קרב ברייטנפלד שימש כהוכחה ניצחת לעליונותה של הטקטיקה הקווית של גוסטבוס אדולפוס. הוא הצליח לגרום לאבדות בשיעור של יותר משישים אחוזים מכוח האויב, ועל אבדותיו שלו פיצה בגיוס שבויים לשורותיו. בנוסף, הקרב העניק לשוודים יוקרה פוליטית רבה, ששימשה אותם בבואם לשכנע נסיכויות פרוטסטנטיות אחרות להצטרף אליהם.
פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (9 ביולי 1578 - 15 בפברואר 1637) לבית הבסבורג, שלט בין השנים 1620–1637.
ביוגרפיה.
פרדיננד נולד ב-9 ביולי 1578 לקרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה. פרדיננד התחנך על ידי הישועים, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אינגולשטדט. בשנת 1595 קיבל פרדיננד את השליטה בנחלותיו, שבהן פעל בן דודו מקסימיליאן השלישי, ארכידוכס אוסטריה כעוצר, ומיד פתח בדיכוי הפרוטסטנטים בנחלותיו.
מכיוון שלבן דודו מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לא היו ילדים, הוכתר פרדיננד בשנת 1617 למלך בוהמיה. הכתרתו של פרדיננד, שבמקור היה הארכידוכס של שטיריה (Styria) כמלך בוהמיה, נמנתה עם הגורמים לפרוץ מלחמת שלושים השנים. במהלך רוב המלחמה כיהן גם כשליט האימפריה הרומית הקדושה. פרדיננד היה קתולי אדוק ולחם למען השבת מעמד הבכורה של הקתוליות ברחבי אירופה. הוא היה מאבירי הקונטרה-רפורמציה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים והיה חסיד השלטון האבסולוטי.
בשנת 1630 הצטרף גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה לאויביו, ובשנת 1632 ספג צבאו של פרדיננד תבוסה מידי השוודים בקרב ליצן. בשנת 1635 חתם פרדיננד על שלום פראג, אולם המלחמה לא הסתיימה בכך.
ב-15 בפברואר 1637 מת פרדיננד בווינה, ובנו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-23 באפריל 1600 התחתן פרדיננד עם מריה אנה מבוואריה, בתו של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בשנת 1622 נישא לאשתו השנייה, אלאונורה גונזאגה (1598-1665) בעיר אינסברוק.
קרב נורדלינגן (1634)
קרב נורדלינגן נערך בשנת 1634 בין כוחות קתולים ופרוטסטנטים במסגרת מלחמת שלושים השנים.
הקדמה.
למרות הניצחון הפרוטסטנטי המשכנע שנתיים קודם לכן בליצן, לא השכילו השוודים, שאיבדו בליצן את מלכם ומפקדם, גוסטבוס אדולפוס, להמשיך את רצף הניצחונות. כתוצאה מכך, נטלו הכוחות הקיסריים-קתוליים את היוזמה האסטרטגית. בשנת 1634 כבשו הקתוליים את העיירה רגנסבורג. כיוון ששאפו להתפשט צפונה יותר לעומקה של סקסוניה הפרוטסטנטית, הטילו מצור על נורדלינגן. הפרוטסטנטים הבינו כי עליהם לפעול במטרה לפגוע במצור הקתולי ולסייע לעיר, ולכן פתחו בהכנות לקראת מתקפה לילית.
הקרב.
המתקפה הפרוטסטנטית המיועדת השתבשה בגין סרבול מיותר של הכוחות הרגליים הפרוטסטנטיים. הדבר העניק לכוחות הקיסריים די זמן להתכונן. בסופו של דבר תקף חיל הרגלים השוודי מספר עמדות במערך הקיסרי, מבלי שהם זוכים לסיוע או לתמיכה כלשהי, והצליחו לדחוק ולהניס אחד מאגפי המערך הקיסרי. אולם בתגובה, המפקד הקתולי שיגר מתקפה מתואמת כנגד החזית הסקסונית, אשר כרעה תחתיה והתמוטטה. המפקד השוודי, גוסטב הורן, נשבה, ובני הברית הפרוטסטנטים ספגו בין 12,000 ל-14,000 אבדות, לעומת 3,000 אבדות בלבד לכוח הקתולי.
השלכות.
