החל מראשית המאה ה-18 רשמו רופאים באירופה מיצוי מקליפת עלה האלוורה כדי להתגבר על בעיות עצירות. בשנת 2002 קבע מנהל המזון והתרופות האמריקאי כי משלשלים מצמח אַלְוַי אינם נחשבים יותר כבטוחים לחלוטין , ומאז לא נמכרים מוצרים המכילים אלואין בארצות הברית ללא מרשם.
השימוש באלוורה הן חיצוני והן פנימי. הג'ל שמופק מהחלק הפנימי של העלים עשיר בחומרים רבים כמו ויטמינים, מינרלים, חומצות אמינו וחומרים המשפיעים על מערכת העיכול.
קיימים מחקרים רבים על הפעילות הרפואית של ג'ל האלוורה ואחדים מהם מצביעים על כך שהג'ל המופק ממרכז העלה של הצמח מאיץ את תהליך ההתחדשות בתאים פגועים ולכן יעיל לטיפולים ברפואת שיניים. מחקרים אחרים הוקדשו לבדיקת הפעילות הפנימית של ג'ל האלוורה להקלה בסוכרת ומחלות נוספות, אחת מהידועות בהן היא דלקת כיבית של המעי הגס. מחקר שנערך בבי"ס לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג בארצות הברית הראה שחומרים המופקים מהאלוורה מסוגלים לעזור בטיפול בנפגעים בשדה הקרב. מחקר בנושא השפעת האלוורה על המערכת החיסונית הראה כי החומרים באלוורה מחזקים את פעילות המערכת החיסונית כנגד גורמים זרים (אנטיגנים), כך שהחומרים באלוורה עשויים להיחשב כחומרים אנטי סרטניים. המחקר בוצע בכלבים ובחתולים, והנושא בשלבי ניסויי והתאמה לבני אדם (D).
מחקר נוסף, שנעשה בחולי קוליטיס, הראה כי שתיית ג'ל אלוורה הפחיתה רגישויות ודלקות אצל חולי קוליטיס (E).
ישנה סכנה בשימוש פנימי במיצוי שהופק מהשכבות החיצוניות של העלה, דבר שהיה מקובל ברפואה עד לאמצע המאה העשרים. השכבות הללו של עלה האלוורה מכילות חומרים, לדוגמה אלואין, העלולים לגרום הקאות, שלשולים ונזק בלתי הפיך למערכת העיכול. כיום אין משתמשים כמעט במיצוי הזה ובמקומו נפוץ שימוש אחר לחלוטין בג'ל המופק ממרכז העלה ושאינו מכיל חומרים משלשלים. בהתייחסות לשימושים שנעשים באלוורה ישנה הפרדה עקרונית בין מיצוי שהופק מהג'ל שבמרכז העלה לבין חומרים שהופקו מהקליפה והשכבות החיצוניות.
רפואה אלטרנטיבית.
נטען כי ג'ל מפנים האלוורה מקל ומרפא פגעי עור שונים כמו כוויות, עקיצות וגירויים. נטען גם כי אלוורה יכול לעזור גם במקרים של אקזמה, פסוריאזיס ומחלות פטרייתיות. שימוש נוסף הוא לטיפוח העור והשיער.
אף-על-פי שישנן עדויות מעטות ליעילות או בטיחות תמציות אלוורה בשימוש קוסמטי או רפואי, תעשיות הקוסמטיקה והרפואה האלטרנטיבית ממשיכות לטעון כי לצמח תכונות משככות, מלחלחות ומרפאות. לטענה כי אלוורה יעילה לטיפול בפצעים או כוויות אין אישוש במחקר, וגם לא להרפס באברי המין ובפסוריאזיס. סקירת קוקרן משנת 2014 לא מצאה ראיות מספקות לשימוש באלוורה לטיפול או למניעת פלביטיס.
צמר
הצמר הוא סיב המופק משיער של בעלי חיים מבויתים, בדרך כלל כבשים.
תכונות סיב הצמר.
הסיב המיוצר מכבשים מבויתות שונה משיער או פרווה בכך שיש לו נטייה להתקפל ולהסתובב ובכך ניתן "לתפוס" סיב אחד באמצעות סיב שני וליצור מהם חוטים. תכונה זו של הסיב מאפשרת לו לשמור על החום, שכן האוויר שנתפס בקפלים מיצר מכשול למעבר חום מצד אחד של הקפל לצידו השני. הסיב גם משמש חומר מבודד, למשל באוהלי הבדואים ובני הטוארג, הסיבים מבודדים ושומרים על הטמפרטורה באוהל.
צמר גדל במספר צבעים טבעיים: חום, שחור, אפור ולבן. הצמר מסוגל להיצבע בצבעים רבים ועדיין שומר על גמישותו.
היסטוריה.
השימוש בצמר החל בעת ביותם של הכבשים, כבר בתקופת הברזל, אף לפני המצאתם של כלי הגז - באותה עת הצמר נתלש ביד או עלי ידי מסרקי ברונזה.
בימי הביניים מרבית הצמר יובא לאירופה מממלכת אנגליה, שהייתה מונופול בייצור הצמר. הצמר היה מרכיב עיקרי בכלכלת בריטניה. שק צמר שנמצא עד היום במרכז בית הלורדים מסמל עובדה זו. חוקים רבים נחקקו באנגליה כדי לשמר על המונופול הזה. בשנת 1699 אסרה בריטניה על מושבותיה באמריקה לסחור בצמר אחת עם השנייה (שלא דרך אנגליה).
רק בסוף המאה ה-19 החל הצמר המיוצר בגרמניה לתפוס את שוקי הצמר האנגליים. בשנת 1845 הפכה אוסטרליה ליצרנית הצמר העיקרית בעולם.
כיום, אוסטרליה וניו זילנד הן יצרניות הצמר העיקריות בעולם. רוב הצמר הוא צמר של כבשים מסוג מרינו.
שימושים.
בנוסף להיותו חומר גלם בייצור בגדים, משתמשים בצמר לייצור שטיחים, ריפוד, אוהלים וכדומה. היוונים הקדמונים והרומאים נהגו לרפד את קסדותיהם ואת שריוניהם בצמר. הוויקינגים השתמשו במפרש צמר שסיפק לספינה הוויקינגית יכולת תמרון גבוהה ברוח ומהירות אדירה.
מיד לאחר הגז, הצמר עמיד ביותר למים, וניתן לסרוג ממנו סריגים כמעט בלתי חדירים למים.
ניקוי צמר.
ניקוי צמר הוא אחד התהליכים בהפקת בדים מצמר, הכולל טיהור הבד משמנים, לכלוך ופגמים אחרים ועיבויו.
את תהליך ניקוי הצמר ניתן לחלק לשניים - צחצוח הבד ועיבויו. לאחריהם נמתח הבד על מסגרות גדולות הנקראות ממתחים.
בתקופה העתיקה, תהליך הניקוי והעיבוי היה מבוצע באמצעות דריכה על הבד (ולפיכך קיימות שפות שבהן מתארים את מנקי הצמר כ"הולכים"), ובאמצעות מחבטים. בתקופה הרומית, עבדים היו עומדים בתוך חביות, שהיו מלאות בשתן אנושי (השתן היה רכיב מרכזי בניקוי הבד בזכות מרכיביו - מלח אמוניום, ולפיכך אף הוטל מס השתן).
מתקופת ימי הביניים ואילך נעשתה העבודה באמצעות טחנת מים שנקראת מבטשה ונעשה שימוש ב"אדמת ניקוי הצמר", חומר דמוי חֵמָר, שהוא תצורה נוזלית של אלומיניום סיליקט. כיום נעשה שימוש בסבונים.
החלק השני של תהליך ניקוי הצמר, העיבוי, נעשה באמצעות השטחת הסיבים למתן כוח. כאן נעשה שימוש במים, גם כדי לסלק את הריח המבאיש של חומרי הצחצוח.
התנגדות לתעשיית הצמר.
פעילים למען זכויות בעלי חיים בעולם מתנגדים נחרצות להפקת צמר מכסותן של כבשים בטענה שמדובר בניצול אכזרי של בעלי חיים, מה שהוביל באירופה ל.
לטענת המתנגדים גז הכבשים נעשה באופן תעשייתי וחסר רגישות, תוך כפייה ואזיקת בעלי החיים. הגז מותיר את הכבשים פצועות ומדממות.
פעילי זכויות בעלי החיים מתעקשים שניתן לעשות שימוש בתחליפים סינתטיים - שמספקים אף הם מוצרי צמר ששומרים היטב על חום גוף האדם - וזאת לצורך מניעת פגיעה, ניצול ושעבוד של כבשים.
חיל הים האמריקאי
פצצה
פצצה היא כלי נשק בדמות מתקן נפץ, העשוי לרוב ממכל מתכתי הממולא בחומר נפץ. חומר נפץ זה מתפוצץ ויוצר הרס רב לרוב כתוצאה מהדף ורסיסים.
