התוכנית הפיסולית של שלושת השערים המערביים מוקדשת לבריאת העולם: הטימפנון של השער המרכזי מוקדש לבריאת האדם, השער הדרומי לבריאת הימים והיקום הנראה, והשער הצפוני לבריאת הלילות והיקום הבלתי-נראה. שערי החזית נוצקו מברונזה, ועליהם תחריטים מאת אולריך היים (Ulrich Heim). המרפסת החד-קומתית שיוצאת מבית הרוחב הדרומי היא בעלת שער גדול עם טימפנון מסותת. לשער נכנסים דרך "מדרגות הצליינים": גרם מדרגות ארוך ברוחב 12 מטר.
פנים.
המבנה עצמו מורכב מספינה ראשית בת שמונה מפרצים, המצטלבת עם בית רוחב בן שישה מפרצים, ובית מקהלה בן חמישה מפרצים. מעל מקום המצלב נמצא המגדל המרכזי. הקירוי נעשה באמצעות קמרונות מניפה, השאובים אף הם מהגותיקה האנגלית. לאורך הספינה הראשית תלויים דגלי מדינות ארצות הברית.
בחלק הצפוני של הנרתקס נמצאת נברשת מברזל מיוחד, שתוכננה במקור לבית המקהלה. מצפונה, שלושה חלונות ויטראז' המוקדשים לצמחי מרפא ובולטים בהם גוני ירוק וסגול. באזור זה נמצאות גם דלתות מתכת גדולות. החלק הדרומי של הנרתקס מוקדש לווינסטון צ'רצ'יל (ראש ממשלת בריטניה במלחמת העולם השנייה) ונקרא על שמו. המבואה כוללת שתי כתובות: כתובת הקדשה לצרצ'יל, וציטוט מנאום שלו. גם כאן נמצאת נברשת מברזל מיוחד שתוכננה במקור לבית המקהלה. בקירות משולבות אבנים ממנזר וסטמינסטר ומבית המקהלה של קתדרלת קלן.
בספינה הצפונית, החיבור שבין הקשתות התומכות את הקמרונות והעמודים הגדולים של קומת הארקדה מעוטר בתגליפי אבן, כל אחד שונה מרעהו. השוני נועד להזכיר את האנושיות של הקתדרלה ואת התרומה של אנשים רבים לבנייתה. בספינה הדרומית אין קישוטים כאלה, וזהו חוסר סימטריה מכוון. האבנים הראשות (Boss) של מפגשי הקמרונות מעוטרים בתגליפי אבן שונים בעלי סמליות נוצרית. בנרתקס האבן הראשה המרכזית מעוטרת במשה ולוחות הברית ועליהם עשרת הדיברות. האבנים הראשות שמסביב מעוטרות בתגליפי אבן, המייצגים גרפית את עשרת הדיברות.
דוכן המטיף סותת מאבנים שנלקחו מקתדרלת קנטרברי, וכנסיית המנזר גלסטונברי סיפקה אבנים למושב הבישוף בקתדרלה. המזבח הראשי עשוי מאותה שכבת סלעים תת-קרקעית ממנה סותת הקבר של ישו.
רוב הקישוטים האחרים בקתדרלה הם בעלי סמליות נוצרית, ומתייחסים לשורשים האפיסקופליים שלה, אך הקתדרלה מלאה גם באנדרטאות זיכרון לאנשים או אירועים בעלי חשיבות לאומית: פסלים של ג'ורג' וושינגטון ואברהם לינקולן, חותמי המדינה המוטבעים ברצפת הפסיפס של הנרתקס, דגלי מדינות ארצות הברית לאורך הספינה הראשית, וחלונות ויטראז' המתעדים אירועים לאומיים כגון משלחת לואיס וקלארק והנחיתה על הירח.
בקתדרלה יש כ-215 חלונות ויטראז', ובהם "חלון החלל", המתעד את נחיתת האדם על הירח (אפולו 11) וכולל שבריר סלע מהירח במרכזו. בקתדרלה שלושה חלונות רוזטה בסגנון גותי קורן הבנויים מתחרת חלונות בעלת עלי כותרת של פרח וסביבם "צלחות" (חלונות עגולים קטנים). חלון הרוזטה המערבי מוקדש לייצוגים איקונגרפיים של הבריאה, החלון הצפוני מוקדש ליום הדין, והחלון הדרומי מוקדש לניצחון הכנסייה והגאולה.
