אבן סעוד מת ב-11 בנובמבר 1953 בעיר הקיט הסעודית טאיף. במהלך חייו נשא עשר נשים (לפרקים התגרש והתחתן כך שבכל רגע נתון לא עלה מספר נשיו על ארבע, בהתאם לחוקי השריעה), אשר העמידו לו כ-43 בנים זכרים ועוד מספר בלתי ידוע של בנות. כל בניו נושאים את השם "בן עבד אל-עזיז אאל סעוד" (بن عبد العزيز آل سعود) בצירוף שמם הפרטי. אבן סעוד הוא אביהם של כל מלכיה ושליטיה הבאים של ערב הסעודית. לאחר מותו ב-1953 עלה בנו הבכור ויורש העצר המיועד סעוד על כס המלוכה ללא הפרעות, שלושה חודשים אחרי שנתמנה לראש הממשלה. בשנת 1964 הודח סעוד על ידי מועצת השרים הסעודית, ותחתיו עלה אחיו למחצה פייסל. אחרי שנרצח פייסל ב-1975, עלו ח'אלד, פהד, עבדאללה וסלמאן (בהתאמה). החוק הבסיסי של ערב הסעודית מ-1992 קובע כי מלך ערב הסעודית מוכרח להיות אחד מבניו של אבן סעוד או מצאצאיהם.
בנזלקוניום כלוריד
בנזלקוניום כלוריד הוא חומר הידוע כמשמר המונע התפתחות מיקרואורגניזמים ונמצא בשימוש נרחב ברוב התכשירים להקלה בגודש האף (טיפות אף, תרסיסים לאף) ובטיפות עיניים.
רקע כללי.
נושא השימוש בחומרים משמרים במזון ובתרופות נתון במחקר מעמיק. מחקרים העלו כי תכשירים הפועלים למניעת התחלקות תאים או להרס שלהם, חשודים גם בפגיעה בתאים בגוף האדם.
בנזלקוניום כלורי נחקר רבות ומסתבר שחומר משמר זה נקשר לתופעות לוואי קיצוניות העשויות להביא להתקפי חנק וקצרת, ליצור אלרגיה קשה שאחד מסימניה הוא כיווץ הסימפונות וחנק [Broncho constriction]. נוסף לכך התברר כי שימוש מתמשך בתכשירים המכילים את החומר גורמים להחמרה של מצב הנזלת, להרס ריריות האף, ונראה שזהו גם הגורם המביא להתמכרות לטיפות ותרסיסי אף.
השפעות.
ממחקרים שנערכו בשנים האחרונות עולה, שהחומר בנזלקוניום כלוריד עשוי לגרום לאלרגיה חמורה. חולים בארצות הברית שהשתמשו בתכשיר למניעת קוצר נשימה (אסתמה) שהכיל בנזלקוניום כלוריד, הגיעו לחדרי מיון עם סימפטומים של התקף אסתמה חריף ביותר. התברר כי התופעה נבעה מהמצאות החומר המשמר בנזלקוניום כלוריד. בעקבות זאת הוצא הבנזלקוניום כלוריד מתכשירים לטיפול באסתמה ורשויות הבריאות בארצות הברית ובאירופה יצאו בדרישה מהיצרנים להוסיף אזהרות לחולי אסתמה.
תופעה חמורה נוספת שנתגלתה במחקר שפורסם בשנת 1985 העלתה כי אצל חולים המשתמשים בתכשירים לאף המכילים בנזלקוניום כלוריד מתגלית תופעת הרס רירית האף והתמכרות לתכשירי אף הנקראת "ריניטיס מדיקמנטוזה" (נזלת כתוצאה משימוש יתר בתרופות). ריניטיס מדיקמנטוזה הוא מצב בו האף גדוש לאחר שימוש בטיפות אף. התברר כי הבנזלקוניום כלוריד גורם לשחרור באף של האנזים "לקטט דהידרוגנאז". אנזים זה מביא לתגובה האינפלמטורית (כמו בעת חדירת זיהום לנחיריים), וגורם להגברת הנזלת.
השימוש בטיפות אף המכילות את החומר המשמר, אכן מביא להקלה בנזלת בזמן השימוש אך מיד לאחר מכן יש החמרה בנזלת המחייבת שימוש נוסף בתכשיר וחוזר חלילה. תופעה זו המכונה REBOUND EFFECT מביאה להתמכרות לטיפות אף. ככל שמשתמשים יותר בטיפות מתגברת תופעת ה"ריבאונד" כשהשפעת התרופה פוחתת, כלומר החמרה במצב הנזלת והגודש, דורש כמות יותר גדולה ותכופה של טיפות אף. טיפות האף הופכות למעשה לממכרות, ויתר על כן האף תמיד גדוש.
מאמרים שבדקו את ההשפעות של בנזלקוניום כלוריד מצאו כי רירית (בדומה לרירית האף) שנחשפה לבנזלקוניום כלוריד הראתה שינוי סקומטי (התאים הנורמלים הופכים לתאים בלתי רצויים מסוג squamous cells). החוקרים דיווחו כי לבנזלקוניום כלוריד יש אפקט רעיל על רירית דרכי הנשימה ותאי מערכת החיסון (נויטרופילים). נצפה הרס של הרירית ועיכוב פעילות תאי מערכת החיסון. הבנזלקוניום כלוריד גרם לנפיחות הריריות המסביר ככל הנראה את החמרת תופעת ההתמכרות.
המחקרים הראו עוד כי רירית האף ומערכת הנשימה המצופה בשערות מיקרוסקופיות (cilia) המשמשות לשמירה על התפקוד התקין של תאי הרירית. נפגעו באופן בלתי הפיך ואף יותר מכך, תנועת השערות הנורמלית נעצרה לחלוטין. לאור ממצאי המחקרים, הומלץ לא להשתמש יותר בבנזלקוניום כלוריד בתכשירים לטיפול מקומי באף.
בישראל.
בישראל נמכרים תכשירים רבים המכילים בנזלקוניום כלוריד ואף כאלה המאושרים לשימוש בתינוקות וילדים. משרד הבריאות אמנם מגביל את השימוש בתכשירים אלו למספר ימים בלבד אך האזהרות הכתובות בעלון לצרכן ברורות – "שימוש ממושך עשוי לגרום להתמכרות".
לגבי תינוקות, ראוי לציין שהבנזלקוניום כלוריד נמצא בריכוז אחיד של 0.01% בכל התכשירים לאף בעוד שריכוזם של החומרים הפעילים מותאם לגיל המשתמש. לפיכך, בהתייחסות לכמות המותזת של בנזלקוניום כלוריד בכל שימוש, תינוקות חשופים לכמות יחסית גדולה יותר של החומר וכך חשופים יותר לתופעות הלוואי לסיכון ולנזק בלתי הפיך לריריות ומערכת הריסים.
בנזלקוניום כלוריד משמש גם כחומר פעיל בלכסניות להקלה על כאבי גרון. התרופה משככת את הכאבים בלבד ולא נלחמת במקור הדלקת (פתוגן), מחקרים קליניים רחבי היקף לא הראו שום יתרון טיפולי בשימוש בה על פני מציצת סוכרייה צמחית.
יאיר חיים בכרך
הרב שמעון יאיר חיים בַּכָרָךְ (מכונה על שם חיבורו חַוֹת יאיר; ה'שצ"ח, 1638 – א' בטבת ה'תס"ב, 1 בינואר 1702) שימש כרב בקובלנץ, מיינץ (מגנצא) ובסוף ימיו בוורמס (וורמייזא). היה מגדולי האחרונים באשכנז, וידוע במיוחד בשל ספר השו"ת "חות יאיר".
ביוגרפיה.
ייחוסו.
אביו היה רבי משה שמשון , אב"ד ודרשן בוורמייזא ובפראג, וכונה "רב המדינה"; נפטר בוורמייזא בכ"ט בניסן ה'ת"ל (1670). סבו אבי-אביו היה רבי אברהם שמואל בכרך , דרשן בפראג ורבן של העיר וורמייזא ומדינת פפאלץ, ומחבר הספר שמן המאור.
אשתו של רבי אברהם שמואל, סבתו של רבי יאיר חיים, הייתה חוה בכרך (1585–1652), בתו של הרב יצחק כ"ץ רבן של וינה, ניקלשבורג ומוראביה כולה, נכדת המהר"ל מפראג, ואחות רבי נפתלי כ"ץ מלובלין ורבי חיים הכהן כ"ץ רבן של ניקלשבורג, פרנקפורט דמיין, פוזנא ומוראביה, וראש ישיבה בפראג; חוה בכרך הייתה למדנית נודעת, חידשה הלכות, וסופר עליה שהייתה מתפלפלת בהלכה עם תלמידי אביה. היא שגידלה את הרב בכרך בילדותו.
אמו, הרבנית טופריש, הייתה בתו של רבה של מוראביה. נפטרה בי"א באדר ה'תכ"ב.
