בשנת 1970 היישוב זכה למעמד של עיר. החל משנת 1973 התחילו לפעול בעיירה מרחצאות ואתרי קיט.
דמוגרפיה.
הרכב אתני ודתי.
לפי מפקדים מסוף המאה ה-19 ובמאה ה-20 ו-21 חלוקת האוכלוסייה לפי לאומים ושייכות דתית הייתה כדלקמן:
לפי דת: 7883 נוצרים רומים-קתוליים, 701 יהודים, 202 נוצרים רפורמים, 98 נוצרים אוונגליים, 1 נוצרי יווני-קתולי
12120 נוצרים - קתוליים, 707 נוצרים רפורמים, 500 נוצרים אוונגליים, 124 יהודים, 11 נוצרים אוניטריאנים, 6 נוצרים אורתודוקסים,
29 אחרים, 7 אתאיסטים, 2 לא ענו.
6 סלובקים, 6 סרבים, 4 סלובנים, ; לפי דת: 15,664 נוצרים רומים-קתוליים, 892 נוצרים רפורמים, 565 נוצרים אוונגליים, 39 נוצרים יוונים קתוליים, 12 נוצרים אורתודוקסים, 7 יהודים, 2 אתאיסטים, 1475 לא ענו.
5 נוצרים אורתודוקסים, 3 אתאיסטים, 228 אחרים, 4536 לא ענו. מוזכרת קיומה של קהילה ארמנית.
בנתונים אינן מצוינות במפורש אמונות נוצריות אוונגליסטיות נאו-פרוטסטנטיות שהתחזקו במחצית השנייה של המאה ה-20.
קהילה יהודית.
משפחה יהודית ראשונה הגיעה למקום בשנת 1727. כבר במחצית השנייה של המאה ה-18 החלה התיישבות של יותר יהודים בעיירה. היהודים חיו בחסותם של המגנאטים לבית אסטרהאזי, משפחת אצולה הונגרית ידועה. יהודי דומבובאר היו בעלי זיכיון לשיווק תבואה באחוזות. ב-1870, בעקבות פתיחת קו הרכבת מבודפשט לים האדריאטי, דומבובאר הפכה למרכז תחבורה עיקרי, דבר שעודד התיישבות יהודים במקום.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הקהילה היהודית בדומבובאר תחת שלטון קהילת מאגוץ' הסמוכה, ועד שנת 1886 הייתה כפופה להו'ג'אס האורתודוקסית. לאחר מכן הפכה הקהילה היהודית לקהילה ניאולוגית עצמאית. היא כונתה בשם זה בשל היותה קהילה יהודית גדולה ביהדות הונגריה. העיסוקים העיקריים של יהודי העיירה היו במסחר, בקמעונאות ובסיטונאות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלו בחזית 26 מיהודי דומבובאר, שלחמו למען הונגריה. באוגוסט 1919, במהלך פרעות ימי "הטרור הלבן" הכו אנשי יחידות צבאיות של צבא הונגריה והונגרים קומוניסטים את היהודים ואף רצחו שלושה יהודים.
בתקופת השואה.
באפריל 1944 נכנסו הגרמנים להונגריה וכבשו את העיירה דומבובאר. רחוב בית הכנסת שכלל בין היתר גם את משרדי קהילה וכ־20 בתים נוספים הוגדרו כגטו שם רוכזו יהודי דומבובאר וכן יהודי העיירות השכנות: טומאסי (Tamási) ומסקסרד (Szekszard). מספר היהודים בגטו הגיע ל-1,100 נפשות, לפיכך היו תנאי המחיה בו קשים: בכל חדר הצטופפו בממוצע כ-16 איש. היהודים נצטוו לסמן את בתי הגטו במגן דוד צהוב. על הגטו הופקד משמר כבד אשר לו ניתנה הוראה לירות בכל אדם שייכנס או שיצא מהגטו ללא רשות. לעיתים אנשי המשמר היו מקומיים, ולעיתים שוטרים שהובאו מבחוץ. כשהשומרים על הגטו היו מאנשי האוכלוסייה המקומית הגניבו נוצרים מאנשי האזור מוצרי מזון לגטו.
למרות התנאים הקשים ארגנו היהודים בגטו מטבח משותף. המזון נקנה מידיי האוכלוסייה המקומית לאחר שעות הקנייה המקובלות ובליווי משמר. המים הובאו מחוץ לגטו וחולקו ליהודים שחיכו בתורים ארוכים. בתחילת יוני 1944 הגיעו לדומבובאר בלשים שעצרו ותחקרו בעינויים את היהודים בעלי האמצעים ששהו בגטו תוך ניסיונות סחיטת פרטים אודות חפצי ערך מוסתרים. בבוקר 30 ביוני 1944 נלקחו יהודי הגטו לאצטדיון דומבובאר ומשם הועברו לתחנת הרכבת בקבוצות של 50 איש. ב־2 ביולי נשלחו היהודים למחנה ההשמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לדומבובאר 89 ניצולים מהאזור ביחד עם 28 ניצולים מאזורים אחרים. השורדים ארגנו את הקהילה מחדש, טיהרו את בית הכנסת ואת בית העלמין ומינו את קראוס ח' לרב העיירה. בנוסף, הקימו הסתדרות ציונית כיוון שרובם שאפו לעלות ארצה.
ב־1947 הוקם בדומבובאר גלעד, ועליו נחרטו שמות 731 הנספים. ב־1949 עלו עשרה מיהודי דומבובאר לישראל. יתר היהודים נשארו בעיירה ולא הצליחו להגשים שאיפה זו. לאחר שהמפעלים שהיו בבעלות יהודית הועברו לבעלות ממשלתית נלקחה מהם פרנסתם והם עברו לבודפשט. בחודשים אוקטובר ונובמבר 1965 לאחר המרד ההונגרי בבודפשט עזבו רב היהודים את המקום, ולא נותרו בו אלא בודדים.
חינוך יהודי.
בדומבובאר לא היו בתי ספר יהודיים, והילדים רכשו את השכלתם בשיעורים שהעבירו מורים פרטיים בלבד. רק בשנת 1871 נוסד בית הספר הראשון בקרבת בית הכנסת. בתחילה הוא כלל ארבע כיתות בלבד ובהמשך הוא הורחב לשש כיתות. הלימוד התקיים בשפה ההונגרית למעט מקצוע התנ"ך שנלמד בגרמנית. בשנת 1887 החלו ללמד גם את התנ"ך בהונגרית. היו גם ילדים נוצרים קתוליים שלמדו בבית הספר היהודי.
רק בשנת 1929 נבחר רב קבוע לקהילה היהודית בדומבובאר - ד"ר הלל פרידמן, שפעל רבות לקידום החינוך היהודי בקהילה.
בית הכנסת.
בתחילת המאה ה-19 הוקם בדומבובאר בית הכנסת הראשון. החלקה שעליה הוקם בית הכנסת התקבלה כתרומה מידי הנסיך האסטארהאזי, שהיה בן למשפחת אצולה הונגרית. בשנת 1868 הוקם בית כנסת חדש בדומבובר.
העיירה כיום.
כיום מתגוררים בדומבובאר כ-20,000 איש, רק שניים מהם יהודים. בדומבובאר ישנם נציגים ממדינות אירופיות למען שיפור היחסים הבין לאומיים בין מדינות אירופה. העיירה פועלת רבות למציאת פתרונות לשיפור תנאי החיים ולהתאימם לתנאי מזג האוויר הקשה.
נאויאסיס דאוגלישקיס
נאויאסיס דאוגלישקיס (בליטאית: Naujasis Daugėliškis; בפולנית: Daugieliszki Nowe, דאוגיילישקי נובה; ביידיש: דוגאלישוק) היא עיירה קטנה במחוז משנה איגנלינה במחוז אוטנה שבמזרח ליטא. היא נמצאת על גדות אגם וירקשטה , במרחק 24 ק"מ מהעיר שווינציאן ו-98 ק"מ מווילנה. בעיירה מתגוררים 275 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה.
מקור השם דאוגלישקיס הוא בדוכס הליטאי דאוגירוטיס שחי עד תחילת המאה ה-13.
האזכור הראשון לכפר הוא מסוף המאה ה-18, עת בעלי הקרקעות בדאוגלישקיס החליטו כי האדמות והקרקעות אינן מספיקות על מנת שיוכלו לפתח את התעשייה החקלאית ואת המשק ולכן, הם החליטו להתיישב מחדש כשלושה ק"מ מן העיירה הנוכחית, ליד ערוץ נחל. המיקום ליד הנחל סיפק להם את האפשרות להשתמש בכוח המים על מנת לסובב את טחנות הקמח, ובכך להפיק יותר קמח. בזכות המים הם יכלו להאיץ את התעשייה החקלאית בעיירה ולחסוך זמן לשם מטרות מסחריות אחרות. ביישוב התיישבו בעיקר עובדים של אחוזה באזור.
