אצל חלק מבני-האדם מופיעים ליקויים בעוררות המינית.
אלה יכולים להתאפיין בחסרונן של פנטזיות ו/או היעדרה של תשוקה לפעילות מינית לאורך זמן נתון. גורמים אפשריים לכך הם הפרעה נפשית - כדיכאון, שימוש בסמים או תרופות, או מצבים רפואיים אחרים.
עוררות מינית בחיות.
המדע טרם השלים את ההבנה אודות יחסם של מינים אחרים כלפי מיניות. יחד עם זאת, מחקרים עדכניים מעלים את האפשרות שבעלי חיים רבים נהנים כמונו מיחסים מיניים שאינם מוגבלים לרבייה; דולפינים וקופי בונובו משתמשים למשל בסקס ככלי חברתי לשימורם של הארגונים הפנימיים. תצפיות על התנהגות בקרב חיות חברתיות הוכיחו כי הן מקיימות מערכות גומלין מיניות ככלי לחיזוק לכידות קבוצתית, ובקרב מומחי אבולוציה יש תמיכה לרעיון שלפיו חילופי טובות-הנאה מיניות מסייעים לקיבוע המגוון הגנטי המקומי בקרב אוכלוסיות מבודדות ובכך אוצרים פוטנציאל אבולוציוני משמעותי מאד.
מוט
מוט (ברבים מוטות) הוא מונח כללי לכל חפץ ארוך, דק וקשיח - לרוב גלילי - המשמש לדבר-מה, על פי רוב בהקשר מכני כלשהו. תכונותיו של מוט והחומרים שמהם הוא עשוי משתנים בהתאם לצורך שלו הוא נועד לשמש.
מוט מאפשר להעביר הן כוחות משיכה והן דחיפה, אולם רק במסלול ישר (בשונה מחבל, שמאפשר העברת כוח בכיוון משיכה בלבד ובמסלול לא ישר).
מוט יכול להיות מקל, טריז או תורן, כמו גם להצביע על חלק במכניקה של רכב - כמוט הילוכים, מוט היגוי או סרן (ציר-גלגלים); מוט גמיש במיוחד משמש למשל כחכת דיג, או כאביזר בציוד סקי, או כעמוד לתמיכת אוהל.
עד לסוף הרנסאנס שימשו מוטות מחודדים בעלי ראש קרב ככלי נשק. כלי נשק אלו ידועים כנשק מוט ונעים מרמחים פשוטים, דרך חניתות ועד מוטות-גרזן והאלברדות בעלי ראשי קרב שכללו מגוון גרזנים, פטישים, להבים, חודים ומגוון קרסים שנועדו נגד שריון לוחות.
מטה הוא מוט או מקל המשמש כסמל מנהיגות, בעיקר בעת העתיקה.
לא תיקום ולא תיטור
לא תִקּוֹם ולא תִטּוֹר הן שתי מצוות לא תעשה הקשורות זו לזו ועוסקות ביחסי הגומלין שבין אדם לחברו. מצוות לא תיקום אוסרת על נקמה באדם מישראל, בעוד מצוות לא תיטור אוסרת אף על זכירת החטא של האדם ושמירת רגשות עוינים כלפיו.
מקור.
שתי המצוות נזכרות בתורה בספר ויקרא בפרשת קדושים ():
נקימה לעומת נטירה.
לא תיקום.
הוא איסור להשיב לחבירו רעה על הדבר הרע שעשה לו, אפילו אם אדם מבקש מחברו טובה ונענה בשלילה, אסור לאותו אדם לסרב לבקשת חברו למחרת היום רק מתוך רצון להחזיר לו רעה תחת רעה.
לא תיטור.
הוא איסור לזכור בלב את הדבר הרע שעשה לו חבירו, ואפילו אם אדם סירב לעזור ואחר כך מבקש עזרה בעצמו, מצווה לעזור לו ולשכוח רעתו. ולכן אדם שעוזר לחברו אך מזכיר לו את רעתו, באמירה כגון "אני לא כמוך, שאתה לא עזרת לי ואני עוזר לך", אף על פי שלא עבר על מצוות לא תיקום, עובר הוא על מצוות לא תיטור.
שורש המצווה.
טעם המצווה הוא כדי להרבות אהבה ואחווה בעם ישראל ולמנוע מריבות וכעסים, שאם האדם ינקום בחברו אין לדבר סוף ויישארו שונאים אחד לשני כל ימי חייהם. בספר החינוך מסביר שמטרת המצווה וסיבתה היא שהאדם ידע שכל מה שקורה לו טוב ורע מגיע מה', ואם חברו עשה לו רע כנראה היה זה רצון ה', ולכן אין לנקום באדם הפוגע. ובכלי יקר כתב שטעם המצווה הוא כי אין ראוי להחשיב את הגוף והממון עד כדי נקימה, והעיקר החיים הוא המצוות ורק אותם ראוי להחשיב.
סוג הפגיעה האסורה.
בתלמוד נאמר שאיסור נקימה ונטירה נאמר רק על פגיעה ממונית, כמו בדוגמה לעיל שאדם מסרב להשאיל חפץ לחברו, אבל מותר להגיב על צער פיזי או עוגמת נפש, אם הפוגע לא ביקש את סליחת הנפגע. כך סיכם זאת רבי מנחם המאירי בפירושו שם:
אמנם הרמב"ם אוסר נקימה ונטירה באופן גורף, ולא ציין הבחנה זו בין ממון לבין צער אחר, והרב ברוך אפשטיין מסביר שהרמב"ם למד שכל מה שנאמר בתלמוד שבצער הגוף מותר לנקום זה דווקא בתלמיד חכם.
בספר חפץ חיים מסיק להלכה שיש להימנע מלנקום בכל מקרה, משום שההיתר לנקום על צער הגוף שנוי במחלוקת, ומחמת הספק צריך להחמיר בדבר ("ספק דאורייתא - לחומרא").
רבי שמעון גרינפלד מבחין בין מניעת טובה, שאינה אסורה על פי התורה וממילא אסור לאדם ליטור עליה שנאה, לבין אדם המזיק לחבירו שלו מותר לאדם אחר ליטור שנאה. בזאת הוא מסביר את האמור בתלמוד, ש. מכיוון שאסור לקרוא לאדם אחר "רשע", ומדבר בעשה רע ולא רק במניעת טובה.
הרמב"ן אומר שבפגיעה שיש לו עליו תביעה משפטית אין איסור לנקום:
דיני המצווה.
הרמ"א אומר שכל האיסור לנקום זה דווקא שלא בשעת מריבה, אבל בשעת מריבה שאחד מרביץ או מבייש את השני מותר לו להחזיר, כי אי אפשר לאדם לשמוע ולא לענות מתי שמגדפים אותו.
מרדכי יגאל
מרדכי יגאֵל (1892- 1979) היה חבר ארגון השומר ומראשי פעיליו, חבר בגדוד העבודה, ממייסדי אגודת השומרים, מפקד בארגון ההגנה ואיש תנועת העבודה.
חייו ומפעליו.
מרדכי יגאל נולד למשפחת איליוביץ' בזכרון יעקב. כילד גדל במושבה הקטנה עין זיתים, בסמוך לצפת. כך הכיר מקרוב הן את חיי האיכרים היהודים מייסדי המושבה והן את חיי הפלאחים הערבים מן הכפר הסמוך עין זיתון, שפתם ותרבותם. כנער התקרב אל אנשי העלייה השנייה. בשל עוז רוחו, ידיעותיו ומסירותו בשמירה הוא התקבל אל ארגון השומר, ופיתח יחסים קרובים עם ראש הארגון ישראל שוחט.
בשורות ארגון השומר מילא תפקידים בסג'רה, בחדרה ובכרכור, והגיע אל דמשק, צור, מטולה, פטרה ועוג'ה אל-חפיר. כאשר היה במרחביה בתיה מיטלמן התאהבה בו ובשל אהבה נכזבת התאבדה. בעת ששמר במרחביה נחלץ ממארב בשדות עמק יזרעאל, ותוך כדי כך הרג את אחד מתוקפיו. בתחילה נאלץ לעזוב בשל חשש מנקמת דם, ואחר נעצר בבית הסוהר בנצרת, עד שנערכה "סולחה" עם משפחת ההרוג. יגאל החזיק בדעה הרווחת אצל אנשי השומר לנהוג ריסון ביחסים עם הבדואים והערבים, לנקוט כלפי שודדים באלימות מרוסנת ולהחזיר מלחמה שערה לתוקפים באופן מחושב ובמידה.
בעקבות גילויו של ארגון המחתרת ניל"י בשנות מלחמת העולם הראשונה, הוכנס יגאל אל רשימת החשודים של השלטון הטורקי, הוא נעצר ונחקר, וכמו רבים מחבריו גורש מן הארץ. הוא חזר לארץ בשלהי מלחמת העולם הראשונה דרך צידון ומשם לחיפה, ואחר חצה את קו החזית, והגיע אל השטח הדרומי שהיה כבר בשליטת הבריטים. הוא התגייס אל הגדוד הארצישראלי. אך בחורף 1920, בעקבות סדרת אירועי הדמים בגליל העליון, ערק מן הגדוד שהוצב בדרום הארץ, ויצא לעזור לאנשי היישובים היהודים אשר שיוועו לעזרה. באותה תקופה נישא לחיה, ואיש "השומר" מנדל פורטוגלי נישא לאחותו, טובה. יגאל היה מאנשי השומר שהצטרפו אל גדוד העבודה שהוקם בקיץ תר"פ (1920), הוא השתתף בהקמת פלוגת החוצבים של גדוד העבודה בירושלים, ויחד עם חבריו השתתף בהקמת כח ההגנה בעיר ובסביבתה. בשנות העשרים הקים וניהל משק לייצור חלב ב"שכונת הפועלים" בסמוך לשכונת בית הכרם בירושלים.
במחצית שנות השלושים חזר יגאל לשירות פעיל בהגנה. הוא הופקד על השמירה בגדר גבול הצפון. בתחילת שנת 1943 מונה יגאל מטעם קרן קיימת לישראל על אזור גוש עציון, לשמש כ"מוכתר" ההתיישבות - איש הביטחון המרכזי, במהלך הושבתם של ארבעת היישובים: כפר עציון (אשר הוקם ב-30.4.1943), משואות יצחק (4.11.1945), עין צורים (22.10.1946) ורבדים (11.2.1947). הוא שימש בתפקיד עד מלחמת העצמאות.
לאחר הקמת מדינת ישראל התיישב יגאל בקריית עמל, עסק ברישום נכסי נפקדים באזור חיפה, ועבד במנהלת נמל חיפה. עם צאתו לגמלאות עברו מרדכי וחיה יגאל אל קיבוץ חפציבה בעמק יזרעאל, שם הדריך מבקרים בבית הכנסת העתיק בבית אלפא. בשנת 1959 נפטרה חיה יגאל. כאשר מרדכי יגאל נפטר ב-1979, הוא נקבר בבית הקברות של השומר בכפר גלעדי. בשל כהונתו כמרכז האגודה ב-1935, שמו חקוק בשלט בשער הכניסה של בית הקברות של אגודת השומרים.
"עלי אוכף".
בספרו תוארו לאחר שנים חוויותיו הססגוניות כאיש השומר. למשל, השמירה במשמרתו הראשונה במושבה מסחה. הוא הצטייד ברובה "מרטין"
בזכרונו של יגאל נצרב טקס התקבלותו לארגון השומר עם ייסודו הרשמי על ידי חברי בר-גיורא. "לפי הנוהג שנקבע צריך מועד לשמור או לעבוד יחד עם חברים ותיקים לשם היכרות קרובה, למען יוכלו אלו להמליץ עליו, ודרושה הצבעתם של שני שלישים מן המשתתפים בעד קבלתו של חבר חדש". יגאל חפץ מאוד להתקבל לארגון, אך לא ידע כיצד יפול דבר. ערב האספה הכללית במסחה ב"א' דחול-המועד פסח (כ"ב בניסן) תרס"ט" 1909, הוא נרמז בשיחותיו עם "החברים רחל ינאית ויצחק בן-צבי" כי יתקבל; וכך גם עם צבי נדב אשר "ביטל את חששותי". ואז
סם בן-שטרית
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1856
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1856 היו הבחירות השמונה-עשרה לנשיאות בתולדות ארצות הברית, והתרחשו ביום שלישי, ה-4 בנובמבר 1856. הנשיא היוצא פרנקלין פירס הובס בניסיונו להיבחר כמועמד הדמוקרטי שוב. ג'יימס ביוקנן, שהיה פוליטיקאי מנוסה והיה השגריר בבריטניה, נבחר במקומו.
העבדות הייתה העניין החשוב בבחירות, והמפלגה הוויגית, שהייתה אחת משתי המפלגות המרכזיות מאז שנות השלושים, התפרקה. הוקמו מפלגות חדשות: המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה להרחבת העבדות, והמפלגה האמריקנית או "אלו שאינם יודעים דבר" (שהתעלמה מהעבדות והדגישה התנגדות להגירה ולקתוליות), ניסו להחליף את מעמד הוויגים כאופוזיציה הראשית. המפלגה הרפובליקנית בחרה בג'ון פרימונט מקליפורניה כמועמדה הראשון לנשיאות. אלו שאינם יודעים דבר תמכו בנשיא לשעבר, מילרד פילמור מניו יורק.