הגרסה המקורית הוצגה לראשונה בפריז בינואר 2008 בתיאטרון אנטואן, בבימויה של יסמינה רזה. שיחקו במחזה איזבל אופר, אנדרה מרקון, אריק ואלרי ובונטון אלמוסינו. הגרסה האנגלית, בתרגומו של כריסטופר המפטון, הוצגה בשנת 2008 בתיאטרון גילגוד בלונדון, והשתתפו בה השחקנים רייף פיינס, טאמסין גריג, ג'נט מק'תיר וקן סקוט. בברודוויי הוצג המחזה בפברואר 2009 בכיכובם של ג'ף דניאלס, הופ דייוויס, מרשה גיי הארדן וג'יימס גנדולפיני. ההפקות בברודוויי ובלונדון זכו בפרס טוני ובפרס לורנס אוליבייה בהתאמה.
הגרסה העברית של המחזה, בתרגום של דורי פרנס, עלתה בדצמבר 2008 בתיאטרון בית ליסין בהשתתפותם של ליאור אשכנזי, מיה דגן, אלון נוימן ונעמה שפירא, בבימויו של הלל מיטלפונקט. המחזה היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הקומדיה של השנה, וזכה לשבחי הביקורת.
בשנת 2011 עובדה היצירה לסרט קולנוע בשם "אלוהי הקטל", בהשתתפות קייט וינסלט, ג'ודי פוסטר, כריסטוף ואלץ וג'ון ס. ריילי, ובבימויו של רומן פולנסקי, שגם כתב את התסריט יחד עם רזה.
בשנת 2020 עלה המחזה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של גדי רול ובכיכובם של יובל סגל, קרן מור, אולה שור-סלקטר ואוהד שחר.
Wired Magazine
צבא הקיסרות הגרמנית
הצבא הגרמני (Deutsches Heer) או הצבא הלאומי (Reichsheer) או הצבא האימפריאלי (Kaiserliches Heer or Kaiserreichsheer) היה צבאה של הקיסרות הגרמנית וכלל את צבא היבשה ואת שירות האוויר הגרמני. הצבא הוקם עם הקמת האימפריה ב-1871 ופורק לאחר ההפסד במלחמת העולם הראשונה ב-1919.
המונח Deutsches Heer הוא מונח שמשמש כיום לתיאור צבא היבשה של הבונדסוור.
הקמת הצבא.
המדינות שהתאחדו לכדי האימפריה, החזיקו לפני כן בצבאות משלהן. צבא פרוסיה היה חזק מכולם באופן משמעותי והשפיע עליהם רבות, כמו גם על הצבא המאוחד החדש. הצבא המאוחד הוגדר בחוקת האימפריה הגרמנית ששינתה את הגדרתו מצבא פדרלי לצבא מאוחד של האימפריה. עם זאת בימי שלום, נותרו הצבאות בפיקוד נפרד של הפדרציות.
פיקוד ושליטה.
המפקד הכללי של כל חלקי הצבא חוץ מזה הבווארי, היה הקייזר (קיסר) שנעזר ב"לשכה הצבאית האימפריאלית הגרמנית" ופיקד בפועל דרך "משרד המלחמה" ודרך המטה הכללי. ראש המטה הכללי הפך ליועץ הצבאי הראשי של הקייזר וכך, לדמות הצבאית החזקה ביותר באימפריה. בוואריה שמרה על משרד מלחמה ומטכ"ל עצמאיים, אך הם היו מתואמים עם מקביליהם הגרמנים.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, עבר הצבא הפרוסי מהפכה יסודית. במקום להסתמך בעיקר על היכולות הצבאיות האישיות של האצולה הגרמנית ששלטו בקצונה הצבאית, יזמו הפרוסים שינויים כדי להבטיח מצוינות בנהגה, בארגון ובתכנון בכל רמות הפיקוד. אחת התוצאות החשובות היה מבנה המטכ"ל שחיפש כל הזמן כישרונות צבאיים בקרב בעלי הדרגות הנמוכות והשקיע בפיתוחם באקדמיות צבאיות ובצבירת ניסיון מעשי כאחראים על תכנון בדיוויזיות, בקורפוסים וביחידות גדולות יותר, עד למטכ"ל שהיה גוף התכנון הבכיר של הצבא. אנשי המטכ"ל הפרוסי הוכיחו את עצמם בקרבות איחוד גרמניה וקיבלו תפקידי מפתח בצבא הגרמני.
מבנה הצבא.
מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, גייסות, אוגדות ורגימנטים. בזמן מלחמה, שלטו הפיקודים האזוריים על מפקדות הגייסות ועל היחידות הכפופות להם. במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצרה היררכיה פיקודית גבוהה יותר שנקראה קבוצת ארמיות.
גייסות (קורפוסים).
המערך הארגוני הבסיסי היה הגיס שהורכב משתי אוגדות או יותר בנוסף לכמה כוחות תמיכה והיה אחראי לשטח גאוגרפי מסוים. מפקדת הגיס הייתה אחראית גם על כוחות המילואים ועל המיליציה שבשטחה. ב-1914 היו 21 אזורי גיס בתחום השיפוט של פרוסיה ו-3 בתחומה של בוואריה, זאת בנוסף לגיס מיוחד שנקרא גיס המשמר (Guard Corps). בנוסף לאוגדות כללו הגייסות גדוד חיל רגלים קל, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, גדוד טלגרף וגדוד רכבות וחלקם החזיקו כוחות גם במבצרים. לכל גיס הייתה כפופה יחידה אווירית. בזמן מלחמה הפך כל גיס לכוח נייד כשהוא מקבל תמיכה עורפית מהאזור הגאוגרפי שלו כדוגמת ציוד וכוח אדם. בנוסף לגייסות הסדירים, הוקמו גייסות מילואים ב-1914 שתגברו את הצבא עם התקדמות מלחמת העולם הראשונה.
אוגדות (דיוויזיות).
המערך הטקטי הבסיסי היה האוגדה. אוגדה סטנדרטית כללה שתי בריגדות רגלים, בריגדת פרשים ובריגדת ארטילריה. כל הבריגדות היו מורכבות משני רגימנטים כל אחת. אוגדה אחת בכל שטח פיקוד של גיס הייתה המיליציה המקומית. ב-1914 היו 42 אוגדות סדירות בפרוסיה ו-6 בבוואריה.
כל האוגדות האלו, התגייסו בזמן המלחמה, נערכו מחדש, קיבלו יחידות הנדסה ואספקה ממפקדות הגייסות והעבירו את רוב יחידות הפרשים שלהן ליחידות פרשים עצמאיות. אוגדות מילואים תגברו את הגייסות, אוגדות המיליציה נערכו השתנו ליחידות צבאיות. במשך המלחמה גדל מספר האוגדות והגיע ל-251 בסיומה.
רגימנטים.
הרגימנט הייתה יחידת הקרב הבסיסית כמו גם בסיס הגיוס. החיילים המגויסים סופחו לרגימנטים ובמסגרת זו התאמנו באחת משלוש מגמות: רגלים, פרשים וארטילריה. חיילים בעלי התמחויות אחרות כגון פלסים וחיילי איתות השתייכו ליחידות תמיכה נפרדות.
הרגימנטים המשיכו ותחזקו את המסורת הצבאית שנמשכה פעמים רבות לעבר המאה ה-17 וה-18. לאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיכו את המורשת גדודי הרייכסווהר ויורשו הוורמאכט, אך שם נקטעה המסורת לאחר פירוק הצבא הגרמני ב-1945.
גד מכנס (פעיל ציוני)
גד מָכְנֶס (א' באלול תרנ"ג, אוגוסט 1893 – ב' באדר ב' תשי"ד, 7 במרץ 1954) היה פעיל ציוני בארץ ישראל, גואל אדמות, ממייסדי נתניה ואבן יהודה, מפעילי "בני בנימין" ויו"ר הבנק "בני בנימין", מראשי ענף הפרדסנות ושיווק פרי הדר.
קורות חיים.
נולד בפתח תקווה לאהרון לייב מכנס, איש העלייה הראשונה וממייסדי פתח תקווה, ולחיה שרה, בת אשר זליג בלום, אף הוא ממייסדי פתח תקווה. למד בבית הספר יק"א פיק"א בפתח תקווה. בשנת 1921 נישא לאפרת, בת אריה לייב גיסין ולאה לבית אוסטשינסקי, ממתיישבי פתח תקווה.
