התאוריה הרווחת טוענת כי גם הספינקס נבנה לכבודו של חעפרע, אם כי לא ברור אם בדמותו או בדמות ח'ופו. הספינקס קרוב לפירמידה של חעפרע ויש דמיון מסוים בין תווי הפנים שלו לאלו הנמצאים בפסליו של חעפרע, ולפיכך ייתכן שנחצב על תקן שומר לפרמידה של חעפרע, וכסמל לכוחו המלכותי. בתקופת הממלכה החדשה כבר זכה הספינקס למעמד של אל.
דמותו במסורות מאוחרות.
הרודוטוס היה ההיסטוריון הראשון שתיאר את חעפרע (תחת השם “Khêphren”), 2000 שנה לאחר תקופתו, וצייר דמות של עריץ אכזר וכופר. כך עשה גם דיודורוס כ-400 שנים לאחר מכן. הכפירה מיוחסת אצלם לחעפרע כמי ששמר על מקדשי מצרים סגורים אחרי שאביו ח'ופו ציווה על סגירתם בתקופת שלטונו. ח'ופו עצמו זכה גם הוא אצל היוונים לדמות של עריץ בעל שגעון גדולה, והם טענו כי המצרים סבלו תחתיו ותחת בנו חעפרע לתקופה שנמשכה סך הכל 106 שנים. ההיסטוריון המצרי מנתון קרא לחעפרע "סופיס השני", אך לא סיפק פרטים לגביו מלבד הטענה כי שלט 66 שנים.
בניגוד לדמויותיהם של ח'ופו וחעפרע, יורשם מנכאורע קיבל אצל אצל היוונים דמות של מי שנעצב והתאכזב מאכזריותם של קודמיו, והביא שלום וחמלה למצרים.
כיום אגיפטולוגים מתייחסים לסיפוריהם של הרודוטוס ודיודורוס כסוג של השמצה שמקורה בפילוסופיה של תקופת אותם היסטוריונים. נראה שקברי ענק כגון הפרמידות של גיזה זכו לשאט נפש מצד היוונים ואולי גם מצד כהני בממלכה החדשה, בעיקר לאור זיכרון מבני הענק השאפתניים שיזם המלך הכופר אחנתון. סביר להניח שהתחושה השלילית לגבי מבנים אלו השליכה גם על חעפרע ועל הפרמידה המאיימת שלו. אולי גם השפיעה העובדה שבמהלך שלטונו של חעפרע הורשה המלך לבדו ליצור פסלי ענק מאבן איכותית ולהציגם בפומבי. בתקופתם של ההיסטוריונים כנראה לא יכלו היוונים וכהני מקדשי המוות להסביר את מבני הענק והפסלים של חעפרע, אלא כתוצריה של אישיות בעלת שגעון גדולה. לא מן הנמנע שגם העסיסיות של סיפורי שערוריות הובילה את הכותבים היוונים לבלוע בשקיקה את הסיפורים על רשעתו של חעפרע, לנהות אחריהם ולהעדיפם על פני כל פן חיובי ומשעמם של שלטונו.
תאוריית המטרה
תאוריית המטרה או תורת המטרה היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית המסבירה מצבים של הגברת מוטיבציה באמצעות תהליכים של הצבת מטרות ועיצוב התנהגות מתאימה לצורך השגתן. דמות מרכזית בפיתוח התאוריה היא אדווין לוק.
הנחה בסיסית בתורת המטרה היא שהתנהגות ופעילות אנושית מכוונת על ידי תהליכי חשיבה מודעים. לוק הציג ארבעה עקרונות שלפיהם ניתן למדוד ביצוע של מטרה:
על המטרה להיות ניתנת להשגה ולהשגת המטרה צריך להתלוות חיזוק חיובי. אם שני התנאים הללו מתקיימים, אזי ככל שהמטרה תהיה קשה יותר, ספציפית יותר, בת רמת קבלה ורמת מחויבות גבוהות יותר, כך רמת הביצוע תהא גבוהה יותר.
לוק הציג בתחילה את שני העקרונות הראשונים, והוסיף לאחר מכן את שני העקרונות הנוספים. ככל הנראה השניים הראשונים הם המשפיעים יותר על המוטיבציה ועל רמת הביצוע.
לפי הנחות התאוריה, מוטיבציה היא מנגנון המקשר בין תודעה לבין פעולה תכליתית המכוונת להשגת מטרות מודעות ומוגדרות - השגת מטרה ספציפית וברורה בלוח זמנים נתון היא גורם לביצוע, להפעלת התנהגות אנושית.
