בשנת 1824 הוסכם על חלופי שטחים בין הולנד ובריטניה. בשנת 1825 נסוגו הבריטים ממאחזיהם שמדרום לסינגפור וקיבלו בתמורה בשנת 1825 את מלאקה. בשנת 1841 העיד הולנדי על אודות אכילת בשר אדם בפי בני אדם בארץ הבאטאק. "אוכל אדם" היה כנוי נפוץ בפי שונאי בני באטאק. בשנת 1855 הופיע במרכז ארץ הבאטאק בסביבות אגם טובה מיסיונר גרמני. הוא הצליח להחדיר את הנצרות לארץ הבאטאק באופן שהיא דחקה באופן חלקי את האנימיזם המקומי וגרמה להפסקת הקניבליזם. חלק אחר של בני הבאטאק התאסלם. בשנת 1855 היו בריטניה והולנד קרובות להילחם זו בזו בגלל מציאותם של מטבעות שהטביעו הבריטים לשימושם של סוחרים מסינגפור ואותם סוחרים מסינגפור הפיצום בשטחים שהולנד כבר שלטה בהם באי סומטרה. בשנת 1871 איימה הולנד על אצ'ה כשקיבלה הסכמת בריטניה וגרמניה שלא תתנגדנה להתקפה הולנדית נגד אצ'ה. בשנים 1872 עד 1895 כבשו ההולנדים את ארץ הבאטאק.
בשנת 1872 פנה סולטאן אצ'ה אל שגריר ארצות הברית בסינגפור בבקשה לקנות נשק. האמריקנים סרבו. כאשר שמעו ההולנדים על הניסיון לקנות נשק בידי אצ'ה מצאו להם עילה להכריז מלחמה נגד אצ'ה ב-25 בינואר 1873. סולטנות אצ'ה החזקה והעשירה, ניהלה מלחמה נגד צבא הולנד במשך עשרות שנים החל משנת 1873. ב-26 באוגוסט וב-27 באוגוסט 1883 הוצפה העיר טלוקבטונג בחופו הדרומי של האי בגלי צונאמי תוצאת התפוצצות האי קרקטואה. סביר להניח שרוב 36,380 ההרוגים באסון היו תושבי העיר. שוניות אלמוגים הושלכו אל סומטרה עד למרחק 300 מטר מן החוף. הרכבת ההולנדית נזרקה ממסילתה סמוך לחוף של סומטרה. בשנת 1886 קבל סולטאן מדינת דלי שמשל בעיר מדן את שלטונם של ההולנדים. ההולנדים בנו עבורו ארמון, איסתאנא מאימון. כדי לעזור להולנדים להתמודד עם המצב בסוף המאה ה-19 הגיע לאזור החוקר ההולנדי סנוק הורחרוניה שהיה מומחה לאסלאם. המלחמה נגד אצ'ה נמשכה גם לאחר כניעת הסולטאן האחרון לאחר שההולנדים לכדו את משפחתו ב-20 בספטמבר 1903. המרד נגד שלטון ההולנדים נמשך על ידי צ'ות ניאק דהיין שהייתה קרובת משפחתו של דאוד, שהנהיגה את המשך הלחימה מאז 1903 עד שהיא נפלה בשבי ההולנדים בשנת 1908 ואחר כך בהנהגת הע (ו)למאא, מנהיגי הדת המוסלמים, עד 1918. באשר לקציר הדמים, יש 2 גרסאות: הנמוכה הזכירה 50000 מתושבי אצ'ה ו 37000 הולנדים, והגבוהה הזכירה 250000 בני אדם. בעזרת סנוק הורחרוניה הצליח הצבא ההולנדי בסופו של דבר לסיים את מלאכת הכיבוש, בדכאם לוחמי גרילה בשנת 1918. בשנת 1937 העבירו ההולנדים את סוקרנו מכלאו בעיר אנדה באי פלורס, שם היה אסיר מאז 1933, וכלאו אותו בעיר בוכיתינגגי.
