על מנת למנוע את התמוטטות קוריאה הדרומית הצביעה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בעד שליחת כוחות צבא לסיוע למדינה. הצי השביעי של ארצות הברית שיגר את כוח משימה 77, בהובלת נושאת המטוסים ואלי פורג', וצי המזרח הרחוק הבריטי שיגר מספר אוניות, כולל אה"מ טריומף, כדי לספק סיוע ימי ואווירי. אף על פי שהציים הטילו הסגר ימי ושיגרו מטוסי תקיפה במטרה לעכב את התקדמותם, המשיכו הכוחות הצפון-קוריאניים בתנועתם דרומה. נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הורה על משלוח כוחות קרקעיים למדינה בנוסף לסיוע האווירי, אך הכוחות האמריקאיים במזרח הרחוק סבלו מירידה מתמשכת בכוחם מאז סיום מלחמת העולם השנייה, חמש שנים קודם לכן, והיחידה הצבאית הקרובה ביותר לזירה הייתה הדיוויזיה ה-24 מהארמייה השמינית אשר בסיסה היה ביפן. קיצוצים בהוצאות הצבאיות של ארצות הברית גרמו לכך שהדיוויזיה סבלה מכשירות מבצעית נמוכה והפעילה ציוד מיושן.
מפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ויליאם פ. דין, קבע כי רגימנט הרגלים ה-21 הוא המוכן ביותר לקרב מתוך כלל כוחות הדיוויזיה, אשר מנו שלושה רגימנטים. דין החליט לשלוח תחילה את הגדוד ה-1 של הרגימנט מכיוון שמפקדו, לוטננט קולונל צ'ארלס ברדפורד סמית', היה המנוסה ביותר בקרבות, לאחר שהשתתף במערכה על גואדלקנאל במלחמת העולם השנייה. מטוסי תובלה מדגם דאגלס C-54 סקיימאסטר העבירו ברכבת אווירית את הגדוד ה-1 מחיל המצב של הדיוויזיה אל קוריאה. הגדוד נפרס במהירות על מנת לחסום את התקדמות הכוחות הצפון-קוריאניים, ולבצע קרבות השהייה כדי לאפשר לכוחות נוספים מתוך הדיוויזיה ה-24 להגיע לקוריאה הדרומית דרך הים.
כוח משימה סמית'.
היחידות הראשונות של הדיוויזיה ה-24 עזבו את בסיס האוויר איטזוקה (בימינו שדה התעופה של פוקואוקה) ב-30 ביוני. כוח המשימה סמית', שנקרא כך על שם מפקדו, הורכב מ-440 חיילי הגדוד ה-1 מהרגימנט ה-21, בתוספת 108 חיילים מסוללה A של גדוד ארטילריית השדה ה-52, בפיקודו של לוטננט קולונל מילר או. פרי. לכוחות היה ציוד גרוע ובנוסף סבלו גם ממחסור בכוח אדם: הגדוד ה-1 היה מורכב רק משתי פלוגות חיל רגלים (B ו-C) לעומת שלוש, כפי שנקבע בתקנות צבא ארצות הברית. לגדוד היו מחצית ממצבת החיילים הדרושה בפלוגת המפקדה, מחצית ממחלקת הקשר ומחצית ממחלקת הנשק המסייע, אשר אנשיה היו חמושים בשישה מטולי רקטות נגד טנקים מיושנים מדגם בזוקה M9A1, זוג תותחים ללא רתע מסוג M-20, זוג מרגמות מסוג M2 בקוטר 4.2 אינץ', וארבע מרגמות M2 בקוטר 60 מ"מ. מרבית הציוד נלקח מיחידות הרגימנט האחרות. סוללה A, אשר היוותה את הסיוע הארטילרי היחיד של הכוח, הייתה מצוידת בשישה הוביצרים בקוטר 105 מ"מ. הוביצרים אלה היו מצוידים ב-1,200 פגזים נפיצים, אשר לא היו מסוגלים לחדור את שריון הטנקים. לסוללה סופקו רק שישה פגזים בעלי ראש קרב של מטען חלול בעלי יכולת חדירת שריון, וכולם הועברו להוביצר מספר 6 שנועד להתמקם בקדמת הסוללה. בנוסף הייתה הסוללה מצוידת בארבעה מקלעים כבדים מסוג M2 בראונינג.
מרבית חיילי כוח המשימה היו צעירים ללא ניסיון קרבי ולאחר שמונה שבועות של אימון בסיסי בלבד. רק שליש מהקצינים היו בעלי ניסיון קרבי מימי מלחמת העולם השנייה ורק לאחד מתוך שישה מש"קים היה ניסיון קרבי. אף על פי כן, בחרו רבים להתנדב לכוח המשימה. לחיילים סופקו רק 120 כדורים לכל אחד ומנות קרב לתקופה של יומיים.
עד ה-1 ביולי הגיע כוח המשימה בשלמותו לקוריאה הדרומית והקים מפקדה זמנית בטאג'ין, שם נפגש סמית' עם צ'רץ', שהורה לו לנוע לעבר הכפר אוסן. זמן קצר לאחר מכן החל הכוח בתנועה צפונה באמצעות רכבות ומשאיות על מנת להתעמת עם כוח הפלישה הצפון-קוריאני. כוח משימה סמית' היה הראשון מתוך מספר יחידות אמריקאיות קטנות שנשלחו על מנת לספוג את ה"הלם" הראשוני של המתקפה הצפון-קוריאנית, לעכב ככל האפשר יחידות גדולות בהרבה ובכך להרוויח זמן ולאפשר ליחידות נוספות להגיע לקוריאה. משימתו של כוח המשימה הייתה לנוע צפונה ככל הניתן ולהתעמת עם כוח הפלישה עד שיתר יחידות הדיוויזיה ה-24 יוכלו להגיע לקוריאה ולתגברו. מפקד הדיוויזיה ה-24, ויליאם פ. דין, פקד אישית על סמית' לעצור את הכוח הצפון-קוריאני לאורך הכביש מלנוע צפונה ככל האפשר עד סוואן ו"הרחק ככל האפשר מפוסן".
שלושה ימים לאחר מכן, ב-4 ביולי, התחפרו חיילי כוח המשימה על גבי שתי גבעות שחלשו על הדרך הראשית צפונית לכפר אוסן, כ-10 ק"מ דרומית לסוואן וכ-40 ק"מ דרומית לסיאול. קווי הרכס של גבעות אלה הגיעו לגובה של כ-91 מטרים מעל הכביש, אפשרו תצפית ישירה כמעט לכל אורך הדרך לסוואן וחיילי הגדוד הקימו לאורכם קו הגנה באורך כ-1.5 ק"מ והמתינו לכוחות הצפון-קוריאניים הקרבים. הכוח התמקם כאשר הרגלים ערוכים על שתי הגבעות, חמישה הוביצרים נפרשו כ-1.5 ק"מ מאחור וההוביצר השישי, המצויד בפגזים בעלי המטען החלול כנגד טנקים, מוקם בין חיל הרגלים לשאר כלי הארטילריה. גשם כבד הפך את הסיוע האווירי לבלתי אפשרי, וסמית' ומילר ערכו את סוללת הארטילריה בתקווה שתהיה יעילה באותה מידה.
הקרב.
טורי הטנקים.
בבוקר ה-5 ביולי, בסביבות השעה 07:30, איתר כוח המשימה טור משוריין של שמונה טנקי T-34/85, שהשתייכו לרגימנט ה-107 של הדיוויזיה המשוריינת ה-105 של צבא קוריאה הצפונית, בתנועה דרומה. ב-08:16 פתחה סוללת ההוביצרים באש על טור הטנקים הקרב. הטנקים, אשר היו במרחק של כ-2 ק"מ מעמדות ההגנה האמריקאיות, ספגו מספר גדול של פגזי 105 מ"מ אך לא נפגעו. במרחק של כ-700 מטרים מהעמדות פתחו באש בתותחים ללא רתע והשיגו פגיעות ישירות בטנקים המובילים, אך כשלו בגרימת נזק כלשהו. הטנקים השיבו אש, אך לא הצליחו לאתר את העמדות האמריקאיות והירי שלהם היה בלתי יעיל.
ברגע שהגיעו הטנקים לעמדות הרגלים, פתחו שניים ממפקדי המחלקות, לוטננט משנה קארל ברנרד ואולי או'קונור, באש מבזוקות מטווח של כ-14 מטרים, אך חלק מהרקטות היו נפלים והיתר, על אף שהצליחו לפגוע בחלקם האחורי של הטנקים, במקום בו היה השריון דק ביותר, כשלו בגרימת נזק. הטנקים הצפון-קוריאניים המשיכו בהתקדמותם, התעלמו מהמתרס שהוקם לרוחב הכביש ונעו דרומה. מפעלי הטנקים העריכו כי המחסום היה מאויש בכוחות דרום-קוריאניים והמשיכו להתקדם לאחר שלא נתקלו באיום רציני. כאשר הגיעו הטנקים לשיא מעלה הדרך ירה לעברם צוות ההוביצר החמוש בפגזים חודרי השריון והצליח לשתק את שני הטנקים המובילים ולהעלות את השלישי באש. אחד מאנשי הצוות של הטנק הבוער הצליח להחלץ ממנו, ובירי של תת-מקלע מסוג פפ"ש הרג את אחד מאנשי צוות מקלע שהיו בסמוך לפני שנורה ונהרג בעצמו; האמריקאי ההרוג היה החלל הראשון בקרב קרקעי במלחמת קוריאה, ומאוחר יותר זוהה בטעות כקנת' ר. שאדריק (Kenneth R. Shadrick). ההוביצר, שתחמושתו חודרת השריון אזלה, החל לירות פגזים נפיצים לפני שהושמד על ידי טנק צפון-קוריאני. הטנקים התקדמו לאחר מכן, כשהם מתעלמים מאש ההוביצרים והבזוקות של האמריקאים. האמריקאים הצליחו לעצור טנק נוסף, לאחר שפגז 105 מ"מ פגע במזקו"ם שלו. זחלי הטנקים ניתקו את קווי התקשורת בין הרגלים לסוללת ההוביצרים והגבירו את הבלבול בקרב האמריקאים. פרי נפצע ברגלו מאש מנשק קל לאחר שניסה לגרום לאנשי הצוות מאחד הטנקים הפגועים להיכנע. הסוללה שלו המשיכה לירות לעבר הטנקים ללא השפעה.
טור שני של 25 טנקי T-34 התקרב אל כוח המשימה בתוך כשעה. הטנקים בטור זה נעו קרוב זה לזה, בצמדים או בשלשות, ללא מבנה או ארגון מסודר והסוללה הצליחה לפגוע במזקו"ם של טנק נוסף ולעוצרו, ולגרום נזק לשלושה נוספים. הטנקים הצפון-קוריאניים השמידו את ההוביצר הקדמי (מס' 6) ופצעו את אחד מאנשי צוותו, הרגו ופצעו כעשרים חיילי רגלים והשמידו את כל כלי הרכב של הגדוד שחנו מאחורי קו ההגנה. אחד ההוביצרים נפגע מנפילת פגז קרוב וחלק מאנשי הסוללה החלו לנטוש אותה, אם כי פרי הצליח לשכנע את רובם לשוב לעמדותיהם. אף על פי שסמית' טען שהאמין שמצבם של הרקטות התדרדר בשל גילם, הוגם חוסר היעילות של הבזוקות בקוטר 2.36 אינץ' שוב ושוב כבר כנגד השריון הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. בשל קיצוצי התקציב בתקופה שלאחר המלחמה לא סופק לאנשי הדיוויזיה ה-24 גרסת הבזוקה המשופרת בקוטר 3.5 אינץ' מדגם M20, אשר הייתה מצוידת בפגזי מטען חלול בעלי יכולת של חדירת שריון מתוצרת סובייטית. לאחר שחצו אחרוני הטנקים את קו ההגנה האמריקאי, לא נראו כוחות צפון-קוריאניים נוספים במשך כשעה.
טור הרגלים.
בסביבות השעה 11:00 נצפו שלושה טנקים נוספים שקרבו מצפון. מאחוריהם נעה שיירת משאיות באורך של כ-10 ק"מ אשר נשאה שני רגימנטים מלאים שהתקדמו מסיאול: הרגימנט ה-16 והרגימנט ה-18, שהשתייכו לדיוויזיית הרגלים ה-4 של צבא קוריאה הצפונית ומנו כ-5,000 איש בפיקודו של מייג'ור גנרל לי קון-מו. כפי הנראה, לא קיימה השיירה קשר עם טורי הטנקים שהקדימו אותה, ואנשיה לא היו מודעים לנוכחות האמריקאים באזור.