על הצטרפותה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה לצד הגרמניה כתב ריפקי אטאיי כי זו הייתה נעוצה בהערצה שרחש אנוור פאשה לגרמניה. עוד כתב כי עם תום המלחמה עמדו שתי אימפריות על סף התפוררות: האחת לחופי הים התיכון, והאחרת - ממלכה לגדות הדנובה. מתקפות הצבא הבריטי, שכוחות צבא הקיסרות הגרמנית לא השכילו לעצור בסוריה ובפלשתינה, נהדפו בעיבורי חלב, שוב בידי טורקי, אך הפעם היה זה מפקד אמיתי, מוסטפא כמאל. קו ההגנה שבחר שם ציין את גבולה של טורקיה, כפי שנקבע בברית הלאומית.
גם הגרמני אריך פון פאלקנהיין, שהפיקוד על הכוחות המזוינים בסוריה הועבר לידיו, לא הצליח למנוע את המפלה, וירושלים נכבשה בידי הבריטים.
כעת, כתב ריפקי אטאיי, דאגו לגורלן של אנטוליה ואיסטנבול בלבד. "שלום לך אימפריה, ולהתראות לחלומותינו עלייך!" גם העת להיפרד מדמשק הגיעה. ובשעה ששב לאיסטנבול ברכבת פרטית, לאחר התבוסה בפלשתינה, התבונן ג'מאל פאשה באדמות החרבות של אנטוליה וחשב:
"לו רק הייתה משימתי כאן, לו רק חלפו שבר הענן, סופת הגשם העזה בחבל מולדת שלו זה, בשטחים עקרים ונידחים אלה. אנטוליה הביטה בכולנו בטינה ובחשד. מאות אלפים מבניה עקרנו מחיקה ולקחנו ממנה, וכעת אנו מביאים לה את חרטתנו. הימרנו, והפסדנו."
כשנשאל ג'מאל פאשה: "אדוני, למה נכנסנו למלחמה הזאת?" ענה תשובה מעניינת: "כדי לא לשלם משכורות! האוצר הלאומי התרוקן לגמרי, וכדי להשיג כסף עמדו בפנינו שתי ברירות: להתרפס בפני הצד האחד, או לכרות ברית עם הצד השני."
באשר למוסטפא כמאל סיפר ריפקי אטאיי כי בהתאם להשקפותיו ביחס למולדת ולעצמאותה סבר האיש המיומן ועתיר הידע והניסיון כי על האומה להקריב את כל מה שביכולתה כדי להגן על 40 אחוזים ממולדתם.
תמה מרכזית.
בספרו כתב פליה ריפקי אטאיי: "המדבר והבדווים כילו נתח גדול מהעושר הלאומי של העות'מאנים." כן גרס כי הבערות והאשליות שטיפחה האימפריה הסתיימו באכזבה קשה. מוסטפא כמאל התנגד להתערבותם של העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה משום שהיה מלומד ואיש רוח, אך תמך במלחמת העצמאות של טורקיה משום שהיה פטריוט.
וזו, אולי, מסקנתו המרכזית של הספר: היו מלומדים ופטריוטים בקנה אחד, בשלהי אימפריה העות'מאנית.
סקס-אפיל
הכחשת איידס
הכחשת איידס היא האמונה שנגיף הכשל החיסוני האנושי (HIV) אינו גורם לתסמונת הכשל החיסוני הנרכש (AIDS), למרות הוכחות המדע לכך.
ב-1984 מזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית והרווחה, מרגרט הקלר , הכריזה כי קיים קשר בין נגיף ה-HIV למחלת האיידס. בתגובה, קמה קבוצת אנשים שהתנגדו לקשר זה מטעמים שונים. חלקם דוחים את עצם קיומו של נגיף ה-HIV, אחרים מאמינים שהווירוס קיים אך אינו מזיק, או שאינו גורם לאיידס, וישנם הטוענים שה-HIV לא בודד כראוי, או נבחן באופן לא מדויק. לדעתם הגורמים למחלת האיידס הם התנהגות מינית לא נאותה, שימוש בסמים, תת תזונה, סניטציה נמוכה, המופיליה ועוד. חלק ממכחישי איידס טוענים שהטיפול הקונבנציונלי מחליש את מערכת החיסון, ולא נגיף ה-HIV, ולכן פונים לרפואה אלטרנטיבית.
מכחישי האיידס צברו השפעה בדרום אפריקה תחת משטרו של תאבו מבקי ובגמביה תחת יחיא ג'אמה. אף על פי שמכחישי HIV ברובם מגנים את סמכות הקונצנזוס המדעי, הם בכל זאת הרכיבו רשימות משלהם של מדענים ואנשי מקצוע אחרים שתומכים ברעיונותיהם.
קבוצות הכחשה בולטת היא Alive &amp; Well AIDS Alternatives מלכ"ר אמריקאי שתנה מקום בעיקר דרך האינטרנט לשאילת שאלות לגבי דיוק המדע לגבי הקשר בין HIV לאיידס, ולחשיפת מידע והצעות אלטרנטיביות להתמודדות עם מחלת האיידס. מג'ורה אובחנה כנשאית HIV בשנת 1992 וטוענת שמאז לא הופיעו אצלה תסמינים, אף על פי שלא נטלה תרופות כלל. היא בלטה בעיקר לאחר שילדה את שני ילדיה, מאחר שלהצהרתה לא לקחה תרופות במהלך ההיריון והניקה כרגיל, למרות סיכון ההידבקות הגבוה לפי הקהילה המדעית. בתה אלייזה מתה בספטמבר 2005, כשהיא בת 3, מדלקת ריאות המקושרת לאיידס. מג'ורה נותרה משוכנעת שאין קשר בין מות בתה לנגיף ה־HIV, וטענה בתוקף שמות בתה קשור לאנטיביוטיקה שלקחה. לטענת מג'ורה המידע שהיא מעבירה לציבור אינו מושפע מאינטרס כלשהו, בניגוד כביכול לתעשיית התרופות. מג'ורה מתה ב-2008 מדלקת ריאות, בגיל 52. חסידיה טוענים בתוקף כי סיבת המוות אינה קשורה לנגיף ה-HIV. לא בוצעה נתיחה שלאחר המוות.
הקשר בין נגיף ה־HIV לאיידס.
איידס היא מחלה כרונית מסכנת חיים הנגרמת על ידי וירוס HIV הפוגע במערכת החיסון לפי ממצאי הקהילה המדעית. פגיעה זו יכולה להוביל לכשל בתפקוד מערכת החיסון וביכולותיה להילחם בווירוסים, חיידקים ופטריות שגורמים למכלול מחלות זיהומיות. הנגיף עובר מאדם לאדם על ידי מגע ישיר וממושך בין נוזלי הגוף. הדרך הנפוצה ביותר להתפשטות הנגיף היא באמצעות מגע מיני. ניתן להידבק על ידי מגע מיני נרתיקי, אוראלי או אנאלי עם בן\בת זוג הנושאים את הנגיף. הווירוס עלול להיות מועבר גם באמצעות דם נגוע במצבים כמו עירוי דם, מגע פיזי ישיר וארוך בין שני פצעים פתוחים והזרקת סמים באמצעות מזרקים מזוהמים. הווירוס עלול לעבור מהאם לילד, פעוטות נדבקים בנגיף HIV בזמן ההיריון, הלידה או ההנקה.
כ-80% מחולי האיידס נפטרים תוך חמש שנים. על-אף ההתקדמות במחקר ובטיפול הרפואי, עדיין אין ריפוי מוחלט למחלה או חיסון מונע. שילוב התרופות הידוע בשם "קוקטייל", משפר את איכות חייהם של הנשאים והחולים ומאריך את תוחלת חייהם. למרות זאת קיים ציבור המתנגד ל"קוקטייל" התרופות ולתרופות אחרות. לדעת ציבור זה הן מחריפות את מצב החולה ומובילות להרעת המצב ולמוות.
הגילוי ותומכיו.
מחלת האיידס נתגלתה במדינות המערב בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ומאז הפכה לאחת המחלות המדוברות והנחקרות ביותר. בשנת 1981 דיווחו לראשונה רופאים שטיפלו בבתי חולים בלוס אנג'לס על תופעה לא-מוכרת שנצפתה בקרב חמישה גברים צעירים, הומוסקסואלים, ללא היסטוריה רפואית. על בסיס חמשת המקרים הראשונים שהתגלו, העלו האפידמיולוגים של ה (CDC-control disease for Center) את השערת "סגנון החיים" לפיה עצם העובדה שחולים אלו היו כולם הומוסקסואלים מעידה על קשר בין היבטים מסוימים בסגנון החיים ההומוסקסואלי לבין השכיחות הגבוהה של התופעה בקרב אוכלוסייה זו. לאור ממצאים אלו זכתה המחלה לשמה הראשון: (Immunodeficiency Related Gay-GRID), למרות קיומם של ממצאים המצביעים על מקרים של הטרוסקסואלים מזריקי סמים אשר הציגו סימפטומים דומים. מאוחר יותר התברר כי התסמונת נפוצה גם בקרב מהגרים אשר מקורם בהאיטי. המחשבה המוטעית שרק הומוסקסואלים בסכנה מהתפשטות המחלה הובילה לחקירה מזערית שלה. בשנת 1982 הופיע לראשונה המונח "איידס" בעקבות דיווחים על חולי המופיליה שנדבקו ממנות דם אותם קיבלו, אך עדיין קישרו באופן מוחלט בין המחלה לבין אוכלוסיית מיעוט שכללה את הקהילה ההומוסקסואלית, מהגרים מהאיטי ומכורים להרואין. באותה שנה הנחה הממשל האמריקאי לבנקי הדם שלא לקבל תרומות דם מהומוסקסואלים, מחשש הדבקת מקבלי עירויי הדם.
האירוע אשר שינה, בסופו של דבר, את היחס למחלה היה מותו של כוכב הקולנוע רוק הדסון. העובדה כי ההיסטוריה המינית של רוק הדסון שייכה אותו למעשה ל"קבוצת הסיכון" ההומוסקסואלית לא הרגיעה את החרדה הציבורית. האיום, שלפתע נתפס כאוניברסלי בתוקפו גם על החברה ההטרוסקסואלית הקל על דיון ציבורי פתוח והוביל להגדלת המחקר בתחום. בהתאם, גדלו גם המחלוקות אודות המחלה וגורמיה ונוצרו קבוצות בעלות תאוריות שונות.
פריצת דרך בחקר המחלה הייתה במאי 1983, כאשר קבוצת מדענים ורופאים מכון פסטר בצרפת, בהובלת הנוירולוג לוק מונטנייה, הודיע שהצליח לבודד נגיף חדש בנבדק עם סימנים וסימפטומים של אותה מחלה מסתורית שלימים תקרא איידס. מונטנייה כינה את הנגיף בשם LAV (נגיף שקשור בתפיחת בלוטות הלימפה), אך עדיין לא הייתה וודאיות האם זהו אכן הגורם למחלה.
במקביל נמשך מחקר המחלה בארצות הברית וב-1984 נרשמה פריצת דרך נוספת, הפעם במעבדתו של החוקר ד"ר רוברט גאלו ממכון הבריאות האמריקאי. גם גאלו הצליח לבודד נגיף, שלפי השערתו היה הגורם למחלה, אך עשה זאת בשיטה שונה. הוא נתן לנגיף את השם HTLV3, וניגש לניסוי המכריע, שבעקבותיו פותחה הערכה לבדיקת איידס - בדיקת נוכחות נוגדנים בדם לווירוס HTLV3 בדגימות דם שנלקחו מחולי איידס ומאנשים בריאים. גאלו הצליח להוכיח בפעם הראשונה שנוכחות נוגדנים לנגיף שבודד הם אינדיקציה דיאגנוסטית לגילוי איידס. בעקבות כך החלו בנקים לדם בעולם המערבי לבדוק את כל מנות הדם שברשותם ולפסול לשימוש דם שנמצא בו הנגיף. בעקבות סדרת גילויים אלה, הוכר נגיף האיידס כגורם המחלה, ותופעת כשל המערכת החיסונית שאובחנה אצל חולי המחלות הנדירות קיבלה הכרה כמחלת האיידס.
במשך שנים אחדות הייתה מחלוקת בעולם המדע למי שייכת זכות הראשונים על גילוי הנגיף, לקבוצתו של מונטנייה, או לזו של גאלו. לבסוף, בשנת 1986, החליטו המדענים לחלוק בזכות להיקרא 'מגלה נגיף האיידס' ואף לחלוק ברווחי הבדיקה שפותחה לגילוי הנגיף. הופסק השימוש בשני כינויי הנגיף, והוחלט על כינוי חדש HIV. בשנת 2008 הוכרז הענקת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה למונטנייה ולפרנסואז בארה-סינוסי על תגלית נגיף האיידס.
מיד עם פרסום גילוי הנגיף קמו קולות המתנגדים, והחלה להיווצר קבוצת 'מכחישי האיידס'. עם זאת, ב-1988 פאנל של המכון לרפואה של האקדמיה המדעית העולמית בארצות הברית מצא כי הראיות ש־HIV גורם לאיידס הן חד משמעיות מבחינה מדעית.