יעקב חילביץ' נולד בעיר קובנה שבליטא בשנת 1913. בנעוריו היה חניך בתנועת בית"ר. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והיה פעיל במפלגה הרוויזיוניסטית. בראשית שנת 1942, בתקופת שיתוף הפעולה של האצ"ל עם הבריטים, כאשר לאצ"ל היה מעמד חצי לגיטימי ונתקיימו אף יחסים בין המפלגה הרוויזיוניסטית לבין שלטונות המנדט, נוסדה קרן חוקית בשם "מס חזית ישראל", שעסקה באיסוף כספים עבור האצ"ל. חילביץ', של היה חבר אצ"ל, נתמנה לעמוד בראש הקרן. במסגרת תפקידו הכיר היטב את ראשי התנועה הרוויזיוניסטית וכן את פיקוד האצ"ל ואת מפקדו מנחם בגין, שאותו ביקר בדירת המסתור שלו בירושלים. לימים יכתוב בגין על ביקור זה:
האצ"ל מכריז על המרד.
מנחם בגין הגיע לארץ ישראל בשנת 1942 כחייל בצבא אנדרס, וקיבל בסוף 1943 את הפיקוד על האצ"ל. בגין היה מראשי המחנה האקטיביסטי בתנועה הרוויזיוניסטית, שהתנגד לקו הפרו-בריטי. העברת הפיקוד על האצ"ל לידי בגין סיימה סופית את התקופה הפרו-בריטית של האצ"ל, והביאה לתחילת "המרד" נגד השלטון הבריטי בארץ. ב-1 בפברואר 1944 פרסם האצ"ל את כרוז "הכרזת המרד". המסמך פתח בכך שכל התנועות הציוניות עמדו לימין בעלות הברית ולמעלה מ-25,000 יהודים התגייסו לשורות צבא בריטניה; התקווה להקים צבא עברי התבדתה; באותו הזמן עמדו ערביי המזרח התיכון לצדה של גרמניה ויהדות אירופה אותה עת הייתה כלואה והחלה מחוסלת אולם בריטניה לא אפשרה פעולות הצלה. בכרוז הוצהר בין היתר:
בהמשך הכריז הכרוז כי מבחינת האצ"ל תמה שביתת הנשק מול הבריטים וכי מעתה נפתחת מולו מלחמה. מפנה זה חל בניגוד לדעתו של חלק מצמרת המפלגה הרוויזיוניסטית וגרם לקרע בין המפלגה לבין האצ"ל. האצ"ל החל בפעולות נגד הבריטים וב-23 במרץ 1944 ביצע התקפה על מרכזי הבולשת הבריטית בירושלים ועל מפקדותיה המחוזיות ביפו ובחיפה וגרם להרס ולהרג אחד מקציני הבולשת.
הסגרת מפקדי האצ"ל לבריטים.
מיד לאחר ההתקפה התקשר חילביץ' למשרדי הבולשת בירושלים והודיע על נכונותו למסור לבריטים פרטים על מפקדיו וחבריו הבכירים של הארגון.
גרסת אנשי האצ"ל היא כי חילביץ' בגד באנשי האצ"ל תמורת בצע כסף. כך כתב עליו הסופר יוסף נדבה שהיה איש התנועה הרוויזיוניסטית וממקורבי זאב ז'בוטינסקי:
פרופ יהודה לפידות, שנודע בכתיבת ההיסטוריה של האצ"ל, שבו היה חבר בצעירותו, כתב על סכום נמוך בהרבה; לדבריו קיבל חילביץ' מהבריטים סכום של 2000 לירות שטרלינג בלבד, זאת בעת שהלא"י היה שווה ערך לליש"ט.
ספר תולדות ההגנה נותן הסבר אידאולוגי למעשהו של חילביץ':
לפי דברי ריצ'רד קטלינג, שהיה קצין בכיר במחלקה הפוליטית של הבולשת, שלחמה בארגוני המחתרת, היה זה חילביץ' עצמו שיצר את הקשר עם הבולשת, מיד לאחר ההתקפה על מרכז הבולשת:
על מנחם בגין נתן תיאור של מראהו החיצוני ואת כתובת דירת המסתור שלו. על פי הכתוב במסמכי הבולשת, נאמר בתיאור:
בריחתו מן הארץ.
