במדינות רבות בעולם קיים דרג נוסף של כבישים, שמצד אחד אינם מהירים אך מצד שני יש בהם כמה מהמאפיינים של כביש מהיר. כבישים אלה נקראים דרכים מסויגות-גישה. הגדרתם של כבישים אלה משתנה ממדינה למדינה. המכנה המשותף לכבישים אלו ברוב המדינות הוא שגם בהם אין צמתים, רמזורים, מעברי חציה או מסילות ברזל והם ממוחלפים לכל אורכם. למרות זאת, בכבישים אלו לעיתים יש רק נתיב אחד לכל כיוון ולעיתים גם אין הפרדה בנויה בין הנתיבים. כמו כן, לעיתים המרחק בין המחלפים בכבישים אלו לעיתים קטן יותר מהמרחק הדומה בכבישים מהירים. המהירות המרבית המותרת בדרכים אלה היא בדרך כלל נמוכה מזו שבדרכים מהירות. במדינות שבה קיימות דרכים מסויגות גישה ישנם תמרורים מיוחדים בכניסות וביציאות מדרכים אלה השונים מתמרורי הדרך המהירה. צבע השילוט וסימון מספר הכביש בדרכים אלו לפעמים זהה לאלו שבדרך מהירה, ולפעמים שונה; הדבר משתנה ממדינה למדינה.
בישראל לא קיימת הגדרה חוקית לדרכים מסויגות גישה.
מגבלת מהירות.
כביש מהיר נועד אמנם לנסיעה מהירה, אך מגבלת המהירות בו (בין מרבית ובין מזערית) עשויה להשתנות ממדינה למדינה, מאזור לאזור, מכביש לכביש ואף ממקטע למקטע.
המדינה הידועה כליברלית ביותר בהתייחסה למהירות המקסימלית בכביש המהיר היא גרמניה, שם כבישים רבים נטולי מגבלת מהירות. אמנם, גם בכבישים שבהם אין מגבלת מהירות, מגדירה גרמניה, מהירות מרבית מומלצת של 130 קילומטר לשעה. המהירות המרבית המותרת ברוב מדינות אירופה נעה בין 110 קמ"ש ל-130 קמ"ש.
בישראל.
בישראל ישנה הבחנה במוסדות התכנון בין דרך מהירה לדרך פרוורית מהירה או דרך פרוורית מעויירת. בעוד הדרכים המהירות הרגילות מיועדות לתנועה בינעירונית, הדרכים הפרווריות המהירות הן דרכים מהירות במטרופולין שהמרחק בין המחלפים בהן הוא קצר בהשוואה לדרכים מהירות בינעירוניות. דרכים מהירות בינעירוניות מיועדות בדרך כלל להכיל מהירויות נסיעה של 110–120 קמ"ש, ודרכים פרווריות מהירות מיועדות להכיל מהירויות נסיעה של 90–110 קמ"ש. למרות זאת, מבחינת חוקי התנועה, אין כל הבחנה בין דרך מהירה לדרך פרוורית מהירה. בדרכים שמוצב בכניסות אליהן תמרור "דרך מהירה" (ראו למטה את התמרור הראשון בפסקה "תמרורים ייחודיים או אופייניים לכביש מהיר") המהירות המרבית המותרת היא 110 קמ"ש, אלא אם כן הוצב תמרור המורה על מהירות מיוחדת, גבוהה או נמוכה מ-110 קמ"ש.
בישראל, שילוט הכוונה לכביש מהיר יהיה בצבע כחול, לעומת כבישים לא מהירים שבהכוונה אליהם השילוט הוא בצבע ירוק. ישנם קטעי כביש בישראל הממוחלפים לכל אורכם ולעיתים צבע השילוט שהוצב בהם הוא כחול. עניין זה מטעה רבים לחשוב שמדובר בכביש מהיר, אך הגורם החוקי בישראל הקובע כביש כדרך מהירה הוא התמרור "דרך מהירה" המוצב בכניסות אליו.
עקרון החסימות במידה שווה
זעה
ואן אייק
ון אייק
זימרגל ארץ-ישראלי
זימרגל ארץ-ישראלי או זימרגל מצוי (שם מדעי: "Chirocephalus neumanni"), הוא מין של סרטן ממשפחת הזימרגליים. צבעו של הזימרגל הארץ ישראלי לבן ולפעמים כחלחל-אדמדם.
הזימרגל הארץ-ישראלי שט על גבו, ולעין נראות תמיד תנועות רגליו המרובות. גופו מוארך ומסתיים בזנב בעל שני חודים שעירים. הרגליים המתנועעות מוצפות תמיד מים הרוויות חמצן לנשימה, ודרך אגב הן משיטות לחלל הפה, אצות זעירות המשמשות לו כמזון.
