דגו שימש כקפטן נבחרת ישראל עד גיל 19 ונבחרת ישראל עד גיל 17.
קריירת אימון.
דגו החל את קריירת האימון שלו בקבוצות הנערים של הפועל תל אביב, לאחר שחברו גילי ורמוט תיווך בינו לבין אייל ברקוביץ', מנג'ר הפועל תל אביב, לאחר פרישתו של דגו. בחודש נובמבר 2016 החל דגו לשמש כעוזרו של המאמן שרון מימר בהפועל כפר סבא, ובהמשך שימש כעוזרם של שני מאמנים נוספים בקבוצה – אלי כהן ופליקס נעים. ב-28 ביוני 2017 מונה דגו למאמנה של הפועל כפר סבא, אולם ב-23 בינואר 2018 פוטר, דווקא לאחר ניצחון בגביע המדינה על בית"ר ירושלים, לטענתו לאחר שלא כלל בהרכב את טום שלח, נכדו של בעלי הקבוצה יצחק שום. ב-14 בפברואר 2018 מונה דגו למאמנה של הפועל אשקלון מליגת העל, כשהוא מחליף את יובל נעים המפוטר, ובכך הפך למאמן האתיופי הראשון בהיסטוריה של ליגת העל. דגו לא הצליח להציל את הקבוצה מירידה לליגה הלאומית, ובסוף העונה עזב אותה. ב-14 ביולי מונה דגו למאמנה של הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית, וב-19 במאי 2019, לאחר שהצליח להשאיר את הפועל פתח תקווה בליגה הלאומית, מונה למאמן עירוני קריית שמונה מליגת העל. ב-20 באוקטובר פוטר דגו מאימון עירוני קריית שמונה לאחר פתיחת עונה רעה בליגה.
ב-5 בפברואר 2020 חתם דגו בשנית בהפועל פתח תקווה. ב-1 בדצמבר 2020, לאחר שפתח את עונת 2020/2021 עם שבעה הפסדים בעשרה משחקים, פוטר דגו מאימון הקבוצה.
ב-10 באפריל 2021, חתם דגו בהפועל עכו מהליגה הלאומית. ב-13 במרץ 2022 פוטר מתפקידו.
ב-18 במאי 2022, חתם כמאמן קבוצת הנוער של מכבי חיפה.
חיים אישיים.
דגו נולד באדיס אבבה שבאתיופיה, לביילין ואיינה דגו, ועלה לישראל יחד עם משפחתו כשהיה בן ארבע. משפחת דגו התגוררה עם עלייתה בבאר שבע, ולאחר כשנתיים עברה להתגורר באשדוד. דגו הוא אחיו הצעיר של כדורגלן העבר ברוך דגו, שחקנה של מכבי תל אביב ונבחרת ישראל.
נשוי לאודליה, ולזוג שני בנים ובת.
נקודת ספלנצאני
נקודת ספלנצאני (באנגלית: Spallanzani Point) היא לשון יבשה המהווה את הצד הצפוני של הכניסה למפרץ היל ואת הקצה המזרחי של האי ברבנט, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי לשון היבשה ומיפוייה.
לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית ב-25 בינואר 1898 (שחקרה את האזור בין השנים 1897–1899), בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
לשון היבשה צולמה מן האוויר על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בין השנים 1956 –1957, ומופתה בהתבסס על תצלום אלה בשנת 1959.
מקור השם.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
לשון היבשה נקראת על שמו של לאדזרו ספלנצאני, פיזיולוג איטלקי שהבין לראשונה את תהליך העיכול בשנת 1780.
השם ניתן, בדומה לאתרים רבים אחרים באזור, על שמו של אחד מהחלוצים בתחום הרפואה.
הונדה קריידר
"הונדה קריידר (ביפנית: ホンダ・クライダ, באנגלית: Honda Crider, קרויה גם: Běntián Língpài) היא מכונית משפחתית קומפקטית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Guangqi Honda (שם רשמי: Guangqi Honda Automobile Co., Ltd) בבעלות יצרנית הרכב הסינית GAC Group בשותפות של "Joint venture" עם יצרנית הרכב היפנית הונדה אשר מיוצרת בסין משנת 2013
דגם "הונדה קריידר" מיועד למלא את הפער בין הונדה סיוויק להונדה אקורד
דגם ה-"הונדה קריידר" נמכר אך ורק בסין, אם כי הוא עשוי להיות מיוצר לשווקים אחרים.
יחסי גמביה–שווייץ
יחסי גמביה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של גמביה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
הרפובליקה של גמביה והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
שווייץ הכירה בעצמאותה של גמביה בשנת 1965 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים בשנת 1966. בין השנים 1988–1995 שווייץ הייתה אחת מהתורמות העיקריות לגמביה. ההסכם הבילטרלי שבין שתי המדינות המסדיר את התרומות פג תוקפו בשנת 1995 והוא לא חודש.
למרות ההסכמים שבין שווייץ לגמביה בנושאים שונים, היחסים הכלכליים של שתי המדינות נשארו זניחים, המסחר צנח במדינה לאחר ההפיכה הצבאית בשנת 1994. הסחר התחיל להראות סימני התאוששות לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא אדאמה בארו בשנת 2018 לאחר זכייתו בבחירות דמוקרטיות במדינה.
קו ארבטסקו פוקרובסקאיה
קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה (ברוסית: Арбатско-Покровская линния) (קו מס' 3) הוא אחד מ-14 הקווים של הרכבת התחתית של מוסקבה.
כרונולוגית, זהו הקו השני שנפתח. הוא מחבר בין מחוז מיטינו והעיר קרסנוגורסק לצפון-מערב מוסקבה והפרוורים המזרחיים של הבירה הרוסית דרך מרכז העיר.
על הקו פרוסות 22 תחנות, המרכיבות קו באורך של כ-45.1 קילומטרים, שהופכים אותו לקו הארוך ביותר במערכת.
היסטוריה.
ההיסטוריה של קו זה היא אחת המורכבות ביותר ברכבת התחתית של מוסקבה, בעיקר בגלל, למשל, שינויי שמות תמידיים. ב-1935, כאשר נפתח המקטע הראשון, הסתעפות מהקו המקורי בזמנו (קו סוקולניצ'סקאיה) הגיעה מתחנת אוחוטני ריאד עד לכיכר סמולנסקאיה כל טבעת הגנים. ההסתעפות הזו הורחבה עד לתחנת הרכבת קייבסקי ב-1937.
ב-1938 אותו מקטע פוצל לקו נפרד, ומקטע נוסף נפתח, אשר חיבר בין גן אלכסנדר ותחנת הרכבת קורסקי. למרות פריצת מלחמת העולם השנייה, הבנייה של המטרו נמשכה, וב-1944 שלוש תחנות חדשות נפתחו על הקו הזה.
החלק המזרחי של הקו הורחב שלוש פעמים, כאשר הרחבה אחת הייתה לתחנה הזמנית פרבומאיסקאיה שהייתה תחנה זמנית בתוך דפו. התחנה הוחלפה ב-1961 בשלוש תחנות: איזמאילובסקי פארק, איזמאילובסקיה ופרבומאיסקאיה. התחנות הללו הדגימו את שינויי העיצוב בין הארכיטקטורה הסטליניסטית לרעיונות המינימלסטים החדשים שנתמכו על ידי השלטון של ניקיטה חרושצ'וב. הקו הגיע לנקודת הסיום המזרחית הנוכחית שלו בשנת 1963 עם הרחבה לתחנת שיולקובסקאיה.
לקצה המערבי של הקו היסטוריה הרבה יותר מסובכת. אף על פי שתחנות ראשונות בקצה המערבי נבנו מתחת לפני השטח, בהתחשב בחשיבותן במרכז מוסקבה והאיום של מלחמה גרעינית, נחשב שתחנות קיימות אלה יהיו חסרות תועלת כמקלטים. לכן, כדי לפתור בעיה זו, הוחלט לבנות קטעים מפלסים עמוקים מקבילים לכל תחנה ולסגור את התחנות הישנות יותר. החלק העמוק יותר של הקו נפתח בשנת 1953.
הקו תוכנן להתרחב מערבה, למחוז פילי, אבל נסיבות פוליטיות עוד פעם גרמו לכך שההרחבה לא נבנתה. ניקיטה חרושצ'וב התרשם מהרשת הנרחבת של תחנות עיליות בזמן הביקור שלו בארצות הברית. בגלל זה, הוא קידם את הרעיון של בניית קו פיליובסקי מעל האדמה יותר מאשר מתחתה. הקטע הראשון של קו פיליובסקי נפתח ב-1958 כאשר הוא מורכב מ-4 תחנות.
קו פיליובסקי הסתבר כניסוי מצער, וב-2003, יותר מ-50 שנה לאחר פתיחת סיום הקו במערב, תחנת פארק פובדי נפתחה.
לקחו 15 שנה כדי לבנות את התחנה העמוקה ביותר ברכבת התחתית (עם זאת רוב הזמן הבנייה הושהתה עקב המחסור במימון בסוף שנות ה-90). ב-2008 החלק המערבי של הקו הורחב אל מחוז סטרוגינו עם סיפוח כמה תחנות מקו פיליובסקי והרחבת הקו הנוכחי ב-16 קילומטרים. בסוף שנת 2009, קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה נהיה הקו הראשון במערכת שחצתה את גבולות העיר מוסקבה וסיפק שרותי תחבורה מהירה לעיר קרסנוגורסק.
סוגי רכבות.
הקו משורת על ידי דפו אחד: איזמאילובו (#3) וכיום משויכים אליו 43 מערכי רכבות, שבעה קרונות כל אחד. היסטורית, אף אחת מהרכבות ששומשו בקו הזה היו מהחדשות ביותר. יותר נכון רוב מערכי הרכבות בו נחשבו כישנים יותר וכבר לא שומשו בקווים אחרים.
כך, כל המערכים שהוצאו משימוש בקו הזה נשלחו אל מגרש הגרוטאות. למשל: המערכים מסוגים Am ו-Bm ב-1975, סוג D ב-1995 וכרגע סוג E. כרגע קו משורת על ידי סדרות 81-74x. (מערכים של חמישה קרונות).
אירועים ותוכניות אחרונים.
המערב.
בשנת 1953, לאחר סגירת התחנות הרדודות בין פלושאד רבוליוצי לקייבסקאיה והחלפתן בעומק הנוכחי, תוכננו להתחיל הרחבות מערבה יותר. עם זאת, השראתו של ניקיטה חרושצ'וב לאחר ביקור במטרו של העיר ניו יורק הובילה לביטול כל העבודות ולפתוח מחדש את התחנות הרדודות באמצעות מסלול פנים מערבי היוצר את קו פיליובסקאיה. אף על פי שבניית תחנות עיליות הגיעה למחוזות המערביים של מוסקבה באמצע שנות השישים, אקלים החורף הרוסי גבה את אותותיו על תפעול וניהול קו פיליובסקאיה.
נוסף על כך, המחוזות הצפון-מערביים של מוסקבה, כולל מחוזות סטרוגינו ומיטינו, שנבנו בשנות השבעים והשמונים נותרו מבודדים. כל קווי אוטובוסים והחשמליות באזור שהובילו לתחנות שוקינסאיה וטושינסקאיה של קו טגאנסקו-פוקרובסקאיה, מה שהפך את הקו הזה לעמוס ביותר. באמצע שנות השמונים היה ברור שצריך שחזור מורכב כדי לפתור את בעיות התובלה במערב מוסקבה. התוכניות הראשונות לקישור סטרוגינו למרכז העיר התגבשו בסוף שנות ה-60 לפני שהן נבנו. בתוכנית הכללית של אמצע שנות ה-60 הוצעה הצעה שקו מספר 2, יקיים הסתעפות מפוליז'ייסקאיה מערבה לכיוון חורוסובו, סרברני בור ובסוף לסטרוגינו ואחר כך לכיוון קרסנוגורסק. אף על פי שפוליז'ייבסקאיה נפתחה בשנת 1972 עם שלושה רצפים, מעולם אלה לא היו אמורים לשמש למטרות הללו.