כשהגיעה צ'יצ'אק, שמשמעות שמה בכוזרית הוא "פרח", לחצר הביזנטית היא הביאה איתה מלבושים מפוארים, בהם שמלת כלולות שמצאה חן בעיני הביזנטים והפכה להיות לבוש אופנתי של הגברים, תחת השם צ'יצ'אקיון.
לאחר הולדת לאו לא נזכרת אמו יותר בכתובים וקונסטנטינוס נשא אישה חדשה, לכן מניחים שהיא מתה בלידת בנה.
אורה ורד-ג'מילי
אורה ג'מילי
אהרון זאב אשכלי
האימפריה החבשית
מאריסה טומיי
לוח השנה החבשי
הלוח החבשי
דולר הונג קונגי
דולר הונג-קונגי (ISO 4217: HKD) הוא המטבע הרשמי של הונג קונג. הוא המטבע התשיעי הנסחר ביותר בעולם. הוא מסומן בדרך כלל בסימן הדולר ($), או HK$, כדי להבדילו משאר המטבעות הנקראים בשם דומה. הדולר מחולק לכ-100 סנט, או ל-1,000 מילים.
ריימונד זוסמן
ריימונד זוסמן (באנגלית: Raymond Zussman; 23 ביולי 1917 - 21 בספטמבר 1944) היה קצין שריון יהודי בצבא ארצות הברית, על פעולותיו במלחמת העולם השנייה הוענקה לו לאחר מותו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
שרות צבאי.
זוסמן התגייס לצבא ארצות הברית ב-1941 בדטרויט, מישיגן. הוא שירת כקצין בדרגת סגן משנה בגדוד הטנקים ה 756. ב-12 בספטמבר 1944 בקרב בעיר נורוי לה בור שבצרפת (בצרפתית: Noroy-le-Bourg) סייר זוסמן לבדו לפני הכח כשהוא חשוף לאש עזה על מנת לאתר את עמדות האויב ולהכווין את חייליו. תשעה ימים לאחר קרב זה נהרג סגן משנה ריימונד זוסמן כתוצאה מפגיעת פצצת מרגמה גרמנית ונקבר בפרנדייל, מישיגן.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הכבוד על פעולותיו בקרב בעיר נורוי לה בור.
מדליית הכבוד.
הנימוק הרשמי להענקת מדליית הכבוד לסגן משנה ריימונד זוסמן:
מלאך סגד השלישי
צורת הפתח
בהלכה, צורת הפתח היא שתי דפנות עומדות שעליהם מונח קנה נוסף. (צורת האות 'ח') צורת הפתח נחשבת למחיצה הלכתית, והשימוש בה הוא בעיקר לעניין שבת, שם היא משמשת להקפת שטח פתוח המוגדר ככרמלית לרשות היחיד. כמו כן משמשת צורת הפתח כמחיצה לתיקון חצרות ומבואות, כך שיהיה מותר לטלטל בתוכם, אף שהם פרוצים לכל רוחב צידם הרביעי, דבר הפוגם בהגדרתם הבסיסית כרשות היחיד. צורת הפתח משמשת כמחיצה גם לעניין הרחקה בכלאים ובדופן השלישית בסוכה.
כיום, צורת הפתח משמשת בעיקר בעירוב, שבנוי במקומות רבים רובו או כולו מעמודי צורת הפתח המחוברים זה לזה, כך שמקומות פתוחים בתוך ישוב או עיר הופכים על ידי הקפתם בצורת הפתח מכרמלית לרשות היחיד, דבר הגורם לכך שיהיה מותר לטלטל בתוכם חפצים מבלי לעבור על מלאכת הוצאה מרשות לרשות, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת.
דיני צורת הפתח.
המשמעות ההלכתית של צורת הפתח היא, שהיא משמשת כפתח, ולכן אף אם יש שטח פתוח ברוחב של יותר מי' אמות (כ-4.8 מטרים) שנחשב בדרך כלל כפירצה הפוסלת את המחיצה המקיפה שטח, והופכת את השטח המוקף במחיצות לשטח פרוץ, על ידי צורת הפתח הפירצה הרחבה נחשבת כפתח, שאינו פוסל את המחיצה.
