בין שיריו המפורסמים: "אושר", "בובה מקובה", "לילה בהיר", "הניפגש". שיר מצליח נוסף הוא "אב יקר", תרגום עברי לשיר של (שהתפרסם גם בגרסה הצרפתית שלו בביצוע אדי קונסטנטין), שאותו ביצע עם בתו הקטנה, אריאלה.
בעל אות יקיר אמ"י למפעל חיים.
בשנת 1985 נפטרה אשתו, בת 63. ב-1992 נפטרה בתו אריאלה, בגיל 44. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר.
דורה נפטר בנהריה בשנת 2006, בגיל 83. הוא הותיר אחריו בת.
טייסת א'
כיכר השבת (אתר)
קיווי שחור (קומיקס)
Chocolate Salty Balls (P.S. I Love You)
Bring Me To Life
אברהם יונה יבנין
אברהם יונה יֶבנין (מהרא"י; בכתיב יידי: יעוונין; בכתב לועזי: Jewnin; תקע"ג, 1813, פַּאריץ', פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י"א בסיוון תר"ח, 12 ביוני 1848, גרודנה) היה חוקר תלמוד, נחשב לאחד מגדולי למדני גרודנה בזמנו.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1813 בעיירה פַּאריץ' (ברוסית: Паричи) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום במחוז הומל בבלארוס). בהמשך עבר לעיר גרודנה, שם חי כל שארית חייו. חרף מותו המוקדם (נפטר ב-1848, בגיל 35) נודע כלמדן מופלג.
חיבר הגהות לרמב"ם בשם "נימוקי מהרא"י", שנדפסו במהדורת ורשה 1882 של משנה תורה, וחידושים לספר המצוות לרמב"ם, שחלקם ראו אור במסגרת ספר הפירושים לספר המצוות "מחשבת משה" (וילנה, 1866). כן חיבר חיבורים על סדרי המשנה ועל התלמוד.
ליבנין היו ארבעה בנים: הרב נתן נטע והרב שמואל, שניהם מחברי ספרים ידועים. בן שלישי, הרב בצלאל, היגר לארצות הברית והטיף שם ליהודים לשמור על דתם וזהותם ובן רביעי, אריה לייב מביאליסטוק.
אברהם יונה יעוונין
אריה מרזר
אריה מֶרְזֶר (בכתיב יידי: מערזער; בלועזית: Merzer; 1905 – 17 באפריל 1966) היה אמן ריקועי נחושת ישראלי ממוצא פולני.
ביוגרפיה.
מרזר נולד בשנת 1905 למשפחה חסידית בעיירה קטנה ליד ורשה. למד ב"חדר" ובבית מדרש. כבר בצעירותו גילה חיבה לעבודות אמנות.
בשנת 1927 החל לעסוק בריקוע נחושת סביב מוטיבים יהודיים, ובשנים 1928–1929 הציג תערוכות בוורשה. בשנת 1930 עבר לפריז, ובה השתלם באמנות ריקועי הנחושת וגיוון את יצירותיו, שכללו גם מוטיבים אוניברסליים. הוא היה חבר ועד אגודת האמנים היהודיים בפריז. עם כניעת צרפת לגרמניה הנאצית ביוני 1940 נמלט לצרפת החופשית, שם הסתתר עם משפחתו באחד הכפרים. לאחר שגרמניה הנאצית השתלטה על כל צרפת, נמלט לאזור גרנובל, שהייתה תחת כיבוש איטלקי. משם עבר בשנת 1943 לשווייץ, שאליה הורשה להיכנס מאחר שילדו היה מתחת לגיל שש. בשווייץ הוציא אלבום של עבודות גרפיות על מוטיבים יהודיים. בשנת 1945 עלה לארץ ישראל באונייה "לימה". מיד עם הגיעו החל להציג תערוכות של יצירותיו שהביא עִמו. במהלך מלחמת העצמאות היה לאחד הציירים הראשונים שהשתקעו ברובע האמנים בצפת.
מרזר נפטר באפריל 1966 מהתקף לב בביתו בצפת, בגיל 61; מותו עורר סערת רוחות, לאחר שנודע שבמשך זמן רב נעשו ניסיונות לאתר אמבולנס שייקח אותו לבית החולים, ללא הצלחה. נקבר בצפת.
במותו הותיר אישה ושני ילדים: מיכאל מרזר, חבר קיבוץ להבות הבשן, ובת, הציירת חוה לבנת מרזר.
חודשים מספר לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בצפת.
