במהלך כהונתו בסנאט, התנגד בלאק בעקביות לחוק נגד מעשי לינץ', כפי שעשו כל עמיתיו הדמוקרטים מהדרום העמוק. ב-1935 ניהל בלאק פיליבסטר בדיון על הצעת החוק נגד מעשי לינץ' של וגנר וקוסטיגן. העיתון Pittsburgh Post-Gazette דיווח שהצעה להפסקת הפיליבסטר נדחתה, "הדרומיים, בראשות טום קונלי מטקסס והוגו בלאק מאלבמה, גיחכו זה לעברו של זה ולחצו ידיים".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינויו.
זמן קצר לאחר כישלון ניסיון הרפורמה בבית המשפט העליון, הגיעה לידיו לנשיא רוזוולט ההזדמנות הראשונה למנות שופט בבית המשפט העליון לאחר פרישתו של השופט השמרן ויליס ואן דוונטר. רוזוולט היה מעוניין שהמחליף יהיה "תומך הניו דיל אוונגלי ראוי", שיהיה צעיר באופן יחסי, שמינויו יאושר על ידי הסנאט, ושיגיע מאזור בארצות הברית שייצוגו בבית המשפט היה חסר. שלושת המועמדים הסופיים היו פרקליט המדינה של ארצות הברית סטנלי ריד, הסנאטור שרמן מינטון ובלאק. רוזוולט ציין שלריד "חסר הלהט הדרוש", ומינטון לא היה מעוניין במינוי באותה עת. ההחלטה נפלה בסופו של דבר על בלאק, שהיה מועמד מהדרום, ושכסנאטור, הצביע בעד כל 24 תוכניות הניו דיל המרכזיות. רוזוולט אהב את השימוש שבלאק עשה בתפקיד של הסנאט כגוף חוקר כדי לעצב את הגישה האמריקאית לרפורמות, את התמיכה ההרחבה שקיבל בבחירות, ואת תמיכתו בו עוד מראשית ימי נשיאותו. הן ריד והן מינטון מונו בהמשך לבית המשפט העליון. ריד היה השופט הבא שמונה על ידי רוזוולט, ומינטון מונה ב-1949 על ידי הארי טרומן.
ב-12 באוגוסט 1937 הגיש רוזוולט את מועמדותו של בלאק. על פי המקובל, אישור מינויו של סנאטור שמועמד לתפקיד ביצועי או שיפוטי, אושר מידית ללא דיון. אף על פי כן, כאשר הוגשה מועמדותו של בלאק, חרג הסנאט ממסורת זו בפעם הראשונה מאז 1853. במקום לאשר את המינוי מיידית, הוא העביר את המינוי לוועדת המשפט של הסנאט. על בלאק נמתחה ביקורת על קנאותו כביכול, על שורשיו התרבותיים, ועל חברותו בקו קלוקס קלאן, כאשר זו נחשפה בפומבי. אך בלאק היה ידיד קרוב של וולטר פרנסיס וייט, המזכיר האפרו-אמריקאי של NAACP, שסייע להפיג את הביקורת. בפסק הדין "צ'מברס נגד פלורידה" מ-1940, אחד התיקים הראשונים של בלאק, בו הוא פסק לטובת נאשמים בפלילים אפרו-אמריקאים שחוו הפרות של הזכות להליך ראוי, סייע בהמשך להרגיע את החששות הללו.
ב-16 באוגוסט החליטה ועדת המשפט להמליץ על בלאק ברוב של 13 תומכים מול 4 מתנגדים, ובאותו יום הועבר המינוי לדיון במליאת הסנאט. בשלב זה צצו שמועות על מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן, ושני סנאטורים דמוקרטים ניסו להפיל את המינוי. אך באותה עת לא הייתה בנמצא עדות חותכת לחברותו של בלאק בארגון, ולאחר שש שעות דיונים הצביע הסנאט ברוב של 63 תומכים ו-16 מתנגדים בעד המינוי. על המתנגדים נמנו 10 רפובליקנים ו-6 דמוקרטים. זמן קצר לאחר מכן, נודע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן ובשל כך פרצה שערורייה. בכל אופן, בלאק היה לתומך בולט של זכויות האזרח כאשר כיהן על כס השיפוט.
מושל אלבמה ביב גרייבס מינה את רעייתו דיקסי ביב גרייבס למלא את מושבו הפנוי של בלאק בסנאט. ביומו הראשון של בלאק על כס השיפוט, קראו שלושה עורכי דין תיגר על מינויו על בסיס . בית המשפט דחה את הטענה הזאת באותה שנה בפסק הדין אק פארטה לויט .
כהונתו.
משעה שהחל בלאק לכהן על כס השיפוט, הוא קידם את רעיון הריסון השיפוטי ופעל לבלום את בית המשפט מלהתערב בעניינים חברתיים וכלכליים. הוא הגן בתוקף על "משמעותה הפשוטה" של החוקה, ששורשיה היו ברעיונות שנהגו בעת שנכתבה, והדגיש את עליונותה של הרשות המחוקקת. מבחינתו של בלאק, תפקיד בית המשפט העליון היה מוגבל והוגדר על ידי החוקה.
בראשית ימי כהונתו בבית המשפט, סייע בלאק להפוך על פיהן החלטות קודמות שהתבססו על הפירוש הצר של סמכות הממשל הפדרלי. חוקים רבים של הניו דיל, שקודם לכן נפסלו על סמך תקדימים קודמים, קיבלו כעת אישור לתאימותם לחוקה. ב-1939 הצטרפו לבלאק השופטים פליקס פרנקפורטר וויליאם אורוויל דאגלס. דאגלס הצביע יחד עם בלאק בתיקים לא מעטים, במיוחד אלו שהיו קשורים לתיקון הראשון לחוקה, בעוד שפרנקפורטר היה עד מהרה לאחד מיריביו האידאולוגיים. בשנים 1946–1971 היה בלאק ותיק שופטי בית המשפט העליון.
יחסיו עם עמיתיו.
באמצע שנות ה-40 היה בלאק מעורב בוויכוח מריר עם השופט רוברט ה. ג'קסון כתוצאה מפסק הדין "תאגיד הפחם ג'וול רידג' נגד איגוד עובדי הפחם של אמריקה" מ-1945. בתיק זה פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה לטובת איגוד עובדי הפחם. בלאק הצביע עם הרוב, בעוד שג'קסון התנגד. בכל אופן, תאגיד הפחם הגיש בקשה לעיון חוזר בתיק על בסיס הטענה שבלאק צריך לפסול את עצמו מלדון בתיק, שכן איגוד העובדים יוצג על ידי שותפו של בלאק למשרד עורכי הדין עשרים שנה קודם לכן. על פי כללי בית המשפט העליון, כל אחד מהשופטים רשאי להחליט בעצמו על פסילתו שלו. ג'קסון הסכים שהעתירה לשמיעה חוזרת של התיק צריכה להידחות, אך סירב לתת את הסכמתו להשתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק. בסופו של דבר, כאשר פסק בית המשפט פה אחד לדחות את העתירה לדיון חוזר, הוציא ג'קסון הצהרה קצרה, שאליה הצטרף פרנקפורטר. בהצהרה זו צוין שג'קסון הצביע בעד דחיית העתירה לא כאישור השתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק, אלא על בסיס "הטענה המוגבלת" שכל שופט רשאי להגדיר לעצמו את אמות המידה לפסילתו. בתחילה לא משך תיק זה תשומת לב ציבורית מיוחדת, אך ב-1946 כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון, נפוצו שמועות שהנשיא טרומן התכוון למנות את ג'קסון כיורשו, ואלו הובילו כמה עיתונים לחקור ולדווח על המחלוקת שהייתה בתיק ג'וול רידג'. על פי הדיווח הדליפו לכאורה בלאק ודאגלס לעיתונות שהם היו מתפטרים אילו ג'קסון היה מתמנה כנשיא בית המשפט. בסופו של דבר מינה טרומן את פרד וינסון לתפקיד.
ב-1948 הוציא בלאק צו שביקש השופט אייב פורטאס שאסר על בית משפט פדרלי מחוזי בטקסס להמשיך ולחקור בדבר חשד להונאה ואי-סדרים בבחירות המקדימות לתפקיד הסנאטור מטעם טקסס שהתקיימו באותה שנה. צו זה אישר למעשה את בחירתו של לינדון ג'ונסון כסנאטור על פניו של מושל טקסס לשעבר, קוק סטיבנסון.
