במהלך גזירות קנ"א מלך בספרד אנריקה השלישי, מלך קסטיליה, אך לא היה בידו הכוח להגן על היהודים, ורבים מהם נאלצו להמיר את דתם. במהלך המאה החמש עשרה התאוששה הקהילה. במחצית המאה החמש עשרה פעל בה אברהם שניור קורונל, מראשי הקהילה, וחצרן בארמונם של איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה והמלך פרדיננד. בשנות השמונים של המאה החמש עשרה הייתה סגוביה מרכז לפעילות אנטי יהודית בהשראת האינקוויזיטור תומאס דה טורקמדה.
במהלך גירוש ספרד יצאו היהודים של העיר לפורטוגל ולאימפריה העות'מאנית. רבה האחרון של הקהילה הרב שמעון מימי, נפטר בפורטוגל בשנת 1498. מספר בתי כנסת עמדו בסגוביה, אברהם סניור קיים בביתו בית תפילה שאליו היו מגיעים גם אנוסים, אך בית הכנסת הפסיק להתקיים עם המרת דתו של סניור לנצרות. בית הכנסת הגדול של הקהילה נמסר למנזר של נזירות עוד במהלך המאה החמש עשרה, ובו הוקמה כנסיית קורפוס כריסטי. שאר בתי הכנסת פסקו מלהתקיים בימי הגירוש.
אתרים.
סגוביה מהווה יעד לתיירים רבים, וכוללת כמה אטרקציות תיירותיות בולטות.
אמת המים של סגוביה.
האקוודוקט (אמת מים) הוא הסמל המפורסם ביותר של סגוביה. הוא הוקם על ידי הרומאים במאה השנייה לספירה. הוא משך את מימי "הנהר הקר" (Río Frío) כ-18 ק"מ מסגוביה. רובו לא שרד, אך החלק האחרון שלו, הנמצא בכניסה הראשית לעיר, הוא מרשים ובו 166 קשתות ו-17 עמודים בשתי קומות. לזכר הרומאים בוני האקוודוקט הוצב לידו פסל של הזאבה המניקה את רמוס ורומולוס מייסדי רומא.
האלקסר של סגוביה.
האלקסר (בספרדית Alcázar) של סגוביה הוא אחד מהטירות המפורסמות ביותר בספרד. המקום שימש מקום מושבם של מלכי קסטיליה. הוא נמצא על גבעה נישאה במקום של מפגש הנהרות ארסמה וקלמורס. במקום נמצאו שרידים המעידים על תפקידו כמבצר בזמן הרומאים. הערבים החלו לבנות את המבצר אבל את צורתו הסופית נתן לו אלפונסו השישי, מלך לאון. האזכור הראשון של האלקסר הוא משנת 1120. כאן הוכתרה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה שנישאה לאחר מכן לפרננדו השני מלך אראגון, נישואים שייסדו את ממלכת ספרד. המקום משמש כיום כמוזיאון היסטורי למלכי קסטיליה.
הקתדרלה של סגוביה.
הקתדרלה של סגוביה נמצאת בכיכר המרכזית. היא נבנתה בשנים 1522–1577. הקתדרלה בנויה בסגנון גותי-ספרדי והיא האחרונה שנבנתה בסגנון זה באירופה.
לקריאה נוספת.
הערך "סגוביה" באנציקלופדיה עברית, כרך כ"ה.
פוטומונטאז'
שיפצור
בעגה הצה"לית, שִׁפְצוּר פירושו עריכת שיפורים ושיפוצים בציוד צבאי כדי להתאימו לחייל. המילה היא ככל הנראה הלחם של המילים שיפוץ ושיפור או ראשי תיבות של המילים שיפור צורה.
השימוש בשיפצורים קיים אצל כלל החיילים, ובפרט בקרב חיילים קרביים, לשם התאמת ציוד צבאי תקני לשימושם.
השיפצורים נעשים, על פי רוב, באמצעות כלי עבודה פשוטים כגון מיתרי פלסטיק, סרט הדבקה מסוג איזולירבנד או איזו חבלה, אזיקונים, מצית וסכין יפנית, המסופקים על ידי הצבא או נרכשים על ידי החיילים, ונדרשים ללימוד ולביצוע כחלק מתהליך ההכשרה הצבאי.
