פובליוס ליקיניוס קראסוס (בלטינית: Publius Licinius Crassus; 86?/82? לפנה"ס – 53 לפנה"ס) היה אחד משני בניו של הטריומוויר מרקוס ליקיניוס קראסוס ורעייתו טרטולה (Tertulla). הוא השתייך לדור האחרון של הנוֹבִּילֶס הרומיים שהחל את הקריירה הפוליטית שלו לפני התמוטטות הרפובליקה. עם עמיתיו באותה עִלִית של האצולה הרומית נמנו מרקוס אנטוניוס, מרקוס יוניוס ברוטוס, דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, המשורר גאיוס ואלריוס קאטולוס וההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס.
פובליוס קראסוס שירת תחת פיקודו של יוליוס קיסר בגאליה בשנים 58-56 לפנה"ס. הוא היה צעיר מכדי לקבל מידי הסנאט תפקיד פיקודי רשמי, והצטיין במלחמה שניהל קיסר נגד שבטי הגאלים בארמוריקה (ברטאן) וגאליה אקוויטניה, שאותה כבש בשנת 56. קיסר רחש לו הערכה רבה וכמותו גם קיקרו, אשר משבח במכתביו את כושר הנאום שלו ואת אופיו הטוב. עם שובו לרומא נשא פובליוס לאישה את קוֹרנליה מֶטֶלָה , בתו המשכילה והכשרונית של האופטימאט מטלוס סקיפיו. את הקריירה הפוליטית שלו החל ב-55 לפנה"ס, כאשר נבחר לטריוּמוויר מוֹנֶטאלִיס, אחד מחבר של שלושה אנשים האחראים על טביעת המטבעות ברומא.
הקריירה המבטיחה של פובליוס נקטעה ב-53 לפנה"ס, כשנהרג יחד עם אביו בקרב חרן, במלחמה נגד הפרתים. קורנליה, אשר ככל הנראה לא נולדו לו עמה ילדים, נישאה לפומפיוס מגנוס המבוגר ממנה בשנים רבות.
שגל
שאגל
שגאל
אחמד פואד ניג'ם
אחמד פואד ניג'ם (בערבית: احمد فؤاد نجم; 22 במאי 1929 - 3 בדצמבר 2013) היה משורר מצרי. ניג'ם היה ידוע בזכות שירתו הלאומית והמהפכנית בשפה הערבית מצרית ובעבודתו עם המלחין והזמר המצרי שייח' אימאם (1918–1995). יש שראו בניג'ם גיבור עממי.
תחילת דרכו.
ניג'ם נולד בשנת 1929 במחוז א-שרקיה במצרים למשפחת פלאחים. אמו, האנם מורסי ניג'ם, הייתה עקרת בית, ואביו מוחמד עיזאת ניג'ם, היה שוטר. ניג'ם היה אחד מ-17 ילדים במשפחתו. בדומה למשוררים וסופרים מצרים אחרים בדורו, את השכלתו היסודית רכש בכותאב, מעין "תלמוד תורה" מוסלמי, אשר נוהל על ידי רשת החינוך של אל-אזהר.
לאחר מות אביו עבר ניג'ם להתגורר עם דודו חוסיין בזקאזיק, אולם בשנת 1936 הועבר לבית יתומים, שם פגש בזמר המצרי הידוע עבד אל-חלים חאפז. בשנת 1945, בגיל 16, עזב את בית היתומים ושב לכפרו, שם עבד כרועה. מאוחר יותר עקר לקהיר במטרה להתגורר עם אחיו, אולם האח גירשו מביתו והוא נאלץ לשוב לכפרו. הוא עבד באחד מבסיסי הצבא האנגלי בעודו מסייע למורדים מצרים. עם נסיגת הצבא הבריטי מרוב שטחה של מצרים החל ניג'ם עובד כפועל בית חרושת ממשלתי. הוא נידון לשלוש שנות מאסר לאחר שזייף טופס רשמי, ובתקופת היותו אסיר השתתף בתחרות כתיבה שאורגנה על ידי המועצה המצרית העליונה לאמנויות וזכה במקום הראשון. לאחר מכן פרסם, עוד בעודו אסיר, את אסופת שיריו הראשונה בשם "תמונות מן החיים ובית הכלא". שיריו נכתבו בשפה ערבית מצרית עממית. לאחר שחרורו התקבל לעבודה כפקיד בארגון לעמי אסיה ואפריקה. הוא אף החל להקריא את שיריו באופן קבוע ברדיו המצרי. ניג'ם התגורר בחדר בודד על גג בניין ברובע בולאק, סמוך למרכז העיר בקהיר, עת פגש במלחין והמשורר שיך אימאם, אשר הפך לשותפו לחדר ויחד שרו את שיריו. במהלך חייו נכלא ניג'ם מספר פעמים על רקע דעותיו הפוליטיות ובמיוחד על רקע הביקורת הנוקבת שמתח על נשיאי מצרים גמאל עבד אל נאצר, אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
הוקרה ופרסים.