עוד באותו היום הבריחו הבריטים את חילביץ' במכונית בדרך היבשה לקהיר, שם היה אמור לקבל מן הקונסוליה האמריקאית אשרת כניסת לארצות הברית. באותו לילה נעצרו ברחבי הארץ עשרות מאנשי האצ"ל. בין העצורים היו אליהו מרידור מראשי האצ"ל בירושלים (אביו של דן מרידור) וחיים לנדאו מראשי האצ"ל בחיפה (אביו של עוזי לנדאו). כשהגיעו אנשי הבולשת לדירת המסתור של מנחם בגין בירושלים, לא הצליחו לעוצרו מאחר שהיה באותו יום בתל אביב. חלק מהעצורים הוגלו מן הארץ. המעצרים היו מכה קשה לארגון המחתרתי.
חשדם של אנשי האצ"ל נפל על חילביץ' ימים אחדים לאחר מכן כאשר ב-4 במרץ 1944 הובא לבית הוריו של דוד רזיאל משדר רדיו, לאחסון ללילה אחד, ובאותו לילה ערכה הבולשת הבריטית חיפוש בבית, החרימה את המשדר ועצרה את אסתר רזיאל-נאור. בעקבות המקרה פתח המש"י, שירות המודיעין של האצ"ל, בחקירה כדי לחשוף את זהות המלשין. לידי הארגון הגיע מכתב סודי ששלח מטה הבולשת הבריטית ובו מידע על קשריו של חילביץ' עם הבולשת.
יעקב מרידור, שכיהן כמפקד האצ"ל לפני בגין וכאשר בגין הפך למפקד הארגון מונה לסגנו, שהה אז בקהיר וביקש היתר להתנקש בחייו של חילביץ', אולם בגין התנגד בתוקף להתנקש בחיי חילביץ', בטרם שיערך בירור מקיף וקודם שיהיו הוכחות חותכות לבגידתו. הוחלט להשיב את חילביץ' לארץ. שני אנשי אצ"ל ששירתו בצבא הבריטי איתרו את חילביץ' ודרשו ממנו לחזור לארץ כדי להוכיח את חפותו. חילביץ' הכחיש בפניהם את ההאשמות, אך נמנע מלחזור לארץ וברח לארצות הברית.
חודשיים לאחר מכן, ב-25 במאי 1944, התכנס בית דין מיוחד של האצ"ל וגזר על חילביץ' בהיעדרו עונש מוות.
בארצות הברית.
בארצות הברית חבר לחוגים הרוויזיוניסטים בהציגו עצמו כשליח מכובד מטעם התנועה הרוויזיוניסטית שהגיע מארץ ישראל. אנשי האצ"ל בארץ, שכבר ידעו על דבר בגידתו של חילביץ', רצו לרמוז על כך למארחיו בארצות הברית ובגין ביקש מערי ז'בוטינסקי לשלוח מברק אל אנשיהם בארצות הברית שבו קרא לאורח בשם "אזף חילביץ'". יונה אזף היה סוכן שהושתל על ידי האוכראנה, הבולשת הצארית, במחצית השנייה של המאה ה-19 במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונחשב לסמל לבגידה. הרמז לא הובן על ידי מקבלי המברק וכאשר חילביץ' נאם במסיבה של התנועה ניגש אליו שמואל מרלין, ממנהיגי התנועה בארצות הברית, ופנה אליו לתומו בשם "מר אזף חילביץ'". חילביץ', שהבין במה מדובר, הסתלק מיד מן המקום ולא שב לפגוש את אנשי התנועה.
בארצות הברית נמשך המגע בינו לבין ריצ'רד קטלינג, וקטלינג אף נסע לארצות הברית כדי להמשיך את הקשר ביניהם. קטלינג סיפר על כך לחוקר ד"ר אלדד חרובי כאשר נפגשו באנגליה בשנת 1997. לדבריו, שנה לאחר שחילביץ' ברח מן הארץ הוא התקשר אל קטלינג וביקש ממנו לבוא אליו לארצות הברית. קטלינג הגיע אליו, בלי לגלות לאמריקאים את מטרת בואו, וקיבל ממנו מידע רב על דרכי איסוף הכספים והציוד של האצ"ל והעברתם לארץ ישראל.
בסוף שנת 1946 פגש משה בריליאנט, כתב הפלסטיין פוסט באקראי את חילביץ' בניו יורק. האיש נראה לו מוכר והוא שאל לשמו. האיש, המהודר בלבושו, השיב לו כי שמו "ג'ק היל" ונתן לו את כרטיס הביקור שלו ובו כתובתו בעיר ניו יורק, אך כשניסה העיתונאי מאוחר יותר להתקשר אליו, חילביץ' התחמק ממנו. כל מה שעלה בידי העיתונאי לגלות היה כי חילביץ', בזהותו החדשה, נשא אשה ונולד לו בן וכי הוא עוסק בענייני דפוס.
לאחד ממכריו של חילביץ', אשר לו היה חייב כספים עוד מלפני שעזב את ארץ ישראל, נודעו זהותו וכתובתו והוא פנה אליו במכתב וביקש לפוגשו. חילביץ' השיב לו במכתב בעברית, שבו התנצל על שאין לאל ידו להשיב לו את כספו, אך הזמינו לבקרו בביתו. למרות ההזמנה נרתע המכר ונמנע מלבקר את חילביץ' בביתו. הסיפור התפרסם במעריב ב-18 בדצמבר 1953. מחצית השנה לאחר מכן ידע מעריב לספר כי כשנודע גילויו של מעריב למעבידו של חילביץ' בחברת פרסום והדפסות, יהודי וציוני פעיל, הוא מיהר לפטרו בהצהירו: "אינני רוצה כי מרגל בריטי יעבוד עבורי".
הדבר האחרון שנודע על גורלו של חילביץ' היה בשנת 1958 כאשר עורך ידיעות אחרונות, ד"ר הרצל רוזנבלום, שהכיר את חילביץ' עוד לפני עלייתו לארץ, הצליח להיפגש עמו בניו יורק. השניים שוחחו ארוכות אך חילביץ' מיאן לדבר על התקופה הקודמת בחייו. מאז לא נודע דבר על אחריתו.
ליגה משלהן
ליגה משלהן (באנגלית: A League of Their Own) הוא סרט ספורט דרמטי-קומי אמריקאי המתאר בצורה בדיונית את הולדתה של ליגת בייסבול אמריקאית אמיתית לנשים שפעלה בין 1943–1954. את הסרט ביימה פני מרשל, ומככבים בו ג'ינה דייוויס, לורי פטי, טום הנקס, מדונה ורוזי אודונל.
עלילה.
בשנת 1988, האלמנה הקשישה דוטי הינסון (ג'ינה דייוויס) נוסעת לקופרסטאון, ניו יורק, על מנת להשתתף, בחוסר רצון מופגן, בטקס חניכת היכל התהילה של ליגת בייסבול אמריקאית מקצועית לנשים, באנגלית: All-American Girls Professional Baseball League, או בקיצור: AAGPBL. דוטי הייתה אחת מגדולות שחקניות הליגה, אולם על אף אהבתה הרבה למשחק - היא מעולם לא ראתה בו חלק משמעותי בחייה. באצטדיון הבייסבול המקומי דוטי מתאחדת עם חברותיה לקבוצה, דבר הגורם לה להיזכר (פלשבק) בימי תחילתה של הליגה, בשנת 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה שחקני ליגת המייג'ור ליג בייסבול נשלחים לחזית שבאירופה, וכתוצאה מכך - איום סגירה מרחף מעל הליגה. ולטר הארבי (גארי מרשל), יצרן ממתקים עשיר, מחליט להקים ליגת נשים על מנת שיוכל להמשיך ולהרוויח כסף. איירה לוונסטין (דייוויד סטראתיירן) מתמנה להיות האחראי על יחסי הציבור, בעוד ארני קפדינו (ג'ון לוביץ) נשלח לגייס כישרונות - שחקניות חדשות לליגה.