מונה חאטום נולדה בבירות ב-1952 להורים פלסטינים אשר היגרו ללבנון בעקבות מלחמת העצמאות בישראל. על אף שנולדה בלבנון, חאטום לא מגדירה את עצמה לבנונית מאחר שמשפחתה, כמו פלסטינים אחרים שהגיעו ללבנון אחרי 1948, לא קבלו אזרחות ונשארו במעמד פליטים. משפחתה לא תמכה בשאיפותיה לעסוק באומנות אך היא המשיכה ליצור. חאטום למדה עיצוב גרפי באוניברסיטה האמריקאית בלבנון ועבדה במשרד פרסום במשך שנתיים. היא לא נהנתה מעבודה בתחום העיצוב. עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975 היגרה ללונדון. שם למדה בין השנים 1975–1981, אמנות בבית הספר לאומנות ביים שאו (Byam Shaw) ובבית הספר לאומנות סלייד (Slade School of Fine Art).
יצירה.
עבודותיה של חאטום עוסקות בגוף ומגדר, יחסי עולם ראשון ועולם שלישי ובמרחב הפרטי המוגדר נשי. דרך נוספת לבחון את עבודותיה היא באמצעות תפיסת המרחב. גוף הצופה נלקח בחשבון כחלק מהעמדת הפסלים והמייצבים בחלל וכן ביחס לזרמים מרכזים באומנות המודרנית סוריאליזם, מינימליזם ואמנות אדמה. ישנן קריאות רבות לעבודתה. חאטום מבקשת לייצר אצל הצופים בעבודתיה תגובות פסיכולוגיות ורגשיות. עבודותיה של חאטום כוללות מיצבים ופסלים מחומרים מגוונים הכוללים רשתות, חוטי חשמל, נורות, שיערות ועוד. בעזרתם היא יוצרת צורות גאומטריות המרמזות על כבלי מערכות שליטה בחברה. בעבדות אחרות היא משמשת בחפצים ביתיים כמו מטחנת בשר ענקית ופומפיה.
חאטום משתמשת גם בשערה בעבודתיה. למשל, בעבודתה "כאפיה 1993-9" חאטום ארגה את שערה בתוך הכאפיה - כיסוי ראש לגבר - המשלב בתוכו שיער אישה. השימוש בצורות גאומטריות היוצרות דוגמה של גדר, בעבודה זו ובאחרות, מרמז גם ביוקרת חברתית על חוקי החברה שכולאים נשים.
העיסוק שלה בגבולות נוגע גם גבולות בין מדינות, עמים והמשמעות שלהן. בעבודה Untill There are None, חאטום מזמינה את הצופים לצייר בגיר על משטח כהה את מפת העולם. לצייר ולמחוק גם את המפות של הצופים שציירו לפניהם. בעבודה נוספת "על בלימה" תלויות 35 נדנדות. כל תזוזה של נדנדה פוגעת בחברתה. על מושבי הנדנדות כתובים שמות של ערים מהן ישנה הגירה בגלל סכסוכים (ביירות, בגדאד, קאבול).
הוקרה ופרסים.
עבודותיה מוצגות במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, במרכז ז'ורז' פומפידו, בגלריית טייט, במוזיאון לאמנות מודרנית, במוזיאון ישראל ובמקומות נוספים.
בשנת 2008 זכתה בפרס רולף שוק, בשנת 2011 זכתה בפרס חואן מירו ב-2017 קבלה את פרס הירושימה לאומנות.
בשנת 2019 זכתה יחד עם ארבעה אמנים נוספים, ביניהם הכנרת אן-סופי מוטר והצייר ויליאם קנטרידג' בפרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה בקטגוריית פיסול לאות הכרה ב-45 שנות יצירה. היא האמנית הבריטית הראשונה שזכתה בפרס מאז אנטוני גורמלי בשנת 2013.
ויטריפיקציה
ויטריפיקציה (Vitrification) או זִגּוּג (מלטינית: vitreum, זכוכית) היא תהליך הפיכתו של חומר לזכוכית, בעיקר באמצעות קירור מהיר בעזרת טמפרטורת מעבר זכוכיתית או תגובה כימית.
ויטריפיקציה היא חלק מרכזי בשיטת שימור תאים ורקמות בהקפאה לאורך זמן ולשיטה זו יתרונות שונים על-פני שימור באמצעות הקפאת רקמות רגילה. השיטה פותחה ביפן ומיושמת כיום בעיקר בתחום הקפאת ביציות וכן על ידי מצדדי שיטת הקריוניקה.
רקע.
עד המצאת שיטת הוויטריפיקציה התבצע שימור תאים ורקמות בעיקרו באמצעות הקפאה רגילה. להקפאה זו היו מספר חסרונות, וביניהם בעיית היווצרות גבישי קרח זעירים ברקמה המוקפאת, וכתוצאה מכך הרס מעטפת התא והרקמה בכלל. בעיה זו הייתה בעיקרה באופנים בהם היה צורך בהישארות הרקמה במצב בו היא תוכל לתפקד כרגיל שוב עם הפשרתה (ראו להלן שימושים). הוויטריפיקציה פותרת בעיה זו בהיותה מחליפה את נוזלי הגוף יוצרי הבעיה, בחומרים כימיים מסוג קריו-פרוטקטנט (Cryoprotectant) אשר הופכים את הרקמה לזגוגיתית וקשיחה מחד, אך אינם פוגעים בה מאידך.
שימושים.
הקפאת ביציות.
בעקבות רצונן של נשים להישאר עם יכולת רבייה גם לאחר גיל הפסקת שחרור הביציות מהגוף, התפתחו בשנים האחרונות שיטות שונות לשימור הביציות, וביניהן שיטת הזיגוג. זיגוג הביציות מתבצע בטמפרטורה 196 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ושיעור הישרדות הביציות לאחר הפשרתן נחשב לגבוה יחסית. בחוזר שהוציא משרד הבריאות ב-27 באפריל 2010 הותר השימוש בזיגוג בבתי החולים בישראל, כל עוד קיימת הסכמתו בכתב של המטופל (כבכל הפריה חוץ גופית).
קריוניקה.
מצדדי הקריוניקה טוענים כי יכולות ההחייאה ילכו וישתפרו עם השנים, עד שיבוא יום ובו הרפואה תוכל להחזיר אדם לחיים באמצעות גוף מוקפא בלבד. בשל כך נפוצה שיטת הזיגוג בקרב מצדדי שיטה זו. ברוב מקרי הקריוניקה, בשל יוקר התהליך מתבצעת הקפאה חלקית בלבד של איבר מסוים (בדרך-כלל המוח), הטיעון הנטען על ידי מצדדי השיטה הוא, כי באותו יום שבו תוכל הרפואה להחזיר אדם לחיים בשיטת הקריוניקה, היא גם תוכל לשחזר את כל גופו באמצעות איבר אחד בלבד.
המשרד לביטחון לאומי (טורקמניסטן)
המשרד לביטחון לאומי של טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň Milli howpsuzlyk ministrilgi, MHM) הוא השירות החשאי העיקרי בטורקמניסטן, העוסק בביון ובביטחון פנים. הארגון הוקם בספטמבר 1991, כיורש האגף הטורקמני של הקג"ב, ובדומה לקודמו, מבצע שלל תפקידים רבים.
הארגון הוקם בספטמבר 1991 בתור הוועדה לביטחון לאומי של טורקמניסטן ושימש ככלי שרת בידי מנהיג המדינה הטורקמנבאשי, ספרמורט ניאזוב. לאורך שנות ה-90 מילא הארגון תפקיד מרכזי בפיקוח על המדינה ואזרחיה תוך דיכוי כל ביטוי חופשי. מיעוט הזרים המגיע למדינה, בדמות אנשי עסקים, דיפלומטים ונציגי חברות נפט בינלאומיות נמצאים תחת מעקב של סוכני MHM (המשרד לביטחון לאומי בר"ת). גם כיום, לאחר מות הטורקמנבאשי, ממשיך המשרד לשמש ככלי שרת בידי הנשיא גורבנגולי ברדימוחמדוב, בדיכוי יריביו הפוליטיים.
בדצמבר 2010, המשרד לביטחון לאומי עבר למטהו החדש, הנוכחי: רחוב 2033 בשדרות מחטומקולי 93, אשגבאט, טורקמניסטן.
ביקורת.
המשרד הוא ארגון חשאי רב עוצמה, שהואשם על ידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים בשלל הפרות. כך למשל, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל טוען כי המשרד רודף אחר אזרחים טורקמנים רבים בשל אמונתם הדתית, וכי רק חברי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית ומוסלמים סונים אינם סובלים מכך. ארגון משמר זכויות האדם טען כי הארגון כולא שוב ושוב ומתנכל ביריביו הפוליטיים של נשיא טורקמניסטן. שני הארגונים מציינים את השימוש הנפוץ בעינויים על ידי סוכני MHM.
אבאדאן.
המשרד לביטחון לאומי הטורקמני עוסק גם בטיוח נתונים ודיסאינפורמציה מטעם הממשל. כך למשל, ב-7 ביולי 2011 אירעה סדרת פיצוצים בעיר אבדאן (אחת הערים הגדולות במדינה, השוכנת כ-20 ק"מ מאשגבאט). תחילה דיווחו השלטונות, כי בעיר התפוצץ מחסן זיקוקים ואיש לא נפגע. אך לפי שורת דיווחים מעדי ראייה וכלי תקשורת עצמאיים, התברר כי השלטונות, באמצעות המשרד לביטחון לאומי הטורקמני, סגרו את אזור הפיצוץ וחסמו את הגישה אליו, תוך מתן הוראה לעצור את כל מי שינסה לתעד את הנעשה במצלמה או בטלפון נייד; חרף זאת, כמה רשתות כן הצליחו לצלם ותיעדו פיצוץ של מחסן תחמושת צבאית וכמה עדים טענו כי מאות נהרגו בפיצוץ.
ישיבת בית יוסף גייטסהד
ישיבת בית יוסף גייטסהעד (בקיצור: ישיבת גייטסהד) היא ישיבה גבוהה בעיר גייטסהד שליד ניוקאסל באנגליה. זוהי הישיבה הגדולה ביותר באירופה לאחר השואה ואחת הבולטות בה.
היסטוריה.
הישיבה הוקמה בשנת 1929. בתחילה שכנה הישיבה בצריף ברזל שבו הוקם בית הכנסת "די בלעכערנע שול" ("בית המדרש הבדילי"). בתקופת השואה שימשה הישיבה מפלט למאות בחורים מגרמניה שקיבלו בזכות בקשותיה אישורי כניסה לבריטניה.
מייסד הישיבה, הרב דוד דרייאן, ששימש כשוחט בגייטסהד, ביקש מ"החפץ חיים" שישלח מתלמידיו לשמש בראשות הישיבה, והוא אכן שלח שניים מתלמידיו. ראש הישיבה ומנהלה-הרוחני הראשון היו הרב נחמן לנדינסקי והרב אליעזר קאהאן, שניהם בוגרי ישיבת נובהרדוק. הישיבה נחשבה לשלוחה של נובהרדוק, ונקראה בשם "ישיבת בית יוסף" כמו סניפים אחרים של ישיבה זו (כגון ישיבת בית יוסף בבני ברק). לאחר פטירת רבי אליעזר מונה חתנו, הרב זאב כהן, שהיה ר"מ בישיבה, למנהל-רוחני במקומו.
עם ראשי הישיבה שכיהנו לאחר מכן נמנו בני משפחתו של רבי אליהו לופיאן, שהתגורר בלונדון: בנו הרב אריה לייב לופיאן, מחבר הספר נאות אריה (נפטר ז' באלול תשל"ט), וחתנו של רבי אליהו, הרב אריה זאב גורביץ, מחבר הספר "ראשי שערים" ("גייטסהד" בעברית). לאחר פטירתו מונה בנו הרב אברהם גורביץ, חתנו של הרב לייב לופיאן, לעמוד בראשות הישיבה. הר"מים כיום (2013) הם הרב חיים עוזר גורביץ (בנו של רבי אריה זאב), הרב עזריאל רוזנבוים, הרב יוסף אהרן אופנהיימר והרב אליהו גורביץ (בנו של הרב אברהם וחתנו של הרב ברוך דב פוברסקי).
בשנת תש"ז (1947), בגיל 30, מונה הרב משה שוואב למשגיח הרוחני של ישיבת גייטסהד. במשך שנים שימש בה כמשגיח הרב מתתיהו סלומון, שממנה עבר לשמש כמשגיח של ישיבת לייקווד, לאחר פטירת המשגיח הקודם הרב נתן נטע ווכטפויגל. המשגיח הנוכחי הוא רבי מרדכי יוסף קרנובסקי.
בשנת 2011 למדו בישיבה כ-350 תלמידים, רובם ילידי בריטניה, ומיעוטם מאירופה, ארצות הברית, ישראל ועוד.
אבאדאן (טורקמניסטן)
אַבָּאדָאן (בטורקמנית: Abadan), בעבר בֶּזְמֵיְן (Büzmeýin; ברוסית: Безмейн), היא עיר בדרום טורקמניסטן, השוכנת 25 ק"מ צפונית-מערבית לאשגבאט. העיר היא מרכז נפת אלטין אסיר שבמחוז אחאל.
היסטוריה.