הקתדרלה נבנתה עם הרבה "פגמים" מכוונים, ובכך דובקת במנהג מימי הביניים שבא להדגים שרק אלוהים יכול להיות מושלם. מבחינה אמנותית, פגמים אלה (שבדרך כלל באים בצורת חוסר סימטריה מכוונת) מושכים את תשומת הלב של הצופה לגאומטריה וכן מפצים על עיוותי ראייה. בשיטות אלו השתמשו גם בפירמידות במצרים ובפרתנון . מבחינה הארכיטקטורה, חושבים שאם הספינה הראשית איננה מוטה קצת על צירה, אדם שיביט ישר קדימה יחווה הרגשה קלה של חוסר אוריינטציה, כפי שקורה כאשר מסתכלים במורד פסי רכבת.
הקריפטה.
הקריפטה נבנתה בסגנון הרומנסק כדי ליצור אשליה של קתדרלה הבנויה על גבן של קתדרלות עתיקות יותר, כמקובל באירופה. בקריפטה שלוש קפלות, הנקראות על שם מאורעות בחיי ישו ומוקדשות לו. הן מהוות את היסודות של הספינה הראשית, ומביעות באופן סמלי את המסר שישו הוא היסוד של הכנסייה והאמונה הנוצרית.
קפלת בית לחם, הממוקמת בחלק המזרחי של הקריפטה, בנויה בסגנון גותי אנגלי מקושט (Decorated Gothic). היא החלק המוקדם ביותר של הקתדרלה שנבנה ונחנכה ב-1 במאי 1912. הקפלה מוקדשת לסיפור לידתו של ישו וכוללת ארבעה פסלי עמוד גדולים של דוד המלך, רות נושאת חיטה (חוטר ישי והטענה הנוצרית שישו הוא נצר לשושלת דוד המלך), יוחנן המטביל ואנה הקדושה שקיבלה את ישו כמשיח כשהוצג בבית המקדש. בראש הקפלה נמצא הררדוס - לוח מפוסל המקשט את המזבח הראשי. הררדוס מסותת מאבן גיר אפורה מאינדיאנה ומתאר סצינות מהולדת ישו, בעוד שהמזבח עצמו עשוי משיש. בקפלה נמצא קברו המפוסל של הנרי ייטס סאטרלי (הבישוף הראשון של דיוקסיית וושינגטון) המקושט בפסל הבישוף ובפסלי מלאכים. בקפלה ישנם גם חלונות ויטראז' המתארים את חוטר ישי (מוצאו של ישו), את לידתו (בצירוף נביאים ומלאכים), את הבשורה למרים, אם ישו, הערצת שלושת האמגושים והצגת ישו בבית המקדש. בחלונות עצמם משובצים פסוקים מהברית החדשה וטקסטים נוצריים המהללים את ישו והכנסייה. מכיוון שהחלונות נמוכים יותר, הם מקבלים פחות אור ולכן נראים כהים יותר ונועדו לצפייה מקרוב. על ספסלי הקפלה מותקנות כריות אדומות לכריעת ברך, שעליהן ארוגות תמונות הקשורות ללידת ישו בבית לחם. בקצה האחורי של הקפלה ישנו עוגב איכותי, מאת ג'. דונלד האריסון, שנבנה ב-1953 ושוחזר ב-1992. בקצה הדרומי של הקפלה בפטיסטריום (בריכת הטבלה) קטן משיש ועליה כתובת פלינדרום ביוונית. בקצה הצפוני קברו של אדמירל חיל הים האמריקאי ג'ורג' דיואי המקושט בדגלים.
קפלת התחייה, הממוקמת בחלק הדרומי של הקריפטה, נבנתה בסגנון הרומנסק כדי ליצור אשליה של קתדרלה הבנויה על גבן של קתדרלות עתיקות יותר, כמקובל באירופה. הקפלה פשוטה וצנועה ביחס לשאר הקתדרלה. הקפלה מוקדשת לאלפרד הארדינג (Alfred Harding), הבישוף השני של דיוקסיית וושינגטון, בה הוא גם קבור. הקבר מקושט בדמותו של הבישוף ובכלבו, סמל לנאמנות, ובסמלים קלטיים. גדר הברזל שסביב הקבר משלבת חניתות, רמז למנהג מימי הביניים בו אבירים היו נועצים את רומחיהם לצד גופת אדונם המת. גם בקפלה זו בפטיסטריום שתכנן פרוהמן. עד שנות ה-50 של המאה ה-20 נותרה הקפלה בלתי-מקושטת. ב-1951 הותקן הפסיפס הגדול, מאת מייר, מעל האפסיס. הפסיפס מתאר את תחייתו של ישו כשברקע שמש מוזהבת. הייתה תוכנית לקשט את כל הקירות והגגות בפסיפסים ובפרסקו, אך היא צומצמה באופן ניכר ולבסוף הותקנו רק שישה פסיפסים (לא כולל זה שבאפסיס), שתוכננו על ידי רולן ואיירין מק'קומב. הכנתם דרשה שנה וחצי לכל פסיפס. פסיפסים אלה מתארים את תחייתו של ישו, מיום האבל על מותו ועד עלייתו השמיימה. על ספסלי הקפלה מותקנות כריות לכריעת ברך בצבע צהוב-זהב שעליהן ארוגות תמונות המסמלות את תחיית ישו. ישנו גם דוכן להדלקת נרות ולידו כרית לכריעת ברך ועליה ציור של הקתדרלה הלאומית כמוקד לצליינות וקשת בענן המובילה אליה. בחלקה הדרומי של הקפלה נמצא "המרכז לתפילה וצליינות" ובו חדרי קריאה, תפילה ומדיטציה.