לקראת סוף שנת 1941 פרץ מרד באצ'ה נגד ההולנדים. ב-8 בדצמבר 1941 הכריזה הממשלה ההולנדית הגולה בלונדון מלחמה על יפן יום למחרת ההתקפה היפנית על נמל הפנינים. היפנים החלו בכבוש שדות תעופה באמצעות צנחנים, ותקפו כמה מטרות בו זמנית. בין המטרות הראשונות היה שדה התעופה של פלמבאנג. הולנדים נעזרו בכוחות ימיים של אוסטרליה הממלכה המאוחדת וארצות הברית ללא הועיל. בין המגינים ששלחו הבריטים אל האי סומטרה לעזרת ההולנדים היו 2 אנשי חיל האוויר, יהודים מארץ ישראל השניים היו עתידים לנפול בשבי. אחד מהם אברהם קיסין הפך לעד חשוב אודות קורות השבויים של בעלות הברית באינדונזיה. ב-7 באפריל 1942 השלימו היפנים את כבוש האי. בדרכם שחררו את סוקרנו שהפך למשתף פעולה, לפחות למראית עין, אבל הורה לאמיר שריפודין ולסוטאן שהריר לעבור אל סומטרה להכין שם את הגרילה. ב-3 במאי 1945 תקפו לוחמי גרילה בני אצ'ה עמדה יפנית בפאנדראה והרגו את כל חייליה. ב-10 ביוני 1945 צנחו הולנדים בצפון סומטרה.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריז סוקרנו על עצמאות אינדונזיה. היה זה פחות מיומיים לאחר הודעת הכניעה היפנית ברדיו היפני. רק ב-22 באוגוסט 1945 הודיעו הכוחות היפניים באינדונזיה על כניעתם. ב-23 באוגוסט 1945 נחתו ההולנדים בעיר סאבאנג באי וה סמוך לקצה הצפון מערבי של סומטרה.
סומטרה במלחמת העצמאות האינדונזית.
בשנת 1945 הודיע מנהיג בני אצ'ה דאוד באוראוה על נאמנותו לנשיא סוקרנו. הדבר אפשר ללוחמיה של אינדונזיה להתבסס במחוז אצ'ה לאחר פרוץ מלחמת העצמאות של אינדונזיה ב-23 באוגוסט 1945 אצ'ה הייתה האזור היחיד באינדונזיה שבו הצליח הצבא האינדונזי לארגן הגנה קווית מול ההולנדים, בנצלו את הרריות המחוז ואת הקנאות האסלאמית של תושביו. ב-14 בנובמבר 1945 נסוגו ההולנדים מאצ'ה, וישנה טענה שכלל לא ניסו לכבשו, רעיון שלא היה תמוה לנוכח העבר המר של מלחמת אצ'ה, אבל מעשי ההולנדים לקראת סוף המלחמה הוכיחו שכן ניסו אז לכבוש את אצ'ה. האי סומטרה היה השטח הגדול ביותר באינדונזיה שבו התנהלה לחימה.
בשיא הצלחת האינדונזים בשנים 1946–1947 שלטו האינדונזים ברוב שטח האי פרט לאזור פלמבנג ושטח בדרום מזרח האי. בשנת 1948 מונה דאוד באוראוה למושל צבאי של אצ'ה. ב-18 בדצמבר 1948 לנוכח מתקפה כוללת של ההולנדים שכונתה בפיהם "פעולת משטרה", מינה סוקרנו את שאפרודין פראויראנגארא לראשות ממשלה בסומטרה, לפני שנפל סוקרנו בשבי ההולנדים ב-19 בדצמבר 1948. בינואר 1949 נסוגה יחידה בפיקוד עבדול האריס נאסותיון מג'אווה אל סומטרה וההולנדים רדפו אותה עד מדרום לעיר לאנגסא במחוז אצ'ה בכבשם בדרכם את רוב שטח האי. האינדונזים ארגנו הגנה קווית לרוחב באי. ב-28 בינואר 1949 נבלמו ההולנדים מדרום ללנגסא. האינדונזים טענו שהם מי שבלמו אותם. לעומת זה נכתב במקור זר שההולנדים הפסיקו את התקדמותם לנוכח לחץ בינלאומי ומעשי האו"ם. ב-15 באוגוסט 1949, הוכרזה הפסקת אש בסומטרה. ב-23 באוגוסט בדיוק 4 שנים לאחר שכבשו ההולנדים את סאבאנג התכנסה ועידת השלום בהאג, ב-2 בנובמבר הוסכם על "העברת הרבונות" עד 30 בדצמבר. ב-27 בדצמבר 1949 מומש הסכם האג מיום 2 בנובמבר שסיים את המלחמה. הוכרה עצמאות אינדונזיה על ידי ההולנדים והאי הפך לחלק ממנה.
הפיכות בסומטרה ורצח המשורר אמיר המזה ואחרים.
