בסיום שורה, הקלדן מקיש שני מקשים שונים: האחד מחזיר את שני המחוונים הנעים לאפס, והשני מורה ללינוטייפ לבצע את מחזור היציקה. יחידת ההפעלה מתעלמת מהראשון, ומבצעת מחזור יציקה.
כדי לפעול נכון, המסוף צריך "לדעת" מה הוא רוחבה של כל אות. לשם כך נקבעו כללים, ונוצרו סטים של גופנים "סטנדרטיים", בהם רוחב התווים תואם לתקן (במספר גודלי גופנים שונים, אך היחס בין רוחבי כל שני תווים, נשמר בכולם) . גופנים "סטנדרטיים" היו זמינים במגוון רחב של גופנים וגדלים. רוחב כל תו בגופנים הסטנדרטיים "מובנה" ל-TTS, וכך כל TTS יכול תמיד להכין סרט לסידור בגופן סטנדרטי.
סטים כאלה היו זמינים עבור כל הגופנים השכיחים בעיתונות. כאשר משתמשים רצו להשתמש בטלטייפסטר, הם נאלצו להדפיס באחד הגופנים ה"תואמים".
מאוחר יותר, ייצרו TTS מתקדם יותר, שידע לעבוד עם כל גופן, וזאת על ידי שימוש בטבלה דיגיטלית מכנית, בה קודד רוחבו היחסי של כל אות בגופן בו משתמשים. כדי לעבוד עם גופן לא סטנדרט אחר, יש להחליף את הטבלה שנעוצה ב-TTS. מסופי TTS מתקדמים ידעו להשתמש בטבלה כזו, ובאופן כזה יכלו להיעזר ביתרונות ה-TTS, ועם זאת להדפיס בכל גופן שהוא, תכונה חשובה פחות לעיתונים, שבדרך כלל השתמשו באחד הגופנים ה"סטנדרטיים", אך נחשבת חיונית בהדפסת ספרים.
התרחבות השימוש בסוכנויות ידיעות כמו רויטרס ו-Associated Press, במקביל להתרחבות השימוש ב-TTS,יצרו מצב מוזר: הידיעות מסוכנויות הידיעות, נשלחו בטלפרינטר, בתקן TTY, ולא TTS, כלומר בלי הקודים הייחודיים לסדר. העיתונים המנויים על סוכנויות הידיעות קלטו את הידיעה במסופי TTY שלהם, בהם הידיעה הודפסה, ובמקביל נוקב סרט נייר, עם הקידוד שלה, למשמורת, או אפילו למשלוח ל-TTY נוסף. סרטי נייר אלו לא מתאימים לשימוש בלינוטייפ, ויש להדפיס את הידיעה שהגיעה על גבי ה-TTY, ואז להקליד אותה מהדף המודפס ל-TTS, לצורך סידור.
כדי לחסוך את הצורך בהקלדה הכפולה, והעבודה והזמן המבוזבזים, פותחו מחשבים ייעודיים, שהדבר המועיל היחיד שידעו לעשות הוא "לשתות" את הסרט המנוקב שנשלח מסוכנות הידיעות, ולנקב סרט נייר חדש, עם אותו התוכן, בו הוראות "שורה חדשה" מופיעות במקומות הנכונים, שממנו אפשר לסדר את הידיעה בלינוטייפ.
במידה ידועה, ה-TTS היה גם המורשת שהנחילה הלינוטייפ לדור הבא: קידוד ופורמט ה-TTS, שפותח עבור הלינוטייפ, והיה דומה (אך לא זהה) לקוד בודו ממנו פותח, המשיך להיות בשימוש בשנים הבאות במכונות הסדר האופטי, עד שהוחלף גם הוא בטכנולוגיות מתקדמות יותר, כמו פוסטסקריפט.
טיפוגרפיה, גופנים, וייצור מטריצות.
חברת מרגנתלר-לינוטייפ ("החברה") נוכחה בשלב מוקדם, שכדי למכור מכונות, היא צריכה לספק ערכות מטריצות במגוון גופנים. צורך זה הפך ברור עוד יותר כשהחברה החלה למכור מכונות ברחבי העולם: ללא ערכת גופנים לאלפבית בנגלי, קשה למכור מכונות סדר בתת-היבשת ההודית, למשל.
