כאמור אחד הסטנדרטים המוכרים כתוב בחמישה רבעים, אך לפול דזמונד היו עוד אי אלו יצירות במשקל מורכב, רובן ככולן בחמישה או בשבעה רבעים. המשקל המורכב הופיע בעיקר בשנות השישים כשהחלו להופיע הג'אז החופשי והאוונגרד. אך גם יצירות בי בופ והארד בופ רבות נכתבו במשקל לא סימטריים. כך למשל החמישייה של מקס רואץ' וקליפורד בראון נהגה לקחת סטנדרטים "מרובעים" ולשנות את המשקל שלהם ובכך את אופיים הכללי.
במוזיקת ג'אז של ימינו מקובל מאוד לכתוב במשקלים כמו 9/8, 11/8, ואף 15/8. אחד הבולטים בתחום הוא נגן סקסופון הטנור כריס פוטר. באחת היצירות שלו עם רביעיית הג'אז פאנק המודרנית, יצירה בשם "טריין" (על שמו של הסקסופוניסט הנודע קולטריין) הוא פותח ב-6/4 וממשיך ל-9/4 ולאחר גם ל-7/4.
במוזיקת רוק ובמוזיקה פופולרית.
בעוד שהרוק והפופ הם כמעט תמיד בארבעה רבעים (אך גם שש שמיניות ושלושה רבעים הם משקלים לא נדירים בסגנונות אלו) - יש עדיין דוגמאות רבות לשירים במשקלים לא סימטריים. התחום הנפוץ ביותר לכך הוא הרוק המתקדם, לדוגמה השיר "Money" של פינק פלויד הכתוב כמעט כולו בשבעה רבעים (סולו הגיטרה הוא בארבעה רבעים). גם ללהקת ג'נסיס יש כמה יצירות במשקלים מורכבים, כגון 9/8. הזמר והבסיסט סטינג מנגן את השיר "Seven Days" (בתרגום חופשי "שבעה ימים") בחמישה רבעים ואת "I Hung My Head" ב-9/8. הרכבים נוספים שנודעים בכתיבה במשקלים מורכבים הם להקות הפרוגרסיב מטאל Dream Theater ומשוגע.
בישראל.
במוזיקה בישראל הג'אז החופשי והאוונגרד נפוצים מאוד וכתוצאה מכך, גם הג'אז במשקלים מורכבים. גם בקרב נגני הפוסט בופ בארץ ניתן למצוא יצירות במשקלים מורכבים. בתחום הרוק קיימת למשל להקת הרוק המתקדם יאפים עם ג'יפים, שמרבה להשתמש ב-5/4.
השיר "אהבה יומיומית" (שקרים קטנים) של יהודית רביץ הוא במשקל 5/4.
השירים "מהרי נא" ו"כולם יודעים" של אהוד בנאי ו-"ים בלילה ים ביום" ו"האדם" של יזהר כהן (לחן של קורין אלאל) הם במשקל 5/8.
השיר "העיר" של שם טוב-לוי, מנוגן ב-7/8. כך גם "ריקוד ההוביטים" של לוי, הנע בין 4/4, 3/4 ו-7/8.
בשיר "ספני שלמה המלך" בלחנה של נעמי שמר, ניתן לזהות משקל של 17/8 בבית (בחלוקה פנימית של 8/8 ו- 9/8).
בפזמון השיר "עטלפים עפים נמוך" של רונה קינן נעשה שימוש במשקל 15/8 (בחלוקה פנימית של 7/8 ו- 8/8).
השיר "שפל רוח" של ברי סחרוף מתוך האלבום אדומי השפתות כתוב ב-25/8 (7-4-7-7).
ללהקת שייגעצ שיר בשם "חמישה רבעים" שכשמו מנוגן במשקל 5/4.
השיר עד שאין יותר לאן של עידן רייכל מושר במשקל של 10/8, אשר מחולק בתוכו למשקלים קטנים של 3-3-2-2.
יליזבטה קיסרית רוסיה
בלומורקנל
סיפורו של אביר
סיפורו של אביר (באנגלית: A Knight's Tale) הוא סרט קולנוע משנת 2001 בכיכובם של הית' לדג'ר, פול בטאני ושאנין סוסאמון.
עלילה.
הסרט מביא את סיפורו הבדיוני של ויליאם תאצ'ר (הית' לדג'ר), העוסק ביחד עם חבריו, ואט (אלן טודיק) ורולנד (מארק אדי) כנושא כליו של אביר אשר לפתע נהרג לפני טורניר אבירים באנגליה של ימי הביניים. עקב מותו של אביר, ויליאם נשאר חסר כל, ומחליט לנסות את מזלו בטורנירי אבירים ברחבי אירופה, על מנת להתעשר. ואט ורולנד אומרים לו כי זה חסר סיכוי, אך תאצ'ר מתעקש והם מתלווים אליו על מנת לנחמו לכשיכשל.
הבעיה שבה נתקל תאצ'ר היא שמכיוון שאינו בן לשושלת אבירים ואין לו תעודות המוכיחות שיש לו "דם אצילי" הוא אינו יכול להשתתף בתחרויות. בדרכו לצרפת, תאצ'ר פוגש את ג'פרי צ'וסר (פול בטאני) אדם שאיבד את כל כספו ובגדיו בהימורים, ומתהלך עירום ברחובות. צ'וסר מציע לזייף לו תעודה המוכיחה כי הוא אכן בן אבירים הנקרא אולריך פון ליכטנשטיין, תמורת בגדים.
במשך זמן רב משתמש תאצ'ר בתעודה המזויפת שצ'וסר הכין לו על מנת להשתתף בתחרויות רבות, בהן הוא נוחל הצלחה מסחררת. במהלך התחרויות, תאצ'ר מתאהב בצעירה יפהפייה בשם ג'וסלין (שאנין סוסאמון) ומפתח יריבות קשה עם הרוזן אדהמר (רופוס סוול) מאנז'ו (מחוז לשעבר במערב צרפת). במהלך התחרויות מתחרה ת'אצ'ר גם ביורש העצר של אנגליה, אשר אף משתתף לא מוכן להילחם בו מחשש שהנסיך ייפגע, אך תאצ'ר נלחם מולו והם יוצאים בתיקו. למרות זאת הנסיך מעריך אותו על כך שהסכים בכלל להתמודד מולו.
בסוף הסרט תאצ'ר חוזר לאנגליה, שם הוא מבצע טעות חמורה. הוא הולך לבקר את אביו העיוור, ואדהמר מגלה זאת. הוא מספר על כך למנהלי התחרות, אשר שוללים מתאצ'ר את מעמדו ואוסרים אותו. כשהנסיך האנגלי עמו תאצ'ר התחרה מגלה זאת, הוא נחלץ לעזרתו, וטוען שהוא יודע בוודאות ושיש לו הוכחות שהוא אכן בן אצילים, ומכיוון שהנסיך של אנגליה אומר כך, אין לאיש זכות לערער על כך. הוא מעניק לתאצ'ר תואר סר, ותאצ'ר חוזר להשתתף בתחרות. לאחר מכן, תאצ'ר נלחם עם אדהמר ומביס אותו, ובסופו של דבר גם נושא לאישה את ג'וסלין.
ורה מוחינה
ורה איגנטייבנה מוחינה (נכתב גם מוכינה; רוסית: Вера Игнатьевна Мухина; 1 ביולי 1889 – 6 באוקטובר 1953) הייתה פסלת סובייטית רוסייה, אחת היוצרות הבולטות בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
חייה.
מוחינה נולדה בעיר ריגה במשפחת סוחרים והתגוררה בחייה הבוגרים במוסקבה. למדה אמנות ופיסול במוסדות פרטיים: בשנים 1909–1911 אצל קונסטנטין יואון (Константин Юон), בשנים 1911–1912 אצל איליה מאשקוב (Илья Машков) ובשנים 1912–1914 בכמה בתי ספר לאמנויות בפריז, בהם האקדמיה של גראנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière), שם קיבלה שיעורים מהפסל אנטואן בורדל (Antoine Bourdelle). לאחר מכן למדה אמנות רנסאנס באיטליה.
עד סוף שנות ה-20 עבדה בתיאטראות במוסקבה כמעצבת תפאורה, תלבושות וכרזות. מ-1919 החלה להתרכז בפיסול ושאבה השראה בעיקר ממהפכת אוקטובר ומהתנועה הסוציאליסטית הסובייטית. עבודותיה עסקו בעיקר באישים המזוהים עם המהפכה – ולדימיר איליץ' לנין, יעקב סברדלוב, מקסים גורקי, ובדמויות המזוהות עם מעמד הפועלים ועם סמלים סוציאליסטיים. סגנונה היה ריאליסטי בעיקרו והתאפיין בהבעה של כוח רצון ושאיפה להתפרץ ולהצליח.
