אמינוצ'ה נולד בפירנצה. לבקשת פיליפו נרי חיבר מספר לאודי - מזמורי הלל, לשירה אחרי טקס התפילה. מעשה זה הקנה לו באופן מקרי מעמד של חשיבות בתולדות המוזיקה, כיוון שביצועם באוראטורי של סן פיליפו קידם (עם התפרקות אסכולות ההלחנה של המאה ה-16) את הצורות המוקדמות של ה"אורטוריה", שאינן מתקשרות לפסיונים הגרגוריאניים-פוליפוניים. סן פיליפו התלהב כל כך מאנימוצ'ה, עד שהצהיר כי ראה את נשמת חברו מתעופפת ועולה השמיימה.
בשנת 1555 מונה אנימוצ'ה למאסטרו די קאפלה בכנסיית פטרוס הקדוש - משרה שבה החזיק עד מותו בשנת 1571. מחליפו היה פלסטרינה, שהיה ידידו וכנראה תלמידו.
כתב היד של רבים מחיבוריו של אנימוצ'ה עודנו שמור בספריית הוותיקן. יצירותיו העיקריות שיצאו לאור היו Madrigali e Motetti a quattro e cinque voci ("מדריגלים ומוטטים בארבעה ובחמישה קולות") (ונציה, 1548) ו-Il primo Libra di Messe ("ספר המיסות הראשון") רומא, 1567). מתוך ספר זה נטל ג'ובאני בטיסטה מרטיני שתי דוגמאות בשביל Saggio di Contrapunto שלו. מיסה מתוך "ספר המיסות הראשון" על הקנטו פרמו של המזמור Conditor alme siderum יצאה לאור בתיווי מודרני ב-Anthologie des maîtres religieux primitifs של Chanteurs de Saint Gervais. היצירה נושאת אופי אציל וחגיגי והייתה יכולה להיחשב ליצירה גדולה אלמלא חספוס מסוים, המעיד יותר על רישול מאשר על ארכאיות.
פאולו אנימוצ'ה, אחיו של ג'ובאני, נודע גם הוא כמלחין; פטיס אומר עליו, כיכ מאסטרו די קאפלה בבאזיליקה של סנט ג'ון לאטרן מאמצע ינואר 1550 עד 1552 וכי מת בשנת 1563.
ריצ'רד בנטלי
ריצ'רד בנטלי (באנגלית: Richard Bentley, 27 בינואר 1662 - 14 ביולי 1742) היה תאולוג, מלומד קלאסי ומבקר טקסטים אנגלי.
שנותיו הראשונות.
בנטלי נולד באולטון ליד לידס שבמערב יורקשיר. סבו סבל בשל היותו נאמן למלך במלחמת האזרחים האנגלית, והביא את משפחתו למחסור. אימו של בנטלי, בתו של סתת, זכתה למעט חינוך, ועלה בידה להעניק לבנה את שיעוריו הראשונים בשפה הלטינית. בנטלי למד בבית ספר תיכון בוייקפילד, והמשיך את לימודיו בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', בו זכה במלגת לימודים ב-1676. קיבל תואר ראשון ב-1680 ותואר שני ב-1683.
עבודתו האקדמית.
בנטלי מעולם לא נבחר ל'עמית' (fellow) בקולג'. בטרם מלאו לו 21 שנים הוא מונה למנהלו של בית הספר התיכון Spalding Grammar School. הוא נשאר זמן מועט בתפקיד זה, כי אדוארד סטילינגפליט (Edward Stillingfleet), ראש הכנסייה של סנט פול (Dean of St.Paul), בחר בו כמורה לבנו. המינוי הביא את בנטלי לשהות במחיצתם של האנשים הידועים ביותר באותה עת, איפשר לו גישה לספרייה הפרטית הטובה ביותר באנגליה, והוא נעשה מקורבו של סטילינגפליט. שש השנים שבהן שהה בנטלי במחיצת משפחת סטילינגפליט, אצלה הועסק, הוקדשו לפעילות קדחתנית ונמרצת שאפיינה אותו תמיד, בלימוד מקיף של הסופרים היווניים והלטיניים, ובאגירת מידע בו ישתמש מאוחר יותר.
סטילינגפליט התחיל לכהן כבישוף של ווסטרשיר (Worcestershire) ב-1689, ותלמידו של בנטלי יצא אז ללמוד בקולג' וודהאם שבאוקספורד, בלויית מורהו. במהרה בנטלי התערה בקרב המלומדים הבולטים ביותר באוניברסיטה, ביניהם ד"ר ג'ון מיל, המפרי הודי ואדוארד ברנרד. כאן הוא חקר את כתבי היד המצויים בספרייה הבודליינית, בקורפוס כריסטי קולג' ובספריות קולג'ים נוספות. הוא עסק באיסוף חומר עבור תוכניות כתיבה רחבות היקף. ביניהן היו אוסף השרידים (פרגמנטים) של השירה היוונית ומהדורה של המילונים היוניים העתיקים. הוצאת אוקספורד אז (Sheldonian Press) עמדה לפרסם את המהדורה הראשונה בדפוס, מכתב היד הנדיר המצוי בספרייה הבודליינית, של הכרוניקה היוונית המקיפה את ההיסטוריה העולמית עד ל-560 לספירה הנוצרית של יוחנן מאנטיוכיה (John of Antioch) באנגלית, שחי לפי ההערכות בין השנים 600 עד 1000 וכונה יואניס מללאס (Ioannis Malalas) או "יוחנן הרטור", את עבודת העריכה עשה ד"ר ג'ון מיל, ראש הקולג' סר אדמונד הול באוקספורד, והוא בקש מבנטלי לעבור על דפי ההגהות ולהציע תיקונים לטקסט.
התוצאה הייתה חיבורו של בנטלי (Epistola ad Millium), איגרת אל מיל, המחזיקה פחות ממאה עמודים ומופיעה בסיום הספר Oxford Malalas (1691). מסכת קצרה זו העמידה את בנטלי בראש המלומדים האנגלים. הקלילות שבה הוא שיחזר קטעי טקסט שהושחתו, הוודאות של תיקוניו, ושליטתו בחומר הרלוונטי, הם בסגנון שונה לחלוטין מהחריצות הקפדנית והמלומדות המיגעת של האמפרי הודי (Humphrey Hody), מיל או אדמונד צ'ילמיד (Edmund Chilmead). עבור החוג הקטן של מלומדים קלאסיים (שלא היו בידם המילונים של ימינו) היה ברור שהוא מבקר טקסטים בעל שיעור קומה מעל לאמות המידה האקדמיות המקובלות.
בנטלי הוסמך לדרגת הכמורה הראשונה (deacon) ב-1690. הוא היה הראשון שנבחר לשאת את סדרת ההרצאות על שם רוברט בויל ב-1692, מינוי שהוענק לו שוב ב-1694. המינוי הוצע לו בשלישית ב-1695, אולם הוא סירב לכך, כי היה טרוד באותה העת במטלות רבות שלקח על עצמו. בסדרת ההרצאות הראשונה ("הפרכת האתאיזם") הוא ניסה להציג את הפיזיקה הניוטונית בצורה פופולרית ולהציב אותה (במיוחד בניגוד לתומאס הובס) לכדי הוכחה לקיומו של בורא עולם תבוני. הוא התכתב עם ניוטון, שהתגורר אז בטריניטי קולג' שבקיימברידג', על הנושא. סדרת ההרצאות השנייה, אותה נשא ב-1694, טרם פורסמה ומניחים כי כתב היד שלה אבד.
בנטלי בקושי התקדם בכנסייה עד שקודם למשרה תקנית ששכרה בצדה (Prebend) בקתדרלת ווסטר. משרת מנהל הספרייה המלכותית התפנתה ב-1693, וחבריו של בנטלי השקיעו מאמצים רבים בניסיון למנות את בנטלי, אולם מאמציהם לא נשאו פרי. לבסוף נקבע הסדר, שלפיו מנהל הספרייה החדש, מר תין (Mr Thynne), התפטר ופינה את מקומו לבנטלי והתנה את זה בכך שהוא יקבל 130 פאונד מהמשכורת השנתית שהייתה 200 פאונד. בנטלי קיבל מעמד של 'כומר המלך' (royal chaplain), וכן מונה גם למשרת כמורה ששכרה בצידה בהרטלברי (Hartlebury), ב-1695. הוא גם זכה בתואר דוקטור לתאולוגיה (D.D. : Doctor of Divinity) ב-1696. באותה שנה הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית למדעים (Royal Society). ההכרה מצד מלומדי היבשת הגיעה בצורת הקדשה שכתב הפילולוג ההולנדי גראיביוס (Graevius), בהקדמה לדיסרטציה של אלברט רובנס (Albert Rubens), De Vita Flavii Matii Theodori, שפורסמה באוטרכט ב-1694.
