גריי שב להתגורר בהאוויק אך המשיך לפקוח עין על הנעשה בממשלה החדשה בראשותו של מלבורן, אשר הוא ובעיקר משפחתו, התייחסו אליו כמחליף בלבד עד אשר הוא החל לנקוט בצעדים שהשביעו את רצונם. גריי נעשה מבקר חריף יותר עם חלוף העשור, בראותו במיוחד את ידו של דניאל או'קונל מאחורי הקלעים ובהאשימו את מלבורן בהתרפסות כלפי הרדיקלים שהיו מזוהים עם הפטריוט האירי. הוא לא נטה לרחשי ליבו של מלבורן שנזקק לתמיכתם של הרדיקלים על מנת לשמור על הרוב המצטמק שלו בבית הנבחרים ובמיוחד התרעם על כל פגיעה בהישג הגדול שלו, חוק הרפורמה, שאותו הוא ראה כפתרון המוצלח ביותר לשאלות שנגעו לעתיד לבוא. הוא הפעיל בהתמדה את לחצו שנבע מאופיו השמרני. כפי שהוא ציין בנאומו הציבורי החשוב האחרון, מטרתו הייתה לחזק ולשמר את הממסד החוקתי, לעשותו יותר מקובל על העם, במיוחד על מעמד הביניים, שהיו התומכים העיקריים של חוק הרפורמה, ולמסד את העיקרון ששינויים עתידיים בחוק צריכים להיות הדרגתיים, בהתאם להתפתחותה של האוכלוסייה ועל פי הצרכים באותה עת. היה זה נאומו של מדינאי שמרן.
פרישה.
גריי בילה את שנותיו האחרונות בחיי פרישה מאושרים, אם כי לעיתים היה מודאג מהנעשה בשדה המדינאות. הוא בילה באחוזתו עם ספריו, משפחתו, ועם כלביו. בשנותיו האחרונות הוא נחלש פיזית ומת בשלווה במיטתו ב-17 ביולי 1845. הוא נקבר בכנסייה המקומית בנוכחות משפחתו, חבריו הקרובים ועובדי אחוזתו.
הנצחה.
תה ארל גריי, תערובת הכוללת שמן אתרי קרויה על שמו. אנדרטה לזכרו קיימת במרכז ניוקאסל והיא כוללת פסל שלו הניצב על ראש עמוד בגובה 41 מטרים. האנדרטה הוכתה בעבר בברק וראשו של הפסל נמצא בתוך מרזב ברחוב גריי הסמוך. האנדרטה נתנה את שמה לתחנת רכבת תחתית סמוכה. קולג' על שמו של גריי קיים באוניברסיטה שבעיר דרהאם.
בתרבות.
צ'ארלס גריי גולם על ידי השחקן דומיניק קופר בסרט הדוכסית משנת 2008. הסרט מבוסס על ביוגרפיה שנכתבה על חייה של ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
צ'ארלס גריי, הרוזן השני מגריי
סוניטה נראין
סוניטה נראין (בהינדי: सुनीता नारायण, באנגלית: Sunita Narain; נולדה ב-1961) היא פעילה לאיכות הסביבה ופוליטיקאית אקטיביסטית הודית אשר תומכת ברעיון הירוק של פיתוח בר-קיימא. היא עובדת ביחד עם מרכז המדע והסביבה ההודי מאז 1982. כיום היא מכהנת כמנהלת המרכז וכמנהלת החברה לתקשורת סביבתית ומוציאה לאור את כתב העת הדו-שבועי Down To Earth.
במהלך שנותיה במרכז, היא עסקה בניתוח ובמחקר של יחסי הגומלין בין המערכת האקולוגית לבין ההתפתחות וטיפוח המודעות הציבורית לגבי הצורך בפיתוח בר-קיימא. במרוצת השנים היא עסקה בניהול ובמימון הכספי הדרוש לפעילותו של המכון, שמעסיק מעל 100 חברי צוות ויצרה תוכנית לפעולתו. כיום היא מנהלת המרכז ולוקחת חלק פעיל במספר פרויקטי מחקר והדרכות ציבוריות.
פעילותה.
היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת דלהי ב-1983. היא החלה את הקריירה שלה בכתיבה ומחקר של דו"חות על הסביבה של ממשלת הודו והמשיכה לחקור סוגיות הנוגעות ליערנות. לצורך פרויקט זה היא סיירה ברחבי המדינה על-מנת להבין את האופן שבו האנשים מנצלים את המשאבים הטבעיים. בראשית שנות התשעים נהייתה מעורבת בסוגיות סביבתנות עולמיות והמשיכה בעבודתה כחוקרת ומרצה. תחומי מחקרה משתרעים מדמוקרטיה כלל-עולמית, לדמוקרטיה הישירה, בהם עסקה גם בניהול משאבי היערות וגם בזיהום המים. נראין היא משתתפת פעילה, הן בהודו והן בעולם, בנושאי החברה האזרחית.
היא יושבת בהנהלותיהם של ארגונים וועדות ממשלתיות שונים ונאמה בפורומים שונים ברחבי תבל. ב-2008 נשאה את הרצאת ק. ר. נראיין באוניברסיטה האוסטרלית הלאומית בקנברה, בנושא: "מדוע הסביבתנות זקוקה לצדק: ללמוד מהסביבתנות של העניים על-מנת לבנות את עתידנו המשותף".
מירית כהן
מירית כהן (1945 - 3 במאי 1990) הייתה אמנית ישראלית ילידת רוסיה. כהן ידועה ברישומיה האקספרסיביים המאופיינים בשרבוטים.
ביוגרפיה.
כהן נולדה ברוסיה בשנת 1945 בשם "מניה מלכה" כבת השנייה למשפחה סוציאליסטית וציונית. אביה, חיים כהן, היה יהודי-פולני יליד לודז', שברח בתקופת מלחמת העולם השנייה לרוסיה, שם הכיר את אמא רבקה. לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארץ ישראל באוניה איטלקית אולם באי האוניה גורשו, על ידי שלטון המנדט הבריטי למחנה מעצר למהגרים בקפריסין. ב-1948, לאחר הקמת מדינת ישראל, עלתה המשפחה והתיישבה מעברת פרדס רוזנבלום (לימים גבעת שמואל).
בשנת 1956 נשלחה כהן ללמוד בכפר מסריק בשל מצוקה כלכלית. בשנת 1958 זכה ציור שיצרה בתחרות ציור לבני נוער ביפן. לאחר שלוש שנים שבה כהן להתגורר בבית הוריה והחלה ללמוד בתיכון בעיר בני ברק. בתקופה זו הייתה פעילה במסגרת תנועת הנוער הקומוניסטית בפתח תקווה. את שנותיה האחרונות בתיכון למדה בתיכון חדש בתל אביב בזכות מלגה שקבלה.
לאחר שירותה הצבאי עבדה כהן כפקידה במכון הישראלי ליצוא, במחלקת טקסטיל ואופנה. היא נרשמה ללימודי תיאטרון ב"בית צבי", אולם בשנת 1966 החלה ללמוד ב"בית הספר הגבוה לציור בתל אביב" (לימים בית הספר קלישר) אצל אריה מרגושילסקי. בשנת 1968 למדה ב"מכון אבני" אצל יחזקאל שטרייכמן ובשנת 1969 נרשמה ללימודים ב"בית המדרש הממלכתי למורי ציור ואמנות" ("המדרשה"), ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב. בין בני כיתתה הייתה האמנית מיכל נאמן.
בשנת 1972 הציגה תערוכת יחיד הראשונה ב"גלריה דוגית" בתל אביב. בשנים הבאות הציגה מבחר תערוכות בגלריות בתל אביב, ירושלים ועוד. בשנת 1974 רכש יונה פישר עבודות שלה לאוסף מוזיאון ישראל.
בהשפעת LSD חוותה התקף פסיכוטי ואושפזה במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
באביב שנת 1975 זכתה כהן מלגת לימודים מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל. בזכות מלגה זו למדה בין השנים 1975–1977 בבית הספר לאמנות ויזואלית (School of Visual Arts) בניו יורק. מאז התגוררה בארצות הברית. בתחילת שנות השמונים נישאה למיכאל דיסנט, אולם נישואים אלו פורקו בשנת 1982. בשנת 1990 התאבדה כהן בקפיצה מבניין בניו יורק. היא נקברה בבית הקברות היהודי בקווינס.
עבודותיה האקספרסיביות של כהן נמצאות באוספים שונים ביניהם אוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי., אוסף בנו כלב, אוסף ארטורו שוורץ במוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
היום בספורט
היום בספורט היא תוכנית ספורט יומית המשודרת בערוץ הראשון כיורשת לתוכנית "מבט ספורט".
שידור התוכנית החל בקיץ 2011. ב-2012 ירדה מלוח השידורים וב-2013 חזרה למסך. כיום היא משודרת בימים א', ג', ו-ד' ב-18:20 מהאולפן ברוממה, ירושלים, באיכות HD. ביום חמישי משודרת תוכנית הסיכום "סופ"ש בספורט".
במהלך התוכנית מוצגים תקצירים מאירועי הספורט הרלוונטיים בארץ ובעולם, מתקיימים דיונים באולפן ומשודרות כתבות ספורט.
מגישי התוכנית הם אורי לוי, עמית הורסקי, שרון פרי, ליאן וילדאו ומירי אליקים. עד מעברו לערוץ הספורט הגיש את התוכנית בוני גינצבורג. במהלך המשדר מתארחים אישים שונים מעולם הספורט, ובהם פרשן הכדורגל של הערוץ דני נוימן.
דוד ניב (היסטוריון)
דוד ניב (ליניבסקי) (15 בדצמבר 1915 - 21 בספטמבר 1988) היה לוחם והיסטוריון של האצ"ל.
ביוגרפיה.
נולד בעיר וולקוביסק שברוסיה. היה חבר ילדות של יצחק שמיר. בשנת 1930 הצטרף לארגון בית"ר. סיים גימנסיה עברית בביאליסטוק, ולאחר שנת לימודים באוניברסיטת ורשה עלה לארץ ישראל בשנת 1935.
שירת בפלוגת הגיוס של בית"ר בזכרון יעקב, ירושלים העתיקה (פלוגת הכותל) ובנחלת יצחק בדרך לירושלים. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שירת שנה וחצי כנוטר במשטרת המנדט.
ב-1936 הצטרף לאצ"ל. כינויו במחתרת היה "שאול". תפקידיו היו הדרכה, הסברה וארגון. דרגתו הייתה סמל.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי. תפקידו היה ארגון "מזכירות החיילים", גוף שנוצר לשמש כמתווך בין אנשי אצ"ל שהתגייסו לצבא ושלטונות הצבא.
ב-1945 השתחרר מהצבא ובאוגוסט 1945 נעצר במעצר מנהלי לפי תקנות ההגנה (שעת חירום) ללא משפט בגלל עברו באצ"ל ונשלח למעצר במחנה המעצר בלטרון.
ב-20 בדצמבר 1945 הוטס בקבוצה של 55 עצירים, למחנה המעצר "סמבל" ליד אסמרה באריתריאה. הוא השתתף בחיי התרבות במחנה, כתב והלחין את השיר הם לא ישברו אותנו שהפך עד מהרה להמנון כל הגולים:
ב-17 בינואר 1946 פתחו חיילי המשמר הסודניים באש על הגולים. שניים נהרגו ו-12 נפצעו. הוא נפצע קשה והיה מאושפז כשנה בבית חולים צבאי בריטי.
ב-12 במרץ 1947 הועבר עם כל הגולים למחנה גילגיל בקניה משם שוחרר ב-11 במרץ 1948 והוחזר ארצה. נשלח על ידי האצ"ל לאירופה בענייני רכש וארגון. עם שובו ארצה ב-1949, המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1953 הוענק לו תואר מוסמך בספרות ולשון עברית.
במשך הזמן מונה כנציב בית"ר בארץ וכראש ההנהגה העולמי של בית"ר. היה מנהל מדור העיתונות של הקרן הקיימת לישראל ועורך ביטאונה (1949–1960).
במאי 1962 ייסד את הרבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית של המסדר על שם זאב ז'בוטינסקי, והיה עורכו הראשון.
בשנים 1968–1980 היה עורך דברי הכנסת. פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך, ספרות ולשון. יצירתו הגדולה והחשובה ביותר היא מערכות הארגון הצבאי הלאומי שראתה אור בשישה כרכים (1965-1976).
בשנת תשמ"א 1981 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
השאיר אלמנה, נעמי ניב, שתי בנות: נאוה פוגל ומיכל סדן, וכן את תמי בתה של רעייתו נעמי. לדוד ארבעה נכדים, ביניהם העיתונאית יסמין סצ'ני.
ארכיונו הופקד בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים. וכן רחוב בבאר שבע.
ג'ובאני טראפטוני
חרדת בריאות
סמוק שמפיי