בין רבני מיינץ: ר' מאיר מרוטנבורג (1230 - 1293), ר' יעקב בן משה הלוי (מהרי"ל 1355–1427) רבה של מיינץ, יעקב בן משה מולין (1356- 1427), הידוע כמהרי"ל, תיקן עבור קהילות הריין תקנות בעניינים רבים ושונים. גולת הכותרת של כתביו, "ספר המנהגים", (שנערך וסודר בידי תלמידו ר' אלעזר בן יעקב, המכונה זלמן משוטיגווערא, מהעיר סנט גור) מכיל תיאור מפורט של מנהגים הנוגעים לחיי היום יום בבית ובבית הכנסת והוא מהווה סמכות עליונה למקור מנהגי יהדות גרמניה. ספר זה הוא גם מקור למנהגי יהדות אשכנז, אשר ניתוספו לשולחן ערוך.
, ר' משה מינץ (עזב את מיינץ בשנת 1445), ור' יהודה מינץ, ר' יהושע בן שלמה לוריא (מת בשנת 1591), ר' יעקב מאוסטראה (1674-1668), ר' אריה ליב מלידא (1683-1679), ר' משה חריף (1767-1733), ר' נח חיים צבי ברלינר (1800-1783).
רבי ליב עטלנגר משכטאך שימש כראש ישיבת מיינץ והרב שלה, עד פטירתו בתשעה באב ה'תר"ו. אב"ד המבורג, רבי יצחק ברנייס, נולד במיינץ בשנת 1792 (ה'תקנ"ב).
בשנת 1853 (ה'תרי"ד) מונה רבי מאיר להמן לרב הקהילה האורתודוקסית במיינץ. הוא הקים תיכון חרדי בשנת 1859 (ה'תרי"ט) וייסד ב-11 במאי 1860 עיתון בשם "דער יזרעליט".
אחריו כיהנו רבי יונה בן שמואל בונדי משנת 1890, ודר' סיגמונד זאלפעלד משנת 1880. כמו כן אחריהם רבי משה במברגר.
הייתה במיינץ אשה בשם "בראונה" (Braune) שהחזיקה בתואר "רב" ואף לבשה ציצית.
רשימת רבני מיינץ.
הראשונים המרכזיים שלמדו ב"ישיבת מגנצא" ופעלו במיינץ:
רבני הקהילה:
במסורת היהודית.
לפי סיפור על רבי אמנון ממיינץ שהובא באור זרוע:
"מעשה ברבי אמנון ממגנצא, שהיה גדול הדור ועשיר ומיוחס ויפה תואר ויפה מראה, והחלו השרים וההגמון לבקש ממנו שייהפך לדתם, וימאן לשמוע להם".
כפי הנראה, ההגמון של מגנצא באותו זמן אהב לשוחח עם חכמי היהודים. לחכמי ישראל לא הייתה ברירה אלא להיענות ולקיים יחסים תקינים עם ההגמון. וכך הם נפגשו ושוחחו מעת לעת. במשך הזמן ההגמון והשרים החלו לפנות לר' אמנון, עדיין לא באיומים, 'רק' ביקשו ממנו שימיר את דתו.
"ויהי כדברם אליו יום יום ולא שמע להם, ויפצר בו ההגמון. ויהי בהחזיקם עליו, ויאמר: חפץ אני להיוועץ ולחשוב על הדבר עד שלושה ימים. וכדי לדחותם מעליו אמר כן".
הסוף מוכר לנו. רבי אמנון הובא לבית הכנסת אחרי שעונה. תפילתו של האיש השוכב גוסס על מיטתו ופטירתו בסיומה הותירה אותם מזועזעים, והם לא יכלו לזכור במדויק את כל מלותיו.
"אחר הדברים האלה, אשר הועלה רבי אמנון ונתבקש בישיבה של מעלה, ביום השלישי לטהרתו, נראה במראות הלילה לרבי קלונימוס בן רבנא משולם בן רבנא קלונימוס בן רבנא משה בן רבנא קלונימוס, ולימד לו הפיוט ההוא 'ונתנה תוקף קדושת היום'. ויצו עליו לשלוח אותו לכל תפוצות הגולה להיות לו עד וזיכרון. ויעש הגאון כן".
