בשנת 2012 יצא לאור ספר יובל לכבודו, "על דעת הקהל: דת ופוליטיקה בהגות היהודית", בעריכתם של בנימין בראון, מנחם לורברבוים, אבינועם רוזנק וידידיה צ' שטרן.
בשנת 2016 יצא ספר נוסף לכבודו, "בנתיבי השלום והדעת", בעריכתם של דב שוורץ, אבי אלקיים וחנוך בן פזי.
עמדותיו ופעילות פוליטית.
רביצקי הוא אחד מהמייצגים המובהקים של השמאל הדתי בישראל וממייסדי תנועות השלום הדתיות "עוז ושלום" ו"נתיבות שלום" בשנות השבעים והשמונים. במשך שנים כיהן כיו"ר תנועת מימד. התנגד לגוש אמונים וסבר שגרם לערעור "הברית ההיסטורית" בין המפד"ל לשמאל, אך עם זאת הכריז רביצקי כי גוש אמונים "זקף את גווה של כלל הציונות הדתית" ו"שיחרר אותה מחלק מתסביכיה".
בשנת 1999 הודיע אהוד ברק שרביצקי יכהן כשר החינוך בממשלתו, אולם הרעיון לא יצא לפועל, גם מפני שרביצקי עצמו לא שש לתפקיד. גם כמה יוזמות להציע את מועמדותו של רביצקי לתפקיד נשיא המדינה לא יצאו אל הפועל.
רביצקי תמך בתוכנית ההתנתקות אך הסתייג מאופן ביצועה.
פרסים.
פרס ישראל, פולברייט, רוטשילד, ליידי דייוויס, ורבורג, קרן הזיכרון לתרבות יהודית, והתנועה לארץ ישראל טובה.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
על כתביו:
אקיהיטו, קיסר יפן
אָקִיהִיטוֹ, קיסר יפן (ביפנית: 明仁; נולד ב-23 בדצמבר 1933) הוא קיסר יפן לשעבר וה-125 במספר של יפן. הקיסר, שהוא נצר לשושלת יאמטו, ירש את התואר עם מות אביו, הירוהיטו. ידוע כבעל תחומי עניין רבים, בהם זואולוגיה והיסטוריה יפנית.
ב-30 באפריל 2019 פרש אקיהיטו מתפקידו, ויום לאחר מכן, ב-1 במאי, ירש בנו נארוהיטו את כס החרצית. לאחר פרישתו, כנהוג, קיבל תואר של קיסר פורש (דאיג'ו טנו: 太上天皇).
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אקיהיטו, החמישי מבין ילדיו של הקיסר הקודם הירוהיטו ובנו הראשון, כונה בילדותו צוּגוּ נוֹ מִיאַה (מילולית: הנסיך צוגו), וכבר בגיל שלוש הופרד מהוריו. הוא חונך וגודל על ידי מחנכים פרטיים ולמד בבתי ספר פרטיים.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך הפצצות האמריקאים על טוקיו במהלך מלחמת העולם השנייה, הוברח אקיהיטו יחד עם אחיו הצעיר מאשאהיטו (כיום הנסיך היטאצ'י) אל מחוץ לעיר. בתקופת הכיבוש האמריקאי הוצמדה לנסיך אקיהיטו בן ה-12 מורה פרטית לאנגלית, אליזבת וינינג, פעילה בקהילת הקוויקרים המיסיונרית.
לאחר המלחמה.
הוא החל ללמוד בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת גאקושוין בטוקיו, אולם לא השלים את לימודיו ולכן אינו נושא תואר אקדמי כלשהו. על אף היותו יורש העצר של יפן מיום היוולדו, הוא הוכתר רשמית לנסיך וליורש עצר ב-10 בנובמבר 1951 בגיל 17.
ביוני 1953 ייצג הנסיך אקיהיטו את יפן בטקס ההכתרה של מלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה.
מלכותו.
לאחר מות אביו ב-7 בינואר 1989, הוכתר אקיהיטו רשמית לקיסר ב-12 בנובמבר 1990.
לאחר הכתרתו הביע אקיהיטו התנצלות רשמית בפני אזרחי קוריאה וסין על הסבל שנגרם להם בתקופת הכיבוש היפני, ואף יצא למסע דיפלומטי בסין באפריל 1989, שלושה חודשים לאחר מותו של אביו, שהנהיג את יפן בתקופת הכיבוש.
תקופת שלטונו של הקיסר אקיהיטו מכונה ביפן תקופת הייסי.
רוב רכושה של משפחת הקיסר הולאם לאחר מלחמת העולם השנייה, ואפילו הארמונות ובתי הנופש של הקיסר ומשפחתו נמצאים בבעלות המדינה. עם זאת, בספר שפורסם ב־2003 נטען כי אקיהיטו ירש מאביו 22 מיליון דולר.
