הקשרים בין צה"ל לאנשי דרום לבנון החלו באמצעות מגע בין יחידת מפעילי סוכנים של אמ"ן, יחידה 504, עם חיילים מגדוד מס' 1 של צבא לבנון ממחנה מרג' עיון ועם קציני ז'נדרמריה לבנוניים ממרג' עיון ומאל-ח'יאם. כל זה במקביל לקשר עם הכוחות הלבנוניים שביצע המוסד. היסודות להקמת "צבא" הונחו בסוף 1976 בשיתוף פיקוד הצפון, אמ"ן והמוסד, כולל אימונים של לבנונים מאזור הדרום ומביירות בישראל. הפעילות, למעט פעילות הגדר הטובה, הייתה כולה חשאית, ונוהלה בעיקרה ממחנה החטיבה המרחבית בבירנית ואחר כך ממטולה, ממתקן שכונה "הדירה". הקשרים ידעו עליות ומורדות, כולל מפלות צבאיות בשטח. רבי הסרנים סעד חדאד וסאמי שידיאק הגיעו לדרום לבנון דרך ישראל רק בשלב השני של שיתוף הפעולה. מראשית הופעתם נוצרו בשטח סכסוכים קשים, בעיקר סביב ויכוח בין "המייסדים", אנשי הכפר קליעה, ובין רב-סרן חדאד, איש מרג' עיון. הפעילות נוהלה לפי גזרות: גזרה מערבית, גזרה מרכזית וגזרה מזרחית עצמאית (עם שלוחת הר דב בשובא).
הצורך להכריז על הקמת "צבא", נבע מהופעת גורם חדש בשטח - כוח יוניפי"ל של האו"ם. צה"ל פינה את דרום לבנון אחרי מבצע ליטני (1978), והעביר את השטח לכוחות בפיקוד סעד חדד וסמי שידיאק, שהיו מפקדי "צבא לבנון החופשית". בנוסף לכך, היה צורך להקים ישות שתוכל לפעול מול האו"ם ולתת גיבוי לסיוע הישראלי.
בשנת 1981 הכריז צד"ל על האזור שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", אך הכרזה זו לא זכתה להכרה בינלאומית.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה ועד הנסיגה (1982–2000).
בשלהי חייו של סעד חדאד, ועל-פי הסכם עם ממשלת לבנון, החלה בשנת 1983 הקמת "צבא דרום לבנון" (צד"ל) בפיקודו של הגנרל אנטואן לאחד. שמו של הארגון שונה מהשם הקודם, "צבא לבנון החופשית". במסגרת הצבא שהוקם הונפקו תעודות חייל, סמלים שונים וכיוצא באלה. אנשי הצבא הלבנוני הוותיקים קיבלו את שכרם מממשלת לבנון, ומגויסים חדשים קיבלו את שכרם מישראל.
בנובמבר 1983 הוסכם עם ממשלת לבנון על איחוד כוחות במטרה ליצור צבא מאוחד בלבנון. המטרה בכללותה הייתה לבטל את המיליציות השונות ברחבי לבנון ולאחדם תחת ממשלת לבנון, כאשר צבא לבנון הוא הכוח הצבאי הרשמי היחיד בלבנון. מטרה זו לא הושגה לנוכח ביטול ההסכם על ידי אמין ג'ומאייל, שהפך לנשיא לבנון לאחר רצח אחיו, בשיר ג'ומאייל.
ב-1984 מנה צבא דרום לבנון כ-2,000 חיילים, מתוכם כ-65% נוצרים, 18% מוסלמים שיעים, 13% דרוזים ו-4% מוסלמים סונים. באוגוסט 1986 הגיע מספר חיילי צד"ל ל-2,500. בשנת 1987 שירתו בצד"ל כ-70% נוצרים, 20% שיעים ו-10% דרוזים, כשרוב החיילים הדרוזים הגיעו מהעיירה חאצביא בגזרה המזרחית. חלק מצעירי הכפרים (הנוצרים והשיעים) התגייסו לצד"ל מרצונם החופשי, אולם לקראת סוף 1985 החלה התקרבות בין המחנה הנוצרי והשיעי בלבנון לבין סוריה. לכן נאלץ צה"ל לעיתים לכפות על נכבדי הכפרים לגייס את צעירי כפרם לצד"ל.
בתחילת דרכו התארגן צד"ל בארבע מסגרות גדודיות - חאצביא, טייבה, עישייה ובינת ג'בייל, שאורגנו בשתי חטיבות. גדוד נוסף של צד"ל הוצב ב"מובלעת ג'זין". הרכב כוח האדם בגדודים אלו היה מותאם פחות או יותר לאוכלוסייה שבתוכה פעלו. עם השנים עלה מספרם של השיעים בצד"ל, ובשנות התשעים הם כבר היוו בו רוב.
