בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 הונחו היסודות לאיחוד. פגישה בלתי רשמית של נציגים רשמיים של המושבות התקיימה ב-1890. פגישה זו סללה את הדרך לכינוסה של הוועידה הלאומית של אוסטרלאסיה בסידני ב-1891. ניו זילנד יוצגה בשני הכינוסים, למרות שנציגה רמזו שלא יהיה זה סביר שהם יצטרפו לאיחוד, אך בעתיד הם אולי יהיו מעוניינים בכך.
הוועידה של 1890.
הוועידה של 1890 אורגנה ביוזמתו של פארקס. הדיווחים אודות ארגון הוועידה מתחילים בכך שהלורד קרינגטון, מושל ניו סאות' ויילס, דרבן את פארקס הזקן בארוחת צהריים שהתקיימה ב-15 ביוני 1889. על פי המסופר, התפאר פארקס שהוא "יוכל לאחד את המושבות תוך שנה". קרינגטון השיב, "אז מדוע אינך עושה זאת? יהיה זה סיום מפואר לחייך". למחרת היום כתב פארקס לראש ממשלת ויקטוריה, דאנקן גיליס, והציע לו לקדם את רעיון האיחוד. תשובתו של גיליס הייתה צוננת כצפוי, וגרמה לפארקס להביע את הסתייגותו מצירופה של ניו סאות' ויילס למועצה הפדרלית. באוקטובר נסע פארקס צפונה לבריזביין ופגש את ראש ממשלת קווינסלנד, סמואל גריפית' ואת שר האוצר של המושבה, תומאס מק'אילרית'. בדרכו חזרה הוא עצר מדרום לגבול בין שתי המושבות ונשא את נאום טנטרפילד ההיסטורי שלו ב-24 באוקטובר 1889, בו הוא ציין שהגיע הזמן בו ישקלו המושבות להתאחד.
בסוף שנת 1889 התנהלה חליפת מכתבים בין מושלי המושבות וראשי הממשלות והם הסכימו לקיים פגישה בלתי רשמית. המשתתפים בפגישה היו:
כאשר התכנסה הפגישה בבית הפרלמנט של ויקטוריה במלבורן ב-6 בפברואר, התמודדו הנציגים עם קיץ לוהט של 39.7 מעלות צלזיוס בצל. הדיונים נסובו על השאלה אם הזמן כבר בשל לאיחוד. בעוד שחלק מהנציגים הסכימו שהשעה מתאימה, לא נראתה התלהבות מצדם של המדינות הקטנות. תומאס פלייפורד מאוסטרליה הדרומית ציין ששאלת הגנת המחירים והעדר התמיכה הציבורית מהווים מכשולים לאיחוד. באופן דומה רמזו סר ג'יימס לי סטיר מאוסטרליה המערבית והנציגים מניו זילנד, שקיימת תמיכה מועטה לאיחוד במושבותיהם.
שאלה בסיסית בכינוס מוקדם זה הייתה כיצד להקים את הממשלה על בסיס מסורת הממשל של שיטת וסמינסטר. החוק שעל פיו אוחדה קנדה ושנחקק ב-1867, היווה דוגמה בנוגע ליחסים בין האיחוד לבין הכתר. כלפי הרעיון של ריכוזיות, כפי שהותווה בחוקת קנדה, הייתה התלהבות פחותה, בעיקר מצדם של המדינות הקטנות. לאחר הוועידה של 1890 הפסיקה הדוגמה הקנדית להוות השראה למובילי רעיון איחוד אוסטרליה.
למרות שחוקת שווייץ הייתה גם היא דוגמה שעמדה לנגד עיניהם של קברניטי האיחוד האוסטרלי, היה זה בלתי נמנע שהנציגים ישתמשו בדוגמה של חוקת ארצות הברית כמקור ההשראה העיקרי שלהם בשל היותה של ארצות הברית ארץ דוברת אנגלית. חוקת ארצות הברית נתנה סמכויות מועטות לממשלה הפדרלית והשאירה לטיפולן של המדינות את רוב הנושאים. כמו כן נעשה שימוש בדוגמה האמריקנית בנוגע להיותו של הסנאט גוף שמייצג את המדינות באופן שוויוני ללא קשר לגודל אוכלוסייתן לעומת בית הנבחרים שייצג את המדינות על פי גודל האוכלוסייה. אנדרו אינגליס קלארק, שזה מכבר היה מעריץ של המוסדות הפדרליים של ארצות הברית, הציג את חוקת ארצות הברית כדוגמה של ההגנה על זכויותיהן של המדינות. הוא הציג את האופציה האמריקנית כחלופה למודל הקנדי, וטען שקנדה היא "מייצג של מיזוג יותר מאשר פדרציה". להצגתו של הספר של ג'יימס ברייס "הקהילייה האמריקנית" (The American Commonwealth), הייתה גם השפעה מרחיקת לכת. הכינוס במלבורן הסתיים בהסכמה של הנציגים כי הגיעה העת לאיחוד.