בסיפור על רבי אמנון ממגנצא מוזכר שמו של הרב שחי באותה תקופה וממנו קיבל רבי אמנון במראות הלילה את הנוסח המדויק של 'ונתנה תוקף', והוא "רבנא קלונימוס בן רבנא משולם בן רבנא קלונימוס בן רבנא משה בן רבנא קלונימוס". רבנו קלונימוס נודע ברבים, ושמו נודע ונזכר בספרי הלכה רבים. לפי שמו מתוארך הסיפור של רבי אמנון ממגנצא לסביבות שנת ד' אלפים תש"פ (1020), כשבעים שנה לפני גזירות תתנ"ו, שבזמנן התרחשו הרציחות הגדולות שליוו את מסע הצלב הראשון. כלומר ה'אור זרוע' הביא עדות על סיפור שאירע כמאתיים שנה לפניו.
המרדף
לאו פייגלסברג
לאו פייגלסברג (בהונגרית: Veigelsberg Leó פראונקירכן, 26 בינואר 1839 - בודפשט, 31 באוקטובר 1907) היה עיתונאי הונגרי-יהודי, העורך הראשי של העיתון פסטר לויד שהופיע בבודפשט בשפה הגרמנית, אביו של הוגו איגנוטוס, שהיה לימים העורך הראשי של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
קריירה.
לאו (לאופולד) היה בנם של הרב יואכים פייגלסברג (לעיתים נכתב גם פייגלברג) וססיליה קוהלמן. הוא היה חבר בדור הראשון של האינטלקטואלים היהודים הונגרים בתחילת תקופת ההשכלה. למד בבתי ספר בנג'קרש ובבודה. את בית הספר לרפואה סיים בווינה. תקופה קצרה לימד בקצ'קמט, שם יצר קשר באמצעות מאמריו בתחום האסתטיקה ופועלו הפוליטי עם עיתונים וכתבי עת זרים, כמו ה"פוליטיק" בפראג. תשומת לב העיתון בתקופה זו של לאחר 1867 (הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית), בתקופת תחיית הפרלמנטריזם ההונגרי, הופנתה אליו באמצעות מכתביו הפרלמנטריים מפשט. ב־3 במאי 1864 נשא לאישה את קטלין שנברגר בקצ'קמט. הוא עבד אצל אדא הורן כשבע שנים בעיתון "נוייר פרייר לויד" ( Neuer Freier Lloyd) בטרם הצטרף לפסטר לויד בשנת 1872 כסגן העורך הראשי. בשנת 1906, כשמיקשה פלק התפטר מפסטר לויד, הוא הפך לעורך הראשי יחד עם ז'יגמונד זינגר ונשאר כותב מאמר המערכת. הוא מעולם לא חתם על מאמריו, אלא סימן אותם בכוכב ( * ). הוא היה גם סגן נשיא איגוד העיתונאים בבודפשט. שירותיו כפובליציסט הוכרו על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שהיה גם מלך הונגריה, שהעניק לו את עיטור מסדר כתר הברזל (מעמד ג ') ב־9 ביולי 1904. ב־31 באוקטובר 1907, בארבע וחצי אחרי הצהריים, ירה בעצמו במערכת ברחוב דורוטי 14. הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
העיר העתיקה של מילאנו
העיר העתיקה של מילאנו (באיטלקית: Municipio 1 di Milano) היא אחת מתשע המחוזות המנהליים במילאנו שבאיטליה. היא כוללת בתוכה את המרכז ההיסטורי של העיר, שכמעט ואינו מאוכלס, אך מתויר לרוב וחלק גדול משאר השטח בעיר מוקדש למוזיאונים ולמבני עירייה.
היסטוריה.
מהקמת העיר ועד ימי הביניים.
ההשערה היא שאת העיר ייסדו שבטים קלטיים כ-600 שנים לפני הספירה. כ-380 שנה לאחר מכן, בסביבות שנת 222 לפני הספירה, כבשו הרומאים את מילאנו, והם אלה שהעניקו לה את השם מדיולאנום (Mediolanum). במאה הרביעית לספירה, כשאמברוזיוס כיהן כהגמון של מילאנו ותאודוסיוס הראשון כיהן כקיסר, הייתה מילאנו, לזמן קצר, לבירת הקיסרות הרומית המערבית. בזמן זה הייתה מילאנו העיר השנייה בגודלה באירופה כולה, עם 300,000 תושבים, אוכלוסייה גדולה מאוד באותו זמן. כיום נחשב אמברוזיוס לפטרון העיר הקדוש ומגינה.
