בראש "אחדות העבודה - פועלי ציון" בראשית ימי המדינה, כמו גם בראש "התנועה לאחדות העבודה" לפני כן, עמד יצחק טבנקין (מנהיג הקיבוץ המאוחד ולימים מאבות התנועה למען ארץ ישראל השלמה). המפלגה נחשבה מפלגה "אקטיביסטית" (לעומת הקבוצה המתונה במפא"י, אותה ייצגו בתחילה משה שרת, יוסף שפרינצק ואחרים). עם זאת, מן הבחינה החברתית, נטתה עמדת "אחדות העבודה - פועלי ציון" שמאלה מעמדתה המרכזית של מפא"י.
ב-19 במאי 1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית, התקשרה "אחדות העבודה - פועלי ציון" בהסכם עם מפא"י על פיו יתמודדו שתי המפלגות במשותף בבחירות לכנסת, במסגרת "מערך" משותף. חברי המפלגה שובצו במקומות: 3, 6, 11, 17, 26, 31, 36, 41, 46, 51, 56 ברשימה המשותפת. הסכם זה נמנה עם הגורמים שהביאו ליציאת רפ"י ממפא"י. עם זאת, המשיכה "אחדות העבודה - פועלי ציון" להתקיים כמפלגה נפרדת עד לאיחודה עם מפא"י ורפ"י ב-1968, במסגרת מפלגת העבודה.
בתקופת המערך הראשון, החלו ההבדלים האידאולוגיים בין "אחדות העבודה - פועלי ציון" לבין מפא"י להתקהות בהדרגה, אם כי המשקעים של הריב ההיסטורי נשארו תקופה ארוכה. תהליך זה נמשך גם לאחר הקמת מפלגת העבודה, אולם, איחוי הקרע עם רפ"י, שהחל עם הקמת מפלגת העבודה, היה איטי עוד יותר. בתקופת שלאחר מלחמת ששת הימים, הציג יגאל אלון את תוכנית אלון שהייתה תוכנית הפשרה הטריטוריאלית הראשונה שהציג מנהיג מרכזי במפלגת העבודה. לעומת גישה זו, הייתה הגישה של אנשי רפ"י בכיוון של פשרה פונקציונלית. אולם, החלוקה שבין מרכיבי מפלגת העבודה לא אפיינה עוד את ההבדלים האידאולוגיים כבעבר. למשל, לעומת עמדתו של יגאל אלון, נקט יצחק טבנקין, המנהיג ההיסטורי של "אחדות העבודה - פועלי ציון" בעמדה מנוגדת והיה ממקימי "התנועה לארץ ישראל השלמה". לעומת גולדה מאיר, ראש הממשלה יוצאת ממפא"י, שהתנגדה לוויתורים, ניצב אריה לובה אליאב, יוצא מפא"י אף הוא, שכיהן כמזכיר כללי של מפלגת העבודה בשנים 1969–1971 והיה יונה מוצהרת.
גם לאחר הקמת מפלגת העבודה, המשיכו, למעשה, יוצאי המפלגות שהקימו את מפלגת העבודה (ובהן "אחדות העבודה - פועלי ציון") לקיים סיעות פנים מפלגתיות נפרדות (במסגרת סיעה משותפת אחת בכנסת), שחילקו ביניהן את התפקידים הפוליטיים במפלגת העבודה לפי מפתח מוסכם. רק לאחר שנים רבות, עם קבלת חברים חדשים למפלגת העבודה שלא במסגרת אחד המרכיבים, התפוגגה חלוקה סיעתית זו.
נציגי המפלגה בכנסת.
הכנסת השנייה (1951) &lt;br&gt;
4 מנדטים: משה ארם, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה, אהרן ציזלינג
הכנסת השלישית (1955) &lt;br&gt;
10 מנדטים: יגאל אלון, ירחמיאל אסא, משה ארם, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה, ישראל גלילי, רות הקטין, יצחק טבנקין, משה כרמל, צפורה לסקוב, נחום ניר-רפאלקס, אברהם עבאס, זאב צור
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
למצע המפלגה ראו כאן
הכנסת הרביעית (1959) &lt;br&gt;
7 מנדטים: יגאל אלון, מרדכי ביבי, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה, ישראל גלילי, רות הקטין, משה כרמל, נחום ניר-רפאלקס
לרשימת מועמדים מלאה ראו
למצע המפלגה ראו כאן
הכנסת החמישית (1961) &lt;br&gt;
8 מנדטים: יגאל אלון, משה ארם, מרדכי ביבי, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה, חליל-סלים ג'בארה, ישראל גלילי, רות הקטין, משה כרמל, נחום ניר-רפאלקס
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
למצע המפלגה ראו כאן
הכנסת השישית (1965) במסגרת המערך (הראשון)&lt;br&gt;
8 מנדטים (מתוך 45 לרשימה כולה): יגאל אלון, שושנה ארבלי-אלמוזלינו, משה ארם, מרדכי ביבי, ישראל גלילי, רות הקטין, גבריאל כהן, משה כרמל, זאב צור
וקף
באסלאם, וקף (בערבית: وقف) הוא הקדשתם של נכסים למטרות דתיות וחברתיות. המקדיש משייך את הנכסים לאללה, במטרה להעניק להם אופי דתי. המקדיש מנסה באמצעות ההקדשה לתת תוקף הלכתי שמטרתו לשמור לאורך תקופה זמנית ארוכה על המטרות החברתיות והדתיות אשר המקדיש הציב. הווקף מתחלק לשניים: וקף ח'ירי, הנתפס כמה שמוקדש לכלל האינטרסים החברתיים והדתיים של כלל הקהילה המוסלמית; ווקף אהלי, המוקדש רק לבני משפחתו של המקדיש.
מקור הווקף.
הסיבה הרשמית למנהג היא עזרה לעניים ומימון צורכי הציבור, כגון מסגדים, בתי ספר, מדרשות דתיות, בתי חולים, בתי קברות וכיוצא באלה. גם קהילות דתיות לא מוסלמיות, כמו הקהילה היהודית או הנוצרית, החיות במדינות מוסלמיות יכלו ליהנות מתנאי הווקף - כך בתי כנסת, כנסיות ושאר מוסדות הקהילה לא נאלצו לשלם מס כעסקים.
ההשערה היא ששורש המנהג להקדיש נכסי דלא-ניידי כווקף נעוץ בניסיון לעקוף את חוקי הירושה המוסלמיים. השריעה מגדירה באופן ברור את זכויותיו של כל אחד מבניו ובנותיו של המת על חלק מן העיזבון, הווקף אינו נחשב כנכס עובר בירושה, ולכן דיני הירושה אינם חלים עליו. על ידי הקדשת הנכס יכול המוריש לשמור על נחלתו כיחידה אורגנית ולא מפוצלת, או להדיר את אחד מצאצאיו מזכות ירושה (אמור בעיקר לגבי בנות שהתחתנו והצטרפו למשפחה אחרת) או למנוע מיורשיו למכור את הנחלה המשפחתית. סיבה נוספת להפיכתו של נכס לווקף היא הוצאתם של נכסים אלו ממעגל המיסוי הרגיל של עסקים וביטול האפשרות להפקיעם בעקבות אי תשלום מס.
הווקף במאה העשרים.
במאה העשרים הפך הווקף לבעיה חמורה לכלכלתן של מדינות ערביות רבות, במצרים בשנות ה-40 כ-11% מהשטח החקלאי היה משויך לווקף, ובנוסף גם מבנים רבים למגורים ולתעשייה קלה. כיוון שהווקף ממוסה באופן שונה מעסקים, לא קיבלה הממשלה תקבולים מנכסים אלו. בטווח הארוך החזקת נכסי הקדש פגעו גם בבעלי הזיכיון - יורשי בעל הנכס המקורי, ובשוכרי הנכס: מכיוון שיש הגבלות חמורות על השימוש בנכסי הווקף לא ניתן לשנות את יעודו ולהפכו רווחי יותר, יש קשיים למשכן את הנכס בתמורה להלוואות בנקאיות, יש קשיים בשינוי דמי ההשכרה של הנכס ולכן לבעלי הזיכיון אין אינטרס לשפץ את הנכס. בנוסף משפחות שנהנו מרווחי וקף נטו שלא לעסוק בפרנסות אחרות, עם הגדלת מספר היורשים, ההזנחה, האינפלציה וחוסר היעילות הכלכלית, משפחות אמידות רבות ירדו מנכסיהן ובכך יצרו בעיות חברתיות קשות.
ברבות מהמדינות התוצאה הסופית של הצטברות רכוש עצום בווקף הייתה שחיתות, הזנחה, וקיפאון כלכלי. החל מסוף שנות הארבעים, וביתר שאת לאחר המהפכות הצבאיות של שנות החמישים והשישים צומצמו נכסיו של הווקף למסגדים, בתי קברות ומוסדות צדקה, כמו כן נותק הקשר בין צאצאי בעל הנכס לניהול השוטף של הווקף ולהנאה מרווחיו - אף כי נשמרה הבעלות על הנכס, הרווחים השוטפים מניהול הנכס, במידה שהתקיימו, הועברו לאוצר המדינה.
היסטוריה של מעמד הווקף בירושלים.
ראשית המעמד העצמאי של הווקף בירושלים בתקופה הממלוכית. ירושלים נשלטה על ידי מושל צבאי חלש ועל ידי איש דת שכונה "הממונה על ההקדשים" (מכונה גם "המשגיח") הממונה היה אחראי על כל ההקדשים בעיר, בהר הבית ובמערת המכפלה. סמכויותיו היו לכאורה פיקוח תקציבי ודאגה לרווחת אנשי הדת אך למעשה שלט בכל ההיבטים של ההקדשים מנקיון ואספקת מים ועד הגנה משפטית. הסמכויות הנרחבות של הממונה הוגדרו עוד בתקופתו של עלאא' א-דין, הממונה הראשון שהתמנה על ידי הסולטאן ביברס ב-1260. עלאא' א-דין גייס עבדים-לוחמים מסודאן, שיכן אותם בקסרקטין ליד שער המשגיח והפקיד אותם על משמר ההקדשים. למעשה, האיכות האישית והצבאית של שומרים אלה (שהיו כפופים באופן בלעדי לממונה) עלתה במידה רבה על זו של חיילי חיל המצב של הריבון החילוני. כלומר לשלטון החילוני-צבאי ששלט כביכול בירושלים לא היו כל סמכויות במבני ההקדש ובפרט בהר הבית (שהוא הקדש כולו).
במאות ה-14 וה-15 חלו עימותים בין ממונים לבין מושלים תקיפים, כאשר היה ניסיון של השלטון המרכזי להעלות את רמת המושלים הצבאיים, אולם בדרך כלל הייתה ידם של אנשי הווקף על העליונה. הסטטוס קוו לפיו שולט המשגיח מטעם הווקף בהקדשי ירושלים ונעזר לשם כך בכח שיטור עצמאי, הכפוף רק לו, נשמר גם בתקופה העות'מאנית וזכויותיו בהר הבית נשמרו גם לאורך השלטון הירדני וכן תחת שלטון מדינת ישראל. באופן היסטורי הממונה היה תמיד האיש החזק בירושלים, הן כאיש דת והן כאדמיניסטרטור, במיוחד בתקופות של רפיון שלטוני-אזרחי.
הווקף ומדינת ישראל.
לאחר מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל הוכרזו נכסי הווקף המוסלמי בתחומי המדינה כרכוש נפקדים והועברו לבעלות המדינה. בנסיבות של עלייה המונית בשנים הראשונות של הקמת המדינה ראתה הממשלה הזדמנות לתפוס חזקה על היקף עצום של קרקעות ורכוש שיחזקו את הנכסים העומדים לרשותה של הממשלה למטרות שונות. הכרזה זו הובילה לבנייה של יישובים יהודיים רבים על אדמות וקף, ולשימוש בחלק אחר מהן למטרות אחרות (חקלאות, מסחר וכדומה).
כיום, הכינוי "הווקף" בשיח העברי משמש בדרך כלל כדי לתאר את הגוף האדמיניסטרטיבי המוסלמי האחראי על הר הבית.
טענה מרכזית של החמאס כלפי מדינת ישראל היא שכל פלסטין היא אדמת וקף, כיוון שנתקדשה באמצעות מלחמת כיבוש בראשית התקופה המוסלמית (אם כי תיאור זה נכון לרוב המזרח התיכון אם לא לכולו).
ארובה
ארובה היא התקן שנועד לאפשר פליטת גזים חמים ועשן, מחומרים שנמצאים בבעירה בתנור, כבשן או אח, אל האטמוספירה החיצונית, בדרך כלל הרחק ממקור יצירת העשן או הגזים.
באופן טיפוסי הארובות בעלות צורה מאונכת על מנת להבטיח את זרימתם החלקה של הגזים החמים, וכן את שאיבת האוויר אל תוך הבערה דרך החלק בארובה שמתאים לכך.
על הפיזיקה של פעולה הארובה ראה אפקט ארובה.
מיקומן של הארובות: בראשי בניינים, על קטרים וספינות.
התפקיד המכני של ארובות.
לארובה 2 תפקידים מכניים חשובים: