שבט הזולו לאחר מותו של שאקה.
אחרי מותו של שאקה, דינגאנה ויורשיו האחרים הסתכסכו עם הבורים. המצב החריף ואף הגיע לקרבות אלימים, המפורסם שביניהם היה "קרב על נהר הדם", בו הביסו הבורים את בני שבט הזולו והקימו את "רפובליקת נטאל", לאחר מספר שנים הבריטים השיגו חזקה על השטח, וב-1842, המלך מפאנדה הוכר על ידי הבריטים כמלך שבט הזולו ואף קבע גבולות לממלכת הזולו. נקודת מפנה ביחסים בין הבריטים לבני שבט הזולו היה בשנת 1878, בשנה זו הגיעה משלחת בריטית אשר הציבה אולטימטום ל-14 ראשי שבטים. האולטימטום כלל הפסקת תוקפנות נגד המתיישבים הלבנים והחזרת רכוש גנוב כמו בקר. מלך הזולו קטשוואיו (Cetshwayo) בחר שלא להגיב לאולטימטום וכתוצאה מכך פלשו כוחות בריטים לארץ הזולו. מלחמה זו מוכרת בתור "מלחמת הזולו", יולי 1879, אחת הסיבות שמלחמה זו מוכרת היא הקרב בו הפסידו הבריטים הפסד צורב לבני שבט הזולו, קרב איסאנדלוואנה. אך לאחר התאוששות של הבריטים, הם הצליחו לכלוא את המלך ולהכניע את הלוחמים.
הנצחה: תוכנית הטלוויזיה- שאקה זולו.
בשנת 1986 הופקה בדרום אפריקה מיני סדרה, המגולגלת את חייו של שאקה זולו. אורך הסדרה היה כ-300 דק', הבעיה המרכזית בעלילה היא לוח הזמנים שלה. מבחינת היסטורית הסדרה מתחילה במכתב הנשלח מהמלכה ויקטוריה הבריטית, כאשר למעשה שאקה כבר נרצח לפני כן במציאות. "שאקה זולו" שודרה בדרום אפריקה, איטליה, ארצות הברית וגרמניה. בשנת 2001 הופק סרט טלוויזיה בשם, "שאקה זולו- המצודה" (shaka zulu- the citadel). הסרט צולם באנגליה, עם חלק מהצוות המקורי של מיני סדרה משנות ה-80. את השאקה גילם הנרי קאל (Henry cele), אותו השחקן מ-1986. אשר לאחר מכן הפך להיות מזוהה עם התפקיד. הסרט, בניגוד למיני סדרה, ספג ביקורות קשות, בעיקר על אי תאימות של פרטים היסטוריים ושודר רק בארצות הברית, גרמניה ודרום אפריקה.
רישלייה
ג'ורג'טאון (גיאנה)
ג'ורג'טאון (באנגלית: Georgetown) היא בירת גיאנה, והעיר הגדולה במדינה. בעיר מתגוררים כ-214,000 תושבים (על-פי מפקד אוכלוסין מ-2002), והיא ממוקמת בשפך נהר דמררה לאוקיינוס האטלנטי.
העיר נוסדה על ידי מתיישבים הולנדים ובמקור נקראה סטאברוק. לאחר מלחמות נפולאון, השתלטו הבריטים על המושבה ושינו את שם העיר לג'ורג'טאון. ב-24 באוגוסט 1842 הוכרזה רשמית כעיר בירה.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על נמל העיר ממנו מייצאים סוכר, עץ, זהב, יהלומים ובוקסיט.
בעיר נמצאת אוניברסיטת גיאנה.
ערים תאומות.
לג'ורג'טאון מספר ערים תאומות:
אנטבה
אֶנטֶבֶּה (Entebbe) היא עיר השוכנת במרכז אוגנדה. ממוקמת על חצי אי באגם ויקטוריה, כ-36 ק"מ (22 מייל) דרומית מערבית לעיר הבירה, קמפלה. בשטח העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי אנטבה שהוא נמל התעופה הראשי של אוגנדה. נכון ל-2014 מונה אוכלוסיית העיר כ-70,000 בני אדם.
