חופש הביטוי וחופש ההפגנה הם זכויות אשר מעוגנות ב. על כל אדם להשתמש בחופש הביטוי וההפגנה כרצונו החופשי. ועל כן, על המדינה להתחייב ולתת לאנשים לממש זכויות אלו כרצונם. לצד דברים אלו, יש את משטרת ישראל שבנוסף לעבודה העיקרית שלה, עליה גם כן להבטיח שמירה על הסדר והחוק בזמן הפגנות. המשטרה נקלעת פעמים רבות למתח בין הכח שיש לה לבין העובדה שיש לה עוד עבודות לעשות. מצב זה מוביל את המשטרה פעמים רבות להגביל את חופש ההפגנה או להתנותו במשאבים שעל מארגני ההפגנה לקחת אחריות עליהם ולא היא בעצמה.
לחופש הביטוי יש הגנה "שלילית" והגנה "חיובית"
ראשית, מוטלת על המדינה החובה שלא לפגוע בזכותו של אדם לחופש ביטוי ולהפגנה, כגון על ידי הטלת איסור על יכולתו לממש את זכותו. זהו ההיבט ה"שלילי" של הזכות המעוגן בסעיף 2 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ("אין פוגעים בחייו, בגופו וכו' ")
שנית, מוטלת על המדינה החובה להגן על הזכות לחופש ביטוי ולהפגנה. זהו ההיבט ה"חיובי" של הזכות המעוגן בסעיף 4 לחוק היסוד כבוד האדם וחירותו ("כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו") בכפוף למגבלות של כוחות ותקציב של המשטרה
העובדות.
מטה הרוב וש.ע.ל מפעלים חינוכיים ביקשו לקיים צעדה מכיכר רבין לעבר כיכר דיזנגוף בתל אביב ולקיים שם הפגנה. ההפגנה נועדה להביע תמיכה בתוכניתה של הממשלה להתנתק מרצועת עזה. מפקד המשטרה התנה את מתן הרישיון להפגנה בהצבתם של גדרות, מאבטחים וסדרנים מטעם מארגני ההפגנה ועל חשבונם. כן התנה את מתן הרישיון בהצבתם של כבאיות ואמבולנסים. רשות הכבאות ומגן דוד אדום התנו את מתן שירותיהם בתשלום מצד מארגני ההפגנה. הוגשה עתירה כנגד חוקתיותן של דרישות אלה.
הדיון.
טענות הצדדים.
טענות משטרת ישראל.
הטענה המרכזית היא טענתה של משטרת ישראל. אך, פס"ד זה התייחס לעוד טענות של אגודת מגן דוד אדום, רשות הכבאות ועיריית תל אביב-יפו. טענות אלו היו בצידה של טענות משטרת ישראל.
טענות אגודת מגן דוד אדום
טענות רשות הכבאות
טענות עיריית תל אביב-יפו:
פסק הדין.
יישום בנסיבות המקרה.
הנשיא אהרן ברק
בעניין מד"א, אין למצוא בסעיף 7א לחוק מגן דוד אדום או בתקנות שהותקנו מכוחו מקור סמכות לדרישת התשלום נשוא עתירה זו, מאחר שמקבלי השירות אינם מארגני ההפגנה אלא הציבור הרחב שמשתתף בהפגנה.
בעניין שירותי הכבאות, מלשון החוק עולה כי החיוב חל על בעל הנכס, שבענייננו היא עיריית תל אביב. לכן, היא זו שצריכה לשאת בעלות שירותי הכבאות שסופקו בעניין.
בעניין הנהנים מקבלתם, השופט ברק אינו מקבל את עמדת רשות הכבאות ועיריית תל אביב שהחיוב צריך שיחול על הנהנים. המושג "נהנים", לא בהכרח מוביל למארגני ההפגנה. השופט ברק לא הכריע בשאלה זו.
השופטת מ' נאור
השופט א' רובינשטיין
בעקבות פסק הדין.
פסק דין זה החליט לקבל את עתירתם של מטה הרוב וש.ע.ל, נעשה צו מוחלט כנגד משטרת ישראל, האגודה הארצית מגן דוד אדום, רשויות הכבאות ועיריית תל אביב יפו.
אגודת מגן דוד אדום בישראל עתרה לדנג"ץ552/07 בעקבות החלטת פסק הדין הזה. טענתה הייתה שעל מארגני ההפגנה לשלם עבור שירותי האבטחה ושירותי הצלת חיים במועד ההפגנה, בית המשפט קבע לדחות את העתירה הזו.
