אונייגין חוזר אל טרקליני המסיבות. באחת מהן הוא רואה אישה המשוחחת עם הצייר הספרדי. הוא חושב לעצמו – האם היא זאת? אחד הקרואים מאשר לו כי זו אמנם טטיאנה שכתבה לו בזמנו. למחרת הוא מוזמן לנשף אל ביתה. רגעים אחדים הוא יושב מולה, נבוך. יתר הקרואים הגיעו, אך הוא חושב על טטיאנה לבדה, על אופייה שהשתנה, מנערת כפר לגברת עירונית. אין ספק שהוא התאהב בה. היא מתנכרת לו. הוא כותב לה מכתב. מודה בטעותו. מפקיד לרצונה את גורלו. היא אינה עונה לו והוא מריץ לה איגרת אחר איגרת. החורף תם. שוב הוא מגיע אליה. מוצא אותה לבדה. אונייגין כורע על ברכיו. היא מזכירה לו ימים עברו ושואלת מדוע אז הוא דחה אותה, ודווקא חומד אותה כעת, כשהיא נשואה לאחר? טטיאנה עוזבת ובעלה מופיע ... והמשורר בדעה כי זה המקום הראוי לעזוב את יבגני אונייגין ולשים קץ לסיפור.
הקטעים החסרים.
מאחר שבתי השיר מוספרו על ידי המחבר, ניכר חסרונם של הקטעים כדלקמן:
קטעים אלה נכתבו, אך הושמטו על ידי המחבר. חלקם בשל חשש מן הצנזורה. פושקין בילה זמן-מה בגלות, בגלל כתיבה שהכעיסה את השלטונות. הוא נדרש לעזוב את סנט פטרבורג ולהתגורר בדרום (בסרביה).
הצורה הספרותית.
היצירה 'יבגני אונייגין' מספרת את סיפורה בקרוב ל 400 בתי שיר (שהם כ- 5300 שורות שיר) הכתובים כמעט כולם (למעט מכתבה של טטיאנה לאונייגין בפרק השלישי, ומכתבו של אונייגין לטטיאנה בפרק השמיני ועוד קטע קצר) באותה מתכונת: סונטה בעלת מבנה מיוחד, שזכתה לכינוי ה"סונטה הפושקינית". כמו כל סונטה היא מחזיקה ארבע-עשר שורות שיר, כתובות במשקל טטרמטר יאמבי, אשר מחורזות באופן הבא: אבאב גגדד הווה זז. אורך השורות משתנה. בכל בית קיימות שמונה שורות המחזיקות 8 הברות כל אחת (חרוז המכונה 'גברי', המסתיים בהטעמה על ההברה האחרונה), ושש שורות המחזיקות 9 הברות כל אחת (חרוז 'נשי', המסתיימות בהטעמה על ההברה הלפני אחרונה). השורות מסודרות לפי המתכונת הבאה: 9898 9988 9889 88.
הרקע לכתיבה.
את יבגני אונייגין כתב פושקין בין השנים 1831-1823. הוא החל בכתיבה בעת שהותו בקישיניב שבבסרביה, לשם הוגלה ממקום מושבו בסנט פטרסבורג, בשל מכתבים לעגניים שכתב על פקידים גבוהים בממשל. געגועים ושעמום היו מנת חלקו שם – שתי תכונות שמצאו דרכם אל הרומן בחרוזים שכתב. השיעמום מחיי היום-יום הם מנת חלקו של אונייגין; הגעגועים – של טטיאנה.
תרגום לשפות זרות.
תרגומים לגרמנית:
תרגומים לאנגלית:
המספר הגדול ביותר של תרגומים ליצירה זו קיימים בדפוס בשפה האנגלית:
מבין כל התרגומים לאנגלית, ראוי לציון בעיקר את תרגומו המוער של הסופר הרוסי / אמריקאי ולדימיר נבוקוב. זהו התרגום היחיד מבין כל התרגומים הידועים, הנאמן אך ורק לתוכן המילולי של היצירה, ואיננו מתייחס לצורת (הסונטה הפושקינית).בעצם, ל'מוזיקה' של היצירה, הניתנת על ידי החריזה והמשקל. במבוא לתרגומו (מבוא עמ' VII-X) אומר נבוקוב את הדברים הבאים על תרגום שירה מחורזת ושקולה:
דעתו של נבוקוב כפי שהיא מנוסחת בדברים שלעיל הפכה ל'אמירה' בעלת משקל בוויכוח על 'תרגום שירה' מהו. יחד עם זאת יש לציין כי העוסקים בחקר התרגום וחקר השירה דוחים את הגישה הזו של נבוקוב, המסרסת את רוחה של היצירה.
