"ספר היראה" הוא ספר קצר יחסית, ולכן אינו מחולק לפרקים. הוא סוקר את מאורעות יומו של היהודי, החל מ"הקיצו משנתו" עד בשכבו על מיטתו בלילה. בסוף הספר מביא גם מעט עניינים על השבת ועל מועדי ישראל. לרוב, הבית יוסף והב"ח מציינים את דברי רבינו יונה (בעיקר מספר זה עקב היותו עוסק בענייני אורח חיים) ב"ספר היראה" כמקור לפסקיו של רבי יעקב ב"ר אשר בספרו ה"טור", וכן הגר"א בביאורו לשו"ע מציין הרבה את דברי רבינו בספר היראה כמקור לפסקי השולחן ערוך. למעשה, ספר היראה הוא יישומו המעשי של הספר "שערי תשובה".
שם הספר וחשיבותו.
רבינו יונה קורא לספרו בשם "ספר היראה" להורות על חשיבותה של היראה בכל סדר יומו ובאורח חייו של היהודי. אף על פי שהיראה היא מצווה אחת ממצוות התורה, כדברי הפס' (דברים פרק י' פסוק כ"ב): "וְעַתָּה יִשְׂרָאֵל מָה ה' אֱלֹהֶיךָ שֹׁאֵל מֵעִמָּךְ כִּי אִם לְיִרְאָה אֶת ה' אֱ-לֹקיךָ לָלֶכֶת בְּכָל דְּרָכָיו וּלְאַהֲבָה אֹתוֹ וְלַעֲבֹד אֶת ה' אֱ-לֹהֶיךָ בְּכָל לְבָבְךָ וּבְכָל נַפְשֶׁךָ", רצה רבינו יונה להדגיש חשיבותה של היראה שתכלית כל המצוות היא להגיע אל הנקודה הפנימית של היראה וכל מעשיו של האדם צריך שיהיו מכוונים למטרה זו. וכן כותב רבינו יונה עצמו בספרו המפורסם "שערי תשובה" (שער ג', אות ז'):
הוצאות.
לרוב מופיע ספר היראה בסוף הספר שערי תשובה (עקב היותו כמעין יישומו המעשי של הס' שערי תשובה). לכן היו בו הוצאות רבות מאז נכתב.
הטלסקופ הבינוקולרי באריזונה
הטלסקופ הבינוקולארי בהר גרהאם
פלנטולוגיה
מדע פלנטרי
אריאל בריקמן
אריאל בריקמן (נולד ב-1 בינואר 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס קרב בחיל האוויר ופיקד על בסיס חצור.
ביוגרפיה.
בריקמן גדל בקיבוץ ברור חיל, הוא בנם של שרה, ניצולת שואה ויחזקאל בריקמן שעלו מפולין. התגייס לצה"ל וסיים קורס טיס במגמת קרב. לאחר האימון המתקדם שירת כטייס F-4 פנטום בטייסת העקרב. בהמשך שירותו בחיל האוויר שימש סגן מפקד טייסת, פיקד על טייסת 102 בשנים 1999 עד 2001 ועל טייסת 101 בשנים 2001 עד 2003. ביולי 2006 מונה למפקד בסיס חצור ופיקד עליו במהלך מלחמת לבנון השנייה. ב-2009 השתחרר משירות הקבע.
כיהן כמנכ"ל קרן רמון ע"ש אילן ואסף רמון וחבר בצוות הטייסת - מתחם סימולטורי טיסה שנמצאת במבנה סינמה סיטי גלילות.
חיים אישיים.
בריקמן נשוי ואב לשלושה.
לנגוצקי
נתי כהן (קצין)
נתנאל (נתי) כהן (נולד בשנת 1968) הוא מנכ"ל משרד התקשורת לשעבר, וקודם לכן קצין קשר ותקשוב ראשי בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה.
כהן הוא בוגר תיכון הימלפרב בירושלים. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, ושימש כקשר של מפקד החטיבה, שאול מופז. לאחר קורס קציני קשר שימש כקצין הקשר של גדוד 202. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל הקשר ובהם מפקד גדוד הקשר באוגדת איו"ש וכמפקד גדוד הקשר של פיקוד המרכז במבצע חומת מגן. כמו כן שימש כראש ענף מבצעים במטה אגף התקשוב בקריה ולאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ונתמנה לקצין הקשר של פיקוד הצפון. בתפקידו הבא שימש כרמ"ח אג"ם במטה אגף התקשוב ולאחר מכן כרמ"ח תכנון באגף.
כהן הוא הנדסאי אלקטרוניקה, בעל תואר ראשון בלימודי מדעי המדינה והמזרח התיכון ותואר שני בלימודי ביטחון ומכללת פו"ם.
ביולי 2015 נכנס לתפקידו כקצין קשר ותקשוב ראשי. הקים את חטיבת הגנה בסייבר, העביר את צה״ל לטכנולוגיית ענן מבצעי ול-ERP ניהולי.
באפריל 2018 אישרה הממשלה את מינויו למנכ"ל משרד התקשורת. במאי 2020 פרש מתפקידו בעקבות כינון הממשלה ה-35.
לאחר פרישתו הצטרף לקרן ההשקעות Emirates-Israel Investments Group כראש תחום תקשורת וסייבר, ומונה לדירקטור בחברת "מגדלי תקשורת", העוסקת בהקמה ובהפעלה של אתרי אנטנות סלולריות.
בחודש ספטמבר 2020 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת אקרון תוכנה בע"מ, המפתחת פלטפורמה לניטור, סייבר ושליטה של מערכות דיגיטליות.
חיים אישיים.
כהן נשוי ואב לחמישה. מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
חברת האשלג
חברת האשלג הארץ-ישראלית
מפעל האשלג
הצפנת קריימר-שאופ
מריה הראשונה
רעידת האדמה בפורטוגל
פאבלה גוראנין
פָּאבְלֶה גוֹרָאנִין (בסרבו-קרואטית: Pavle Goranin, בסרבית קירילית: Павле Горанин; 13 באוקטובר 1915, ואראז'דין, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 2 בינואר 1944, ז'ונובי, בוסניה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1944 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
קורות חייו.
פאבלה גוראנין נולד בוואראז'דין ורכש השכלה תיכונית בסרייבו. הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד, שב לסרייבו והתמחה בעריכת דין. ב-1936, במהלך לימודיו, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה והיה פעיל בקרב האיגודים המקצועיים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה הצטרף גוראנין לכוחות הפרטיזנים של טיטו. הוא לחם כמפקד גדוד ובהמשך כמפקד חטיבה עד למינויו לקומיסר אוגדת הפרטיזנים ה-27. בינואר 1944 נהרג פאבלה גוראנין מהפצצה גרמנית על מפקדת אוגדתו בכפר ז'ונובי. ב-18 באפריל 1944 קיבל את עיטור "גיבור יוגוסלביה" והיה אחד מהפרטיזנים הראשונים שעוטר בעיטור זה. אחיו הצעיר של פאבלה, סרצ'קו גוראנין הצטרף אף הוא לכוחות הפרטיזנים וב-1942 נהרג בקרב.
רז גור אריה
רז גור אריה הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר.
חייו.
גור אריה גדל בקיבוץ עין חרוד איחוד. שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל ולחם במבצע אנטבה. עבר קורס קציני חי"ר בבה"ד 1 ושירת כמפקד צוות בתקופה בה פיקד נחמיה תמרי על היחידה, וכמפקד פלגה בדרגת סרן.
לאחר שחרורו החליט לחזור לשירות צבאי, התנדב לקורס טיס אותו סיים בהצלחה. עם הקמת טייסת העמק מחדש כטייסת מטוסי F-16, שירת בה כטייס קרב. בהמשך שירת כסמ"ט א' בטייסת 107, כמפקד טייסת 119 בשנים 1992 עד 1995, מפקד כנף 28 (נבטים) בשנים 1995 עד 1997, מפקד בית הספר לטיסה בשנים 1997 עד 2000, ומפקד היחידה לשיתוף פעולה. ב-2002 מונה לראש להק כוח האדם במטה חיל האוויר וכיהן בתפקיד עד 2004. במילואים המשיך לשרת כטייס F-16C/D "ברק".
לאחר שחרורו כיהן כמנהל מסוף המטענים במעבר גבול ישראל-ירדן, כמנכ"ל חברת גלובוס אריזות ומשלוחים בינלאומיים, ב-2011 מונה למנכ"ל ישראייר וב-2012 מונה למנכ"ל קריאף אלבטרוס.
גור אריה נשוי ואב לשניים, בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2003).
רז גור-אריה
גוג'ארט
יעקב אגור
יעקב אגור (1911–1996) היה צלם ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה.
יעקב אגור נולד ברובנו שבאוקראינה בשנת 1911 בשם יעקב גולדפרב. בנעוריו עבר לדנציג, שם נחשף לראשונה לצילום. בין השנים 1926-1923 שלחוהו הוריו לארץ ישראל ללימודים בבית הספר הריאלי בחיפה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב. סיים את לימודיו התיכוניים בדנציג. לאחר מכן נרשם ללימודי ציור בנירנברג, גרמניה. בשנות ה-30 עבר לפולין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת אגור כקצין בצבא הפולני ומאוחר יותר ברח לברית המועצות, עסק בעיצוב תפאורות לסרטים ושירת כקצין מודיעין בצבא האדום. בני משפחתו נספו בשואה.
לאחר המלחמה שב לפולין במסגרת הרפטריאציה ונשלח בשנת 1945 מטעם בית הספר הפולני לקולנוע בלודז' לברלין לרכוש ציוד צילום.
את אשתו הרקדנית הלנה וולנסקי (שמה המקורי היה שרה לבקבוביץ') הכיר בלודז' עוד לפני המלחמה.
עסק בצילום תיאטרון החל משנת 1956.
השתתף ב"תערוכת הצילומים העולמית" באמסטרדם.
בשנת 1958 עלה לישראל עם משפחתו למעברת העולים פרדס רובין. משם עברו לתל אביב-יפו.
כבר בשנת 1959, בעקבות מפגש עם עיתונאי מ"על המשמר" הציג גולדפרב את תערוכתו הראשונה בארץ בבית סוקולוב בתל אביב. אורי קיסרי שיבח את גולדפרב על כישרונו במאמר ב"הארץ".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפך אגור לצלם הראשי של תיאטרון הבימה. בנוסף, תצלומיו פורסמו בעיתונים כגון "העולם הזה" (1962-1960) ו-"הארץ" (1980-1963). האמנית מיכל היימן שימשה כעוזרת שלו תקופה מסוימת.
בשנת 1986, בעקבות החלשות ראייתו, נטש את הצילום והחל לעסוק בציור ורישום.
חלקה הגדול של יצירתו התמקד בתיעוד תיאטרון ומחול. תצלומיו התיעודיים נמנעו מביום סצנות ועשו שימוש בתאורה טבעית בלבד (סירב להשתמש במבזק). בנו העיד על עבודתו של אביו: ""הצילום של אבי הוא דבר בלתי רגיל. הוא אף פעם לא חשב על עצמו, רק על האובייקט, הבן-אדם שמולו ואופיו. הוא ידע להוציא מהם את הבפנים."
היה נשוי להלנה, רקדנית ומורה לריקוד. לשניים נולד הבן אלכסנדר אגור (נולד ב-1948), אף הוא צלם המתגורר בניו יורק.
בסוף 1991 הוצגה תערוכת צילומים שלו (מן השנים 1948-1982) בקמרה אובסקורה (אוצרת: מיכל היימן).
רעייתו נפטרה כחודש לפניו. יעקב אגור נפטר ב-1996. ציווה את גופתו למדע.
בנו תרם את ארכיון צילומיו, כולל למעלה מ-60,000 תשלילים למרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב.
שמעון לב-ארי ניהל את עיזבונו של אגור ושקד על הכנת ספר לזכרו, אולם לא סיים את מלאכתו מסיבות בריאותיות.
בשנת 2011 הוצגו תמונות היסטוריות שלו בתערוכה במוזיאון תל אביב. במקביל יצא לאור הספר, "יעקב אגור, צלם", הכולל מבחר מתצלומיו. את הספר ערכו פרופ' שמעון זנדהאוז ודני קרוון. גם מיכל היימן, שהייתה מיודדת עם אגור הייתה מעורבת במשך שנתיים ביצירת הספר.
התערוכה והספר מומנו מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
דוד קלעי