ניבן ירוק (שם מדעי: Gymnothorax funebris) הוא מין של צלופח גדול מהסוג ניבן שבמשפחת המורניים החי במימי האזור הטרופי של מערב האוקיינוס האטלנטי שלחופי ניו ג'רזי, ברמודה ומצפון מפרץ מקסיקו דרומה למימי הים הקריבי ועד לחופי ברזיל. הניבן מצוי בין שוניות האלמוגים ובין הסלעים בקו החוף עד לעומק 40 מטרים.
מאפיינים.
ניבן זה מגיע לאורך 2.5-2 מטר ולמשקל 29 ק"ג, והוא בעל קשקשים בצבע ירוקים בהיר עד צהוב-לימון, כשצידיו מפוספסים בעדינות בקווים ירוקים. הוא בעל ראש מסיבי עם עיניים כחולות שרואות בקושי, ולסת רחבה מלאה שיניים חדות מאוד. למורנה חוש ריח חד ביותר, העוזר לה למצוא נתיבי ריחות של טרפה.
מורנה זו יוצאת לציד בעת הלילה. הטרף כולל סרטנים, רכיכות ימיות כמו דיונונים ותמנוניים ודגים שונים. הניבן תוקף את הטרף ממארב בין הסלעים וחוטף אותו בלסתות פעורות בעלות שיניים בתוך הגרון.
אצטדיון דניאל וייה ספאטה
אצטדיון דניאל וייה ספאטה (בספרדית: Estadio Daniel Villa Zapata) הוא אצטדיון כדורגל בעיר ברנקברמחה במחוז סנטנדר שבקולומביה, אשר מונה 10,400 מקומות ישיבה ומשמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת אליאנסה פטרולרה. האצטדיון קרוי על שמו של דניאל וייה ספאטה, שהיה רופא שיניים במקצועו אבל בשל אהבתו הרבה לכדורגל, היה ידוע בעיקר כאחד מהמנהלים הספורטיביים החשובים באותה תקופה.
האצטדיון נפתח בשנת 1970 ושנה מאוחר יותר שימש כאצטדיונה הביתי של קבוצת "אורו נגרו", ששיחקה בליגה הראשונה. ב-1992 הפך לאצטדיונה הביתי של קבוצת אליאנסה פטרולרה, שנוסדה שנתיים לפני כן. ב-17 בדמצבר 2002 אירח האצטדיון את המשחק הראשון בגמר הליגה השנייה על הזכות להעפיל לליגה הראשונה. פטרולרה אירחה את סנטאורוס וייוויסנסיו והמשחק הסתיים בתיקו 0-0. שימש במספר משחקים גם כאצטדיונה הביתי של אתלטיקו בוקרמנגה. עבר שדרוג בשנת 2015 לפי התקנות של פיפ"א וכן הורחבה התכולה שלו מ-8000 ל-10,400.
מצוות שמחת שנה ראשונה
שמחת שנה ראשונה היא מצוות עשה מהתורה המוטלת על הבעל לשמוח עם אשתו בשנה הראשונה שלאחר נישואיהן.
המצווה מתחלקת למצוות לא תעשה שלא לעזוב את הבית לצורכי ציבור בשנת הנישואים הראשונה, ולמצוות עשה שישמח החתן עם אשתו בשנה הראשונה. מצווה זו נוהגת גם בבונה בית ונכנס לגור בו או נוטע עצים ומחללם בארץ ישראל, שיש להם מצווה לשמוח בקנינם במשך שנה.
המקור בתורה ובהלכה.
בתורה נאמר:
ופסק הרמב"ם:
דיני המצווה וטעמה.
למי פונה המצווה.
נחלקו המפרשים בגדר מצווה זו, האם זה צווי על בית הדין או על שר הצבא לשחרר את החתן מכל שירות צבאי, ויש אומרים גם מכל מס אזרחי, כדי שיהיה פנוי לשמח את אשתו. או שזה גם מצווה על החתן לשמוח עם אשתו בשנה הראשונה, כדי להתאחד עמה.
לסוברים שמצווה זו היא גם על החתן כלול בזה איסור על החתן לנסוע מחוץ לעיר לשבת ללא אשתו למשך זמן רב, כנאמר "נקי יהיה לביתו שנה אחת ושמח את אשתו אשר לקח".
יציאה לסחורה או בהסכמתה.
יש סוברים שלא נאסר לחתן לצאת אלא בענייני מלחמה, אבל לסחורה מותר, שאם אין לו מה יאכל אין לך עצב גדול מזה, וכל שכן אם אומנותו בכך, כגון ספן או גמל, שעל דעת כן נישאת לו שלאחר הנישואין ישכים למלאכתו כדרכו. וכן לדבר מצווה או אם האשה מוחלת, סברו שמותר. ויש חולקים וסוברים שבכל מקרה אסור, היות שהתורה ידעה שכך היא הדרך לבניין משפחה יציבה לא השאירה את הדבר לבחירת החתן וכלתו.
לשמח את האשה.
לדעת רש"י המצווה היא לשמח את האשה במשך השנה. ויש מבארים שהכוונה על ידי מילה טובה, הקשבה, עידוד, בילוי משותף של הזמן, שיתוף, דאגה ואכפתיות. לעומת זאת מפרשים אחרים סוברים שהמצווה היא עליו להיות שמח עם האשה, שמצוות השמחה היא גם עליו, ולא רק לשמח את אשתו.
יש אומרים שהמצווה לשמח את האשה, היא מצוות עשה מהתורה לכל החיים, וכל ההגבלה לשנה אחת נאמר רק לגבי האיסור לצאת מביתו.
טעם המצווה באשה.
החינוך כתב בטעם המצווה: בורא עולם חפץ בעולם בו איש ואשה חיים באחדות, לשם כך צווה על החתן לשבת עם האשה שנה שלמה, כדי להרגיל הטבע עמה ולהדביק הרצון אצלה ולהכניס ציורה וכל פעלה בלב.
הנצי"ב כתב: התורה חששה שאם יסיח דעתו ממנה מיד בתחילת הנישואין, ובנוסף כל החרדות שמתלוות ליציאה למלחמה ייתכן וינתק קשר הנישואין, לכן השאירה את הגיוס לרצון הבעל בהניחה שמן הסתם הבעל לא יצא מהבית אם לא יהא ברור לו שישוב לאהבתה.
כדי שישמח ויודה לה'.
יש מבארים שמטרת השנה כדי שיהנה ממה שחננו ה' ויודה לו. עליו לעמוד ולהתבונן בטובה שהעניק לו הקב"ה, ולהסיק ממנה את האהבה שאוהב אותו בורא עולם ולהודות על כך.
כדעת רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי (ג' - י"א) שיש מצווה מן התורה לשִֹים לב לכל המתנות הרבות שהקב"ה נותן לנו ולחוש את השמחה המתווספת לנו על ידם, כמו שכתוב "ושמחת בכל הטוב אשר נתן לך ה' אלוקיך" (). מוסיף הכוזרי, שחוסר קיום מצווה זו הוא סיבת הגלות וכל התוכחה רח"ל, כמו שנאמר () "תחת אשר לא עבדת את ה' אלוקיך בשמחה ובטוב לבב".
יש מבארים שכשם שבאשה צריך שנת שמחה להתאחד עימה, כך מצווה האדם להתאחד עם ארץ ישראל, שאף אותה יש מצווה לאהוב ולהידבק עמה (ראה בערך אהבת ארץ ישראל) לכן נתנה התורה שנה של שמחה בבנין בית ובנוטע כרם בארץ ישראל כדי שיתקרב ליבו באהבה לארץ ישראל.
הלכות שמחה.
מדין מצוות השמחה למדו רבותינו לברך בסעודה שעושין אחר הנשואין מחמת הנשואין שהשמחה במעונו כל י"ב חודש. היום לא נוהגים בכך.
מי שלא עשה סעודת חנוכת הבית מיד שנכנס לביתו, יכול לעשותה כל י"ב חודש.
בבית ובכרם.
חז"ל () למדו מהפסוקים, כמו שנתנה התורה לנושא אשה פטור שנה שלמה, מללכת לצבא ולכל דבר המלך, כגון לספק מים ומזון ליוצאי הצבא כדי שיהיה נקי לביתו לשמוח. כך נוהג דין זה בבונה בית וחנכו ונטע כרם וחיללו, שבשנה הראשונה פטורים מכל שירות.
ונפסק להלכה ברמב"ם: (מלכים ז,י): "ואלו שאין יוצאין לעורכי המלחמה כל עיקר, ואין מטריחין אותם לשום דבר בעולם, הבונה בית וחנכו, והנושא ארוסתו או שייבם, ומי שחלל כרמו, אין יוצאין עד תום שנה, שנאמר נקי יהיה לביתו שנה אחת ושמח את אשתו אשר לקח, מפי הקבלה למדו שיהיה נקי שנה בין לבית שקנה, בין לאשה שנשא, בין לכרם שהתחיל לאכול פריו".
דעת הרמב"ם שגם בבונה בית וחנכו, נטע כרם וחללו יש מצווה על הנוטע והמחלל לשמוח בקניינם במשך שנה שלימה, חוץ מהאיסור על שר הצבא שלא להוציאו לשירות צבאי. לעומת זאת יש חולקים וסוברים שכל המצווה היא רק על בית הדין.
קוקה-קולה ישראל
זה (דמות)
זה (באנגלית: It) הוא אחת מהדמויות הראשיות ברומן האימה של סטיבן קינג משנת 1986, "זה". הדמות היא ישות מלאה ברוע קוסמי קדום שרודפת את ילדי דרי, מיין, בערך כל עשרים ושבע שנה, תוך כדי שימוש במגוון כוחות הכוללים את היכולת לשנות צורה, ולתמרן ולהשפיע על מבוגרים מסביבו. לאורך עלילת הרומן, "זה" מופיע בעיקר בדמותו של פניוויז הליצן המרקד.
קינג הצהיר בראיון בשנת 2013 כי הוא הגה את הרעיון לדמותו של פניוויז לאחר ששאל את עצמו מה מפחיד ילדים "יותר מכל דבר אחר בעולם", והרגיש שהתשובה היא ליצנים. קינג חשב על דמוי-טרול כמו בסיפור הילדים "Three Billy Goats Gruff", שחי במערכת ביוב.
הדמות גולמה בצורתו של פניוויז על ידי טים קארי בעיבוד הטלוויזיוני משנת 1990, על ידי ליליפוט בעיבוד הטלוויזיוני של שנת 1998 ועל ידי ביל סקארסגארד בעיבוד הקולנועי שעלה לאקרנים בשנת 2017 וב שעלה לאקרנים בשנת 2019.
יצירה.
ההשראה לדמותו של פניוויז הגיעה לקינג במהלך שנת 1978, כאשר נאלץ ללכת לבדו באופן רגלי במהלך השקיעה על מנת לאסוף את מכוניתו שתוקנה לאחרונה במוסך בקולורדו. קינג אמר בראיון כי במהלך המסע הוא החל לחוות תחושה של בדידות מוזרה, ושהוא היה מודע לצליל שמגפיו יצרו על פני גשר העץ שהוא נאלץ לחצות במהלך המסע. הצליל הזכיר לו את סיפור הילדים "Three Billy Goats Gruff", וקינג החל לתהות מה יעשה אם יתקל בטרול כמו הדמויות באגדה.
הדימוי השפיע והרשים את קינג עד כדי כך שבשנת 1981 החליט לכתוב רומן על יצור מרושע שמסתתר מתחת למקום בטוח לכאורה, והחליף את העיזים בילדים, הפך את הגשר לעיירת דרי, ואת הנחל שמתחת לתעלות הביוב שלו. קינג בחר לכתוב את דמות הליצן כצורתו העיקרית של "זה" מכיוון שקינג חשב שמדובר בדימוי שילדים מוצאים מושך ומפחיד כאחד.:
ביוגרפיה.
משמעות השם.
במספר נקודות בעלילה, "זה" מתייחס לעצמו כ"אוכל העולמות" אך למרות זאת הוא נקרא בפשטות "זה" על ידי גיבורי הרומן.
על פי מגזין "Bustle", ייתכן ומקור השם פניוויז הוא מהפתגם הבריטי "Penny Wise, Pound Foolish" (זהיר בפרוטות, טיפש בפאונדים; בתרגום חופשי), המתייחס לאדם שנזהר באדיקות בעניינים של מה בכך אך מסכן את עצמו בענייני הרי-גורל. המגזין משער שהשם משמש כאזהרה לילדים שלא להתייחס לחייהם כמובנים מאליהם.
מקורו של "זה".