יבשת אנטארקטיקה אשר שטחה כ-14,200,000 קמ"ר מופיעה בטבלה, על אף שלשום מדינה אין ריבונות עליה. באנטארקטיקה חיים באופן לא קבוע כ-1,000 אנשים בני לאומים שונים.
אלייז'ה ויליאמס
אלייז'ה ויליאמס (באנגלית: Elijah Williams; 7 באוקטובר 1809 - 8 בספטמבר 1854, לונדון) היה שחמטאי אנגלי.
חייו.
ויליאמס היה שחמטאי בריטי מוביל במחצית הראשונה של המאה ה-19. הנשיא הראשון של מועדון השחמט של קליפטון
והיה מפורסם בזכות האיטיות בה שיחק. ממוצע הזמן שחשב על כל מסע היה שעתיים וחצי, אסטרטגיה שנועדה לגרום ליריבו לאבד את הריכוז ואת המיקוד במשחק. מכאן כינויו העַצְלָן מבריסטול.
לאחר קצב משחק איטי ביותר של ויליאמס במהלך תחרות לונדון 1851 נקבעה מגבלת זמן של 20 דקות למסע לכל היותר; מגבלה זו נכנסה לתוקפה בשנת 1852.
הלחן "העַצְלָן מבריסטול" חובר על ידי הגיטריסט לאו קוטקה (שגם הטביע את המונח "מלחמת ישיבה") בתארו את סגנון המשחק של ויליאמס.
השחקן הבריטי הווארד סטאונטון מצוטט כמי שהעיר במהלך משחקו נגד ויליאמס "אליהו, אינך אמור רק לשבת כאן, עליך לשבת ולחשוב...".
ג'ון אוון
ג'ון אוון (באנגלית: John Owen; 1827–1901) היה כומר ושחמטאי אנגלי.
קריירה שחמטאית.
בשנת 1858 ניצח אוון משחק נגד פול מורפי, ניצחון שהביא להזמנה לדו-קרב בין השניים. אף על פי שקיבל ממורפי יתרון של רגלי ומסע, הפסיד אוון בתוצאה 1–6, ללא שניצח במשחק בודד.
בתחרות ברמינגהאם בשנת 1858 סיים שלישי לפני הווארד סטאונטון, פייר סנט אמאנד והנרי בירד.
בשנת 1860 סיים אוון בתיקו דו-קרב עם איגנץ קוליש 4-4.
בתחרות לונדון בשנת 1862, התחרות הבינלאומית הראשונה בה שיחקו כל המשתתפים זה עם זה, סיים במקום השלישי, לפני אלוף העולם לעתיד וילהלם שטייניץ, והיה השחקן היחיד שניצח את מנצח התחרות אדולף אנדרסן.
בשנת 1875 הפסיד דו-קרב נגד עמוס ברן בתוצאה +6 -11 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), אך בשנת 1888 הצליח לנצח את ברן בדו-קרב גומלין בתוצאה +5 -3 =0.
בשנת 1878 הפסיד בדו-קרב נגד יוהנס צוקרטורט בתוצאה +0 -8 =3.
על שמו קרויה הגנת אוון, פתיחה שבה נקט לעיתים קרובות, כולל בניצחונו נגד מורפי. הפתיחה מתאפיינת במסע הראשון 1. ה4 ב-6.
מנשה (פירושונים)
אלברט הודגס
אלברט הודגס (באנגלית: Albert Beauregard Hodges) (21 ביולי 1861 - 3 בפברואר 1944), שחמטאי אמריקאי שזכה באליפות השחמט של ארצות הברית.
הודגס הוא מהמוכרים בשחקני השחמט האמריקאים של סוף המאה ה-19, והיה לו תפקיד חשוב בהפיכת השחמט מתחביב לשעות הפנאי למוסד חברתי.
בשנת 1894 הפסיד הודגס בדו-קרב לג'קסון שוואלטר 8-10 אך ניצח בדו-קרב גומלין 5.5-3.5. שני הדו-קרבות נערכו בניו-יורק. לאחר שזכה באליפות ארצות הברית הכריז כי השיג את מטרותיו בשחמט והוא פורש מהשחמט לטובת עסקיו. בנוסף לזכייתו באליפות ארצות הברית הודגס התפרסם כמי ששיחק בבובה המכנית Ajeeb, או "המצרי", חיקוי אמריקאי לטורקי שנבנה על ידי צ'ארלס הופר.