בשנות ה-60 התכתש בלאק עם פורטאס, שבאותה עת כבר מונה כשופט בבית המשפט העליון. ב-1968 כינה עוזרו המשפטי של נשיא בית המשפט ארל וורן את הסכסוך בין השניים כ"אחד ממקרי האיבה המרכזיים ביותר בבית המשפט".
שנות ה-50 ואילך.
תקופת כהונתו של וינסון כנשיא בית המשפט העליון הקבילה לבהלה האדומה השנייה, תקופה של גישה אנטי-קומוניסטית אינטנסיבית בארצות הברית. בכמה תיקים שהובאו בפני בית המשפט העליון, הוא אישר את תקפותם של החוקים האנטי-קומוניסטים שהועברו באותה תקופה. לדוגמה, בפסק הדין "איגוד התקשורת האמריקאי נגד דודס" מ-1950, אישר בית המשפט העליון חוק שדרש מפעילי איגודים מקצועיים להתחייב לא להיות חברים במפלגה הקומוניסטית. בלאק כתב חוות דעת מיעוט בתיק זה, בה הוא טען שהחוק הפר את סעיף חופש הביטוי שבתיקון הראשון לחוקה. באופן דומה, בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" מ-1951 אישר בית המשפט את חוק סמית' , שהגדיר כפשע "תמיכה, סיוע, ייעוץ או לימוד של החובה, הנחיצות, הרצון או הנאותות להפלת ממשלת ארצות הברית". בחוק זה נעשה לעיתים קרובות שימוש בהעמדה לדין של אנשים שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית. גם בתיק זה הגיש בלאק חוות דעת מיעוט, בה הוא כתב:
החל משנות ה-40 כתב בלאק פסקי דין שהיו קשורים לסעיף חופש ההתאגדות ובהם הוא עמד על עקרון הפרדת הדת מהמדינה. הבולט מבין פסקי דין אלו היה "אנגל נגד ויטל" מ-1962, בו הוכרז כי תפילות באישור המדינות בבתי ספר ציבוריים נוגדות את החוקה. פסק דין זה עורר התנגדות, במיוחד בקרב חוגים שמרניים. מאמצים להשבת התפילות בבתי הספר באמצעות תיקון לחוקה כשלו.
ב-1953 הלך לעולמו נשיא בית המשפט העליון וינסון ובמקומו מונה ארל וורן. בעוד שכל חברי הרכב השופטים היו ליברלים תומכי הניו דיל, בלאק היה חלק מהאגף הליברלי ביותר של בית המשפט, יחד עם השופטים וורן, דאגלס, ברנן וגולדברג. לדבריהם לבית המשפט העליון היה תפקיד מעבר לזה של הקונגרס. אם כי הוא הצביע לעיתים קרובות יחד עם השופטים הללו, נקט בלאק לפעמים בעמדה משלו בכמה תיקים, שהבולט מבנייהם היה פסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965, שקבע שהחוקה מגינה על הזכות לפרטיות. משלא נמצאה זכות זו כתובה במפורש בחוקה, כתב בלאק בחוות דעת המיעוט שלו ש"אנשים טובים ומוכשרים רבים דיברו וכתבו ברהיטות ...על החובה של בית משפט זה לשמור על החוקה ככזאת שנמצאת בהרמוניה עם הזמן. ...אני כשלעצמי עם כל הכבוד דוחה את ההשקפה הזו".
יריבו האידאולוגי הבולט ביותר בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן היה השופט ג'ון מרשל הרלן השני, שהחליף ב-1955 את ג'קסון. השניים היו חלוקים בכמה סוגיות, כולל יישומה של מגילת הזכויות במדינות, היקף יישומו של סעיף ההליך הראוי, והעיקרון של קול אחד לכל אחד.
משנתו המשפטית.
משנתו המשפטית של בלאק היא הייחודית ביותר מבין אלו של שופטי בית המשפט העליון בכל תולדותיו והיא השפיעה על שופטים רבים כמו ארל וורן, ויליאם רנקוויסט, ואנטונין סקאליה.