ב־1977 הצטרפו אלבין ומנחם עצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר. אלבין סיפק לשריר משרדים בבית אסיה, שהקים אייזנברג. שריר, שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת, עזר מצידו לאלבין במאבקו בהנהלת הבורסה. בלחץ הקבוצה מונו גדעון פת ושרה דורון לתפקידי שרים. אלבין גם מינה את חבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין). בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימשו אלבין ועצמון בהתנדבות גזברים של קמפיין הליכוד.
ב־1978 היה אלבין ממייסדי הירחון "מוניטין" והשבועון "אנשים". השקעה זו הולידה בהמשך את "מוניטין עיתונות", קבוצת תקשורת שרכשה את השליטה ביומון העסקים "גלובס" ופתחה את שבועון הנוער "חמצן", שיצא בשנים 1984–1986. חברה קשורה, "מוניטין אחזקות", נעשתה שותפה עם עמוס שוקן בעיתון היומי "חדשות".
בתחילת שנות ה־80 הפכה קבוצת אייזנברג לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל". הקבוצה המשיכה וקנתה חברות נוספות: "הילרון – חברה ליצוא ויבוא גידולי ומוצרי חקלאות", "אמישר", שהייתה חברת השקעות שהקימו הציונים הכלליים, ו"לומיר חברה לבנין". מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל. הקבוצה נהנתה מהגאות בבורסה באותן השנים, ושווי החברות שבהן שלטה עלה במהירות בתוך שנים ספורות (למעשה באותן שנים ויסתו הבנקים את שוק המניות, והשגשוג היה מלאכותי). ב־1982 אף היה אלבין שותף ליוזמה להקים בורסה שנייה בישראל, בירושלים, אף שהיה חבר דירקטוריון הבורסה בתל אביב ובה בעת מבעלי חברת הברוקרים "נשואה". אלבין גם החל להשקיע בחברות שונות במישרין ולא דרך קבוצת אייזנברג. בסוף 1981 ארגן קבוצת משקיעים להתמודדות במכרז להקמת ערוץ 2. ב־1983 היה שותף לרכישת השליטה במפעל "חוסן" לייצור דלתות.
הקרע עם אייזנברג.
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות בקבוצת אייזנברג. נוסף על כך צברה אתא הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל. שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל. ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים. עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה. בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו. במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי. בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות. באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות. אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין. עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם. בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בפריון בתמורה למניות של החברות נחושתן ואמישר. זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.
מותו.
ביום שישי 2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה, שהייתה ממוקמת אז במשרדי שלוחת המטה הארצי ביפו. הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה. בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו. החקירה נמשכה, באופן חריג, בשבת כדי לסיימה ובכך להימנע מלהביא את אלבין לפני שופט ביום ראשון ולמנוע אי־נעימות ממנו. במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים. אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב. הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית. נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל. זו הייתה גם מסקנתו של השופט חיים אילת, סגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב, שהתבקש לחקור את האירוע. כך גם נקבע בחקירת המשטרה.
אלבין נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותו.
לאחר מותו נמשכה החקירה, וכארבעים אנשי עסקים ומשקיעים נחקרו על לפעולות שעשו בבורסה. השר אברהם שריר גם נחקר במשטרה לגבי כספים שקיבל לחשבונו מאלבין, ולהגנתו אמר שהיו אלה כספי מתנה לחתונת בתו. יונתן זוכוביצקי שהה בעת מותו של אלבין בניו יורק, ולא חזר לישראל במשך 12 שנים.
על שמו של מיקי אלבין קרויה "קרן מיקי אלבין", שמאז 1994 מעניקה מדי שנה את הפרס לתסריט הקולנוע המצטיין בישראל.
אלמנתו של אלבין, גליה, תרמה את יצירת האמנות "12 השבטים" של מרסל ינקו למוזיאון בעין הוד לזכרו של בעלה.
חיים אישיים.
אלבין הכיר את אשתו ב־1977, כשהצטרף למפלגה הליברלית והיא הייתה פעילה במפלגה.
לזוג נולדו שני ילדים: שמואל ודניאלה.
גליה אלבין המשיכה את הקריירה שלה כאשת עסקים לאחר מותו.
מיקי אלבין
דונלד הנרי רמספלד
דונלד ה. רמספלד
Seven in Heaven
Seven in Heaven הייתה תוכנית ללימוד אנגלית שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית ב-1994. במהלך התוכנית שולבו שירים שמטרתם הקניית השפה האנגלית.
העלילה עוקבת אחר חייהם של שתי אחיות בשם דפני ואלכסנדרה (גיליה שטרן וניקי גינת) ואח בשם דני (צביקה פורמן) אשר גרים בדירה משותפת יחד עם כלבם אדי. הסדרה מתמקדת במערכות היחסים בין בני המשפחה ועם שכניהם וידידיהם. הסדרה נוצרה באופן המזכיר קומדיות מצבים אמריקאיות, על מנת לדבר אל התלמידים הצעירים, ובאותו הזמן מעלה מודעות לערכים חינוכיים כמו התנהגות אזרחית מופתית (civic behaviour), סבלנות והתחשבות באחרים, תרומה לקהילה ואכפתיות כלפי הסביבה.
הסדרה הייתה מיועדת לשנה הראשונה של לימוד השפה האנגלית (כיתות ג' או ד'). לסדרה הופקו עשרה פרקים והתלוו אליה ספר עבודה הנלמד בבתי ספר וקלטות אודיו.
חוות שדה בר
חוות שדה בר היא מעון לבנים שהוקם בשנת 1998 במסגרת רשות חסות הנוער, לרגלי ההרודיון, בסמוך לנוקדים. בחווה יש חוות סוסים טיפולית, חקלאות אורגנית, מטעי פרי, מסעדה ופינת חי.
בכפר התחנכו לאורך השנים מאות נערים שעבדו בחקלאות, והקשר בין הנוער לבין החווה נמשך גם בתקופה שלאחר סיום הלימודים.
חוות שדה בר מוחזקת על ידי "עמותת בית עציון". בשנת 2009 הועלו טענות שהביאו להקמת ועדת בדיקה על ידי משרד הרווחה.
ייחודיות חוות הנוער.
הייחודיות של חוות הנוער שדה בר באה לידי ביטוי במישורים הבאים:
חניכים מגיעים לחווה על ידי הפניה מרשויות החוק ושירותי הרווחה, בהסכמת הורי הקטינים.
הפעילות החינוכית חברתית.
פעילות חינוכית.
בחווה היה בית ספר תיכון בפיקוח משרד החינוך, ובניהולו של אורן בית הלחמי, בו למדו חלק מהנערים. בשנת 2019 עבר בית הספר למתכונת של מכינה קדם-אקדמית, מטעם אוניברסיטת אריאל.
פעילות חברתית.
הפעילות החברתית כוללת טיולים בארץ ומסעות ספורטיביים. המסעות לסוגיהם נערכים במטרה להכין את הנערים לשירות צבאי. הפעילות נועדה לאפשר לחניכים להגיע מוכנים לקראת ימי סיירות ולהתגייס ליחידות קרביות בצה"ל. עם זאת, הפעילות הגופנית והספורט אינם בגדר חובה. הטיולים בארץ כוללים פעילות בחיק הטבע וביקורים באתרים היסטוריים וארכאולוגיים.
ענפי החקלאות.
בחווה קיימים ענפי החקלאות הבאים כחלק מהתהליך החינוכי: סוסים לרכיבה טיפולית, ייצור שמן זית אורגני. מסביב לחווה נשתלו עשרות דונם של עצי זית. בתום עונת המסיק נשלח יבול הזיתים לבית בד ומופק ממנו שמן זית. בנוסף קיימים מטעי רימונים, להפקת מיץ, מטעי שקדים ותאנים וחוות חיות לטיפול רגשי.
טענות על התנהלות החווה.
בשנת 2009 הועלו טענות נגד מייסד ומנהל החווה, יוסי שדה. בעקבות טענות אלה, הקים משרד הרווחה ועדת בדיקה.
הטענות כללו ניהול כספי בלתי תקין של החווה, לרבות דיווחים פיקטיביים על מספר תלמידים בבית הספר לצורך קבלת מימון ממשרד החינוך, דיווח לא מדויק על מועדי עזיבה של חניכים במטרה לקבל המשך מימון ממשרד הרווחה אודותם לאחר עזיבתם, וחשדות לגיוס תרומות בדרכים בלתי חוקיות. בנוסף לכך, עלו חשדות לאי סדרים בכל הקשור לרכישת הבתים ב״שדה בר״.
טענות כנגד יוסי שדה, מנהל החווה.
בשנת 1999 התפרסמה כתבה כנגד יוסי שדה והחווה בעיתון "כל העיר" תחת הכותרת "חוות החיות", בכתבה הועלו האשמות קשות כנגד יוסי שדה על יד מספר בוגרים שעזבו את המקום. בין השאר טענות על הפקרות מינית והתעללות בבעלי חיים.
בשנת 2008, נבחר יוסי שדה, מייסד חוות "שדה בר" ומנהלה, להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות. בעקבות זאת פרסם "מעריב" תחקיר ובו עדויות רבות וטענות על אופיו והתנהלותו של יוסי שדה, ובהן: אופי מיני מופרז, התעללות בבעלי חיים, מניפולציות רגשיות קשות, מעילות כספיות והשוואת החווה לכת על ידי בוגריה. שדה הכחיש את הדברים וטען שמדובר ברדיפה על רקע אישי. חקירת המשטרה בנושא, הובילה לסגירת התיק "מחוסר אשמה". בעקבות פרסום התחקיר בוטלה השתתפותו של שדה בטקס הדלקת המשואות. באוקטובר 2009 פרסם "מעריב" תחקיר נוסף ובו עדויות וטענות נוספות כלפי שדה, שהוכחשו גם הן על ידו.