אמצעים פיגורטיביים הם כלים רטוריים המשמשים להמחשת מושג או תיאור באמצעות יצירת תמונה מילולית המתאימה או מקבילה אליו. אמצעים אלו משמשים בספרות ובעיקר בשירה להמחשה של מושגים מופשטים או של תחושות אישיות שקשה לתארם באופן ישיר. המושג המקורי מכונה "הנושא הראשי" של האמצעי הפיגורטיבי, ואילו התמונה, הנמצאת בדרך-כלל בשדה סמנטי אחר, מכונה "הנושא המשני". יש המתייחסים לכלל האמצעים הפיגורטיביים כ"מטפורה", או במונח "מטאפוריקה", אף כי המונח מתייחס למעשה רק לאחד האמצעים.
מיון האמצעים הפיגורטיביים.
ניתן למיין את השימוש באמצעים פיגורטיביים על-פי שני מישורים בלתי-תלויים: אופן הקשר שנוצר בין השדות הסמנטיים מצד אחד, ו"תוכנו" של קשר זה, מצד שני.
על פי אופן יצירת הקשר, סוגים עיקריים של אמצעים פיגורטיביים הם:
על פי תוכן הקשר, סוגים עיקריים של אמצעים פיגורטיביים הם:
שני המיונים הם בלתי-תלויים, ויכולים לשמש כצירי שתי-וערב למיון אמצעים פיגורטיביים; כך למשל, תיתכן האנשה שהיא מטפורה ('רגלי ההר'), האנשה שהיא דימוי ('העיר שקטה כמו תינוק'), והאנשה שהיא מטונימיה או סינקדוכה ('הבית הלבן חש שיש סיכוי לשלום'); וכך גם באשר לשאר האפשרויות.
אז'ן סי
אז'ן סי (בצרפתית: Eugène Sue; 1804 - 3 באוגוסט 1857), כינויו של הסופר הצרפתי מארי-ז'וזף סי (Marie-Joseph Sue), מייסד הספרות הקלה ואבי הרומן בהמשכים, שזכה להיקרא בחייו "מלך הרומן העממי", משום היותו הסופר הנקרא ביותר בתקופתו בסיפורת הצרפתית.
ראשית הדרך.
אז'ן סי נולד בפריז למשפחה אמידה מהמעמד הבינוני-גבוה. תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע. אביו היה מנתח צבאי ואף חביב על הזוג הקיסרי, נפוליאון בונפרטה וז'וזפין (Joséphine). הנסיך אז'ן דה בוהרנה, בנה של ז'וזפין, היה מן התומכים בו וממנו נטל סי את שם העט. כבר בצעירותו נהנה ממלגה שנתית שהועיד לו סבו. סי ביקש ללמוד רפואה, אך עזב את לימודיו כאות מחאה, מבלי שרכש הכשרה מעשית כלשהי.
בשנת 1823 הצטרף לצי בתפקיד סייע למנתח, ובמסגרת ההפלגות שבהן נכח, ביקר באפריקה, באסיה ובאמריקה ואף השתתף בכמה קרבות, הידוע בהם הוא קרב נאווארינו ב-1827. בשנת 1829 פרש מן הצי והתיישב בפריז. בעקבות מות אביו ירש הון מופלג, ועל כן הרשה לעצמו לחיות חיי מותרות כגנדרן המתגורר בבית מרווח ועתיר בחפצי אמנות ובדברי עתיקות. בשנת 1830 החליט לעסוק בעיתונות והחל משמש כתב בהראלד (Herald) הפריזאי, ואחרי כן כעורך בעיתון אחר.
הספרים המוקדמים.
סיפוריו הראשונים התבססו על חוויותיו ממסעותיו בים והם התאפיינו בתחושת אקזוטיות ניכרת. בשנת 1830 פרסם את "קרנוק הפירט" ("Kernock le pirate"), בשנת 1831 פרסם את "Plick et Plock" ואת "Atar-Gull". בשנת 1832 פרסם את "הסלמנדרה" ("La Salamandre") בשני כרכים. בין השנים 1832–1834 פרסם את "המקק" ("La Coucaratcha") בארבעה כרכים. בשנת 1833 פרסם את "La Vigie de Koat-Ven". בשנים 1835–1837 פרסם את "Histoire de la marine française", שעסק בתולדות הספנות הצרפתית. בשנת 1837 פרסם רומן היסטורי על תקופת לואי הארבעה עשר בשני כרכים ושמו "Lautréaumont". ספרו "Arthur", שפרסם בשנת 1838 עוסק בחיי החברה הגבוהה באותם ימים, אך הבליט גם את הליקויים החברתיים שנתגלו לאחר בוא המהפכה התעשייתית לצרפת. גם ספרו "מתילדה, או זיכרונותיה של אישה צעירה" ("Mathilde ou les Mémoires d'une jeune femme"), שפרסם בשנת 1841 עוסק בנושא זה. ספרו "ז'אן קבלייה, או הפנאטיים מסבן" ("Jean Cavalier, ou Les Fanatiques des Cévennes"), שפורסם בשנת 1840 בארבעה כרכים היה מעין רומן היסטורי. בשנת 1842 פרסם את ספרו "Thérèse Dunoyer" ובאותה שנה גם את "Le Morne-au-diable" שהגיבורה הראשית בו היא פיראטית.
מסתרי פריז.
בשנת 1840 התחזקה אהדתו של סי לסוציאליסטים. הוא החל לגלות התעניינות באורח חייהם של ההמונים, ויצא לסקור ולחקור את שכונות העוני בפריז. תמיכתו ברעיונות הסוציאליזם השפיעה על כתיבתו ועודדה אותו לספר את סיפורם של חסרי הישע בעולם האכזר. את ספרו בן עשרת הכרכים "מסתרי פריז" ("Les Mystères de Paris"), פרסם בהמשכים בעיתון השמרני "Le Journal des Débats" מ-19 ביוני 1842 עד 15 באוקטובר 1843. הספר זכה להערצה אדירה, כאשר השקפת עולמו הסוציאליסטית של סי משתקפת היטב בעלילה. הפרקים אומנם פורסמו בעיתון המתנגד לסוציאליזם, אך נחלו הצלחה מסחררת בקרב הקוראים וכבשו את לבם, והעיתון, שתפוצתו הלכה וגברה, אף זיכה את סי בשכר סופרים חסר תקדים בגובהו באותם ימים. לפני בית המערכת נהגו להאסף המונים שהמתינו לצאת גיליון חדש בכל פעם, וסי הוצף במכתבים מאלפי קוראים מכל החוגים ומכל קצוות צרפת, שניסו להשפיע על מהלך המאורעות בסיפור ולשכנעו לשנות את תוואי העלילה או לדבוק בו. אפילו הצבא הצרפתי החליט לפטור את סי מחובת השירות במשמר הלאומי, ובלבד שיספיק לכתוב את הפרקים החדשים במועדם.
עלילת הספר מפותלת ביותר ומתרחשת בשכונות העוני של פריז. היא גדושה באירועים מפתיעים ובשלל התרחשויות שמטרתן להותיר את הקורא פעור עיניים מתדהמה גדלה והולכת מפרק לפרק. הגיבור הראשי בסיפור הוא רודולף (Rudolphe), נסיך גרולשטיין (Gerolstein) שאינו צרפתי, אלא גרמני דווקא. הספר מתאר את הרפתקאותיו של הנסיך המסתורי, שמשוטט כמחופש לצייר בסמטאות פריז ומציל את המסכנים, שסובלים מכוחות הרשע של העולם התחתון. רודולף האציל מייצג את הכוחות הנאורים שנלחמים באמצעות כספם, כוחם וחוכמתם בפושעים מטילי אימה ובעלי פרצופים מבעיתים. הוא נאבק בקיומו של הכוח השטני, חושף פשעים ופותר תעלומות, ובד בבד מתקן את אי הצדק החברתי. הגיבורה היפהפייה, פלר דה מרי (Fleur de Marie), מנסה ככל יכולתה לשרוד בקרב רוצחים סדרתיים וגנבים מנוולים, עד אשר מצליח רודולף לבסוף להצילה, ורק אז מתבררת זהותה האמיתית כבתו האובדת של הנסיך הגרמני.
