ורניגרודה הממוקמת במרכז אירופה היא בעלת אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא 9.5° צלזיוס, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 500 מ"מ. החודש הגשום ביותר הוא יולי והיבש ביותר הוא פברואר.
אקלים העיר מושפע מהותית מקרבתה לרכס הרי ההרץ ובעיקר בשל מיקומה למרגלות ההר הגבוה ברכס, הברוקן. קרבה זו משפיעה במיוחד על פיזור המשקעים והטמפרטורה בשל תופעת העננות האורוגרפית המתפתחת מעל הרכס. ורניגרודה ממוקמת באזור צל הגשם שלו ולכן כמות המשקעים השנתית בה נמוכה באופן משמעותי מזו היורדת באזורים דומים שאינם זוכים להגנת רכס הרים. גם הטמפרטורה הממוצעת בעיר גבוהה יותר מן המקובל באזורים דומים וזאת בהשפעת אפקט רוח פן הנושבת במורד הרכס בכיוון העיר וגורמת לעלייה היחסית של הטמפרטורה.
אתרים בעלי עניין.
בעיר מספר מבנים מעניינים בסגנון האדריכלות הגותית. בית העירייה בעל חזית קורות העץ, נבנה בשנת 1498. חלק מן הבתים מעוטרים בגילופי עץ. טירת ורניגרודה שהוקמה על חורבות טירה מן המאה ה-12, נבנתה בין השנים 1862-1893 על ידי הנסיכים מבית שטולברג-ורניגרודה, והיא משקיפה על העיר מגבעה סמוכה.
העיר משמשת כתחנת יציאה ראשית של הרכבת בעלת המפתח הצר, אשר מובילה לפסגת הברוקן, ההר הגבוה ברכס הרי ההרץ. בעיר מספר מוזיאונים פרקים ואנדרטאות.
האב פייר
האב פייר (Abbé Pierre; 5 באוגוסט 1912 - 22 בינואר 2007), או בשמו המקורי, אנרי מארי ז'וזף גרואה (Henri Marie Joseph Grouès) היה כומר קתולי צרפתי, אשר לחם בשורות הרזיסטאנס במלחמת העולם השנייה, ואחר כך שימש כחבר פרלמנט מטעם מפלגת התנועה הרפובליקנית העממית. בשנת 1949 ייסד את ארגון אמאוס (Emmaus), אשר פועל לספק עזרה לעניים, חסרי דיור ופליטים.
אודות.
גרואה נולד ב-5 באוגוסט 1912, בעיר ליון, למשפחה קתולית עשירה שעסקה במסחר במשי. הוא היה החמישי מתוך שמונה ילדים. כשהיה בן 16, החליט להפוך לנזיר, ובגיל 17 וחצי הצטרף לאחים הקפוצ'ינים, מסדר נזירי קתולי אשר התפתחת מהפרנציסקנים. בשנת 1932 הצטרף למנזר בעיירה קרסט שבדרום צרפת, שם חי כשבע שנים. בשנת 1939 נאלץ לעזוב לאחר שפיתח דלקת ריאות. הוא שימש ככומר בבית חולים ולאחר מכן בבית יתומים. באפריל 1939 החל לשמש ככומר בכנסייה הקתולית בעיר גרנובל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא גויס כמפקד שאינו קצין בחיל התעבורה ברכבת. בשנת 1942 החל לעזור בהברחה של יהודים אל שווייץ, שהייתה מדינה נייטרלית, בה לא נשקפה להם סכנה מהנאצים. הוא שימש כמפקד של אחת מהמחלקות של המאקי, לוחמי הגרילה הצרפתים שפעלו נגד הגרמנים. הוא עזר לאזרחים להתחמק מעבודות השירות שנאלצו לבצע עבור הגרמנים. הוא ייסד עיתון מחתרתי בשם L'Union patriotique indépendante. הוא נעצר פעמיים על ידי הגרמנים, פעם ראשונה בשנת 1944, אולם שוחרר במהרה, וברח לספרד, ומשם לגיברלטר, והצטרף לכוחות צרפת החופשית בראש דה-גול באלג'יריה. בצפון אפריקה שימש ככומר בספינת קרב בצי הצרפתי.
