לאחר המלחמה דיווח אחד הניצולים, ד"ר אנטוני גושינסקי, על 62 דרכים לרציחת אנשים במחנות גוזן I ובמאוטהאוזן. הנס מרשאלק העריך שתוחלת החיים הממוצעת של אסירים חדשים שהגיעו לגוזן נעה בין 6 חודשים בשנים 1940 עד 1942, לבין פחות משלושה חודשים בתחילת 1945.
משום שהגרמנים השמידו רבים ממסמכי המחנה ומהראיות, ולעיתים קרובות העניקו לאסירים החדשים שהגיעו את מספרי המחנה של אלו שכבר מתו, מספר המתים המדויק בקומפלקס של מאוטהאוזן-גוזן אינו ידוע בוודאות. הנושא מסובך אף יותר, מאחר שחלק מאסירי גוזן נרצחו במאוטהאוזן, ולפחות 3,423 אסירים נשלחו לטירת הרטהיים, 40.7 ק"מ משם. בנוסף, כמה אלפים נרצחו בתאי גזים ניידים, ללא כל אזכור של המספר המדויק של הקורבנות במסמכים ששרדו. בטרם בריחתם מן המחנות ב-4 במאי 1945 ניסו אנשי האס אס להשמיד ראיות כך שהתאפשר לזהות רק כ-40,000 קורבנות.
גנזכי המחנה ששרדו כוללים מסמכים אישיים של 37,411 אסירים שנרצחו, בהם 22,092 פולנים, 5,024 ספרדים, 2,843 שבויי מלחמה סובייטים ו-7,452 מ-24 לאומים אחרים. החלקים ששרדו מרישום המתים של מחנה הריכוז גוזן מונים עוד 30,536 שמות נוספים.
חוץ ממסמכי מחנות החוץ של מאוטהאוזן ששרדו, המסמכים העיקריים ששימשו להערכת מספר הקורבנות של קומפלקס המחנה כוללים את:
מכיוון שכך, מספר המתים המדויק של כל מערכת מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן משתנה במידה ניכרת בין מקור למקור. הערכות שונות מעמידות את מספר המתים על בין 122,766 ובין 320,000, כשמספרים אחרים שנהוג לצטט הם 200,000 ו"למעלה מ-150 אלף".
היסטוריונים שונים מעריכים שמספר המתים בארבעת המחנות הראשיים של מאוטהאוזן, גוזן I, גוזן II וגוזן III היה בין 55,000 ל-60,000. בנוסף, במהלך החודש שלאחר השחרור מתו 1,042 אסירים נוספים בבתי חולים שדה אמריקאיים.
מתוך כ-320,000 אסירים שנכלאו במחנות החוץ השונים של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן במשך המלחמה, רק כ-80,000 נשארו בחיים, בהם בין 20,487 לבין 21,386 בגוזן I, II ו-III.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
ג'ק טיילור, קצין אמריקאי שגבה עדויות משבויי מלחמה במחנה גוזן הפך לעד מרכזי במשפטי מחנה מאוטהאוזן-גוזן שנערכו על ידי בית דין צבאי אמריקאי של דכאו. ניצול נוסף מהמחנה היה שמעון ויזנטל, שהקדיש את חייו לציד פושעי מלחמה נאצים.
בעקבות כניעתה של גרמניה נמצא קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן באזור הסובייטי של אוסטריה. בתחילה השתמשו הסובייטים בחלקים של מחנות מאוטהאוזן וגוזן I כבסיס צבאי לצבא האדום. באותה עת פורקו המפעלים התת-קרקעיים ונשלחו לברית המועצות כשלל. לאחר מכן, בין 1946 ל-1947, נותרו המחנות ללא שמירה וחלק גדול מציוד המחנה פורק ונלקח, הן על ידי הצבא האדום והן על ידי האוכלוסייה המקומית. בתחילת קיץ 1947 פוצצו הכוחות הסובייטים את המנהרות ולאחר מכן נסוגו מן האזור, בעוד שהמחנה הועבר לרשויות האזרחיות האוסטריות.
שימור והנצחה במחנה.
בשנת 1949 הוכרז המקום כאתר מורשת לאומית של אוסטריה.
ב-3 במאי 1975, פתח הקנצלר ברונו קרייסקי באופן רשמי את מוזיאון מאוטהאוזן. בניגוד למאוטהאוזן, אזורים רבים שהתקיימו בהם מחנות החוץ של גוזן II ,I ו-III מכוסים כיום באזורי מגורים שנבנו שם לאחר המלחמה. במאי 2015, במלאת שבעים שנה לשחרור המחנה, התקיימו במחנה טקסי זיכרון.
