ב-25 בספטמבר 1820 הדגים אמפר באקדמיה הצרפתית את התופעה של שקילות בין זרם חשמלי לבין מגנט קבוע בעזרת סלילים שניתן היה להחליפם במגנטים ולקבל את אותן תופעות. בעיניו זו הייתה הוכחה לתאוריה שהמגנטיות בחומרים נובעת מזרמים חשמליים פנימיים לחומר במישור מאונך לציר המגנט. סליל שמתנהג כך כונה על-ידו "סולנואיד".
הביקורת של פראדיי.
למרות שפראדיי היה צעיר מאמפר ב-15 שנים, בעל מעמד נחות ממנו בהרבה במדע וחסר ידע מתמטי מעמיק, הוא היה בין הנסיינים הגדולים של התקופה ובעל מזג של חקירה אמפירית וספקנית יותר מאשר תאורטיקן כמו אמפר. בשנים 1821–1822 הוא פרסם ביקורת אנונימית בשם "סקיצה היסטורית של האלקטרו מגנטיות", בה תקף באופן כללי שיטות מחקר, בהן בניית תאוריה מוקדם מידי המשטה בחוקרים ומעוותת את ממצאיהם. הנושא שבחר בו להדגים את גישתו הספקנית הייתה המדע הצעיר של האלקטרודינמיקה. הוא התייחס ברצינות רק לניצני התאוריה של אמפר בשבחו אותו באופן כללי אבל ביקר את הנקודות הבאות: הזרמים הנגדיים שמתנגשים בחוט, בעוד שבמקומות אחרים אצל אמפר החשמל זורם רק בכיוון אחד; ההנחה שזרם חשמלי הכרחי למגנטיות ולכן בהנחה של הזרמים המעגליים במגנטים; ובאופן כללי התנגד לשפע ההנחות הבלתי מבוססות. אמפר כנראה לא קרא את הביקורת הזו, ההתכתבות ביניהם החלה אחרי המאמר (החתום הפעם) בו פרדיי תיאר את הניסוי הסיבוב האלקטרומגנטי.
פרדיי תקף את גישת הכוח המרכזי של אמפר ותמך במבנה כוח מגנטי מעגלי וגם הצביע על מספר הבדלים בין סלילים למגנטים קבועים שאמורים היו להיות זהים בהתנהגותם לפי אמפר. הוא דרש הוכחה ישירה ל-"זרמים המולקולריים" שגורמים למגנטיות של מגנט קבוע, ולא על ידי מגנטיות.
בין השנים 1820 ל-1822 נאלץ אמפר לשנות כמה פעמים את ההסברים התאורטיים של התופעות. הוא טעה כאשר לא היה מוכן לשקול את הכוון השני של השקילות החשמלית-מגנטית: יצירת כוח חשמלי על ידי שינויים בשדה המגנטי, על אף שבניסוייו היו תופעות מעין אלה שהזניח או לא קיבל. ההשראות האלקטרומגנטית התגלתה ב-1831 על ידי פאראדיי. אמפר אומנם טען (ודי בצדק) שהיה זה הוא שגילה את ההשראות אך לא פרסם על כך מאמר. למעשה הוא צפה בתופעה, אך לא הבין אותה כהלכה.
הארגון הסופי של התאוריה.
אמפר שינה עכשיו גישה. הוא ויתר על ניחושים פרועים ולא מבוססים - אם כי מבריקים לעיתים - והתרכז בביסוס הגישה המתמטית לאלקטרודינמיקה. לעבודה של הסדרת התאוריה, והמבנה החישובי שלה הוא הזדקק לכמה שנים, בהן היה טרוד בבעיות בריאותיות ומקצועיות. הוא פרסם את עבודתו המלאה ב"חיבור על התורה המתמטית של תופעות אלקטרודינמיות, שהוסקו באופן ניסויי" (1826). המסקנות העיקריות שלו המסכמות את הספר:
עבודה זו זיכתה אותו באמירתו של מקסוול:""החקירה הניסויית שבאמצעותה הקים אמפר את חוק הפעולה המכנית בין זרמים חשמליים היא אחד ההישגים המבריקים ביותר במדע. כל התאוריה והניסוי, נראים כאילו זינקו, מלאים וחמושים, ממוחו של "ניוטון החשמל". הוא מושלם בצורתו, ולא ניתנת לתקיפה בדיוק שלה, והיא מסכמת בנוסחה מתוכה ניתן להסיק את כל התופעות, ואשר חייבת תמיד להישאר הנוסחה היסודית של האלקטר דינמיקה.""ג'יימס קלרק מקסוול - חשמל ומגנטיות (1873)
כימיה וכימיה פיזיקלית.
בשני מאמרים - בשנים 1832 ו-1835, אמפר דן בתאוריה שנשקלה באותן ימים של התייחסות לחום כגל במקום תאוריית הקלוריק. הוא הבחין במתמטיקה השונה לגמרי שמתארת את התופעות הנ"ל (משוואה דיפרנציאלית מדרגה שנייה לגבי גלים, משואה דרגה ראשונה לפי פרנל) וניסה להתאים אחד לשנייה. הוא השתמש בגישה של שימור האנרגיה () על ידי הבחנה בין תנועות האטומים לתנועות המולקולות. הוא ייחס למולקולות את תנועת הקול ואילו לאטומים את תנועת האור והחום.
ב-1815 ניסה אמפר לתת הסבר פיזיקלי לחוק בויל-מאריוט. הוא טען לקיום שלושה סוגי כוחות בין חלקיקי חומר: הלחץ, קלוריק (דחייה) וכוחות משיכה או דחייה שתלויים בחומארים השונים. הכוח הספציפי לכל חומר בא לידי ביטוי בטווחים קצרים ביותר, ולא כאשר החומרים בצורת גז. גישה זו לא הניחה פיזור מהירויות של מולקולות הגז, אולם אם בחישובי מקסול-בולצמן מניחים שלכל המולקולות אותה מהירות, התוצאה הסופית זהה, וזו הייתה גם התוצאה של אמפר. הוא גם גילה את היחס הקבוע בין מספר החלקיקים בגז מסוים והנפח שלו בטמפרטורה קבועה (מבלי שידע שאבוגדרו מצא אותו חוק שלוש שנים קודם לכך).
ב-1816 עבד אמפר תקופה לא קצרה על תאוריה גאומטרית של הרכבים כימיים, עבודה שהציג אותה ל. בתאוריה זו נמצאו בעיות רבות והיא לא פורסמה.
אמפר תרם רבות בגילוי היסודות ההלוגניים כלור, פלואור ויוד.
פילוסופיה, מטפיזיקה, מיון מדעים.
אמפר היה קתולי מאמין וכל חייו ניסה לשלב את אמונתו עם המדע. הפילוסופיה הרווחת בקרב האינטלקטואלים בני זמנו הייתה של קונדיאק ותלמידיו, שכונו "האידאולוגים" על ידי נפולאון. קבוצה זו האמינה שרק התחושות אמיתיות, ואילו המציאות החומרית וקיום האלוהים נתונים בספק. עמדה זו הייתה לצנינים בעיני אמפר, והוא חיפש אלטרנטיבה. היה בין הראשונים שגילה את קאנט בצרפת, ואף על פי שלפיו ניתן היה לשמור על אמונה באלוהים, הרגיש אמפר שההתייחסות של קאנט למרחב, זמן וסיבתיות גורמים לספקנות ביחס לקיום מציאות אובייקטיבית ברמה הכי בסיסית. כפי שאמפר פירש את קאנט, מרחב וזמן היו סוגות סובייקטיביות להבנה האנושית ואמפר כמתמטיקאי לא יכול היה לקבל זאת.
לכן הוא בנה את הפילוסופיה של עצמו. הוא התחיל מהרעיונות של התנגד לגישתו של יום שסיבתיות היא פשוט אוסף אירועים עוקבים בזמן. הוא בנה טיעון שסיבה "מסבירה" תוצאה והיא לא רק קודמת בזמן, על ידי דוגמה של תנועת יד. אני "רוצה" להזיז את היד, אני "מודע" לרצון שלי: לכן היד זזה. אמפר השתמש בדוגמה זו גם להוכיח קיום של עולם חיצוני: אם היד לא יכולה לזוז מכיוון שהיא תפוסה על ידי חפץ כלשהו, אזי אדם נהיה מודע לכוחות מחוץ לשליטתו. זאת ועוד, דוגמה זו מוכיחה את הקיום של החומר מכיוון שסיבה חיצונית זו חייבת להיות בלתי תלויה בתחושתנו אותה.
בעזרת טיעונים דומים אמפר הוכיח גם את קיום הנשמה ואת קיומו של האל.
גישה זו אפשרה לו לקבל גם את קיומו של האל וגם קיומה של מציאות אובייקטיבית. ההשפעה של קאנט עליו הייתה רבה, ולכן חילק אמפר את הידע לשתי רמות, התופעות (Phenomena) שנגישים לנו דרך החושים והדברים כשלעצמם (Noumena) העובדות האובייקטיביות שאינם נגישים לנו ישירות. ה-Noumena ידועים לנו על ידי הפעילות השכלית, שמניחה קיום גורמים חומריים שתכונותיהם יכולים להסביר תופעות. אנו גם יכולים לדעת מה היחסים בין שתי הקטגוריות האלו.
בהשתמשו ברעיונות אלה, כתב אמפר ב-1834 ספר על פילוסופיית המדע, "Essai sur la phylosophie des sciences", שהחשיב כהישג הגדול בחייו, ובו חילק את המדעים לפי "תופעות", "סיבות נואומניות" והקשר ביניהם. קרוב למותו ובספרו טען ששיטה זו מתאימה לכל המדעים ולכן משקפת את האמת.
אנדרה אמפר
אנדרה מארי אמפר
ISO 10646
תקן ISO 10646 של ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO) הוא תקן למפת תווים אוניברסלית (UCS, ראשי תיבות של Universal Character Set) שנועד לאחד את כל מפות התווים שבשימוש כיום ולקודד את כל הכתבים הנוכחיים וההיסטוריים של האנושות. כיום תקן זה מאוחד עם תקן אחר למפת תווים אוניברסלית בשם יוניקוד. הוא עדיין נבדל ממנו בכמה תכונות, אך אין הוא שונה ממנו בפרטים כפי שהיה בעבר.
היסטוריה.
ארגון ISO יזם את מפת התווים האוניברסלית ב־1989, והטיוטה של תקן ISO 10646 יצאה לאור ב־1990. תקן זה היה שונה מאוד מהתקן של היום. הוגדרו בו 128 קבוצות (groups) בעלות 256 משטחים (planes) בעלי 256 שורות (rows) בעלות 256 תאים (cells) - לכאורה מקום ל־2,147,483,648 תווים, אך למעשה אפשר היה לקודד רק 679,477,248 תווים, שכן המדיניות הייתה שלא יופיעו תווי בקרה (הבתים 0x00 עד 0x1F ו־0x80 עד 0x9F, בכתיב הקסדצימלי) בשום מקום. כך למשל האות הלטינית A הופיעה בקבוצה 32, משטח 32, שורה 32, תא 65.
את תווי תקן ISO 10646 הראשוני הזה ניתן היה לקודד בשלוש צורות: UCS-4, ארבעה בתים לכל תו, המאפשרת לקודד את כל התווים; UCS-2, שני בתים לכל תו, המאפשרת לקודד רק את המשטח הראשון, 32, המשטח הרב־לשוני הבסיסי, המכיל את 65,536 התווים הראשונים; ו־UTF-1, שבו מקודדים את כל התווים בקבוצות של בתים בעלות אורך משתנה (אחד עד חמישה בתים, שכולם מכילים תווים שאינם תווי בקרה - ראו לעיל).
הנה כי כן ב־1990 היו שתי יוזמות למפת תווים אוניברסלית: יוניקוד, בת 16 הסיביות לכל תו (65,536 תווים אפשריים) ו־ISO 10646. חברות התוכנה לא היו מוכנות לסבול את הסיבוכיות ואת המגבלות של תקן ISO והצביעו נגד התקן בהצבעה הכללית של מוסדות התקינה. אנשי ISO הבינו כי לא יוכלו להמשיך לתמוך בתקן בצורתו הנוכחית ונדברו עם אנשי יוניקוד על איחוד התקנים. הוחלט על שני שינויים: ההגבלה על התווים (האיסור על תווי הבקרה) תוסר, כך שתו בעל ערך כמו 0x0000101F (המכיל, לפי ערכי הבתים שלו, ארבעה תווי בקרה בזה אחר זה) יהיה מותר לשימוש; והאוצר של המשטח הרב־לשוני הבסיסי של ISO 10646 יהיה זהה לזה של תקן יוניקוד.