המדיארים החלו לשמש ככלי שרת במלחמות שבין העמים יושבי האזור, לבין מעצמות אירופה של הימים ההם. בשנת 892 נכנסו למוראביה, בהזמנתו של מלך גרמניה ארנולף. ב-895 נלחמו לצידו של הקיסר הביזנטי לאו הרביעי כנגד הבולגרים. לאחר מכן, בשנת 896, בהנהגתו של ארפאד, חצו את הרי הקרפטים, וכבשו את האזור המהווה כיום את הונגריה. כאמור, ה"מגיארים" היו השבט המוביל במסעם של שבעת השבטים המייסדים. בתחילה כבשו את אזור מעלה נהר הטיסה, שהיה בלתי מיושב כמעט, ומשם המשיכו לאזור שמעבר לדנובה, שהיה ידוע בימי הרומאים כפאנוניה, ולימים יהיה לליבה של המדינה ההונגרית. בעלי בריתם הכוזרים, התיישבו באזור שליד: ביהר. האזורים שנכבשו היו מיושבים באופן דליל בסלאבים – בולגרים, סלובקים, סלובנים, קרואטים ועוד, וגם אווארים מעטים שרדו עדיין בדרום מערב המדינה. אוכלוסייה זו שישבה באגן הפאנוני, שנכבשה ושועבדה על ידי המדיארים, סייעה להם להתיישב ולהפוך מעם נוודים לוחמים - לעם היושב על אדמתו. באזור טרנסילבניה, קיים מיעוט אתני של מדיארים (המכונים "סקלרים"), שאינם נמנים עם השבטים שהוביל ארפאד להונגריה בסוף המאה ה-9, ויש גרסאות שונות לגבי מוצאם, אם כי הם משוכנעים במוצאם המדיארי. ייתכן שהם צאצאי מדיארים שנמלטו מלחצם של הפצ'נגים מאגן הדון - אל אזור טרנסילבניה. הסקלרים מהווים, כיום, אחוז ניכר מן ההונגרים תושבייה.
התפתחויות אתניות מאוחרות.
פרט לגורמים האוגרו-פינים והכוזריים, מעורבים המדיארים של ימינו עם עמים רבים שהתיישבו באזור לאחר כיבוש הונגריה בידי המדיארים, כגון פצ'נגים, קומנים, בני עמים סלאבים שפלשו לאזורים השכנים במאה השישית, גרמנים (כולל אוסטרים), סלובקים, סרבים ועוד. העם ההונגרי כיום הוא עירוב של אלמנטים אלו, אך עודו שומר בגאווה על מוצאו המדיארי המקורי.
מועדי ישראל
חגים יהודיים
הלגיון השמונה עשר
הלגיון השמונה עשר (לטינית: Legio XVIII) היה לגיון בצבא הרומי. תאריך היווסדו אינו ידוע בבירור, וסופו יחד עם הלגיון השבעה עשר והתשעה עשר בקרב יער טויטובורג (9 לספירה).
היסטוריה.
ישנן ידיעות על לגיון 18 כלשהו ששירת תחת גאיוס קורנליוס לנטולוס בקיליקיה, למשך שלוש שנים החל משנת 53 לפנה"ס, אך ישנן ספקות רבות לגבי היותו הלגיון המדובר.
בתקופת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר התקיימו שני לגיונות 18, אחד של קיסר והשני של פומפיוס. הלגיון של קיסר כנראה הושמד באפריקה. אין ידיעות בדבר גורל הלגיון של פומפיוס.
סביר להניח שהלגיון הוקם בשנת 41 לפנה"ס כדי להאבק בסקסטוס פומפיוס, שהתבצר בסיקיליה ושיבש את אספקת התבואה לרומא. מרבית מגויסיו היו כנראה מגאליה קיסאלפינה. אחר נפילת הטריומווירט השני נשלח הלגיון לגאליה. יש הטוענים כי דאז היה מורכב משרידי הלגיון ליביקה של מרקוס אנטוניוס.
כ-15 שנים מאוחר יותר היה אמור לקחת חלק במבצע הענק נגד שבט המרקומני, תחת פיקודו של טיבריוס, אך מבצע זה לא יצא לפועל כתוצאה ממרד שהתרחש בפאנוניה. כעבור זמן מה השתתף הלגיון בפלישותיו של דרוסוס, אחי טיבריוס, לשטחים הגרמניים החופשיים.
כאשר הפרובינקיה הגרמנית הובאה תחת שליטה של רומא, מונה פובליוס קוינקטיליוס וארוס, שהיה מקורב לאוגוסטוס דרך נישואים, למושל האזור. ארמיניוס, נסיך שבט הכרוסקים ובן ברית רומאי זמם להמיט מפלה קשה לצבא הרומי; כדי לעשות זאת פנה לווארוס, שישב במחנה הקיץ, עם טענות לגבי מרד באזור הריין, וארוס שמע לעצתו ומיד יצא לשדה. כאשר הגיע ליער טויטובורג החל לרדת גשם רב, חייליו העייפים התקשו לשמור על הסדר; ואז תקף ארמיניוס בראש שבטו את הצבא בן שלושה הלגיונות, והשמידו לגמרי. סמלי הלגיון נבזזו, וברומא אוגוסטוס התאבל קשות על המפלה. גופות חלק מהנספים הובאו לקבורה בידי גרמניקוס, בן דרוסוס, שיצא לגרמניה כדי להחזיר את הסמלים ולהביס את ארמיניוס.
אחד הממצאים המפורסמים ביותר אודות הלגיון הזה בנפרד, וקרב יער טויטובורג בכלל, הוא המצבה לזכרו של מַרְקוּס קַאֵלִיוּס, צנטוריו מהלגיון השמונה עשר.
מרקוס היה בנופלי הקרב, וכנראה בן למעמד העליון. אביו רומם את האנדרטה (בתמונה) לזכרו, היות שעצמותיו אף פעם לא נמצאו.
עטלף דבורה
עטלף דבורה (שם מדעי: "Craseonycteris thonglongyai") הוא מין עטלף והמין היחיד במשפחה עטלפי דבורה (Craseonycteridae) אשר תואר לראשונה ב-1974. המין נדיר מאוד, ומצוי בתאילנד ובמיאנמר.
מאפיינים.
עטלף הדבורה ידוע כעטלף, ואולי אף היונק, הקטן ביותר: משקלו נע בין 1.5 ל-2 גרם, אורכו כ-29 מ"מ עד 33 מ"מ ומוטת כנפיו לא עולה על 10 ס"מ.
מלבד גודלו המזערי, עטלף הדבורה הוא עטלף חרקים טיפוסי. אוזניו גדולות יחסית, ועיניו קטנות ומוסתרות בחלקן על ידי הפרווה. שיניו אופייניות לעטלפי חרקים. חוטמו דומה לחוטם חזיר ומכאן שמו האנגלי Kitti's hog-nosed bat. פרוותו העליונה בצבע חום אדמדם או אפור, בעוד בטנו בהירה יותר. כנפיו גדולות יחסית לגודל שאר הגוף, וצבען כהה יותר. הן בעלות קצוות ארוכים המאפשרים לו לרפרף ולרחף במקום. למרות שיש לו שתי חוליות זנב (caudal vertebrae), אין לו זנב הנראה לעין. בין שתי רגליו יש קרום המסייע לו בתעופה ולכידת חרקים.
עטלף הדבורה חי במערות אבן גיר ליד יערות גשם שופעים הירוקים כל השנה. הוא חי בקבוצות הנעות בין 10 ל-500 פרטים, ובדרך כלל במערה חיים 100 פרטים. מדי שקיעה וזריחה הוא יוצא לשחר אחר מזון. עטלף הדבורה ניזון מחרקים ועכבישים, אותם הוא צד באמצעות אקולוקציה.
מצב השימור של עטלף הדבורה הוא פגיע. סקרים שנעשו בתאילנד על קיומם של כ-2,000 פרטים של מין זה במדינה. במיאנמר נמצאים ככל הנראה יותר מ-2,000 פרטים נוספים.
אל-חודיידה (מחוז)
מחוז אל-חודיידה (בערבית: محافظة الحديدة, תעתיק מדויק: אלחדידה; בתרגום מילולי: מטיל הברזל) הוא מחוז במערב תימן, הגובל בים האדום. נכון ל-2004 התגוררו במחוז 2,161,379 תושבים.
העיר המרכזית במחוז היא עיר הנמל אל-חודיידה, בה שוכנים כחמישית מתושבי המחוז.
חצרמוות (מחוז)
מחוז חצרמוות (בערבית: محافظة حضرموت, תעתיק מדויק: חַצְ'רַמַוְת) הוא מחוז בתימן הגובל בצפון בסעודיה ובדרום בחוף הים הערבי. ב-2004 סופח האי סוקוטרה למחוז.
מחוז חצרמוות, נקרא על שם ממלכה קדומה באותו השם שהתקיימה באזור זה, ושמו נזכר בתנ"ך. בירת המחוז היא העיר אל-מוכלא, ובעת העתיקה הייתה שבווא היא שבא המקראית. המחוז נמצא בתוך חבל ארץ ששמו אף הוא חצרמוות (חבל ארץ) המשתרע לכל רוחב דרום חצי האי ערב על פני מישור מדברי נרחב שנחצה בידי ואדי חצרמוות, ובידי הרים שהגבוה ביניהם מגיע לגובה של 2,500 מטרים. חלק מחבל ארץ זה נמצא
כיום בשליטת דרום ערב הסעודית. טרם הכיבוש בידי מלכות שבא במאה הרביעית לספירה, העם שחי כאן דיבר שפה ייחודית עם כתב קדם-ערבי ייחודי שהשתמרה בחרסים וחריטות אבן.
הטמפרטורה הממוצעת בשנה היא 27° מעלות צלזיוס, הקיץ חם, החורף מתון. ישנם גשמים במחוז גם בימי הקיץ, בנוסף לימי הסתיו ולימי החורף.
יהודים.
בחצרמוות התקיימה קהילה יהודית קדומה שהצמיחה מתוכה (לדברי ר' חיים בן יחיא חבשוש בספר "קורות ישראל בתימן"), בשנת 1495 משיח שקר ששמו לא נודע, אך מסופר שאסף מאמינים רבים ונלחם בשבטי תימן האחרים. לאחר הפסדו במלחמה נפרעו יהודי חצרמוות מתמיכתם בו.
בשנת 1948, לאחר התנקשות ביחיא מוחמד חמיד א-דין (שיחסו ליהודים היה טוב), החלו פרעות ביהודי תימן. גם במחוז עוד היו פרעות, אך לא היו כמעט פגיעות בנפש, אם כי היו פגיעות גדולות במיוחד ברכוש היהודים במחוז.
יהודי המקום עלו לישראל בשנת 1950 במבצע מרבד הקסמים.
איב (עיר)
איבּ (בערבית: إب; תעתיק מדויק: אבּ) היא עיר הבירה של מחוז איב בדרום מערב תימן. העיר שוכנת בלב רכס הרי בעדן הגבוהים בגובה של כ-2,050 מטרים. בעיר חיים 160,000 תושבים (2005).
במהלך המאה ה-11 עלתה חשיבות האזור כאשר שושלת סולהידס שלטה על מרבית תימן מבירתם בעיר הקרובה ג'יבלה (Jiblah). במאה ה-20 נשלטה העיר בידי אמיר עצמאי למחצה, עד לשנת 1944, בה בוטלה שיטת האמירויות בידי המלוכה. בשנות ה-50 פרצה מגפת אבעבועות שחורות בעיר.
העיר נמצאת במרכזו של מחוז שהתברך בפעילות חקלאית ענפה. כתוצאה ממדרונות ההרים, הנעים בין 1,200 ל-1,800 מטרים, מתאפיינת שיטת עיבוד הקרקע במחוז במערכת טרסות לניצול האדמה הוולקנית הפורייה. במחוז מיוצרים דגנים, פירות וירקות, קפה, גת וכן קיימים שטחי מרעה לצאן, בעיקר כבשים. השוק העירוני מהווה את מרכז המסחר של האזור כולו.
העיר עצמה מוקפת בחומה עבה ויש בה בתי קומות ומסגדים רבים. אמת מים המחוברת למערכת חלוקת מים מודרנית מספקת את צורכי העיר.
איב ממוקמת כ-117 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר הנמל מוכה (المخا), המהווה תחנה חשובה על הדרך המחברת את מוכה עם צנעא, בירת תימן.
בשנת 1982 נפגעה העיר מרעידת אדמה.
בעיר הייתה קהילה יהודית עד לעלייה הגדולה מתימן. על פי העדויות, במחצית הראשונה של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית 51 אנשים, ובסמוך לעלייה הגדולה מתימן, היו בעיר כ- 20 משפחות יהודיות. האזכור הראשון הכתוב לקהילה היהודית מופיע בספר הפטירות בעיירה, משנת 1703, היישוב מוזכר גם בפנקס בית דין צנעא, משנת 1775.
צ'רלס בבג'
לאון פוקו
ז'אן ברנרד לאון פוקו (בצרפתית: Jean Bernard Léon Foucault; 18 בספטמבר 1819 – 11 בפברואר 1868) היה פיזיקאי צרפתי.