בתחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס פיליפ לצבא הקיסרות הגרמנית, ומונה לקצין ברגימנט הדרגונים ה-24 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-2). פיליפ לחם עם יחידתו בקרבות השונים, ובשנת 1917 אף נפצע במהלך הקרבות באוקראינה. בשנת 1916 נהרג אחיו הבכור פרידריך וילהלם, ופיליפ הפך לשני בסדר הירושה של תואר הנסיך הבוחר מהסן. בשנת 1918 קיבל אביו הצעה לכהן כמלך פינלנד, אולם בשל תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמה, ההצעה לא יצאה אל הפועל.
לאחר המלחמה למד פיליפ אמנות וארכיטקטורה, ואף עבד תקופה באדריכלות. פיליפ אף ערך כמה ביקורים ביוון אצל דודתו סופיה, מלכת יוון, ובשנת 1923 עבר להתגורר ברומא, שם טיפח קריירה מוצלחת כמעצב פנים.
ב-23 בספטמבר 1925 התחתן פיליפ עם מפאלדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו, ממנה נולדו לו 4 ילדים. המשפחה התגוררה בעיקר בווילה פוליסנה בפאתי רומא, אך שהתה לעיתים קרובות בגרמניה.
חברותו במפלגה הנאצית.
בשנת 1930 הצטרף פיליפ למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אה. עד מהרה הפך פיליפ לחבר קרוב להרמן גרינג, ולאחר שעלה היטלר לשלטון בשנת 1933 מונה פיליפ למושל פרובינציית הסן-נסאו. בנוסף מונה פיליפ לחבר ברייכסטאג, ובשל היותו חבר בית המלוכה האיטלקי, קישר פיליפ לעיתים קרובות בין היטלר לבניטו מוסוליני. בשנת 1940 מת אביו פרידריך קרל, נסיך הסן, ופיליפ הפך לראש בית הסן-קאסל. באפריל 1943 הוצב פיליפ במפקדה של היטלר, אולם במאי אותה שנה נפגע מעמדו, לאחר שהיטלר הורה כי נסיכים אינם יכולים להחזיק בעמדות כוח במדינה, במפלגה או בצבא.
לאחר הדחתו של מוסוליני ביולי אותה שנה, היה היטלר משוכנע כי פיליפ היה שותף למזימה, וב-8 בספטמבר נעצר פיליפ ונשלח לפלוסנבירג, אולם זכה להטבות מסוימות בשל מעמדו. אשתו של פיליפ - מפאלדה, נסיכת סבויה נעצרה אף היא ונשלחה למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם מתה ב-27 באוגוסט 1944 כתוצאה ממתקפה אווירית של בעלות הברית. באפריל 1945 הועבר פיליפ למחנה הריכוז דכאו, ולאחר עשרה ימים בלבד הועבר לטירול, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקני ב-4 במאי 1945.
לאחר המלחמה.
בתחילה הוחזק פיליפ בשבי על תפקידו כמושל הסן-נסאו, אולם בשנת 1947 שוחרר מהשבי. בשנת 1968 מת לודוויג, נסיך הסן, בנו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן וראש בית הסן-דרמשטדט, ללא יורשים, ובעקבות כך איחד פיליפ תחתיו את בית הסן, לראשונה מאז מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן בשנת 1567.
ב-25 באוקטובר 1980 מת פיליפ ברומא, ובנו מוריץ, רוזן הסן ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-23 בספטמבר 1925 התחתן פיליפ עם מפאלדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
נפתלי שטרן
נפתלי שטרן (באנגלית Stern Naftali) הוא רופא פנימי ואנדוקרינולוג, פרופסור מן המניין לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון האנדוקרינולוגי (המכון לאנדוקרינולוגיה, מטבוליזם ויתר לחץ דם ) , בבית החולים איכילוב.
שטרן עוסק במחלות בלוטת יותרת המח (היפופיזה) . בנוסף עוסק שטרן ב : מחלות בלוטת התריס, מטבוליזם של משק הסידן, הפרעות בוויטמין D, מחלות מטבוליות של העצם, (אוסטיאופורוזיס), בלוטות יותרת הכליה (אדרנלים), אקנה שמקורו בהפרעות הורמונליות, חסר הורמונאלי (טסטוסטרון נמוך) בגברים, גידולים שפירים וממאירים במערכת האנדוקרינית, סרטן בלוטת התריס, סרטן האדרנל, גידולים נוירואנדוקריניים במערכת העיכול, בחלל הבטן ובבית החזה והצוואר, סוכרת, עודף משקל או השמנת יתר, הפרעות בשומני הדם, יתר לחץ דם.
