החטיבה כללה שלושה גדודים של חיל רגלים שחלקם הורכבו מיחידות עבריות שפעלו בשירות הצבא הבריטי כבר מתחילת המלחמה בתוך מסגרות קיימות של הצבא הבריטי. היחידות העיקריות היו:
החיילים היו רובם מארץ ישראל. מספרם היה בתחילה 2,500, אך הגיע בסופו של דבר ל-5,000 חיילים. הם רוכזו תחילה במחנה "בורג אל ערב" שליד אלכסנדריה במצרים, שם הם התארגנו במסגרת החדשה. ממצרים הם הפליגו בחודש נובמבר לאיטליה. החטיבה הייתה חלק מהדיוויזיה ההודית השמינית, שהייתה שייכת לקורפוס החמישי, שהיה חלק מהמחנה השמיני. המחנה השמיני היה חלק מקבוצות המחנות החמש עשרה, אשר פקד עליהם הגנרל מארק קלארק בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
אחד מקציני היחידה היה אדמונד ליאופולד דה רוטשילד שהגיע לדרגת קפטן.
מפקד הבריגדה.
מפקד הבריגדה היה בריגדיר (תת-אלוף) לוי בנימין, יהודי יליד קנדה. ידיעותיו ביהדות לא היו רבות, אבל הוא התגאה ביהדותו וראה כבוד רב במינויו למפקד הבריגדה. במרוצת שירותו הצבאי בעולם נהג לשהות ביום הכיפורים במקום בו יוכל לקחת חלק בתפילות. סוכם עמו על הדברים הבאים:
הרב משה דב קספר, הרב הראשי לבריגדה מסכם: "כל ההחלטות הללו בוצעו הלכה למעשה".
מתוקף אחריותו ותפקידו כקצין בכיר בצבא הבריטי, נאסר עליו להיות מעורב ואף לדעת על המתרחש בתחום העברת הפליטים היהודים מגרמניה ומאוסטריה לאיטליה. עם זאת, לא רק שהיה מודע למבצע, אלא גם אהד אותו ונתן יד חופשית לפעולה זו.
ההגנה ומוסדות היישוב היהודי מינו באוקטובר 1944 מפקד בריגדה מטעמם. היה זה שלמה רבינוביץ (לימים אלוף שלמה שמיר) בוגר קורס הקצינים הראשון שארגנו הבריטים למתנדבי היישוב. הפיקוד הפנימי שבראשו עמד רבינוביץ אמור היה לטפל בעניינים המיוחדים למתנדבי היישוב ששירתו בבריגדה היהודית.
ההכרזה הרשמית.
ההכרזה הרשמית על הקמת הבריגדה היהודית השתהתה, כמו ההחלטה על הקמתה. התעמולה הנאצית ניסתה לטעון כי היהודים אשמים בפרוץ המלחמה. ממשלת בריטניה סברה כי הקמת הבריגדה וההודעה על כך עלולה לגרום לה נזק תעמולתי. בסופו של דבר השתכנעו הבריטים בנחיצות הקמת הבריגדה כיחידה יהודית עצמאית.
ראש ממשלת בריטניה בזמן המלחמה, וינסטון צ'רצ'יל, הכריז בפרלמנט ב-28 בספטמבר 1944:
חמישה ימים לאחר ההכרזה, אישר את ההחלטה גם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
המניע הלאומי.
המוסדות הלאומיים של התנועה הציונית ראו בהקמת הבריגדה, בראש וראשונה, בסיס לאימון אזרחים לקראת הצבא העברי, שיוקם בעתיד. כמו כן, ראו בכך אמצעי להצלת יהודי הגולה על מנת להביאם לארץ ישראל. כאשר נוצרו התנאים הבסיסיים ללחימה תחת דגל לאומי ניתן העידוד לגיוס. וכך היה לבריגדה דגל שכלל מגן דוד על רקע צהוב, תג היחידה שכלל את שמה גם בעברית והותר באופן גורף השימוש בשפה העברית. בכך לא הסתיים תפקידם של המוסדות הלאומיים. הסוכנות מינתה מוסד שכונה "ועד בריגדה" שדאג ליצירת קשר עם המתנדבים בהכשרת החיילים לתקופה שלאחר שחרורם, בפעולות חינוך ותרבות ובעידוד העלייה של שארית הפליטה מאירופה.
