במהלך מבצע קדש השתתף המסוק בגיחות קישור ותובלה בודדות. זמן קצר לאחר המבצע, ב-8 בדצמבר 1956, נפגע המסוק קשות בעת נחיתה והושבת. למרות שהמסוק נותר חלק מגף המסוקים היה ברור שחיל האוויר זקוק למסוקים גדולים יותר וכי אין צורך בהילר 360. עם קליטת מסוקי סיקורסקי S-58 ב-1958 והקמת טייסת 124 ("החרב המתהפכת"), טייסת המסוקים הראשונה, הוחלט על הוצאת המסוק משירות. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר המסוק ללקוח פרטי בארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת ששת הימים וההשתלטות על שדות הנפט באבו רודס נמצא במקום מסוק הילר UH-12E4, דגם גדול יותר ומתקדם יותר מזה שהופעל על ידי חיל האוויר בשנות ה-50 של המאה ה-20. המסוק היה מצויד במצופי נחיתה ושירת את עובדי חברת הנפט האיטלקית שהפעילה את דוברת הקידוח. המסוק נלקח שלל וקיבל בחיל האוויר את המספר ההיסטורי 3302. אחזקתו של המסוק לא הייתה קלה, בשל ייחודיותו, ולכן הועבר ב-1972 לחברת נתיבי נפט תחת מספר זנב אזרחי. לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים הוחזר המסוק למצרים.
גם לאחר סיום פעולתה של חברת "נתיבי נפט" הופעלו מסוקי הילר 360 על ידי חברת מרום (חברת תעופה). החברה הפעילה שלושה מסוקים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למשימות ריסוס אווירי, תובלה קלה, משימות בשירות משטרת ישראל, ועוד.
בסיה הודית
דניה רמירז
דניה ג'יזל רמירז (באנגלית: Dania Jissel Ramirez; נולדה ב-8 בנובמבר 1979) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית, ילידת הרפובליקה הדומיניקנית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסדרות "גיבורים" ו-"עוזרות בית נחושות", ובסרט "אקס-מן: המפלט האחרון".
ביוגרפיה.
רמירז נולדה בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית. מגיל צעיר ידעה רמירז כי היא רוצה להיות שחקנית כשתגדל. צייד כישרונות גילה אותה בגיל 15 כאשר עבדה בחנות בניו יורק, והיא לוהקה לתפקיד קטן בפרסומת לסודה.
רמירז למדה משחק באוניברסיטת מונטקלייר בניו ג'רזי, אותו סיימה בהצלחה בשנת 2001. במהלך לימודיה היא השתתפה במשחקי כדורעף. לאחר סיום לימודיה עברה ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
קריירה.
רמירז הופיעה בקליפים של קרלוס סנטנה, ג'יי זי ואל אל קול ג'יי.
בשנת 1997 השתתפה רמירז כניצבת בסרט "סיפורי רכבות". שם היא פגשה את ספייק לי שליהק אותה לסרטו "היא שונאת אותי" (2004). ב-2006 היא שיחקה בסרט " בתור קאליסטו. בשנת 2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה " לצד קתרין הייגל, הסרט אשר שודר בABC Family מהווה פריקוול לסרט "רומי ומישל - פגישת מחזור" משנת 1997.
בטלוויזיה שיחקה רמירז בתפקידים קטנים בסדרות "באפי ציידת הערפדים" ו"הסופרנוס". בסדרה "גיבורים" היא גילמה את מיה, בעונה השנייה וגם הגיחה כאורחת בעונה השלישית.
בשנת 2013 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "עוזרות בית נחושות" ברשת Lifetime, בתפקיד רוזי וסטמור. את תפקיד זה גילמה למשך 4 עונות עד שהסדרה סיימה את שידוריה ב-2016.
בשנת 2017 לוהקה רמירז לדמות ראשית בעונה השביעית של סדרת הפנטזיה "עד עצם היום הזה", לבתפקיד של סינדרלה. בשנת 2021 שיחקה בסדרה "סוויט טות:נער עם קרניים" בתפקיד איימי
חיים אישיים.
דניה יצאה עם הבמאי ג'סי טררו עד שנת 2008. היא התארסה בספטמבר 2011 לבמאי ג'ון בברלי "ביב" לנד. הזוג התחתן על חוף הים בפונטה קאנה, הרפובליקה הדומיניקנית ב-16 בפברואר 2013, לבעלה יש בן מנישואים קודמים לשחקנית שרון ליל.
