על אף חשיבותו של הבניין בתולדות הארכיטקטורה הישראלית, סובל הבניין במשך שנים מהזנחה. מצבו הפיסי של הבניין הידרדר והדבר בא לידי ביטוי בשחיקתם של מערכות הבניין השונות (חשמל, מיזוג אוויר וכדומה) וכן איטום ישן המלווה בדליפות הפוגעות באוסף הספרים המצוי בבניין. החל ממעבר הספרייה למעמד עצמאי הוחל בתהליך של שיקום ושיפור תשתיות המבנה.
הבניין נקרא על שמה של הפילנתרופית ליידי דייוויס.
בניין הספרייה הלאומית החדש.
לקראת מעבר הספרייה הלאומית לשטח חדש שהוקצה לה בקריית הלאום, נפתחה תחרות אדריכלים. בספטמבר 2012 הוכרז כי ההצעה שנבחרה היא זו של האדריכל רפי סגל, אך זכייה זו בוטלה והספרייה הכריזה על הליך בחירה חדש, בו נבחר משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון. בנובמבר 2014 פורסמו הדמיות המבנה החדש. טקס הנחת אבן הפינה למבנה התקיים ב-5 באפריל 2016. בין השאר כולל המבנה בונקר מוגן היטב לשמירת אוצרות הספרייה
קישורים חיצוניים.
מחלקות, ארכיונים ואוספים
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:הספרייה הלאומית|*]]
[[קטגוריה:האוניברסיטה העברית בירושלים: ספריות וארכיונים]]
[[קטגוריה:ירושלים: ספריות]]
[[קטגוריה:ישראל: ספריות ציבוריות]]
[[קטגוריה:ספריות לאומיות|ישראל]]
[[קטגוריה:קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם]]
[[קטגוריה:ארכיונים לתולדות עם ישראל|ספרייה הלאומית]]
[[קטגוריה:ארכיונים של התנועה הציונית]]
[[קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן אברהם יסקי]]
[[קטגוריה:ישראל: חברות לתועלת הציבור]]
[[קטגוריה:ישראל: תאגידים סטטוטוריים]]
[[קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן חנן הברון]]
[[קטגוריה:מבנים ואתרים שתכננו שולמית ומיכאל נדלר]]
[[קטגוריה:מבנים ואתרים שתכננה זיוה ארמוני]]
[[קטגוריה:ספריות יהודיות]]
רבדים
רְבָדִים הוא קיבוץ בשפלה הנמוכה, כחמישה ק"מ מדרום-מזרח לגדרה, בסמוך לכביש 3. הקיבוץ נמצא בתחום המועצה האזורית יואב ומהווה היישוב הצפוני ביותר בה. הוא משתייך לקיבוץ הארצי. שטח הקיבוץ כ-8,200 דונם.
בגוש עציון.
קיבוץ רבדים הוקם ב-11 בפברואר 1947 בגוש עציון על אדמות שנרכשו על ידי קק"ל מתושבי הכפר נחלין. המתיישבים הראשונים היו כ-65 חברי גרעין "צבר" של השומר הצעיר אליו אוחדו עוד קודם לכן חברי גרעין נחשונים. רובם ככולם של המייסדים היו ילידי ארץ ישראל, בעיקר מקריית חיים, תל אביב וירושלים. היישוב נקרא בעת הקמתו, באופן זמני, "מִסֶּלַע", על פי הפסוקים "וינקיהו דבש מסלע" ו"וּמַיִם מִסֶּלַע הוֹצֵאתָ לָהֶם", אולם כבר בפברואר 1947 נזנח שם זה ונעשה שימוש בשם "רבדים".
במגילת העלייה לקרקע כתבו:
כשבועיים לאחר העלייה על הקרקע, דרש מנהל העתיקות של ממשלת המנדט שהיישוב יועתק בגלל שהגבעה עליה הוא ישב הכיל ממצאים חשובים. בסוף פברואר הועבר היישוב למרחק 400 מטר מהנקודה המקורית.
בחודשים הראשונים היה לקיבוץ סכסוך קרקעות עם תושבי נחלין, שהוסדר בהסכם בספטמבר 1947. בתחילת אוקטובר 1947 עצרו חברי הקיבוץ ערבי מנחלין שאיים עליהם בנשק בעת שעסקו בעבודות ייעור וזקני נחלין התנצלו על האירוע. בנובמבר 1947 היו ברבדים כ-30 איש על 400 דונם.
כעבור שנה מהקמת היישוב הצטרפו לקיבוץ שני גרעיני השלמה של עולים ניצולי שואה מפולין ומבולגריה.
ב-29 בנובמבר 1947 לאחר שאושרה באו"ם תוכנית החלוקה, הוטל מצור על הגוש, והמצב הביטחוני החמיר. בתקופה זו התקיים מאבק על השליטה בצירי התנועה הראשיים, שיירות יהודיות וערביות הותקפו בידי כוחות חמושים, וכן נעשו מספר ניסיונות של כוחות ערבים בסיוע הצבא הירדני לכבוש את הגוש. בהתקפות אלה נהרגו שלושה מחברי הקיבוץ, וחברה נוספת נהרגה בתאונת מטוס. ב-14 במאי 1948 הסתיים הקרב על רבדים בהסכם כניעה בין חברי הקיבוץ לבין הלגיון הירדני, במסגרתו נלקחו החברות והחברים ששהו באותו זמן בקיבוץ לשבי הירדני. הנשים שוחררו לאחר מספר שבועות, והגברים נותרו בשבי במשך 10 חודשים.
בדרום.
ב-17 בנובמבר 1948 הקימו חברות וחברי הקיבוץ שנותרו מחוץ לשבי את הקיבוץ בשנית, על שרידיה של חוות שנלר הגרמנית (החווה שימשה כאתר להכשרה חקלאית עבור בית היתומים שהקימו הטמפלרים בירושלים), בסמוך לשרידיו של הכפר הערבי הנטוש אל-ח'ימה. באוקטובר 1949 עבר הקיבוץ לנקודת הקבע שלו, כשני קילומטרים מצפון מערב לשנלר, בסמוך לכביש מספר 3.
בקיבוץ הוקם אתר הנצחה לנופלים בגוש עציון ובו פסל מעשה ידיו של הפסל אהרון אשכנזי.
בתל מקנה שבשטח הקיבוץ נתגלתה העיר הפלשתית עקרון. בכניסה לקיבוץ היה מוזיאון קטן אשר הציג את הממצאים העיקריים מן החפירות, כולל כתובת עקרון. תכולת המוזיאון אינה יותר בקיבוץ. בקיבוץ נותר אתר משוחזר של היישוב הפלישתי ובו עתיקות אשר הושאלו על ידי רשות העתיקות.
בשנת 1991 עבר הקיבוץ מלינה משותפת ללינה משפחתית.
בשנת 1994 החל הקיבוץ במהלך של שינוי אופיו, לאופי עסקי יותר ובשנת 2005 הוא הופרט. בשנת 2006 החל תהליך של צמיחה דמוגרפית אשר כלל קליטה של כ-20 משפחות ובשנת 2013 הושלם השלב הראשון בפרויקט צמיחה דמוגרפית אשר כלל קליטה של כ-28 משפחות נוספות.
בין השנים 2003 עד 2006 פעל במקום בית הספר האלטרנטיבי "באר" במתכונת "מיתר" מיסודו של דן לסרי, במרכז "חלומי" בניהולה של גליה שקולניק.
ב-2005 אירעה בקרבת הקיבוץ תאונת רכבת קטלנית ועל שמו נקראה "אסון רבדים".
ארכיב הניירת של בנק הפועלים היה בעבר באזור המסחרי של הקיבוץ.
הספריה הלאומית
כל נדרי
כָּל נִדְרֵי היא הכרזה הנאמרת לפני תפילת ערבית של ליל יום הכיפורים, הכוללת הודעה פומבית על ביטול נדרים ושבועות של ציבור המתפללים. מקורה וזמן חיבורה אינם ידועים, אך מעריכים שנתחברה בתקופת הגאונים, והיא נאמרת בארמית, שפת הדיבור של רבים מהיהודים בתקופה זו. עניין התרת נדרים בתחילת השנה מוזכר בתלמוד. בשל זמן אמירתה של ההכרזה, עם כניסת יום כיפור, ובשל המלודיה המרטיטה שלה המקובלת בקהילות האשכנזיות, נעשתה הכרזת "כל נדרי" לאחד מן הקטעים הידועים ומן הסמלים הבולטים של המועד.
חיבור התפילה והמחלוקת סביבה.
מקור התפילה.
עניין התרת נדרים בתחילת השנה, ללא תפילה מיוחדת, מופיע כבר בתלמוד בבלי (בעקבות המשנה): "הרוצה שלא יתקיימו נדריו יעמוד בראש השנה ויאמר: כל נדר שאני עתיד לידור יהא בטל" בהמשך הסוגיה בתלמוד ישנה מחלוקת באיזה תנאים תקפה הודעת ביטול נדרים זו, ומהדיון עולה שחלק מאמוראי בבל התנגדו בחריפות לרעיון של ביטול נדרים באופן זה כלאחר יד.
לא ידוע בוודאות מתי חוברה התפילה או הוכנסה לסדר התפילה, ומדוע הועתק נושא התרת הנדרים מראש השנה ליום כיפור. היא מוזכרת לראשונה בסדר רב עמרם גאון, ומקובל לשער שחוברה בתחילת תקופת הגאונים, אך ככל הנראה לא על ידי גאוני בבל עצמם, משום שחלקם התנגדו לה בתוקף. יש הסוברים, ובהם ר' יצחק אייזיק מטירנא בעל ספר ה"מנהגים", שהתפילה אכן חוברה בבבל, וזאת בהסתמך על כך שהיא נכתבה בלשון ארמית שהייתה השפה הנפוצה בבבל, ועל כך שהנוסחאות הקדומות של התפילה מובאות לראשונה במקורות בבליים, כמו סדר רב עמרם גאון ואצל רב האי גאון - אמנם בצירוף הסתייגויות חריפות מאמירתה. בכמה כתבי יד מגניזת קהיר הנוסח בעברית ובחלקם מיועד לראש השנה.
בספר הזוהר וגם ב"שיטה מקובצת" מובא שאת המנהג תיקנו אנשי כנסת הגדולה. ישנם חוקרים המשערים שהתפילה צמחה מהציבור העממי, שלא על דעת חכמים, בשל דמיון שנמצא בין מבנה ולשון התפילה (כגון חזרה עליה ג' פעמים) לבין טקסטים בבליים בעלי משמעות מאגית שנועדו לגירוש שדים.
המחלוקת בעניינה.
החל מימיה הראשונים של התפילה נחלקו הגאונים והראשונים האם יש להתרת נדר זו ערך הלכתי-משפטי, ולכן עצם אמירתה הייתה שנויה במחלוקת. רב עמרם גאון כותב שהיה נהוג לומר עליה "שמנהג שטות הוא זה ואסור לעשות כן", אף על פי שכלל אותה בסידורו. כך גם כותב רב נטרונאי גאון ש"אין נוהגין לא בשתי ישיבות ולא בכל ארץ בבל להתיר נדרים לא בראש השנה ולא ביום הכיפורים, אלא שמענו שבשאר ארצות אומרים כל נדרי. אבל אנו לא ראינו ולא שמענו מרבותינו". רב סעדיה גאון כתב באופן עדין יותר שתפילה זו מועילה רק לנדרים שנדרו הציבור בשגגה. באופן דומה כותב רש"י: אומרים "כל נדרי" כדי להתיר את נדריהן שאין זוכרים, אבל אם זוכרים צריך לקיימם.
אחד החששות של המתנגדים גאוני בבל, ומאוחר יותר גם חכמי קטלוניה וספרד, היה שבעקבות התפילה הציבור הרחב עשוי להקל ראש ולזלזל בנדריו. כך הטעים במאה ה-13 רבי מנחם המאירי מקטלוניה: "ואחרי שגאוני עולם נסתפקו בעניינות האלו, מה אנו מה חיינו להכניס עצמנו במחלוקת, ואנו אין לנו אלא להניח מקום לשלום ולברוח מן הספקות. ומפני זה נהגנו שלא לומר נוסח כל נדרי כלל, שלא לזלזל בנדרים". בדומה לכך ציין הריב"ש שמטעם זה "בכל קטלוניא אין אומרים אותו", והרדב"ז הוסיף כי "ראיתי מנהג המוסתערבים במצרים שאין אומרים אותו". גם הרמב"ם ורבי יצחק אלפסי, מגדולי הפוסקים בספרד, אינם מזכירים את המנהג.
עם זאת, למרות ההתנגדות, התפשט המנהג בין קהילות ישראל, בהתחלה בעיקר בקרב יהודי אשכנז, שסמכו על פוסקים רבים שתמכו באמירת הנוסח, ביניהם הרב נתן בן ה"ר יהודה וכן הרא"ש שהתווכח עם המקשים על המנהג הקדום וקבע - "מיהו נראה כמנהג הקדמונים".