גברים נוטים יותר להתעסק עם דברים מערכתיים בעוד נשים נוטות להתעסק דווקא בתחומים חברתיים. ההורמון אוקסיטוצין ממלא בין היתר תפקיד חשוב ביצירת קשרים חברתיים, בניית יחסי אמון וגילוי חמלה. הוכח כי האסטרוגן, הורמון המין הנשי, מעודד שחרור של אוקסיטוצין מבלוטת ההיפותלמוס ומעודד את קשירתו לאמיגדלה, בעוד שהטסטוסטרון, הורמון השכיח יותר אצל גברים, מדכא באופן ישיר את פעולתו של האוקסיטוצין.
מחקר שבדק את רמת הטסטוסטרון במי השפיר והשווה אותה אחר כך להתנהגות הנולד העלה שככל שרמת הטסטוסטרון גבוהה יותר כך רמת העניין של היילוד במבנים מערכתיים גדולה יותר, וככל שרמת הטסטוסטרון נמוכה יותר כך מידת התעניינותו של היילוד נמוכה יותר במבנים מערכתיים וקיימת נטייה גדולה יותר של היילוד לגילויי אמפתיה. במחקר אחר הוצגו לתינוקות בני כמה חודשים תמונות של עצמים מכניים ותמונות של דמויות אנושיות. המחקר העלה שתינוקות בנות השקיעו מבטן בתמונות המציגות דמויות אנושיות ואילו הבנים השקיעו מבטם בתמונות המציגות עצמים מכניים.
יוסל ברגנר
יוֹסְל בֶּרגנֶר (באנגלית: Yosl Bergner; 13 באוקטובר 1920 – 18 בינואר 2017) היה מגדולי הציירים הישראלים, מאייר ספרים, צייר תפאורות ומעצב תלבושות לתיאטרון ישראלי, ובעיקר עבור הצגותיו של המחזאי נסים אלוני. חתן פרס ישראל לאומנות לשנת 1980 (ה'תש"ם).
ביוגרפיה.
ולדימיר יוֹסִיף (יוֹסְל) בֶּרגנֶר נולד בווינה בשנת 1920, בנם של הזמרת פניה ברגנר והמשורר מלך ראוויטש (זכריה חנא ברגנר), ואחיינו של הסופר הרץ ברגנר. ילדותו עברה עליו בבית רוחש בסופרים ומשוררים, ובוויכוחים על ספרות והגות. בילדותו התגוררה משפחתו בוורשה, ושם החל ללמוד ציור אצל הצייר הירש אלטמן.
כשהיה בן שבע-עשרה היגרו הוא ואחותו לאוסטרליה, שם למד ברגנר אמנות בבית הספר לאמנות שעל יד הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן. במשרדי ההגירה של "היאס" (HIAS) בוורשה פגש ברגנר את יוסל בירשטיין, ואתו עשה את הדרך לאוסטרליה. השניים שירתו יחד בצבא האוסטרלי במלחמת העולם השנייה, כפי שמתאר ברגנר:
לאחר שירותו הצבאי בצבא האוסטרלי הקים ברגנר, יחד עם חברו בירשטיין, קבוצה של ציירים שעסקו בציור ריאליסטי-חברתי.
ברגנר עלה לישראל בשנת 1950 יחד עם אשתו הציירת אודרי ברגנר, והם קבעו את משכנם בצפת. מאז עלייתו הפך לאחד הכוחות המשמעותיים באמנות הישראלית. בשנת 1950 גם הציג ברגנר את תערוכת היחיד הראשונה שלו בישראל בגלריה לאמנות כ"ץ. משנת 1957 ברגנר חי ויצר בתל אביב.
ביצירותיו הביע ברגנר את נשמתו והווייתו באמצעים ציוריים-ספרותיים וסימבולים, ואלו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובשאר העולם ונרכשו על ידי אספנים רבים.
בתחילה המוטיבים שהובילו את ציוריו נחשבו לגלותיים, אך עם השנים סגנונו של ברגנר נתפס כמייצג את הישראליות באמצעות פן ייחודי. הוא צייר בסגנונו הייחודי אירועים שחווה וסיפורים ששמע מהעבר, בעיקר במציאות הארץ-ישראלית: מעולם החלוצים (נושא שנחשב אז לחידוש), מעולם התיאטרון בשנות ה-70 ועוד.