התקציב השנתי הכולל של בית הקיסר מנוהל על ידי סוכנות ממשלתית מיוחדת בשם סוכנות משק הבית הקיסרי, ומחולק לשלוש קטגוריות: הוצאות אישיות של הקיסר (3 מיליון דולר), הוצאות שוטפות הכרוכות במילוי תפקידו (58 מיליון דולר) ומימון הוצאותיה של יתר משפחת הקיסר (2.6 מיליון דולר).
הקיסר מתגורר בארמון הקיסרי בעיר טוקיו.
פרישתו.
באוגוסט 2016 הודיע הקיסר אקיהיטו כי בשל הדאגה מפני גילו המתקדם ובריאותו המידרדרת הוא מעוניין לפרוש בעודו בחיים כשהוא כשיר וכשמצבו טוב יחסית, ולהעביר את הכתר לבנו נארוהיטו.
אקיהיטו הוא הקיסר הראשון זה 200 שנה שפורש מתפקידו בעודו בחיים. מכיוון שאין בחוקי בית המלוכה היפני התייחסות להעברת הכתר על ידי קיסר חי ושולט, ועל פיהם העברת הכתר יכולה להתבצע רק כשהקיסר מת, הממשלה הכניסה לתוקף חוק חד-פעמי שיאפשר לאקיהיטו להעביר את הכתר לבנו.
ב-30 באפריל 2019 נערך טקס פרישה בארמון המלכותי, והקיסר כיהן עד לחצות הלילה. ב-1 במאי נכנסה לתוקף כהונתו של הנסיך נארוהיטו כקיסר.
אקיהיטו הוא גם הקיסר הראשון שביקש שגופתו תישרף לאחר מותו, בניגוד למסורת שהייתה נהוגה עד אז.
משפחתו.
באפריל 1959 הוא התחתן בארמון בטקס שינטואיסטי עם שוֹדה מיצ'יקו, בתו של תעשיין יפני חשוב. נישואיו של אקיהיטו היוו פריצת דרך בחצר הקיסרית של יפן מאחר שאשתו הייתה פשוטת-העם הראשונה בהיסטוריה שהתחתנה עם נסיך קיסרי. לזוג נולדו שלושה ילדים: יורש העצר הנסיך נארוהיטו, הנסיך פומיהיטו והנסיכה סאיקו.
פרל
קרפיון
קרפיון (שם מדעי: "Cyprinus") הוא סוג דג מים מתוקים ממשפחת הקרפיוניים. אחד המינים בסוג זה הוא הקרפיון המצוי המשמש כדג מאכל.
היסטוריה.
קיימות עדויות קדומות בכתבי אריסטו ופליניוס הזקן על הימצאותו של הקרפיון בעולם המערבי, וכן עדויות קדומות יותר על ביותו של הקרפיון בסין. במרוצת אלפי השנים של ביות ובהשפעת תנאים סביבתיים קיצוניים נוצרו זנים שונים של קרפיונים, הנבדלים זה מזה בהתנהגותם ובתכונותיהם המורפולוגיות.
לישראל הובא קרפיון הראי (חסר הקשקשים) היוגוסלבי לראשונה בשנות השלושים, ובשנות השישים והשבעים הובאו למטרות טיפוח פרטים נוספים של קרפיונים מהולנד ומיוגוסלביה. לאותה מטרה הובא בשנת 1970 גם הקרפיון המקושקש שמוצאו מסין. הקרפיון ניכר בקשקשים הגדולים שלו, בסנפיר הגב הארוך ובארבעה בינים ליד הפה. הוא ניזון בפאונה של הקרקעית שהוא נובר בה ומחפש בה את טרפו. בטבע עיקר מזונו הם חסרי חוליות קטנים, המרכיבים את המקרו-פלנקטון של בית הגידול. בבריכת דגים הוא הנהנה העיקרי מהמזון המוסף - גרעיני דורה וכופתיות.
מינים.
מיני סוג זה הם:
קרפיון מצוי.
מוצאו של הקרפיון בסין, הוא הובא לישראל לצורך גידול בבריכות דגים. דגים רבים נמלטו מהבריכות והגיעו למערכת המים בישראל.
במקרים רבים פוזרו דגיגים ממין זה כדי שיגדלו וכדי שדייגים חובבים יוכלו לדוג אותם.
הקרפיון הוא דג גבוה (גובהו כרבע עד שליש מאורכו). אורך גופו כ-30 - 50 סנטימטר, אך יכול להגיע עד מטר.
