בשיטות של בלשנות היסטורית ומיתולוגיה השוואתית ניתן לשחזר מקצת מן המיתולוגיה המקורית של העמים דוברי שפות הודו-אירופיות עוד לפני שהיה להם כתב לתעד אותה. נראה כי במיתולוגיה זו, אבות האנושות היו שני אחים: אחד מהם נקרא ימוֹ או ימוֹס, שפירושו בהודו-אירופאית קדומה "אח תאום" (למשל gemini בלטינית). האח השני נקרא מַאנוּ, שפירושו "אדם" (למשל human בלטינית ו-man באנגלית). מקורבנם של ימו ומאנו נוצר העולם, ובייחוד מחזור הלידה והמוות. בהודו הפך השם ימו ליאמה, אל בריג ודה ההינדואית, ובפרס הוא הפך ליימה, מלך וגיבור מבול באווסטה הזורואסטרית. ההקבלה ביניהם ברורה מאוד, למשל יאמה בריג-ודה הוא בן האל וויווסוואנט, ואחותו התאומה נקראת יאמי, בעוד יימה באווסטה הוא בן וויוונהוואנט, ואחותו התאומה נקראת יימי. במיתולוגיה הנורדית, שאף לה שורשים הודו-אירופיים, הענק יימיר ככל הנראה מקורו באותו השם. גם במסורות בודהיסטיות בסין, ביפן, בקוריאה ובווייטנאם מופיע אל בשם יאמה, שתפקידו שונה אמנם אך הוא עדיין מתואר כמלך המתים ומקושר עם חיים שלאחר המוות, גיהנום, גלגול נשמות ומחזור הקארמה, ובבודהיזם הטיבטי בת-לווייתו נקראת יאמי. לאחים ימו ומאנו היה קשר הדוק למיתוסי המבול ההינדו-איראנים, שמקורם ככל הנראה במיתוס המסופוטמי.
באווסטה הזורואסטרית, יימה מתואר כמלך הראשון והגדול מכולם, והדמות החשובה ביותר בדת הזורואסטרית עד בואו של הנביא זרתוסטרה. הוא מלך על הארץ במשך אלף שנה, בתור זהב שבו כל האנשים ובעלי-החיים עדיין חיו חיים ארוכים מאוד, הביס את השדים הדיווים ולמד מהם חוכמות רבות. תפקידו במיתוס המבול הזורואסטרי מתואר בחלק הונדידאד של האווסטה, אשר לפי לשונה מתוארכת לסוף האלף השני לפנה"ס, וקרוב לוודאי שהייתה לה השפעה נרחבת מהודו ועד יוון ומצרים בשיאה של האימפריה האחמנית במאות הששית עד הרביעית לפנה"ס.
בחלק זה של האווסטה מספר האל הבורא אהורא מזדא לנביאו זרתוסטרה על אזהרתו למלך יימה כי האנשים והחיות ארוכי החיים התרבו מאוד, והארץ אינה יכולה עוד להכיל את כולם. לאחר 300 שנה של מלכות יימה, אהורא מזדא מעניק לו מלמד בקר ושוט מוזהבים, שבעזרתם ממריץ יימה את הארץ להתרחב בכדי שליש נוסף משטחה. לאחר 600 שנות מלכות, במהלכן מתרבים בני האדם והחיות, הארץ מלאה שוב, ויימה מרחיב אותה בשני שלישים, ולאחר 900 שנים בשלושה שלישים, אך בני האדם ובעלי החיים ממשיכים למלא אותם. אז מקיים אהורא מזדא מועצה עם האמשא ספנדאן ויצורים שמימיים אחרים, שבה יושב גם יימה כבכיר בין בני האדם. במועצה זו מודיע האל ליימה כי חורף איום עומד לרדת על העולם, ולאחריו שיטפון של מי שלגים מפשירים. הוא מספק ליימה תוכנית מפורטת לבניית "וארה": מעין מבנה אדיר בעל ארבעה קירות טיט שאורך כל אחד מהם כשלושה קילומטרים, ובו שלוש קומות. הוא מצווה על יימה לאסוף אל הוארה זוגות ממיטב האנשים, בעלי-החיים, העצים והפירות, כדי לשמור עליהם מפני המבול. יימה ממלא הוראות אלו, בונה בוארה בתים ורחובות, מתקין בה אור מלאכותי ואוסף אליה כאלפיים בני אדם, ולבסוף נועל אותה בטבעת זהב. הוארה באווסטה מקבילה לא רק לתיבת נח במקרא, אלא גם לואלה השמימית בריג-ודה: היא מתוארת כגן-עדן אידילי שאין בו חולי או מוות. לתושבי הוארה כל שנה נדמית כיום, ובגיל 40 שנה כל זוג של בני אדם או בעלי-חיים יולד בן ובת. ואולם המבול עצמו אינו מתואר באווסטה, ויש המפרשים כי בעת שנכתבה הוא היה בגדר נבואה: החורף הגדול עתיד לבוא ולהשמיד את העולם שמחוץ לוארה, ורק מאמיני הדת הזורואסטרית יידעו להתכונן אליו ולשרוד. ייתכן גם שתיאור זה נכלל בחלקים מן האווסטה שלא שרדו, משום שבשעתו נחשבו כקדושים מכדי להעלותם על הכתב.
באופן המזכיר את סיפור המבול המקראי, האווסטה מספרת כי יימה היה זה שלימד את בני האדם לאכול בשר בעלי-חיים. אך בעוד שבסיפור המקראי, בריתו של אלוהים מעניקה לנח ולצאצאיו את הזכות לאכול בעלי-חיים, באווסטה אכילת בשר מוצגת כחטא, אחד מרבים שבעטיים הסיר לבסוף אהורא מזדא את חסדו מיימה. סופו של יימה מתואר כטראגי: אחד הוסאלים שלו, מלך ערב האגדי צאחק, מרד נגדו, לכד אותו והוציא אותו להורג בניסורו לשניים. סיפור זה מזכיר את סיפור הדמות המקבילה ליימה במיתולוגיה הנורדית, הענק יימיר, שהאלים ביתרו את גופתו ויצרו ממנה את העולם.
בנוסף, בדומה לנח מקושר המלך ג'משיד (שמו הפרסי של יימה מחוץ לאווסטה הזורואסטרית) עם כרם ויין: לפי האגדה, ג'משיד גירש את אחת מנשותיו, והיא ניסתה להתאבד בשתיית רעל, שבפועל הסתבר כשאריות ענבים ישנים. האשה גילתה שהענבים תססו, ובאופן זה הומצא היין הראשון. ג'משיד שמח על ההמצאה, קיבל את האשה חזרה להרמונו, וציווה שכל הכרמים בפרספוליס יישמרו להכנת יין.
בסיפור נפרד באווסטה, שלושה שיטפונות בזה אחר זה הציפו את העולם כולו כאשר המלאך טיסטאר, התגלמות הכוכב סיריוס, נשלח על-ידי אהורא מזדא להילחם עם אהרימן ולמחות את הרוע מן העולם.
במיתולוגיה ההינדואית.
גרסאות של סיפור מבול חוזרות בוודות הינדיות עתיקות. רובן מסכימות זו עם זו על מרכיביו העיקריים של הסיפור, ובייחוד על זיהוים של גיבורי המבול: מַאנוּ, האדם הראשון (או הארכיטיפי), ומַצְיָה שפירושו בסנסקריט "דג". הגרסאות שונות זו מזו בדרגת הפירוט שלהן, ובייחוד במידת ייצוגם של אלים שונים בסיפור.
הגרסה הפשוטה ביותר, וככל הנראה הקדומה ביותר, נמצאת ב, ודה הינדית המתוארכת למאה ה-8 עד ה-6 לפנה"ס: בוקר אחד כאשר מביאים למאנו קערת מים לשטיפת ידיו, הוא מגלה בה דגיג קטן. הדגיג מבקש שמאנו יגדל אותו, ומבטיח שיציל את מאנו בתמורה. מאנו אכן משכן את הדגיג בכד מים, ומטפל בו עד שהוא גדל לדג ענק עם קרן באמצע מצחו, ואז משחרר אותו לים. הדג מציה מזהיר את מאנו שמבול עומד לרדת על העולם, ומייעץ לו לבנות ספינה. בהגיע עת המבול, מציה שגדל לממדי ענק בא לשמור על ספינתו של מאנו. מאנו קושר את הספינה לקרן של מציה, אשר באופן זה גורר אותה עד שהיא נחה על פסגת הרי ההימלאיה. מאנו הוא האדם היחיד ששרד מן המבול. הוא מקריב קורבן לאלים ומתיך חמאה, ממנה נוצרת נערה צעירה בשם אידה, התגלמות אנושית של הקורבן. בעזרתה של אידה, מאנו מוסיף להקריב קורבנות, שמהם נוצרים גם ילדים ובהמות.
סיפור זה דומה למיתוס המבול המסופוטמי (וכן למיתוסים המקראי והיווני) בכך שגיבור המבול מקריב קורבן לאלים לאחר מנוחת כלי השיט על פסגת ההר הגבוה באזור בו מסופר הסיפור. ואולם הוא שונה מהם בכך שבת-זוגו של הגיבור, ילדיו ובעלי החיים אינם מובאים עמו בכלי השיט, אלא הם נוצרים מתוך הקורבן. ייתכן שהבדל זה נועד למנוע שאלות לגבי גילוי עריות ונישואי קרובים בין הניצולים. בסיפור זה לא נאמר שהדג מציה הוא האל וישנו, והוא מקושר דווקא עם האל הבורא ברהמה.
גרסה דומה אך מפורטת יותר מופיעה בספר השלישי של המהאבהארטה, השיר האפי הענקי מן המאה הרביעית לפנה"ס. בגרסה זו מאנו עורך טקסים דתיים על גדת נהר, כאשר הדגיג מבקש את הגנתו ומבטיח בתמורה לשמור עליו בעת שיגיע המבול. ככל שגדל הדג, מאנו משכן אותו בכדים ובכלי קיבול גדולים יותר ויותר, ואף בנהר הגאנגס, אך מציה גדל כל-כך שאפילו הגאנגס אינו יכול להכילו, ולבסוף מביא אותו מאנו לאוקיינוס. בגרסה זו, הדג מייעץ למאנו להכניס לספינתו גם את "שבעת החכמים" – מחברי כתבי הקודש ההינדואים לפי המהאבהארטה – וזרעי דגן שונים. לאחר המבול, הדג מגלה למאנו שהוא למעשה האווטאר מציה של האל וישנו.
גרסאות מפורטות אף יותר של סיפור המבול ההינדי נמצאות בפוראנות (ספרים עתיקים) שונות, ובייחוד במציה פוראנה , המתוארכת על ידי חוקרים שונים לתקופות של שבין המאה החמישית והשנייה לפנה"ס. בגרסה זו, מאנו מזהה כבר בתחילה את הדג מציה כאוואטר של וישנו. צורתו של מציה תכופות מתוארת באמנות ההינדואית כאדם למחצה ודג למחצה. מציה מספר למאנו כי העידן הנוכחי בתולדות העולם עומד להסתיים במבול, שלאחריו יחל עידן חדש. בגרסה זו האלים הם שבונים ספינה ענקית, ותפקידו של מאנו הוא רק להביא לספינה זרעים להאכלת בעלי-החיים. אפילו מרבית האלים מן העידן הישן אינם זוכים לעבור לעידן החדש, אך כתבי הקודש – הוודות והפוראנות – זוכות למקום כבוד בספינה, ובשל כך היא נקראת וודאנאו (סנסקריט: ספינת הוודות). בחיבור הינדואי נוסף, המַאנוּסְמְרִיטִי, מתואר כי יהיו 14 עידנים שבכל אחד מהם מאנו, או אדם ראשון, משלו, כאשר העידן הנוכחי הוא השביעי. לאחר המבול, וישנו מעניק השראה למאנוסמריטי, ומפרט על קודי התנהגות מוסריים, אורח חיים, דרך ארץ וחלוקת החברה על-פי קאסטות.