רבי אפרים הכהן (שע"ו, 1616 - י"ג בסיוון תל"ח, 1678) כיהן ברבנות בליטא, מוראביה והונגריה. מחבר הספר שו"ת שער אפרים.
ביוגרפיה.
נולד בווילנה לר' יעקב הכהן. נקרא על שם סבו הרב אפרים פיש, הרב האשכנזי הראשון בירושלים. למד אצל רב העיר רבי משה לימא מחבר ספר 'חלקת מחוקק'. נישא לרחל (שע"ט, 1619 - ח' בכסלו תמ"ה, 1684) בת רבי אליהו, נכדו של רבי אליהו בעל שם. בשנת שצ"ה (1635), בהיותו כבן 20 נתמנה לכהן כדיין בעירו. לצד רבנים מפורסמים כרבי שמואל קאיידנובר, הש"ך ורבי הלל בן נפתלי הירץ ה"בית הלל". הוא כיהן בתפקידו זה 20 שנה.
בשנת תט"ו, הגיעו פורעי חמלניצקי לווילנה והוא נמלט עם מרבית יהודי הקהילה יחד עם אשתו ובתו, כשחתנו נשאר בווילנה. לאחר נדודים קשים הגיע בשנת תי"ז למוראביה והתקבל לכהן כרבה של טריביטש, שם שהה כ-3 שנים בהמשך עבר לאונגריש-ברוד, ובשנת ת"כ כיהן כרבה של מזריטש גדול . בשנת תכ"ג (1663) בעקבות פלישת היניצ'רים ברח לפראג, שם לימד בבית המדרש. לאחר תקופה נקרא לווינה ללכהן כראש ישיבה בבית מדרשו של מחותנו הרב קאפיל סג"ל ובנו הרב ישראל אב"ד ברודא.
בשנת תכ"ו (1666) התקבל לרבה של אויבן (בודה, אחת משלוש הערים שהפכו לבודפשט). שם יסד ישיבה בה למדו בין השאר בנו רבי יהודה לייב ונכדו רבי צבי, ה"חכם צבי".
תקופה לאחר בואו לעיר, התעורר פולמוס בעיר כנגדו. בעיר הייתה תקנה מהרב אור שרגא פייבוש אשכנזי מווילנה, שכיהן ברבנות בעיר, שלא לקבל לרב או מורה הוראה בעיר אדם שיש לו קרובי משפחה בעיר. תקנה זו נתקנה עקב מחלוקות רבות שהיו בערי אירופה סביב מינוי קרובים. הרב אשכנזי חיזק את תקנותיו בחרם. הרב אפרים חיתן את בנו עם אשה שהיו לה קרובים בעיר, ובשל זאת חלק מבני העיר סברו שעל פי התקנה אינו יכול לשמש כרב, ויש לחשוש לחרם של מתקן התקנה. הפולמוס מופיע בספרו של הרב אפרים, שער אפרים, בספר עבודת הגרשוני. לבסוף שככה הסערה לאחר שמתקן התקנה הבהיר שהיא חלה רק על מי שהיו לו קרובים לפני כהונתו.
באותה עת שלטו בעיר הטורקים, ובשל זאת הוא עמד בקשרים עם רבנים שונים מרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו רבני ירושלים הרב משה ן' חביב ורבי משה גלאנטי (המג"ן) (שאף ביקרו בשנת תכ"ח) וכן נשאל שאלות רבות על ידי קהילות מרחבי האימפריה. לעת זקנותו נתבקש לכהן כרב בירושלים כממלא מקום סבו רבי אפרים פיש. הוא תכנן לעבור לשם לאחר שידפיס את כתביו אך נפטר בטרם הספיק בי"ג בסיון שנת תל"ח. בנו מספר שהייתה מגפה בבודה, ואחיו הגדול רבי יחזקיה נפטר ואף הוא היה על ערש דווי, ואביו ביקש שתילקח נפשו תמורת נפש בנו. הוא כיהן כרב האחרון בבודה, ובשנת תמ"ו (1686) נחרבה הקהילה ב.
מספרים עליו שהיה מתענה ימים שלמים בלא ידיעת אדם. כן היה ידוע באהבתו לבריות.
אפרים זלכה הכהן
משה ברגובסקי
משה בֶּרֶגוֹבסקי (בכתיב יידי: בערעגאָווסקי; ברוסית: Моисей Яковлевич Береговский; 28 בדצמבר 1892 – 12 באוגוסט 1961) היה חוקר ואספן של מוזיקה יהודית אשכנזית במזרח אירופה.
ביוגרפיה.
ברגובסקי נולד באוקראינה בשנת 1892, ונחשף למוזיקה ליטורגית בגיל צעיר דרך אביו, שהיה מורה בבית הספר היהודי למוזיקה בקייב ובעל קורא. ברגובסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו בקונסרבטוריונים בקייב ובלנינגרד, שם למד הלחנה אצל שטיינברג ואצל יָבוֹרסקי . בשנת 1917 התגייס לקטלג ולנתח את החומר המוזיקלי שנאסף מהמשלחת האתנוגרפית השנייה של הסופר אנסקי. בשנת 1919 הקים וניהל את המחלקה לתרבות יהודית בקייב, וכיהן כמנהלה עד לסגירתה בשנת 1921. לפי האנציקלופדיה היהודית, בין השנים 1930–1948 עמד בראש הענף האתנומוזיקולוגי לתרבות יהודית פרולטארית של האקדמיה האוקראינית למדעים. במהלך תקופה ארוכה זו פעל לאיסוף כתבי יד והקלטות שנאספו על ידי הליגה לתרבות, ש. אנ-סקי, יואל אנגל ועל ידו.
יואכים בראון הציע בספרו "Jews and jewish Elements in Soviet Music" כרונולוגיה שונה. על פי בראון, ברגובסקי כיהן כראש המחלקה למוזיקה עממית בין השנים 1928–1936. אז עבר למחלקה לפולקלור של הקונסרבטוריון של קייב, ובין השנים 1941–1949 ניהל את המחלקה למוזיקה עממית של המחלקה לתרבות יהודית של המכון לספרות באקדמיה האוקראינית למדעים.
ברגובסקי פרסם בשנת 1934 ברוסית וביידיש את הכרך הראשון של קובץ הפולקלור המוזיקלי היהודי. ב-1938 יצא לאור בקייב אוסף השירים שערך יחד עם המשורר איציק פפר לשירי עם יהודיים.
בשנת 1946 הקים ספרייה שצברה למעלה מ-7,000 פריטים ובה נכלל אוסף המוזיקה המזרח אירופאית בן חמשת החלקים המשמעותית שלו. חלק מהאוסף הזה אבד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומה ששרד אוחסן במכון לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע בלנינגראד. "שירי עם יידיים", הכרך השני של ברגובסקי, המוקדש לשירי העם היידיים הודפס בשנת 1938 אבל לא יצא לאור. הכרך כולל הקדמה ארוכה שנכתבה על-ידו שבה טוען ברגובסקי שאין משהו אחיד במה שמכונה 'מוזיקה עממית יהודית', בהתייחס לתוכן, נושאים וביטוי. באוגוסט 1950 הוא נעצר ונשפט ל-10 שנות גלות בסיביר. ברגובסקי שוחרר בשנת 1955 מסיבות בריאותיות. רק בשנת 1956 הוא נוקה מכל אשמה.
גישתו במחקר המוזיקה היהודית בכלל, ומוזיקה עממית בפרט, שונה בצורה בולטת מגישתו של אברהם אידלסון, סמינסקי והאסכולה הקלריקלית-ציונית. ברגובסקי קידם רעיון לפיו ה"אלמנטים השאולים" מתרבות הגולה אינן תוספות זרות, אלא שינויים שאומצו והתפתחו מפרספקטיבה יהודית ייחודית ואינם גוף זר שיש לנפותו בדרך לגילוי המקור הטהור והמשותף לכל המסורות המוזיקליות היהודיות.
ברגובסקי קונן על חוסר תשומת לב לשירים עממיים מהפכניים, והקדיש חלק גדול מהקדמתו לסוגה זו של שירים, אותה חילק לשתי קטגוריות עיקריות: שירים שנוצרו לפני התארגנות העובדים ושירים שנוצרו כדי לשרת את ההתארגנות העובדים המהפכנים. ברגובסקי כלל 83 שירים עממיים מהפכניים, שאותם חילק לקבוצות הבאות: שירים על עבודה, ניצול ועוני, שירים והמנונים מהפכניים ונעימות לשירים מאת וינצ'בסקי, אדלשאט ואחרים. הוא גם כלל שירים על חיי היום יום, חיילים ומלחמה, כדי להבהיר מה הפולקלור של הפועלים הכניס למוזיקה היהודית העממית.
