בישראל נערכים לימודי הנדסת מכונות בשמונה מוסדות להשכלה גבוהה: הטכניון, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון, אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב, אוניברסיטת אריאל, המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה בכרמיאל והמכללה האקדמית להנדסה ירושלים.
אגודות מקצועיות של מהנדסי מכונות.
אגודה מקצועית של מהנדסי המכונות בבריטניה הוקמה בשנת 1847 שנים רבות לאחר הקמת אגודה מקצועית של המהנדסים האזרחיים בבריטניה בשנת 1818. בארצות הברית הוקמה האגודה המקצועית של מהנדסי המכונות בשנת 1880 כאשר הקדימו אותה האגודות המקצועיות של המהנדסים האזרחיים בשנת 1852 ואגודה מקצועית של מהנדסי מכרות ומטלורגיה בשנת 1871.
המוטו של אגודת מהנדסי המכונות בישראל: "מהנדסי המכונות מניעים את גלגלי המילניום השלישי".
מינימליזם
מינימליזם הוא זרם באומנות החזותית, בעיצוב, בקולנוע, באדריכלות, במוזיקה, במחול ובשירה. הזרם הופיע באמנות מערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, ובייחוד באמנות החזותית האמריקאית בשנות השישים ובשנות השבעים המוקדמות. סגנון מינימליסטי דוגל בהפשטה, תוך בצמצום הדימוי החזותי והשימוש בצבעים למינימום הנדרש (ומכאן שם הזרם). האמנים המרכזיים המייצגים את הזרם כוללים את דונלד ג'וד, אגנס מרטין, דן פלווין, קארל אנדרה, רוברט מוריס, אן טרוט ופרנק סטלה. התנועה נתפסת לעיתים קרובות כתגובת נגד לאקספרסיוניזם המופשט ולמודרניזם; לאחריה הופיעו פרקטיקות אמנותיות המכונות פוסט-מינימליזם, שהרחיבו את העשייה של הזרם המינימליסטי המקורי. המינימליזם ממשיך להיות עד היום תנועה המשפיעה מבחינה סגנונית ורעיונית על ענפי התרבות העכשווית. המונח "מינימליסט" מתייחס לרוב לכל דבר שצומצם לערכו היסודי ביותר.
מינימליזם באמנות החזותית.
רקע כללי.
באמנות החזותית, המינימזלים הוא צורה מוקצנת של אמנות מופשטת שהתפתחה בעיר ניו יורק שבארצות הברית בראשית שנות השישים, כאשר אמנים צעירים וותיקים החלו להתנסות בסגנון המופשט הגיאומטרי. ניתן גם לראות בזרם זה התפתחות של מגמה שהחלה להסתמן בציור הקצוות החדים. התנועה מתאפיינת בשימוש בצורות גיאומטריות פשוטות המבוססות על הריבוע והמלבן, כחלק מצמצום צורני, נטייה לשטיחות, ניקיון אסתטי והיעדר המחווה האישית בציור. בסגנון המינימליסטי, לא נעשה מאמץ לייצג את המציאות החזותית, האמן רוצה שהצופה יגיב רק למה שנמצא לנגד עיניו, למדיום, לחומר ולצורה. לעיתים משמשים המונחים "literalist art", אמנות "קרה", אמנות של דימוי אחד, או "ABC Art" כדי לציין אמנות מינימליסטית.
ביטויים של תנועת המינימליזם בציור ניתן למצוא אצל נאסוס דפניס, פרנק סטלה, קנת' נולנד, אל הלד, אלסוורת' קלי, רוברט ריימן ואחרים. ביטויים של התנועה בפיסול ישנם אצל האמנים דייוויד סמית', אנתוני קארו, טוני סמית', סול לויט, קארל אנדרה, דן פלווין, דונלד ג'וד ואחרים. התנועה זכתה לאימוץ מהיר מצד גלריות ומוזיאונים. הפיסול של ג'וד הוצג בשנת 1964 בגלריה "Green" במנהטן, כמו גם עבודתו הראשונה של פלווין בנורות פלורצנט. גלריות מובילות נוספות במנהטן, כמו גלריה "Leo Castelli" וגלריה "Pace", החלו להציג בחלליהן אמנים שהתמקדו בהפשטה גיאומטרית. בנוסף על כך, נערכו שתי תערוכות מוזיאליות רבות השפעה; הראשונה נקראה בשם "Primary Structures: Younger American and British Sculpture" (מבנים ראשוניים: אמנים אמריקאים ובריטיים צעירים) והוצגה בין 27 באפריל ל-12 ביוני 1966 במוזיאון היהודי בניו יורק, בניצוחו של האוצר קינאסטון משין. השנייה היא "Systemic Painting" (ציור סיסטמטי) שהוצגה במוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, תחת האוצרות של לורנס אלווי, גם היא בשנת 1966. בתערוכה זו הוצגה אמנות גיאוטרית מופשטת מעולם האמנות האמריקאי, ובתוך כך יצירות של התנועות אמנות שדות הצבע, סגנון הקצוות החדים וסגנון ה-Shaped canvas. על רקע התערוכות הללו, וכמה אחרות נוספות, הופיעה תנועת האמנות המינימליסטית.
מקורות השראה.
אם נבחן את עולם ההשפעות החזותיות של התנועה במובן רחב יותר, יש שמוצאים מקורות אירופאים למינימליזם האמריקאי; אלה ניכרים בהפשטה הגיאומטרית של ציירים המזוהים של הבאוהאוס, בעבודותיהם של קזימיר מלביץ', פיט מונדריאן וכן, באמנות הקשורה בתנועת דה סטייל, בתנועת הקונסטרוקטיביסטית הרוסים ובעבודותיו של הפסל הרומני קונסטנטין ברנקושי. למרות הדמיון הצורני של הזרם המינימליסטי לקונסטרוקטיביזם בשאיפתם להפשטה, בשימוש ביסודות גאומטריים ובבחירת החומרים הבסיסיים, הם מייצגים תפישות רעיוניות שונות בתכלית ומחזיקים בחשיבה פילוסופית הפוכה. הקונסטרוקטיביזם והסופרמטיזם שייכים לזרם המודרניסטי הדוגל ב"שקיפות" מחשבתית, בניסוח מודלים משכנעים ובאמונה ביכולתו של האומן לשקף ולתמצת אמיתות. המינימליסטים, לעומתם, מחזיקים בתפישה פוסטמודרניסטית ואינם רואים בנוכחות האובייקט כוח לנסח מודל, כי אם טוענים שבמפגש בין האובייקט לצופה טמון המימד שמחוץ לאובייקט ולשם יש לכוון את האומנות.
השראה אפשרית נוספת אפשר אולי למצוא בעבודותיו של האמן הצרפתי איב קליין, הן בתחום המוזיקה, הן בתחום האמנות החזותית. יצירתו "סימפוניה מונוטונית" משנת 1949 מורכבת מאקורד בודד בן 20 דקות, שאחריו 20 דקות של שקט. קליין ידוע גם בשל ציוריו המופשטים. כבר בשנת 1949 הוא צייר ציורים מונוכרומטיים, אותם הציג בתערוכת יחיד פרטית בשנת 1950. בשנת 1954 ציוריו קיבלו גם תשומת לב ציבורית כאשר פרסם את ספרו "Artist's book Yves: Peintures""."
אמנות מינימליסטית שאבה השראה בחלקה גם מאמנים כגון ברנט ניומן, אד ריינהרדט וג'וזף אלברס, כמו גם מאמנים שיצירתם מגוונת יותר, כגון פבלו פיקאסו, מרסל דושן, ג'ורג'יו מורנדי ואחרים. המינימליזם הופיע גם כתגובה לסובייקטיביות העוצמתית שבציורי האקספרסיוניזם המופשט, ששלטו באסכולת ניו יורק במהלך שנות הארבעים והחמישים. בשונה מהגישה הסובייקטיבית יותר של האקספרסיוניזם המופשט בעשור שקדם להופעת המינימליזם, מוזיקה הייתה אחד מגורמי ההשראה לתנועה. אמנים מינימלסטים הושפעו ממלחינים כגון ג'ון קייג' ולה-מונט יונג, כמו גם מהמשורר ויליאם קרלוס ויליאמס ומאדריכל הנוף פרדריק לו אולמסטד. אמני המינימליזם התבטאו בבירור בנוגע לכך שהאמנות שלהם אינה ממוקדת בביטוי עצמי, ובניגוד לפילוסופיה של העשור הקודם, האמנות המיניליסטית היא אובייקטיבית. באופן כללי, מאפיינים מינימליסטיים כוללים צורות גיאומטריות, ולעיתים אף קוביסטיות מאוזנות שמשמשות כמטאפורה, חזרות, משטחים טבעיים וחומרים תעשייתיים.
פעילות התנועה.
אחד האמנים הראשונים שזוהה באופן ספציפי עם המינימליזם הוא הצייר פרנק סטלה, שארבעה מתוך ציוריו המוקדמים, "ציורים שחורים", נכללו בתערוכה בשנת 1959 שנקראה "16 אמריקאים", ונאצרה על ידי דורות'י מילר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. רוחב הפסים בציוריו השחורים של סטלה נקבע לעיתים קרובות על ידי מידות העץ בו הוא השתמש עבור מתיחת הקנבס ותמיכתו, שבהן ניתן להבחין מהצד. בקטלוג התערוכה קארל אנדרה ציין כי: "האמנות השאירה בחוץ את הבלתי נדרש. פרנק סטלה ראה בפסים דבר מה נדרש. אין שום דבר נוסף בציוריו". העבודות הרדוקטיביות הללו עמדו בסתירה בוטה לציורים מלאי האנרגיה והטעונים רגשית של אמנים כמו וילם דה קוניג ופרנץ קליין. סטלה זכה לתשומת לב מיידית ממוזיאון המומה בניו יורק, ובמקביל אמנים אחרים - כולל קנת' נולנד, ג'ן דייוויס, רוברט מודרוול ורוברט ריימן - החלו גם הם לצייר בפורמט של פסים, מונוכרמטיות וקצוות חדים, משנות החמישים ולאורך שנות השישים.
המדיום שזכה לפריחה מואצת בתוך התנועה, והבהיר את ההבדל בין המגמות המופשטות של העבר למופשט של שנות השישים, היה המדיום הפיסולי. על רקע הנטייה של האמנות המינימליסטית לדחות את הפיקטוריאלי, האילוזיוניסטי והפיקטיבי, בתוך הזרם התגבשה תנועה שהתרחקה מהציורי לטובת הפיסולי. האסתטיקה הפיסולית המינימליסטית בשנות השישים התמקדה בצורה כגורם המשמעותי, לא בשל כושר ההמצאה של האמן כי אם בשל חזרות קבועות וסדרתיות ביצירה. למעשה, השם "אמנות מינימליסטית" הוענק בשנת 1956 ביחס לפסלים שהוצגו בגלריה "וויטצ'אפל בלונדון" בתערוכת "הדור החדש", על ידי הפילוסוף האנגלי, ריצ'רד וולהיים. הכינוי ניתן גם ביחס ליצירות מתערוכת "מבנים ראשוניים" בשנת 1966. בתערוכה הוצג פיסול תל ממדי מאת האמנים המינימליסטים ג'וד, פלווין, אנדרה, וריס ולויט. האובייקטים שהציגו היו שונים לגמרי מהפיסול המסורתי, וכולם התאפיינו בצורות מלבניות או קובייתיות, נטולות משמעות או מטאפורה, המבוססות על דימוי שחוזר על עצמו. הגישה הקומפוזיציונית של הפיסול המינימליסטי הדגישה תפיסה של היצירה כמכלול אחיד של צירופים סימטריים, נטול המתח הקומפוזיציוני המסורתי, בו השלם עולה על סך חלקיו. החומרים ששימשו את האמנים היו חומרים תעשייתיים גולמיים, כגון ברזל מגולוון, צינורות ולוחות פלדה, נורות ניאון, לבני שמוט, גומי מוקצף, נחושת וצבע תעשייתי. החומר טופל באופן מינימלי, ללא שינוי של צורתו, רק על ידי ארגונה.