בבג"ץ עמותת עם כלביא נגד אהרון פרנקו - מפקח מחוז ירושלים משנת 2008, אוזכר הפסק דין מטה הרוב נ' משטרת ישראל בעניין תפקידה וסמכותה של משטרת ישראל בהקצאת משאבים. עמותת עם כלביא הסתמכה בטענותיה על פסק דין זה "מטה הרוב נגד משטרת ישראל.
בבג"ץ ארגון הלב היהודי נגד ניצב דוד צור, הסתמך ס' ג'ובראן על פסק דין זה על מימד הזמן ותזמון ההפגנה.
קישורים חיצוניים.
חוק מגן דוד אדום, ס"ח 52, 175 (התש"י-1950)
בג&quot;ץ סנש נגד רשות השידור
בג"ץ 6126/94 גיורא סנש ואחרים ובג"ץ 6143/94 נדיה מטר ואחרים נגד רשות השידור, מרדכי לרנר ואחרים, שניתן בשנת 1999, הידוע בקיצור כבג"ץ סנש, הוא פסק דין העוסק במהות חופש הביטוי במשטר דמוקרטי ובמתח הקיים בין חופש הביטוי לבין האינטרס הציבורי של שמירה על הסדר והגנה על רגשות הציבור, וכן במתח הקיים בין חופש הביטוי המשתמע מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו ובין שמירה על כבוד האדם וזכותו לשם טוב הבא לידי ביטוי באותו חוק עצמו.
פסק דין זה ניתן בעקבות עתירות שהוגשו על ידי גיורא סנש, איתן סנש, ד"ר דוד סנש וסגן יושב ראש יד-ושם וכן נדיה מטר ועמותת נשים למען עתיד ישראל, לאחר שרשות השידור סירבה להסיר קטע מתוך הדוקודרמה "משפט קסטנר" שנכתבה על ידי מוטי לרנר ועמדה להיות משודרת בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית. קטע זה הציג עובדות שקריות הפוגעות בשמה הטוב של חנה סנש, וברגשותיהם של קרובי משפחתה וכן של רבים אחרים לרבות ניצולי שואה.
בית המשפט הגבוה לצדק דחה את העתירה וקבע בדעת רוב כי במקרה המדובר, הפגיעה ברגשות העולה מהמחזה, לא עוברת את סף הסיבולת בצורה שתצדיק פגיעה בחופש הביטוי והיצירה. דעת המיעוט של השופט חשין שמה במרכז את הזכות לכבוד ושם טוב המעוגנת בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, וכן בחוק איסור לשון הרע, כזכות הקיימת גם לאחר המוות. חשין טען כי אין מקום להעניק עדיפות לחופש הביטוי כאשר הוא כולל אמירת אי-אמת ובא על חשבון הזכות לכבוד ושם טוב.
רקע.
חנה סנש הגיבורה הלאומית.
מיתוס דמותה הנערצת של חנה סנש מבוסס על סיפור גבורתה, נחישותה ואומץ ליבה אשר מקומה בהיכל הגבורה וההיסטוריה הישראלי. סנש עלתה לארץ ישראל מהונגריה בשנת 1939, התגייסה לצבא הבריטי וצנחה במשימת הצלה ליהודי אירופה בימי השואה. סנש נתפשה בחצותה את הגבול ההונגרי, ובמשך חודשים עברה חקירות ועינויים, עמדה בהם בגבורה, ולא שיתפה פעולה עם חוקריה. לבסוף הוצאה להורג באשמת ריגול ובגידה במולדת ההונגרית בנובמבר 1944, בגיל 23 בלבד.
חנה סנש הייתה גם משוררת מוערכת ושיריה, כמותה, זכו למקום של כבוד בתרבות ישראל וחיזקו את מיתוס הגיבורה הלאומית. שיריה מושרים בימי הזיכרון, דמותה מונצחת ברחובות ובתי ספר הקרויים על שמה.
המחזה.
המחזה "משפט קסטנר" הוא סדרת טלוויזיה בת שלושה חלקים שנכתבה על ידי לרנר והופקה על ידי רשות השידור, המתבססת ומתארת את משפט תביעת דיבה שהגיש היועץ המשפטי לממשלה כנגד מלכיאל גרינוולד, אשר האשים את ישראל קסטנר בהכשרת הקרקע לרצח יהודי הונגריה על ידי הנאצים וגזילת רכושם.
המחזה מסוג "דוקודרמה", יצירה המשלבת מציאות ודמיון המשתמשת בדמויות ובאירועים מציאותיים כבסיס ליצירה האומנותית. בתחילת כל פרק בטלוויזיה ובהקרנה בסינמטק הובאה "התנצלות המחבר", בה הודגש לצופים כי זוהי דרמה בדיונית ואין לראות בכך שחזור תיעודי היסטורי של האירועים אלא פרשנות אישית.
קטע עדותה של קתרינה סנש.
בקטע זה מתפרץ קסטנר לעדותה של קתרינה סנש – אמה של חנה, ומאשים את חנה שהסגירה את חבריה לנאצים לאחר שנתפסה בחצותה את הגבול, ונשברה בחקירה בעקבות העינויים שעברה.
ישנה הסכמה בין הצדדים והשופטים מציינים זאת, כי דברים אלו הם תוספת של המחבר ולא נאמרו במהלך המשפט. בנוסף אין כל הוכחה כי חנה נשברה בחקירתה.
גיורא סנש, אחיה של חנה סנש, ביקש מרשות השידור לא לשדר קטע זה, ולאחר שנענה בסירוב, הגיש עתירה לבג"ץ עם אחרים על מנת שיחייב את רשות השידור להסירו.
הדיון.
טענות גיורא סנש ובניו, נדיה מטר ועמותת נשים למען עתיד ישראל.
שידור הקטע המוזכר לעיל יפגע קשות בכבודה ובשמה הטוב של חנה סנש. יש בקטע זה לשון הרע ואין בכוחה להגן על עצמה משום שאיננה בין החיים. כמו כן, חנה סנש וגבורתה הם מיתוס לאומי, וקטע זה יגרום לניפוץ דמותה ולכן יפגע ברגשות הציבור הישראלי בכלל וברגשות ניצולי השואה בפרט.
לטענתם, זכותה הפרט של חנה סנש לכבוד ולשם טוב וההתחשבות ברגשות הציבור אמורים לגבור על חופש הביטוי והיצירה של המחזאי, ועל בית המשפט לכפות על רשות השידור את הוצאת הקטע.
תשובת רשות השידור, יושב ראש רשות השידור, מנהלה הכללי של הטלוויזיה, מרדכי לרנר ואורי ברבש.
הם טענו כי דרישת גיורא סנש והאחרים מהווה פגיעה בחופש הביטוי ובחופש היצירה. פגיעה זו מתאפשרת רק בנסיבות קיצוניות שיש בהן סכנה אמיתית לפגיעה בשלום הציבור בוודאות גבוהה, אשר אינה מתקיימת במקרה זה. עוד הם טוענים שהם התאמצו ככל האפשר על מנת להקטין את הפגיעה בחנה סנש ומשפחתה, באמצעות הבהרה לציבור כי זוהי דרמה בדיונית ולא שחזור תעודי.
הכרעת בית המשפט.
בית המשפט בהרכב של שלושה שופטים (אהרן ברק, אליהו מצא ומישאל חשין) החליט ב-7 בנובמבר 1994, באותו יום בו היה המחזה אמור להיות משודר, לדחות את העתירה ולאפשר את שידור המחזה, בדעת רוב השופטים (ברק ומצא) כנגד דעת המיעוט של השופט חשין.
נימוקי השופטים.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט ברק, והשופט מצא הסכים עם עמדתו.
השופט ברק.
ברק מציין את הערכים והעקרונות שנוגעים לעניין. להלן, העקרונות ששקל:
חופש הביטוי והיצירה.
ברק קבע כי חופש הביטוי הוא ערך יסוד ונתפש על ידי הדמוקרטיה כזכות "על" או זכות "עילאית" כפי שהוכר בבג"ץ קול העם. חופש הביטוי הוא מושג רחב וכולל בתוכו את חופש היצירה האמנותית, "זכות הציבור לדעת" – כלומר היכולת של האנשים לצרוך יצירות ולגבש את דעתם. ברק קובע שחופש הביטוי והיצירה כולל גם אי–אמת ואפילו לשון הרע. עם זאת חופש הביטוי והיצירה אינם ללא גבולות, ובמקרים מסוימים יש להגבילם כאשר בשל מימושם נפגעים ערכים ועקרונות אחרים של החברה.
שמו הטוב של אדם.
ברק קבע כי גם הזכות לשם טוב היא ערך יסוד נוסף במשטר דמוקרטי, ואף הביא דוגמאות מהמקורות שמעידים שזהו ערך חשוב במורשת היהודית. הוא קבע כי הקטע המוזכר לעיל פגע בכבודה ובזכרה של חנה סנש ואף במיתוס דמותה, ובכך הסכים עם גיורא סנש ומגישי הבקשה.