בשנת 1886 שימש כרב בקהילת הסטטוס קוו של דונפנטלה . החל מ-1887 כיהן כרבה של קהילת צ'ורג'ו . שם הוא הכניס את מנהג תפילת הנערים. שריינר נשא את דרשותיו בהונגרית ובגרמנית בקהילות שונות בהן הוא התארח. חלק מדרשותיו פורסמו. הוא התמקד במשימות פדגוגיות ופרסם ספר חינוך דתי. בשנת 1891 הוא עזב את צ'ורג'ו ועבר לגור בבודפשט. שם הוא לימד במכון הלאומי היהודי להכשרת מורים (Országos Izraelita Tanítóképző Intézet). בין השנים 1894-1902 הוא לימד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין והיה חוקר נודע של השפה הערבית והספרות האסלאמית, ושל הדת והחברה. הוא לימד קורסים במבוא לקורות האמונות אצל בני שם, הכוזרי, מורה נבוכים, היסטוריה של עם ישראל וספרים שונים בתנ"ך. בשנת 1902 חלה במחלת נפש ואושפז בסנטוריום בלנקוויז שבברלין ונשאר שם עד מותו ב-1926.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
מרטין סטנמרק
מרטין סטנמרק (בשוודית: Martin Stenmarck; נולד ב-3 באוקטובר 1972) הוא זמר שוודי.
ביוגרפיה.
סטנמרק נולד בשנת 1972 בטבי, שוודיה.
ב-1985 עבר לארברו, בנעוריו היה חבר בלהקת הארד רוק.
ב-1994 עבר לסטוקהולם ועבד כדוגמן וכמלצר.
הוא התגלה כזמר וב-1997 הופיע במחזה סיפור הפרברים.
ב-2001 הוציא את אלבומו "One".
הוא ייצג את שוודיה באירוויזיון 2005 עם השיר "לאס וגאס" וסיים במקום ה-19.
ב-2011 החל להנחות את התוכנית "Kvällen är din" בערוץ TV4 במסגרתה מגשימים חלומות לאנשים.
הוא דיבב בגרסה השוודית של הסרטים הסיפור שאינו נגמר, סוס פרא ומכוניות.
הוא התחרה במלודיפסטיבלן 2014 (תחרות לייצוג שוודיה באירוויזיון 2014) ובמלודיפסטיבלן 2016 ולא הצליח לעבור את שלב חצאי הגמר. ב-2019 התחרה בפעם הרביעית בתחרות והוא הגיע לשלב גלגל ההצלה, שם הפסיד לזמרת, ליסה אייקס.
הוא בן זוגה של הזמרת האנה הדלונד.
ג'יימס מרפה
ג'יימס מרפה (באנגלית: James Marape; נולד ב-24 באפריל 1971) הוא ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה הנוכחי.
ביוגרפיה.
מרפה נולד בנפת טרי-פורי במחוז הלה כחלק משבט ההולי , שבט וקבוצה אתנית מרכזי במדינה.
בשנת 2002 התמודד מרפה לראשונה בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לפרלמנט על המקום המוקצה לנפת טרי-פורי, אך הבחירות בוטלו עקב אירועים אלימים.
שנה לאחר מכן התמודד שוב מרפה בבחירות מקדימות משלימות אך הפסיד לחבר הפרלמנט טום טומיאפה. מרפה חשד שטומיאפה ניצח בצורה לא כשרה ועתר לבית המשפט, אך עתירתו נדחתה.
בשנת 2007 התמודד שוב מרפה בבחירות מקדימות, והפעם ניצח את טומיאפה על המקום המוקצה למחוז טרי-פורי. מרפה נבחר לפרלמנט, ולאחר הבחירות, מונה למזכיר הפרלמנטרי לעסקים, תחבורה ותעופה האזרחית על ידי ראש הממשלה מייקל סומארה . בדצמבר 2008 מונה מרפה לשר החינוך וכיהן בתפקיד עד ל-2 באוגוסט 2011.
בבחירות 2012 נבחר מרפה שוב לפרלמנט, ומונה לשר האוצר על ידי ראש הממשלה פיטר אוניל . בבחירות 2017 נבחר שוב מרפה והמשיך בתפקידו.
