ב-1696, המושל בנג'מין פלטשר אישר רכישת קרקע במנהטן תחתית על ידי הקהילה האנגליקנית לבנייתה של כנסייה חדשה. הקהילה קיבלה את הזיכיון מויליאם השלישי, מלך אנגליה ב-6 במאי 1697. הקרקע נמכרה תמורת סכום סמלי של השכרה, פלפל שחור מדי שנה לחובת הכתר האנגלי.
הכנסייה הנוכחית, שתוכננה על ידי האדריכל ריצ'רד אפג'ון, נחשבת לדוגמה קלאסית של אדריכלות התחייה הגותית והוכרזה כ"אתר היסטורי לאומי" (National Historic Landmark) ב-1976 עבור חשיבותה האדריכלית ומקומה בהיסטוריה של העיר ניו יורק.
כאשר הכנסייה נחנכה ביום העלייה בחג העלייה ה-1 במאי 1846, הצריח המחודד הנאו-גותי שלה שלט בשמי מנהטן תחתית. כנסיית השילוש הייתה מגדלור של קבלת פנים ברוכה עבור הספינות המפליגות לנמל ניו יורק. אף על פי שגורדי שחקים רבים נבנו מסביבה, כנסיית השילוש עדיין ניצבת כהצהרה על ערכים רוחניים בלב מנהטן תחתית ומשרתת כמרכז התעמקות, פולחן וקהילתיות דתית.
כנסיית השילוש הראשונה.
המבנה הראשון של כנסיית השילוש היה מבנה מלבני צנוע עם גג גמברלי ואכסדרה קטנה. הוא נבנה ב-1698. לפי תעודות היסטוריות, יורד הים הפריבטיר, קפיטן ויליאם קיד, השאיל סבל וציוד הרמה כדי להעביר את האבנים לבניית הכנסייה.
ב-1705, אן, מלכת אנגליה הגדילה את הקרקע שבידי הקהילה ב-215 אקר (כ-870,000 מטר רבוע). ב-1709 ייסד ויליאם האדלסטון את בית הספר טריניטי (ניו יורק) כמפעל צדקה של הכנסייה. שיעורים נערכו בדרך כלל במגדל הכנסייה. ב-1754 זכה קינג'ס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה) לזיכיון מאת ג'ורג' השני, מלך בריטניה ושיעורים החלו עם 8 תלמידים בבניין בית הספר ליד הכנסייה.
בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הכמורה נדרשה להיות בין הנאמנים (Loyalists) בעוד שחברי הקהילה כללו חברים בקונגרס היבשתי הראשון והקונגרס היבשתי השני.
הכנסייה נהרסה ב-1776 במהלך השריפה הגדולה של ניו יורק, כאשר נכבשה על ידי הבריטים בקרב לונג איילנד. השריפה, שפרצה ב-Fighting Cocks Tavern, הרסה כ-500 בניינים ובתים והשאירה אלפי ניו-יורקרים חסרי בית. ששה ימים מאוחר יותר, רוב הכבאים המתנדבים בעיר עזבו עם גנרל ג'ורג' וושינגטון צפונה.
ב-1784 הכומר ד"ר סמואל פרובוסט מונה לרקטור כנסיית השילוש (1784–1800) והמועצה המחוקקת של מדינת ניו יורק אישרה מחדש את הזיכיון של כנסיית השלוש תוך מחיקת התנאי שהכריז על נאמנות למלך אנגליה.
ב-1787 נמשח הכומר פרובוסט כבישוף הראשון של הדיוקסיה של ניו יורק, שזה עתה נוצרה. ב-1789, בעקבות השבעתו בהיכל פדרל (Federal Hall), ג'ורג' וושינגטון נוכח בתפילת חג ההודיה שהונהגה בידי הכומר פרובוסט בקפלת סנט פול, קפלה של קהילת השילוש הקדוש. הוא המשיך להשתתף בתפילות, עד שבניית כנסיית השילוש השנייה הושלמה ב-1790.
כנסיית השילוש השנייה.
בניית כנסיית השילוש השנייה החלה ב-1788 והושלמה ב-1790. המבנה נהרס אחרי שנחלש בידי סופות שלג חזקות במהלך החורף של 1838–1839.
ב-1843, הקהילה המתרחבת של השילוש התפצלה בעקבות התפתחות המרקם העירוני וכדי לשרת יותר את הצרכים של חברי הקהילה. הקהילה החדשה שנוצרה בנתה את כנסיית החן (ניו יורק) צפונית לברודוויי ברחוב ה-10, בעוד שהקהילה המקורית בנתה מחדש את כנסיית השילוש הנוכחית. שתי הכנסיות הושלמו ונחנכו ב-1846.
