חלודה מורכבת מתערובת של תחמוצות והידרוקסידים (תרכובות המכילות יון הידרוקסיד, OH-) של ברזל. היא מופיעה לעיתים קרובות מאוד בצורת מתכת אדומה-חומה, פריכה ואבקתית, על-גבי משטחים וחפצים מברזל החשופים למים וחמצן (הנמצאים באוויר. מכאן שדי בחשיפה לאוויר כדי לגרום לחלודה), כגון גדרות ושערים, מכוניות, ופסלים.
החלודה נוצרת באיטיות ובהדרגה. תחמוצות הברזל הנוצרות מתפוררות בקלות ואינן משתוות לברזל הטהור בחוזקן. החלודה, לפיכך, גורמת להרס המשטח שהיא תוקפת, והיא מהווה בעיה משמעותית איתה מנסה האנושות להתמודד מזה אלפי שנים.
בימי קדם נעשה שימוש רב בברזל; כאשר החלידו ללוחם שריון או נשק, לחוטב עצים גרזן או לבעל עבודה כליו, היה הנפח המקומי שם את הכלי החלוד על פחם בוער כדי שהחמצן יגיב עם הפחמן לכדי היווצרות פחמן דו-חמצני (CO2) והעלמת רוב החלודה. הכלי היה חוזר לקדמותו לאחר השחזה.
קיימות מספר גישות עיקריות בהתמודדות עם החלודה:
ממלכת ישראל המאוחדת
ממלכת ישראל המאוחדת הייתה, על פי המקרא, ממלכה בה היו מאוגדים שלושה עשר שבטי ישראל תחת שלטון אחד בארץ ישראל, והתקיימה במשך כמאה שנים, ממשיחת שאול למלך ועד להתפלגות הממלכה לאחר פטירת שלמה לשתי ממלכות נפרדות: ישראל ויהודה.
לפי הכרונולוגיה המסורתית היהודית התקיימה הממלכה המאוחדת בין השנים ב'תתפ"א - ב'תתקס"ד (879 לפנה"ס - 796 לפנה"ס).
ישנה מחלוקת בקרב ארכאולוגים באשר לאותנטיות ההיסטוריות שמאחורי התיאור המקראי של ממלכת ישראל המאוחדת. חוקרים כדוגמת ישראל פינקלשטיין הטילו ספק בקיומה, עקב ראיות שלטענתם מצביעים על כך שאזור ירושלים לא היה מפותח מספיק בתקופה הרלוונטית, באופן שיאפשר שלטון מרכזי בשטח כה רחב. בשנים האחרונות נחשפו הן בעיר דוד (על-ידי אילת מזר) והן בחורבת קייאפה (על ידי יוסף גרפינקל) ממצאים התומכים בקיומה של ממלכה חזקה שמרכזה ביהודה במאה ה-10 לפנה"ס. לדעתם של מזר וגרפינקל ייתכן שממלכה זו היא הממלכה המאוחדת, אולם יש ארכאולוגים המטילים ספק בתארוכם של הממצאים או בשיוכם לתרבות היהודאית. בשל סוגיית השנים החסרות, היוצרת פער בין התיארוך המקראי לתיארוך הארכאולוגי, נוהגים הארכאולוגים וחוקרי המקרא הדוגלים בקיום הממלכה למקם אותה בין המאה ה-11 למאה ה-10 לפנה"ס.
התיאור המקראי.
תולדותיה של ממלכת ישראל המאוחדת מסופרים במקרא בספרי שמואל ומלכים ובגרסה נוספת בספר דברי הימים.
הרקע להקמת הממלכה.
על פי המקרא, דרישת העם למלך "ככל הגויים" באה על רקע האכזבה משלטון השופטים, לאחר שבניו של שמואל הנביא לא הלכו בדרכיו, לקחו שוחד והיטו משפט, בדומה לבניו של השופט הקודם, עלי הכהן, שגם הם היו מושחתים. זקני השבטים מציינים את רצונם להתאחד תחת מלך אשר ילחם למענם, כנראה מפני שבאותה תקופה החלו הפלשתים להתפשט לפנים הארץ וכבשו שטחים רבים מידי בני ישראל, והשופטים ומפקדי צבאם התקשו להדוף את פלישות האויב (כמו במקרה של ברק בן אבינועם).
ימי שאול.
