חשיבותו האדריכלית של מבנה המלון בתולדות תל אביב היא בהיותו המלון הראשון בחוף הים אשר הגדיר מחדש את קו החוף כרצועה תיירותית. אחריו הוקמו גם מלון שרתון הישן, מלון הילטון תל אביב ואחרים אשר הפכו את רצועת החוף על פניה. בניגוד לשאר בתי המלון הקיימים כיום הבנויים כמגדלים, המלון בנוי לרוחב ולא לגובה, וגובהו 7 קומות.
Grateful Dead
רחוב הירקון
רחוב הירקון הוא רחוב ראשי המקביל לחוף הים של תל אביב לכל אורך מרכז וצפונה הישן של העיר. הוא מתחיל מול גן צ'ארלס קלור ומסתיים בנמל תל אביב בצפון.
מאפיינים.
הרחוב נקרא על שם נחל הירקון ומסתיים באזור שפך הירקון. הרחוב הוא מרכזה התיירותי של תל אביב ולאורכו מוסדות ועסקים רבים המשרתים את התיירים הבאים לעיר, בהם בתי מלון, סוכנויות נסיעות, משרדי חברות תעופה ומקומות בילוי רבים. ברחוב הירקון נמצא גם המספר הגדול ביותר של שגרירויות, בהן השגרירויות של ארצות הברית, בריטניה, הודו, טורקיה, קנדה, שווייץ, בלגיה ורוסיה. ברחוב כמה מבתי-המלון הגדולים והחשובים שבעיר, בהם מלון דן תל אביב, מלון שרתון תל אביב (גם מלון שרתון הישן שכן ברחוב הירקון), מלון הילטון תל אביב ועוד.
עד שנות ה-80 של המאה העשרים נודע הרחוב בשל פעילות הזנות שהתרכזה בו. הד לפעילות זו ניתן למצוא בסרט הקולנוע "מציצים".
הרחוב מוזכר בשיר אנטארקטיקה של קורין אלאל, שנושא את שם האלבום שיצא בשנת 1989, "אין ארמון באמצע רחוב הירקון"...
חלקי הרחוב.
הרחוב נחלק לשלושה חלקים עיקריים:
אתרים לאורך הרחוב (מדרום לצפון).
מסגד חסן בק - נמצא בתחילת הרחוב, בקצה הצפוני של מתחם מנשייה.
הפארק הלאומי מערות קרלסבד
הפארק הלאומי מערות קרלסבד (אנגלית Carlsbad Caverns National Park) הוא פארק לאומי השוכן בהרי גוואדלופה (Guadalupe) שבדרום-מזרח מדינת ניו מקסיקו בארצות הברית. במרכזו מערכת של 113 מערות קרסט, מתוך יותר מ-300 מערות ידועות, שנוצרו כאשר חומצה גופרתית המיסה את סלע הגיר ויצרה כמה מן המערות הגדולות ביותר באמריקה הצפונית. בין השאר כוללות מערות קרלסבד אולם גדול, המכונה בפשטות "החדר הגדול" (Big Room), שאורכו כמעט 1,220 מטרים, רוחבו 191 מטרים וגובהו, בנקודה הגבוהה ביותר, 78 מטרים. החדר הגדול הוא האולם תת-קרקעי הטבעי החמישי בגודלו באמריקה הצפונית ומספר 28 בעולם.
בשנת 1995 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית משום שבשטחו דוגמאות לכמה מן השלבים העיקריים בהתפתחות כדור הארץ ומאפיינים גאולוגיים ייחודיים, ובשל יופי טבעי יוצא דופן וייחודי. כשני שלישים מן הפארק הוגדרו כאזור טבע בראשיתי על מנת להבטיח שלא ייגרמו שינויים לסביבה. שני אתרים בפארק רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים: "הנפה ההיסטורית של המערות" (The Caverns Historic District) ו"הנפה ההיסטורית מעיינות רטלסנייק" (Rattlesnake Springs Historic District).
הכניסה לפארק היא מכביש 62/180, כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית לקרלסבד. תקופת השיא של המבקרים היא בסופי השבוע אחרי יום הזיכרון ויום העצמאות האמריקאים. המבקרים יכולים להיכנס למערה בפתח הטבעי או לרדת במעלית ממרכז המבקרים.
גאולוגיה.
בתור הפרם, בין לפני 299 ל-251 מיליון שנים, היו כל הלוחות הטקטוניים מאוחדים ליבשת-העל פנגיאה. מרבית אזורי טקסס וניו מקסיקו של ימינו שכנו בחלק המערבי של גוש יבשה גדול זה בסמוך לקו המשווה. את פנגיאה הקיף אוקיינוס נרחב, אבל לשון ים צרה, תעלת הובי (Hovey Channel), קישרה בין האוקיינוס לאגן פרם (Permian Basin), ים פנים-יבשתי שכיסה חלקים מהאזורים שהם כיום צפון מקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית. לים פנימי זה היו שלוש זרועות, כשהזרוע המרכזית, המכונה אגן דלאוור (Delaware Basin), הייתה ים פנימי שנמשך מצפון לדרום, סגלגל בצורתו, שאורכו 240 קילומטרים, רוחבו 120 קילומטרים, ושטחו כ-26,000 קמ"ר שהשתרע על אזור שהוא כיום מערב טקסס ודרום-מזרח ניו מקסיקו. שטח הפארק שייך מבחינה גאולוגית לאגן דלאוור.
שונית קפיטן.
באמצע תור הפרם התפתחה לאורך שולי ים דלאוור, באזור המקיף את הפארק הלאומי מערות קרלסבד של ימינו, שונית, המכונה שונית קפיטן (Capitán Reef). שלא כמו ביצירת שוניות בימינו, שבהם אחראים בעיקר אלמוגים ליצירת שוניות אלמוגים, השונית מהפרם נבנתה על ידי חיטחבים, ספוגים ומיקרואורגניזמים אחרים. השונית שגשגה והתרחבה במשך מיליוני שנים ואורכה הגיע ל-500 קילומטרים. לקראת סוף תור הפרם, לפני כ-260 מיליון שנים לערך, החל עידן קרח, שגרם לירידת מפלס המים עקב לכידת כמויות מים גדלות והולכות בכיפות הקרח שבקטבים. תעלת הובי שקישרה בין ים דלאוור לאוקיינוס הלכה והצטמצמה. המים בים דלאוור התאדו מהר יותר מאשר המים שהתחדשו, ועקב כך החלו מינרלים לשקוע מתוך המים לקרקעית הים ויצרו רצועות מתחלפות של מלחים ובוץ שהתגבשו לסלע התאדות. בהדרגה מילאו משקעים אלו את האגן וכיסו את השונית.
לפני כ-80 מיליון שנים גרם לחץ טקטוני על השוליים המערביים של אמריקה הצפונית להתרוממות איטית של האזור הכולל את טקסס וניו מקסיקו. שינוי בתנועה הטקטונית לפני 20–30 מיליון שנים גרמו ליצירת העתקים תלולים בצד המערבי של אגן דלאוור. בשלהי הקנוזואיקון, לפני 20 מיליון שנים גרמה תנועה לאורך העתקים אלו להתרוממות שונית קפיטן, שהייתה קבורה מתחת למשקעים, אלפי מטרים ממקומה המקורי מתחת לפני הים. הגוש המורם נחשף לרוחות וגשמים והמשקעים הרכים שכיסו את השונית נסחפו, וחשפו את השונית המאובנת העמידה יותר לסחיפה תוך יצירת הרי גוואדלופה.
היווצרות המערות.
מערות קרלסבד שוכנות כיום בשכבות של אבן גיר מעל מי התהום. בתקופה שבה נוצרו המערות היו השכבות בתוך אזור מי התהום. עמוק מתחת לשכבות אבן הגיר יש עתודות נפט (חלק משדה הנפט אמצע היבשת (Mid-Continent Oil Field) הגדול המשתרע מתחת לשש ממדינות ארצות הברית). בשלהי הקנוזואיקון החל לפעפע מימן גופרתי (H2S) מהנפט לתוך מי התהום. במפגש עם מי התהום התחוללה תגובה כימית בין המימן הגופרתי והחמצן במים תוך יצירת חומצה גופרתית (H2S + 2O2 → H2SO4). החומצה הגופרתית שעלתה מעלה תקפה את אבן הגיר והמיסה אותה תוך יצירת המערות. הנוכחות של גבס במערה היא הוכחה לקיומו של תהליך זה, כיוון שהוא תוצאה של התגובה הכימית בין חומצה גופרתית ואבן הגיר. מהרגע שמי התהום החומציים התנקזו מהמערות החלו להיווצר ספלאותמים בתוך המערות. סחיפה של אבן הגיר על פני השטח יצרה את הפתח הטבעי למערות קרלסבד במיליון השנים האחרונות. החשיפה לפני השטח אפשרה זרימת אוויר לתוך המערות. מי גשמים ומי הפשרת שלגים שבהם התמוסס פחמן דו-חמצני חלחלו לתוך הקרקע. ברגע שמים אלו הגיעו לתקרת המערה, הם טפטפו ובחלקם התאדו, כשהם מותירים אחריהם משקע קטן של סידן פחמתי. ההצטברות של משקעים אלו מהתקרה כלפי הרצפה בתהליך זה קרויה נטיף. בנוסף, המים שטפטפו על קרקעית המערה והתאדו יצרו הצטברות של משקעי סידן פחמתי שטיפס כלפי מעלה תוך יצירת זקיף. תצורות שונות של ספלאותמים כוללות עמודים, וילונות, הליקטיטים ופופקורן מערות. שינויים בטמפרטורת האוויר וקצב ירידת המשקעים משפיעים על קצב הגידול של הספלאותמים, כיוון שטמפרטורות גבוהות יותר מגבירות את קצב ייצור הפחמן הדו-חמצני בקרקע מעל למערות. הצבע של הספלאותמים נקבע על ידי כמויות קורט של מינרלים במים.
גאוגרפיה ואקלים.
הפארק הלאומי מערות קרלסבד נמצא, כאמור למרגלות הרי גוואדלופה, רכס הרים הנמשך ממערב טקסס לדרום-מזרח ניו מקסיקו. הגובה בחלקו התחתון של הפארק מגיע לכ-1,095 מטרים, ובחלקו העליון - בחלקו העליון של המתלול העולה אל ההרים - כ-1,990 מטרים. שטח הפארק כ-1900 קמ"ר.
חלקו האחר של הפארק נמצא מתחת למדבר צ'יוואוה (Chihuahua). רובו של מדבר זה נמצא במקסיקו; רובו אינו נמצא בשמורות, והחלק השייך לפארק הוא בין הבודדים הזוכים לשימור. זהו אחד מהמדבריות הגדולים באמריקה הצפונית, והוא זוכה יחסית לכמות משקעים גדולה, עם ממוצע של יותר מ-366 מ"מ גשם לשנה. האקלים במקום הוא אקלים יבשתי, עם חורף חמים, קיץ חם, וגשמים בקיץ. הטמפרטורה הממוצעת היא 19°C.
צמחייה וחי על פני השטח.
הצמחייה ברוב שטח הפארק היא צמחיית ערבה וצמחיית מדברית מסוגים שונים. בפארק ישנה מערכת אקולוגית מגוונת, ובה מיני צמחים ובעלי חיים שונים שאזור זה הוא להם גבול התפשטותם הגאוגרפית. במדבריות שבדרום-מערב הפארק נמצאת אוכלוסיות יונקים, עופות, זוחלים וחרקים ברמת שׁוֹנוּת מן הגבוהות בארצות הברית. הפארק הוא סביבת קיום חשובה לטורפי על כמו הפומה צפון-אמריקאית, ובה נמצאת גם המושבה הגדולה ביותר בחצי הכדור הצפוני של סנונית המערות ("Petrochelidon fulva"). במערת העטלפים במערות קרלסבד ישנה מושבה גדולה של עטלפים, המהווה גם בית גידול ללידת הצאצאים, וגם תחנת עצירה לעטלפים נודדים.
הפארק מהווה גם נקודת משיכה לצפרים, המגיעים כדי לצפות ב-357 מיני עופות שנצפו שטח הפארק. בפארק זוהו 67 מיני יונקים (ובהם 17 מיני עטלפים), 55 מיני זוחלים ודו-חיים, חמישה מיני דגים ולמעלה מ-600 מיני חרקים, כאשר הרשימה גדלה מדי שנה. למעלה מ-900 מינים ותת-מינים של צמחים וסקולאריים נמנו בפארק.
עטלפים.