דניאל דפו נולד בלונדון בשם דניאל פו (Daniel Foe), אביו היה סוחר נרות וקצב. הוא שינה את שמו לדפו רק ב-1695, כיוון שמשמעות המילה Foe באנגלית היא אויב. בשנות ילדותו היה עד למאורעות כמו מגפת הדבר שפרצה ב-1665, והשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. הוא השתייך לכנסייה "נון-קונפורמיסטית" אשר חבריה לא קיבלו על עצמם את מרותה של הכנסייה האנגליקנית. אביו רצה שיהיה כומר, אך הוא נמשך יותר לעולם המסחר.
ב-1682 החל את דרכו כסוחר, כעבור זמן התחיל לעסוק בביטוח אוניות, והרוויח הון בעסקיו. ב-1684 נשא אישה, וקיבל נדוניה מכובדת של 3,700 פאונד, אך גם סכום זה לא מנע את פשיטת הרגל שלו בשנת 1692, ובמשך מספר שנים עמל להחזיר את חובותיו לנושים, חובות שגרמו גם למאסרו.
חייו היו מלאי תהפוכות, הוא נלחם במרד של ג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמות', ותמך בוויליאם מאוראנז', בתקופה זו התחיל לכתוב את העלונים הפוליטיים השנויים במחלוקות שלו. בשנת 1702, כתב חיבור פוליטי סאטירי בו דיבר בשבחם של ה"נון קונפורמיסטים" ובעד הסובלנות. מאמרו התפרש כפגיעה בערכיה של הכנסייה האנגליקנית, ודפו הושלך לכלא למשך שנה, וגם נכבל לעמוד הקלון בפומבי במשך שלושה ימים, כל יום במקום אחר.
הוא שוחרר מהכלא בזכות התערבותו של רוברט הרלי שר בממשלה הבריטית, ואחרי שחרורו עבד עבור הרלי ושרים אחרים בכתיבת עלונים פוליטיים. הוא היה למו"ל מצליח של כתב העת "הסקירה" ("The review"), עיתון שתמך בממשלה, ועסק בענייני השעה, ובנושאים חברתיים שונים. דפו היה העורך והכותב היחיד בכתב העת בשנים 1704 עד 1713. כתב עת זה נחשב לציון דרך בהתפתחות העיתונות האנגלית.
דפו היה סופר פורה ומגוון, כתב מעל ל-500 ספרים, עלונים וכתבי-עת בנושאים שונים כגון פוליטיקה, פשיעה, דת, גאוגרפיה, ועוד. הוא הרבה לצאת למסעות וכתב את ספר המסעות המשמעותי הראשון שהוקדש לכל אנגליה.
את כתיבתו הספרותית התחיל דפו רק בגיל שישים. הרומן הראשון שכתב "רובינזון קרוזו", פורסם ב-1719 וזכה להצלחה רבה. דפו קיבל את ההשראה לרומן מסיפורו של אלכסנדר סלקירק, ימאי שעזב את הספינה בה עבד עקב סכסוך עם רב החובל, ונשאר לבדו על אי לא מיושב. סלקירק חי חמש שנים בבדידות על האי, וחזר לאנגליה כאשר הזדמנה ספינה בריטית אל החוף ואספה אותו. רב החובל של אותה ספינה, וודס רוג'רס, שמע את סיפורו של סלקירק והעלה אותו על הכתב, הספר פורסם ב-1711. בדומה לסיפור זה מגולל הרומן "רובינזון קרוזו" את הרפתקאותיו של גיבור הנקלע לאי בודד ונאלץ להתמודד עם עולם פראי ולא מוכר, רחוק מהחברה והתרבות האנושיות.
דפו נחשב כמי שתרם תרומה מכרעת לרומנטיזציה של הפיראטיות הימית בספרות הפופולרית. בשנת 1724 פורסם הספר "ההיסטוריה הכללית של שודדי הים", המגולל את קורותיהם של שודדי ים בשנים 1717–1724, ביניהם הנרי איוורי, אדוארד טיץ' (הידוע יותר כשחור הזקן), סטיד בונט, אדוארד אינגלנד, ברתולומיאו רוברטס וויליאם קיד. על הספר היה חתום קפטן צ'ארלס ג'ונסון, אך כיום סבורים כי דפו הוא שכתבו בשם בדוי. ספר זה הוא אחד התיעודים המפורטים ביותר של קורות השוד הימי באותה תקופה, בעיקר במימי צפון ומרכז אמריקה.
דפו הוא אבי סגנון הריאליזם בספרות, הדמויות הם בני אדם רגילים, לא בני מעמדות גבוהים ולא בעלי כוחות על-טבעיים. גם האירועים המתוארים בפירוט הם מציאותיים, כאלה שיכולים להתרחש בחייהם של הקוראים.
יצירות נוספות שכתב דפו אחרי הצלחת "רובינזון קרוזו" הם "מול פלנדרס", "יומן שנת המגפה" ו"רוקסאנה".
דפו מת בלונדון ב-1731.
מבחר תרגומים של ספריו לעברית.
"רובינזון קרוזו", ספרו המפורסם ביותר, תורגם לעברית פעמים רבות. חלק מהתרגומים לא היו מלאים, ורובם היו מיועדים לילדים ונוער.
להלן מבחר תרגומים של ספריו לעברית, מהשנים האחרונות:
פרדיננד אסטרהאזי
פרדיננד ואלסין אסטרהאזי (בצרפתית: Ferdinand Walsin Esterhazy; 16 בדצמבר 1847 - 21 במאי 1923), קצין צרפתי שמכר בסוף המאה ה-19 סודות צבאיים לגרמניה. את מעשה בגידתו טפלו על הקצין היהודי אלפרד דרייפוס בפרשה הנקראת "פרשת דרייפוס".
חייו.
אסטרהאזי נולד בשנת 1847, למשפחה שמוצאה מהונגריה. הוא שירת בלגיון הזרים הצרפתי, ולאחר מכן הוצב לצבא הסדיר הצרפתי והגיע לדרגת רב-סרן.
בשנות התשעים של המאה ה-19, שקע אסטרהאזי בחובות כבדים וכדי להיחלץ מכר סודות צבאיים צרפתיים לגרמנים. דבר הבגידה נתגלה בשנת 1894, כאשר מרגל צרפתי שפעל בתוך שגרירות גרמניה בפריז גילה מזכר בכתב יד (bordereau), שנתקבל אצל הנספח הצבאי הגרמני וכלל סודות צבאיים צרפתיים. זהות כותב המזכר לא הייתה ידועה ואנשי המטה הכללי הצרפתי הטילו את האשמה על סרן אלפרד דרייפוס היהודי.
דרייפוס הועמד לדין בפני בית דין צבאי ומשפטו גרם לגל של הסתה אנטישמית בעיתונות הצרפתית. הוא נדון לשלילת דרגותיו ולמאסר עולם ב"אי השדים" שליד חוף גויאנה הצרפתית באמריקה הדרומית. דרייפוס זעק את דבר חפותו, אך דעת הקהל בצרפת הצדיקה את ההרשעה.
בשנת 1896 גילה הקולונל ז'ורז' פיקאר, ראש מחלקת המודיעין הצבאי ("המשרד השני"), ראיות המצביעות על כך שאסטרהאזי הוא שכתב את המזכר שנתגלה בשגרירות הגרמנית. ניסיונות להשתיק את פיקאר לא הועילו ואסטרהאזי הועמד לדין בשנת 1898 בפני בית הדין הצבאי, אך זוכה על ידי חבר הקצינים, שופטי בית הדין, תוך דקות מועטות.
הסופר הנודע אמיל זולא הפך לתומך בחפותו של דרייפוס ופרסם מכתב גלוי נגד עיוות הדין תחת הכותרת "אני מאשים...!" (J'accuse). זולא הואשם בהוצאת דיבה ונדון למאסר אך הצליח להימלט לאנגליה. תוך כדי כך הפכה הפרשה למחלוקת שפילגה את הציבור בצרפת לשני מחנות, תומכי אסטרהאזי מחוגי המלוכנים, המיליטריסטים והלאומנים; ותומכי דרייפוס מנאמני הרפובליקה, הסוציאליסטים ואנטי קלריקליים.
מאוחר יותר, בשנת 1898, נתגלו ראיות כי קולונל אובר-ז'וזף אנרי מן המודיעין הצבאי זייף ראיות שהביאו להרשעתו של דרייפוס. קולונל אנרי שם קץ לחייו ואסטרהאזי נמלט לאנגליה.
אירועים אלו עוררו מחדש את הפרשה וענינו של דרייפוס הובא ב-1899 בפני בית הדין לערעורים שהורה על משפט חוזר. בית הדין הצבאי, שבפניו הובא העניין מחדש, לא היה מוכן להכיר בטעותו, ודרייפוס הורשע שוב ונדון ל-10 שנות מאסר. הוא נחון לאחר עשרה ימים בידי נשיא צרפת. בשנת 1906 ערער דרייפוס. בית הדין הצבאי זיכה אותו והשיב לו את דרגותיו.
אסטרהאזי חי, בגלותו בלונדון, חיי עוני. כדי להרוויח כסף למחייתו הוא פרסם הודאה בה אישר כי הוא האיש שכתב את המזכר, אך טפל את אשמת הריגול על קצין אחר שלא היה כבר בחיים. אסטרהאזי מת בלונדון בשנת 1923.
טל דבש
טל דבש, לפעמים מזוהה במחקר עם המָן, הוא נוזל דביק מתוק שמפרישות כנימות שונות על חלקי הצמח שעליו הן נמצאות.
ייצור טל הדבש.
עם החרקים המייצרים טל דבש נמנים מינים שונים של כנימות עלה וכנימות מגן, וכן כמה מיני פרפראים וציקדות. הכנימות נוהגות למצוץ בעזרת החדק המיוחד שלהן את מוהל הצמחים מתוך צינורות השיפה המובילים סוכרים שנוצרו בתהליך הפוטוסינתזה, אל חלקי הצמח התחתונים. המוהל מכיל ריכוז גבוה מאוד של סוכרים. הכנימה מפרישה את טל הדבש בטפטוף על העלים והפרחים של הצמח, על מנת להיפטר מעודפי הסוכר במוהל שמצצה. הנוזל המופרש הוא בעל תכולת סוכרים גבוהה ומעורבב באנזימים שמקורם במערכת העיכול של החרק.
צמחים מארחים.
בין העצים המשמשים פונדקאים לכנימות המפרישות טל דבש, יש מיני מחטניים שונים (אשוח, ערער, מיני אורן), מיני ורדניים (תפוח, אגס, שזיף, אפרסק, עוזרר ודובדבן), ומינים שונים של אלון, אשל, מילה, אדר, פקאן, אלסר ועוד.
לטל הדבש יש מספר תופעות לוואי שליליות. על הנוזל המתוק מתיישבות פטריות טפילות העמידות לריכוז הסוכרים הגבוה, והן מייצרות כיסוי של נבגים בצבע שחור על העלה. תופעה זו קרויה "פייחת", והיא עלולה להזיק לצמח מכיוון שכיסוי זה מפחית את קליטת אור השמש ולעיתים אף חוסם את הפיוניות, ובכך מעכב את תהליך הפוטוסינתזה.
שימוש בטל הדבש.
בהיעדר פריחה, כמו למשל באזורים שאקלימם קר, נוהגות דבורי הדבש לאסוף את טל הדבש כתחליף לצוף. הדבש המופק מטל דבש, צבעו כהה וטעמו עז, והוא באיכות ירודה בהשוואה לדבש המופק מצוף. לדבש המיוצר מטל דבש שמקורו ביערות אורן יש ביקוש במקומות מסוימים באירופה ובטורקיה, בשל האמונה שלדבש זה תכונות מרפא.
נמלים מסוגים אחדים נמשכות לסוכר שמפרישות הכנימות, וכך נוצרים יחסי הדדיות בין הנמלים הניזונות מטל הדבש שמפרישות הכנימות, ובין הכנימות. הכנימות נהנות מההגנה התקיפה של הנמלים כנגד אויביהן הטבעיים, כדוגמת זחלי מושית השבע ("פרת משה רבנו") או עינפז רקום כנף. ידועים גם מקרים שבהם נמלים מעבירות כנימות מצמח לצמח על מנת ליצור מקורות נוספים של טל דבש, בדומה לרועה המעביר את עדריו מחלקת מרעה אחת לאחרת. במדבר יהודה נצפו נמלים ממין אורגת האשלים המגדלות כנימות וציקדות בקנים מיוחדים כדי לנצל את טל הדבש שהן מפיקות.
טל הדבש בתרבות.
יש הסוברים שטל הדבש הוא המן שאכלו בני ישראל במדבר. על פי המיתולוגיה הנורדית, הטל הנוטף מהעץ האגדי הענק יגדראסיל הוא טל הדבש המזין את הדבורים.
ארנסטו גווארה
אברהם פורז
אברהם פורז (פוזמנטיר) (נולד ב-9 באוגוסט 1945) הוא פוליטיקאי ישראלי, המשמש כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו. בעבר היה חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל. עורך דין במקצועו.
קורות חיים.
פורז נולד בבוקרשט שברומניה ב-9 באוגוסט 1945 ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1950. למד בתיכון אליאנס בתל אביב. לאחר שירות צבאי במחלקת החקירות של המשטרה הצבאית, למד לתואר משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועסק בעריכת דין.