ממצא אחר של הניסוי היה הקשר בין הידיעות הכלליות לתפיסת ההטיה. ככל שהנחקרים גילו בשאלון המקדים ידע רב יותר על הסכסוך הישראלי-ערבי, כך גברה נטייתם לזהות הטיה בלתי הוגנת בכתבה לטובת היריב.
התופעה תועדה מאז במחקרים על סיקור קונפליקטים נוספים, אידאולוגיים, דתיים ולאומיים והיא מורגשת בעיקר כאשר הזיהוי של הצופה עם הקבוצה משמעותי והקבוצות מובחנות היטב לאורך זמן וחשות מאוימות.
מנגנוני הטיה.
קתלין שמיט ואלברט גונטר בחנו שלושה מנגנוני עיבוד אינפורמציה העשויים ליצור את אפקט התקשורת העוינת:
בניסוי בו התבקשו משתתפי ועידת חקלאות אורגנית וחוקרי ביוטכנולוגיה להעריך מאמר על הנדסה גנטית במזון, נמצא אישוש בעיקר למנגנון השלישי (הפעלת סטנדרטים שונים ביחס לעמדות היריב). כך העריכו תומכי כל צד את המומחים, שעמדתם נוחה להם, כבני סמכא. כמו כן, העריכו אותם תומכים את המומחים שצידדו בעמדה המנוגדת כחסרי אמינות. במידה מועטה יותר נמצא אישוש למנגנון המיון הסלקטיבי אך לא לזיכרון סלקטיבי.
השפעת אמצעי התקשורת.
תפיסת העוינות התקשורתית מנוגדת לכאורה להטיה הפוכה הנוגעת למידע המופיע מחוץ לתקשורת ההמונים. כשמדובר ב"מחקר" או בעבודה אקדמית אנשים נוטים להעניק משקל יתר לעובדות המחזקות את עמדת המוצא שלהם ולכן חומר כזה יראה להם כתומך ולא כעוין. כך למשל כאשר תומכים ומתנגדים לעונש מוות קראו דו״ח המסכם ראיות על תועלת ונזק בעונש הזה, מצאה כל קבוצה כי העובדות תומכות בעמדתה והקצינה את התמיכה או ההתנגדות בעקבות הקריאה.
אלברט גונתר בדק את תלות עצמת אפקט התקשורת העוינת (שוב, תוך שימוש ב"מאמר" על הנדסה גנטית שהוצג לקבוצות בעלות עמדה ברורה בעד או נגד) בסוג הפרסום. כאשר הטקסט הוצג כעבודה אקדמית, מצאה כל קבוצה כי הוא מאוזן ומאשש את עמדתה. כאשר אותה אינפורמציה ופרשנות הוצגה ככתבה עיתונאית היא נתפסה כמוטה ועוינת ומידת העוינות עלתה ככל שכלי התקשורת היה רב תפוצה יותר.
כאשר הכתבה משודרת או מפורסמת בכלי תקשורת המזוהה עם אחד הצדדים תגבר הנטייה לזהות הטיה. ג'ואל טרנר ביים כתבות ב־CNN המזוהה בציבור כבעלת קו ליברלי וב־FOX הנחשבת כנוטה לצד השמרנים. הכתבות עסקו בנושאים המצויים במוקד המחלוקת הציבורית בארצות הברית, בסוגיות מהגרים בלתי חוקיים ומלחמת עיראק. הטקסט לכתבות נלקח משידורים אמיתיים של אותן חדשות, אך הוצג מאולפן של הרשת המתחרה כשה"שדרן" מזהה עצמו כשייך ל־FOX או ל־CNN. כתבת CNN, כשהיא מוצגת מאולפן FOX, נשפטה על ידי הצופים כמוטה לטובת הימין, ואילו כשאותו טקסט מוקרא מפי "כתב CNN" הוא נקלט כ"ליברלי" ולהפך.
במחקר דומה שנערך באינדונזיה נמצא כי הקונפליקט הנוצרי־מוסלמי במדינה נתפס כמוטה לצד הנוצרי כאשר הוצג כפרסום של עיתון נוצרי, וכמוטה לטובת המוסלמים כאשר הוצג כפרסום של עיתון מוסלמי.
ההפיכה בתימן (2011)
ההפיכה בתימן החלה בגל של הפגנות ומהומות רחבות היקף שהתחוללו בתימן לאחר השלב הראשון של ההפיכה בתוניסיה, בד בבד עם גל ההפגנות שהוביל להפיכה במצרים, כחלק מגל המחאות שנודע בשם "האביב הערבי". תחילה המפגינים מחו נגד אבטלה, מצוקה כלכלית ושחיתות, כמו גם נגד הצעות נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח לשינויים חוקתיים. לאחר מכן, דרישות המפגינים עלו מדרגה לכדי דרישה לפרישתו של הנשיא, וההפגנות החריפו לכדי התקוממות עממית או מלחמת אזרחים שהתנהלה בין השבטים מהם מורכבת אוכלוסיית תימן, תוך שימוש בנשק חם על ידי הצדדים המתעמתים, כאשר ארגונים אסלאמיסטיים קיצוניים כמו אל-קאעידה, מעורבים בהתקוממות וכובשים שטחים וערים בצפון המדינה. בשנת 2014 כוחות החות'ים המתקוממים בתימן כבשו, בגיבוי איראן וחזבאללה, את צנעא בירת תימן, וביצעו הפיכה שלטונית. ב-26 במרץ 2015 פתחה קואליציה של מדינות ערביות ומוסלמיות, בהובלת ערב הסעודית, במבצע סופה נחרצת, שמטרתו להדוף את החות'ים ולהחזיר את השלטון לידי הממשלה התימנית הגולה. אל-קאעידה והמדינה האסלאמית מחזיקות כיום גם הן טריטוריות נרחבות, בעיקר במרכז המדינה, ומתקיפות את שני הצדדים הלוחמים בה.
סקירה כללית.
הפגנה מרכזית של למעלה מ-16,000 איש התרחשה בבירה צנעא ב-27 בינואר 2011. ב-2 בפברואר הכריז הנשיא סאלח כי לא יתמודד בבחירות שצפויות להתקיים ב-2013, ולא יעביר את סמכויות השלטון לידי בנו. ב-3 בפברואר הפגינו 20,000 איש כנגד הממשלה בצנעא, ואחרים הפגינו בעדן, לציון "יום הזעם", לדברי אחת ממארגנות ההפגנות, תווכל כרמאן. במקביל להפגנות אלה, התקיימו גם הפגנות של חיילים, חמושים אחרים מטעם קונגרס העם הכללי ורבים נוספים אשר הזדהו ותמכו בממשלה הנוכחית בצנעא.
ב-10 במרץ, כהמשך לסירובו של הנשיא עלי עבדאללה סלאח להתפטר, הוא הציע שבהמשך השנה יהיה מעבר לשיטה פרלמנטרית, שבה הסמכויות יהיו בידי הממשלה, אך הצעתו נדחתה בידי האופוזיציה שטענה כי "זה מעט מדי ומאוחר מדי".
בהפגנות שנערכו בהמשך החודש בהשתתפות רבבות אנשים, פרצו עימותים קשים עם כוחות חמושים של השלטון, בהם נפגעו מאות מפגינים. ב-21 במרץ, מפקד צבאי בכיר הודיע שהוא וכוחותיו מצטרפים ואף יגנו על האופוזיציה, בעקבות זאת שורה של דיפלומטים ובכירי ממשל התפטרו. למחרת, הודיע הנשיא סלאח כי יפרוש באותה שנה, שינוי קל מהצהרתו הקודמת כי יפרוש רק בתום כהונתו המלאה. גורמי אופוזיציה הודיעו כי הם דורשים את התפטרותו המיידית. הצבא הודיע כי הוא עדיין נותר נאמן לסלאח. יום למחרת הנשיא סלאח הכריז על שלושה חודשים של מצב וחוקי חירום.
ב-4 באפריל, לאחר יומיים של התנגשויות קשות של המפגינים וכוחות הביטחון, עם כ-100 פצועים ושני מפגינים הרוגים בתעז, ארצות הברית הכריזה כי על הנשיא סלאח לעזוב את תפקידו ולהיענות לדרישות המפגינים.
ב-22 באפריל מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (ה-GCC) יצאה ביוזמה על פיה יתפטר הנשיא בתוך 30 יום ותוך 60 יום ייערכו בחירות לנשיא חדש, כאשר תוקם ממשלת אחדות הכוללת גם גורמי אופוזיציה. ב-23 באפריל דיווחה רשת החדשות הערבית אלג'זירה כי הנשיא סלח קיבל את היוזמה של מדינות המפרץ. האופוזיציה גם קיבלה את היוזמה בברכה, אך הסתייגו מסעיף המאפשר לפרלמנט לדחות את התפטרות הנשיא כמו גם סירבו להשתתף בממשלת אחדות. על פי ההסכם הנשיא סלח גם צפוי לזכות לחסינות משפטית בתמורה לפרישתו המהירה.
ב-30 באפריל, היה צפוי כי הנשיא עלי עבדאללה סלאח יחתום על עסקת הפשרה של מדינות המפרץ, אולם שליחי ה-GCC יצאו בידיים ריקות לאחר שהנשיא סלאח סירב לחתום על העסקה בטקס החתימה בריאד שבסעודיה, בטיעון שהוא מעוניין לחתום על ההסכם כראש המפלגה השלטת ולא כראש המדינה. למרות זאת, חזר על עמדתו כי הוא מברך על היוזמה של מדינות המפרץ.
ב-18 במאי, לאחר לחצים מצד ה-GCC וארצות הברית, שוב הוכרז מידי עוזר הנשיא סלאח כי הוא צפוי לחתום על העסקה, ואולם העסקה לא נחתמה שוב בסופו של דבר.
בימים האחרונים של חודש מאי, פרצה למעשה מלחמת אזרחים במדינה, כאשר מאות טרוריסטים ופעילים מוסלמים סוניים קיצוניים מארגון הטרור אל-קאעידה, כבשו את העיר זינג'יבר וחיל האוויר של צבא תימן הפציץ את עמדותיהם מן האוויר. כמו כן, שר ההגנה של תימן הודיע על התפטרותו והצטרפותו לכוחות המורדים, תוך מתן נאום טלוויזיוני, שבו קרא לכל המשרתים בכוחות המזוינים של תימן, "לפעול לפי צו מצפונם", לערוק ולתמוך במתקוממים נגד שלטון הנשיא. בכיכר המרכזית של העיר תעז, אחד ממוקדי ההפגנות העיקריים נגד הנשיא, הקימו המפגינים מחנה אוהלים אך חיילי המשמר הרפובליקני מתוגברים בטנקים, הגיעו למקום לדיכוי המחאות, וככל הנראה נהרגו כ-20 בני אדם כתוצאה מירי של כוחות הצבא ויידויי בקבוקי התבערה והאבנים מצד המפגינים. מתחילת ההפגנות בתימן, מעריכים ארגוני זכויות אדם, כי נהרגו כ-300 בני אדם בכל רחבי המדינה.
ב-3 ביוני 2011, דיווחו כלי התקשורת כי כתוצאה מהפצצת הארמון, נפצעו נשיא תימן ובכירים נוספים, בהם ראש הממשלה, סגן רה"מ, ויו"ר הפרלמנט שמצבו אנוש. שבעה אנשים נהרגו. בעקבות הזמנתו של עבדאללה מלך ערב הסעודית, הוטסו הנשיא והבכירים שנפצעו לארצו לקבלת טיפול רפואי. סגן הנשיא, עבד אל ראב מנסור אל האדי, מונה לממלא מקום הנשיא בפועל ולמפקד העליון של הצבא. לאחר מספר ימים התברר, כי פציעת הנשיא חמורה וכוללת כוויות ב-40% מגופו, ועל פי דברי דיפלומט מערבי שדיווח לרויטרס, פציעתו נגרמה מפצצה שהוטמנה במסגד שבו התפלל ולא מהפגזת הארמון.
ב-2 ביולי, דיווח צבא תימן על כ-50 חיילים נעדרים לאחר התקפות של טרוריסטים אסלאמיים סונים של אל-קאעידה בעיר זינג'יבר בדרום המדינה.
ב-8 ביולי נראה סאלח בפעם הראשונה מאז פציעתו כשנשא נאום בטלוויזיה מערב הסעודית. בנאום היה נראה כי פניו של סאלח נכוו וידיו היו חבושות. בנאומו הבטיח כי יפעל לרפורמות וטען שעוד יחזור לתימן וימשיך לכהן כנשיא.
למרות הבטחתו של סאלח לחזור לארצו ולכהן כנשיא, הרשויות הסעודיות הודיעו שסאלח התחרט ואינו מתכוון לשוב לארצו, בעיקר בגלל לחץ אמריקאי וחשש מפני העמדתו לדין בתימן, כפי שנעשה לנשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ, שמשפטו שודר בשידור חי.
ב-16 באוגוסט הופיע בפעם נוספת נשיא תימן בטלוויזיה התימנית הממלכתית, והודיע כי בכוונתו לשוב לארצו בקרוב. ראש ממשלת תימן, עלי מוחמד מוג'אוור, שב למדינה ב-24 באוגוסט והנשיא סאלח חזר לתימן ב-23 בספטמבר. לאחר שיבתו, הודיע סאלח ב-8 באוקטובר כי הוא מתכוון להתפטר מתפקידו כנשיא תימן בעוד מספר ימים.