אל אשתו של מנוח הדני מצרעה, נגלה מלאך והודיע לה שהיא תלד בן נזיר שיושיע את ישראל מיד פלשתים. לאחר מכן היא ילדה את שמשון, וכשהוא גדל החלה "רוח ה' לפעמו". בשלב זה הוא ירד לעיר תמנה וראה שם אישה פלישתית שמצאה חן בעיניו, והוא בחר בה לכלתו המיועדת. הוריו, מנוח ואשתו, הפצירו בו לקחת במקומה אישה ישראלית, אך שמשון סירב להפצרותיהם. הם (ואולי גם שמשון עצמו) לא היו מודעים לכך שהתעקשותו של שמשון היא חלק מתוכנית אלוהית לספק לו עילה להכות בפלשתים, כפי שאכן קרה בהמשך הסיפור. שמשון ירד עם הוריו לתמנה במטרה לשכנע את האישה והוריה להתחתן עמו. בדרך פגש כפיר אריות (אריה צעיר), ושיסע אותו כאילו היה גדי רך. כעבור זמן, יצא לתמנה לשאת את האישה שבחר. בדרכו עבר שוב במקום בו הרג את האריה, וראה שדבורים התנחלו בגווייה ובנו בה כוורת. שמשון רדה ממנה דבש עבורו ועבור הוריו, אך לא סיפר להם או לאיש אחר על מקורו.
משתה החתונה, החידה והשלכותיה.
משתה החתונה נערך אצל משפחת הכלה. המעשה שאירע לשמשון היווה נושא לחידה שחד שמשון לשלושים שושביניו הפלשתיים במשתה: . שמשון סיכם עם הפלשתים שאם הם יפענחו את פשר המשפט עד תום ימי המשתה, הוא יתן להם פריטי לבוש יקרים - , ואם לא יצליחו לפתור את חידתו עד תום ימי המשתה – הם יתנו לו בגדים יקרים מעין אלו. הפלשתים, שלא הצליחו לפתור את החידה, איימו על אשת שמשון שישרפו אותה ואת משפחתה אם לא תגלה להם את פתרון החידה. האישה הציקה לשמשון עד שביום השביעי והאחרון למשתה הוא נענה וגילה לה את פתרון החידה, והיא העבירה אותו לבני עמה. הם אמרו לשמשון את הפתרון, לרגע לפני פקיעת הזמן שניתן להם, לפני שקיעת החמה: . שמשון, שהבין שהפלשתים הוציאו בכוח את פתרון החידה מאשתו, הגיב בזעם: – פתרתם את החידה רק בזכות עזרתה של אשתי. כדי לשלם את חובו ירד שמשון לאשקלון, הרג שלושים פלשתים ובזז את חליפותיהם. לאחר מעשה זה, עזב שמשון את אשתו בכעס וחזר לבית אביו, והאישה נישאה לאדם אחר. בכך החל, בהתאם לתוכנית האלוהית, סבב מעשי אלימות בין שמשון לפלשתים, המתוארים בהמשך הסיפור.
ניתוח היסודות האינדיבידואליים בסיפור.
חלק מחוקרי המקרא, ובייחוד חוקרים מוקדמים יותר, שהושפעו מאסכולת חקר הסוגים, נוטים להניח כי היסודות השונים בחידה ובסיפור שבו היא שלובה היו קיימים באופן עצמאי טרם הגיבוש הספרותי ששילבם יחד, וכי קיום זה עשוי להיות שונה מהמשתקף בהקשרם הנוכחי: כך, למשל, תשובת הפלשתים מוצגת בסיפור שלפנינו כתשובה הנכונה לחידה, אך ייתכן שהתשובה המקורית הייתה שונה. חוקרים מאסכולה זו נוטים להתמקד ביסודות השונים בסיפור ולנתחם בנפרד מההקשר שבו הם מוצבים או בזיקה קלושה אליו, בניסיון לעמוד על הרקע המקורי שלהם. להלן יידונו בנפרד היסודות הבודדים בסיפור לאור גישה פרשנית זו.
חלק מהחוקרים סבורים שמחזור סיפורי שמשון בכלל, וחידת שמשון והסיפור הסובב אותה בפרט, הושפעו במידה רבה מתרבות יוון העתיקה; יש מהם הסבורים שהשפעה זו הגיעה בתיווך התרבות הפלשתית, שעל פי המקובל במחקר קשורה לתרבות המיקֶנית. גם התנ"ך מאשר את מוצאם מתרבות זו. בהתאם לכך, יש המנתחים את הסיפור, או מוטיבים מסוימים בו, על רקע סיפורים מקבילים מהמיתולוגיה היוונית ומהפולקלור היווני. הנחה רווחת נוספת היא שיש לפרש את החידה לאור התמות הקשורות למין ולמגדר העולות ממחזור סיפורי שמשון בכלל, ומההקשר של משתה החתונה בפרט, המרמז על אווירה ארוטית ומופקרת.
שיסוע האריה.
התיאור של שמשון המשסע את האריה במו ידיו איננו מציב קושי פרשני מיוחד אם מתייחסים אליו כאל תיאור אגדי הבא להאדיר את דמותו של שמשון כגיבור על-אנושי, בדומה לתיאורים אחרים במחזור סיפורי שמשון המפגינים את כוחו הפיזי הכביר. המוטיב של גיבור המכריע אריה נפוץ בפולקלור העולמי, ואף מופיע במקומות נוספים במקרא: כך מסופר גם על דוד ועל בניהו בן יהוידע.
לדעת חוקר הדת פאול קארוס , האריה הוא סמל מיתי לחוּמה של השמש, ושמשון מייצג את אל השמש שבכוחו לקטול את האריה, כלומר לפוגג את חום השמש. סברתו של קארוס נטועה בגישה מחקרית ותיקה, שכבר איננה מקובלת במחקר המודרני, הרואה בשמשון גלגול של "גיבור שמשי" (solar hero) מיתולוגי - אל או חצי-אל הקשור לשמש - ומפרשת באספקלריה זו את הסיפורים השונים על אודותיו.
עתניאל מרגלית, שהתמחה בחקר הפלשתים ותרבותם, מציין שבהיקרויות של מוטיב הכרעת האריה במקומות אחרים במקרא, ובמזרח הקדום בכללותו, הגיבור צד את האריה ולא מכריע אותו ללא נשק כבסיפור שמשון. הכרעת אריה בידיים חשופות רווחת לעומת זאת במקורות היווניים, מה שמעיד, לדעת מרגלית, על הרקע המיקני של הסיפור המקראי. הוא משווה בין הסיפור על שמשון המשסע את האריה לסיפור על הרקולס המכריע את האריה מנמאה בידיו החשופות; וכן לגיבורים נוספים מהמיתולוגיה היוונית, שגם הם, בדומה לשמשון, הרגו אריה ללא נשק בדרכם לכבוש את לבה של אהובתם.
הדבש בגוויית האריה.
גם את תיאור רדיית הדבש מנבלת האריה, המהווה את נושא החידה, קשה לקבל כתיאור ריאלי, שכן בדרך הטבע דבורים אינן מתנחלות בתוך גוויות בעלי חיים. אמנם יש שניסו להסביר את הרקע הריאלי בהשערה שהדבורים התנחלו בשלד שנותר מהאריה לאחר זמן ולא בגווייתו המרקיבה, אולם סברות מעין אלה אינן מקובלות. הסברה המקובלת היא שזהו תיאור של מעשה יוצא מגדר הרגיל או אף נסי, בדומה לשיסוע האריה. בהתאם לכך, רוב החוקרים מתעלמים מהרקע הריאלי למעשה ובוחנים אותו בכלים ספרותיים.
החוקרים העלו מקבילות למוטיב הדבורים המתנחלות בגוויית האריה. הרודוטוס (היסטוריה, פרק ה, 114), מספר על התנחלות של דבורים בגולגולתו של אונסילוס, מלך קפריסין. בהקשר זה מוזכר גם מנהג הבוגוניה (יוונית: βουγονία): גידול דבורים כביכול בתוך גווייתו של שור, המתואר במקורות ספרותיים יווניים ורומיים, למשל אצל ורגיליוס. לתיאור ספרותי זה אין יסוד במציאות, והוא מתפרש על רקע סברת הקדמונים שחרקים עשויים להיווצר ספונטנית כתוצאה מתהליך הריקבון של גוויות. אצל ורגיליוס הבוגוניה מתוארת כמנהג מצרי; יש המשערים שהתיאור צמח על רקע הזהות בין המילה הלטינית לדבורה, apis, לבין שמו בלטינית של האל-השור במיתולוגיה המצרית אפיס . לדעת מרגלית, הרקע של מוטיב הדבורים בגוויית האריה אף הוא פלשתי-מיקֶני.
החידה.
החידה שחד שמשון לפלשתים היא הדוגמה המפורשת היחידה לחידה המופיעה במקרא. ברובד הגלוי, התשובה לחידה היא דבש היוצא מגוויית האריה: הדבש הוא המאכל המתוק והאריה הוא האוכל העז. לכאורה הייתה החידה בלתי הוגנת – וספק אם ניתן להגדירה כחידה – שכן היא מבוססת על מקרה פרטי שאירע לשמשון ולפלשתים לא הייתה כל דרך לדעת עליו. הפלשתים אף לא יכלו להעלות מקרה מעין זה בדעתם, שכן, כאמור לעיל, דבורים אינן מתנחלות בגוויות בעלי חיים. נראה שמבלי לדעת את פרטי המעשה הפלשתים לא יכלו לפתור את החידה, שכן המילים יכולות להתפרש באופנים שונים, ולאו דווקא כאריה וכדבש.
דעתם של פרשנים רבים אינה נוחה מאופייה הבלתי פתיר של החידה, והם מנסים לפרשה בהתאם להנחה שהיא ניתנת לפתרון גם ללא ידיעת המעשה עם גוויית האריה והדבש. ההנחה היא שלחידה במקורה היה פתרון עצמאי, שאיננו זהה בהכרח לפתרון המוצג בכתוב, ושרק בשלב מאוחר יותר בגיבוש הסיפור קושרה החידה למעשה באריה ובדבש.
השערת כפל המשמעות במילה "ארי".
השערה שהיוותה בסיס לדיון נרחב הועלתה על ידי הפילולוג של השפות השמיות הנס באואר. באואר שיער שבעברית הקדומה התקיימה המילה "אֲרִי" במשמעות "דבש", לצד המשמעות ההומונימית הרגילה של "אריה"; המילה המשוערת נגזרה מהשורש אר"ה, המתייחס ללקיטה ואיסוף של פירות, מיצי פירות ועוד, כמו ב: . ההשערה מבוססת בין השאר על השוואה למילה ערבית דומה. לפי השערה זו, החידה הייתה חידת כפל לשון: הפותר נדרש למצוא מילה דו-משמעית שמובנה האחד הוא אוֹכֵל (טורף) עז ומובנה האחר הוא מאכל מתוק. התשובה המקורית לחידה הייתה אפוא "ארי". יש הסבורים שגם תשובתם המקורית של הפלשתים בסיפור המקראי הייתה: "מה מתוק מארי ומה עז מארי?", כשכוונתם למובנים השונים של דבש ואריה, בהתאמה. בשלב מאוחר יותר המילה "ארי" במובנה כ"דבש" לא הייתה עוד מובנת כל צורכה והיא תוקנה ל"דבש", תיקון שגרם לשיבוש החידה.
יאיר זקוביץ משער שכפל המשמעות של המילה "ארי" הוליד את הסיפור על רדיית הדבש מהאריה, בדומה לכפל המשמעות במילה apis, שהוליד כמשוער את הסיפור על המנהג לגדל דבורים בתוך גוויית השור (ראו לעיל).
חוקרים מציינים מקום נוסף במקרא שבו ייתכן משחק מילים הרומז למילה "ארי" במשמעות "דבש": ב, יהונתן, שנחלש בקרב, טובל את מטהו בדבש וטועם ממנו - "וַתָּאֹרְנָה (קרי) עֵינָיו", ובהמשך: "אֹרוּ עֵינַי כִּי טָעַמְתִּי מְעַט דְּבַשׁ" ().
השערות נוספות.
לפי הצעה פרשנית אחרת, החידה רומזת למעשה המיני, כשהחתן הוא האוכל-הבועל העז והזרע היוצא ממנו רצוי בעיני הכלה כמאכל מתוק. המעבר המטפורי מתחום המין לתחום המזון מצוי במקרא ובתרבות הכללית. האסוציאציה המינית הולמת את אווירת משתה החתונה, והועלו הצעות נוספות ברוח זו.