הדיסרטציה על האיגרות של פלאריס.
לבנטלי ניתנה דירת שרד בארמון סנט ג'יימס, ואת מירב תשומת הלב הקדיש לספרייה המלכותית. הוא השקיע מאמצים רבים בשיקום אוסף הספרים מהמצב המוזנח בו היה שרוי. הוא שכנע את דוכס מולבורו לדרוש שיקצו לו חדרים נוספים בארמון עבור הספרים. הוא (מולבורו) קיבל את מבוקשו, אולם שמר חדרים אלה לעצמו. בנטלי גם דאג לכך שהמוציאים לאור יבצעו את "חוק הקופירייט", לפיו חובה לשלוח עותק של כל ספר שנדפס בבריטניה לספרייה המלכותית, והדבר הוסיף לספרייה אלף כרכים שהמוציאים לאור לא שלחו קודם לכן.
לבקשת אוניברסיטת קיימברידג' להכין גופנים ביוונית ולטינית הוא יצק בהולנד אותיות יפות שהופיעו בספרים שיצאו בהוצאת קיימברידג' בעת ההיא. הוא סייע לג'ון איבלין (John Evelyn) בחבור ספרו Numismata. בנטלי לא הצליח, בתנאי עבודתו אז, להשלים עד תומו אף אחד מהפרויקטים הגדולים שנטל על עצמו. הוא תכנן מהדורה של כתבי פילוסטרטוס ב-1694, אולם נטש את המשימה ואותו החליף אולאריוס (G Olearius), "לשמחתו"- כדברי פרידריך אוגוסט וולף - "של אולריוס ולא של אף אחד אחר". הוא שלח לגראיביוס (J Graevius), לצורך מהדורה ביקורתית שערך של כתבי קיקרו, שנויי גרסאות שמצא בכתבי יד באנגליה; והתריע בפני ג'ושוע בארנס (Joshua Barnes) על היות האיגרות של אוריפידס מזויפות. בארנס הדפיס את האיגרות והצהיר שאיש לא יכול להטיל ספק במקוריות אלא אדם perfrictae frontis aut judicii imminuti (שמצח נחושה מצחו, או שהשתבשה עליו דעתו). בנטלי גם סייע לגראיביוס בהוצאת אסופת כתבי קאלימאכוס המוערת, שראתה אור באוטרכט ב-1697, שבה הוא ערך את אוסף הפרגמנטים והוסיף להם הערות.
"הדיסרטציה על האיגרות של פלאריס" (The Dissertation on the Epistles of Phalaris), העבודה שהקנתה לבנטלי תהילה רבה, נוצרה באופן אקראי. ויליאם ווטון (William Wotton) עמד לפרסם ב-1697 מהדורה שנייה של ספרו "למדנות עתיקה וחדשה" (Ancient and Modern Learning) וביקש מבנטלי למלא הבטחה ישנה לכתוב מאמר שיחשוף את הזיוף באיגרות של פלאריס. המאמר עורר את זעמו של צ'ארלס בויל (Charles Boyle), איש הקולג' Christ Church באוקספורד, שהיה העורך של כתבי פלאריס ובשנים שאחרי כן התמנה לדוכס של אוֹרֶרי, שבהשיגו את כתב היד בספרייה המלכותית כהכנה למהדורה הראשונה (1695) נקלע לריב עם בנטלי. בויל נעזר בחבריו לקולג', במיוחד פרנסיס אטרבורי (Francis Atterbury) וכתב תשובה, "גבב" - כדברי ד"ר אלכסנדר דייס (Alexander Dyce) (במהדורתו לכל כתביו של בנטלי 1838-1836) "של למדנות שטחית, תחכום מפולפל, רשעות מיומנת ולעג לאיד." הציבור קיבל את התשובה כמכרעת והיא זכתה למהדורה שנייה. בנטלי נאלץ להגיב, במה שכינה פורסון (Porson) "הדיסרטציה בת האלמוות", שלא הותירה מקום לשום מענה, למרות שחשיבות מסקנותיה לא הוכרה מיד.
נשיא טריניטי קולג'.