מאז ימי קדם הייתה ידועה ונאפרו באקלים המתון שלה. החורף די קר וגשום. לעיתים רחוקות נערם שלג בכמויות קטנות. הקרה שכיחה בדרך כלל. עונות המעבר מתונות עם משקעים תכופים. הקיץ חם מאוד והטמפרטורות בו מגיעות לעיתים ל-30 מעלות צלזיוס. האקלים המתון בואנפרו נובע מהיותה חשופה למישור שמדרום לה הקרוב להרים, אך לעיתים הפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה מגיע ל-15–20 מעלות צלזיוס.
היסטוריה.
העת העתיקה.
אף על פי שייסוד ונאפרו מיוחס לדיאומידס (Diomedes, ביוונית: Διομήδης ), דמות מהמיתולוגיה היוונית, מקור שמה העתיק של העיר, ונאפרום (Venafrum), הוא משפתם של הסאמניטים. במישור ונאפרו נתגלו ממצאים המרמזים על נוכחות אנושית כבר בזמנים הפרה-היסטוריים. ההזדמנות היחידה בה תפסה ונאפרום מקום חשוב בהיסטוריה היה בזמן מלחמת בעלות הברית בשנת 88 לפנה"ס, כאשר היא ערקה לצדם של הסאמניטים. יישובים סביב לעיר הוחרבו על ידי לוקיוס קורנליוס סולה. בינואר 49 לפנה"ס חנה ליד העיר פומפיוס. הסופר מרקוס טוליוס קיקרו הזכיר בכתביו יותר מפעם אחת את אדמותיו הפוריות של האזור בהקשר של תוכנית לחלוקת הקרקעות לאזרחי רומי. בתקופתו של אוגוסטוס קיסר זכתה העיר למעמד של קולוניה. בתקופה זו נבנתה אמת המים שהוליכה את מימי נהר ולטורנו. הורטיוס מזכיר את העיר כמקום נופש נוח ופליניוס הזקן מדבר על מימי העיר. בתקופה הרומית התפחה בונאפרום תעשיית שמן זית. לאחר הפצתה של הנצרות באזור הוקמה בעיר כנסייה במאה ה-5.
ימי הביניים.
בין השנים 774–787 עברו במישור ונאפרו צבאותיו של קרל הגדול אשר התנגשו עם הלומברדים. בשנת 861 נכבשה ונאפרו על ידי אמירות בארי (אמירות קצרת ימים שהתקיימה בשנים 847–871 בשטחי העיר בארי). לאחר תקופה של שקיעה במהלך ימי הביניים, בה חוותה עוני ומחלות, התפתחה ונאפרו במאות השנים האחרונות ושגשגה והוקמו בה כנסיות וארמונות רבים ששינו את נופה של העיר.
המאה ה-20.
החל מסתיו 1943 ועד לאביב 1944 הייתה ונאפרו, יחד עם יישובים שכנים, זירה לקרבות מרים בין צבאות גרמניה הנאצית, שהתחפרו בהרים, לבין כוחות בעלות הברית, לאורך קו החורף במהלך הקרב על מונטה קאסינו. עקב בלבול בין ונאפרו לבין מונטה קאסינו, הוכתה ונאפרו קשות בהפצצה אווירית ב-15 במרץ 1944.
באביב 1984 ניזוקה העיר קשות עקב רעש אדמה .
אתרים חשובים.
ונאפרו מחולקת לשני אזורים עיקריים: העיר העתיקה, המוקפת חומות והנשלטת על ידי מצודת פנדונה (Pandone) והעיר החדשה שבה נבנו כמה שכונות חדשות.
המרכז ההיסטורי.
העיר העתיקה בנויה על בסיס קווי מתאר עירוניים רומיים. הקומות העליונות של הבתים משמשות למגורים וקומות הקרקע משמשות כחנויות.
מצודת פנדונה.
המצודה נבנתה בנקודה הגבוהה ביותר בעיר. שמה ניתן לה על ידי הלומברדים שבנו אותה על גבי ביצורים עתיקים יותר מהמאה ה-10. במאה ה-14 היא הורחבה והוספו לה שלושה מגדלים עגולים ובמאה ה-15 הוסף לה חפיר. ציורי פרסקו, המתארים סוסים, הוספו במהלך תקופת הרנסאנס. כיום משכנים אולמות המצודה גלריית אומנות שבה מוצגות יצירות שנאספו מכנסיות בעיר שננטשו או נסגרו.
האמפיתיאטרון.
האמפיתיאטרון ממוקם בחלקה המודרני של העיר ולמרות הפיתוח הסביבתי ניתן עדיין לראותו. ההערכה היא שהאמפיתיאטרון הכיל מקומות ישיבה ל-15,000 צופים. עד לאחרונה שימש המבנה כאורוות וכמחסנים לציוד חקלאי.
התיאטרון הרומי.
על הדקומנוס ניצב תיאטרון גדול למדי. רוחב הסקנה שלו מגיע ל-60 מטרים והאודיטוריום שלו מכיל מקומות ישיבה ל-3500 צופים.
אתרים נוספים.
במרכז העיר ניתן לראות את עקבותיה של אמת המים הרומית ואת העיר המוקפת חומה מהמאה ה-4 לפני הספירה.
כנסיות.
ונאפרו מכונה "העיר של 33 הכנסיות". העיר משופעת בכנסיות רבות בגדלים שונים ומתקופות שונות. כנסיות רבות בעיר כבר לא פעילות כמקום פולחן או נטושות.
הקתדרלה.
הקתדרלה של ונאפרו היא הכנסייה הגדולה ביותר בעיר. הקתדרלה הוקמה במאה ה-5 במקום בו ניצב קודם לכן מקדש פגני. היא מעוטרת ברכיבים שנלקחו בשימוש משני ממבנים מהתקופה הרומית. פנים הקתדרלה מחולק לשלוש ספינות המעוטרות בציורים מהמאה ה-14. המראה הנוכחי של הקתדרלה עוצב במסגרת עבודות שיפוצים שנערכו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 ובמסגרתם הוסרו העיטורים בסגנון הבארוק והוחזרו העיטורים הקדומים מהתקופה הגותית ומימי הביניים.
כנסיית הבשורה.
הכנסייה היא דוגמה לאדריכלות הבארוק. היא נבנתה במאה ה-14 ובהמשך היא הורחבה. הכנסייה נבנתה מחומרי בנייה שנלקחו מהתיאטרון הרומי הסמוך. במשך מאות השנים מאז בנייתה היא עברה שיפוצים רבים והיא קיבלה את חזותה הנוכחית בסגנון הבארוק. הספינה היחידה שלה מכילה קרוסיפיקס מהמאה ה-14. בכיפתה של הכנסייה, אשר חלקה הפנימי מעוטר בציורי פרסקו, ניתן להבחין מכל נקודה בעיר.
בית הקברות הצבאי הצרפתי.
לאורך כביש מספר 85 המחבר את ונאפרו לאיסרניה ניצב בית קברות צבאי צרפתי שבו טמונים 4500 (אם כי רבים מהם הועברו לבתי קברות אחרים) חיילים צרפתים. ביניהם בולטים שליש מהחללים ממוצא אפריקאי (מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה וסנגל), שנפלו במהלך הקרב על מונטה קאסינו. בבית הקברות הוקמה אנדרטה בעיצוב המזכיר את המינרטים הצפון אפריקאים והמעוטרת באריחי קרמיקה כחולות. בפנים בית הקברות הוקם קבר החייל האלמוני, ובו טמונים חייל אחד תוניסאי, אחד אלג'ירי ואחד מרוקאי. כמה מהנופלים שנטמנו בבית הקברות הם יהודים.
הארכידוכס קרל, דוכס טשן
הארכידוכס קרל לודוויג יוהאן יוזף לורנטיוס, דוכס טשן (בגרמנית: Carl Ludwig Johann Joseph Laurentius von Österreich, Herzog von Teschen; 5 בספטמבר 1771 פירנצה - 30 באפריל 1847 וינה) היה בנו השלישי של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד, נכדה של מריה תרזה, ואחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. נודע במיוחד בשל כך שהביס את נפוליאון בונפרטה בקרב אספרן-אסלינג, וכך הנחיל לנפוליאון את התבוסה הראשונה שלו מאז המצור על עכו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
קרל נולד ב-5 בספטמבר 1771 בעיר פירנצה כבנו השלישי של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאשתו האינפנטה הספרדייה מריה לואיסה, נסיכת ספרד. אביו היה בנה השמיני של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואמו הייתה בתו של קרלוס השלישי מלך ספרד. בזמן שנולד עוד שלטה סבתו אולם כעבור שמונה שנים נפטרה ובנה יוזף השני עלה לשלטון, אך נפטר כעבור עשר שנים בלבד, ומשום שהמועמד הבא בתור לכתר הארכידוכס קרל יוזף שנפטר כשטרם מלאו לו 16, הפך אביו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם כעבור שנתיים נפטר גם הוא ואחיו הבכור פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון.
המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר הכישלון בקרב מרנגו, בו הביס נפוליאון בונפרטה כוח אוסטרי גדול בהרבה מזה שלו, חתמו האוסטרים על הסכם שלום. עם זאת, הם החלו להתכונן למלחמה הבאה. הקיסר הזעיק את אחיו הצעיר לבצע רפורמות בצבא. באותו זמן קרל היה המפקד האוסטרי המוכשר ביותר, אולם הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שחששו ממנו, ואף ניסו להסית נגדו את הקיסר. קרל שבחן את הצבא הגיע למסקנה שהוא לא מוכן לקרב חדש והציע הסכם שלום ארוך טווח עם צרפת. אולם אז התערב ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן. בריטניה הייתה זקוקה לבעלות ברית רבות בשביל המלחמה הבאה שלה בצרפת וניסתה לדחוק את אוסטריה להכריז מלחמה. משגילו הבריטים שהבעיה העיקרית של האוסטרים היא הכסף העניקו לאוסטריה הלוואות נדיבות.
האוסטרים הניחו שהצרפתים יחזרו על הטקטיקה הטיפוסית שלהם - פלישה לאיטליה, ולכן הארכידוכס קרל נשלח לשם בעוד שעל הכוחות בגרמניה הופקד גנרל בינוני למדי בשם קרל מאק פון לייבריך. כוחותיו של ליבריך התבצרו באולם שבבוואריה שם חיכו לתגבורת רוסית בפיקודו של מיכאיל קוטוזוב.
ההתנהלות הצרפתית הייתה מתוכננת היטב. נפוליאון הניח שאם יושמד הצבא האוסטרי באולם לפני שיגיעו הרוסים יהיה הכוח הרוסי מחוסל. גנרל צרפתי בשם מסנה נשלח לאיטליה בראש גיס של 50,000 על מנת לעכב את הכוחות של קרל שמנו כ-100,000 חיילים. הוראותיו של מסנה היו פשוטות - לא לתת לקרל לצאת מאיטליה וכך לנתק את שני הכוחות האוסטרים.
בקרב אולם השמיד נפוליאון את מרבית הכוח של ליבריך - כעת הייתה הדרך פתוחה בפניו לווינה. 12,000 חייליו הנותרים של ליבריך נאלצו להמתין לתגבורת הרוסית הרחוקה. מששמע קרל על המצב הקשה הוא מיהר לעזוב את איטליה, אולם מסנה כפה עליו קרב קשה שהסתיים ללא הכרעה. קרל עשה מספר ניסיונות נוספים לצאת מאיטליה, אולם כולם נכשלו. מששמע קוטוזוב, מפקד הכוח הרוסי, שהצבא האוסטרי חדל למעשה מלהתקיים נסוג חזרה וחבר אל עיקר הצבא הרוסי. נפוליאון כבש את וינה אך עזבה, ויצא להדביק את הרוסים.
ב-1809 הצטרפה אוסטריה לקואליציה האנטי-צרפתית החמישית. האוסטרים תקפו את צרפת וניצחו בכמה קרבות קטנים מול גנרלים של נפוליאון, אולם אז חצה נפוליאון את הדנובה וכבש את הכפרים האוסטריים הקטנים אספרן ואסלינג. מטרתו הייתה לכבוש את הגשרים שעל הנהר וכך להעביר את שאר הצבא הצרפתי לכיבוש וינה. קרל הניח ל-27,000 צרפתים לעבור את הנהר ותכנן לקטוע אותם לאחר מכן. נפוליאון לא עמד בפיתוי והכניס את עצמו למלכודת - כאשר עברו הגדודים הראשונים התקיפו 95,000 החיילים האוסטרים את הכוח הקטן בהרבה ושחררו את הכפרים. לאחר מכן הם קטעו את המעבר הצרפתי וכבשו חזרה את הגשרים.
הניצחון הקטן הזה העלה את המורל בקרב האוסטרים, אך כבר ב-6 ביולי של אותה שנה נערך קרב ווגראם - הקרב הסתיים ללא הכרעה אולם האוסטרים ספגו אבדות כבדות ונאלצו לחתום על הסכם שנברון.