מרבית האיגרות נכתבו במקורן בערבית יהודית, שפת הדיבור והכתיבה של הרמב"ם, אך חלק מהן נכתבו בעברית במקורן, או בשילוב של שתי השפות. הפילוסוף והמתרגם שמואל אבן תיבון, מכותב בעצמו של הרמב"ם, תרגם כמה מכתבי הרמב"ם לעברית, בהם גם חלק מאיגרותיו, עוד בחייו של הרמב"ם.
איגרת השמד.
איגרת השמד (הנקראת גם: מאמר קידוש השם ו"אגרת הנחמה") היא ככל הנראה האיגרת הראשונה הידועה לנו שכתב הרמב"ם. יש המשערים שכתב את האיגרת כשהיה בעצמו בארצות שבהן היה השמד שאליו התייחס (ראו להלן), ויש המשערים שהוא כתב אותה זמן קצר לאחר שעזב בעצמו את צפון אפריקה בדרכו לארץ ישראל בשנת 1165 (הרב יצחק שילת משער כי האיגרת נכתבה בהיותו בארצות השמד, ועודכנה על ידו משהגיע לארץ ישראל). באיגרת זו, שמקורה לא נשתמר ובידינו תרגומים שונים שלה בלבד, דן הרמב"ם בתגובה היהודית הראויה לתופעת השמד במרוקו ובספרד, שהוא עצמו חווה, ונראה כי דבריו נכתבו מתוך ניסיון אישי. האיגרת נכתבה כתגובה למאמר שכתב חכם אלמוני, אשר יצא בחריפות כנגד אותם שלא עמדו בשמד וקיבלו בפיהם את הדת האיסלמית. הרמב"ם יצא נגדו בחריפות, וקבע שהאנוסים שנאלצו להתאסלם למראית עין כדי להציל את חייהם, אין דינם כדין עובדי עבודה זרה, ולא חל עליהם הכלל של ייהרג ואל יעבור. עם זאת, הפציר בהם לעזוב את ארצם מהר ככל האפשר, כדי שיוכלו לקיים את אמונתם בגלוי במקום שאין בו רדיפות ואינוס לשמד. בשולי האיגרת הוא גם יצא נגד אותם המבכרים להישאר בארצות השמד מתוך ציפייה לביאת המשיח שיגאל אותם, והבהיר ברורות שאין אנו יודעים מתי יבוא המשיח, וכי אל לו לאדם לנהוג כאילו יגיע המשיח מיד.
איגרת תימן.
איגרת תימן נכתבה בשנת 1173 כמענה למכתב של רבי יעקב בן ר' נתנאל בירב פיומי, מנהיג יהודי תימן, השואל על פשר ייסוריה של הקהילה היהודית בתימן שהייתה נתונה תחת פרעות קשות וגזירות שמד. באותה תקופה הופיע בתימן משיח שקר, שהסית והדיח את העם. באגרת זו, הכתובה בערבית יהודית, הסביר הרמב"ם כיצד יש להבחין בין המשיח למתחזה למשיח, ועסק בנביא ובהוכחה שהוא נביא אמת. בנוסף השקיע מאמצים לעודד את רוחם של התושבים, והצביע על עליונותה של הדת היהודית מול האסלאם והנצרות:
לבסוף הוא מעודד את היהודים שביאת המשיח קרובה, ושלמרות הקשיים אל להם להתייאש.
תופעה מעניינת באיגרת היא יציאתו נגד חישוב קיצים, על פי האיסור בתלמוד, תוך סינגור על רב סעדיה גאון אשר חישב את הקץ בכל זאת. ועם זאת, בהמשך האיגרת מוסר הרמב"ם על מסורת משפחתית סודית שבאמצעותה מחושב הקץ של שיבת הנבואה, אשר לפי הרמב"ם תקדם לבוא הגואל (התאריך שנתן הרמב"ם הוא ד'תתקע"ה-1215, כלומר כ-40 שנה לאחר כתיבת האיגרת.)
באגרת מכונה מייסד דת האסלאם, מוחמד, בשם "משוגע".
אגרת זו זכתה לתרגום עברי על ידי שלושה מתרגמים קדמונים: רבי שמואל אבן תיבון, רבי אברהם אבן חסדאי ורבי נחום מערבי. האחרון העניק לה את השם "פתח תקווה". בעשורים האחרונים תורגמה האיגרת גם על ידי רבי יוסף קאפח ורבי יצחק שילת.
איגרת (מאמר) תחיית המתים.
