ב-1984 הוא הצטרף למערכת החדשות של NBC וב-1989 התמנה לראש המערכת בוושינגטון. באפריל 1985 רשם הישג עיתונאי ראשון, כשראיין את האפיפיור יוחנן פאולוס השני במסגרת עבודתו בתוכנית Today, בראיונו הראשון של יוחנן פאולוס לטלוויזיה האמריקאית. ב-8 בדצמבר 1991 החל ראסרט בהגשת תוכנית הראיונות "פגוש את העיתונות", התוכנית הוותיקה ביותר בטלוויזיה האמריקאית ששידורה החל ב-6 בנובמבר 1947. ראסרט הנחה את התוכנית במשך 17 שנים – פרק הזמן הארוך ביותר בתולדותיה – עד שנת 2008. באותן שנים ראיין ראסרט עשרות אורחים שונים, בעיקר פוליטיקאים. הוא נודע במחקר המקיף שערך על כל מרואיין לפני התוכנית, אשר בו השתמש על מנת לעמת את מרואייניו עם הצהרות שנתנו בעבר – דבר שהיווה חידוש בתוכניות מסוג זה, ואחר כך אומץ על ידי עיתונאים אחרים. סגנונו הנוקב הביא לפופולריות ולמוניטין להם זכתה התוכנית, שנצפתה על ידי 4 מיליון צופים בכל שבוע, וזכתה לביקורות אוהדות. בנוסף הוא שימש כפרשן פוליטי ברוב תוכניות הרשת, והשתתף בהנחית עימותים שערכה הרשת לקראת הבחירות המקדימות לנשיאות.
הוושינגטון פוסט ייחס לראסרט את השימוש הראשוני במונחים "מדינה כחולה" ו"מדינה אדומה", המתארים את המדינות שתושביהן מצביעים למפלגה הדמוקרטית ולמפלגה הרפובליקנית בהתאמה, מונח שהפך מאז לנפוץ מאוד.
אחד מרגעי השיא בקריירה של ראסרט היה בליל הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, טרם פרסום התוצאות. באותו הערב, פירט ראסרט את סיכוייהם של כל אחד מהמועמדים, ג'ורג' ווקר בוש ואל גור, וכסיכום, הוא לקח לוח לבן עליו רשם בטוש אדום "פלורידה, פלורידה, פלורידה", כהדגשה לכך שגורל הבחירות תלוי בתוצאות של מדינת פלורידה. ואכן, ליל הבחירות הדרמטי הסתיים כאשר גורל הבחירות היה תלוי בתוצאות הצמודות בפלורידה שנותרו במחלוקת עוד כחודש, והוכרעו רק לאחר החלטה של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הלוח עליו כתב ראסרט "פלורידה, פלורידה, פלורידה" מצוי כיום בסמית'סוניאן, ואותו הרגע נבחר על ידי השבועון "TV Guide" כאחד "ממאה הרגעים הגדולים בתולדות הטלוויזיה". ראסרט השתמש באותו התכסיס גם בבחירות בשנת 2004 רק שאז רשם על הלוח "אוהיו, אוהיו, אוהיו".
מלבד עבודתו כעיתונאי, פרסם ראסרט גם שני ספרים. הראשון, אוטוביוגרפיה שפורסמה ב-2004 והפכה לרב-מכר – "ראס הגדול ואני" (Big Russ and Me). בספר מתאר ראסרט את ילדותו במשפחה אירית ממעמד הפועלים, ובמיוחד את יחסיו עם אביו – טימותי ג'וזף ראסרט, שכונה "ראס הגדול". ראסרט העיד כי יותר מ-60,000 מכתבים מקוראי הספר נשלחו אליו, בהם הם תיארו את יחסיהם האישים עם אביהם. ראסרט אסף מכתבים אלו, ופרסם כמה מהם בספרו השני, "החוכמה של אבינו: שיעורים ומכתבים מבנות ומבנים" (Wisdom of Our Fathers: Lessons and Letters from Daughters and Sons). הספר יצא לאור ב-2005 והפך גם הוא לרב-מכר.
