ישנן כמה תאוריות על חייו המאוחרים, ואף אחת מהם אינה בטוחה. על פי תאוריה אחת, הוא חי ברומא עד שמת סביב 1550, השנה שבה התיאור של אפריקה פורסם. תאוריה זו התבססה על רמז עקיף בהקדמה מאוחרת יותר לספר. על פי תאוריה אחרת, הוא עזב זמן קצר לפני כיבוש רומא על ידי כוחותיו של צ'ארלס ה -15 בשנת 1527. הוא חזר לצפון אפריקה והתגורר בתוניסיה עד מותו, זמן מה אחרי 1550. תאוריה זו מבוססת על רשומות של המזרחן הגרמני יוהאן אלברכט ווידמנסטר, שהגיע לאיטליה ותכנן (אך בסופו של דבר נכשל) לנסוע לתוניסיה כדי לפגוש את ליאו שחזר לאסלאם. תאוריה אחרת טוענת כי הוא עזב את תוניסיה לאחר שנלכד על ידי צ'ארלס ה -15 בשנת 1535 למרוקו, מדינת מולדתו השנייה לאחר גרנדה, שם עדיין גרו קרוביו. רעיון זה מבוסס על ההנחה כי ליאו, שעזב את גרנדה, לא היה רוצה לחיות שוב תחת השלטון הספרדי הנוצרי, ואת רצונו היה בסופו של דבר לחזור למדינתו "על ידי עזרתו של אלוהים".
אמיתות הנסיעה לאפריקה.
אין זה סביר כי ליאו אפריקנוס ביקר בכל המקומות שהוא מתאר ולכן הוא היה חייב להסתמך על מידע שהתקבל על ידי נוסעים אחרים. בפרט, ספק אם הוא ביקר אי פעם באזור שבט ההאוזה במערב אפריקה ובאמפרית בורנו. ואולי אפילו הוא מעולם לא חצה את הסהרה אבל הסתמך על מידע של נוסעים אחרים שפגש במרוקו. ההיסטוריון פקה מאסונן טען כי האמונה על מסעותיו הנוספים התבססה על טעויות של חוקרים מודרניים שפירשו את ספרו כמסלול שהוא עבר.
באותה תקופה ביקר ליאו בעיר טימבוקטו, זו הייתה עיר מוסלמית משגשגת שהתפרסמה בזכות חכמיה. היא הייתה ביתם של חוקרים ולומדים, שהיו קשורים בעיר למסגד גדול, שנודע בגלל הספרייה הגדולה שלו. בעת מסעו של ליאו לטימבוקטו, היא הייתה מרכז של סחר ונוהלה בידי סוחרים במוצרים אפריקאים, זהב, בדי כותנה ועבדים, וגם ספרים איסלמיים.
השם.
בחתימה על אחד מכתבי היד שלו, קטע מהמילון הרפואי ערבי-עברי-לטיני שכתב לרופא היהודי יעקב מנטינו, חתם את שמו בערבית בשם יוהאנה אל- אסד אל- ר'רנטי (כלומר, ג'ון האריה של גרנדה), תרגום של שמו הנוצרי, ג'ון ליאו, או יוהנס ליאו (לטינית), או ג'ובאני לאונה (איטלקית). הוא קיבל גם את שם המשפחה מדיצ׳י על שם פטרונו, משפחתו של האפיפיור ליאו העשירי. באותו כתב יד נכלל גם שמו המקורי אל-חסן בן מוחמד אל- ווזאן אל- פאסי. אל-חסן בן מוחמד היה שם פטרוני שמשמעותו "אל-חסן, בנו של מוחמד", ואל - פאסי התקשר לעיר פאס, מרוקו.
כתביו.
כאמור, הוא כתב אוצר מילים רפואי בשפה הערבית-עברית-לטינית לרופא היהודי יעקב מנטינו. הוא גם כתב תרגום בערבית של איגרות סנט פול, אשר מתוארך בינואר 1521, וכתב היד שייך לספריה במודנה. עבודה נוספת ששרדה היא אנציקלופדיה ביוגרפית של 25 מלומדים אסלאמיים ו -5 מלומדים יהודיים. אותה השלים ברומא לפני שעזב את העיר בשנת 1527 ופורסם לראשונה בלטינית על ידי יוהאן היינריך הוטינגר בשנת 1664. שלא כמו תיאור של אפריקה שזכה להצלחה, ספר הביוגרפיות כמעט לא משך תשומת לב באירופה. הוא מכיל גם טעויות רבות, ככל הנראה בשל היעדר גישה למקורות הרלוונטיים כשהיה באיטליה. מה שאילץ אותו להסתמך רק על הזיכרון.
בשנה שכתב על אפריקה, הוא גם התייחס תוכניות לכתוב ספרים אחרים. הוא תכנן לכתוב שני תיאורים אחרים של מקומות, אחד למקומות במזרח התיכון והשני למקומות באירופה. הוא גם התכוון לכתוב על האמונה האסלאמית ואת ההיסטוריה של צפון אפריקה. עם זאת, אף אחד מהספרים האלה לא שרדו ואין כל הוכחה שהוא למעשה השלים אותם. הדבר יכול היה להיות מכיוון שחזר לצפון אפריקה.
דמותו בתקשורת.
סיפורו הדמיוני של חייו, ליאו אפריקוס, מאת הסופר הלבנוני-צרפתי אמין מעלוף, ממלא פערים מרכזיים בסיפור וממקם את ליאו אפריקנוס באירועים בולטים של זמנו.
הבי.בי.סי הפיק סרט דוקומנטרי על חייו בשם "ליאו אפריקנוס: גבר בין העולמות" בשנת 2011. הוא הוצג על ידי באדר סאיג וביים ג'רמי ג'פס. הסרט הלך בעקבותיו של ליאו מגרנדה, דרך פאס וטימבוקטו, כל הדרך לרומא.
הוצע כי ויליאם שייקספיר אולי בהשראת הספר של ליאו אפריקנוס ייצר את הדמות של אותלו.
אביבה סרור בייגל
אביבה סרור בייגל (נולדה ב-6 באפריל 1961) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
סרור בייגל נולדה בפתח תקווה, לאחר מכן, עברו היא ומשפחתה להתגורר בבת ים ולאחר מכן בראשון לציון.
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל בקיבוץ עין זיוון, כחלק מהשירות הצבאי לקחה חלק במכבייה ה-11 ואף נשאה את שלט ישראל במצעד המשלחות.
אביבה בוגרת אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ירושלים בחוגים גאוגרפיה ופילוסופיה יהודית.
במשך שתים עשרה שנה עבדה כמורה ולאחר מכן הצטרפה לבעלה (חיים סרור) בניהול השיווק של החברה שלהם.
סרור בייגל הוציאה לאור ששלושה ספרים וסיפור קצר. ספרה הראשון "ההחלטה שלי" יצא לאור ב-2018 ועוסק בנושא של הטרדות מיניות ואונס ואף היה רב מכר. ספרה השני יצא לאור ב-2019 "הקופסה" מנסה לטפל בפערים התרבותיים שבין מרכז לפריפריה. סיפורה קצר שיצא אף הוא לאור ב-2019 "שקיעות בסיני" לקח חלק בספר סיפורי קצרים "סיפורי דרך". הספרים יצאו לאור בהוצאת "יהלומים". ספרה השלישי "מאז ולנצח" יצא בספטמבר 2020 בהוצאה עצמית.
AMC גרמלין
AMC גרמלין (באנגלית: AMC Gremlin) היא מכונית קומפקטית 3 דלתות האצ'בק מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית אמריקן מוטורס ("American Motors Corporation" ) אשר יוצרה בין השנים 1970–1978 בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
במקסיקו דגם ה-"AMC גרמלין" יוצר על ידי "Vehículos Automotores Mexicanos" .
איסטנבול בשקשהיר
סרטן מנקי הארובות
סרטן מנקי הארובות, הוא קרצינומה של תאי קשקש על פני העור של שק האשכים. זהו סוג הסרטן הראשון שהתגלה כמחלה תעסוקתית. זוהה לראשונה על ידי פרסיבל פוט בשנת 1775. פוט שם לב כי המחלה הייתה נפוצה בקרב מנקי ארובות.
דוד אנגל (היסטוריון)
דוד אנגל (נולד ב-1951), הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת ניו יורק, המתמחה בחקר השואה.
ביוגרפיה.
אנגל סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת קליפורניה בשנת 1979, והשלים את עבודת הפוסט-דוקטורט בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
הוא חבר סגל במרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב, ושימש כעורך הראשי של כתב-העת "גלעד" של המכון בשנים 1997 - 2016.
תחומי המחקר של אנגל כוללים היסטוריה יהודית מודרנית; תולדות היהודים במזרח אירופה וחקר השואה.
אנטישמיות מול יודופוביה.
בשנת 2009 פרסם אנגל מאמר שעורר תהודה רבה, בו קרא לחדול משימוש במושג אנטישמיות לתאר את שנאת היהודים באופן כללי וכל תקרית או אירוע נגד יהודים. לטענתו: "אנטישמיות היא מושג שרירותי, עמום ופגום, שמצביע על מגוון רחב מדי של תופעות היסטוריות, חברתיות ופוליטיות, מתקופות וממקומות שונים, שאינן בהכרח קשורות זו לזו". בנוסף יצא נגד הגישה המובילה במחקר, לפיה לאנטישמיות יש היסטוריה ארוכה ומתמשכת משלה, כקו רציף מן העת העתיקה ועד ימינו. שבפועל המונח נכנס לשימוש רק בסוף המאה ה-19 בגרמניה, כתגובת נגד לאמנציפציה, שאפשרה ליהודים להשתלב בחיי התרבות, החברה, הכלכלה והפוליטיקה במדינה. מאז, לטענתו, המונח התרחב מאוד, והוא כולל כעת התבטאויות ופעולות שונות זו מזו, מצדם של לא־יהודים, שמאיימים על יהודים, לאורך כל הדורות במקומות שונים.
אנגל טען כי השימוש במושג מערפל יותר משהוא מבהיר. שהרי "מה משותף לבדיחה לא נעימה על יהודים, לניתוץ מצבות בידי קבוצת שוליים ניאו־נאצית באירופה, לחקיקה נגד יהודים בשנות ה–30 של המאה הקודמת, לרטוריקת שנאה של מהגרים מוסלמים ולתאי הגזים באושוויץ? אלו תופעות שונות כל כך זו מזו, עד שהכללתן תחת קורת גג מושגית אחת היא טעות אינטלקטואלית". במקום שימוש במושג אנטישמיות הוא שואף במחקריו לעשות שימוש בתיאורים מפורטים יותר ולקטלג אותם בהתאם. לדוגמה, חוק המגביל את מספר היהודים הרשאים להתקבל לאוניברסיטה הוא מסווג בקטגוריה של "חקיקה המפלה יהודים לרעה".
בספטמבר 2020 פורסם המאמר לראשונה בעברית, במסגרת גיליון של כתב העת "ציון" של החברה ההיסטורית הישראלית, שהוקדש לבחינה מחודשת של המושג אנטישמיות. המאמר הביא לפרסום מספר מאמרי תגובה:
ההיסטוריונית דינה פורת ביקרה את מאמרו ושללה את ההנחה שתופעות של שנאת יהודים במקומות וזמנים שונים אינן בהכרח קשורות זו לזו. לטענתה: דמות 'היהודי' נבנתה רובד על גבי רובד, וכל רובד חדש לא ביטל את קודמו אלא הוסיף לו. בעת העתיקה נתפשו היהודים כמתבדלים במנהגיהם המוזרים בעטיה של אמונתם, כמתנשאים על הזולת ומורדים במלכות. בימי הביניים נוסף רובד של מי שסירבו להכיר במשיח [הנוצרי]...אחר כך היתוסף הרובד הכלכלי: מלווים בריבית ונושכי נשך, להוטים אחר הממון. בשלהי המאה ה–19 נוסף הרובד המדיני־אזרחי: ציבור שניצל כביכול את הזכויות האזרחיות שקיבל זה עתה כדי לחדור לכל פינה שתקנה לו השפעה ושליטה".
ההיסטוריון שלמה זנד פרסם מאמר תגובה לפורת, בו הסביר מדוע גם הוא מעדיף להשתמש במושג יודופוביה על פני אנטישמיות. לטענתו את המונח הנחיל לעולם הלאומן הגרמני וילהלם מאר בשנות ה–70 של המאה ה–19. אך העמדה של מאר הייתה מופרכת לחלוטין. ראשית, כי לא קיים גזע שמי, שנית כי מקורם של רבים מהיהודים באירופה מקהילות שהתגיירו. עם זאת הוא מקבל שלשנאת היהודים באירופה יש מקור משותף שהוא הנצרות, בה טבועים לא רק זלזול ביהדות והשפלתה, אלא גם פחד עמוק ושנאה תהומית, המוצאים את ביטוים כבר ב.