התרגום האחרון לאנגלית שיצא לאור, הוא פרי עטו של המתמטיקאי / פילוסוף דאגלס הופשטטר. הופשטטר תרגם את יבגני אונייגין לאנגלית בסגנון ובלשון מודרניים, אך הוא דבק, ללא סטייה כלשהי, בצורה הקשוחה שבה כתובה יצירתו של פושקין. במבוא לתרגומו הוא מתעמת עם נבוקוב ודעתו על תרגום שירה.
השפעה.
המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי כתב את האופרה יבגני אונייגין על היצירה. וכן ספרים אחרים שנכתבו לפי המתכונת של הסונטה הפושקינית הם :
ריק רוס (ראפר)
אירועי כיכר טיאנאנמן
איילנד דאף ג'אם מיוזיק גרופ
משולש ישר-זווית
משולש יְשַׁר-זווית הוא משולש בעל זווית ישרה.
במשולש זה, שתי הצלעות שכולאות את הזווית הישרה נקראות ניצבים, והצלע שמול הזווית הישרה נקראת יתר.
משולש ישר-זווית הוא הבסיס לפונקציות הטריגונומטריות.
תכונות.
אם הניצבים של המשולש הם formula_1 ו-formula_2, היתר הוא formula_3 והגובה ליתר הוא formula_4, אז מתקיים:
וכן:
שטח המשולש הוא:
אם רדיוס המעגל החסום במשולש הוא formula_8, אז מתקיים:
אם התיכונים לניצבים הם formula_10 ו-formula_11 והתיכון ליתר הוא formula_12, אז מתקיים:
הגדרת פונקציות טריגונומטריות.
את הפונקציות הטריגונומטריות, עבור זווית בין 0 ל-90 מעלות (formula_14 רדיאנים), מגדירים כיחס בין שתי צלעות במשולש ישר-זווית.
עבור זווית formula_15 הכלואה בין הניצב formula_2 והיתר formula_3 ומול הצלע formula_1 מוגדר:
עבור זווית כללית מגדירים באמצעות מעגל היחידה.
משולשים ישרי-זווית מיוחדים.
בישראל משולש ישר-זווית שזוויותיו הן 90, 60, 30 מכונה לפעמים "משולש הזהב", ובו אורך היתר הוא פי 2 מאורך הניצב הקטן. משולש זה הוא חצי ממשולש שווה-צלעות. לרוב השם "משולש הזהב" שמור למשולש שווה-שוקיים בעל זוויות בסיס של 72 או 36 מעלות, שכן היחס בין השוקיים לבסיס בו הוא יחס הזהב.
בישראל מקובל גם המושג "משולש כסף", למשולש ישר-זווית ושווה-שוקיים. הזוויות שלו הן: 45, 45, 90. היחס בין אורך היתר לאורך הניצב הוא שורש 2, שהוא ככל הנראה המספר האי-רציונלי הראשון שהתגלה.
Backtrack
יערן
טניסאית
מפעל הביבליוגרפיה העברית
מפעל הביבליוגרפיה העברית הוא גוף שייעודו עריכת ביבליוגרפיה של הדפוס היהודי.
המפעל רושם ומתאר כל הספרים שהודפסו באות עברית בלשון העברית ובלשונות היהודים (יידיש, לאדינו, ערבית יהודית וכו') למן ראשון ספרי הערש העבריים בשנת ה'רל"ה 1475 לערך, עד לשנת ה'תש"ך 1960. מסד הנתונים הביבליוגרפי נבנה על בסיס אוספי הספרייה הלאומית ואוספים אחרים בארץ ובעולם.
הביבליוגרפיה מונה למעלה מ-141,000 רשומות ביבליוגרפיות ו-15,000 ביוגרפיות, והיא כוללת: ספרים, כתבי עת ודפים בודדים (אפמרה). כל פרסום נבדק על ידי עובדי המיזם, ותיאור הספרים רחב מאוד ומקיף יותר מאשר תאורם בקטלוג הספרייה הלאומית וכולל, לדוגמה: הסכמות לספרים, הקדמות שחוברו על ידי מחברים אחרים וכדומה.
נכון ל-2011 רשם המפעל ותיאר קרוב ל-90% ממצאי הספרים היהודי העולמי והוא מקוון באתר הספרייה הלאומית.
היסטוריה.
