שכנו של קאוורד בג'מייקה היה יוצר ג'יימס בונד איאן פלמינג ואשתו אן, ליידי רוטרמר לשעבר. קאוורד חיבב מאוד את הזוג פלמינג אך התעייף ממריבותיהם התכופות ויחסיהם הגרועים ותיעד זאת ביומניו. בזמן עיבוד רומן ג'יימס בונד הראשון "ד"ר נו" לקולנוע, הוצע לקאוורד תפקיד הנבל.
הוא הגיב להצעה במשפט: "Doctor No? No. No. No".
עבודותיו של קאוורד מוחזקות באוסף מיוחד באוניברסיטת ברמינגהאם.
בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC מ-11 באוקטובר 2006 מגלה האנטר דייוויס כי קאוורד סיפר לו במהלך ראיון שהוא אהב להיות נוכח ולצפות בניתוחי בתי חולים בזמנו החופשי; ככל הנראה כשדייוויס שאל אותו עוד בעניין זה נרתע קאוורד מהנושא וסירב לפרט.
פרודיות ותרבות פופולרית.
פרודיות של וכמחווה לקאוורד וסגנונו כוללות את:
הצי החמישי
צ'ארלס ברוקס ג'וניור
צ'ארלס ברוקס ג'וניור (אנגלית: .Charles Brooks, Jr; 1 באפריל 1942 - 7 בדצמבר 1982) היה רוצח אמריקני שהיה האדם הראשון שהוצא להורג על אדמת ארצות הברית באמצעות זריקת רעל. הוצאתו להורג הייתה הראשונה בטקסס מאז 1964, והאפרו-אמריקני הראשון שהוצא להורג מאז פרשת משפטו של טרוי לאון גרג בשנת 1976 שעסק באכזריותן של שיטות הוצאה להורג שונות.
ביוגרפיה.
ברוקס היה בן למשפחה אמידה בעיר פורט וורת', ולמד בבית הספר התיכון איי.אמ טרל (I.M. Terrell). ברוקס נשפט למאסר לפני הוצאתו להורג, לאחר שהורשע באחזקה לא חוקית של כלי נשק.
ב-14 בדצמבר 1976 ברוקס נכנס למגרש למכירת מכוניות משומשות וביקש לקחת את אחד הרכבים לנסיעת מבחן. בעל המגרש, דייוויד גרגורי, ליווה אותו בנסיעה. לאחר שברוקס אסף את וודי לודרס (Woody Loudres), השניים כלאו את גרגורי בתא המטען של המכונית ונסעו למוטל. לאחר שהובא למקום, גרגורי נקשר לכיסא ונורה פעם אחת בראשו. ברוקס ולודרס לא סיפרו מי מהם ירה בגרגורי. בעקבות טיעונים שהועלו תוך כדי ההליכים המשפטיים גזר דינו של לודרס היה 40 שנות מאסר, ואילו זה של ברוקס היה עונש מוות.
בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה ברוב של 3-6 את בקשתו של ברוקס להשהות את הוצאתו להורג. ועדת החנינות ושחרור על תנאי של טקסס המליצה ברוב של 1-2 כי התהליך יימשך.
לאחר שאכל את ארוחתו האחרונה, ברוקס הובל אל חדר ההוצאה להורג בבית הכלא הנטסוויל שבטקסס. במקום זה הוא אמר את דבריו האחרונים. ברוקס המיר את דתו לאסלאם בזמן מאסרו ומסיבה זו הוא התפלל לאללה לפני שהוצא להורג.
הרעלים הוזרקו לגופו בשעה 12:09 לפנות בוקר, ומותו של ברוקס הוכרז 7 דקות לאחר מכן. תמונה של גופתו הכבולה למיטה לאחר ביצוע גזר הדין פורסמה בטיים מגזין בשבוע שלאחר מכן, במסגרת כתבה שבה הוזכר כי בוצעה ההוצאה להורג החוקית הראשונה באמצעות זריקת רעל.
צ'רלס ברוקס ג'וניור
אל עזי
אַלְ עַזִּי (בערבית: العازي; נקרא גם אלעזה, ח'רבת איסטאס וחָרְבַּת אִסְטִיס; השם הקודם: חוות אל עזי) הוא כפר ערבי השוכן מדרום לכפר מנחם השייך למועצה אזורית יואב. הכפר הוכר על ידי מדינת ישראל ב-2001. זהו הכפר הערבי היחיד שנשאר באזור שפלת יהודה לאחר מלחמת העצמאות. כל התושבים הם בני משפחה מורחבת אחת, והם מתפרנסים בעיקר מעבודות חקלאות וגידול צאן ובקר.
היסטוריה.
משפחת אל עזי, שמקורה בהר חברון, הייתה משפחה בעלת כוח פוליטי רב שהנהיגה מרד איכרים במאה ה-19 והיוותה אופוזיציה למשפחת חוסייני בעת המרד הערבי הגדול. שטחי המשפחה השתרעו בין בית ג'יברין לעג'ור ותל א-צאפי (נכתב גם כתל אל-סאפי). בבעלות המשפחה היה ב"ח'רבת איסטאס" שליד תל א-צאפי בית חווה, שעליו השתלטו הכוחות הגרמנים שסייעו לצבא האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה והוא שימש להם כמפקדה.
ב-28 ביולי 1937 הוקם קיבוץ כפר מנחם במסגרת מבצעי חומה ומגדל, על שטח אדמה שנרכש מהכפר אידניבה שמצפון לתל א-צאפי. בן המשפחה חאג' איסמעיל אל עזי (יליד 1894), שבבעלותו היו 6,000 דונם במקומות שונים באזור, ביקש ליצור יחסי שכנות טובה עם אנשי הקיבוץ ואף הסכים שיסלל על אדמותיו כביש גישה מצומת מסמיה לקיבוץ, מתוך מחשבה שכביש סלול ייטיב עם כל תושבי האזור.
במלחמת העצמאות הגיע אל הכפר גדוד גבעתי והציע לחאג' איסמעיל לעבור ליפו עד שוך הקרבות. באותה עת הצבא המצרי שפלש לאזור השתלט על וילת בית ג'וברין שהייתה בבעלות בני משפחה אחרים. חאג' אסמאעיל הפקיד את רכושו (בעיקר טרקטורים חקלאיים) בידי חברי כפר מנחם והתפנה לביתו ביפו, בית אל-עזה. שישה מתוך חמישה עשר ילדיו התפנו מזרחה לקרובי משפחה בהר חברון והאחרים נשארו בבית החווה. לאחר המלחמה חזר חאג' אסמאעיל לאדמותיו ונשותיו וילדיו התאחדו עמו במסגרת איחוד משפחות. על וילת בית ג'וברין הוחל חוק נכסי נפקדים והיא ננטשה, חאג' איסמעיל הצליח להשיג מסמכים בריטיים המוכיחים את בעלותו על הקרקע ומדינת ישראל הכירה בבעלות.
בשנת 1955 הפקיעה המדינה מהמשפחה רצועת קרקע חקלאית לצורך הקמת מסילת הדרום לבאר שבע. לטענתם רוחב רצועת הקרקע שנרשם על שם המדינה רחב בהרבה מתוואי המסילה שהוקמה. חאג' אסמאעיל נהרג בתאונת דרכים בצומת מסמיה ב-1966. מאחר שלא השאיר צוואה, תבע מינהל מקרקעי ישראל את חלקו באדמות של ילדיו שהיו בהר חברון בזמן המלחמה, ולכן הוגדרו כ"נפקדים". כ-1,000 דונם עברו כך לבעלות המדינה.
בחלקו המערבי של הכפר, הנקרא "חָ'רְבַּת טָרְטָר", מאחר שהמדינה לא אישרה להם לבנות בתים חדשים ב"ח'רבת איסטאס", הקימו שניים מילדיו של חאג' אסמאעיל בתים חדשים בשנות ה-60 של המאה ה-20 על אדמה שבבעלותם לאחר שקיבלו התרי בנייה. לכפר לא הוכנה תוכנית מתאר מקומית והוא לא קיבל שירותים מוניציפליים ושירותי חינוך. הכפר היה כפר בלתי מוכר עד שמעמדו הוסדר ב-2001.
ביישוב אין שירותים קהילתיים כגון מכולת, דואר וקופת חולים, ותושביו נוסעים לקריית מלאכי לצורך קבלת שירותים אלו. עדיין אין גישה מוסדרת אל הכפר והיא אפשרית רק דרך מושב ינון.
עם סלילת כביש חוצה ישראל הופקעו כ-70 דונם משטחי הכפר ותושביו פוצו בקרקע חלופית שהופקעה בהסכמה מכפר מנחם השכן.
בוידם
בינו גבסו
בינו גבסו (נולד ביוני 1952) הוא מסעדן ישראלי שמוכר בציבור בכינוי "דוקטור שקשוקה" והבעלים של רשת המסעדות בשם זה.
ביוגרפיה.
