בצעירותו למד ציור בעיר הולדתו ורשה. ב-1868 המשיך את לימודיו באקדמיה של מינכן וסיים בהצטיינות. בין השנים 1873–1874 התגורר באיטליה, בעיקר ברומא, בה צבר ניסיון ושיפר את יכולותיו. ב-1875 חזר לפולין, והציב את ציוריו בגלריה של זאכנט שטוק בוורשה.
באותה שנה חזר גרימסקי לאיטליה ובילה שם את 4 השנים הבאות. בתקופה הזו הוא ניסה לפתור את בעיית השילוב הנכון של הצבע והאור על בד הציור, ולעבודותיו מהתקופה יש דמיון רב לעבודותיהם של הציירים הצרפתים מזרם האימפרסיוניזם.
בין השנים 1879–1888 גרימסקי התגורר בוורשה. אותן שנים נחשבות לפורות במיוחד עבורו. הוא צייר את נופי ורשה וסצינות מחיי תושביה, אך עבודותיו לא זכו לתגובה ראויה מהסביבה, וב-1888 החליט לעקור לגרמניה ולצרפת. מראה הנוף הפך לנושא הראשי בציוריו. ב-1893 גרימסקי שב לפולין, והתיישב בקרקוב, בה קיווה לקבל משרת פרופסור באקדמיה המקומית.
את שנותיו האחרונות חי ברומא, במוסד לחולי נפש, שם נפטר.
הצייר מקסימיליאן גרימסקי היה אחיו למחצה.
ציוריו.
ציוריו של גרימסקי שמורים במוזיאונים הלאומיים בוורשה וקרקוב, ובמוזיאון בקטוביץ.
יאסנוגורסק
יאסנוגורסק (ברוסית: Ясного́рск) היא עיר בראיון האדמיניסטרטיבי של יאסנוגורסק במחוז טולה, רוסיה. העיר ממוקמת על יובל של נהר האוקה, 31 ק"מ צפונית לטולה ו-141 ק"מ דרומית למוסקבה.
דמוגרפיה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היו ביאסנוגורסק קרוב ל-22,000 תושבים. עד 2010 ירד מספרם ל-16,804.
היסטוריה.
העיר הוזכרה לראשונה ב-1578 ככפר בשם לאפטבו (Лаптево). הכפר החל לגדול ולהתפתח במהירות כשנסללה דרכו, ב-1867, מסילת הברזל ממוסקבה לקורסק. הקמת מפעל לציוד חקלאי סייעה רבות להתפתחותו. ב-1938 הפך לאפטבו לכפר פועלים, וב-1958 הפך לעיר. השם "יאסנוגורסק" ניתן לעיר ב-1965.
פיתוח העיר היה סביב מפעל לבניית מכונות למכרות פחם. מפעל זה הוקם לפני מלחמת העולם השנייה וגדל במהירות. בתחילת שנות ה-90 עבדו בו כ-7,000 פועלים. עם פירוק ברית המועצות המפעל איבד את רוב לקוחותיו באוקראינה ובקזחסטן. מספר המועסקים צנח לכ-800 ובשנת 2009 המפעל הכריז על פשיטת רגל. בריחת התושבים לערים סמוכות היא תוצאה ישירה של קשיי המפעל.
פרויקט פיוניר-ונוס
פרויקט פיוניר־ונוס הייתה תוכנית חלל של נאס"א לחקר כוכב הלכת נוגה שכללה שני שיגורים ב־1978. בשיגור הראשון שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 1 (מקפת פיוניר־ונוס) ואחריה שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 2 (פיוניר־ונוס מולטי־פרוב) שהייתה מורכבת מ־5 גשושיות ש"התאבדו" על קרקע נוגה וחקרו את סביבת הכוכב במהלך הנפילה אל פניו. הפרויקט הופעל על ידי מרכז המחקר איימס של נאס"א כחלק מתוכנית פיוניר שכללה גם את פיוניר 10 ופיוניר 11.
מקפת פיוניר־ונוס.
מקפת פיוניר־ונוס הוכנסה למסלול אליפטי סביב נוגה ב־4 בדצמבר 1978. המקפת הייתה בצורת גליל בקוטר 2.5 מטרים ובגובה 1.2 מטרים. כל הכלים המדעיים ושאר המערכות מוקמו על צדו הקדמי של הגליל חוץ מהמגנטומטר שהוצב בקצה מוט באורך 4.7 מטרים שהזדקר מהמקפת. לוח סולארי כיסה את היקף הגליל וסיפק אנרגיה חשמלית בהספק של 312 ואט. אנטנה בקוטר 1.9 מטרים סיפקה תקשורת בתדר S ובתדר X עם כדור הארץ. המקפת יוצרה על ידי חברת יוז איירקראפט.
מקפת פיוניר־ונוס נשאה כלים מדעיים שיועדו לבצע 17 ניסויים:
מהכניסה למסלול ועד ליולי 1980 עמד פריאפסיד המסלול בין 142 ל־253 ק"מ כדי לבצע מדידות ינוספריות ורדאריות של כוכב הלכת. אפואפסיד המסלול היה 66,900 ק"מ וזמן ההקפה סביב נוגה היה 24 שעות. מיולי 1980 הונח לפריאפסיד לעלות (עד למקסימום של 2,290 ק"מ) ואז הורד על מנת לחסוך בדלק. ב־1991 הופעל רדאר המקפת מחדש במטרה למפות אזורים בחלקו הצפוני של הכוכב שלא היו ניתנים למיפוי לפני כן, יחד עם הגשושית החדשה שנכנסה למסלול סביב נוגה - מגלן). במאי 1992 החל השלב האחרון במשימה בו נשמר הפריאפסיד בגובה של בין 150 ל־250 ק"מ עד שדלק המקפת אזל והיא נשרפה בעת חדירתה לאטמוספירה באוגוסט אותה שנה.
שביט היילי ב־1986.
למקפת פיוניר־ונוס היה "מושב קדמי" כאשר שביט היילי היה פחות או יותר מוסתר מאחורי השמש בפברואר 1986. ספקטרומטר העל־סגול שלה צפה באובדן הים כאשר השביט היה בפריהליון ב־9 בפברואר 1986.
פיוניר־ונוס מולטיפרוב.
פיוניר־ונוס מולטיפרוב הייתה גשושית שהורכבה מ־5 תת־גשושיות: בסיס הגשושית (Bus) - שהיווה גשושית בפני עצמו, גשושית גדולה ושלוש גשושיות קטנות. לאף אחת מגשושיות אלו לא היו מצלמות ואף אחת מהן לא תוכננה לבחינת קרקע נוגה. הגשושיות אפילו לא תוכננו לנחיתה רכה על נוגה. הגשושית הגדולה (Large probe) נשאה מצנח שהאט אותה עד לגובה מסוים ואז ניתק ממנה, בעוד לגשושיות הקטנות לא היה מצנח כלל. שרידת ההתרסקות על אדמת נוגה הייתה אפשרית (ואכן אחת הגשושיות שרדה מעט זמן לאחר ההתרסקות) ונחשבה כ"בונוס" למשימה. כל הגשושיות שרדו את החדירה לאטמוספירה לפחות עד להתרסקות אבל רק גשושית אחת שרדה זמן משמעותי (יותר משניות בודדות) לאחר ההתרסקות.
הגשושית הגדולה (Large probe) שוחררה ב־16 בנובמבר 1978 ושלוש הגשושיות הקטנות שוחררו ב־20 בדצמבר. כל 4 הגשושיות חדרו לאטמוספירת נוגה ב־9 בדצמבר 1978 ובעקבותיהן חדרה הגשושית הראשית (ה־Bus).
הפיוניר־ונוס באס היה החלק המרכזי של המולטיפרוב שנשא את 4 הגשושיות הקטנות יותר. הגשושית חדרה לאטמוספירת נוגה בזווית קטנה ושידרה מידע עד להתפרקותה באטמוספירה. מטרת הגשושית הייתה לחקור את הרכב ומבנה האטמוספירה של נוגה עד לפני הקרקע, את הרכב העננים המכסים את נוגה, את שדה הקרינה ותחלופת האנרגיה באטמוספירה התחתונה, ואיסוף מידע על דפוסי הסירקולציה של האטמוספירה באזור החדירה.
הבאס הייתה גוף גלילי בקוטר 2.5 מטרים ובמשקל 290 ק"ג והייתה היחידה שהעבירה מידע אודות האטמוספירה העליונה של נוגה, בעוד הגשושיות הקטנות יותר החלו למסור תשדורות רק לאחר שהאטו והיו באטמוספירה התחתונה.
לבאס לא היו לא מגיני חום ולא מצנח אלא רק שני כלים באמצעותם ביצעה מדידות:
הכלים מסרו מידע עד לגובה של כ־110 ק"מ מעל פני הקרקע של נוגה עד שב־9 בדצמבר 1978, בשעה 20:22:55 UTC אבד הקשר עם הבאס.
Large probe.
