דוכסות לוקסמבורג לא הפכה לחלק מהממלכה, כפי שדרש וילם, משום שהייתה חברה בקונפדרציה הגרמנית. על כל פנים, וילם דרש שהיא תעבור להיות תחת שלטונו, כדי לחזק ולהגדיל את החיץ בין צרפת לשכנותיה, ומשום שהיסטורית לוקסמבורג הייתה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות ושבעה-עשר המחוזות. גם לוקסמבורג נותרה אחד מסלעי המחלוקת בדיונים; בסופו של דבר היא נותרה חברה בקונפדרציה הגרמנית, אך נקבע כי וילם ישלוט בה כדוכס גדול באוניה פרסונלית.
בינתיים, ב-1 במרץ 1815, בעיצומו של קונגרס וינה, נמלט נפוליון מהאי אלבה והקים שוב צבא גדול כנגד המעצמות, בניסיון לשוב לשלטון ("מאה הימים"). הוא הובס בקרב ווטרלו בידי הבריטים והפרוסים, בסיועם של כוחות צבא מארצות השפלה בפיקודו של נסיך אורנז'.
וילם, שקרנו עלתה פלאים בעקבות הקרב, לא היסס עוד והכריז על עצמו, בהסכמת המעצמות, ב-16 במרץ 1815 כעל וילם הראשון, מלך הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, לאחר שב-13 בפברואר אוחדו ארצות השפלה באופן סופי באמצעות "הטרקטאט בן 38 הסעיפים". בספטמבר נחוג בבריסל באופן טִקסי איחוד ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות. באיחוד זה הגשים וילם את חלומו של קודמו, וילם השתקן לבית אורנז', שקיווה להשיג איחוד כזה מאז 1579. המעצמות הטילו עליו את המשימה למזג את הממלכה המאוחדת למדינה אחת באופן מוחלט ומושלם. מדינה זו תהיה ריכוזית, כפי שקיווה וילם, וזאת בניגוד לרצונם של נציגי המדינות הקודמות, שקיוו לכונן מחדש את הנסיכויות הישנות גם תחת שלטון בית אוראנז'.
בינתיים החלו כבר להופיע עלונים וקונטרסים הקוראים להקמת "קונפדרציה בטאווית", מדינה פדרלית בת שני חלקים, צפוני ודרומי. וילם סבר כי ישות כזו לא תוכל להתקיים, ובכך קלע גם לדעתו של מטרניך. אף כי את מטרניך לא-ניתן להאשים בנטיות פרוגרסיביות, הוא העדיף מדינה ריכוזית על פי הדגם הצרפתי (שתוכל, הוא הניח, לעמוד טוב יותר בפני צרפת) על-פני מדינה מחולקת; מקץ 15 שנה התברר כי טעות בידו.
המשטר.
החוקה (ראו לעיל) העניקה למלך כוח רב מאוד. במחוזות הצפוניים התגוררו באותה עת כשני מיליון תושבים, ובדרומיים קרוב לשלושה וחצי מיליון. בבית התחתון של הסטאטן-חנראל (הפרלמנט) היו 110 חברים, מהם 55 מהצפון ו-55 מהדרום (אף על פי שהדרום היה מאוכלס יותר). בבית הראשון היו על פי רוב בני אצולה - מן האצולה הישנה והחדשה - ורבים מהם חבו את מינוים למלך. על כוחו של המלך ניתן ללמוד מן העובדה ששמונת השרים לא היו צריכים לתת כל דין וחשבון לפרלמנט, אלא רק למלך. בפועל הם מילאו את פקודות המלך, ולא תמיד טרחו להביא אותן בפני הפרלמנט. המלך היה רשאי גם לשלוט ישירות, באמצעות צווים מלכותיים.
לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה היו שני מרכזים שלטוניים - האג ובריסל; נציגי השלטון הנדרלנדיים היו אפוא לעיתים קרובות בנסיעות. השלטון עבר פעם בשנה מעיר לעיר, ופירושו של דבר היה שכל משרתי הציבור ועובדי הממשל נאלצו לקנות או לשכור בתים בשתי הערים. המלך עמד על כך שהולנדית תהיה שפת הממשל היחידה, אבל בבית התחתון של הפרלמנט דיברו כל הנציגים הבלגיים צרפתית (שאותה הבינו גם רוב הנציגים ההולנדים). גם בבית העליון, שבו ישבו כמעט אך ורק בני אצולה, דיברו רוב הנציגים ההולנדית בצרפתית, כדי שעמיתיהם הבלגים (ובמיוחד הוולונים) יוכלו להבין אותם. מנהג זה כונה בפי ההולנדים Défendre les intérêts nationaux en langue étrangère - "הגנה על האינטרסים הלאומיים בשפה זרה."