במהלך המאה ה-11 נחשבה מילאנו לעיר גדולה וחשובה בקיסרות הרומית, וזכתה, כמו מספר ערים אחרות באיטליה, במעין עצמאות מדינית ופוליטית מהאימפריה הרומית הקדושה. כשהתפרצה מגפת המוות השחור באירופה בשנת 1349, הייתה מילאנו אחת מהערים היחידות באירופה שאליהן לא הגיעה המגפה, אולם מאוחר יותר נפגעה אוכלוסיית העיר קשות מהתפרצויות המגפה ב-1402 (50,000 מקרי מוות), ב-1542 (80,000 מקרי מוות), ב-1576 (17,000 מקרי מוות) וב-1629, הידועה גם כ"שנת המגפה הגדולה של מילאנו" - 70,000 מקרי מוות.
מאז המאה ה-11 הייתה מילאנו עיר חופשית תחת שלטון בית ויסקונטי. ב-1395 רכש ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי תואר דוכס והפך לדוכס הראשון של דוכסות מילאנו.
הרנסאנס.
בין 1395 ועד שלהי המאה ה-18 הייתה מילאנו לבירת דוכסות מילאנו ונשלטה על ידי דוכסים מבית ויסקונטי. בין 1447 ל-1450 התקיימה בה רפובליקה קצרת ימים שנקראה הרפובליקה האמברוזית. לאחר 1450 שלטו בעיר דוכסים מבית ספורצה.
במשך תקופת הרנסאנס ופריחתה התרבותית של אירופה כולה ואיטליה בפרט, שלטו במילאנו משפחות הדוכסים ספורצה וויסקונטי, שעודדו את האמנות, הפיסול והתרבות בעיר ועודדו אמנים רבים להגיע אליה, ביניהם גם לאונרדו דה וינצ'י שהתגורר תקופה מסוימת במילאנו. אחרי ניסיון כושל לכבוש את שאר צפון איטליה במהלך המאה ה-15, נכבשה מילאנו בידי צרפת, ולאחר מכן על ידי אוסטריה (בית הבסבורג). בתחילת המאה ה-16 ניתנה השליטה במילאנו לאנשי בית הבסבורג שבספרד. במהלך המאה ה-18 חזרה שוב השליטה בעיר מספרד לאוסטריה, בגלל מותו של שליט ספרד מבית הבסבורג. מאוחר יותר, בזמן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליוניות, ראו הצרפתים במילאנו חלק מרפובליקת קיסייפלין וסיפחו את מילאנו אל קיספליין, שבעתיד נעשתה לחלק מממלכת איטליה. לאחר תקופה זו הייתה מילאנו לחלק מממלכת לומברדיה-ונטה, תחת שלטון אוסטרי. לבסוף הייתה העיר לאחת ממרכזי הלאומיות והדרישה לחירות באיטליה, וריכזה את הטוענים למען איחוד איטליה ועצמאותה מהשלטון האוסטרי.
ב-1859, לאחר המלחמה השנייה בסדרת מלחמות העצמאות של איטליה, הסתיימו שנות השלטון האוסטרי במילאנו על ידי ממלכת סרדיניה.
המאה ה-20.
בזמן מלחמת העולם השנייה הפציצו כוחות בעלות הברית את מילאנו בשיטתיות בשל היותה מרכז תעשייה חשוב באיטליה. ההפצצות נמשכו אפילו לאחר שהמפקד האיטלקי פייטרו באדוליו וצבאו נכנעו לבעלות הברית בשנת 1943, וזאת, בין השאר, בשל כך שכוחות צבא גרמניים רבים רוכזו אז באיטליה. עד שפסקה כליל הלחימה באיטליה, ב-25 באפריל 1945, נגרמו לעיר נזקים כבדים: שכונות שלמות, ביניהן אזורים היסטוריים בעלי חשיבות עולמית, נחרבו. כשליש מבתי העיר נהרסו ויצירות אמנות רבות אבדו.
לאחר המלחמה החל תהליך שיקום העיר, שחזרה בהדרגה והייתה למוקד תעשייתי-כספי חשוב באיטליה.
אצרתריום
אצרתריום (שם מדעי: Aceratherium) הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הקרנפיים, אשר חי באירואסיה ובעיקר באירופה במהלך המיוקן. הוא הוגדר ב-1883 ובסוג נכללו 3 מינים שונים. פירוש שמו הוא: "הבהמה חסרת הקרן".
קרנף זה שונה מהקרנפים החיים כיום, והוא השתייך לתת-המשפחה הקדומה Aceratheriinae, בה מצויים גם האצרורינוס (שבעבר נחשב למין שלו), הטלאוצרס והכילותריום, הקרויה על שמו. הוא הגיע לאורך 2.5 מטרים, לגובה 120 סנטימטרים ולמשקל של 1 טון, דומה מעט לקרנף סומטרה המודרני.