הקשר בין החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי לבין יהודי ארץ ישראל והמוסדות הלאומיים התקיים באמצעות רשת הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי. כמחצית מהרבנים הצבאיים באו מארץ ישראל וכולם נדרשו לקבל את אישור הרבנות הראשית לארץ ישראל והסמכה לפעולותיהם מהרב הראשי לארץ ישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג. הרבנים דאגו לצורכי הדת של החיילים, אם כי רק חלק קטן מהחיילים היה שומר מצוות. עם זאת, רוב החיילים נטלו חלק בתפילות בציבור בימים הנוראים, שמעו את דברי הרבנים בכנסים יחידתיים ונעזרו ברבנים למשימות סוציאליות במסגרת תפקידם של קציני הדת בצבא הבריטי. חלק חשוב במיוחד היה להם, עם תום המלחמה, בעריכת נישואים למאות חיילים באירופה לבנות משארית הפליטה.
בארץ ישראל ובמצרים.
תמונות מהאימונים.
שלוש התמונות הראשונות באדיבות אריה בורוכוביץ.
באיטליה.
מחנה האימונים באיטליה: בפיוג'י.
ב-5 בנובמבר 1944 הגיעה הבריגדה היהודית לנמל טאראנטו בדרום איטליה על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית. מדרום איטליה עלו גדודי הבריגדה צפונה למחנה אימונים בעיירה האיטלקית פיוג'י, מקום הבראה ומרגוע, 70 ק"מ דרומית לרומא. החיילים נכנסו למשטר חמור של אימונים לקראת יציאה לחזית. לאחר שלושה וחצי חודשים היו מוכנים לקרבות והצטרפו למחנה השמיני הבריטי להמשך כיבוש צפון איטליה.
חללי הבריגדה.
לבריגדה היו 30 חללים וכ-150 פצועים.
המערכה על נהר סניו.
במרץ 1945 הבריגדה נעה לצפון איטליה במטרה לסיים את השחרור של המדינה מהכובש הגרמני, אשר פלש לאיטליה בספטמבר 1943, אחרי שממשלת איטליה חתמה על הסכם שביתת נשק (למעשה כניעה ללא תנאי) עם בעלות הברית. לראשונה הגדודים מארץ ישראל נלחמו תחת דגל יהודי.
בטרם נכנסה החטיבה לקרבות היא הייתה בעמדות ההגנה וריתקה כוחות גרמניים. וכך אפשרה לחטיבות הבריטיות והניוזלנדיות להיערך לקרבות בגזרת בולוניה. החזית עצמה הייתה במזרח עמק הפו, ליד העיר רוונה. בתחילה חיילי הבריגדה נלחמו בגזרת אלפונסינה , המישורית הפתוחה, בה מרבית הלחימה התנהלה באזור ביצות שפלת קמצ'יו. לאחר מכן הבריגדה עברה לאזור הררי. מהצד הגרמני הייתה חטיבת צנחנים, המורכבת ממתנדבים צעירים בעלי ציוד משופר ונשק אוטומטי. בינה לבין המערך הגרמני עבר נהר הסניו, שהתפתל בעמק צר. באמצע אפריל 1945, כשלושה שבועות לפני כניעת הגרמנים באירופה הוצאה הבריגאדה מהלחימה והועברה למנוחה באזור בריזיגלה - פאנזה ובזה תמה השתתפותה של הבריגדה בלחימה.
השליטה בביקורת הגבולות בטרוויזיו.
