בשנות ה-90 השתתפה אדלשטיין בתפקידי אורח בסדרות "משתגעים מאהבה", "המופע של לארי סנדרס" ו"סיינפלד", בה גילמה את החברה של ג'ורג' קוסטנזה. היא גם הופיעה בתוכנית האירוח "Awake on the Wild Side" של ערוץ MTV.
אדלשטיין שיחקה ב"הבית הלבן", ב"אלי מקביל" גילמה טרנסקסואלית וב"פליסיטי" גילמה את החברה של בן. היא התארחה גם בסדרות "ER", "פרייז'ר", "תהרוג אותי וזהו", "ללא עקבות" ו"המשפט של איימי".
אדלשטיין השתתפה בדיבוב מספר סדרות אנימציה ומשחקי מחשב, כמו "המלך היל", "אבא אמריקאי", "סופרמן", "בלייד ראנר" ו"האגדה של קורה". היא השתתפה בסרטים "מה נשים רוצות" (עם מל גיבסון), "לשמור על האמונה" (עם בן סטילר), "הכי טוב שיש" (עם ג'ק ניקולסון) ו"אבא בא לגן" (עם אדי מרפי).
החל משנת 2004 גילמה אדלשטיין את ד"ר ליסה קאדי בסדרה "האוס". לאחר 7 עונות, אחרי משא ומתן ארוך, הודיעה אדלשטיין שלא תשוב לשחק בעונה השמינית של הסדרה.
חיים אישיים.
נכון להיום אדלשטיין גרה בלוס אנג'לס. היא צמחונית ומתנדבת בעמותה למען בעלי חיים.
אדלשטיין ביקרה בישראל בחודש מאי 2011 במסגרת עמותת הצל ליבו של ילד במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון יחד עם צוות התוכנית "האוס".
עארף אל-עארף
עארף אל-עארף (בערבית: عارف العارف; 1892 – 30 ביולי 1973) היה עיתונאי, היסטוריון, פוליטיקאי ואיש ציבור ערבי בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. שימש כמושל נפת באר שבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכראש עיריית מזרח ירושלים בשנות ה-50.
ראשית הקריירה.
אל-עארף נולד בשנת 1892 בירושלים למשפחה מכובדת.
ב-1913 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון היפואי "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ".
הוא למד לימודים גבוהים באיסטנבול ושירת כקצין בצבא האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. הוא נשבה בחזית הקווקז על ידי צבא הצאר ונכלא במחנה שבויים בקרסנויארסק שבסיביר, שם שהה שלוש שנים. בהיותו במחנה השבויים הוציא לאור עיתון בערבית לשבויים. כמו כן, תרגם לטורקית, בתקופת שביו, את ספרו של ארנסט הקל, "Die Welträthsel".
לאחר המהפכה הרוסית הצליח אל-עארף להימלט משביו.
הייתה זו השמועה על אודות "המרד הערבי" שהניעה אותו לברוח, יחד עם שבויים ערביים אחרים. הוא יצאת למסע ארוך דרך המזרח הרחוק במטרה להצטרף אל שורות המורדים, אך רק לאחר סיום המלחמה הצליח להגיע לירושלים.
במישור הפוליטי הטיף אל-עארף להתנגדות תקיפה אך בלתי אלימה נגד התנועה הציונית ודגל בלאומנות פאן-ערבית. ב-1918, בעת שהתגברה הלאומנות הערבית בירושלים, יפו, חיפה, עכו ושכם, הצטרף אל-עארף לשייח' חאג' אמין אל-חוסייני, פח'רי אל-חוסייני, איסחאק דרוויש, איברהים דאווש, ג'מאל אל-חוסייני, כאמל אל-בודיירי ושייח' חסן אבו אל סועוד ויחד הם ייסדו את "המועדון הערבי". ב-1919 היה לעורכו של העיתון הלאומי הראשון שיצא בערבית בארץ ישראל בשם: "סוריא אל-גֻ'נוביה" ("סוריה הדרומית").
בעקבות מאורעות תר"פ ב-1920 בקשו שלטונות המנדט הבריטי להעמיד את אל-עארף לדין על הסתה מעל דפי עיתונו אשר הובילה לפרעות, שבהן נרצחו שישה יהודים ונפצעו 200. הוא נמלט יחד עם אמין אל חוסייני לעבר הירדן המזרחי ומשם לדמשק. בהיעדרם נידונו על ידי בית דין צבאי לעשר שנות מאסר, ועיתונו נסגר בפקודת השלטונות.