שיפצור כולל, על פי רוב:
בנוסף, שיפצור שמטרתו העיקרית היא אסתטית מכונה דיגום. כך, שיפצורים לכומתה, לתג היחידה ולדיסקית, הנעשים לשם נוחות ואופנה, מקובלים בקרב כלל חיילי צה"ל. בין השיפצורים המקובלים למטרה זו נמנים רקמה על תג היחידה ועל כובע ב' וגילוח או הוספת חרוזים לכומתה. השיפצורים לרכיבים שונים במדי צה"ל מהווים גם כסמל לפז"ם החייל, לכישוריו או לטיב שירותו.
המונח, שמקורו בצבא, עשה את דרכו גם אל הסלנג הלא-צבאי, לציון אלתורים המשפרים ציוד ומוצרים. בהשאלה משמשת המילה לתיאור פעולת שיפור של טקסט או קוד מחשב, ואף של דברים מופשטים יותר כגון רעיונות.
אחוזה
אחוזה היא מבנה מפואר וגדול המשמש למגורים וצמודה אליו קרקע גדולה, לרוב מספר דונמים, הבנוי בעיקר לאנשים אמידים. האחוזה שימשה כיחידה כלכלית חברתית ומשפטית. במערכת הפיאודלית באירופה שימשה האחוזה כמקום מושבם של אצילים והמרכז האדמיניסטרטיבי של סביבתה.
מאפייני המושג.
שורש המילה בעברית הוא א.ח.ז. והאחוזה מסמלת הצמדות למקום מסוים. גם המונח הרומאי mansio בלטינית מקורו בשורש manere (להישאר), ומציין נקודות רשמיות בדרכים הרומיות, שבהן נהגו לעצור; שבהן התפתחו ערים ובהן מוקמו אחוזותיהם של הפקידים הבכירים בפרובינציה; ובשפה הסקוטית קיימת המילה manse, אשר משמעותה קרקע גדולה מספיק, כך שכהן הדת של הקהילה יוכל לקיים עצמו ממנה.
בתנ"ך.
המילה מופיעה לראשונה בתנ"ך: אברהם מבקש לבנות לשרה 'אחוזת קבר', הלא היא מערת המכפלה. המונח מופיע עוד מספר פעמים בתנ"ך, בכל המקרים בהקשר למבנים או עבדים יקרי ערך, אשר מלווים את בעליהם עד למותם (ולעיתים לנצח).
שבעה-עשר המחוזות
ארצות השפלה ההבסבורגיות או שבעה-עשר המחוזות היו אוניה פרסונלית של מדינות בארצות השפלה במאות ה-15 וה-16, פחות או יותר בשטחן של הולנד, בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, וכן חלקים מצפון צרפת וחלק קטן ממערב גרמניה.
השם המקורי שניתן לאוניה הפרסונלית הזו היה "שבעה-עשר המחוזות", כשהייתה עדיין בשלטון דוכסות בורגונדיה ובית ולואה. כשנפלה הישות הפוליטית החדשה לידי בית האבסבורג מאוסטריה, נוצר גם השם החוג הבורגונדי, שכלל מלבד שבעה-עשר המחוזות גם את חבל בורגון (בורגונדיה) שבצרפת.
המחוזות.
שבעה-עשר המחוזות, על פי מספרם במפה:
לא תמיד אותם שבעה-עשר מחוזות יוצגו ב"סטאטן-חנראל" (פרלמנט) של ארצות השפלה - במקרים רבים משלחת אחת יצגה כמה מחוזות. במהלך השנים, רוזנות זוטפן הפכה לחלק מדוכסות חלרה, ודוכסות לימבורג הייתה כפופה לדוכסות בראבנט. הערים דוברות-הצרפתית של פלנדריה, לעומת זאת, נחשבו לעיתים כמחוז בפני עצמן.
כמו כן, היו כמה ישויות באזור שלא היו חלק משבעה-עשר המחוזות. הגדולה מכולן הייתה בישופות לייז' (במפה בצבע ירוק), שכללה גם את רוזנות הורן; לייז' אף לא הייתה חלק מהחוג הבורגונדי, אלא מחוג הריין התחתון - וסטפאליה. קאלה (במפה באדום) הייתה חלק מאנגליה עד 1558. היו גם כמה ישויות קטנות יותר בצפון (למשל, האי אמלנד) ששמרו על שליטים עצמאיים משלהן עד המהפכה הצרפתית.
בספרי היסטוריה שונים יש הבדלים קטנים בהרכב הרשימה. יש המשערים כי המספר 17 נבחר בגלל משמעותו המיסטית בנצרות המוקדמת.