בתרבות.
בעיירה גוזן פועלת כבר מספר שנים הוועדה להנצחת גוזן, שמטרתה העיקרית היא לשמר את זכר המאורעות במחנות גוזן 1, 2 ו-3, מעבר למוזיאון שקיים על שרידי מה שהיה מחנה מטהאוזן. בין אנשי הוועדה הפעילים גם רודולף אנטון האונשמיד, שאף כתב ספר בנושא.
המלחין היווני מיקיס תאודוראקיס כתב יצירה מוזיקלית בהשראת הספר "בלדת מאוטהאוזן" מאת יעקבוס קמבנליס, העוסק בחיי היום יום של האסירים במחנה. הזמרת אלינוער מואב תרגמה חלק מהשירים לעברית, ביצעה אותם בקונצרט מיוחד שנערך במחנה ב-1988 ואף הקליטה אותם.
"זיכרון: המנהרה" מאת אנדרה לאקאז הוא ספר המתאר את זיכרונותיו של ניצול מחנה מאוטהאוזן ששהה שם כעבריין צרפתי וניצל בשל התחברותו לאסירים קומוניסטים. זהו תיאור מפורט על מנהרת לויבל-פאס.
סרטו של דוד פישר "שישה מיליון ואחד" עוקב אחר יומן הזכרונות שכתב אביו לפני מותו ובו הוא מתאר את קורותיו כאסיר במחנות גוזן וגונסקירכן. בסרט, דוד הבן, שני אחיו ואחותו יוצאים למסע באוסטריה עילית, אל המקומות שמתאר האב. דוד גם נפגש עם כמה מן החיילים האמריקאים ששחררו את מחנה גונסקירכן במלחמת העולם השנייה.
סרט מקורי של נטפליקס משנת 2018, "הצלם של מאוטהאוזן" (The Photographer of Mauthausen), מגולל את סיפורו של אסיר קטאלני (ספרדי) במאוטהאוזן, פרנססק בואה שעבד כצלם במחנה הריכוז. בואה, יחד עם ספרדים נוספים שהיו פעילים פוליטיים במחנה, גונבים תשלילי תמונות שתיעדו את הזוועות שהתחוללו במחנה הריכוז הנורא, את הגופות וכן את ביקורו של הימלר במחנה, מתוך רצון לשמור ראיות ולהביא את הנאשמים לדין כשהמלחמה תיגמר. הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של פרנססק בואה.
מטהאוזן
מאטהאוזן
מקדש חוניו
בית חוניו (נקרא גם מקדש חוניו) היה מקדש יהודי שהקים במצרים כהן ושמו חוניו (Ὀνίας) מבית צדוק בתקופה הסמוכה למרד החשמונאים - לפניו, במהלכו או מעט לאחריו. בית חוניו הוא מבנה בצורת בית המקדש ובתוכו מזבח, ואשר נמצא בלאונטופוליס, אשר שכנה במחוז של העיר און (הליופוליס) במצרים. המקדש התגלה בחפירות הארכאולוגיות במשלחת בראשות הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי. החפירות התקיימו בשנים 1905–1906.
היסטוריה.
מקדש חוניו הוקם כנראה על ידי חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה, במצרים. שושלת בניו של חוניו שימשו בבית המקדש ככוהנים גדולים במשך 243 שנות קיומו ולמעשה המשיכו את שושלת הכהנים בני צדוק. הקמתו של המקדש נעשתה על רקע חילול המקדש בירושלים. המקדש היה מקומי לארץ חוניו ולאחר שהמקדש בירושלים טוהר, לא פגע בקשר של יהודי מצרים עם המקדש בירושלים.
בשנת 73 לספירה שלח הקיסר אספסינוס איגרת אל מושל מצרים לופוס וציווה עליו להרוס את בית המקדש עקב הגעתם למצרים של פליטים סיקריים שהסיתו כנגד השלטון הרומאי וחששו שיהפוך למרכז דתי עולמי ליהודים.
המקדש שימש את יהודי מצרים אשר הקריבו בו קרבנות, ואולי אף נכרים שחפצו להקריב קרבנות לאלוהי ישראל. אף על פי כן, לא השתווה מקדש חוניו לבית המקדש שבירושלים.