הפיוניר־ונוס לארג'־פרוב נשא עליו 7 כלים מדעיים שהוכנסו לתוך גופו הכדורי והמדוחס של הגשושית:
הגשושית הכדורית והמדוחסת אוחסנה בתוך מגן חום חרוטי ומגן אחורי. לאחר ההאטה בחדירה לאטמוספירה והגעה למהירות של כ־11.5 ק"מ לשנייה ולגובה של כ־47 ק"מ מפני הקרקע, על יד קו הזמן שמפריד בין יום ללילה בנוגה, נפרש מצנח הגשושית והושלך מגן החום הקדמי. קוטרו של הלארג'־פרוב היה 1.5 מטרים וקוטרו של הגוף הכדורי היה 73.2 ס"מ.
Small probes.
שלוש הגשושיות הקטנות היו זהות. קוטרן היה 80 ס"מ ושלושתן היו בעלות צורה כדורית ומדוחסות כמו הלארג'־פרוב. אבל שלא בדומה לו, להן לא היה מצנח, ומגיניהן לא הופרדו במהלך הנחיתה.
כל גשושית קטנה נשאה נפלומטר וחיישני טמפרטורה, לחץ ותאוצה, יחד עם רדיומטר, על מנת למפות את תפוצת מקורות ומשקעי קרינת האנרגיה באטמוספירה. אותות הרדיו שהתקבלו מהגשושיות הקטנות שימשו גם לאפיון הרוחות, המערבולות ותהליכי ההתפשטות באטמוספירת נוגה.
כל גשושית קטנה קיבלה יעד אחר על פני הכוכב וקיבלה את שמה בהתאם:
אלדי
אלדי (ALDI Einkauf GmbH &amp; Co. oHG) היא רשת שיווק קימעונאית גרמנית גדולה, הפועלת באירופה, באוסטרליה ובארצות הברית.
בסך הכל מפעילות חברות אלדי כ-9,100 חנויות ברחבי העולם. כאחת מרשתות הקימעונאות הגדולות באירופה ובעולם, הרשת ידועה ביריבותה עם חברת לידל.
חברות אלדי הוקמו ונוהלו על ידי האחים קארל ותיאו אלברכט. קארל אלברכט, שפרש מניהול החברה, היה האדם העשיר ביותר בגרמניה, כאשר הונו נאמד בשנת 2011 על ידי המגזין פורבס ב-25.5 מיליארד דולרים. אחיו תיאו היה האדם השני העשיר ביותר בגרמניה עד למותו בשנת 2010.
מבנה החברות.
המותג אלדי מתייחס לשתי חברות נפרדות אשר פועלות באופן עצמאי ונפרד באזורים מוגדרים:
היסטוריה.
שורשיה של חברת אלדי החלו עוד בשנת 1913 כאשר אמם של קארל ותיאו אלברכט פתחה חנות קטנה בפרבר בסמוך לעיר אסן. אביהם עבד ככורה ואחר-כך כעוזר לאופה. קארל אלברכט אשר נולד בשנת 1920, עבד בצעירותו במעדנייה כאשר לאחר זמן מה רכש חנות לממכר מזון. אחיו תיאו אשר נולד בשנת 1922, עבד בחנות אימם.
בשנת 1946 החלו האחים לנהל את חנות אימם, כאשר זמן קצר לאחר מכן פתחו חנות עודפים בקרבתה. עד שנת 1950 היו כבר 13 חנויות בבעלות האחים בחבל הרוהר.
בשנת 1960 היו בבעלותם כבר 300 חנויות ומחזור שנתי של 90 מיליון מארק גרמני. החנויות היו קטנות עבדו בשיטת המכולת. לכל אחד מן האחים כבר הייתה רשת חנויות ומרכז לוגיסטי נפרדים.
באותה עת קמו בגרמניה כמה רשתות קמעונאיות בשיטת המרכול מצליחות וחנויות אלדי איבדו לקוחות וסבלו מירידה במחזור.
לאחר שהאחים אלברכט ניסו מספר מודלים שיווקיים (הן בתחום הסיטונאי והן הקימעונאי) ללא הצלחה, נולד המודל השיווקי של "דיסקאונט למוצרי מזון".
בשנת 1962 הם הציגו את שם המותג 'אלדי' המורכב משילוב שמם "אל(ברכט)" ו"די(סקאונט)", כאשר שתי החברות - ALDI Nord ו-ALDI Süd מופרדות מבחינה משפטית וכלכלית.
את הרעיון העסקי ניתן להגדיר כ"דיסקאונט משמעו אמנות ההחסרה". האחים אלברכט התמקדו בסל מוצרים זול במיוחד והחסירו מגוון רחב של פונקציות שיווקיות שהיו נהוגות אז:
כל אלה ועוד אפשרו לסניפי אלדי להציע לצרכנים מבחר מוגבל של מוצרי מזון בהנחות משמעותיות למרות שהרווח השולי כבר חושב היטב מלכתחילה.