מועדון הכדורגל קוזבאס קמרובו (ברוסית: Футбольный клуб «Кузбасс» Кемерово) הוא שמו של מועדון כדורגל רוסי שהוקם בשנת 1946 וייצג את קמרובו באליפויות הלאומיות. בשנת 2012 המועדון פורק בעקבות קשיים כלכליים.
המועדון התמודד בליגה הסובייטית השנייה וזכה באליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל בשנת 1972 והתמודד גם בליגה הרוסית השנייה עד לפירוק המועדון המקצועני בשנת 2012.
קישורים חיצוניים.
קובאן קרסנודאר (כדוריד נשים)
קובאן קרסנודאר (ברוסית: Гандбольный клуб "Кубань") היא קבוצת כדוריד נשים רוסית מהעיר קרסנודאר המתחרה בליגת העל הרוסית.
היסטוריה.
קובאן נהנתה מעידן הזהב שלה בסוף שנות ה-80 כשזכתה בשתי תוארי גביע המחזיקות ב-1987 וב-1988 בעקבות ניצחון על ברלין וושאש בודפשט בגמר והגיעה לגמר גביע אירופה ב-1990, שבו הפסידה להיפו נידרוסטרייך, לאחר שזכתה ב-1989 באליפות הסובייטית. קובאן גם העפילה בשלישית לגמר גביע המחזיקות בשנת 1989.
בעקבות קריסתה של ברית המועצות קובאן זכתה באליפות המעבר של חבר המדינות העצמאיות, אבל לא הצליחה לזכות באליפות ליגת העל הרוסית. בשנים 1997 ו-2000, הקבוצה הייתה שנייה לאיסטוצ'ניק רוסטוב וטקווה וולגוגרד, במה שמוגדר לתוצאת השיא שלה. בשנת 2000 היא הגיעה גם לגמר הרביעי שלה של גביע המחזיקות, כשהפעם הפסידה לקבוצת מאר ולנסיה.
בעונת 2020/2021 העפילה לרבע גמר הליגה האירופית.
סילינדרספיס
סילינדרספיס (שם מדעי: Cylindraspis) הוא סוג נכחד של צבים אשר חיו באיי מסקריין (במאוריציוס, רודריג וראוניון) שבאוקיינוס ההודי. בסוג זה היו 5 מינים שונים (כמה חוקרים סוברים שיותר) שהיו ענקיים ודמו לצב הגלאפגוס, צב אלדברה וצב האטלס הנכחד הענקי. הם גדלו עקב מיעוט טורפים ומתחרים באיים שלהם.
מאפיינים.
צבים אלה הגיעו בגדולים שביניהם לאורך 50-110 ס"מ ולמשקל של מעל 130 ק"ג והיו בעלי ראש עם לסתות חדות וחזקות. הם היו בעלי דו-צורתיות זוויגית.
בדומה לצבים של איי גלאפגוס גם לצבים אלה היו דוגמאות שריון השונות מעט אחת מהשנייה. חלק מהמינים היו בעלי שריון כפוף שדמה במראהו לקסדה ואחרים בעלי מבנה פשוט יותר. אחדים מהמינים היו בעלי מבנה שריון עבה שכיסה לחלוטין את חלקם האחורי.
האנשים שהגיעו לשלושת האיים ב-1663 כבר ראו חלק מהם וגילו שהם כבדים ואיטיים וכן חסרי פחד טבעי לבני אדם. דבר זה גרם לאנשים לצוד אותם למזון וגם הפצת מינים פולשים כמו חולדות וחיות טורפות דילדלו את אוכלוסיית הצבים. עד לשנת 1840 כבר נכחדו אחרוני צבים אלה.
סוליצה (יישוב כפרי)
סוליצה (ברומנית: Satul Sulița), הידוע גם לפי שמו בעבר "סוליצה-טרג" (ברומנית: Sulița-Târg, כלומר "סוליצה עיירה") הוא כיום יישוב כפרי, חלק מהכפר הגדול סוליצה (Comuna Sulița) במחוז בוטושאן, מושב המועצה שלו. בשטחו נמצא מנזר קוזאנצ'ה. מועצת סוליצה אחראית גם על היישובים דרקשאן וקליש הסמוכים. ב-2011 חיו בכפר 1,357 תושבים.
בעבר הייתה "סוליצה-טרג" עיירה. במפקד האוכלוסין של הנסיכויות הרומניות המאוחדות של מולדובה וולאכיה. בשנת 1860 הייתה "סוליצה העיירה" היישוב העירוני ה-24 בגודלו במולדובה. אוכלוסייתו הייתה אז 2,858 תושבים.
לעיירה היה עד יולי 1941 גם אופי של שטעטל יהודי. החל משנת 1864, לפי חלוקה מנהלית-גאוגרפית חדשה הפך היישוב לחלק מהכפר סוליצה רבתי ("קומונה סוליצה"). במחצית האחרונה של המאה ה-20 איבד לחולטין את אופיו העירוני וכיום הוא כפר לכל דבר.
השם.
לפי הפילולוג יורגו יורדאן, קרוב לוודאי ששמות היישובים סוליצה וסוליצואיה (בדומה לשם היישוב נובוסליצה שנקרא ברומנית "נואוה סוליצה") מקורם במילים הסלאביות "סלו" ו"סליצה" - שמשמעותן "כפר". מאוחר יותר התושבים הרומנים ביטאו את השם "סוּליצׇה", כמו המילה שמשמעותה ברומנית "כידון".
היסטוריה.
עוד במאה ה-17 היה באזור, על גבעת קיסק (Chisc), כפר בשם צ'וקנשט, שנהרס בעקבות מגפות פשיטת קוזקים. תושבי הכפר הזה התיישבו במקום אחר, והקימו את הכפר סוליצואיה. עד שנת 1906 השתייכה סוליצואיה לכפר דרקשאן, שהייתה במאה ה-19 בבעלות משפחת הבויארים מברוקורדט, ומאוחר יותר סטורדזה, גיקה-קומנשט ואלוורו.
בשנת 1817 הוציא השליט סקרלט קלימאקי לבקשת בעלי האתר, הוורניק הגדול קונסטנטין מברוקורדט, צו להקמת עיירת סוליצואיה או סוליצה. בהתאם להסכם, יושבו בעיירה החדשה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים שבאו מגליציה ומבוקובינה. בהסכמת הבעלים הבא של העיירה, ספירידון פאבלו, הוקמו במקום, בין היתר, בתי מרזח לממכר יין שרף ("ראקי") ויין, ומאפיות לממכר לחם ובייגלה.
בשנת 1822–1824 נבנתה הכנסייה האורתודוקסית ניקולאיה הקדוש, וב-1905 נבנתה קפלה על שם גאורגה הקדוש.
העיירה הוכתה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 במספר אסונות המוניים, בהם שרפות ומגפות. ב-1831 נפגעה העיירה ממגפת כולרה, בשנים 1864–1865 ו-1946 מבצורת ומרעב, וב-1969 משיטפונות קשים. קשה במיוחד הייתה השרפה משנת 1843. ב-1864 וב-1921 זכו חלק מהאיכרים לקרקעות באמצעות רפורמה אגררית.
החל משנת 1840 הייתה העיירה בבעלות שליט מולדובה מיכאיל סטורדזה. בעקבות חלוקה מנהלית חדשה מ-1864 סוליצה השתייכה לנפת ("פלאסה") מילטין במחוז ("ז'ודץ") בוטושאן. ב-1884 סטורדזה הוריש את המקום לבנו, גריגורה.
בשנת 1858 הגיע לעיירה הרופא הראשון, אנאה גרקול (היווני). ב-1896 הוקם בה בית חולים עם 30 מיטות. בהמשך, בשנת 1903 אושפזו בבית החולים מעל אלף מטופלים, כולל 56 מקרי פלגרה. בית הספר הראשון שפעל רק שנתיים היה פנסיון שהוקם על ידי הכומר לומיצ'סקו. ב-1867 הוקם בית הספר הקבוע של העיירה. בהמשך פעלו בתי ספר לבנים ולבנות. ב-1874 הפך בית הספר העירוני לבית ספר כפרי. ב-1917 הוקמה מכינה למורים. ב-1895 פעלו בעיירה 30 בתי מרזח, 200 סוחרים ו-500 בעלי מלאכה.
המורה יואן גאורגיו הקים בבית הספר ספרייה ציבורית ראשונה ומאוחר יותר קואופרטיב של איכרים, בנק עממי חברה למאבק באלכוהוליזם. ב-1914 הוקם "הבית הלאומי" - בית תרבות ראשון ביישוב. ב-1928 הוקם בית תרבות על שם מיכאי אמינסקו.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בעיירה חיל מצב ובית חולים צבאי שהתמודד, בין השאר, עם מגפת טיפוס הבהרות.
ב-1939 סופח הכפר דרקשאן לסוליצה.
בימי מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה כוחות גרמניים בדרך לפלישה לברית המועצות. בנסיבות אלה ביולי 1941 גורשה האוכלוסייה היהודית לעיר בוטושאן. באפריל 1944 נכנסו ליישוב יחידות ראשונות של הצבא האדום. בימי המשטר הדמוקרטי החדש, ב-1945 נוספה לבית החולים מחלקת יולדות.
בהמשך נכנס היישוב לעידן הקומוניסטי שנמשך בין 1946–1989. חוסלו מוקדי הקדחת, נעשה מבצע לאוריינות כללית של האוכלוסייה.
אחרי חלוקת קרקעות לאיכרים נכפתה עליהם הקמת משק שיתופי מסוג קולחוז שנקרא תחילה על שם מקסים גורקי (1950). הקולקטיביזציה הכפויה הסתיימה ב-1962. ב-1950 שויך היישוב לתת-מחוז שנקרא "הראיון בוטושאן" במסגרת ה"אזור" סוצ'אבה; ב-1968, בחלוקה מנהלית חדשה, הוא שויך למחוז בוטושאן. ב-1948 הולאמו טחנות הקמח ובית המרקחת של יוסף מאן. בהמשך הפכו גם המסחר וענף השירותים לממלכתי, במתכונת של קואופרטיב. ב-1960 הוקמה מרכזייה חשמלית קטנה וב-1968 חובר היישוב למערכת האנרגטית הלאומית. בשנת 1961 הוקמה מרפאת שיניים ראשונה, ב-1968 חנות כל בו ממשלתית בעלת שתי קומות, ב-1968 נבנו מדרכות וב-1970 הרחוב הראשי כוסה באספלט. בשנת 1962 נעשו עבודות להסדרת בריכת אורסואיה-בורלה.
יהודי סוליצה.
עם הקמת העיירה בשנת 1817 לבקשת קונסטנטין מברוקורדט ובאישור השליט סקרלט קלימאקי יושבו בה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים. שמות המקצועות הפכו במהרה אצל היהודים לשמות משפחה ברומנית: הרש (גרש) החייט - להרש קרויטורו, איציק בעל בית המרזח - לאיציק קרצ'ומרו, בנימין מוכר המשי - לבויום מטסארו, יהודה הקצב - לאידה קסאפו, אברהם האופה - לאברם קיטארו או פיטארו.
בשנת 1832 חיו בסוליצה 496 יהודים - מתוך אוכלוסייה של 973 תושבים. ב-1843 כשהדליקה הגדולה החריבה את רוב הבתים והיהודים ביקשו לעזוב התגייס הבעלים, הנסיך סטורדזה, לשקם את העיירה ופטר את היהודים המקומיים ממסים ל-25 שנה. ב-1892 הם הגיעו להיות רוב מוחלט באוכלוסייה - 2,154 מתוך 2,784. ב-1899 היה אחוז היהודים 63% מהתושבים. 80% היו בעלי מלאכה, השאר היו סוחרים, ואחדים עסקו בשיווק וגידלו כבשים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כמעט מחצית התושבים - ב-1930 - 1063 מתוך 2598 נפשות בסוליצה רבתי אולם 76% מתושבי העיירה עצמה
בסוף המאה ה-19 החזיקו היהודים חמישה חדרי תפילה, מקווה ואכסניה לנוסעים עניים. בעיירה פעל חדר וב-1890 בעזרת הארגון יק"א הוקם בית ספר יסודי יהודי.
בשנת 1907 בימי מרד האיכרים הרומנים יצאו גם האיכרים באזור, בכפרים צ'רקז'ן ודרקשאן, לפעולות מחאה נגד המחירים הגבוהים בחכירת האדמות ודרשו לחתום על הסכמי חכירה חדשים ישירות עם בעלי האדמות. הם התקוממו נגד בעלי האחוזות וחוכרי האדמות שהיו רובם יהודים. כשתביעותיהם לא נענו עשו פרעות קשות נגד בתיהם והחנויות של יהודי סוליצה. נשדד גם הבית בדרשקאן של בעל האחוזה, אלוורה, בשנת 1932 דרש בעל האחוזה, אלוורה, את גירוש היהודים מסוליצה אך דרישתו נדחתה על ידי בית המשפט.