בשנת 2013 זכה ניג'ם בפרס הנסיך קלאוס על "יושרתו חסרת הפשרות".
ניאו-נאצים
טימור וורמס
לוי אידלסון
לוי אידלסון (1910 - אפריל 2004) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי. חבר במכבי עולמי, ממייסדי מכבי עתיד (ברית מכבים עתיד), מקים מחלקת אתלטיקה כבדה (הרמת משקולות) באגודת מכבי תל אביב ומייסד "מפעל אידלסון" באתלטיקה קלה.
ביוגרפיה.
לוי נולד ביפו, דור שישי בארץ ונצר למשפחת שמרלינג, שהייתה בין המשפחות היהודיות הבודדות ביפו. יחד עם שאר יהודי יפו גורשה משפחתו מן העיר במלחמת העולם הראשונה, והוא אז בן חמש, וחזרה רק לאחר שנה של נדודים בטבריה ובסג'רה. בשנות הארבעים היה פעיל ב"הגנה" ואחר כך היה לקצין. במלחמת השחרור השתתף בקרבות לשחרור לוד ורמלה.
כבן למשפחה דתית למד בבית הספר היסודי הדתי "תחכמוני" וכבר אז גילה את אהבתו לספורט. בהיותו תלמיד בית הספר היסודי הצטרף לשורות ה"מכבי" ולקח חלק פעיל בנבחרת הכדורגל של האגודה, אשר השתתפה ואף זכתה באליפות בתי הספר בשנת 1923. פציעה בגבו עצרה את קריירת הכדורגל שלו. הוא נאלץ לעזוב את הענף ובמקומו עבר לענף האתלטיקה הקלה, שם היה פעיל גם אחיו התאום חיים, שהיה אלוף בריצות הקצרות. עם פרישתו מתחרויות מיהר והפך לעסקן ספורט וככזה תרם רבות להתפתחותה של האתלטיקה הקלה בישראל ולאגודת מכבי תל אביב.
עוד בהיותו אתלט צעיר התבלט לוי באופיו הנמרץ וביכולות הארגון שלו. הוא היה בין מייסדי אגודת "מכבי עתיד" שלימים נקראה "ברית מכבים עתיד" וב-1939- היה בין מניחי היסוד ל"מכבי צפון" אשר התאחדה בהמשך עם "מכבי תל אביב". לוי היה פעיל בכל המכביות, החל בראשונה ועד למכביה ה-12 וכן עסק בארגון והוצאה לפועל של תחרויות אתלטיקה קלה בינלאומיות. לוי היה עסקן שהצטיין במעשים ולא בדיבורים. תחילה היה שופט וחבר הוועדה לאתלטיקה קלה. על פעילותו בענף זה במכביות השונות זכה להוקרה רבה, כמו גם על התנדבותו לפעילות ארגון ושיפוט במפעלי הספורט העממי.
מארח ספורטאים.
לכבוד המכביה השביעית, בשנת 1965, הגיעו לארץ שני אתלטים אורחים מארצות הברית – רייפר ג'ונסון (האלוף האולימפי מרומא 1960) וג'ון תומאס. השניים הוזמנו להופיע בתחרויות ראווה והממו את הקהל בתצוגות הספורטיביות שלהם. לוי אירח את השניים ואף הזמינם לארוחת החג בבית אחותו.