על פי הכתוב בספר שמואל, המלך הראשון שנבחר על ידי אלוהים למלוך על ישראל הוא שאול משבט בנימין. הוא איחד את שבטי ישראל ולחם בפלשתים, בעמון, במואב, באדום ובמלכי צובה. כמו כן היה הראשון שלחם בעמלק על מנת לקיים את מצוות מחיית זכר עמלק (שמואל א', י"ד-מ"ז). למרות תוארו המלכותי, שאול דמה מאוד לשופטי ישראל באורח חייו הפשוט. העימות בינו לבין שמואל הנביא, שזעם על כך שלא שמע להוראותיו ובעיקר על שחס על אגג מלך עמלק, הוביל להתחרטות האל על הבחירה ונטילת המלוכה ממנו. במשך תקופה ארוכה היה עסוק שאול במרדף אחרי דוד, שאותו זיהה כמאיים על כתרו, עד שנהרג ביחד עם שלושה מבניו בקרב נגד הפלשתים בגלבוע.
הביטוי "ארץ ישראל" מופיע לראשונה בימי שאול וחופף את תחומי ממלכתו. מכיוון שגבולות ממלכתו חפפו את ההתיישבות הישראלית, ניתן להגדיר אותה "ממלכה לאומית", וזאת לעומת "ערי המדינה" הכנעניות לפני ההתנחלות הישראלית, ובשונה מממלכת דוד ושלמה, שכללה שטחים עם אוכלוסייה לא ישראלית.
לאחר מותו של שאול התפלגה הממלכה למשך שבע שנים, בהן מלך דוד על שבט יהודה (בישבו בעיר חברון) ובנו של שאול, אשבעל - המכונה במקרא בשם איש בושת - מלך על שאר שבטי ישראל. שר הצבא בימי שאול ובנו היה אבנר בן נר.
ימי דוד.
לאחר הירצחו של איש בושת מונה דוד למלך על כל השבטים (לאחר שנבחר על ידי אלוהים בצעירותו וכבש את לב העם בניצחונו על גוליית), איחד שנית את הממלכה ובסדרת ניצחונות הצליח להבטיח את עצמאותה של הממלכה, דיכא את הפלשתים ואף כבש את ירושלים המבוצרת מידי היבוסים וקבע אותה כעיר בירה נייטרלית מבחינה שבטית וכעיר קודש, כאשר ציווה להעלות אליה את ארון הברית. דוד היה מצביא ומנהיג צבאי, וביחד עם בן אחותו שר הצבא יואב בן-צרויה הוביל את ממלכת ישראל לשיא גודלה (מנהר הפרת בצפון ועד לעציון גבר שבדרום) לאחר שכבשה ארבע ממלכות מצפון וממזרח: ארם דמשק, עמון, מואב ואדום.
ימי שלמה.
לשיא השפעתה הגיעה הממלכה בימי שלמה, המלך שנודע בחכמתו ("חכם מכל אדם"). שלמה, שתפס את המלוכה ברגע האחרון מידי הטוען לכתר, אחיו אדוניה.
ברשימת השרים בממשל שלמה, נוספו שלושה תפקידים שלא נזכרו ברשימת הפקידות המקבילה של דוד: "על הנציבים", "רֵעֶה המלך" ו"על הבית". ייתכן ש"רעה המלך" היה קרוב משפחה ויועץ, ואולי היה מקביל לתואר האכדי שפירושו "קרוב/ידיד המלך".
שלמה ארגן את ממלכתו ב-12 נציבויות (מחוזות). רשימת המחוזות המופיעה במקרא כוללת רק מחוזות בשטחי הנחלות של עשרת השבטים, ללא יהודה ושמעון, ובכך משמרת את החלוקה בין יהודה וישראל. עם זאת, על פי נוסחי תרגום השבעים, יהודה נכללת ב-12 המחוזות, או לחלופין נזכרת כחטיבה מנהלית נפרדת. גבולות החלוקה לא חפפו את גבולות נחלות השבטים, כביטוי למגמה של המלך להחליש את המבנה השבטי‐המסורתי ולחזק את שיטת הממשל הריכוזי. יש חוקרים הסבורים כי הרשימה מבוססת על מסמך מקורי מתקופת הממלכה המאוחדת, ולדעת אחרים היא אינה אותנטית וחוברה הרבה יותר מאוחר.
שלמה כרת ברית שלום עם שכניו צידון ומצרים. שלמה הצליח לאבטח את דרכי המסחר החשובות, במיוחד את דרך המלך שעברה ליד החוף והייתה דרך המסחר הראשית עם מצרים.
ממלכת שלמה השתתפה במסחר בינלאומי: תוצרת חקלאית תמורת ארזי לבנון מחירם מלך צור; סחר מרכבות וסוסים, זהב, כסף וארזים; שיתוף פעולה עם הפיניקים במסחר ימי דרך נמל עציון גבר עם צי האניות בים סוף; וכינון קשרים עם מלכת שבא.
שלמה נמנע ממלחמות, אך בזכות עושרו הרב נפלו ארצות אחדות תחת השפעתה של ממלכת ישראל המאוחדת, "שלום היה לו מכל עבריו מסביב". שלמה יזם מפעלי בנייה רבים, ובנה בין היתר את בית המקדש הראשון (פרויקט שהקנה לירושלים מעמד מרכזי באזור) את חומת ירושלים ואת ערי המבצר חצור, מגידו וגזר. המחיר לאותם מפעלי בנייה ענקיים היה מיסים כבדים ועבודות כפייה שהוטלו על העם, וגרמו למרמור רב בקרב השבטים, לניסיון למרד של ירבעם בן נבט בשלמה, ובסופו של דבר לפילוג הממלכה מיד עם מותו של שלמה.
על פי התנ"ך הפילוג היה עונש לשלמה על חטאיו בכך שבנה מקדשים לאליליהן של נשותיו הנוכריות, כך גם עלייתם של הדד ורזון מאדום וארם שניסו למרוד בשלמה.
פילוג הממלכה.
רחבעם, בנו הבכור של שלמה, לא הצליח לשמור על שלמות הממלכה, ועם עלייתו לשלטון היא התפרקה לשתי ממלכות עצמאיות, ממלכת יהודה שכללה את שבטי יהודה, שמעון, בנימין וחלק משבט לוי, וממלכת ישראל שכללה את עשרת השבטים הנותרים. על פי המסופר בספר מלכים, הסיבה לפילוג הייתה התמרמרות העם על המיסים הכבדים שהוטלו בימי שלמה, אשר רק שבט יהודה, שבטו של שלמה, היה פטור מהם. עם המלכתו פנו ראשי השבטים אל רחבעם בבקשה להקל עליהם במיסים, אך הוא החליט לא להפגין חולשה והעלה אותם. החלטה זו הובילה למרד בראשות ירבעם בן נבט שהכריז על פילוג מהממלכה.
יהודה וישראל לאחר הפילוג.
ממלכת ישראל קיבלה את רוב השטחים הפוריים, ובכללם צפון ישראל, השומרון ומישור החוף, וכן את רוב התושבים. בירתה הייתה תחילה בשכם, פנואל ותרצה ומאוחר יותר, החל מתקופת עמרי, נתקבעה בעיר שומרון. עם זאת, התנקשויות, מרידות והפיכות חצר אפיינו את שנות קיומה של ממלכת ישראל, דבר שהוביל להתחלפות שושלת המלוכה באופן תדיר.
לעומתה ממלכת יהודה (שבה נבלע גם שבט בנימין) החזיקה בירושלים ובבית המקדש, אך נאלצה להסתפק בשטח הררי ומדברי ורוב שנותיה הייתה חסרת מוצא לים (מישור החוף הדרומי היה רוב הזמן תחת שליטה פלשתית). במקרא, ממלכת יהודה מתוארת ככזו המאופיינת ביציבות שלטונית יוצאת דופן, כאשר לאורך כל שנות קיומה, כ-350 שנה, מרבית מלכיה היו משושלת בית דוד. עם זאת, על פי חוקר המקרא יגאל בן נון, מאפייני שושלת בית דוד כפי שאלו מתוארים במקרא אינם בעלי היתכנות מבחינה היסטורית. בן נון סבור כי בטקסט המקראי יש עדויות לכך שמסורת זו עוצבה בדיעבד על ידי הסופרים הדויטרונומיסטים, באופן שיפאר את בית דוד.
אחרי חורבנה של ממלכת ישראל בידי אשור ב-722/721 לפנה"ס, המשיכה ממלכת יהודה להתקיים. לאחר מסע סנחריב הייתה לממלכה וסאלית של אשור, עד שנכבשה בשנת 586 לפנה"ס על ידי נבוכדנצר השני, מלך בבל, אשר החריבה בעקבות מרד צדקיהו, אחרון מלכי יהודה.
גאוגרפיה.
גבולות לפי התיאור המקראי.
לפי המקרא, ממלכת ישראל בימי שאול השתרעה מהנגב עד הגולן וכללה את רובו של מישור החוף (פרט לחלק הדרומי שהיה בידי הפלשתים), את ערי יהודה והשומרון (למעט ירושלים ובית שאן שנכבשו רק בתקופת דוד), ואזורים בעבר הירדן המזרחי שנמצאים בשטחה של ממלכת ירדן המודרנית.