נעוריו ונישואיו.
נולד בשם חיים בלייפניק שבמוראביה בשנת שצ"ח (1638) אחרי דוד רבי חיים הכהן כ"ץ שנפטר בשנת שצ"ה; לפי טענה אחרת, נולד בעיר מאהרישברוד בשנת ה'שפ"ח (1628). השם "יאיר" נוסף לו לאחר מחלה. בגיל 12 עבר לוורמייזא יחד עם אביו, שהחל לכהן כרב הקהילה בעיר. בשנת ה'תי"ד נישא לדינה מפולדא (נפטרה שנתיים אחריו, בכ"ד בטבת 1704). בגיל 23 הוסמך להוראה בפרנקפורט, ולאחר כשנה כיהן כנראה לתקופת מה כרב העיר מגנצא. בשנת 1666 נבחר לרבנות העיר קובלנץ הסמוכה, אך מסיבה לא ידועה לא נבחר מחדש לאחר שלוש שנים, והוא שב לוורמייזא בשנת 1669 כמלמד וחבר קהילה פרטי.
שהותו בוורמייזא.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'ת"ל שימש תקופה מסוימת כממלא מקומו, אך לא נתמנה כרב באופן רשמי. במקומו, בחרה קהילת וורמייזא ברבי אהרן תאומים כאב"ד העיר. רבי יאיר חיים חיבר מאוחר יותר ספר ביקורת חריף על חיבורו של הרב תאומים "מטה אהרן", פירוש להגדה של פסח, אולם הוא לא הוציא את הספר לאור, ואסר לפרסמו גם בעתיד. בהקדמה לאחד מספריו גולל הרב בכרך את סיפור המחלוקת בינו לבין הרב תאומים, אך לא הדפיס את ההקדמה וגם עליה הטיל איסור לפרסום. חלקים מדבריו התפרסמו בכל זאת במאה ה-19, במאסף "ביכורים" של אהרן ילינק. על אי-מינויו לרבנות וורמייזא כתב הרב בכרך בשו"ת שלו כי לא מקובל היה למנות למשרה רמה זו אדם שהוא בעל-הבית פשוט, ולכן לא היה ראוי למנותו לתפקיד.
הוא שהה בוורמייזא במשך 20 שנה. בי"ג בסיוון ה'תמ"ט (1689) הוחרב רחוב היהודים בוורמייזא בידי הצבא הצרפתי שכבש את העיר במלחמת תשע השנים. יהודי הקהילה גורשו והתפזרו בקהילות שונות, והרב בכרך התיישב בפרנקפורט. כעבור עשר שנים (1699), הותרה שיבת היהודים לוורמייזא, ועם שב הרב בכרך. אז, בריאותו רופפת והוא כמעט חירש, מינתה אותו הקהילה כרב העיר (הרב תאומים עבר עוד קודם לכן לכהן ברבנות העיר קראקא).
הרב בכרך לא האריך ימים ברבנותו, ונפטר כעבור שנתיים, ביום א' טבת תס"ב (1701), והוא בן שישים וארבע שנים. הוא נטמן בבית העלמין העתיק בוורמייזא. על מצבתו נחקק: "שמו נשמע בתורה ובחכמה כעקביא, אשר עליו העזרה ננעלת, "יאיר נתיב" בחבוריו ותשובותיו, אשר השיב לכל נפש משכלת".
הכרה.
רבי יאיר חיים חיבר כארבעים ספרים בתחום ההלכה, והחשוב והמוכר שבהם הוא שו"ת חַוֹת יאיר, שהקנה לו תהילת עולם. שמו של הספר נגזר משמו שלו ומשמה של סבתו המפורסמת חוה, אשר לזכרה הקדיש את ספרו זה. השו"ת נחשב לאחד מספרי ההלכה החשובים ביותר באשכנז. הוא יצא לאור לראשונה בשנת 1699, בסיועו של שמשון ורטהיימר, קרובו מנישואין (אשתו הייתה אחות חמיו של ורטהיימר).
בהקדמתו מתנצל המחבר על שגיאות שאולי נפלו בדבריו מחמת התלאות הרבות שעבר, וקורא לעצמו "אפר כירה" שאינו יכול להתגאות; למרות זאת, הוא כותב כי החליט לפרסם את מכתביו, לשם שמיים.
מלבד גדולתו כרב וכפוסק, נחשב הרב בכרך גם כשליח ציבור מומחה: רבי יוזפא שמש כתב עליו, .