העניין של תועלות חיצוניות קשור למוצרים ציבוריים – לדוגמה, מוצרים שקשה, אם לא בלתי אפשרי, למנוע מאנשים ליהנות מהם. לייצור מוצר ציבורי ישנן השפעות חיצוניות מועילות לציבור, כולו או כמעט כולו. כמו עם עלויות חיצוניות, גם כאן ישנה בעיה של תקשורת חברתית ותיאום לשם איזון בין עלויות ותועלות. דבר זה מרמז גם כן, כי חיסון אינו דבר הניתן לפתרון על ידי שווקים תחרותיים. ייתכן שהממשלה תצטרך להתערב בעזרת פתרון קולקטיבי כגון סיבסוד או דרישה חוקית להשתמש בתרכיב חיסון. אם הממשלה עושה כן, המוצר ייחשב למוצר חיוני.
השפעות חיצוניות וחוק קואס.
רונלד קואס טען, כי יחידים יוכלו לארגן עסקאות כדי להביא לתוצאה יעילה ולפסול השפעות חיצוניות, ללא התערבות ממשלתית. על הממשלה להגביל את תפקידה להקלה על עסקאות בין קבוצות או יחידים הנוגעים בדבר, ולאכוף חוזים שנכרתו כתוצאה ממשא ומתן. תוצאה זו, הידועה כחוק קואס, דורשת כי:
אם כל התנאים הללו מתקיימים, השחקנים בשוק הפרטי יכולים לפתור את בעיית ההשפעות החיצוניות באמצעות משא ומתן זה עם זה.
לכן, כלל זה אינו מתייחס למקרה תעשיית הפלדה הנדון לעיל. לדוגמה, כאשר מפעל פלדה פולש לריאותיהם של יחידים רבים באמצעות הזיהום שהוא יוצר, יהיה זה קשה אם לא בלתי-אפשרי שכל נפגע יחיד ינהל משא ומתן על קבלת פיצויים בשל כך. תהליך של משא ומתן כנ"ל עלול אף להיות יקר במידה קיצונית, בעיקר כאשר כמה יחידים עלולים להתפתות ולהיות טרמפיסטים, הנהנים ממשא ומתן זה מבלי לשלם על כך מחיר כלשהו. לכן, הגישה הנפוצה בקרב כלכלנים היא להכפיף את המפעל לרגולציה ממשלתית שתגביל את כמות הזיהום שמותר לו לפלוט לאוויר, ולממן את עלות הרגולציה והאכיפה באמצעות הטלת מיסים.
מקרה תרכובת החיסון גם כן אינו מתיישב עם חוק קואס. על יצרניות תרכובות החיסון יהיה להתכנס על מנת לשחד מספר רחב של לקוחות לקבלת הזריקה. פירמות בודדות ינסו להיות טרמפיסטיות ולא לשלם עבור שיחוד זה. במקרים רבים, יהיה זה פשוט יותר לערב את הממשלה.
אין זה אומר כי חוק קואס אינו רלוונטי כלל. לדוגמה, אם חוטב-עצים מתכנן לכרות יער, כאשר לצעד זה תהיה השפעה שלילית על מקום נופש סמוך, יהיה זה די אפשרי כי חוטב העצים יוכל להתכנס יחד עם בעל מקום הנופש ולסכם על עסקה. לדוגמה, בעל מקום הנופש יוכל לשלם לחוטב העצים עבור אי כריתת היער, או לרכוש את היער. במונחי הדוגמאות שהחלו ערך זה, לספר למישהי כי הבושם שלה דוחה, יכול בקלות להביא להחלפתו, בעוד שדברי שבח על בגדים של לובש תחפושת יכולים לעודד בעתיד לבישת בגדים דומים. כמובן, ייתכן כי אף אחד מההסכמים הללו לא יוכל לעבוד כמתבקש.
כמו כן, ייתכנו מקרים שבהם אין צורך בהתערבות ממשלתית. ייתכן שאורחות החיים המסורתיים התפתחו כדרכים לטפל בהשפעות החיצוניות השליליות והחיוביות. לחלופין, קהילות המתנהלות באופן דמוקרטי יכולות להגיע להסכמה על טיפול בדרכים ידידותיות בעלויות ותועלות חיצוניות.
קישורים חיצוניים.
באנגלית
גרנדה
חכמת שלמה (ספר חיצוני)
חכמת שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה באלכסנדריה שבמצרים באמצע המאה הראשונה לפני הספירה. לספר 19 פרקים.
במאה ה-18 תורגם הספר לעברית על ידי נפתלי הרץ וייזל, אשר לימים הרחיב תרגום זה לחיבור בשם "רוח חן". התרגום כתוב על טהרת העברית המקראית, נורמה שליוותה שנים ארוכות את העברית של תנועת ההשכלה.
שפת המקור.
הדעות חלוקות בקשר לשפת המקור של הספר והאם היא עברית או יוונית. החוקר אברהם כהנא סבור כי לספר שלושה מקורות: חלקו הראשון של הספר נכתב ככל הנראה בעברית, חלקו השני עובד ביוונית על פי מקורות עבריים ואילו חלקו השלישי נכתב ללא ספק במקורו ביוונית. בכל מקרה, המקור העברי אבד.
הרמב"ן טוען שספר נכתב במקורו בארמית עתיקה כלומר הספר נכתב בארמית, ותורגם בבבל.
בספרים של ימי הביניים הביאו קטעים מהספר שלא נמצאים בידינו, רבי עזריה מן האדומים אף הכיר נוסח ארמי של הספר שלא נמצא לפנינו, ייחס את הספר לשלמה המלך ושיער שכתבו ארמית. לפי זה ככל הנראה הספר נכתב בארמית, ותורגם ליוונית במהלך השנים.
חלוקת הספר ותוכנו.
יש הסוברים כי הספר מחולק לשלושה חלקים שונים, שנכתבו אולי על ידי מחברים שונים.
בחלק הראשון פונה המחבר אל בני האדם, ובמיוחד אל השופטים, ומבקש מהם לדרוש את החכמה. הוא מדגיש את ההבדל בין הצדיקים הדורשים אותה ובין הרשעים המואסים בה. בחלק השני המחבר מבאר את מהות החכמה ומראה את הדרך המוליכה אליה. החלק השלישי הוא תיאור של המכות שהכה אלוהים את מצרים, שהיו עובדי אלילים ורחוקים מן החכמה האמיתית, לעומת הטובות שעשה לעם ישראל שהיו עובדי אלוהים ומחפשי החכמה. בחלק זה מוסיף המחבר איך באה לעולם עבודת האלילים ומהן תוצאותיה, ולועג לעושי הפסילים ועובדיהם.
ספרים נוספים בשם זה.
בספר הזוהר מוזכר כמה פעמים ספר "חכמתא דשלמה" ומובאים ציטוטים ממנו. ככל הנראה אין קשר בין ספרים אלו. והספר המוזכר בזוהר עוסק בסודות התורה.
אברהם כהנא
אברהם כהנא (1874, תרל"ה – 1946, י"ט באדר א' תש"ו) היה סופר וחוקר יהדות ומקרא.
תולדות חייו.
כהנא נולד בשנת תרל"ה (1874) בסקומורוחי שליד ז'יטומיר, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בן למרדכי כהנא. את רוב השכלתו רכש בלימוד עצמי. בגיל 40, בשנת 1914 (תרע"ד), נסע כהנא לתור את ארץ ישראל. את נסיעתו זו כינה ביומנו "נסיעת הקסמים". לאחר פרוץ המהפכה הרוסית מונה לפרופסור באוניברסיטה העממית בקייב. בשנת 1922 הוא עבר עם משפחתו לוורשה בירת פולין, ובשנת 1923 עלו לארץ ישראל.
בארץ ישראל עבד כהנא בתל אביב, שם הוא כיהן כמנהל ספריית שער ציון וכמורה בסמינר לוינסקי. בשנת 1929 פרש מתפקידו, התמסר למחקר ויסד את הוצאת ספרים "מקורות". בשנת 1937 (תרצ"ז) זכה בפרס ביאליק על הוצאת הספרים החיצוניים.
כהנא רכש בלימוד עצמי את ידיעותיו הנרחבות במקצועות הכלליים, ביהדות ובשפות הקלאסיות והחדשות. תחומי המחקר שלו כללו, בין השאר, את ביאור המקרא, היסטוריה, בלשנות וחקר החסידות. ידוע בעיקר בשל מפעלו לאיסוף, ביאור ותרגום הספרים החיצוניים, יחד עם מפעלו לעריכת פירוש מקיף לתנ"ך.
