לאחר המלחמה הוקם על אדמות ג'וליס מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל, חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום - שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר.
ולדיסלב שלנגל
ולדיסלב שלֶנגֶל (שם בפולנית: Wladyslaw Szlengel; 1912, ורשה – 8 במאי 1943) היה משורר ופזמונאי יהודי-פולני שכתב בפולנית. נודע בזכות השירים שכתב בגטו ורשה, שם נספה בשנת 1943.
ביוגרפיה.
שלנגל נולד בוורשה בשנת 1912 למאוריצי שלנגל - צייר, בונה תפאורות ומעצב כרזות לבתי קולנוע. את שיריו הראשונים פרסם בעיתונים שונים וכתבי עת לאחר סיום לימודיו בשנת 1930. בין היתר פרסם משיריו ביומון היהודי פולני "נַאש פּשֶגלוֹנְד" ("Nasz Przegląd").. בשבועון הסאטירי "שְפילקי" ("Szpilki") נהג לפרסם שירים ומאמרים מתובלי הומור בפולנית פשוטה. בעיתון המפלגה הסוציאליסטית הפולנית 'רובטניק' ובדו-שבועון 'סיגנאלי' שיצא בלבוב נהג לפרסם מאמרים פוליטיים. טרם מלחמת העולם השנייה כתב גם מערכונים ופזמונים לקברט, לתיאטרון ולקולנוע תוך שיתוף פעולה עם מלחינים שונים. חלק מלהיטיו הפכו אותו לאחד היוצרים המוכרים בורשה טרם המלחמה.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין ברח שלנגל עם אשתו מזרחה לביאליסטוק שהייתה בשליטה סובייטית, שם הצטרף לתיאטרון בובות מקומי. לאחר שהתפרקה ב-1940 להקת התיאטרון, הצטרף ללהקה אחרת בלבוב. עם פלישת הגרמנים לשטח הכיבוש הסובייטי שב עם אשתו לביתם שבוורשה אשר היה בשטח הגטו ברחוב ואליצוב 14.
בגטו ורשה, המשיך לכתוב שירה ופרוזה, שהתפרסמו במועדון "Sztuka" (אומנות) ברחוב לשנו 2 שהיה מועדון פופולרי ויוקרתי בגטו, בו נהג לנגן גם ולדיסלב שפילמן. בין מופעי המועדון נודע בעיקר הקברט הסאטירי על חיי הגטו עם המשתתפים הקבועים, בהשתתפותו של שלנגל שכונה "העיתון החי". לאחר האקציה הגדולה מצא שלנגל עבודה כעובד-כפייה במפעל לייצור מברשות בגטו, ועבר עם אשתו לדירה ברחוב שווינטוירסקה 34, שם המשיך לכתוב שירים במרץ, אותם כינה 'שירים מסמכים'. הוא חידש את מופע העיתון החי אותו נהג להקריא בערבים ספרותיים. את שיריו כתב באמצעות עיפרון ולאחר מכן שכפל, כרך וחילק למאזיניו באמצעות מכונת כתיבה ונייר העתקה. פזמוניו זכו לפופולריות רבה בקרב יושבי הגטו, כשהם מתארים את האירועים והתחושות שרווחו בגטו. במהלך הגירושים לטרבלינקה ביטאו שיריו חשבון נפש נוקב עם בני האדם ועם אלוהים.
ב-8 במאי 1943 במהלך מרד גטו ורשה גילו הגרמנים את מחבואו של שלנגל, בבונקר של שמעון כץ ברחוב שווינטוירסקה 36 (בו הסתתרו גם לוחמי אצ"י). הוא נרצח יחד עם אשתו ששמה אינו ידוע, וכמאה ושישים יהודים נוספים שהסתתרו באותו בונקר. בן 31 היה במותו.
לאחר מותו.
לאחר המלחמה נמצאו חלק משיריו של שלנגל במקומות שונים - עותק של חוברת משיריו, אותה הקדיש לחבר באופן אישי - שרדה את המלחמה. בחלקו השני של ארכיון עונג שבת אשר נמצא מתחת להריסות רחוב נובוליפיה נמצאו גם כן שירים של שלנגל מודפסים במכונת כתיבה, ושיר אחד - 'חפצים' בכתב ידו. גם בחלקו הראשון של ארכיון עונג שבת נמצאו שירים רבים, ללא חתימה, המיוחסים לשלנגל על ידי חוקרי המכון היהודי ההיסטורי בורשה.