קיימות מספר סוגי מטרות המגבירים מוטיבציה לביצוע: מטרות מיידיות, מטרות ביניים, מטרות סופיות. מטרה סופית שואפת להשיג ביצוע ברור, ואילו מטרות מיידיות או מטרות ביניים הן בדרך כלל פירוק של המטרות הסופיות. לא כל התנהגות ארגונית מוסברת באמצעות מטרות, אולם לוק סבר שמטרות מסבירות הרבה התנהגויות כאלה.
במאמץ להשיג מטרה פועלים מנגנוני הערכה דומים לאלה שבתורת הציפיות, אולם לוק סבר כי למטרה יש כוח מניע ישיר ואילו הציפיות הן כוח מניע עקיף. לפי לוק, צורך משפיע על ערך ואילו ערך משפיע על מטרה - הנחות אלו מהוות רציונל לשני העקרונות הראשונים שניסח בתאוריה.
יעקב מזא&quot;ה
הרב יעקב מזא"ה (1859 - 20 באוקטובר 1924) היה רב, סופר, פעיל ציוני ומשפטן.
תולדות חייו.
מזא"ה נולד במוגילוב שעל נהר דנייפר באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשפחה חב"דית. במקביל לחינוך תורני, למד בגימנסיה בקרץ' ולאחר מכן משפטים באוניברסיטת מוסקבה. דגל באידאולוגיה של חובבי ציון ויסד קבוצה בשם "ברח דודי" או מב"ו - "מי בכם ויעל". בתקופת לימודיו באוניברסיטה היה חבר ב"חובבי ציון". ב-1884 היה ממייסדי החוג "בני ציון" יחד עם מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב. ב-1890 ארגן באודיסה קבוצת בעלי הון להתיישבות בארץ ישראל, נסע לארץ ישראל ורכש את הקרקע של מחניים בגליל. בשל קשיים כלכליים הקרקע נמכרה לברון רוטשילד.
ב-27 באוקטובר 1893, אחרי סילוקו של הרב זליג מינור, מונה מזא"ה לכהן כרב הראשי של מוסקבה. הוא נבחר כרב מטעם ונחשב גם בעיני היהודים המסורתיים כרב ראוי. באותה שנה, בעידודו של מזא"ה, החל לפעול במוסקבה חוג אוהבי השפה העברית. הוא התפרסם בעולם היהודי בעקבות עדותו האמיצה כעד מומחה במשפט בייליס, שבו הזים את עלילת הדם כמומחה ליהדות. במשפט באה לידי ביטוי גם היכולת הרטורית שלו. בשנת 1917 ייסד יחד עם נחום צמח ומנחם גנסין אגודה להקמת תיאטרון הבימה.
לאחר מהפכת פברואר נבחר כנציג הרשימה היהודית בכנס היסוד הרוסי. ב-1924 נפגש עם הסופר מקסים גורקי, ולאחר מכן, בחודש יולי של אותה שנה, גם עם לנין, בניסיון לעצור את הפוגרומים באוקראינה ואת רדיפת היהדות בברית המועצות. ב-1923 פנה למיכאיל קלינין ולפליקס דזרז'ינסקי במחאה נגד ניסיונות סגירת בית הכנסת הגדול במוסקבה.
הרב מזא"ה נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות דורוגומילובסקויה. קברו הועבר ב-1932 לבית הקברות ווסטרייקובסקויה. כתב ארבעה כרכים של זכרונות, וכן מאמרים בשמות העט "סעדיה אהרוני", "יעקב הכהן" ו"כוכב".
רחוב מזא"ה בתל אביב ורחובות בהרצליה, בנתניה ובחולון נקראו על שמו.
צביקה גרינגולד
צבי (צביקה) גרינגולד (נולד ב-10 בפברואר 1952) הוא קצין שריון שקיבל את עיטור הגבורה על לחימתו במלחמת יום הכיפורים בקרב על נפח ברמת הגולן. במסגרת כוח מאולתר, שהקים ושכונה ברשת הקשר "כוח צביקה".
במהלך רוב הלחימה כלל כוח צביקה טנקים מועטים בלבד, ולעיתים אף את הטנק של גרינגולד בלבד. לחימתו של גרינגולד הייתה גורם משמעותי בבלימת התקדמות הצבא הסורי אל פנים רמת הגולן.
לאחר המלחמה פיתח גרינגולד קריירה אזרחית כמנהל, במיוחד במפעלים העוסקים בתחום האנרגיה, ועסק בפעילות ציבורית. כיהן כיושב ראש הוועדה הקרואה באופקים.
ביוגרפיה.
גרינגולד נולד בקיבוץ לוחמי הגטאות, ובשירותו הצבאי שירת כקצין שריון בגדוד 74 של חטיבה 188.
מלחמת יום הכיפורים.
ביום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973, שהה גרינגולד (אז סרן) בחופשה בין תפקידים לאחר שסיים את תפקידו כמ"פ בפלוגה ז' של גדוד 74 (גדוד "סער") וטרם שובץ לתפקיד חדש. כאשר שמע על פרוץ המלחמה הגיע ביוזמתו ליחידתו הקודמת ברמת הגולן. בעיצומם של הקרבות תפס פיקוד על כוח מאולתר שאורגן מאנשי צוות וטנקים פגועים במחנה נפח. הצוות מנה שלושה טנקים מדגם צנטוריון, אשר שניים מהם נפגעו כבר בתחילת הקרב, אחד מהם לא היה בר-תיקון והושאר מאחור. לקראת הערב החל גרינגולד לנוע על ציר הנפט יחד עם הטנק השני לקראת מה שחשב באותו שלב כחבירה למוצב 111 מזרחית לצומת חושניה. אולם כאשר הגיע גרינגולד לגבעות המשקיפות על אזור הצומת גילה להפתעתו הרבה חטיבת שריון סורית אשר מנתה מאות טנקים ונגמ"שים שהצליחה להבקיע את קו ההגנה הצה"לי ולחדור אל מרכז הגולן. גרינגולד התמקם בעמדות שולטות אשר חלשו על חניון הרק"ם הסורי ופתח באש, תוך כדי ביצוע תמרונים אשר כללו ירידה מהעמדות ועליה מחודשת עליהן על מנת להקשות על הסורים לפגוע בו. הדבר יצר אצל הסורים תחושה של מספר טנקים רב. לקראת השעה 22:00 נפגע הטנק שעליו פיקד גרינגולד, ויצא מכלל שימוש לאחר היתקלות עם טנק סורי מדגם T-55, שהסתיים בפיצוצו. גרינגולד תפס פיקוד על הטנק השני מהכוח שלו. מאותה עת אנשי הצוות שהיו איתו בטנק היו: מורדי ארזי הטען-קשר, איציק ארנון התותחן ו הנהג, שנהרג מאוחר יותר.
לקראת חצות חברה אליו פלוגת מילואים מגדוד 266 בפיקודו של סא"ל עוזי מור בכוח של 12 טנקים, אולם ספגה פגיעות ישירות כבר בשלבי החבירה הראשוניים ממארב נ"ט שהציבו הסורים בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר. גרינגולד עצמו נפצע אף הוא בקרב מאותו המארב אולם, למרות פציעתו, עלה על טנק אחר של פלוגת המילואים והמשיך לפקד עליו עד שנשאר שוב לבדו במהלך הלילה.
בבוקר 7 באוקטובר הצליח צביקה יחד עם מח"ט 188 אל"ם יצחק בן שהם וסמח"ט 188 סא"ל , שהגיעו לקראת הבוקר יחד עם פלוגת טנקים מאולתרת, לבלום את ניסיון הפריצה של הסורים מדרום-מזרח למחנה נפח. אולם מיד לאחר הצלחת בלימת החטיבה הסורית התברר כי חטיבה סורית נוספת הצליחה לאגף את כוחות צה"ל ולהתקרב למרחק של מאות מטרים בלבד משערי המחנה מכיוון צפון. צביקה יחד עם יצחק בן-שהם ודוד ישראלי הסתובבו ונסעו חזרה על ציר הנפט לכיוון המחנה. הכוח השתתף בקרב על נפח והיה חלק מהכוחות שמנעו מהסורים לכבוש את המחנה ולהמשיך מערבה לכיוון גשר בנות יעקב.
בתום הקרב פונה גרינגולד לבית חולים בצפת, אך שבוע מאוחר יותר חזר לחטיבתו ברמת הגולן. החטיבה המשיכה להילחם באזור "המובלעת" הסורית נגד חיל המשלוח העיראקי והירדני. במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית שירת כקצין אג"ם של חטיבה 188.