כהנא המשיך בפועלו המדעי עד לפטירתו בי"ט באדר א' תש"ו, (1946) בתל אביב. הוא נקבר לצד רעייתו חנה בבית הקברות טרומפלדור.
ספרייתו המדעית נתרמה על ידי בניו, אוריאל ויעקב, לאוניברסיטה העברית בהר הצופים, שם היא מצויה בחדר נפרד.
ארכיונו, הכולל התכתבות עם אנשי רוח, נתרם לספרייה הלאומית בירושלים.יורשיו הקימו את "קרן אברהם כהנא" המעניקה מדי שנה מענקי מחקר לסטודנטים במכון ללימודי היהדות של האוניברסיטה העברית.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
היה אב לשלושה: אוריאל כהנא (אדריכל וצייר), יעקב כהנא (עורך דין) ומרים רוזנצווייג.
שער ניצחון
שער ניצחון, או קשת ניצחון, הוא מבנה מונומנטלי בצורת שער הנבנה על מנת להנציח ניצחון בקרב או במלחמה. מקורו של מנהג בניית מבנה זה באימפריה הרומית, שם הייתה בניית השער כבוד שניתן על ידי הסנאט הרומי למנצח בקרב או במלחמה.
הקשתות נבנו לאורך הוויא סאקרה - הדרך הקדושה שהובילה לאורך הפורום הרומי אל מקדש יופיטר שעמד על הגבעה הקפיטולינית. מבין 21 קשתות הניצחון המוזכרות בכתובים, חמש נותרו עד ימינו.
קשת הניצחון הקדומה ביותר שנשמרה היא קשת הניצחון של אוגוסטוס ברימיני.
החל מהמאה השנייה לספירה החלו להיבנות שערי ניצחון המנציחים אירועים שאינם בהכרח קרבות או ניצחונות. קשת הניצחון באנקונה, המנציחה את בניית הנמל בעיר על ידי הקיסר טראיאנוס, היא דוגמה לקשת מסוג זה. ישנן קשתות שהוקמו ככלי תעמולתי בהוראת הקיסר, ואחרות ביוזמה מקומית כביטוי תודה ונאמנות לקיסרי רומי. קשתות הניצחון שימשו גם כתפאורת רחוב, נקודת ציון במרחב העירוני ולעיתים כסימון גבולה של העיר.
באירועים אחרים נבנו שערי ניצחון זמניים, לשימוש זמני, ופורקו בהמשך (ראו שער הניצחון בפריז).
פרס ביאליק
פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל הוא פרס ספרותי, המוענק ליוצרים בתחום ספרות יפה וחכמת ישראל, על ידי עיריית תל אביב-יפו. הפרס מוענק בהתאם להחלטת מועצת העיר, החל משנת 1933 במלאת 60 שנה להולדת המשורר חיים נחמן ביאליק. הפרס נוצר לשם מתן כבוד והוקרה לביאליק, אשר מיום עלותו לארץ, בחר בתל אביב כמקום יצירתו והשפיע רבות על חייה התרבותיים. זהו הפרס הספרותי הפעיל הוותיק ביותר על יצירות בשפה העברית. בעבר חולק מדי שנה, אך מאז 2014 מחולק רק מדי ארבע שנים.
למת בר הלל
למת בר-הלל
סלאבית כנסייתית עתיקה
סלאבית כנסייתית עתיקה או סלבונית היא השפה הסלאבית הכתובה הראשונה. השפה ידועה החל מהמאה התשיעית ושמשה לתרגום הברית הישנה, הברית החדשה וכתבי קודש נוצריים אחרים עבור העמים הסלאבים.
שם השפה.
הכינוי המקובל ביותר לשפה בעולם המדעי של היום הוא "סלאבית כנסייתית עתיקה" או "סלבונית כנסייתית". שמות אחרים שנמצאים בשימוש הם "בולגרית עתיקה" ו"מקדונית עתיקה". הכינוי "סלאבית עתיקה" אינו נכון, מכיוון ששפה זו תועדה לראשונה בכתב כבר אחרי שהשפה הסלאבית העתיקה התפצלה לשלוש קבוצות - מזרחית, מערבית ודרומית.
השפה מכונה "כנסייתית" מכיוון שהיא נשארה שפת הפולחן בכנסיות המזרחיות האורתודוקסיות במדינות סלאביות - רוסיה, אוקראינה, בלארוס, בולגריה, סרביה ומקדוניה ובימי הביניים גם בארצות הרומניות.
היסטוריה.