אחרי מלחמת העולם השנייה ייצרה שווייץ 80% מהשעונים בעולם, אך בעקבות התחרות עם החברות היפניות והיצור הזול במזרח אסיה חלקה הלך וירד. בתחילת 1980, כאשר חברת סייקו היפנית הגישה הצעת רכישה למספר מותגים שווייצריים, סברו האנליסטים שחוץ ממספר מפעלי נישה, לתעשיית השעונים בשווייץ אין עתיד.
חייק הוזמן אז כדי לגבש טיוטה למיזוג שתי יצרניות שעונים שווייצריות גדולות - ASUAG ו-SSIH, על מנת להשיג מהיפנים את הצעת הרכישה הטובה ביותר, אך הוא עשה יותר מאשר לכתוב טיוטה – הוא הוביל את המיזוג ולאחר מכן הוביל קבוצת רכישה וקנה את החברה החדשה מתוך מטרה להתחרות ביפנים במגרש שלהם – בזירת המחיר.
החברה נוסדה רשמית בשנת 1982 בשם SMH ("Swiss Corporation for Microelectronics and Watchmaking Industries"). הדבר הראשון שחייק עשה כיו"ר ומנכ"ל החברה החדשה היה להוזיל עלויות. הוא ביטל פסי ייצור כפולים, שיפר את האוטומציה, והורה למהנדסים להקטין את מספר החלקים בשעון, ולעבור לפלסטיק.
אך חייק עשה הרבה יותר מכך. בדומה לסטיב ג'ובס והאייפד שנים מאוחר יותר, הוא הפך את שעוני הפלסטיק לאביזר אופנה ובנה שוק עולמי חדש. החברה בנתה מותג חדש בשם Swatch, בדגמים וצבעים נועזים הפונים בעיקר לצעירים.
המשמעות המקורית של שם השעון סווטש נבעה מהלחם בסיסים של המילים באנגלית "Second Watch" ("שעון שני"). זאת משום שבתחילה הוא שווק כשעון חליפי לשעון היוקרתי הקבוע של לקוחותיה, והוצג כרעיון חדש של שעונים יומיומיים פשוטים.
השעון החדש הוצג בציריך ב-1 במרץ 1983. היו בו 51 חלקים בסך הכל (לעומת מספר כפול ויותר בשעון מסורתי) והוא היה בעל רצועה שחורה. לאחר השנה הראשונה נמכרו 1.1 מיליון שעונים. בשנה השלישית כבר נמכרו 12 מיליון שעונים. ההצלחה הייתה כה גדולה שחייק שינה ב-1998 את שם התאגיד ל- Swatch Group.
המיתוג, החומר והעיצוב הקליל הפכו את מוצרי המותג לפופולריים ומזוהים עם תרבות הפופ, ועם הזמן אף זכו להומאז'ים שונים, בין השאר בטיימס סקוור, ועד שיתופי פעולה עם אמנים ומעצבי אופנה כפראדה. עם הזמן נוספו קווים נוספים למותג הכוללים גם שעונים עשויים בחלקם מתכת, וקולקציית תכשיטים.
חייק נשאר נשוי לאותה אישה כ-60 שנה, גר באותה בית עשרות שנים, סירב להעסיק נהג, והמשיך להיות פעיל בקהילה המקומית.
הוא מת מדום לב בלתי צפוי ב-28 ביוני 2010 במהלך יום עבודה שגרתי במטהו שבביל\ביין. במותו בגיל 82 היה מדורג במקום 232 ברשימת עשירי העולם, עם הון משוער של $3.9 מיליארד דולר.
בתו ניילה חייק, ילידת 1951, לקחה את מקומו כיו"ר החברה, ובנו ניק (ג'ורג' ניקולס ג'וניור), יליד 1954, החליפו בתפקיד המנכ"ל.
חזון הסבילות
מקסימיליאן ברליץ
מקסימיליאן דלפיניוס ברליץ (באנגלית: Maximilian (Maximilien) Delphinius Berlitz; 14 באפריל 1852 – 6 באפריל 1921) היה בלשן אמריקאי-יהודי ממוצא גרמני והמייסד של בתי הספר לשפות ברליץ, שאת הראשון שבהם הקים בשנת 1878 בפרובידנס שברוד איילנד.
ביוגרפיה.
נולד בשם דוד ברליצהיימר (Berlitzheimer) במירינגן (Mühringen), בווירטמברג שבגרמניה. הוא ואחותו היו ליתומים זמן קצר לאחר לידתם, והוא גדל במשפחה של מחנכים ביער השחור. ברליץ נדרש על פי חוק לשמש שוליה; הוא בחר לעבוד עבור שען במשך שלוש שנים. מאוחר יותר הוא עבר לצרפת ואז לפרובידנס שברוד איילנד במהלך 1872.
