מחלות.
באופן כללי, גברים סובלים מאותן מחלות שמהן סובלות נשים. בהשוואה לנשים, תוחלת החיים של גברים נמוכה במקצת מתוחלת החיים של נשים, אך הבדל זה הצטמצם במהלך השנים האחרונות.
הבדלים בין הגבר לאישה.
הבדלים פיזיולוגיים עיקריים.
ההבדלים הפיזיולוגיים הראשוניים בין בן לבת, הניכרים כבר בלידה, הם באיברי המין: אלה של הגבר הם פין ואשכים, לעומת נרתיק, רחם ושחלות אצל האישה. מאוחר יותר, במהלך גיל ההתבגרות מתחילים להופיע הבדלים נוספים:
הבדלים אנטומיים עיקריים.
ההבדלים האנטומיים מופיעים כבר במהלך התפתחות העובר ברחם:
גבריות.
במדינות מפותחות תוחלת החיים של הגבר נמוכה במספר שנים מזו של האישה. בישראל, לדוגמה, שנחשבת למדינה מפותחת, על פי מדד הפיתוח של האו"ם, הגבר חי בממוצע 3.5 שנים פחות מהאישה. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של שנת 2010, תוחלת החיים הממוצעת של הגבר בישראל עומדת על 79.7 שנים, לעומת תוחלת החיים הממוצעת של האישה שעומדת על 83.4 שנים. הפרש השנים הממוצע הגבוה ביותר בין גברים לנשים נמדד ב-2012 ברוסיה. הגברים הרוסים חיו 15 שנים פחות מהנשים הרוסיות.
הקטגוריות הדומיננטיות במגדר הן קטגוריות הגבריות והנשיות הנתפסות כהפוכות ומשלימות זו את זו, ומקושרות עם שני סוגי מאפיינים, בהתאמה. מאפיינים גבריים (כלומר, מאפיינים המיוחסים יותר לגברים מלנשים) כוללים החלטיות, דומיננטיות, תוקפנות, שאפתנות, כוחניות, ביטחון עצמי ותחרותיות. מאפיינים נשיים כוללים בעיקר עניין ברווחת הזולת, ותרנות ונכונות לסייע, רגישות בין-אישית ואמפתיה, נעימות, חמימות, רב גוניות ועדינות. פרט לתכונות אישיות, מאפיינים מגדריים מתבטאים גם במראה החיצוני, בסגנון הלבוש, ועוד. קבוצות מאפיינים אלו הן היבטים של תפקידי מגדר.
מאפייני מגדר אינם נובעים בהכרח ישירות ובלעדית מהבדלים ביולוגיים בין שני המינים, אלא מבטאים גם את התפיסה התרבותית המתרגמת שוני ביולוגי לערכים הקובעים את המעמד החברתי של המינים בחברה. כך, התפיסה או הציפיות המגדריות מעצבות את תהליכי החיברות של נשים וגברים.
מרווין האריס טוען בספרו "בני מיננו" שההפרש בתוחלת החיים הוא המחיר שהגברים משלמים על שהם מגשימים את הדימוי התרבותי המאצ'ואיסטי של גבר כהלכה - הוא קורא לכך "העלות הסמויה של המאצ'ואיזם": גברים נוהגים מהר יותר מנשים ובפראות רבה יותר, מעשנים יותר, שותים יותר אלכוהול, משתמשים יותר בסמים קשים, אוכלים יותר בשר בכלל ויותר בשר אדום שמן בפרט, חושפים עצמם במידה יתרה לרעלים תעשייתיים, מפתחים אישיות תחרותית יותר הרגישה יותר למתחים מצטברים וחשופים יותר לסיכוני עבודה. כך שלכאורה ביולוגית, ככלל, הנשים עמידות יותר מגברים בכל גיל. אולם, לפי האריס, הסיבה לכך היא יותר תרבותית מאשר ביולוגית.
מרסל מוס
מַרְסֵל מוֹס (בצרפתית: Marcel Mauss; 10 במאי 1872 – 10 בפברואר 1950) היה סוציולוג ואנתרופולוג צרפתי ממוצא יהודי. עסק, בין השאר, בהרחבת תורתו של דודו, אמיל דורקהיים, ופעל במסגרת האסכולה שלו, שהתארגנה סביב כתב-העת החשוב "L'année sociologique" (ל'אנֶה סוסיולוז'יק; 'השנתון הסוציולוגי'). מוס פרסם לרוב חיבורים קצרים, אך הייתה להם השפעה עצומה על התפתחות הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה במאה העשרים. מן החשובים שבהם - חיבוריו על המתנה, על הכישוף ועל ה"אני".
