ייחודה של ההצגה היה בהיותה ציון דרך בטיפול במורשת היהודית מעל במת התיאטרון והבידור הקל, שזכה לכינוי "חסידות בג'ינס". ההצגה, שהופקה על ידי תיאטרון בימות, נחשבה להצלחה בידורית שהצליחה למשוך קהל צעיר ומבוגר, חילונים ודתיים. בסך הכל הוצג המופע למעלה מ־600 פעם בארץ, ובסיבוב הופעות ברחבי העולם. ההצגה זכתה בפרס "המחזה המקורי של השנה" לשנת תשכ"ט מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך ובפרס "תוכנית התיאטרון והסאטירה של השנה" לשנת תשכ"ט במסגרת פרס כינור דוד.
יוסף דן הצביע על המחזה כמייצג חשוב לגישה שכינה "חסידות פרומקיניאנית", ראייה רומנטית וא־היסטורית של התנועה שראשיתה בקובצי הסיפורים החסידיים שערך מיכאל פרומקין וטופחה על ידי כותבים כמרטין בובר. גישה זו זכתה לפופולריות בקרב צאצאי יהודי מזרח אירופה בישראל ובמערב אחרי השואה, אך הלכה ונגוזה ככל שהחסידות חזרה והתאוששה, והפכה מדימוי נוסטלגי לכח קונקרטי בזירה הציבורית.
הפקות נוספות.
לאור הצלחת המופע בישראל, הוא הועלה ב־1971 בברודוויי, בתיאטרון אדיסון (Edison Theatre) שבמידטאון מנהטן. הוא תורגם לאנגלית על ידי שמעון וינסלברג וולרי ארנון, ומילות השירים בתרגום רוברט פרנד . נוספו למופע שירים וניגונים ונעשו עיבודים קוליים מיוחדים לקולות השחקנים ולנגני הגיטרה. משתתפי הפקה זו היו: שלמה ניצן, דני ליטני, דני מסנג, גליה ישי ואביבה שוורץ. גם בגרסה זו זכה המופע להצלחה, והמופע הוצג 144 פעמים, מ־22 בנובמבר 1971 ועד 26 במאי 1972. מאז הועלה ברחבי העולם פעמים רבות ביידיש, ספרדית, צרפתית ואנגלית.
במרץ 1990, עלה שוב המופע בישראל, שרק דני ליטני מהצוות המקורי השתתף שוב. דן אלמגור שילב קטעים חדשים במופע זה. שאר המשתתפים היו: דן תורן, דפנה ארמוני, דני בסן, עדי בנטוב וזהר זמיר. את המופע ביימה אלה אלתרמן והמנהל המוזיקלי היה ישראל בורוכוב.
בשנת 2005, הוצג המופע בתיאטרון הממלכתי של בלארוס במינסק, בבימויו של ולרי דנילוביץ' אניסנקו, המכהן גם כמנהל הכללי והאמנותי של התיאטרון.
בשנת 2011 הועלתה ההפקה מחדש במסגרת בית הספר למשחק בית צבי בבימוי דניאל אפרת, ניהול מוזיקלי של אפי שושני וכוריאוגרפיה של גלעד קמחי.
בנובמבר 2012 הועלה המופע מחדש כקופרודוקציה של תיאטרון חיפה והבימה. המופע כלל חלק מהשירים והסיפורים שהיו במופע המקורי בעיבוד חדש, ונוספו לו סיפורים ושירים חדשים גם הם בכתיבתו של דן אלמגור. המופע החדש בוים בידי איציק ויינגרטן והולחן בידי אורי וידיסלבסקי. השתתפו עשרה שחקנים: עדי ארד, יגאל שדה, גיל קפטן, נדיה קוצ'ר, רונה פרומצ'נקו, נצנת מקונן, יגאל מזרחי, אתי וקנין, צחי הלוי ודויד בילנקה. המופע מסתיים בשיר מחאה, התוהה מה אירע לחסידים של פעם לכאורה, כפי שנתפשו בדמיון הפופולרי: צנועים, אוהבי תורה ועבודה, מקפידים על כבודם של נשים ומתרחקים מכבוד ועושר.
בחודש פברואר 2018 עלה המופע שוב לבמות התיאטרון, והפעם בשפת היידיש בעיבוד מחדש על ידי תיאטרון היידישפיל.
קישורים חיצוניים.