בשנת 1924 ייסד, יחד עם אחיו משה מכנס, עובד בן עמי ואחרים, את חברת "הנוטע", באמצעותה נגאלו עשרות אלפי דונמים למטרות חקלאות ולבנייה עירונית. באותה שנה גאלה החברה אלפי דונמים סמוך לחוף הים בשרון ועליהם הוקמה העיר נתניה. ביוזמת חברת "הנוטע" ייבשה ממשלת המנדט את הביצות שבאזור ובעקבות זאת הוכשרו עשרות אלפי דונמים באזור להתיישבות. בשנת 1930 הקימה חברת "הנוטע" את "החברה לפיתוח חוף נתניה בע"מ", שעסקה בפיתוח נתניה. עוד מפעולותיו בחברת "הנוטע": גאולת שטחים נרחבים ביהודיה (יהוד), כ-2000 דונם מאדמת צפריה שבהם ניטעו פרדסי פרי הדר, 7000 דונם קרקע בשרון שעליהם הוקמה אבן יהודה, 5000 דונם מאדמת שפרעם לצורך בנייה עירונית.
תחום נוסף שעסק בו מכנס היה ענף הפרדסנות ושיווק פרי הדר. בשנת 1932 יסד, יחד עם פרץ פסקל, את אגודת הפרדסנים "בוסתן". בשנת 1939 השתתף ביסוד "פרדס סינדיקט" וכיהן בו כחבר הוועד הפועל עד 1946. ב-1946 רכש עם אחיו משה מכנס את חברת "הדרי יפו" לשיווק פרי הדר. היה חבר הנהלת מרכז התאחדות האיכרים.
מכנס היה המנהל הכללי של משרד המיעוטים, שפעל לתקופה של כשנה בשנים 1948 ו-1949.
מכנס היה מפעילי "בני בנימין" וכיהן כיו"ר מועצת הבנק של "בני בנימין".
נפטר בתל אביב בשנת 1954, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. לאחר פטירתו נקראו על שמו רחובות בנתניה ובפתח תקווה. נכדו של אחיו יצחק, כדורגלן העבר גד מכנס, קרוי על שמו.
טיסה 9633 של יאק סרוויס
התרסקות מטוס Yak-42 ב-7 בספטמבר 2011 היא תאונה אווירית של טיסה מספר 9633 של חברת התעופה "יאק סרוויס" במסלול ירוסלבל–מינסק. המטוס מדגם Yak-42 המריא מנמל התעופה טונושנה הסמוך לירוסלבל בשעה 16:05 בשעון מוסקבה וזמן קצר לאחר ההמראה התרסק אל תוך נהר הטונושונקה הסמוך, כ-2.5 קילומטר ממקום ההמראה. בין נוסעי המטוס היו כל חברי קבוצת ההוקי קרח לוקומוטיב ירוסלבל, אחת הקבוצות המצליחות בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
המטוס.
המטוס מדגם Yak-42D של היצרנית יאקובלב, היה שייך תחילה לחברת התעופה טטרסטן איירליינס, עד שזו מכרה אותו לחברת השכר, "יאק-סרוויס", שהפעילה את המטוס בעת התרסקותו. כבר כשהמטוס היה ברשותה של "טטרסטן איירליינס" נאסר עליה להטיס את המטוס בשמי האיחוד האירופי, בשל הבעייתיות הבטיחותית שלו.
ההתרסקות.
המטוס התפוצץ זמן קצר לאחר שהמריא, לאחר שהתקשה לצבור תאוצה בשלב ההמראה. ההתרסקות אירעה לא הרחק מהמקום שבו נערך פורום ירוסלבל למדיניות גלובלית.
בין נוסעי המטוס היו שחקני ומאמני קבוצת ההוקי קרח לוקומוטיב ירוסלבל, שהיו בדרכם למשחק הפתיחה של עונת 2011/12 בליגת ההוקי הקונטיננטלית מול דינמו מינסק. בעקבות ההתרסקות הופסק משחק הפתיחה המרכזי בין סלבאט יולאייב אופה לאטלנט מיטישצ'י שהיה בעיצומו. רנה פאסל, נשיא פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, הכריז על יום ההתרסקות כ"יום האפל ביותר בתולדות הספורט שלנו".
במטוס היו 37 נוסעים ו־8 אנשי צוות. מתוכם נהרגו 44 איש (כולל חלוץ לוקומוטיב אלכסנדר גאלימוב נכווה קשות במרבית חלקי גופו ומת חמישה ימים אחר כך), ואחד נפצע קשה - מהנדס הטיסה אלכסנדר בוריסוביץ' סיזוב.
בעקבות ההתרסקות.