פיצוץ הפצצה נעשה על ידי מנגנון המכונה מרעום. מרעום זה יכול להיות מופעל על ידי קוצב זמן, שלט רחוק או חיישן מסוג כלשהו: חיישן לחץ אטמוספירי (לפיצוץ בגובה מסוים), מכ"ם, חיישן מגע או קרבה (חש את המרחק מהמטרה).
המונח "פצצה" משמש כיום בחוגים המקצועיים בעיקר לתיאור מתקני נפץ בלתי ממונעים המוטלים ממטוסים כנגד מטרות על פני הקרקע או הים. מתקני נפץ אחרים בשימוש צבאי הם רימונים, פגזים, מטעני עומק, טילים ומוקשים. בקרב הציבור הרחב, המונח "פצצה" משמש גם כמילה נרדפת למטען חבלה.
סוגי פצצות.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של פצצות: קונבנציונליות (ממולאות בחומר נפץ), פצצות מצרר ופיזור (ממולאות בתחמישים, כימיקלים או חומרים אחרים המפוזרים טרם הפגיעה) ופצצות גרעין (המסתמכות על ביקוע גרעיני או היתוך גרעיני ליצירת הנזק).
פצצות פשוטות.
הפצצות הפשוטות, מכונות פצצת שימוש כללי (ש"כ) או "פצצות ברזל", אינן בעלות יכולת הנחיה או יכולת תמרון. טרם המצאת מחשבי ההפצצה, היה זה תפקידו של המטילן או הטייס לשחרר את הפצצות ברגע הנכון על מנת לפגוע במטרה. עם התקדמות המחשבים (בשנות ה-60 של המאה ה-20) ההטלה מתבצעת אוטומטית על ידי מחשב ההפצצה ברגע הנכון תוך חישוב של מהירות המטוס, זווית צלילתו, משקל הפצצות וגורמים נוספים רבים.
פצצות דלק־אוויר.
פצצת דלק-אוויר (חימוש תרמובּארי) מפזרת באוויר ענן של דלק כך שהחמצן שבאוויר המעורב בדלק הופך לנפיץ, לאחר פיזור הענן הפצצה מדליקה את האוויר ומפוצצת את הענן. הפיצוץ יוצר גל הדף בטמפרטורה ולחץ גבוהים שנכנס גם מאחרי מחסות. לאחר הפיצוץ כלה החמצן בסביבה הקרובה ונזק משני הוא חנק. פצצה זו יעילה במיוחד כנגד בני אדם.
פצצות חכמות.
"פצצה חכמה" היא פצצה מונחית אשר מורכבת עם מערכת ניווט והנחיה להשגת יכולת תמרון של הפצצה ולמטרתה. אמנם מדובר במנגנון הדומה למנגנון המשמש בטיל, אך ללא הנעה עצמית. יכולת התמרון אל המטרה מוגבלות בהשוואה לטילים. תנועה התמרון של פצצות חכמות מכונה "גלישה".
פצצות רבות עוצמה.
הפצצה רבת העוצמה ביותר (שאינה גרעינית) היא הפצצה הרוסית "אבי כל הפצצות" (Father of all bombs) השקולה ל-44 טון TNT. אחריה באה הפצצה האמריקאית MOAB שפירושה: Massive Ordnance Air Blast ("חימוש נפיץ אווירי מסיבי"), שידועה גם בשם: "Mother of all bombs" בפי החיילים האמריקנים, ושקולה ל-11 טון TNT.
חיל הים של ארצות הברית
גונדוונה
לפי תאוריית נדידת היבשות, גונדוונה היא הדרומית משתי היבשות, שהרכיבו את פני כדור הארץ לפני 200 מיליוני שנים (שם היבשת הצפונית הוא לאוראסיה). קודם לתקופה בה היו שתי יבשות אלה נפרדות זו מזו, הן הרכיבו יבשת אחת ששמה פנגיאה.
לפי המשוער יבשת גונדוונה כללה את היבשות הידועות כיום כאמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה ואנטארקטיקה. אף שישראל נחשבת היום לחלק מאסיה, היא היוותה חלק מגונדוונה והייתה מחוברת, יחד עם הלוח הערבי, לאפריקה.
לפני כ-65 מיליון שנה התפצלה היבשת לחמישה חלקים: אמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה, אנטארקטיקה והחלק של תת-היבשת ההודית שמדרום להרי ההימלאיה.