הכנסייה והקהילה.
אדריכלות.
הכנסייה עצמה בנויה בסגנון נאו-גותי עם מגדל יחיד במרכז החזית המערבית ועליו צריח מחודד דמוי פירמידה מתומנת עם מרקם חלק ועליו קרוקטים. הצריח מתנשא לגובה 85.6 מטר (281 רגל). המבנה עצמו הוא בעל ספינה ראשית וספינות משניות נמוכות יותר וללא תמיכות דואות.
בתי הקברות של כנסיית השילוש.
ישנם 3 בתי קברות המקושרים לכנסיית השילוש. הראשון הוא חצר כנסיית השילוש שנמצא בחצר הכנסייה, בו קבורים אלכסנדר המילטון, ויליאם בראדפורד, רוברו פולטון, קפטן ג'יימס לורנס ואלברט גאלאטין. בית הקברות השני הוא בית הקברות והמוזוליאום של השילוש, ברחוב ה-155 בריברסייד דרייב, לשעבר מקום הנכס של ג'ון ג'יימס אדובון, בו קבורים אדובון עצמו, אלפרד טניסון דיקנס, ג'ון ג'ייקוב אסטור וקלמנט קלארק מור. בית הקברות השלישי הוא חצר הכנסייה של קפלת סנט פול.
פעמונים.
מגדל כנסיית השילוש מכיל כיום 23 פעמונים, הכבד ביותר שוקל 27 (כ-1224.7 ק"ג).
שמונה מהם נוצקו עבור המגדל המקורי ונתלו לצלצול בסגנון האנגלי, אף על פי שאין זה סביר שהם אי פעם צלצלו בסגנון זה במגדל החדש. שלושה נוספים נוספו מאוחר יותר. ב-1946 הם הותאמו לצלצול על ידי נדנוד והופעלו בידי מנועים חשמליים.
מיזם להתקין 12 פעמונים חדשים הוצע ב-2001 אך הוקפא עקב פיגועי 11 בספטמבר, שהתרחשו קרוב לכנסייה. הרעיון זכה לאישור רק ב-2006 עם מימון מקרן החינוך של דיל פולקס. פעמונים אלה יצרו את הצלצול הראשון של 12 פעמונים בכנסייה בארצות הברית. העבודות בוצעו בידי חברת טיילורס, אייר וסמית' מ-Loughborough, אנגליה. הפעמונים הותקנו בספטמבר 2006 והם מבצעיים וניתנים לצלצול. השימוש המוגזם בצלצול הפעמונים כדי לכווננם ולהתאמן בנגינה בהם במהלך ספטמבר 2006 גרם דאגה רבה לתושבים המקומיים, חלקם היו בעלי חלונות במרחק 100 רגל (כ-30 מטר) ישירות ממגדל הפעמונים. הללו יזמו עצומה להפסקת צלצול הפעמונים בטענה שמנהטן תחתית שינתה את אופייה מאזור מסחרי לאזור מגורים.
פרטים על כל פעמון ניתן Dove's Guide for Church Bellringers.
תפילות.
כנסיית השילוש מציעה לוח זמנים מלא של תפילות ומיסות, כולל מיסת הלחם הקדוש (Eucharist), במהלך השבוע. בנוסף ניתן לערוך בכנסייה אירועים מיוחדים כמו חתונות והטבלות.
לכנסיית השילוש יש תוכנית מוזיקלית עשירה. ההופעות שלהם "Concerts at One" בהם מופיעים במוזיקה קלאסית ועכשווית, היו מקור למוזיקה בקהילת וול סטריט החל מ-1969. לכנסייה מספר מקהלות מאורגנות, כולל מקהלת השילוש שמופיעה בימי ראשון בבוקר ברשת הרדיו WQXR-FM.
קבוע גולומב-דיקמן
במתמטיקה, קבוע גולומב-דיקמן הוא קבוע מתמטי המופיע בתורת התמורות האקראיות.
יהי formula_1 האורך של המעגל הארוך ביותר בתמורה של קבוצה בת n איברים, בממוצע על פני כל התמורות מסוג זה. קבוע גולומב-דיקמן הוא
במונחים של תורת ההסתברות, formula_3 הוא התוחלת של אורך המעגל הארוך ביותר של תמורה של קבוצה בעלת n איברים המתפלגת בהתפלגות דיסקרטית אחידה.