ב-15 ביולי 2013 הודיעה רמירז כי היא בהריון עם תאומים. היא ילדה תאומים: בן (ג'ון) ובת (גאיה).
שעורה תרבותית
שעורה תרבותית (שם מדעי: "Hordeum vulgare"), המכונה בקיצור שעורה, היא מין תרבותי בסוג שעורה שבמשפחת הדגניים. השעורה היא צמח עשבוני חד שנתי או רב שנתי ויש לה ציצית שורשים. התפרחת של השעורה היא שיבולת והפרי הוא גרגר.
השעורה מהווה, יחד עם החיטה, מקור ראשוני לפחמימות. שני הדגנים האלה היו בין היבולים המבויתים הראשונים של האדם, במהלך התקופה הנאוליתית בסהר הפורה, כבר לפני יותר מ-10,000 שנים.
בהשוואה לחיטה ערכם הכלכלי של גרגרי השעורה נמוך בהרבה. בהתאם לכך, קמח שעורה היה מזונם של עניים, ושל בהמות הבית. השעורה משמשת גם כחומר גלם לייצור בירה.
השעורה יכולה לצמוח גם באזורי בצורת, דלים בגשם, שהחיטה אינה יכולה לצמוח בהם. היא נפוצה מאוד מן הקוטב הצפוני ועד לאזורים הטרופיים שבדרום. בהתאם לכך השעורה נחשבת גידול המזון החמישי בחשיבותו בעולם.
ישנם כ־30 מינים של שעורה, שישה מהם גדלים בר בישראל.
השעורה במקורות היהדות.
השעורה נִמְנֵית עם שבעת המינים שהתברכה בהם הארץ, ומוזכרת פעמים רבות במקורות היהודיים. השעורה היא גם אחת מחמשת מיני דגן.
ביחד עם השעורה נמנה במשנה גם שיבולת-שועל אשר אינם כלאיים, ולכן על פי חלק מהחוקרים, דוגמת פרופסור יהודה פליקס, שיבולת-שועל שבמשנה מזוהה כזן של שעורה. בארץ ישראל ובמצרים השעורה מבשילה בסוף אפריל - תחילת מאי, לפני החיטה אשר מבשילה מאוחר יותר. על פי המתואר בספר שמות, במהלך מכת הברד, הושמד יבול השעורה אשר כבר הבשילה, אולם יבול החיטה לא נפגע מכיוון שעוד לא הבשיל. סדר הבשלה זה גם משתמע מסיפורה של רות, אשר מלקטת שעורים בבית לחם מ"תְחִלַּת קְצִיר שְׂעֹרִים" ונשארת לבסוף "לְלַקֵּט עַד כְּלוֹת קְצִיר הַשְּׂעֹרִים וּקְצִיר הַחִטִּים". בתנ"ך, משמש המונח "קציר השעורים" לציין את זמן האביב בו מתבצע קציר השעורים.
קורבן העומר הובא בט"ז בניסן מראשית הקציר של השעורים, והקרבתו פתחה את עונת הקציר. קורבן נוסף שהובא משעורים הוא מנחת הסוטה (כמתואר בפרשת נשא ובמסכת סוטה).
גרגרי השעורה נחשבים כבעלי גודל יחסית קבוע, ועל כן הם משמשים לציון מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה.
השעורה נחשבת כפחותה לחיטה ואף נחשבת פעמים למאכל בהמה (בבלי סוטה ט.). ובגלל מחירה הנמוך הייתה נחלתם של בני העניים. אצל הקראים נהוג לאכול מצה מקמח שעורים מכיוון שזה "לחם עוני".
צורת אכילה.
לגרגר השעורה יש ערך תזונתי גבוה.
בישראל השעורה מוכרת בעיקר כגריסים וכגריסי פנינה (מקולף), כמו כן ניתן למצוא לחמים שמכילים קמח שעורים כתוספת. תכולת הגלוטן בשעורה נמוכה מאוד ולכן הבצק המופק מקמח שעורים קשה ולא גמיש ולכן לא מקובל בתעשיית הלחמים. בהתאם לכך השעורה מגודלת בעיקר למספוא.
השעורה משמשת לייצור של לתת למשקאות חריפים כמו בירה ותחליפים לקפה.