בפרסום מ-1919, דיווחה החברה שיש בספרייתה 250,000, או רבע מיליון, גופנים שונים - הכוונה למספר הכולל של תווים שונים בכל הגופנים. באותו דיווח ציינה החברה שהיא מייצרת כמיליון מטריצות שונות בשבוע (במחסנית מלאה לחלוטין יש 1,800 מטריצות. בפועל, בערכת מטריצות אופיינית יש בין 800 ל-1,200 מטריצות - בדרך כלל אין צורך בעשרים מטריצות של "!" בערכה (פרט אולי לערכת גופנים המיועדת לשפת הפקצות).
החברה העסיקה את טובי הטיפוגרפים, וטיפוגרפים נוספים, שלא עבדו בחברה, ייצרו עבורה גופנים. הפטנטים המקוריים עבור המכונה עצמה פגו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, ובמידה ידועה, חלק חשוב מהקניין הרוחני שלה הייתה ספריית הגופנים העשירה. החברה ייצרה ברישיון מטריצות של גופנים רבים נוספים. לקראת סוף המאה ה-20 החברה עברה מספר מיזוגים, רכישות, פיצולים וכן הלאה, שבסופם, יצרנית ציוד הדפוס החשובה היידלברגר, שרכשה את החברה, פיצלה לחברה נפרדת את ספריית הגופנים, בשם "Linotype Library GmbH" (שונה ב-2005 ל-Linotype GmbH), וב-2007 נקנתה החברה בידי חברת האם של מונוטייפ, שצלחה יותר בהצלחה מלינוטייפ את המעברים מדפוס הבלט לסדר אופטי ומשם להדפסה ממוחשבת, וכיום ספריית הגופנים היא בבעלותה.
מעבר לעיצוב הגופנים, מפעל ייצור המטריצות של לינוטייפ רכש רישיונות וייצר מטריצות עבור גופנים של טובי המעצבים. כדי לאפשר מכירת מכונות לבתי הדפוס בארצות הברית שהדפיסו בעברית, ארמית ויידיש, רכשה החברה ב-1911 רישיון לגופן העברי פרנק-ריהל, ובהמשך נוספו גופנים עבריים נוספים. מכונות לינוטייפ סידרו טקסטים בכתב עברי, כעשור לפני שהמכונה הראשונה נחתה בפלשתינה ב-1920.
בזכות המקור היידי, גופני העברית של הלינוטייפ כוללים יותר תווים מהסט הרגיל של 22 אותיות מ-א' ועד ת', וחמש האותיות הסופיות. בדרך כלל, התווים הנוספים הם הליגטורות הנהוגות ביידיש "וו" ו-"יי" (אך לא "וי"), וכן אל"ף פתוחה (אַ), אל"ף קמוצה (אָ), בי"ת ופ"א דגושות (בּ, פּ), ושי"ן שמאלית (שֹ).
בעברית אין אותיות גדולות וקטנות, ובספרות החברה, מומלץ לנצל עובדה זו כדי לשכן במחסנית שני גופנים (או שני גדלים של אותו גופן) שונים, כשהגופן השני משתמש בערוצי המחסנית שבאלפבית לטיני מוקצים לאותיות הרישיות.
בנוסף לגופנים המיועדים לעברית, יש מטריצות של אותיות עבריות, המיועדות לשילוב בטקסט שנכתב משמאל לימין. במטריצות אלו האותיות מופיעות, כמו האותיות הלטיניות, הפוכות, כלומר כשראשן למטה ורגליהן למעלה, ובהקלדה, הסדר מקליד את המילים (או מוסיף את המטריצות ממגרת הפאי) מהסוף להתחלה.
הטכנולוגיה היורשת.
הטכנולוגיה שהחליפה את סדר העופרת הממוכן הייתה הסדר האופטי. המערכת המסחרית המוצלחת הראשונה, בשם Fotosetter, של חברת אינטרטייפ, הייתה מבוססת בחציה על הטכנולוגיה של הלינוטייפ: למעשה, השלב הראשון של המכונה, מערכת הסדר, הייתה כמעט בדיוק מערכת הסדר של האינטרטייפ, שהייתה מצידה העתק כמעט מושלם של מערכת הסדר של הלינוטייפ.
זה היה פיגום, שהוחלף במהרה על ידי מערכות מתאימות יותר של חברות שונות, כולל סדרת מוצרים בתחום הסדר האופטי של חברת מרגנתלר לינוטייפ.
פיגום נוסף שהורישה טכנולוגיית הלינוטייפ לטכנולוגיית הסדר האופטי היה סטנדרט וציוד TTS: מערכות סדר אופטי המשיכו להשתמש בסטנדרט ה-TTS, ובציוד שנבנה עבורו בשנים הבאות, לצד סטנדרטים חדשים יותר, ולמעשה גם מכונות הסדר האופטי החדשות יותר, עדיין ידעו לסדר לפי סרט TTS.
אף על פי שסדר אופטי הוא טכנולוגיה עדיפה, עברו עשרות שנים מאז יוצרה מכונת הלינוטייפ האחרונה, בסביבות 1972, ועד שהלינוטייפ פינה סופית את מקומו במרכז הבמה, או נכון יותר, מרכז בית הדפוס, כשיחד איתו יורד מהבמה דפוס הבלט כולו, עם העופרת האופיינית לו.
הניו יורק טיימס הוציא את דפוס הבלט והלינוטייפ משירות ב-1978. הוושינגטון פוסט, שהיה אחד הראשונים לסדר בלינוטייפ, מ-1888, המשיך לסדר באמצעותו עד 1980 - תקופת שירות מרשימה של יותר מ-90 שנים. בישראל המשיכו עיתונים להיסדר בלינוטייפ עד שנות ה-80 של המאה ה-20, ואולי גם אחר כך.
בעשור השני של המאה ה-21, נותרו מספר מכונות לינוטייפ פעילות בעולם, בעיקר לצורך הדגמות במוזיאונים ובסדנאות, ובמספר קטן של בתי דפוס קטנים. במדינת איובה בארצות הברית, פועלת "אוניברסיטת לינוטייפ" שמעבירה קורסים, ומפעילה קרוב ל-100 מכונות לינוטייפ ואינטרטייפ מדגמים שונים.
סיכום והמשך.
הפלטפורמה שנוצרה משילוב ה-TTS, מכונת הלינוטייפ, וסטראוטייפ, היוותה את עמוד השדרה של הדפסת עיתונים במשך עשרות שנים, והייתה גורם משמעותי ביותר בעולם הדפוס בתחומים נוספים, כמו הדפסת ספרים, שבועונים, ירחונים, וכן הלאה.
טכנולוגיית מדרגה שימשה בתי דפוס ועיתונים רבים שלא היו מוכנים לעבור לסדר אופטי מלא, אבל רצו להנות מיתרונות דפוס האופסט. בשיטת עבודה זו משתמשים בשיטת הבלט הישנה לסדר, ואז מדפיסים עותק יחיד, בציוד שמשמש להדפסת ההגהות, ועותק זה מצולם, ולוחות הצילום משמשים בדפוס אופסט.
בדור הראשון של הטכנולוגיה שהחליפה את הלינוטייפ - סדר אופטי, למעשה אחת המכונות הראשונות שזכו להצלחה בתחום הסדר האופטי הייתה מכונת בשם "פוטוסטר" של חברת אינטרטייפ, המבוססת על הלינוטייפ, בה מנגנון היציקה הוחלף במנגנון צילום.
הוראות הסדר הוזנו בה מאותם סרטי נייר שייצר ה-TTS. בדורות הבאים החליפה מדיה מגנטית את סרטי הנייר, ומעבדי תמלילים את מסופי ה-TTS. הסדר האופטי הפך דומיננטי בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, וחברת מרגנתלר לינוטייפ מלאה תפקיד חשוב גם במעבר לסדר האופטי, אך לקראת 1990, הסדר האופטי עצמו החל לפנות את הדרך למיחשוב מלא, כמו הוצאה לאור שולחנית, ובכך הוסרה למעשה התחנה המכונה "סדר" במסלול הדפוס - המוצר נערך ומוּגהּ - טקסט, עיצוב, תמונות, מסגרות וכן הלאה - על המחשב, ומשם מועבר ישירות למערכת ההדפסה.
מכונות לינוטייפ ואינטרטייפ ספורות עדיין פועלות ומופעלות בעולם - הן מכונות שמשמשות להדגמות וסדנאות במוזיאונים, והן על ידי בתי דפוס או סדנאות ייחודיים, בדרך כלל להדפסת סדרות קצרות, ישירות מגלופות העופרת.
פארו (בהוטן)
פארו (בדזונגקה: སྤ་རོ་) הוא כפר והמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז פארו בעמק פארו בבהוטן. זהו כפר עתיק ושופע באתרים היסטוריים ובבניינים מקודשים. פארו מהווה שער כניסה למדינה, שכן נמל התעופה הבינלאומי היחידי בבהוטן שוכן שם.
הבניין הגבוה ביותר במדינה – ה"טה דזונג" בגובה של 22 מטר – נמצא בפארו. לבניין שש קומות ובנייתו הושלמה ב-1649.
נמל התעופה הממוקם בכפר הוא נמל התעופה הבינלאומי היחידי במדינה ונחשב לאחד המסוכנים בעולם.
היסטוריה.