בתקופת המנדט הבריטי נמשכה מגמת האורבניזציה לאורכה של דרך שכם, והשכונה הערבית האמידה שייח' ג'ראח התפתחה בצפון העיר, באזור הצטלבות דרך שכם עם הדרך העולה להר הצופים והר הזיתים (שם התרחש בשנת 1948 טבח שיירת הדסה).
תקופת השלטון הירדני.
לאחר מלחמת העצמאות נותרה דרך שכם ממזרח לקו העירוני ומקבילה אליו, בתחומי מזרח ירושלים הירדנית. הדרך שימשה ציר תנועה עיקרי בין מזרח ירושלים לעיר רמאללה, ויחד עם שכונת שייח' ג'ראח חצצה בין ירושלים המערבית הישראלית למובלעת הר הצופים. הירדנים הקימו ממערב לדרך שכם את מוצבי גבעת התחמושת וגבעת המבתר, להגן עליה מפני חבירה ישראלית להר הצופים תוך ניתוק דרך ירושלים-רמאללה. במלחמת ששת הימים, לאחר קרב קשה בגבעת התחמושת, השתלט צה"ל על דרך שכם והמשיך את דרכו להר הצופים ולעיר העתיקה.
לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר איחוד העיר, המשיכה דרך שכם ההיסטורית לשמש ציר תנועה ראשי בין ירושלים לרמאללה. התפתחות אורבנית מואצת הייתה לאורך המשכו הצפוני של הציר, עם התפתחות מרשימה של השכונות הערביות שועפאט ובית חנינא, ובמקביל פיתוח יזום של נוכחות והתיישבות יהודית על תוואי הדרך. מדינת ישראל הקימה את בניין המטה הארצי של משטרת ישראל על דרך שכם בשנת 1973 מצפון לשכונת שייח' ג'ראח, ובהמשך את קריית הממשלה ע"ש מנחם בגין הסמוכה לו. שכונות הגבעה הצרפתית וגבעת המבתר הוקמו משני צידי הדרך, בין שייח ג'ראח לבין שועפאט. מפקדת פיקוד המרכז של צה"ל הוקמה על גבעה רמה בצפון הציר בואכה רמאללה, יחד עם ייסוד שכונת נווה יעקב, פיתוח אזור התעשייה בעטרות והפעלת שדה התעופה ירושלים בסמוך לו. ציר זה היה לאורך שנים הקשר היחיד של שכונות ומתקנים אלה עם מרכז ירושלים, ולאורכה הייתה תנועה סואנת, יהודית וערבית. עסקים וחנויות נפתחו ופרחו לאורך חלקו הצפוני של הציר, בתחומי השכונות שועפאט ובית חנינא (בקטעים אלה נקרא "דרך שועפאט" ו"דרך בית חנינא", בהתאמה). רצף עירוני לאורך הדרך חיבר כמעט לחלוטין את ירושלים עם רמאללה.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הופרו השקט והדו-קיום לאורך תוואי הכביש, כאשר מכוניות ישראליות הפכו מטרה ליידויי אבנים של נוער ערבי, וישראלים חדלו לפקוד את החנויות והעסקים לאורך קטעי "דרך שועפאט" ו"דרך בית חנינא". קו 25 של אגד, אשר חיבר את שכונת נווה יעקב עם מרכז העיר בנתיב זה, סבל לא אחת מהתנכלויות אלה.
דרך שכם כיום.
החל מסוף שנות ה-90, עם סלילת כבישים חדשים בין מרכז ירושלים וצפונה, פחתה חשיבותו של הרחוב כציר תנועה עיקרי. תחילה נפתחה שדרות בר-לב ("כביש מס' 1") שעקפה ממערב את חלק הדרומי של דרך שכם בכביש רחב ונוח, עד הגבעה הצרפתית, ובהמשך נפתחה דרך עוזי נרקיס, שהמשיכה מהגבעה הצרפתית דרך פסגת זאב אל נווה יעקב. פתיחת צירים אלה הפחיתה משמעותית את התנועה בדרך גב ההר ההיסטורית, בעיקר התנועה היהודית, ובד בבד הפחיתה את החיכוך בין האוכלוסיות.
כיום מורכבת דרך שכם ממספר קטעים לא רציפים, שמשתנים באופיים, ברוחבם ובתפקודם, ונקטעים בידי כבישים ראשיים יותר החוצים אותם. מרבית קטעי דרך שכם מהווים היום יותר רחובות פנימיים שכונתיים או אזוריים מאשר דרך ראשית וסואנת בין ערים.
על-מיתר
אוטסקה איי
אנטוניוס מפדובה
אנטוניוס הקדוש מפדובה (בלטינית: Antonius Patavinus; 15 באוגוסט 1195 – 13 ביוני 1231), הקרוי גם אנטוניוס הקדוש מליסבון, הוא קדוש בכנסייה הקתולית שנולד בליסבון כפרננדו מרטינס דה בוליוס למשפחה מכובדת, ומת בפדובה שבאיטליה. אנטוניוס היה נזיר פרנציסקני, מטיף ותאולוג. אנטוניוס הקדוש מפדובה נחשב לאחד ממורי הכנסייה ומכונה לעיתים "עושה הניסים" ועל שמו נקראת העיר סן אנטוניו שבטקסס.
אנטוניוס היה בן למשפחה אצילה ומכובדת ונקרא על שם אנטוניוס הגדול. נגד רצון משפחתו, הצטרף בגיל 16 למנזר האוגוסטיני על שם וינסנט הקדוש בליסבון, שם עסק בחקר כתבי הקודש והספרות הלטינית. ביקורי משפחתו וחבריו והמתנות שהביאו עימם הביכו אותו והוא ביקש לעבור למנזר סנטה קרוז בקואימברה, שהייתה אז בירת פורטוגל. ב-1220 עבר למסדר הפרנציסקני ויצא לפעול כמיסיונר במרוקו. אנטוניוס נאלץ לעזוב את מרוקו בשל מחלה ונקלע בדרכו, בשל סערה, לסיציליה, וחי זמן מה באסיזי כנזיר מתבודד.
קיקרו מוראיס ביצע שחזור ממוחשב של פנים של הקדוש.
אנטוני מפאדובה מופיע באומנות בדרך כלל בלוית שושן פורח וספר תפילה, סמל לטהרתו ובלוית התינוק ישו. המקור הוא ציוריו המוקדמים בהם הוא מהרהר בספר הפתוח בעמוד בו מופיע ציורו של התינוק ישוע או שישוע עומד על הספר, עם הזמן נעלם הספר וישוע הופיע כאטריביוט בידיו של סנט אנתוני.
מוחמד זיא אל-חאק
מוחמד זיא אל-חאק (באורדו: محمد ضياء الحق, באנגלית: Muhammad Zia-ul-Haq; 12 באוגוסט 1924 – 17 באוגוסט 1988) היה נשיא פקיסטן ושליטה הצבאי החל מחודש יולי 1977 ועד למותו באוגוסט 1988. זיא מונה למפקד הצבא בשנת 1976 והפך לשליטה של פקיסטן לאחר שב-5 ביולי 1977 הוביל הפיכה צבאית כנגד ראש הממשלה זולפיקאר עלי בהוטו. לאחר שהפך לשליטה של המדינה, הכריז על משטר צבאי וביטל את החוקה. ההפיכה עצמה התבצעה כמעט ללא שפיכות דמים, אולם לאחר שעלה לשלטון העמיד זיא את בהוטו לדין והוא הוצא להורג. זיא שלט בפקיסטן במשך כשנה תחת משטר צבאי ובחודש ספטמבר 1978 נטל את סמכויות הנשיא. ב-17 באוגוסט 1988 נהרג זיא אל-חאק יחד עם כמה מקציניו הבכירים, בחברת שגריר ארצות הברית לפקיסטן ארנולד לואיס רפאל, בתאונת מטוס מסתורית שנסיבותיה נותרו עלומות. רבים ראו במותו, וגם במות שגריר ארצות הברית, רצח שתוכנן מראש.
שנותיו הראשונות.
זיא נולד בשנת 1924 בעיר ג'אלאנדר שבמדינת פנג'אב בהודו, והיה בן לקאסטה האריאנית, אשר עיקר עיסוקם בחקלאות. הוא היה בנו השני מתוך חמישה ילדים, של מוחמד אכבר, אשר עבד בדלהי ובשימלה בטרם חולקה הודו. את לימודיו החל בשימלה ואחר כך עבר ללמוד בסנט סטפאן קולג' בדלהי המהווה היום חלק מאוניברסיטת דלהי. בשנת 1943 הוא הוסמך לקצונה בגדוד פרשים של הצבא הבריטי בהודו ושירת במלחמת העולם השנייה. לאחר שפקיסטן קיבלה את עצמאותה, הצטרף זיא כקצין בדרגת מייג'ור לצבא הפקיסטני שנוסד. בין השנים 1962 - 1964 שהה בארצות הברית והשתלם במכללה לפיקוד של צבא ארצות הברית. במשך מלחמת סין-פקיסטן בשנת 1965, זיא פיקד על כוח טנקים. בין השנים 1967 - 1970 הוא שהה בממלכת ירדן כיועץ צבאי וכן הוביל כוח צבאי ירדני בעת אירועי ספטמבר השחור. ב-1 באפריל 1976 הוא מונה על ידי ראש ממשלת פקיסטן, זולפיקאר עלי בהוטו, לעמוד בראש צבא פקיסטן, אף שבמטה הכללי שרתו אותה עת מספר קצינים בכירים ממנו.
מרי אזרחי והפיכה.
ככל שהתארכה כהונתו של בהוטו במשרת ראש הממשלה גברה הביקורת הציבורית על מנהיגותו, והאהדה אליו הלכה ופחתה. בהוטו סבל מאופוזיציה הולכת וגוברת באספת הנבחרים. אף בקרב חברי מפלגתו, מפלגת העם, החלו נשמעים קולות התנגדות למנהיגותו ורציחת אביו של אחד מן הבולטים במתנגדיו מבית, אחמד ראזה קאסורי, הובילה לביטויי זעם כלפי בהוטו והאשמות של השתתפות בתכנון הרצח. כמה מן המנהיגים הבולטים במפלגת העם גינו את בהוטו באופן פומבי וקראו להפגנות כנגד משטרו. המשבר המדיני בחבל הצפון-מערבי של פקיסטן ובבלוצ'יסטן החריף כאשר הוכרז על ביטול שורה של חירויות אזרח באזורים אלה וכ-100,000 חיילים נשלחו לאזור והואשמו בפגיעה בזכויות אזרח ובהרג מספר רב של אזרחים.
ב-8 בינואר 1977 מספר גדול של חברי אופוזיציה התאספו כדי ליצור את "הברית הפקיסטנית הלאומית" (PNA-Pakistan National Alliance). בהוטו קרא לבחירות חדשות לאספה הלאומית וה-PNA השתתפה בבחירות, אולם מיד עם היוודע כי לא הצליחה לגבור על מפלגת העם, האשימה את בהוטו בהטיית התוצאות. בתגובה החרים ה-PNA את הבחירות המקומיות והכריז כי ממשלתו החדשה של בהוטו איננה חוקית. אף מנהיגים מוסלמים בולטים קראו להפיכה נגד משטרו של בהוטו. לאור גל גואה של אי-שקט והפגנות נפגש בהוטו לשיחות עם מנהיגי ה-PNA, אשר בסופן הושג הסכם לפיזור בתי הנבחרים ולבחירות חדשות אשר עד לעריכתן תכהן ממשלת אחדות לאומית. אולם, ב-5 ביולי 1977 בהוטו וחברי ממשלתו נעצרו על ידי כוחות הצבא בפיקודו של גנרל זיא.
דחיית הבחירות וקריאה להטלת אחריות ציבורית.
לאחר שנטל את השלטון כראש מנהל השלטון הצבאי, הבטיח זיא לקיים בחירות לבתי הנבחרים האזוריים והלאומי בתוך 90 יום ולהעביר את השלטון לנציגיו הנבחרים של העם. הוא אף הכריז כי לא ביטל את חוקתה של פקיסטן, אלא השעה אותה זמנית. אולם, בחודש אוקטובר 1977, הוא הכריז על דחיית הבחירות והחליט לפתוח בתהליך של הטלת אחריות ציבורית על מדינאים. זיא הכריז כי שינה את תוכניתו לערוך בחירות לאור דרישה של העם לבחון את מנהיגיו המדיניים אשר התרשלו בניהול השלטון עד לעלייתו. לכן נקט במדיניות של "ראשית, גמול יאה ואחר כך הבחירות", מדיניות שלה קראה כבר מפלגת ה-PNA.
הוקם טריבונל שיפוטי לצורך פסילת מועמדות מועמדים לבית הנבחרים, ומספר חברי פרלמנט מן העבר הואשמו ברשלנות ונפסלו מלהמשיך ולהשתתף בהליך הפוליטי למשך שבע שנים. זיא פרסם ספר לבן המאשים את ממשלת זולפיקאר עלי בהוטו המודח בגרימת עוולות לאומה.
שלטונו כראש מנהל השלטון הצבאי.
דוקטרינת ההכרח.