בנוסף לאזורים האדומים הוגדרו בצרפת לאחר המלחמה שטחים נרחבים בהרבה כמזוהמים ברמות קלות יותר של חומרה, והם טוהרו עם השנים והוחזרו לשימוש אזרחי. כלים חקלאיים הפועלים באזורים אלו נתקלים עדיין בכל שנה בנפלי תחמושת שחלקם מתפוצצים וגורמים לאבדות בנפש. בנוסף, התוצרת החקלאית המופקת באזורים אלו טעונה פיקוח ומעקב אחרי רמות החומרים המסוכנים שהיא מכילה.
עד היום מאותרים מדי שנה באתרי מלחמת העולם הראשונה בצרפת מאות טונות של נפלי תחמושת, וההערכה היא כי יידרשו 300 עד 700 שנים עד שיימצאו כולם.
הפניקס
רוברט איסט
רוברט גווין איסט (באנגלית: Robert Gwyn East; נולד ב-7 ביולי 1943) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ולשי. איסט כתב את המחזה "Incident at Tulse Hill" שהועלה לראשונה בדצמבר 1981 בתיאטרון המפסטד בבימויו של הרולד פינטר.
ביוגרפיה.
איסט נולד בפורתקאול שבוויילס. תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות הארי נסיך ויילס בסדרה הקומית של ה-BBC "הפתן השחור" משנת 1983.
עוד בטלוויזיה שיחק איסט בתפקיד קבוע בסדרה "Dave Allen at Large" בשנים 1973 עד 1979. ב-1972 גילם את פרנק צ'רצ'יל במיני-סדרה "אמה". תפקידים נוספים שלו היו בסדרה "Napoleon and Love" (מ-1974), "מודי ופג" (1974), "רנטגוסט" (1976), בסיטקום "Happy Ever After" (מ-1976), "כן, אדוני השר" (1982), "טרי וג'ון" (1985), "אלו אלו" (1991), "בקצב הלב" (2003), ובמיני-סדרה "עדת התביעה" (2016).
ב-1970 הופיע איסט בתפקיד קטן בסרט "Figures in a Landscape".
אנה וילניצה
אנה וילניצה (בקרואטית: Ana Vilenica; נולדה ב-16 ביולי 1978) היא שחקנית קרואטית.
ביוגרפיה.
וילניצה נולדה ברייקה.
ב-2003 שיחקה בסרט הבוסני "Gori vatra" המתרחש בתקופה שלאחר מלחמת בוסניה.
באירוויזיון 2003 הגישה את הניקוד של בוסניה והרצגובינה.
ב-2003 ו-2004 הנחתה את התחרות לבחירת נציג בוסניה והרציגובינה לאירוויזיון.
ב-2004 שיחקה בהפקה של ערוץ הולמרק "La Femme Musketeer" אודות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שצולמה בקרואטיה.
ב-2006 שיחקה בסרט הילדים "Duh u mocvari".
ב-2007 הפיקה וביימה את הסרט הקצר "The Window", באותה שנה גילמה מזכירה בסרט הבריטי "Outlanders".
בין 2007 - 2008 שיחקה בסדרה ההיסטורית "Ponos Ratkajevih".
בין 2009–2010 שיחקה את התפקיד הראשי באופרת הסבון "Dolina sunca", שם היא גילמה אלמנה העוברת לגור בזגרב ומגלה שלבעלה היו חיים כפולים.
ב-2010 התמודדה ב-"Zvijezde pjevaju" הגרסה הקרואטית של רוקדים עם כוכבים.
ב-2012 שיחקה ב-"Lea i Darija", סרט ביוגרפי על לאה דויטש.
אליז קרטס
אַלִיס קֶרְטֵס (בהונגרית: Kertész Alíz; נולדה ב-17 בנובמבר 1935) היא מתעמלת יהודייה-הונגרייה בעבר, אלופה אולימפית (מלבורן 1956) וסגנית אלופת עולם (רומא 1954) ומאמנת התעמלות.
ביוגרפיה.
קרטס הייתה משנת 1949 מתעמלת באגודת הספורט "פּוֹשְטָה" (בהונגרית: דואר) בבודפשט ומשנת 1954 ב"הוֹנְוֵוד" ("מגן המולדת" בהונגרית – אז אגודת הספורט של הצבא ההונגרי). בין השנים 1954–1960, הייתה חברת נבחרת הונגיה בהתעמלות.
באליפות העולם שנערכה ברומא בשנת 1954 זכתה קרטס במדליית כסף בתחרות הקרב-רב קבוצתית (518.280 נקודות), אחרי ברית המועצות (524.310 נקודות) ולפני צ'כוסלובקיה (511.750 נקודות). בתחרות קרב רב אישי היא סיימה במקום 11 בתוצאה של 73.440 נקודות, שלישית מבין המתעמלות ההונגריות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית עם מכשירים ובמדליית כסף בתחרות קרב-רב קבוצתית, ביחד עם אנדריאה בודו, אגנס קלטי, מרגיט קורונדי, ארז'בט קוטלש ואולגה טאש. בתחרות קרב-רב אישי היא דורגה במקום 61, לאחר שנאלצה לפרוש מתרגיל החופשי סוס קפיצות ואיבדה נקודות רבות. היא סיימה מקום שישי בתרגיל מקבילים מדורגים (18.633 נקודות), מקום 23 בתרגיל קורה (17.966 נקודות) ומקום 34 בתרגיל קרקע (18.033 נקודות).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה בשנת 1958 היא סיימה במקום חמישי בתחרות הקבוצתית (365.387 נקודות) בפער קטן אחרי רומניה שזכתה במדליית ארד (367.020 נקודות). בתחרות קרב-רב אישי היא סיימה במקום 26 בתוצאה של 72.864 נקודות, שלישית מבין המתעמלות ההונגריות.
בשנת 1960 פרשה קרטס פרשה מספורט תחרותי.
קרטס סיימה את המכללה לחינוך גופני בשנת 1960 במסלול הוראה, בשנת 1967 במסלול מאמנת התעמלות ובשנת 1974 תואר שני כמאמנת התעמלות. לאחר פרישתה מספורט פעיל אימנה במרכז הספורט ונוער (KSI) ולאחר מכן אימנה באגודת הספורט וַאשַאש בודפשט. בין השנים 1981 עד 1982 כיהנה כקפטן האיגוד של נבחרת הנשים להתעמלות של הונגריה. משנת 1982 הייתה מרצה לחינוך גופני באוניברסיטת אטוואש לורנד. פרשה לגמלאות בשנת 1988 ומאז עוסקת בתחום אימוני הכושר.
סיוה - חברה טכנולוגית
ורה בריטן
ורה מרי בריטן (באנגלית: Vera Mary Brittain; 23 בדצמבר 1893 – 29 במרץ 1970) הייתה אחות, סופרת, פמיניסטית ופציפיסטית בריטית. ספר זכרונותיה "עדות נעורים" משנת 1933 בו סיפרה על חוויותיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ותחילת מסעה לעבר פציפיזם, הפך לרב-מכר.
ביוגרפיה.
בריטן נולדה בניוקסל, בת להורים אמידים. אביה, תומאס ארתור בריטן (1864–1935) היה ייצרן נייר, ואמה, אדית ברון בריטן (1868–1948), הייתה בעלת טחנות נייר.
כשהייתה בת 18 חודשים עברה המשפחה למקספילד צ'שייר, וכשהייתה בת 11 הם עברו להתגורר בעיירת הספא בקסטון בדרבישייר. בילדותה היה אחיה היחיד אדוארד חברה הקרוב ביותר. בגיל 13 נשלחה לפנימיית סנט מוניקה, בעיירה קינווד שבאזור סרי, היכן שדודתה הייתה מנהלת בית הספר.
למרות ההתנגדות הראשונית של אביה, בריטן החליטה ללמוד ספרות אנגלית בקולג' לנשים סמרוויל באוקספורד, וב-1915 דחתה את קבלת התואר כדי לעבוד כאחות מתנדבת (VAD) במשך רוב מלחמת העולם הראשונה, בתחילה הייתה בבקסטון ואחר כך בלונדון, מלטה וצרפת.
ארוסה, רולנד לייטון, חבריה הקרובים ויקטור ריצ'רדסון וגפרי ט'ורלו, ואחיה אדוארד, נהרגו כולם במלחמה. המכתבים ששלחו זה לזה מתועדים בספר "מכתבים מדור אבוד". במכתב אחד לייטון מדבר בשם חבריו המתנדבים, שלמדו בבתי ספר יוקרתיים, ובשם הוא כותב על הצורך לקחת "חלק פעיל" במלחמה.
בתום המלחמה, עם שובה לאוקספורד להמשיך את לימודיה, בריטן התקשתה להסתגל לחיים בבריטניה של לאחר המלחמה. היא פגשה את וויניפרד הולטבי, והתפתחה ביניהן ידידות קרובה, שתיהן קיוו להשתלב בסצנה הספרותית בלונדון. הקשר ביניהן נמשך עד מותה של הולטבי בשנת 1935 מאי ספיקת כליות. סופרות אחרות שלמדו עם בריטן בקולג׳ סומרוויל שבאוקספורד היו דורותי ל. סיירס, הילדה ריד, מרגרט קנדי, וסילביה תומפסון.
בשנת 1925 התחתנה בריטן עם חוקר מדע המדינה ג'ורג' קטלין (1896–1979) ונולדו להם שני ילדים. בנם, ג'ון בריטן-קטלין (1927–1987), עמו הייתה לורה בריטן מערכת יחסים קשה, היה אמן, צייר, איש עסקים ומחבר האוטוביוגרפיה "הקוורטט המשפחתי" שיצאה לאור בשנת 1987. בתה היא שירלי ויליאמס שנולדה בשנת 1930.
הרומן הראשון של בריטן "הגאות האפלה" שפורסם בשנת 1923, יצר שערורייה כיון שתיאר באור מגוחך את המרצים באוקספורד, במיוחד את המרצים בקולג׳ סומרוויל. בשנת 1933 פרסמה את הממואר "עדות נעורים", שבזכותו התפרסמה, ובשנת 1940 את "עדות על חברות" ביוגרפיה על חברתה הסופרת והעיתונאית וויניפרד הולטבי. בשנת 1957 פרסמה את ספרה "עדות על ניסיון" (1957), שהוא המשך הסיפור האישי שלה בין השנים 1925–1950.
ורה בריטן כתבה בכנות, וביססה רבים מהרומנים שלה על חוויות אישיות, ועל אנשים שהכירה. הרומן "אחוזה מכובדת" משנת 1936 הוא אוטוביוגרפי, ועוסק בחברות הכושלת של בריטן עם הסופרת פיליס בנטלי, רגשותיה הרומנטיים כלפי המו"ל האמריקני ג'ורג' ברט ג'וניור, ומותו של אחיה אדוארד במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בשנת 1918.
היומנים של בריטן בין השנים 1913–1917 פורסמו בשנת 1981 בתור "קורות הנוער". חלק מהמבקרים טענו כי "עדות נעורים" שונה מאוד משאר כתביה של בריטן במהלך המלחמה, ורמזו לכך שהייתה יותר מאופקת כאשר כתבה בצורה רטרוספקטיבית.
בשנות העשרים של המאה העשרים בריטן הפכה למרצה קבועה מטעם איחוד חבר הלאומים, וביוני 1936 הוזמנה לדבר בעצרת שלום בדורצ'סטר, שם ישבה על הבמה יחד עם דיק שפרד, ג'ורג' לנסברי, לורנס האוסמן ודונלד סופר. לאחר אותו מפגש, שפרד הזמין אותה להצטרף לאיחוד למען השלום. לאחר שהתלבטה במשך שישה חודשים, היא נענתה להזמנה בינואר 1937, ובאותה שנה גם הצטרפה ל"אחוות הפציפיסטים האנגליקנים". הפציפיזם שאליו התוודעה בא לידי ביטוי בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהחלה את הסדרה "מכתבים לשוחרי שלום".
בריטן הייתה פציפיסטית באמונתה אך סייעה למאמץ המלחמתי. היא עבדה כמפקדת כבוי אש, ונסעה ברחבי בריטניה וגייסה כספים לקמפיין של האיחוד למען השלום לעזרה במזון.
היא סבלה התקפות קשות על כך שיצאה נגד הפצצות על ריכוזי אוכלוסין בערים הגרמניות באמצעות ספרון שפרסמה בשנת 1944 על הנושא בשם: "טבח על ידי הפצצה". בשנת 1945 נודע שבספר השחור של הנאצים, שכלל שמות של כ 3,000 איש, שייעצרו מייד בבריטניה, עם הצלחת הפלישה הגרמנית, שמה של בריטן הופיע גם כן.
משנות השלושים ואילך בריטן כתבה באופן קבוע למגזין הפציפיסטי חדשות השלום. במרוצת הזמן היא הפכה לחברת מערכת המגזין, ובשנות החמישים והשישים "כתבה מאמרים נגד האפרטהייד והקולוניאליזם ובעד פירוק נשק גרעיני". ורה בריטן הייתה חלק מהסצנה הפמניסטית בבריטניה וחברה בקבוצת שש הנקודות .