מדובר בקבוצת חולים הסובלים ממצב רפואי תפקודי אשר משולבים בו גורמים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים. בקרב חולים אלו ישנו פער משמעותי בין המצב הפיזיולוגי הצפוי לפי מדדים אובייקטיביים שונים, לבין המצב התפקודי בפועל (במונחי תנועה, תחושה, כאב וכו') שכן נראה כי גורמים פסיכולוגיים שונים קשורים למצב המתואר . ההפרעה גורמת לרוב לפגיעה משמעותית וכרונית בתפקוד בכל תחומי החיים ומטילה עול כלכלי משמעותי על המערכת הרפואית או הפסיכיאטרית בחיפושם המתמשך של החולים אחר בדיקות וטיפולים . חולים אלו 'זוכים' לרוב בכותרת כוללנית מצד הצוות הרב מקצועי המטפל בהם ('קונברסיבים', 'פונקציונליים') ונוטים להתייחס אליהם בהכללה כמחמירים את מצבם בכוונה ומתוך מודעות.
עם זאת, המידע הנוגע לסיבות למחלות סומטופורמיות לוקה בחסר כמו גם תחום המחקר.
מאפייני ההפרעה.
אנשים אשר סובלים מהפרעה סומטופורמית יציגו לרוב שלושה מאפיינים עיקריים:
מאפיינים רגשיים מתייחסים לחיפוש רב ומתמשך אחר טיפול רפואי והעסקת המערכת הרפואית במציאת המקור לתסמינים אך גם חיפוש זה אינו מרגיע את הדאגות. לעיתים, נראה כי המטופלים אינם מגיבים לטיפול והתנסות בהתערבויות חדשות אף עשויות להחמיר את התסמינים. בנוסף, מטופלים עשויים להביע רגישות גבוהה לתופעות לוואי של תרופות ולהעיד על כך שההערכת הטיפול הרפואי שקיבלו אינו מספיק
מאפיינים קוגניטיביים מתייחסים למתן פרשנות וקשב לתסמינים הגופניים אשר מופיעים. על כן, אנשים הסובלים מהפרעה סומטופורמית ייטו לתת קשב רב לתסמינים הגופניים, ייטו לייחס תחושות גוף נורמליות למחלה גופנית (פרשנות 'קטסטרופלית') ואף יפגינו פחד רב שמא פעילות גופנית תפגע בגופם.
מאפייני התנהגותיים מתייחסים להתנהגויות שונות אשר ניתנות כתגובה להופעת התסמינים. על כן, אנשים הסובלים מהפרעה סומטופורמית ייטו לבצע בדיקה מתמדת של הגוף, חיפוש חוזר אחר עזרה רפואית והימנעות מפעילות גופנית. יתרה מכך, הפניה לבריאות הנפש מתקבלת בהפתעה ובסירוב שכן הם ממוקדים בסימפטומים הגופניים ואינם מבינים את הקשר לבריאות הנפש.
אבחנה.
קריטריוני האבחנה להפרעת סימפטומים סומטיים שצוינו ב- DSM 5 הם:
א. אחד או יותר מהתסמינים הסומטיים מעיקים או גורמים לשיבוש משמעותי בחיי היומיום.
ב. מחשבות, תחושות או התנהגויות מוגזמות הקשורות לתסמינים הסומטיים או לדאגות בריאותיות הקשורות לכך, באים לידי ביטוי לפחות באחד מהדברים הבאים:
ג. אף על פי שכל סימפטום סומטי לא יכול להיות קיים ברציפות, מצב היותו סימפטומטי הוא מתמשך (בדרך כלל יותר מ -6 חודשים).
"ציין אם:"
עם כאב שולט (הפרעת כאב בעבר): מיועד לאנשים שהתסמינים הסומטיים שלהם כוללים בעיקר כאב.
"ציין אם:"
מתמשך: מהלך מתמשך מאופיין בתסמינים חמורים, ליקוי ניכר ומשך ארוך (יותר מ -6 חודשים).
"ציין אם:"
קל: רק אחד התסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיים.
בינוני: שניים או יותר מהתסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיימים.
חמור: שניים או יותר מהתסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיימים, בנוסף ישנן תלונות סומטיות מרובות (או סימפטום סומטי אחד מאוד קשה).
אבחנה ב-DSM-5 (מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות) של הפרעת סימפטומים סומטיים והפרעות הקשורות אליה אוחדו לכדי קטגוריה חדשה. ההפרעות בקטגוריה זו נמצאות בטווח שבין פסיכולוגיה אבנורמלית לבין רפואה והוגדרו התנאים המערבים תסמינים פיזיולוגים אשר נוטים להיות מלווים במחשבות, רגשות והתנהגויות אבנורמליות בתגובה לתסמינים אלו. ההפרעות אשר אוגדו ונכנסו יחד לקטגורית ״הפרעות סומטופורמיות - Somatic symptom disorder״ הן:
(1) הפרעת סימפטומים סומטיים
(3) הפרעת כאב פסיכוגני
(5) הפרעת גוף דיסמורפית
(6) הפרעת האדרה (Factitious disorder).
בנוסף לאיחוד ההפרעות האלו תחת קטגוריה אחת, נעשו שינויים נוספים לאורך השנים אשר באו לידי ביטוי בשוני בין הDSM-3 ו DSM-4 לבין DSM-5.
ב- DSM-3 נדרשו שלושה קריטריונים המשותפים לכל אחת מההפרעות הסומטופורמיות:
(1) התסמינים הפיזיים אינם מוסברים במלואם על ידי מצב בריאותי כללי, הפרעה נפשית אחרת או כתוצאה מהתמכרות.
(2) התסמינים הפיזיים אינם תוצאה של התחלות או הפרעת האדרה
(3) התסמינים הפיזיים גורמים ללקות משמעותית בתפקוד החברתי, המקצועי או אחר
זאת בשונה מ-DSM-5 אשר מבחינה אבחנתית, נדרש תסמין גופני אחד בלבד כך שלמעשה אם לאדם יש בעיה פיזית כלשהי שהוא מוצא כמטרידה, האבחנה להפרעה אפשרית.
בהמשך לכך, ב-DSM-4 ניתן דגש רב לרעיון שהתסמינים אינם ניתנים להסבר רפואי (כלומר, אף על פי שתלונותיו של המטופל מצביעות על נוכחותו של מצב רפואי כלשהו, לא נמצאה פתולוגיה פיזית אשר תאשש זאת). בהתאם לכך, שינוי משמעותי שנעשה ב-DSM-5 הוא ביטול ההבחנה בין תסמינים מוסברים ושאינם מוסברים רפואית, שינוי אשר מאפשר את ההבנה שלא תמיד ניתן לספק הסבר רפואי לתסמינים המובעים .
על אף ההבדלים והשינויים שנעשו לאורך השנים, נותר המכנה משותף להפרעות אלו והוא העובדה כי הסובלים מהפרעות סומטופורמיות שולטים במידה מסוימת על התסמינים אותם מציגים. הם אינם מזייפים באופן מכוון ויזום את התסמינים או מנסים להונות אחרים ואף יתרה מכך שכן הם באמת מאמינים שמשהו מאוד לא בסדר איתם.
אטיולוגיה.
על הגורמים להפרעות הסומטופורמיות קיים מידע מועט. עם זאת, נתונים אפידמיולוגיים מוגבלים מצביעים על אלמנט גנטי של חלק מההפרעות. בנוסף, ישנם נתונים הצביעים גם על תחלואה נלווית יחד עם הפרעות נפשיות אחרות, כגון הפרעות במצב הרוח, הפרעות חרדה, הפרעות אישיות, הפרעות אכילה והפרעות פסיכוטיות . כמו כן, נמצא כי האבחנה נפוצה יותר בקרב נשים מאשר גברים עם שכיחות של 0.2-2% בנשים בהשוואה לפחות מ-0.2% בגברים.
בעוד שב-DSM-4 ישנו משקל רב למקורות ההפרעה כקשורים לקונספט ההיסטריה ועבודתם של זיגמונד פרויד, יוזף ברויר ופייר ז׳נה וכי התסמינים מהווים למעשה מנגנוני הגנה אל מול קונפליקטים לא מודעים, הגישה של הDSM-5 נותנת משקל רב יותר לגישה קוגניטיבית-התנהגותית. עם זאת, המידע על ההפרעה אינו רב שכן זוהי הפרעה חדשה במהדורה זו.
מקורות שעשויים להסביר את ההפרעה:
- תשומת לב מוגברת לגוף ולתחושות
- תפיסת התסמינים כיותר מסוכנים ממה שהם באמת ושיפוט מחלה מסוימת כיותר מסוכנת ממה שהיא באמת.
