בשנת תרצ"ב (1932) הוא אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר בביקורו בבני ברק, עם בניו רבי ישראל ורבי שמחה בונים וחתנו הרב יצחק מאיר לוין. את קבלת הפנים לחסידיו באזור ערך האדמו"ר מגור בביתו של הרב מיודסר. כשהגיע החזון איש לבני ברק, בשנת תרצ"ג (1933), שימש לו ביתו של הרב מיודסר אכסניה למשך התקופה הראשונה.
בשנת תרצ"ד (1934) החליפו הרב יוסף צבי קאליש כרב ראשי של המושבה. עם זאת, הרב מיודסר המשיך לכהן כרב בבני ברק ורשם זוגות לנישואין. בין השנים תרצ"ד - תרצ"ז (1937-1934) הוא כיהן כיושב-ראש ועד המושבה, ובמסגרת תפקידו ייצג את תושבי בני ברק בפני מושל המחוז הבריטי.
נכדתו טובה, בת בנו ישראל יוסף מיודסר, נישאה ליצחק מאיר, לימים ראש עיריית בני ברק.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, בכניסה לשיכון חזון איש.
הערות שוליים.
איחדג
אריה מרדכי רבינוביץ
הרב אריה מרדכי רבינוביץ (תרמ"ה, 1885 - תשט"ו, 1955) היה רבה הראשון של בני ברק (1927-1924).
קורותיו.
נולד בעיירה קארוב שבפולין, לרב יעקב אהרן שכיהן ברבנות באוסטרובה, חסיד גוסטינין, וצאצא ליהודי הקדוש מפשיסחה, דרך שושלת פוריסוב.
היה חתן רבי יהונתן אייבשיץ רבה של לושיץ. בעקבותיו נהיה חסיד גור. בגיל שש עשרה התמנה לרבנות בעיר קוסוב בפולין. בשנת תרס"ה (1905), במלחמת רוסיה–יפן, נמלט לעיר בריסק ושהה כשנה במחיצתו של הרב חיים סולובייצ'יק. בשנת תרע"ג (1913) התמנה כרבה של העיר קארוב.
בתחילת שנות ה-20 היה שותף בקבוצת חברי חברת "בית ונחלה" בוורשה, שתכננה הקמת יישוב חרדי-חסידי בארץ ישראל. בשנת תרפ"ד (1924) היה בקבוצת העולים הראשונה שהקימה את בני ברק. מיד עם בואו הוכתר כרב המושבה. הקים את צריפו בגבעה הסמוכה לכניסה למושבה. בשנת תרפ"ז (1927) אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, שהגיע לביקור בארץ ישראל.
בשנת תרפ"ז (1927) עזב את בני ברק ועבר להתגורר בירושלים, שם כיהן כדיין ומורה הלכה. רבה של רמת גן הסמוכה, הרב שלמה זלקינד לנדרס, החליף אותו כרב זמני, עד למינויו של הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) נאלץ להגר לארצות הברית, אך לא השתקע בה ושב לירושלים. עם שובו, התגורר בשכונת בתי ורשה. בשנת תרצ"ד (1934) הדפיס בירושלים כמה מתשובותיו בהלכה של חותנו בספר "תפארת יהונתן" וצירף בו את חידושיו בשם "כליל תפארת". כמו כן הדפיס את הספר "כתר היהודי" מתורת זקנו "היהודי הקדוש" ואת הספר "זכותא דאברהם" של דודו רבי אברהם מפוריסוב.
כמו כן, חיבר ספר בשם "קרני רא"ם", ובו אסופה רבה של סיפורי מופתים על צדיקי פולין.
על שמו של הרב רבינוביץ נקרא רחוב בשכונת נוה אחיעזר בבני ברק.
משפחתו.
היה אב לארבעה בנים וארבע בנות. בנו עקיבא בעל החנות סופר קיי בבורו פארק, שנקרא על שם התנא רבי עקיבא (שהתגורר בבני ברק הקדומה), הוא הילד הראשון של המושבה בני ברק. חתנו הוא הסופר והחוקר הרב משה שלמה כשר. בן נוסף הוא הרה"צ רבי חנוך הניך זצ"ל שהיה תלמיד חכם מקובל והגה רבות בתורת ברסלב (לפרנסתו עסק במסחר) והיה מיודד עם אדמו"רי ירושלים תובב"א .