בשנת 1977 יצא קובץ שיריו "אשר קראתי למתים: שירי גטו ורשה" בפולנית. ב-1987 ראה אור הקובץ בתרגום לעברית בהוצאת טרקלין-עקד, בתרגומה של הלינה בירנבאום (בעצמה ניצולת שואה, ואמו של יעקב גלעד), וב-1990 בתרגום לגרמנית. בשנת 2003 הקימה בירנבאום יחד עם עדה הולצמן אתר אינטרנט לזכרו של שלנגל.
שירו "התחנה הקטנה טרבלינקה" שכתב בגטו ורשה, נכלל באלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
בשנת 2016 הפיקו והלחינו חברי להקת אל המשורר אלבום משיריו בשם "שני אדונים בשלג". האלבום כולל 11 שירים, אשר חלקם תורגמו על ידי הלינה בירנבאום וחלקם על ידי בעז אלברט חבר הלהקה.
בשנת 2017 פעילים מפולין וחברי להקת "אל המשורר" ביקשו לשמר את זכרו ואת ביתו בוורשה שעומד לפני הריסה
ניקולאי דוברוליובוב
ניקולאי דוברוליובוב (ברוסית: Николай Александрович Добролюбов) (5 בפברואר 1836 - 29 בנובמבר 1861) היה מבקר ספרות, פובליציסט ומהפכן רוסי של מחצית המאה ה-19.
דוברוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד במשפחת כומר. כבר בילדות אהב לקרוא ובגיל 17 החל את הלימודים במכון ללימודי הוראה בסנקט פטרבורג. לאחר פטירת הוריו בשנת 1854 נודע בציבור כבעל דעות קיצוניות נגד הדת, המלוכה ומעמד הצמיתות. דעותיו מצאו ביטוי במספר רב של יצירותיו הספרותיות שפורסמו בעיתונות הסטודנטיאלית.
קריירת המבקר.
דוברוליובוב נפטר משחפת כבר בגיל 25 וזאת לאחר שהוא היה באירופה במשך שנה. למרות חייו הקצרים הוא פרסם הרבה. בדרך כלל מאמריו התפרסמו במגזין סוברמניק. רק במהלך שנת 1858 הוא פרסם כ-75 מאמרים ותגובות ליצירות ספרותיות שונות. חלק מיצירותיו לא התפרסמו עקב הוראת הצנזורה. גם יצירותיו שהיו מאמרים בנושא הספרות היו בעלי אופי פוליטי מובהק.
מאמרים שהיו בעלי חשיבות רבה, הם מאמרים שהוקדשו לרומנים של איוואן טורגנייב ואיוון גונצ'רוב ומחזות של אלכסנדר אוסטרובסקי. בתקופת ברית המועצות וגם היום מאמריו הם חלק של תוכנית הלימודים בבית הספר.
בשנת 1860 הוא נשלח למשך שנה לאירופה במטרה לשפר את מצב בריאותו. הדבר לא הצליח, הוא חזר לסנקט פטרבורג ונפטר בסוף 1861. הוא נטמן בבית הקברות בסנקט פטרבורג.
הוא נחשב עד היום לאחד המנהיגים של התנועה המהפכנית באימפריה הרוסית בשנות ה-60 של המאה ה-19. יחד עם זאת, אלכסנדר הרצן ראה בו קנאי שרק מפריע לקידום השינויים ברוסיה. פיודור דוסטויבסקי האשים אותו בזלזול בחשיבות האישיות באמנות.
רועי ורמוס
רועי ורמוס (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל פסגות בית השקעות לשעבר.
ביוגרפיה.
ורמוס הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בין שנת 1996 לשנת 1998 שימש כמנהל השקעות באוורגרין ניהול השקעות. בשנת 1998 מונה כאנליסט ומנהל השקעות בפסגות מנהלי קרנות נאמנות, בשנת 2001 מונה למנהל המחלקה הכלכלית בפסגות מנהלי קרנות נאמנות. בשנת 2003 מונה למנכ"ל פסגות קרנות נאמנות ובסוף שנת 2006 למנכ"ל פסגות בית השקעות וליו"ר דירקטוריון פסגות קופות גמל. בין השנים 2006–2008 כיהן כיו"ר איגוד קרנות הנאמנות. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה הציבורית לעדכון דירוג ומדד מעלה, כיו"ר המועצה הציבורית של המכון הישראלי לממשל תאגידי וכיו"ר מפעלות חינוך וחברה.
ורמוס נבחר בשנת 2008 לכלכליסט השנה. במהלך שנותיו, הוא נשא ונתן עם חברת אפריקה ישראל להשקעות לגיבוש ההסדר עם החברה.
באוקטובר 2010 הודח מתפקידו כמנכ"ל פסגות. בינואר 2011 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמיד את ורמוס לדין על עבירות של תרמית בניירות ערך וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, אך בסופו של דבר הגיעה הפרקליטות לפשרה לפיה לסיום הפרשה ישלם ורמוס כופר בסך כחצי מיליון ש"ח, בלא שיודה בעבירות המיוחסות לו.
באפריל 2022 רכשה חברת להב אנרגיה ירוקה ש-20% ממנה בבעלות קרן נוקד של רועי ורמוס את חברת מפעת שעוסקת באיסוף ופינוי פסולת ובהפעלת תחנות מעבר. לאחר מכן תרכוש מפעת בשליטה החדשה את מצדר, חברה שפועלת באותם תחומים.
היה נשוי 5 שנים ליעל אנדורן, לשעבר מנכ"לית משרד האוצר ומנהלת קרנות הפנסיה "עמיתים".
סמל מיני
גז'גוז' סכטינה
גְזֶ'גוֹז' יוליוש סְכֵטִינָה (בפולנית: Grzegorz Juliusz Schetyna; נולד ב-18 בפברואר 1963 באופולה) הוא פוליטיקאי פולני ומנהיג האופוזיציה בפולין. הוא התמודד לכהונה בסיים, הבית התחתון של הפרלמנט הפולני, במסגרת רשימת מפלגת המצע האזרחי, ונבחר ב-25 בספטמבר 2005. לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב-2007 החל לכהן בנובמבר 2007 כסגן ראש הממשלה וכשר הפנים והמנהל בממשלתו של דונלד טוסק.
בנוסף, כיהן סכטינה כחבר בסיים הן בכהונת 1997–2001 והן בכהונת 2001–2005.
לאחר סיום תפקידיו בממשלה, באוקטובר 2009, עבר סכטינה לכהן כראש קבוצת המצע האזרחי בסיים. עם ניצחונו של ברוניסלב קומורובסקי בבחירות לנשיאות פולין ב-2010, הוצע סכטינה כמועמד מטעם מפלגתו להחליף את קומורובסקי בתפקיד יו"ר הסיים.
סכטינה נבחר רשמית לכהונת יו"ר הסיים ב-8 ביולי 2010, ובהתאם לכך, קיבל לידיו גם את סמכויות נשיא פולין המכהן, עקב מותו של נשיא פולין לך קצ'ינסקי בהתרסקות מטוס. הוא החזיק בסמכויות הנשיא וראש המדינה המכהן במשך כחודש, עד להשבעתו של ברוניסלב קומורובסקי לנשיאות ב-6 באוגוסט 2010.
קרב דנדאנקאן
קרב דנדאנקאן היה קרב שנערך בשנת 1040 בין כוחות סלג'וקים לכוחות ע'זנווים. חרף היתרון המספרי של הע'זנווים, הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי אשר סיים את השליטה הע'זנווית בח'וראסאן.
רקע.
בשנת 997 עלה לשלטון אימפריה הע'זנווית מחמוד מע'זנה. מחמוד שחרר את הע'זנווים מהשפעת האימפריה הסאמאנית, השתלט על ח'וראסאן והפך את האימפריה הע'זנווית למעצמה אזורית. מחמוד מת ב-1030 וירש אותו בנו מוחמד. אחיו של מוחמד, מסעוד הראשון, מרד במוחמד עוד באותה שנה, תפס את השלטון וכלא את מוחמד. ב-1037 עלה לשלטון באימפריה הסלג'וקית טוע'ריל בכ, בנו של מיכאיל ונכדו של סלג'וק. הוא ואחיו צ'אע'רי בכ, הקימו צבא גדול ובזזו ערי גבול באימפריה הע'זנווית. מסעוד החל לראות בסלג'וקים איום על שלטונו, ובשנת 1039 החליט לצאת למלחמת חורמה נגדם.
הקרב.