בשנת 2010 עבר לראשונה לתפקיד הנהג בראלי דרך המשי אותו סיים כמנצח. בשנת 2011 ערך את הבכרה כנהג בראלי דקר וסיים במקום השלישי, אך בפער של יותר משלוש שעות מקגין שניצח את המרוץ. הפרישה של קגין ופירדאוס קבירוב קידמה את ניקולייב לתפקיד הנהג המוביל בקבוצה והמועמד לזכייה. התנגשות עם רכב בסטייג' הרביעי של התחרות הובילה לפסילתו. בשנת 2013 לא הצליח לנצח אף סטייג' במהלך המרוץ, אך ניצח את המרוץ לאחר שהקדים ב-37 דקות את חברו לקבוצה, אייראט מרדיב.
ארבע שנים לאחר הזכייה הראשונה, זכה במרוץ בפעם השנייה, הישג עליו חזר בשנתיים הבאות.
חוק הדיור המוגן
חוק הדיור המוגן, התשע"ב-2012 נועד לשמור על זכויות דיירי הדיור המוגן. הוא מסדיר בחקיקה את פעילותם של בתי הדיור המוגן ומנהיג קודי התנהלות ברורים. החוק אושר בכנסת בשנת 2012, לאחר שהוצע מטעם משרד העבודה והרווחה.
החוק נוצר בעקבות החשש לניצול לרעה של המתגוררים בבתי הדיור המוגן בהיעדר פיקוח. החוק מגדיר את זכויות הדיירים, את התנאים לקבלת רישיון מפעיל ואת דרכי הפיקוח על בתי הדיור המוגן. דיירים בבתים אלו בדרך כלל נמנים עם האוכלוסייה המבוגרת בציבור הכללי, לכן הם זקוקים להגנה על תנאי חייהם וכן הגנה על מצבם הכלכלי.
רקע לחוק.
בישראל קיימים כ-90 בתי דיור מוגן שבהם מתגוררים כ-15,000 דיירים. בעקבות הזדקנותה של חלק מהחברה הישראלית, מתקיימים שינויים דינמיים במבנה המשפחה שגרמו להצלחה רבה בקרב חברות הדיור שנותנות שירותי תמיכה לקשישים. רבים מבתי הדיור הם בבעלות חברות פרטיות אף על פי שחלקן מופעלות גם כמלכ"ר (מוסד ללא כוונות רווח) וגם על ידי קופות חולים.
רוב הבתים הללו מנוהלים בחוסר ביסוס חוקי ובלי הסדרה חוקית ישירה של המחוקק. בתי הדיור המוגן מחזיקים בסכום כספי של מעל ל-20 מיליארד שקלים. סכום זה גבוה אף מההון שבבעלותם של בנקים בינוניים בישראל. הבנקים נתונים לבקרה ואילו על פיקדונות הדיירים של הדיור המוגן לא היה כלל פיקוח. בעקבות זאת, נושא זה היה מלווה בחששות חמורים לניצול לרעה של המתגוררים, באי קיום הבטחות ובחוסר התנהלות פיננסית תקינה בכספי הדיירים. כתוצאה מן החשש למצבים אלו, הוחלט לחוקק את חוק הדיור המוגן.
רישיון להפעלת בית דיור מוגן.
לפי החוק, בתי דיור מוגן יפעלו רק על ידי אנשים הנושאים רישיון לכך, בכפוף לתנאי הרישיון ולהוראות החוק.
מי שמבקש לקבל רישיון הפעלה או מי שמבקש לחדש רישיון, נדרש להגיש לממונה בקשה לכך 45 ימים לפחות לפני מועד פקיעת תוקפו של הרישיון.
שירותי הדיור המוגן.
חוק הדיור המוגן מחלק את סוגי השירותים הניתנים לשלושה:
שירותי הרפואה.
כחלק משירותי החובה בבית הדיור המוגן ניתנים לדיירים שירותי הרפואה:
שירותי רופא.
שירותי רופא נוספים (חוץ מהרופא שכלול בצוות הרב-מקצועי) אינם מוגדרים כשירותי חובה בחוק, אולם ישנם בתים המתחייבים לשירותי רופא, הפעיל במחלקה הסיעודית בבית הדיור המוגן.
מחלקה סיעודית.
לפי החוק, בבית דיור מוגן שבו 250 דירות לפחות, חייבת לפעול מחלקה סיעודית שבה מותר לדייר הזקוק לאשפוז להתאשפז בה.
צוות רב-מקצועי.
החוק מחייב את בית הדיור המוגן למנות צוות רב-מקצועי המורכב מרופא, עובד סוציאלי ואחות.
בית הדיור המוגן רשאי להתנות קבלת אדם כדייר לבית, באישור הצוות הרב-מקצועי כי הוא מסוגל לדאוג לצרכיו האישיים ולנהל את חייו, גם אם ניתן לו סיוע חלקי. הצוות הרב-מקצועי מוסמך לקבוע כי בשל מצבו הבריאותי של הדייר צריך להעבירו מדירתו לטובתו או לטובת שאר הדיירים.
זכויות הדיירים.
ועד הדיירים.
תפקיד הוועד לשמש כנציג של הדיירים בנושאים המשותפים להם כלפי בית הדיור המוגן, רשויות המדינה וגופים נוספים. הוועד לא מוסמך, מכוח החוק, לייצג את הדיירים בהליך משפטי ולחתום על הסכמים בשם הדיירים.
חוזה הדיור.
החוזה בין הדייר לבעל הרישיון מורכב מכמה קריטריונים קבועים:
סעיף הגדרות, זכות השימוש, הצהרות של הצדדים, סכום דמי תחזוקה וסכומים נלווים אחרים, רשימת שירותי חובה, סכום הפיקדון ופריסת התשלומים הבטוחה המוצעת להבטחת כספי הפיקדון, שירותים המחייבים תוספת תשלום, פירוט המחלקות הטיפוליות, הפרות והוראות שונות.
בטוחות לכספי הדייר.
בתי הדיור המוגן מחויבים להציע לדיירים אחת מארבע בטוחות להבטחת כספי הפיקדונות: ערבות בנקאית, ביטוח, הפקדת 40% מכספי הפיקדונות בחברה לנאמנות או משכנתא מדרגה ראשונה שתירשם לטובת הדייר.
פינוי דייר מדירתו.
הדייר יפונה מדירתו במקרים הבאים: הפרת יסודית של ההסכם, ביטול ההסכם על ידי בית המשפט, בשל מצבו הבריאותי או בביטול ההסכם על ידי אחד הצדדים במשך תקופת הניסיון.
עונשין.
אם לא ניתן רישיון למפעיל בית דיור או שיש לו רישיון אך הוא לא פעל לפי תנאי הרישיון, דינו כמאסר שנה או קנס המתאים לעבירה, ואם העובר על החוק הוא תאגיד – הקנס יוכפל.
חוק איסור נהיגה ברכב בחוף ים
חוק איסור נהיגה ברכב בחוף ים, התשנ"ז הוא חוק ישראלי שהתקבל בכנסת ב-10 במרץ 1997. החוק אוסר על נהיגה ברכב ברצועת קרקע שנמצאת 100 מטרים מנקודת גאות המים שבחוף.
לחוק מטרות בטיחותיות וסביבתיות, והן, לפתור בצורה מיידית את בעיית סיכון חיי אדם ושלמות גופם של הנופשים בחופי ישראל, הנובעת מנהיגת כלי-רכב בחופים, ובנוסף, שמירה על ערכי החי, הצומח והסביבה הטבעית בחופי הארץ, אשר ניזוקים באופן קשה – ולעיתים בלתי הפיך – כתוצאה מתופעה זו.
היסטוריית החוק.
החוק נחקק בתשנ"ז, 1997.
בין השנים 2007–2009, נעשו ניסיונות להעביר את האחריות לאכיפת החוק ממשרד הפנים למשרד להגנת הסביבה. בכנסת ה-17 גם הוגשה הצעה לתיקון החוק. לפי "דו"ח חופי ישראל 2007" של החברה להגנת הטבע, הניסיונות שהיו לאכוף את החוק הזה, נפסקו, והנהגים ממשיכים להשתולל בחופים, לסכן את הרוחצים ולפגוע בסביבה החופית.
ביוני 2009 נכנס לתוקפו חוק הרשויות המקומיות (אכיפה סביבתית – סמכויות פקחים), התשס"ח- 2008. לפי חוק זה, ראשי רשויות מקומיות יכולים להסמיך פקחים ברשויות לאכוף חוקים מסוימים, ביניהם את חוק איסור נהיגה ברכב בחוף הים.
בשנים 2010–2011 תוקן החוק על מנת לאפשר אכיפה יעילה. עיקר האכיפה הוא בהעברת האחריות להימצאות הרכב בחוף על בעל הרכב. במסגרת תיקון זה התאפשרה העברת סמכות האכיפה גם לרשויות המקומיות וגם למפקחי המשרד להגנת הסביבה.
בכנסת ה-20, התשע"ו–2015, הוצע תיקון לחוק, ונוסף לו סעיף 7 ג' לחוק, הנקרא "סמכות בית המשפט לאסור שימוש ברכב". תוספת זו עוסקת בסמכות בית המשפט לאסור שימוש ברכב ששימש לנסיעה בחוף. תיקון זה נובע מן הנתונים של משטרת התנועה והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, המצביעים על כך שבמקרים רבים, ממשיכים נהגים לנהוג על אף שרישיונם נפסל. הם מזלזלים בצורה בוטה בחוק ובחיי אדם. תיקון זה מבטא את ההכרה בחומרתה ובהשלכותיה המזיקות של עבירת הנהיגה בחוף הים.
הצעות חוק זהות הונחו על שולחן הכנסת התשע-עשרה על ידי חבר הכנסת רונן הופמן וקבוצת חברי הכנסת וכן על שולחן הכנסת העשרים על ידי חבר הכנסת מיקי לוי.
הגדרות החוק.
(1) רצועת קרקע, ברוחב של 100 מטרים, לאורך הים מנקודת גאות המים שבחוף.
(2) ברצועת קרקע שבה מצוי מקום רחצה מוכרז, כל התחום, אף אם הוא חורג מרוחב של 100 מטרים, למעט דרכים שהוסדרו על פי חיקוק וחניונים.
רק אנשים בעלי תפקידים מסוימים מורשים לנהוג בחוף ים למטרות מסוימות כמו לצורך שמירה על ביטחון הציבור ועל ביטחון המדינה, לצורך משימות שיטור, לצורך פיקוח והצלה, לצורך שירותים בתחום רשות מקומית ומחוצה לה וכו'.
אכיפת החוק ומפקחיו.
לפי משרד הפנים, נכון לתשנ"ז-1997, הוסמכו לאכוף את החוק כ-400 פקחים מעובדי הרשויות המקומיות, רשות הטבע והגנים ומנהלת הכנרת.
האנשים הרשאים להסמיך מפקחים לצורך אכיפת החוק הם שר הפנים והשר לאיכות הסביבה, והגופים: מינהל מקרקעי ישראל והקרן הקיימת לישראל, רשות הגנים הלאומיים ורשות שמורות הטבע, רשויות נחל, רשות העתיקות. כדי להתמנות למפקח יש לעבור הכשרה מתאימה שקבעו שר הפנים והשר לאיכות הסביבה.
למפקחים שהוסמכו ישנן סמכויות רבות, כגון: לדרוש מהחשוד כעובר על החוק להזדהות, להיכנס למקום בו התבצעה העבירה או שבו מצוי הרכב או האדם שביצע את העבירה, כדי לגלות את העבירה. למפקח סמכויות חקירה ויכולת לבקש צו חיפוש מבית המשפט, וכו'. המפקח מוסמך להעניש את העבריין על ידי הטלת קנס או פסילת רישיון הנהיגה לתקופה של 30 ימים, אם עבר על החוק באופן שמסכן חיי אדם או גורם פגיעה לסביבה.
שר הפנים ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו, ובלבד שתקנות בעניינים שהשר לאיכות הסביבה, השר לביטחון פנים או שר התחבורה ממונים עליהם - יותקנו בהסכמתם.
קשיים באכיפת החוק.
לפקחים לא קל להתמודד עם נהיגה בחוף הים, שהיא לעיתים תופעה בריונית. אכיפת החוק אפקטיבית הרבה יותר אם שוטר הוא האוכף או אם פקחים עובדים עם שוטר או עם שוטר בשכר. פקחים ברשויות המקומיות דיווחו כי הם נתקלים בתגובות אלימות מצד נהגים בחוף הים כשהם פועלים לאכוף את החוק. שיתוף פעולה עם שוטר מקל את האכיפה. עובדי רשויות מקומיות טענו שלמעשה הם נדרשים לבצע עבודות שיטור, אך הם לא קיבלו הכשרה משטרתית וחסרות להם היכולות שיש לשוטרים. כמו כן, המשרד להגנת הסביבה הקצה בעבר שוטרים בשכר ממדור הגנת הסביבה, הפועל יחד עם המשטרה הירוקה, כדי לסייע לפקחי הרשויות המקומיות באכיפת החוק. ייתכן שאכיפת האיסור אינה מתאימה לפקחים אלא לשוטרים.