לאחר מעברם של בעלי הקרקעות מן השטח הישן אל השטח החדש השתנו שמות העיירות. שם היישוב המקורי שונה מדאוגלישקיס לסנסיס דאוגלישקיס (דאוגלישקיס הישנה), ולשטח החדש שבו הם התיישבו קראו נאויאסיס דאוגלישקיס (דאוגלישקיס החדשה).
תולדות הקהילה היהודית.
היהודים הראשונים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-18. הם עסקו בשלל עבודות: מסחר זעיר בעורות ובזיפי חזיר למברשות, מלאכה לסוגיה, ייצור ומכירת בירה. יהודי בעל מכונה לסריקת צמר עסק בסריקת צמר לכבשים שהביאו אליו האיכרים. היהודים לא התחרו בתושבים המקומיים ואלו (הלא-יהודים) אף קיבלו אותם בברכה כיוון שהם תרמו לפיתוח הכלכלה המקומית. היהודים התגוררו בסמוך לבית המדרש ובחצרות בתיהם גידלו תפוחי אדמה ושאר ירקות.
בתקופת השואה.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בדאוגלישקיס (הרוב המוחלט בנאויאסיס דאוגלישקיס ומיעוט מצומצם בסנסיס דאוגלישקיס) כ-170 יהודים שהיו כמחצית מכלל התושבים.
עם פרוץ המלחמה בספטמבר 1939, התחוללו בעיירה מהומות ופרעות ביהודים. התושבים המקומיים פרצו לבתים, וחנויות של יהודים ובזזו את סחורותיהם ואת רכושם. הצעירים היהודים, שהחלו בהתארגנות להגנה עצמית, הצליחו להרוג מעטים מבין הפורעים שניסו להצית בתים. ב-17 בספטמבר 1939, נכנס הצבא האדום לתוך דאוגלישקיס והמהומות פסקו באופן מיידי. בתקופת השלטון הסובייטי ניתנו שלל משרות עבודה לכל התושבים היהודים וגם כן תפקידים מנהלתיים.
ב-22 ביוני 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות במבצע ברברוסה, נסוג הצבא הסובייטי מהעיירה ואיתו כמה תושבים יהודיים. צעירים יהודיים מהעיירה שהצליחו לברוח לברית המועצות התגייסו לצבא הסובייטי או לחמו בשורות הפרטיזנים. באותה תקופה קבוצה של לוחמי מחתרת ליטאים הוציאו להורג בסביבות 16 יהודים שנחשדו כסובייטים. בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה על ידי הצבא הגרמני. הצבא הגרמני מינה ראש עיר ליטאי בשם קז'מייז' זיבר. הצבא הגרמני הוציא להורג יהודים שניסו להימלט. היהודים שנשארו בעיירה הועברו לגטו.
ב-27 בספטמבר 1941 גורשו כל יושבי הגטו אל מחנה המעבר פוליגון, שהיה קודם לכן בסיס צבאי, ביחד עם יהודים רבים מעוד גטאות בסביבה. ב-7 באוקטובר 1941 ובימים שלאחר מכן, הוצאו להורג כל יושבי המחנה, וביניהם תושבי העיירה שנקברו בקבר אחים בסמוך למחנה.
חינוך יהודי.
בשנת 1889 נפתח בית ספר רוסי בעיירה, ששימש לכל העיירות מסביבי. בשנת הלימודים הראשונה (1889–1890) היו 75 תלמידים, 71 בנים ועוד 4 בנות. מורה אחד לימד את כל תלמידי בית הספר. בשנת הלימודים 1892–1893 היו 86 תלמידים בבית ספר, 82 בנים ו4 בנות. עדיין היה רק מורה אחד בשביל כל תלמידי בית הספר.
בתי העלמין.
בסביבת העיירה, היו שני בתי עלמין מרכזיים: בית העלמין היהודי, שבו נקברו יהודי העיירה, ובית העלמין הנוצרי "ואשיאוליאלי". בית העלמין "ואשיאוליאלי" הנוצרי של העיירה שוכן ק"מ אחד ממזרח העיירה, על כביש 112 לאיגנלינה-דידזיאל. בית העלמין היהודי, נהרס והושחת על ידי תושבים ליטאים מקומיים אשר שיתפו פעולה עם הכוחות הנאצים הפולשים בשנת 1941. לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנה בית העלמין באזור השיפוט של מחוז משנה שווינציאן, אך בשנת 1995 הועבר בית העלמין לאזור השיפוט של מחוז משנה איגנלינה.
העיירה בשנות האלפיים.