פאבל פאבליקובסקי
פאבל אלכסנדר פאבליקובסקי (בפולנית: Paweł Aleksander Pawlikowski; נולד ב-15 בספטמבר 1957) הוא במאי ותסריטאי פולני ממוצא יהודי המתגורר בבריטניה. סרטו "אידה" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1957 בוורשה לאב רופא ואם פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת ורשה. במהלך חייו הבוגרים גילה כי אמו של אביו הייתה רופאה יהודיה מתבוללת שנספתה באושוויץ. בגיל 14 עזב לגרמניה ולאיטליה לפני שהתיישב בבריטניה. לאחר תקופה ארוכה באוקספורד ובפריז עבר בחזרה לוורשה. כשהחל לכתוב תזה על המשורר האוסטרי גיאורג טראקל, הוא נמשך לתחום קולנוע. הוא השתלב במחלקה התיעודית של ה-BBC שבה יצר סרטים על מדינות המזרח.
בשנת 1998 הוא ביים את סרטו הראשון באורך מלא, The Stringer.
בשנת 2003 הציב הגרדיאן את פאבליקובסקי במקום ה-33 ברשימת 40 במאי הקולנוע בני זמננו הטובים ביותר.
סרטו אידה, שיצא בשנת 2013, הוא הסרט הראשון שלו מאז חזרתו לפולין. הסרט שצולם בשחור לבן במימד של 3×4 כפי שצולמו הסרטים הפולניים בשנות ה-60, מספר את סיפורה של אנה, נזירה שמגלה ששמה אידה והיא יהודיה. הוא זכה להערכה רבה, וקיבל את פרס האקדמיה האירופאית, ופרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
זכה בפרסים במספר פסטיבלים בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
מונטגיו
מונטגיו (באנגלית: Montagu או Montague) הוא שם משפחה אנגלי וגם שם פרטי.
במאה ה-19 החליף מונטגיו סמואל את שמו הפרטי ושם משפחתו. כך נוצרה שושלת יהודית-בריטית שנושאת את השם, אף שהשם אינו יהודי במקור. הוא היה יהודי אורתודוקסי עשיר, וילדיו היו ממייסדי זרם היהדות הליברלית בבריטניה.
אולימפיאדת החורף 2014
חבית היין של היידלברג
חבית היין של היידלברג נמצאת במרתף טירת היידלברג, בעיר היידלברג שבגרמניה. זוהי החבית הרביעית במספר שהוצבה במרתף הטירה – הראשונה שבהן הוצבה שם בשנת 1591 (לפי עדות של אנטון פרטוריוס). החבית הנוכחית הוצבה שם בשנת 1751, ונפחה המקורי היה 221,726 ליטרים (עקב התייבשות עץ החבית נפחה כיום הוא 219,000 ליטרים).
כאשר תפס הצבא הצרפתי את העיר ואת הטירה בשלהי המאה ה-17, סברו חייליו כי החבית הריקה מלאה יין. סימני מכות הגרזנים שלהם על גביה ניכרו על פניה לאחר מכן.
החבית שימשה רק לעיתים רחוקות לאחסנת יין. היא מהווה אטרקציה לתיירים ואתר למסיבות ריקודים, לאחר שהותקן על גביה משטח ריקודים.
החבית זכתה לאזכורים רבים בספרות בשפות שונות, לרבות בספרים "הרפתקאותיו המפתיעות של הברון מינכהאוזן" מאת רודולף אריך ראספ, "חמישה שבועות בכדור פורח" מאת ז'ול ורן, "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו, "The Specter Bridegroom" מאת וושינגטון אירווינג, "A Tramp Abroad" מאת מארק טוויין, ו"מובי דיק" מאת הרמן מלוויל.
פרקאו מהיידלברג.
ליד החבית הגדולה נמצא פסל של הגמד וליצן החצר של טירת היידלברג. הוא הובא לטירה מטירול ב-1720 על ידי הנסיך השליט קרל פיליפ, ובין תפקידיו היה גם אחראי על הגשת יין לאורחים. הוא קיבל את הכינוי Perkeo כי היה משיב על כל הצעה לשתיית יין באיטלקית "Perché no?" (מדוע לא?). האגדה מספרת שכאשר חלה, ציווה עליו הרופא להפסיק לשתות יין ולשתות מים. הוא נפטר זמן קצר לאחר ששתה מים.
יעקב פרידמן (ראש ישיבה)
הרב יעקב יצחק פרידמן (נולד בי"ט בטבת ה'תרצ"ד, 6 בינואר 1934) הוא מייסדן של ישיבות ליטאיות רבות וראש ישיבת תושיה במושב תפרח ("ישיבת תפרח").
תולדותיו.