מפורסם אולי אף יותר מנוסח התפילה הוא הלחן המקובל אצל אשכנזים בעת אמירת "כל נדרי", שמושר אף בקהילות רפורמיות שוויתרו על אמירת התפילה עצמה, ונחשב לניגון יסוד במוזיקה יהודית. באירופה המזרחית אף הרבו אישים נוצריים בולטים, חובבי מוזיקה, ויהודים שעזבו את הדת, לבקר בבתי הכנסת כדי לשמוע את הניגון בערב זה. למרות זאת, קרוב לוודאי שאין בנמצא שני בתי כנסת, שבהם שרים בדיוק אותה נעימה תו בתו. בדיקה קפדנית של ההבדלים מגלה אחידות רק בעיקרי חלקו הראשון של הלחן, וקשת שינויים רחבה ביתר חלקיו. עם זאת, הסטיות מן המקור אינן קיצוניות ואינן אלא מה שמצופה מחיבור מוזיקלי שאיננו מיוחס ליוצר יחיד, אלא הורחב ונבנה בידי יוצרים רבים בזה אחר זה ונמסר על ידם הלאה בדרכים המסורתיות, המאפיינות את ההתנהלות החזנית הרפסודית.
המבנה המוזיקלי של לחן "כל נדרי" בנוי על בס פשוט, כשהמלודיה היא מזיגה של חזנות פשוטה עם סלסולים עשירים. במקום לקרוא את מילות הפתיחה בקריאה חדגונית, היה חזן מדרום גרמניה מקדים צליל אנחה ממושך, שוקע לצליל נמוך יותר ושב ועולה, כאילו רק לאנחות ויפחות בכי יכול להינתן ביטוי לפני שהמשרת בקודש יוכל להביא את עצמו לפתוח את תפילות יום הכיפורים. לאחר מכן זימר החזן בסולמות שונים את מילות התפילה שלש פעמים, כאשר בכל פעם הולך קולו ומתעצם, לפי מנהג שמקורו במחזור ויטרי מהמאה ה-11:
היו רבנים שהביעו תמיהה על הצורך באווירת חרדה והשתוממות זו בעת אמירת תפילה "טכנית" שעוסקת בהתרה פשוטה של נדרים.
בנוסף להגבהת הקול היה נהוג גם להאריך בנעימה ממושכת, בין היתר בשל החיוב לבצע את התרת הנדרים לפני השקיעה משום שהיא אסורה בחג עצמו, ועל שליחי הציבור באשכנז הוטל להאריך בתפילה עד זמן תפילת ערבית, כפי שהורה המהרי"ל (1360-1427): "יתחיל שליח הציבור כל נדרי טרם שיקדש היום, אכן יאריך בו בניגונים להמשיך עד הלילה". במאה ה-16 מופיע לראשונה, אצל רבי מרדכי יפה מפראג, אזכור על ניגון קבוע לתפילה אשר מורגל בפי החזנים.
כתב התווים הקדום ביותר שבידינו ללחן המקובל הוא של החזן אהרן ביר מברלין משנת 1765, אולם מקור הנעימה עצמה אינו ידוע, והיא נחשבת חלק מסדרת נעימות מסורתיות הקרויים "ניגוני מסיני", שהופיעו בקהילות יהודיות בדרום גרמניה (וורמס, שפייר ומיינץ) בין המאה ה-11 למאה ה-15. המסורות העממיות לגבי זהות המלחין מגוונות, וקשה לבסס אותן היסטורית. לפי אחת המסורות, הוא חובר על ידי המשורר הספרדי האנוס דה-קסטילה, שצפה בהוצאה להורג של אנוס בשם דון מנואל, שהיה שר האוצר אצל המלכה איזבלה. ההשערה הרווחת היא שהוא הולחן בידי חזן בדרום או מערב גרמניה. לפי המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון, החזן חיבר את הלחן בשנת 1500 לערך, בהשראת האנוסים בספרד שהקפידו אולי יותר מכל להתאסף בסתר לתפילת כל נדרי מלאת הוד, בכוונה לבטל את שבועות השווא שלהם כשהוכרחו להמיר את דתם. לפי אידלסון התפשט הניגון באשכנז בעוד שהספרדים עצמם כלל לא הכירו אותו.