- ישנה הנחה כי חוויות עבר עם מחלה (הן של הפרט והן של אחרים או כפי שנצפתה במדיה), תורמות להתפתחות מערך הנחות דיספונקציונליות בנוגע לתסמינים ומחלות שייתכן ומוביל את האדם לפתח הפרעת סימפטומים סומטיים .
לצד זאת, ישנה התייחסות למספר גורמים נוסף:
גורמים ביולוגיים: לא קיימים ממצאים מספקים לקשר את התופעות הפיזיולוגיות לבעיה ביולוגית כלשהי, חוץ מתרומה גנטית צנועה שעלולה להיווצר עקב למידה וחיקוי. כמו כן, ייתכן כי להמיספרה הימנית במוח, האחראית לתהליכים קוגניטיביים שאינם מילוליים, קיימת חשיבות בהתפתחות הפרעה זו.
גורמים פסיכו-חברתיים: קיימות ראיות כי טראומה חמורה החוזרת בילדות, גופנית או מינית, היא גורם סיכון משמעותי לחלק מההפרעות הסומטופורמיות .
גורמים חברתיים-תרבותיים: בתרבויות בהן לא מקובל לבטא מצוקה רגשית, שיעור התחלואה של הפרעות סומטופורמיות גבוה יותר .
תסמינים.
המתמודדים עם הפרעות סומטיות מציגים, לרוב לפני גיל 30, תסמינים פיזיים אשר אינם מוסברים. תסמינים אלו נמשכים מספר שנים וכוללים לפחות שתי תלונות הנוגעות למערכת העיכול, בעיה פסאודו-נוירולוגית אחת ותסמין מיני אחד. בהתאם, התסמינים אשר יופיעו יכללו בעיקרם את מערכת העיכול ובתוכה נפיחות, שלשול, חוסר סבלנות למזון, בחילה והקאה. תסמינים אשר יופיעו בצורת כאבים יכללו בעיקר כאב באזור בטני, כאבי גב, חזה, כאבי וסת, כאב בזמן מתן שתן וכאבי ראש. כמו כן, תסמינים המתייחסים לבעיה פסאודונוירולוגית יופיעו בדמות אמנזיה, אובדן דיבור, עיוורון, קושי בבליעה, ראייה כפולה, אובדן הכרה, שיתוק, נמלול, ותסמינים מיניים אשר יופיעו בדמות תפקוד לקוי של שפיכה, תפקוד לקוי של זיקפה, מחזור לא סדיר, דימום וסת כבד, אפאטיה מינית .
תסמינים גופניים נפוצים כמו כאבי בטן, כאבי ראש, כאבי גב וסחרחורת ממלאים תפקיד מרכזי עבור מערכת הבריאות. תסמינים סומטופורמיים אינם אירועים נפשיים גרידא, אלא קשורים למגוון תהליכים ביולוגיים, ביניהם מעורבות המערכות האנדוקרינית והחיסונית, חומצות אמינו ונוירוטרנסמיטרים.
תאורטית, התסמינים הסומטופורמים יכולים לנבוע מפעילות פיזיולוגית מוגברת, שכן פעילות זו מעלה את הסבירות לתפיסה ולייחוס מוטה של אותות גופניים. אף על פי שניכר כי התפיסה מושפעת באופן מהותי מגורמים פסיכולוגיים, הפעלה פיזיולוגית של משתנים כגון דופק או כאבים למיניהם יכולה למלא תפקיד עצמאי .
כפי שנאמר התסמינים הללו, אשר אינם מוסברים, מובילים לטווח תופעות רחב בין היתר: חרדת בריאות כללית, עיסוק תכוף או חוזר ונשנה יתר על המידה בתסמינים הלא מוסברים, אמונות מוגזמות או שאינן מדויקות בנוגע לתסמינים, מפגשים קשים עם מערכת הבריאות, נכות בלתי מידתית, הצגת רגשות חזקים, לרוב שליליים, כלפי הרופא או צוות המשרד, ציפיות לא מציאותיות ולעיתים, התנגדות למאמצי האבחון או הטיפול או אי הציות שלהם. התנהגויות אלה עשויות לגרום לביקורי משרד תכופים יותר, לבדיקות מעבדה או הדמיה מיותרות, או להליכים פולשניים יקרים ועלולים להיות מסוכנים.
סוגים.
הפרעת סומטיזציה (Somatization Disorder).