ביוגרפיה.
בין השנים 1969–1975 למד בבית הספר לרפואה ע”ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1976–1981 התמחה ברפואה פנימית, המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
בין השנים 1981–1983 התמחה באנדוקרינולוגיה, UCLA, קליפורניה.
ניסיון אקדמי ומחקרים.
בין השנים 1986–1989 כיהן כפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
בין השנים 1989–1999 - פרופסור חבר בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
משנת 1999 - פרופסור מן המניין, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
משנת 2016 שטרן עומד בראש מחקר לבדיקת צריכת המלח באוכלוסייה הישראלית, מטעם משרד הבריאות.
לשטרן כ-120 פרסומים מדעיים.
משפחתו.
שטרן נשוי לאפרת - בעלת תואר דוקטור באמנות, ומרצה לתולדות האמנות ב- אוניברסיטה הפתוחה. לזוג 3 בנים.
הבן הבכור עודד חולה במחלת טיי זקס
שטרן מוביל מחקר בניסיון למצוא תרופה לבנו.
איגרות הגיבורות
הגיבורות (בלטינית: Heroides), או איגרות הגיבורות (בלטינית Epistulae Heroidum) היא יצירה, שנכתבה על ידי המשורר הרומי אובידיוס, אשר חי בין השנים 43 לפנה"ס עד 17 לספירה. היצירה נכתבה בין השנים 14 ל-2 לפנה"ס, וכוללת 21 מכתבי אהבה של נשים מפורסמות בספרות יוון. 15 האיגרות הראשונות מיוחסות בוודאות לאובידיוס, בעוד שמוטל ספק לגבי הכותב של איגרות 16 עד 21.
על היצירה.
יצירה זו נכתבה כנראה בפרק הזמן שבין עריכת שתי המהדורות של ה׳אהבות׳, כלומר בין שנת 14 ל־2 לפני הספירה. היצירה כוללת 15 מכתבי אהבה של נשים מפורסמות בספרות יוון אל בעליהן או אהוביהן הנעדרים מביתם. 14 האיגרות הראשונות מיוחסות לגיבורות ידועות, כמו פנלופה אשת אודיסאוס ומדיאה אשת יאסון. היצירה התקבלה יפה בקרב החוגים הגבוהים, ואף סאבינוס, אחד מחבריו של אובידיוס, חיקה סגנון זה, והשיב על שישה ממכתבי הנשים. לגבי איגרת 15 יש השערות רבות האם באמת שייכת לאובידיוס או למשורר אלמוני אשר כתב בסגנון אובידיוס. ז׳אנר זה של מכתבים בצורת שירה לירית ידוע מלפני זמנו של אובידיוס. אנו רואים זאת בטרגדיות של אוריפידס, בשירי המשוררים האלכסנדרוניים ואצל פלאוטוס, קאטולוס ופרופרטיוס . אובידיוס שם את כל הנשות הכותבות כביכול במצב דומה; בעליהן או מאהביהן נטשו אותן מסיבות שונות, והן מתגעגעות אליהם. למרות זאת, כל אחת מתוארת בצורה ייחודית, לפי דמותה הספרותית. בכל האיגרות הדוברת היא האישה עצמה אשר כותבת את המכתב לאהובה ואנו עדים כאן לקול נשי של אוהבת בגוף ראשון.
איגרות 1 – 15.
באיגרות אלו אנו רואים את (לפי סדר האיגרות): את פנלופה כותבת לבעלה אודיסאוס, פיליס כותבת לאהובה דמופון , בריסאיס כותבת לאכילס, פאידרה אשתו של תזאוס כותבת לבנה החורג היפוליטוס, אוינונה הנימפה כותבת לבעלה פאריס, היפסיפילה כותבת ליאסון, דידו כותבת לאיניאס, הרמיונה כותבת לאורסטס, דאיאנירה כותבת לבעלה הרקולס, אריאדנה לתזאוס, קנאקה לאחיה ואהובה מרקאראוס , מדיאה ליאסון גם כן, לאודאמיה לבעלה פרוטסילאוס , היפרמנסטרה לבעלה לינקאוס וסאפפו לאהובה לשעבר פאון. ההנחה היא שאיגרות אלו, שלא מחולקות לספרים, הוצאו בשלושה פפירוסים, כל פפירוס מכיל חמש איגרות כאשר היצירה פורסמה לראשונה מתישהו בין שנת 15 לשנת 1 לפני הספירה.
האיגרת הראשונה - פנלופה.
פנלופה כותבת לבעלה אודיסאוס לא הרבה לפני שהם מתאחדים, כ-20 שנים לאחר שעזב לטרויה. אובידיוס שואב את השראתו מה׳אודיסאה׳ של הומרוס. כמו בסיפור של הומרוס, היא מסורה ונאמנה לגמרי לבעלה, יותר מכל גיבורה אחרת. בסוף האיגרת פנלופה מעידה שאף על פי שאודיסאוס עזב אותה כאישה צעירה, נערה (puella), גם אם הוא יחזור עכשיו ממש, היא כבר אישה זקנה (anus).
האיגרת השנייה - פיליס.
פיליס מחכה ארבעה חודשים לדמופון , בנו של תזאוס, שיחזור מהמסע שלו, וכותבת לו שיחזור. נראה שדמופון שבר את ההבטחות שלו לנסוע רק לחודש אחד ולהתחתן עם פיליס. במכתב היא מהרהרת על להרוג את עצמה ברעל, בטביעה, או בחרב.
האיגרת השלישית - בריסאיס.
בריסאיס היא אהובתו ושפחתו של אכילס. אחרי שאכילס היה צריך למסור אותה לאגממנון, הוא סירב להמשיך להילחם. במכתב זה בריסאיס מפצירה בו לקחת אותה חזרה מאגממנון ועם זאת להמשיך ולחזור להילחם במלחמת טרויה.
האיגרת הרביעית - פאידרה.
פאידרה רוצה לזכות באהבתו של היפוליטוס, בנה של בעלה הראשון תזאוס. במכתב יש חשד למעין גילוי עריות בין אם לבנה החורג. הקורא בן-זמנו של קישר, כנראה, בין סיפר זה לטרגדיה של אוריפידס "היפוליטוס", שם לאחר שפאידרה נדחית על ידי בנה החורג היא שולחת מכתב לתזאוס ומאשימה אותו ששכב במיטתו של השני בכוח. לאחר מכן, גם כן בטרגדיה, פאידרה מתאבדת.
האיגרת החמישית - אוינונה.
כמו האיגרת הראשונה והשלישית, גם האיגרת הזאת שייכת לסיפורי טרויה. הכרונולוגיה של סדר האיגרות הפוכה והולכת אחורה מבחינת קו העלילה. אנו מתחילים באיגרת הראשונה, ערב חזרתו של אודיסאוס לפנלופה, ממשיכים לזמן לא רב לפני שאכילס נהרג, ומגיעים עכשיו לאירועים שמגיעים ישירות לאחר משפט פאריס. אוינונה היא אהבתו של פאריס עוד לפני המשפט, והיא כותבת לו איגרת זו כאשר הוא מגיע לטרויה עם אהובתו החדשה, הלנה. בניסיון להחזיר אותו אליה, היא מתארת בפרטים את יחסיהם הארוטיים, בתקופה בה פאריס היה רועה צאן בהר אידה.
האיגרת השישית - היפסיפילה.
בזמן שהאיגרת הזו נכתבה, יאסון, הנמען לאיגרת של היפספילה , כבר חזר לעיר מולדתו, לאחר שנטש אותה כשהיא בהריון עם תאומים. בזמן הזה הוא מאוהב במדיאה מקולכיס, וכבר לא בכותבת האיגרת. היפסיפילה מקללת אותו ואת אהבתו החדשה, ומדברת יותר על מדיאה מאשר על עצמה. איגרת 12 נכתבה כביכול על ידי מדיאה עצמה, גם היא ליאסון, ומהווה מעין המשך לאיגרת השישית. אם בחמש האיגרות הקודמות ראינו טון אופטימי, של רצון מצד הכותבות שאהובן יחזור אליהן או ימלא את ייעודו, אנו רואים כאן מעבר לטון פסימי יותר, לא של תקווה, אלא של אכזבה.
האיגרת השביעית - דידו.