בשביל הטיבטים השעורה מהווה מאכל יסודי ומשמשת אותם למגוון של מאכלים. הצ'מפה הוא קמח שעורה קלוי שהטיבטים מוסיפים אותו לתה (דייסת הצ'מפה), הקמח הקלוי מתגבש בתחתית ספל התה ונאכל תוך כדי שתיית התה, הקמח הקלוי משמש להכנת דייסות מבלי צורך לבשל. הד'ירו - גוש דייסה סמיכה במיוחד הוא המקבילה הטיבטית לאורז או ללחם.
גידול שעורה.
השעורה נזרעת בעיקר באזורים שחונים ובאדמות דלות שבהם לא ניתן לגדל חיטה. זאת משום שכמות הגשם הדרושה להצלחת הגידול היא מזערית - כ 22–250 מ"מ לעונה והיא הדגן החורפי העמיד ביותר למליחות הקרקע. על כן היא מחליפה את החיטה גם במקומות שבהם חלה המלחה הדרגתית של שדות השלחין. נוסף על יתרונות אלו, במקרים של הפסקה גדולה בין הגשמים נבטי השעורה מצטיינים ביכולת שלהם להתאושש גם אחרי התייבשותם.
יצרני שעורה עיקריים.
בישראל גודלה שעורה בשנת 1970 על 174.4 קמ"ר, בשנת 1980 על 267 קמ"ר ובשנת 1990 על 146.8 קמ"ר. מאז הייתה ירידה חדה בגידול השעורה במקביל לירידה כללית בגידולי השדה. בשנת 2000 גודלה שעורה על שטח של 20.3 קמ"ר בלבד ולאחר מכן גודלה על שטח של 70–80 קמ"ר.
שעורה (סוג)
שעורה (שם מדעי: "Hordeum") היא סוג במשפחת הדגניים.
בעולם מצויים 31 מיני בר של שעורה, ומהם מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל שישה מינים, שלושה נפוצים מאוד: שעורת התבור, שעורת הבולבוסין ושעורה מכחילה ושלושה פחות נפוצים: שעורת החוף, שעורה נימית ושעורה דמוית שיפון. שעורה תרבותית ושעורה דו-טורית הם מינים תרבותיים של שעורה המופיעים בישראל לעיתים גם כפליטי תרבות.
כשלושה רבעים ממיני השעורה הם צמחים חד שנתיים זקופים בעלי תפרחת המורכבת משיבוליות. השעורה ניכרת במלעניה הארוכים. המלענים הם זיפים בקצות הגרעינים.
שעונית תותית
נר הלילה (משפחה)
נר-הלילה הורוד
שעורה
חסידות קוצק
חסידות קוֹצְק היא חצר חסידית שנוסדה על ידי רבי מנחם מנדל מורגנשטרן בשנת ה'תקפ"ח (1827) בטאמשוב ועברה לעיירה קוצק בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) ופעלה בפולין עד לשואה.
היסטוריה.
מייסד החסידות היה רבי מנחם מנדל מקוצק, אחד המיוחדים באדמו"רי פולין, התפרסם בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה ובחתירה קיצונית לאמת. בשנים האחרונות מיעט בעריכת טישים ובקבלת קהל וכן והתנגד לעשיית מופתים, מחסידיו הוא דרש עבודה עצמית, חתירה מתמדת לשלמות, ביקורת וענווה. חסידות קוצק התאפיינה בחריפות, בלמדנות ובמנהגים רבים שהיו זרים לאנשים שמחוץ לה. בעשרים השנים האחרונות לחייו (משנת ת"ר עד תרי"ט) כמעט שלא יצא מביתו.. למרות זאת, החסידות המשיכה לגדול וסחפה אחריה רבים.
לאחר פטירתו (כ"ב שבט, ה'תרי"ט - 1859), בחרו רוב חסידיו, כולל שני בניו של הרבי מקוצק, רבי בנימין ורבי משה ירוחם ושני חתניו רבי אברהם בורנשטיין ורבי דב זאב רפפורט בדודם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר מגוּר כאדמו"ר. אף על פי שדרכם של אדמו"רי גור הייתה מתונה מזו של הרבי מקוצק, ניתן לזהות מאפיינים שווים בשתי החסידויות; לכן, נחשבת חסידות גור כממשיכה של חסידות קוצק ופשיסחא.