חסידות קוברין
חסידות קוברין היא חסידות ליטאית. מייסדה היה רבי משה מקוברין, תלמידו של רבי מרדכי מלעכוויטש. החסידות נכחדה בשואה, עם הרצחו של אדמו"רה, רבי משה אהרן רבינוביץ.
תולדות החסידות.
הרב שלמה זלצמן, רב היישוב נוה ירק, צאצא של אדמו"רי השושלת, מוציא לאור את ספרי החסידות ועוסק בהפצת תורת רבי משה מקוברין.
יום טוב ערליך
משפחת בן אשר
משפחת בן נפתלי
ספריית השאלה
יצחק מן
יצחק מָן (3 במאי 1889 – 20 בינואר 1963) היה זמר אופרה וחזן פולני-ישראלי. טנור ראשי באופרה של לבוב בשנים 1912–1927 וחזן בית הכנסת הגדול בחיפה בשנים 1944–1955.
קורות חיים.
יצחק מן נולד בעיירה דז'יאלושיצה שבפלך קְיֶילְצֶה של פולין הקונגרסאית שבשליטת רוסיה, בנם של רחל ואבשלום מן (אביו היה ממשפחת הרבי מקומרנו).
בצעירותו שר במקהלות של חזנים נודעים כזיידל רובנר, שבתאי ספיבק ולייזר גולדבר. למד בקונסרבטוריון של קרקוב (Konserwatorium Towarzystwa Muzycznego w Krakowie) ואצל פרופ' קורזלי באיטליה.
בשנת 1912 הופיע באופרה של לבוב (Opera Lwowska), ומאז במשך 15 שנה היה לטנור הראשי של האופרה בלבוב. ב-42 אופרות הופיע בתפקיד ראשי, בהן "אאידה", "היהודייה", "כרמן", "טוסקה", "אבירות כפרית", "ההוגנוטים" ו"הנביא". במקביל הופיע כאורח באופרה הממלכתית של וינה, באופרה העממית בוורשה, בנאפולי, בפראג ובברנו. בצ'כיה הוא נודע כ"אנריקו קארוזו היהודי".
בשנת 1927 הוזמן לכהן כחזן הראשי בקהילת ברנו.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, הופיע במקומות שונים, והשמיע פרקי חזנות ברדיו. החל משנת 1944 היה לחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בחיפה.
היה נשוי להינדה (הלה) לבית לפקוביץ, אב לחמישה: משה מן (סוחר), גוטסי בן ארצי, אבשלום מן (סוחר), מרדכי (נספה בשואת יהודי צרפת) ועזריאל (נרצח בצ'כיה).
אשתו נפטרה לאחר מחלה קצרה ב-1956.מן נפטר בתל אביב ב-20 בינואר 1963, לאחר מחלה ממושכת. נקבר לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
היה אח ב"לשכת הכוכב מס' 13" של מסדר הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
גיטרת באס
ג'סר א-שגור
זהול
זהול (בצרפתית: Zeuhl), הוא תת-זרם מוזיקלי מחתרתי שהתפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20 בסוגת הרוק מתקדם. המילה זהול הומצאה על ידי מנהיג להקת מאגמה כריסטיאן ונדר, אשר המציא את הסגנון המוזיקלי החדש. זהול משלבת בין רוק לג'אז מודרני, ומוזיקה קלאסית מודרנית.
להקת הזהול המפורסמת והחשובה מכולן היא מאגמה האוונגרדית, אך עוד להקות חשובות הן דון, שאב ניגרת, ויידוריה ועוד.
אלבום הזהול הראשון הוא אלבום הבכורה של מאגמה משנת 1970.
המילה זהול היא מתוך השפה הקוביאנית, שבה משתמשת להקת מאגמה באלבומיהם. השפה מורכבת מג'יבריש, צרפתית וגרמנית.
התשע&quot;א
הוועידה האקומנית הרביעית
אלפרד אילג
אלפרד היינריך אילג (Alfred Heinrich Ilg, 30 במרץ 1854 - 7 בינואר 1916) היה מהנדס שווייצרי, מדינאי ושר באימפריה האתיופית, וידידו האישי של קיסר אתיופיה מנליק השני. אילג שימש כשר החוץ של אתיופיה בין השנים 1897-1907, והוא נודע בשל כך שתכנן את מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי ומיזמי תשתית נוספים במדינה.
ביוגרפיה.
