המסדר הוקם ב-17 באפריל 1967 על ידי המלכה אליזבת השנייה, בעצתו של ראש ממשלת קנדה באותה עת לסטר פירסון. המסדר נחנך בטקס שנערך ב-1 ביולי 1967 לרגל חגיגות ה-100 להקמת הדומיניון של קנדה. אות המסדר הראשון הוענק למושל הכללי של קנדה, רולנד מיצ'נר, וב-7 ביולי באותה שנה הוענק אות המסדר ל-90 אנשים נוספים ובהם וינסנט מאסי, לואי סן-לורן, יו מקלינן, גבריאל רוי, דונלד קרייטון, וילדר פנפילד, ארתור ליסמר ומוריס רישאר. באותה שנה ביקר מיצ'נר בלונדון והעניק למלכה את סיכת ראש המסדר, והיא ענדה את הסיכה לראשונה בקבלת פנים שנערכה בילונייף שבטריטוריות הצפון מערביות ביולי 1970.
המסדר היה למעשה המסדר הראשון הייחודי לקנדה. קודם להקמתו ניתן לאזרחי קנדה אות מסדר האימפריה הבריטית (בדומה ליתר מושבות הכתר של הממלכה המאוחדת).
בעקבות הקמת מסדר קנדה, הוקמו גם מסדר אוסטרליה ומסדר ניו זילנד.
דרגות.
ישנן שלוש דרגות במסדר קנדה: "שותף" (Companion), "קצין" (Officer) ו"חבר" (Member) - בדרגת חשיבות יורדת. ניתן להעלות בדרגה את חברי המסדר, אולם נהוג שלא לעשות זאת בחמש השנים הראשונות לאחר קבלת הדרגה הראשונה.
בעת הקמת המסדר היו בו שתי דרגות: שותף וחבר, וכן ניתנה מדליה נפרדת שנקראה "מדליית הכבוד", שנועדה לכבד מעשי אומץ יוצאי דופן. ב-1 ביולי 1972 הוקם מסדר נפרד - מסדר הכבוד של קנדה, ובמסגרתו ניתנת כיום מדליית הכבוד. כאשר נעשה שינוי זה, נוספה דרגת ה"קצין" למסדר קנדה, וכל מי שניתנה לו מדליית הכבוד במסגרת מסדר קנדה קודם להקמת מסדר הכבוד של קנדה, הפך לקצין במסדר קנדה, על מנת להפריד בין המסדרים.
שותף (Companion).
אות "שותף" במסדר קנדה (Companions of the Order of Canada בקיצור CC) ניתן למי שעשה פעילות ברמה הגבוהה ביותר למען קנדה או למען העולם. כ-15 איש מקבלים אות זה מדי שנה, כאשר בכל רגע נתון לא יהיו יותר מ-165 שותפים (למעט שותפי כבוד). נכון ל-20 בפברואר 2007 היו 168 שותפים במסדר, מהם ארבעה שותפי כבוד.
על פי תקנון המסדר, המשנה למלך של קנדה (הוא המושל הכללי) ובן או בת זוגו מקבלים אות שותף עם כניסתם לתפקיד.
קצין (Officer).
קצין במסדר קנדה (Officers of the Order of Canada ובקיצור OC) ניתן למי שהפגין מידה יוצאת דופן של כישרון ושירות למען קנדה. 64 קצינים ממונים בכל שנה. אין הגבלה על מספר הקצינים במסדר. נכון ל-29 בספטמבר 2005 היו במסדר 1,006 קצינים.
חבר (Member).
חבר במסדר קנדה (Members of the Order of Canada ובקיצור CM) ניתן למי שעשה פעילות יוצאת דופן למען קנדה או למען קנדים ברמה המקומית או ברמה הפדרלית. ניתן לקבל למסדר 136 חברים מדי שנה, מבלי הגבלה על מספר החברים. נכון ל-29 בספטמבר 2005 במסדר 1,964 חברים.
סמלי המסדר.
אות הריבון (האות הניתן למלכה) הוא בצורת פתית שלג עשוי אמייל שמעליו כתר. במרכז הסמל עלה עץ אדר עשוי אבני אודם על רקע לבן. סיכת חברי המסדר דומה לאות הריבון.
הזכות לקבל את האות.
כל אזרחי קנדה זכאים להפוך לחברים במסדר, למעט שופטים פדרליים ופרובינציאליים בזמן תקופת כהונתם.
המועצה המייעצת.
המועצה המייעצת בוחנת את המועמדויות ובודקת אם המועמדים מתאימים לקבלת האות. בראש המועצה עומד נשיא בית המשפט העליון של קנדה ובמועצה חברים מזכיר מועצת המלוכה של קנדה והשר הממונה על המורשת של קנדה, וכן נשיא האגודה המלכותית של קנדה ויו"ר איגוד האוניברסיטאות והמכללות של קנדה. כמו כן במועצה המייעצת חמישה חברים מן המסדר שממונים מבין חברי המסדר לתקופה של חמש שנים.
אם האות ניתן לאדם שאינו אזרח קנדה, נוכח בדיוני הוועדה סגן שר החוץ של קנדה.
מינויי כבוד.
נכון לשנת 2008 נתן המסדר 20 אותות של כבוד לאנשים שאינם אזרחי קנדה:
התפטרות.
חבר המסדר יכול להתפטר מהמסדר בהגשת התפטרותו, בכתב למזכיר הכללי של המסדר. רק לאחר שהמכתב מתקבל על ידי המושל הכללי של קנדה, ההתפטרות נכנסת לתוקף. לאורך השנים, נכון לשנת 2022, התפטרו שישה חברים מהמסדר.
סירוב.
כ-1.5% מהמועמדים לקבל את אות המסדר סירבו לקבלו. המסדר אינו מפרסם את שמות המועמדים לקבל את אות המסדר, ולכן לא ידועה זהותם של כל המסרבים לקבל את אות המסדר (אלא אם המועמדים פרסמו זאת בעצמם). חלק ניכר מהמסרבים לקבל את אות המסדר עושים זאת מטעמי צניעות, ומציינים שפעולותיהם החברתיות נעשות שלא על מנת לקבל פרס.
הוצאה מהמסדר.
המושל הכללי רשאי להוציא חברים מהמסדר, בהמלצתה של המועצה המייעצת, וזאת אם התנהגו באופן שאינו הולם את חברי המסדר. אם המועצה המייעצת מחליטה על כך פה אחד, היא שולחת מכתב למועמד להוצאה המיידעת אותו על ההחלטה ונותנת לו הזדמנות להציג את גרסתו. אדם המוצא מן המסדר צריך להשיב את האות למסדר, והממשלה רשאית להורות למשטרה לתפוס בכח את האות (שהוא למעשה רכוש הממשלה) אם חבר המסדר מסרב להשיבו.
נכון לשנת 2006 בוצעה הוצאת שני חברים בלבד מהמסדר: אלן איגלסון הוצא מן המסדר בשנת 1998 לאחר שנכלא באשמת מרמה והפרת אמונים, ודייוויד אהנקיו, צ'יף אינדיאני מססקצ'ואן, הוצא מן המסדר בשנת 2002 בשל אמירות אנטישמיות.
עליית השפה הצרפתית בבריסל
מאז נוסדה ממלכת בלגיה בשנת 1830, הפכה בריסל מעיר שכמעט כל תושביה דוברים הולנדית לעיר מעורבת רב לשונית, שבה רוב האוכלוסייה מדברת צרפתית, והצרפתית משמשת בה כלינגואה פרנקה. שורשיו של תהליך זה, של עליית השפה הצרפתית בבריסל, עוד במאה ה-18, והוא הואץ לאחר שבלגיה זכתה בעצמאות ושטחה של העיר גדל.
עיקר התמורה התחוללה לא רק בגלל התווספות של דוברי-צרפתית לאוכלוסיית העיר, אלא בגלל מעבר של דוברי ההולנדית עצמם לדבר בצרפתית, שינוי שהתרחש לאורך כמה דורות. הסיבה העיקרית לכך הייתה היוקרה הפחותה שהשפה ההולנדית סבלה ממנה באותה עת. רק מאז שנות השישים של המאה העשרים, אחרי שנתקבע גבול לשוני ופלנדריה החלה להתפתח מבחינה חברתית וכלכלית, התחילו הפלמים לנסות ולעצור את המעבר של בריסל לצרפתית. כמה מועצות מקומיות דוברות-הולנדית בסביבותיה של בריסל הפכו גם הן לדוברות צרפתית בעקבות הגירה מן העיר, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. תופעה זו, ומעמדה של בריסל בכלל בבלגיה הפדרלית, היא אחד הנושאים מעוררי-המחלוקת ביותר בפוליטיקה של בלגיה.
משום שהעיר היא דוברת הולנדית במקורה, ומשמשת כבירתה של מדינה דו-לשונית (כמו גם בירתה של פלנדריה עצמה), המפלגות הפלמיות תובעות כי מחוז בריסל כולו (אחד משלושת החלקים המרכיבים את הפדרציה הבלגית) יהיה דו-לשוני לחלוטין, כולל העיריות המרכיבות אותו וכל השירותים לציבור. כמו כן, הן דורשות כי מחוז-הבחירה בריסל-האלה-וילפורדה (Brussel-Halle-Vilvoorde) יחולק כך שמחוז האלה-וילפורדה הפלמי יופרד ממחוז בריסל. הקהילה דוברת-הצרפתית רואה בגבול הלשוני דבר מלאכותי ודורשת כי תחום המחוז הדו-לשוני יורחב ויכלול לפחות את שש המועצות המקומיות מחוץ לבריסל שיש בהן מעמד מיוחד ללשון הצרפתית, אף על פי שהן חלק מפלנדריה. פוליטיקאים פלמיים מתנגדים בתוקף לדרישה זו.
רקע.
מאז היווסדה במאה העשירית הייתה בריסל עיר דוברת הולנדית, בדיאלקטים המקומיים של בראבנט. על כל פנים, במאתיים השנים שמתחילת המאה ה-19 חל שינוי דרסטי בסיטואציה הלשונית. מצד אחד הלכה הצרפתית ודחקה את רגליה של ההולנדית, ומצד שני הפכה העיר, במהלך המאה העשרים, לעיר בעלת אופי בינלאומי יותר ויותר, זאת בשל נוכחות מוסדות האיחוד האירופי ונאט"ו בעיר, על כל השירותים הנלווים אליהם. רוב המהגרים הזרים שהגיעו לעיר באו ממדינות דוברות-צרפתית, או שהעדיפו להשתלב בקהילה הדוברת צרפתית ולא בקהילה הדוברת הולנדית.
יותר מאשר כל עיר דוברת-הולנדית אחרת, בריסל נשלטה על ידי נסיכים ושליטים זרים, והללו לעיתים קרובות השתמשו בצרפתית כלשון החצר. דבר זה היה נכון במיוחד תחת שלטון בורגונדיה. במשך דורות רבים סבלה ההולנדית בבלגיה ובישויות הפוליטיות שקדמו לה מתדמית נחותה, ואילו הצרפתית הייתה לשון התרבות. בכל אופן, המעבר רחב-ההיקף לצרפתית החל במאה ה-19, ובשנת 1910 כבר דיווח רוב מבין הנשאלים במפקד אוכלוסין שנערך בשטח החופף למחוז בריסל של ימינו כי השפה היחידה או העיקרית שלהם היא צרפתית. במחצית המאה העשרים כבר עבר מספר דוברי הצרפתית כשפה יחידה את מספר הדו-לשוניים.
במחצית השנייה של המאה העשרים נוספו לאוכלוסייה העירונית בבלגיה מהגרים רבים, שנוטים לבחור בשפה הצרפתית כלינגואה פרנקה, גם אם אין זו שפתם הילידית. כיום 76.7% מתושבי מחוז בריסל מדברים צרפתית בביתם, 15.6% מדברים הולנדית ו-27.6% מדברים שפה אחרת (הסכום הוא יותר מ-100% כיוון שרבים מדברים יותר משפה אחת בביתם).
ימי הביניים המאוחרים.
בסביבות שנת 1000 הפכה רוזנות בריסל לחלק של דוכסות בראבנט (ועל ידי כך לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה), ולאחת מארבע ערי הבירה שלה, לצדן של לוון, אנטוורפן ודן בוס. בארבע הערים הייתה הולנדית עתיקה השפה העיקרית. חלק גדול של הדוכסות מדרום לבריסל היה דובר צרפתית עתיקה, סביב העיר ניוול (Nivelles), וכיום הוא מהווה את פרובינציית בראבנט הוולונית בבלגיה. הגבול בין שתי הלשונות, כמו ברוב חלקיה של בלגיה כיום, משמר את הלימס, הגבול ההיסטורי בין האימפריה הרומית לבין שבטים גרמאנים מחוץ לאימפריה.