דרך יפו היא אחד הרחובות בעיר התחתית בחיפה שבחלקה משמשת כנתיב תנועה מרכזי המובילה מחיפה דרומה. הדרך היא דרך היסטורית שתחילתה בימי דאהר אל-עומר, שהקים ב-1761 את "חיפה החדשה" כעיר מוקפת חומה. הדרך התפתחה בשלהי התקופה העות'מאנית והפכה בתקופת המנדט לרחוב מרכזי בחיפה. מקור שם הרחוב הוא ב"שער יפו" ממנו התחילה הדרך שהובילה מערבה ודרומה אל העיר יפו. שמו של הרחוב ניתן לו על ידי התושבים ועבר מדור לדור עד שהפך לשמו הרשמי. דרך יפו הייתה חלק מהמע"ר של חיפה בתקופת המנדט, שכלל גם את דרך המלכים (דרך העצמאות), המרכז המסחרי הישן והמרכז המסחרי החדש.
תוואי הדרך.
אורכה של דרך יפו כ-1.8 קילומטרים. תחילתה של הדרך כהמשכו של רחוב נתנזון פינת רחוב כיאט 7 לכיוון צפון-מערב והיא חוצה את העיר התחתית במקביל לדרך העצמאות. בחלקה הראשון, המזרחי, הדרך צרה וחד סיטרית, בהמשך היא חוצה את המושבה הגרמנית ומשתלבת עם דרך העצמאות, ובחלקה המערבי היא הופכת לנתיב תנועה מרכזי דו מסלולי וחלק מכביש 4. הדרך מסתיימת בצומת דולפין, צומת הרחובות ג'יימס דה רוטשילד וחיל הים בכניסה לשכונת בת גלים.
מאפייני הרחוב.
אופיו של הרחוב אינו אחיד לכל אורכו. מתחילתו עד המושבה הגרמנית מאופיין בבנייה עירונית צפופה של בתים בסגנונות שונים. הבנייה ברחוב לא הייתה בנייה מתוכננת, והיא הביאה ליצירת קו רחוב לא ישר. אופייה הושפע מהסגנונות שהיו מקובלים בתקופות השונות על פי הצרכים באותה עת. ברחוב, בתים עם מאפיינים של אדריכלות עות'מאנית עם חללים בעלי קשתות, מבנים בסגנון האקלקטי וסגנון עם השפעה מודרניסטית. בקטע זה של הרחוב, רוב הבתים הם בעלי שלוש קומות ויותר, מצופים באבן ובעלי גג שטוח. קומת הקרקע שימשה למסחר והקומות העליונות משמשות למגורים והם בעלי מרפסות מעוטרות. לאורך הרחוב נוצר רצף של אזור מסחרי. כיום האזור המסחרי הפעיל יותר הוא קטע הרחוב בין רחוב נתנזון ורחוב הבנקים. ניתן למצוא בו מסעדות, פאבים, חנויות בגדים ועוד.
מערבה נמצאת המושבה הגרמנית, הבתים נבנו בסגנון האדריכלות הטמפלרי. בתים עם חצרות בבנייה לא צפופה. בקטע זה שוכן המרכז המסחרי "סיטי סנטר" הכולל שש קומות. המרכז נבנה בשנת 1990 וכולל אלמנטים המזכירים את סגנון הבנייה הטמפלרי. הפעילות העסקית בקטע רחוב זה בעיקרה כוללת משרדי עורכי דין, רופאים וכדומה. בשנת 2000 הוסב בקטע רחוב זה מבנה מגורים למלון גסט האוס "פורט אין".
ממערב למושבה הגרמנית הופך הרחוב לדו סטרי. בקטע רחוב זה נמצאים שלושה בתי קברות. הבנייה ברחוב היא שילוב של בתים מצופים אבן, שיכונים, ומגדלים מסחריים מודרניים. בקטע רחוב זה ניתן למצוא עסקים רבים הקשורים במסחר בכלי רכב וחלפיו כגון סוכנויות למכירת כלי רכב, חנויות כלי חילוף, משרדי חברות להשכרת רכב (למשל סאן קאר) ואחרות ומוסכים.
היסטוריה.
