המטוסים שהועברו בתחילה מארצות הברית במסגרת הסכם ההחכר-השאל, היו מיושנים וסבלו מנחיתות מול הטייסים היפנים המיומנים והמצוידים היטב, אך עד מהרה סיימו הטייסים הניו זינלדים את אימוני ההכשרה והתגברו על הקשיים.
מאמצע 1943, נלחמו הטייסות הניו זילנדיות ה-15 וה-14 בקרב גוודלקנל בהצטיינות וכמה טייסים הוכרו כאלופי הפלות. בין אלה היה ג'ף פיסקין (Geoffrey Fisken), שהיה אלוף ההפלות המוביל בין כל טייסי חבר העמים הבריטי שנלחמו בזירת האוקיינוס השקט. טייסות אחרות הפעילו את המטוסים המיושנים אך היעילים מסוג SBD דונטלס ומאוחר יותר את מפציצי הטורפדו TBF אוונג'ר. החל מ-12 באוקטובר 1943 השתתפו מטוסי חיל האוויר הניו זילנדי בהתקפת בעלות הברית על הנמל ועל שדות התעופה של רבאול.
עם התקדמות המלחמה הוחלפו המטוסים הישנים בחדישים יותר: מטוסי הקיטיהוק הוחלפו במטוסי F4U קורסייר, הדסון (Hudson) וונטורה (Ventura). בשיאו, פעלו במסגרת חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בזירת האוקיינוס השקט 34 טייסות, מתוכן 25 מחוץ לניו זילנד. 13 טייסות של מטוסי קרוסייר, 6 טייסות ונטורה, 2 טייסות קטלינה, 2 טייסות אוונג'ר, שתי טייסות דקוטה, טייסת של מפציצי צלילה, כמה טייסות של מטוסי תובלה ומטוסי קישור, טייסת מטוסי סנדרלנד (Short Sunderland) וכ-1000 מטוסי אימון. בשנת 1945 מנה כוח האדם של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד 41,000 איש, מתוכם 10,000 ששירתו באירופה ובאפריקה.
החיל לאחר המלחמה.
השנים שבין סיום מלחמת העולם השנייה ועד לסיום המלחמה הקרה התאפיינו מבחינתו של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בצמצום משמעותי של צי כלי הטיס שלו, התחמשות עקב התפתחות המלחמה הקרה, אובדנם של הזדמנויות לאימונים עם השעיית ההתחייבויות האמריקניות במסגרת הסכם ANZUS כתגובה על הפיכתה של ניו זילנד לאזור נקי מגרעין, שינויים חברתיים שבזכותם הוכשרו נשים כטייסות ולבסוף, קיצוץ נרחב בתקציב הביטחון שגרם להוצאתם מהשירות של מטוסי הקרב. בתקופה המדוברת ירד מספר כלי הטיס בשירות החיל מכ-1,000 מטוסים בתחילת התקופה ל-50 בסיומה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשלחה הטייסת ה-14 ליפן כחלק מכוח הכיבוש במדינה. שאר כוחות החיל הצטמצמו משמעותית בכוח האדם ובצי המטוסים שלהם והתמקדו בפעילות אימונים ובמשימות תובלה. החל משנת 1949 הביאה חובת אימוני מילואים להצערת כוחות המילואים של החיל. ארבע הטייסות הטריטוריאליות הפעילו 30 מטוסי מוסטנג, טייגר מות' והרווארד.
מטוסי הגלוסטר מטאור הגיעו לחיל כבר ב-1945 ופתחו בו את עידן מטוסי הסילון. החל מ-1946 הצטייד החיל במטוסי מוסקיטו ועוד לפני כן במטוסי דה הבילנד ומפייר. כאשר ביצעו מטוסי הוומפייר משימות שמירת שלום בקפריסין ובסינגפור הצטרפו אליהם מטוסי ונום (Venom) ומאוחר יותר השתתפו מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה (English Electric Canberra) בפעולות במסגרת מצב החירום המלאי ובעימות בין מלזיה לאינדונזיה. מטוסי הקנברה שהגיעו ב-1962 הוחלפו ב-1969 במטוסי ה-A-4 סקייהוק. בסוף שנות השמונים הועברו 10 מטוסי סקייהוק נוספים מאוסטרליה והמטוסים צוידו במערכות אוויוניקה וחימוש מתקדמות.
