ב-1965 קיבלה רנסום-קוטי את אות ניגריה כהכרה בפועלה, וב-1968 דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת איבדאן. היא גם ישבה בבית ראשי השבטים של ניגריה (גוף פוסט-קולוניאליסטי שמייצג קבוצות אתניות שבאו תחת המשטר הקולוניאליסטי שעוסק בענייני מדיניות וחקיקה) בתפקיד אולויה (oloye; ראשת שבט או מלכה) של עם היורובה.
אקטיביזם.
ב-1932, כאשר בן זוגה מונה למנהל בית הספר באבאוקוטה, היא הייתה בין המארגנות של מועדון הנשים של אבאוקוטה. הארגון התחיל בפעילות למען נושאי צדקה ואזרחות, ובעיקר כלל נשים ממעמד גבוה שחונכו במערב. אט-אט, כולל דרך פועלה של רנסום-קוטי, הארגון הפך ליותר ויותר פוליטי, וב-1944 באופן רשמי קיבל לשורותיו נשים ממעמד עובדות השווקים, שבדרך כלל היו עניות, אנאלפביתיות, ומנוצלות על ידי כוחות המשטר הקולוניאלי הבריטי. הארגון שינה את שמו לאיגוד הנשים של אבאוקוטו (AWU), ופתח את דלתו לכל אישה באשר היא. רנסום-קוטי הייתה הנשיאה הראשונה של האיגוד, ואף עמדה בראש כל גלגולי הארגון עד מותה. תחת הנהגתה האיגוד הפך לארגון לאומי, והחל להיקרא איגוד הנשים של ניגריה (NWU), ואז ב-1949 הפך לפדרציית ארגוני הנשים של ניגריה (FNWS).
האיגוד זינק לתודעה הציבורית כאשר רנסום-קוטי ארגנה את חברות הקבוצה למאבק נגד פיקוח על מחירים, שגרם לנזק כלכלי לנשים שמכרו מרכולותיהן בשוק - מקור הכנסה עיקרי לנשים במערב ניגריה באותה העת. החל מ-1947, היא הובילה הפגנות והתעמתה עם הרשויות המחוזיות הניגריות (שגבו כספי מיסים ועסקו בסוגים של פיקוח עבור השלטונות הקולוניאליים הבריטים), ובעיקר הפנתה את הזרקור כלפי המלך הרם של אגבהלנד, המושל מטעם הבריטים, סר לדאפו אדמולה השני. כאשר הנשים לא הפסיקו ללחוץ, הוא ויתר על מלכותו למשך תקופה. רנסום-קוטי פעלה בהצלחה גם לביטול מיסוי נפרד וגבוה יותר לנשים.
המטרות הכלליות של האיגוד כללו הרחבת הזדמנויות חינוכיות לילדות ונשים, הנגשת שירותי בריאות ושירותים חברתיים אחרים לנשים. רנסום-קוטי קידמה את המטרות האלה מתוך כוונה להעלות את רמת החיים של נשים עניות ולמגר את הגורמים לעוני. בנוסף, רנסום-קוטי ניהלה קמפיינים להכרה בזכותן של נשים להשתתף ולהצביע בבחירות.
רנסום-קוטי שירתה במשך מספר קדנציות כחברה במועצה המקומית של אבאוקוטה בין 1949 ל-1960. ב-1951 היא רצה לבית הנבחרים כמועמדת מפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון (NCNC), שהייתה בין מקימיה ב-1944, אך לא נבחרה. ב-1953, FNWS הצטרף לשורות פדרציית הנשים הדמוקרטית הבינלאומית, ורנסום-קוטי נבחרה לסגן-נשיאת הארגון. היא התחילה להרצות ברחבי עולם על מצב הנשים בניגריה. ב-1959, המפלגה שלה סירבה להריץ אותה שוב כמועמדת לבית הנבחרים, והיא פרשה ורצה כעצמאית. הקולות של המפלגה התפצלו בינה לבין המועמד הנבחר שלה, וכך האופוזיציה זכתה בבחירות. כתוצאה, רנסום-קוטי התבקשה לעזוב את NCNC. היא הקימה מפלגה משלה, מפלגת פשוטי העם, אך זו התפרקה כעבור שנה. השתלשלות עניינים זו החלישה את השפעתה הפוליטית בניגריה, וגם השתתפות נשים בארגונים בהנהגתה פחתה.
איסור נסיעות.
במהלך המלחמה הקרה, ולפני עצמאותה של ניגריה, רנסום-קוטי נסעה ברחבי עולם בביקורים פוליטיים, והרגיזה את ממשלות ניגריה, בריטניה וארצות הברית במגעיה עם הגוש המזרחי. ביקוריה כללו את הונגריה, ברית המועצות וסין, שם פגשה את מאו דזה-דונג. ב-1956, נשלל ממנה דרכונה, בטענה כי "ניתן להניח שבכוונתה להשפיע על ... נשים ברעיונות ומדיניות קומוניסטית". ארצות הברית סירבה לה ויזה כי תייגה אותה כקומוניסטית.
מותה.
בשנות ה-70 היא שינתה את שמה לאניקולאפו-קוטי, כדי להיות מזוהה יותר עם תרבות היורובה, וכסמל למחאתה נגד הממשלה הצבאית של ניגריה. ב-1977 פרצו כאלף חיילים לשטח המשפחה, שם בנה - פלה אניקולאפו-קוטי, פעיל פוליטי מוביל בהתנגדות למשטר - יסד קומונה פוליטית אותה כינה רפובליקת קלאקוטה. החיילים תקפו את פונמילאיו, גררו אותה משערה, וזרקו אותה מחלון הקומה השנייה. היא נפלה לתרדמת, ונפטרה מסיבוכים מהפציעות מספר חודשים לאחר מכן.
משפחתה.
משפחתה של פונמילאיו רנסום-קוטי הפכה לשושלת משפיעה בחיי התרבות והפוליטיקה של ניגריה. בן זוגה, ישראל רנסום-קוטי, היה איש כמורה אנגליקני, פעיל באיגודי עובדים, ואיש חינוך. גם בניה הפכו לאקטיביסטים: בנה פלה קוטי היה לאחד המוזיקאים הפאן-אפריקאים הנחשבים בעולם וכן לפעיל פוליטי בולט במאבק נגד המשטר הצבאי בניגריה בשנות ה-70. שני אחיו היו לרופאים - גם הם פעילים. אוליקויה רנסום-קוטי היה שר הבריאות של ניגריה, והיה סמנכ"ל ארגון הבריאות העולמי; בקלורי רנסום-קוטי היה מזכיר האגודה הרפואית של ניגריה.
אחייניתה של פונמילאיו, ימיסי קוטי, היא מנכל"ית רשת המלכ"רים של ניגריה; אחיינה וולה סויינקה הוא משורר וסופר ניגרי מוביל, והאפריקאי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות.
נכדיה פמי קוטי וסאון קוטי גם היו למוזיקאים-אקטיביסטים.
סוגיית שטר 5000 NGN.
ב-2012, ממשלת ניגריה הציעה להציב את תמונתה של רנסום-קוטי על שטר ה-5000 נאירה (NGN). אחד מנכדיה, המוזיקאי סאון קוטי, בשידור חי בטלוויזיה, הצהיר שסבתו נרצחה על ידי הממשלה, ודרש התנצלות למשפחה לפני שאפילו יישקל הרעיון להנציח אותה על שטר כסף. בעקבות דרישתו, קמו מספר קמפיינים של תמיכה ברשתות החברתיות כדי להפעיל לחץ על ממשלת ניגריה. הממשלה לא הגיבה, ולא התנצלה, וכעבור זמן הוסרה ההצעה לגבי השטר.
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים הוא ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שיצא בשנת 1874. הספר מורכב מעשרה פרקים.
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר דמדומי שחר בהוצאת שוקן בשנת 1968.
תוכן הספר.
בספר מעלה ניטשה את החסרונות ואת המעלות של תודעה היסטורית בחיי האדם ועורך הבחנה בין סוגים שונים של תודעות היסטוריות.
בפתח הספר הוא מצטט את גתה:
בלוטות סקנה
יורקטאון
צפון יורק (טורונטו)
דייויד מינץ
אלרון (פירושונים)
הילדא לוטן
הילדא לוטן (Hilde Lotan; 30 במאי 1902 בעיר נירנברג בגרמניה - 10 בינואר 1983 בירושלים) הייתה דמות מרכזית בשירותים הסוציאליים בישראל, בהיותה יוזמת של פרויקטים חברתיים המתקיימים עד ימינו ובעשייתה המחקרית והחדשנית.
קורות חייה ופעילותה.
הילדא קוהן קיבלה את הכשרתה כעובדת סוציאלית בשנת 1924 במינכן, שם גם ניהלה את המחלקה לעבודה סוציאלית בין 1928–1931 . לאחר מכן נישאה לד"ר גיורא לוטן (לשעבר גאורג לובינסקי), משפטן ופעיל ציוני בנושאי רווחה שלימים הקים את המוסד לביטוח לאומי בישראל, ועבדה במוסדות יהודיים לילדים בברלין. הזוג היגר ליישוב העברי בפלשתינה המנדטורית בשנת 1938. בשנת 1944 עבדה במועצה לטיפול במשפחת החייל, בחברת האשלג וכן כקצינת מבחן מטעם ממשלת המנדט הבריטי. בנוסף התמחתה ועבדה במלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים), הייתה יועצת למחלקה לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב והרצתה בבית הספר לעבודה סוציאלית בירושלים שהוקם ונוהל על ידי סידי ורונסקי.
בינואר 1968 פרשה לגמלאות אך המשיכה להתנדב במספר יוזמות פורצות דרך, יחד עם העובדת הסוציאלית פאני אולנדורף, גם היא יוצאת גרמניה, אשתו של המשפטן והעסקן הציוני פרידריך אולנדורף. המרכזי שבהם היה פרויקט סיוע לקשישים בודדים בהתנדבות על ידי בני נוער מקבוצות שונות, תוך העלאת מודעות ומוטיבציה לאחריות קהילתית ולעשייה התנדבותית. כך, הונחו יסודות לטיפול בשתי אוכלוסיות חשובות שלא קיבלו מענה מספק: קשישים בודדים ונוער בסיכון, תוך יצירת היזון ותרומה הדדית ביניהן.
בהמשך, ערכה לוטן מחקר ראשוני ומקיף על הצרכים והמחסור במענים עבור בני נוער שנפלטו ממסגרות, ומצאה כי הגורם למצוקתם הוא סוציאלי בעיקרו, ולא בהכרח פיזי או נפשי. בכך הסיטה את מיקוד הבעיה לנסיבות סביבתיות ומחסור בשירותים מותאמים. המחקר, אשר התפרסם בכתב עת של משרד העבודה, התריע על הסכנות שבהיעדר מסגרת תעסוקתית, חינוכית וחברתית הולמת. בעקבות כך, פיתחה פרקטיקה פסיכוסוציאלית חדשנית לאותה עת, שהתבססה על יישוג (reaching out) אחר אותם בני נוער באמצעות שליחת מכתבים, עריכת ביקורי בית ומתן שיחות אישיות וייעוץ תעסוקתי בבתי ספר.
מעבר לכך, הייתה בין המייסדות של עמותת מטב לטיפול בקשישים, ויזמה תוכניות הכשרה לפנסיונרים.
בשנת 1977 קיבלה את פרס הנשיא על עשייתה ההתנדבותית ובשנת 1978 קיבלה פרס אש"ל על הצטיינות וחידוש בטיפול בקשישים.
הילדא לוטן הייתה דמות חשובה ביותר לשירותים הסוציאליים בישראל, בהיותה יוזמת של פרויקטים חשובים המתקיימים עד ימינו, ובעשייתה המחקרית אשר נתנה גיבוי לגישתה המקצועית. היא ראתה במתן כבוד וקבלה הדדית ערכים עליונים בעבודה הסוציאלית, ואף הקבילה את היחסים הטיפוליים ליחסי ההדרכה בהכשרה המעשית של סטודנטיות לעבודה סוציאלית: 'האמצעי הוא יצירת קשר תקין ואובייקטיבי בין המדריך לבין המודרך, וקבלת הזולת כמות שהוא. הודות לקשר זה מתפתח התלמיד לאדם חופשי, עצמאי ובלתי תלוי, העשוי ליצור קשר דומה עם הנזקקים'.
השקפת עולמה החברתית.
הילדא לוטן יצאה באופן מובהק כנגד אפליה עדתית וביקרה בחריפות הן את החברה והן את מקצוע העבודה הסוציאלית אשר חוטאים בכך: