הומר מבין כי אם לא יבצע את ההפלה בעצמו הוא מעמיד את חייה של רוז בסכנה. קנדי נוסעת להביא את רוז בזמן שהומר עושה את ההכנות להפלה. כאשר קנדי מגיעה לבית השיכר, מגורי פועלי הקטיף, היא שומעת את מר רוז אונס את בתו, בזמן שיתר הפועלים מונעים ממנה להיכנס לבית, ומבינה שמי שפגע ברוז כל הזמן היה אביה, והוא אבי העובר שבבטנה. קנדי לוקחת את רוז לבית החווה. להומר, שעדיין מהסס בשל שיקולים מוסריים, היא מספרת מי האב על מנת "להקל" עליו לבצע את ההפלה.
לאחר שהומר מבצע את ההפלה, ולאור הנסיבות, הוא מבין שבהינתן שבכך שההפלות הוצאו מחוץ לחוק, נשללה מנשים זכות הבחירה, והוא אינו יכול לעמוד על זכות הבחירה של עצמו, כל עוד זו נשללה מאחרים. ואחר שהומר וקנדי חושפים בפני וואלי ואנג'ל את האמת, הוא מקבל על עצמו את הזהות הבדויה שיצר עבורו ד"ר לארץ', ומתקבל כמנהל החדש של סנט קלאודס.
ניתוח.
עיקר הסיפור נסוב סביב העימות שנוצר בין הומר לד"ר לארץ בנושא ההפלות, וכפועל יוצא עצם עבודתו של הומר כרופא. הן הומר והן ד"ר לארץ יכולים להיחשב כפרוטגוניסט של הסיפור, וכאנטגוניסט זה של זה. למרות שניתן לקבל את הרושם כי הומר הוא הדמות הראשית בסיפור, הרי שחלק גדול מהעלילה מתמקד בד"ר לארץ', הן בחייו המוקדמים ובאופן בו עוצבה תפיסת עולמו, והן במעשיו בזמן שהומר נמצא מחוץ לסנט קלאודס. לפעולותיו של ד"ר לארץ' השפעה רבה על הומר - הן אלה שמצד אחד מאפשרות את חזרת הומר לסנט קלאודס, ומצד שני "סוגרות את המלכודת" על הומר ומותירות אותו ללא בסיס מוסרי להחלטותיו: בעצם מותו, אף שכבר אינו מודע לכך, מאלץ ד"ר לארץ' את הומר להפר את הכללים שקבע לעצמו ולבצע הפלה. אך גם לאורך כל שהותו של הומר באושנוויו משפיעה דמות האב שהיה עבורו ד"ר לארץ' על דרכי פעולתו.
ואולי האנטגוניסט האמיתי של הסיפור הוא סוגיית ההפלות, כמקור לעימות בין שני הגיבורים. ד"ר לארץ', התומך בזכותן של נשים להפיל , רוצה שהומר ילך בעקבותיו ויהיה לרופא מיילד ומפיל. הומר, התומך בזכותם של תינוקות להיוולד, אינו מסוגל לבצע הפלות ולפיכך אינו מעוניין להיות רופא.
נקודת השיא של הסיפור מתרחשת כאשר הומר מבין שאין לו ברירה אלא לבצע הפלה ברוז רוז. עובדת מותו של ד"ר לארץ' מכה אותו בהלם, ולכך מצטרפת הידיעה המזעזעת כי ההריון הוא תוצאה של אונס שנאנסה על ידי אביה. גם אז לא נוטש הומר את עמדתו המוסרית, אך מבין כי אינו יכול להרשות לעצמו בחירה חופשית כל עוד לנשים הרוצות בהפלה אין בחירה כזו.
תמה.
כללים.
התמה העיקרית של הסיפור היא שבסופו של דבר, כל אדם הוא שקובע את הכללים שמנחים את פעולותיו, וזאת גם כאשר התכתיבים החברתיים מצפים ממנו לפעול אחרת. הספר דן רבות ב"תכונות" של הכללים: הכללים לא תמיד מבוססים על הגיון, מוסר או על צדק, לאנשים יש נטייה להפר את כלליהם הם, ואל להם לצפות כי האחרים ינהגו על פי כלליהם.
דוגמאות בולטות למערכות כללים בסיפור הם הכללים של ד"ר לארץ', הן בכל האמור בניהול שגרת החיים בבית היתומים, והן ביחס לנשים המגיעות ללדת או להפיל. קנדי היא שקובעת את הכללים במשולש היחסים עם וואלי והומר. מר רוז קובע את הכללים לפיהם מתנהלת קבוצת הקוטפים שבראשותו. הומר מנסה לפענח את הכללים של הדרייב אין, והומר לבסוף גם קובע את הכללים של בית השיכר - כללים שאיש אינו מקיים, כולל הוא עצמו.
בחירה חופשית.
תמה משנית בסיפור היא הבחירה החופשית, ולאו דווקא בהקשר של ההפלות אלא באופן כללי. לאורך כל הסיפור מופיעות דמויות ולכולן יש בחירה חופשית, אלא שקיימים הבדלים ניכרים במנעד הברירות העומדות בפניהם: חלק מהדמויות נהנות ממגוון רחב מאוד של דרכי פעולה אפשריות, בעוד שעבור דמויות אחרות הבחירה החופשית מצומצמת ביותר, ולעיתים היא בין חלופות גרועות. המסקנה אליה מוביל הסיפור היא כי אין זה מוסרי להסתתר מאחורי הזכות לבחירה חופשית, כאשר לא כולם נהנים מאותן החלופות.
להומר ולמלוני בחירה חופשית מועטה מאוד - בראשית חייהם היא מצומצמת להחלטה האם לקבל את מה שמציעים להם או לא. ההזדמנויות שלהם הן חד פעמיות וללא חלופות. וואלי וקנדי, לעומת זאת, נהנים ממגוון רחב מאוד של אפשרויות - לעבוד, ללמוד, להתגייס לצבא, להתחתן. אך הדוגמה העיקרית בסיפור היא הפער בנגישות להפלות בין נשים עניות לבין נשים עשירות, כשהאחרונות נהנות מאפשרות להיעזר בשרותיהם של רופאים מקצועיים, הראשונות מסכנות את חייהן בעצם ההחלטה לבצע הפלה.
משפחה.
תמה משנית נוספת היא הרחבת מושג המשפחה. לאורך כל הסיפור אנשים מגדירים עבור עצמם מהי משפחה, ולא בהכרח בהתאם למוסכמות.
המשפחה החריגה הראשונה המוצגת היא בית היתומים עצמו, בו הצוות משמש כהורים ליתומים השוהים בו, ומקפיד מאוד על שגרת חיים "משפחתית" (למשל נוהג קבוע של סיפור לפני השינה). משפחות חריגות נוספות הן מלוני ולורנה החיות כזוג לסביות - תופעה חריגה מאוד בנוף של שנות ה-40 וה-50, והמשפחה אותה מקימים הומר, וואלי וקנדי. המסר המועבר בסיפור הוא כי משפחה היא "נורמלית" אם היא מתפקדת ככזו, ואין זה משנה ממי היא מורכבת. הספר מציג גם מספר דוגמאות הפוכות - כיצד משפחות שהרכבן הוא כמקובל בחברה, נכשלות בתפקודן כמשפחה.
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו (בפורטוגזית: Artur Carlos de Barros Basto) ובשמו העברי אברהם ישראל בן-ראש Abraham Israel Ben-Rosh (18 בדצמבר 1887 - 8 במרץ 1961) היה קצין בדרגת קפיטאו (מקביל לדרגות צה"ל#סרן) בצבא פורטוגל, ממוצא של יהודים אנוסים, גיבור מהפכת 1910 ומלחמת העולם הראשונה, ומנהיג של צאצאי אנוסים שחזרו ליהדותם.
ילדות.
נולד באמרנטה שבצפון פורטוגל והתגורר בילדותו בפורטו. קיבל חינוך קתולי. בגיל 9 גילה לו סבו, שהם ממוצא של יהודים שהמירו את דתם בסוף המאה ה-15.
קריירה צבאית.
למד באקדמיה הצבאית הפורטוגזית, ובשנת 1910 השתתף בהקמת הרפובליקה הראשונה של פורטוגל. הוא זה שהניף את דגל הרפובליקה על מטה הצבא בפורטו.
במלחמת העולם הראשונה השתתף בקרבות החזית המערבית כקצין חיל רגלים בפלנדריה וזכה לאותות הצטיינות וגבורה.
היה בין המייסדים של תנועת הצופים בפורטוגל.
התקרבות ליהדות.