כ-60% מהאוכלוסייה התגוררה בדרום, ושיעור דומה מבין החיילים היה אף הוא דרומי; אבל מבין הקצינים והפקידות הגבוהה היה רוב גדול להולנדים בני הצפון.
התפתחויות כלכליות וחברתיות.
מבחינה כלכלית זכתה המדינה החדשה להצלחה רבה, אף כי בתחילה סבל הצפון מאבטלה רבה ועוני, בעקבות הצפת השוק במוצרים בריטיים שערערו את יציבותו. אחד מתשעה אנשים חי במצב כלכלי שרק בקושי איפשר לו לשרוד. עובדים שנחלשו הוחלפו בעובדים רעננים ובעלי השכלה ממדינות אירופה האחרות, מה שעוד החמיר את בעיית האבטלה. ארגוני צדקה הקימו בתי-יתומים ו"עיירות עבודה" בשטחי הביצה שבצפון-מזרח המדינה, שם הושמו אלפי עניים בעבודה בכריית כבול, בתנאים סביבתיים קשים.
הדרום, אף שהיה יציב יחסית מבחינה כלכלית, נאלץ בכל זאת לשאת בנטל החובות של הצפון, אך מצד שני נהנה מפירותיו הכלכליים של הסחר עם המושבות ההולנדיות שמעבר לים. אבל גם בדרום נבעו פערים גדולים בין עשירים ועניים. רוב הרווחים מהמסחר והתעשייה הושקעו בפרויקטים חדשים או נעלמו בכיסיהם של המנהלים. שביעית מהאוכלוסייה חיה בעוני רב.
המלך עשה כמיטב יכולתו כדי להביא לאחדות ולרווחה. למשל, הוא הנהיג את השיטה המטרית. צעד זה לא היה כה מובן מאליו, כיוון שהשיטה המטרית הייתה תוצר של שנות המהפכה הצרפתית הסוערות, והיא בוטלה למען השבת השלום בימי נפוליון. המלך קבע גם מכסי מגן על יבוא ויצוא כדי להפיח רוח חיים במסחר הגוסס באמסטרדם, והחל במדיניות של חפירת תעלות חדשות והרחבתן והעמקתן של תעלות ישנות, כדי לאפשר שינוע מטענים יעיל בכל ארצות השפלה - תעלות אלה עדיין בשימוש מסחרי גם כיום. צעדים נוספים שתרמו לחיזוק המדינה מבחינה כלכלית היו סלילת דרכים חדישות, שפתחו גישה קלה למחוזות שעד אז היו מבודדים; פיתוח והרחבת תעשיית הפלדה בוולוניה; פתיחתו מחדש של נמל אנטוורפן; ועידוד תעשיית הטקסטיל בדרום. כל אלה הביאו לגידול רב ביצוא הבדים, כלי הנשק, הברזל והפשתן, וביבוא צמר וכותנה. צי-הסוחר של אנטוורפן גדל וכלל כעת 117 ספינות. חלק גדול מהשקעה זו מימן המלך באמצעות ה"סינדיקט לסילוק חובות" שהקים, קרן שאותה דאג לשמור, למורת רוחם של בכירי השלטון, מחוץ לשליטת הפרלמנט. גם החינוך התרחב באופן משמעותי, מה שהורגש במיוחד בדרום, שבו האנאלפביתיות הייתה נפוצה יותר.
ב-1825 ייסד המלך - באמצעות הון מן הצפון, הדרום ומכיסו הפרטי - את חברת הסחר הנדרלנדית (Nederlandsche Handel-Maatschappij), לקידום הסחר עם המושבות. מיד לאחר מכן פרצה מרידה גדולה ביאווה, שדוכאה ביד ברזל. לאחר מכן, כדי לכסות על ההפסדים, הנהיגה הולנד ב"הודו ההולנדית המזרחית" (כיום אינדונזיה) ובעיקר ביאווה את שיטת ה-Cultuurstelsel ("שיטת עיבוד"), שלפיה 20% מהשטחים המעובדים מוקדשים ליצוא ולעשיית רווחים עבור הממלכה.