לדעת חלק מהראשונים והאחרונים, מדין התורה, ניתן להשתמש בצורת הפתח אף להקפת שטח שהוא רשות הרבים על מנת להופכו לרשות היחיד. אולם מדרבנן לא ניתן להקיף את רשות הרבים בצורת הפתח אלא רק את רשות הכרמלית. (אך כיוון שזה מועיל מהתורה, הזורק מרשות היחיד לשטח ברשות הרבים המוקף בצורת הפתח - לא יתחייב בקורבן חטאת על כך)
באופן דומה, מדין התורה ניתן להקיף באמצעות צורת הפתח שטח חקלאי פתוח שאינו משמש למגורים ('בקעה') ולהופכו לרשות היחיד, אך מדרבנן, אין היקף צורת הפתח מועיל לשטח זה.
דפנות צורת הפתח.
הקנים העומדים של צורת הפתח (העמודים) צריכים להיות לפחות בגובה של עשרה טפחים (כ- 80 ס"מ) וחזקים כדי שיוכלו לשמש כבסיס של דלת. טעם דין זה שצורת הפתח צריכה להיות בעלת יכולת לשמש כפתח ממש הנסגר עם דלת, אפילו דלת חלשה העשויה מקש, ואז היא נחשבת כפתח אף אם אין בה דלת. גם בליטות היוצאות מהכתלים יכולות להחשב כדפנות לצורת הפתח, אם יש בבליטה גובה של לפחות י' טפחים.
העמודים צריכים להיות בדיוק מתחת לקנה עליון של צורת הפתח, ואם הקנה אינו מעליהם אלא מהצד - אין זה נחשב לצורת הפתח.
העמודים אינם צריכות להגיע עד הקנה שמעליהם, היות שבגלל דין 'גוד אסיק מחיצתא', רואים אותם כאילו הם עולים למעלה עד הקנה. לדין זה שימוש רב כאשר מסתמכים בצורת הפתח על חוטי חשמל שאינם תלויים בדיוק מעל העמוד הנושאם, ולכן כדי להשתמש בהם כצורת הפתח, מעמידים מחיצה קטנה בצד העמוד שאינה מגיעה עד לחוטים.
עמודים גבוהים מאוד שהקנה עובר באמצע גובהם - נחשב כצורת הפתח אף שהעמודים ממשיכים למעלה מעל הקנה. (צורת האות 'H')
העמודים צריכים להימשך על פני כל רוחב הקנה שמעליהם, ואם הקנה ממשיך יותר משלשה טפחים (כ- 24 ס"מ) מעבר לאחד העמודים - אין זו צורת הפתח.
לעיתים נקראים עמודי צורת הפתח בשם 'לחי' או 'לחיים', אולם אין קשר ביניהם לבין המושג ההלכתי לחי המדבר על תיקון הנעשה במבוי פרוץ על מנת להופכו מכרמלית לרשות היחיד.
קנה צורת הפתח.
החלק העליון של צורת הפתח, (הקנה) צריך להיות בדיוק מעל העמודים ולא מהצד, אולם אין הדפנות צריכים להגיע עד אליו. הקנה אינו צריך להיות חזק או יציב ברוח, וגם קנה דק, כגון חוט - כשר לצורת הפתח.
ישנה מחלוקת לגבי קנה צורת הפתח העובר מעל מבנה, האם המבנה פוסל את צורת הפתח או לא.
במקומות רבים קשור סרט סימון לחוט המשמש כקנה העליון, או שתקוע בו חפץ מסוים, על מנת להקל על בדיקת שלמות העירוב.
פרוץ מרובה על העומד.
בחישוב ההיקף הכללי של השטח המוקף על ידי מחיצות, צריך שיהיה רוב של שטח סגור ('עומד') ומיעוט שטח פרוץ. לדעת רוב הפוסקים צורת הפתח נחשבת כמחיצה סתומה, אולם לפי שיטת הרמב"ם, צורת הפתח נחשבת לשטח פרוץ, כך שכדי להקיף שטח כרשות היחיד יש להקיפו בצורה שרובו יהיה במחיצה גמורה ומיעוטו בצורת הפתח. להלכה נפסק כשיטת רוב הפוסקים, שניתן להקיף שטח במחיצות לרשות היחיד, אף אם רוב המחיצות הם מחיצות של צורת הפתח.
אולם גם לשיטת המתירים, לא ניתן להקיף מקום פתוח כמו שדה רק באמצעות צורת הפתח, וכדי להקיף מקום כזה במחיצות יש לעשות לפחות שתי מחיצות גמורות ולהשלים את שתי המחיצות האחרות על ידי צורת הפתח.