הצלחת הספר השפיעה לא רק על צרפת אלא על אירופה כולה, ויצרה נחשול כביר של חיבור ספרים שעסקו גם הם במסתרי הערים הגדולות ביבשת. רודולף הפך לאב טיפוס של הגיבור האולטימטיבי, שניחן בכל התכונות הטובות ומגן על הציבור התמים ועל האזרחים החלשים מפני כוחות הרוע. גם הסופר היהודי־גרמני צבי הרמן רקנדורף ניסה לחקות את הצלחת "מסתרי פריז" בספרו "מסתרי היהודים" (שתורגם לעברית על ידי אברהם שלום פרידברג בשם "זכרונות לבית דוד"), וכך עשו סופרים רבים אחרים. אף ויקטור הוגו שאב ממנו השראה בספרו עלובי החיים. גם באמריקה לא יכול היה אדגר אלן פו שלא להתפעל מן המאורעות המרתקים, שצצו בספר בכל התרחשות, אך התקשה ליהנות מן הסגנון ומן המבנה הספרותי שלא ניחן במידת העומק הדרושה.
לא הכול היללו את סי ורבים ביקרו לרעה את הז'אנר החדש שיצר. קרל מרקס, שכתב גם הוא ביקורת אודות הספר, אף ביטא את חוסר התרשמותו מן המסתורין, שאליו חתר סי להוליך אותו כקורא. ברם, מאז פרסם סי את ספרו עלתה ופרחה הספרות זולה (Pulp fiction) וכבשה כמעט כליל את שוק הספרים, עד כי בימינו הפכה למוצר צריכה להמונים. "מסתרי פריז" תורגם לעברית בווילנה בידי קלמן שולמן בשנים 1857–1860.
היהודי הנודד.
בשנים 1844 – 1845 פרסם סי את ספרו בן עשרת הכרכים "היהודי הנודד" (Le Juif errant). גם בסיפור הזה מתקיים מאבק בין כוחות הצדק אל מול כוחות השחור, ובפעם הזו, הנבל הוא רודין (Rodin) הישועי שמתחקה אחר אוצרות בני אלמוות כדי להשיג שלטון עולמי. היהודי, שמת מאות שנים קודם לכן, מותיר אחריו מטמון עתיק ושבעה יורשים נאבקים להשיגו. רודין מייצג את העושק והדיכוי של הכנסייה אל מול היהודי המתואר כמצילם של המסכנים במלחמות הדת של צרפת במאה ה-7, ומייצג את הפועל המנושל מנכסיו למען העריצות. סי מציג בספר את כל עיוותי החברה, מן המעמד הנמוך שזכויותיו נרמסות בידי השלטון המושחת ועד המין הנשי המקופח. בפעם הזו מתוארת אכזריות רבה יותר מאשר בסיפורים שכתב בעבר, וסי ממשיך להשתמש בזוועה כדי להעביר את מסריו, תוך כדי זריעת פחד וחלחלה בקוראיו.
"היהודי הנודד" פורסם בהמשכים בעיתון "le Constitutionnel". תמורת הסיפור הציע העיתון לסי מאה אלף פרנקים, סכום עתק באותם ימים, אך רווחיו של העיתון השתפרו פלאים לנוכח תפוצת העיתון שעלתה מ-6,000 עותקים ביום לכדי 25,000 בתוך זמן קצר. "הצופה בארץ נוד" הוא עיבוד של "היהודי הנודד" שנעשה בוורשה על ידי שמחה פאזנער בשנים 1866–1873. בשנת 1899 הופיע הסיפור בהוצאת אברהם צוקרמן בוורשה.
מסתרי העם.
בשנת 1847 פרסם סי את ספרו "מרטין, הילד שאותר" ("Martin, l'enfant trouvé") ואחרי כן, בשנים 1847–1849 את ספרו בן ששה-עשר הכרכים "שבעת החטאים העיקריים" ("Les sept péchés capitaux"). בשנת 1849 החל מפרסם את "מסתרי העם" ("Les Mystères du peuple") והוא השלימו לקראת סוף שנת 1856. העלילה בספר זה מספרת את תולדותיה של צרפת במשך תקופה בת אלפיים שנה, דרך קורותיה של משפחה אחת שהצטיינה באכזריות רבה. בפרק האחרון של ספר זה שילב סי בין שתי עלילות ספריו הקודמים, וכך, רודולף, הגיבור מספרו "מסתרי פריז", מופיע וחושף איגרת, שנשלחה לרודין, הגיבור הישועי המרושע, מספרו "היהודי הנודד". היה זה מסמך, שתיאר מזימה של הישועים כנגד האנושות בכוונה להשתלט על העולם.