צעדים אלה הביאו לכך שהממלכה המאוחדת - ובעיקר הצפון - הרוויחה מן האיחוד, מהקלת החוב הלאומי ומהסחר עם המושבות. למרות המאמצים, עדיין נדרשו צעדים נוספים: ארצות השפלה אימצו את הישגי המהפכה התעשייתית של אנגליה. ספינת הקיטור ובתי חרושת ממוכנים הובאו לצפון על ידי פאול ון פליסינגן, ובעקבותיהם נבנו ספינות הקיטור הראשונות מתוצרת מקומית. ב-1835, לאחר החלוקה, זכה הדרום (שכבר הפך לממלכה העצמאית בלגיה) לזכות הראשונים על קו הרכבת הראשון באירופה היבשתית, בין בריסל למכלן; הצפון (הולנד) חנך את קו הרכבת הראשון (בין אמסטרדם והארלם) ב-1839.
הגורמים לפירוק הממלכה.
מחלוקות חברתיות.
האיחוד בין שני חלקי ארצות השפלה היה בעייתי מבחינה חברתית. המנטליות הדרומית ה"בורגונדית" והמנטליות הקלוויניסטית הצפונית היו שונות מאוד זו מזו. בין השאר נבעו הקשיים מכך שלאליטה בדרום (שהיו לה קשרים קרובים עם הצרפתים) היה עניין להגיע לעמדות כוח, ולפיכך הסכסוך בין שתי הקהילות עזר להם. בראבנט הצפונית (שהייתה חלק מהצפון, אף כי בעבר הייתה חלק מדוכסות בראבנט הדרומית) הייתה מחוז קתולי, ומחוז לימבורג היה קרוב יותר לפלנדריה מבחינה תרבותית מאשר לצפון, שאליו הוא השתייך. האליטה דוברת הצרפתית ניסתה לנצל את הבדלי הדת, השפה, המנטליות וסגנון-החיים למטרותיה הפוליטיות. לשני חלקי הממלכה היו מטענים פוליטיים והיסטוריים שונים, ובשני החלקים היו חששות מפני השתלטות של הדת והלשון של הצד השני, מה שעורר קונפליקטים נוספים. לצרפת היה תפקיד מכריע בהתססה חברתית מאחורי הקלעים; בצרפת הוקם, לדוגמה, "הלגיון הבלגי הפריזאי" (Légion belge parisienne), במימון פרטי, ובו שני גדודי מתנדבים שבכל אחד מהם 400 חיילים. ממשלת צרפת תמכה במאמצים אלו בשתיקה, מתוך שאיפה לספח לצרפת את דרום הממלכה המאוחדת.
מחלוקות פוליטיות ודתיות.
האיחוד הטרי עורר גם בעיות פוליטיות. וילם הראשון שלט כאבסולוטיסט הנאור, מה שלא מצא חן בעיני רבים בדרום, שהיה מסורתי יותר. אך הייצוג הנמוך של הדרום בעמדות שלטוניות בכירות הביא לדרישה לאוטונומיה מצד רבים בדרום. צעדים שנועדו לכפות שימוש בשפה ההולנדית בלבד באזורים דוברי-הולנדית של הממלכה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הקהילה הוולונית ומצד האליטה הפלמית דוברת-הצרפתית.
הדרום, שהיה כמעט כולו קתולי, רחש טינה כלפי הצפון ה"פרוטסטנטי" - אף כי לאמיתו של דבר 40% מתושבי הצפון היו קתולים, אלא שהם נדחקו לשוליים - ותבע לשנות את החוקה כך שהדת הקתולית תיחשב כדת-המדינה, מה שחיזק את הקריאות לאוטונומיה. אחד הדברים שהכעיסו יותר מכל את הכמורה הקתולית היה אובדן השליטה הכנסייתית המוחלטת בתחום החינוך. כך, למשל, ציווה המלך בשם חופש החינוך לסגור את הסמינרים הבישופיים ולהקים במקומם את ה"קולגיום פילוסופיקום", שהיה תלוי פחות בכנסייה.
בהנהגתו של בישוף העיר גנט, מונסיניור דה ברויי (De Broglie), התקרבו הדרומיים יותר ויותר לכדי מרידה. המלך ניסה להחניק את המרד בעודו באיבו, בין השאר באמצעות פגיעה בחופש העיתונות ופה ושם התערבות של כוח הז'נדרמריה, אבל כל אלה רק יצקו שמן על המדורה.