לוי היה מ"מאמצי" אתלטים בראשית דרכם, בחיבוק, מיטה וארוחה חמה. ולטר פרנקל, אריך פויאר, דבי (טרנר) מרכוס, דוד ברגר הי"ד וספורטאים אחרים, רבים מאוד, זכו לטיפולו המסור. עוד בראשית שנות השלושים היה בית משפחת אידלסון מעונם הראשון של ספורטאים עולים, בעיקר מתחום האתלטיקה הקלה ולימים גם באתלטיקה הכבדה. שם מצאו מזרן לישון, ארוחה חמה לאכול ויותר מכל - מילה חמה ועזרה בהשתלבות בחיים בארץ. ביתו ולבו היו תמיד פתוחים לשמוע ולעזור לספורטאים. הוא השתדל לפתור כל בעיה בה נתקלו, ולרבים מהם הצליח, במאמצים לא מעטים, למצוא תעסוקה ופרנסה.
לאחר מותו כתבה בת-טיפוחיו דבי (טרנר) מרכוס:
מפעל אידלסון.
גולת הכותרת בפעילותו של לוי אידלסון היה מפעל האתלטיקה שהקים על מנת להנציח את זכר אחיו התאום חיים, צעיר נמרץ, ספורטאי בכל רמ"ח אבריו, אתלט וכדורסלן, שהלך לעולמו במפתיע בגיל 22, לאחר שהוציא את המשלחת לתחרויות בינלאומיות בהודו. חודשיים לאחר פטירתו של חיים ארגן לוי מרוץ שדה ראשון לזכרו, שלימים נודע כמפעל הספורט על שם חיים אידלסון. ראשיתו בחודש אפריל 1934, במירוץ שדה, ביערות שרונה בהשתתפות כ 100 ספורטאים מסניפי מכבי ברחבי הארץ. ומאז עושה מפעל זה דרכו בהתמדה.
יותר משהנציח את זכר אחיו, עומד המפעל כעדות חיה ונחישותו ומסירותו של לוי עצמו. זהו מפעל הספורט הוותיק והמתמיד בארץ, המתקיים ברציפות מזה 80 שנים. הוא התקיים גם במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות. שיאים ישראליים הושגו בתחרויות אלו. בין הזוכים במרוצים ולטר פרנקל, אריך פויאר, אריה עטר (אטרמן) אברהם הקר, יוסף להב (סלמה), אריה נווה (קליינשטוב), דב רבינוביץ' וברוך חבס.
נפטר באפריל 2004.
בשנת 2005, כשנה לאחר פטירתו של לוי הפך המפעל על שם חיים אידלסון למפעל על-שם אידלסון להנצחת התאומים לוי וחיים אידלסון. מפעל אידלסון הוא תחרות האתלטיקה הרציפה הוותיקה ביותר בישראל.
טימור ורמס
ג'ודי הולידיי
ג'ודי הולידיי (באנגלית: Judy Holliday; 21 ביוני 1921 - 7 ביוני 1965) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית יהודיה. זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1950 על תפקידה בסרט "רק אתמול נולדה".
ביוגרפיה.
נולדה בשם ג'ודית טובים (Judith Tuvim) בניו יורק סיטי למשפחה יהודית ממוצא רוסי. היא גדלה בשכונת סאניסייד שבקווינס ועבדה לפני שפרצה כשחקנית ב"תיאטרון מרקורי". החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון זוטרית בברודוויי.
הולידיי קיבלה הזדמנות ראשונה להופיע כשחקנית קולנוע מהבמאי ג'ורג' קיוקור שליהק אותה לתפקיד קטן בסרטו "Winged Victory" ולאחר מכן לתפקיד דוריס אטינגר בסרטו "צלע האדם", עליו הייתה מועמדת הולידיי לפרס גלובוס הזהב לתפקיד משני.
הולידיי האלמונית הצליחה להפתיע את התעשייה והמבקרים בהוליווד בשנת 1950 כאשר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתה בתור אמה "בילי" דאן בדרמה הקומית רק אתמול נולדה. הולידיי שהופיעה בתפקיד כ-4 שנים קודם לכן בהפקת התיאטרון הצליחה לזכות בפרס האוסקר תוך כדי שהיא גוברת על כוכבות קולנוע הוליוודיות וותיקות ואהובות כמו גלוריה סוונסון, בטי דייוויס ואן בקסטר.
הולידיי המשיכה לשחק בקריירה שלה בעיקר תחת ג'ורג' קיוקור בסרטים "הסוג הנשוי" בתפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר, "זה צריך לקרות לך" לצידו של ג'ק למון, איתו שיחקה גם בקומדיה של מארק רובסון .