בשל תפוצתה הרחבה של הברכייה, מבנה גופה הפך לתיאור מבנה גופם של כל הברווזים. למין מקור שטוח ורחב ובעל שיניים דקות. אורכו כ-58 ס"מ ומשקלו בערך ק"ג אחד. לזכר ראש בצבע ירוק, על הצוואר קולר לבן והחזה חום. הכנפיים והבטן לבנות-אפורות, קצה הזנב שחור. הנקבה חומה-אפורה בצבעי נוצותיה. לשני המינים רגליים כתומות ונוצות כחולות מבריקות במרכז הבטן הנתחמות בפס לבן ופס שחור, מוסתרות מתחת לכנף, אלו מהווים מאפיין בולט בזיהוי המין בשעת תעופה. מהירות תעופת הברכייה מגיעה לשמונים קמ"ש.
התנהגות.
לאחר עונת הרבייה מתאספות הברכיות בלהקות ונודדות דרומה מהאזורים הצפוניים אל האזורים החמים יותר, שם מצוי המזון בשפע. הן ממתינות שם עד לתחילת עונת הרבייה ואז נודדות בחזרה לכיוון צפון. אולם, פריטים רבים נשארים באזורים הצפוניים גם כאשר מורגש מחסור במזון ובמחסה ומקימים אוכלוסיות קבועות שאינן נודדות.
קול הברווז המוכר לנו, שייך לנקבת הברכייה. לקול זה עוצמה רבה והוא נשמע למרחק. הנקבה משמיעה קול זה כאשר היא מעוניינת למשוך לקרבתה זכרים.
רבייה.
עונת הרבייה של הברכייה היא באביב. לאחר החיזור בונה הברכייה קן וזוג הברכיות אינו נפרד עד ההזדווגות. דגירת הברכייה על ביצתה אורכת כ-28 יום. שעות אחדות לאחר שבקעו, הולכים האפרוחים אחרי אמם אל המים. אפרוחי הברכייה אינם מואכלים על ידי אמם אלא מלקטים מזון בעצמם.
תזונה.
הברכייה ניזונה ממגוון רחב של מזון, כולל סוגי צמחייה שונים, חרקים, סרטנים, דגים, רכיכות ותולעים. מרבית המזון ניצוד מתוך המים. לעיתים רחוקות, אוכלת הברכייה מזון מתוך אזורים חקלאיים וממשק האדם, על פי רוב זרעים ויבולים שונים.
המין והאדם.
בשל תפוצתו הרבה, הותר ציד מבוקר של המין במדינות רבות באסיה. מסביב לציד זה צמחה תעשייה גדולה התורמת לכלכלת האדם. כספים רבים מציד זה, נאספים על ידי ארגוני טבע ומתועלים לשמירה על אוכלוסיות של המין הנמצאים באזורי סיכון, בגלל דלדול בשטחי מחיה המתואמים למין. נצפית מגמה של הסתגלות המין לסביבתו של האדם, והרחבת מקום החיות אף לאזורים סמי-אורבניים. אחד מתת מיניו הוא ברווז הבית, שבוית על ידי האדם.
ספר יואל
ספר יוֹאֵל הוא הספר השני בקובץ תרי עשר, הקרוי כשם הנביא הבא בכותרת הספר: יוֹאֵל בֶּן-פְּתוּאֵל. בתרגום השבעים הוא נקרא Ἰωήλ ʹ ובוולגטה Ioel.
הספר כולל 4 פרקים ו-73 פסוקים, בהם מדובר על פורענות גדולה שמגיעה לעם ישראל ועל ה' שמציל את העם ממנה, ושופט את כל הגויים שהרעו לעם. לא ברור זמן כתיבתו של הספר, והועלו השערות שונות בנושא.
תוכן.
כותרת (פרק א' פס' א').
בכותרת מסופר לנו שהנביא שאמר נבואות אלו הוא יואל, בנו של פתואל. חוץ משני פרטים אלו, לא מסופר לנו פרט נוסף על תקופת הספר או על הנביא.
קינה על בוא הארבה וקריאה לתשובה (פרק א' פס' ב'-ב', י"ז).
כאן מתואר הארבה שאוכל את כל היבול, וכחלק מהקינה מתואר אבל כולל:
כאן הנביא כבר פונה בתפילה אל ה', ובקריאתו לעם להתפלל אל אלקיו, משלב תיאור נוסף של אותה תקופת פורענות נוראה.
הישועה והמשפט לגויים (פרק ב', פס' י"ח-סוף הספר).
כאן קורה מעבר חד לחלק השני של הספר. בחלק זה ה' מקנא לעמו ומרחם עליו, ולכן מתוארת לנו רווחה גדולה שתגיע לעם. בנוסף לכל זאת, ה' "ישפוך" את רוחו על כולם, וכולם יינבאו. אלקים ישפוט בפרט את הגויים שמכרו את ישראל לעבדים, ויינקם בכלל מכל אלו שהרעו לעם, בעוד לעם ישראל יהיו שפע וברכה.
הקשר בין חלקי הספר.
הקשר בין שני החלקים נראה בצורה בולטת בעיקר מבחינה לשונית, אופי החלקים הוא דומה עד מאוד. ישנן הקבלות חלקיות ומלאות של מילים וביטויים בין החלקים (זוהי רשימה חלקית בלבד):
גם מבנה החלקים דומה בצורה בולטת: כל חלק מתחיל בפתיחה דרמטית, ממשיך בתיאור של מאורע מרעיש וחד פעמי. לאחר מכן באה תפילה וקריאה לה', ואז באה הישועה: הארבה וצבאות האויב הנאספים מובסים, ולעם ישראל תהיה פליטה. שני החלקים נגמרים בהבטחה מסוג דומה.
מדוע חוברו שני החלקים לספר אחד?
שאלת זו עוזרת להבנת הספר, מכיוון שככל הנראה הקשר בין החלקים אינו מקרי. אם כן, מהו הקשר?
הארבה כמשל לצבא.
רוב מוחלט של הפרשנים המסורתיים מפרשים את תיאור תקיפת הארבה כפשוטו, כמתקפה של ארבה, חוץ מרבי אלעזר מבלגאנצי והאברבנאל שמפרשים אותו כמשל למלחמה, לארבע מלכויות, כאשר האברבנאל משייך לכל אחד מ-4 סוגי הארבה הנזכרים ב מלכות אחרת:
זמן הספר.
האבן עזרא פותח את פירושו לספר בכך שאנחנו לא יכולים לדעת מה דורו של יואל. הן פרשני המקרא המסורתיים והן חוקרים בני העת החדשה נבוכו כשעמדו בפני שאלת זמנו של יואל: הספר עצמו לא מנדב מידע, ואין ראיות המשייכות אותו לתקופה מסוימת. בין השורות ניתן למצוא רמזים, אם כי הם לא חד משמעיים, ואין הסכמה כללית על מסקנה כלשהי. אם כן, קשה לדעת באיזו תקופה היה יואל ועל איזו תקופה דיבר.
אבל עדיין, בכל זאת, ישנן כמה שיטות בעניין:
ראיות שהובאו לטענה שיואל נתנבא בימי הבית השני, והדרך לסתור אותן:
ראיות לכך שיואל נתנבא בימי סוף בית ראשון:
ראיות לכאן וכאן:
סגנון.
לשונו של יואל עשירה ויפה, ועם זאת קלה להבנה. סגנונו של ספר יואל מתאפיין בכמה נקודות עיקריות:
היסטוריה של קמבודיה
קמבודיה היא מולדתו העתיקה של העם הקמרי, אשר הגיע לדרגות גבוהות של תרבות ואומנות בבירה העתיקה אנגקור. שיאן היה במאות ה-9 עד ה-13 באימפריה הקמרית, ששלטה על חלקים גדולים של דרום מזרח אסיה. לאחר תקופת שקיעה, שבה הפכה למדינת חסות של תאילנד ווייטנאם, הפכה קמבודיה למושבה צרפתית במאה ה-19. לאחר תקופת כיבוש של האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה שבה קמבודיה והייתה למושבה צרפתית, עד שקיבלה את עצמאותה בשנת 1954. בשנת 1976 גרם משטרם של פול פוט ואנשי הקמר רוז' לרצח של כחמישית עד שליש מן האוכלוסייה. כיום קמבודיה היא מונרכיה חוקתית.
הממלכות המוקדמות.
עמה הקדום של קמבודיה, העם הקמרי, היה בין הראשונים בדרום מזרח אסיה אשר אימץ את הרעיונות והמוסדות הפוליטיים שהגיעו מהודו, והקים ממלכות אשר השתרעו על פני שטח נרחב. במאות האחרונות שלפני ספירת הנוצרים התיישבו מהגרים הודים בחופי קמבודיה, וגרמו להרחבת ההשפעה התרבותית, הדתית, והחשיבה הפוליטית ההודית על הקמרים.
מהמאה ה-1 עד תחילת המאה ה-7 הייתה קמבודיה חלק מממלכת פונאן, ממלכה גדולה בדרום מזרח אסיה שמוקדה בדלתא של המקונג. בממלכה הייתה השפעה הודית חזקה (לפי גרסאות מסוימות היא אף נוסדה בידי הודים) ושפתה הייתה סנסקריט. פונאן הייתה היחידה הכלכלית הגדולה הראשונה בדרום-מזרח אסיה. כלכלתה התבססה על נהר המקונג והתקיים בה סחר עבדים.
במאה השישית הצליח העם הקמרי לפרוק מעליו את עול פונאן, ולהקים את ממלכת צ'נלה. בתחילה הייתה זו מדינת חסות של פונאן, בהמשך ממלכה נפרדת, ולבסוף (802 לספירה) צמחה מתוכה האימפריה הקמרית שבלעה את ממלכת פונאן המקורית ושלטה באזורים נרחבים המשתרעים על פני קמבודיה, וייטנאם, לאוס, תאילנד ומיאנמר של היום. תור הזהב של התרבות הקמרית החל במאה התשיעית, ונמשך עד המאה השלוש עשרה. בערך בשנת 900 לספירה ייסד המלך יאסובארמו את העיר אנגקור תום, שהייתה בירת ממלכת קמבוג'ה אשר נתנה לקמבודיה (או קמפוצ'יאה) המודרנית את שמה. אנגקור תום היא אחד מפלאי העולם העתיק, עיר של מקדשים כבירים מעוטרים בפיתוחי קיר, הנחשבת לאחת היצירות הגרנדיוזיות שיצר האדם.
במאה העשירית קיבלה עליה הממלכה את הבודהיזם המהייני וזאת כתחליף לדת הברהמינית ההינדית, אשר הייתה דת המדינה עד לתקופה זו (שתי הדתות הגיעו מהודו). תחת שלטון המלך ג'איואראמן השביעי (בין 1181 ל-1218) הגיעה ממלכת קמבוג'ה לשיא השפעתה ולשיא היצירה התרבותית. לאחר מותו של מלך גדול זה החל תהליך של שקיעה הדרגתית. גורמיו העיקריים היו התוקפנות של העמים השכנים (במיוחד עמי תאילנד, או סיאם), סכסוכים שושלתיים, וההידרדרות ההדרגתית של מערכת ההשקיה המסובכת שהבטיחה את יבול האורז, אשר היה בסיסה הכלכלי של הממלכה. בנוסף, יש התולים את הפסקת בניין המקדשים באימוץ ענף הטהרוואדה הבודהסטי שאינו נוטה לבניית מונומנטים פולחניים.
הפלישות התאילנדיות החלו במאה השלוש עשרה, על ידי הממלכה שמרכזה באיוטהאיה. ב-1350 השתנה מצבה האסטרטגי של הממלכה הקמבודית לרעה, עת אוחדה תאילנד תחת שלטון מרכזי אחד, אך ממלכת אנגקור שרדה עד שנת 1431, כאשר התאילנדים כבשו את העיר אנגקור תום, והמלך הקמבודי נמלט לדרום המדינה. אז נהייתה פנום פן לראשונה לבירה.
תקופת השקיעה.
בין המאה ה-15 והמאה ה-19 חוותה קמבודיה תקופה של שקיעה ממושכת ואובדן טריטוריה הדרגתי. קמבודיה נהנתה מתקופה קצרה של פריחה במאה ה-16, כאשר מלכיה, אשר בנו את בירותיהם באזור דרום מזרח הממלכה, שבו זורם נהר המקונג, קידמו את המסחר באזורים אחרים של אסיה. בשנת 1533 הגיעו לראשונה מיסיונרים פורטוגזים לארץ, והקימו בה מיסיון, ומאז זכתה קמבודיה לנוכחות פורטוגזית וספרדית קבועה על אדמתה.
בשנת 1594 כבשו התאים את ממלכת לובק כפי שנקראה עתה קמבודיה. הכיבוש סימן את שקיעתה של קמבודיה העצמאית, והפיכתה לכלי משחק במאבקי כוח באזור דרום מזרח אסיה בין סיאם (כפי שנקראה אז תאילנד) ווייטנאם. וייטנאם סיפחה את אזור הדלתא של נהר המקונג במאה ה-17, וקמבודיה איבדה בכך את נחלותיה העשירות ביותר ואת המוצא לים. ב-1786 ניתן היה לומר כי סיאם השתלטה על כל קמבודיה והפכה אותה לארץ חסות.
התקופה הקולוניאלית הצרפתית.