ב-22 באוגוסט 1945 מינה סוקרנו את תאוכו מחמד חסן למושל במזרח סומטרה. באוקטובר 1945 נחתו ההולנדים והבריטים באזור מדן. ב-29 באוקטובר 1945 בחר מחמד חסן את המשורר אמיר המזה לנציגו בעיר בינג'אי. אמיר המזה לקח את התפקיד ברצון ועסק במשימות רבות והחל בהקמת אוגדה צבאית. בראשית 1946 נפוצו שמועות שאמיר המזה אכל בחברת נציגים הולנדיים. כאשר נמשך חוסר השקט פרצה ב-3 במרץ 1946 סדרת הפיכות ב 25 מקומות בסומטרה המזרחית, בין היתר כהתקוממות של אכרים נגד העילית המקומית. ב-7 במרץ החלו גם הקומוניסטים לפעול בבינג'אי, אמיר המזה אבד את כח שלטונו ונעצר על ידי קומוניסטים ב-7 במרץ או ב-9 במרץ. אשתו ובתו הצליחו לברוח. גורל משפחתו של מחמד חסן לא היה טוב יותר, כי בנותיו נאנסו, למרות שהוא נצל. הלכודים הועברו לכואלא בגומית מטע שנשלט על ידי קומוניסטים ונשפטו ב"אשמת" היותם "פאודלים ובורגנים", ועונו. ב-16 או ב-20 במרץ 1946, הוכרחו אמיר המזה ו-26 אנשים נוספים לכרות קבר לעצמם ונטבחו ונקברו שם. המרד דוכא במהלך שנת 1947.
סומטרה בתקופת עצמאות אינדונזיה.
החלה ממשלת אינדונזיה לשנות את מבנה המדינה מ 16 "מדינות" תוצאת הסכם האג, כבר בשנת 1950 בחלקו נבע הדבר ממסקנות דכוי מרד באיי מאלוקו הדרומיים שפרץ ב-25 באפריל 1950. חולקה אינדונזיה מחדש ל 8 מחוזות, ולפי מבנה זה "סומטרה הצפונית" כללה את אזור אצ'ה ומחוז צפון סומטרה של היום. חוקה רכוזית חדשה קבעה את מבנה 8 המחוזות ב-17 באוגוסט 1950.
קליטת מהגרים ששבו אל אינדונזיה מסורינאם באי סומטרה.
בשנת 1953 הוביל סאליכין הארג'ו קבוצה של 300 משפחות, 1200 בני אדם, בעברם מתוך 32,965 מהגרי-עבודה מהאי ג'אווה לסורינאם מהשנים 1890 עד 1939, לשוב אל אינדונזיה, מסורינאם שהייתה תחת שלטון הולנדי. הם בקשו להתגורר בג'אווה או במחוז למפונג הדרומי ביותר בסומטרה. ממשלת אינדונזיה אשרה להם להקים ישוב חדש: תונגאר, הנקרא גם "דסא לינכין בארו", צפונה-מזרחה מהעיר פאדאנג, במחוז מערב סומטרה. השבים נטמעו מהר בין אנשי מינאנגקבאו הגרים שם, נפוצו נשואין בין השבים לוותיקים, למרות ש-1200 השבים היו ברובם נוצרים ואנשי מינאנגקבאו ברובם מוסלמים.
בשנת 1954 שבו 8684 אינדונזים מסורינאם אל אינדונזיה.
דאוד באוראוה ומרד "דארול אסלאם" באצ'ה.
דאוד באוראוה היה מושל מטעם סוקרנו באצ'ה בשנים 1945 עד 1953. הוא היה בעל השכלה אסלאמית והתאכזב מן העובדה ששילוב אצ'ה כחלק ממחוז "צפון סומטרה" סיפח אל המחוז גם מיעוט נוצרי ניכר מבין אנשי הבאטאק, בסביבות אגם טובה. ב-20 בספטמבר 1953 הוא הוביל מרד נגד ממשלת אינדונזיה, בהכריזו על עצמו כחלק מה"המדינה האסלאמית האינדונזית" (NEGARA ISLAM INDONESIA) או בשמה האחר "דארול אסלאם". זאת הייתה ההתפרצות השנייה מבין 4 של מרידות "דארול אסלאם" באינדונזיה. בשנת 1959 הצליחה ממשלת אינדונזיה לעשות שלום עם רוב המורדים באצ'ה בהבטיחה בשנת 1959 מעמד של מחוז מיוחד באצ'ה שבו תהיה השריעה האסלאמית מערכת חוקים מוכרת, אבל צבאה נאלץ לרדוף כמה ממנהיגי המורדים עד 1962 או 1963. דאוד באוראוה יצא ממחבואו רק לאחר שהובטחה לו חנינה.
PRRI - "הממשלה המהפכנית של הרפובליקה האינדונזית".
הרקע.