מאמר תחיית המתים (הידוע יותר בשם 'איגרת תחיית המתים') נכתב בשנת 1191. בחיבור זה, הכתוב כמו קודמיו בערבית, מייחד הרמב"ם את דבריו לתחיית המתים, שהיא שלב קודם לעולם הבא.
הדעה המקובלת בעניין תחיית המתים אצל רבים עד לרמב"ם, הייתה כי האמונה בהשארות הנפש ועולם הבא קשורה ואחודה בתחיית המתים, ועניינם אחד. לעומת זאת, הרמב"ם הפריד בין הדברים וסבר כי תחיית המתים היא שלב שבו יחיו חיי גוף, ואילו בעולם הבא שהוא עולם הנשמות אין מקום לגופים כלל. בפירוש המשניות הרמב"ם מונה את עיקר תחיית המתים כיסוד מיסודות תורת משה רבינו, וכן בחיבורו משנה תורה כתב כי הכופר בתחיית המתים הוא בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא. אך מה שגרם לרבים לחשוב כי הרמב"ם אינו מאמין בתחיית המתים היו דבריו בהלכות מלכים , ובפרט מה שכתב בהלכות תשובה , דברים אלו גרמו לראב"ד אברהם בן דוד מפושקירה לומר .
בעקבות דברי הרמב"ם נוצרה מבוכה אצל רבים שהבינו את שיטת הרמב"ם כי הגמול הוא רק לנשמות ועניין תחיית המתים הוא משל בלבד. נוצר בלבול גם בקרב יהודי תימן, והיו מביניהם שפנו באיגרת לרמב"ם לשטוח את ספקותיהם בבירור דעתו, ולעומת זאת אחרים פנו אל רבי שמואל בן עלי מבגדד ותיארו בפניו את התרופפות האמונה כתוצאה מדברי הרמב"ם. רבי שמואל בן עלי כתב איגרת תשובה ליהודי תימן ובו הוא תוקף קשות את הרמב"ם.
בתגובה כתב תלמידו הקרוב של הרמב"ם יוסף בן יהודה אבן שמעון שישב באותה עת בבגדד, איגרת כנגד רבי שמואל בן עלי, וכן ניהל תכתובת עם הרמב"ם בעניין. כתוצאה מכך כתב הרמב"ם איגרת זו בה הוא מסביר באריכות כי הוא אכן מאמין בתחיית המתים כפשוטה; לדבריו, בתחיית המתים תשוב הנפש אל הגוף, אבל זהו מצב זמני ואחריו תיפרד הנפש שוב מן הגוף ותישאר לבדה.
התרגום הנפוץ לעברית של האיגרת נעשה על ידי רבי שמואל אבן תיבון. ככל הנראה הוא לא רצה שמתרגמים אחרים יתרגמו את האיגרת ושמר את המקור הערבי אצלו. אולם מכיוון שלשונו של אבן תיבון "סתומה ועמוקה" היו מי שביקשו מסופר בשם ר' יוסף בן יואל לתרגם חזרה את האיגרת לערבית וכך הוא עשה. לאחר מכן בא רבי יהודה אלחריזי ותירגם שוב את האיגרת לעברית, אך תרגומו לא נפוץ ונדפס רק לאחרונה על ידי א.ש. הלקין. במאה החמש עשרה תורגמה האגרת לשפה הלטינית, בידיו של היהודי המומר פלביוס מיתרידטס.
היו שטענו שהאיגרת היא זיוף ולא כתב מקורי של הרמב"ם. אך לאחר פרסום האיגרות המקוריות של רבי שמואל בן עלי על ידי לנגרמן, ושל רבי יוסף בן יהודה בידי סטרומזה הוכח בבירור כי האיגרת אותנטית.
איגרות נוספות.
ידועות איגרות רבות נוספות של הרמב"ם. כך, כתב איגרת (בעברית) לקהל מונפלייה על אודות האסטרולוגיה (קרואה גם "אגרת אל חכמי מונטפשליר על גזירת הכוכבים"), שבו הבהיר את עמדתו השוללת אותה נחרצות; איגרת (בעברית) לר' פנחס הדיין, שבה הסביר את הסיבות לכמה מהחלטותיו בחיבור משנה תורה; איגרות (בערבית) לתלמידו האהוב ר' יוסף, שבהן הוא מתייחס למחלוקות שלו עם שמואל בן עלי ראש הישיבה בעיראק שהיה בר פלוגתא חריף של הרמב"ם; איגרת מסוף חייו לר' שמואל אבן תיבון, מתרגמו של הרמב"ם, שבה הוא מתאר את סדר יומו שאינו מאפשר לו ללמוד כלל, ממליץ לו כיצד לתרגם את ספריו ועוד. איגרת בנוגע לספר 'שיעור קומה' בו הוא תוקף את הספר ובעצם בכך חוזר בו מגישתו המוקדמת לספר.
סמל נונאווט
סמלה של נונאווט הוא שלט אצולה הנקרא באופן רשמי "מגן הוד מלכותה, שניתן לנונאווט" ("The Arms of Her Majesty in Right of Nunavut")
הסמל ניתן לטריטוריית נונאווט על ידי רומאו לה-בלאן, המושל הכללי של קנדה ב-31 במרץ 1999 - יום אחד לפני יצירת הטריטוריה של נונאווט.
עיצוב הסמל.
הסמל של נונאווט הוא ייחודי בעיצובו, שכן בעיצוב השתתפו מנהיגים, זקני השבט ואומנים אינואיטים.
הוגשו למעלה מ-800 הצעות לדגל ולסמל, וכל אלמנט מהסמל נבחר בנפרד. חמש טיוטות הוכנו ומהן נבחרה אחת המשלבת בצורה הטובה ביותר בין הסמלים האינואיטים המסורתיים, ושלטי האבירים המסורתיים.
המגן, שצורתו עגולה, שונה מהמקובל, צבוע בכחול וזהב - המסמלים את עושרה של הטריטוריה.
האלמנטים המרכזיים במגן הם השמש שאינה שוקעת ("שמש אמצע הלילה") וכוכב הצפון. תחתיהם נמצאת מנורת האבן האינקשוקית הקרויה "קווליק" המסמלת את החום של הבית והקהילה, וכן האינוקשוק - אבן הדרך המסמלת את הטריטוריה והאדמה.
הכתר.
מעל המגן מצוי איגלו המסמל את אורח החיים המסורתי, וכן את בית המחוקקים של נונאווט, שמעליו הכתר - המסמל את שלטונה של מלכת קנדה.
תומכי המגן.
תומכי המגן הם אייל הצפון (הקאריבו) והחדשן חדקרן (לוויתן חד קרני), המסמלים את ההתבססות על אוצרות הטבע הן של היבשה והן של הים.
האייל עומד על פרגים ארקטיים, עשבי אש ופרחי אברש והחדשן חדקרן - לצד קרחונים.
המוטו.
המוטו הרשום באותיות אינוקטיטוטיות הוא "נונאווט סאנגיניווט" שמשמעו "נונאווט היא כוחנו" או "האדמה היא כוחנו".
פריז-ניס
קולך
"קוֹלֵךְ" - פורום הנשים הדתיות היא תנועה פמיניסטית דתית אשר הוקמה ביולי 1998. מטרות התנועה, כעולה מפרסומיה הן: "להוביל שינוי חברתי ותודעתי בנושא שוויון מגדרי בקהילה הדתית בישראל; להפיץ את ערכי השוויון והכבוד ההדדי, לפעול לשוויון הזדמנויות לנשים בתחום הציבורי, לקדם את זכויותיהן בספירה הדתית וההלכתית, לתקן את העדר השוויון במעמדן האישי בנישואין הדתיים ולהיאבק באופן נחרץ בכל צורה של אלימות מגדרית". הפורום הוקם על ידי חנה קהת, שעמדה בראש התנועה עד שנת 2004. כיום מנכ"לית העמותה היא עו"ד יעל רוקמן ויו"רית העמותה היא אפרת שפירא רוזנברג.
הקמת הארגון.
בשנת 1997, שנה לפני הקמת "קולך", קם בארצות הברית הארגון (JOFA (Jewish Orthodox Feminist Alliance, שהגדיר את מטרתו כקידום שוויון דתי בין נשים וגברים אורתודוקסים באמריקה. לכנס JOFA השני שהתקיים בניו יורק הוזמנו פמיניסטיות דתיות מישראל, והן חברו יחד להקים את קולך. שם הארגון הוצע על ידי במבי שלג, כתגובה למטבע הלשון התלמודי: "קול באישה ערווה".
פעילות הארגון.
קידום שוויון מגדרי.
הארגון פועל למען שוויון מגדרי באמצעות כנסים וימי עיון, עידוד כתיבה פמיניסטית והוצאתה לאור וכן תוכניות להעצמה מגדרית במרכז המנהיגות של הארגון ובמערכת החינוך הדתית עבור תלמידים ומורים. הפורום מפיץ מדי חודש עלון בשם 'קולך'.
הארגון היה שותף לעתירה לבג"ץ בה נטען שנשים אינן יכולות להתמנות לוועדה לבחירת דיינים.