תוך בדיקת הקשר בין עולם פואטי לבין מרכיבים ביוגרפיים, חברתיים ותרבותיים ספציפיים.
אחת ההשלכות של חקר עולמו הפואטי של יוצר היא האפשרות שיצירות מסוגים שונים של אותו יוצר עצמו (שירה ופרוזה, רומאנים וסיפורי ילדים, פואטיקה והתנהגות חוץ ספרותית), מקיימות יחסי גומלין מורכבים מכפי שנהוג להניח בדרך כלל. שיפמן עוסקת במסגרת מחקר זה בלאה גולדברג, דליה רביקוביץ, גרוסמן ואחרים. עד כה בא מחקר זה לידי ביטוי במאמר על אברהם בן יצחק,
מאמר המקשר פואטיקה עם התנהגות חוץ ספרותית, בהרצאה בכנס באוניברסיטת בן-גוריון על הפרוזה והדרמה של לאה גולדברג, במאמר על היבטים פואטיים ופוליטיים של המודרניזם אצל דויד גרוסמן,
בהתבוננות על גרוסמן כמחזאי,
ובהרצאה על רביקוביץ כפרוזאיקונית.
היבט נוסף של עולמם הפואטי של יוצרים, מידת מחויבותם הפוליטית או הלאומית, בא לידי ביטוי במאמרה בנושא זה ("If not Now, When?").
המחקר הנוגע לספרות ישראלית צעירה ולמקומן הבולט של יוצרות בספרות זו בא לידי ביטוי במאמרה של שיפמן על אורלי קסטל-בלום ("מינה ודולי – רעיה ואם"),
על נתן שחם ושולמית לפיד ("תודעה נשית בסיפר ציוני"),
על צרויה שלו ויהודית קציר ("האם אני נמצאת?"), ועל אהרן אפלפלד.
חקר דמות האם בסיפורת הישראלית בת-זמננו בא לידי ביטוי במאמרה על קסטל-בלום, ובעיקר במאמר "Motherhood under Zionism",
העוסק בדמות האם אצל סופרים וסופרות בני-זמנינו (דויד גרוסמן, מאיר שלו, אורלי קסטל-בלום, אילנה ברנשטיין, אלונה קמחי ועוד). תחום מחקר זה הוא אחד משני התחומים בהם שיפמן מתמקדת בתקופה האחרונה. ב-2017 התפרסם ספרה בנושא זה בסדרת "מגדרים" של הקיבוץ המאוחד. הספר, "שפוטה ונשפטת: דמות האם בסיפורת העברית במפנה האלף" עוסק באימהות כפי שהיא מוצגת בסיפורת העברית משנות התשעים של המאה העשרים ואילך.
במסגרת מחקר הספרות הפנטסטית חקרה את הקשרים שבין יצירות כמו אלה של קפקא, גרסיה מרקס, בורחס, טוני מוריסון, מאיר שלו ואורלי קסטל-בלום. המחקר בא לידי ביטוי במאמרים על טוני מוריסון,
מאיר שלו,
אורלי קסטל-בלום, ועל הפנטסטי כסוגה בת המאה העשרים (תוך הדגמות מקפקא, גרסיה מרקס וטוני מוריסון). בעיקר ריאליזם מאגי, פריצתה של ספרות גבוהה לא ריאליסטית במיוחד בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. העיסוק בסוגה הפנטסטית, בעיקר בריאליזם המאגי, קשור לשאלות הנוגעות לפריצתה של סיפורת לא-ריאליסטית אל מרכז הבמה הספרותית החל בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
עיסוקה בסוגיות הנוגעות לפרוזה פוסטמודרנית בא לידי ביטוי במאמר על שימוש מודרניסטי ופוסטמודרניסטי באלוזיות אצל מאיר שלו,
ובמאמר על המודרניזם של דויד גרוסמן.
תחום זה התרחב לכלל תחום מרכזי אחר בו עסקה. היא כתבה ספר העוסק במעמדה של פרוזה מודרניסטית ופוסטמודרניסטית בסיפורת ישראלית עכשווית. הספר ראה אור ב"הוצאת כרמל"
והוא עוסק בפרוזה של דויד גרוסמן, אורלי קסטל-בלום ומאיר שלו כנציגים בולטים של סופרי שנות התשעים של המאה העשרים, ומציג את מעמדם של סופרים אלה על קו התפר שבין המודרניזם לפוסטמודרניזם. הספר משלב בין מחקר פואטי (יצירותיו של יוצר מסוים), לבין מחקר תקופתי-ז'אנרי (מעמדן של בחירות במודרניזם או בפוסטמודרניזם בתקופה מסוימת בהקשר מסוים).
שיפמן עסקה בטוני מוריסון. לדעתה מוריסון מנסה לכתוב את הנראטיב המושתק של האמריקאים האפריקאים.
אודות ספריה.
טביעת אצבעו של המחבר.
הספר "טביעת אצבעו של המחבר" עוסק בהעמדה מורכבת של הקשרים בין בחירות עקביות שונות של אותו מחבר. הוא מצביע על כך שהבחירה בסוג מסוים של גיבור קשורה להעדפה של סוג מסוים של חומרי עלילה, חומרי לשון ועולם, ודרכי מסירה. טענתה המרכזית של שיפמן היא שיש גרעין משותף לכל הבחירות העקביות של מחבר/ת, וגרעין זה מלכד את הבחירות לכלל עולם פואטי ייחודי ועצמאי, שאינו זהה לשום עולם פואטי אחר, ובכך אפשר לראותו כ"טביעת אצבע" של המחבר.
יצירתו של פוקנר בנויה על אוקסימורון, כלומר, סתירה פנימית בין מרכיבים של אותה תופעה. הגיבור מכיל סתירה פנימית, העלילה סותרת את עצמה, הלשון עמוסה בסתירות פנימיות מפורשות, והשיפוט הערכי לא רק מורכב אלא פרדוקסלי: אצל פוקנר יכול להיות רצח מוצדק בדם קר.
יצירתו של המינגווי בנויה על לשון המעטה, להגיד מעט ככל האפשר. הלשון דיבורית, הגיבור, שעובר חוויות קשות, מאופק ונזהר מפאתוס. גיבוריו של המינגוויי הם שתקניים, מדברים על מעשיהם, אולם לא על רגשותיהם. כך, למשל, ספרו "למי צלצלו הפעמונים" עוסק בהקשר אידאולוגי טעון – ההתנדבות להילחם במלחמת האזרחים הספרדית, אולם הגיבור עסוק רוב הזמן ברומן עם נערה ספרדייה.
יצירתו של מאיר שליו בנויה על ריבוי או הגזמה – הרבה עלילות, הרבה גיבורים, עלילות שמסתבכות זו עם זו, עושר לשוני רב, תיאורי טבע עשירים וידע רב בגאוגרפיה וזואולוגיה של ארץ ישראל. הריבוי מסתיר, פעמים רבות, כפירה בקיומה של אמת אחת כלשהי.
דברים שרואים מכאן.
הספר "דברים שרואים מכאן - דויד גרוסמן, אורלי קסטל בלום ומאיר שלו: מעבר למודרניזם?" עוסק במעמדו של הפוסטמודרניזם בספרות העברית. תיאור יצירותיהם של סופרת פוסטמודרנית מובהקת, אורלי קסטל-בלום, של סופר שנחשב למודרניסט, דויד גרוסמן, ושל סופר המשלב מאפיינים מודרניסטיים עם בחירות פוסטמודרניסטיות, מאיר שלו, מעמיד שאלה בדבר נוכחותו המורכבת של הפוסטמודרניזם בספרות העברית. בניגוד לפוסטמודרניזם האמריקאי, הפוסטמודרניזם הישראלי מסרב להרפות משאלות ערך ושיפוט, ונותר מחויב, גם אם מחויבות זו מורכבת, מסובכת ואף אירונית.
העקרון המנחה את יצירתה של אורלי קסטל-בלום הוא שהכול נזיל, אין מחיצה בין הפנים לחוץ, הלשון מאוד נזילה – גם לשון גבוהה, גם סלנג נמוך וגם שפות זרות. נזילות בין תודעות לקיום חיצוני, בין אני לאתה, בין עובדות לאופן בו אנחנו מעבדים אותן. אין גבוה ונמוך – יש שוויון ערך בין כל הדברים. העקרון העומד בבסיס יצירתו של דוד גרוסמן הוא הקושי והצורך לנהל דיאלוג עם הזולת. בעולם של גרוסמן, הצורך לשמור על ייחודו של ה"אני" עומד במתח מתמיד עם הצורך בהכרה מן החוץ. הצורך לבצר את היחיד נגד הפלישה של הזולת מתבטא בנוהגם של הגיבורים נוהגים לסגור תריסים בפני מבטה של אמם. מצד שני – אותו אני ייחודי משתוקק להכרה מבחוץ, הרי לא ניתן להכיר בו כמיוחד אם העולם מבחוץ אינו מכיר אותו ככזה. מערכת היחסים עם העולם מתבטאת בהפגנת אינדיבידואליות, יחד עם החרדה הנוראית מכך שהיא תילקח על ידי כך שיראו אותה.
שפוטה ונשפטת.
הספר "שפוטה ונשפטת: דמות האם בסיפורת העברית במפנה האלף" שיצא לאור בשנת 2017 בסדרת הספרים "מגדרים" של הוצאת הקיבוץ המאוחד עוסק בדמות האימהות בספרות ישראלית עכשווית. האימהות בספרות נסקרת כצומת של התניות תרבותיות, ספרותיות ופוליטיות. איך מוצגות אימהות בספרות העברית ומדוע לעיתים כה רחוקות הן מוצגות מהפרספקטיבה שלהן, ולא מזו של ילדיהן, מדוע מוצג הקשר עם האם כמעין קשר גורדי, כזה שאין לנתקו ואי-אפשר להפסיק לדבר עליו ולבקר אותו. ספר זה מציג את דמות האם בספרות העברית של העשורים האחרונים, שהיא במידה רבה שק החבטות של סופרים וסופרות כאחד. הספר מאיר שלושה סוגים של כישלון או של אי עמידה בציפיות. הכישלון מן הסוג האחד הוא זה של האם הנוטשת. האם הנוטשת מסתלקת מן התפקיד שיועד לה על ידי התרבות, כלומר, מן החובה לשעבד את עצמה עד תום לצורכי הילד. הכישלון מהסוג השני הוא כישלונה של האם הפולשת, זו שאינה מאפשרת לילדהּ להשתחרר מאחיזתה הלופתת, ולפיכך נתפסת כמי שנכשלת במשימת ההיפרדות המוטלת על האם. הסוג השלישי הוא הסוג הבעייתי ביותר, זה שמכונה בספר "האם הדו-קוטבית". אם זו מעוצבת בסיפורת כפולשת ונוטשת גם יחד, לעיתים לסירוגין, ולעיתים אף בו-זמנית.
הספר עוסק במוסד התרבותי של האימהות, בהקשרים הלאומיים שלו, ובהתגלויותיו ביצירות של יוצרות ויוצרים, ביניהם, דויד גרוסמן, אורלי קסטל-בלום, מאיר שלו, אלונה קמחי, יהודית קציר, אילנה ברנשטיין, חגי ליניק, ורבים נוספים. על כך פרסמה מספר מאמרים.
קישורים חיצוניים.
אודות ספריה
ממאמריה בעיתונות
שירי אי-גיון (נונסנס)
מזמור חג המולד (סרט, 1984)
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא סרט טלוויזיה משנת 1984 עיבוד לנובלה הידועה באותו שם שכתב צ'ארלס דיקנס בשנת 1843. במאי הסרט הוא קלייב דונר שערך את הגרסה הקולנועית של הספר משנת 1951, ומככב בו ג'ורג' סי סקוט בתפקיד אבנעזר סקרוג'.
עלילה.