ב-2010 הקים דה וילפן מפלגה חדשה, במטרה ליצור תשתית להתמודדותו מול סרקוזי בבחירות לנשיאות בשנת 2012. הוא כשל בהשגת התמיכה הנדרשת להצגת מועמדותו, ובמרץ 2012 פרש מן המרוץ לנשיאות, שבו לבסוף ניצח הסוציאליסט פרנסואה הולנד את ניקולא סרקוזי. הוא דובר צרפתית, אנגלית וספרדית.
מדינה אחת, שתי שיטות
מדינה אחת, שתי שיטות (סינית מפושטת: 一国两制) הוא רעיון לאיחוד בין הונג קונג ומקאו לסין, שהגה דנג שיאופינג בכהנו כמנהיג הרפובליקה העממית של סין.
בשנת 1984 העלה דנג שיאופינג הצעה להחיל את עקרון "מדינה אחת - שתי שיטות" במהלך משא ומתן עם ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר על עתידן של המושבות הבריטיות לקראת פוג תוקפו של חוזה החכירה של בריטניה על הטריטוריות החדשות וקאולון, בשנת 1997. על–פי הצעתו של דנג, עם איחוד האזורים תחת שלטון סיני, יוכלו הונג קונג ומקאו להמשיך ולפעול על פי השיטה הקפיטליסטית ולשמר מידה רבה של אוטונומיה למשך חמישים שנה נוספות אחרי האיחוד, ואילו השיטה הסוציאליסטית הנוהגת בסין גופא לא תמומש בהם. הצעה זו התקבלה על–ידי הבריטים ואושררה במשותף בהצהרה המשותפת בריטניה-סין. הסדר דומה הוחל גם ביחס למקאו.
לצורך מימוש הצעתו של דנג, התכנס הקונגרס של הרפובליקה העממית של סין ואישר את סעיף 31 בחוקת הרפובליקה, שקבע כי למדינה מוענקת רשות להקים אזורים מנהליים מיוחדים כאלו, וכי ניתן יהיה לקיים בהם תנאים מיוחדים, כפי שיקבע הקונגרס.
כאשר אוחדו הונג קונג ומקאו עם סין, ב-1 ביולי 1997 וב-20 בדצמבר 1999 בהתאמה, הוקם אזור מנהלי מיוחד כזה בכל אחת מהן באופן מיידי. על–פי ההסדר שהותווה, שימרו האזורים את סמכותם בכל הנושאים, כולל משפט, מטבע ומדיניות הגירה, לבד מתחום היחסים הדיפלומטיים והצבא. לאזורים המנהליים המיוחדים אף הותר להמשיך ולהיות שותפים בוועידות ובכנסים בינלאומיים שאינם מוגבלים להשתתפות מדינות בלבד (תחת השם "הונג קונג, סין"). כך, לדוגמה, חברים שני האזורים בארגון הסחר העולמי והונג קונג חברה בפורום ה-APEC.
ערב האיחוד ואחריו הובעה דאגה מצד רבים בנוגע להצלחת השיטה, במיוחד בתחומים של זכויות אזרח. כיום, הדעה המקובלת היא כי למרות שישנם חיכוכים סביב נושא זה, וישנה מידה מופרזת של השפעה לממשלת סין על הליכים פרלמנטריים בהונג קונג, ההסדר נשמר במידה מרובה, במיוחד בכל הקשור לאוטונומיה הכלכלית של האזורים.
הצלחת ההסדר הניעה את ממשלת סין להציע הצעה דומה לטאיוואן ב-2001, בהבדל שתחת הסדר זה תורשה טאיוואן לשמר את צבאה, אך ממשלת טאיוואן סרבה להצעה וההצעה זוכה להתנגדות יציבה של כ-80 אחוז מהאוכלוסייה.
במהלך שנת 2014 גברו הקולות בהונג קונג כנגד התערבות הולכת וגוברת מצד הממשל בבייג'ינג בענייניה של הונג קונג וכירסום הולך וגובר באוטונומיה שהוענקה לה במסגרת ההצעה המשותפת בריטניה-סין. בחודשים ספטמבר ואוקטובר 2014 החלה מחאה עממית רחבה בהונג קונג שהעמידה את עתיד האי ואת יחסיו עם הממשל המרכזי בסימן שאלה. גם ב-2019 הפגינו כמיליון משתתפים בהפגנה נגד הסגרות לסין.
מספר מהלכים שהעבירה סין, ביניהם "חוק הביטחון הלאומי" שנחקק בשנת 2020 באופן שעוקף את הפרלמנט ההונג-קונגי, ושאוסר על אזרחים "לחתור תחת סין", סימנו בעיני רבים מהמפגינים את תום תקופת העצמאות של הונג-קונג מסין דה-פקטו.
