רשימות במחברתה, ששימשה אותה כהכנה לכתיבת הרומן, ונמצאת בארכיון האישי של לוין-תלמי בגבעת-חביבה, מעידות על סטיות מן התיעוד לצורך הבניה ספרותית-בדיונית שהונחתה בין היתר משיקולים אידאולוגיים-פמיניסטיים. להבדיל מיצירות של גברים, החליטה להעמיד במרכזן בעיקר נשים. אך היא לא הסתפקה במהפך אחד – העמדת נשים במרכז העלילה החלוצית – היא הציעה עיצוב אלטרנטיבי גם לדמויות של כמה מהגברים. להבדיל מדימויו ההירואי של החלוץ, הופיעה ביצירתה, לצד דמויות חזקות של גברים, גם גלריה מגוונת של גברים כמו-נשיים. ברומן שלה טשטשה את גבולות הסטריאוטיפים של הגברי והנשי, של החלוץ והחלוצה, ואת חלוקת התפקידים המסורתית בין המינים: היא העניקה לכמה מדמויות הנשים תכונות כמו עוז רוח ותושיה, ולכמה מהגברים תכונות שבאופן מסורתי נחשבות לתכונות של נשים, כמו רכות. בתוך כך יצרה עולם בו גברים ונשים היו בשר ודם, שהתמודדו באופנים שונים עם המשימה החלוצית. אופייה של ההתמודדות היה תלוי באדם, ולא בהשתייכות המגדרית. ככלל, מרחב הפעולה ברומן הוא גברי, והנשים נאבקו במרחב זה על הזדמנות שווה להשתתף בעבודות של הגברים ונלחמו נגד הסטריאוטיפ של האשה כחלשה. בד בבד, לעת אהלים מבטא גם את המפגש הדיאלקטי שבין שתי התודעות: התודעה הקולקטיבית, שמזדהה עם ההחלטה להעביר את גידול הילדים לרשות הכלל, והתודעה הנשית שאינה מסוגלת להשלים עם הפקעת ייעודה של האשה לידי הכלל.
הספרים בין גבולות (1944) ותיל על הדנייסטר (1945) הוקדשו לתיעוד פרקי חייהם של יהודי דרום רוסיה בתקופת השואה ומאבקם בעזרתם של שליחים שנשלחו מארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה. היו אלה בין היצירות הראשונות בארץ שהתייחסו לנושא השואה. ספרים נוספים שכתבה הם בנשור העלווה (1981), שמעון יורין וחבריו: אדם באפילה (1985), ספרי הילדים עמוד חשמל במבוכה (1941) ופורים באלול (1954).
במהלך הכתיבה קיבלה בין היתר חוות דעת מהמשוררת לאה גולדברג. בארכיון האישי של לוין-תלמי מצוי מכתב בכתב ידה של גולדברג שנשלח אליה ב-14 בספטמבר 1952, וזו לשונו:
על הקיבוץ.
במחברותיה האישיות אשר בארכיון השומר הצעיר בגבעת חביבה מצויות רשימות-רשימות בהן תיעדה לוין-תלמי את סיפוריהם האישיים של החברים והחברות, שתיארו בפניה את סיפוריהם המשפחתיים ואת תלאותיהם בדרכם לארץ-ישראל. כמו כן מופיעות במחברותיה הערות על החברים ועצות שנתנה להם, למשל: "חיים אסתר – בין השטין שמעתי קריאה 'תעזרו לי'. תנו לי יד, הרי כולנו רוצים דבר אחד, למה לא נלך יחד"? או: "יהודה – תאמין יותר באנשים... חותך את הענף שאתה יושב עליו על ידי חיפוש פרטים. הסינתזה נחוצה לך, יותר מדי אנליזה. דבריך האחרונים מעידים על התקדמות, התפתחות.. כך גם לאריה. מתי תצליחו? כשלא תדחו חברים כך תקרבו". ועוד: "זאב: קיבלת קומפלימנטים שונים. איש התאוריה. חי בקיבוץ שיצרת לך בעיני הרוח. ואתה בא ושואל 'מה לא עשיתי ודרשתם ממני'? אתה מעמיד עצמך תלוי בדרישת החברה. תדרוש – אעשה. אני עסוק, תדפוק החברה בדלת, תזכיר לי שאני חבר בה, אני מוכן..."
