ב-22 ביוני 2004 יצא אלבום אולפן חדש בשם "Gettin' in Over My Head". האלבום הציג שיתוף פעולה עם אמנים דוגמת אלטון ג'ון, פול מקרטני, אריק קלפטון ועם אחיו המנוח קארל וילסון. אריק קלפטון ניגן את השיר "City Blues". האלבום הכיל כמעט רק הקלטות מחדש של חומר גנוז ולא צבר פופולריות רבה.
בסיום אותו עשור, ב-2010, שחרר וילסון את Brian Wilson Reimagines Gershwin ובו הוא מציג את פרשנותו דרך העיבודים לשיריו של המלחין ג'ורג' גרשווין.
ב-2011 וילסון הכניס לשוק את עולם המוזיקה כולו, כשהסכים להוציא את ההקלטות של Smile, בניגוד מוחלט לאמירותיו עד אז, בהן הצהיר שלא יסכים להוציא את האלבום אף פעם. The Smile Sessions הכילו את ההקלטות המקוריות לאלבום שהעבודה עליו מעולם לא הסתיימה. האלבום קיבל את אהדת הקהל והמבקרים, ואף זכה לפרס גראמי.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט המספר את סיפור חייו של וילסון, "אהבה וחסד", כשאת וילסון הצעיר מגלם השחקן פול דאנו ובתפקיד וילסון הבוגר ג'ון קיוזאק.
ב-8 ביוני 2016 הופיע וילסון באמפיפארק רעננה, לרגל סיבוב לציון 50 שנה ל-Pet Sounds. וילסון שב והופיע בישראל ב-7 באוגוסט 2018, הפעם בהיכל התרבות בתל אביב.
בריאן ווילסון
ישראל לרמן
ישראל לֶרמן (3 בספטמבר 1923 - 31 באוקטובר 2018) היה סופר ילדים ישראלי.
ביוגרפיה.
לרמן נולד בשנת 1923 בעיר קוסוב שבפולין, בנם הבכור של צפורה ואפרים לרמן. אמו הייתה רופאת שיניים, ואביו, שהיה מוסמך לרבנות, עבד כטכנאי שיניים. הוא נקרא על שם סבו, הרב ישראל לרמן, שהיה אב"ד קוסוב. ב-1925, כשהיה בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בארץ נולדו שני אחיו, דוד ו (נפטר בגיל 19 מפציעה בקרב על גבעת הרדאר). תחילה התגוררה המשפחה בעכו, והוריו עסקו ברפואת שיניים. בשנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עברה המשפחה להתגורר בנשר, שם שימש אביו פועל במפעל המלט.
לרמן גדל והתחנך בנשר, ואת לימודיו היסודיים למד בבית הספר לילדי העובדים ביישוב. לימודים תיכוניים למד בחיפה בגימנסיה ביאליק שבשכונת הדר הכרמל, ובשנת לימודיו האחרונה יצא להכשרה בקיבוץ אשדות יעקב, שם הכיר את חברתו, שלימים הפכה לאשתו. ב-1942, במלחמת העולם השנייה, התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי. ב-1946 היה בין מייסדי רמות נפתלי. לאחר שנה חזר לנשר וגר בבית הוריו, ששכן ליד בית הכנסת הגדול (כיום דרך השלום). הוא החל לעבוד בבית החרושת נשר בתפקידים שונים. במלחמת העצמאות התגייס לגדוד 23 של חטיבת כרמלי ולחם בין היתר בקרב על ג'נין. לאחר המלחמה השתקע עם משפחתו בקריית טבעון, והמשיך לעבוד בבית החרושת למלט בנשר עד לפרישתו לגמלאות. היה גם חבר ועד העובדים של נשר והוציא את הביטאון של המפעל.
לרמן נפטר ב-31 באוקטובר 2018, ונקבר בקריית טבעון.
יצירתו.