תוואי הדרך עליו נסלל הרחוב נולד וצמח עם התפתחות העיר שהוקמה על ידי דאהר אל-עומר. בעקבות גידול באוכלוסיית חיפה שבין החומות, החלה בשנות החמישים של המאה ה-19 תנועת בנייה מחוץ לחומות. עיקר הבנייה נעשה לאורך צירי התנועה המרכזיים באותה תקופה "דרך יפו" שהובילה מערבה ו"דרך עכו" שהובילה מזרחה. בתוואי ההיסטורי הדרך התחילה ממערב לכיכר חמרה הכיכר שלפני השער המערבי. לאחר התיישבות הטמפלרים במושבה הגרמנית בשנת 1868 החלה בנייה מואצת בשטח הפנוי שבין המושבה והעיר. כיכר חמרה הייתה תחנת היציאה של הכרכרות, ממנה הן יצאו לאורך רחוב דרך יפו לכוון המושבה הגרמנית וסטלה מאריס. בשנות השמונים של המאה ה-19 נסלל קטע הדרך שהוביל מהמושבה הגרמנית לעיר על ידי הטמפלרים. באותה עת עדיין לא היו שמות לרחובות העיר למעט הרחובות במושבה הגרמנית.
בשנת 1905 לאחר שהושלמה תחנת הרכבת הראשונה בחיפה השוכנת מדרום מזרח לדרך יפו, החלה תנופת פיתוח ברחוב. באזור כיכר חמרה התרכזו חלק גדול מהחנויות שמחוץ לעיר העתיקה.
ביום 23 בספטמבר 1918 יום סיום כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה נערך בדרך יפו מצעד של הפרשים ההודים מחטיבה 15 של הצבא הבריטי.
לאחר התחלת המנדט הבריטי התפתח אופיו המסחרי של הרחוב. בשנת 1925 ניתן לרחוב שמו הפורמלי "דרך יפו" ובאנגלית נקרא Jaffa Road. כחלק מהתפתחות אופיו המסחרי, נפתח בשנת 1927 מרכז מסחרי בשטח שהשתרע מרחוב יפו לכוון הים מול כיכר חמרה. זה היה המבנה הראשון בחיפה אשר יועד מלכתחילה למסחר. מבנה זה נקרא מאוחר יותר "המרכז המסחרי הישן". ברחוב ובסביבתו פעלו עסקים בבעלות ערבית, יהודית וגם בבעלות משותפת. בניית נמל חיפה וסלילת רחוב "דרך המלכים" (דרך העצמאות) בשנת 1933 מצפונו הגבירו את הפעילות הכלכלית ברחוב. כיכר חמרה הפכה לתחנת האוטובוסים הראשית ממנה יצאו האוטובוסים לכל שכונותיה של חיפה. האזור הפך צפוף ובעל תנועת כלי רכב רבה. באוגוסט 1934 הוחלט לבטל את כל החניות של האוטובוסים בכיכר, התחנות הועברו לרחובות אחרים ביניהם רחוב המלכים ודרך יפו. בשנת 1946 נבנתה תחנה מרכזית לאוטובוסים בפינת הרחובות דרך יפו ושדרות בן-גוריון (לשעבר שדרות הכרמל). התחנה פעלה במקום זה עד 1973 עד שהועברה לצומת הרחובות חיל הים ושדרות ההגנה מדרום ובצמוד לתחנת הרכבת חיפה בת גלים. בשטח התחנה לשעבר, מתוכנן להיבנות מבנה שיכלול מלון, מעונות סטודנטים ושימושי מסחר נוספים.
בשנת 1948 לאחר שפרצה מלחמת העצמאות פסקה התפתחות הרחוב. תושבי הרחוב היו ברובם ערבים שעזבו ביחד עם רוב ערביי חיפה. הרחוב (במיוחד חלקו הדרום מזרחי) התרוקן מתושביו. כתוצאה מכך פסקה כמעט לחלוטין הפעילות המסחרית ברחוב, כולל הפסקת קווי התחבורה הציבורית. במשך השנים התדרדר הרחוב. כיום עיקר אוכלוסיית הרחוב היא אוכלוסייה ערבית.
בשנת 1964 שונה שמו של קטע הרחוב מקצה כיכר פריז (כיכר חמרה לשעבר) ועד רחוב כיאט 7 לרחוב נתנזון על שם שלמה זלמן נתנזון. מספרי הבתים בדרך יפו לא שונו, והם מתחילים מדרך יפו 19 ו-24.
אתרים.
