ביולי 1937 השתנתה מדיניות ההגירה באופן רשמי, בספר לבן שפורסם עם דו"ח וועדת פיל שהמליצה להגביל את עליית יהודים לארץ ישראל ל-12,000 איש לשנה. הממשלה הודיעה בחודש יולי 1937 כי החל מחודש אוגוסט 1937 ועד חודש מרס 1938, תוגבל כמות העולים היהודים הכוללת ל-8,000 נפש. הגבלת הגירת היהודים נעשתה גם משיקולים מדיניים, ולא רק משיקולים כלכליים. כך מדיניות 'התקרה המדינית' החליפה את עקרון 'יכולת הקליטה הכלכלית', ועד פרסום הספר הלבן של מקדונלד במאי 1939, נשמרה המכסה של 1,000 עולים בחודש. בספר הלבן של מקדונלד נכתב מפורשות, כי חדלים מעיקרון יכולת הקליטה הכלכלית לטובת 'התקרה המדינית'. ודבר זה נומק ברצון לשמור על יחסי הכוחות הדמוגרפיים בין יהודים לערבים, כך שחלקם של היהודים בארץ לא יעלה על 1/3 מכלל האוכלוסייה.
ב-'ועידת אויאן' שהתכנסה בעיר אויאן שבצרפת בחודש יולי 1938 ודנה במציאת פתרון לבעיית הפליטים היהודים (ופליטים נוספים) שנמלטו מאימת הנאצים, ניתנה הבטחה אמריקאית לבריטים שלא ידונו בשאלת ארץ ישראל – תנאי שאותו העמידו הבריטים להשתתפותם בוועידה. ועידה זו נגמרה בכישלון, כמו גם פתרונות פוליטיים נוספים לשאלת ארץ ישראל (תוכנית החלוקה, ועידות השולחן העגול).
לאחר מלחמת העולם התברר, כי לא צפוי שינוי ביחס הממשלה לטובת העלייה. ממשלת הלייבור החדשה בבריטניה אשררה את מדיניות הספר הלבן של מקדונלד משנת 1939. עם זאת, בלחץ הממשל האמריקאי, שדרש מהבריטים הכנסת פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל, הוקמה ועדת חקירה, הוועדה האנגלו-אמריקאית, שהמליצה על העלאת 100,000 הפליטים ששהו במחנות העקורים. המדיניות הציונית שראתה באותה העת בחיוב עלייה גדולה, נתנה את אותותיה בהרכב האנושי של העולים בשנים אחרי מלחמת העולם. אמנם ממדי העלייה נשארו מצומצמים, אולם אוכלוסיית העולים בשנים 1945–1948 כללה חולים ונכים פליטי שואה, משפחות שלמות, וקשישים בודדים.
הן המנהיגים הציונים, והן מנהיגי העולם דוגמת הארי טרומן נשיא ארצות הברית, ראו צורך בהקמת מדינה יהודית לשם הצלת יהודים נרדפים ומתן מקלט להם. כלומר הקמת המדינה היהודית הייתה לצורכי הצלת יהודים מרדיפה, ולא לצורכי בניית ארץ ישראל.
'עלייה חופשית' – רטוריקה ומדיניות במאבק להקמת המדינה.
העלייה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, התנהלה בשני מסלולים: העלייה הלגאלית על פי רישיונות שהוציאה הממשלה, והעלייה הבלתי לגאלית – העפלה. בשורות להלן נתמקד בהעפלה.
להעפלה לארץ ישראל נועדו שני תפקידים. האחד בחזית המדינית חיצונית, והשני בחזית הפנימית.
בחזית החיצונית - במסגרת המאבק שניהל היישוב היהודי בארץ לאחר מלחמת העולם השנייה נגד בריטניה, רווח השימוש בסיסמה "בוז לספר הלבן! עלייה חופשית! מדינה עברית!". העפלה נועדה לשמש מנוף להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, והיא הייתה אחת מארבע החזיתות בהן התנהל המאבק להקמת מדינה יהודית (יחד עם הפעילות המדינית-דיפלומטית, פעולות צבאיות והקמת יישובים).
