האוכלוסייה הערבית באיסדוד הייתה בעיקרה מוסלמית, וחקלאות הייתה מקור ההכנסה העיקרי בה. הגידולים העיקריים היו פירות - בעיקר הדרים, ענבים ותאנים - וגם חיטה. התושבים עסקו בנוסף לאלו גם במסחר, ובאיסדוד היו מספר חנויות, וכן התקיים בה שוק שבועי בימי רביעי.
הבתים בעיירה היו בני קומה אחת ונבנו מאבני כורכר, והחאן שלה עמד מדרום-מערב לתל. את המים צרכו תושבי הכפר מבאר בנויה ומשלוליות חורף שהיו מוקפות בעצי דקל ותאנה. בכפר התקיימו מסגד אחד מרכזי ושני בתי תפילה ובהם אחוזות קבר של דמויות חשובות. המסגד נבנה בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי ביברס (1260-1277), ובצמוד לו שכנה אחוזת קבר שלישית שתושבי איסדוד האמינו שהיא שייכת לסלמאן הפרסי, הספר האישי של מוחמד. בית תפילה אחד נהגו התושבים לשייך לשייח' מצרי בשם אבראהים אל־מטבולי, ושני היה אחוזת הקבר של השייח' אחמד אבו אל־איקבאל. זו האחרונה הייתה אחוזת הקבר היחידה ששרדה לאחר נטישת העיירה והריסתה; המבנה הראשי היה בעל קשת גדולה וחלונות גבוהים, ומבנה קטן נוסף היה בעל כיפה לבנה בו שכן הקבר עצמו. באיסדוד התקיימו שני בתי ספר יסודיים: בית ספר לבנים שנפתח ב־1922, ובית ספר לבנות שנפתח ב־1942.
מלחמת העצמאות.
לפי תוכנית החלוקה הייתה איסדוד מיועדת להיכלל בשטח המדינה הערבית. בשלב הראשון של מלחמת העצמאות, שהתאפיין במאבק על השליטה בדרכים, בערים המעורבות ובאזורי הסְפַר, חטיבת גבעתי הייתה עסוקה בגיוס ואימון של חיילים חדשים. בתחילת ינואר 1948 נשלחו מגויסים חדשים מראשון לציון לגדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) שהוצב בגן יבנה. ב־9 בינואר, נשלחו שתי כיתות מגדוד זה, כאשר כל כיתה מנתה 25 חיילים, כדי לסייר ממערב לכביש הראשי שעבר באזור, וליד מסילת הרכבת של לוד־עזה. אחת מהכיתות נקלעה למארב של בדואים משבט ערב סוכריר, שהגיעו מהכפר אבו סווירה ששכן על גדות ואדי סוכריר, ו-11 חיילי גבעתי נהרגו. בתגובה לאירוע מפקד חטיבת גבעתי הורה לבצע פעולת תגמול, שמטרתה הייתה להרוס את הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים, אך תושבי הכפר ברחו ממנו כבר בלילה שלפני כן לאחר שהוזהרו על ידי הבריטים. פעולת תגמול זו של גבעתי נקראה קרב סוכריר.
עם ההכרזה על קום המדינה ולאחר תום המנדט הבריטי פלשו צבאות ערב למדינת ישראל. יעדו של חיל המשלוח המצרי היה חדירה לישראל דרך רצועת עזה, וניעה לכיוון העיר תל אביב תוך כדי נטרול הכוחות הישראליים במישור החוף הדרומי. על הגדוד ה־6 של החיל המצרי הוטל לכבוש את העמדות שבאיסדוד. במהלך מבצע ברק נכבשו על ידי ישראל מרבית הכפרים הערביים שהיו בסביבת איסדוד, וב־12 במאי פוצצו חבלני גבעתי את ג'סר איסדוד (שנקרא לימים גשר עד הלום). המצרים הספיקו לכבוש את איסדוד, התקדמו צפונה ונעצרו בג'סר איסדוד (מכאן השם "עד הלום"). הידיעות הראשונות על התקדמות הצבא המצרי הגיעו מניצנים. הכוחות הישראליים ניסו להפציץ אווירית את הטור המצרי בסמוך לגשר (הפעולה המבצעית הראשונה של טייסת 101, הטייסת הראשונה של חיל האוויר), אך ההפצצה נחלה כישלון, כאשר שני מטוסים התרסקו וטייס אחד נהרג. מחשש שכוונות המצרים להתקדם צפונה, חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב הוציאו לפועל את מבצע פלשת לבלימת חיל המשלוח המצרי בציר החוף, ומנקודה זו ואילך עמדה איסדוד על קו החזית שבין הכוחות הישראליים והמצריים.
בלילה שבין ה־2 ל־3 ביוני יצאו כ־1,100 לוחמי גבעתי של גדוד 51 וגדוד 54 מגן יבנה בפיקודו של צבי צור לכיוון הגשר, ועמדו מול כ־2,300 חיילים מהגדוד המצרי המובחר, גדוד 9. כוחות אחרים של חטיבת הנגב שניסו לתקוף את איסדוד, נסוגו באבדות כבדות. המתקפה של הכוחות הישראליים במבצע פלשת נחלה תבוסה, ו־50 חיילים נהרגו בה.
לאחר שלושה ימי הפוגה, כבשו המצרים את ניצנים, ועוד 50 חיילים ישראלים נהרגו. בין ה־7 ל־8 ביוני תקף "כוח סרגיי" של חטיבת הנגב את תחנת הרכבת סמוך לאיסדוד וגדוד 52 את איסדוד. איסדוד הייתה ריקה מחיילים מצריים, והתושבים ברחו לכיוון החולות עם כניסתו של הגדוד לעיירה. גדוד 52 חזר לבסיס לאחר מכן, וגם התושבים חזרו לביתם. כוח סרגיי לא הצליח לכבוש את תחנת הרכבת ונסוג. המצרים שעדיין נשארו מדרום לג'סר איסדוד, חזרו ב־10 ביוני לאיסדוד עם היכנסה לתוקף של ההפוגה הראשונה. גמאל עבד אל נאצר (שלימים הפך לנשיא מצרים), אשר שירת כקצין בצבא המצרי במהלך המלחמה, הוצב באיסדוד לשם מעקב אחר הפעילות הישראלית באזור. בין ההפוגה הראשונה לשנייה תקפו כוחות ישראלים את מבואות איסדוד, ויחידת שועלי שמשון ניסתה לכבוש את העמדות בעיירה בחזרה מידי המצרים. עד סיום ההפוגה השנייה באוקטובר 1948, הייתה רגיעה בין הכוחות, אז החל מבצע יואב, אשר במהלכו כותרה העיירה הערבית, וב־18 באוקטובר הופגזה מהאוויר ומהים על ידי צה"ל. בעקבות ההתקפות, הכוחות המצריים שבאיסדוד, מג'דל, ניצנים ויד מרדכי נסוגו דרומה לאורך החוף, ואיתם הרוב המכריע של תושבי איסדוד. ב־28 באוקטובר נכנס גדוד 152 ממחוז השפלה לאיסדוד, ובעיירה נשארו כ־300 תושבים שהניפו דגלים לבנים, וביקשו להישאר.
בתחילה ניתנה להם הרשות להישאר, אך כעבור זמן מה הם גורשו לעזה לאחר שמפקדת חזית דרום חזרה בה מהחלטתה.
לאחר המלחמה סירבה ממשלת ישראל לאפשר לפליטים הערבים לחזור לבתיהם, ותושבי העיירה נותרו במחנות הפליטים שבצפון רצועת עזה. המסגד של איסדוד פוצץ ביולי 1950 על ידי צה"ל בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין.
שרידי הכפר.
מאיסדוד נותרו שרידים מעטים בלבד, המפוזרים סמוך לתל אשדוד, באזור לא מיושב. על השטחים של איסדוד הוקמו מושבים אחדים: בשנת 1949 הוקם בני דרום בחלק הצפוני של אדמות איסדוד, בשנת 1950 הוקמו שדה עוזיהו ושתולים בחלק המזרחי, ובשנת 1953 הוקם גן הדרום בחלק הצפוני של אדמותיה.
מאיסדוד נשארו שרידים של חמישה מהמבנים החשובים בה. לאחר פיצוץ המסגד, נשארו שרידיו הבולטים על ראש הגבעה בסמוך לצומת אמונים, בשטח שתחום בגדר חשמלית ומוכרז כשטח פרטי. לפני מספר שנים ביצעו אנשי שימור סריקות בסמוך למבנה וסגרו אותו לאחר מכן על מנת למנוע כניסת זרים. עמודיו וקשת הכניסה שלו עדיין עומדים על תילם, אך אחוזת הקבר של סלמאן אל־פאריסי לא שרדה. מסביב למסגד מפוזרות ערימות אבנים רבות שהיו שייכות לבתים הרבים שסביבו לפני ההריסה. כ־200 מטרים דרום־מערב למסגד נמצאים שרידיהם של בתי הספר של העיירה. על קירות בית הספר לבנות ניתן לראות את סממני המלחמה, שכן הם מחוררים בקליעים רבים. בסמוך לבתי הספר נמצאים שרידיו של מבנה החאן. המבנה הנטוש משמש כאתר צילום נפוץ לבני זוג לפני חתונתם. מבנה רביעי שנותר הוא אחוזת קברו של השייח' אבו אל־איקבאל, אחוזת הקבר היחידה ששרדה, שנמצאת מדרום לבתי הספר. מצבת הקבר בתוך המבנה מנותצת, אך המחראב של בית התפילה נותר שלם, ועליו כתוביות בערבית. בצמוד לכביש 4 נותר המבנה החמישי, שלם, נטוש, אטום ומכוסה בגרפיטי, ששימש כבית הקפה של העיירה, ושכן על הכביש הראשי שעבר בה.
אנדרטאות.
לאחר המלחמה הוקמו באשדוד מספר אנדרטאות לזכר החללים הישראלים והמצרים שנהרגו בקרבות על איסדוד:
ג'וזפה די סטפנו
ג'וזפה די סטפנו (באיטלקית: Giuseppe Di Stefano, 24 ביולי 1921 בקטניה, סיציליה - 3 במרץ 2008 בסנטה מריה הו, מחוז לומברדיה שבאיטליה) היה זמר טנור אופראי מפורסם, שהקריירה שלו נמשכה מסוף שנות ה-40' עד ראשית שנות ה-70'. לצד פרסומו הגדול בזכות עצמו, נודע די סטפנו בקשר הממושך שלו עם מריה קאלאס, שעמה הרבה להופיע ולהקליט, ולזמן קצר היה ביניהם גם קשר רומנטי.
חייו.
ילדות ונעורים.
ג'וזפה די סטפנו נולד במוטה סאנט'אנאסטזיה, כפר סמוך לקטניה, סיציליה. הוא היה בנם היחיד של תופרת וקרביניירה ששינה את מקצועו לרצען. די סטפאנו למד בסמינר ישועי ולמשך זמן קצר שקל להיות לכומר.
קריירה.
הופעת הבכורה של די סטפנו באופרה הייתה בשנת 1946 ברג'ו אמיליה, בתפקיד דה גרי ב"מאנון" של מאסנה, התפקיד שבו הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו כעבור שנה. בשנת 1948 שר לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו". הוא חזר להופיע בניו יורק באופן קבוע במשך שנים רבות. בשנת 1957 הופיע די סטפנו בפעם הראשונה בבריטניה, בפסטיבל אדינבורו בתפקיד נמורינו בשיקוי האהבה של דוניצטי. הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1961 כק'אבאראדוסי ב"טוסקה" של פוצ'יני.
כזמר, זכה די סטפנו להתפעלות בזכות ההיגוי המצוין שלו, גון קולו היחיד במינו וכוח הבעתו הרגשית, ומעל לכל, בזכות המתיקות שבצליליו החרישיים. בפעם הראשונה ששר ברדיו עם המטרופוליטן ב"פאוסט", הסתער בפורטה על הדו הגבוה ואחר היסה אותו לפיאניסימו. סר רודולף בינג אמר, שלא שמע צליל יפה מזה בוקע מגרון אנושי בשנות כהונתו במטרופוליטן אופרה. אבל התפקידים הכבדים יותר שהחל לקבל על עצמו לא התאימו למעשה לטנור לירי, ובאמצע שנות ה-60' שם די סטפנו קץ, פחות או יותר, לקריירה האופראית שלו.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו זכה די סטפנו ב"אורפיאו זהב", פרס מוזיקה איטלקי המקביל לפרס אוסקר האמריקאי.
הטנור לוצ'אנו פבארוטי עיצב עצמו על פי הדגם של די סטפאנו, עובדה שזכתה לפרסום רב אחרי מותו של פבארוטי בספטמבר 2007. עם זאת, בתוכנית טלוויזיה משנת 1992 בשם "פבארוטי והטנור האיטלקי" הסביר מדריך לפיתוח קול, שהטכניקה של די סטפנו הייתה פגומה משום שהוא לא השתמש כראוי במעברים בקולו.
בשנת 1973 ליוה די סטפנו את מריה קאלאס בסיור הרסיטלים האחרון שלה, מבצע שנקטע בסופו של דבר ב-1974 עקב ליקויים ווקאליים אצל שני הזמרים. בתפקידו האופראי האחרון שר את הקיסר הישיש ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ביולי 1992.