קרב נורדלינגן סיים את שלב המעורבות השוודית במלחמת שלושים השנים. עתה, כאשר ידם של הקתולים הייתה על העליונה והם איימו להשתלט על הנסיכויות הגרמניות כולן, נכנסה צרפת למעגל הלחימה.
אינטש
רעמסס השלישי
יוסרמאטר מריאמון רעמסס השלישי הידוע גם כרעמסס השלישי (באנגלית: Usermaatre Meryamun Ramesses III), היה פרעה מצרים העתיקה. הוא נחשב לאחרון המלכים המקומיים שהחזיק בסמכות ממשית, ושלט בשנים 1186 – 1154 לפנה"ס (לפי הכרונולוגיה הגבוהה תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1196 - 1164 לפנה"ס ). לעיתים שמו מבוטא רַעמֵסֶס, היוונים הקדומים כינו אותו רַמפּסִינִיטוּס. את רעמסס השלישי ירש בנו החמישי רעמסס הרביעי, בנים נוספים שלו הפכו גם הם למלכים: רעמסס השישי ורעמסס השמיני, רעמסס החמישי ורעמסס השביעי, היו נכדיו, בניו של רעמסס השלישי.
בימי מלכותו, מצרים הותקפה על ידי מספר אויבים, בהם גויי הים, במסגרת המשבר האזורי במרבית המזרח התיכון. כמו כן, החלה התדרדרות כלכלית עזה במצרים, שלבסוף הביאה לקריסת השושלת ה־20, לה השתייך רעמסס. דוגמה אחת לקשיים כלכליים אלו היא השביתה הראשונה בהיסטוריה האנושית, שהתרחשה בדיר אל-מדינה, כמחאת העובדים שבנו את קברי המלכים על אי-אספקת מזונם.
המציאות הזאת הוכחשה בידי רעמסס ומצבותיו הרבות שתיעדו שגשוג ויציבות, בניסיון לשחזר את תפארת ימי רעמסס השני. רעמסס בנה תוספות חשובות למקדשים בלוקסור וכרנך. מקדש קבורתו ומרכזו המנהלי במדינת האבו הוא אחד מהגדולים ומהמשומרים ביותר בכל מצרים, אולם אי-הביטחון של ימי רעמסס מורגש בכמות הביצורים האדירה שהקיפה את מבניו. על גבי קירות המקדש נמצאו תבליטים וכתובות המתארים את ניצחונו על גויי הים ביניהם הפלשתים, הת'כר, השרדנה וגויי ים נוספים.
בבית שאן התגלה פסל של רעמסס השלישי. הפסל נוצר באזור בית שאן. בפסל המלך יושב על כס מלכותו, חבוש פיאה מעוטרת באוריאנוס (נחש קוברה מלכותי) ולבוש חצאית קצרה. לצווארו ענק חרוזים רחב ולרגליו סנדלים. על כתפיו חקוקים בתוך מסגרת שניים משמותיו.
בבקעת תמנע התגלה תחריט סלע מימי רעמסס השלישי. בתחריט, המלך רעמסס מעניק מנחה לאלה חתחור. גובה הדמויות כ-80 ס"מ. במרכז הציור 2 כרטושים שבהם סימנים של המלך.
פפירוס האריס א שחובר בתקופת מלכות בנו רעמסס הרביעי מספר על תקופת מלכותו של רעמסס השלישי.
על פי מידע המופיע במספר פפירוסים ביניהם הפפירוס המשפטי מטורינו (Judicial Papyrus of Turin) גילו החוקרים כי רעמסס נרצח בידי אחת מנשותיו הראשיות, עקב רצונה להמליך את בנה לכס המצרי. המומיה שלו -שמכונה המומיה הצורחת- נתגלתה בידי חוקרי עתיקות בשנת 1886, בעמק המלכים. קברו הוא מהגדולים שבקברי האתר. כמו כן, על בסיס בדיקות CT של צוואר המומיה שלו הגיעו החוקרים למסקנה – שלא הייתה ידועה עד אז בשל התחבושות שליפפו את צווארו – כי המלך נרצח וגרונו שוסף. עומק החתכים שהתגלו די בו כדי להמית. המומיה נשמרה בארון באזור האחסון של המוזיאון המצרי בקהיר, ומפברואר 2018 המומיה מוצגת במוזיאון.
בספר "סורקים את הפרעונים: הדמית CT של המומיות המלוכה בממלכה החדשה" ("Scanning the Pharaohs: CT Imaging of the New Kingdom Royal Mummies") שפורסם בשנת 2016 נכתב שרעמסס השלישי נרצח בידי מספר מתנקשים וחלק מבוהן רגלו נכרת בשעת הרצח. אל מסקנה זו הגיעו על בסיס סוגי הפגיעות שמתאימות לכלי נשק שונים.
בדצמבר 2012 נערכה בדיקה גנטית על ידי צוות חוקרים ובראשם זאהי חוואס, למומיה של רעמסס השלישי ומומיה נוספת אשר הכילה 50% מהחומר הגנטי של רעמסס (מעריכים כי מדובר בבנו פ-אנ-טא-וורת, שפירוש שמו: זה ששייך לאלה טאוורת, אלת הלידה המצרית). בבדיקה התגלה כי הכרומוזום Y של רעמסס (החומר הגנטי שמגיע ממקור זכרי) השתייך ל-E1b1a, גנטיקאים מייחסים חומר זה בעיקר לאזור מזרח אפריקה ומערב אפריקה. תוצאות דומות התקבלו בפברואר 2013 מהמחקר של החברה האמריקאית DNA Tribes ב-2013.
מיסוי
באיקונור
נידרפלור
לודיטים
הלוּדיטים (באנגלית: Luddites) היו קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19 בהנהגתו של נד לוד שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שינויים שראו כאיום על פרנסתם.
היסטוריה.
נד לוד היה פועל במפעל טקסטיל בליקסטר ששבר מכונת אריגה אוטומטית, כמחאה נגד הטכנולוגיה שלטענתו תגזול את פרנסתו. רבים מחבריו הצטרפו אליו והשחיתו גם הם מכונות אוטומטיות, עד להיווצרות תנועת לודיטים גדולה באזורים הכפריים של הממלכה המאוחדת. התנועה התפשטה במהירות בשנים 1811 ו-1812 ברחבי אנגליה ומפעלי צמר וכותנה רבים נהרסו, עד לדיכויה של התנועה בידי ממשלת בריטניה. הלודיטים נפגשו בלילות בשדות שסביב הערים התעשייתיות והתאמנו בתמרונים שונים. אזורי ההתפרעות העיקריים היו בנוטינגהאמשייר בנובמבר 1811, ואחר כך בנפה המערבית של יורקשייר בתחילת 1812, ובלנקשייר במרץ 1812. קרבות שקולים בין הלודיטים לצבא הבריטי ניטשו בטחנת ברטון במידלטון, ובטחנת ווסטְהוֹטֶן, שתיהן בלנקשייר. שמועות מאותו הזמן טענו כי סוכנים של הממשל היו מעורבים בגרימת ההתפרעויות והקרבות. שופטים וסוחרי מזון היו מטרות לאיומי רצח ולהתקפות בידי לוד ותומכיו.
בעקבות ההתפרעויות, הוגדרה "הריסת מכונות" (חבלה תעשייתית) כפשע שעונשו מוות, ושבעה עשר אנשים הוצאו להורג ב-1813. רבים אחרים הוגלו לאוסטרליה. במהלך העימותים היו יותר חיילים בריטים שנלחמו בלודיטים מאשר חיילים שנלחמו בנפוליאון בספרד.
במחקר ההיסטורי.
בספרו על ההיסטוריה האנגלית, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי", הביע אדוארד פאלמר תומפסון את דעתו על ההיסטוריה הלודיטית.
שמם של הלודיטים נעשה שם נרדף לאנשים המתנגדים לכל שינוי, בעיקר לשינוי טכנולוגי כדוגמת זה שהתרחש באותו הזמן בתעשיית האריגה באנגליה. הם מוצגים בדרך כלל כאלימים, בריונים ולא מאורגנים.
תומפסון מציג טענות רבות כנגד תפישה זו של הלודיטים: הוא מנסה להראות כי הלודיטים לא התנגדו לטכנולוגיה החדשה אלא לשינוי המחירים שנקבעו באופן מסורתי, כלומר הם התנגדו להנהגתו של "השוק החופשי", כפי שהוא נקרא כיום.