ראסרט היה ידוע כאוהד מושבע של קבוצת הפוטבול באפלו בילס, ופעמים רבות היה מסיים את תוכניתו, ששודרה בימי ראשון בהם משוחקים משחקי ה-NFL, בקריאה "Go Bills" (קדימה בילס!).
במהלך הקריירה שלו זכה ב-48 דוקטורטים של כבוד, ובעוד פרסים רבים דוגמת פרס אמי בו זכה ב-2005. ראסרט היה ידוע כאיש משפחה, וקיבל שלוש פעמים את תואר "אב השנה", משלושה מגזינים שונים ב-1995, 1998 ו-2001. בנוסף, הוא נבחר לאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר של שנת 2008 על ידי טיים מגזין.
ראסרט נישא לעיתונאית מורין אורת' (Maureen Orth) ב-1983, כשבע שנים לאחר שנפגשו לראשונה. לזוג נולד בן יחיד באוגוסט 1985.
ב-13 ביוני 2008, כשהקליט פרומו ל"פגוש את העיתונות", התמוטט ראסרט ומת מהתקף לב. מותו הפתאומי הכה בתדהמה את הציבור, וכוסה בהרחבה על ידי כל רשתות התקשורת. מחוץ לאולפן התוכנית הוקם אתר הנצחה מאולתר, אליו נשלחו פרחים ומכתבים לזכרו. כשבוע לאחר מותו שודרה תוכנית מיוחדת של "פגוש את העיתונות" לזכרו בה נותר כסאו ריק במרכז האולפן. גם פוליטיקאים רבים אותם ריאיין, פרסמו הצהרות אבל על מותו, בהם ברק אובמה, ג'ון מקיין, הילרי וביל קלינטון. נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' ווקר בוש אמר במסיבת עיתונאים מאירופה, כי "אמריקה איבדה את אחד מבכירי אזרחיה".
כוכב הלכת המינורי שהתגלה על ידי בני הזוג יוג'ין וקרוליין שומייקר נקרא על שמו.
אבחאזיה
הוצאת אריאל
לטרינה
לטרינה (מלטינית 'lavatrina' - בית שימוש) היא מבנה פרטי או ציבורי לעשיית צרכים, שהיה נפוץ מאוד בערים הגדולות ברחבי האימפריה הרומית, כולל ארץ ישראל. ייחודה של הלטרינה הציבורית היה קודם כול בפארה (לטרינות רבות נבנו משיש ועוטרו בפסלים), וכן בכך שלא היו כל מחיצות בין הנוכחים, והם עשו את צורכיהם ביחד.
רקע.
בימי קדם היה רק לעשירים חדר שירותים פרטי בביתם. רוב הציבור עשה את צרכיו במקומות מסתור בשדה, או בבורות ספיגה פשוטים, והשתמש באבנים או בעלים לניגוב. חז"ל פסקו לא מעט הלכות הדנות בשאלה: היכן וכיצד יש להתפנות במקום שאין בו שירותים או לטרינה, למשל: "הבדדין והבוצרין... יוצאים חוץ לפתח בית הבד ופונים לאחורי הגדר."
הרומאים פיתחו מאוד את תרבות הפנאי והשעשועים ברחבי האימפריה, והשקיעו ממון רב בהקמת מבני ציבור, ובהם בתי מרחץ. המרחץ הרומי הלך והשתכלל, ובחלק מהמקרים נבנה בו חדר מיוחד ששימש לעשיית צרכים - הלטרינה, לנוחותם של המבקרים במרחץ. נראה כי הישיבה המשותפת בלטרינה ללא מחיצות הייתה המשך ישיר לשהייה המשותפת בעירום במרחץ הסמוך. בהמשך נותק מבנה הלטרינה מהמרחץ, והחל להופיע במרכזי הערים הגדולות בפני עצמו, ובכך אפשר עשיית צרכים באופן היגייני ומסודר, במקום בו לא היו מקומות מסתור או שדות בקרבת מקום. השימוש בלטרינות התפשט מאוד, עד כי בשנת 315 פעלו כמעט 150 לטרינות ברומא עצמה, ועוד מאות בערים מרכזיות אחרות במרחב.