במקביל לקריירה הצבאית שלו, החל להתקרב ליהדות. בגיל 18 הגיע כדי ללמוד יהדות, אל בית הכנסת שערי תקוה בליסבון, שנחנך בשנת 1904 - לראשונה לאחר גירוש פורטוגל (1497). הקהילה הקטנה בליסבון, שמקורה היה במזרח אירופה נרתעה אז מצאצאי האנוסים. חששו כי כל קשר עם צאצאי האנוסים עלול לסכן את מעמדה הרעוע של הקהילה היהודית הקטנה.
על פי המסופר, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פגש בקצין צרפתי מדליק נרות באוהל בליל שישי, שהסביר לו שזו מצווה יהודית של שבת.
ארתור למד יהדות ועברית בכוחות עצמו. למד באוניברסיטת פורטו בפקולטה לאמנות, שם חקר את תולדות יהדות ימי הביניים. ביקש להתגייר בליסבון, ונדחה. נסע לטנג'יר (אז חלק ממרוקו הספרדית), שם עבר בחינות ביהדות ובעברית, התגייר וקיבל עליו שם עברי - אברהם ישראל בן ראש. הוא נשא לאישה את בתו של אחד ממנהיגי הקהיליה היהודית בליסבון, ושב לפורטו.
הקמת קהילה יהודית בפורטו.
בפורטו חיו אז 17 יהודים ממזרח אירופה. בשנת 1923 גיבש קהילה יהודית. בתחילה הקים בית כנסת בדירה פרטית, ובמשך הזמן הצטרפו לקהילה צאצאי אנוסים. מסופר שהיה מסתובב רכוב על סוסו בעיירות ובכפרים בצפון פורטוגל, ותר אחרי צאצאי האנוסים, שגם במאה ה-20 עדיין שמרו על יהדותם בסתר ופחדו לגלות אותה לסביבתם. בתוך מספר שנים גייר כ-9,000 צאצאי אנוסים, וסייע לו רופא - אף הוא אחד מהמתגיירים - שהפך למוהל.
הקהילה גדלה מאוד, ובן-ראש הוציא עיתון יהודי בשם "הלפיד", כתב ספרים רבים בנושאי יהדות, והקים ישיבה בשם "ראש פינה". שמו נודע בקהילות יהודיות יוצאי פורטוגל באמסטרדם, בלונדון ובניו יורק ועוד, מהן הצליח לגייס כסף.
הקים את בית הכנסת כדורי בפורטו, הידוע גם בשם "מקור חיים". זהו בניין גדול ומפואר בסגנון אר נובו, בניין בית הכנסת הגדול ביותר בחצי האי האיברי. אבן פינה הונחה בשנת 1929, ובית הכנסת נחנך ב-16 בינואר 1938. הכסף לרכישת הקרקע נתרם על ידי הברון אדמונד דה רוטשילד. התרומה העיקרית להקמת הבניין הגיעה מהברון היהודי-בריטי מהונג קונג לורנס כדורי, בנו של אלי כדורי.
האשמות נגדו.
הצלחתו הרבה הביאה גם לנפילתו. מכתב אנונימי, שהגיע למפקדת הצבא בפורטו, האשים אותו בניצול מיני של ילדים בישיבה. הוא הועמד לדין בעוון הומוסקסואליות, פעמיים בפני בית דין צבאי ופעם בפני בית משפט אזרחי, ובכולם יצא זכאי. לכנסייה הייתה השפעה רבה בתקופת הרודן סלזר, ולבסוף הורשע בשנת 1943 בוועדת משמעת צבאית בהתנהגות שאיננה הולמת קצין, עקב עריכת ברית מילה. הוא סולק בבושת פנים מהצבא והפנסיה הצבאית נשללה ממנו.
הוא שקע בדיכאון, ונפטר בשנת 1961. במקביל - הקהילה שהקים התדלדלה, והישיבה נסגרה.
לאחר מותו.
נעשו ניסיונות לטיהור שמו. בשנת 2004 הוכר שוב כגיבור פורטוגל, בעקבות ביקור הרב הראשי הספרדי שלמה משה עמאר בפורטוגל, ובשנת 2012 טוהר שמו.
חיים שמואל קהימקר
חיים שמואל קהימקר (1830 - 9 באוקטובר 1908), היסטוריון, מורה, פילנתרופ ופובליציסט בן לקהילת "בני-ישראל" בהודו.
קהימקר היה דמות מרכזית בפרסום הקהילה לעולם ולקהילות היהודיות השונות הנמצאות בו. הוא הקים את אחד מבתי הספר לעברית הראשונים בהודו, וכן מספר עיתונים הקשורים ליהדות ולמסורות ישראל.
ביוגרפיה.