בנוסף, תיארה את קשיי ההסתגלות של החברים והחברות לחיים בקיבוץ: "החברה הזאת מיוחדת במינה. כרוכה במשברים ולבטים [ה]מעכבים את ההתפתחות הטבעית. מהי הסיבה? הבחורים והבחורות? כן. כחלק מהבעיה הכללית. חוסר יחסי חיבה הדדיים... כתוצאה של דבר אחד יסודי: תוצאה של טמפו שונה של הסתגלות... אלה עוד ראשם בדניה, בעבר, אלה כבר צועדים בקיבוץ. אלה גרמנית מדברים – אלה כבר חושבים עברית. אלה על התנועה כדרך חיים ואלה עוד חוסר אמון... והיה ניגוד. ואפילו כיום יש בינינו חברים, אשר משליכים את כל יהבם על הצד ששמו בית. אם אמצא כאן בית, ביתי – זה יקבע. מובן לי הדבר, מוקדם עזבתם את הבית. נחוץ לכם בית. מוקדם עזבתם – בחור ובחורה. ליצור בית. זה כמובן מובן לי, אבל לא כל החברים יכולים להשלים רק עם בית. אמנם יכול להיות לי בעיר טוב, בצבא טוב, אבל זה יהיה בית צר, שאין לו חלון לעולם. להשקפת עולם...".
על נשים בקיבוץ.
ב-24 ביולי 1942 כתבה על עבודת הנשים בקיבוץ:
"ובכן, בפעם הראשונה בתולדות משמר העמק תשתתפנה גם חברות בחי"ש [חיל השדה של ארגון ה"הגנה"]... צריך בגיל צעיר לתבוע זכויות שוות, אחר כך יהיה עוד יותר קשה... אתם צריכים להראות שאפשרית היא עבודת משותפת כאן. הייתה לי ביום זה הרגשת חג... ובכן, אף רגע לא להחמיץ, לשחרר את שתי הבנות [מעבודה במטבח]... מי יעבוד במקום שלמית רבע יום במטבח? ...מצאתי את עלי... המוכן אתה להחליף את שלמית במטבח? ואני בטוחה שיעקם את האף. אילו הצעתי לו להחליף את שלמית בחי"ש – חשבתי – היה עושה זאת ברצון יתר. החברים שלנו – אחדים מהם – חושבים, כי פחיתות כבוד היא להם העבודה הזו. יש מוכנים כמעט לשביתה (געואלט! שביתה בקיבוץ!) למען הימנע מעבודה שם".
ועוד כתבה: "חינוך אידיאי הוא ערובה להמשך... כולם שווים בפני הקיבוץ: הפלח, הרפתן, המורה, השר והשליח לתנועה והלולנית – הכל שווים! הגענו לשוויון בין עבודת כפיים ועבודת רוח. עוד שלב של שוויון למרות השוני. הקיבוץ ביטל את מודד אמידותו של האדם. שוויון כלכלי וחברתי מוחלט". לוין-תלמי מתארת את "הקיבוץ כתא החברה העתידה... דרך המובילה לציונות חלוצית ולסוציאליזם מהפכני".
על חיי התרבות והרוח בקיבוץ.
בארכיון נמצא גם ראיון עמה, שכותרתו: "חגים ראשונים", בו תיארה את הימים הראשונים בקיבוץ הנבנה ואת דאגת החברים לחיי התרבות והרוח של דור ההמשך: "היו שנים ושעות – בהם חיינו היו קשים, אפילו קשים מאוד. עם זאת היו חגיגה מתמשכת. פתאום חבורת צעירים, פתאום חופש מסמכות הורים, מורים, דעת קהל (מה יגידו?!), פתאום מרחבים ואוהלים, לא חומות ומחנק, כי אם אויר מלוא לוגמיך. פתאום החופש ליצור את חייך כרצונך... הבדיחה הקלאסית אומרת, כי ביד אחת אחזנו בפטיש, בו הלמנו על אבנים מטומטמות, וביד השנייה חיבקנו ספר חכם (מרקס, פרויד...). כך אמנם היה, אבל... לא בו זמנית. היו ימים רבים ללא עבודה, ואז קראנו, התווכחנו, יצרנו חוגי לימוד, נגינה, שירה וכו'. והיו גם ימי תעסוקה – בבניין, בכביש, בפיצוץ סלעים, במעדר ובבלמינה. אבל נכון: תמיד היה הספר בן-דרך. אמרתי – חגיגה מתמשכת. וכגודל החגיגה גודל האכזבה: מחבריך, מעצמך, מהדלות התרבותית סביב... באין דפוס לשבת, לחגים, באין חברת ילדים גדולה, התמקדו החיים התרבותיים בספרים, בשיחות, בנגינה בצוותא, בחיבור פזמונים, במקהלה, בהצגה. היה גם עיתון פנימי. כאן [במשמר העמק] קראתי את "סיפור הגן" הראשון שכתבתיו, בעקבות ההצגה הראשונה שהצגנו לילדים... צריך לתת לילדים משהו חג, משהו שונה – ומה פשוט יותר מאשר להזין דמיון במסגרת חגינו היהודים, לתת ביטוי ליום שבת? כאשר סביבם בקיבוץ, לא היה ייחוד לחגים או ליום שבת... החגים הראשונים שנחוגו היו חנוכה – וגם פורים".