ברגנר הוא חתן פרס ישראל לאמנות לשנת 1980.
בשנת 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ברגנר הותיר את אודרי אשתו, את בתם הינדה ברגנר וארבעה נכדים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה.
כיכר יוסל ברגנר הוקמה בצומת הרחובות רחוב חסן שוקרי-ברוולד, מול בניין עיריית חיפה. על הכיכר ניצב פסלו של האמן - "אחוות אחים".
המחזה "המעלית", מתוך הספר "מה זאת אמנות, לעזאזל?! אוסף מחזות אקזיסטנציאליסטיים" מאת דורון בראונשטיין, מוקדש ליוסל ברגנר - שאף היווה השראה לדמותו של יוסל'ה במחזה.
זהות מגדרית
זהות מגדרית היא תחושת הזהות האישית של הפרט עם אחת מקטגוריות המגדר - שיכולה להיות גבר, אשה, איפשהו באמצע, שילוב של שניהם או אף אחד מהם. זהות מגדרית יכולה להתאים לזוויג שניתן לאדם בזמן הלידה ויכולה להיות שונה ממנו. בכל החברות האנושיות קיימות קטגוריות של זהות מגדרית, וקטגוריות אלה יכולות לשמש כבסיס לזהות החברתית של האדם ביחס לחברים אחרים בחברה. המונח זהות מגדרית יכול להתייחס גם לזהות שאותה מייחסים אחרים לפרט, על בסיס ציפיותיהם מתפקידי מגדר שמפגין הפרט (מגדר מיוחס).
המחקר המדעי מראה כי זהות המגדר איננה דבר שנבחר באופן מודע; רוב הזכרים אכן מזהים לבסוף כגברים ורוב הנקבות כנשים, אך קיימים כמה מצבים בהם זה לא מתרחש - תופעות כאלה של התפתחות מגדרית שונה, הולידו מחקר מדעי שלם אודות האטיולוגיה של זהויות מגדר, נושא אשר עד כה ידע מחלוקות חריפות מאוד בקהילה המדעית אחת הידועות בהן הוא הפולמוס סביב מקרה דייוויד ריימר. לעיתים אלו החשים אי הלימה בין זהותם המגדרית לבין גופם, חשים דיספוריה מגדרית וחלקם מבקשים לעבור הליך להתאמה מגדרית, כדי להתאים את גופם לתחושתם הנפשית. מומחים רבים מאמינים שגורמים ביולוגיים כגון השפעות גנטיות ורמות הורמונים ברחם, יחד עם חוויות מוקדמות וחוויות בגיל הנעורים או בבגרות עשויים כולם לתרום להתפתחות הזהות המגדרית.
אטיולוגיה - מבט תאורטי.
האטיולוגיה להיווצרות הזהות המגדרית, באדם ובכמה מינים נוספים, איננה מובנת מאליה: קיימים מצבים בהם זכרים צעירים (בשנים הראשונות לחיים) יזדהו כבנות, וההפך. כך למשל, בנים צעירים עלולים לטעון באופן עקבי כי הם למעשה "בת" ויידרשו מהוריהם לקנות להם בובות אשר על פי ניתוח סטטיסטי נפוצות יותר בקרב בנות, ינסו ללבוש ביגוד הנתפס בתרבות כ"נשי", כגון שמלות, בתרבות המערבית (לרוב של האם או אחות\אחיות) ויבקשו לשחק דמות נשית במשחקי סימבוליים או משחקי תפקידים בקרב ילדים, וכן ההפך. שכיחות התנהגות זו, הנקראת נון קונפורמיות מגדרית בילדים (Childhood gender nonconformity) אינה גבוהה, וכתופעה היא נדירה יחסית. תופעה זו נחקרת אקדמית מזה שנים רבות, בעיקר בדיסיפלינות של ביולוגיה, מדעי המוח, פסיכולוגיה, ולעיתים גם חינוך. מסיבה זו קיים שיח אקדמי ענף (אם כי צנוע יחסית לתחומים אקדמיים אחרים) העוסק באטיולוגיה של זהויות מגדר באדם. להלן יוסבר על העמדה הנוכחית בקרב הקהילה המדעית בהקשר זה.