אילג נולד בפראונפלד שבצפון שווייץ. הוא למד הנדסת מכונות בפוליטכניון הפדרלי בציריך בין השנים 1873-1876, ולאחר מכן עבר בחברת "מרקאר" (Marquard) בברן. בשנת 1879 נשלח לעבוד באתיופיה. הוא שימש כיועץ למנליק השני, שהיה בשנת 1889 לקיסר. הוא למד אמהרית במהירות, וסייע בהקמתה של הבירה החדשה, אדיס אבבה.
ב-11 בפברואר 1893 מינה הקיסר את אילג למהנדס קו הרכבת בין אדיס אבבה לנמל העיר ג'יבוטי. אילג תכנן את הקו והקים לשם כך את "החברה הקיסרית האתיופית" (Compagnie Impériale Ethiopienne, ראשי תיבות C.I.E.). במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שהתרחשה בשנים 1895-1896, סייע אילג למאמץ המלחמתי האתיופי בתכנון כלי נשק ותחמושת, ושיחרר את הקיסרות במידה רבה מתלותה ברכש מאירופה. בתמורה, ב-1897, העניק הקיסר לאילג את התואר "יועץ לקיסר" ומינה אותו לשר החוץ של הקיסרות, תפקיד בו נשא עד שעזב את אתיופיה בשנת 1907. עוד שימש אילג כמזכירו של הקיסר וזכה בעיטור "כוכב אתיופיה", העיטור הגבוה ביותר באתיופיה.
תרומתו של אילג לאתיופיה הייתה עצומה. הוא היה אחראי, בין היתר, לתכנונו ולהנחתו של צינור המים הראשון שסיפק מים לבירה ולהתקנת מערכת חשמל בארמון הקיסר בשנת 1905. הוא תרם להקמת מערכת הדואר ולביסוס מטבע לאומי אחיד. עם זאת, כאשר המזרחן הגרמני פרידריך רוזן (Friedrich Rosen) מונה לנציגה של האימפריה הגרמנית באתיופיה בשנת 1904, החלו השפעתו וכוחו של אילג להיחלש. בשנת 1907 התפטר מכל תפקידיו ושב לשווייץ. הוא מת בגיל 61 בציריך. אילג פרסם מספר ספרים ומאמרים אודות הפוליטיקה, המשפט והצבא האתיופי.
בשנת 2003 צולם הסרט השווייצרי "אלפרד אילג - החבשי הלבן" (Alfred Ilg - Der weiße Abessinier) העוסק בחייו.
אישפוז
עיסא (שבט)
עיסה (ערבית عيسى) הוא שבט סומלי השייך לשבטי הדיר. העיסה חיים בדרום ג'יבוטי, בה מוערך מספרם בכ-130,000, בצפון מדינת סומלי שבמזרח אתיופיה, ובצפון-מערב סומליה. בני השבט דוברים ערבית וסומלית, ורובם המכריע מוסלמים.
העיסה נהגו לייחס את עצמם כצאצאיו של עקיל בן אבו טליב (عقيل بن أبي طالب), בן דודו של מוחמד, אך מאז אמצע המאה ה-20 הם טוענים כי הם צאצאיו של שייח' או קדוש שעל שמו הם קרואים. קברו של קדוש זה שוכן לפי המסורת בצפון-מזרח סומליה, ולפי האמונה הוא נגלה בדרך נס במסגד הנמצא בעיר ג'יבוטי.
באופן מסורתי העיסה הם רועים נוודים, אך הם עוסקים גם במסחר. בעת סלילת מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי בראשית המאה ה-20 הם הועסקו בעבודות שמירה וסיוע. במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 לחמו העיסה לצד האיטלקים, ותוגמלו על-ידם בכלי נשק, אימונים צבאיים ובהזדמנויות עסקיות. במחצית השנייה של המאה ה-20, ציידה סומליה את העיסה בנשק, ואלה נלחמו נגד אתיופיה במסגרת החזית לשחרור סומליה המערבית. התערבות הצבא האתיופי במאבק בשנים 1971-1972 עלתה לעיסה במאות הרוגים ובתפיסת 200,000 ראשי בקר שעליהם פרנסתם העיקרית. לאחר שהחזית לשחרור סומליה המערבית הובסה, המשיכו העיסה להיאבק בשלטון המרכזי במדינה, ובין היתר השתתפו במלחמת אוגדן (1977-1978) לצד הסומלים. רגיעה הושגה לאחר חלוקת אתיופיה למחוזות אתניים.