חייו.
מוס נולד באפינאל (Épinal) שבצפון-מזרח צרפת למשפחה יהודית. למד פילוסופיה בבורדו, שם לימד דורקהיים באותו זמן, וסיים את לימודיו ב-1893. לאחר מכן עבר לפריז והחל לעסק במחקר ההשוואתי של דתות ובעיקר סנסקריט. הפרסום הראשון שלו ב-1896 סימן את תחילתה של קריירה עשירה, שבה ייווצרו מספר מיצירות המופת של הספרות הסוציולוגית.
כמו חברים רבים באסכולה הסוציולוגית של דורקהיים, מוס נמשך לסוציאליזם, ובמיוחד זה שהונהג בידי ז'אן ז'ורס. הוא היה פעיל באירועי פרשת דרייפוס, ולקראת סוף המאה ה-19 לקח חלק עזר בעריכת כמה כתבי עת שמאליים.
מוס הופקד על "הקתדרה להיסטוריה של הדתות ושל חברות לא מפותחות" באקול פראטיק דה אוטז אטוד (École Pratique des Hautes Études) ב-1901. הוא פנה למחקר אתנוגרפי, ואף שמעולם לא לקח חלק בעבודת שדה של ממש, עבודותיו, שהסתמכו לרוב על ספרות מחקר ועיון פילולוגי, משכו את תשומת לבם של חוקרים במדעי החברה לתובנות הגלומות באנתרופולוגיה.
שנות מלחמת העולם הראשונה היו הרסניות עבור מוס. רבים מחבריו ומהקולגות שלו נהרגו במלחמה, ודורקהיים מת זמן קצר לפני סופה. השנים שלאחר המלחמה היו גם הן קשות מבחינה פוליטית עבורו. דורקהיים שינה את תוכניות הלימודים ברחבי צרפת לפני מותו, ולאחר מותו החלה התנגדות לתלמידיו. כמו חסידים רבים של דורקהיים, מוס מצא מחסה במוסדות, וביסס את תורתו של דורקהיים על ידי הקמתן של מוסדות כמו "המוסד הצרפתי לסוציולוגיה" (1924) והמוסד לאתנולוגיה (1926). ב-1931 הוא קיבל את הקתדרה לסוציולוגיה בקולז' דה פראנס. הוא פעל נמרצות כנגד האנטישמיות ונגד הימין הקיצוני, לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. הוא מת ב-1950.
עבודתו.
בצד עבודותיו העצמאיות, שיתף מוס פעולה עם חוקרים קרובים. אחד מחיבוריו החשובים ביותר אותו פרסם בצוותא עם אמיל דורקהיים, עוסק במקורותיהם החברתיים של דפוסי הסיווג (1903), כלומר בדרך שבה הארגון החברתי מעצב את צורות ההכרה, נושא קלאסי של אסכולת דורקהיים. חשוב במיוחד גם חיבורו על הקורבן (1899), פרי עבודתו המשותפת עם אנרי היבר (Henri Hubert).
המתנה (1925).
יצירת המופת של מוס על המתנה הפכה את חילופי המתנות למושא מחקר מרכזי הן באנתרופולוגיה והן בסוציולוגיה. חילופי מתנות, טען מוס, אינם מוסד כלכלי שולי, אלא ערוץ מרכזי של יצירת יחסים חברתיים בין קבוצות. במרכזו - חובת המעניק לתת, חובת המקבל לקבל, והחובה להשיב על מתנה במתת-שכנגד. מעבר לכך טען מוס, כשהוא מסתמך הן על טקסטים עתיקים והן על מחקרים אתנוגרפיים, שבמתנה מתגלמת אישיותו של המעניק והיא פועלת במישרין על המקבל. מכאן נפתחה הדרך לדון בחליפין של שירותים, בני-אדם, חפצים וחובות, כדרך ליצירת קשרים חברתיים ותחזוקתם. בהקשר הרחב יותר אתגרה עבודתו של מוס את החלוקה המקובלת לתחומים חברתיים נפרדים (כלכלה, פוליטיקה, דת וכן הלאה). חילופי המתנות היו עבור מוס דוגמה לעובדה חברתית טוטאלית, כזו שאין להפריד אותה לממדיה השונים: לחליפין יש משמעות כלכלית, אך גם חברתית ופוליטית, ולעיתים גם פולחנית ודתית.