גבסו נולד ביפו להורים יוצאי טריפולי שבלוב שעלו לישראל בתחילת שנות ה-50, כבן השלישי מבין שישה אחים ואחיות. בהיותו ילד, פתח אביו מסעדה ביפו בשם "טריפולי", ובשנת 1963 בגיל 11 הפסיק ללמוד בבית ספר והחל לעבוד במסעדה. עד גיוסו לצבא, הספיק לנהל בעצמו את המסעדה של אביו, אשר הסתובב בעולם לנסיעות עסקים.
ב-1971 התגייס לצבא ושירת כטבח ולאחר שחרורו הצטרף לאביו שהחל לעסוק בחלפנות כספים. בשנות השמונים, על רקע עיסוקו בחלפנות, נעצר פעמים אחדות ונחקר על עבירות הקשורות במטבע חוץ. החקירות הובילו לכתב אישום, שבעקבותיו נגזרה על גבסו שנת מאסר אותה ריצה בכלא רמלה. בשהותו בכלא עבד במטבח, והתמחה בהכנת מאכל השקשוקה, אותו הכין בכמויות גדולות לאסירים.
ב-1993, לאחר שחרורו מהכלא, הקים במתחם השוק היווני ברחוב בית אשל ביפו את המסעדה הראשונה שלו, המתמחה באוכל טריפוליטאי, וקרא לה "דוקטור שקשוקה", כשם המאכל העיקרי שבו התמחה. בתוך שנים אחדות, הפך המקום לחביבם של ידוענים, ועיתונאים ומבקרי מסעדות כמו שאול אברון וישראל אהרוני סיפרו על תורים ארוכים של סועדים המחכים למנת שקשוקה. פרסומו של גבסו ומסעדתו צבר תאוצה לאחר שהופיע בתוכנית הארוח של דן שילון בטלוויזיה, לצדו של שר המשטרה. ב-2002 נעצר על ידי חוקרי מס הכנסה כחשוד בהעלמות מס.
ב-2013 השתתף בתוכנית הריאליטי "רויאל שף" ב-yes, תוכנית תחרות בישול שבה השתתפו שפים בעלי מסעדות בכירות אשר התחרו ביניהם בלונדון.
גבסו מרבה להופיע באמצעי התקשורת כמומחה להכנת שקשוקה ואוכל טריפוליטאי. המסעדה שלו ביפו נחשבת לשם דבר. בשנת 2017 פתח בשדרות רוטשילד בתל אביב מסעדה נוספת בשם "בינו".
בשנת 2019, לאחר שיזמי נדל"ן רכשו את מתחם השוק היווני בו ממוקמת מסעדת "דוקטור שקשוקה", הם ביקשו לפנות את המסעדה של בינו ושאר העסקים במתחם לצורך פיתוח המתחם, בניית בית מלון ודירות מגורים. בינו פתח במאבק מתוקשר נגד הפינוי.
חיים אישיים.
גבסו נשוי למזל, אותה הכיר בהיותו נער במסעדה של אביו, ולהם ארבע בנות ובן, רובם מסייעים לו בעסקי המסעדנות.
מתגורר בבת ים.
ראובן שרי
ראובן שרִי (7 באפריל 1903 - 6 ביולי 1989) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כנציב שירות המדינה, חבר הכנסת וסגן שר התחבורה מטעם מפא"י וסגן ראש עיריית ירושלים.
ביוגרפיה.
שרי נולד בשם ראובן שרייבמן בשנת 1903 בקומרט שבבסרביה ברומניה. בילדותו קיבל חינוך מסורתי עברי בחדר ובבתי ספר עבריים. ביו מוריו נמנו יעקב פיכמן וש' בן-ציון. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת יאשי. לאורך השנים היה פעיל בקרב הנוער הציוני ונמנה בין מייסדי תנועת "צעירי ציון" ברומניה. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו נרשם שרי בלשכת העבודה כפועל פשוט, על אף השכלתו האקדמאית. תחילה התיישב בכפר חסידים ופעל בו בבניין ובחקלאות, כמו גם בחיפה, קריית עמל וגבעת טבעון. בין היתר עסק בייבוש הביצות באזור נחל קישון ועמק זבולון. באלו עסק עד 1930, עת נקרא לשמש מזכיר מועצת הפועלים בכפר סבא. לאחר מכן המשיך בפעילות ציבורית בהיותו מזכיר מועצת פועלי רחובות (1934 – 1943) ומזכיר מועצת פועלי ירושלים (1943 – 1949). במקביל החל לפעול בארגון ההגנה והיה פעיל בו במהלך המרד הערבי הגדול.