בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ ממחסור במים ובשטחים חקלאיים ונלחם בקדחת. חלק מן החברים עבדו מחוץ לקיבוץ בהכשרת קרקע ובעבודות ייעור עבור הקק"ל. כמו כן החל הקיבוץ לגדל פטריות במערות סמוכות. בסיוע מפעל "אתא" ובמימונו של נדבן גרמני הוקם בשנת 1943 בקיבוץ בית חרושת לאריגים.
ימי קום המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעה לקיבוץ השלמה גדולה של חברי "מכבי הצעיר" מהונגריה, שעברו את השואה. בתאריך 16 ביוני 1946, במסגרת "ליל הגשרים", פונו למצובה פצועי התקפת הפלמ"ח על גשרי נחל כזיב, אך מחשש מפני הבריטים הועברו משם למערה ליד חניתה. הבריטים הפכו כל אבן במצובה בניסיון למצוא נשק שהיה קשור ל"ליל הגשרים". כיוון שחברי הקיבוץ סירבו להזדהות בפני הבריטים והשיבו רק "אני איש מצובה", עצרו הבריטים מספר חברים, שנראו חשודים, למשך שבועיים בכלא עכו.
על פי תוכנית החלוקה מנובמבר 1947 עתיד היה הקיבוץ להכלל בשטח המדינה הערבית. בשלהי מרץ 1948 ראו החברים את שיירת יחיעם עולה בלהבות, וידם קצרה מלהושיע. במלחמת העצמאות היה היישוב תחת מצור ערבי, אשר נפסק רק לאחר מבצע בן עמי, שבו נכבש הגליל המערבי וחודש הקשר ליישובים הנצורים. לאחר פריצת המצור נשלחו ילדי הקיבוץ לכפר הילדים "אהבה" שבקריית ביאליק. הילדים שבו לקיבוץ בסוף 1948, לאחר סיום "מבצע חירם", שבו הושלם כיבוש הגליל העליון.
תעסוקה.
עם תום מלחמת העצמאות זכה הקיבוץ באדמות חקלאיות נוספות (חלק משטחיו החקלאיים של הכפר הערבי הנטוש אלבסה) וכן התגלו מקורות מים חדשים. בזכות אלה התפתח משק הקיבוץ. לאחר תקופת הצנע נמנה גידול ושיווק פטריות שמפיניון על הענפים המרכזיים במשק. במהלך השנים פעלו בו ענפים חקלאיים שונים כגון גן ירק, מטעים, רפת, לול מטילות, דיר, מכוורות וכותנה. בתחום החקלאות מגדלים כיום בקיבוץ רימונים, בננות, קלמנטינות, מנגו, אבוקדו וליצ'י.
בית האריגה בקיבוץ הפך למפעל "חיתולי מצובה" ומאוחר יותר התרחב והפך למפעל "אריגי מצובה". נגריית הקיבוץ הרחיבה גם היא את פעילותה והפכה למפעל "רהיטי מצובה". בשנת 2003 נקלע מפעל "אריגי מצובה" לקשיים כלכליים ועקב קריסתו והעובדה שלא נרשם כחברה בע"מ, נקלע הקיבוץ כולו למשבר כלכלי.
תרבות.
באמצע שנות ה-90 הוקם בבית התרבות בית כנסת של הקהילה המסורתית.
בשנת 1999 החלו חברי הקיבוץ לקבל "משכורת דיפרנציאלית" ובשנה שלאחר מכן עבר הקיבוץ הפרטה, שבעקבותיה נסגרו המטבח וחדר האוכל.
בשנת 2003 התגוררו בקיבוץ כ־600 תושבים, מהם כ־200 חברים. כשליש מהחברים היו מעל גיל 70.
בן עמי
בֶּן עַמִּי הוא מושב בצפון ישראל ליד נהריה השייך לתנועת המושבים ונמצא בתחום מועצה אזורית מטה אשר. היישוב הוקם בשנת 1949 ושמו ניתן לו לזכרו של בן עמי פכטר שהיה מג"ד בחטיבת כרמלי במלחמת העצמאות ושנפל בקרב של שיירת יחיעם. היישוב הוקם על אדמות הכפרים הערביים "א-תל", "אום אל-פרג'" ו"א-נהר" על ידי קבוצת חיילים משוחררים.
במושב 65 משקים חקלאים. כמו כן הרחבה לבנים המונה 65 יחידות של חצי דונם. המושב מפורסם במטעי האבוקדו הרבים, בצימרים לתיירות ובעסקים תיירותיים אחרים כגון מחלבה לגבינות עיזים. בן עמי ממוקם מול בית החולים לגליל המערבי - נהריה בסמוך לכביש נהריה - מעלות-תרשיחא. שטחו של המושב כ-3000 דונם.
תולדות היישוב.
המושב הוקם באוגוסט 1949 על ידי גרעין שהתגבש מפקודים של בן עמי פכטר, יוצאי גדוד 1 של הפלמ"ח וחבורה של בוגרי עליית הנוער שיחד מנו כ-90 צעיר וצעירה. לפני כן חיו המתיישבים בכפר א-נהר, בביתו הנטוש של מוחמד עפיפי (כיום בשטחי קיבוץ כברי). לגרעין המושב הוקצו 3000 דונם של אדמות נפקדים, בהם אדמות הכפר אום אל פרג', אשר לטענת האפוטרופוס על נכסי נפקדים היה נטוש לגמרי בעת המפקד הקובע ב-1948. בעת העלייה על הקרקע נכנסו כ-40 המתיישבים הראשונים לצריפי פח ששימשו למגורים ארעיים.
ערביי אום אל פרג' ניסו לפחות מפברואר 1949 להאחז בכפרם, אך גורשו ממנה בפברואר 1949 ושוב בספטמבר 1949 כדי לאפשר את הקמת המושב. בנובמבר 1949 שבו והתיישבו במרכז המושב כ-30 ערבים מאום אל פרג' אשר טענו שהם היו במקום מאז כיבושו באוקטובר 1948 וכלל אינם נפקדים. כסימוכין הביאו הערבים מכתב מהמושל הצבאי. במשך הזמן התפתחו עימותים רבים בין אנשי המושב אשר בקשו לנהוג בעלות באדמות שהוקצו להם והערבים אשר בקשו לשמור על האדמות שטענו שהם שלהם. לשיא הגיע העימות בעת שהערבים ניסו למנוע מחברי המושב קטיף משמש מעצים שבמחלוקת ובתגובה נורה אחד הערבים ונפצע. כח משטרתי הוצב במושב למשך 3 שבועות כדי למנוע עימותים נוספים. הסכסוך נדון בבתי משפט שונים, בין השאר בבית המשפט המחוזי בחיפה בפני השופט משה לנדוי, אשר קבע שהערבים היו נפקדים ועל כן האדמות שייכות למושב. במרץ 1953 קבע בית המשפט העליון סופית שהערבים היו נפקדים ועליהם לפנות את האדמות לטובת אנשי המושב. אולם הפינוי התעכב בגלל דרישת הערבים לאדמה חלופית אחרת משהציעו להם, שנתמכה על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים. באוגוסט 1953 ניסו אנשי בן עמי לפנות את הערבים בעזרת בולדוזר, אולם הדבר לא עלה בידם. ב-14 בספטמבר 1953 הועברו הערבים על ידי המשטרה לאדמות חלופיות במזרעה.
נתיב השיירה
נְתִיב הַשַּׁיָּרָה הוא מושב בגליל המערבי ממזרח לנהריה בסמוך לקילומטר ה-66 בכביש 70, השייך למועצה אזורית מטה אשר.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מכורדיסטן, איראן ועיראק ונקרא בתחילה רבסיה, על שם הכפר הערבי הסמוך, ע'אבסייה, שהמושב הוקם על אדמותיו. לקראת סוף 1950 ניתן לו השם דוֹבֶא, שפירושו: שפע.
בשנת 1953 הצטרפו למושב לוחמי פלמ"ח שעזבו את משגב עם. המצטרפים היו יוצאי מדינות שונות, כך שהמושב נודע בבליל השפות שדיברו בו. בסוף שנת 1955 חובר המושב לרשת הטלפון.
בשנת 1958 הוחלף שם המושב לנתיב השיירה, לזכר שיירת יחיעם שהותקפה באזור המושב. שינוי השם אושר בהמשך על ידי ועדת השמות הממשלתית.
על חוויות הילדות במושב כתבה הסופרת חדוה נוה, בת המושב, בספריה.
בסמוך למושב נמצא אתר ההנצחה לשיירת יחיעם.
בשנת תשע"ה (2015) התמנה הרב משה פינטו מישיבת מרכז הרב ומתלמידי הרב יעקב שפירא לרב המושב.
עין המפרץ
עֵין הַמִּפְרָץ הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי הנמצא במחוז הצפון בין הערים עכו וקריית ביאליק, ושייך למועצה האזורית מטה אשר.
היסטוריה.
גרעין הקיבוץ שהורכב מחברי השומר הצעיר מגליציה התיישב במחנה אוהלים בבת גלים שבחיפה בשנת 1930, ועסק בעבודות בנמל חיפה.
מייסדי הקיבוץ חשבו להשאירו כקיבוץ עירוני.
במהלך שנות העלייה החמישית הצטרפו לקיבוץ עולים מגרמניה ומפולין והוא נדד בין מספר מקומות עד אשר עבר למשכנו הנוכחי כקילומטר מדרום לעכו, כאחד מיישובי חומה ומגדל, ב-25 באוגוסט 1938.
להקמת החומה והמגדל התגייסו מאות מעובדי נמל חיפה. הם הגיעו מחיפה במשאיות, עגלות רתומות לסוסים ועל גבי גמלים. הם בנו חומה כפולה מעץ אשר מולאה חול וזיפזיף בתווך. את החול מילאו באמצעות סלים מרופדים בשקי יוטה. לחומה היו שני שערים - אחד לכיוון הים ושני לכיוון מזרח. בתוך החומה הוקמו שלושה צריפים ומגדל, אשר עלו אליו בסולם דרך פתח במרכז רצפתו.
המיקום הראשוני היה ממערב לכביש עכו חיפה, בשטח פרטי בחולות, עליו קיבלו רשות לבנות. מאוחר יותר עבר הקיבוץ למיקום הנוכחי ממזרח לכביש.
שמו ניתן לו בגלל מיקומו במפרץ חיפה.
שמות נוספים שנפסלו הוצעו בגלל מיקומו - ליד חיבור נחל חילזון לנחל נעמן.
מקורות ההכנסה העיקריים של הקיבוץ הם שני מפעלים, מפעל לייצור מוצרי אריזה ("י.מ.א") ומפעל למוצרי פלסטיק ("עטיפית"). כמו כן קיימים בו ענפי חקלאות שונים: רפת, מדגה, פרדס, גידולי שדה ומטעים.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר הקיבוצי-אזורי "גוונים". ובגילאי החטיבה והתיכון, מתחנכים הנערים במוסד החינוכי "אופק" שבקיבוץ עברון, המשותף לשמונה קיבוצים.
בשנת 1964 נרצחה בת הקיבוץ, החיילת רעיה גולן, בעת נסיעה בטרמפ לעיר החדשה ערד. פרשת רציחתה, על ידי בדואי תושב האזור, זכתה לתהודה בתקשורת ובציבור הישראלי.
מסילות
מְסִילּוֹת הוא קיבוץ בעמק בית שאן מערבית לעיר בית שאן והשייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
היסטוריה.
גרעין במסילה, של חברי השומר הצעיר מפולין, הוקם בסוף שנת 1932 בראשון לציון, ועבר לגבעת מיכאל, ליד נס ציונה, במסגרת חילופין עם קיבוץ השומר הצעיר הצ'כי שעבר לראשון לציון. בגבעת מיכאל עבדו רבים מחברי הקיבוץ בעבודות חוץ והעבירו את שכרם לקיבוץ. באוגוסט 1937 עלו 16 חברים מהגרעין לעמק בית שאן והקימו יחד עם שלושה גרעינים נוספים את היישוב מעוז. בנובמבר 1937 עזבו חברי גרעין במסילה את מעוז ועברו להתיישבות זמנית ליד תל עמל, והחלו לעבד את האדמות שהוקצו להם. עם זאת, חלק מחברי הגרעין נשארו בנס ציונה. בתחילת 1938 עברו חברי תל עמל לנקודת הקבע שלהם והשאירו לחברי במסילה את החומה, המגדל וגדר התיל. ביוני 1938 נקרא שם הקיבוץ מסילות על שם הגרעין "במסילה" ועל שום קרבתו לתוואי מסילת רכבת העמק. ביולי 1938 חגגו חברי הגרעין את הקציר הראשון של הקיבוץ.