המושב כיום.
ענף הרפת הוא ענף מרכזי במושב. במושב פועלים בתי ספר אזוריים: יסודי בשם "מבואות" ותיכון בשם "בית ספר תיכון אזורי באר טוביה על שם פתחיהו צוק", כמו כן יש ביישוב תיכון של הממ"ד, וכן בשטח היישוב ישנו אזור תעשייה נרחב לתעשייה בינונית.
תולדות שם המקום.
השם "באר טוביה" ניתן למושבה עוד לפני העלייה על הקרקע בגלגולה הראשון בשנת 1888. למרות זאת, רוב הזמן קראו לה הן בדיבור והן בכתובים, קסטינה (Kastina) או קוסטינה (Kustina) כשם הכפר הערבי הסמוך, שאדמות היישוב נרכשו מתושביו.
השם העברי הסתמך על מצלול השם הערבי של המקום: ביר א- תַעַבֶיֶה. למקור השם בערבית 2 גרסאות:
בשנת 1907, מיכל לייב כץ, שסייע לאנשי המושבה להתמודד עם הדרישה לתשלום ה"עושר", ביקש לייחס את שם היישוב לרב שלו, ר' טוביה פרוינד, אולם הזיקה בין שם היישוב לרב פרוינד לא התקבעה - לא בתודעה הציבורית ולא ברשומות ההיסטוריות.
בכל שנותיה של המושבה השנייה, היו שני השמות בשימוש – "באר טוביה" כשם רשמי ו-"קסטינה" בלשון העם. בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 היה פופולרי מאוד שירו של קדיש יהודה (לייב) סילמן "שיר האיכר הנודד" שהיה ידוע יותר בשורה הפותחת "מראש פינה עד קוסטינה", שתיארה את תחום התיישבות היהודי באותן שנים. סילמן נטל חרות פואטית ובחר, לשם החריזה, בראש פינה לתיאור גבול ההתיישבות הצפוני למרות שהמושבה מטולה כבר עלתה על הקרקע, אך קוסטינה/באר טוביה אכן הייתה אז עדיין היישוב הדרומי ביותר.
משהוקם המושב, לא נעשה יותר שימוש בשם קסטינה בהתייחסות ליישוב. לאחר מלחמת השחרור, במהלכה נעזב הכפר הערבי, הוקמה במקום, בסמוך למושב, מעברת קסטינה, לימים העיר קריית מלאכי. לאחר מכן, השם קסטינה זוהה עם צומת אחים הסמוכה לקריית מלאכי.
בשנת 1950, כשהוקמה מועצה אזורית הכוללת גם את המושב, ניתן גם לה השם "באר טוביה". בניגוד לתפיסה הרווחת, לא נקראה המועצה על שם המושב. ראש המועצה הראשון, מרדכי גובר, קיבל את ההצעה להנציח את זכר המושבה שחרבה בשם המועצה האזורית.
בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית כי יש להגות את שם המקום בְּאֵר טוֹבְיָה Tov-ya)), כשמו של סֵפֶר טוֹבְיָה. תיקון זה לא השתרש, וההיגוי המקורי, בְּאֵר טוּבְיָה, הוא השגור, הן בפי אנשי המקום והן בציבור הרחב.
הסליק של באר טוביה.
בשנים 1937 – 1938 הוקם בית עם במושב. במהלך הבניה, הוקם בבית העם, מתחת לחדר השירותים, סליק לאחסון נסתר של כלי נשק ותחמושת. אולם כמחצית השנה לאחר התחלת השימוש בסליק, נער מבני היישוב נכנס לתא השירותים ועלה חשש שהוא זיהה את קיומו של הסליק. בעקבות זאת, הסליק ננטש והנשק שנמצא בו הועבר למקומות מסתור אחרים. בעת שיפוצים בבית העם בשנות ה-80 של המאה ה-20 נחשף הסליק, הוצא מן האדמה ונזרק ביער עזריקם, יחד עם יתר ההריסות שהוצאו ממבנה בית העם במהלך השיפוץ. בשנת 2016, בעזרת וביוזמת כמה מחברי באר טוביה, בשיתוף עם קק"ל, הוחזר הסליק אל שטח המושב.
עין זיתים
עין זיתים היה יישוב בגליל העליון, כשני ק"מ מצפון לצפת, על מדרונות הר ביריה. "עין זיתים הייתה יהודית במשך דורות, והיא אחת מפינות הארץ, ששמרה על יהודיה, הרבה יותר מאשר ברעם, שפרעם או פקיעין". לפני תחייתה על ידי 'אגודת האלף' "נעבדו אותם השדות על ידי יהודי צפת. הם היו החוליה המקשרת את הדורות שחלפו עם חלוצי ההתיישבות חדשה לרציפות אחת".
כאמור, תחייתה של עין זיתים על ידי חלוצים בני העלייה הראשונה בשנת 1891, וננטשה מספר פעמים עד שנות ה-40 ומאז לא יושבה מחדש. היישוב שכן כקילומטר צפונית לכפר הערבי עין זיתון, שבו שכנה קהילה יהודית במשך מאות שנים בימי הביניים, ועד למאה ה-18, וקהילה מוסלמית מימי הביניים ועד למלחמת העצמאות.
היסטוריה.
כשנהרסה צפת מזעזועי הרעש (תקצ"ז) ירד ישראל ב"ק לעין זיתים והעביר אליה את שרידי דפוסו בתקווה להתקינו מחדש.
רכישת האדמות.
ראשיתה של עין זיתים בניסיון של אגודת "דורשי ציון" המכונה גם "'אגודת האלף' ממינסק להקמת התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
בראשית 1891 הגיעו לארץ ישראל דב שלפיאן, ליב חפץ ויהושע סירקין. השלושה פנו בחיפושיהם אחר קרקע, לפקידי הברון רוטשילד ובהם, אל יהושע אוסוביצקי, שהיה אז הפקיד הראשי בגליל העליון. לרשותו של אוסוביצקי עמדו שטחי קרקע עצומים כולל אדמות ביריה ועין זיתים, אותן הציע. כדי להשלים את עסקת רכישת אדמות עין זיתים נזקקו הנציגים לאישורו של הברון רוטשילד והוא אכן נתן את אישורו.
התנאים הפיזיים של שטחי עין זיתים אינם מן הנוחים ביותר להתיישבות מודרנית, המבוססת על מטעים או גידולי שדה, אם כי קיימת קרבה לצפת מה שנותן יתרונות משמעותיים בקלות השיווק והשינוע של תוצרת חקלאית.
שליחי אגודת "דורשי ציון" רכשו מידיו של אוסוביצקי 5,600 דונם קרקע בעין זיתון ובביריה. כאשר במודע החליטה האספה הכללית של האגודה, כי 2000 הדונמים שהיו אדמה סלעית ובלתי ניתנת לעיבוד מתוך סך השטח הנרכש יישאר בידיהם מתוך אמונה שימצאו מה לעשות אתם בעתיד. בפועל היו בידי האגודה 3,600 דונם בלבד, למרות התכנון המקורי לרכישת 10,000 דונם בתור התחלה.
ראשית ההתיישבות.
עד יולי 1892 נרכשו בהמות משא, כלי עבודה, כלי בית, גדרות ברזל להגנה על שטחי הכרם, וכן הוחל כבר בנטיעת הכרמים. מוסדות האגודה קבעו שהגידול העיקרי יהיה גפן, תכנון שהושפע ממדיניותו של הברון במושבות חסותו וכן תוכניתו של מאירוביץ.
בשנה הראשונה נטעו בעין זיתים 160 דונם של כרמים והחלו בבניית הבתים ומבנה לבהמות.
האוכלוסייה הערבית השכנה החלה מעלה תביעות על פיהן אוסוביצקי לא רכש את כל האדמות שהוא מכר לאגודה אלא רק מקצתן והגישו תביעה לבית הדין העות'מאני שאף הוציא צו האוסר על המשך העבודות במקום. על אף הצו, המשיכו העבודות אך רק בלילה, דבר שהקשה והאט את העבודה. השוחד עלה לברון ממון רב. אוסוביצקי פעל בביירות לביטול הגזירה וסירקין יצא בטענות קשות מאוד כנגדו. רק לקראת יולי 1892 התחדשו עבודות הבנייה והנטיעה אבל נדמה היה שלא על בסיס פסיקה חוקית קבועה אלא על פי שוחד רב שניתן לפקידות הטורקית. סירקין נסע לפריז וקיבל את תמיכת הברון באגודה.
הקשיים.
כבר בשנה הראשונה החלו להתעורר ספקות באשר להתאמתן של האדמות לגידול הגפן. בעיית אי התאמתן של אדמות עין זיתים לגידול גפנים החלה להתברר בשלב מוקדם הרבה יותר. הגפנים השחירו וחלו במחלה שנבעה מאחוז הגיר הגבוה באדמה.
יותר משהיו התנאים הפיזיים קשים, היווה הגורם האנושי את המפלה העיקרית של המושבה. ה"אגרונום" שנשלח לעבד את הקרקע היה חובב חקלאות לכל היותר ומימיו לא עיבד משק בסדר גודל כזה, ביישוב לא התפתחה ערבות אישית ואחריות הדדית, המנהלים שניהלו את המושבה משוללים היו כל יסוד בניהול חקלאי ומטעים, והריחוק של אנשי אגודת האלף שנשארו במינסק לא איפשר ניהול של המקום. יושב ראש האגודה (סירקין), היה עסוק בפעילות ציבורית מקיפה ובעסקיו הפרטיים ולא היווה מנהיגות מקומית ראויה בפיתוח המושבה. למרות כל הכישלונות שונה תוואי הקרקע. מבנים הוקמו על אדמת הטרשים, נבנתה רפת גדולה ופני השטח כוסו בשתילים וגפנים. אך באוגוסט 1894 פוטרו כל הפועלים השכירים וחמישה עשר הפקידים שניהלו את המקום חזרו לרוסיה.
הניסיון השני.
לאחר הפסקת העבודה בעין זיתים הוחלט על הקמת התיישבות חדשה. הברון הציע לאגודה להלוות לה 50 אלף פרנק לקניית אדמות בחדרה ולנהל בינתיים ללא דמי ניהול את אדמת עין זיתים עד שיהיה לדורשי ציון כסף להחזיר לו. כעבור שנתיים נקנו תריסר חלקות בחדרה, ואילו עין זיתים עברה לניהול פקידות הברון.
עד 1907 עוד נוהלה עין זיתים לא כמושבה אלא כהשקעה חקלאית על ידי פקידי הברון ויק"א שהוציאו סכומי עתק יחסית לתקופה, עד שנזנחה כליל ב-1907. שני המנגנונים הללו החזיקו פועלים איכרים שכירים מצפת.
בשנת 1909, פורקה גם האגודה השנייה, ואדמות עין זיתים חולקו ל-25 חברים שרובם לא מימשו את זכויותיהם לעלות ארצה וליישב את המקום. גם החלקות שעובדו בידי פועלים שכירים שלהם, הפכו לחלקות עיבוד בלבד ופועליהן ישבו בצפת.
המושבה גורשה על ידי השלטון העותמאני במלחמת העולם הראשונה.
בתקופת היישוב ואחריה.
ב-1925 שבה והוקמה המושבה.
לפי דיווחים בעיתון דבר, בתקופת מאורעות תרפ"ט נהגו התושבים הערבים של הכפר לרגום את שכניהם היהודים באבנים ולאיים בקריאות "איד'בח אל יהוד", מפאת הסכנה עזבו התושבים היהודים את המקום ועברו לצפת למעט ארבעה אנשים שנשארו במקום. ביום 4 בספטמבר 1929 תקפו התושבים הערבים את עין זיתים היהודית, שרפו את בתי הכפר ושני יהודים שנשארו במקום, שני האחרים נמלטו אחד נהרג ביריה, השני הגיע פצוע קשה לצפת. בעקבות כך נכחדה ההתיישבות היהודית שהייתה במקום.
ב-1932 שבה ונוסדה המושבה אך שוב נעזבה במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
תושבי עין זיתון הערבים השתלטו על השטחים החקלאיים של עין זיתים היהודית ועיבדו אותם.