לוקרטיוס
טיטוס לוקרטיוס קרוס (נכתב גם לוּקְרֶצְיוּס, בלטינית Titus Lucretius Carus) היה משורר רומאי, חי כמשוער בין השנים 99 עד 55 לפנה"ס.
התגורר ברומא וכנראה גם נולד בה. נמנה עם חוגי האצולה ועם האסכולה האפיקוראית. "על טבע היקום" היא יצירתו הגדולה וכנראה היחידה.
הירונימוס כותב בספרו כרוניקון (נכתב בסביבות שנת 380), כהערה לערך העוסק בשנת 94 לפנה"ס: "נולד טיטוס לוקרטיוס, משורר. אחר שנטרפה דעתו משיקוי אהבה, ואחר שבין טירוף לטירוף כתב כמה ספרים שהגיהם קיקרו, שלח יד בנפשו בשנתו הארבעים וארבע". עם זאת, אין סימוכין לטענותיו של הירונימוס ויכול להיות שניסה להוריד מערכו.
המשורר האנגלי אלפרד טניסון כתב שיר על לוקרטיוס.
"על טבע היקום".
יצירתו הגדולה "על טבע היקום" (De Rerum Natura), שיר דידקטי רחב-יריעה במשקל הקסמטרי, המופנה לידידו גאיוס ממיוס ומסכם לו את עיקרי תפיסת האסכולה האפיקוראית, מהווה את הסיכום המלא והממצה ביותר לתורת אפיקורוס שנשתמר עד ימינו אנו.
היצירה מחולקת לשישה ספרים:
הספר הראשון מביא דברי פתיחה ופניה לממיוס, מציג מבוא את התפיסה האטומיסטית של אפיקורוס, ודברי התנגדות לתפיסות השונות של הרקליטוס, אמפדוקלס ואנכסגורס.
הספר השני מרחיב על התפיסה האטומיסטית ביתר פירוט, הדן בתנועות האטומים ובתכונותיהם, ומציג את הרעיון של קיום עולמות נוספים.
הספר השלישי עוסק ביחס הגוף והנפש, מציג את התפיסה שהנפש אינה יכולה לחיות בנפרד מהגוף, מתעמת עם תפיסות של הישארות הנפש, ויוצא כנגד הפחד מפני המוות.
הספר הרביעי דן בעיקר בתורת ההכרה, ועוסק בפעולת החושים וביכולתנו לקלוט מידע על המציאות ולתפוסו באמצעותם, וכמו כן מכיל דברי ביקורת על תפיסת התכליתיות של הטבע.
הספר החמישי עוסק בהיווצרות העולם, גרמי השמים, התפתחות הצמחייה ובעלי-החיים (ובכלל זה מכיל רעיונות מוקדמים על תאוריית הברירה הטבעית), והתפתחות התרבות האנושית על מרכיביה - מסגרת המשפחה, השפה, האש, החוק והמשפט, הדת והמלאכות והאמנויות השונות.
הספר השישי עוסק בהסברים לתופעות טבע חריגות - הברק והרעם, הקשת בענן, רעידות-האדמה, התפרצויות הרי-געש, ומחלות. הוא מסתיים בתיאור המגפה הגדולה באתונה בימי המלחמה הפלופונסית.
רעיונות אסורים.
״על טבע היקום״ מנסח רעיונות מהפכניים שעוררו התנגדות רבה, והספר הוחרם על ידי הכנסייה ולמעשה נעלם מההיסטוריה למשך כ-1600 שנה.
הוא חזר להיות מופץ ומתורגם רק בראשית עידן הנאורות, ויש סברה שהוא העניק השראה לדמויות מרכזיות בה, כמו גלילאו, דרווין, דקארט, מקיאוולי ואפילו שייקספיר.
רעיונות אלה כוללים:
יותר מ-2000 שנה אחרי שנכתב, חלק מהרעיונות הכתובים ב״על טבע היקום״ נחשבים לערכים מודרניים על ידי ציבורים רחבים בעולם המערבי, וחלק מהתזות שלו אף הוכחו מדעית.
קדש (מדבר צין)
קדש היא עיר מקראית בה נקברה מרים, אחות משה, בזמן נדידת בני ישראל במדבר.
לשם קדש קשורים גם המקומות: קדש ברנע, מי מריבת קדש, קדש עין משפט.
רקע היסטורי.
רש"י כותב שיש להבחין בין שני מקומות שנקראים קדש בתנ"ך, אחד במדבר פארן ואחד במדבר צין:
גם הרמב"ן מבחין בשני קדש: "כי קדש אשר כתוב בו (דברים א מו) ותשבו בקדש ימים רבים כימים אשר ישבתם, הוא קדש ברנע והוא במדבר פארן, ומשם נשתלחו המרגלים בשנה השנייה ושם חזרו, אבל קדש זה הוא במדבר צין ובאו שם בשנת הארבעים ושם מתה מרים" (רמב"ן במדבר כ).
ספר במדבר קושר את קדש עם אדום. משה פונה אל מלך אדום: "בְקָדֵשׁ, עִיר קְצֵה גְבוּלֶךָ" (במדבר כ').
בני ישראל נדדו באזור קדש 38 שנים ואף התיישבו בה. "וַתֵּשְׁבוּ בְקָדֵשׁ יָמִים רַבִּים, כַּיָּמִים אֲשֶׁר יְשַׁבְתֶּם" (דברים א).
זיהוי המקום.
עד העת האחרונה זוהתה קדש עם פטרה, הסלע האדום, בירדן. על פי התנ"ך קדש שוכנת במדבר צין על גבול ארץ אדום אך לא באדום עצמה. "וַיִּסְעוּ מֵעֶצְיֹן גָּבֶר וַיַּחֲנוּ בְמִדְבַּר-צִין, הִוא קָדֵשׁ. וַיִּסְעוּ מִקָּדֵשׁ וַיַּחֲנוּ בְּהֹר הָהָר, בִּקְצֵה אֶרֶץ אֱדוֹם".
את השם קדש משמר הכפר קדיסיה Al Qadisiyya שעל שמו נקרא גם כל האזור שמצפון מזרח לפטרה.
באזור פטרה ניתן למצוא אתרים רבים המזכירים את הסיפור התנ"כי.
קדש ברנע
קדש ברנע הייתה עיר מקראית, ממנה שלח משה את המרגלים לתור את ארץ כנען. היא אחת מנקודות הגבול הדרומי של ארץ ישראל, אך מקומה המדויק לא ידוע.
לפי התנ"ך היא נמצאת במדבר פארן:
ברוב המפות נמצאת קדש ברנע ליד עין קודיראת דרומית לניצנה. האתר נחפר ביסודיות, אך השרידים המוקדמים ביותר שנמצאו הם מהמאה ה-10 לפנה"ס, כ-200–300 שנה אחרי יציאת מצרים המשוערת. אולם אף שמרבית החוקרים מזהים אתר זה עם קדש ברנע המקראית, לא נתגלו בו שרידים מתקופת יציאת מצרים.
בשנת 1840 "מצאו" את קדש לפי הדמיון בשם לעין קדיס. אולם כשהתברר שאין קשר בין השמות "העבירו" את המיקום לעין קודיראת הסמוכה ומאז הוא נקרא קדש ברנע.
ד"ר יצחק ביילי מאוניברסיטת תל אביב כתב כי:
לוקרציוס
עיקרון המילטון
אנוסי משהד
אנוסי משהד הוא שמם של חברי הקהילה היהודית בעיר משהד שבאיראן, שחבריה היו אנוסים לחיות כמוסלמים במשך 120 שנה ואף נקראו "ג'דיד אל אסלאם" ("המוסלמים החדשים") אך שמרו על יהדותם בסתר. כיום, אין במשהד אף יהודי, אחרי שכל המשפחות היגרו בשנות ה-40 של המאה ה-20 לעיר הבירה טהראן, חלקם עלו לארץ ישראל, וחלקם היגרו למקומות אחרים.
רקע.
המסורת העממית יודעת על 3 תחנות בתולדות יהודי משהד. התחנה הראשונה הייתה בעיר מאזנדראן בשנים 1483–1647. לאחר מכן בשנת 1647 לערך החל מעבר הקהילה לקזווין כ-140 ק"מ צפון מערב לטהראן, שם חיו היהודים כ־100 שנה. בשנת 1747 החל מעבר הקהילה לעיר משהד.
בעיר משהד, במחוז ח'וראסאן אשר בצפון מזרח איראן, לא הייתה קהילה יהודית עד המאה ה-17. בעיר נמצא קברו של האימאם השיעי, עלי א-רידא. היהודים נחשבו לטמאים ונאסרה עליהם הכניסה לעיר. בשנת 1747 שב שליט פרס נאדר שאה (שהיה סוני) ממסע כיבושים בהודו, קבע את משהד כבירתו והביא איתו אוצרות רבים, השאה ביקש משבע-עשרה משפחות יהודיות מהעיר קזווין לעבור למשהד כדי לנהל את אוצרותיו. המשפחות נענו לבקשתו וימים רבים נדדו עד הגיעם למשהד, אך בינתיים נרצח השאה והמשפחות שמצאו עצמם בעיר שיעית קנאית, קבעו את משכנן בגיטו מחוץ לחומות העיר וחיו בפחד מתמיד משכניהם.