החומרה והמראה של עצם השכמה המכונפת משתנה מאדם לאדם כמו גם השרירים או העצבים שהושפעו מכך. כאב אינו מופיע בכל מקרה של מצב רפואי זה.
ברוב המקרים של עצם השכמה המכונפת, נזק לשריר המסור הקדמי גורם לעיוות של הגב. שריר המסור הקדמי נקשר לפן הקדמי המדיאלי של עצם השכמה (כלומר הוא מתחבר בצד הקרוב ביותר לעמוד השדרה ועובר לאורך הצד של עצם השכמה שפונה לכלוב הצלעות) ומעגן בדרך כלל את השכמה אל עבר כלוב הצלעות. כאשר קדמת שריר המסור הקדמי מתכווצת, מתרחש סיבוב כלפי מעלה, הרחקה והגבהה חלשה של עצם השכמה המאפשרת להרים את הזרוע מעל הראש. עצב בית החזה הארוך מעצבב את קדמת השריר. לפיכך, פגיעה בעצב זה יכולה לגרום להחלשת השריר או לשיתוקו. אם זה קורה, עצם השכמה עשויה לחמוק מכלוב הצלעות, ותעניק לו את המראה הדומה לכנפיים בגב העליון. מאפיין זה עשוי להיראות במיוחד כאשר האדם דוחף נגד התנגדות. לאדם יכול להיות גם יכולת מוגבלת להרים את זרועו מעל ראשו.
גורמים.
יצירת המצב של השכמה המכונפת מחולקת לשתי קטגוריות, מדיאליות ורוחביות, בהתאם לכיוון הכנף.
פגיעה מדיאלית.
פגיעה מדיאלית שכיחה יותר, הנגרמת על ידי שיתוק של שריר המסור הקדמי. בדרך כלל זה נובע מנזק (כלומר נגעים) בעצב החזה הארוך. עצב זה מספק את קדמת השריר, שנמצאת בצד בית החזה ופועלת כדי למשוך את עצם השכמה קדימה. שיתוק קדמי של השריר הוא תפקוד לקוי המאפיין פגיעות טראומטיות, לא טראומטיות וללא סיבה ידועה בעצב החזה הארוך. משנית לשיתוק של שריר המסור הקדמי, עצם השכמה המכונפת נגרמת גם על ידי פגיעות בשריר הטרפז ובשריר המקבילית המערבים את עצב הלוואי ועצב העצם הגבי בהתאמה.
פגיעה רוחבית.
הקטגוריה השנייה היא הכנף הרוחבית הנגרמת כתוצאה מפגיעה בעצב הלוואי בעמוד השדרה. ניוון קשה של שריר הטרפז עלול לקרות כתוצאה מפגיעה בעצב הלוואי בעמוד השדרה במהלך ביופסיה של בלוטות הלימפה של הצוואר. ישנן דרכים רבות בהן עצב החזה הארוך יכול להיפגע כתוצאה מטראומה. אלה כוללות טראומה בוטה (למשל מכה בצוואר או בכתף, לחיצה פתאומית על רצועת הכתפיים, פיתול יוצא דופן של הצוואר והכתף), תנועות הכרוכות בזריקה שחוזרות על עצמן (כפי שנצפה בפעילות ספורטיבית כמו הרמת משקולות או ספורט), דחיסה מוגזמת של אזור הכתפיים על ידי רצועות שיכולה להוביל לשיתוק תרמיל גב, ופעילויות ביתיות שונות (למשל גינון, חפירה, שטיפת מכוניות וכו').
פגיעה לא-טראומטית בעצב החזה הארוך כוללת גורמים רבים כמו מחלה נגיפית (למשל שפעת, דלקת שקדים-ברונכיטיס, פוליו), תגובות אלרגיות, מנת יתר של תרופות, חשיפה רעילה (למשל קוטלי עשבים, טטנוס) ועוד.
אף שהסיבות השכיחות ביותר לעצב עצם כנף נובעות משיתוק של שריר המסור הקדמי, ומעט פגיעות בשריר הטרפז ובשריר המקבילית, ישנם עדיין נסיבות אחרות המציגות את המחלה. מקרים אלה כוללים פגיעות ישירות בשרירים הקשורים לאזור הזה, וחריגות מבניות (למשל קרע במסובבי הכתף, חוסר יציבות בכתפיים וכו ').
אבחון.
הבדיקה הראשונית שיש לבצע היא בדיקה גופנית אשר בה מבקשים מהמטופל לבצע פעולה דחיקה. מעבר לבדיקה זו, ולהיסטוריה, מומלץ לבצע רדיוגרפיה של הקרנה של הצוואר, החזה, הכתף והכניסה לבית החזה כדי לשלול מומים מבניים כמו שבר ענף ירוק. טומוגרפיה ממוחשבת (CT) או הדמיית תהודה מגנטית (MRI) נמצאו כלא יעילים לזיהוי המצב, אך עשויים להועיל כדי לשלול אבחנות מסוימות אם יש חשד, כמו פגיעה הקשורה בנוירופיברומטוזיס, הפרעת דיסק בין-חולייתי, רדיקולופתיה וגידולים.
השפעות.
במצבים נדירים יש לה פוטנציאל להוביל לפעילות פונקציונלית מוגבלת בגפיים העליונות שאליה היא צמודה. זה יכול להשפיע על יכולתו של אדם להרים, למשוך ולדחוף חפצים כבדי משקל. במקרים חמורים מסוימים, יכולה להיפגע היכולת לבצע פעילויות יומיומיות, כגון החלפת בגדים ושטיפת שיער. נצפו מקרים בהם שכמה מכונפת גרמה לשיבוש בתיאום בין קצב העלייה של עצם הזרוע ולזווית הנוצרת בשכמה. שיבוש זה עלול לגרום לירידה ביכולת להרחיק ולקרב את הגפיים העליונות מהגוף, כמו גם לאובדן הכוח ומקור לכאב ניכר. עצם השכמה המכונפת נחשבת ליציבה אצל ילדים צעירים, אך ללא יציבה בקרב מתבגרים ומבוגרים יותר.
טיפול.
ישנם מגוון של סיווגים לשכמות מכונפות, וכמוהן מספר אפשרויות טיפול. ניתן להמליץ על אימוני כוח, בעיקר של שריר המסור הקדמי, מכיוון ששריר זה אחראי על החזקת השכמה המדיאלית קרוב לכלוב הצלעות. במקרים חמורים יותר, פיזיותרפיה יכולה לעזור על ידי חיזוק השרירים הרלוונטיים. פיזיותרפיה מהווה אפשרויות טיפול אם קיימת חולשה של שרירי מפרק הכתף, אך אם השרירים אינם מתכווצים בצורה קלינית והתסמינים ממשיכים להיות חמורים יותר משלושה-6 חודשים, ניתוח עשוי להיות האפשרות הבאה. ניתוחים על ידי קיבוע עצם השכמה לכלוב הצלעות עשויים לעזור לאנשים עם שכמה מכונפת מבודדת, אשר מנותקת לחלוטין. אפשרויות נוספות כוללות אקורדוטומיה , העברה עצבית בין צלעית, היתוך עצמות עצב, או קיבוע.
מניעה.
לא תמיד ניתן למנוע שכמה מכונפת, אבל ניתן לבצע פעולות שיקטינו את הסיכוי שהמצב יקרה. הפעולות האפשריות הן הימנעות מפעולה חוזרת של הכתף, הימנעות מתנועות חדות ולא תקינות, ישיבה לפי כללי הארגונומיה, הימנעות מנשיאה של משקלים כבדים על הכתפיים וביצוע מתיחות של אזור הכתפיים, הצוואר והידיים.
אפידמיולוגיה.
ברוב המקרים, הגורם לשכמה המכונפת נובע מפגיעה בעצב החזה הארוך כתוצאה מטראומה או פרוצדורה ניתוחית. שכמה מכונפת כתוצאה משיתוק של שריר המסור הקדמי באופן ספונטני היא נדירה. בדוח אחד (Fardin et al.), הייתה שכיחות של 15 מקרים מתוך 7,000 חולים שנראו במעבדה האלקטרומיאוגרפית, אשר בה בודקים מוליכות עצבית. בדוח אחר (Overpeck ו- Ghormley), היה רק מקרה אחד מתוך 38,500 חולים שנצפו במרפאת מאיו. בדוח נוסף (Remak), היו שלוש אבחנות של שיתוק שריר המסור הקדמי לאורך סדרה של 12,000 בדיקות נוירולוגיות.
דרמטיטיס
מאלין אולסון
תסמונת האוזן המוזיקלית
תסמונת האוזן המוזיקלית (Musical ear syndrome - MES) מתארת מצב שנראה אצל אנשים הסובלים מאובדן שמיעה וכתוצאה מכך מפתחים הזיות שמיעתיות.
