כמדען, לא היו לליסנקו הישגים של ממש. במקרים המועטים בהם ניסח תאוריות ברורות, הן היו עירוב של למארקיזם ודרוויניזם מבולבל. רוב עבודתו התרכזה ביישומים מעשיים לחקלאות, כגון רעיונו לקרר זרעי דגן בטרם זריעתם (תאוריה לה קרא ורנליזציה). התאוריות שלו בדבר הכלאות דגן (שלא היו מבוססות מדעית) שבו את בכירי המשטר בהבטחותיהן לזן המבשיל מהר ובעל תנובה רבה. ליסנקו גם הוציא כתב עת החל משנת 1935 להצגת הצלחותיו המפוקפקות.
ליסנקו הצליח הרבה יותר ביצירת מוטיבציה בקרב האיכרים. אלו חשו אי אהדה כלפי המשטר בעקבות הקולקטיביזציה הכפויה של תחילת שנות השלושים, וחלקם אף השמידו או הסתירו את יבוליהם מפני המשטר. ליסנקו נתן להם את התחושה של חלק משמעותי בניסוי המהפכני הסובייטי הגדול, ותחושת אדנות לגורלם. בסוף שנות ה-20 כבר זכה ליסנקו לגיבוי פוליטי נרחב מבכירי המפלגה הקומוניסטית, דבר שאפשר לו לגנות בפומבי מדענים וגנטיקאים אחרים, בטוענו כי עבודת המעבדה שלהם לא תועיל לאיכר הסובייטי.
ליסנקו עצמו היה מהיר חימה ולא סבל ביקורת, בשנת 1929 החל צנזור של כל מבקריו. לאחר נאום של סטלין שהילל את "הניסיון המעשי" לעומת "התאוריה" הורם ליסנקו מעל כל ביקורת אפשרית ונהנה מתמיכתו של סטלין.
בשנת 1935 מונה ליסנקו לראש האקדמיה למדעי החקלאות של ברית המועצות, והיה אחראי גם למניעת חלחול "רעיונות מזיקים" אל המדענים הסובייטיים בתחום. ליסנקו מילא תפקיד זה נאמנה והיה אחראי לכליאה, הגליה והוצאה להורג של מאות מדענים, ביניהם גדול הביולוגים הסובייטיים ניקולאי ואווילוב, ולדעיכתו של המחקר הגנטי (קודם לכן שדה משגשג) בברית המועצות. תקופה זו נודעה גם בשם "ליסנקואיזם". באוגוסט 1948 הציג ליסנקו "הוכחות" לכך שהסביבה משפיעה על התורשה, וייחס עמדה זאת לקלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב ואיוואן מיצ'ורין. ליסנקו טען שהשיטה הכופרת ביכולת לשנות את החומר התורשתי היא שיטה עקרה המונעת ממניעים קפיטליסטיים של שימור הקיים, בעוד השיטה של מיצ'ורין מבקשת להשתלט על הטבע לצורכי האדם.
עם מותו של סטלין ב-1953 נשאר ליסנקו בתפקידו ונהנה מתמיכה מסוימת של חרושצ'וב, אך כעת ניתנה למדענים אחרים האפשרות לבקרו בפומבי. בשנת 1956 עם פרסום זוועותיו של סטלין, נזנחה גם שיטתו של ליסנקו.
בשנת 1962 יצאו שלושה מבכירי המדענים של ברית המועצות, יעקב בוריסוביץ' זלדוביץ', ויטאלי גינזבורג ופיוטר קאפיצה כנגד ליסנקו, המדע הכוזב שלו, ואחריותו לרצח פוליטי של מדענים מתחרים.
מהלך זה היה חלק ממהלך רחב יותר של התנערות מההשפעה האידאולוגית הקומוניסטית על המדע בברית המועצות. בשנת 1964 כבר התמלאו העיתונים במאמרים כנגד ליסנקו ותורתו, מאמרים שדרשו להשיב את המחקר המדעי לתחומי החקלאות והביולוגיה. ליסנקו הודח מתפקידו והיה במעצר בית בחווה חקלאית בלניננסקי גורי, ליד מוסקבה. לאחר פרישתו של חרושצ'וב ב-1965, הודיע רשמית נשיא האקדמיה למדעי החקלאות כי חסינותו של ליסנקו לביקורת פגה, וועדת מומחים תישלח לחוותו לבדיקת ממצאיו.
כמה חודשים לאחר מכן פורסם מאמר ביקורתי מדעי שמחק לחלוטין את המוניטין (הכוזב ממילא) של ליסנקו בברית המועצות, אם כי השפעתו בסין עוד נמשכה לאחר מכן, עד מותו בשנת 1976.
משתיק קול
משתיק קול (וכן עַמְעַם) הוא אביזר המוצמד לרובה או אקדח ומיועד להנמכת הרעש הנוצר בעת ירי.
פעילות.
רעש הירי נוצר כתוצאה מהתפשטות גזים מהירה מאוד, כתוצאה משבירת מחסום מהירות הקול על ידי הקליע וכתוצאה מהקשת הפטיש בנוקר.
על מנת לעמעם את רעש הירי, יש צורך בהפחתת מהירות הקליע אל מתחת למהירות הקול (תחמושת תת-קולית) ולדאוג בזמן הירי לפיזור גזים הדרגתי שלא יצור קול נפץ.
במשתיק קול ישנם תאי התפשטות המיועדים לשלוט בקצב התרחבות הגזים הנפלטים בשעת הירי ובכך לעמעם את צליל הנפץ האופייני לירי. משתיקי קול מסוימים מנמיכים את עוצמת צליל הירי בדציבלים מעטים ואחרים, מתוחכמים יותר, מפחיתים את הרעש בכמה עשרות דציבלים. כמו כן משתיק קול מפחית את הרתע הנוצר מהירי.
למשתיקי קול המיועדים לרובים מספר מחזורי פעולה שלרוב ידועים מראש ויעילותם פוחתת ככל שנעשה בהם שימוש, חלקם מיועדים לטיפולים המשקמים את יכולת עמעום צליל הירי ולאחרים אורך חיים מוגבל מראש.
חוקיות.
משתיקי הקול אינם חוקיים לייצור והתקנה במדינת ישראל שלא על ידי סוחר נשק או חרש נשק המוכר על ידי המדינה. התקנה כזו נחשבת לעבירה של ביצוע שינוי בכלי ירייה כמו כל שינוי או שיפור אחר. בשל העובדה שייעודו העיקרי של משתיק הקול הוא שימוש חשאי ונסתר בכלי ירייה, אנשים המחזיקים במשתיק קול עלולים להיחשד בעבירות פליליות. הדבר יצר בעיה עקב נזילותו של החוק מלכתחילה, שכן לא הגדיר משתיק קול באופן מדויק דיו ולכן נעשה שימוש בעבר בבקבוקי פלסטיק עם תכולת נוזלים אשר הוצמדו לפתח הקנה, ובכך שימשו כעמעם מאולתר. משתיקי קול אלה, בניגוד למשתיקים אמיתיים, מורידים את טווח הירי בשל חיכוך הקליע עם הנוזלים בבקבוק.
ביחידות מובחרות של צה"ל ושל משטרת ישראל משתמשים במשתיק קול.
ירוק
ירוק הוא צבע המתקבל על ידי אור בתחום אורכי גל מקורב של 520–570 ננומטר (תדירות מקורבת בין 525 ל-575 טרה-הרץ) בספקטרום הנראה לעין.
רגישותם של התאים קולטי האור לאחר הסתגלות לחשיכה (העקומה הסקוטופית) היא מרבית באורך גל של 507 ננומטר, בקירוב, המתאים לצבע כחול-ירוק, בעוד שלאחר הסתגלות לתנאי אור (העקומה הפוטופית), שיא הרגישות הוא באורך גל של כ-555 ננומטר, המתאים לירוק-צהבהב.
צבע ירוק נחשב אחד מצבעי היסוד החיבוריים, יחד עם אדום וכחול. לעומת זאת, בתערובות צבעים חיסוריות מתקבל ירוק על ידי ערבוב של צבענים צהובים וציאנים.
ירוק הוא צבע המאפיין את הטבע, משום שלמרבית הצמחים צבע ירוק, הנובע מתכונות בליעת האור של מולקולות הכלורופיל שבתאי עליהם בעיקר.
אטימולוגיה.
המילה "יָרֹק" דומה מאוד למילה waraq, שלפי מודל השפה הפרוטו-שמית תיארה הן את הצבע הירוק ואת הצבע הצהוב באם השפות השמיות. (לפי המודל, בפרוטו-שמית היו שמות רק לארבעה צבעים: לאדום-חום, לירוק-צהוב, ללבן ולשחור). היא גם דומה למילה הערבית, המתארת עלה - ورقة (וַרַקַה). הקשר בין המילים העבריות "יָרֹק" ו-"ירקות", דומה לקשר בין המילים הערביות המתארות את הצבע הירוק ואת הירקות - أخضر (אַחְ'צַ'ר) ו-خضار (חֻ'צַ'אר).
כלורופיל
כְלוֹרוֹפִיל (מיוונית: Χλωροφύλλη - כלורוס - "ירוק", פילון - "עלה") הוא צבען (פיגמנט) ירוק הנמצא ברוב הצמחים והאצות ובכמה סוגים של חיידקים. לשם אין קשר ליסוד כלור, שאינו מופיע במולקולת הכלורופיל.
הוא משמש גם כצבע מאכל וסימונו E140.
חשיבותו של הכלורופיל אינה מסתכמת בהקניית הצבע הירוק; הכלורופיל הוא התורם העיקרי לתהליך הפוטוסינתזה, שבאמצעותו מפיקים הצמחים והאצות גלוקוז ממים ומפחמן דו-חמצני, בהשתמשם באנרגיית האור. הכלורופיל אגור בתילקואידים שנמצאים בכלורופלסטים, המצויים בתאי הצמח. במרכזו של האתר הפעיל של מולקולת הכלורופיל נמצא אטום מגנזיום; אכילת צמחים היא מקור המגנזיום העיקרי של בעלי החיים.
אטום המגנזיום שוכן במבנה בעל חמש טבעות הנקרא פורפירין (Porphyrin) והדומה לאתר הפעיל שבהמוגלובין. ישנם חמישה סוגים של כלורופיל, הנבדלים ביניהם בקבוצות הפונקציונליות הקשורות למבנה הפורפירין שלהם. הסוגים השונים מסומנים באות לטינית קטנה (כלורופיל a, למשל). כל סוג של כלורופיל קולט אור באורך גל שונה. כלורופיל a מאופיין שני שיאי בליעה עיקריים ב-420 ננומטר ו-660 ננומטר. רוב היצורים הפוטוסינתטיים המפותחים (בעיקר צמחים) מכילים יותר מסוג אחד של כלורופיל, דבר המשפר את קליטת האור שלהם. הכלורופיל המצוי בחיידקים קרוי בקטריוכלורופיל (Bacteriochlorophyll), וההבדל בינו ובין כלורופיל הוא מזערי. כלורופיל מיוצר בתא מחומצה גלוטמית.
הראשון שקבע את מבנהו הכימי של הכלורופיל היה הכימאי היהודי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה, ריכרד וילשטאטר.
האצה כלורלה היא האורגניזם בעל קצב הפוטוסינתזה המהיר ביותר מכל הצמחים המוכרים לאדם.
פרוטיסטים
פרוטיסטים (מלשון: יצור קדמון) הם יצורים איקריוטים (מתאי-חי בעלי גרעין ואברונים) שאינם בממלכת בעלי החיים, הפטריות או הצומח, ונחשבים ממלכה בפני עצמה: הפרוטיסטה, Protista. בגלל הקושי למצוא הגדרה ובה מכנה משותף מדעי לכל יצורי הפרוטיסטה, הם מוגדרים בדרך השלילה, על פי מה שאינם. אחרי שנת 2005 נפוצה מאוד שיטת סיווג לפיה אין כלל ממלכות.
ממלכות החי הן קבוצות-על בטקסונומיה הביולוגית, שיטת הסיווג והמיון של היצורים בחקר מדעי החיים.
דוגמאות מוכרות של פרוטיסטים הם האמבה הסנדלית והשוטן (המוצגים בשיעורי מבוא למדע בבתי ספר יסודיים).
הגדרת ממלכה זו שנויה במחלוקת מפני שהיא כוללת את האבות הקדומים של יצורים אחרים שאינם בממלכה זו, מצב הנקרא פַּרַא-פילטיה ואינו מקובל על כל החוקרים המגדירים את החלוקה הרצויה.
השתלשלות משמעות המושג.
השם פרוטיסטה הוצע לראשונה בידי ארנסט הקל בשנת 1866 כממלכה השלישית אחרי החי והצומח. מאוחר יותר הרברט קופלנד הוציא מקבוצה זו את התאים חסרי הגרעין (הפרוקריוטים): האצות הכחוליות והחיידקים (כלומר בקטריות) ויצר מהם קבוצה רביעית: המונרה (ממלכת החיידקים). עתה היו חי, צומח (כולל פטריות), מונרה (חיידקים ואצות) והפרוטיסטה.