סיכום משנת 1924 ציין שאף על פי שהממשלה הוציאה כמאה מיליון דולר על פיקוח על היובש, יובאו לארצות הברית משקאות חריפים במאתיים מיליון דולר. כן נקבע שאלפי אנשים מתו משתיית משקאות חריפים מזויפים.
ההתנגדות לחוק והתנועה למען ביטולו.
עם חלוף הזמן החלו רבים מאזרחי ארצות הברית לראות בחוק היובש חוק היוצר הפרדה בין מעמדות, חוק שהרשויות הממונות על יישומו מעדיפות באופן בלתי הוגן את האליטות החברתיות. התחושה הייתה שהחוק פועל בצורה הטובה ביותר רק כאשר הוא מיושם בקרב שכבת האוכלוסייה שאליה הוא יועד מלכתחילה, העניים בני מעמד העובדים. ההיסטוריונית ליזבט כהן כתבה: "משפחה עשירה יכלה למלא מרתף שלם במשקאות חריפים ולהסתדר, אך אם ברשות משפחה ענייה היה בקבוק אחד, הדבר הוביל רק לצרות". אנשי מעמד העובדים הוסתו על ידי העובדה שברשות מעסיקיהם היו מאגרים של משקאות, בעוד שמהם נמנע תענוג זה.
לפני כניסתו לתוקף של התיקון ה-18 בינואר 1920, רבים מבני מעמדות הגבוהים אגרו כמויות אדירות של משקאות לשימוש ביתי לאחר תחילתו של חוק היובש. הם רכשו את המלאים של סוחרי משקאות, רוקנו את המחסנים שלהם, את המסבאות ואת המחסנים של המועדונים. המחוקקים האמריקאים ואנשי הממשלה נהגו באופן אישי באותה צורה. הנשיא וילסון העביר את מלאי המשקאות שלו למעונו הפרטי לאחר סיום תקופת נשיאותו. יורשו בתפקיד וורן הרדינג העביר את מלאי המשקאות הפרטי שלו לבית הלבן לאחר השבעתו.
באוקטובר 1930, שבועיים בלבד לפני בחירות אמצע הכהונה של הקונגרס, חשף מבריח המשקאות ג'ורג' קסידי ("האיש עם המגבעת הירוקה") את העובדה שבמשך עשר שנים הוא מכר משקאות חריפים לחברים בקונגרס. קסידי היה אחד ממבריחי המשקאות היחידים שחשפו את סיפורם בפומבי. הוא פרסם חמישה מאמרים בעמוד הראשון של הוושינגטון פוסט. הוא העריך שכ-80% מחברי בית הנבחרים והסנטורים שתויים, אף על פי שהם היו אלה שהצביעו בעד חוק היובש. לפרסום זה הייתה השפעה חזקה על בחירות אמצע הכהונה. הרוב בקונגרס עבר מרוב רפובליקני "יבש" לרוב דמוקרטי "רטוב", שהבין שחוק היובש בלתי אהוד בציבור וקרא לביטולו. עם העלייה הדרגתית בחוסר הפופולריות של החוק, במיוחד באזורים העירוניים, הייתה ציפייה דרוכה לקראת ביטולו. למשבר הכלכלי היה חלק לא קטן בכלל בהאצת המהלכים לביטול. קודם לתחילת יישומו של חוק וולסטאד ב-1920, בערך 14% ממס ההכנסה הפדרלי, המדינתי והמקומי הגיעו ממיסוי סחר במשקאות חריפים. הממשלה נזקקה להכנסה זו וכמו כן היא הבינה שחידוש הייצור והמכירה של המשקאות ייצור מקומות עבודה שהיו נחוצים לפתרון האבטלה.
ב-22 במרץ 1933 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על תיקון לחוק וולסטאד, הידוע בשם חוק קאלן-האריסון (Cullen–Harrison Act), שאפשר את ייצורה של בירה בריכוז אלכוהול של 3.2 אחוז במשקל (4 אחוז בנפח) וכן את ייצורם של יינות קלים. חוק וולסטאד הגדיר כל משקה שאחוז האלכוהול בו עלה על 0.5% כמשקה חריף. במעמד חתימת החוק העיר רוזוולט את הערתו המפורסמת: "אני סבור שזה זמן טוב ללגום כוס בירה". חוק קאלן-האריסון נכנס לתוקף ב-7 באפריל אותה שנה וביום המחרת שלחה חברת אנהאוזר-בוש עגלה רתומה לצמד סוסי קליידסדייל עם ארגז של בירה באדוויזר לבית הלבן.
ביטול החוק.
ב-5 בדצמבר 1933, עם אשרורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, בוטל התיקון ה-18. למרות מאמצים מצדו של הבר ג'. גראנט (Heber J. Grant), נשיא הכנסייה המורמונית, אשררה יוטה את התיקון החדש ואף על פי שהיא נחשבת למדינה ה-36 שאשררה את התיקון ה-21, התיקון אושרר באותו יום על ידי פנסילבניה ואוהיו.
אחת הסיבות העיקריות לאי הצלחתו של חוק היובש, היה החוסר באמצעים לאכיפתו. כבר בתחילת תהליך החקיקה שלו, חסר לתיקון ה-18 לגיטימיות בעיני הציבור. בכמה מקרים ראה הציבור בחוק היובש כשרירותי ובלתי נחוץ, ולפיכך לא בחל בהפרה שלו. הסוכנים האמונים על אכיפת החוק מצאו עצמם נדהמים מהעלייה בהפצה בלתי חוקית במידה נרחבת של משקאות. החשיבות של משימתם לא נצפתה די צרכה והם חסרו את האמצעים לביצועה. בנוסף, אכיפת החוק לא בוצע תחת חסותה של סמכות מרכזית אחת. ניסיונות רבים לאכוף את חוק היובש נכשלו עקב חוסר השקיפות בין הרשויות הפדרליות והרשויות המדינתיות. יותר מכך, הגאוגרפיה של ארצות הברית גרמה לקשיים באכיפת החוק. ריבויים של העמקים, ההרים, האגמים והביצות, בנוסף לנתיבי המים, הנמלים והגבולות אותם חלקה ארצות הברית עם שכנותיה, קנדה ומקסיקו, גרמו לקשיים מרובים לסוכנים בבואם לעצור את מבריחי המשקאות. בסופו של דבר, עם ביטולו של החוק, הגיעו לידי הבנה שהאמצעים שהוקצו לאוכפי החוק היו בלתי מעשיים.
חקיקתו של חוק היובש היוותה מכה אנושה לתעשיית המשקאות וביטולו היה צעד ראשון לקראת שיקומו של מגזר עסקי זה. דוגמה טובה לכך הייתה העיר סנט לואיס, שהייתה אחת היצרניות החשובות של משקאות חריפים לפני חקיקת חוק היובש ועם ביטולו היא השיבה לעצמה עד מהרה את מקומה בתעשייה זו. לרשות המבשלה הראשית בעיר עמדו 50,000 חביות של בירה מוכנות להפצה מאז ה-22 במרץ 1933 והיא הייתה הראשונה לחדש את האספקה לשוק כשמבשלות אחרות הולכות עד מהרה בעקבותיה. לאחר ביטול החוק השיגו חנויות רבות רישיונות למכירת משקאות חריפים וחידשו את המלאי שלהן לצורך חזרה לעסקי המכירה של המשקאות. עם חידוש ייצור הבירה, חזרו אלפי פועלים להיות מועסקים שוב בתעשייה.
חוק היובש יצר שוק שחור שהיווה תחרות לתעשייה הרשמית, שהייתה גם כך תחת לחץ. רוזוולט נבחר על בסיס תוכנית הניו דיל, שהבטיחה שיקום כלכלי שהיה אפשרי רק באמצעות כלכלה רשמית שתוכל להתחרות בהצלחה עם כוחות כלכליים שונים, כולל השוק השחור. דבר זה השפיע על תמיכתו בחקיקתו של התיקון ה-21 שביטל את חוק היובש.
לאחר ביטול החוק.
התיקון ה-21 לא אוסר על מדינות להגביל או לאסור על משקאות חריפים. תחת זאת הוא אוסר על "העברה וייבוא" של משקאות חריפים "בכל מדינה, טריטוריה או שטח של ארצות הברית", " תוך כדי הפרה של החוקים המקומיים" ובכך הוא מאפשר למדינות ולרשויות המקומיות לשלוט על התחום. בעקבות ביטול חוק היובש ניתן למכור משקאות חריפים באופן חוקי בחלק, אך לא בכל, הערים והמחוזות במדינה מסוימת. במקביל, היו מדינות שהמשיכו לאכוף את חוקי היובש. מיסיסיפי, שאסרה על משקאות חריפים כבר ב-1907, הייתה האחרונה לבטל את חוק היובש ב-1966. קנזס לא התירה עד 1987 את מכירתם של משקאות חריפים לצריכה במקום. עד היום חל איסור או הגבלה על מכירת משקאות חריפים במחוזות רבים ובערים רבות במדינות שונות בארצות הברית. בנוסף, המשקאות החריפים אסורים בשמורת האינדיאנים, חוק שהיה בתוקף עוד לפני חקיקתו של התיקון ה-18.