בתחילת שנת 2019, ממשלתו של אוניל סבלה מחוסר יציבות ומרפה היה מועמד להקים ממשלה חלופית.
ב-11 באפריל 2019, התפטר מרפה מתפקיד שר האוצר. ב-29 במאי התפטר אוניל מתפקידו, וביום למחרת הושבע מרפה לתפקיד ראש הממשלה של פפואה גינאה החדש.
קונרד בלק
קונרד מופט בלק, הברון בלק מקרוסהרבור (באנגלית: Conrad Moffat Black, Baron Black of Crossharbour; נולד ב-25 באוגוסט 1944) היה איל עיתונות קנדי, בריטי ששלט בחברת ההוצאה לאור "הולינג'ר אינטרנשיונל", שהייתה קבוצת העיתונות השלישית בגודלה בעולם. בשנת 2007 נשפט ל-6.5 שנות מאסר, לאחר שהורשע בארצות הברית בארבעה סעיפי מרמה ושיבוש הליכי חקירה, ובגניבת מיליוני דולרים מאימפריית התקשורת שלו ובעלי המניות מהציבור. בשנת 2018, כתב ספר ביוגרפי על דונלד טראמפ, במאי 2019 חנן אותו הנשיא, הרישום הפלילי שלו נמחק, ואיסור הכניסה שלו לארצות הברית בוטל.
ביוגרפיה.
בלק נולד במונטריאול שבקנדה, לג'ורג וג'יין בלק. הוריו היו מהמשפחות העשירות בקנדה, אביו היה מנכ"ל של "מבשלות השיכר הקנדיות" ובעל מניות בחברת האם של המבשלות, ארגוס. משפחת אמו הייתה בעלת חברת ביטוח. הוא למד וגר בפנימיית בית הספר היוקרתי, "אפר קנדה קולג'" ואת הוריו ראה רק בארוחות בסופי שבוע.
בלק למד לתואר ראשון במשפטים אוניברסיטת לאוול ותואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת מקגיל.
ב-1999 הגיש בקשה לאזרחות בריטית, בתוך יומיים, בעזרת קשריו, החזיק גם בדרכון בריטי מלבד הקנדי. באוקטובר 2001, קיבל תואר אצולה "לורד בלק של קרוסהרבור", על שם האזור בלונדון שבו שוכנים משרדי העיתון "דיילי טלגרף" שהיה בשליטתו. אך תקנה בת 80 שנה, "הצהרת ניקל", אוסרת על אזרחים קנדים לקבל תוארי אצולה בריטים והוא נאלץ לוותר על אזרחותו הקנדית. עם קבלת התואר נכנס לבית הלורדים, הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
אימפריית תקשורת.
בלק נכנס לראשונה לעסקי העיתונות בגיל 22, כאשר עדיין היה סטודנט באוניברסיטה, כשרכש בשנת 1966 עיתון מקומי בקוויבק, עם תפוצה של 800 עותקים, שילם תמורתו 500 דולר, מיזג אותו עם עיתון אחר ומכר אותו כשעיתון התחיל להרוויח. החל משנת 1969 רכש מספר עיתונים מקומיים ואזוריים בפרובינציית קוויבק באמצעות חברת ההחזקות וההשקעות של אביו "רוולסטון". לאחר מותו של אביו בשנת 1976 ירש יחד עם אחיו את הבעלות על חברת ההחזקות המשפחתית. ל"רוולסטון" היו מניות בקונגלומרט הקנדי "ארגוס" שהחזיק במפעלים, במכרות וברשת חנויות. בשנת 1978 רכש את השליטה בחברה. בשנת 1984 הואשם שלקח את כספי הפנסיה של העובדים ורק אחרי מאבק משפטי החזיר את חלקם, מכר את רוב נכסי החברה ובכספים הקים את קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" שרכשה עיתונים בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, בקנדה, באוסטרליה ובישראל.
בשנת 1985 נכנס בלק לראשונה לעסקי העיתונות הבריטיים, לאחר שרכש את קבוצת דיילי טלגרף, המוציא לאור של אחד העיתונים הנקראים בבריטניה, ומזוהה עם המפלגה השמרנית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 כבר ניהלה הולינג'ר יותר מ-400 מותגי עיתונים ברחבי העולם, כולל העיתון הנפוץ "שיקגו סאן-טיימס" שנרכש ב-1994, והוציאה לאור יותר מ-60% ממותגי העיתונות הקנדיים. בשנת 1998 הקימה בקנדה את העיתון "נשיונל פוסט" כדי שייצג אלטרנטיבה שמרנית לעיתונות הליברלית של קנדה, ובשנת 2001 השקיעה בהקמת ה"ניו יורק סאן" בעיר ניו יורק, שוב עיתון חדש בעל נטיות שמרניות.
הנפילה וההרשעה.
הרכישות וההשקעות הכניסו את קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" לחובות כבדים. ב-2001 הפסידה הקבוצה 335 מיליון דולר, ב-2002 הגיע ההפסד ל-238 מיליון דולר. קבוצת טלגרף, הכוללת את "סאנדיי טלגרף", "ספקטייטור" ואת "דיילי טלגרף", עיתון הדגל של בלק, הפסידה ב-2002 כ-40 מיליון דולר. בנובמבר 2003 הודיעה החברה כי חקירה פנימית שביצעה העלתה כי בלק, דייוויד ראדלר, סמנכ"ל הכספים, ובכירים נוספים קיבלו תשלומים לא מאושרים בהיקף של 218.4 מיליון דולר תמורת "דמי ניהול" לחברת "רוולסטון" שבשליטתו ותשלומי "אי-תחרות" דרך גופים שניהלו נכסים של הולינג'ר, וכי הסיבה האמיתית לקיומם של הגופים הללו הייתה לשם יצירת מזומנים לשני הבכירים. כמו כן, בין השנים 1999 ל-2001 שולמו, לכאורה, ללורד בלאק ואנשיו יותר מ-90 מיליון דולר על יצירת הסכמי "אי-תחרות" עם קונים של כתבי עת שהחברה מכרה. למעשה, היוו החוזים הללו מכשיר ללקיחת חלק מההכנסות מהמכירות.
בעקבות זאת, הודיע בלק כי הוא מתפטר מתפקיד מתפקידו כיו"ר ומנכ"ל החברה, אם כי הכחיש את המעשים שיוחסו לו והגדיר את העזיבה כ"פרישה". רשות ניירות הערך האמריקאית (SEC) פתחה בחקירה משלה סביב עסקי החברה. בלק זומן להעיד, אך העדיף לשמור על זכות השתיקה. בינואר 2004 דיווחה הולינג'ר אינטרנשיונל כי מועצת המנהלים קיבלה את התפטרותו של בלק. במקביל הגישה החברה נגד בלק ודייוויד ראדלר, סמנכ"ל הכספים, תביעה בסך 200 מיליון דולר לצורך השבת כספים שלקחו. במסגרת התביעות נטען כי בלק, אשתו ברברה ומנהלים נוספים בחברה השתמשו בהולינג'ר כב"פרת מזומנים" ושאבו יותר מ-400 מיליון דולר מהחברה במהלך שבע שנות "גזל אגרסיבי" של הקונצרן. הדו"ח שהגישה החברה לבית המשפט קבע כי סכום המזומן הכולל שנבזז על ידי בלק ורדלר ומקורביהם מייצג 92.5% מהרווח הנקי המתואם של הולינג'ר במהלך השנים 1997-2003.
במרץ 2005, הודיעה התביעה הפדרלית בארצות הברית שהיא עורכת חקירה פלילית נגד בלק, ובנובמבר 2005 הוגש נגדו כתב אישום, הכולל 11 סעיפי אישום בגין הונאה, בעקבות חתימת עסקת טיעון בין התביעה לבין יד ימינו לשעבר, דייוויד רדלר. רדלר הודה בסעיף אישום קל יחסית של הונאה והסכים לשתף פעולה עם החוקרים ולהעיד במשפט כנגד בלק. באוגוסט 2006 הוגש נגדו כתב אישום פדרלי נוסף בגין הונאת מס. בשנת 2007 נשפט ל-6.5 שנות מאסר, לאחר שהורשע בארבעה סעיפי מרמה ושיבוש הליכי חקירה.
פעילות בישראל.