הפלישה ליוגוסלביה ויוון החלה סימולטנית ב-6 באפריל 1941. בעוד הלופטוואפה הפציץ את בלגרד שביוגוסלביה. קורפוס הפאנצר ה-40 שהיה אמור לתקוף דרך דרום יוגוסלביה החל את המשימה בחמש בבוקר. הם תקפו מהגבול עם בולגריה משתי נקודות שונות. בערב ה-8 באפריל כבשה הדיוויזיה ה-73 את פרילפ, וחתכה את קו הרכבת שעבר בין בלגרד לסלוניקי. בערב ה-9 באפריל פרס גנרל גאורג שטומה את כוחותיו כדי לפלוש למונאסטיר, כהכנה למתקפה כנגד פלורינה. עמדה זו איימה לכתר את היוונים באלבניה, ואת כוח W באזור פלורינה, אדסה וקטריני. בעוד חוליות אבטחה חלשות הגנו על עורף הכוחות מפני מתקפת פתע ממרכז יוגוסלביה, נעו יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-9 מערבה, על מנת לחבור אל האיטלקים בגבול האלבני.
דיוויזיית הפאנצר ה-2 (מהקורפוס ההררי ה-18) נכנסה ליוגוסלביה מהמזרח בבוקרו של ה-6 באפריל, והתקדמה מערבה דרך עמק נהר הסטרומה. ההדיוויזיה נתקלה בהתנגדות מועטה בלבד, אך התעכבה בגלל הדרכים הקשות, ההריסות והבוץ. אף-על-פי-כן הצליחה הדיוויזיה להגיע אל יעדה באותו יום, העיירה סטרומיצה. ב-7 באפריל הונחתה מתקפת-נגד יוגוסלבית על האגף הצפוני של הדיוויזיה, אך זו נהדפה לאחר לחימה קצרה. למחרת חלפה הדיוויזיה על פני ההרים, ועברה את קו ההגנה החלוש של הדיוויזיה הממוכנת היוונית ה-19 הממוקמת מדרום לאגם דויראן. למרות עיכובים רבים בכבישים ההרריים, הצליח כוח משמר קדמי משוריין שנשלח לעבר סלוניקי, להיכנס לעיר בבוקר ה-9 באפריל וללכוד יעד חשוב זה, ללא כל לחימה . לאחר קרב ממושך עם שלוש דיוויזיות יווניות בפיקודו של גנרל בקופולוס, נפלה העיר בידי דיוויזיית הפאנצר ה-2, ולאחר מכן נכנעה ארמיית מקדוניה המזרחית היוונית, וכניעתה נכנסה לתוקף בשעה 13:00 ב-10 באפריל. בשלושת הימים שנדרשו לגרמנים להגיע לסלוניקי ולפרוץ את קו מטקסס, נפלו כ-60,000 חיילים יוונים בשבי. כוחות בריטיים וחבר העמים תפסו את ההגנה על יוון, בעוד חלק הארי של הצבא היווני נלחם לשמור על עמדותיו הישנות באלבניה.
מתקפת הנגד היוונית-יוגוסלבית.
בתחילת אפריל 1941 נפגשו מפקדים יווניים, יוגוסלבים ובריטים כדי להניע את המתקפה המתוכננת, שמטרתה הייתה להשמיד את הצבא האיטלקי באלבניה בזמן, כדי למנוע את הפלישה הגרמנית, ולאפשר לצבא היווני לתפוס עמדות חדשות ולהגן על הגבול עם יוגוסלביה ובולגריה. ב-7 באפריל החלה הארמייה היוגוסלבית השלישית, שכללה חמש דיוויזיות חיל רגלים (ה-13 "הרצגובקה", ה-15 "זטסקה", ה-25 "ורדרסקה", ה-31 "קוסובסקה" וה-12 "יאדרנסקה"), במתקפת נגד מאלבניה בצפון, דרך דבאר, פודגוריצה, לעבר אלבאסן. בעקבות נפילתה של סקופיה, בידי קורפוס הפאנצר ה-40 הגרמני, נאלצה הדיוויזיה ה-25 להפסיק את פעילותה באלבניה. ב-8 באפריל, כוח חלוץ חצה את הרי הפרוקלטיה הבוגדניים, והשתלט על הכפר קולג'קבה בעמק הנהר ואלג'בון, בעוד הדיוויזיה ה-31, שנתמכה על ידי מפציצי סבויה מרקטי SM.79 מטייסת ההפצצה ה-7 של חיל האוויר המלכותי היוגוסלבי, הרסה את העמדות האיטלקיות בעמק נהר דרין. בינתיים, ארמיית מקדוניה המערבית היוונית תחת פיקוד הגנרל טסולאקוגלואו, שכללה את הדיוויזיות היווניות ה-9 וה-13, והתקדמה לתמיכה בצבא היוגוסלבי המלכותי, הוטל עליהם להתקדם לעבר דורס. הפלישה הגרמנית ליוון ויוגוסלביה התרחבה ב-8 באפריל, עם תחילת המתקפות של קבוצת הפאנצר ה-1 בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אוואלד פון קלייסט שהתקדמה מערבה דרך הגבול הבולגרי לתוך יוגוסלביה. בערבו של 8 באפריל השמידו הגרמנים את הכוחות היוגוסלבים שניצבו מולם ונכנסו לעיר ניש. ב-9 באפריל התקדמה הדיוויזיה היוגוסלבית ה-15 לכיוון שקודרה, ורגימנט הפרשים היוגוסלבי הגיע לנהר דרין, אך הדיוויזיה ה-31 נאלצה להפסיק את התקדמותה, בשל הופעתן של יחידות גרמניות ליד פריזרן. ההתקפה היוגוסלבית-יוונית נתמכה על ידי מפציצי סבויה מרקטי SM.79 מלהקי המפציצים ה-66 וה-81, אשר תקפו שדות תעופה ומחנות ברחבי שקודרה, וכן את נמל דורס ואת ריכוזי הגייסות האיטלקיים באזור הנהר דרין ובדורס, טירנה וזאדאר. קבוצת הפאנצר ה-1, שהחלה המתקפה על יוגוסלביה, החלה בתנועה דרך חלקה הדרומי לתוך יוון
בין ה-11 ל-13 באפריל, עם התקדמות הכוחות הגרמניים והאיטלקים בעורפה, נאלצה הדיוויזיה היוגוסלבית ה-15 לסגת בחזרה לנהר פרוניזאט, שם נותרה עד סוף המערכה ב-16 באפריל. באותו זמן התקדמו דיוויזיית השריון ה-131 סנטאורו והדיוויזיה ה-18 מסינה לעבר בסיס הצי היוגוסלבי בקוטור, מונטנגרו, וכבשו גם את צטיניה ופודגוריצה. במהלך הקרב איבדו היוגוסלבים כ-30,000 חיילים, שנפלו במתקפת הנגד האיטלקית.
ב-12 באפריל נכנעה העיר בלגרד בפני כוחותיו של גנרל-פלדמרשל קלייסט.
קו מטקסס.
על קו מטקסס הֵגֵנָה ארמיית מקדוניה המזרחית (לוטננט גנרל קונסטנטינוס בקופולוס), שכללה את הדיוויזיות ה-7, ה-14 וה-18. הקו נמשך כ-170 ק"מ לאורך נהר נסטוס במזרח ולאחר מכן פנה מזרחה, בעקבות הגבול הבולגרי עד הר בלאסיצה, סמוך לגבול היוגוסלבי. הביצורים נועדו לחיל מצב שכלל מעל 200,000 חיילים, אבל בפועל היו רק כ-70,000 חיילים, שהיו מפוזרים למדי. כ-950 חיילים בפיקודו של מיור גאורגיוס דוראטסוס מהדיוויזיה ה-14 (מייג'ור גנרל קונסטנטינוס פאפאקונסטנטינו) הגנו על פורט רופל.
כדי לתפוס את סלוניקי, העיר השנייה בגודלה ביוון, עם נמל חשוב מבחינה אסטרטגית, היו חייבים הגרמנים לפרוץ את קו מטקסס. ההתקפה החלה ב-6 באפריל עם דיוויזיית רגלים אחת ושתי דיוויזיות הרריות מהקורפוס ה-18. בשל התנגדות חזקה, רק מקץ שלושה ימי לחימה קשים נפרץ הקו, ודו"ח גרמני בסוף היום הראשון תיאר את האופן שבו הדיוויזיה ההררית ה-5 נהדפה במעבר רופל למרות התמיכה האווירית החזקה ביותר וספגה נפגעים רבים. שני גדודים גרמנים הצליחו להגיע לגובה 600 מטר בפורט רופל ב-6 באפריל, אך הושמדו כמעט לחלוטין. מבין 24 המוצבים שהיו בקו מטקסס, רק שניים נפלו בידי הגרמנים, ואף זאת אך ורק לאחר שהם נהרסו. בימים הבאים, הגרמנים הפציצו את המוצבים עם ארטילריה ומפציצי צלילה, ותוגברו ברגימנט הרגלים ה-125. בערב ה-7 באפריל הצליחה הדיוויזיה ההררית ה-6 לתפוס מעבר בגובה 2,100 מטרים, שהיה מכוסה שלג, ונחשב בעיני היוונים, כלא עביר, והגיעה לקו הרכבת לסלוניקי. חיל המצב היווני במקום, לחם באומץ כה רב, שלאחר כניעתו, אישרו הגרמנים ללוחמים היוונים לצעוד החוצה על נשקם כשהם מצדיעים להם.
הדיוויזיה ההררית ה-5 יחד עם רגימנט הרגלים ה-125, חצו את הנהר סטרומה תחת קשיים כבדים, תקפו לאורך שתי הגדות, תוך טיהור בונקרים, עד שהגיעו ליעדם ב-7 באפריל, אולם כמות הנפגעים הרבה גרמה להם לסגת באופן זמני. הדיוויזיה ה-72 התקדמה מנברוקופ מעבר להרים, אולם ההתקדמות שלה התעכבה בשל מחסור בבהמות תובלה, בארטילריה בינונית ובציוד הררי, ורק בערב ה-9 באפריל הגיעה לאזור צפון-מזרח לסרס. רוב המצודות היווניות החזיקו מעמד עד לאחר שהגרמנים כבשו את סלוניקי ב-9 באפריל, ואז נכנעו על פי פקודותיו של הגנרל בקופולוס. עם זאת, מבצרים מבודדים קטנים המשיכו להיאבק עוד כמה ימים ולא נכבשו עד לאחר שהופגזו על ידי ארטילריה כבדה. אף על פי שבסופו של דבר נכנעו, הצליחו מגיני קו מטקסס לעכב את ההתקדמות הגרמנית בכמה ימים, ואפשר שאף היו מצליחים לעכבו יותר, אילולי היה רוב הצבא היווני פרוס באלבניה אל מול הצבא המלכותי האיטלקי.
כניעת הצבא היווני במקדוניה.
הדיוויזיה ה-50 התקדמה הרבה מעבר לקומוטיני לעבר נהר נסטוס, אליו הגיעה למחרת. ב-9 באפריל הכוחות היווניים שהגנו על קו מטקסס נכנעו ללא תנאי, בעקבות קריסת ההתנגדות היוונית ממזרח לנהר האקסיוס. באותו יום ציין וילהלם ליסט כי כתוצאה מההתקדמות המהירה של היחידות הניידות, הארמייה ה-12 שלו הייתה עכשיו בעמדה נוחה לחדור למרכז יוון, על ידי שבירת ההתנגדות היוונית מאחורי הנהר אקסיוס. על בסיס הערכה זו, ליסט ביקש להעביר את דיוויזיית הפאנצר ה-5 מקבוצת הפאנצר הראשונה לקורפוס הפאנצר ה-40. הוא הניח שנוכחות הדיוויזיה תהווה מכה נוספת ללחץ הגרמני דרך "פער מונאסטיר", ולהמשך המערכה, הוא הקים קבוצה מזרחית בפיקודו של הקורפוס ההררי ה-18 וקבוצה מערבית בראשות קורפוס הפאנצר ה-40.
פריצת הדרך לקוזני.
בבוקר ה-10 באפריל סיים הקורפוס הממונע ה-41 את הכנותיו להמשך ההתקפה והתקדמות לעבר קוזאני. דיוויזיית הפאנצר ה-5 שהתקדמה מסקופיה, נתקלה בדיוויזיה יוונית שמטרתה להגן על פער מונאסטיר, והביסה במהירות את המגינים. הקשר הראשון עם כוחות בעלות הברית נעשה מצפון לווי ב-10 באפריל. חיילי אס-אס גרמנים תפסו את ווי ב-11 באפריל, אך נעצרו במעבר קלידי, דרומית לעיר, שם התרכז כוח מעורב בריטי-יווני המכונה כוח מקאי, אך למחרת היום חזר כוח האס-אס אל עמדות בעלות-הברית, ובשעת בין-ערביים פתח בהתקפה חזיתית על המעבר, ולאחר לחימה כבדה פרצו הגרמנים את ההגנה. ב-13 באפריל 70 מפציצים גרמנים תומכים תקפו את העיר וולוס, והנמל נהרס כמעט לגמרי, ובבוקר ה-14 באפריל הגיעה חוד החנית של דיוויזיית הפאנצר ה-9 לקוזאני.
מעברי האולימפוס וסרוויה.