הכפר הערבי מאלכיה שלט על הכביש העובר לאורך הגבול עם לבנון בקטע זה. יחד עם שכנו, הכפר קדס, חלש הכפר על תוואי השטח המהווה שער כניסה נוח לתחום ארץ ישראל. כדי לחסום את שער פלישה אפשרי זה כבש גדוד "העמק" של הפלמ"ח את הכפרים בליל ה-14-15 במאי 1948. בהמשך נערכו במקום קרבות נוספים ומלכיה נפלה בידי צבא לבנון. במסגרת מבצע חירם, ב-30 באוקטובר 1948, כבשה חטיבה 7 את סעסע וב-31 באוקטובר כבשה את אל-מאלכיה.
בתקופת מדינת ישראל.
ערב מלחמת ששת הימים תוגברה השמירה על היישוב בידי חיילים סדירים מחטיבת גולני שהציבו מארבים בסמוך ליישוב. עקב חוסר תיאום בין כוחות אירעה תקרית אש בין כוחותינו בין שומרי הקיבוץ לחיילי גולני בסמוך לברכת המים של הקיבוץ בלילה שבין ה־19 ל־20 במאי 1967, במהלכה נפל חלל אחד
מלכייה
קאזו
קאזו (באנגלית: Kazoo), הוא כלי נגינה אמריקאי המעוות את קולו של המנגן בו. כאשר שרים, מזמזמים או מהמהמים אל תוך הקאזו, תנודות האוויר מרטיטות פיסת נייר או בד קטנה בתוכו, ובכך הוא מעניק לקול צליל דמוי צפצפה. הכלי מיוחד בצלילו ה"מוזר" וההומוריסטי ובזכות מידותיו הקטנות ניתן לקחת אותו בקלות לכל מקום.
קאזו הוא "ממברנה-פון" - מכשיר המשנה את צליל קולו של אדם באמצעות ממברנה רוטטת.
"קאזו" הוא השם שנתן וורן הרברט פרוסט להמצאתו, שנרשמה כפטנט #270,543 ב-9 בינואר 1883. במסמך הפטנט הוא התייחס אל המכשיר כ"כלי הנגינה או הצעצוע הזה, לו אני מציע לתת את השם 'קאזו'...". הקאזו הראשון לא עוצב בצורת הצוללת המוכרת כיום.
נגינה.
בעוד ש"נשיפה" הוא המונח המשמש בדרך כלל לתיאור הטכניקה הדרושה לנגינה בקאזו, מונח מדויק יותר יהיה "המהום" אל תוך הקאזו. נשיפה בשפתיים סגורות סביב פיית הקאזו לא תפיק צליל, אלא רק בהרטטת אוויר מתוך הריאות על ידי המהום או שירה אל תוך הכלי. זרימת אוויר מוגברת או נשיפה חזקה יותר יפיקו צליל חזק יותר.
במקום "להמהם" בלבד (השמעת הצליל "המממממ"), ניתן להפיק צלילים שונים על ידי שירת הברות ומילים שונות כמו "דווו", "הווו", "רררר", "בררר" וכו'.
היסטוריה.
כלי נגינה דומים לקאזו קיימים באפריקה כבר מאות שנים, להסוואת קולו של אדם או לחיקוי חיות, לעיתים קרובות למטרות טקסיות. לפי האגדה, על כלי עתיק זה מבוסס הקאזו המודרני, אשר אותו פיתח במאה ה-19 האפרו-אמריקני אלבמה וסט במייקון שבג'ורג'יה, ארצות הברית. הקאזו הראשון יוצר לפי דרישותיו של וסט על ידי ת'דאוס פון קלג, שען גרמני במייקון. הקאזו פורסם לראשונה ביריד המחוזי ב-1852, ובו הוצג כ"צוללת ה'למטה-דרומה'". עם זאת, אין כל תיעוד לאירוע.
הקאזו בצורת הצוללת, שהיה קאזו המתכת הראשון, נרשם כפטנט על ידי ג'ורג' ד'. סמית' מבאפלו, ניו יורק ב-27 במאי 1902.
בשנת 2010 נפתח בביופורט שבדרום קרוליינה, מוזיאון המוקדש כולו להיסטוריית הקאזו.
שימוש מקצועי.
הקאזו מנוגן בצורה מקצועית בלהקות "ג'אז" ומוזיקה קומית, ועל ידי חובבנים בכל העולם. הוא אחד מכלי הנגינה האקוסטיים המעטים שפותחו בארצות הברית וגם אחד מהקלים ביותר לנגן בו ברמה טובה, מאחר שהוא דורש רק יכולת להפיק צליל ווקאלי. בצפון-מזרח אנגליה ודרום ויילס, לקאזו יש תפקיד חשוב בלהקות ג'אז ומארש. משתמשים בקאזו ב"קרנבל הקאדיז והמורגה" שבאורוגוואי.
בהקלטה המקורית משנת 1921 של "Crazy Blues" של להקת Dixieland Jazz Band, ניתן להתבלבל ולחשוב שסולו הקאזו, המנוגן על ידי המתופף טוני סברבארו, הוא סולו טרומבון. ללהקת Mound City Blue Blowers היו כמה להיטי קאזו בתחילת שנות ה-20. הלהקה כללה את דיק סלבין שניגן בקאזו מתכתי ואת רד מקנזי שניגן בקאזו העשוי ממסרק ונייר טואלט. בתזמורתו של פול ווייטמן מדי פעם השתמשו ב"ווקה-פון", סוג של קאזו בעל צליל המזכיר טרומבון. הזמר ונגן הטרומבון ג'ק פולטון ניגן בו בהקלטה של "ויליה" של ווייטמן מ-1931, וב"מחרוזת להיטי הדאנס של אישם ג'ונס" מאת פרנקי טרומבאואר ב-1932. ההרכב הווקאלי The Mills Brothers התחיל לפעול במופעי וודביל כרביעיית קאזו, שניגנה הרמוניות בארבעה קולות המלווים בנגינת גיטרה של אחד האחים.
תאליה
תאליה (יוונית: Θαλία; מילולית - עליזות) הייתה אחת מתשע המוזות שהוליד זאוס, ראש האלים, למנמוסינה, אלת הזיכרון. תאליה הייתה המוזה של הקומדיה ושירת הרועים הפסטורלית.
תאליה נחשבה לאלה כפרית, ובדרך כלל תוארה אוחזת במסכת תיאטרון קומית ובמקל רועים.
שמה של תאליה, בדומה לשמות שאר המוזות, ניתן לאסטרואיד 23 תאליה, שנתגלה בשנת 1852.
תאליה היה גם שמה של אחת משלוש הגראציות, אלות החן ומלוותיה של אפרודיטה, אלת היופי והאהבה. הייתה גם נימפה בשם זה, שהרתה לזאוס ולהם נולדו תאומים.
נבחרת גאורגיה בכדורגל
נבחרת גאורגיה בכדורגל (בגאורגית: საქართველოს ეროვნული საფეხბურთო ნაკრები) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גאורגיה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הגאורגית.
נבחרת גאורגיה הוקמה בתחילת שנות ה-90, לאחר הכרזת עצמאותה של גאורגיה, בעקבות פירוק ברית המועצות. משחקה הראשון של הנבחרת התקיים ב-27 במאי 1990 נגד ליטא. המשחק הסתיים בשוויון 2:2. לפני כן, שיחקו הכדורגלנים הגאורגים במדי נבחרת ברית המועצות.
שיאים.
נכון ל-2 בספטמבר 2021. כתב מודגש מסמל שחקן פעיל בנבחרת.
אימג'יזם
אימג'יזם (או שירה אימג'יסטית) הוא ז'אנר שירה שדגל בתיאורים פשוטים של הדברים עצמם, בשפה חדה וחסכונית ככל האפשר. שיאו היה בין 1912 ל-1917. האימג'יזם חתר נגד השירה הרומנטית ושפת הפואטיקה המצועצעת של תקופתו. בין השפעות התנועה היו השירה הסינית והיפנית, שטפטפו באותם ימים למערב, ושירה יוונית עתיקה, במיוחד זו של המשוררת סאפפו.
התנועה האימג'יסטית הייתה שנויה במחלוקת, ומשורריה לא היו אחידים ברמתם. אף על פי כן, התנועה פתחה בפני השירה אפשרויות חדשות והייתה בין הסיבות לשחרור השירה המודרנית מסד החרוז וכבלי הריתמוס הקבוע. האימג'יזם נחשב לתנועה השירית המודרניסטית הראשונה בשפה האנגלית.
את הרקע לייסוד התנועה ניתן להביא במילותיו של אביה, המשורר עזרא פאונד (תרגום: טובה רוזן-מוקד): "יצאתי מתחנת המטרו ב'לה קוֹנקוֹר' בפריז וראיתי לפתע קלסתר יפה, ואַחר - אחֵר, ועוד אחֵר, ואחַר פני ילד יפים, ואחר אשה יפה. כל אותו היום ניסיתי למצוא מלים להביע מה הייתה משמעות הדבר עבורי, ולא מצאתי מלים שנדמו ראויות, או חינניות כאותו רגע-פתאום. באותו ערב, כשפסעתי הביתה, מצאתי לפתע את ההשוואה, לא במילים אלא בכתמי צבע. זו הייתה בשבילי התחלת שפה של צבע. כתבתי שיר בן שלושים שורות והשמדתי אותו. שישה חודשים מאוחר יותר, חיברתי שיר, כמחצית מאורכו. שנה לאחר מכן חיברתי את המשפט הבא: 'מראה הקלסתרים האלה בהמון; / עלי כותרת עלי ענף שחור, רטוב'".
ימים ראשונים.
התנועה האימג'יסטית הייתה קצרת-ימים. עיקר פרסומה היה דרך ארבעה קובצי-שירה שיצאו לאור בין השנים 1914 ל-1917 בבריטניה. ראשוני התנועה היו עזרא פאונד, בחור אמריקאי בן 28 שהיגר ללונדון ויצר לעצמו שם בחוגי השירה, ארוסתו לשעבר, המשוררת הילדה דוליטל (שחתמה על שיריה בראשי התיבות של שמה - ה.ד.), וריצ'רד אלדינגטון, שעתיד להיות בעלה. בשנת 1912, בעת שיחה בבית התה שבמוזיאון הבריטי, הכריז פאונד כי שירתם של השלושה היא שירה אימג'יסטית.
שורשי האימג'יזם קדמו לפאונד. עוד קודם לכן, בשנת 1909, כתב המשורר והמתמטיקאי תומאס הולם מספר שירים שיכולים להראות אימג'יסטים. לאחר מכן, הולם, יחד עם פרנק סטיוארט פלינט היה ממקימיו של חוג מגדל אייפל, קבוצה ספרותית שכונתה על שם מסעדת מגדל אייפל בסוהו של לונדון. בשיחותיהם, דיברו על כינון שירה עכשווית המושפעת משירת ההייקו והטאנקה היפניים. באפריל 1909 נועד לראשונה פאונד, בעצמו מתרגם של שירת המזרח הרחוק (למשל לי באי), עם אנשי חוג מגדל אייפל והתוודע אל ההשפעות המשותפות, שיובילו בעתיד לשירה האימג'יסטית.
בקובץ האימג'יסטי הראשון, דס אימג'יסטס (1914), בעריכתו של פאונד, פרסמו פאונד, דוליטל, פלינט והמשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס וגם משוררי חברי חוג מגדל אייפל. בין השאר התפרסמו בקובץ חומרים לא אימג'יסטים בעליל, למשל שירו "שומע אני צבא" של ג'יימס ג'ויס, הכתוב במשקל סדור ובשפה שאינה חריגה. את בחירתו בג'ויס הסביר פאונד בכך שנשמע כפזמון מוזיקלי כשל טרובדור קדום.
האנתולוגיה זכתה לביקורות שליליות ומכירות דלות: מספר עותקים אף הושבו מחנויות הספרים למחסן ההוצאה לאור. תגובתו של פאונד הייתה "נטישת החרוז אינה מתוך העדר יכולת לחרוז 'בשר', 'שר', ו'מיוסר', כי אם בשל התפישה שתנועות ורחשי-לב מסוימים לא ניתן לייצג באמצעים אמנותיים משומשים עד זרא".
עקרונות האימג'יזם.
באפריל 1913, פרסם פאונד בגיליון כתב העת הבינלאומי "שירה", שבו שימש כאחד העורכים, את עיקרי הכתיבה האימג'יסטית:
ב-1914 הרחיב אלדינגטון את הכללים:
לא ניתן להגזים בהשפעות השירה הסינית והיפנית על האימג'יזם. בשנות ה-90 של המאה ה-19 פורסמו לראשונה תרגומי ההייקו של אנדרסון במערב וקנו להם אוהדים. עזרא פאונד עצמו תרגם שירה סינית של לי פו. התאוריות השיריות שמאחורי ההייקו השפיעו מאוד על עזרא פאונד ושאר אנשי התנועה. מבחינת השירה היפנית, די בהצבת מתח מעניין בין שני אימג'ים כדי ליצור שיר, ואין צורך בחריזה ובתיאורים. תאוריה מינימליסטית זאת הייתה מהפכנית במערב, בהתחשב בשירה הארכנית, החרוזה והשקולה ללא רבב ששלטה בכיפה.
לאחר נטישת עזרא פאונד.