התפילה והנעימה היוו בסיס למספר יצירות ידועות של מוזיקה קלאסית, בהן אופוס 39 למקהלה ותזמורת של ארנולד שנברג, היצירה הנודעת בשם זה של מקס ברוך, רביעיית מיתרים של ג'ון זורן, ועוד. כמו כן, האקורדים של הלחן דומים לחמש התיבות הראשונות באחת מרביעיות המיתרים של בטהובן. הנעימה שימשה כרקע לסיום הסרט ביידיש משנת 1940 "דער וילנער שטאט חזן". הפרוטגוניסט בסרט (מגולם על ידי החזן מוישה אוישר), חזן אדוק שהתרחק מהיהדות כדי להפוך לכוכב אופרה, עובר תהליך זיכוך לאחר שהוא מתהלך ברחוב בליל יום כיפור ושומע את צלילי הנעימה הבוקעים מבית הכנסת, מצטרף לתפילה ובסיומה נופל מת.
איל ניגוח
אֵיל נִגּוּחַ הוא כלי מצור ששימש לפריצת שערי מבצר וביקוע חומות בעת העתיקה, מתקופות פרהיסטוריות ועד ימי הביניים המאוחרים.
המתקן הורכב מבול עץ או אבן עבה, קשה וכבד, ומבסיס יציב ונייד. בתקופות מסוימות ייצרו גם ראשי ניגוח ממתכות, כמו ברונזה.
בעת הפעלתו, איל הניגוח הובא אל המטרה, שהייתה קיר או שער אותו רצו להבקיע. מהבסיס נתלה ה"מַגָּח", בול העץ, כך שהיה במרחק סביר מהקרקע. אל בול העץ היו קושרים חבלים, כך שהוא היה תלוי מעל לבסיס בתוך מסגרת מיוחדת (לרוב עם גג) שהגנה על מפעילי האיל מחיצים ושמן רותח שנורו ונשפכו בידי מגיני המטרה, ואיפשרה להם להתקרב למטרה. משיכה של בול העץ אחורה ושחרורו הייתה מביאה אותו בעוצמה קדימה. הוא היה פוגע במטרה, ולאחר מספר חבטות ממוטט אותה.
כדי שאיל ניגוח יהיה יעיל בביקוע חומות, גובהו של הראש (בול העץ) מעל הקרקע אמור היה להיות בהתאם למטרה.
פגיעה במטרה במקום גבוה יותר הקלה על מיטוטה. עם זאת, כיוון גבוה מדי, מוטט רק חלק קטן מהמטרה.
בהתאם, אם גובה הפגיעה היה קטן מדי, היה צורך במספר ניסיונות רב על מנת למוטט את המטרה.
כיוון שהחומות היו חזקות מדי ברוב המקרים לפריצה בשיטה זו, השתמשו בכלי בעיקר כדי לפרוץ שערים ודלתות.
כלי הניגוח היה כבד מאוד, והיה צורך במספר אנשים על מנת לגרור אותו למטרה ולהשתמש בו.
מתגליות ארכאולוגיות התברר שגם מבצרים בארץ ישראל בתקופת התנ"ך נכבשו בעזרת שימוש באיל ניגוח.
סטיליאן פטרוב
סטיליאן פטרוב (בבולגרית: Стилиян Альошев Петров; נולד ב-5 ביולי 1979 במונטנה, בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי, ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת הכדורגל האנגלית אסטון וילה ובנבחרת בולגריה. פטרוב שיחק במגוון תפקידים במרכז המגרש, ויכול היה לתפקד גם כקשר הגנתי וגם כקשר התקפי.
קריירה.
פטרוב גדל במחלקת הנוער של המועדון הבולגרי צסק"א סופיה, בו הספיק להעביר רק עונה אחת בבוגרים לפני שעבר לשחק בסלטיק. כבר בעונתו הראשונה בגלאזגו שיחק באופן קבוע בהרכב סלטיק ומשם הגיע למקום של קבע גם בנבחרת בולגריה.
ב-6 בספטמבר 2011 שיחק פטרוב בפעם ה-103 במדי נבחרת בולגריה, במשחק ההפסד לשווייץ 3:1. בכך שבר את שיא ההופעות בנבחרת בולגריה שהוחזק לפני כן על ידי השוער בוריסלב מיכאילוב.
בגיל 33 פרש מכדורגל עקב מחלת הלוקמיה בה חלה.
במאי 2013 החל לאמן את קבוצת הנוער של אסטון וילה.
מאירי
מאריאן חריסטוב
מאריאן חריסטוב (בבולגרית: Мариян Христов; נולד ב-29 ביולי 1973 בבוטבגרד, בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצה "בלקן בוטבגרד".
