התוריום הוא מתכת כסופה, השומרת על הברק שלה במשך חודשים. לתחמוצת התוריום צבע שחור וטמפרטורת התכה של 3300 מעלות, שהיא טמפרטורת ההתכה הגבוהה ביותר בקרב התחמוצות. בעת חימום, נסורת של התוריום ניצתת ובוערת באור לבן. בשל זמן מחצית החיים הארוך של 232Th הרדיואקטיביות שלו חלשה מאוד והוא אינו מסוכן בדרך-כלל.
התוריום נמצא ברוב הסלעים והקרקעות על כדור הארץ, בשכיחות ממוצעת של 6 חלקים למיליון; לשם השוואה, זוהי שכיחות העופרת, והיא גדולה פי שלושה משכיחות האורניום. תוריט הוא המינרל הנפוץ ביותר המכיל תוריום, אך עלות הפקת התוריום מהמינרל מונזיט, סוג של פוספט המכיל בממוצע 6% תוריום, זולה יותר והוא כיום הבצר העיקרי להפקת היסוד.
האיזוטופ היציב והנפוץ ביותר של התוריום הוא ה-232Th: זמן מחצית החיים שלו הוא כ-14.5 מיליארד שנה; איזוטופים אחרים של תוריום הם נדירים הרבה יותר וזמן מחצית חייהם קצר יותר.
שימושים.
התוריום משמש במסגים לחיזוק עמידותם לטמפרטורות גבוהות ולקריעה, וכן כזרז בתגובות כימיות מסוימות, כגון ייצור חומצה חנקתית מאמוניה, ייצור חומצה גופרתית וזיקוק נפט. תחמוצת התוריום, בשל טמפרטורת ההתכה הגבוהה שלה, משמשת לייצור חלקים ומוצרים (ובפרט כוסות כימיות) עמידים בפני חום ולציפוי חדרי בעירה. כמו כן, הוספת תחמוצת תוריום לזכוכית מעלה את מקדם השבירה שלה ומקטינה את הנפיצה שלה; זכוכית כזו משמשת לעדשות במצלמות מאיכות גבוהה ולמכשירים מדויקים.
שימושים בתעשייה הגרעינית.
אף על-פי שהתוריום כשלעצמו אינו חומר בקיע, ניתן להפכו בכור תרבית ל-233U, איזוטופ קל ובקיע של אורניום. לכן, ניתן להשתמש בתוריום כבסיס לייצור דלק גרעיני, בדומה ל-238U המשמש בסיס לייצור 239Pu. מספר כורים נסיוניים פעלו על תוריום, אולם כיום אין אף כור פעיל המשתמש בתוריום כדלק.
יתרונות פוטנציאליים של תוריום על פני אורניום:
חסרונות:
בשנים האחרונות יש עניין גובר בשימוש בתוריום מצד הודו שיש בה מחצבי תוריום עשירים. מחקרים בנושא כורי תוריום מתבצעים גם בצרפת ומדינות נוספות. אחד התכנונים המוצעים הוא כור מלח מותך. הצעה אחרת היא מגבר אנרגיה, סוג של כור גרעיני בו אין מסה קריטית ולא תתרחש בו תגובת שרשרת גרעינית המקיימת את עצמה ללא סיוע חיצוני.
סכנות.
אבקת תוריום היא דליקה, ולכן יש לנהוג בה בזהירות. כמו כן, אחד התוצרים של ההתפרקות של תוריום הוא 220Rn, המהווה חומר רדיואקטיבי מאוד, ולכן מסוכן. מהסיבות האלו, יש צורך באוורור טוב של מקומות שבהם עובדים עם תוריום או מאחסנים אותו.
חשיפה לתוריום מגדילה את הסיכון ללקות בסרטן הריאה, הלבלב, והדם, וכן במחלות של הקיבה.
קישורים חיצוניים.
סרטון הסבר של ColdFusion על תוריום
חרוז (חפץ)
חרוז הוא חפץ בעל חור העובר דרכו.
החרוז מחובר בדרך כלל לחרוזים אחרים באמצעות חוט או חבל בטכניקה הנקראת חריזה.
החרוזים נעשים בצורות שונות ובגדלים שונים. גודלם של החרוזים משתנה בין מילימטרים בודדים למספר סנטימטרים.
חרוזים עשויים מחומרים שונים כגון: זכוכית, פלסטיק, פימו, אבן, אבני חן, אבנים יקרות ואף מזרעים, מתכות, חרס, עיסת נייר, עץ ושרף.
היסטוריה.
חרוזים קדומים נתגלו מחומרים טבעיים של קונכיות, צדפים, עצמות בעלי חיים, חרס וזכוכית. חרוזים ידועים כאחת מצורות המסחר הקדומות ביותר של המין האנושי. שימוש ומסחר בחרוזים התקיים לאורך כל ההיסטוריה האנושית. הממצא העתיק ביותר של חרוזים הוא ממרוקו, ומתוארך לכ-150,000 שנה לפני זמננו.
חרוזי זכוכית הופיעו לראשונה כ-6,000 שנה לפני זמננו במסופוטמיה וצפון סוריה. המילה "חרוזים" מוזכרת בתנ"ך פעם אחת בלבד.
חרוזי זכוכית.
חרוזי הזכוכית העתיקים נוצרו בטכניקה שנקראת ליבה, שהיא טכניקה מורכבת לייצור ולכן אינה נפוצה במיוחד. הזכוכית עצמה עשויה מחומר טבעי שהוא תרכובת של קוורץ, סיד ומלחת. בתקופות קדומות לאחר הכנת תרכובת הזכוכית היו שופכים אותה לתוך קונוס העשוי חרס, ולאחר ההתקרשות היו שוברים את החרס על מנת להפריד את הזכוכית מהקונוס.
שימושים.
בני אדם משתמשים בחרוזים החל מהתקופה הפרהיסטורית לצורכי אמנות, אומנות, לשיבוץ בתכשיטים, בביגוד ובמגוון חפצי נוי, אביזרים וחפצים שימושיים. חרוזים שימשו גם באביזרי דת (לדוגמה - במחרוזת תפילה), וכקמעות מזל.
חרוזים
חריזה
חריזה היא טכניקה שירית המבוססת על חזרה של צליל דומה בסופי מילים או חזרה של תנועות, בדרך כלל בסיומו של הטור השירי. סדרת הצלילים החוזרת בשתי המילים מכונה בשם חֶרֶז.
בשפות שונות, ואף בתקופות שונות באותה שפה, נהוגים כללים שונים כדי לקבוע מהו חרוז הראוי לשימוש בשירה. כללים אלו עוסקים בדרך כלל במספר ההגיינים (פונמות) המשתתפים בחֶרֶז, בטבעם (עיצורים או תנועות), ולעיתים אף בהטעמה של הגיינים אלו. ראו להלן לפירוט על כללי החריזה הנהוגים בשפות שונות.
חריזה שימשה במשך מאות בשנים בשירה, בדרך כלל בשילוב עם משקל קבוע. הדוגמאות הראשונות לחריזה נמצאות בשירה הסינית הקדומה, והטכניקה הופיעה במקביל בשפות הקלאסיות האירופיות (יוונית ולטינית). אחד מתפקידיה המקוריים של החריזה היה להקל על זכירה בעל-פה של טקסטים שיריים, שנועדו לצורכי פולחן ולמטרות אחרות, אך כבר מראשיתה היה לחריזה גם תפקיד אסתטי. תפקיד נוסף של החריזה הוא הסחת דעת הקורא מתוכן השיר. בשירה המודרנית, שהתנערה מחובת הכתיבה בחרוז ובמשקל, משמשת לעיתים חריזה בלתי-סדורה או יוצאת דופן למטרות שונות (על מנת למשוך תשומת לב לשורה מסוימת, לחידוד אלמנטים מוזיקליים בשיר, וכן הלאה).
סוגי חרוזים.
חרוז זכרי ונקבי.
חרוז שהטעמתו היא בהברה האחרונה, כלומר במלרע, נקרא חרוז זכרי (או 'גברי'), וחרוז שהטעמתו בהברה הלפני-אחרונה, כלומר במלעיל, נקרא חרוז נקבי (או 'נשי'). כך למשל, החרוזים מיטה-חיטה וכדור-שידור הם זכריים, ואילו החרוז פֶּרַח-קֶרַח הוא חרוז נקבי.
במספר שפות אירופיות נהוג גם חרוז דקטילי, שבו ההטעמה היא בהברה הלפני-לפני-אחרונה, בהתאם למשקל הדקטיל (לדוגמה: resident-president). בעברית, שבה ההטעמה היא כמעט תמיד בהברה האחרונה או הלפני-אחרונה, כמעט ולא מופיעים חרוזים בסגנון זה.
בשירים רבים מקובל להשתמש בחרוזים נקביים וזכריים חליפות, תוך שינוי מתאים במשקל. דוגמה לתחלופה כזו בחרוזים 'זכריים' ו'נקביים' מופיעה בשירו של נתן אלתרמן, "עוד חוזר הניגון":
סיווג על-פי המיקום בטור.
החרוז המקובל והמשמש בדרך כלל בשירה הוא החרוז הסופי - זהות של צלילים בסוף מילים המופיעות בסופו של הטור השירי. אך בשירים רבים מופיעה גם חריזה פנימית - חריזה של מילה המופיעה באמצע הטור עם מילה המופיעה בסופו: 'וענן בשמיו, ואילן בגשמיו' (מתוך אותו שיר של אלתרמן) או אף חריזה בין שתי מילים עוקבות: 'וְגֶשֶם עִוֵּר חִזֵּר עַל פְּתָחִים וְקִשְקֵש' (מתוך השיר 'חוני' מאת דן פגיס). כאשר החרוז מופיע בשתי מילים הפותחות את הטור, הוא נקרא חרוז פותח.
שימוש מעניין בחריזה פנימית הוא חריזה של מילה באמצע השורה עם מילה באמצע (או בסוף) השורה שאחריה, ואף בשורות הבאות. חרוז כזה נקרא בין-שורתי והוא משמש לעיתים כתחבולה להאטת הקריאה ולהפניית תשומת הלב אחורה, אל המילה הנחרזת בשורה הקודמת, או אף כדי ליצור קשר של זיקה בין המילים הנחרזות. בחריזה מסוג זה משתמש לא מעט המשורר נתן זך. לדוגמה, מתוך שירו של זך "כמו חול":
כאן החרוז חוזר שלוש פעמים, פעמיים באמצע השורה ופעם אחת בסופה, ועל-אף שאינו חרוז עשיר במיוחד, הוא יוצר השפעה על הקורא, המקשר זו לזו את המילים 'חול', 'לסבול' ו'הכל'.
החרוז המדומה.
בשירים רבים נעשה שימוש בחרוז המדומה (בלתי-מדויק) - חרוז שאינו מקיים באופן מלא את כללי החריזה, אך החזרה על הצלילים בו יוצרת עדיין קישור צלילי בין המילים. חרוזים מעין אלו שימשו פעמים רבות דווקא משוררים המתמחים בחריזה, כגון אלתרמן או לאה גולדברג, על מנת 'לשבור' את הסכמה המכנית של החריזה המדויקת. לחרוז הבלתי-מדויק יש מספר סוגים:
הבית הבא, מתוך שירו של נתן יונתן "שיירה שלנו", מדגים כמה סוגים של חרוז בלתי מדויק:
בין השורה הראשונה לשלישית יש חרוז אסוננטי, שבו העיצור האחרון ('ך') מושמט בחזרה השנייה על החרוז.
בין השורה השנייה לרביעית יש חרוז קרוב עיצורי (אהבה-סופה) המתבסס על דמיון הצלילים של ב' ופ' רפות.
חריזה בשפות שונות.
חריזה משמשת כאמצעי ספרותי בכל השפות האירופיות, אך במידה שונה. גם בשפות אחרות, כגון היפנית, נעשה בתקופות שונות שימוש בחריזה, אך אמצעי זה לא תפס בהן את המקום המרכזי שתפס במסורת האירופית.
בעברית.
היסטוריה.
בשירה העברית הקדומה לא נעשה שימוש משמעותי בחריזה. בשירה המופיעה בתנ"ך, למשל, (כגון פרקי ספר תהילים או שירות קדומות יותר - שירת דבורה או שירת הים) נעשה שימוש בטכניקות ספרותיות כגון הקבלה, דימוי, לשון נופל על לשון (כגון בספר ישעיה ה, ז: "ויקו למשפט והנה משפח, צדקה והנה צעקה"), אולם בדרך כלל לא בחריזה כהגדרתה כיום. עם זאת ניצני חריזה מופיעים בשירת למך בן מתושאל שבבראשית ד, כג, "קוֹלִי... אִמְרָתִי: לְפִצְעִי... לְחַבֻּרָתִי", ובשירת למך אבי נוח שבבראשית ה, כט, "יְנַחֲמֵנוּ מִמַּעֲשֵׂנוּ, וּמֵעִצְּבוֹן יָדֵינוּ". חריזה מפורשת יותר יש, אולי, למצוא בשופטים טז, כד, במילים ששם המקרא בפי הפלשתים הבאים לצפות בשמשון האסור במקדשם, "נָתַן אֱלֹהֵינוּ בְיָדֵנוּ אֶת-אוֹיְבֵנוּ, וְאֵת מַחֲרִיב אַרְצֵנוּ, וַאֲשֶׁר הִרְבָּה אֶת-חֲלָלֵינוּ" (יחזקאל קויפמן בפירושו על המקום).
גם בפיוטים הקדם קלאסיים, כמו למשל בפיוט אנשי אמונה אבדו, אין חריזה של ממש.