הוא מתקיים בבריכות וקטעי נחלים שקטים.
צבעו כספי-אפור עד אפור-צהוב. הפה נשלף ומסביבו שני זוגות של בינים. קשקשיו גדולים יחסית, וסנפיר הגב שלו ארוך.
מזונו חסרי חוליות, חומר צמחי וחומרי רקב שהוא מלקט מהקרקעית.
רבייתו בתנאי בר – בעיקר בקיץ ובסתיו. הנקבה מטילה כ-100,000 ביצים לכל קילוגרם של משקל גופה. ההטלה מתקיימת בדרך כלל במים רדודים מאוד, והביצים מוטלות ומודבקות על אבנים וצמחים.
הקרפיון מצוין בעמידותו הגבוהה בטמפרטורות גבוהות (עד 55 מעלות). וגם נמוכות מאוד, הטמפרטורה המיטבית לרבייתו היא בתחום של 20 - 28 מעלות. ידועה גם עמידותו הגבוהה לשינויי PH קיצוניים ולמליחויות גבוהות.
דג הקוי.
הקוי (או הקרפיון היפני) הוא אחד ממיני הקרפיון והוא הדג המומלץ ביותר לגידול בבריכות דגים.
מוצאו דווקא מסין, אבל את רוב הזנים המוכרים כיום פיתחו היפנים.
הקוי הם כנראה הדגים הראשונים שהתחילו לגדלם לנוי - קיימת אגדה בת 2,500 שנה המספרת על אחד מקיסרי סין שבבריכה בארמונו הייתה להקה של קוי שחורים (ומלכותיים), ויום אחד, כך מספרת האגדה, נולד בבריכה דג קוי זהוב, שהוא למעשה דג הזהב הראשון בהיסטוריה. צאצאיו של אותו דג הגיעו גם אל איי יפן כחלק מהתרבות הסינית שאמצו היפנים, והם שקדו יותר מהסינים על פיתוח צבעים ודוגמאות כתמים חדשות, וכך נוצרו רב הזנים המוכרים כיום.
מוצאו (כפי שנזכר לעיל) הוא מסין, ובטבע הוא חי בנהרות ובאגמים של צפון סין. זהו דג חסון המסוגל לשרוד את החורפים הקשים של צפון סין, בהם טמפרטורת המים מגיעה לארבע מעלות מעל האפס. הקוי הם צמחוניים, ומכיוון שהם בעלי תיאבון רב, הם עשויים לגרום נזק ניכר לצמחי הבריכה, שאותם הם מסוגלים לאכול עד להשמדתם הגמורה.
דגי הקוי מגיעים (בתנאים אופטימליים) לגודל מרבי של 120 - 130 ס"מ, כאשר גודל הבוגר הממוצע הוא 70 - 80 ס"מ. אורך החיים הממוצע (בתנאים אופטימליים) הוא 50 - 60 שנה, וקיימים דיווחים על פרטים שעברו את גיל המאה. הקוי גדלים כל החיים כאשר רוב הגדילה מתרחשת בשנתיים הראשונות לחייהם, ואחר כך הם מוסיפים עוד ס"מ או שניים לשנה.
מקוי הבר בצבע חום-ירקרק, פותחו זנים בצבעי שחור, אפור, לבן, חלודה, כל קשת הגוונים בין אדום לצהוב, וקיים גם זן בגוון תכלת, וכל צירוף אפשרי של צבעי כתמים. בעשורים האחרונים, עם התפתחות הטכנולוגיה האנושית, יצרו מדענים זני קוי חדשים, שבהם צורת, סידור וגוון הכתמים נקבע על ידי הנדסה גנטית, ואחד מהדגים ה"מהונדסים" הללו, לבן עם עיגול אדום על הראש - צורת הדגל היפני, נקנה על ידי יפני במכירה פומבית בסכום של כמיליון דולר, ונכנס לספר השיאים של גינס כדג היקר ביותר.
מאוחר יותר בהיסטוריה האנושית, כאשר אנשים החלו לגדל דגי נוי בתוך הבתים, הוכנס לתרבות הדג שידוע היום בשם דג זהב ("Carassius auratus"), גם הוא ממשפחת הקרפיוניים, ומכיוון שהוא דג קטן ו"קומפקטי" בהשוואה לקוי (גודל בוגר 30 - 40 ס"מ בלבד), הוא דחק את הקוי מהאקווריומים, ותפס את מקומו כאחד הדגים הפופולריים ביותר. גם על דגי הזהב עבר תהליך תירבות בדומה לקוי: גם דג זה מוצאו מסין, ושוב היו אלו היפנים שפיתחו את רוב הזנים המוכרים כיום.
ארתור ג'יימס בלפור