לרמן עסק כל ימיו בכתיבה. בשלב מסוים נוכח שהוא חי בתקופה של שינויים גדולים והיה עד למאורעות גדולים ששינו את פני המדינה, והגיע למסקנה שכדאי לתעד אותם בספריו. על פי עדותו, את ספרו הראשון, כל השבט הזה, שהכיל בתחילה 600 עמודים, ייעד מלכתחילה למבוגרים. כתב היד נשלח לספריית פועלים אך נדחה על ידה. כעבור זמן עבר לרמן שוב על ספרו וסבר שיש מקום לפרסמו. הוא שלח אותו להוצאת עם עובד. הספר הגיע לידי ט. כרמי, ששימש אז עורך ספרות הילדים בהוצאה, וזה ביקש לפרסמו כספר ילדים דווקא ולאור זאת קבע כי יש לקצרו. לאחר עבודת עריכה, יצא הספר במתכונתו הנוכחית בשנת 1966. לדברי לרמן, כל מה שקוצץ והוצא מהספר הראשון יצא לאחר מכן בשלושה ספרי המשך שעסקו בילדותו בנשר: יורים על השכונה או: אסור לאכול חמאה אוסטרלית, דרבנות ליגאל והמורה שלנו חברה'מן. בראיונות עמו סיפר שישנם בסדרה פרטים רבים ששינה מעט (מספר הילדים במשפחתו, שמות הדמויות ועוד) אך שהבסיס העיקרי המתואר בסדרה וכן חלק גדול מהפרטים שבה הם תיעוד נאמן לאירועים ולתקופה כפי שהיו.
ניקולא שאמפור
ניקולא-סבסטיאן רוֹש (בצרפתית: Nicolas-Sébastien Roch) המוכר כניקולא שאמפור (בצרפתית: Nicolas Chamfort; 6 באפריל 1741 – 13 באפריל 1794) היה סופר, משורר ופובליציסט צרפתי, שנודע כמחברם של אפיגרמות ובאפוריזמים השנונים. לאחר שנרדף בגלל דעותיו הפוליטיות בתקופת המהפכה הצרפתית שם קץ לחייו.
ניקולא-סבסטיאן רוש נולד בעיר קלרמון-פראן, בחבל אוברן שבצרפת. למד בקולז' גראסן בפריז, הצטיין בלימודיו, זכה במלגה ואימץ לעצמו את השם שאמפור. התפרנס מהוראה ומכתיבה מזדמנת, ובשל שנינותו והופעתו הנאה זכה לתשומת לב מצד אנשי החברה הגבוהה של פריז. ב- 1764 כתב את הקומדיה "ההודית הצעירה" שזכתה להצלחה, ובעקבותיה כתב שורת מאמרים ושירים. ב-1769 זכה בפרס האקדמיה הצרפתית עבור יצירתו "שיר הלל" שהקדיש למולייר. ב-1770 כתב את הקומדיה "הסוחר מאיזמיר", וב-1774 זכה בפרס האקדמיה של מרסיי עבור יצירתו "שיר תהילה" שהקדיש לז'אן דה לה פונטן.
ב-1776 כתב את הטרגדיה "מוסטפא וזאנגיר" שהועלתה על הבמה בפונטנבלו בנוכחותם של המלך לואי השישה עשר ושל אשתו מארי אנטואנט. המלך העניק לו קצבה שנתית והוא נתמנה למזכירו של לואי החמישי, ז'וזף דה בורבון-קונדה, שהיה מאנשי בית המלוכה. אולם, ניקולא שאמפור שמאס עד מהרה בחיי חצר המלכות, התפטר מתפקידו ופרש לאוטיי שממערב לפריז. בהשראת אמרותיהם של פרנסואה דה לה רושפוקו, של המרקיז דה וובנארג ושל וולטר, החל ניקולא שאמפור לכתוב שם את אמרותיו השנונות, וב-1781 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1783 פגש באונורה מירבו והפך למבקר חריף של הממשלה. ב-1789 היה אחד מדובריה של המהפכה הצרפתית, כתב מנשרים, נשא נאומים ברחובותיה של פריז והיה מן הראשונים שנכנסו לבסטיליה ב-14 ביולי של אותה שנה. שימש כמזכיר מועדון היעקובינים (1790–1791) וכתב מאמרים חוצבי להבות בזכות המהפכה בעיתון "מרקור דה פראנס" ובעיתונים אחרים.
אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) התנגד לאנשי הקומונה הפריזאית, שבתמיכת היעקובינים ערכו טבח באסירים המלוכנים (2–3 בספטמבר של אותה שנה), ותמך בז'ירונדינים (רפובליקנים מתונים). כתוצאה, נחשד בבגידה ותפקידו הפוליטי הגיע לקצו. באוגוסט 1793 הושם במעצר ושוחרר כעבור ימים מספר. אך בספטמבר של אותה שנה, משום שידע כי ימיו ספורים, ניסה להתאבד בירייה. הוא נפצע באופן אנוש וסבל ייסורים נוראים עד מותו באפריל 1794.
יצירת המופת של ניקולא שאמפור "אמרות ומחשבות, דמויות ומעשיות" יצאה לאור שנה אחרי מותו. ביצירתו זו הוא מביע בעיקר את אכזבתו מן החיים. ניקולא שאמפור שתלה את תקוותו במהפכה הצרפתית, אך נאלץ להיות עד לטרור של ז'ורז' דנטון, של ז'אן-פול מארה ושל רובספייר, וכתב את הדברים הבאים: "התקווה כמוה כרופא אליל המתעתע בנו תמיד, ובאשר לי, אושרי החל כאשר נטשתי אותה." "בצרפת ישנם שבעה מיליון מבקשי צדקה, ושנים עשר מיליון שאינם מסוגלים לתת דבר." לפני מותו אמר: "לבסוף, אני עוזב את העולם הזה, שבו הלב חייב להישבר."
מעטפת פקודה
מעטפת
1957 במדע
Sparus aurata
היסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון
ההיסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון מתארת את התפתחות מערכת תחבורה ציבורית עירונית, מסילתית, הראשונה בעולם בעיר לונדון שבבריטניה. אף שבעיר ניו יורק נפתחה כבר בשנת 1844 מנהרת רכבת בשדרות אטלנטיק, הטוענת לכתר זה, לא היו בקטע התת-קרקעי בניו יורק תחנות נוסעים והוא שימש רכבות עירוניות ובינעירוניות גם יחד.
צעדים ראשונים.
תוכניות מוקדמות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הייתה באנגליה התפתחות מהירה של שירותי רכבות אל העיר לונדון וממנה, אולם רוב תחנות הרכבת הראשיות (ובמיוחד אלה ששירתו מסילות מצפון המדינה, מזרחה ומערבה) נמצאו מחוץ לסיטי של לונדון. כאשר נבנה "הרחוב החדש" (הנקרא היום רחוב פרינגדון) בשנות ה-30 של המאה ה-19, שולבה בתוכנית מסילת רכבת בתעלה מכוסה במקביל לכביש, לאורך נתיב נהר פליט. בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, תקופה שכונתה "שיגעון הרכבת", הושקעו כספים רבים במניות של חברות רכבות והוצעו תוכניות רבות למסילות רכבת תת-קרקעיות עירוניות, על ידי כריית תעלות וכיסוין, בתקווה להקל את עומס התנועה בעיר הבירה. מעטות מתוכניות אלה היו ישימות.
בשנת 1851, לאחר התערוכה העולמית הוצעה תוכנית מתוקנת למסילה לאורך נהר פליט: ההצעה כללה מסילה רחבה לתחנת הרכבת פדינגטון. תחנה זו, שהייתה מן התחנות הבינעירוניות החשובות בעיר, הייתה הרחוקה ביותר מן הסיטי של לונדון וחיבורה של התחנה לעיר בירמינגהאם אף החמיר את המצב. השם הראשוני של הקו היה "מסילת בייסווטר, פדינגטון וגשר הולברידג'", אולם עד מהירה שונה השם ל"רכבת צפון המטרופולין". בישיבות תכנון שהתקיימו בשנת 1853 התחייבה חברת Great Western Railway (GWR) לתמוך בבניית הקו בתנאי שבקצהו המערבי יגיע במערבו לתחנת פדינגטון (שאותה הפעילה חברת GWR) ובמזרחו לסיטי של לונדון. אף חברת Great Northern Railway (GNR) שליד תחנתה בקינגס קרוס היה אמור הקו לעבור, תמכה בתוכנית. ב-7 באוגוסט 1854 התאגדה חברת "רכבת המטרופולין" לצורך בניית המסילה.
רכבת המטרופולין (1863).