ב-2 ביוני 1985 נפלה בשבי מחלקה שלמה של חיילים שיעים אנשי אמ"ל מצבא דרום לבנון. אותה מחלקה איישה את מוצב צד"ל ליד הכפר מג'דל סלום בגזרה המרכזית של רצועת הביטחון.
במשך כל זמן קיומו צד"ל שיתף פעולה עם צה"ל דרך יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), והיווה חלק בלתי נפרד מהלחימה בלבנון. למעשה צד"ל היה מאורגן במבנה דומה לצה"ל, החל מהציוד ועד ההתקדמות בדרגות, וחיילי צד"ל וקציניו השתתפו בקורסים צה"ליים בישראל. צה"ל קיים גם מערכת של סיוע אזרחי לחיילי צד"ל ולמשפחותיהם. צבא דרום לבנון הורכב באופן הזה: גדוד מפקדה, לוגיסטיקה ושירותים. שתי חטיבות רגלים, האחת במזרח והשנייה במערב. כל חטיבה הייתה מורכבת משלושה גדודי רגלים ומגדוד מסייע, שכלל כמה סוללות תותחים כבדים בקוטר 155 מ"מ או 13 מ"מ שפוזרו בחטיבות על פי הצורך. סוללת הארטילריה נקראה סוללת מוחביב. גדוד משוריין ובו 55 טנקים שפוזרו בחטיבות. כוחות צד"ל הצליחו לשלוט על 46 מוצבים מראש הנקרה במערב ועד מורדות הר חרמון במזרח. לשם השוואה, כוחות צה"ל שלטו ב-11 מוצבים בלבד.
בשנתיים הראשונות להקמת צד"ל נהרגו כ-100 מחייליו. עד הנסיגה נהרגו בצבא דרום לבנון 660 חיילים, ו-250 נפצעו או הפכו לנכים. נהרגו גם כ-200 אזרחים. צד"ל איבד בממוצע כ-55 חיילים בשנה.
לאחר הנסיגה מלבנון (2000).
במאי 2000, עם נסיגת צה"ל מלבנון, התמוטט צד"ל, לאחר שמפקדיו הבינו שלא יוכלו לעמוד מול חזבאללה ללא נוכחות צה"ל. כ-6,000 חיילי צד"ל ובני משפחותיהם, שחששו מטבח שייעשה בהם על ידי חזבאללה ותומכיו, עברו את הגבול לישראל, והשאירו את רכושם מאחור. ישראל פתחה את שעריה למשפחות אנשי צד"ל, ובכך הפכו אנשי צד"ל לפליטים חסרי כול בן לילה, כי בנסיגתם הבהולה השאירו מאחוריהם בתים ורכוש רב הנאמד במיליונים, וחלקם אף נאלצו לשרוף תעודות, אלבומי תמונות משפחתיים ומזכרות אחרות מחשש שייפלו לידי חזבאללה ויפלילו אותם בעתיד. רובם התיישבו ביישובי הצפון הגדולים: נהריה, מעלות, קריית שמונה, טבריה, כרמיאל וצפת. יוצאי צד"ל הדרוזים השתלבו ביישובים הדרוזיים בישראל. בשנת 2002 חזרו חלק מחיילי צד"ל ללבנון, בעיקר החיילים הזוטרים יחסית, ואילו מרבית אנשי הקצונה בחרו להמשיך להישאר בתחומי מדינת ישראל מחשש לעונש מוות בלבנון. בספטמבר 2001 קיבלה ממשלת ישראל החלטה 720, שקבעה שהמנהלה הביטחונית לסיוע (מנב"ס) תטפל רק באוכלוסייה מיוחדת שעמדה בקשרים מיוחדים עם זרועות הביטחון, כגון אנשי צד"ל בכירים, ושאר אנשי צד"ל יטופלו על ידי המשרד לקליטת עלייה. הסיוע על ידי משרד הקליטה התקיים עד 2008, ואז נסגרה בו היחידה שטיפלה באנשי צד"ל.
בשנת 2004 הוענקה ליוצאי צד"ל אזרחות ישראלית, בהתאם לחוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם. עם זאת, לחלק מיוצאי צד"ל ישנן טענות על הפקרה ואי קליטה מצד ממשלת ישראל. ב-2010 נותרו בישראל כ-2,700 לוחמי צד"ל ובני משפחותיהם. כמה מיוצאי צד"ל הקימו בגליל את מזקקת ערק אלנמרוד.
לאחר מלחמת לבנון השנייה עברו את הגבול לישראל מספר משפחות נוספות של יוצאי צד"ל, לאחר שקיבלו איומים על חייהן מחזבאללה. על הטיפול בעניינם של יוצאי צד"ל הופקד השר יוסי פלד. במאי 2008 החליטה ממשלת ישראל ה-31 על תוכנית מקיפה לשילוב חברתי וכלכלי של יוצאי צד"ל במדינת ישראל.
מעמד משפחות צד"ל בישראל לאחר הנסיגה מלבנון.
אנשי צד"ל לחמו כתף אל כתף עם צה"ל בלבנון, והתיישבו בישראל אחרי המלחמה, אך הם עדיין כועסים על המדינה ורוצים להיחשב כאזרחים במדינת ישראל. אף שהחוק קובע כי איש צד"ל, בן זוגו, הוריו או ילדו, שמתגורר בישראל ביום תחילתו של החוק (15 בדצמבר 2004), ומבקש להיות אזרח לפי חוק האזרחות, יקבל אזרחות ישראלית, התחושות הן שהם לא מקבלים את אותו יחס. המדינה לא נותנת מענה למצוקותיהם של משפחות צד"ל, כגון עבודה, דיור ופנסיה.
בנוסף, משפחות צד"ל מתקשות לשמור על הקשרים שלהם עם משפחותיהם שנותרו בלבנון, ואף חוששים לשלומם. שר הביטחון בני גנץ והרמטכ"ל אביב כוכבי הודו כי המדינה לא עשתה מספיק לאורך השנים כדי לשלם את חובה לאנשי צד"ל, והבטיחו כי יפעלו כדי לתת מענה למצוקותיהם.
ארגון.
צבא דרום לבנון היה מחולק לשלושה אגפים עיקריים: מנגנון הביטחון, המנהל האזרחי והיחידות הלוחמות.
מנגנון הביטחון.
בשנים 1984–1985, מנגנון הסיכול של צד"ל הוקם והופעל בגזרת ג'זין על ידי ג'ורג' מוראבין, ולאחריו גם בגזרות האחרות. פעילותו הייתה כחלק מצד"ל, אך הכפיפות המעשית הייתה לצה"ל (מפקד יק"ל). למעט משכורות ששולמו דרך צד"ל, כל התנהלותו הייתה בנפרד.
בהמשך אוחדו מנגנוני הביטחון הגזרתיים. מנגנון הביטחון היה מורכב מ-250 קצינים וחיילים שבאופן רשמי השתייכו לצד"ל, אך למעשה היו שייכים לשירות הביטחון הישראלי, השב"כ.
אנשי מנגנון הביטחון היו עצמאים לגמרי ולא היו כפופים למפקדת צד"ל.
המינהל האזרחי.
המינהל האזרחי עסק בכמה תחומים, ותקציבו נקבע בכל שנה ושנה על פי העבודות המתוכננות. בשנת 1999 היה גובה התקציב 8,600,000 דולרים.
המנהל האזרחי דאג לספק מקומות עבודה לכ-2,500 עובדים לבנוניים, שנכנסו מדי יום לישראל דרך מעברי הגבול, ולעת ערב חזרו לכפריהם. אפשרות תעסוקה זו הכניסה לאזור בין מיליון למיליון ורבע דולר מדי חודש.
המנהל האזרחי שקד על הקמת מגרשי משחקים ומועדונים ותמך בבתי הספר וציודם לקראת כל שנת לימודים. כמו כן, תפקד כמשרד ממשלתי לעבודות ציבוריות ולענייני מים וחשמל. המנהל הקים מערכות אספקת מים חדשות ורשתות חשמל וביוב לכמה כפרים, וכן פרץ וסלל דרכים חדשות.
כמו כן נבנתה רשת אספקת מי שתייה מישראל לשנים-עשר כפרים באזור בינת ג'בייל.
אזור דרום לבנון היה מבודד משאר אזורי המדינה, ולכן הוקם מנגנון רפואי שלם שיענה על צורכי התושבים. כך הוחל בהקמת בית החולים במרג' עיון. כמו כן, הוקם בית חולים בבינת ג'בייל.
ב-1990 הוגדל תקציב הסיוע הישראלי למערכת הבריאות הדרום לבנונית, ועמד על 1.75 מיליון דולר. בשנת 1989 היה סכום הסיוע 1.3 מיליון דולר.
הגדלת הסיוע אפשרה את שיפור השירות הרפואי הניתן לתושבי דרום לבנון ופיתוח בית חולים נוסף בבידג' אבל.
עד שנות ה-90 ממשלת לבנון נמנעה לחלוטין מתמיכה כספית בתושבי אזור הביטחון. ממשלת לבנון, שחששה מההשפעה הישראלית באזור הביטחון, השקיעה עשרה מיליון דולר בשנת 1995.
היחידות הלוחמות- גדודי צד"ל.