עבודתו הראשונה עם הגיעו לארצות הברית הייתה הוראת צרפתית וגרמנית במכללה הפוליטכנית של ורנר. במהלך 1878, כאשר הבעלים של בית הספר, מר ורנר, נעלם עם כל שכר הלימוד ששולם מראש, היה ברליץ למנהלו של המוסד. כאשר ברליץ חלה, ולא היה מסוגל ללמד את כיתת הצרפתית, הוא מיהר לשכור את ניקולס ז'ולי להחליף אותו וללמד את הכיתה. מאחר שתמיד התכתב עם ז'ולי בצרפתית, הוא לא הבין שז'ולי לא דיבר אנגלית עד ששכר אותו. ז'ולי לימד את הכיתה בצרפתית בלבד (ללא שימוש בשפות אחרות להסברים ולהקלת ההבנה) באמצעות מחוות והצבעה על אובייקטים והעברת משמעויות שונות באמצעות נימת הקול והבעות הפנים. ברליץ חזר לכיתה שישה שבועות מאוחר יותר וגילה כי התלמידים שלו, שדיברו מעט צרפתית או כלל לא דיברו את השפה לפני שז'ולי החל ללמד, שוחחו באופן כמעט שוטף בצרפתית. יכולות ההגייה והדקדוק של התלמידים היו גם הן טובות מאוד. ברליץ עשה שימוש בניסיון זה כאשר פיתח את שיטת ברליץ, שבמסגרתה רק השפה הנלמדת מדוברת בכיתה מהיום הראשון של הלימוד. התלמידים מסתמכים על אותן טכניקות שבהן השתמש ז'ולי, ובמקום להיעזר בתרגום, להסיק משמעות בצורה עקיפה, וללמוד כך גם את הדקדוק ואת אוצר המילים.
בעקבות ההצלחה הרבה של ניסוי ראשוני זה, ברליץ פתח בית ספר שני לשפות בבוסטון במהלך 1880, ובהמשך הקים בתי ספר נוספים בניו יורק ובוושינגטון די. סי. עם השנים הקים בתי ספר בכל רחבי ארצות הברית ובמדינות רבות בחו"ל. בין 1880 ו-1900 הוא החל גם לכתוב על רעיונותיו, לפתח אותם למסגרת שיטתית, שאותה הציג במהלך 1900 ביריד העולמי בפריז. אחרי סוף המאה, הוא החל נודד ברחבי העולם, ושמעו הופץ ברבים לאחר שהצליח ללמד את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לדבר אנגלית. תהילתו של ברליץ המשיכה להתפשט; הוא קיבל את מדליות כבוד ממלך ספרד, מממשלת צרפת, ובתערוכות בינלאומיות רבות. הוא נשאר פעיל עד מותו, בגיל 68, בניו יורק. הוא נקבר בבית הקברות וודלואן (Woodlawn) ברובע הברונקס שבניו יורק.
שיטתו של ברליץ ללימודי שפות היא עדיין בשימוש. ספרים רבים שפרסם במקור במהלך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 עדיין ממשיכים להתפרסם במהדורות המשך.
הבלשן והסופר צ'ארלס ברליץ, נכדו, היה במשך זמן מה מנכ"ל ברליץ.
תחנת מונפרנאס
תחנת מונפרנאס (בצרפתית: Gare Montparnasse) היא תחנת רכבת, אחת משש תחנות הרכבת המרכזיות של פריז. התחנה משרתת קווים, בהם קווי TGV, לאזור מערב ודרום-מערב צרפת, לחבלים ברטאן, אקיטן החדשה (בורדו) ופיי דה לה לואר (נאנט). התחנה, שהוקמה ב-1840 בשכונת מונפרנאס בשם "המזרחית" (Gare de l'Ouest) נסגרה ב-1934 כיוון שרציפיה היו קצרים מדי ועל חורבותיה הוקם מגדל מונפרנאס. התחנה הנוכחית הוקמה ב-1969 במיקום חדש, דרומית למגדל ולאתר התחנה המקורית. ב-1990 הורחבה התחנה באמצעות שלוחה מיוחדת לקליטת רכבות ה-TGV. מצפון לחזית התחנה, בינה ובין המגדל, משתרע הפארק העירוני, "Jardin Atlantique".
תאונת הרכבת ב-1895.
תחנת מונפרנאס (במיקומה הקודם) התפרסמה בשל תאונת הרכבת שהתרחשה בה ב-22 באוקטובר 1895. הרכבת מגראנויל (Granville) שבמחוז מאנש הגיעה באיחור קל לפריז, ונהג הקטר נכנס לתחנה במהירות גבוהה מהמותר בניסיון להדביק את הפיגור. עקב כשל במערכת הבלמים של הרכבת הוא לא הצליח לעצור בזמן, והרכבת פרצה את בלם הפגוש, נסעה על הרציף מעבר לקצה המסילה כ-30 מטר, ועברה דרך קיר התחנה, שעוביו כ-60 ס"מ. הרכבת נעצרה לאחר שהקטר נפל עם חלקו הקדמי על הכיכר, כ-10 מטר מתחת למפלס התחנה. בתאונה נהרגה רק אישה אחת, שהחליפה לזמן קצר את בעלה בדוכן העיתונים שלו בכיכר, ונפגעה מאבנים נופלות. כן נפצעו בתאונה שני נוסעים, שלושה אנשי צוות, ואדם נוסף שעבר ברחוב.
תמונות של הקטר העומד על חלקו הקדמי, שצולמו בידי מספר צלמים שונים לאחר התאונה ועד שהרכבת פונתה ממקומה כעבור מספר ימים, הובילו לפרסום הרב של האירוע.
תחנת מונפרנס
אפרים אילני
אפרים אילני (1911–1978) היה איש מודיעין ישראלי, מאבותיה המייסדים של קהילת המודיעין הישראלית, סוכן שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. עסק בפעילות מודיעין מאז קום המדינה, ואחר כך כשליח המוסד בארגנטינה. היה חבר בצוות שלכד את אדולף אייכמן.
ילדות ונעורים.
נולד כאפרים נוטרמן ב־1911 בפתח תקווה. בנם של אליעזר נוטרמן וחיה לבית קוריס. האח הבכור מבין שלושה. כשהיה בן 8 נפטר אביו, והמשפחה עברה לנווה צדק, וחיה בעוני רב. אמו של אילני התפרנסה כמחלקת חלב, ובעודו ילד, הצטרף אליה כדי לעזור בפרנסת המשפחה. מילדות התגלה אצלו כישרון הלימוד, ובפרט הכישרון ללימוד שפות.
השכלה.
בוגר האוניברסיטה העברית בלימודי מזרחנות, ופילולוגיה. למד ערבית, ובהמשך שפות נוספות. שלט שליטה מלאה ב־13 שפות, דבר שסייע לו רבות בהמשך חייו כאיש מודיעין. בזמן לימודיו, התפרנס מעבודתו כמתרגם בקונסוליה הצ'כית.
פעילות ביטחונית.
עם תום לימודיו, הצטרף להגנה, כמומחה לשפה ולתרבות הערבית. כמי שהיה בקיא בדיאלקטים השונים של הערבית שהיו בשימוש בארץ, הוא יצר קשר עם ההנהגה הערבית המקומית, לטובת האינטרסים של המדינה שבדרך.
במקביל לשירותו בהגנה, הוא עבד כאזרח בצבא הבריטי, במפקדת חיל ההנדסה, בירושלים. הוא ניצל את עבודתו בצבא כדי להבריח אקדחים מהצבא הבריטי להגנה.
במלחמת השחרור גויס לחיל ההנדסה, עקב שירותו האזרחי בחיל ההנדסה הבריטי. בתום המלחמה עם קום המדינה הוחלט לעשות שימוש נרחב יותר בידיעותיו בערבית, והוא גויס לשִׁין-בֵּית (מאוחר יותר השב"כ).
הוא שימש כמזכיר ועדת השירותים המיוחדים, שבראשה עמד חברו איסר הראל. בשנת 1955 נשלח לארגנטינה, כנציג המוסד, תחת כיסוי כמזכיר שני בשגרירות ישראל. הוא שימש בתפקיד זה עד סוף 1958.
בשנת 1960, שנה לאחר שסיים את שירותו בארגנטינה, היה הראשון שגויס על ידי איסר הראל לצוות החטיפה של אדולף אייכמן, הן כ"אנציקלופדיה אנושית" לענייני ארגנטינה ובואנוס איירס, והן כדי לשמש ככוח חלוץ בארגנטינה, לניהול כל העניינים הלוגיסטיים הנדרשים לחטיפה. נסיעתו הייתה בשמו האמיתי, כמזכיר משלחת משרד החוץ לחגיגות ה־150 לעצמאות ארגנטינה.
לאחר מכן עמד בראש מדור "מחקר אפריקה" במוסד.
חיים אישיים.