לאחר המלחמה הוא נבחר לשמש נציג באספה הלאומית, ממחוז מרת ומוזל, מטעם מפלגה עצמאית שהייתה קשורה לתנועה הרפובליקנית העממית. בבחירות 1946 נבחר בשנית, הפעם מטעם התנועה הרפובליקנית העממית. בשנת 1947 נבחר לשמש כסגן הנשיא של "הקונפדרציה העולמית", ארגון שניסה לארגן שיתוף פעולה פוליטי בצורת פדרציה בין כל מדינות העולם. הוא ייסד יחד עם אלבר קאמי ואנדרה ז'יד ועידת תמיכה בגארי דייוויס, אמריקאי שניסה לותר על האזרחות האמריקאית שלו, ובהמשך יצר את הפספורט העולמי.
בשנת 1950 פרש ממפלגת התנועה הרפובליקנית העממית, והצטרף למפלגה סוציאליסטית-נוצרית בשם Ligue de la jeune république, אולם בשנת 1951 החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים ולהתרכז בעזרה לחלשים בחברה. בעזרת כספי פיצויים מהעבודה בפרלמנט, רכש בית בפריז ושיפץ אותו, אשר היה לבסיס של תנועת אמאוס שהוא ייסד.
במהלך חיו היו לאב פייר יחסים מסובכים עם הכנסייה הקתולית הרשמית. הוא היה איש שמאל מובהק, ולא חשש לנקוט עמדה בנושאים חברתיים שונים. הוא יצא בביקורת לא פעם כנגד אורח החיים הראוותני בוותיקן, בין השאר כנגד הנסיעות היקרות של האפיפיור יוחנן פאולוס השני. הוא תמך בזכותן של נשים לשמש בכמורה בכנסייה הקתולית, וכן בנישואין של כמרים.
על אף שהיה אחת מהדמויות המרכזיות בציבור הצרפתי ובעולם הקתולי, מותו בשנת 2007 לא קיבל התייחסות מעיתון הוותיקן, ל'אוסרווטורה רומאנו ומהאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר. רק כעבור יממה מזכיר המדינה של הכס הקדוש, הקרדינל טארצ'יזיו ברטונה, יצא בהצהרה לזכרו, כשהוא מציין את "עזרתו למען העניים".
האב פייר זכה במשך שנים ארוכות בסקרים בצרפת כצרפתי הפופולרי ביותר במדינה. בשנת 2005 הגיע למקום השלישי בסקר של תחנת France 2 לגבי הצרפתים הדגולים ביותר בהיסטוריה, אחרי שארל דה גול ולואי פסטר. בשנת 2004 הוענק לו עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד הצרפתי מטעם הנשיא ז'אק שיראק. בשנת 1991 הוענק לו פרס בלצן.
בשנת 2007 נפטר פייר בבית חולים בפריז בעקבות זיהום בריאות, כשהוא בן 94 במותו. הלווייתו נערכה בקתדרלת נוטרדאם שבפריז, בהשתתפות הנשיא, ז'אק שיראק, הנשיא לשעבר, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן וראש הממשלה דומיניק דה וילפן. הוא נקבר בעיירה אסטביל (Esteville), במחוז סן-מריטים שבצפון צרפת, בה התגורר בעבר.
הצרפתים הדגולים ביותר
הצרפתים הדגולים ביותר (מצרפתית: Le Plus Grand Français) הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ France 2 בשנת 2005, והתבססה על התוכנית 100 הבריטים הגדולים של BBC. התוכנית שאלה את אזרחי צרפת מי לדעתם הוא הצרפתי או הצרפתייה הדגולים ביותר בהיסטוריה. מנחי התוכנית היו מישל דרוקר ותיירי ארדיסון. הפרק האחרון של התוכנית שודר בסנאט הצרפתי.
הזוכים.
1. שארל דה גול - מנהיג פוליטי וצבאי
2. לואי פסטר - מדען
3. האב פייר - כומר קתולי ופעיל חברתי
4. מארי קירי - מדענית, זוכת פרס נובל בכימיה
5. קולוש - קומיקאי
6. ויקטור הוגו - סופר ומחזאי
7. בורביל - זמר ושחקן
8. מולייר - מחזאי
9. ז'אק קוסטו - אקולוג
10. אדית פיאף - זמרת
11. מרסל פניול - סופר, מחזאי ובמאי
12. ז'ורז' ברסנס - זמר, משורר ומלחין
13. פרננדל - שחקן קולנוע ותיאטרון
14. ז'אן דה לה פונטן - משורר
15. ז'ול ורן - סופר
16. נפוליאון בונפרטה - מדינאי ומצביא
17. לואי דה פינס - שחקן
18. ז'אן גאבן - שחקן קולנוע
19. דניאל בלוואן - זמר
20. סרז' גינסבורג - זמר יוצר, מלחין
21. זינדין זידאן - שחקן כדורגל
22. קרל הגדול - מלך ומצביא
23. לינו ונטורה - שחקן קולנוע
24. פרנסואה מיטראן - נשיא צרפת
25. גוסטב אייפל - מהנדס ואדריכל
26. אמיל זולא - סופר ופובליציסט
27. האחות עמנואל - נזירה ופעילה חברתית
28. ז'אן מולן - לוחם בשורות הרזיסטאנס
29. שארל אזנבור - זמר, מלחין ושחקן קולנוע
30. איב מונטאן - שחקן קולנוע וזמר
31. ז'אן ד'ארק - מצביאה צרפתית
32. פיליפ לקלרק - גנרל צרפתי אשר פעל במלחמת העולם השנייה במסגרת צבא צרפת החופשית
33. וולטר - פילוסוף וסופר
34. ג'וני האלידיי - שחקן קולנוע וזמר
35. אנטואן דה סנט-אכזופרי - סופר, משורר ועיתונאי
36. קלוד פרנסואה - זמר ומשורר
37. קריסיטאן קרבו - מנתח אשר ביצע את השתלת הלב הראשונה באירופה בשנת 1968
38. ז'אן-פול בלמונדו - שחקן קולנוע ותיאטרון
39. ז'ול פרי - פוליטיקאי צרפתי, כיהן כשר חינוך וחוץ בסוף המאה ה-19
40. האחים לומייר - מאבות הקולנוע והצילום
41. מישל פלאטיני - שחקן כדורגל
42. ז'אק שיראק - נשיא צרפת
43. שארל טרנה - זמר וכותב פזמונים
44. ז'ורז' פומפידו - נשיא צרפת
45. מישל סרדו - זמר
46. סימון סיניורה - שחקנית וסופרת
47. הרון טזייף - גאולוג וחוקר הרי געש
48. ז'אק פרוור - משורר
49. אריק טברלי - ימאי
50. לואי הארבעה עשר - מלך צרפת
אלנה, דוכסית לוגו
האינפנטה, אלנה, דוכסית לוגו (בספרדית: Infanta Elena, I duquesa de Lugo, שם מלא: אלנה מריה איסבל דומיניקה דה סילוס דה בורבון אי גרסיה - Elena María Isabel Dominica de Silos de Borbón y de Grecia); נולדה ב-20 בדצמבר 1963) היא בתם הבכורה של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד לשעבר ושל סופיה, מלכת ספרד והשלישית בסדר הירושה לכתר הספרדי. אחותה הצעירה היא הנסיכה כריסטינה ואחיה הצעיר יותר הוא פליפה השישי, מלך ספרד.
הנסיכה אלנה השתתפה באירועים רשמיים רבים וקיימה מסעות לגרמניה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, ארגנטינה, יפן, פרו והפיליפינים, כשהיא מייצגת את המשפחה המלכותית.
חיים אישיים.
ב-1987 הכירה הנסיכה אלנה את בעלה לעתיד, חיימה דה מריצ'אלאר, בעת ששהתה בפריז במסגרת לימודי ספרות צרפתית. השניים נישאו ב-18 במרץ 1995 בקתדרלת סביליה בסביליה. עם נישואיה הוענק לה על ידי אביה התואר דוכסית לוגו לכל ימי חייה.
לאלנה ולחיימה נולדו שני ילדים:
ב-13 בנובמבר 2007 פורסם שאלנה ובן זוגה נפרדו. בנובמבר 2009 פורסם בתקשורת הספרדית שהשניים מתעתדים להתגרש, לאחר ששמועות על כך נפוצו כבר שנה קודם לכן. בסופו של אותו חודש נחתמו מסמכי הגרושים ובדצמבר אותה שנה הזוג התגרש. לחיימה לא הותר יותר לשאת את תואר דוכס לוגו והוא לא נחשב יותר לחלק ממשפחת המלוכה הספרדית.
Unsere Besten