אמנם, יש שהתירו גם במקום פתוח להקיף בצורת הפתח מארבעה צדדים, ובלבד שכל פתח יהיה לא יותר מעשר אמות. אמנם יש שאסרו גם בפתחים הקטנים מעשר אמות.
צורת הפתח בסוכה ובכלאים.
סוכה כשרה צריכה להיות בעלת 3 דפנות ברוחב של לפחות 7 טפחים. לא ניתן לעשות את 2 הדפנות הראשונות מצורת הפתח, אולם ניתן להשלים את הדופן השלישית על ידי צורת הפתח.
בהלכות כלאים יש להרחיק ד' אמות בין שדה תבואה לכרם גפנים, או להציב ביניהם מחיצה. אולם ניתן להציב גם צורת הפתח כמחיצה ביניהם.
ידית היגוי
מערת הידיים
מערת הידיים (בספרדית: Cueva de las Manos) היא מערה הנמצאת בפרובינציית סנטה קרוס, ארגנטינה, במרחק 163 ק"מ דרומית לעיר פריטו מורנו. המערה נמצאת בתוך הפארק הלאומי פרנסיסקו פריטו מורנו, הכולל בתוכו אתרים רבים בעלי חשיבות ארכאולוגית ופליאונטולוגית. בשנת 1999 העניק אונסק"ו למערת הידיים מעמד של אתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
המערה שוכנת בעמק הנהר ריו פינטוראס, בנקודה מבודדת בפטגוניה השוכנת במרחק 100 ק"מ מהדרך הלאומית מספר 40. בצוקי העמק שוכנות מערות רבות, ותוואי הקרקע קשה ולא נוח להליכה. בעל החיים הדומיננטי בפאונה של אזור המערה הוא הגואנקו. הקניונים מסביב למערה מאופיינים באקלים ממוזג. הכניסה למערה נמצאת מתחת לקיר סלע המכוסה בשבלונות בצורה ידיים. הציורים במערה צוירו בחמישה מקומות נפרדים. חלק מהציורים הקדומים כוסו על ידי הציורים החדשים יותר. עומקה המרבי של המערה הוא 24 מטרים, רוחב הכניסה הוא 15 מטרים, וגובה המערה ליד הכניסה הוא עד עשרה מטרים. הקרקע בתוך המערה היא מישור עולה; בחלק הפנימי של המערה לא עולה גובהה על שני מטרים.
המערה התפרסמה וזכתה לשמה בשל ציורי הידיים, שנוצרו בעיקר על ידי ציידים שחלפו באזור, כשהציורים הראשונים בה הם מלפני כ-9,300 שנים. קבוצת הציורים הראשונה (A) הייתה, ככל הנראה, של ציידי גואנקו נודדים. קבוצה מאוחרת יותר (B) של ציורים, בין 9,000 עד 5,300 שנים לפני זמננו, היא של ציידים נודדים אחרים. ציורי קבוצה זו אינם כוללים תיאורי ציד ורבים מהם הם תדמיות (שבלונות) של כפות ידיים, ולא תיאורי ציד. הקבוצה המאוחרת יותר (C) של ציורי קיר ראשיתה בשנת 1300 לפני הספירה בקירוב. ציורים אלו כללו בעיקר צורות גאומטריות או ציורים פשוטים. משערים כי יוצרי ציורים אלו היו מאבותיו של שבט בשם , שישב בפטגוניה כאשר הגיעו אליה המתיישבים הספרדים הראשונים. על תקרת המערה יש נקודות אדומות, שנוצרו ככל הנראה על ידי טבילת כדורי הציד (בולאס) בדיו, והשלכתם כלפי מעלה. צבעי הציורים הם בין אדום (המטיט) ללבן, שחור או צהוב.
הדיו שממנו הוכנו הציורים הוא מחצבי, כך שגיל הציורים לא יכול היה להיות מחושב מתארוך פחמן 14 מהצבע עצמו וחושב לפי שרידי צינורות עצם ששימשו להתזת הצבע על הקיר שעליו הונחה היד. הצבעים שמהם נוצרו הציורים היו מבוססים על מחצבים שהיו באזור. בכניסה למערה נערכו חפירות ארכאולוגיות בהן נמצאו שרידים של הצבעים. באמצעות בדיקת נפיצת קרני X הצליחו המדענים להוכיח כי המחצבים הנפוצים שמהם הורכבו הצבעים היו, לדוגמה, פירולוזיט ליצירת שחור, המטיט וגתיט ליצירת אדום וסגול, וקאוליניט ליצירת צבע לבן.
הרשות לפיתוח ירושלים