בתחילת הקריירה השחמטאית שלו הפסיד הודגס דו-קרב למקס ג'וד 3-6 בסנט. לואיס, בשנת 1887, ניצח את אז'ן דלמאר 5-0 בשנת 1892, סיים בתיקו דו-קרב עם אדולף אלבין 4-4 בשנת 1893, ניצח בתחרות ניו-יורק 1893, הגיע שני, לאחר הרי נלסון פילסבורי בתחרות ניו-יורק 1893,
הגיע שני בתחרות אלף האיים בשנת 1897 (ניצח: הרי נלסון פילסבורי), הגיע שלישי בתחרות ניו-יורק 1900 (ניצח: שמואל ליפשוץ) וחלק מקום 14-15 בתחרות קיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 (ניצח: פרנק מרשל).
הודגס השתתף שבע פעמים בדו-קרבות בין ארצות הברית ואנגליה באמצעות הכבלים בשנים 1902-1911, כמו כן שיחק מספר פעמים במסגרת מועדון השחמט של מנהטן בדו-קרבות מול שיקגו ופנסילבניה בתחילת המאה ה-20.
הודגס חלק מקום 9-10 בתחרות ניו-יורק 1911 (ניצח: פרנק מרשל), חלק מקום 5-6 בתחרות ניו-יורק 1914 (ניצח: אדוארד לאסקר), חלק מקום 7-8 בתחרות ניו-יורק 1915 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), חלק מקום 10-11 בתחרות ניו-יורק 1916 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), הגיע למקום ה-11 בתחרות אגם הופטקונג בשנת 1923 (ניצח: פרנק מרשל ואברהם קופצ'יק).
יוסף אלגזי
יוסף אלגזי (נולד ב-11 בספטמבר 1938) הוא
עיתונאי, מורה והיסטוריון ישראלי, פעיל פוליטי קומוניסטי, יליד מצרים.
ביוגרפיה.
אלגזי נולד בעיר אלכסנדריה שבמצרים להורים יהודים: שרינה, ילידת איזמיר (טורקיה), וז'אק, יליד לרנקה (קפריסין). בקיץ 1953, לאחר שסיים את לימודיו בכתה י' בבית הספר התיכון ע"ש הברון מנשה, עלה עם הוריו ממצרים לישראל דרך קפריסין.
בשנים 1954 ו-1955 חי במסגרת עליית הנוער בקיבוצים גן שמואל ושמרת. בסתיו 1955, לאחר שגורש מקיבוץ שמרת בעוון קומוניזם, עבר לקיבוץ יד חנה שרוב חבריו היו חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). בסוף אותה השנה הצטרף לשורות מק"י.
בקיץ 1956 גויס לצה"ל ושירת כחובש עד תחילת 1959. בתום שירותו הצבאי חזר לקיבוץ יד חנה, אותו עזב במהלך שנת 1960. מאחר שעזב את הקיבוץ ללא אישור המפלגה, הוא סולק משורותיה, אך המשיך להיות פעיל בה, בגליל העליון ובעיר מגוריו, חולון. באותה שנה נשא את מרים. לבני הזוג נולדו שני ילדים, יסמין ופרופסור גדי אלגזי.
זמן מה עבד בבית חרושת למסמרים בתל אביב ולאחר מכן בחנות ספרים. באוקטובר 1961 הוחזר לשורות מק"י. בשנת 1963 הצטרף למערכת היומון של מק"י, "קול העם". כעיתונאי, חתם בשם יוסף גלילי, והיה כתב לענייני פועלים, שכונות תל אביב והאוכלוסייה הערבית בישראל.
בשנת 1965, בעקבות הפילוג במק"י, היה חבר בפלג שנקרא רק"ח (הרשימה הקומוניסטית החדשה בישראל), ונמנה עם מייסדי השבועון "זו הדרך" שהיה עיתון המפלגה.
במלחמת ששת הימים נקרא לשירות מילואים ושירת כחובש בקרב קרב אום-כתף. עם כניסת הכוח שלו ללחימה בעיר אל עריש, ירה לעצמו ביד, על מנת להימנע מלהשתתף במשימה לסייע ב"טיהור אל-עריש".
בספטמבר 1967 ייצג, יחד עם ח"כ אמיל חביבי, את המפלגה הקומוניסטית בכנס בינלאומי שנערך בבאקו, בירת אזרבייג'ן, שדן בהשפעתה של מהפכת אוקטובר על התנועות לשחרור לאומי באסיה, באפריקה ובאמריקה הלטינית. בבאקו החלו פגישותיו עם נציגי ציבור ממדינות ערביות.
בשנים 1968–1970 שימש כמזכיר סיעת רק"ח בכנסת. מפברואר 1970 עד פברואר 1971 למד במכון למדעי החברה במוסקבה שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
עם שובו לישראל המשיך לעבוד במפלגה ומילא תפקידים שונים, בין השאר, במחלקה להסברה ולפרסום. הוא נמנה עם מחדשי פעילותה של תנועת הידידות ישראל–ברית המועצות. בשנים 1975–1990 שימש מזכיר הליגה לזכויות האדם והאזרח וייצג אותה בכנסים בינלאומיים. בכל התקופה הזו, המשיך לכתוב ב"זו הדרך" בנושאים חברתיים ובנושאי זכויות אדם. חלק ניכר מכתיבתו העיתונאית הקדיש להפרה של זכויות האדם ביהודה, שומרון ועזה. ב-1974 הוציא לאור, בהוצאה עצמית, את ספרו הראשון בעברית, לקט רפורטז'ות על הנעשה בשטחים.
בשנת 1974, לאחר שנפרד ממרים, נשא את טלילה. לזוג נולדו שני ילדים, נדב ונורית.
מיד עם שובו ממוסקבה, ואחרי הפסקה של 17 שנים, החליט לשוב לספסל הלימודים. בסתיו-חורף 1973, בגיל 35, לאחר שעבר את בחינות הבגרות, החל ללמוד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. עבודת הגמר לתואר ראשון ערכה השוואה בין מערכות השלטון בצרפת תחת המלך לואי האחד עשר לבין מערכות השלטון במצרים תחת הסולטאן הממלוכי קאנסוה אל-ע'ורי כפי שהשתקפו בכרוניקות של הצרפתי ז'אן דה רואה ושל המצרי מוחמד בן אחמד בן איאס אל-חנפי אל-מצרי. עבודת הגמר לתואר שני עסקה ב"מאזן 'הפתרון הסופי' והספרות המכחישה את השואה".
בקיץ 1983 אושרה עבודת הדוקטורט שלו, שנושאה "הניסיונות הנאו-פאשיסטיים בצרפת בשנים 1965-1944", אותה ערך בהנחייתם של הפרופסורים זאב וולטר לאקוויר (תל אביב) ורנה רמון (פריז). בשנת הלימודים 1986–1987 שימש כעמית-מחקר ב"תוכנית למחקר משווה של אירופה המודרנית" שנוהלה על ידי ספרית וינר והמכון להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב בראשותה של פרופ' שולמית וולקוב.
במהלך לימודיו באוניברסיטה החל אלגזי לעסוק בהוראה. בין השאר, שימש כאסיסטנט, ובהמשך לימד במעמד של מרצה אורח בעל תואר דוקטור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב; היה מרצה להיסטוריה כללית במכללה לחינוך – סמינר הקיבוצים, תל אביב; והיה מורה להיסטוריה ואזרחות בבתי ספר תיכוניים.
בקיץ 1990 פרש מהמפלגה הקומוניסטית ומאז לא הצטרף לאף ארגון מפלגתי.
החל משנת 1989 החל לכתוב ב"הארץ", תחילה כפרילנסר. גם כאן התמקד בנושאים חברתיים ובזכויות אדם, בישראל וביהודה, שומרון ועזה. חלק ניכר מכתיבתו הקדיש לבעיות האוכלוסייה הפלסטינית במדינת ישראל.
בשנת 2000 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי אלגזי חרת על דגלו העיתונאי את שמירתן ועידודן של זכויות האדם ורבות בשנים פקד בתיהם של נרדפים חסרי ישע וחשוכי סעד, קשר אתם קשרי חיבה ועודד מצפון הרבים למצוקותיהם.
בשנת 2003 פרש לגמלאות.
במהלך השנים פרסם אלגזי ספרים שונים בצרפתית, חלקם תורגמו לשפות נוספות. בין השאר פרסם ספר שיחות עם פרופ' ישעיהו ליבוביץ, ספר דיאלוגים ("מבעד לחומות") עם הסופר הפלסטיני הגולה בכווית, מחמד אל-אסעד , ואת הספר "הקורבן", אודות נסיבות התאבדותו של החייל הפציפיסט .
בשנת 2008 נפתח אתר האינטרנט "מיומנו של תבוסתן" שמרכז מבחר מכתביו.
דומניקו דרגונטי