גרסת ברודוויי:
גרסת בית צבי:
גרסת תיאטרון חיפה ותיאטרון הבימה:
ביקורות
ברינקס
ברינקס (אנגלית: The Brink's Company; ) היא חברה בינלאומית העוסקת בשירותי אבטחה. משרדי ברינקס הראשיים נמצאים בריצ'מונד, וירג'יניה, בארצות הברית, ולחברה סניפים ב-53 מדינות בעולם. על פי דיווחי החברה, ב-2013 הועסקו אצלה 70,000 עובדים, ומחזורה הכספי הכולל היה כ-3.9 מיליארד דולר. ברינקס מזוהה בציבור עם המכוניות המשוריינות המובילות מזומנים בין סניפי בנקים ומוסדות פיננסיים.
פעילות.
ברינקס מספקת שירותי אבטחה לבנקים, קמעונאים, ממשלות ותכשיטנים. עסקיה, שהוקמו בשנת 1859 על ידי פרי ברינק בשיקגו, אילינוי, התפתחו משירותי תחבורה משוריינים מקומיים לאספקת שירותי לוגיסטיקה פיננסית לארגונים ותחבורה מאובטחת בינלאומית. בתחילת דרכה סיפקה שירות בידי כרכות רתומות לסוסים, מאבטחות בידי אקדוחנים, וזכתה להצלחה רבה עקב חולשת משטרת שיקגו, ושליטת העולם התחתון בעיר.
בשנת 1960 החלה ברינקס לראשונה לפעול מחוץ לארצות הברית, שפתחה חברת בת בצרפת.
בשנת 1962, ברינקס נרכשה על ידי חברת "פיטסטון", שעיקר פעילותה הייתה כרייה ושיווק פחם. ברלינגטון אייר אקספרס נרכשה בשנת 1982. חטיבת האבטחה הביתית של ברינקס החלה לפעול בשנת 1983. "פיטסטון" מכרה את נכסי הפחם שלה בשנות האלפיים ושם החברה כולה שונה לברינקס. גם חטיבת האבטחה הביתית של החברה נמכרה באותה עת.
חלק ניכר מהעסקים של ברינקס מתנהל מחוץ לארצות הברית, כש-82% מהכנסות של 3.9 מיליארד דולר בשנת 2013 היו מחוץ לארצות הברית.
בינואר 2012 רכשה ברינקס את חברת "Kheops", ספקית תוכנות לוגיסטיות ושירותים נלווים בצרפת, תמורת כ-17 מיליון דולר. רכישה זו העניקה לחברה שליטה בשוק התוכנות המשמשות לפעולות ניהול מזומנים והעברת כספים בצרפת.
בינואר 2013 רכשה את חברת Rede Transacoes Eletronicas Ltda מברזיל, תמורת כ -26 מיליון דולר. Redetrel מפיצה מוצרים בכרטיסי תשלום מראש, כולל זמן אוויר לטלפונים סלולריים, ומחזיקה ברשת של כ-20,000 נקודות מכירה קמעונאיות ברחבי ברזיל. רשת ההפצה החזקה שלה השלימה את עסקי התשלומים הקיימים של ברינקס, ePago, להם פעילות בברזיל, מקסיקו, קולומביה ופנמה.
בפברואר 2020, רכשה את רוכשת את פעילות שירותי הבלדרות המאובטחת וניהול מזומן של המתחרה, חברת G4S, תמורת 860 מיליון דולר.
פעילות בישראל.
ברינקס ישראל בע"מ הוקמה בשנת 1965 כחברה בבעלות משותפת של ברינקס העולמית (70%), החברה להשקעות של בנק לאומי (10%), החברה להשקעות של בנק דיסקונט (10%) ובנק הפועלים (10%), במטרה לספק שירותי הובלה משוריינת לכספים ודברי ערך, טיפול במזומנים, שירותי מוקד ושרותי אחסון. המנהל הראשון של הפעילות בישראל היה יעקב (ישקה) לבשטיין אליאב. בשנת 1966 החלה החברה לתת שירות להרקת מדחנים ממזומן בתל אביב, וגם החלה לספק שירות לאיסוף פדיון מכירת כרטיסים עבור ההתאחדות לכדורגל.
לאחר מלחמת ששת הימים נשכרה החברה לספק שירות ברצועת עזה על ידי הממשל הצבאי הישראלי.
בסוף שנת 1968 החלה לתת שירות למשרד הדואר ובורסת היהלומים הישראלית.
בשנת 1975 מונה דוד שומרון למנכ"ל החברה בישראל. הוא נשאר בתפקיד עד 1989.
בסוף שנת 1990 פתחה ברינקס סניף ראשון ביפן, במטרה לשרת יהלומנים ישראלים ולספק להם שירותי בלדרות מאובטחת של משלוחים.
בינואר 1999 עבר מטה החברה בישראל לבניין בן חמש קומות ברחוב יגאל אלון.