באביב נושאת הנקבה בקצה בטנה שקיקי ביצים שקופים שצבעם כחלחל-אדמדם. מהביצים המוטלות יוצא יצור זעיר-לרווה (nauplius), שאינו דומה לסרטן כלל, ואחרי מספר גלגולים נוספים ונשלים מתפתח זימרגל בוגר.
בח'ארא
דריווש השני
דריווש השני (בפרסית עתיקה: 𐎭𐎠𐎼𐎹𐎺𐎢𐏁), או דריווש אוכוס או נותוס (ביוונית: νοθος, "הממזר"), היה שליט האימפריה הפרסית במשך 19 שנים, החל מינואר-פברואר 423 לפנה"ס עד ל-404-405 לפנה"ס. בנו הלא חוקי של ארתחששתא הראשון מאם בבלית (על פי חז"ל, אמו הייתה אסתר).
חייו.
על פי ההיסטוריון היווני קטסיאס, דריווש השני היה בנה של פילגש המלך ושמה קוסמרתידן, אך זיהוי זה אינו נתמך על ידי מקורות אחרים מלבד קטסיאס, שאמינות חלק מכתביו מוטלת בספק.
נותוס עלה לשלטון לאחר שנלחם באחיו למחצה והרגו. הוא מתואר כשליט חלש, שבימיו רבו הסכסוכים הפנימיים והמרידות של טוענים לכתר. הישגו הגדול היה בשיפור היחסים עם העולם היווני. התערבות האחשדרפנים שלו באסיה הקטנה, טיספרנס ופרנבזוס, במהלך המלחמה הפלופונסית ותמיכתם בספרטה הובילו להכרה מצד היוונים בזכותו של דריווש לשלוט בכל השטחים באסיה הקטנה, שהיו בעבר תחת שליטת פרס.
דריווש השני מוזכר ב, והוא למעשה המלך הזר האחרון ששמו נזכר במקרא.
בסוף ימיו החלה מלחמת אחים בין יורשיו, כורש הצעיר וארתחששתא השני.
על פי חז"ל, הוא היה בנם של אסתר ואחשוורוש.
תיארוך פחמן
קריסטל (משקה)
קריסטל היא סדרת משקאות המיוצרת על ידי חברת יפאורה-תבורי מאז 1958.
סדרת קריסטל הושקה באפריל 1958 על ידי חברת "תבורי" עם שלושה טעמים: מי סודה, משקה לימון ומשקה אורנג'. הוא שווק כמשקה בריא המיוצר ממים רכים מהם הוסרו חומרים מזיקים ובלא תוספת צבע מאכל וחומרים מלאכותיים. בשנת 1959 הושק סיסמת הפרסום של קריסטל, "הפסקה עשה-קריסטל שתה".
בתחילת הדרך נמכרו המשקאות בבקבוקי זכוכית, וקו המוצרים כלל משקאות קלים ומוגזים. במרוצת השנים עברו המשקאות לבקבוקי פלסטיק. התוויות עברו שינויים עיצוביים רבים, אבל הלוגו של קריסטל נותר בכולם ללא שינוי משמעותי.
בסדרה שני סוגי משקאות:
שיווק ופרסום.
בשנת 1982 השתתפו חברי שלישיית הגשש החיוור במסע פרסום למותג תחת הסלוגן "החום בוטל, שותים קריסטל".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:משקאות מוגזים]]
[[קטגוריה:משקאות קלים]]
[[קטגוריה:ישראל: מותגי משקאות]]
פלאשט
פלאשט (מצרפתית: Flechette, כלומר "חץ קטן") הוא כדור טנק נ"א (נגד אדם) שהפגז שלו מכיל חימוש רסס בדמות אלפי חיצי מתכת קטנים. הפלאשט פותח לשימוש טנקי הפטון בזמן מלחמת וייטנאם, כנגד כוחות הגרילה.
אופן פעולה.
פגז הפלאשט מכיל בתוכו כחמשת אלפים חצי פלדה שאורכם כ-3.75 סנטימטרים. אנשי הצוות בטנק מכוונים את זמן הפיצוץ של הפגז באמצעות מערכת ידנית על ראש הפגז, כך שהפיצוץ יתרחש כ-30 מטר לפני המטרות. בצה"ל נעשה שימוש גם במערכת אוטומטית, המזינה את המידע אל המנגנון ישירות ממערכת בקרת האש של הטנק. מנגנון ההשהיה מופעל מרגע ירי הפגז. בשלב הסופי של מעוף הפגז, מופצת אבקה צהובה שמסמנת לצוות הטנק את מיקום הפגיעה ושבריר שנייה לאחר מכן הפגז מתפוצץ ומפזר את אלפי החצים. אפשרות נוספת לשימוש היא "פעולה מיידית" המשמשת לטווחים קרובים. כוונון מנגנון ההשהיה למצב זה גורם לכך שפיזור החצים יתרחש ברגע יציאת הפגז מקנה תותח הטנק.
הפלאשט בצה"ל.
הפלאשט הגיע לצה"ל במלחמת יום הכיפורים, כשאלפי פגזים נשלחו על ידי האמריקאים במסגרת הרכבת האווירית שהופעלה על ידם בזמן המלחמה.
צה"ל השתמש בפגזים במהלך מלחמת לבנון הראשונה וגם בשהות בלבנון שאחרי המלחמה. הטנקים ירו פגזי פלאשט אל עבר חוליות מחבלים שזוהו בשטחים פתוחים, בטכניקת ירי ששילבה גם פגזים מעיכים (נפיצים).
במהלך האינתיפאדה השנייה היה הפגז בשימוש ברצועת עזה, אך לא ביהודה והשומרון.
בעקבות ביקורת ציבורית, החליט צה"ל על הפסקת השימוש בפגזי הפלאשט, ומעבר לפגזי הרקפת מתוצרת תע"ש.
כשהפלאשט הגיע לישראל הוא עבר שינויים קלים להתאמתו לתנאים הישראלים. בתוך הפלאשט קיימות 4 קומות שבתוכן מפוזרים 7000 חיצים.
הפלאשט מסודר בצורה כזו שכאשר הוא משוגר מן הלוע, הוא מסוחרר ואף מתפרק באוויר בסחרור כך שהחצים מסודרים במין V בזמן המעוף כאשר החלק החד יותר מופנה כלפי האנשים שאליהם כוון הירי.
הביקורת על השימוש בפלאשט.
ארגוני זכויות אדם מתנגדים לשימוש בפלאשט, מכיוון שלטענתם הוא גורם נזק וסבל שאינו הכרחי. עם זאת השימוש בפלאשט אינו אסור על פי האמנה הבינלאומית להגבלת השימוש באמצעי לחימה קונבנציונליים, עליה חתמה ישראל ב-1995.
ב-27 באפריל 2003 עתר ארגון רופאים לזכויות אדם לבג"ץ נגד שר הביטחון, בדרישה לקבוע כי השימוש בפגז אינו חוקי. העתירה נדחתה בהרכב של שלושה שופטים (מישאל חשין, אליהו מצא ואסתר חיות). בפסיקתם קבעו השופטים כי "השימוש בתחמושת זו אינו אסור על-פי דיני המלחמה, ולכן בקשת העותרים אינה יכולה להתקבל".
בריזיגלה
בריזיגלה (באיטלקית: Brisighella) היא עיירה בנפת רוונה שבמחוז אמיליה-רומאניה. העיר שוכנת 45 ק"מ דרומית-מזרחית לבולוניה ו-40 ק"מ דרומית-מערבית לרוונה. בסוף שנת 2004 מנתה העיירה 7,740 תושבים.
תולדות המקום.
מקורה של העיירה הוא כפר קטן מימי הביניים הנמצא בעמק "למונה" (Valle del Lamone), במרחק הליכה משלושה צוקים מרשימים: "מנפרדיאנה" (Manfrediana) - מהמאה ה-14, "ונציאנה" (Veneziana) - מהמאה ה-16 ומגדל השעון (ראה בתמונה) מהמאה ה-19, הבנוי על מצודה קטנה משנת 1290 ועל מנזר מונטיצ'ינו במאה ה-18.
מעיינות מרפא.
בעיר ובמחוז יש ריכוז של מעיינות מרפא. הריפוי במעיינות האלה מקורו כבר במאה ה-19. המעיינות עשירים במים שבהם מומסים מלחי גפרית ומלחי נתרן-ברומיד ויוד. הטיפול הוא מיוחד לסובלים מבעיות במערכת הנשימה. יש הטוענים כי למעיינות יש תכונות ריפוי גם למחלות נשים, כאבים וקשיי נשימה לילדים. המעיינות פתוחים לציבור מחודש אפריל עד נובמבר כל שנה. מסוף יוני עד אמצע יולי מתקיים בעיר פסטיבל בסגנון ימי הביניים.
מפקדת הבריגדה היהודית.