תפקיד העפלה במאבק להקמת מדינה היה להוכיח את רצון היהודים לעלות לארץ, על אף כל המכשולים שהוערמו בדרכו. הבאת יהודים ארצה לא הייתה המטרה הראשית של העפלה, אלא דווקא לשמר בתודעה הציבורית העולמית את בעיית העקורים היהודים, ניצולי השואה, אשר בריטניה חוסמת את דרכם ומונעת מהם מלהגיע לארץ ישראל.
בקיץ 1947 ביקרה בארץ ועדת האו"ם המיוחדת לשאלת ארץ-ישראל – אונסקו"פ (United Nations' Special Committee on Palestine – UNSCOP). הוועדה שהתה כארץ בזמן שאוניית המעפילים אקסודוס 1947 הגיעה, ואנשיה נוכחו לראות את המאבק שהתחולל עם הגעתה. בדין וחשבון שהגישה וועדה היא ציינה את התרשמותה מהמאמצים להביא מהגרים יהודים לארץ ישראל למרות מאמצי המניעה הנחושים מצד הממשלה, ומהתמיכה הרחבה שמאמצים אלה מקבלים מצד היישוב היהודי בארץ-ישראל ומחוצה לה. התרשמות זו של הוועדה מבארת את עיקר תרומתה של העפלה למאבק להקמת מדינה יהודית – היותה נושא הזוכה לתמיכה רחבה מצד הציבור היהודי בישראל ומחוצה לה. תמיכה רחבה זו היוותה הוכחת לבגרותו האזרחית של היישוב, ובשלותו לעצמאות.
בקיץ 1947 מיצתה העפלה את תפקידה בחזית החיצונית כמנוף להקמת מדינה יהודית, וביום 29 לחודש נובמבר 1947 התקבלה החלטת האו"ם על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית בחלק ממנה.
בחזית הפנימית – באותם ימים היישוב בארץ נחלק בין אלו שקיבלו את התווית הדרך של הנהגת היישוב שדרשה לנהוג באיפוק, לבין אלו שכונו 'פורשים', אשר צידדו בפעולות אלימות נגד הממשלה. העפלה שימשה אמצעי לליכוד שורות היישוב, לכיבוש נפש הנוער, ושכנועו לקבל עליו את המרות הלאומית.
העפלה אפשרה לשמור על אחדות היישוב, ועל קבלתו את מרות הנהגתו על אף חילוקי הדעות שהיו לגביה. להעפלה הייתה אף תרומה לכך שהיישוב הגיע לעצמאות, ללא מלחמת אחים.
בשלהי שנת 1947 חדלה העפלה מלשמש מנוף מדיני להקמת מדינה, והיא הפכה לכלי להבאת צעירים שיצטרפו למאמץ המלחמתי שעמד בפתח, והגדלת העתודה הלוחמת של היישוב – מ'מנוף' ל'אגרוף'. הנהגת היישוב הנחתה את הפועלים מטעמה בעלייה לשלוח ארצה צעירים המוכשרים לעבודה ולהגנה, ולא "סתם עולים" (זקנים וילדים). העובדה שרובם של עולים אלה נשלחו לקפריסין ולא הגיעו לארץ לא מנעה את יציאתם, משום שקפריסין נמצאת במרחק שעות שיט ספורות מן הארץ.
ההפגנות נגד הספר הלבן.
בעקבות הספר הלבן של מקדונלד, מזכיר המושבות, שפורסם בחודש מאי 1939, בו הוגבלה העלייה כך שחלקם של היהודים בארץ לא יעלה על 1/3 מכלל האוכלוסייה, פרצו בארץ הפגנות סוערות, ואף הוכרזו ימי שביתה וצום. המפגינים נשאו שלטי מחאה ועליהם סיסמאות כמו "עלייה חופשית", "נקרע את רוע הגזרה", "לא ניכנע", נפרוץ ונעלה".
עיריית תל אביב ערכה הפגנות בימים 17-18.5.1939, בהם השתתפו ראשי העיר ואף הרבנים הראשיים. הפגנות דומות נערכו בירושלים ואף בערים נוספות.
סיכום.
המאבק לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, ידע תמורות וחילופי דגשים במהלך קיומו. בראשית המאבק הדגש הושם על העלייה על מנת ליצור רוב יהודי בארץ, דבר שיצדיק את הדרישה להקמת מדינה יהודית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והצורך להציל את יהודי אירופה, הושם הדגש על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אשר תהווה מקום מפלט ומגן ליהודי העולם. דבר זה אף יצר אצל חלק ממנהיגי הציונות את הגישה שכדאי לקבל את המדינה בארץ ישראל המחולקת, כהצעת וועדת פיל.
Skillet
יחסי דנמרק–רוסיה
יחסי דנמרק–רוסיה הם היחסים בין המדינות, דנמרק ורוסיה. היחסים הדיפלומטיים בין דנמרק לברית המועצות כוננו ב-18 ביוני 1924. שתי המדינות גובלות בים הבלטי וחברות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה.
העידן המודרני הקדום.
היחסים הנדיבים בין ממלכת דנמרק לנסיכות מוסקבה התבססו על ברית סיוע הדדי משנת 1493, שחודשה בשנים 1506 ו-1517. בשנת 1562 קשרו המלך הדני פרדריק השני והצאר הרוסי איוואן הרביעי יחסים ידידותיים בהתבסס על חוזה מוז'איסק.
המאה ה-18.
מלחמת הצפון הגדולה.
במהלך מלחמת הצפון הגדולה תקפה בהצלחה קואליציה של מדינות שונות את האימפריה השוודית בצפון מרכז ומזרח אירופה. בתחילה, הברית הורכבה מרוסיה הצארית, דנמרק-נורווגיה ונסיכות הבוחר מסקסוניה - האיחוד הפולני-ליטאי. פרדריק הרביעי ואוגוסט החזק נאלצו לצאת מהברית בשנים 1700 ו-1706, בהתאמה, אך הצטרפו אליה מחדש בשנת 1709. ג'ורג' הראשון מבראונשווייג-לינבורג (הנובר) הצטרף לקואליציה בשנת 1714 עבור הנובר, וב-1717 עבור בריטניה, ופרידריך וילהלם הראשון מברנדנבורג-פרוסיה הצטרף בשנת 1715. בצד השוודי תמכו דוכסות הולשטיין-גוטורפ, בין 1704 ל-1710 כמה מאצילי פולין וליטא תחת פיקודו של סטניסלב לשצ'ינסקי, ובין 1708 ל-1710 קוזאקים תחת איוואן מזפה. האימפריה העות'מאנית אירחה באופן זמני את קרל השנים עשר, מלך שוודיה והתערבה נגד פיוטר הגדול.
לאחר שנלחם בתיאטראות שונים אחרים נגד השוודים, פלשתי שוודיה פלשה על ידי דנמרק-נורווגיה ממערב ורוסיה ממזרח. אף שההתקפות הדניות נהדפו, רוסיה הצליחה לכבוש את פינלנד ולהסב אבדות קשות בצי ובמצודות החוף השוודיות. צ'ארלס ה -12 פתח חזית נורווגית, אך נהרג בפרריקסטן בשנת 1718. המלחמה הסתיימה בתבוסה לשוודיה, והותירה את רוסיה כמעצמה הגדולה החדשה בים הבלטי ושחקן חשוב חדש בפוליטיקה האירופית - למעשה, היא חתמה תחילתו של דפוס התפשטות רוסית שייפסק רק כעבור שתי מאות שנים. דנמרק הרוויחה מעט משוודיה בהסדר השלום, אך היא הצליחה להשיג על חשבון הווסל הנאמן שלה בהולשטיין.
הולשטיין-גוטורפ.
התבוסה של שוודיה במלחמת הצפון הגדולה סיימה את חסותה על הולשטיין-גוטורפ, ודנמרק ניצלה את ההזדמנות כדי לתפוס את שטחה של גוטורפ בשלזוויג. הדוכס המתוסכל מהולשטיין-גוטורפ ביקש תמיכה בהחזרת שלזוויג מרוסיה והתחתן עם המשפחה הקיסרית הרוסית בשנת 1725. יליזבטה, קיסרית רוסיה נפטרה ללא ילדים בשנת 1762, והיא מינתה את אחיינה, הדוכס מהולשטיין-גוטורפ, להיות יורשה ברוסיה. כאשר הוא עלה על כס המלוכה כצאר פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, הולשטיין-גוטורפ אוחדה באיחוד אישי עם רוסיה, מה שיצר ניגוד תביעות טריטוריאליות בין רוסיה לדנמרק.