יגאל מרזל
יגאל מרזל (נולד ב-16 במאי 1972) הוא שופט המכהן כמנהל בתי המשפט. בתפקידו הקודם היה שופט בית המשפט המחוזי בירושלים וכן מנהל המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים. דוקטור למשפטים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים (1972) וגדל בשכונת בית הכרם. הוריו, ניצולי השואה שניהם, עלו מצרפת בשנת 1970. אביו פרופ' לרפואת שיניים ואמו שיננית. למרזל אחות ואח. למד בבית הספר הממלכתי דתי בית הכרם. לאחר מכן למד בתיכון הימלפרב בשכונת בית וגן בירושלים.
שירת בצה"ל בחיל המודיעין. בשירות המילואים קיבל דרגת סגן אלוף, והוא בעל מינוי של שופט בבית הדין הצבאי לערעורים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה עשה שלושה תארים במשפטים, הראשון והשני בהצטיינות יתרה. עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "מעמדן החוקתי של מפלגות פוליטיות", בהנחייתו של פרופ' קלוד קליין, פורסמה בשנת 2002.
הוא פרסם שני ספרים. אחד על המפלגות בהמשך לעבודת הדוקטורט שלו, והשני על "דיני פסלות שופט". בנוסף פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה. תחומי הכתיבה שלו מגוונים: דיני מפלגות ופרלמנטריזם, סדרי דין ופרוצדורה, מכרזים, אתיקה שיפוטית, הכשרת שופטים, מינהל בתי המשפט ועוד.
נמנה ברשימת 40 הצעירים המבטיחים לשנת 2010 של TheMarker.
קריירה במשפט.
בשנת 1996 התמחה אצל השופט אהרן ברק בהיותו נשיא בית המשפט העליון ואצל השופט אלון גילון בהיותו רשם בית המשפט העליון. לאחר שקיבל רישיון עריכת דין, בשנת 1997 החל לשמש כעוזר משפטי של הנשיא ברק, תפקיד אותו מילא עד 2003.
לאחר שנה, בה שהה כחוקר אורח באוניברסיטת ניו יורק בלימודי פוסט דוקטורט (2003–2004), החליט מרזל שלא להמשיך במסלול הקידום האקדמי ובחר בשפיטה כאורח חיים.
משרות שיפוט.
בשנת 2004 מונה מרזל לכהונת רשם בבית המשפט העליון.
ב-2005 מונה לכהן, במקביל לתפקידו כרשם, כשופט שלום. בתפקידו זה היה אחראי מלבד עבודת הרשמות בהיקפים המשמעותיים של בית המשפט העליון, גם על מינהל בית המשפט העליון כולו.
החל מ-2008 ואילך היה שותף בהקמת מחלקת המחקר של הרשות השופטת; חבר בוועדת ההיגוי של מחלקת המחקר.
ב-28 באוגוסט 2009 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בין השנים 2017–2018 היה מנהל המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים, וישב בדין בסוגים רבים של הליכים ובעיקר בתיקים מינהליים ואזרחיים כמו גם בהרכבי ערעורים.
מרזל ייצג את ישראל בארגון הבינלאומי להשתלמות שופטים - IOJT, המאגד בתי ספר לשופטים מכל העולם. הוא מילא בארגון תפקידים שונים, סגן מזכיר כללי, מזכיר כללי, ובשנת 2017 נבחר לכהן כסגן נשיא הארגון.
בין השנים 2012–2006 שימש כחבר בוועדת האתיקה של השופטים, שהחלה לפעול לפי הדין החדש בנדון, בשנת 2007.
במשוב של לשכת עורכי הדין (היחיד שנערך בשנת 2015) הגיע מרזל למקום הראשון מבין שופטי המחוזי בירושלים ולמקום השני בכל הארץ בדירוג.
מנהל בתי המשפט.
באפריל 2018 מונה מרזל למנהל בתי המשפט. במסגרת תפקידו משמש מזכיר הוועדה לבחירת שופטים.
בתפקידו כמנהל בתי המשפט, הוביל מרזל שורה ארוכה של מהלכים ברשות השופטת. מרזל הכניס שיטות ניהול מתקדמות. הוא יזם הקמה של יחידה לפיתוח ארגוני בהנהלת בתי המשפט ופיתח באמצעותה הכשרות ניהוליות ממוקדות לנשיאי בתי המשפט ובתי הדין לעבודה ולסגניהם. הוא הוביל מהלך של תכנון שנתי ורב שנתי ברשות השופטת.
מרזל מקדם שורה של שיפורים בשירות בתי המשפט תוך דגש על טרנספורמציה דיגיטלית והנגשת השירות המשפטי מרחוק. קידם גם את כניסתן והטמעתן של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות בבתי המשפט, קידם את המדידה של העומס השיפוטי על בתי המשפט, והצורך בתוספת שופטים למערכת, תוך מהלכים משלימים לשיפור יעילות בתי המשפט.
מועמד לבית המשפט העליון.
באוקטובר 2021 נמנה בין המועמדים אשר הוועדה לבחירת שופטים בוחנת למשרת שופט בבית המשפט העליון. בהמשך דווח כי הוא נמנה עם מועמדיה של נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות. במהלך תקופה זו המשיך מרזל לנהל את הוועדה לבחירת שופטים למרות היותו מועמד לבית המשפט העליון.
פסיקותיו בבית המשפט.
עשייתו השיפוטית של השופט מרזל משתרעת על פני תקופה של 13 שנה. היא כוללת 5 שנים כרשם בית המשפט העליון ולאחר מכן 8 שנים כשופט של בית המשפט המחוזי בירושלים.
מדובר בפסיקה בתחומים שונים: משפט אזרחי, פלילי, מינהלי, סדרי דין, ועוד.
חיים אישיים.
מרזל נשוי ואב לשלושה.
מודל קובלר-רוס
מודל קוּבּלֶר-רוֹס (Kübler-Ross), הידוע גם בתור חמשת שלבי האבל, הוא מודל שפיתחה הפסיכיאטרית אליזבת קובלר-רוס. המודל הופיע לראשונה בדפוס בספרה "על מוות וגסיסה" (1969), והוא מתאר את חמשת השלבים של התהליך שעוברים אנשים לאחר שנודע להם שהם חולים במחלה סופנית.
פרסום ספרה הביא בין השאר למודעות בציבור לטיפול העדין הנדרש עבור אנשים החולים במחלה סופנית, על מנת "להכין" אותם למוות. בהמשך הוכלל המודל עבור כל תהליך של אובדן קטסטרופלי עבור האדם עצמו (כגון גירושין, התמכרות, גילוי טרגי על עצמו או על יקיריו), או לאחר מותו של אדם קרוב לו.
שלבי המודל.
מעבר בין השלבים אצל אנשים שונים.
קובלר-רוס כתבה את השלבים הללו עבור אנשים הסובלים ממחלה סופנית או אנשים שאיבדו אדם יקר, ובהמשך הוחל המודל על כל אובדן קשה, כגון פיטורים מהעבודה, גירושים, התמכרות לסמים, או מחלה כרונית.
בניגוד לפרויד, שטען כי בשלבי האבל חובה לעבור שלב מסוים בשביל להתקדם לשלב הבא, קובלר-רוס טענה שהשלבים לא חייבים להתקיים לפי הסדר, וכן לא כל השלבים מתקיימים אצל כולם. עם זאת, לטענתה לפחות שניים מהשלבים מתקיימים אצל כל אחד במצבי אסון.
בנוסף, לטענתה של קובלר-רוס, אנשים החווים את שלבי המודל לא אמורים "לכפות" את קיומו של כל התהליך, ולהכריח את עצמם לעבור את חמשת השלבים, מתוך שכנוע עצמי שכך יגיעו להשלמה עם האסון; תהליך האבל הוא אישי ואין להאיץ או להאריך אותו, יש לתת לו להתקיים בצורה טבעית עד ההגעה לשלב האחרון של הקבלה.
ביקורת.
במחקרים שערך פרופ' ג'ורג' בוננו מאוניברסיטת קולומביה נמצא כי לא קיימים שלבים של אבל כפי שמתואר בתאוריה של קובלר-רוס. לטענתו מה שמתאר את חוויית האבל אצל האדם הוא המונח "כושר התאוששות" (Resilience).
פרופ' שמשון רובין, מאוניברסיטת חיפה הציע מודל אחר, הקרוי המודל הדו-מסלולי של האבל. לפי מודל זה, יש להקדיש תשומת לב שווה לשני ההיבטים הבאים:
במחקריו של רובין ישנן הדגמות אמפיריות שמוכיחות את נכונות המודל התאורטי ומראות כי המציאות מנוגדת למה שהיה מקובל להניח שקיים בעקבות תאוריות השלבים של האבל. רובין מצא כי המתאבל אינו מגיע לשכחת המת ולחזרה לתפקוד רגיל כעבור תקופה קצרה, אלא שלאורך החיים ישנה התמודדות מתמדת עם שני הפנים שמיצגים המסלולים השונים שתיאר. מודל זה נחקר רבות באוכלוסיית המשפחות השכולות בישראל, ונמצא שגם שנים רבות לאחר מות בנם, ההורים משמרים קשר עימו.
ואלרי קונסן
ואלרי קונסן (בצרפתית: Valérie Quennessen; 3 בדצמבר 1957 - 19 במרץ 1989), הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה ממוצא יהודי. התפרסמה בסרטים "קונאן הברברי" ו"נאהבי קיץ".
ביוגרפיה.
קונסן נולדה למשפחה יהודית בפריז. היא בילתה את מרבית ילדותה בניסיון להגשים את חלומה ולהפוך ללוליינית מקצועית. כשהתבגרה זנחה את הרעיון ולמדה משחק, כדי להתגבר על חרדה חברתית ממנה סבלה. לאחר שהתגברה על החרדה החלה לגלות עניין במקצוע ולמדה שיעורי דרמה שעזרו לה להתקבל למספר מחזות תיאטרון מקומיים.
בשנת 1976 הופיעה בסרטה הצרפתי הראשון, "Le Plein de super". היא התפרסמה גם בתוכניות טלוויזיה צרפתיות.
ב-1979 הופיעה באחד התפקידים הראשיים בקומדיה האמריקאית "גלויות צרפתית". כן השתתפה בדרמה המוזיקלית של קלוד ללוש "אלה והאחרים".
הופעתה המפורסמת ביותר הייתה ב-1982, בסרטו של ג'ון מיליוס "קונאן הברברי", בו גילמה את הנסיכה יסמינה, בתו של המלך אוסריץ' (מקס פון סידוב), אשר נחטפת על ידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס); על קונן (ארנולד שוורצנגר) מוטלת המשימה להחזיר אותה לביתה.
את הופעתה המוערכת ביותר עשתה קונסן בדרמה הקומית "נאהבי קיץ". לאחר הסרט פרשה קונסן מתחום המשחק והחליטה להשקיע את מירב זמנה בגידול משפחתה.
קונסן התחתנה עם הצלם פרנקיוס מאנסוקס, לזוג נולדו בן ובת.
קונסן נהרגה בשנת 1989 בתאונת דרכים בהיותה בת 31. נקברה בחלקה היהודית שבבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
קפה גאלו
סוכריות תירס
ספר הישר (אגדה)
סֵפֶר הַיָּשָׁר הוא חיבור מימי הביניים שלא נודע מי חיברו. הספר סוקר את ההיסטוריה של עם ישראל מתקופת האבות ועד תקופת השופטים. רוב הפרקים בספר מקבילים לפרשיות ספר בראשית, ופרקים נוספים עוסקים בתקופות המקבילות לספרים שמות, במדבר, דברים, יהושע ושופטים.
הספר כתוב בלשון מקראית ובסגנון עממי. מבחינת הסוגה משתייך הספר לסוגה המכונה מקרא משוכתב, שכן הוא משכתב מחדש את סיפורי המקרא בהרחבות, בקיצורים. מקורות לספר זה שימשו אגדות התלמוד, המדרשים מספר יוסיפון וסיפורי עם ערביים. חשיבותו של חיבור זה בחומר שצוטט בו ולא נשתמר במקום אחר.
מגרסאות "ספר הישר".