ויקטור אדלר (בגרמנית: Victor Adler (לעיתים Viktor); 24 ביוני 1852, פראג – 11 בנובמבר 1918, וינה) היה פוליטיקאי ועיתונאי אוסטרי ממוצא יהודי, שהיה ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בשנת 1889, לאחר שהצליח לאחד את כל הזרמים של תנועת הפועלים באוסטריה. בשנת 1918 כיהן זמן קצר מאוד כשר החוץ בממשלה הזמנית של אוסטריה הגרמנית. דגל באיחוד אוסטריה עם גרמניה תחת משטר דמוקרטי. ייסד את העיתון "ארבייטר-צייטונג". היה רופא בהכשרתו, ועסק במשך פרק זמן בעיקר בפסיכיאטריה וברפואה תעסוקתית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו.
ויקטור אדלר נולד בשנת 1852 כבן הבכור מבין חמשת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת מפראג. אביו, סלומון מרכוס אדלר, היה סוחר וחייט שההמיר את דתו לנצרות קתולית בשנות ה-80 של המאה ה-19, ואמו הייתה יוהנה לבית הרצל.
כשוויקטור היה בן 3, עברה המשפחה לגור בעיירה ליפניק על הבצ'ווה (Lipník nad Bečvou) שבחבל מוראביה, שם ירש אביו עסק של נדל"ן. כשהיה בן 4 עברה המשפחה לווינה, בירת האימפריה, שם התגוררה בהתחלה בשכונה היהודית לאופולדשטאדט, ובהמשך, הודות לשיפור מצבה הכלכלי, עברה לשכונות האלגנטיות של העיר. ויקטור היה ילד רזה ונמוך קומה, שסבל מגמגום. בנעוריו נשלח לגימנסיה היוקרתית המסונפת למנזר הבנדיקטיני שוֹטֶנְשְטִיפְט (Schottenstift), "גימנסיית שוטן" (Schottengymnasium).
את בעיית הגמגום פתר בעזרת טיפול שעבר בווסטפאליה. בימי בית הספר חברו הטוב ביותר היה אֶנְגֶלְבֶּרְט פֶּרְנֶרְשׁטוֹרְפֶר (Engelbert Pernerstorfer; 1850 – 1918), לימים עיתונאי ופוליטיקאי; איתו, עם היינריך פְרִידְיוּנְג (Friedjung; אחד מהתלמידים היהודים היחידים בגימנסיה הקתולית; לימים היסטוריון ועיתונאי) ועם אחיו, זיגמונד אדלר, שהפך מאוחר יותר להיסטוריון של המשפט, נהג ויקטור אדלר להיפגש בפגישות שבועות של יום א' בווילה של המשפחה בדֶבְּלינג (Döbling) ולדון בבעיות החברתיות והכלכליות של העם. במרכז שיחותיהם עמדו בין היתר השקפותיו של פרדיננד לסאל (Lassalle), והמחלוקת בין חסידי הסיוע מהמדינה אליבא דלסאל ובין פרנץ הרמן שולצה-דליטש (Schulze-Delitzsch) ותומכי רעיון העזרה העצמית וההדדית. כמו כן דנו בתהפוכות הפוליטיות במרכז אירופה עקב אירועי השנים 1866 ו-1870 – תבוסת אוסטריה במלחמה עם פרוסיה והקמת הרייך השני. בהמשך למד אדלר באוניברסיטת וינה – בתחילה כימיה, ואחר כך, בשנים 1872–1881 רפואה.
"רופא העניים".
לאחר תום לימודיו עבד אדלר כמדריך זוטר בקליניקה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה אצל פרופ' תאודור מיינרט (Meynert), שנודע במאמציו לשפר את איכות חיי המאושפזים הפסיכיאטריים. בשנת 1878 הכיר אדלר את אמה בראון (Emma Braun; 1858–1935), בלשנית וסופרת, בתו של מהנדס רכבות יהודי מדברצן, ובאותה שנה, ב-3 בספטמבר, הם נישאו.
להבדיל מבעלה, אמה לא התנצרה.
בשנת 1879 נולד בנם הראשון, פרידריך וולפגנג. בין השנים 1882–1889 אדלר התגורר ועבד באַלְזֶרְגְרוּנְד (Alsergrund; הרובע התשיעי של וינה), בבית שירש מאביו ברחוב בֶּרְגְגאסה 19 (Berggasse; בבית זה עבר לגור אחרי 1891 זיגמונד פרויד).
אדלר עבד אחרי 1883 כפסיכיאטר. לצורך השתלמות ביקר בהרצאות המפורסמות של ז'אן-מרטן שארקו בפריז. כעבור זמן העדיף להתרכז בעבודתו כרופא בשכונות של עניים, ותוך כדי כך נדהם מאוד מבעיות העוני והמחלות המקצועיות. על מנת להתמחות בתחום הרפואה התעסוקתית נסע בשנת 1883 לגרמניה, שווייץ ואנגליה.
כתב בנושא הזה גם בעיתון של קרל קאוטסקי, "די נויה צייט" ("Die Neue Zeit"; 1883) שהיה מקושר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
תחילת דרכו הפוליטית כתומך בדמוקרטיה פאן-גרמנית.
כחבר באגודת הסטודנטים (Burschenschaft, בורשנשאפט) "בראונה ארמיניה" (Braune Arminia; קרויה על שמו של המצביא הגרמני הקדום "ארמיניוס" (או "הרמן"), שאליה נרשם בעידוד חברו אנגלברט פרנרשטורפר) ובאיגוד הקוראים הגרמנים בווינה, ראה אדלר את עצמו כבר מגיל צעיר כמשתייך לסביבה הדוברת גרמנית, והתחיל להזדהות עם אידיאלים לאומיים גרמניים, שכללו גם שאיפות לצדק חברתי. בשנת 1878 המיר את דתו לנצרות לותרנית (זרם דתי שנמצא במיעוט באוסטריה ומיוצג יותר דווקא בגרמניה).
יחד עם פרידיונג ופרנרשטורפר חבר אדלר לרוזן הלאומן האנטי-קתולי גאורג פון שֶנֶרֶר (von Schönerer; 1842–1921), ויחד איתו חיברו בשנת 1882 את "תוכנית לינץ" (Linzer Programm), שהיוותה מעין תוכנית יסוד ללאומנות הגרמנית בשטחי ציסלייטאניה (Cisleithania) – החלק המערבי (האוסטרי) של הממלכה הדואלית אוסטרו-הונגריה.
פרט לשאיפה ל"פאן-גרמניזם" – איחוד אוסטריה וכל השטחים המאוכלסים בגרמנים עם גרמניה – דגלה התוכנית בהתרופפות הקשר עם טראנסלייטניה (Transleithania – החלק ההונגרי של האימפריה), דרישות לחופש העיתונות, חופש ההתאגדות, בחירות חופשיות ועוד דרישות חברתיות מתקדמות.
ואולם, עם השנים, הרוזן שנרר, מנהיג המפלגה הפאן-גרמניסטית באוסטריה, איכזב את האגף השמאלי של תומכיו, שעימו נמנו אדלר ושני חבריו; זאת לאחר שהוא אימץ קו אנטישמי, קסנופובי אנטי-סלאבי ואוטוריטארי. בשנת 1885, בהיותו ממוצא יהודי, הוצא אדלר מחוץ לשורות התנועה.
פובליציסט ומנהיג סוציאל-דמוקרט.
למרות התנצרותו של אדלר, דלתות רבים ממועדוניה ה"עממיים" ואגודותיה של וינה נשארו נעולות בפניו.
לאחר שהרשויות לא נענו לבקשותיו להתמנות מפקח לרפואת התעסוקה, החל אדלר בשנת 1885 באופן רשמי את דרכו כסוציאליסט, כאשר השתתף באספת מחאה נגד החוקים הסוציאליים שתכנן ראש ממשלת ציסלייטאניה, אדוארד טאפה (Taaffe).
בעת ביקוריו במערב אירופה הכיר מנהיגים והוגים סוציאליסטים כמו פרידריך אנגלס, אוגוסט בבל וקרל ליבקנכט, והתיידד במיוחד עם השניים הראשונים.
בשנת 1886 ייסד אדלר את העיתון "גלייכהייט" ("Gleichheit" – 'שוויון'), עיתון בעל השראה מרקסיסטית – ולאחר שזה נאסר לפרסום, ייסד בשנת 1889 את העיתון "אַרְבַּיְיטֶר-צַיְיטוּנג" ("Arbeiter-Zeitung"), שהפך ליומון ("טאגבלאט") בשנת 1895.