בית התפילה הלאומי.
אף על פי שהקתדרלה אפיסקופלית, היא שימשה מקום גם לתפילות רב-דתיות של זרמים נוצריים אחרים וגם של יהודים. בקתדרלה נערכו הלוויותיהם של הנשיאים דווייט אייזנהאואר בשנת 1969, וודרו וילסון בשנת 1924 ורונלד רייגן בשנת 2004. בקתדרלה נערך טקס הזיכרון הלאומי להרוגי פיגועי 11 בספטמבר 2001.
אלקאן
אלקאנים (Alkanes) או פחמימנים רוויים הם קבוצה פונקציונלית של תרכובות אורגניות, בעלת הנוסחא CnH2n+2. חומרים ידועים רבים הם אלקאנים; נפט, למשל, מורכב רובו ככולו מאלקאנים.
מאפיינים כלליים.
האלקאנים הם קבוצה פונקציונלית, ומורכבים מאטומי פחמן ומימן בלבד (כלומר: הם פחמימנים), הקשורים ביניהם בקשרים בודדים בלבד. נוסחתם הכללית של האלקאנים היא CnH2n+2. בשל העדר קשרים כפולים או משולשים מכונים האלקאנים פחמימנים רוויים, שכן כל "נקודות הקישור" לפחמן תפוסות כבר על ידי מימנים; עובדה זו היא הגורם להיותם של האלקאנים חומרים בלתי-פעילים יחסית לקבוצות חומרים אחרות, שכן הם לא מסוגלים לעבור תגובות סיפוח (Addition), בהן מתווסף אטום או קבוצת אטומים אל המולקולה.
העדרה של קבוצה פונקציונלית גורם לכך שכל האלקאנים חסרי צבע. האלקאנים הקצרים ביותר הם גזים בטמפרטורת החדר; אלקאנים בעלי שרשראות המכילות למעלה מ-20 פחמנים יהיו בדרך כלל מוצקים רכים (וזלין, למשל).
על מתן שמות לאלקאנים, ראו מונחון IUPAC. שמו של אלקאן מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אָן. לאלקאנים טבעתיים (ציקלואלקאנים) מתווספת התחילית צִיקלוֹ-.
נגזרות של אלקאנים.
כשאלקאן נסגר לטבעת מתקבל ציקלואלקאן (אלקאן טבעתי). הציקלואלקאן הפשוט ביותר הוא ציקלופרופאן, המורכב מטבעת (משולש, למעשה) בת שלושה אטומי פחמן. בין הקשרים הקוולנטיים שבמשולש שווה-צלעות זה קיימת זווית בת 60 מעלות; דבר זה גורם למתח במולקולה ולאי-יציבות. הציקלואלקאנים הבאים בסדרה (ציקלובוטאן (4 אטומי פחמן), ציקלופנטאן (5) וכן הלאה) יציבים הרבה יותר.
אלקאן שאחד מאטומי המימן שלו הוחלף בהלוגן (כלור, ברום, יוד או פלואור) נקרא הלואלקאן או אלקילהליד. במתן שמות להלואלקאנים יש להוסיף תחילית המציינת את ההלוגן, ספרה המציינת את מיקום ההלוגן לאורך השרשרת הפחמנית וקידומת יוונית המציינת את מספר אטומי ההלוגן מאותו סוג. לדוגמה, 2,3-דיכלורוהקסאן מציין מולקולה המכילה 6 אטומי פחמן (הקסאן) ושני אטומי כלור (דיכלורו) הקשורים לאטום הפחמן השני והשלישי בשרשרת.
מקורות ושימושים.