אליזבת שארלוט ד'אורליאן (בצרפתית: Élisabeth-Charlotte d'Orléans, 13 בספטמבר 1676 - 23 בדצמבר 1744) הייתה בתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הייתה הנסיכה הריבונית של קומרסי וכן דוכסית לורן, באר וטשן מנישואיה ללאופולד, דוכס לורן. כל שושלת הבסבורג החל מאמצע המאה ה-18 ועד ימינו הם צאצאיה של אליזבת שארלוט דרך בנה, פרנסואה סטפן, שנישא לקיסרית מריה תרזה.
ילדותה.
אליזבת שארלוט הייתה ילדתם השלישית ובתם היחידה של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ורעייתו השנייה אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ. היא גדלה בחצר המלוכה של דודה, המלך לואי הארבעה עשר, ומשום שהייתה הנסיכה הלא-נשואה הבכורה בחצר קיבלה את התואר "מדמואזל דה שרטר". אחיה הבכור, אלכסנדר לואי, דוכס ולואה נפטר כחצי שנה לפני היוולדה ואחיה היחיד היה פיליפ לעתיד עוצר הממלכה בשם לואי החמישה עשר וסבי סבו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
לאליזבת שארלוט היו גם שתי אחיות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה להנרייטה אן, נסיכת אנגליה: מארי לואיז, שנישאה לקרלוס השני, מלך ספרד, ואן מארי, שנישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה. בשל נישואיהן הטובים של אחיותיה למלכים קיוו אליזבת שארלוט ואימה כי גם היא תנשא לתוך בית מלוכה אירופאי בכיר. אולם סירוביה של אליזבת שארלוט להצעות נישואין מצידם של נסיכים "זוטרים" והתעקשותה להנשא רק לאציל מהדרגה הראשונה גרמה לה להישאר עדיין רווקה בגיל 21, גיל שנחשב באותה התקופה לנשים כ"זקן".
בעלים אפשריים.
המלך ביקש להשיא את אליזבת שארלוט ללואי אוגוסט, דוכס מיין, בנו מפילגשו מאדאם דה מונטספאן, אולם אמה לא הסכימה שבתה, שהייתה צאצאית לגיטימית של מלכי צרפת, תרד לרמה של רעייתו של נסיך ממזר. הדוכסית ניסתה אף להשיא את בתה לבן דודה האלמן ויליאם השלישי, מלך אנגליה, אולם הוא היה פרוטסטנטי ולא יכל להנשא לנסיכה קתולית.
ההצעה המפתה ביותר הגיעה מכיוונו של האפיפיור שהציע כי אליזבת שארלוט תינשא ליוזף, בנו הבכור של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולעתיד הקיסר יוזף הראשון, כדי לפייס בין שני בתי המלוכה הקתולים הגדולים - בית בורבון ובית הבסבורג, אולם הצעה זו נדחתה על הסף על ידי שני הבתים.
בשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק שסיים את מלחמת תשע השנים בין צרפת לאנגליה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה. אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד, בנו של קרל החמישי, דוכס לורן ששלט בדוכסות לפני כיבושה על ידי הצרפתים. כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט ככלה ללאופולד בן ה-18.
נישואים וילדים.
למרות שבני הזוג נישאו בשל מניעים פוליטיים הם התאהבו במהרה ונישואיהם היו מאושרים ביותר. הם התגוררו בארמון לונוויל, טירה ששימשה מאז המאה ה-13 כמעונם של דוכסי לורן אותה בנה מחדש לאופולד במטרה להפכה ל"ורסאי של לורן". בשנת 1701 מת פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואלמנתו רצתה לעבור להתגורר עם אליזבת שארלוט ובעלה, אולם המלך לא הרשה זאת משום שלא הסכים כי גיסתו תסיים את חייה על אדמה זרה.
אליזבת שארלוט ולאופולד נישאו ב-13 באוקטובר 1698 בארמון פונטנבלו. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים אולם רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות:
בניגוד לרוב הנשים במעמדה באותה התקופה התעקשה אליזבת שארלוט לגדל בעצמה את ילדיה ולא לתת אותם לאומנת.
תקופת העוצרות.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, דוכס לורן. אליזבת שארלוט ראתה את אימה בפעם האחרונה בטקס הכתרתו של לואי החמישה עשר בקתדרלת ריימס באוקטובר 1722, חודשיים לפני מותה.
בשנת 1729 מת הדוכס לאופולד ואליזבת שארלוט הפכה לעוצרת של דוכסות לורן בשם בנה, פרנסואה סטפן, ששהה בווינה לשם לימודיו. פרנסואה, שגדל בחצר האימפריה הרומית הקדושה והיה מאורס לבתו של הקיסר, מריה תרזה, שוכנע על ידי הקיסר לוותר על דוכסות לורן לטובת סטניסלאב לשצ'ינסקי (לעתיד חמיו של לואי החמישה עשר), המלך הפולני המודח, וקיבל בתמורה את הדוכסות הגדולה של טוסקנה. אליזבת שארלוט לא יכלה למנוע מבנה לוותר על הדוכסות בה חייתה שלושים שנה ונאלצה לעזוב את ארמון לונוויל ולעבור להתגורר באחוזת קומרסי הסמוכה, שהועלתה עבורה לנסיכות ריבונית.
מותה.
אליזבת שארלוט, נסיכת קומרסי מתה משבץ ב-23 בדצמבר 1744 בגיל 68. תשעה חודשים לאחר מותה הוכתר בנה פרנסואה סטפן כפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
טריוויה.
בשנת 1696 הקדיש הסופר שארל פרו את ספרו "סיפורי אמא אווזה" לאליזבת שארלוט.
עטרות (פירושונים)
צ'ארלס פירס
מקאריוס השלישי
הארכיבישוף מקאריוס השלישי (יוונית ΄Αρχιεπίσκοπος Κύπρου Μακάριος Γ; 13 באוגוסט 1913 - 3 באוגוסט 1977) היה ארכיבישוף יווני-אורתודוקסי, ונשיאה הראשון של קפריסין העצמאית. הוא נולד ב-1913 כמיכאל כריסטודולו מוסקוס (Μιχαήλ Χριστοδούλου Μούσκος), ונבחר לכהן כארכיבישוף של קפריסין בשנת 1950, עת האי היה עדיין תחת חסות בריטית.
ביוגרפיה.
מקאריוס היה מעורב בתנועה לעצמאות קפריסין וניהל קשרים משמעותיים עם אאוקה (Εθνική Οργάνωσις Κυπρίων Αγωνιστών, ר"ת EOKA, "ארגון לאומי של לוחמים קפריסאים"), המחתרת הקפריסאית שפעלה באותן שנים. מקאריוס הוגלה באותן שנים על ידי הבריטים עקב קשרים אלו וטענות על תמיכה בטרור. עם סיום גלותו עבר להתגורר באתונה שם פעל למען שחרור קפריסין מהשלטון הבריטי ולמען איחודה עם יוון (אנוסיס).
משהבין ב־1959 שטורקיה ובריטניה לא יאפשרו לאי להתאחד עם יוון, הסכים שקפריסין תקבל עצמאות וחוקה, לפיה יהיה הנשיא יווני, וסגן הנשיא טורקי. ב-1960 מונה לנשיא הראשון של האי, וחבר לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, כאשר הוא מעורר עליו לא אחת את זעם המעצמות המערביות.
ב-1963, באמצעות הצעה ל-13 תיקוני חוקה שהציע שהיו מנוגדים להסכם הקמת קפריסין, עורר על עצמו את המיעוט הטורקי באי, וגרם להתפטרות סגן הנשיא הטורקי ופקידים אחרים. בפועל גרמה הצעתו לפחד אצל המיעוט הטורקי שהחל להתיישב ביישובים טורקיים לעומת יישובים מעורבים קודם לכן. בנוסף פרצו לאחר מכן מהומות בין יוונים לטורקים וכתוצאה מכך, ב-1964 נפרס "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין", או "אונפיסי"פ" (UNFICYP, United Nations Peacekeeping Force in Cyprus), כדי לשמור על הסדר באי.