ביוגרפיה.
את צעדיו הראשונים בכדורגל המקצועני עשה חריסטוב בקבוצה הבולגרית סלביה סופיה בשנת 1994. בסיום העונה עבר ללבסקי סופיה, שם שיחק שתי עונות והבקיע 19 שערים. בעונת 1997/1998 חתם חריסטוב במועדון הכדורגל הגרמני קייזרסלאוטרן, עימה זכה באליפות הבונדסליגה באותה עונה. במהלך שבע העונות בהן שיחק בקבוצה, הגיע עם קבוצתו להישגים בינלאומיים, ביניהם רבע גמר גביע האלופות ב-1999, וחצי גמר גביע אופ"א ב-2001.
בעונותיו האחרונות בקייזלסטאורן התקשה חריסטוב למצוא מקום בהרכב והירבה לעלות כמחליף, ולפיכך עבר בעונת 2004/2005 לוולפסבורג. בעונת 2007/08 חזר לבולגריה והצטרף לבלקן בוטבגרד.
במקביל היה חריסטוב שחקן בנבחרת בולגריה בכדורגל, והיה שותף למשחקי הנבחרת במונדיאל 1998 ויורו 2004.
אימרה סאביץ'
אימרה סאביץ' (נולד ב-22 במרץ 1981), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן.
סאביץ' הוא יליד העיר סגד, הונגריה. קבוצתו הראשונה הייתה המועדון ההונגרי מהבירה פרנצווארוש ואחרי עונה אחת בלבד עבר לשחק באוסטריה בקבוצת שטורם גראץ. לאחר ארבע עונות באוסטריה עבר סאביץ' לגרמניה לשורותיה של שטוטגרט בה הוא שיחק בחוד לצידו של החלוץ הגרמני קווין קוראני. בהמשך שיחק גם בקבוצות פ.צ. קלן, מיינץ 05 ואאוגסבורג. במאי 2010 חזר סאביץ' לשטורם גראץ.
סאביץ' היה גם חלוצה הפותח של נבחרת הונגריה. בספטמבר 2013 הודיע על פרישה מהכדורגל.
חנו הגדול
חָנוֹ הגדול (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀) היה אציל פיניקי עשיר שחי בקרתגו במאה השלישית לפנה"ס.
חייו.
עושרו של חנו נבע מאדמותיו בצפון אפריקה, וכינויו "הגדול", כנראה ניתן לו עבור כיבושיו בקרב האויבים האפריקנים של קרתגו.
במהלך המלחמה הפונית הראשונה, הנהיג חנו את הסיעה שתמכה בהפסקת הלוחמה ברפובליקה הרומית. הוא העדיף להמשיך בכיבוש שטחים באפריקה מאשר לנהל קרבות ימיים עם רומא אשר לא יביאו לו רווח כלכלי. מתנגדו הראשי של חנו ושל סיעתו היה חמלקרת ברקה, אביו של חניבעל, שפיקד על צבא בסיציליה.
בשנת 244 לפנה"ס לאחר הניצחון הימי הקרתגי בקרב דרפאנה, שחרר חנו משירות חלק גדול מהצי הקרתגי כדי לחסוך בהוצאות, ובכך נתן שהות לרומאים לבנות מחדש את הצי שלהם ולנצח במלחמה, שלוש שנים אחר כך בקרב אייגוסה.
בתום המלחמה בשנת 241 לפנה"ס, חנו עשרות אלפי שכירי חרב סמוך לקרתגו והחלו לערוך את חישובי השכר אותם עמדו לתבוע מממשלת קרתגו. כאשר חנו הגדול נפגש עם מפקדי הצבא הוא דחה את דרישותיהם, וסירב לשלם את השכר שהבטיח להם חמלקרת בטענה שקרתגו לא תוכל בשום אופן לעמוד בתשלום כה מופרז בשל פיצויי המלחמה לרומא.
חנו הגדול, אדם שמן הלבוש בבגדי פאר, נשא נאום ארוך בפיניקית שכלל לא הובן על ידי מרבית השכירים שדיברו בשבע שפות שונות. בשלב מסוים החיילים הממורמרים לא יכלו לשאת עוד את חזותו ואת דבריו ותקפו את פמלייתו תוך שהם מאלצים את האציל הקרתגי להימלט על סוסו. לאחר שנכשל משא ומתן נוסף פתחו שכירי החרב במלחמה גלויה.