לאחר ביטול חוק היובש הודו רבים מתומכיו בכישלונו. ג'ון ד. רוקפלר, הבן הסביר את עמדתו במכתב שכתב ב-1932:
לא ברור אם חוק היובש הקטין את צריכת האלכוהול לנפש. על פי חלק מההיסטוריונים צריכת המשקאות החריפים בארצות הברית לא חזרה לרמה שלפני כניסת החוק עד לשנות השישים. היסטוריונים אחרים גורסים שצריכת האלכוהול הגיע לרמה שלפני תחילת תקופת היובש כבר שנים מעטות לאחר סיומה ושהיא המשיכה לעלות. שיעור שחמת הכבד, שבאופן רגיל היא תוצאה של אלכוהוליזם, ירדה לשני שלישים במהלך תקופת היובש. בעשורים שלאחר תקופת היובש, הסירו האמריקאים כל סטיגמה שהייתה עשויה להיות כנגד צריכת משקאות חריפים. על פי סקר של מכון גאלופ שנערך כמעט כל שנה מאז 1939, כשני שלישים מהאמריקאים מעל גיל 18, צורכים אלכוהול.
השפעות חוק היובש.
רוב הכלכלנים של ראשית המאה ה-20 היו בעד חקיקתו של התיקון ה-18. סיימון פאטן (Patten), אחד ממובילי המאבק למען הנהגתו של חוק היובש, צפה שהחוק יעבור בסופו של דבר מסיבות תחרותיות והתפתחותיות. הכלכלן אירוינג פישר היה פרופסור באוניברסיטת ייל ומתומכי החוק אשר נהג לכתוב מאמרים רבים על החוק במהלך תקופת היובש. במאמרו "כלכלת חוק היובש" (The Economics of Prohibition), הוא מדגים את ההשפעות הכלכליות של החוק. לזכותו של פישר נזקפים המאפיינים לחוקי איסור אחרים, כמו האיסור על המריחואנה. הנקודה המרכזית בדבריו היא ההשלכה של חוק היובש על הפשע, על הבריאות, ובעיקר על פריון העבודה. המושג "יום שני הכחול" (Blue Monday), מתייחס לחמרמורת שחווים העובדים בימי שני לאחר שבמהלך סופי השבוע הם בילו בשתיית משקאות חריפים, וכתוצאה מכך הפכו ימי שני לימים מבוזבזים מבחינות פריון העבודה.
פשע מאורגן.
הפשע המאורגן בארצות הברית קיבל את הדחיפה הגדולה ביותר כתוצאה מחוק היובש. עד ל-1920, הגבילו קבוצות מאפיה את פעילותם לזנות, הימורים וגנבה, כאשר הברחת משקאות התפתחה כתגובה לחוק היובש. שוק שחור רווחי, לעיתים אלים, לסחר באלכוהול, החל לפרוח. ארגוני פשע חזקים גרמו לתופעת שחיתות בכמה גופי אכיפת חוק ולסחטנות. חוק היובש סיפק בסיס כלכלי לפריחתם של ארגוני הפשע.
במקום לצמצם את ממדי הפשע, חוק היובש הפך כמה ערים לשדות קרב בין כנופיות יריבות שעסקו בהברחת משקאות. במחקר שנערך על יותר מ-30 ערים ראשיות בארצות הברית במהלך השנים 1920–1921, התברר כי כמות מעשי הפשע גדלה ב-24%. בנוסף, מעשי גנבה ופריצות גדלו ב-9%, מעשי רצח ב-12.7%, כמות התקיפות עלתה ב-13%, צריכת סמים עלתה ב-44.6% והוצאות המשטרה עלו ב-11.4%. כל אלה היו בעיקר תוצאה של מה שנקרא "אלימות של השוק השחור" והסחת הדעת מפשעים שלא קשורים לחוק היובש. אף על פי שהתומכים בחוק היובש קיוו שהוצאתו מחוץ לחוק של האלכוהול תפחית את ממדי הפשיעה, במציאות, היה זה חוק וולסטאד שגרם לשיעורי פשע גבוהים יותר בהשוואה לתקופה שלפני הנהגת החוק ועלייתם של ארגוני הפשע.