מאז ניסיון זה, פעל מקאריוס באופן ממלכתי וניסה לבנות את קפריסין כמדינה דו-לאומית עם זכויות שוות לשני העמים.
לחצים של המחתרת היוונית בסיוע החונטה היוונית ששלטה ביוון באותה תקופה, סיימו את שלטונו של מקאריוס באמצעות מהפכה צבאית ב-1974. המהפכנים שאפו להשיג את איחודה של קפריסין עם יוון באמצעות המהפכה הצבאית, אך הדבר הביא לפלישת טורקיה לקפריסין ולהתמוטטות החונטה הצבאית ביוון.
מקאריוס הוחזר לשלטון לאחר מספר חודשים ב-1974, אך הצבא הטורקי נותר באי למרות התנגדותו, וקפריסין חולקה הלכה למעשה לשתי ישויות פוליטיות נפרדות. מקאריוס כיהן כנשיא קפריסין עד שנפטר מהתקף לב ב-1977. הוא נקבר בהרי הטרואודוס, במרכז קפריסין.
שאול אברון
שאול אֶברוֹן (1944 - 2 בנובמבר 2012) היה עיתונאי, סופר ומסעדן ישראלי.
קורות חייו.
אברון גדל בתל אביב, בן לרוקח שנולד בפולין ועלה מצרפת ואמא שנולדה ברוסיה ועלתה מבלגיה. בביתו ספג את ההערכה לאוכל ולחומרי גלם איכותיים.
אברון למד במסגרת בעתודה האקדמית, במסגרתה סיים תואר בכלכלה. בחלק משירותו הצבאי היה עורך כתב העת "מערכות שריון". את הקריירה העיתונאית שלו התחיל ב-1970 ככתב כלכלי בעיתון "מעריב". טומי לפיד, שהיה אחד מעורכי העיתון, הקים מוסף בשם "פנאי" והציע לאברון לכתוב על אוכל. שם פרסם בין השאר כתבות על אוכל לא כשר, דבר חדשני ולא מקובל באותם זמנים, במדור לו קרא לפיד "כך הם אוכלים".
בסוף שנות ה-70 פתח את מסעדת "הקיוסק" בנוה צדק, בתחילה היכן שהיה המרכז התיאטרוני בנווה צדק, חלק מהמלצריות היו שחקניות בתיאטרון, ואחר-כך עבר למקום שבו נמצאת היום מסעדת "בליני" בתחומי "מרכז סוזן דלל". המסעדה הקטנה, שהייתה חדר אחד עם תנור, כיור ודלפק, נחשבה חדשנית והציגה לראשונה בישראל את נתח הרוסטביף שהפך פופולרי במספר רב של מסעדות ומעדניות בהמשך. במסעדה עבד עם אברון בבישול וניהול המסעדה חיים כהן, שלימים התפרסם כאחד השפים הבכירים בארץ.
עם הקמת העיתון "חדשות" בשנת 1984 צירף אותו העורך הכלכלי, שלמה פרנקל, לעיתון. אברון היה עיתונאי שטח וסיקר בין השאר את משפט הרצח יערי-גרנות, ונשלח לברלין על-מנת לסקר את נפילת חומת ברלין. בתוך המדור הכלכלי הופיע מדי יום קטע בן 400 מילים שכינו "טלנובלה", מעין סיפור בלשי צהוב, ששילב רכילויות כלכליות, שמבוססות על המציאות.
במקביל להיותו כתב כלכלי ב"חדשות" היה אברון גם כתב אוכל ובעל טור קבוע בעיתון, בעיתון כתבה גם העיתונאית דליה פן לרנר, שפרסמה בעיקר מתכונים. כתיבתו של אברון הייתה חדשנית בזמנו והתאפיינה ביחס נהנתני ואירוטי למאכלים, הוא פרסם סיפורי אוכל וביקורת מסעדות. תחילת דרכו של ישראל אהרוני הייתה בטורו של אברון, בו הייתה לו פינה בשם "ביקורת ממתקים", הוא היה כותב בהומור על חטיפים חדשים שיצאו לשוק.