המלה "אנטבה" בשפת הלוגנדה, השפה המקומית, משמעה "כיסא" או "מושב", והעיר ככל הנראה קיבלה את שמה בשל העובדה שהיא הייתה מקום מושבו של צ'יף מממלכת הבוגנדה ובה שימש שופט הממלכה. העיר הפכה למרכז אדמיניסטרטיבי קולוניאלי בריטי ומרכז מסחרי בשנת 1893 כשסר ג'רלד פורטל, המושל הבריטי, קבע אותה כמקום מושבו. בחוף העיר ישנו רציף ימי ששימש בעבר את המעבורות באגם ויקטוריה, אולם כיום לא עוגנות בו עוד ספינות. בימינו משמשת פורט בל כנמלה העיקרי של הבירה קמפלה.
מבצע אנטבה.
במבצע אנטבה, שנערך ב-4 ביולי 1976, שחררו חיילי צה"ל בני ערובה שנחטפו במטוס חברת אייר פראנס על ידי טרוריסטים פלסטינים וגרמנים. המטוס החטוף הונחת בנמל התעופה הבינלאומי בעיר ובני הערובה הוחזקו במבנה הטרמינל הישן של נמל התעופה.
פיונגיאנג
פיונגיאנג () היא בירת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה והגדולה שבעריה. העיר ממוקמת במערב קוריאה הצפונית על גדות נהר טאדונג כ-109 ק"מ במעלה הזרם מפיו על הים הצהוב. נכון לשנת 2021 אוכלוסיית העיר מונה 3,108,108 תושבים.
היסטוריה.
על פי המסורת הקוריאנית, העיר נוסדה בשנת 2333 לפנה"ס. בשנת 427 הפכה העיר לבירת קוריאה.
בירת קוריאה הצפונית.
בשנת 1945, כאשר חולק חצי האי קוריאה לשתי מדינות, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית), והרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית), הוכרזה פיונגיאנג כבירת קוריאה הצפונית. במהלך מלחמת קוריאה ניזוקה העיר קשות. לאחר סיום המלחמה החלה תנופת שיקום בקוריאה הצפונית, ובמסגרתה נבנתה פיונגיאנג מחדש בסגנון בנייה קומוניסטי - עם שדרות רחבות, מונומנטים, ובניינים מונוליתיים. נבנו בה בנייני ציבור ובתי דירות רבים, רחובות וכבישים רבים הורחבו, ופותחה תעשייה קלה.
תחבורה.
אורכה של הרכבת התחתית של פיונגיאנג 22.5 ק"מ, ויש לה שני קווים.
כמו כן פועלות בעיר רשת חשמליות ורשת אוטובוסים, ותחנת הרכבת של פיונגיאנג מהווה נקודת הבסיס למערך הרכבות של קוריאה הצפונית.
רוב תושבי העיר הולכים ברגל למקומות העבודה.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי סונאן.
חלוקה אדמיניסטרטיבית.
העיר מחולקת ל-19 רבעים (קוּיוֹק - 구역) וארבעה מחוזות (קון - 군):
הרבעים:
המחוזות:
סובה
סובה (באנגלית: Suva) היא בירת פיג'י, הממוקמת על חופו הדרום מזרחי של האי ויטי לבו. נכון לשנת 2017, בעיר מתגוררים כ־94,000 תושבים ובאזור העיר רבתי כ־186,000 תושבים.
היסטוריה.
עם סיפוח פיג'י בידי האימפריה הבריטית בשנת 1874 הפכה סובה לבירתה של פיג'י במקומה של לבוקה, כאשר ההעברה הרשמית נעשתה בשנת 1882. סובה היא המרכז הכלכלי והאדמיניסטרטיבי של פיג'י, בירת מחוז המרכז של פיג'י וכן העיר הגדולה ביותר בדרום מזרח האוקיינוס השקט ("ניו-יורק של הפסיפיק" בפי המקומיים), למעט ערים באוסטרליה וניו זילנד. בעיר נמצאים המוסדות החברתיים והכלכליים המרכזיים של פיג'י. בית הממשלה הממוקם בעיר, ואשר נבנה בשנת 1922 עבור המושל הבריטי, משמש כיום כמגורי נשיא פיג'י.
העיר היא מרבד ססגוני של תרבויות, וניתן לפגוש בה הינדים, פיג'יאנים, אירופאים, מלנזים, פולינזים ואחרים. השפה המדוברת ביותר היא אנגלית, אך גם לשפה ההינדית יש שימוש נרחב.
בעיר שוכנים אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט, בית הספר לרפואה של פיג'י, המכון לטכנולוגיה של פיג'י ועוד.
העיר היא עיר נמל, והנמל תופס חלק מרכזי בקו החוף של העיר. הנמל בעיר הוא המרכזי ביותר במדינה. בשנים האחרונות התרחבו פרווריה כך שנוצר רצף יישובי הגולש מעבר לנפה בה ממוקמת העיר לנפות סמוכות. בניגוד לערים רבות בעולם, סובה לא התפתחה סביב ענף כלכלי אחיד, אלא התפתחה בהדרגה ובאחידות במשך השנים.
העיר היא יחידה מוניציפלית מיוחדת הנשלטת על ידי מועצה בת 20 נציגים המהווה את הרשות המחוקקת של העיר. מועצת העיר נבחרת אחת לשלוש שנים מארבעה מחוזות בחירה.
אקלים.
האקלים של סובה הוא אקלים משווני טרופי (Af לפי שיטת קפן). היא עלולה להיות מושפעת מציקלונים. טמפרטורת המקסימום היומית היא לרוב בין 27 ל־31 מעלות צלזיוס. טמפרטורת המינימום היומית היא לרוב בין 21 ל־24 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עולה מעל 3,000 מ"מ, כמות אשר גבוהה מהכמות הממוצעת במערב האי ויטי לבו.
אגד
"אגד חברה לתחבורה בע"מ" (לשעבר: "אגד אגודה שיתופית לתחבורה בישראל בע"מ") המוכרת בשמה "אגד" היא חברה המפעילה תחבורה ציבורית בישראל, בייחוד אוטובוסים. אגד היא מפעילת התחבורה הציבורית הגדולה בישראל. בעבר סיפקה אגד שירותי תחבורה ציבורית כמעט בכל רחבי הארץ (למעט גוש דן ואזורים גאוגרפים מצומצמים) והייתה במעמד של מונופול, אך החל משלהי המאה ה-20 החליטה ממשלת ישראל לפתוח את שוק התחבורה הציבורית לתחרות, ולהקטין את חלקה של אגד בו. אגד הגיע לנתח שוק של כ-75% בשיא תקופת המונופול. ב-2021 הגיע נתח השוק של החברה ל-32% נתח שוק (במונחי מרחק נסיעה). בשנת 2021 היו לחברה 4,000 אוטובוסים והועסקו בה כ-9,100 עובדים, מתוכם כ-6,700 נהגים. לפי נתונים אלו אגד נחשבה לחברת האוטובוסים החמישית בגודלה בעולם באותה השנה. ב-2018 הוערך כי אגד הסיעה כ-900,000 נוסעים מדי יום.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה רכשו מספר צעירים יהודים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל משאיות מעודפי הצבא הבריטי. בארגזי המשאיות התקינו ספסלי ישיבה, שהסבו אותן לאוטובוסים מאולתרים להסעת נוסעים בתשלום. הדרכים באותה תקופה היו משובשות, והנסיעה הייתה מסוכנת בשל ריבוי כנופיות ערביות שהתנכלו לנוסעים בדרכים. חלוצי האוטובוסים החליטו להתאגד לשיתוף פעולה שיסייע להם להתמודד במאורגן עם הקשיים. בתחילה התאגדו מפעילי האוטובוסים בקבוצות קטנות, אשר בהמשך התאגדו לקבוצות גדולות.
"אגד" נוסדה כקואופרטיב ב-1 בינואר 1933 כתוצאת מיזוג של ארבע חברות תחבורה ציבורית קטנות במרכז הארץ: (המהיר, הגה, קדימה והתאחדות הנהגים). את השם "אגד" הציע המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק.
באותה תקופה מנתה אגד 963 חברים ו-20 שכירים אשר הפעילו 338 אוטובוסים בקווים קבועים בין ירושלים, תל אביב וחיפה וכמו כן קווים אל סוריה, לבנון, עבר הירדן, מצרים ועיראק.
נהגי אגד המשיכו בעבודתם הסדירה בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, על אף קשיי ההתמודדות עם מארבי הערבים וסכנת החיים שנסיעה בינעירונית הייתה כרוכה בה. בתקופת מלחמת העצמאות שולבו נהגי אגד בשיירות שהעבירו בהצלחה אספקה ותגבורת לירושלים הנצורה דרך שער הגיא.
ב-9 במאי 1939 מוזג לתוך אגד שירות תחבורה בשם "הצפון" שמנה 7 נהגים והפעיל קו מחיפה לטבריה דרך עפולה.
בשנת 1940 מוזג לתוך אגד שירות אוטובוסים בשם "אקספרס הגליל" שהפעיל קווים מצפת לטבריה ולחיפה. באותה שנה נמנו 42 סניפי אגד בכל הארץ.