פריצות דרך דומות לאלו של מטוסי סדרת המאה הושגו גם במטוסי הצי (ווט F-8 קרוסיידר ו-F4D סקייריי לדוגמה), אך שיטת המספור השונה של הצי מנעה מהם להיכנס לאותה קטגוריה. מטוסים אחרים כמו F-4 פנטום (שסומן בהתחלה כ-F-110 ספקטר), F-111 ארדוורק ו-F-117 לא נכללו בקבוצה.
גם מטוסי ניסוי שנכשלו ולא נכנסו לשירות פעיל כגון XF-103, YF-107 ו-XF-108 Rapier לא נכללים בין מטוסי סדרת המאה.
עגור חן
עגור חן (שם מדעי: "Grus virgo") הוא מין עוף ממשפחת העגוריים הנפוץ במרכז אסיה, מהים השחור למונגוליה ולצפון-מזרח סין; ישנה גם אוכלוסייה קטנה בטורקיה. האוכלוסייה במזרח אירואסיה נודדת לאפריקה בחורף, והאוכלוסייה הסינית והמונגולית נודדת גם היא בחורף, להודו. בישראל עגור החן הוא חולף נדיר.
זהו המין הקטן ביותר במשפחת העגוריים. אורכו 85–100 ס"מ ומוטת כנפיו 155–180 ס"מ. משקלו 2-3 ק"ג. עגור החן הוא בעל ציצות אוזן לבנות, צוואר וחזה שחורים, ודומה במראהו לעגור האפור.
קריאתו של עגור החן דומה לחצרור, והיא גבוהה יותר מזו של העגור האפור.
עגור החן חי במגוון רחב של סביבות מחיה, כמו מדבריות או סוגים שונים של אדמות מרעה.
עגור החן ידוע כמין שעושה את אחת הנדידות הקשות ביותר. במהלך אוגוסט ובתחילת ספטמבר, העגורים מתקבצים ללהקות שעשויות לכלול כ-400 פרטים, ומתכוננים לטיסה הארוכה אל אזורי החריפה שלהם. במהלך הנדידה, העגורים מתרוממים לגבהים של כ-4,875-7,925 מעל גובה פני הים. במהלך נדידתה של האוכלוסייה הסינית והמונגולית, העגורים עוברים את רכס ההימלאיה. עגורי חן רבים מתים במהלך הנדידה בגלל עייפות, רעב וטריפה בידי עיטים זהובים.
וימבלדון
וימבלדון (באנגלית: Wimbledon) הוא אזור בדרום לונדון המהווה חלק מרובע מרטון. האזור ממוקם 11.3 קילומטרים דרומית-מערבית לצ'רינג קרוס ומוגדר בתוכנית לונדון כאחד משלושים וחמישה האזורים המרכיבים את לונדון רבתי. האזור מפורסם בעולם כביתה של אליפות וימבלדון בטניס.
אטימולוגיה.
משמעות השם "וימבלדון" באנגלית עתיקה היא גבעת וינמן (Wynnman's hill), כאשר משמעות הסיומת "דאן" (dun) היא גבעה. האיות הנוכחי של השם התקבל במהלך המאה ה-19, לאחר שורה של שינויים באיות לאורך ההיסטוריה.
האזור מוזכר גם בשם "וימבדונינג" (Wimbedounyng) באמנה שנחתמה על ידי אדגר, מלך אנגליה ב-967. במפה של לונדון משנת 1786 האזור מוזכר בשם "וימבלטון" (Wimbleton).
היסטוריה.
האזור היה מאוכלס כבר בתקופת הברזל, שבה הוקם המבצר בווימבלדון קומונז. מיקומה המקורי של וימבלדון היה בראש הגבעה הסמוכה לאזור שנקרא כיום "הכפר" (The Village).
בשנת 1087, נרשמה וימבלדון בספר יום הדין כחלק מאחוזת מורטלייק. הבעלות על אחוזת וימבלדון עברה מיד ליד במהלך ההיסטוריה. היא הוחזקה על ידי הכנסייה עד שנת 1398. בשנה זו תומאס ארונדל, הארכיבישוף מקנטרברי, הוגלה על ידי ריצ'רד השני והשטחים שבבעלותו הועברו לבעלות הכתר.
הנרי השמיני העניק את וימבלדון לתומאס קרומוול, הרוזן הראשון של אסקס. השטח הוחזר לבעלות הכתר הבריטי לאחר הוצאתו להורג של קרומוול בשנת 1540. לאחר מכן העניק הנרי את השטח לאשתו האחרונה, קתרין פאר. עם מותה בשנת 1548 הוחזר השטח שוב לבעלות הכתר.
בתו של הנרי, מרי הראשונה, העניקה את האחוזה לחשמן רג'ינלד פול שהחזיק בו עד מותו בשנת 1558. אחותה של מרי, אליזבת הראשונה, העניקה את בית האחוזה (אך לא את אדמותיה) לכריסטופר הטון שמכר אותה באותה שנה לתומאס ססיל, הרוזן הראשון של אקסטר. אדמות האחוזה ניתנו למשפחת ססיל בשנת 1588. המשפחה בנתה בית אחוזה חדש וגנים בסגנון האליזבתני של אותה תקופה.
בשנת 1638 רכש צ'ארלס הראשון את האחוזה עבור אשתו, הנרייט מארי. עם הוצאתו להורג של המלך בשנת 1649 עברה האחוזה מיד ליד בין תומכים שונים של הפרלמנט. במהלך תקופת הרסטורציה, בשנת 1660, חזרה האחוזה לבעלותה של הנרייט מארי, שהייתה כעת אמו של המלך החדש צ'ארלס השני. המלכה מכרה את האחוזה לג'ורג' דיגבי, הרוזן השני של בריסטול, ששכר את ג'ון אוולין לעצב מחדש את גני האחוזה.
בשנת 1677 נמכרה האחוזה לשר האוצר הבריטי תומאס אוסבורן, הדוכס הראשון של לידס.
משפחת אוסבורן מכרה את האחוזה לסיר תאודור ג'נסן, בעל חברת הים הדרומי. ג'נסן החל את בנייתו של בית אחוזה חדש במקומו של הבית שהוקם על ידי משפחת ססיל. התמוטטות החברה שלו מנעה ממנו לסיים את בניית האחוזה.
האחוזה הועברה לשרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, שהרחיבה את האדמות השייכות לאחוזה וסיימה את בניית בית האחוזה בשנת 1735. עם מותה הועבר הנכס לנכדה ג'ון ספנסר ולאחר מכן לרוזן ספנסר הראשון.
הכפר שעל אדמות האחוזה המשיך לגדול. הופעתה של הכרכרה אפשרה תחבורה מהירה וקלה יותר ללונדון.
דונאלד ויניקוט
אלרי קלארק
אלרי הרדינג קלארק (באנגלית: Ellery Harding Clark; 13 במרץ 1874 - 17 בפברואר 1949) היה אתלט אמריקאי. הוא האלוף האולימפי הראשון בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה והיחידי שזכה בשני מקצועות אלו במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה.
קלארק נולד בווסט רוקסברי, בוסטון, מסצ'וסטס. הוא למד באוניברסיטת הרווארד.
באולימפיאדת אתונה (1896) זכה קלארק בשתי מדליות זהב בקפיצה לרוחק (6.35 מטר), לפני רוברט גארט (6.00 מטר) וג'יימס קונולי (5.84 מטר) שניהם מארצות הברית ובקפיצה לגובה (1.81 מטר), לפני גארט וקונולי (1.65 מטר). בקפיצה לרוחק הוא סימן לעצמו בעזרת כובע את מקום תחילת ההרצה. פעמיים השופט, המלך קונסטנטין הראשון של יוון הזיז את הכובע בטענה שזה לא חוקי, כי זה סימון מקצועני ולכן הוא פסל. בקפיצה השלישית, ללא סימון עם הכובע הוא השיג קפיצה חוקית וקפץ למרחק שהספיק לו למדליית הזהב. בנוסף, הוא השתתף בהדיפת כדור ברזל וסיים במקומות חמישי - שביעי.
קלארק זכה פעמיים באליפות ארצות הברית בקרב עשר בשנים 1897 וב-1903.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) סיים קלארק במקום החמישי בקרב עשר (2778 נקודות) למרות שפרש לאחר חמישה מקצועות עקב ברונכיטיס ממנה סבל.
חייו של קלארק היו מגוונים, הוא עבד בתור סופר, עורך דין, מאמן ומורה וכן היה חבר מועצה בעיריית בוסטון. הוא כתב 19 ספרים, כולל אחד אשר הפך לסרט לאחר מותו בשנת 1952, "האיים הקאריביים".
ג'ון עמוס קומניוס
יוסף בוכמן
יוסף בוכמן (בגרמנית: Josef Buchmann; נולד ב-10 ביולי 1930) הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-גרמני ממוצא פולני.
ביוגרפיה.
בוכמן נולד בעיר לודז' בפולין כבנם הרביעי של אליעזר ושרה בוכמן ולו ארבע אחיות. אביו מת בגטו בשנת 1942. הוא שרד את השואה כילד בגטו לודז' ובמחנות השמדה שונים, בין היתר מחנה ההשמדה אושוויץ וברגן בלזן.
לאחר המלחמה עבר לפרנקפורט למחנה עקורים במטרה להגר לארצות הברית, אך נשאר לגור בעיר. בשנות ה-50 הקים מספר מועדוני לילה וברים ועם הכסף שהרוויח נכנס לעסקי הנדל"ן. בשנת 1962 בנה את גורד השחקים הראשון בעיר פרנקפורט, אחר כך בנה גם את בניין "של" ואת מגדלי התאומים של הדויטשה בנק. בשנת 1971 נכנס לראשונה לעסקי נדל"ן שניסה לקנות את מלון הילטון תל אביב, אך העסקה לבסוף לא יצאה לפעול. ביוני 1975, היה קורבן לשוד הגדול ביותר שבוצעה בישראל עד אז, כאשר תכשיטים שערכם 10 מיליון ל"י נשדדו מחברתו בצאתה מבנק בהרצליה. בוכמן הציע לתת חצי מיליון ל"י למי שימסור מידע על השוד.
בשנת 2007 רכשה חברת רוגובין-תדהר את חברת הנדל"ן בוכמן-שרף אשר בבעלותו.
פילנתרופיה.
בוכמן נמנה עם גדולי התורמים למדינת ישראל. בין תרומותיו נמנות תרומות נכבדות לפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב, לבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, לבית החולים ליולדות ע"ש בוכמן בבית החולים תל השומר ולאגף ע"ש בוכמן בבית החולים איכילוב.
בגרמניה תרם כסף להקמת "מכון בוכמן לביולוגיה מולקולרית" ב (Buchmann Institute for Molecular Life Sciences) באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בוכמן זכה בתוארי כבוד רבים ובהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. כמו כן הוענק לו אות מיוחד מאת נשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן, לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, כהוקרה על מסירותו יוצאת הדופן למדינה. בוכמן מכהן כסגן נשיא חבר הנאמנים הבינלאומי של אוניברסיטת תל אביב.
כלודיו
כלודיו (Chlodio; בערך 392–448 לספירה) היה מלך הפרנקים הסאלים מתחילתה של השושלת המרובינגית.
הוא נודע כמלך ארוך שיער (כמו כל מלכי שושלת זו) והתגורר בטוקסנדריה בטירה של דואיסבורג. ב-414 הפך למלך תרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה שבצפון צרפת).
ב-428 גילה כי עריה של גאליה בלגיקה היו מחוסרות הגנה. פלביוס אאטיוס, ששימש כמגיסטר מיליטום של רומא בגאליה, נאלץ לשלוח את חייליו כדי ללחום בוויזיגותים, ולכן הצליחו כלודיו ואנשיו להביס כוח רומאי ליד קמברה ולהתיישב בצפון גאליה. אף על פי שהותקף על ידי פלביוס אאטיוס ב-431, הצליח כלודיו להרחיב את כיבושיו דרומה עד נהר הסום.
ב-432 הוא לכד את טורנה וכבש את קמברה על כל סביבותיה. למעשה, מטרתו הייתה ליצור ממלכה שתשתרע מן הריין עד הים הצפוני, כולל אזורי נהר הסום ונהר המז. פלביוס אאטיוס נאלץ לחתום על הסכם פוידרטוס עם כלודיו - הסכם שלפיו הפכו הפרנקים הסאלים לחיילי האימפריה הרומית והורשו להתיישב על קרקע רומית, מה שהביא בעקבותיו להקמת האימפריה הפרנקית מייסודו של כלוביס הראשון.