במקביל, טיגר מנסה ללמד את איה להיות כמוהו כדי להביס את הבקרוב, וכדי לעשות זאת הוא מתלבש בתחפושת של היצור המתועב. בסופו של דבר איה בורח ממנו, וטיגר נתקל בחזרזיר ביער, בעודו מחופש למפלצת. חזרזיר בורח ממנו והשניים נופלים גם הם לתוך הבור. פו משתמש באותיות הספר שנפלו במהלך "המרדף" בין טיגר וחזרזיר (אשר ברח באמצעות רכיבה על בלון אדום) ובונה מהן סולם שמאפשר לחבורה לצאת מהבור. מיד לאחר מכן כריסטופר חוזר ואי ההבנה מתבהרת. פו אשר מקווה לזכות בפרס של כד הדבש, נאלץ לראות אותו נוסק באוויר לאחר שהבלון האדום "זכה" בו.
יותר מאוחר, פו מבקר בביתו של ינשוף ומגלה כי ינשוף היה זה שלקח את זנבו של איה והשתמש בו עבור פעמון דלתו. פו מוותר על הדבש שמציע לו ינשוף ומעדיף להחזיר לאיה את הזנב. גאה בהתנהגותו של פו, כריסטופר מעניק לו כפרס כד גדול של דבש.
הדמויות והמדבבים.
זהו סרט פו הדב הראשון שלא בוים בדיבוב על ידי שפרירה זכאי. בנוסף, השיר ״פו הדובון״ (Winnie the Pooh) שפותח את הסרט (ואת מירב הסרטים האחרים) תורגם מחדש ולא נעשה שימוש בתרגום של שפרירה זכאי. בשיר בגרסתו החדשה נקרא ״פו הדב״ בפשטות. התרגום החדש עורר ביקורות נזעמות על כך שהוא איננו נאמן לכל יתר הסרטים ולדיבוב העברי המקורי.
אולימפיאדת הסטודנטים
אוניברסיאדת סופיה (1961)
אוניברסיאדת הקיץ השנייה נערכה בסופיה, בולגריה ב-1961, כאשר טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון ואסיל לבסקי. במשחקים השתתפו 1,270 ספורטאים (מתוכם 899 גברים ו-371 נשים).
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בתשעה ענפי ספורט: אתלטיקה, התעמלות מכשירים, חתירה, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 204 מדליות, מתוכן 51 לברית המועצות שזכתה ב-21 מדליות זהב, 23 כסף ו-7 ארד.
אצבעון
אצבעון הוא כוס קטנה, עם שקעים או חריצים עגולים או מוארכים המשמשת כהגנה על האצבע שדוחפת את המחט במהלך התפירה ביד.
אצבעונים עשויים בדרך כלל ממתכת, עור, גומי, פלסטיק, עץ, זכוכית או אפילו חרסינה. אצבעונים עתיקים נעשו לעיתים מעצמות לוויתן, קרן, או שנהב. והשתמשו במקורות טבעיים נוספים בהם שיש קונמארה או אם הפנינה. ולעיתים נדירות אף ביהלומים, ואבני ספיר או אודם.
יצרני אצבעונים מתקדמים יצרו גרסאות מעוטרות באבני חן ומינרלים כדוגמת קבושון, ענבר, אגט וצינובר.
היסטוריה.
בפומפיי שברומא העתיקה נמצא השימוש הקדום ביותר לאצבעון העשוי ארד ומתוארך למאה הראשונה לספירה. אצבעון רומי שני נמצא בסנט אלבנס הקדומה (Verulamium) בבריטניה.
לפי מסד הנתונים של הUKDFD שלהממלכה המאוחדת כבר מהמאה ה-10 נמצאו אצבעונים באנגליה, שהפכו לנפוצים עד המאה ה-14. אמנם קיימות דוגמאות בודדות של אצבעונים העשויים ממתכות יקרות, אולם נראה שאליזבת הראשונה העניקה לאחת ממשרתות ארמונה סט אצבעונים עם אבנים יקרות.
מרבית האצבעונים מתקופת ימי הביניים היו עשויים פליז יצוק או גיליון פליז רקוע. מרכזי ייצור מוקדמים של אצבעונים היו אזורים שנודעו בעבודות הפליז שלהם, החל מנירנברג במאה ה-15, ועד להולנד במאה ה-17.
בשנת 1693 יצרן אצבעונים הולנדי בשם ג'ון לופטינג (John Lofting) הקים מפעיל לאצבעונים באיזלינגטון שבלונדון אנגליה. דבר שהביא להרחבת הייצור של האצבעון הבריטי.
עד סוף המאה ה-18 יצירת האצבעונים עברה לברמינגהאם, ולשיטת ייצור הנקראת "ציור עמוק" (Deep Drawing), בה מתכת עוברת חישול ודפיקות עם פטיש כדי לייצר אצבעון רזה וגבוה. במקביל, עברו לחומרים זולים יותר מכסף מה שהפך את האצבעון לפריט פופולרי בפעם הראשונה.
לפני המאה ה-18 הגומות הקטנות בצידי האצבעון נעשו בניקוב בעבודת יד, אך מאמצע המאה הומצאה מכונה המבצעת את הפעולה. וכן מכונה המייצרת את האצבעון וכך עוביו הפך לאחיד ומראהו לעדין ומלוטש.
במאה ה-19, מרבית האצבעונים היו עשויים כסף, אולם הוא התגלה כמתכת רכה מדי שניתנת לניקוב על ידי מרבית המחטים ולכן פחות יעילה. פתרון לכך נמצא בכיסוי פנים האצבעון בשכבת פלדה כך שהוא נותר אסתטי אך הפך לעמיד יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אצבעוני כסף נאספו "מאלה שלא היה להם מה לתת" על ידי ממשלת בריטניה שהתיכה אותם כדי לקנות ציוד עבור בתי החולים.
בשנות ה-30 וה-40, אצבעונים בעלי חלק עליון אדום הופיעו בפרסומות. כדי להגן על חנות בדים מעש, נהגו להשאיר בה אצבעון עשוי מעץ אלגום. אצבעונים שימשו כחפצים המוענקים לאהוב או אהובה או כדי לציון אירועים חשובים.
אצבעון זעיר הוא אחד מכלי המשחק במונופול.
בתרבות, בספר פיטר פן שנכתב על ידי ג'יימס מתיו בארי, וונדי מציעה לפיטר פן נשיקה. פן, שאינו מכיר את המילה, שואל מה היא נשיקה. וונדי הנבוכה נותנת לו את האצבעון (שבעזרתו תפרה את צלו). לאחר מכן, היא מראה לפיטר "אצבעון" ונושקת לו במקום.
אספנות אצבעונים.
אספנות אצבעונים נפוצה בכל העולם. לרוב אנשים אוספים אותם על פי נושאים. יש החלפות ומפגשים בין אספנים.
משה בריליאנט
משה בריליאנט (Moshe Brilliant; 26 באפריל 1915 – 17 במרץ 1995) היה עיתונאי ישראלי, ששימש גם ככתב חוץ של העיתונות העולמית בישראל.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
משה בריליאנט נולד בשנת 1915 בניו ג'רזי שבארצות הברית, וגדל ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק. בשנת 1933, בהיותו בן 18, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בראשית דרכו בעיתונות שימש כשליח במשרד תל אביב של העיתון בשפה האנגלית ה"פלסטיין פוסט" ("Palestine Post"). הוא הרשים את ראש המשרד טד לוריא, שהפכו לכתב בעיתון, ובהמשך התקדם עד שהיה לראש המשרד של העיתון בתל אביב.
בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המנדט הבריטי לא היה בריליאנט חבר בארגון "ההגנה", אך סייע לו במידע ונחשב בעיני רבים כחבר הארגון. יחד עם זאת גילה אהדה לאצ"ל ואף הפגיש כתבים זרים עם חבריו, בהם שמואל (מוקי) כץ (לימים חבר הכנסת). האצ"ל מצדו ראה בבריליאנט מקור אמין למידע, בעוד שהארגון נקט גישה חשדנית כלפי עיתונאים אחרים מחשש שהם פועלים עבור הש"י, שירות המודיעין של ההגנה. איש האצ"ל יעקב עמרמי תיאר אותו כך: משה בריליאנט היה איש ישר והגון ממוצא אמריקאי, שעבד אז בשביל ה-"Palestine Post" והיה הכתב המקומי של הניו יורק טיימס, חבר "הגנה" וגם אוהד האצ"ל שהיה מקבל אותנו בחום ובלבביות".
באחת מפעולות תנועת המרי העברי, נפצעו ונתפסו בידי הבריטים שני אנשי אצ"ל מיכאל אשבל ויוסף שמחון, שהועמדו למשפט צבאי ונידונו למוות ב-13 ביוני 1946. לצד התגייסות מוסדות ואישי ציבור עבריים להצלתם של הנידונים בבקשות חנינה ועתירות שונות, איים האצ"ל בהוצאה להורג של אנשי צבא בריטים, כאשר מיד לאחר פרסום גזר-הדין שודרה ב"קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של האצ"ל, ההצהרה: "אל תתלו את חיילינו השבויים. חי האלוהים, כי שבור נשבור את עמודי התלייה שלכם. על גרדום בגרדום נשיב".
ב- 18 ביוני חטף האצ"ל חמישה קצינים בריטיים בתל אביב. ב-22 ביוני שחרר האצ"ל שניים מן הקצינים. ב-3 ביולי המיר המפקד הראשי של הצבא הבריטי בארץ את גזר דינם של אשבל ושמחון למאסר עולם. ולמחרת ב-4 ביולי שחרר האצ"ל את יתר שלושת הקצינים. לפני שחרורם הוצאו הקצינים ממקום המחבוא בו הוחזקו ברח' סלמה בתל אביב והובילם, כשהם מורדמים בכלורופורם, בתוך ארגז שהועמס על משאית, אל מקום השחרור המיועד. בדרכם החל לפתע רכב משטרתי לדלוק אחריהם, אך הם התחמקו ממנו, הורידו את הקצינים ברח' שד"ל פינת שדרות רוטשילד והמשאית המשיכה בנסיעתה. אחד הקצינים שהתנער מתרדמתו החל לרדוף אחר המשאית ללא הצלחה. לפני השחרור הזמינו אנשי האצ"ל את משה בריליאנט בלווית צלם לחזות בו ולהנציחו. הודות לכך נותר בידי האצ"ל צילום של הקצין הדולק אחר המשאית.
בסוף שנת 1946 פגש בריליאנט באקראי, בניו יורק, את יעקב חילביץ' - איש אצ"ל שבגד בחבריו והסגירם לידי הבריטים, ואשר הוברח מארץ ישראל לארצות הברית. האיש נראה מוכר לבריליאנט והוא שאל לשמו. האיש, המהודר בלבושו, השיב לו כי שמו "ג'ק היל" ונתן לו את כרטיס הביקור שלו ובו כתובתו בעיר ניו יורק, אך כשניסה בריליאנט מאוחר יותר להתקשר אליו, חילביץ' התחמק ממנו. כל מה שעלה בידי בריליאנט לגלות היה כי חילביץ', בזהותו החדשה, נשא אשה ונולד לו בן וכי הוא עוסק בענייני דפוס. כדי לעקוף את השלטונות הבריטים שלח הודעה לעיתון לפיה "אזאף חילביץ" (רמז לשמו של יונה אזף שנחשב לסמל הבגידה) נמצא בארצות הברית, אך העורך לא קלט את הרמז.
בתקופת מדינת ישראל.
בהתקרב מועד הקמת מדינת ישראל סיקר בריליאנט את דיוני מועצת העם ומנהלת העם שהתקיימו מאמצע חודש אפריל ועד לאמצע חודש מאי 1948 בבית הקרן הקיימת ברחוב צבי הרמן שפירא בתל אביב (כיום נמצא בו מוזיאון מועצת העם ומינהלתה). מועצת העם כללה 37 חברים שנבחרו מכל קצוות הקשת הפוליטית שהייתה אז בארץ והיוו את הפרלמנט הראשון של המדינה העתידה להיווסד ומנהלת העם הייתה ממשלתה.
ב-4 במאי 1949 לרגל חגיגות יום העצמאות הראשון תיאר משה בריליאנט, במאמרו שנשא את השם "ערב העצמאות", שנתפרסם בפלסטיין פוסט את הדיונים שקדמו להכרזת העצמאות. בין היתר גילה כי בישיבת מנהלת העם שנערכה ב-12 במאי 1948 נדון שמה של המדינה העומדת לקום. הדעה הרווחת הייתה כי ייבחר השם "יהודה", אך נמצא כי שם זה הוא בלתי מתאים מאחר ששטח המדינה החלטת החלוקה היה מחוץ לשטחה של ממלכת יהודה ההיסטורית. גם השם "ציון" ושמות אחרים נדחו, היה דוד בן-גוריון הראשון להציע את השם "ישראל" ומינהלת העם אישרה את השם ברוב של שבעה מתוך עשרה נוכחים.