היו כמה מקרים בהם חברת פררו הוציאה סוגים שונים של טיק טק במהדורה מוגבלת במספר מדינות בעולם:
כל סוכרייה שוקלת קצת פחות מחצי גרם.
ברחבי העולם, וגם בישראל, חברת פררו הוציאה סוכריות חדשות וקלות בטענה כי כל סוכרייה, ערכה כ-2 קלוריות.
נס אוסטרליה האדום
נס אוסטרליה האדום מקורו בתחרות העיצוב עבור דגל האיחוד הפדרלי של מושבות אוסטרליה משנת 1901. עיצובו הוא עיצוב נס בריטי אדום המושחת בכוכב חבר העמים ברביע התחתון הקרוב לניצב, ומהצלב הדרומי על הארכית ומעמדו הוא דגל ימי אזרחי.
התקנים.
בשנת 1903 עיצובם של כוכבי קבוצת הכוכבים מחמישה כוכבים בעלי מספר שונה של קודקודים (תשעה, שמונה, שבעה, שישה וחמישה) לארבעה כוכבים בעלי שבעה קודקודים ואחד בעל חמישה. הכוונה המקורית הייתה הצגתם של הכוכבים על פי רמת הבהירות שלהם בשמי הלילה.
בשנת 1908 הוחלף כוכב חבר העמים בעל שישה קודקודים בכוכב מסוגנן בעל שבעה קודקודים לייצוגן של שש המושבות אשר באיחוד וטריטורית פפואה וכל טריטוריה אחרת עתידית.
מעמד חוקי.
משנת 1901 עד 1954 נס אוסטרליה האדום הונף כדגל אזרחי בידי המדינות, הממשלות האזוריות ארגונים פרטיים ואזרחים בודדים בעוד השימוש בנס הכחול נשמר לשימושה של ממשלת חבר העמים הפדרלית. לצבא האוסטרלי כמו גם לנבחרת האולימפית היו דגלים מיוחדים שעיקר שימושם היה במצעדים. בשנת 1941, ראש הממשלה רוברט מנזיס ציין כי אין כל מניעה כי אזרחים יניפו את הנס האוסטרלי הכחול על היבשה. הכרזה זו חוזקה בידי ראש הממשלה בן צ'יפלי שנת 1947 אך רק לאחר חקיקת חוק הדגלים 1953 ההגבלה על אזרחים להנפת הנס הכחול הוסרה והנפת הנס האדום נעשתה נדירה יותר ויותר.
דגל ימי.
בעבר, ספינות פרטיות לא מסחריות היו חשופות לקנס כבד אם לא הונף עליהם הנס האדום הבריטי. אך לאחר פרסום צו מטעם האדמירליות הבריטית מה-5 בדצמבר 1938 אישר לאותן ספינות להניף את נס אוסטרליה האדום. חוק הגבלות הספנות (1981) חיזק את הקביעה כי הנס האוסטרלי האדום הוא "הצבעים הנכונים" להנפה על ספינות סוחר הרשומות באוסטרליה, וכי ספינות תענוגות פרטיות רשאיות להניף את הדגל האדום או את הכחול.
איזון עבודה-חיים
איזון עבודה-חיים (באנגלית: Work-Life Balance) הוא מערכת האיזונים וסדר העדיפויות שבין קריירה ושאפתנות מקצועית מחד גיסא, לבין הנאות, חיי פנאי, משפחה והתפתחות רוחנית מאידך גיסא.
קיימת הסכמה שמציאת אהבה ובניית משפחה הן משימות מורכבות, וכך גם בניית קריירה. הצורך להשקיע משאבים מרובים בכל אחד מהתחומים הללו יוצר קונפליקט עבודה-משפחה.
היסטוריה.
השימוש הראשון שנעשה במונח איזון עבודה-חיים היה בבריטניה בשנת 1970, כדי לתאר את האיזון הנדרש בין עולם העבודה לחייו האישיים של האדם.
בארצות הברית נזכר המונח לראשונה ב-1986. ככל שההפרדה בין עבודה לחיי המשפחה הלכה והיטשטשה, הפך מושג זה לרלוונטי ביותר.
במהלך עשרים וחמש השנים האחרונות חלה עלייה משמעותית בעומסי עבודה, חלקן בשל התפתחות טכנולוגיית המידע ועיקרן בשל התגברות התחרות בסביבה העסקית הגלובלית. תרבות וערכים של נאמנויות ארוכות טווח ותחושות השתייכות תאגידית הוחלפו בתרבות ביצועים הנדרשת מעובדים, בתמורה לפחות ופחות ביטחון תעסוקתי. מומחים רבים חזו כי הטכנולוגיה תייתר מלאכות בית שונות ותשאיר בידי העובדים זמן רב יותר לפעילויות פנאי ותחביבים; רבים החליטו להתעלם מאפשרות זו לטובת תרבות צרכנית ואג'נדה פוליטית ש"העלתה את מוסר העבודה לגבהים חסרי תקדים ובכך החלישה את מעמד ההורות". בספרה האחרון, "עבדים מרצון – כיצד תרבות עבודת היתר שולטת בחיינו", טוענת מדליין בנטינג (Madeleine Bunting) כי בין 1977–1997 אמריקאים שעבדו במשרה מלאה העלו את מכסת השעות השבועית הממוצעת שלהם בעשרה אחוזים מ-43.6 ל-47.1 שעות (נתונים אלו אינם כוללים את הזמן הנדרש מעובד להגיע מהבית למקום עבודתו ובחזרה).
אמריקאים רבים חווים כיום שחיקה מהירה בעקבות עבודת-יתר ולחץ מתמיד. תמונה זו חוזרת על עצמה בכל מגוון המקצועות, החל ממשרות צווארון כחול ועד להנהלה בכירה. במהלך העשור האחרון חלה עלייה באלימות במקומות עבודה, עלייה בהיעדרויות עובדים וכן עלייה בתביעות פיצויים של עובדים ממעסיקיהם, המשמשים עדויות חיות להיעדר איזון בריא בין עבודה לצורכי חיים אחרים.
אנשי מקצוע בתחום הסיוע לעובדים טוענים כי קיימות סיבות רבות למצב זה, החל משאפתנות אישית, דרך דחק הנגרם כתוצאה מהתחייבויות משפחתיות ועד להתגברות קצב חידושי הטכנולוגיה. ממצאי מחקר שנערך לאחרונה על ידי המרכז האמריקני למדיניות עבודה-חיים (Center for Work-Life Policy) מצביעים על כך כי מיליון ושבע מאות אלף בני אדם מתייחסים לעבודתם ואל שעות העבודה כמוגזמות, כתוצאה מתהליכי גלובליזציה. לתנאים קשים ומתישים אלו מגוון השלכות. על פי המחקר, חמישים אחוז (50%) מהמנהלים הבכירים בתאגידים עוזבים את משרותיהם בשל סיבות של דחק ושחיקה. אף על פי ששישים וארבעה אחוז (64%) מהעובדים חשים כי הם אחראים במידה רבה ללחצי העבודה, אלו עדיין תובעים מהם מחירים כבדים. המחקר מראה כי ברמה הלאומית שבעים אחוז (70%) וברמה העולמית שמונים ואחת אחוז (81%) מהעובדים טוענים כי עבודתם משפיעה על בריאותם. בין ארבעים ושישה לחמישים ותשעה אחוז (46%–59%) מהעובדים חשים כי דחק זה משפיע על יחסיהם הבין אישיים וחיי המין שלהם. בנוסף, גברים חשים מאוימים מהסטיגמה המקושרת לאמירה "איני יכול לעשות זאת".
סטטיסטיקות עבודה.
במחקר שנערך על ידי חברת ביטוח החיים האמריקנית National Life Insurance Company נמצא כי ארבעה מתוך חמישה עובדים מצהירים כי עבודתם לחוצה "מאוד" או "באופן מוגזם". עובדים במשרות עתירות לחץ נמצאים בסיכון גבוה פי שלושה לסבול ממגוון מצבים רפואיים הקשורים לדחק, ובסיכון כפול מאחרים לעזוב עבודתם. המחקר מראה כי יותר נשים מגברים מדווחות על לחץ הקשור לקונפליקטים בין בית ועבודה.
לחץ ואיזון עבודה-חיים.
לטענת איגוד מומחי התמיכה בעובדים בארלינגטון, וירג'יניה, מספר התביעות שהוגשו על ידי אמריקאים בשל פגיעות הנובעות מלחץ הוכפל בעשור האחרון. בין שבעים וחמישה לתשעים אחוז (75%–90%) מהביקורים אצל רופא קשורים ללחץ, ולדברי המכון האמריקאי ללחץ העלות הכוללת לתעשייה הסתכמה בכ-200–300 מיליארד דולר לשנה. סטיבן ל. סאוטר (Sauter), המנהל הכללי של הסניף לפסיכולוגיה יישומית וארגונומיה של המכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית בסינסינטי, אוהיו, טוען כי מחקרים אחרונים מוכיחים כי "מקום העבודה הפך למקור הלחץ הגדול ביותר". מייקל פוירשטיין (Feuerstein), פרופסור לפסיכולוגיה קלינית בשירותים המאוחדים של מדעי הבריאות בבית החולים הימי בבת'סדה, טוען כי "אנו רואים גידול יתר של הפרעות עצביות במערכת השלד כתוצאה משילוב בין גורמי לחץ וארגונומיה לקויה".
בעיות הנגרמות על ידי מתח ולחץ הפכו לדאגה מרכזית הן עבור מעסיקים והן עבור עובדים. סימפטומים של הפרעות לחץ ניכרים הן בהיבט רפואי והן בהיבט פסיכולוגי. לחץ מתמיד עלול לבוא לידי ביטוי במחלות לב, בעיות בתפקוד המיני, מערכת חיסונית מוחלשת, כאבי ראש תכופים, שרירים תפוסים או כאבי גב. כמו כן, לחץ יכול לבוא לידי ביטוי בכישורי התמודדות מוחלשים, עצבנות, חוסר שקט, תחושת חוסר ביטחון, תשישות וקשיי ריכוז. לחץ עלול להוביל גם להפרעות אכילה, עישון וצריכת אלכוהול.
טקסס קוויק (Texas Quick), עד מומחה במשפטי חברות שנתבעו על ידי עובדים בשל עבודת יתר, אומר כי "כאשר מועסקים עובדים מעל יכולתם, מעבידים משלמים את המחיר". על אף שמעסיקים מסוימים חשים כי על העובדים מוטלת האחריות להוריד את הלחץ בחייהם ולדאוג לבריאותם, מרבית המומחים חשים כי האחריות המרכזית להפחתת הלחץ מוטלת על המעסיקים. לדברי אסתר מ' אוריוֹלי (Orioli), נשיאת חברת הייעוץ לניהול מתחים Essi Systems, "תוכניות הפחתת לחץ מסורתיות הטילו את האחריות להפחתת הלחץ על העובד, במקום על הארגון אליו הוא שייך. לא משנה כמה העובד בריא כאשר הוא מתחיל לעבוד, אם הוא מועסק במערכת לא פונקציונלית, הוא יישחק".
נשים ולחץ.
נשים רבות חשות לחץ נוסף כאשר הן נדרשות לקבל החלטה בין "מה שטוב למשפחתן לבין מה שטוב לקריירה שלהן". על פי סילביה היולט (Sylvia Hewlett), נשיאת המרכז למדיניות חיים-עבודה, אם נשים לוקחות "פסק זמן" מחיי הקריירה שלהן על מנת לגדל את ילדיהן או לדאוג להורים קשישים, מעסיקים נוטים להתייחס אליהן כאל "לא מחויבות במלואן ובעלות פגם כלשהו בזהותן המקצועית". נשים אלו נוטות לחזור לשוק העבודה במשכורות נמוכות בהרבה מאלו להן היו זכאיות לו לא היו עוזבות לטובת טיפול במשפחתן. עובדה ידועה זאת יוצרת לחץ נוסף על נשים הנמצאות בשוק העבודה, המתמודדות יום יום עם קונפליקטים שונים בין צורכי הבית והמשפחה לדרישות הקריירה.
מחקר שנערך על ידי מכון המחקר Kenexa (KRI) בדק כיצד תופסים עובדים ועובדות את האיזון עבודה-חיים, ומצא כי נשים מתייחסות באופן חיובי יותר מגברים למאמצי הארגון לסייע להן לאזן בין חובות בית ועבודה. הדוח מבוסס על ניתוח המידע שנאסף מ-10,000 עובדים אמריקאים בסקר עמדות עובדים השנתי של WorkTrends™, חטיבת הסקרים של KRI. התוצאות מעידות על שינוי בתפיסות נשים לגבי איזון בית עבודה. בעבר, נשים חשו כי קשה יותר לשמור על איזון עקב לחצי התחרות במקום העבודה מול דרישות המשפחה. עבור עובדים רבים היום, גברים ונשים כאחד, הצורך באיזון זה הופך חלק בלתי נפרד מדרישות החיים שלהם. על כן, במאמץ לשמר עובדים, מעסיקים משקיעים מאמץ רב יותר לבוא לקראת עובדיהם בהיבט זה.
ילדים להורים עובדים.