ב-31 במאי 1920 נוסדה בדמשק "האגודה הערבית הפלסטינית" ("אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-פלסטיניה"), שהנהיגה את התנועה הערבית הלאומית שבארץ ישראל, ועארף היה בין העומדים בראשה. האגודה פרסמה מחאה נגד החלטות ועידת סן רמו ונגד מינוי הרברט סמואל היהודי לנציב עליון בארץ ישראל. כמו כן, היא גם שלחה תזכיר לאפיפיור וביקשה את עזרתו נגד יהוד פלסטין באמצעות הצהרת בלפור.
ב-7 ביולי הכריז הנציב העליון הנכנס, הרברט סמואל, על חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים, אולם חנינה זו לא כללה את אל-עארף ואל-חוסייני, משום שברחו מהחוק.
ב-21 באוגוסט 1920, במהלך ביקור בא-סאלט, העניק הרברט סמואל לעארף וחוסייני חנינה לבקשתם של מספר שייח'ים בדווים.
השלטון הבריטי בארץ ישראל ראה בו דמות בעלת השכלה, השפעה וניסיון פוליטיים וביקש לקרבו אליו ולמתן בצורה זו את עמדותיו. בהתאם לכך, בנובמבר 1920 הוצע לו לשרת באדמיניסטרציה הבריטית. בשנים הבאות שירת עארף כקצין נפה בג'נין, שכם, בית שאן ויפו. בעקבות הצלחתו הוא מונה בשנת 1926 כמזכיר הראשי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. לאחר שלוש שנים בתפקיד חזר עארף ב-1929 לארץ ישראל ונתמנה כקצין אזורי (District Officer) בנפת באר שבע.
מושל נפת באר שבע.
הבדואים היו באותה עת הרוב המכריע באוכלוסיית הנגב והניסיון שרכש אל-עארף במנהגיהם סייע לו בתפקידו כמושל. פעולותיו הקנו לו כבוד בקרב הבדואים שכינוהו אבו סופיאן. הוא אף המשיך וחקר את מנהגי שבטי הנגב בתקופה בה כיהן כמושל בבאר שבע. ב-1933 פרסם את ספרו הראשון "המשפט בין הבדואים" ושנה לאחר מכן יצא לאור ספרו השני "תולדות באר שבע ושבטיה". שני הספרים תורגמו לעברית על ידי העיתונאי והמתרגם מנחם קפליוק שאף התארח אצל אל-עארף בבאר שבע.
בשנים 1936–1939, בעת המרד הערבי הגדול, עמד אל-עארף בפני בעיה. הוא היה פקיד במגזר הציבורי הבריטי, היה חייב נאמנות אליו ומתוקף תפקידו היה עליו לשמור על השקט באזור שלטונו, ומנגד, הוא תמך באנשי הכנופיות במאבק הערבי נגד השלטון הבריטי. אל-עארף מצא פתרון לבעיה על ידי ביום פיצוצים בסמוך לביתו שלא פגעו בבית אך יצרו את הרושם כי אנשי הכנופיות נאבקים באל-עארף, ובמקביל, הניח לאנשי הכנופיות לפעול באזור וב-1938 אף השתלטו הללו על העיר. בשנותיו הראשונות בבאר שבע התגורר בבניין המושל אולם בהמשך החליט להקים את ביתו בעיר ורכש חלקת אדמה, עליה הקים בין השנים 1937–1938 את הבית שזכה לשם בית עארף אל-עארף.
השלטון הבריטי כנראה חשד בנאמנותו והעבירו ב-1939 להיות קצין מחוזי של מחוז עזה. עד 1948 המשיך לשמש במנגנון הממשל של המנדט הבריטי. בשנת 1946 היה סגן מושל מחוז רמאללה. בתחילת 1948 חבר לעבדאללה ועסוק בגיוס לוחמים לכוחות שיעבדו תחת הלגיון הירדני.
ראש עיריית ירושלים.
ביולי 1950 נתמנה אל-עארף על ידי השלטון הירדני לראש עיריית ירושלים המזרחית. לאחר שנה, ב-31 ביולי 1951 התקיימו לראשונה בחירות מוניציפליות בירושלים תחת השלטון הירדני. בבחירות נבחרו 12 חברים במועצת העיר, מחציתם מסיעתו של עארף ומחציתם מהאופוזיציה . חברי המועצה בחרו את אל-עארף לראש העיר. הוא פוטר בדצמבר 1951. הוא הוחלף על ידי חנא עטאללה ששימש בתפקידו שלושה חודשים בטרם הוחלף על ידי עומר וואעארי.
בתחילת 1951, בעת שכיהן כראש העיר, נפגש עם ראש ממשלת עיראק, נורי סעיד, במטרה להניא אותו מתוכניתו לגרש את יהודי עיראק. אל-עארף חשש ממצב בו יראו מדינות העולם בגירוש יהודי ארצות ערב לישראל השלמת מהלך של חילופי אוכלוסין ואמר: "לו שמר כל חבל ארץ ערבי על היהודים החיים בקרבו ועל נכסיהם ורכושם כעל משכון, היו נפתרות בקלות שתי הבעיות - זו של פלסטין באופן כללי וזו של הפליטים במיוחד. ניסיונו זה כשל, ויהודי עיראק, אשר ניתנה להם הרשות להגר, הגיעו לישראל.
אל עארף המשיך לכהן במועצת עיריית ירושלים. בספטמבר 1955 מונה אל-עארף לראש העיר. ב-15 בדצמבר 1955 הוא התמנה לשר העבודה בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי. מספר ימים לאחר מכן, ולאחר שהממשלה התפטרה, הוא הודח מראשות העירייה על ידי מועצת העיר, בגלל שהסכים לכהן כשר בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי שתמך בהצטרפות לברית בגדאד.
בשנים 1956–1960 כתב ספר רחב היקף על מלחמת העצמאות ותוצאותיה מנקודת מבטם של ערביי ארץ ישראל: "אל-נכבה, נכבת בית אל-מקדס ואל-פרדוס אל-מפקוד" (הנכבה, נכבת ירושלים וגן העדן האבוד), 1947-1952.
ב-1963 נתמנה כמנהלו של מוזיאון רוקפלר בירושלים ושימש בתפקיד זה עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים עבר לאל-בירה, שם מת ב-1973.
מכון היהלומים הישראלי
מכון היהלומים הישראלי הוא קבוצת חברות ציבורית ללא למטרות רווח, הכוללת את כל הארגונים והמוסדות של תעשיית היהלומים הישראלית. לקבוצת מכון היהלומים כמה תחומי פעילות מרכזיים: מחקר ופיתוח טכנולוגי; פיתוח שיווקי, קידום עסקי ויחסי ציבור; קידום מקורות גלם; הכשרה מקצועית; פרסום ספרות מקצועית ומגזינים בתעשייה וכן, ייעוץ בנושאי אבטחה.
קבוצת מכון היהלומים אחראית ליצירה ושמירה על זהות המותג של התעשייה. יסוד חשוב במאמצי השיווק של קבוצת מכון היהלומים הישראלי הוא אתר האינטרנט של המכון, באנגלית, עברית ובסינית. אתר האינטרנט הוא מקור מקיף של מידע וחדשות אודות התעשייה. הוא מתפקד כמוקד פעילות מעסק לעסק ולחילופי פרטים עסקיים שמובילים לעסקאות בזכות מאגר נתונים רחב בנוגע לתעשייה ומנוע חיפוש רב עוצמה.
מכון היהלומים משלב כמה חברות בנות:
בשנת 2007, פתח מכון היהלומים נציגות נוספת בלב הרובע המסחרי של הונג קונג. המשרד בהונג קונג מקדם סחר עם סין ואזור המזרח הרחוק, ומהווה חלק חיוני באסטרטגיה של מכון היהלומים המתמקדת באזור אסיה.
קלאן
בסוציולוגיה, קלאן (תת-שבט; בערבית מכונה גם חמולה: حَمُولَة) הוא קבוצת שארות של אנשים בעלי קרבה ביולוגית לאב ראשוני אחד, שחי לפני כמה וכמה דורות. פעמים רבות מורחב המושג "קלאן" וכולל גם משפחות קטנות, שנהפכו לבנות חסות של המשפחה הגדולה המקורית. בחברות רבות מקובל להינשא בתוך קבוצת הקלאן. לעיתים קרובות מתגלעות יריבויות בין חמולות שונות הסמוכות זו לזו, ומתפתח מעגל דמים של איבה בין החמולות, שעלול להימשך שנים ארוכות.