לרעיון כתיבת ביבליוגרפיה מלאה של הספר העברי היסטוריה ארוכה. ראשון למכנסי הכותרים העבריים היה שבתי בס בספרו שפתי ישנים (נדפס באמסטרדם 1680). במאה ה-19 פרסם הביבליוגרף משה שטיינשניידר סדרת הקטלוגים אודות אוצרות הספר העברי בספריות שונות באירופה, יצחק אייזיק בן יעקב פרסם את ספרו אוצר הספרים ב-1880 ובמאה ה-20, ספרו של חיים דב פרידברג בית עקד ספרים. כל ניסיונות הקיבוץ הללו הם פרי מאמצים של מחברים יחידים שלמרות מאמציהם וכישרונם קצרה ידם מלהגיע לכל ספר עברי.
ההצעה לכתוב ביבליוגרפיה יהודית לאומית מקיפה עלתה ב-1953, על ידי ד"ר ישראל מהלמן. ד"ר מהלמן ניסה במשך כמה שנים לעניין מוסדות אקדמיים שונים בהצעתו. ב-1959 חתמו האוניברסיטה העברית, מוסד ביאליק, מוסד הרב קוק ומשרד החינוך על הסכם משותף שמכוחו הוקמה חברה בשם מפעל הביבליוגרפיה העברית. ב-1960 הציע ד"ר מהלמן, יחד עם אברהם מאיר הברמן ואברהם יערי, תוכנית לביבליוגרפיה מקיפה של הספרים העבריים המודפסים. הייתה גם הצעה אחרת של הספרייה הלאומית, שנציגה היה שלמה שונמי. הצעה זאת הייתה מצומצמת בהיקפה בהשוואה להצעה הראשונה. באפריל 1961 פרש מוסד הרב קוק ממפעל הביבליוגרפיה.
המייסדים הניחו שיידרשו שמונה עד עשר שנים להשלמת העבודה והניחו שהיא תכלול 12–13 כרכים. למעשה העבודה לא הושלמה עד היום. בשנת 1963 הוציא המפעל חוברת לדוגמה בת 116 עמודים שהוכנה על ידי נפתלי בן מנחם וצוות העובדים במפעל, שכלל חמישה עובדים: ברוך מרדכי כהן (עורך שותף במהדורה המוערת של האנציקלופדיה התלמודית פחד יצחק), יצחק יוסף כהן – מומחה בתולדות יהודי הונגריה, יהודה אריה קלוזנר וישראל אליעזר פולק, שעבד במפעל עד 1964. החוברת כללה את הערכים: אייבשיץ, יהונתן; אייזנשטיין, יהודה דוד; אלגאזי, נסים שלמה; ארחות צדיקים; ואריסטו.
בשנת 1964 פורסמה חוברת לדוגמה נוספת שכללה אותם ערכים בתוספת הערך אחד העם ומבוא מאת גרשם שלום. בקונגרס העולמי הרביעי למדעי היהדות 1965 פרסם גרשם שלום דו"ח על פעילות המפעל ובו מסר שהמפעל עובד ברצינות מאז 1962 בצוות מלא ורשם כבר 35,000 כרטיסים כשמתוכם 10,000 הם עיולים ראשיים.
בקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות ב-1969 דיווח בן מנחם שהצוות כולל כבר 10 עובדים ומספר הכרטיסים הגיע ל-72,000 ומתוכם 37,500 עיולים. העבודה הגיעה עד האות מם, הכוללת, בין השאר, את הערכים: מחזור, מדרש, משה בן מימון. מבין הבעיות שהציג בן מנחם בהרצאתו הייתה השאלה האם העיולים צריכים להיות בכתיב מלא או חסר. הוחלט שהכתיב יהיה מלא, דבר שגרם לחוסר תיאום עם הקטלוגים של הספריות האקדמיות בארץ שנהגו לקטלג בכתיב חסר.
משנת 1991 ניהל את המפעל יצחק יודלוב. ב-1994 העריך יודלוב שקוטלגו כ-70% מן הספרים העבריים וכי בסופו של דבר יהיו בו 120,000 כותרים ובתוכם 14,000 ביוגרפיות ו-40,000 הסכמות.
פרופ' ישראל שצמן מנהל הספרייה הלאומית מ-1990 קבע למפעל יעד חדש: ליצור מאגר מידע של ספרים עבריים הנמצא בתהליך עדכון ותיקון מתמיד. לשם השגת מטרה זו הכניסו שני שותפים חיצוניים חדשים בכוונה ליצור תקליטור שיכיל את המידע שנאגר עד אז על כרטיסי קטלוג. ב-1992 המו"ל EPI וחברת ההיי-טק הישראלית CDI שיתפו פעולה בייצור התקליטור.