בספטמבר 2014, לוקסיאק התחילה לשמש כדוגמנית הדוברת של Just For Kix, חברת בגדי ריקוד אמריקאית. בשיתוף עם החברה היא יצרה קמפיין נגד בריונות הנקרא "Nobody is You". הקמפיין התחיל עם סרטון קצר המציג את לוקסיאק (יצא מיידית אחרי הפרק האחרון של רקדניות קטנות ב-7 באוקטובר 2014). לאחר סרטון זה, לוקסיאק הוציאה שני סרטונים ארוכים שלה רוקדת עם מסר חיובי: "Skyscraper" נגד בריונות (שירה של דמי לובאטו והכוריאוגרפיה של בלייק מקגארת' ושאנון מטר), ו"Unbreakable", ריקוד עם מסר נגד התעללות בילדים.
קלואי מופיעה בקטלוגים ובאתר של Just For Kix.
משחק.
לאחר התפקיד הלא מתוסרט שלה ברקדניות קטנות, לוקסיאק הביעה התעניינות במשחק אמיתי ועובדת עם המאמנת לורי לייבלי. היא מבקרת לעיתים קרובות בלוס אנג'לס כדי לעבור אודישנים, והיא לוהקה לסרט "", שעלה בערוץ לייף-טיים ב-2016.
אום אל-זינאת
טלכתב
אח&quot;א
אריק אולסון
אריק תור אולסון (אנגלית: Eric Thor Olson; 24 בינואר 1952) הוא אדמירל בצי האמריקאי בדימוס אשר שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
חיים מוקדמים ולימודים.
אולסון נולד בטאקומה, וושינגטון, ארצות הברית. בשנת 1973 השלים אולסון את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית.
קריירה.
בשנת 1974 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. אולסון שירת במספר תפקידי פיקוד בצוותי הקומנדו הימי ובין היתר בצוות שש. במלחמת המפרץ שירת כקצין מטה בפיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי. על האופן בו לחם בקרב מוגדישו עוטר אולסן בכוכב הכסף. בשנת 1994 מונה למפקד צוות שש. בשנת 1999 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי. בשנת 2003 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים. ביולי 2007 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים, ושירת בתפקיד בין היתר בעת מבצע חנית נפטון. בשנת 2011 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו מונה לדירקטור בחברת אירידיום, כמו כן הוא מכהן כדירקטור בחברת אנדר ארמור.
יוסף בן ישראל
יוסף בן ישראל משתא היה משורר יהודי-תימני.
קורות חייו.
בן ישראל חי בשרעב במאה ה-16–17 והיה ראשון המשוררים ממשפחת משתא. לשירתו נודעת השפעה על שירי בן משפחתו הרב שלום שבזי, שחי כחמישים שנה אחריו, מבחינת סוגי השירים ורעיונותיהם והשימוש המופלג בלשון הערבית. הופנו אליו שאלות בתחום המחשבה היהודית.
לדעת הרב יוסף קאפח, מגיע ר' יוסף בן ישראל לשיאו בשיר "טאיר אלגון יבאת יחדי", שבו הוא נותן ביטוי להתרוממות מצורכי הגוף בזמן שהוא דבוק במושכלות.
ידועים לנו כ-110 שירים שכתב, בהם סליחות, קינות ושירי חול, וכן שירים העוסקים בגלות וגאולה, מחשבה ומוסר. כמה משיריו התחבבו במיוחד על יהודי תימן ובהם: אשאל אלהי יגאלה שבויים; אלהים אשאלה יוצר מאורים; ישקף אלקים ממעון קדשו.
שימש כרב וכמנהיג קהילות. בנו, ר' ישראל ספרא, היה גם הוא משורר ומעתיק ספרים. ר' שלום שבזי מזכיר דברי תורה בשמו.
שמואל צוקרמן
שמואל הלוי צוקרמן (בכתיב (יידי): צוקערמאן; ה'תרט"ז, 1856 – ו' באדר ב' ה'תרפ"ט, 18 במרץ 1929) היה מדפיס ומו"ל עברי בירושלים במאות ה-19 וה-20. מייסד ובעלי דפוס צוקרמן, מו"ל הירחון "תורה מציון" ומראשי ועד השכונה החדשה שקמה באותם ימים, בית ישראל.
קורות חיים.
נולד ב-1856 במזריטש שבפולין הקונגרסאית לרב יעקב צוקרמן (שהיה מוכר בכינויו ר' יוקל לעדערהענדלער). בשנת ה'תרכ"ג (1863), בהיותו בן שבע, עלו הוריו לארץ ישראל ולקחו עמם אותו ואת אחיו הבכור גבריאל. עם הגיעם לירושלים החל ללמוד בישיבה והיה מבכירי תלמידיו של זלמן בהר"ן (זלמן לעווי) מייסד מאה שערים.
בליל הבר מצווה שלו נישא לנערה-ילדה ירושלמית, כמנהג אותם ימים, אבל הנישואים לא צלחו. לאחר שנתיים התגרש וחזר ללמוד בישיבה. בגיל שש עשרה נישא בשנית להדסה שרלין, בתו היחידה של ר' ניסן שרלין משקלוב, ששרדה מבין 17 ילדיו שנפטרו על פניו.
לאחר נישואיו השניים, החל לעבוד בדפוס ב"ק של המדפיס הזקן ר' ישראל ב"ק, בעקבות אחיו גבריאל שעבד בדפוס זה. תוך זמן קצר הפך למנהל הדפוס והמשיך בתפקידו זה גם לאחר פטירת ב"ק, תחת בעלות בנו ניסן ב"ק.
בעקבות מלחמת רוסיה–טורקיה שפרצה ב-1877, היגר ללונדון ועבד שם כסדר בבית הדפוס היהודי "אברהמס". בין השאר הוא היה הסדר של אותיות השבועון היהודי הכרם.
ב-1880 חזר לירושלים, וכעבור שלוש שנים הקים עם חמישה רבנים ספרדים (שני האחים גאגין, פרץ, שבתי ונחמן בטיטו), בית דפוס חדש. זמן קצר לאחר מכן פרשו השותפים האחרים, והדפוס נשאר בבעלותו של צוקרמן.
בתו בת השמונה חלתה בתקופה זו באסכרה והוא הוציא סכומים גדולים בניסיון לרפאותה, אך ב-1885 היא נפטרה.
מצבו הכלכלי נשאר גרוע והוא נאלץ לצאת שוב לחו"ל. הוא הקים סניף של בית הדפוס בניו יורק, אבל אחרי 7 חודשים בארצות הברית סגר אותו וחזר לירושלים.
עם חזרתו הרחיב את בית הדפוס שלו. מאמריקה הוא הביא עימו מכונת רגל קטנה להדפסה גם בצבע ותיבה בעלת עשר מגירות מלאה באותיות עבריות ולועזיות, האותיות הראשונות בארץ בגובה רגיל. בנוסף, הוא קנה מדפוס ב"ק את מכבש הדפוס המפורסם שנתן להם משה מונטיפיורי, "משאת משה ויהודית". בית הדפוס שלו, דפוס צוקרמן הפך למוביל בירושלים והעסיק עשרה פועלים. הוא היה הראשון בארץ ישראל שהדפיס בצבע.
ב-1887 החליט להוציא לאור כתב עת תורני מדי חודש בשם "תורה מציון". בחודש סיון ה'תרמ"ז הדפיס את הגיליון הראשון. הירחון נדפס בתחילת דרכו ב-500 עותקים, העורך הראשי היה מחותנו רבי יעקב אורנשטיין, וצוקרמן עצמו שימש כרכז המערכת.
צוקרמן היה גם מבוני שכונות ירושלים, שותף להקמתן של השכונות: בית ישראל ו"זיכרון טוביה" בעיר.
למרות שהיה לבוש בסגנון אירופי שלא כרוב בני היישוב הישן החרדים, היה ר' שמואל צוקרמן חרדי והקפיד שלא להדפיס בדפוסו דברים המנוגדים לדת. הוא נפטר בו' באדר ב' ה'תרפ"ט, 18 במרץ 1929 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בנו חיים-יעקב המשיך להפעיל את בית הדפוס לאחר פטירתו.
חיים ליברמן (עיתונאי)
חיים ליברמן (ביידיש: ליבערמאן; באנגלית: Chaim (Herman) Lieberman; 1890 (או 1889) – 16 במאי 1963, כ"ב באייר תשכ"ג) היה עיתונאי, מבקר ספרות ומסאי יידי אמריקאי ידוע, בעל טור ב"פאָרווערטס", שנודע במאמריו החריפים והפולמוסניים.
ביוגרפיה.
חיים ליברמן נולד בשנת 1890 בקוֹלְק (קאָלק, Kolki) שבווהלין, רוסיה (אוקראינה). התחנך ב"חדר" ובבית ספר יהודי מתקדם.
בשנת 1905, בנעוריו, היה בין היהודים הרבים מרוסיה שהיגרו לארצות הברית. שם המשיך את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק (1907-10) ולאחר מכן בקולומביה קולג' (אוניברסיטת קולומביה), שם קיבל תואר בוגר ב-1926 והמשיך ללימודים מתקדמים בספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה. בשנת 1930 הצטרף לציונות הדתית.
כתב ספר פולמוסי נגד כתביו של שלום אש שנראו בעיניו מיסיונריים. ספרו שנכתב ביידיש תורגם לעברית בשם "נצרותו של שלום אש: תגובה על כתביו המיסיונריים" (תל אביב, 1954).
בשנת 1924 הצטרף לעיתון "פאָרווערטס", שבו כתב עד מותו.
בשנת 1959 (תשי"ט) הוציא לאור קונטרס נגד האדמו"ר מסאטמאר רבי יואל טייטלבוים בשם "דער רבי און דער שטן" (הרבי והשטן).
ליברמן נפטר ב-1963, בגיל 73.
חיים ליבערמאן
המערכה על יוון
המערכה על יוון (בשם קוד: מבצע מָרִיטָה; בגרמנית: Unternehmen Marita) הוא השם הנפוץ לפלישת גרמניה הנאצית ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה. הפלישה הגרמנית החלה לאחר כישלון איטליה הפשיסטית במלחמת איטליה–יוון. נהוג להכליל את הקרב על כרתים במערכה זו, על אף שבפועל הפלישה לכרתים התרחשה לאחר כיבושה המלא של יוון.
בזמן הפלישה הגרמנית, הייתה יוון שקועה בלחימה מול איטליה. לאחר הפלישה האיטלקית ב-28 באוקטובר 1940, בה נהדפו הכוחות האיטלקיים, נערכה איטליה למתקפה נוספת במרץ 1941. לאחר כישלון מתקפה זו, נשאר רוב הצבא היווני באלבניה, ממנה תקפה איטליה. ב-6 באפריל, תקפה גרמניה את יוון מהגבול עם בולגריה, שהגנתו היחידה הייתה קו מטאקסס. ביוון הוצב חיל סיוע בריטי של כ-60,000 חיילים שעזר בניסיון ההדיפה של המתקפה הגרמנית אך לא יותר. הצבא היווני מצא עצמו נלחם בשתי חזיתות, מצד אחד האיטלקים ומהצד השני הגרמנים.
ב-27 באפריל 1941 נכנסו ראשוני הכוחות הגרמנים לאתונה בירת יוון כשהם דוחקים את כוח המשלוח הבריטי דרומה לחצי האי הפלופונסי ועיר הנמל קלמטה. ב-30 באפריל 1941 הושלם פינוי רוב הכוח הבריטי. הכוחות שנותרו בעיר קלמטה, ביניהם אלפי חיילים ארצישראליים מחיל החפרים ומיחידות ארצישראליות נוספות, נפלו בשבי הנאצי. כיבוש יוון הושלם עם נפילתו של האי כרתים בידי הצבא הגרמני ב-1 ביוני 1941. בסיום המערכה הייתה יוון תחת כיבוש צבאי של שלוש ממדינות ההסכם התלת צדדי: גרמניה, איטליה ובולגריה.
רקע.
מלחמת איטליה–יוון.