בעבר שלטו שתי גישות עיקריות הבאות להסביר כיצד מתהווה זהותו המגדרית של אדם. כיום מקובלת גישה שלישית שהיא שילוב של השתיים. הגישות מכילות מודלים שונים, אך רוב המודלים משתי הגישות הראשונות, ננטשו לטובת השלישית, זה מתוקף הממצאים המדעיים שהניב שיתוף הפעולה בין דיסציפלינות שונות, להבנת האטיולוגיה של זהות המגדר באדם.
קונסטרוקציוניסטית.
גישה זו מבוססת בלבד על רעיון קונסטרוקציוניסטי פונדמנטאלי לפיו זהות המגדר מתעצבת אך ורק על ידי סוציאליזציה, קרי, היא תוצר של הבניה חברתית טהורה, כביכול. גישה זו הביאה למספר מקרים טרגיים, כדוגמת דייוויד רימר, ולמעשה הופרכה מראיות סותרות כגון קיום תופעת הטרנסקסואליות אשר מתחילה, ברוב המקרים, בגיל הינקות, וכוללת התנגדות אקטיבית מצד הילד, לתכתיבים המגדריים של הוריו (Childhood gender nonconformity), וזו בדרך-כלל הולכת ומתחזקת, בסתר או בגלוי, במהלך השנים. כמו כן, מחקרים נוירוביולוגיים מוקדמים, דוגמת אלו של רוג'ר גורסקי ודיק שוואב על השפעתם הקדם לידית של ההורמון טסטוסטרון בפרט, ואנדרוגנים בכלל, על ההתמיינות המוחית. גישה זו אומצה על ידי קבוצות פמיניסטיות פוסט-סטרוקטורליסטיות אשר לשיטתן מגדר, ואספקטים פסיכו-סוציאליים רבים נוספים, הן תוצאה של |הבניה גרידא.
רדוקציוניסטית.
הגישה הרדוקציוניסטית היא גישה דטרמניסטית, בבסיסה הרעיון שעיקר ההשפעה על יניקת המגדר של היילוד היא הורמונאלית (חשיפה להם בשלבים מסוימים בהריון) וכי לגורמים פסיכוסוציאליים בתר-הריוניים יש השפעה מזערית אם בכלל. ביקורת מרכזית לתאוריה היא העובדה שזהות המגדר עצמה היא אכן רכיב חברתי מובנה, שכן איננה הומוגנית בכל התרבויות (ואף אינה בינארית במספר חברות אחדות, כפי שנראה להלן), חוסר ההומוגניות יתבטא למשל בעובדה שבחברה אחת בה מקובלת בינאריות מגדרית, דברים מסוימים יכולים להתפס כ"נשיים", בעוד שבחברה אחרת, גם היא בינארית מגדרית, אותם דברים שנתפסו בחברה הקודמת כ"נשיים", לא יתפסו בנוכחית ככאלה. אין הוכחה חד-משמעית לתאוריה הזאת, שכן הקשר בין הורמונים לזהות מגדר אינו ליניארי, משום שזהות מגדרית היא הבנייה ולא, למשל, קומפלקס כימי, ועל כן לא מושפעת מהורמונים באופן ישיר אלא עקיף - להורמונים בהחלט יש השפעה על כיוון המוח ל"יניקתה" של זהות מגדר מסוימת מן הסביבה החברתית, אך זהות המגדר עצמה, לרבדיה, אינה מיוצגת על ידי הורמון מסוים כי אם בזכרונות מוקדמים עליהם מתבססים זכרונות מאוחרים יותר, או במובן פסיכולוגי יותר, סכמה מאוד בסיסית עליה מונחות סכמות אחרות.
היווצרות הזהות המגדרית באדם.
על פי מרבית החוקרים העוסקים בזהות מגדרית מתעצבת במהלך הלידה עד להתגבשותה הסופית-לכאורה שלא תאוחר מגיל 18 חודשים ככלל; החל מהשפעות ביוכימיות כגון הורמונאליות או טרטוגניות בשלב החיים הפרי-נטאלי (כלומר, הקדם-לידתי), וכלה בשלב החיים האפי-נטאלי (כלומר הבתר-לידתי) שלאחריו, אז, לפי אחת הדעות, מתרחש תהליך של "השלמה פסיכוסוציאלית" הנמשך על פי רוב עד סביבות גיל 18 חודשים לערך.