עבודתה הידועה ביותר - פסל הפועל ואשת הקולחוז, פסל פלדה בגובה 25 מטר ומשקל 80 טון, שבו פועל ואשת קולחוז נראים מתפרצים קדימה כשבידיהם כלי עבודה שמסמלים את הקומוניזם: הפטיש והמגל. הפסל נוצר תחילה עבור הביתן הסובייטי של התערוכה העולמית של פריז (1937) ולאחר מכן הועבר לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה (ВСХВ, לאחר מכן נקרא ВДНХ ו-ВВЦ). עם הזמן הפך הפסל גם לסמלו של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד הסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל. על הפסל הזה זכתה מוחינה בפרס סטלין.
רבות מעבודותיה נשארו רק סקיצות, בהן פסל גדול של ולדימיר לנין, "מזרקת אחוות העמים", ועיצוב של גשרים במוסקבה בנושאים של עמל סוציאליסטי. בין עבודותיה הבולטות שכן הגיעו לכדי השלמה - פסל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה ושל הסופר מקסים גורקי בעיר ניז'ני נובגורוד (שנקראה על שם גורקי בתקופה הסובייטית).
בנוסף לפיסול, מוחינה עסקה גם בציור דיוקנאות ובעבודות זכוכית.
ורה מוחינה נפטרה באוקטובר 1953 מאנגינה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, שם קבורים אישים בעלי שם.
סרטונין
אגם יורון
שלמה הלל'ס
שלמה הִלֶלְ'ס (נכתב גם: הללס; י"ד באדר תרל"ג, 13 במרץ 1873, פודוליה, רוסיה (אוקראינה) – י"ד בחשוון תשי"ד, 23 באוקטובר 1953, תל אביב) היה סופר עברי, סופר ילדים, מורה, עורך ומחזאי, מחנך ומנהל בתי ספר.
ביוגרפיה.
שלמה הללס נולד למשפחה של בעלי מלאכה בעיירה בָּאר (Бар) בפלך פודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב), וכשהיה בן 6 עבר עם אביו אל העיר סורוקי שבפלך בסרביה. למד בחדר וגם רכש השכלה כללית ממורים פרטיים. עוד לפני שהוסמך כמורה כבר לימד בחדר מתוקן. לאחר שנבחן והוסמך להוראה, בשנת 1901, לימד וניהל בית ספר עברי בעיר מרקולשט. בן 18 נשא לאשה את ציפורה לבית ברומברג. ב-1903 זכה במקום השלישי בתחרות הספרותית הראשונה בתולדות הספרות העברית, שארגן עיתון "הצופה", עם סיפורו "החיים נגד החיים".
לאחר שנסתיימה מלחמת העולם הראשונה הקים וניהל את לשכת ההגירה של יהודי אוקראינה, ואת בתי הספר שהקים "הג'וינט", ואחר כך גם היה המפקח על רשת בתי הספר "תרבות". בשנת 1923 ייסד וערך את השבועון היידי "דער היימלאָזער יִיד" ('היהודי חסר המולדת"').
בשנת 1925 עלה הלל'ס לארץ ישראל, השתקע במקוה ישראל, והיה מורה שם יותר מעשר שנים. בשנת 1935, שנה לאחר מותו של חיים נחמן ביאליק, התמנה הלל'ס למנהל הראשון של בית ביאליק.
בשנת 1939 יצא שלמה הלל'ס בשליחות חינוכית לארצות הברית, ושב משם רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946. בהיותו באמריקה כתב ערך והוציא לאור פרסומים שונים בתחום החינוך והספרות העברית. עם שובו ארצה היה פעיל באגודת הסופרים ובארגונים ציבוריים נוספים.
ב-1952 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, שחולק אותה שנה לראשונה.
הלל'ס נפטר בשנת 1953, בגיל 80, ונקבר בנחלת יצחק, תל אביב-יפו. באותה שנה גם יצאו לאור כתביו המקובצים, בשישה כרכים.
ספרו החשוב ביותר של הלל'ס הוא הרומן "הר הכרמים", המספר על כפריים יהודים בבסרביה, מעין אידיליה רחבה של איכרות יהודית. הספר יצא לראשונה בשנת 1931, בשנת 1951 יצאה מהדורה מתוקנת, ואת עיקר פרסומו קיבל הספר בהוצאה המחודשת בסדרה ספריה לעם של הוצאת עם עובד, בשנת 1976.
על שמו נקרא רחוב בגבעת שמואל.
מספריו.
כתביו המקובצים בשם "כתבים", בשישה כרכים, יצאו לאור בין השנים 1950 ל-1953.
אבו-נוואס
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים