נטשה ביאנקה ליון בראונשטיין (באנגלית: Natasha Bianca Lyonne Braunstein; נולדה ב-4 באפריל 1979) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, במאית, תסריטאית ומפיקה אמריקאית-ישראלית. ידועה בעיקר בשל גילום האסירה ניקי ניקולס בסדרת הטלוויזיה הדרמטית-קומית "כתום זה השחור החדש" (2019-2013) של רשת נטפליקס, תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס אמי לשנת 2014 על תפקיד אורח בסדרה קומית. לפני כן, שיחקה בסרטים "יחידה במינה", "כולם אומרים אני אוהב אותך" ובסדרת הסרטים הקומיים "אמריקן פאי".
ביוגרפיה.
ליון נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית, להורים יהודים ממשפחות אורתודוקסיות, אהרון בראונשטיין ואיווט בוכינגר. אמה נולדה בצרפת, ואביה, מתאגרף לשעבר ושדרן רדיו, יליד ארצות הברית. סביה של ליון משני הצדדים היו ניצולי שואה ושרדו את מחנה אושוויץ תוך שאיבדו רבים מבני משפחתם. ליון גדלה בבית יהודי אורתודוקסי.
בהיותה בת 8, עלתה לישראל ליון עם משפחתה והם התגוררו בקיסריה, ישראל. במשך שהותה עם משפחתה הבישראל, הספיקה ליון להשתתף בסרט הילדים הישראלי "אחד באפריל" (1989) לצדם של ציפי שביט וספי ריבלין.
לאחר שנה וחצי התגרשו הוריה של ליון, והיא ירדה מישראל עם אמה ואחיה בחזרה לארצות הברית. בארצות הברית נשלחה לבית הספר היהודי הפרטי "רמז" שם למדה תלמוד וארמית והייתה לתלמידה מצטיינת, עם זאת בגיל 16 סולקה מהלימודים בגין מכירת מריחואנה בשטחי בית הספר.
קריירת משחק.
ליון התגלתה על ידי סוכנות "פורד מודלס" בגיל 6 וכילדה שיחקה בטלוויזיה בקביעות בסדרת הילדים האמריקאית "בית השעשועים של פי ווי". בגיל 16, עת נשרה מבית הספר, גילה אותה השחקן והבמאי וודי אלן וליהק אותה לסרטו "כולם אומרים אני אוהב אותך". במשכורת שחסכה מהסרט נרשמה ללימודי קולנוע ופילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק אך גם משם פרשה אחרי זמן קצר לטובת קריירה קולנועית. ליון שיחקה במהלך העשור שלאחר מכן ב-30 סרטים. בשנת 1998 כיכבה בקומדיה "בשולי בוורלי הילס" לצדם של אלן ארקין ומינה סוברי. בשנת 1999 קיבלה את התפקיד הראשי בקומדיה "יחידה במינה" שם גילמה את מייגן, מעודדת מבית נוצרי שנשלחת למחנה אימונים מיוחד כדי לתקן את ההומוסקסואליות שבה.
ליון השתתפה בתפקיד קבוע בסאגת סרטי "אמריקן פאי" ולקחה חלק בסרט הפארודיה "מת לצעוק 2" שם השתתפה בסצנה פארודית על הסרט "מגרש השדים". בשנת 2002 שיחקה בסרטו של דייוויד ס. גויר "זיגזג". בשנת 2003 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הביוגרפי "פארטי מונסטר" בכיכובם של מקולי קאלקין וסת' גרין אודות חייו של ג'יימס סט. ג'יימס.
בשנת 2009 שיחקה בדרמה הטלוויזיה של CBS, "לאהוב את לאה" לצד לורן אמברוז, ושיחקה בקומדיה "התפיסה ללא רבב של דיזל קטן" לצד מרשל אולמן. ב-2013 שיחקה בסרט "החבר הטוב ביותר". בשנת 2015 השתתפה בסרטים "לשכב עם אחרים" ו"שלום, קוראים לי דוריס".
מאז 2013 היא מגלמת את תפקיד האסירה ניקי ניקולס בסדרת הטלוויזיה הדרמה קומית "כתום זה השחור החדש" של רשת נטפליקס, וקיבלה מועמדות לפרס אמי לשנת 2014 על תפקיד משנה בסדרה קומית. במאי 2019 עלתה העונה השביעית והאחרונה בהשתתפותה.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשכב עם אחרים" לצידם של ג'ייסון סודייקיס ואליסון ברי. כמו כן, שיחקה בסרט האימה "#אימה" בכיכובה של קלואי סביני, ובקומדיה הלסבית "פרזנו", בבימויה של ג'יימי באביט.
ב-2016 שיחקה בסרטה של קליאה דובאל "ההתערבות" בתפקיד שרה, בת זוגה של ג'סי (דובאל), שיחקה בסרטו של קווין סמית' "יוגה הוזרז", ושיחקה בסרט האימה "Jack Goes Home" שביים תומאס דקר, ושיחקה בקומדיה "האלאדין של אדם גרין" שביים אדם גרין. ב-2017 כיכבה בסרט "" בכיכובו של ג'ף גרלין, ובסרט "יום החברה" לצד בוב אודנקירק ואמבר טמבלין.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "מילה של כלב", ובסרט "משפחה" לצד טיילור שילינג. בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "בובה רוסית" שעלתה לנטפליקס. ליון הייתה שותפה ביצירת הסדרה ובהפקתה, והיא גם כתבה וביימה חלק מהפרקים בסדרה. באותה שנה שיחקה גם בסרט "אד אסטרה", לצד בראד פיט, ובסרט "ילד דבש" על פי תסריט של שיה לה-באף.
בשנת 2020 השתתפה בסרטו הקומי-פוליטי של ג'ון סטיוארט "מנהיג בהזמנה" לצדם של סטיב קארל ורוז ביירן. בשנה זו התארחה בסדרת הטלוויזיה של אקוופינה "Awkwafina Is Nora from Queens" ברשת קומדי סנטרל, וליון אף ביימה פרק אחד מתוך הסדרה.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו הביוגרפי של לי דניאלס , "ארצות הברית נגד בילי הולידיי" אודות חייה של הזמרת בילי הולידיי, בתפקיד של השחקנית טלולה באנקאד.
חיים אישיים.
בשנת 2001 נעצרה על נהיגה בשכרות וגרימת נזק לתמרור רחוב. בשנת 2002 הודתה על נהיגה בשכרות ונקנסה ב-1,000 דולר וב-50 שעות עבודות שירות לקהילה.
בשנת 2012 עברה ניתוח לב פתוח לתיקון נזק שנגרם על ידי זיהום, ניתוח ממנו החלימה במהרה וחזרה לעבודה.
בשנים 2014–2022 הייתה בזוגיות עם השחקן והקומיקאי פרד ארמיסן.
אלקנטרה (פירושונים)
סטפורד
פסיכולוגיה טרנספרסונלית
פסיכולוגיה טרנספרסונלית היא זרם בפסיכולוגיה שהחל להתפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20. משמעות המושג טרנספרסונל הוא "מעבר לאדם", "מעבר לאישיות", "מעבר לאגו ולעצמי", "ספיריטואלי", "רוחני". ההוגים העיקריים שמהם נשאבו רעיונותיה של השיטה הם קרל גוסטב יונג, ויליאם ג'יימס ואברהם מאסלו.
חוקרים בתחום הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית טוענים כי התפתחות התודעה האנושית אינה נעצרת ומגיעה לשיאה כשהאגו הופך לבוגר, בריא ומפותח, אלא כי בפני האדם פתוחות תמיד אפשרויות ואופקים נוספים להרחבת התודעה הכוללים הכרה רוחנית-קוסמית. הכרה זו יכולה להתרחש דרך חוויות רוחניות הכוללות התרחבות והארכה של המודעות מעבר לגבולות הרגילים של האגו ומעבר למגבלות הזמן והמרחב. אפשר להמשיל את הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית לעץ: הצמרת היא הטרנספרסונל (הרוח, מעבר לאישי), והשורשים הם הפסיכולוגיה (גוף נפש - האישי).
הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית מהווה מעין ממד נוסף לגישות אחרות ואינה מחליפה אותן, ולכן היא אקלקטית מטבעה ומוסיפה התמקדות נוספת בהרחבת היכולות האנושיות, שהגישות האחרות לא התייחסו אליהן או התעלמו מהן. הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית מתייחסת למהות האדם – לנשמה, לניצוץ האלוהי (ולא בהכרח במובן של פולחן דתי). הגישה הטרנספרסונלית מתייחסת לאדם כאל שלם, תוך התייחסות להיבטים הגופניים, הנפשיים והרוחניים שלו. דרך העבודה נבנית כדי לסייע למטופל (או למשתתפי קבוצה) לפתוח את ליבו לטבעו הרוחני ולאפשר לאיכויותיו של טבע זה לבוא לידי ביטוי, כך שהמפגש עם העצמי ועם האחר יהיה אותנטי ועמוק יותר. הגישה מציעה הזדמנות להבין כי יש משמעות ותכלית לקשיים ולקונפליקטים שאותם אנו חווים במהלך החיים.
לפי תפיסה זו, כולנו באים לעולם כשבתוכנו גלומות סגולות אנושיות כגון חמלה, שלווה, אהבה, ענווה ועוד. ככל שהאדם מתבגר, הוא עוטה שכבות מגן וחומות של חוקים, פחדים ודפוסי התנהגות שמקשים עליו להתחבר לכוחות הטמונים בו מלידה. במסגרת הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית מתרחשות התבוננות, הקשבה ועבודה עצמית המקרבות את האדם לסגולותיו הראשוניות כך שמתחזקת בו תחושת השלמות והשלווה. לעיתים בשילוב תרגול יוגה.
לפי גישה זו, המטפל יקשיב מעבר ל"סיפור" ויתרכז בשאלה: מהו הדבר העמוק אליו שאליו כמהה נפש המטופל או המטופלת? מהן התחושות העומדות בבסיס הווייתו? מהי הלמידה או השיעור שטמון בסיפור החיים? אילו איכויות התפתחו בו או בה כתוצאה מהחוויות שחוו? העלאת שאלות בקרב המטופלים, כגון: מהי משאלתי העמוקה ביותר? מה מפיח בי כוחות? מה משתק או "ממית" אותי? מי או מה הוא "אלוהים" עבורי? למה אני נצמד בלי להרפות? מה פירוש לחיות את החיים במלואם מבחינתי? האם חשתי בחיי קרבה או חיבור לדבר מה גדול ממני?
לא ניתן ללמוד פסיכולוגיה בגישה טרנספרסונלית רק בדרך אינטלקטואלית. יש צורך לחוש אותה, שכן מדובר פה ב"מהות" האנושית שמעבר למילים. הכלי העיקרי בעבודה הוא אישיותו ותודעתו של המטפל, ולכן חשוב שתהיה אינטגרציה של כל החלקים השונים שבו, ושיחיה את חייו מתוך חיבור ל"טרנספרסונל" שלו עצמו.
גארידו
גארידו (בספרדית: Garrido) הוא שם משפחה.
נאות אברהם
יואל דר
יואל דר (נולד בשנת 1938) הוא עיתונאי ישראלי. עבד כעיתונאי וכשדר במשך 42 שנה ב"קול ישראל" ובעיתונים רבים בישראל ובעולם.
ילדותו ונעוריו.
יואל דר נולד ב-1938 במוסול שבעיראק, בשם יואל דרויש, בעיר מוסול שבעיראק למשפחה דלת אמצעים ומרובת ילדים.
למד בבית ספר "אליאנס"-לימודי חולין, וב"חדר" לימודי תורה, שם למד עברית.
עלה לישראל בשנת 1951 והתגורר במעברה עד 1954.
היה חבר ומדריך בתנועת הנוער "בית"ר" בקריית אתא.
השכלה.
דר הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בחוגים: שפה ובספרות אנגלית, וספרות כללית.
בגיל 15 הוא החל לעבוד כמחלק עיתונים כדי לממן את לימודיו. באותה עת החל גם לכתוב בעיתון "חירות לנוער".
שירותו בצהל.
דר שירת בשירות הסדיר בצה"ל כצפן. במילואים שרת בתפקידים שונים ביניהם: חוקר במודיעין, קצין קישור לאו"ם, סגן מנהל תחנת שידור בדרום לבנון ועוד.
עבודתו.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כתב ב"חיפה העובדת", והחל מספטמבר 1959 ועד 1982 (עת פרש מעבודתו) שימש כתב בעיתון "דבר" לענייני הגליל המערבי והגליל העליון, כשעיקר סיקורו היה בנושא הערבים בישראל. משום שגילה בקיאות בנושא זה, דבר שאפשר לו לספק בשנים הבאות ידיעות בעלות חשיבות גם לעיתונים אחרים בישראל ובעולם. כתיבתו על הערבים זכתה לביקורת משמאל שהאשימה אותו בכתיבה סטריאוטיפית על הערבים.
בשנת 1961 השתלב בשידורים הערביים של "קול ישראל" ובעיתון באנגלית ה"ג'רוזלם פוסט".