שלה לואיס (פדיה ון הט) בגלל שאינו יהודי.
בין המוזמנים לשבעה מגיעה בת דודה של רות אותה לא הכירה האנה, מספרת לה על קורותיה של אמה בתקופת השואה בברלין ומראה לה תמונה של רות כילדה עם אשה בשם לנה פישר שהצילה אותה.
האנה מחליטה לטוס לברלין ולמצוא את לנה פישר. היא מוצאת אותה ומבקשת להיפגש אתה באמתלה של סקר שהיא עורכת על נישואי תערובת בתקופה הנאצית. לנה פישר (דוריס שאדה) כעת אשה בת 90 אך עם זיכרון צלול, מסכימה לפגוש אותה בדירתה.
בסדרת פגישות מספרה לנה להאנה את מה שעבר עליה ועל רות בשואה. אביה של רות היה ארי והוא התגרש מאמה היהודיה בתקופת השואה והשאיר אותן לנפשם.
האם נעצרה והובאה למעצר בבית הקהילה היהודית ברוזנשטראסה ביחד עם עוד גברים יהודים נשואים לנשים אריות. מול הבניין מתארגנת הפגנה של נשים אריות הצועקות כלפי אנשי האס אס, "רוצחים, אנחנו רוצות את הבעלים שלנו".
בין הנשים נמצאת הצעירה לנה פישר (קטיה ריימן), פסנתרנית, שבעלה הכנר היהודי פביאן פישר (מרטין פייפל) נלקח למעצר ברוזנשטראסה. לנה לוקחת את רות בת השמונה (סבאה תודה) לביתה ומדי יום הן מתייצבות ברחוב רוזנשטראסה מול אנשי האס אס המאיימים עליהן בירי. לנה נפגשת עם קצין בכיר ומבקשת עזרה אך הוא מכנה אותה "זונת יהודים" ומגרש אותה. אביה של לנה הוא ברון נאצי שאינו מוכן לעזור לבתו שהתחתנה עם יהודי וביישה אותו. רק אחיה ארתור (יורגן פון פוגל) שחזר פצוע מסטלינגרד וחזה ברצח היהודים, מנסה לעזור לה אך ללא הצלחה. לבסוף הוא מארגן לה הופעה לפני ראשי הממשל. היא שרה שם וצדה את עיניו של יוזף גבלס (מרטין ווטקה). ארתור מנצל את ההזדמנות ומעלה לפני גבלס את בעיית רוזנשטראסה וזה מעביר אותו לשלישו. לבסוף מתקבלת החלטה לשחרר את הגברים. פביאן יוצא ומתחבק עם לנה אך רות נשארת ללא אמה וממשיכה לגור עם הזוג פישר. כעבור שלוש שנים נדרשת לנה לשלוח את רות לדודתה בניו יורק והיא אינה מתנגדת. רות כועסת עליה ורואה בזאת בגידה ונטישה וזורקת לעברה את הטבעת שנתנה לה אמה לפני שגורשה.
האנה מגלה לה מי היא ולנה נותנת לה את הטבעת שתחזיר לאמה. האנה חוזרת לניו יורק ומספרת לאמה את הכל. כעת רות נינוחה ושמחה, מחזירה להאנה את הטבעת ומסכימה לנישואיה עם לואיס. הסרט מסתיים בחתונת האנה ולואיס.
הברושים
הברושים הייתה רביעייה קולית, שפעלה כשנה בין 1968 ל-1969.
דיסקוגרפיה.
הלהקה הוציאה שני תקליטונים בני ארבעה שירים כל אחד:
היסטוריה.
הלהקה נוסדה בידי יהודה כרמל שהיה גם המלחין והפזמונאי, ואת השירים עיבדו מנחם צור ואילן מוכיח. זו הייתה רביעייה קולית בסגנון ארבעת האסים כשלכל אחד היו שירי סולו ואף אחד לא היה סולן הלהקה.
חברי הלהקה נבחרו באמצעות מודעה, ולאיש מהם לא היה רקע קודם בלהקה צבאית.
בין להיטיה הבולטים: "גשם ראשון", ו"פגישה בדיזנגוף"; שהיו שירי הנושא של שני תקליטיה.
הלהקה התקיימה כשנה עד שאהוד כהן החליט לעזוב. לאחר מכן הגיע מחליף שלא השתלב בלהקה והיא פורקה. בהמשך, אהוד כהן פנה לשירה בציבור.
רפי גינת שהחל את דרכו בלהקה, אז עדיין בשם משפחתו המקורי - ג'אנה, ניסה את כוחו בהמשך בקריירת סולו, ומשם פנה לעיתונאות.
מיכל זרחי פנתה להוראת מוזיקה.
רכס ורמיליון (מינסוטה)
רכס ורמיליון (באנגלית: Vermilion Range) הוא רכס הרים במדינת מינסוטה שבארצות הברית.
הרכס ממוקם בין העיר טאוור ובין העיר אילאי.
ברכס מצויים מרבצים משמעותיים של עפרות ברזל; ולצד רכס מסאבי ורכס קויונה הם מהווים את רכסי הברזל של מינסוטה.
היסטוריה.
בשונה מרכס מסאבי בו עפרות הברזל מצויות בסמוך לפני הקרקע, כך שניתן לכרות אותן בחפירת בורות, ברכס ורמיליון (וברכס קווינה) העפרות מצויות עמוק באדמה, ועל כן, על מנת להוציאן, נדרשים לחפור מכרות עמוקים. עומקו של מכרה סאודאן מגיע לעומק של 800 מטרים מתחת לאדמה.
הכרייה ברכס החלה בשנת 1883.
ברכס פעלו 11 מכרות, שחמשה מהם באזור העיר אילאי. המכרות הפיקו 70 מיליון טונות של עפרות ברזל.
בין השנים 1930–1835 מחצית מכריית עפרות הברזל בעולם הייתה ממכרות מינסוטה. בשנת 1951 נכרו במכרות אלה 82% מעפרות הברזל שנכרו בארצות הברית.
המכרה הגדול ביותר שפעל ברכס - מכרה סאודאן נסגר בשנת 1962. המכרה אחרון באזור נסגר בשנת 1964.
לקריאה נוספת.
• R. D. COTTER, H. L. YOUNG, L. R. PETRI, and C. H. PRIOR, Ground and Surface Water in the Mesabi and Vermilion Iron Range Area Northeastern Minnesota, 1759
• Richard W. Ojakangas, Minnesota's Geology, PP 126-127, 179-181
החברה הגאונה
החברה הגאונה שלי
החברה הגאונה (סדרת טלוויזיה)
סויוז T-12
סויוז T-12 (ברוסית: Союз Т-12) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-17 ביולי 1984 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: ולדימיר דז'ניבקוב (טיסה רביעית), סבטלנה סביצקאיה (טיסה שנייה) ואיגור וולק. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה ביצוע מחקרים שונים.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת החלל סליוט 7, שהייתה מאוישת על ידי צוות שהגיע בסויוז T-11. העגינה עברה ללא תקלות. צוות של 6 אנשים החל בביצוע מחקרים שונים. ב-25 ביולי ולדימיר דז'ניבקוב וסבטלנה סביצקאיה ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה מעל ל-3 שעות. במהלך זה הם בדקו יכולת לעבור עם מתכות בחלל.
החללית סויוז T-12 חזרה לכדור הארץ ב-29 ביולי 1984.
הפלוטוניון בהייראפוליס
הפּלוּטוֹנִיוֹן בהייראפּוֹליס (ביוונית עתיקה: Πλουτώνειο Ploutōneion תרגום: "המקום של פלוטו", בלטינית: Plutonium) או שער פּלוּטוֹ היה פלוטוניון (אתר דתי המוקדש לאל פלוטו) בעיר ההיסטורית הייראפוליס אשר ליד פמוקלה, במחוז דניזלי שבטורקיה המודרנית. האתר התגלה בשנת 1965 על ידי ארכאולוגים איטלקים. בשנת 2013, הוא נחקר שוב על ידי ארכאולוגים איטלקיים בראשות פרנצ'סקו ד'אנדריאה, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת סלנטו. במסגרת פרויקט השיקום, העתק של פסל השיש של האדס וקרברוס הונח במקום בו הוצב בימי קדם.
לפי המסורת הרומית, המערה באתר היא הכניסה אל הגיהנום.
היסטוריה.
גילו המדויק של האתר איננו ידוע, אך העיר הצמודה הייראפוליס נוסדה בערך בשנת 190 לפני הספירה על ידי מלך פרגמון, אאומנס השני . האתר מוזכר בכמה כתבים עתיקים, כולל דיו קסיוס, סטראבון ודמסקיוס. באתר מערה קטנה, גדולה דיה למעבר של אדם אחד. הכניסה מגודרת, מעבר לה יש גרם מדרגות היורד לעבר מאגר גז מסוג פחמן דו-חמצני. מאחורי חדר בגודל 3 מ"ר ישנו סדק עמוק בסלע שדרכו יש זרם עז של מים חמים וממנו דולף גז. מכיוון שהגז היה קטלני, הרומאים חשבו שהגז נשלח על ידי פלוטו, אל השאול.
ה"גאלי", כוהנים סריסים של האלה אם הפריגית סיבל , ירדו אל הפלוטוניון וזחלו על הרצפה לכיסי חמצן, או שעצרו את נשימתם. משום שפחמן דו-חמצני כבד מהאוויר הוא מתיישב בשקעים באדמה, ולכן הכהנים לא נפגעו ממנו. ההמון הסיק מכך שהם חסינים מפני הגז בזכות ההגנה אלוהית. בכניסה היה שטח סגור בגודל 2 קילומטר רבוע. הוא כוסה בשכבה עבה של גז מחניק, שהרג את כל מי שהעז להיכנס לאזור. הכמרים מכרו למבקרים ציפורים וחיות אחרות כדי שיוכלו לראות עד כמה קטלני האזור סגור. המבקרים יכולים (תמורת תשלום) לשאול שאלות את האורקל של פלוטו, מה שהיה מקור הכנסה משמעותי למקדש. המקדש נהרס בעקבות רעידות אדמה בשנים 17 ו-60, אך נבנה מחדש במימונו של האמפרור הרומאי. בתקופה הנוצרית הכניסה לפלוטוניון נסגרה.
הרומאים קראו למערת פלוטוניון "השער של פלוטו", והם סברו שזהו פתח אל העולם הבא. לפי האגדה, כל מי שנכנס פנימה לא יוצא בחיים - למעט כוהני הגאלי אשר התגוררו במתחם. ההיסטוריון היווני סטראבון תיאר אותה באחד הכתבים שלו: . הוא הוסיף שהוא שחרר בתוך המערה כמה ציפורי דרור, אך כולן מתו מיד. תיאור זה תואם ממצאים ארכאולוגיים של פגרי חיות בסמוך למערה, בעיקר ציפורים שנחנקו למוות. ראיות ארכאולוגיות מראות כי המזבח היה בשימוש של כוהני הגאלי עד למאה ה-4 לספירה. 200 שנים מאוחר יותר, האתר הושמד על ידי הנוצרים ומאוחר יותר נגרם נזק נוסף לפתח המערה כתוצאה מרעידות אדמה.
פרופ' הרדי פאנז, גאולוג מאוניברסיטת דיסבורג-אסן הגרמנית אשר מתמחה בפעילויות וולקניות, סבור כי התופעה מתחוללת בעקבות פעילות ערה מתחת לקרקע המערה. לטענתו, קיים סדק עמוק מתחת לאדמת האירפוליס אשר פולט כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני שנאגר בשטח המערה. בדיקות שהתבצעו בפלוטוניון לאורך השנים גילו רמות גבוהות מן הרגיל של הגז הרעיל. יותר מזה, הם גילו כי הגז בפנים סמיך כל כך, עד שהוא יוצר מעין אגם בעומק של כ-40 ס"מ. לטענתו של פרופ' פאנז, הזמן המסוכן ביותר להיכנס אל תוך המערה הוא ממש לפני הזריחה, הזמן שבו הגז נמצא בריכוז הגבוה ביותר ויכול בקלות גם להרוג בן אדם בתוך דקה. פרופ' פאנז מסביר: "באותה תקופה, כוהני הגאלי נהגו להוביל פנימה את קורבנותיהם, לרוב שוורים ועיזים. בפנים, הם נהגו לעמוד על אבנים גבוהות, וכך למעשה הם יכלו להישאר במערה במשך 40 דקות מבלי לסכן את חייהם".
הפלוטוניום בהייראפוליס
רכס ורמיליון (קולומביה הבריטית)
רכס וֶרְמִילִיוֹן (באנגלית: Vermilion Range; מילולית: רכס השָׁנִי) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי קוטניי, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה.
שטחו של הרכס 568 קמ"ר.