ב-18 במאי 1945, כעשרה ימים אחרי כניעת הגרמנים באירופה, החלו שלושת גדודי הבריגדה לנוע מאזור בריזיגאלה-פאנזה אל העיירה האיטלקית טרוויזיו, במשולש הגבולות בין איטליה, יוגוסלביה ואוסטריה. תפקידם החדש היה לפעול כחיל-מצב באזור. ואכן לאחר הגעתם לאזור טרוויזיו ב-22 במאי, הפעילו הגדודים, בין השאר, שמירות על מעברי הגבולות. אזור טארווזיו לא נפגע במלחמה מאחר שהוכרז אזור בתי חולים צבאיים והיה מוגן על ידי אמנת ז'נבה. בימים הראשונים בטרוויזיו גילו חיילי הבריגדה מספר חיילים גרמנים שניסו לחמוק אל אוסטריה, ועצרו אותם. באזור זה פעלו פרטיזנים יוגוסלבים במטרה לספח ליוגוסלביה שטחים שהיו שייכים לסלובניה וסופחו לאיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה. דבר זה הביא לוויכוחים קולניים וחילוקי דעות בין הפרטיזנים לבין המשטרה האיטלקית וקצינים בריטים. על מנת למנוע פיצוץ בין הכוחות השונים הציע מתתיהו דגן (קורנפלד) שהיה מפקד פלוגה בגדוד הראשון של הבריגדה פשרה שהתקבלה על ידי כל הצדדים. על יוזמת פשרה זו הוענק למתתיהו "צל"ש המלך".
עם תום המלחמה, התארגנה בקרב חיילי הבריגדה בטרוויזיו קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל". היחידה הוקמה בידיעת מיעוטם של קציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה, ומפקדי ההגנה בה. היחידה פעלה בעיקר בצפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.
בנוסף, שימשה טרוויזיו כתחנת מעבר בלתי חוקית של יהודים משארית הפליטה, עקורים, ממזרח ומרכז אירופה למערבה ולדרומה, לכיוון הנמלים באגן הים התיכון. מנמלים אלה עלו לאחר מכן העקורים לארץ ישראל. העובדה שחיילי הבריגדה שלטו על מעבר הגבול הגיעה לידיעת רבים מהניצולים, שהגיעו בשיירות למקום בדרכם לארץ ישראל.
בפונטבה , עיירה ליד טרוויזיו, היה מחנה צבאי נטוש. הבריגדה אימצה אותו והפכה אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שהועלו לבסוף לישראל. בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים.
תקופת שהות הבריגדה היהודית בטרוויזיו סימלה את המפגש הראשון בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה. מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה של יהודים דרך הגבול האוסטרי אל תוך איטליה. כמו למשל, בפרשת הברחתם של 350 יהודים מבודפשט, בהם כמה עשרות קרובי חיילים, שאותרו על פי רשימות מוכנות מראש. נהגי פלוגת ההובלה של הבריגדה הועסקו באותם ימים בהסעת חיילים בריטים לצרפת במסגרת תוכנית החופשות של המחנה השמיני. בדרכם חזרה לאיטליה נהגו לסטות מהמסלול ולעבור במחנות בגרמניה ובאוסטריה. הם העמיסו את המשאיות הריקות ביהודים, בהם קבוצות של יתומים יהודים ולהעבירם לאיטליה.
הצבא הבריטי אשר שלט צבאית באזור, גילה כי תחנת הגבול הפכה לתחנת מעבר לעלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, פעילות אשר נחשבה לבלתי חוקית בעיני השלטון הבריטי. בנוסף לכך, הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם. לכן החליט הצבא הבריטי ביולי 1945 להעביר את הבריגדה לבלגיה והולנד.
ב-17 ביולי 1945 התקיים מפגש בין פעילי תנועת הבריחה, בהם שורדי הפרטיזנים ולוחמי הגטאות לבין חיילי הבריגדה בטרוויזיו. במפגש זה נשא הפרטיזן אבא קובנר נאום בשם "שליחותם של אחרונים", ובו סיפר קובנר לחיילי הבריגדה על התנגדות הפרטיזנים, הדגיש הקשר בין השואה לבין התקומה, ואת חשיבות העלאת העקורים לארץ ישראל במהרה:
הפעילות ההתנדבותית של הבריגדה.
"תרבות" הייתה נשמת חייה של כל יחידה בבריגדה. חיילי הבריגדה ביקשו לתת ביטוי למחשבותיהם, שאיפותיהם ולתגובותיהם לגבי העולם בו הם פעלו: בכתב - באמצעות עיתונים, בעל פה ובמשחק - באמצעות להקות ובמעשים - בסיוע לשארית הפליטה באירופה. שרובה שהתה במחנות העקורים, בחוסר מעש, ללא עתיד נראה לעין, תוך ציפייה לעלייה לארץ ישראל. פעולות התרבות בבריגדה אורגנו בצורה מסודרת בחסות "ועד הבריגדה" וה"רבנים הצבאיים".
חיי התרבות.