מכון התורה והארץ הוציא לאור עשרות ספרים, בהם "חוקות הארץ" על הלכות כלאים ברמב"ם וקובץ "התורה והארץ" בשמונה חלקים. המכון מהדיר ספרי יסוד בתחום, כמו "שבת הארץ" לרב קוק וכן ספריו של הרב שאול ישראלי, ארץ חמדה. המכון הוציא גם ספרים שאינם מוקדשים למצוות התלויות בארץ, כמו ספריו של הרב יעקב אריאל, שו"ת באוהלה של תורה חמישה חלקים, ספרו על התורה ומהדורה חדשה של הספר "הלכה בימינו". המכון גם הוציא את ספרו של הרב פתחיה מנקין על מסכת אבות.
אמונת עתיך.
כתב העת של המכון, אמונת עתיך, יוצא לאור כרבעון, ברציפות משנת תשמ"ו. בכתב העת מופיעים מאמרים של רבני המכון ורבנים אורחים. המאמרים ערוכים בפורמט מדעי מבחינת המקורות וסגנון הכתיבה, ולעיתים בצירוף מאמר מקצועי מאגרונום. כתב העת הוא המאגר הגדול ביותר של חומר בתחומים של מצוות התלויות בארץ. חלק מהמאמרים נאספו ונדפסו לפי נושאים בספרי 'התורה והארץ'.
בשנת תשע"ב חל בכתב העת שינוי והוא מהווה במה גם עבור מכונים נוספים העוסקים ביישום של ההלכה במציאות המודרנית: מכון צומת, מכון פוע"ה, מכון משפטי ארץ, מכון משפט לעם, מכון כת"ר ומכון כושרות.
בכתב העת ישנו גם מדור של שאלות ותשובות.
צוות המכון.
נשיא המכון הוא הרב יעקב אריאל, רבה הראשי של העיר רמת גן ואחד הפוסקים הבולטים בציבור הדתי לאומי. יושב ראש המכון הוא הרב יגאל קמינצקי, מי שהיה הרב האזורי של גוש קטיף. בראש המחלקה ההלכתית עומד הרב יהודה הלוי עמיחי ובראש מחלקת המחקר והפיתוח החקלאי עומדים האגרונומים מוטי שומרון, אשר משמש אף כראש המחלקה למחקר מדעי, והפרופסור יפתח בן אשר. בין רבני המכון: הרב אהוד אחיטוב, הרב גבריאל קדוש, הרב יעקב אפשטיין, הרב יואל פרידמן, הרב יצחק דביר והרב נתנאל אוירבך. בעבר שימשו כחוקרים הרב עזריאל אריאל, הרב יהודה זולדן והרב משה ביגל.
במכון צוות רב-תחומי של רבנים ותלמידי חכמים מחד, ושל חוקרים, מדענים ואגרונומים מאידך. בין רבני המכון בעבר נמנה הרב שמעון בירן אשר נרצח בפיגוע דקירה בדרכו לעבודה במכון, ליד כפר דרום, בכ"ד באייר תשנ"ב, 27.5.1992.
מיכאיל לריאונוב
מיכאיל פיודורוביץ' לריאונוב (ברוסית: Михаи́л Фёдорович Ларио́нов; ) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה.
לריאונוב נולד בטירספול (אז תחומי האימפריה הרוסית, כיום בטרנסניסטריה), ליד אודסה. ב-1898 התחיל את לימודיו בבית הספר לציור פיסול ואמנות ב-מוסקבה (Московское училище живописи, ваяния и зодчества). הוא הושעה מלימודיו שלוש פעמים עקב השקפותיו הרדיקאליות.
ב-1902 צייר בסגנון האימפרסיוניזם, אולם לאחר ביקורו ב-פריז ב-1906 החל לעבוד בסגנון פוסט אימפרסיוניזם ולאחר כך בסגנון הרוסי החדש, נאו אימפרסיוניזם.
ב-1913 יצר סגנון ציור מקורי וחדש בשם ריוניזם המבוסס על אמנות מופשטת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא. לאחר שחרור מסיבות בריאותיות בעקבות פציעה, עבר להתגורר בפריז. בעקבות מהפכת אוקטובר, המשיך להתגורר בצרפת עד מותו.
הנצחה.
ב-2001 הנפיק הבנק המרכזי של טרנסניסטריה מטבע כסף לזכרו של לריאונוב. המטבע הונפק כחלק מסדרת מטבעות לזכרם של אישים מפורסמים מטרנסניסטריה.
המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור אחד מציוריו של לריאונוב הוא בסך 2,200,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1989 ציוריו הועברו לגלריית טרטיאקוב בהתאם להחלטת אשתו.
ארז דוד
מנהל מוזיקלי
מנהל מוזיקלי הוא תואר המשמש תזמורות רבות להגדרת תפקידו של המנצח הראשי או המנהיג האמנותי של התזמורת. בתיאטרון מוזיקלי, אחריותו של המנהל המוזיקלי חלה על כל החלק המוזיקלי של המופע ובמסגרת זו עליו לוודא שליטה מלאה ויסודית של צוות המבצעים במוזיקה, לפקח על הפרשנות המוזיקלית של המבצעים על הבמה והתזמורת שבבור התזמורת (דוּת), ולנצח על התזמורת.
במאה ה-20 הייתה כרוכה בתואר ובמשרה שליטה בלתי מוגבלת כמעט בענייניה של תזמורת מסוימת. כפי שמשתמע מן השם, המנהל המוזיקלי לא רק מנצח על קונצרטים אלא גם קובע איזו מוזיקה תנגן התזמורת, בקונצרטים או להקלטות, וסמכותו רבה בכל הנוגע לקבלה לעבודה, לפיטורים ולהכרעות אחרות בענייני סגל הנגנים בתזמורת. שלטון סמכותי כזה, שנחשב פעם לצפוי ואפילו נחוץ לתפקוד נאות של הרכב סימפוני, התרופף במידת מה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 כשהופיעו, וזכו לעידוד, מידה רבה יותר של חלוקת כוח וסגנונות ניהול שיתופיים (עם נגני התזמורת עצמם, עם ההנהלה ועם מועצת המנהלים המתנדבת).
המונח "מנהל מוזיקלי" נפוץ בארצות הברית באמצע המאה ה-20, כתוצאה מההתפתחות שחלה בתארים. בעבר הוגדר העומד בראש התזמורת פשוט כ"מנצח". בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נכנס לשימוש המונח "מנהל מוזיקלי", בכוונה להדגיש את העובדה שממלא התפקיד הזה עושה הרבה יותר מניצוח גרידא ובמטרה להבחין בין נושא משרה זו לבין מנצח אורח, המנצח על תוכנית אחת או קונצרט אחד מסוים. גאורג סל, למשל, מונה כ"מנהל מוזיקלי" (Musical Director) של תזמורת קליבלנד בשנת 1946 וכך הוגדרה משרתו עד מותו בשנת 1970. הבא אחריו, לורין מאזל, קיבל את התואר (הפעם זה נקרא Music Director). תזמורות חשובות אחרות באמריקה היו מעודכנות יותר והחלו להשתמש במונח הפשוט יותר בשנות ה-50 וה-60.
"מנהל מוזיקה" בהפקת תיאטרון או במחזמר של ברודוויי משמש במקרים רבים כפסנתרן חזרות ומנצח.
מנהלים מוזיקליים אפשר למצוא גם בתזמורות כלי נשיפה ממתכת או מעץ, במקהלות, ובהרכבים אחרים.
כמו-כן, נהוג לכנות בתואר מנהל מוזיקלי, את כותב העיבודים ו/או הלחנים, המנצח ומנהל החזרות והביצוע של מופע מוזיקלי (בימתי-חי, מוקלט משודר או מצולם).
במוזיקה פופולרית.
במוזיקה פופולרית, תפקידיו של מנהל מוזיקלי כוללים פיקוח על העיבודים המוזיקליים וכן גיוס ופיקוח על צוות העובדים בסיבוב הופעות של מוזיקאי (ובכלל זה הופעות טלוויזיוניות שלו, הופעות בפסטיבלים וכדומה). בעידן המודרני, בלתי אפשרי או בלתי מעשי לשחזר בהופעות חיות את אותו סאונד שבו הוקלטו השירים באולפן, ותפקידו של המנהל המוזיקלי הוא להתאים את עיבודי האולפן להופעות חיות, תוך גיוס ושיבוץ נגנים ומוזיקאים לשם כך (לעיתים תוך החלטה על שימוש בפלייבק). המנהל המוזיקלי לרוב גם מנהל את החזרות, כמו גם את המופעים, דבר שמאפשר למוזיקאי המוביל להתמקד במוזיקה בלבד.
ראבלה
מוות מרוב צחוק
מוות מרוב צחוק הוא שם אפשרי למוות נדיר הנגרם מדום לב או מחנק, הבאים בעקבות התקף של צחוק ממושך ובלתי נשלט. השם באנגלית, fatal hilarity, תועד לראשונה בכתובים ב-1596, ופירושו המילולי הוא "צחוק קטלני".
תיאורים מן העבר.
על פי כמה מסורות כתובות, חוזה-העתידות היווני המיתולוגי קלכס (Κάλχας) מת מצחוק ביום שנועד, על פי הנבואה, להיות יום מותו; הוא קיבל התקף צחוק ומת כאשר אותו יום הגיע והוא חשב שהנבואה לא מתגשמת.
במאה השלישית לפני הספירה מת הפילוסוף היווני כריסיפוס מסולי מרוב צחוק, לאחר שהשקה את חמורו ביין וצפה בו כשניסה לאכול תאנים.
מרטין הראשון, מלך אראגון, מת משילוב קטלני של קשיי עיכול וצחוק בלתי נשלט.
על פי המסופר, נאנדה באיין, מלך בורמה, מת מצחוק ב-1599 לאחר ששמע מפי סוחר איטלקי כי ונציה היא מדינה חופשית שאין לה מלך.
תומאס ארקארט (Urquhart), אציל סקוטי ואיש אשכולות שהיה הראשון שתרגם לאנגלית את פרנסואה רבלה, מת מצחוק בשנת 1660, על פי המסופר, מששמע כי צ'ארלס השני עלה לכס המלכות.
ב-1782 דווח על אישה בשם פיצהרברט, שסבלה מהתקף צחוק בעת שצפתה בהצגה "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי. כשהופיע השחקן צ'ארלס באניסטר על הבמה בתפקיד פיצ'ם, היא פרצה בצחוק בלתי נשלט ורם כל-כך עד שנאלצו לגרשה מהתיאטרון. היא צחקה ללא הפסק כל אותו הלילה והיום שלמחרת, ומתה לבסוף בבוקר היום הבא.
מוות מצחוק בעת המודרנית.
ב-24 במרץ 1975 מת מצחוק אלכס מיצ'ל, בנאי בן חמישים מאנגליה, כשצפה בפרק של סדרת הטלוויזיה The Goodies, שנראה בה סקוטי לבוש חצאית הנלחם בנקניק דם מרושע באמצעות חמת-החלילים שלו. לאחר עשרים וחמש דקות רצופות של צחוק, מיצ'ל גלש מטה על הספה ומת מדום לב. אלמנתו שלחה מאוחר יותר מכתב לצוות התוכנית והודתה להם על שהנעימו כל-כך את רגעיו האחרונים של בעלה.
ב-1989 מת רופא-אוזניים דני, אולה בנצן, בעת שצפה בסרט "דג ושמו וונדה". על פי ההערכה הדופק שלו הגיע ל-250–500 פעימות בדקה לפני שהכריע אותו דום הלב.
ב-2003 מת מוכר גלידה תאילנדי בן 52 לאחר שצחק מתוך שינה. אשתו ניסתה להעיר אותו, אך לא הצליחה, וכעבור שתי דקות של צחוק רצוף הוא הפסיק לנשום; סיבת המוות הייתה כנראה דום לב או חנק.
מוות מצחוק בתרבות.
אף כי מוות מרוב צחוק הוא אירוע נדיר ביותר, הרי שהרעיון שבה את דמיונם של סופרים ויוצרים לאורך השנים: אפשר לומר כי מוות מצחוק נפוץ בספרים הרבה יותר מאשר במציאות. בין השאר, אחת הדמויות בספר "מרי פופינס" מתה מצחוק בעקבות בדיחה שסיפר לה אביהם של הילדים גיבורי הספר; בספר "החיים, היקום וכל השאר" של דאגלס אדמס מתה מצחוק דמותו של פְּרָאק, אחרי שנגלה לה פרט משעשע במיוחד מחייו של הגיבור; ב"" של דויד גרוסמן מת זלמנסון מרוב צחוק בתא הגזים במחנה השמדה.