ידיעת מבנה האנזים מסייעת להסביר את נתוני הקינטיקה. לדוגמה, המבנה של האתר הפעיל יכול להסביר איך הסובסטרט והתוצר קשורים במהלך הקטליזה, מה משתנה במהלך הריאקציה ואפילו את התפקיד הספציפי של שיירי חומצות אמינו שנמצאים במערכת. חלק מהאנזימים משנים את צורתם באופן משמעותי במנגנון ובמקרים כאלו ניתן לקבוע את צורת האנזים עם וללא קישור הסובסטרט, באמצעות אנלוג של סובסטרט אשר נקשר אך אינו מושפע מהאנזים בראקציה.
לא כל הזרזים הביולוגיים הם אנזימים חלבוניים, למשל ריבוזומים וריבוזימים שמבוססים על RNA, נחוצים לתפקודים שונים בתא כגון שחבור ותרגום. ההבדל העיקרי בין ריבוזימים לאנזימים הוא שריבוזימים מורכבים מבסיסים חנקניים בעוד שאנזימים מורכבים מחומצות אמינו. כמו כן ריבוזימים מעורבים במספר מצומצם של ריאקציות, אף על פי שמנגנוני הפעולה שלהם והקינטיקה שלהם ניתנת לחקירה ולסיווג באמצעות אותן השיטות המשמשות לאנזימים.
עקרונות כללים ומנגנונים.
קצב הראקציה יעלה כאשר ריכוז הסובסטרט יעלה אך בשלב מסוים יגיע לרוויה כאשר כל האתרים יהיו תפוסים על ידי סובסטרט ואז הוספת סובסטרט לא תשפיע על העלייה בקצב הראקציה.
האנזימים אינם משנים את שיווי המשקל בין התוצרים והמגיבים, הם מזרזים את קצב הראקציה. ככל שנוסיף יותר סובסטרט הקצב יעלה עד לנקודת המקסימום.
שתי תכונות חשובות מאוד לקינטיקה של אנזים הן המהירות שבה האנזים הופך רווי במגע עם סובסטרט מסוים – כלומר מהירות קשירה של אנזים לסובסטרט ספציפי והקצב המקסימלי אליו הוא יכול להגיע.
התזמורת הסימפונית של יוסטון
התזמורת הסימפונית של יוסטון (באנגלית: Houston Symphony) היא תזמורת סימפונית מקצועית, היושבת דרך קבע ביוסטון, טקסס. מאז 1966 מופיעה התזמורת ב"אולם ג'סי ה. ג'ונס לאמנויות הבימה" במרכז יוסטון.
הקונצרט הראשון של ההרכב, שיהיה בעתיד לתזמורת הסימפונית של יוסטון, התקיים ב-21 ביוני 1913, בתמיכת הנדבנית תושבת יוסטון, אימה הוג. בתחילה מנתה התזמורת רק 35 נגנים במשרה חלקית, אך על אף ממדיה הקטנים, הן בשיעור קומה והן בתקציב, זכו התזמורת ומנצחה הראשון, ז'וליאן פול בליץ, לתגובה חיובית והמשיכו להופיע. בליץ ניצח על התזמורת עד 1916 ואחריו פול ברז'ה, עד שהתזמורת התפרקה ב-1918.
התזמורת התגבשה מחדש ב-1930, עדיין כהרכב מקצועי למחצה, וכעבור שנה הגישה עונת קונצרטים מלאה ראשונה בניצוחו של אוריאל נספולי. באביב 1936 הייתה האגודה הסימפונית באופן רשמי לתזמורת הסימפונית של יוסטון. ארנסט הופמן החל אותה שנה בכהונתו בתמיכה מוגברת מן האגודה והתחיל לשכור נגנים מקצועיים. התזמורת המשיכה להתרחב בעשורים הבאים, והחוזה הראשון שלה ל-52 שבועות נחתם בשנת 1971. כיום היא נחשבת לאחת התזמורות החשובות בארצות הברית. התזמורת הופיעה או באודיטוריום העירוני או באולם המוזיקה עד בנייתו, בשנת 1972, של אולם ג'סי ה. ג'ונס לאמנויות הבימה. בשנת 2001 איבדה התזמורת כלי נגינה, תווים וארכיבים בשווי מיליוני דולר כשהסופה הטרופית אליסון הציפה את קומת המרתף של ג'ונס הול. בשנת 2003 שבתו הנגנים במשך 24 ימים וההסכם שהושג לבסוף כלל קיצוץ בשכר הנגנים וצמצום בגודל התזמורת
בשנת 2022 נכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי יוראי ואלצ'וחה מסלובקיה.
