יוליאנה מרגרט ביאטה קפקה (גרמנית: Juliane Margaret Beate Koepcke; נולדה ב-10 באוקטובר 1954; ידועה גם בשמה לאחר הנישואים: יוליאנה דילר) היא גרמנייה שהתפרסמה בגיל 17 כניצולה היחידה של התרסקות מטוס מעל פרו בשנת 1971. היא שרדה לבדה במשך 11 ימים ביער האמזונאס.
ביוגרפיה.
קפקה נולדה בלימה בירת פרו לביולוג הנס וילהלם קפקה ולאורניתולוגית מריה קפקה. שני הוריה היו ילידי גרמניה, שהיגרו לפרו לצורך מחקר של בעלי החיים באזור הנאוטרופי. את רוב ילדותה העבירה במירהפלורס, רובע מרכזי ושוקק בלימה.
התרסקות המטוס.
קפקה הייתה תלמידת תיכון ששאפה להפוך לזואולוגית כמו הוריה. ב-24 בדצמבר 1971 היא עלתה לטיסה עם אמהּ, כדי לפגוש את אביה ששהה בעיר פוקלפה.
טיסה מספר 508 של חברת התעופה הפרואנית לאנסה (Líneas Aéreas Nacionales S.A, או בקיצור, LANSA) מלימה לאיקיטוס הייתה בדרכה לחניית ביניים בפוקלפה במטוס לוקהיד L-188A אלקטרה. המטוס נקלע לסערת ברקים, והתפרק בגובה של כ-3.2 קילומטרים מעל פני הים (כ-10,000 רגל). 91 נוסעים ואנשי צוות נהרגו באסון.
קפקה, שהייתה בת 17 בעת התאונה, צללה לקרקע בעודה חגורה למושב, ושרדה את ההתרסקות עם עצם בריח שבורה, חתך עמוק בזרוע ועין ימנית נפוחה. לאחר התאונה אמרה: "ללא ספק הייתי קשורה לכיסא כשנפלתי, הוא ריכך את ההתרסקות, אחרת לא הייתי שורדת".
הרצון הראשון שלה לאחר שקמה מן ההריסות, היה לאתר את אמה, שישבה במטוס בכיסא שלצידה, אך היא לא הצליחה למצוא אותה. לימים נודע לה שגם האם שרדה את ההתרסקות, אך היא מתה מפצעיה לאחר מספר ימים.
קפקה הצליחה למצוא ממתקים ששימשו לה כמקור מזון. היא עקבה אחרי מים זורמים כשהיא מסתמכת על עיקרון הישרדות שלמדה מאביה: לצד נחלים ונהרות גדולים תמיד תהיה אוכלוסייה. הנחל סיפק לה מים נקיים, ומסלול טבעי לחצות דרכו את צמחיית היער השופעת.
בלילות קפקה לא יכלה לישון עקב עקיצות רבות של יתושים שנהיו נגועות ומוגלתיות. לאחר תשעה ימים היא מצאה סירה לצד בקתה, בה נמצאו מנוע הסירה ומיכל דלק. שוב, בהסתמך על עיקרון הישרדות שלמדה מהאב היא שפכה דלק על ידה הפצועה, הדלק גרם ל-35 רימות בידה למות והיא חיכתה לחילוץ. לימים סיפרה על המאורע: "זכרתי שראיתי את אבא שלי מרפא כלב מתולעים בג'ונגל בעזרת דלק. לקחתי מעט דלק ושפכתי על עצמי. ספרתי את הרימות כשהם התחילו לצאת מזרועי, היו 35 רימות. נשארתי שם אך רציתי לעזוב. לא רציתי להניע את הסירה, כי לא רציתי לגנוב אותה".
שעות לאחר מכן, חוטבי עצים, שהשתמשו בבקתה לצורך מחסה לילי, איתרו אותה וטיפלו בפצעיה ובעקיצות היתושים. בבוקר שלמחרת היא הועלתה לקאנו במסע שנמשך שבע שעות. הודות לעזרתו של טייס מקומי היא הוטסה לבית חולים בפוקלפה, שם חיכה לה אביה.
אחרית דבר.
סיפור ההישרדות של קפקה היה מקור לספקולציות רבות. ידוע שבעת ההתרסקות היא הייתה חגורה והכיסא הגן עליה וריכך את הנפילה במידת מה, אך גם הועלתה תאוריה ששני המושבים מצדדיה תפקדו כמצנח והאטו את הנפילה. ייתכן שגם עוצמת החבטה ירדה עקב משב רוח מן הסופה ומן הצמחייה העבה שבאתר ההתרסקות.
לאחר האסון היא עברה לגרמניה ושם החלימה לחלוטין מפצעיה. כמו הוריה, היא למדה באוניברסיטת קיל וסיימה בשנת 1980. היא קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן וחזרה לפרו כדי לערוך מחקר אקדמי בתחום הממלוגיה שהתמקד בעטלפים. את תזת המחקר שלה פרסמה בשנת 1987 "מחקר אקולוגי של מושבת עטלפים ביערות הגשם של פרו". ספרה האוטוביגרפי Als ich vom Himmel fiel ("כשנפלתי מהשמיים") ראה אור ב-10 במרץ 2011 וזיכה אותה בפרס לאומי לספרות בגרמניה.
בתיה דיסנצ'יק
בתיה דיסנצ'יק היא דוגמנית עבר ישראלית.
ביוגרפיה.
דיסנצ'יק החלה לדגמן בשנות ה-60 כשחברתה של אמה שלחה אותה אל צלם האופנה פיטר הרצוג. הייתה מהדוגמניות הישראליות הראשונות שעשו קריירה מחוץ לישראל. ב-1975 השתתפה בתצוגת אופנה של משכית במהלך ביקורו של נשיא מקסיקו בישראל שנערכה במלון הילטון בירושלים ובתצוגה של גדעון אוברזון באוסטרליה.
ב-1976 לקחה חלק במופע אופנה של מוצרים ישראלים בוושינגטון שאורגנה על ידי אשת שגריר ישראל בארצות הברית וגם הופיעה בשבוע האופנה הישראלי.
היא דגמנה בגדים של המעצבת האמריקאית אן קליין ושל קסטרו מודל.
בנוסף שימשה כמארגנת ומפיקת תצוגות אופנה ובין היתר הפיקה ביחד עם חניתה צנטנר תצוגה במלון הילטון בתל אביב, והיא גם פרסמה כתבות בנושא אופנה בעיתון מעריב.
היא נשואה לעיתונאי עידו דיסנצ'יק ששימש בעבר כעורך מעריב.
דרייס ריפאגן
ברנארדוס אנדריס "דרייס" ריפאגן (בגרמנית: Bernardus Andries "Dries" Riphagen; 7 בספטמבר 1909, אמסטרדם - 13 במאי 1973, מונטרה) היה פושע מלחמה הולנדי ששלח יהודים רבים למחנות ריכוז נאציים על ידי השגת אמונם והבטחה כי רכושם יהיו בטוח עד תום המלחמה, כשלאחר מכן בגד בהם ומסר אותם לידי הנאצים. הוא עבד באס.דה. ופעל בשיתוף האס.אס אחרי סיום מלחמת העולם השנייה הוא ביים את מותו והסתתר. ריפאגן הסתיר את הרכוש היהודי הגנוב בכסף בבנק ונמלט לארגנטינה, כשהוא משאיר את אשתו וילדו בהולנד. מאוחר יותר הוא חזר לאירופה כדי לקחת את ההון שצבר. על ריפאגן הוצא צו מעצר בשנת 1988, אך הוא מת קודם לכן ב-1973 במרפאה פרטית בשווייץ.
ביוגרפיה.
דרייס ריפגאן נולד כילד השמיני למשפחה שהתגוררה באמסטרדם. אביו עבד בחיל הים, ואמו מתה כשהיה בן שש, לאחר מותה התחתן אביו בשנית אבל לא טיפל בילדיו בשל התמכרותו לאלכוהול. בגיל 14 נשלח אנדריס למרכז האימונים הידוע לשמצה של חיל הים "פולוקס", ומשנת 1923 - 1924 יצא לים כימאי. לאחר מכן, הוא שהה בארצות הברית במשך שנתיים ועבד בחברה Standard Oil. במהלך תקופה זו הוא בא במגע עם הסביבה הפלילית המקומית ולמד את שיטותיה. הכינוי אל קפונה שדבק בו קשור לשהותו בארצות הברית.
לאחר שובו מארצות הברית, הצטרף ריפאגן למפלגת הפועלים ההולנדית הסוציאליסטית (NSNAP), מפלגה אנטישמית קיצונית, שמטרתה הייתה כי הולנד תהפוך למחוז הרייך הגרמני. הוא הפך לאחת הדמויות הבולטות בעולם התחתון של אמסטרדם ופיתח טעם לתכשיטים, אבנים יקרות והימורים, וגם עסק במכוניות משומשות - לפעמים גנובות.
בתקופת הכיבוש הגרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ריפאגן המשיך לא רק בפעילותו הפלילית, אלא הרחיב אותה בשיתוף פעולה עם הכובשים הגרמנים כמשתף פעולה של שירות הביטחון הגרמני, ה-אס.דה, ומאוחר יותר כחבר במשרד המרכזי להגירה יהודית באמסטרדם. תפקידו, יחד עם "עמיתיו" מן העולם התחתון של אמסטרדם, היה לחשוף את השוק השחור ולאתר את הרכוש היהודי. בתמורה קיבלו המעורבים חמישה עד עשרה אחוזים מן הסחורה שהוחרמה, אך הם השאירו אצלם חפצי ערך רבים.
דרייס ריפאגן השתתף בציד היהודים ("יודנגד"), יחד עם בני משפחת אוליג'. החל מ-1943 הוא היה חלק מ"טור הנייקה", קבוצת בלשים שחיפשה יהודים שירדו למחתרת. קבוצה זו, שהיוותה כחמישים איש, נוסדה בשנת 1942 על ידי וים הנייקה, וכללה בעיקר פושעים מקצועיים, הסגירה במהלך חודש מרץ 1943 3190 יהודים לשלטונות הגרמניים, רובם גורשו למחנות הריכוז במזרח אירופה. התמורה עבור כל יהודי שהוסגר, נעה בין 7.50 ל 40 פלורינים. חברי הקבוצה אילצו יהודים באמצעות איומים בגירוש, להסגיר יהודים אחרים שהסתתרו. בסוף 1943 קיבץ לעצמו ריפאגן הון, שהפקיד בחשבונות שונים בבלגיה ובשווייץ. לבסוף פורקה הקבוצה על רקע השחיתות. בשנה האחרונה של המלחמה הועסק ריפאגן על ידי מחלקת הופמן של האס.דה. בעיר אסן. בהיחידה התמחתה באיתור מטוסים, נשק וסוכנים של בעלות הברית שנורו למוות.
בשנת 1944 ריפאגן לקח חלק בחשיפה חלקית של מרכז תעודות הזהות של ארגון ההתנגדות המחתרתית (Persoonbewijzencentrale), שבמהלכו נורתה אשת המחתרת היהודייה ממוצא גרמני גרהרד בדריאן.
אחרי המלחמה.
לאחר המלחמה, היה מבוקש ריפאגן על ידי המשטרה ההולנדית בגין בגידה והסגרת יהודים. התובע הכללי ראה בו אחראי למותם של לפחות 200 איש. ריפאגן יצר קשר עם איש מחתרת לשעבר ועם מפקד המשטרה באנסחדה, וילם אוברט סנדרס, שסגר איתו עסקה. בתמורה לכך שריפאגן לא נמסר לרשויות הרשמיות, אלא הועמד למעצר בית כאסיר "פרטי", הוא מסר מידע על משתפי פעולה עם הכיבוש הגרמני.
בפברואר 1946 הוא הצליח להימלט. על פי השמועות, ידידיו מהעולם התחתון סייעו לו לחצות את הגבול בתוך ארון קבורה, אך על פי ממצאים חדשים יותר, הבריחה אורגנה על ידי שני אנשי סגל של השירות החשאי ההולנדי בלשכה הלאומית של ויילגהיד, פריץ ופיט קרקהובן. מבלגיה הוא עשה את דרכו לספרד באופניים, מסע שנמשך שלושה חודשים כך לפי עדות בנו רוב.
בחודש מאי 1946, ריפאגן נכלא בעיר וסקה בספרד, משום שהיה חסר תעודות זיהוי. בהתערבותו של כומר ישועי הוא שוחרר בערבות, כדי להשיג את המסמכים הדרושים. הוא השיג דרכון ננסן, וחבר העביר לו בגדים ונעליים בהם הוסתרו יהלומים שהפקיד בעבר. זמן קצר לפני שעמד להיות מוסגר להולנד הוא נמלט לארגנטינה ב-21 במרץ 1948. שגריר הולנד בבואנוס איירס, פלוריס קארצ'יליוס, אן ברון ואן פאלאנדט, הגישו בקשה להסגרתו, אשר התבססה רק על עבירות פחותות כגון גניבות רכב ושוד, ושלדברי השופטת הארגנטינאית כבר היו עם התיישנות, אך עדיין היו מספיקות להסגרה.