בחנוכה הודגשה גבורת המכבים: "לא היה מחסור בנסים, נפלאות, קסמים. הנס לא היה יתום כי אף פעם לא הוזכר עושהו-מולידהו. והיה חג. מצפוננו החילוני לא הוטרד בימים ההם". בין השורות מצוי גם חומר עיוני רב הכתוב בכתב ידה, בנושאים שונים, כגון: מושג המלחמה, סוציאליזם, קרל מרקס והמניפסט הקומוניסטי. אולי לימדה את חברי הקיבוץ או השומר הצעיר, ואולי העמיקה בנושאים אלה בעצמה.
פעילות בכנסת.
לוין-תלמי הייתה פעילה שנים רבות במחלקת החברות במפ"ם. החל מ-1955 כיהנה כחברת הכנסת מטעם המפלגה, במשך 14 שנים: מהכנסת השלישית ועד סוף הכנסת השישית (1955-1969). שימשה סגנית יו"ר הכנסת, והייתה חברה בוועדות הכספים, הכלכלה, והחינוך והתרבות של הכנסת. תוארה כ"נציגה לוחמת", וכמי שלא פעם התקשתה לשלוט ברוחה. מנחם בגין כינה אותה "הזמיר של הכנסת". העקרונות שליוו אותה כחברת כנסת בכל נושא שנתנה דעתה עליו היו הומניזם, שוויון, צדק וציונות. היא ראתה קשר ישיר בין כלכלה לחברה לחינוך ובאופן עקבי שילבה בתפקידיה במליאה ובוועדות נקודת מבט חברתית-הומניסטית וחינוכית.
עמדותיה בנושא חקלאות, תעשייה וכלכלה.
נושאי החקלאות והתעשייה היה קרוב ללבה, ופעילותה בתחומים אלה התרחשה במקביל להתקדמות התיישבות החקלאית במדינה ופיתוח התעשייה בה. במהלך הכנסת השלישית מתחה ביקורת חריפה על חוק התקציב לשנת 1958/59 שהציג שר האוצר, לוי אשכול, בעיקר לנוכח היוזמה להעביר מתקנים צבאיים לנגב במקום לעודד התיישבות חקלאית ותעשייתית בו. היא ראתה ביישובים אלה תפקיד כפול: הגדלת התוצרת הישראלית ובכך תרומה לכלכלה היצרנית האוטונומית של המדינה, וגם וביסוס הביטחון לאורך הגבולות, שיגביר את הסיכוי לשלום, שיביא לעלייה. על פי גישתה הכלכלית על הממשלה לרכז בידיה את הייבוא אצלה ולחלקו בצורה אחראית. כמו כן, על הממשלה להטיל מס רכוש רק על הרכוש הגדול ולהשתמש בכספים אלה לפיתוח ענפים יצרניים וכאמצעי אשראי לנזקקים. לגבי החקלאות, במקרה של פגעי טבע, על הממשלה להבטיח את פרנסת המתיישבים בכלל והחקלאים. בהתאם, פעלה להלאמת מקורות המים וחלוקתם הצודקת (בעיקר אחרי ימי הבצורת של 1959). במקרים של עודף במוצר מסוים, כדי למנוע צניחת מחירים, הציעה לפתוח בקמפיינים פרסומיים למען צריכת המוצר והטלת חוקים שיחייבו גופים לאומיים כמו הצבא ומערכת החינוך להשתמש במוצר. דוגמה טובה לכך היא המשבר שחל בענף החלב בסוף שנות החמישים, בעקבות עודף המוצר במדינה. בנוסף, כדי להימנע מקריסת יישובים המייצרים את המוצר העודף, המליצה להימנע מיישובים מונוקולטריים, התבססים על משק מסוג אחד.