לאורכו של הרחוב נמצאים אתרים ומבנים היסטוריים (מדרום-מזרח לצפון-מערב):
נחל שוח
נַחַל שׁוּחַ () הוא נחל איתן באורך 17 ק"מ, במרכז רמת הגולן. שם הנחל נקרא על שם זן תאנה שצומח בו.
הנחל מתחיל ממערב להר אביטל, ומשם הוא ממשיך לכיוון דרום-מערב. הנחל חוצה את כביש 978 וממשיך מערבה. כ-2 קילומטרים ממזרח לעמק החולה הנחל מתחתר ויוצר קניון עמוק יחסית. באזור הקניון מקבל הנחל זרימת מים קבועה ממעיין אל פג'ר. אפיק הנחל סבוך מאוד ויש בו מספר מפלי מים. הנחל ממשיך אל עמק החולה ונשפך לירדן.
באזור הנחל קיימים שדות מוקשים ישנים שטרם פונו.
החי והצומח בנחל.
בסביבת הנחל צומחים עבקנה שכיח, קנה מצוי, עצי תאנה רבים, עצי מילה סורית ודולב מזרחי. הנחל הוא המקום היחיד בישראל בו צומחים אצות אדומיות וגומא הירקון. במצוקי הנחל גדלים הדס מצוי ולבנה רפואי.
חוק בשארה
אוניברסיטת לטביה
אוניברסיטת לטביה ממוקמת בעיר ריגה, בירת לטביה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1919 על בסיס תשתיות וסגל מרצים של הפוליטכניקום המקומי. תחילה השם היה "בית הספר הגבוה", אך בשנת 1923 השם שונה לשם הנוכחי. במשך כל התקופה האוניברסיטה הייתה בין המוסדות להשכלה גבוהה החשובים בלטביה. בשנת 1958 הפקולטות הטכניות של האוניברסיטה הופרדו ממנה ובעיר הוקמה מחדש אוניברסיטה טכנית עצמאית. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט.
ארגון.
האוניברסיטה כוללת 13 פקולטות:
בנוסף לכך לאוניברסיטה שייכים 20 מכוני מחקר בתחומים שונים.
פרשת בוגרי השלוחה בישראל.
בשנת 1996 פתחה אוניברסיטת לטביה את נציגותה בישראל ואיפשרה לבוגריה לקבל תואר אקדמי של האוניברסיטה בדרך של למידה מרחוק (בדומה לאוניברסיטה פתוחה). ואמנם, התארים שרכשו בוגרי הנציגות - מעל 7,000 שוטרים, סוהרים, חיילי צה"ל ועובדי מדינה, בהם מורים רבים - זכו, על דרך הכלל, לאישור ועדת השקילות, והבוגרים קיבלו אותן הטבות הנובעות מן התארים.
בשנת 2001 נפתחה חקירת המשטרה, שהעלתה בין היתר כי חלק מן התארים הושגו בתרמית או נקנו בכסף. נוכח הממצאים, החליטה המדינה לשלול את אישור השקילות מכל מי שקיבל תואר בשלוחה זו ובשלוחה של מכללת ברלינגטון, שהופעלה על ידי אותו גורם מסחרי. משמעות ההחלטה הייתה שלילת הטבות השכר. כן נקבע, כי בוגר הנציגות לא ייחשב כבעל תואר אקדמי לעניין עמידה בתנאי מכרז בשירות המדינה הדורש השכלה אקדמית. חקירת המשטרה הובילה לבסוף להגשת כחמישים כתבי אישום נגד מפעילי הנציגות ונגד חלק מבוגריה בעבירות של קבלת שוחד, קבלת דבר במרמה, מרמה והפרת אמונים וכן התקיימו הליכים משמעתיים לכ-200 בוגרים.
ראש החברה שהפעילה את השלוחות, אברהם אבן חן, הורשע, בין היתר, במתן שוחד ובמכירת תארים אקדמיים ונגזרו עליו 30 חודשי מאסר בפועל וקנס של 50 אלף שקל. בעקבות החקירה, ביטלו גופים ציבוריים שונים את הטבות השכר שהעניקו לבוגרי שלוחות אלו. ב-20 במרץ 2003 התקבלה החלטה על ידי נציב שירות המדינה והממונה על השכר לפיה לא יוענקו אישורי שקילות לבוגרי נציגות אוניברסיטת לטביה שטרם קיבלו אישור וכן ישללו אישורי השקילות שהוענקו בעבר לחלק מבוגרי השלוחה.