בברייתא () מסופר: כי חוניו ושמעי היו בניו של שמעון הצדיק. לפני מותו ציווה שמעון כי חוניו, שהיה הקטן מבין השניים, יירש אותו בתפקיד הכהן הגדול. שמעי זעם על בחירת האח הקטן במקומו ותכנן נקמה בחוניו. הוא גרם לו ללבוש בגדי נשים במקום בגדי כהן גדול בעת העבודה בבית המקדש ולאחר מכן הסית את הכהנים נגדו. ההמשך כמסופר-
דברים אלו הם לשיטת רבי מאיר באותה ברייתא. רבי יהודה חולק עליו באותה ברייתא ומספר את אותו סיפור עם שני הבדלים:
הרמב"ם (בפירושו ל) מוסיף שחוניו לא בנה רק מזבח אלא גם בית כדמות בית המקדש.
ואילו יוסף בן מתתיהו (בספר "מלחמת היהודים") מספר שבית זה לא נבנה על ידי חוניו בנו של שמעון הצדיק אלא על ידי חוניו אחר מצאצאיו הרחוקים של שמעון הצדיק. לפי דבריו, בית חוניו נבנה כמאתיים ושלושים שנה לפני חורבן בית המקדש השני, בעקבות גזירות אנטיוכוס. לדבריו, המבנה עצמו לא היה כתבנית ההיכל, גם המנורה הייתה שונה, אבל המזבח ושאר הכלים היו כתבנית אלו שבירושלים.
המנורה לא עמדה על כַּן, אלא הייתה "נברשת זהב מעשה צורף, השולחת את קרניה לעברים", ותלויה על שרשרת זהב.
המקדש נחרב על ידי אספסינוס כמה שנים לאחר החורבן.
יחס חז"ל למקדש חוניו.
יחסם של חז"ל למקדש חוניו היה אמביוולנטי ונראה כי עבר תמורות במהלך הדורות. מצד אחד ישנו איסור על הקרבת קורבנות מחוץ לבית המקדש, אך מצד שני העבודה בבית חוניו נעשתה לשם שמיים ויצרה מרכז רוחני ליהודים הרבים שחיו במצרים באותם ימים והצילה אותם מהתבוללות. יש הסוברים שהעבודה אף גרמה למצרים להקריב לאלוהי ישראל.
בתלמוד (בבלי מגילה י, א) מובאת דעה של האמורא רבי יצחק, לפיה מותר להקריב בבית חוניו אחרי חורבן בית המקדש בירושלים, מפני שחורבן המקדש השיב לקדמותו את היתר ההקרבה בבמות. הגמרא מסבירה כי רבי יצחק חזר בו משמועתו, אולם הריטב"א כתב כי רבי יצחק סבר כי קדושת המקדש וירושלים לא קידשה לעתיד לבוא וכי הוא לא חזר מסברתו וזה מה שהוא שמע מרבותיו. כל עוד המקדש קיים - ההקרבה בבית חוניו אסורה לכל הדעות, אמנם במשנה נאמר שכהן ששירת במקדש חוניו פסול לעבודה בבית המקדש, אם כי הוא רשאי לקבל את מתנות הכהונה ככהן רגיל. זאת, בדומה לכהן שעבד עבודה זרה, אולם הרמב"ם כתב שאף שקדושת המקדש נותרה בעינה גם לאחר חורבנו, המקדיש לבית חוניו והמקריב בבית חוניו - יצא ידי חובת ההקרבה אך נענש בכרת על העלאת קורבן מחוץ למקדש.
ארכאולוגיה.
במהלך השנים ניסו ארכאולוגים שונים לזהות ולגלות את המקום של בית חוניו. בסוף המאה ה-19, זיהה אדוארד נוויל , אגיפטולוג וחוקר מקרא שווייצרי, בחפירותיו קברים יהודיים במקום הקרוי תל אל-יהודיה שנמצא כ-35 קילומטר מצפון לקהיר. הקברים שמצא נוויל נבנו באופן הדומה למערות קבורה המוכרות מארץ-ישראל. הכתובות שנמצאו בקברים אלו נחרתו, ביוונית, על גבי לוחות פשוטים, בלא כל קישוט. הזיהוי של הקברים כיהודיים התבסס על ריבוי השמות המקראיים בכתובות הללו וגם בשם האתר - תל היהודים. בין הכתובות נמצאה כתובת אחת המזכירה במפורש את 'ארץ חוניו'.