אִינְטֵרֵס (מגרמנית: Interesse) הוא השאיפה של גורם חברתי (יחיד, מוסד או קבוצה חברתית) להשיג מטרה מסוימת, למענו הוא מוכן לנקוט בפעולה ואף להשקיע משאבים חברתיים (כגון כסף או יוקרה).
אינטרס: תמלול שאיפה לקידום עניין או מטרה, והמוכנות להקצות לכך משאבים ריאליים או רעיוניים.
בשיח הפופולרי.
בשיח הפופולרי יש למושג האינטרס שתי משמעויות נפרדות. הראשונה משמשת בעיקר בתחום טוהר המידות, ובאה לציין פעולה של יחיד הנובעת ממניעים זרים למטרותיו של הארגון אותו הוא מייצג, ופוגעים במטרות אלו:
המשמעות השנייה של מושג האינטרס שמה במרכזה את האינטרס של כלל המערכת החברתית. בשימוש זה נהוג להתייחס לאינטרס של המדינה כולה, או של כלל הציבור:
משמעות זו של המושג נמצאת בשימוש גם בשפה המשפטית, שם מייצג הביטוי אינטרס הציבור את טובת הכלל, והוא בשימוש כאשר זו עומד בניגוד לטובתם של הצדדים בדיון המשפטי.
המשמעות השלישית היא של אינטרס חסר אינטרסנטיות. לדוגמה: אדם זקן בקושי הולך, וילדה ניגשת אליו ועוזרת לו לחצות את הכביש במעבר החצייה. במקרה זה הילדה, מבצעת פעולה של עזרה לאדם וזהו אינטרס של עזרה, שאין בו כל אינטרס רווחי כלשהו.
ביהדות ליווי מת לקבורה נקרא חסד של אמת כי הוא נטול אינטרס (המת לא יחזור להחזיר טובה)
במדעי החברה.
המושג אינטרס אינו נמצא בשימוש נרחב בגישות הסכמיות לחקר מדעי החברה, שכן אלו שמות את הדגש על המטרות המשותפות לכלל המערכת החברתית ולא על מטרותיה של כל אחת מהקבוצות הפעילות בזירה החברתית, או על מטרותיו של היחיד. ברוב גישות קונפליקט, לעומת זאת, מושג האינטרס הוא מושג יסוד בניסיון להסביר את ההתרחשויות החברתיות, שכן גישות אלו רואות באינטרסים את הכוח המניע מאחורי פעילותם של גורמים חברתיים, פעילות המהווה לפי גישות אלו את הכוח המניע את החברה.
תאוריות של כלכלת שוק.
בבסיס התאוריות התומכות בכלכלת שוק כאמצעי יעיל לאספקת צרכיו החומריים של אדם עומדת ההנחה כי במצב בו כל אדם פועל על פי האינטרס האישי שלו, סך כל האינטרסים יביא לפעולה מיטבית של השוק. לכן הן טוענות שאין להציב מכשולים בפני האינטרסים הכלכליים של האדם, ולאפשר לו לפעול ללא מגבלות. מצב זה מתקיים בסיטואציה של תחרות משוכללת.
המשחקים.
תורת המשחקים אינה עוסקת באופן שבו מחליטים שחקנים על האינטרסים שלהם, ומקבלת אינטרסים אלו כנתונים. אך מרגע שנקבעו, מהווים האינטרסים את הקלט החשוב ביותר של התורה - שכן ההנחה היא שכל השחקנים קובעים את פעולותיהם בצורה רציונלית, באופן שיאפשר להם להשיג את מירב האינטרסים שלהם.
תורת המשחקים מכילה מספר הנחות יסוד באשר לאופי של האינטרסים של השחקנים. התורה מניחה שכל שחקן מודע למכלול האינטרסים שלו, ומסוגל לדרגם לפי חשיבות ולקבוע איזה אינטרס נמצא בראש סדר העדיפויות. יתר על כן, התורה מניחה שסדר העדיפויות של שחקן הוא טרנזיטיבי - אם שחקן מעדיף את אינטרס א' על פני אינטרס ב', ואת אינטרס ב' על פני אינטרס ג' - הרי שהוא גם מעדיף את אינטרס א' על פני אינטרס ג'. הנחות יסוד אלו באשר לאינטרסים הן הכרחיות לפעולתה התקינה של תורת המשחקים.
מרקסיזם.
בתורה המרקסיסטית האינטרסים של הפרט הם לעולם אינטרסים מעמדיים - האינטרס נובע ישירות ממיקומו המעמדי של הפרט. כל חברה מתחלקת לבעלי אמצעי ייצור ולחסרי אמצעי הייצור (ובחברה המתועשת המודרנית - בורגנים ופרולטרים, בהתאמה). האינטרס של חסרי כוחות הייצור הוא לתפוס בעלות על אמצעי הייצור, בעוד שהאינטרס של בעלי כוחות הייצור הוא לשמר את מעמדם ולא לוותר על השליטה בהם.
לפי תורה זו, האינטרס המעמדי הוא האינטרס היחיד של הפרט. אינטרסים אחרים, שהפרט סבור שיש לו, אינם אלא תודעה כוזבת. כאן נכללים אינטרסים לאומיים, תרבותיים ואחרים. אלו אינם אינטרסים אמיתיים, משום שהשגתם לא תקדם את הפרט. לפי התפיסה המרקסיסטית, סיכויי חייו של הפרט נגזרים אך ורק ממצבו המעמדי, וכל שינוי שאינו שינוי כלכלי - קרי, שינוי ביחסי הייצור - לא יביא לשיפור באיכות חייו. העובדה שרבים סבורים שיש להם אינטרסים שאינם כלכליים נובעת מפעולתו של מבנה העל - המערכת החברתית שהיא תוצר של יחסי הייצור, וכל תפקידה הוא השימור של יחסי ייצור אלו. ביום שיכירו חסרי אמצעי הייצור באינטרסים האמיתיים שלהם, יהפכו מ"מעמד כשלעצמו" ל"מעמד למען עצמו", ויוכלו לפעול למען המהפכה - האמצעי היחיד שישפר את מצבם.
פוסט-סטרוקטורליזם.
ההגות הפוסט סטרוקטורליסטית מערערת על הקישור הישיר בין נתוניו הסוציו-דמוגרפיים של הפרט לבין האינטרסים שלו. לפי טענה זו, התהליך שבו מאפייניו של היחיד - דוגמת מצבו הכלכלי, השתייכותו לקבוצות חברתיות ועוד - מיתרגמים לאינטרסים אינו תהליך ישיר, אלא מתווך תרבותית. מעמדו של אדם, לדוגמה, אינו קובע ישירות את האינטרסים שלו. האדם מפרש בעזרת המטען התרבותי שלו את מעמדו, ומכך גוזר את האינטרסים שלו. בהקשר תרבותי מסוים, עובדת היותו של אדם חסר אמצעים יחסית לאחרים עשויה להתגלגל לכך שירצה במהפכה סוציאליסטית, שלאחריה לא יהיו עוד הבדלי מעמד; בהקשר תרבותי אחר, יכולה אותה עובדה בדיוק לגרום לו לשאוף לשפר את מעמדו הריבודי, ולהפוך לבעל אמצעים.
כתוצאה מתפיסה זו, מושג האינטרס משמש באופן שונה במחקר. ראשית, מוקד המחקר עובר מהאופן שבו אינטרסים משפיעים על התנהגותם של פרטים ולכן על החברה, אל האופן שבו נקבעים אותם אינטרסים - על הכוחות המעורבים בתהליך התרגום של מאפיינים לאינטרסים. שנית, מושג האינטרס הופך להיות נגזרת של השיח, ולכן משתנה מחברה אחת לשנייה מחד, ותולדה של יחסי הכוחות בחברה מאידך.
מוצאי חג (אלבום)
מוצאי חג הוא אלבום של המוזיקאית והזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 2003.
סקירה כללית.
"מוצאי חג" יצא ארבע שנים לאחר יציאתו של אלבום האולפן המלא האחרון עד אז של אלברשטיין בעברית, "תיכף אשוב", ושנתיים לאחר "Foreign Letters" שכלל גם שירים ביידיש. חמשת השירים הפותחים של האלבום, כמו גם השיר "יום שישי בלילה", נוגעים במישרין או בעקיפין בהווי חייהם של העובדים הזרים בישראל. כל שירי האלבום נכתבו בידי בעלה של אלברשטיין, נדב לויתן, והולחנו על ידי אלברשטיין. זהו שיתוף הפעולה המוזיקלי הראשון בין בני הזוג, שנמשך גם באלבומה הבא של אלברשטיין, "קוקוס". האלבום, שהוקלט ב"אולפני די.בי" על ידי אורי ברק והופק מוזיקלית בידי עובד אפרת, זכה לביקורות משבחות בישראל ובעולם ולהצלחה מסחרית. שמו של האלבום בא משיר הנושא, המספר על זונות זקנות שחוזרות למקום עבודתן במגרש החניה בחוף הקאנטרי במוצאי ראש השנה, ומדליקות מדורה מן הפסולת שהשאירו החוגגים.
השיר "צל", בו התארח ברי סחרוף בגיטרה ובשירה, יצא כסינגל ראשון והשתמש בדימוי הצל לשם תיאור היחס לעובד הזר ("כשהלבן סועד בחופזה חטיף צהריים עם שותפים לעבודה, שוטף הצל את כליו"). "תהילים קטנים" ו"אהבת חסד" עוסקים בחוויותיהן של דמויות מן העולם היהודי הדתי. האלבום הפך לאלבומה המצליח ביותר של אלברשטיין בישראל מזה זמן רב לאחר ש-14 אלף עותקים ממנו נמכרו ממנו תוך שלושה חודשים. ההצלחה נתפסה כהפתעה, בין השאר מכיוון שהאלבום נחשב לעגמומי וביקורתי יותר מהמקובל בזמר העברי של התקופה. בעקבות הצלחתו של האלבום ושל "קוקוס" ו"לעמעלע" שיצאו אחריו חזרה ב-2007 אלברשטיין להופיע בישראל לראשונה מזה שבע שנים. אבי אפרתי מ"ידיעות תל אביב" כתב על האלבום: "במדינה שקברניטיה מנהלים מדיניות של רדיפת זרים, 'מוצאי חג', שנגע לעומק ובכאב בסוגיית העובדים הזרים, הוא בבחינת מצפן מוסרי. בלדות יפות ונוגות, המייצגות את אלברשטיין במיטבה, חברו לאמירה הברורה, ליצירת אחד האלבומים האמיצים שנוצרו כאן השנה". באתר הביקורות הבינלאומי "allmusic" נכתב: "זוהי הקלטה מבריקה ומרגשת ששוחרי הפופ האלטרנטיבי יתהפכו באוויר בשבילה".
"נחל גוסס" הוא שיר מחאה נוקב העוסק בזיהום הנחלים על ידי מפעלים תעשייתיים ("אם נתחיל בסלקציה, מי יתקע לידינו שלא יבוא יומנו?!"). אסף הראל כתב על השיר "הוא אולי אחת הזעקות הסביבתיות הבודדות שנשמעו במוזיקה הישראלית בשנים האחרונות".
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי נדב לויתן והולחנו על ידי חוה אלברשטיין
מישל קישקה
מישל קישקה (בצרפתית: Michel Kichka; נולד ב-15 באוגוסט 1954) הוא קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
ביוגרפיה.
קישקה נולד בשנת 1954 בלייז' שבבלגיה. הוריו יהודים ניצולי השואה: בימי מלחמת העולם השנייה אביו, אנרי קישקה, יליד בריסל, גורש בגיל 16 עם משפחתו לאושוויץ ולמחנות ריכוז אחרים. אמו, לוסי, הצליחה להימלט עם משפחתה לשווייץ. קישקה היה חניך בתנועת השומר הצעיר איתה עלה להתנדב בקיבוצים שונים בישראל.
מישל קישקה החל לצייר בגיל מאוד מוקדם, בהשפעת הקומיקס הבלגי אשר אהב לקרוא. בתחילת שנות ה-70, בהיותו תלמיד תיכון, למד קישקה הנדסת בניין בבלגיה. בין השנים 1973 עד 1974 למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות ואדריכלות, בלייז'.
בשנת 1974, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, עלה לישראל. בין השנים 1974 עד 1978 למד בבית הספר "בצלאל".
לאורך השנים אייר עשרות ספרים לילדים ולמבוגרים, עיתונים, וכו'. בין השאר כתב וצייר סיפורי קומיקס בירחונים שונים בישראל. הוא זכה לפרסום רב בעיקר עקב כרזות הומוריסטיות פופולריות אשר מציגות את חיי היומיום בערים הגדולות בישראל ובעולם ועל חיי היומיום בעיר ובקיבוץ.
בשנות ה-80 צייר את הקומיקס "מיסטר טי" (נער שכוחו היה טמון בשתיית תה) בירחון לילדים "משהו".
בשנת 1982 זכה בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק עבור איוריו לספר "דווקא כן ואי אפשר" מאת נירה הראל.