בין היתר פרסם בעיתון סדרת מאמרים סנסציוניים שתיארו את העושק של הפועלים מהגרי העבודה מבוהמיה שעבדו בבית החרושת ללבנים בוִוינֶרְבֶּרְג (Wienerberg; כיום חלק מרובע פָבוֹרִיטֶן של וינה) – תנאי המגורים הקשים, שיטות תשלום השכר בעזרת תלושים ששימשו קניית מצרכי מזון ואחרים במחירים גבוהים יותר בחנויות הקשורות למעבידים, הונאות במסווה של ביטוח על ידי הבעלים ועוד. (לבסוף הפועלים הצליחו לשפר את תנאי עבודתם ומחיתם הודות לשביתה בשנת 1895 שאדלר וחבריו תמכו בה.)
ב-1889 תמך אדלר בשביתה הראשונה בווינה – שביתה של נהגי החשמליות של וינה; ב-1890 ארגן את חגיגת האחד במאי בפראטר של וינה, שהפך למפגן כוח מרשים של מעמד הפועלים האוסטרי; הוא נאבק על מנת לגשר בקונפליקט בין מנהיגי הסוציאליסטים האוסטרים ואלו מצ'כיה, והוביל מערכה עיקשת ולבסוף מוצלחת להשגת שוויון בזכות בחירה (לפי שעה, לגברים בלבד, כשבאותה תקופה לא הושגה עדיין באוסטריה זכות בחירה לנשים).
פעילותו הפוליטית ערערה את מצבה הכלכלי של משפחתו והכניסה אותו לתסבוכות עם החוק. על אף שהתנגד לשימוש בשיטות טרור, הוא נשפט בין השנים 1887–1890 17 פעמים בהאשמת-שווא של "אנרכיזם", וידע חודשים רבים של מאסר, שכללו גם עונשים בצורת ימי צום חודשִיים, כפי שנהגו בעבריינים חסרי תקנה.
מנהיג מאחד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה.
הפועלים באימפריה האוסטרו-הונגרית התחילו להתארגן לראשונה בימי "אביב העמים" ב-1848. בהמשך קמו תנועות רבות בעלות אופי סוציאליסטי שהתפתחו במיוחד באזורים המתועשים יותר, כמו בבוהמיה. אגודות ראשונות אלה הושפעו על ידי הסוציאליזם הגרמני ורעיונותיהם של קרל מרקס ופרדיננד לסאל. הן הצליחו להשיג את זכות השביתה בשנת 1870.
בהמשך חל פילוג ממשי בין הקבוצה הליברלית יותר (ה-Gemäßigte) ובין זו הרדיקלית המרקסיסטית (ה-Radikale) ובראשה יוהאן מוסט ויוזף פּוֹיְקֶרְט (Peukert), כשהאחרונה דחתה את הפרלמנטריזם.
ב-30 בדצמבר 1888 השתתף אדלר יחד עם קרל קאוטסקי בכינוס כל הפלגים הסוציאל-דמוקרטיים בעיירה היינפלד (Hainfeld) שבאוסטריה תחתית – Hainfelder Parteitag – והצליח שם כמעט ללא התנגדות להשיג את אישור "הצהרת העקרונות של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה" (Hainfelder Programm), שהוא היה מחברה.
מתוך רצון לשמר את "הלהבה המהפכנית" בקרב ההמונים, בחר אדלר במדיניות של המתנה ("Politik des Abwarten"). לעיתים קרובות נמתחה ביקורת על מדיניות זו.
ביולי 1889 השתתף אדלר כנציג תנועת הפועלים המאוחדת באוסטריה בכנס הקמת האינטרנציונל השני בפריז, שיזם אנגלס; הוא הפך עד מהרה לאחד ממנהיגיו המשפיעים ביותר של הארגון.
כעבור שנים אחדות הופיעו שוב נטיות לפילוג, הפעם בין הסיעות האתניות השונות, במיוחד בצ'כיה.
במגרש הפוליטי, הישגו החשוב ביותר של אדלר כמנהיג של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היה הנהגת זכות הבחירה השווה לכל (פרט לנשים) בשנת 1905, שאושרה בהמשך בשנת 1907 על ידי הקיסר פרנץ יוזף. אדלר ידע לנצל לטובת העניין את השפעתם של אירועי מהפכת 1905 ברוסיה ושל מהומות שהתרחשו בהונגריה.
בשנת 1898 הצביעה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בכנס שלה בברנו בעד הפיכת אוסטרו-הונגריה למדינה פדרטיבית דמוקרטית.
בין השנים 1905–1918 היה ויקטור אדלר חבר בפרלמנט האוסטרי (רייכסראט, Reichsrat) מטעם מפלגתו.
בהנהגתו עלה ייצוג מפלגתו בפרלמנט ממנדט אחד ל-87.
תמיכה במדיניות המלחמתית של הקיסרות.