באוקטובר 1944 השתתפו שלושה מבין בני הקהילה הטמפלרית שהתגייסו למודיעין הגרמני במבצע אטלס, ניסיון נפל גרמני להתסיס ולארגן מחדש את המרד הערבי בארץ ישראל. לאחר אימונים בגרמניה, הוצנחו השלושה יחד עם שני ערבים מארץ ישראל בסביבות יריחו. המבצע כשל כבר בראשיתו עקב תקלות מבצעיות ועבודה טובה של המודיעין הבריטי, ואנשי הקומנדו על ציודם נפלו בידי הבריטים.
חילופין - טמפלרים תמורת יהודים.
באירופה שתחת הכיבוש הנאצי נלכדו במחנות ריכוז יהודים שיצאו מארץ ישראל לפני המלחמה. המשפחות בארץ לחצו על הסוכנות היהודית לפעול לשחרורם, כאשר במקביל לחצו גם טמפלרים וגרמנים על ממשלת גרמניה לפעול לשחרור בני משפחותיהם הכלואים במחנות מעצר בארץ ישראל. לחץ נוסף להסכם חילופין הפעיל ולדמר פאסט, מזכיר ראשון בשגרירות גרמניה בטורקיה, שהוריו היו במעצר בירושלים.
במאי 1940 אישרה ממשלת פלשתינה-א"י כניסה לתושבים חוזרים, נשים וילדים של תושבי ארץ ישראל, למרות חששם של הבריטים משובם של מי מהם שהצטרפו למפלגה הנאצית ותודרכו לפעול כגייס חמישי.
ב-23 באוקטובר 1941 יצא צו של ראש הגסטאפו היינריך הימלר, על איסור הגירת יהודים מגרמניה, אבל לכלל זה היו מספר חריגים: בעלי נתינות זרה ממדינות נייטרליות או מדינות גרורות של גרמניה, קבוצת חילופין של יהודים מגרמניה, או בעלי רכוש רב ששילמו על יציאתם. למשרד בארץ ישראל היו 17 רשימות "מועמדי עליה" שהורכבו מאותם ארצישראלים שנותרו באירופה עם פרוץ המלחמה. את הרשימות הכינו בקושטא על סמך הרשימות לעלייה שהיו בארצות השונות, והמאושרים קיבלו אישורי עלייה. בסך הכול הועברו רשימות עם 21,710 שמות לידי הגרמנים, אך חלק גדול מהם לא היה ניתן לאיתור.
ביולי 1941 גורשו 661 טמפלרים לאוסטרליה, דבר שזרז את החילופין.
בעת שגורשו, שרו את השיר הנאצי הידוע "הורסט וסל ליד".
בדצמבר 1941 נשלחו מארץ ישראל 69 גרמנים נוספים. לחץ למימוש החילופין הפעיל גם קורנליוס שוורץ, בן הקהילה הטמפלרית ששהה בגרמניה. הוא תכנן לשלוח את הגרמנים המוחלפים לחצי האי קרים. אך הטמפלרים, מבחינתם, לא מיהרו להתחלף. הם רצו לשמור על זכויותיהם במושבות, לא גילו עניין בחצי האי קרים. ב-1942 גורשה קבוצה נוספת של כ-700 גרמנים לגרמניה. החילופין התבצעו בטורקיה, וטופלו בידי השגריר פאסט ונציגי המפלגה הנאצית. באביב 1943 החליטו הגרמנים לעכב 10,000 יהודים מהשמדה למטרת חילופין – וייעדו לשם כך את מחנה ברגן-בלזן. ב-2 במרץ 1943 מסר משרד החוץ למשרד הראשי לביטחון הרייך של הימלר:
הדבר תאם את הוראת הימלר מדצמבר 1942:
במרץ 1943 הורו על הקמת המחנה המיוחד בברגן-בלזן ליהודים בעלי קשרים, לבני ערובה ללחץ פוליטי או כלכלי, ולדמויות מפתח חשובות. בסך הכול עברו במחנה בשנים 1943–1944 כ-5,000 יהודי חליפין בעלי דרכונים ארצישראליים או דרכוני חסות. הטמפלרים, שרבים מבניהם שרתו בוורמאכט, הפעילו לחץ לחלופין, וכן גם הוועד לענייני פליטים שהוקם בארצות הברית. במקביל הפעילה הסוכנות היהודית לחץ על הממשל הבריטי. היהודים המועמדים לחלופין באו מהולנד, שם הכינו רשימות של כאלה עם משפחות בארץ ישראל. הועברו מאות שמות, והחשש היה כי ריבוי שמות יוריד את ערך הרשימות. כמו כן, לא נמצאו מספיק גרמנים שרצו לעזוב את ארץ ישראל. בסך הכול אושרו בירושלים 2,817 שמות. בוסטרבורק רוכזו 1,297 יהודים לחלופין, משם הועברו לברגן-בלזן והמתינו להחלפה.
ב־9 ביולי 1944 הוחלפו 283 יהודים תמורת 150 גרמנים (מהם 74 מדרום אפריקה ו-41 מארץ ישראל). גרמנים ששוחררו תמורתם והגיעו לווינה ב-9 ביולי וב-26 ביולי נפגעו מהפצצה אווירית, ביניהם 3 ממשפחת בלדנהופר ו-4 מבני משפחת הסלשוורד, וכן 3 משרונה (משרונה לבדה הוצאו 42 איש). בסך הכל הוחלפו בהמשך 551 יהודים תמורת 455 גרמנים.
לאחר מלחמה"ע ה-2, מלחמת העצמאות והגירוש.
עוד לפני המלחמה, לא ראה היישוב היהודי בעין יפה את תמיכת הגרמנים במפלגה הנאצית. בסיומה, עם היוודע ממדי הזוועות והחורבן שהמיטה האידאולוגיה הנאצית על יהדות אירופה, החליטו ראשי ארגון ההגנה להיפרע מן הנאצים המקומיים, אך לא רק מהם. התעשיין גוטהילף וגנר, מראשי הטמפלרים, נורה בתל אביב ב-22 במרץ 1946. בנובמבר 1946 נורו ליד ולדהיים בעמק יזרעאל שני גרמנים – מקס מיטשרניץ ורודולף מולר לעיני משפחתם על ידי לוחם הפלמ"ח רפי איתן. השניים נבחרו באופן אקראי בהיותם בין ראשוני השבים לארץ ישראל, כדי להרתיע את האחרים מלשוב. בחיפה הוכו למוות באותו הזמן וילפריד שומאכר וגרמני נוסף בשם רופרט.
לאחר תום המלחמה ביקשו הטמפלרים לשוב לבתיהם בארץ ישראל ולקבל חזרה את רכושם. המוסדות היהודיים התנגדו לבקשה זאת ובקשו מהבריטים לגרש את שאר הטמפלרים מארץ ישראל ולמסור את רכושם ליהודים כפיצוי על קשיי היהודים במהלך המלחמה. בסוף 1946 הודיע השלטון הבריטי כי על הטמפלרים לעזוב את ארץ ישראל, אולם הגירוש התמהמה.
ב-17 באפריל 1948, ערב הכרזת מדינת ישראל, יצא גדוד 4 של גולני לכבוש את ולדהיים ובית לחם הגלילית, על רקע החשש כי הערבים השכנים יתפסו את המושבות הגרמניות.
במהלך הכיבוש נורו בביתם בוולדהיים הזוג איימן בידי החייל מנהלל, שחשב אותם בטעות לבני משפחת אדולף אייכמן. הגרמנים מבית לחם הגלילית נמלטו ברובם מהמקום, להוציא זקנים ומספר נשים. הם נתפסו מאוחר יותר בכפר הערבי ספוריה בידי כוחות ההגנה שהיו בדרכם לנצרת. אחרוני הגרמנים שישבו במעצר בארץ ישראל הועלו על אונייה לקפריסין, שם נכלאו בפמגוסטה ומשם, לאחר חמישה חודשים, הובלו לאוסטרליה וצורפו ליתר המגורשים שישבו שם מאז 1941.
מתוך דו"ח הפריצה של מטה גדוד 4 מה-17.4.1948 על כיבוש וולדהיים ובית לחם:
במהלך השנים 1946–1947 שוחררו בהדרגה העצירים באוסטרליה ממעצר, לאחר חקירה אישית ותהליך דה-נאציפיקציה שעבר כל אחד. הטמפלרים שהיו חברי המפלגה הנאצית גורשו חזרה לגרמניה. היתר הורשו להתיישב באוסטרליה, ואף קיבלו ב-1948 אזרחות אוסטרלית.
ההתיישבות הטמפלרית בוולדהיים שימשה רקע לספר "פונטנלה", פרי עטו של הסופר מאיר שלו.
הקהילה הטמפלרית לאחר הגירוש מישראל.
הטמפלרים המשיכו לחיות ולפעול כקהילות המשמרות את מורשתם ואמונותיהם הדתיות בשתי תפוצות עיקריות: אוסטרליה, שהייתה לביתם החדש, ומולדתם גרמניה. את מרכזיהם הקימו במלבורן ובשטוטגרט, עם קהילות משנה בערים אחרות. קהילות אלה ממשיכות להתקיים עד היום, ומורכבות בעיקר מצאצאי הטמפלרים שחיו ופעלו בארץ ישראל עד שגורשו ממנה. בסך הכול מונים הטמפלרים נכון לתחילת המאה ה-21 כ-2,000 נפש, מהם כ-1,300 באוסטרליה וכ-700 בגרמניה. צאצאי הטמפלרים באים מעת לעת לביקורים בישראל כדי לפקוד את קברי אבותיהם שבבתי העלמין הטמפלריים.
בשנת 1952, במסגרת דיוני הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה הוחלט על פתיחת משא ומתן על נכסי הגרמנים בישראל. ביוני 1962 נחתם הסכם פיצויים עם הקהילה הטמפלרית, על פיו ממשלת ישראל שילמה חמישים וארבעה מיליון מארק (שהיו שווי ערך לכשלושה עשר מיליון דולר) על הרכוש הטמפלרי שהושאר בישראל. המשא ומתן נוהל בידי המתווך פרופסור סוונסן. התשלום בפועל של הכסף ארך כעשר שנים נוספות. 60 אחוזים מסכום הפיצויים הועבר לקהילה באוסטרליה, ו-40 אחוזים לקהילה בגרמניה.
עיקרי אמונה.
הטמפלרים מגדירים את עצמם כאגודה נוצרית עצמאית ולא-דוגמטית, המאמצת את הערכים השזורים במשנתו של ישו הנוצרי. המקדש ("טמפל"), בשמה של האגודה, מבטא את תפיסתה לגבי הקהילה הנוצרית, המחויבת להיות מקדש רוחני לאל השוכן בתוכה. בו בזמן, כל אדם כשלעצמו מהווה מקדש לאלוהים השוכן בו, ועל כן המחויבות לפעול על פי תורתו של ישו היא אישית וקהילתית בו-זמנית.
האל הוא מקור החיים ומרכז המציאות הרוחנית. האדם אחראי כלפיו ומקובל על ידו, אך אין ביכולתו של האדם לתפוס את מלוא משמעותו של האל. ישו, לעומת זאת, בניגוד לתפיסתו בכתות ובזרמים אחרים בנצרות, הוא בן אנוש ולא בן אלוהים, שחי ופעל בהשראת האל ובקרבה רבה אליו. יכולתו להתקרב לאל ולראות נכוחה וללא מורא את אהבתו היא שמעלה אותו לדרגת מושיע, שנכון היה למסור את נפשו כדי לבטא את מסירותו לאל ואמונו בו. תחייתו של ישו מן המתים היא, מעל הכל, אירוע רוחני ולא פיזי, המבטא קיום רוחני המשתרע מעבר לחיים, ואפשרי פוטנציאלית בכל אדם.
"מלכות האלוהים" היא מושג מרכזי בתפיסה הדתית הטמפלרית. זוהי, לשיטתם, ליבת המסר של ישו, ועל פיה תיקון האנושות לעבר שלמות, והתקרבות בני האדם לאל ובינם לבין עצמם, הם תהליכים מתמשכים הן במציאות הגשמית והן מעבר לה.
כתבי הקודש הם המשנה הבסיסית של הנצרות, והטמפלרים מכירים בהם ורואים בהם מקור עשיר לחוויות המפגישות אדם ואלוהים. עם זאת, הם אינם "דברי אלוהים חיים", ואין ללכת אחריהם באופן עיוור. יש לקרוא אותם קריאה ביקורתית, כזו שנדרשת לגבי כל מקור היסטורי, תוך הפעלת שיקול דעת המונחה על ידי תורתו של ישו, ולבחון היטב אלו תיאורים בהם משקפים מציאות שהייתה נכונה לזמנה בלבד ואלו רלוונטיים לימינו אנו.
הטמפלרים רואים בהקמת קהילות וטיפוחן מטרה נעלה, היות שפרקטיקת הנצרות מתבצעת במיטבה במסגרת קהילתית שבה חברים חולקים אמונה משותפת ופועלים יחדיו. המעורבות הקהילתית חשובה יותר מקיום הטקסים הדתיים, שהם רצויים אך אינם בגדר חובה לחברים. על כן, אין מניעה שחבר בטמפלרים יהיה במקביל חבר בזרם נוסף של נצרות או כת אחרת, ואף בדת שאינה נוצרית. כמה מהטקסים הדתיים הנוצריים נדחים לחלוטין בידי הטמפלרים, כגון הטבלה.