מינא הקדוש היה מרטיר שחי בשלהי המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-4. מספר מקורות מהמאה ה-5 ותקופות מאוחרות יותר נחלקים במקצת באשר למקום קבורתו והקמת הכנסייה על שמו שהתרחשה לאחר מכן. המרכיבים החשובים בסיפור הם שגופתו נלקחה מאלכסנדריה על גבי גמל שהובל אל תוך המדבר מעבר לאגם מריוט. בנקודה מסוימת, הגמל סירב להמשיך ללכת למרות כל הניסיונות לדרבן אותו. דבר זה נתפס כאות אלוהי, ומלווי הגופה קברו אותה באותו מקום בדיוק.
ברוב גרסאות הסיפור נטען שמיקום הקבר נשכח עד הגילוי מחדש הנסי על ידי רועה צאן מקומי. לפי תרגום של סינקסריום אתיופי:
השמועה על סגולות הריפוי של הרועה התפשטה במהירות. הסינקסריום מתאר כיצד קונסטנטינוס הגדול שלח את בתו החולה לרועה על מנת שזה ירפא אותה. כמו כן, מסופר גם כיצד הבת מצאה את גופתו של מינא, כאשר לאחר מכן קונסטנטינוס הורה לבנות כנסייה באתר זה (בחלק מהגרסאות האחרות של הסיפור מופיע הקיסר זנון, אך ארכאולוגים הצליחו לתארך את היסודות העתיקים של המבנים לאמצע המאה ה-4). בשלהי המאה ה-4 האתר כבר היה מקום עלייה לרגל חשוב עבור נוצרים שהיו זקוקים לרפואה ונסים אחרים.
במהלך שלטונו של ארקדיוס הארכיבישוף המקומי קבע שהעולים לרגל גורמים לעומס יתר על הכנסייה הקטנה. הוא כתב לקיסר האימפריה הביזנטית, שהורה על הרחבה משמעותית של המבנים, הרחבה שהייתה הראשונה מבין שלוש ההרחבות של הכנסייה שהיו עתידות להתרחש. בסוף שלהי העת העתיקה אבו מנה הפך לאתר העלייה לרגל החשוב ביותר בכל מצרים.
אבו מנה נחרב על ידי הכובשים המוסלמים שהגיעו לאזור באמצע המאה ה-7.
חפירות ארכאולוגיות.
החפירות הראשונות באתר נערכו בין 1905 ל-1907. במהלך החפירות נחשפה כנסיית בזיליקה גדולה, כנסייה סמוכה שבה ככל הנראה נשמרה גופתו של מינא, ובית מרחץ רומי.
סדרת חפירות ארוכה יותר, שנערכה על ידי המוסד הגרמני לארכאולוגיה, הסתיימה ב-1998. במהלך החפירות האחרונות התגלו מתחמי מגורים גדולים עבור עולים לרגל שהיו עניים, ובמתחמים אלו היו אזורים נפרדים לגברים, נשים וילדים. מתחם גדול שהתגלה בכיוון דרום מהבזיליקה היה ככל הנראה מקום המגורים של ראש המנזר. בעקבות החפירות האחרונות הועלתה השערה שהקסנודוכיון (אזור קבלת הפנים במנזר) היה במקור בית קברות. לפי הממצאים נראה כי אגן הטבילה שהיה ליד הכנסייה המקורית עבר שלושה שלבי התפתחות. כמו כן, במקום התגלה מכבש יין, כולל חדרי אחסון תת-קרקעיים, המתוארך למאה ה-6 והמאה ה-7.
אבו מינה
ל&quot;ט אבות מלאכות
יוסף דוב סולובייצ'יק (בית הלוי)
מגילת החורבן של יהודי רומניה
מגילת החורבן של יהודי רומניה (1940–1944) היא אחת משבע מגילות השואה. המגילה עוסקת בשואת יהודי רומניה. המגילה באה לסכם את האירועים הטרגיים שהתרחשו ב"רומניה הגדולה" (România Mare) בין השנים 1940 - 1944. בסיום התקופה נותרו ברומניה 450,000 יהודים מתוך 800,000 שהיו בתחילתה. לפי אתר יד ושם הייתה האוכלוסייה לפני המלחמה 609,000 ומספר הנספים נע בין 271,000 לבין 287,000 יהודים. לפי אומדנים אלה, מספר היהודים ברומניה היה בסוף המלחמה בין 422,000 לבין 438,000.
מטרת הכתיבה.
מחבר המגילה ביקש להישאר אנונימי. לדעת דוקטור יעקב גלר מה"מרכז ללימודי יהדות" באוניברסיטת בר-אילן הוא קרוב לוודאי הרב בנימין וילנר, ששהה בשנות המלחמה במחנות הריכוז טרגו ז'יו (Târgu-Jiu) ברומניה גופה, וגרוסולובו Grosulovo וואפניארקה Vapniarka. בטרנסניסטריה. מטרת המגילה, כפי שמצוטט במאמר:
בסיום המגילה משבח מחברה את המשטר הדמוקרטי, שהביא לשחרור היהודים:
דברי שבח אלה, לדעת דוקטור גלר, מנעו מהרב בנימין וילנר מלחשוף את שמו.
פרקי המגילה.
המגילה מביאה בשישה פרקים את התלאות שעברה יהדות רומניה בשנת השואה:
הפרק הראשון.
בפרק מונה מחבר המגילה את הצעדים הראשוניים שנקטו השלטונות נגד יהודי רומניה: פורסמו כתבים אשר הביאו את האוכלוסייה המקומית להגביר את שנאתם ליהודים והוצאו צווים שהגבילו את חיי היהודים. הדת היהודית חדלה מלהיות מוכרת. בתים הולאמו ונכסי דלא ניידי ורכוש אחר נשדדו. אלפי משפחות גורשו מבתיהם. סוחרים ובעלי מלאכה נדרשו לפתוח את עיסקיהם בימים הנוראים והוחרמו והוצתו בתי כנסת וחיללו ספרי תורה.
בפרק זה מסופר על שני הפוגרומים הראשונים שנעשו ביהדות רומניה:
הפרק השני.
בפרק זה מסופר על שני פוגרומים נוספים:
הפרק השלישי.
בפרק מתוארת פרשת הרצח של יהודי טרנסניסטריה, שכונתה "אושוויץ של רומניה". יהודי מחוז דורוחוי וחבלי הארץ בוקובינה (Bucovina) ובסרביה (Basarabia) גורשו לטרנסניסטריה. מתוך כ-150,000 המגורשים מתו כ-90,000 מחמת הקור, הרעב, מגפות הטיפוס והדיזנטריה ורצח על ידי הגרמנים והרומנים.
הפרק הרביעי.
בפרק מבכה בעל המגילה, את מצבם הקשה של כ-150,000 יהודי צפון טרנסילבניה. באוגוסט 1940, לפני מלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני הכריעו בתכתיב וינה על העברת צפון טרנסילבניה מריבונות רומנית לריבונות הונגריה. לאחר שיהודים אלה רוכזו בגטאות גדולים הם גורשו למחנות המוות באושוויץ. בסוף המלחמה, במאי 1945, התברר כי יותר מ-120,000 יהודים נרצחו.
הפרק החמישי.
בפרק מעלה המחבר את הטבח החמישי וכן מבכה את טביעת שתי אוניות המעפילים: סטרומה (Struma) ב-24 בפברואר 1942 (ז' באדר תש"ב) ומפקורה (Mefkura) ב-5 באוגוסט 1944 (י"ז במנחם אב תש"ד), שהפליגו מנמל קונסטנצה שבים השחור לכיוון ארץ ישראל, כשהן מובילות יותר מ‑1,100 מעפילים, והוטבעו בים ליד נמל איסטנבול.
פרק הסיום.
המחבר מתאר את כוונתם של הפשיסטים להפוך את רומניה ל"יודן-ריין" – נקייה מיהודים. הם אף הכינו קרונות להובלתם של היהודים למחנות ההשמדה ברגן-בלזן ואושוויץ. ההצלה באה בזכות שחרור המדינה על ידי הצבא האדום, וכך ניצלו יותר מ-400,000 יהודים. מספר הנרצחים והנעדרים היה 385,306 נפש.
ארגון המורים העל-יסודיים
אנדרטת התגליות
אנדרטת התגליות (בפורטוגזית Padrão dos Descobrimentos) היא אנדרטה השוכנת ברובע בלן בעיר ליסבון. האנדרטה נבנתה ב-1940 לכבודם של מגלי הארצות הפורטוגלים של עידן התגליות במאה ה-15 וה-16, בו הובילה האימפריה הפורטוגזית מסעות גילוי וכיבוש של ארצות חדשות ברחבי העולם. האנדרטה בנויה בשפך נהר הטז'ו, סמוך למקום ממנו הפליגו רבות מן האוניות של המסעות שיעדיהם טרם היו מוכרים.
את האנדרטה המונומנטלית עיצבו האדריכל קוטינלי טלמו והפסל לאופולדו דה אלמיידה הפורטוגלים, לכבוד תערוכת העולם הפורטוגזי (Exposição do Mundo - Português - תערוכה שהוקדשה למושבות פורטוגל בעולם) שהתקיימה בבלן בין ה-23 ביוני ל-2 בדצמבר 1940.. הרעיון שלה שיקף אידיאליזציה רומנטית של ההיסטוריה הפורטוגלית, שאפיינה את תקופת שלטונו של הרודן סלזר.
המונומט המקורי נבנה מחומרים מתכלים ולכן נבנה מחדש ב-1960 ביציקת בטון, לציון 500 שנים למותו של אנריקה הספן.
תיאור האנדרטה.
האנדרטה כוללת מגדל בטון בגובה 52 מטר בו משולבת צורה המזכירה חרטום של ספינה. לאורך החרטום ובשני צדי האנדרטה מוצבים פסליהם של כמה מגדולי האישים הפורטוגזים של התקופה, מגלי ארצות, מדענים, אנשי רוח ומנהיגים, ובראשם אנריקה הספן. עם האישים המונצחים נמנים:
בתוך מבנה האנדרטה חלל קטן ובו מוצגת ההיסטוריה של ליסבון. חלקו העליון של המבנה נגיש לציבור באמצעות מעלית ובו נמצאת נקודת תצפית טובה על האזור. על המדרכה בסמוך לאנדרטה הוקם פסיפס ענק בסגנון ריצוף פורטוגזי (calçada) ובו מפת העולם ודרכי הניווט החדשים שגילו הפורטוגלים במרכזה של שושנת רוחות ענקית. הפסיפס ניתן במתנה על ידי ממשלת דרום אפריקה ב-1960.
מגדל נוה צדק
IPA (פירושונים)
ליבת כדור הארץ
צילום קירילי
הרובע האחד עשר של פריז
הרובע האחד עשר של פריז (בצרפתית: XIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא הרובע בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, צרפת, והשני בצפיפותו באירופה.
תיאור.
"האחד-עשר" הוא רובע מלא חיים ומגוון. באזור המערבי שלו מצויים כיכר דה לה רפובליק המקושרת לכיכר הבסטילייה בדרום, דרך שדרות רישאר לה נואר על טורי העצים, השווקים הגדולים וגני המשחקים שבה. אזור הבסטילייה ורחוב פובורג סן-אנטואן מאכלסים בתי קפה אופנתיים, מסעדות וחיי לילה שוקקים, כמו גם מגוון חנויות בוטיק וגלריות. אזור אוברקמף בצפון הוא מוקד נוסף של חיי הלילה בפריז. החלק המזרחי הוא אזור מגורים בעיקרו, ובו מסחר קמעונאי, בעוד שהאזור סביב שדרות וולטר ופרמנטייה מהווה צומת-דרכים פעיל עבור התושבים המקומיים.
גאוגרפיה.
הרובע האחד-עשר נמצא במזרח פריז, בגדה הימנית של הסן. הוא גובל בצפון ברובע העשירי, במערב ברבעים השלישי והרביעי, ובדרום ברובע השנים-עשר. שטח הרובע האחד-עשר הוא 3.67 קמ"ר, עובדה שהופכת אותו לגדול ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז.
דמוגרפיה.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע האחד-עשר היה בשנת 1911, בה עמד מספר התושבים על 242,295 (66,092 איש לקמ"ר). גם כיום זהו הרובע הצפוף ביותר בפריז, ומרכז עסקים גדול של העיר: 149,102 תושבים ו-71,962 משרות על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
היסטוריה.