ה"אני" (1938).
דרך חדשה פרץ מוס גם בחיבורו על התהוות ה"אני". במרכזו לא הדיון הפילוסופי בסובייקט אלא השאלה כיצד מבנות תרבויות את תפיסת האישיות האנושית וכיצד התגלגלה תפיסת האני (בצרפתית, moi) מתפקיד חברתי - פרסונה הניתנת לגילום על ידי יחידים שונים - לתפיסת ה"אני" כישות ייחודית ומובחנת, כמוסד חברתי מרכזי בחברות מודרניות.
טכניקות הגוף (1934).
חיבור קצר שלישי של מוס, שהפך לאבן פינה של המחקר במחצית השנייה של המאה העשרים, הוא מאמרו על טכניקות הגוף. גם כאן סימן מוס מושא מחקר חדש: החברה כפי שהיא מתגלמת בגוף, בתנועותיו ובתנוחותיו, בידע המגולם בג'סטות ובתנועות, ולו גם הזעירות ביותר. גם כאן ערער מוס על ההבחנה בין הפסיכולוגיה לסוציולוגיה, שכן במרכז טיעונו עומדות ההבניה החברתית של הגוף האנושי וערוצי ההעברה התרבותיים שדרכם לומד הגוף לנוע. מוס הפך לחלוץ ההיסטוריה והאנתרופולוגיה של הגוף.
קלידים
אנסלם מקנטרברי
אנסלם מקנטרברי, או אנסלם הקדוש (באנגלית: Anselm of Canterbury, 1033 או 1034 – 21 באפריל 1109), היה פילוסוף ותאולוג משפיע בימי הביניים. מילא את משרת הארכיבישוף מקנטרברי מ־1093 ועד מותו. מכונה "מייסד הסכולסטיקה". מפורסם כממציא הטיעון האונטולוגי לקיומו של אלהים, והדיון במכוונות (אודותיות) בעניין כוכב השחר ששימש הוגים רבים בפילוסופיה ובלשנות.
חייו.
אנסלם נולד בדוכסות בורגונדיה, בעיר אאוסטה שבאזור האלפים האיטלקיים, קרוב לגבול צרפת ושווייץ של ימינו. עזב את ביתו בגיל 23 ונסע לצרפת. ב-1059 הוא נמשך לנורמנדי מתוך רצון להתקרב אל אב המנזר הבנדיקטיני בבק, לנפרנק. שנה לאחר מכן הוא נכנס למנזר. שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1063, כאשר לנפרנק נעשה לאב המנזר בקאן, אנסלם נבחר לראשון הנזירים.
ב-1078, עם מותו של הנזיר הרלוויין, המייסד והאב הראשון בבק, אנסלם נבחר לאב המנזר. תחת חסותו, בק נעשה למקום מפורסם בלמדנותו. שם כתב אנסלם את יצירותיו הפילוסופיות הראשונות, ה"דיאלוגים על האמת" ו"בחירה חופשית", ושניים מהכתבים המפורסמים שלו, ה"מונולוגיון" וה"פרוסולגיון". כאב המנזר בבק, אנסלם נקרא פעמים רבות לעמוד מקרוב על מצבם של נכסי המנזר באנגליה, וכך הפך למועמד מוביל לרשת את לנפרנק כארכיבישוף של קנטרברי.
כאשר לנפרנק מת, ב-1089, המלך ויליאם השני בחר שלא למנות איש למשרה הפנויה. ב-1093, חלה המלך, חשב שהוא עומד למות ומינה את אנסלם לארכיבישוף. במשך ארבע השנים הבאות הייתה יריבות מתמדת בין המלך לאנסלם, על רקע הזכויות והפריבילגיות של הכנסייה. אנסלם ביקש את עזרת ראשי הכנסייה ברומא ביריבות זו; ב-1097 הוא קיבל את רשותו של ויליאם לנסיעה, אך קיבל עזרה מועטת מהיושבים ברומא, וכאשר ניסה לחזור לאנגליה, ויליאם לא איפשר לו זאת.
ויליאם מת ב-1100 ויורשו, הנרי הראשון, הזמין את אנסלם חזרה לאנגליה. ב-1103 הנרי גירש את אנסלם חזרה לגלות. לאחר פשרה עם הנרי ב-1107, אנסלם הורשה לחזור לאנגליה, שם הוא חי עד מותו ב-1109. הוא נעשה לקדוש ב-1494, ובשנת 1720 הוכרז כאחד מ"מורי הכנסייה".
כתבים.