ביולי 2002 הורשעה החברה ומנכ"לה מיכאל כהנוב בחמישה אישומים על חוק ההגבלים העסקיים והוטל עליו עונש של עבודות שירות לתקופה של חמישה חודשים וקנס בשיעור של 100 אלף שקל, במסגרת הסדר טיעון. החברה הורשע בהקמת קרטל לא חוקי בענף שילוח היהלומים והסדרי תיאום מחירים בחלוקת שוק עם מתחרה בענף, חברת מלכה-עמית. החברה עצמה נקנסה בסכום של במיליון שקל.
בשנת 2005 רכשה החברה מערכת איתור, שליטה ובקרה לכלי הרכב שלה מחברת "רב בריח איתור לווייני".
בינואר 2020 מונה ישי צוויקל לנשיא ברינקס ישראל, לאחר שמילאה שורה של תפקידים בכירים בחברה העולמית.
מקרי שוד.
שרותי ההובלה של ברינקס בישראל ובעולם, עלו לכותרות לאחר מספר מעשי שוד:
אתרי המקרא
אתרי המקרא הם מקומות אשר נזכרים בספרי המקרא. השמות הם של יישובים, אזורים ואתרים.
לעיתים, אזכור השם בא בהקשר לאירועים שהתרחשו בו ואפילו האתר נקרא על שמם. כך למשך מובא מקום, בו חנו שבטי ישראל במסעם במדבר סיני וגם התרחש בו נס הפיכת המים המרים למתוקים - כמו "ויחנו במרה" על שם המים המרים שמצאו במקום.
זיהוי אתרים מקראיים, בדרך כלל, אינו ודאי. מעטים הם האתרים שבהן נמצאו כתובות המציינות את שמם. וגם במקרים אלא לא ברור האם הכלי הוא תוצרת המקום. לדוגמה בחפירות שנערכו בגבעון נמצאו ידיות כדים רבות עם השם גבעון, מכאן עלתה ההשערה שאכן זו גבעון הקדומה. במקום נמצאה בריכת מים, שהתאימה לכתוב במקרא ("הבריכה אשר בגבעון"), הוסיפה נדבך להכרה בשם המקראי של המקום.
קיימים אטלסים מיוחדים, כמו אלה בהוצאת כרטא, שבהם מוצגים האתרים המיקראיים. גם ועדת השמות הממשלתית עושה שימוש בשמות מקראיים. הוועדה מוכנה להעניק שם מקראי גם ליישוב חדש. התנאי שהוא ממוקם במרחק שאינו עולה על 3 ק"מ מהאתר המקראי.
מסעות בני ישראל.
רשימה גדולה של אתרים מקראיים מופיעה בתיאור מסעות שבטי ישראל במדבר סיני, כדלקמן:
" אֵלֶּה מַסְעֵי בְנֵי-יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר יָצְאוּ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לְצִבְאֹתָם: בְּיַד מֹשֶׁה, וְאַהֲרֹן. וַיִּכְתֹּב מֹשֶׁה אֶת מוֹצָאֵיהֶם, לְמַסְעֵיהֶם עַל-פִּי ה'; וְאֵלֶּה מַסְעֵיהֶם, לְמוֹצָאֵיהֶם. וַיִּסְעוּ מֵרַעְמְסֵס בַּחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן... וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל, מֵרַעְמְסֵס; וַיַּחֲנוּ, בְּסֻכֹּת. וַיִּסְעוּ, מִסֻּכֹּת; וַיַּחֲנוּ באֵתָם, אֲשֶׁר בִּקְצֵה הַמִּדְבָּר. וַיִּסְעוּ, מֵאֵתָם, וַיָּשָׁב עַל פִּי הַחִירֹת, אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי בַּעַל צְפוֹן; וַיַּחֲנוּ, לִפְנֵי מִגְדֹּל... וַיִּסְעוּ, ממָּרָה, וַיָּבֹאוּ, אֵילִמָה וּבְאֵילִם שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה עֵינֹת מַיִם, וְשִׁבְעִים תְּמָרִים וַיַּחֲנוּ-שָׁם. וַיִּסְעוּ, מֵאֵילִם; וַיַּחֲנוּ, עַל יַם סוּף. וַיִּסְעוּ, מִיַּם-סוּף; וַיַּחֲנוּ, בְּמִדְבַּר-סִין" ()
גבולות השבטים.
בתיאור גבולות שבטי ישראל, הן בספר במדבר והן בספר יהושע נכללים שמות רבים של אתרים מקראיים. להלן תיאור נחלת שבט יהודה: