העיר נוסדה תחת השם אפידאמנוס באזור הקדום איליריה על ידי מתיישבים יוונים שבאו מקורינתוס וקרקירה בשנת 627 לפנה"ס. מיקומה של העיר על החוף הסלעי, כשהיא מוקפת ביצות וצוקים, הפך את התקיפה עליה לקשה מאוד. ערי המקור של המתיישבים התווכחו על השליטה בעיר, מה שגרם לכך שבמלחמה הפלופונסית, שהתחילה ב-431 לפנה"ס, התרחש קרב מרכזי בים ליד העיר.
ב-312 לפנה"ס האילירים צרו על העיר. הם תקפו שנית את העיר ב-229 לפנה"ס, אך נסוגו משם עקב הגעת הכוחות הרומאים, שמינו את אחד הגנרלים של האילירים שעזר להם כשליט על האזור. ב-219 לפנה"ס הרומאים כבשו את האזור. ב-180 לפנה"ס, האילירים תקפו את העיר שוב, אך הרומאים הביסו אותם.
הרומאים פיתחו את העיר והפכו אותה לבסיס צבאי וימי, תוך כדי שינוי שמה מאפידאמנוס לדִירָכִּיוּם. השינוי התרחש שהרומאים חשבו שהשם המקורי מבשר רעות, עקב הדמיון המקרי שלו למלה הלטינית דמנום (Damnum) שפירושה הוא "נזק" או "אבדן". משמעות השם החדש אינה ברורה, אך ייתכן שהיא מתייחסת לצוקים בקרבת העיר.
העיר שגשגה תחת השלטון הרומאי. היא הפכה לקצה המערבי של ויה אגנטיה, דרך רומית גדולה שהובילה ממנה אל ביזנטיון. אוגוסטוס קיסר הפך את העיר למושבה ללוחמי הלגיונות של לאחר קרב אקטיום. במאה ה-4 לספירה העיר הפכה להיות בירת הפרובינקיה אפירוס נובה, ועם התפצלות האימפריה הרומית דירכיום הפכה להיות חלק מהאימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-5 העיר נפגעה מרעידת אדמה וביצוריה נהרסו. אנסטסיוס הראשון, הקיסר באותו זמן שגם נולד בדירכיום, בנה את העיר מחדש וחיזק את חומותיה, ובכך נוצר המבצר החזק ביותר במערב הבלקן באותו זמן. החומות היו כה עבות, עד שלפי ההיסטוריונית אנה קומננה ארבעה פרשים היו יכולים לרכוב עליהן זה לצד זה.
כמו שאר האזור, דירכיום ספגה פלישות ברברים במהלך נדידת העמים, אך היא שרדה אותם והמשיכה לשמש קישור חשוב לאימפריה הביזנטית עם מערב אירופה.
השלטון הביזנטי באזור התחיל להתערער מהמאה ה-9 בגלל הבולגרים בהנהגת סימאון הראשון, אם כי העיר נותרה בשליטה ביזנטית עד לסוף המאה ה-10, כאשר סמואיל הראשון כבש אותה והחזיק בה עד 1005.
ב-1082 הנורמנים בהנהגת רובר גיסקאר ובנו בוהמון כבשו את העיר בקרב. הביזנטים חזרו לשלוט בעיר כעבור מספר שנים, אך היא נכבשה בשנית על ידי ויליאם השני, מלך סיציליה הנורמני ב-1185. ב-1205, לאחר מסע הצלב הרביעי, העיר עברה לשלטון הרפובליקה של ונציה, שיצרה באזור את דוכסות דורצו. הדוכסות נכבשה ב-1213 על ידי נסיכות אפירוס. ב-1257 העיר נכבשה על ידי מנפרד, מלך סיציליה, אך היא נכבשה מחדש כעבור שנתיים. ב-1278 נסיך אפירוס אולץ למסור את העיר לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
במהלך השנים הבאות העיר החליפה ידיים מדי כמה שנים והתפתחה בה קהילה קתולית. ב-1392 הרפובליקה של ונציה חזרה לשלוט בעיר. העיר הדפה מצור של הסולטאן העות'מאני מהמט השני ב-1466, אך לבסוף העות'מאנים כבשו אותה ב-1501.
תחת השלטון העות'מאני תושבים רבים מהעיר התאסלמו ונבנו מסגדים רבים. שם העיר שונה לדיראץ' וחשיבותה קטנה מאוד. באמצע המאה ה-19 חיו בה רק 1,000 אנשים במאתיים בתים.
העיר הייתה פעילה בתנועת השחרור האלבנית. דגל אלבניה הונף בה ב-26 בנובמבר 1912 אך היא נכבשה על ידי סרביה כעבור שלושה ימים כחלק ממלחמת הבלקן הראשונה. סרביה הקימה באזור את מחוז דורס, אך היא נסוגה ממנו באפריל 1913, והוא הועבר לאלבניה. העיר הפכה לבירה הלאומית השנייה של אלבניה, אחרי ולורה, ב-7 במרץ 1914. במלחמת העולם הראשונה העיר נכבשה תחילה על ידי איטליה ב-1915, לאחר מכן על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנים 1916–1918, ולבסוף היא נכבשה על ידי מדינות ההסכמה והוחזרה לאלבניה. היא נותרה הבירה עד ה-11 בפברואר 1920 כשהוחלט להעביר את הבירה לטירנה.
במלחמת העולם השנייה דורס, כמו יתר אלבניה, סופחה לאיטליה בין 1939 ל-1943 ושמה שונה בחזרה לדורצו, ולאחר מכן נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1944. העיר הייתה חשובה אסטרטגית ושימשה כבסיס לפלישה האיטלקית ליוון. העיר ניזוקה קשות מהפצצות בעלות הברית, והכוחות הגרמנים פוצצו את נמל דורס כשנסוגו ממנה.
תחת שלטונו של אנוור הוג'ה העיר נבנתה מחדש במהירות, הוקמו באזור שלה תעשיות כבדות שונות והנמל שלה הורחב. בסוף שנות ה-80 שמה שונה לזמן קצר לדורס-אנוור הוג'ה.
עם קריסת המשטר הקומוניסטי באלבניה ב-1990, העיר הפכה למוקד הגירה מאלבניה, כשספינות נחטפו והוכרחו להשיט מהגרים לאיטליה. עקב כך, איטליה התערבה צבאית והשתלטה על נמל העיר. ב-1997 אלבניה נכנסה למצב של אנרכיה עקב תרמית פירמידה שקרסה, וכוח שמירת שלום בהנהגת איטליה הוצב בעיר ובערים אחרות.
עם תחילת המאה ה-21 החלו עבודות נרחבות בעיר במהלכם רחובות רבים רוצפו מחדש ופארקים זכו למתיחת פנים.
כלכלה.
דורס היא קישור חשוב בין אלבניה ומערב אירופה הודות לנמל שלה ולקרבה שלה לערי נמל איטלקיות, כמו בארי. בנוסף יש בעיר מספנה ומספר תעשיות שעוסקות בעיקר במוצרי עור ופלסטיק.
תיירות.
חופי העיר מושכים תיירים כבר שנים רבות, ורבים מאנשי אלבניה מבלים את חופשות הקיץ שלהם בחופי דורס. העיר וחופיה הם יעד פופולרי לתיירים מאלבניה ומחוצה לה, ומעריכים שמבקרים בה כ-800,000 תיירים כל שנה.
אתרים בעיר.
בין המבנים החשובים בעיר ניתן למנות את הספרייה המרכזית, ומוזיאונים שונים כמו המוזיאון הארכאולוגי של דורס.
בעיר נמצאים גם החומה של העיר העתיקה של דורס, טירת דורס, ואמפיתיאטרון דורס, הגדול בבלקן, שממוקם ליד הנמל.
שקודרה
שקודרה (באלבנית: Shkodra או Shkodër), היא העיר הרביעית בגודלה באלבניה. העיר נמצאת בצפון המדינה ושוכנת על הגדה המזרחית של האגם שנקרא על שמה - אגם שקודרה. שקודרה היא בירת מחוז שקודרה, הממוקם בצפון מערב אלבניה. העיר נוסדה בסביבות המאה ה-4 לפנה"ס. ב-1400 העיר הייתה המרכז של ההומניזם האלבני. בשקודרה נולדו הוגי דעות בולטות כמו מרין ברלטי (Marin Barleti) ומרין בצ'יקמי (Marin Becikemi). בשקודרה הוקם ב-1639 המצפה האסטרונומי הראשון בבלקן.
היסטוריה.
שקודרה נוסדה סביב המאות הרביעית והחמישית לפנה"ס. ייתכן כי מקור שמה הוא "שקו דרינון" (Sco' Drinon) שמשמעותו 'המקום בו נהר הדרין הולך'. מחפירות ארכאולוגיות שנערכו בטירה רוזפה (Rozafa) שבשקורדה, אנו מסיקים כי המרכז היה מיושב מאז תקופת הברונזה. העיר נכבשה על ידי הרומאים בשנת 168 לפנה"ס, על ידי הסלאבים בשנה 1040, ולאחר מכן על ידי משפחת בלשאי (Balshaj), על ידי הרפובליקה של ונציה, ובשנת 1479 על ידי העות'מאנים - לאחר שדיכאו התנגדות רבת-עוצמה במצודה. העות'מאנים שלטו בעיר עד מלחמת הבלקן הראשונה והיא הייתה יחד עם אדירנה ויואנינה משלושת המבצרים המשמעותיים של האימפריה העות'מאנית ברומליה. במהלך מלחמה זאת, העיר באה במצור במשך 7 חדשים, מ-28 באוקטובר 1912 - 23 באפריל 1913, על ידי כוחות סרביה ומונטנגרו. מפקד העות'מאנים בעיר, אסעד פשה זכה לתהילה על העמידה האיתנה במלחמה, אל מול מתקפות חוזרות ונשנות במהלך המצור, בהם היו למונטנגרים אבדות רבות. אולם לאחר מתקפה חזקה ובעקבות מחסור במים נכנע אסעד פשה לצבא מונטנגרו. הכניעה נתקבלה בזעם בטורקיה שראתה באסעד פשה בוגד. ימים מועטים לאחר מכן נכנעה מונטנגרו ללחץ של אוסטרו-הונגריה, בניגוד להבטחה במהלך המצור שלעולם לא יוותרו על העיר וב-14 במאי 1913 השיגה את כוחותיה מהעיר. יום קודם לכן שרפו המונטנגרים את השוק העירוני ובזזו אותו.
בסוף מאי 1913, נקבע בהסכם לונדון (1913) ששקודרה תהיה חלק מאלבניה שעצמאותה הוכרה בהסכם זה.
במלחמת העולם הראשונה הגיעו הכוחות הסרבים לשקודרה בסוף יוני 1915. בינואר 1916 נכבשה העיר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיא היוותה מרכזה של האוסטרים בשטחי אלבניה שכבשה. לקראת סוף המלחמה נכנסו כוחות צרפת לעיר והם החזיקו בה בסיום המלחמה בנובמבר 1918. במרץ 1920 עזבו הצרפתים ושקודרה הועברה לשלטון אלבניה.
בדצמבר 1924 הייתה שקודרה היעד הראשון שנכבש בידי צבאו של זוגו הראשון, מלך אלבניה בעת השתלטותו, בגיבוי יוגוסלביה על אלבניה.
המבצר של שקודרה.
שם המבצר של שקודרה הוא רוזפה, ויש לה היסטוריה בת כמה אלפי שנים. הטירה נבנתה על גבעה גבוהה, מכוסה לחלוטין בסלעים בלתי עבירים. בשל מיקומה האסטרטגי היה זה מעוז בלתי מעורער במשך מאות שנים. שקודרה הייתה בירתו של עם האילירים ובחפירות שנערכו נמצאו עובדות שמראה כי כבר בעת האילירים הטירה שימשה להגנה על האוכלוסייה המקומית שחיו מתחת לה. בשל ההיסטוריה עתיקת היומין של הטירה, היא זכתה לשם אגדי בפי תושבי העיר.
קארדיף
קארדיף (באנגלית: Cardiff, ; בוולשית: Caerdydd; קירדיד') היא עיר הבירה של ויילס, אחת מארבע האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת. היא ממוקמת בדרום ויילס על חוף ימה של ויילס, באזור בו מתחבר הנהר טף עם תעלת בריסטול.
נכון ל-2017 מונה העיר 364,248 תושבים, העיר הגדולה ביותר בוויילס ומקום 16 בממלכה המאוחדת, אזור המטרופולין של קארדיף כולל יישובים סביב העיר ומונה 1,097,000 תושבים סך הכל. קארדיף הוכרזה כעיר בשנת 1905 וכבירת ויילס בשנת 1955. בעבר הייתה חלק ממחוז גלמורגן, ובין השנים 1974–1996 סאות' גלמורגן. החל משנת 1996 העיר מהווה מחוז עירוני.
היסטוריה.