תסמונת זו נקשרה גם עם הזיות מוזיקליות, שהיא סוג מורכב של הזיות שמיעתיות בהן אדם עלול לחוות מוזיקה או צלילים שנשמעים ללא מקור חיצוני. ניתן להשוות את תסמונת זו לתסמונת שארל בונה (הזיות ראייה אצל אנשים לקויי ראייה) והיו שהציעו לכלול תופעה זו תחת אבחנה זו.
גורמים.
הוצע שדרך תופעת השחרור, תסמונת האוזן המוזיקלית נגרמת כתוצאה מרגישות יתר בקליפה השמיעתית בעקבות חסך חושי, שבא בעקבות אובדן חוש השמיעה. הפערים ביכולות השמיעתיות "מפוצים" על ידי המוח המשלים פיסות מידע – במקרה הזה קטעי מוזיקה. מצב דומה ניתן לראות במקרי שבץ מוחי בקליפה הראייתית, בה החסך החושי והפגם בשדה הראייה מפוצים על ידי המוח באמצעות השלמת נתונים חזותיים.
ההזויות השמיעתיות לרוב אינן לא נעימות, אך עלולות לגרום לחוסר נוחות בעקבות אופיהן המתמשך והמתמיד. תופעה נוספת בקרב סובלים מהתופעה היא היסטוריה של טיניטוס .
בדיקות כגון דימות תהודה מגנטית (MRI), טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ואלקטרואנצפלוגרם (EEGs) עשויות להצביע על סממנים, אך רק לעיתים נדירות יראו פתולוגיה רצינית. מגוון רחב של גורמים צריכים להילקח בחשבון, כאשר מחפשים גורמים שיכולים להביא לאבחון תופעת האוזן המוזיקלית. גורמים אלו יכולים לכלול פגיעה פיזית בראש, ותופעות לוואי של תרופות וחומרים כגון נוגדי דיכאון, אלכוהול, מריחואנה, פרוקאין, או הרדמה כללית.
טיפול.
בהתחשב באופי הלא ידוע של תסמונת האוזן המוזיקלית, הטיפול תלוי במידה רבה על בסיס אישי למטופל. הטיפולים יכולים להשתנות בהיקפם, החל מחיזוק הביטחון העצמי ועד לטיפולים תרופתיים.
טיפולים תרופתיים כגון תרופות אנטי-פסיכוטיות, בנזודיאזפינים או תרופות אנטי-אפילפטיות נמצאו כיעילות, אך ישנן רק עדויות מועטות לכך. מעבר לסטרואיד פרדניסולון לאחר טיפול ידי סטרואיד בטאמתסון שהוביל להופעת תסמונת האוזן המוזיקלית, נמצא כיעיל בהקלת התסמינים. שימוש בדונפזיל, ממשפחת מעכבי אצטילכולין אסטראז, נמצא גם כן כיעיל בטיפול בתסמונת האוזן המוזיקלית. עם זאת, לא נייתן ליישם שיטות אלה כאמצעי טיפול כלליים, בגלל האטיולוגיה האישית שגורמת לתופעה אצל כל חולה.
מעבר לטיפול תרופתיים, ניתן לטפל בתסמונת האוזן המוזיקלית באמצעות שתל שבלולי, האזנה לשירים שונים ממקור חיצוני, או על ידי ניסיון מודע להוציא את ההזיות מהתודעה, זאת על פי חומרת התופעה
אוכלוסיות.
הופעת תסמונת האוזן המוזיקלית נמצאה בהימצאות גבוהה בקרב אנשים עם לקות שמיעה, באנשים עם חירשות נרכשת, או בקרב סובלים מטנטון. אף על פי שהסיבה המדויקת אינה ידועה, שוער כי תאוריית תופעת השחרור תקפה בתופעת האוזן המוזיקלית. לפי תופעת השחרור, אנשים עם חירשות נרכשת עלולים לחוות הזויות שמיעתיות בגלל החסך בגירוי שמיעתי, שיכול לאפשר למוח לפרש צלילים פנימיים כחיצוניים ולהשלים פיסות מידע חסרות.
ההזיות השמיעתיות נבדלות מאלו הנחוות בפסיכוזה, אם כי ייתכן שקיימת חפיפה מסוימת. ההבחנה החשובה ביותר בין התופעות היא ההבנה כי ההזיות השמיעתיות אינן אמיתיות. תיתכן מידה מסוימת של מחשבת שווא לגבי אמיתות ההזיות, אך תימצא דרגה מסוימת של תובנה. תסמינים נוספים המקושרים לפסיכוזה, בייחוד הזיות שאינן שמיעתיות, לא ימצאו בקרב אנשים עם תסמונת האוזן המוזיקלית.
היסטוריה.