היסטוריה.
תחילת דרכם של שבעה-עשר המחוזות הייתה בארצות השפלה הבורגונדיות. דוכסי בורגונדיה קיבלו ולקחו לידיהם את השלטון על עוד ועוד חלקים מארצות השפלה; הדוכסית הבורגונדית האחרונה מבית ולואה הייתה מארי מבורגונדיה.
כשמארי מבורגונדיה התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכו המחוזות לרכוש בית האבסבורג בשנת 1482. קרל החמישי, נכדו ויורשו של מקסימיליאן, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ודוכס בורגונדיה, איחד בסופו של דבר את כל שבעה-עשר המחוזות תחת שלטונו (האחרון שבהם היה דוכסות חלרה, ב-1543).
רוב המחוזות היו פיפים של האימפריה הרומית הקדושה. שניים מהם, רוזנויות פלנדריה וארטואה, היו במקורן פיפים צרפתיים, אבל הריבונות עברה לאימפריה הרומית הקדושה כחלק מהסכמי קאמברה, שסיימו את מלחמת ליגת קוניאק ב-1529.
הסנקציה הפרגמטית של 1549 קבעה כי המחוזות יישארו מאוחדים בעתיד, ושיעברו בירושה תמיד לאותו מונרך. לפיכך המציא קרל החמישי את התואר Heer der Nederlanden ("אדון ארצות השפלה"); רק הוא ובנו נקראו אי-פעם בתואר זה.
אחרי שוויתר קרל החמישי על כיסאו ב-1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פיליפ השני מהאבסבורג, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פיליפ. סכסוכים בין פיליפ השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה. שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
שבעת המחוזות היו:
המחוזות הדרומיים, ביניהם פלנדריה, בראבנט, נאמור, אינו, לוקסמבורג ואחרים, חזרו לשלטון ספרד בזכות כישרונו הצבאי והפוליטי של אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה, ובמיוחד ניצחונו במצור על אנטוורפן בשנים 1584–1585. מכאן ואילך נודעו מחוזות אלה בשם ארצות השפלה הספרדיות או ארצות השפלה הדרומיות. שבעת המחוזות המאוחדים זכו גם בחלקים מלימבורג, בראבנט ופלנדריה (שנודעו בשם "ארצות הגנרליוּת", משום שנשלטו ישירות על ידי הסטאטן-חנראל), שהיוו כ-20% משטח הרפובליקה החדשה. מלחמת שמונים השנה הסתיימה בשלום וסטפליה, שהכיר בעצמאותה של הרפובליקה ההולנדית ובשטחים שסיפחה לעצמה. בסופו של דבר הפכו המחוזות הצפוניים להולנד המודרנית והפרוטסטנטית, ואילו המחוזות הדרומיים קיבלו עצמאות רק הרבה יותר מאוחר, וכיום הם בלגיה ולוקסמבורג הקתוליות. ארטואה וחלקים מפלנדריה ("פלנדריה הצרפתית") עברו לידי צרפת במהלך המאות ה-17 וה-18.
כלכלה.
באמצע המאה ה-16 כבר הפכה אנטוורפן (בדוכסות בראבנט) למרכז הכלכלי, הפוליטי והתרבותי של ארצות השפלה, אחרי שעיר הבירה עברה לבריסל מסניורות מכלן שבקרבת מקום. ברוז' (ברוזנות פלנדריה) כבר איבדה את מעמדה המרכזי כמנוע הכלכלי של צפון אירופה. במאות ה-15 וה-16 החלה הולנד לצבור חשיבות כמעצמה כלכלית ומסחרית.
לאחר ששבעת המחוזות הצפוניים זכו לעצמאות, שהביאה לשליטתם בשפך נהר הסכלדה, הן אסרו על מעבר אוניות לנמל אנטוורפן שבמעלה הנהר; כתוצאה מכך היגרו אנשים רבים מהמחוזות הדרומיים אל הרפובליקה החדשה שבצפון. גם מספר רב של פרוטסטנטים נמלטו לשם מהתנכלויות השלטונות הקתוליים בדרום.
התפתחויות אלה הביאו לכך שקרנן של הערים בדרום ירדה והן הלכו והתרוששו, ומרכז הכובד הכלכלי עבר לערי המסחר בצפון, בעיקר אמסטרדם, האג ורוטרדם.