הקרב המכריע על אזור הגשר (שלמעשה היה קרב על השליטה על המבואות המזרחיים של שכונת הדר הכרמל) התקיים ביום 21 באפריל 1948. מחלקה של 31 לוחמים יצאו מבית התעשייה עם משוריינים, עברו על הגשר תחת מטר של אש עזה שנורתה מבתי שכונת חליסה והסתערו על בית 'איחוד השכונות הערביות' (נקרא בטעות בית הנג'אדה). חשיבות הבית נבעה ממיקומו שאיפשר תצפית ושליטה על כל האזור כולל לארד אל-יהוד. לאחר קרב קשה הגיעו הלוחמים לקומה השלישית והתבצרו בה. לאחר שהסתבר שהחיילים המתבצרים סובלים מהעדר מזון ומחסור בתחמושת נשלחו משוריינים מבית התעשייה עם משלוח מזון ותחמושת שני משוריינים נשרפו כליל.חיילי "גדוד 22" של חטיבת כרמלי מנווה שאנן נשלחו לסייע לאחר שבע שעות לחימה הצליח הכוח המחלץ בבוקר ה-22 באפריל להתחבר ללוחמים המתבצרים בבית ולחלצם מהבית וזאת לאחר 22 שעות לחימה קשה. בקרב נהרגו 7 לוחמים ונפצעו 21 לוחמים. בעקבות הקרב החלה מנוסה מיידית של תושביה הערבים של שכונת חליסה.
לאחר קום המדינה.
הגשר המקורי היה בעל שני נתיבים צרים בלבד, וכך נוצרו עם השנים עומסי תנועה באזור. בסוף שנת 1987 החלה הקמתו של גשר חדש נוסף במקביל לגשר הישן, כמה עשרות מטרים מצפון לו. הגשר החדש נקרא "גשר גדוד 22" (על שם גדוד של חטיבת כרמלי שפעל בחיפה), הוא הושלם ונפתח לתנועה ב-1989. מבנה הגשר המקורי שופץ וחוזק בשנת 2005. בעקבות בניית הגשר החדש הפך הגשר הישן לגשר חד סיטרי לתנועה מכיוון שכונת הדר לגשר פז, בעוד הגשר החדש משמש לתנועה מגשר פז לשכונת הדר.
בסוף 2013 נפתחה לתנועה 'דרך נחל הגיבורים' המתחילה בסמוך למטה המשטרה בעיר התחתית, חולפת מתחת לשני הגשרים, וממשיכה בתוואי נחל גיבורים עד אזור הגרנד קניון, שם היא מתחברת לדרך פיק"א המוליכה למרכז חורב ולדרך שמחה גולן המקשרת בין נווה שאנן ושכונת הדר במחלף רופין.
הארי מרטינסון
הארי מרטינסון (בשוודית: Harry Martinson; 6 במאי 1904 – 11 בפברואר 1978) היה סופר ומשורר שוודי. ב-1949 נבחר לאקדמיה השוודית. הוא זכה בפרס נובל לספרות ב-1974 בצוותא עם עמיתו השוודי איווינד יוהנסון. הבחירה באיווינד יוהנסון ובהארי מרטינסון הייתה שנויה במחלוקת מאחר שהם שניהם היו בצוות הבחירה של פרס נובל (האקדמיה השוודית היא זו שבוחרת את הזוכים בפרסי נובל לספרות). הם וגרהם גרין, סול בלו וולדימיר נבוקוב היו המועמדים המועדפים לזכייה באותה השנה.
חייו.
מרטינסון נולד בג'מסונג, במחוז השוודי בלקינג' שבדרום-מזרח שוודיה. הוא שכל את שני הוריו בגיל צעיר, אחרי כן הוא נמסר למשפחה אומנת שדרה באזור הכפר השוודי. בגיל 16 ברח, והחל לעבוד על אונייה, שם הוא שהה בשנותיו הבאות בהפליגו מסביב לעולם, וביקר בארצות שונות כגון ברזיל והודו.
מספר שנים לאחר מכן, חלה במחלת ריאות שכפתה עליו לנטוש את הים והוא התיישב בשוודיה. את שנותיו הבאות הוא העביר בטיולים ברחבי שוודיה ללא תעסוקה קבועה וחי כנווד בדרכי הכפר. הוא נעצר בעוון שוטטות בהגיעו לעיר מאלמה, בגיל 21.
בגיל 29 ראה אור פרסומו הראשון. ביחד עם ארתור לונדסקביסט, גוסטב סנדגרן, אריק אסקלון הוא הוציא לאור אנתולוגיה בשם Fem unga (חמישה בני תשחורת), שהשיק את גל המודרניזם השוודי. שירתו ניכרת בחדות עין ובאהבת הטבע בצד תפישה הומניסטית עמוקה. הצלחתו הפופולרית כסופר הגיעה עם פרסום ספרו האוטוביוגרפי למחצה Nässlorna blomma (סרפד מלבלב), ב-1935, שעוסק בהתאקלמותו מלאת התלאות של נער באזור הכפר. הספר תורגם מאז ל-30 שפות.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא מחזור השירים אניארה (Aniara : en revy om människan i tid och rum), המגולל את סיפורה של החללית אניארה, במהלך מסעה לחלל החיצון שם היא מאבדת את דרכה, ולבסוף משייטת ללא מטרה ברחבי החלל, בלי יעד מוגדר. הספר פורסם ב-1956 ועובד לאופרה ב-1959, הלחין אותו המלחין קרל-בירגר בלומדאהל. מחזור השירים תואר כ"סיפור אפי אודות שבריריותו ואיוולתו של האדם".
מ-1929 עד 1940 הוא היה נשוי לסופרת השוודית מואה מרטינסון. הארי מרטינסון הרגיש התקשה להתמודד עם הביקורת שנמתחה עליו לאחר שזכה בפרס נובל לספרות. הוא התאבד בעזרת זוג מספריים בבית החולים קרולינסקה שבסטוקהולם ב-1978.
ביבליוגרפיה.
תסכיתי רדיו.
"Gringo"
יודא-באסה
היודא-באסה הם בני שבט הבאסה הטוענים כי הם מצאצאי עשרת השבטים.
היסטוריה.
יש הטוענים כי בעבר הייתה נוכחות יהודית בקמרון כתוצאה מסוחרים יהודים שהגיעו ממצרים. קהילות אלו שמרו על הפרדה בין בשר וחלב והניחו תפילין. טענה אחרת גורסת כי יהודים הגיעו לקמרון לאחר שגורשו דרומה במהלך הכיבוש המוסלמיים בצפון אפריקה.
רבי אוריאל טוען כי בשנת 1920 חיו בקמרון 400,000 'בני ישראל', אך עד שנת 1962 צנחו המספרים ל-167,000 בעקבות תהליכי התבוללות עם הנוצרים והמוסלמים. הוא הודה ששבטים אלו לא מוכרים על פי ההלכה על אף שקיבלו הכרה ממקורות רבניים בימי הביניים.
זיקה ליהדות - אמונות ומנהגים.
אמונות ומנהגים רבים של היודא-באסה מזוהים גם עם היהדות:
מנהיג הקהילה.
הטענות העיקריות לקיומה של נוכחות יהודית נובעת מרבי ישראל אוריאל בן משה. שם לידתו של אוריאל היה בודול נגימבוס והוא נולד בשבט הבאסה. לדבריו מקור המילה "באסה" במילה היהודית "במסע" ומשמעותה ברכה לנוסעים. רבי אוריאל טוען שהוא חלק ממשפחת הלויים צאצאי משה.
רבי אוריאל עלה לישראל בשנת 1988, למד בישיבת עטרת כוהנים והוסמך כרב על ידי הרב הראשי הספרדי. הוא מונה כרב יהודי קמרון.
אאוג'ניו מונטאלה
אֵאוּגֶ'נְיוֹ מוֹנְטָאלֶה (באיטלקית: Eugenio Montale; 12 באוקטובר 1896 - 12 בספטמבר 1981) היה משורר איטלקי, עורך ספרותי ומתרגם, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1975.
חייו.
שנותיו הראשונות.
מונטאלה נולד בג'נובה למשפחת סוחרים של מוצרים כימיים. אביו שימש ספק לחברתו של איטלו זבבו. אחייניתו של המשורר, ביאנקה מונטאלה, שכתבה ב-1986 ב-Cronaca famigliare (הכרוניקה המשפחתית), משרטטת מאפיינים משפחתיים שכיחים כדלהלן: "חרדה, עצבנות, ביישנות, מיעוט בדיבור, נטייה לראות את הגרוע ביותר בכל מאורע, מידה מסוימת של חוש הומור". אאוג'ניו היה הצעיר מבין שישה בנים. הוא תיאר את משפחתו: "היינו משפחה גדולה. אחי הלכו ל-scagno ('משרד' בג'נובה). אחותי היחידה זכתה להשכלה אוניברסיטאית, אולם לי לא הייתה אפשרות כזו. במשפחות רבות ההסדר הקיים והבלתי כתוב היה שהצעירים שוחררו מהמשימה להמשיך ולהחזיק במשלח היד המשפחתי". ב-1915 עבד מונטאלה כרואה חשבון, ברם היה חופשי לתור אחר תשוקתו הספרותית, לפקוד את הספריות הציבוריות ולהיות נוכח בשיעורי הפילוסופיה הפרטיים של אחותו מריאנה. הוא אף למד שירה אופראית אצל זמר הבריטון ארנסטו סיבורי, אולם הייתה לכך השפעה זעומה על מקורות השראתו.
מונטאלה היה אוטודידקט, חופשי מכל תלות ברשויות גבוהות ומוגבל רק לכוח רצונו ואישיותו. מספר סופרים עיצבו את דמיונו, בכללם דנטה אליגיירי. מלבד זאת, למד שפות זרות. נופי ליגוריה, שם בילה בחופשות עם משפחתו, נספגו בדמיונו והפכו למוטיב מרכזי בשירתו לאחר מכן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחבר באקדמיה הצבאית של פארמה, ביקש מונטאלה להישלח לחזית. לאחר ניסיון מלחמתי קצר כקצין בחיל הרגלים בוולרסה ובעמק פוסטר שבאזור הרי הדולומיטים, הוא שב לביתו ב-1920.
ניתן לתאר את שנות בחרותו של מונטאלה כ"קשות וחיוניות", המילים שבהן הוא משתמש לתיאור ארצו. בהסתכלותו על העולם היו שכיחים רגשות פרטיים והתבוננות מעמיקה של מספר דברים המקיפים אותו בסביבתו הקרובה. ה'עולם הקטן' של חיי הטבע הים-תיכוניים והנשים במשפחה נסתייע בקריאה בלתי נדלית, הסיפוק הרב ביותר שמונטאלה רווה ממנו נחת היה צבירת הידע.
שירתו.
מונטאלה כתב מספר קטן של עבודות באופן יחסי. ארבע אנתולוגיות של ליריקות קצרות, קואדרנו (quaderno) של תרגום שירה, פלוס מספר תרגומים של ספרי פרוזה, שני ספרי ביקורת ספרות ואחד של פרוזה בדויה. בצד עבודתו היצירתית הוא פרסם באופן קבוע בעיתון החשוב ביותר של איטליה, הקוריירה דלה סרה.
תוצאותיה האבסורדיות של מלחמת העולם הראשונה (דבר לא הושג; וכפי שפרדיננד פוש אמר חוזה ורסאי אינו הסיום, אלא הפסקת אש זמנית) באה לידי ביטוי בחלקים שונים של עולם האמנות, לדוגמה דאדא או דה סטייל. באיטליה, בין המשוררים, היא התבטאה בצורת חברה הרמטית, המתייחסת לתורת ההרמטיציזם שהיווה ככל הנראה את ההשראה לשם. תפוקת קבוצת השירה היה שירים יצירתיים של איגיון מוחלט, כך הם שיקפו את האבסורד של "מלחמת קץ כל המלחמות". עליית שלטון הפשיזם השפיעה על מונטאלה עמוקות, אם כי ברמה הלא מודעת, כפי שהדבר ניכר באסופת השירה הראשונה שלו Ossi di seppia (עצמות דיונון), שהופיעה ב-1925.
ההופעה של נוף הים התיכון ושל ארץ הולדתו ליגוריה הפגינה נוכחות חזקה בשיריו הראשונים:
מחוזותיהם הגאוגרפיים של השראתו של מונטאלה היו חזות חיצונית של מעין "הסתגרות עצמית" לנוכח האירועים המלנכוליים שגעשו סביבו. הרובד החברתי, והמעמד הליברלי והתרבותי מהם ינק חידדו את רגישותו לתופעות הטבע. הבדידות האישית בה היה נתון הניעה אותו לקיים שיח עם תופעות טבע מינוריות שרווחו בליגוריה, או עם האופק הרחוק והמחייה, הים. מונטאלה כתב כי הטבע הוא "מחוספס, צר ומסנוור". הים הוא "תוסס" ומעורר את הקריאה ההיפנוטית, אותה מביא עמו רק הים התיכון בשעות מסוימות. בחיים שנדמו ככישלון חרוץ מראשיתם ממש, נדמה היה כי הטבע העניק למונטאלה תחושת כבוד עמוק, אותה חווים אלו הקוראים את שיריו.
פוריות יצירתית.