אאולוס גליוס
אלגברה עם חזקות אסוציאטיביות
מקס פרוץ
מקס פרדיננד פּרוץ (בגרמנית: Max Ferdinand Perutz; 19 במאי 1914, וינה - 6 בפברואר 2002, קיימברידג') היה ביולוג מולקולרי וקריסטלוגרף בריטי ממוצא יהודי אוסטרי. מייסד המעבדה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי.
חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1962, יחד עם ג'ון קנדרו על מחקריהם לפיענוח המבנה השלישוני של חלבונים גלובולריים כמו המוגלובין ומיוגלובין
קורות חיים.
מקס פרוץ נולד בווינה בירת אוסטריה, להוגו פרוץ ודלי גולדשמידט, שבאו שניהם ממשפחות יהודיות מבוססות של יצרני טקסטיל. כשהיה בן שש הטבילוהו הוריו והוא גדל כקתולי (מאוחר יותר נטש את הדת).
בשנת 1932 החל ללמוד באוניברסיטת וינה. בשנת 1936, לאחר שסיים את התואר הראשון באוסטריה, עבר פרוץ למעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג', שם עבד בהנחייתו של ג'ון דזמונד ברנל. לאחר כניסת הנאצים לאוסטריה ב-1938 הוחרם רכושם של הוריו, והם הפכו לפליטים. עקב כך הורע מצבו הכלכלי, אך בעיה זו נפתרה עם מינויו לעוזר של ויליאם לורנס בראג ב-1 בינואר 1939.
פרוץ השתייך לקולג' פיטרהאוס משנת 1936 ועד מותו, והיה חבר של כבוד משנת 1962 ועד 2002.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נאסר פרוץ והוגלה לקנדה בשל היותו נתין אוסטרי. במרץ 1941 השתכנעו השלטונות הבריטיים באיוולת שבהגלייתו ואישרו לו לחזור לקיימברידג', ולא זו בלבד אלא שהוא גויס לאחד המבצעים הסודיים של המלחמה, פרויקט חבקוק, שבדק את האפשרויות למציאת חומרים חדשים לבניית נושאות מטוסים.
באוקטובר 1947 מונה לראש היחידה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי, שהפכה ב־1962 מונה למעבדה לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1953 הראה פרוץ כי ניתן לקבוע מבנים של חלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה. באמצעות שיטה זו קבע פרוץ את המבנה המרחבי של חלבון ההמוגלובין. מאז פוענחו, באמצעות שיטה זו, מבנים של יותר מ-300 חלבונים.
בשנת 1979 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית קופלי.
עם תלמידיו נמנים גם שני זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה על גילוי מבנה ה-DNA, ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק. בשנת 1969 פרסם פרוץ מכתב בכתב העת Science, ובו התנצל על שהעביר לווטסון ולקריק דו"ח שכתבה רוזלינד פרנקלין על מחקרה, ובו מידע רב ערך על המבנה המרחבי של ה-DNA, ללא אישורה ואף ללא ידיעתה של פרנקלין. פרוץ תירץ מעשה זה בכך שהיה חסר ניסיון בעניינים אדמיניסטרטיביים.
פרוץ נפטר בקיימברידג' ב-6 בפברואר 2002.
הישג מחקרי עיקרי.
בעקבות מפגש עם קרוב משפחה שהיה ביוכימאי, החל פרוץ לחקור את מבנה ההמוגלובין בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, מחקר שעתיד היה להימשך בהפסקות שבע עשרה שנים. פריצת הדרך של פרוץ הגיעה כשהחליט להחליף חלק מהאטומים באטום כבד (כספית), רעיון שהעלה ברנל שנים רבות לפני כן במחקריה של דורותי קרופוט הודג'קין על האינסולין.
בשנת 1953 הראה פרוץ כי ניתן לקבוע מבנים של חלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה. בשיטה זו יש צורך ליצור גבישי חלבון והגביש מוקרן בקרני רנטגן. חלק מקרן זו תחדור את הגביש וחלק ממנה תפוזר על ידי ענני האלקטרונים של האטומים בגביש. את דפוס הפיזור של הקרן ניתן לקלוט על נייר צילום. דפוס זה נקרא "מפת דיפרקציה". מידת ההשחרה של נייר הצילום פרופורציונלית למידת הקרן שהצליחה לעבור דרך אותה נקודה בה נשברה קרן הרנטגן בגביש. ניתן להבחין בין אטומים שונים במולקולה כיוון שהפיזור של קרן הרנטגן יחסי לצפיפות האלקטרונים באטום (כלומר, אטום פחמן יפזר פי 6 חזק מאטום מימן).
באמצעות שיטה זו קבע פרוץ, בשנת 1953, את המבנה המרחבי של חלבון ההמוגלובין. בכך קבע פרוץ אבן דרך בתחום הביולוגיה המבנית, אשר כיום היא אחד מהענפים המובילים במדעי החיים. ידיעת המבנה המולקולרי נותנת תמונה שלמה יותר, יחד עם מחקר ביוכימי ומולקולרי, בהבנת פעילות חלבונים, אתרי קישור ואינטראקציות תוך ובין מולקולריות. עבודתו זאת זיכתה אותו בשנת 1962 בפרס נובל לכימיה. מאז פוענחו, באמצעות שיטה זו, מבנים של יותר מ-300 חלבונים.
לקריאה נוספת.
על תרומתו של פרוץ בתחום הביולוגיה המולקולרית באוניברסיטת קיימברידג' ניתן לקרוא בספר ההיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג', כרך 4, אשר יצא לאור בשנת 1992.
אלגברה בעלת חזקה אסוציאטיבית
יהודה רסלר
יהודה רסלר (נולד ב-1939) הוא עורך דין ישראלי שהתפרסם כמי שהביא לשידורי הטלוויזיה בשבת בישראל, וכמי שנאבק עשרות שנים באמצעות עתירות לבג"ץ נגד אי גיוסם של בני ישיבות לצה"ל.
ביוגרפיה.
רסלר נולד בגליציה שהייתה בריבונות פולין. בגיל 3 הגיע ארצה במסגרת עליית ילדי טהראן, לאחר שהוריו נמלטו עמו לסיביר. משפחתו התיישבה בתל אביב, ואביו פתח שני בתי קפה ידועים - "קפה מילאנו" ו"קפה אוסלו" בצפון תל אביב, שנפתחו מספר שנים לאחר שסגר בית קפה נוסף שהיה ברשותו בשם "קפה רסלר". רסלר, רב-סרן במילואים, למד משפטים, והוסמך לעריכת דין, בעל משרד עורכי דין בתל אביב.
בריאיון עיתונאי סיפר רסלר כי אביו שפתח את בתי הקפה בשבתות, התמודד במאבקים נגד פקחים שהרבו לקנוס אותו על כך. מלחמותיו של אביו נגד הפקחים הולידו אצלו את הרצון להיאבק בנושאי דת ומדינה. העתירה הראשונה שהגיש לבג"ץ הייתה ערעור על פסיקה כנגד תחנת הדלק יזראמקס שהייתה פתוחה בשבת, והורשעה על בסיס חוק העזר העירוני לרמת גן. בג"ץ קיבל את עתירת לקוחו בפסק דין תקדימי שקבע כי תחנת דלק איננה חנות ולכן לא חל עליה חוק העזר העירוני האוסר על חנויות לפתוח בשבת. מאז נקשר שמו בסדרת מאבקים שניהל בנושאים הקשורים לענייני דת ומדינה:
רסלר מרבה להתמקד במשפטים בעלי אופי ציבורי, אך מוכר בציבור גם בזכות היותו פרקליטם של אישים מפורסמים כמו דוד אפל. ב-2007 התפרסם כעורך דינה של א', המתלוננת הראשית בפרשת הנשיא משה קצב.
רסלר מנהל את משרדו מבית מגורים בשדרות דוד המלך בתל אביב וגר במגדלי אקירוב ברחוב פנקס בתל אביב.
משנת 2008 הסתבך רסלר בחובות ואף הורשע בהתנהגות שאינה הולמת את מקצוע עריכת הדין, ובעבירות של הפרת חובת נאמנות ומסירות ללקוח, ונגזר עליו עונש של השעיה ל-12 חודשים על תנאי, לתקופה של 3 שנים.