טיוטת החוקה של קלארק.
אנדרו קלארק הקדיש מחשבה מרובה על אופי החוקה שתתאים לאוסטרליה. במאי 1890 הוא נסע ללונדון כדי להגיש פנייה בשם ממשלת טסמניה בפני המועצה המלכותית. במהלך מסעו, הוא החל לכתוב טיוטת חוקה, כשהוא מתבסס בעיקר על החוק לאיחודה של קנדה ונספחיו עד לאותה עת, על חוקת ארצות הברית, על חוק המועצה הפדרלית של אוסטרליה ועל החוקות השונות של המושבות האוסטרליות. בדרכו חזרה מלונדון, עבר קלארק בבוסטון, שם הוא קיים דיונים על טיוטת החוקה שחיבר עם אוליבר ונדל הולמס הבן, עם מונקורי קונוויי ועם אחרים.
בסופו של דבר אימץ קלארק מתוך הטיוטה שלו את העקרונות הבאים:
עם שובו להובארט בנובמבר 1890 השלים קלארק את הנוסח הסופי של טיוטת החוקה והדפיס כמה עותקים ממנו. בפברואר 1891 הוא הפיץ את העתקי הטיוטה לפארקס, ברטון וככל הנראה גם לפלייפורד. טיוטה זו הייתה מיועדת להיות נייר עבודה פרטי ומעולם לא פורסמה. ההיסטוריון ג'ון לה נוץ, הכריז שהטיוטה של קלארק היא החוקה שאומצה ב-1900. ואכן, 86 מתוך 128 הסעיפים של חוקת אוסטרליה, מקורם בטיוטה של קלארק.
הוועידה של 1891.
מבנה הפרלמנט האוסטרלי כפי שהוצע בוועידה של 1891 התבסס על זה של הקונגרס של ארצות הברית. הבית התחתון של הפרלמנט היה אמור להיבחר על ידי מחוזות בחירה המבוססים על גודל האוכלוסייה ובסנאט תהייה למדינות נציגות שווה ללא קשר לגודל האוכלוסייה. דוגמה אמריקנית זו שולבה עם שיטת וסטמינסטר, שעל פיה ראש הממשלה ושריו ימונו על ידי נציג של הכתר הבריטי מבין חברי המפלגה המהווה את הרוב בבית התחתון .
בכינוס בסידני זיהה גריפית' בבירור את מה שהייתה הבעיה המרכזית: כיצד תותווה מערכת היחסים בין שני בתי הפרלמנט. במרכזה של הדעה האחת בנושא עמדה גישתו של אלפרד דיקין, שהבית התחתון חייב להיות הקובע מבין השניים. לדעה זו התנגדו אדמונד ברטון ג'ון קוקברן ואחרים, והם טענו שסנאט חזק עם כוחות שקולים בחשיבותם לזה של הבית התחתון, הוא כורח המציאות. גריפית' עצמו המליץ ששאלת אחריותה של הממשלה תישאר פתוחה.
במהלך סוף השבוע של חג הפסחא של 1891, ערך גריפית' את הטיוטה של קלארק כששהה על סיפונה של היאכטה של ממשלת קווינסלנד, ה"לוסינדה". גרסת החוקה לאחר עריכותיו של גריפית' הוגשה לפרלמנטים של המושבות שסירבו לאשר אותה.
הכינוסים הסופיים.
תחייתה של התנועה למען האיחוד הונעה מהגידול באיגודים הפדרליסטים והלאומיים שהיו מחויבים לרעיון האיחוד, כמו "אגודת ילידי אוסטרליה" (Australian Natives' Association). שני כינוסים עממיים התקיימו בעיירה קורואה ובעיר באת'רסט שבניו סאות' ויילס.
ב-1893 ניסח ג'ון קוויק, שהשתתף בכינוס בקורואה, הצעת חוק שתהווה את הבסיס לכינוס באדלייד והיא נחשבת כתרומה העיקרית לנוסח החוקה הסופי.
ב-1895, התקבלה על ידי ראשי הממשלות של המושבות הצעה לקיים ועידה שנציגיה יבחרו בבחירות כלליות ושיערך משאל עם על הנוסח הסופי של החוקה. הוועידה התקיימה בכמה מושבים, בתחילה באדלייד ב-1897, לאחר מכן בסידני ולבסוף במלבורן במרץ 1898. לאחר הכינוס באדלייד, קיימו הפרלמנטים של המושבות דיונים על נוסח החוקה והציעו בו שינויים. העקרונות היסודיים שהונחו ב-1891 אומצו, בנוסף לרעיון של "ממשלה אחראית" (Responsible government), שעל פיו נותנת הממשלה דין וחשבון לפרלמנט על פעולותיה (דבר שעל פי ביצועו בחבר העמים הבריטי בפועל יוצר משטר פרלמנטרי). כמו כן הייתה הסכמה כללית על מבנה חוקתי דמוקרטי יותר. הוסכם שכל חברי הסנאט ייבחרו בבחירות כלליות כשלצורך זה כל מדינה מהווה מחוז בחירה אחד.
ב-1898 נשלח נוסח החוקה למושבות והועמד למשאל עם שנערך בארבע מהמושבות ביוני אותה שנה. בכל ארבע המושבות אושרה החוקה ברוב קולות. אף על פי כן, נכשל משאל העם, שכן סך כל המצביעים בעד בניו סאות' ויילס לא הגיע לסף של 80,000 קולות. ביוני 1899 התקיים משאל עם חוזר בכל המושבות למעט אוסטרליה המערבית, שם התקיים משאל העם בשנה שלאחר מכן. בסופו של דבר הושג רוב לאישור החוקה בכל המושבות.
לאחר אישור הצעת החוקה במושבות היא הועברה לאשרור בפרלמנט הבריטי.
החוקה הפדרלית.
חוקת הדומיניון של אוסטרליה (Commonwealth of Australia Constitution Act) אושרה בפרלמנט הבריטי ב-5 ביולי 1900 והמלכה ויקטוריה נתנה לה את ההסכמה המלכותית ב-9 ביולי. ההכרזה על החוקה ניתנה ב-1 בינואר 1901 בסנטניאל פארק שבסידני. סר אדמונד ברטון הושבע כראש הממשלה הזמני והנהיג ממשלה זמנית שמנתה תשעה חברים.
על פי החוקה הוקם פרלמנט דו-בתי שכלל סנאט ובית נבחרים. המושל הכללי של אוסטרליה הוגדר כנציג המלכה. בתחילה, נחשב בעל תפקיד זה כנציג של ממשלת בריטניה. על פי החוקה כונן גם בית המשפט העליון והוגדרה הפרדת הסמכויות בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות המדינות.
על מיקומה של הבירה הפדרלית התנהל ויכוח קשה בין שתי המועמדות, סידני ומלבורן. כפשרה, הוחלט על ייסודה של טריטוריה נפרדת, טריטוריית הבירה האוסטרלית, שהיא מובלעת בתוך שטחה של ניו סאות' ויילס. עד להקמתה של הבירה החדשה, קנברה, ישב הפרלמנט האוסטרלי במלבורן.
אונגר
יעקב אופנבך
תנועת ה-4 במאי
הסכם נאנג'ינג
נחום פפר
נחום פָּפֶּר (1887 חרסון, רוסיה - 31 בדצמבר 1936 נהלל) היה מהנדס ומודד קרקעות מוסמך, שעסק במדידה וסימון קרקעות מטעם חברת "הכשרת הישוב", בשותפות עם יהושע חנקין. התמחה בשיטת רישום הקרקעות הטורקית. עבד בחברת הנפט האנגלו-עיראקית (I.P.C) ובשובו משליחות מטעמה בעיראק, נהרג בתאונת מטוס ליד עפולה.
קורות חיים.
נחום פפר (Paper) נולד בשנת 1887 בחרסון שבאוקראינה לאביו אליעזר פפר ושרה (לבית סברדלוב). נחום היה האח החמישי מתוך 8 אחים ואחיות. סיים את בית הספר הריאלי בעיר והמשיך ללימודי הנדסה באוניברסיטה שבעיר. ב-1904 עלתה משפחתו ארצה, במסגרת העלייה השנייה, אך ההורים התעקשו שנחום יישאר לסיים את לימודיו. בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת הפועל הצעיר ובנוסף נעשה חבר פעיל במפלגה הסוציאליסטית של רוסיה והשתתף במהפכת 1905 ובעקבות כך נאסר על ידי משטרת הצאר והוגלה לשנתים לסיביר.