אחת מיצירותיו המציגה את חזון אחרית הימים, מתנת מדינת ישראל, קבוע בכניסה לבניין של ארגון העבודה הבינלאומי בז'נבה.
ב-2002 העלו נכדיו של מרזר, המוזיקאים אביב לבנת ואריק לבנת, מופע בשם "שירים רקועים בנחושת", שבו ביצעו שירי ג'אז ונשמה המתבססים על שירי עם יהודיים, בשילוב עם צילומי וידאו של יצירות אמנות של סבם.
יצירתו.
יצירותיו התרכזו סביב נושאים יהודיים וביטאו את הווי יהודי מזרח אירופה, גם כאשר נושאן היה התנ"ך.
אברהם יונה יוונין
Staphylococcus aureus
סטפילוקוק זהוב (שם מדעי: Staphylococcus aureus) הוא חיידק אל-אווירני פקולטטיבי ממשפחת Staphylococcaceae בעל שיעור נשאות גבוה באוכלוסייה.
מאפיינים.
סטפילוקוק זהוב הוא פתוגן אופורטוניסטי, הפוגע בעיקר באנשים שמערכת החיסון שלהם פגיעה (זקנים, חולי HIV, אנשים לאחר ניתוח) וגורר זיהומים בבתי חולים. החיידק מחולל במקומות שונים בגוף זיהום נקרוטי מוגלתי, הגורר הרס מסיבי של הרקמה. במצב של זיהום של סטפילוקוק זהוב, החיידק מתפשט ומתרבה במהירות, ועלול לגרום להידרדרות מהירה במצב החולה.
החיידק גורם למחלות שונות, בהתאם למקום הזיהום: זיהומים שטחיים בעור, אנדוקרדיטיס, דלקת ריאות, ואצל נשים עלול אף לגרום לתסמונת הלם רעלי בזיהום נרתיקי, או דלקת בשד.
החיידק זוהה לראשונה במוגלה של חולים לאחר ניתוח. התרבית המפורסמת של אלכסנדר פלמינג, שבה התגלתה תרכובת הפניצילין, הייתה של סטפילוקוק זהוב. שנים ספורות לאחר התחלת השימוש בפניצילין התפתחו זנים העמידים לתרופה, ובהמשך פיתחו גם עמידות לאנטיביוטיקות יותר פוטנטיות כדוגמת מתיצילין.
זנים אלו (MRSA) הם בעיה בריאותית קשה, וגורמים למותם של אלפי אנשים בשנה, בפרט מזיהומים הנרכשים בבית חולים.
החיידק הוא בטא-המוליטי (מפרק תאי דם אדומים), נצבע בסגול בצביעת גראם (חיידק גראם-חיובי), גדל במושבות אופייניות בצורת אשכולות, ובעל עמידות לסביבה מלוחה (6.5% NaCl). הוא מפריש את האנזים קואגולאז, אשר הופך פיברינוגן לפיברין, ויוצר קרישי דם. בנוסף, הוא מפריש את האנזים בטא לקטמאז המפרק תרופות בטא-לקטמיות, וכמויות גדולות של אנזימים נוספים הפוגעים ברקמות החולה. הוא אינו יוצר נבגים, ועמיד לבציטריצין.
את החיידק ניתן לזהות בתנאי מעבדה לפי egg yolk salt agar ולפי manitol agar בשתי השיטות עיקרון זהה של fermentation (תסיסה), רק סוגי ה-staphylococcus ישרדו במדיה הזו משום המליחות הרבה, ואילו האינדקציה של הזיהוי של s.aureus היא אם הצבע הופך מאדום לצהוב.
אברהם פולק (היסטוריון)
א&quot;נ פולק
אמנות רחוב
אמנות רחוב היא כל אמנות המתפתחת במרחב ציבורי או ברחוב. לרוב מתייחס המונח לאמנות שנעשית ללא אישור מבעלי סמכות, בניגוד לאמנות בחסות יוזמות ממשלתיות. אמנות רחוב כוללת גרפיטי, שימוש בפוסטרים, יצירת אמנות על ידי כנופיות בזק, הקרנת וידאו, ושימוש במרחב הציבורי הקיים כבסיס מבני ליצירה. המונח אמנות רחוב מבחין בין אמנות בחללים ציבוריים עכשוויים, גרפיטי התחום באזור פעילות, ונדליזם, ואמנות מאוגדת.
אמני רחוב מאתגרים את תפיסת האמנות המסורתית על ידי הצבת יצירות בהקשרים שאינם אמנותיים. הם אינם מבקשים לשנות את הגדרת יצירת האמנות, אלא לבחון את הסביבה הקיימת בשפה שלה. הם מבקשים לתקשר עם הצופים בנושאים חברתיים רלוונטיים באמצעות אמנותם, בדרך בה הם מודעים לערכים האסתטיים מבלי להיות כבולים על ידם. ג'ון פקנר מגדיר את אמנות הרחוב ככל אמנות שאינה גרפיטי.
גרפיטי אומץ, בין היתר, כשיטת פרסום. הדבר אף הוביל במקרים מסוימים לעבודה של אמני הגרפיטי עם חוזה מול תאגידים התווית "אמנות רחוב" לרוב מאומצת על ידי אמנים המבקשים לשמור על עבודתם לא מסונפת תחת תאגיד או חברה כלשהי, וכך להשאירה פוליטית. אמני רחוב אלה יוצרים במרחב הציבורי ללא אישור רשמי. מסיבות אלה אמנות הרחוב נחשבת לעיתים ל"פוסט גרפיטי" וגם ל"ניאו גרפיטי". ניתן למצוא אותה ברחבי עולם ומעצבי רחוב נוסעים לעיתים קרובות למדינות אחרות כדי להפיץ את העיצובים שלהם.
טכניקות.
בעוד שאמני הגרפיטי משתמשים בעיקר ביד חופשית ופחיות של ספריי צבע כדי ליצור את עבודותיהם, אמנות רחוב כוללת מדיות רבות נוספים וטכניקות הכוללות: ציורי קיר, פסיפס, אמנות בתאורה, יצירה עם שבלונות, מדבקות ומתקני רחוב.
מצחצח נעליים
מצחצח נעליים הוא אדם המתפרנס מצחצוח נעליהם של אחרים. באופן מסורתי, מצחצחי נעליים אינם פועלים במשרד או בחנות אלא ברחוב, ולקוחותיהם הם עוברי אורח אקראיים. במקומות שונים בעולם, מצחצחי הנעליים הם ילדים שמסייעים לפרנסת משפחותיהם. יש מצחצחי נעליים המחזיקים כיסאות גבוהים עליהם יושבים הלקוחות בעת הצחצוח. מצחצחי נעליים אלה מספקים לעיתים עיתונים ללקוחותיהם, כדי שיוכלו להעביר את הזמן בעת הצחצוח. מצחצחי נעליים אחרים מסתפקים בשרפרף, ויש כאלה שנעזרים בספסלי הרחוב. לעומתם, יש המצחצחים את נעלי לקוחותיהם כאשר הלקוחות עומדים, ומניחים את הנעל על דרגש או אף על ארגז הכלים של מצחצח הנעליים.
המקצוע החל להתפתח בערים הגדולות בבריטניה בסוף המאה ה-19, אך בסוף המאה ה-20 הוא החל להיעלם בהדרגה בעולם המערבי. כיום ניתן למצוא מצחצחי נעליים בעיקר בשדות תעופה.
גם בישראל נחשב המקצוע למקצוע שעבר מן העולם. אמנון דנקנר ודוד טרטקובר מתארים אותו באופן נוסטלגי:
בשל הרווחים הנמוכים שמניב המקצוע, מצחצחי נעליים שעלו לגדולה נחשבים ל"סיפורי סינדרלה". נשיא ברזיל לשעבר לואיז אינסיו דה סילבה התפרנס בצעירותו מצחצוח נעליים, וכך גם נשיא פרו לשעבר אלחנדרו טולדו, הכדורגלן הברזילאי פלה, מושל אילינוי רוד בלאגוייביץ', המשורר הארגנטינאי ארמנדו טחאדה גומס והזמר האמריקאי ג'יימס בראון. לאחר מותו של בראון, החליפה עיריית אוגוסטה את שמו של הרחוב בו עסק בצחצוח נעליים, וקראה אותו על שמו.
מערת א-נועמאן
מערת א-נועמאן (בערבית مَعَرَّة النُّعْمَان, בתעתיק מדויק: מַעַרַּת אלנֻּעְמָאן) היא עיר בצפון מערב סוריה, במחוז אידליב. העיר נמצאת על הדרך שבין חלב בצפון ובין חמאת בדרום. אוכלוסייתה מונה כ-90,000 נפש. באזור שסביב העיר נמצאות שתי ערי רפאים עתיקות: סירג'ילה (10 ק"מ ממזרח) ואל-בארה (13 ק"מ ממזרח). שמה של העיר הוא שילוב של שמה העתיק, מערה, ושמו של, א-נועמאן בן בשיר בן לווייתו של מוחמד ומושלה המוסלמי הראשון של העיר.
היסטוריה.