במהלך שנות השישים שימש צי מטוסי הוומפייר המזדקן בעיקר לאימונים ותוכנית לשדרוגם נזנחה עם החלפתם במטוסי הסטרייקמאסטר (BAC Strikemaster) בתחילת שנות השבעים. האחרונים נאלצו לצאת מהשרות בתחילת שנות התשעים עקב בעיות עייפות החומר בכנפיים והוחלפו ב-18 מטוסי אארמקי MB-339 האיטלקים.
בתקופת המלחמה הקרה סופקו שירותי קשר ותובלה ושירותים שונים נוספים על ידי טייסת מס' 42, שסייעה לצבא ולצי על ידי הפעלתם של מפציצי הטורפדו TBF אוונג'ר בגרירת מטרות לאימוני ירי נגד מטוסים, על ידי הטייסות הטריטוריאליות באמצעות מטוסי P-51 מוסטנג ו-הרווארד ומטוסי דבון (de Havilland Devons) ו-DC-3 דקוטה ששימשו להובלת אח"מים, קישור, אימונים ולמשימות תובלה. מטוסי הביוור (de Havilland Canada DHC-2 Beaver), האוטר (de Havilland Canada DHC-3 Otter) והאוסטר (Auster) סייעו במחקר באנטארקטיקה. לאחר המלחמה החליפו טייסות מס' 5 ו-6 את מטוסי הקטלינה שלהם במטוסי שורט סנדרלנד שביצעו משימות סיורי ימי ומשימות חיפוש והצלה מהובסונוויל ומבסיס בפיג'י. מאוחר יותר פורקה טייסת מס' 6 וטייסת מס' 5 קיבלה מטוסי לוקהיד P-3 אוריון (Lockheed P-3 Orion) ב-1965.
משימות תובלה בוצעו על ידי טייסות מס' 1, 40, 41 ו-42 באמצעות מטוסי דגלס סקייטריין (Douglas C-47 Skytrain), בריסטול פרייטר (Bristol Freighter), ומטוסי דבון, כסיוע לצבא, לצי ולכוחות צבאיים ואזרחים במצב החירום במלאיה, במלחמת קוריאה, במלחמת וייטנאם, במלחמת המפרץ ובמלחמה באפגניסטן. כמו כן הם ביצעו טיסות במסגרת פעילות שמירת השלום במזרח טימור.
טייסת המסוקים של החיל, טייסת מס' 3, הפעילה מסוקי בל 47 שהוחלפו לאחר מכן במסוקי בל UH-1 שפעלו במזרח טימור ובסיני. בנוסף הופעלו מסוקי ווסטלנד וואספ (Westland Wasp) ומסוקי קאמאן סי-ספרייט (Kaman SH-2 Seasprite).
במשך רוב התקופה נוהל חיל האוויר של ניו זילנד באמצעות חלוקה לשתי קבוצות: קבוצת המבצעים (Operations Group) באוקלנד שהוקמה ב-1965 וקבוצת ההדרכה (Training Group) שישבה בבסיס וויגראם. ב-1988 שונה שם קבוצת ההדרכה לקבוצת התמיכה (Support Group).
צמצום מבנה החיל לאחר המלחמה הקרה.
עם סיום המלחמה הקרה, במהלך כהונתו של שר ההגנה בוב טיזארד (Bob Tizard), החל חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד לצמצם את מספר הבסיסים הפעילים שלו. ב-1992 נסגר בסיס טה-ראפא (RNZAF Te Rapa) מצפון להמילטון (Hamilton). ב-14 בספטמבר 1995 התקיים טקס סגירתו של הבסיס הראשון של החיל, בסיס וויגראם (RNZAF Station Wigram) בקריסטצ'רץ'. במקביל נסגרו בסיסים נוספים.
ב-30 באפריל 1995 אוחדו קבוצת המבצעים וקבוצת התמיכה לפיקוד האוויר של החיל (RNZAF Air Command). פיקוד האוויר פורק ב-2001 והפך להמפקדה האווירית במטה הכוחות המשולבים של ניו זילנד (Air Component Commander at Headquarters Joint Forces New Zealand). נכון להיום מפעיל החיל שלושה בסיסים וטרמינלים בנמלי התעופה הבינלאומיים של וולינגטון וקריסטצ'רץ'.
המאה ה-21 – שינויים.
ב-2001 סיימה ממשלת הלייבור את עידן מטוסי הקרב בחיל האוויר של ניו זילנד. רכישתם של 28 מטוסי F-16 פייטינג פלקון בוטלה, וטייסות מטוסי הסקייהוק והאארמקי נסגרו. רוב טייסי הקרב של החיל עזבו את ניו זילנד ועברו לשרת בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובחיל האוויר המלכותי הבריטי. בשנת 2003 עמד מספרם של מטוסי החיל על 53 וכוח האדם (כולל אזרחים) עמד על 2523 איש.
ב-2005 בחר משרד ההגנה את מסוקי ה-NH.90 להחליף את מסוקי הבל UH-1 והבל 47 הישנים. באותה שנה הוקמה טייסת מס' 6 שנותנת שירותי סיוע לצי המלכותי של ניו זילנד וצוידה במסוקי אוגוסטה A109.
במסגרת תפקידם, מבצעים מטוסי C-130 הרקולס ומטוסי האוריון משימות לתמיכה בכוחות נאט"ו שבאפגניסטן.
החל מסוף שנת 2008 החל דיון על החזרתם של מטוסי הסילון, ולו לצורך שמירת כושרם של טייסי החיל. אחת האפשרויות שעלתה על הפרק היא אימונם של הטייסים באמצעות מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
דגל ורונדל החיל.
דגלו של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד אושר ב-1939 ומבוסס על זה של חיל האוויר המלכותי הבריטי, עם האותיות NZ בתוך הרונדל.
עד שנות החמישים, הן מטוסי "חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד" (NZPAF) והן מטוסי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, טסו כשהרונדל של חיל האוויר המלכותי הבריטי מוטבע על גביהם. לעיתים שימשו האותיות NZ כקידומת למספר הסידורי של המטוס כאמצעי זיהוי לאומי. לעיתים קרובות הוטבעו דמות של קיווי או של שרך כסוף (silver fern) בצבע לבן על רקע שחור או דגל ניו זילנד על גבי מטוסי החיל ואף על מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי שצוותם היה ניו זילנדי. צורת המפה של ניו זילנד עם דמות קיווי על גביה הופיעו על גבי זנבות מטוסי הקנברה שטסו מסינגפור בתקופת מצב החירום במלאיה למטוסי הוונום שהשתתפו בעימות זה היה מוטבע קיווי לבן על גבי זנב המטוס שהיה צבוע בשחור.
החל מאמצע שנות החמישים הובחן הרונדל של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד על ידי ענף של השרך הכסוף שהוטבע על גבי העיגול האדום הפנימי. נעשו ניסיונות עם כמה צבעים, כולל ירוק, זהב ולבסוף לבן. שני הצבעים הראשונים היו קשים מדי להבחנה וענף השרך בצבע הלבן היה דומה מדי לנוצה לבנה שהייתה סמל יותר מדי רב משמעי, כך שהרעיון של סמל השרך נזנח והוחלט להשתמש בדמות הקיווי שאומץ בסוף שנות השישים. בשנות השמונים, מסיבות של שיפור ההסוואה, נמחק לפעמים הצבע הלבן ונותרה דמות הקיווי האדום על רקע עיגול כחול (על גבי מטוסי ההרקולס, האארמקי והסקייהוק). כיום גרסת רונדל הקיווי היא של קיווי שחור בתוך מעגל שחור (על גבי מטוסי ההרקולס ומסוקי הבל UH-1), או גרסה דומה בגווני אפור (על גבי מטוסי האוריון והסי ספרייט). המקור של הקיווי תמיד מופנה לקדמת המטוס וכאשר הוא מוטבע על גבי הכנפיים, רגליו של הקיווי מופנות פנימה כלפי גוף המטוס.
דרגות ומדים.
סימני הדרגות והמדים של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד נותרו עד היום זהים לאלה של חיל האוויר המלכותי הבריטי. ההבדל היחידי הוא שעל גבי כל סימני הדרגות הוטבעו המילים "ניו זילנד" (NEW ZEALAND). החל משנת 2010 שונה הכיתוב ל"חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד" (ROYAL NEW ZEALAND AIR FORCE). שינוי זה בוצע כדי למנוע בלבול שהיה בין מדי החיל לבין מדי משטרת ניו זילנד, אף על פי שקיימים הבדלים משמעותיים נוספים ביניהם.
אנטואן גריזמן