אוקטוברפסט
אוקטוברפסט (בגרמנית: Oktoberfest, "פסטיבל אוקטובר") הוא פסטיבל בירה שנערך מדי שנה בעיר מינכן בבוואריה שבגרמניה מאמצע ספטמבר עד יום ראשון הראשון של אוקטובר. הפסטיבל, הנחשב לגדול בעולם מבחינת מספר המשתתפים, נמשך כ-16 ימים והוא נדבך חשוב בתרבות הבווארית.
פעילויות הפסטיבל כוללות שתיית בירה בווארית, אכילת מטעמים מהמטבח הבווארי, שירה וריקוד. רבים מהמבקרים לבושים בתלבושות מסורתיות לאזורם או לארצם, כגון לדרהוזן ודירנדל. סוגי הבירה המוצעים בפסטיבל מוגשים בכוסות ענק המכילות ליטר בירה (הן נקראות: "מאס" – Maß). כוס המאס הראשונה של הפסטיבל מוגשת לראש ממשלת בוואריה. נוסף למיני הבירה שחלקם מבושלים במיוחד לפסטיבל.
הפסטיבל נערך באתר הנקרא תרזיינוויזֶה (Theresienwiese, "שדה תרזה") ובקיצור: "ד'וויזן" (d’ Wiesn). הוא נפתח בהכרזה של ראש עיריית מינכן המחזיק בידו כוס בירה ואומר: ("הבירה נמזגה מחבית" בשפה הבווארית).
מועד הפסטיבל.
המועד המדויק של הפסטיבל משתנה משנה לשנה. הפסטיבל נערך ב-16 הימים עד יום ראשון הראשון בחודש אוקטובר. בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה הוחלט שאם יום ראשון הראשון של חודש אוקטובר הוא ב-1 באוקטובר או ב-2 באוקטובר, הפסטיבל יימשך יום אחד נוסף או יומיים נוספים עד ה-3 באוקטובר - יום איחוד גרמניה (ובמקרים אלה אורכו של הפסטיבל הוא 17 או 18 ימים בהתאמה).
היסטוריה.
האוקטוברפסט הראשון נערך ב-12 באוקטובר 1810 על מנת לחגוג את נישואי לודוויג, נסיך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. השטח בו נערכה מסיבת הנישואין "שדה תרזה" (Theresienwiese) נקרא על שמה של הנסיכה.
המאה ה-19.
בשנת 1813 לא נערך פסטיבל בשל השתתפותה של בוואריה במלחמות נפוליאון.
בשנת 1816 כלל הפסטיבל לראשונה דוכנים של קרנבל שחילקו פרסים לזוכים בתחרויות השונות. בשנת 1819 קיבלה מועצת העיר מינכן החלטה רשמית לנהל את הפסטיבל ולערוך אותו מדי שנה. זמן קצר לאחר מכן הוחלט להאריך את הפסטיבל, בשל מזג האוויר הנוח בראשית ספטמבר באזור בוואריה.
החל משנת 1835 נערכת במסגרת הפסטיבל תהלוכה לזכר נישואי לודוויג הראשון ותרזה. החל משנת 1850 התהלוכה הפכה לאירוע שנתי הכולל כ-8,000 צועדים הלבושים בלבוש בווארי מסורתי. התערוכה עוברת דרך רחוב מקסימיליאן (הרחוב הראשי של מינכן) אל אזור הפסטיבל.
בשנת 1850 הוקם פסל בוואריה באתר הפסטיבל.
בשל מגפת כולרה בשנת 1854 ומותם של 3,000 מתושבי מינכן בוטל הפסטיבל. הפסטיבל בוטל גם בשנת 1866 בשל מלחמת אוסטריה–פרוסיה, בשנת 1870 בשל מלחמת צרפת–פרוסיה ובשנת 1873 בשל מגפת כולרה נוספת.
בשנת 1880 נעשה לראשונה שימוש בחשמל על מנת להאיר את 400 הדוכנים והאוהלים.
בשנת 1892 נעשה לראשונה שימוש בכוסות זכוכית להגשת הבירה.
המאה ה-20.
בשנת 1910 נחגגו 100 שנים לפסטיבל, בפסטיבל שנערך באותה שנה נמזגו כ-120,000 ליטרים של בירה. אוהל הבירה הגדול ביותר בו נעשה שימוש נבנה בשנת 1913. אוהל זה הכיל 12,000 מבקרים (כיום, האוהלים הגדולים ביותר מכילים כ-20,000 מבקרים).
בשל מלחמת העולם הראשונה לא נערך הפסטיבל בין השנים 1914–1918 ובשנים 1919 וב-1920 נערך רק "פסטיבל סתיו" מוקטן. בשנים 1923–1924, בשל ההיפר אינפלציה בוטל הפסטיבל.