הלטרינות ברומא פעלו ללא תשלום עד לימי הקיסר אספסיאנוס שהטיל עליהן מס, או "דמי שימוש". סיפור ידוע המובא אצל סווטוניוס הוא שטיטוס, בנו של אספסיאנוס, הביע סלידה מגביית כסף עבור שירות זה, ותגובת האב הפכה למשפט הנהוג בשימוש עד היום בעשרות שפות: "pecunia non olet", או בעברית - "לכסף אין ריח".
מבנה.
הלטרינה הרומית הייתה מבנה מפואר, שכלל בדרך כלל חצר עמודים מסוגננת ורצפת שיש או פסיפס. גודל הלטרינה היה שונה ממקום למקום, בהתאם למיקומה ולגודל העיר. המבנה היה מקורה באופן חלקי, כך שהיושבים בו היו מוגנים בתקרה, בעוד שמרכז הפריסטיל היה קָטוּר (ללא גג). נראה שמטרת הקירוי החלקי הייתה לאפשר לריח הרע להתפוגג. במרכז הלטרינה הייתה בדרך כלל בריכת מים או מזרקה קטנה. בצמוד לקירות נמתח ספסל אבן או שיש (לעיתים נדירות - מעץ), ובו חורים מעוגלים או מוארכים בצורת חור מנעול במרחקים קצובים, ששימשו כפתחי אסלה. בחלק מהלטרינות הונחו מושבי עץ על כל פתח לנוחות המשתמשים. פנים הספסל היה חלול, ובתחתיתו עברה תעלת ניקוז, ששטפה את השפכים אל מערכת הביוב העירונית. ישנן לטרינות הכוללות רק שורה של לוחות אבן בולטים מהקיר ברווחים של כ-20 סנטימטרים ביניהם, ונראה כי בין כל שני לוחות הונח מושב עץ עם חור עגול. במקרה בו הלטרינה הייתה חלק מקומפלקס בית המרחץ, המים שזרמו בתעלת הניקוז הגיעו מהמרחץ, לאחר שנעשה בהם שימוש, תוך מיצוי מרבי שלהם.
ייחודה העיצובי של הלטרינה ביחס למבני ציבור רומיים אחרים היה בהיעדר פסלים ואיקונות של השליט, כמובא במדרש:
שימוש.
הלטרינות נועדו לשימושם של נשים וגברים כאחד, אולם אין כל ידיעה אם אלה ביקרו בלטרינות נפרדות, וייתכן כי השימוש היה משותף. כן ייתכן שהיו שעות או ימים נפרדים לבני המינים השונים, אך לא ניתן להוכיח זאת. ברייתא ארצישראלית מלמדת על לטרינות מיוחדות לנשים בארץ ישראל, כאזכור אגב אורחא של מצוות מזוזה: "בית הכיסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה, ושהנשים נאותות בהן - פטורין מן המזוזה."
חפצי עזר בלטרינה.
שני החפצים הבסיסיים הנלווים לכל השירותים בימינו הם מכל הדחה ונייר טואלט. 'מכל ההדחה' בלטרינה הקדומה היה תעלת מים קבועה ברצפה שניקזה את השפכים החוצה. 'נייר הטואלט' הקדום היה ענף שעליו כרכו עלים רכים או ספוג, והוא שימש לרוב באופן רב-פעמי לאחר רחיצה. למרגלות היושבים בלטרינה עברה תעלת מים צרה, ובה מים נקיים לטבילת הספוגים ולשטיפת הידיים. במקורות היהודיים מוזכרות 'אבנים מקורזלות' או 'אבני בית הכסא' ככלי קינוח בלטרינה או בשדה. כן נעשה שימוש בצרור עלים או בחרסים, כעולה מן ההלכות: "אמר רבי לוי: צרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו בשבת... אמר רבי יוחנן: אסור לקנח בשבת בחרס."
באופן טבעי, הייתה הלטרינה מוקד לריחות רעים, ולכן נלוו אליה גם תכשירי בישום ומשחות ששימשו לשטיפת האיברים האינטימיים. אזכור לכך מובא בתלמוד הבבלי: "צלוחית של פלייטון שהייתה מונחת במקום הטנופת" וכן: "אמר רב הונא: בשמים של בית הכיסא, ושמן העשוי להעביר את הזוהמא - אין מברכין עליו."
לטרינות בארץ ישראל.