להלן התותחים שסופקו לפני המלחמה:
להלן התותחים שסופקו בזמן המלחמה:
ניתן לראות מהטבלאות הנ"ל שבעוד שלפני המלחמה היווה הדגם בעל הקוטר של 75 מ"מ את עיקר ההזמנות הטורקיות, הרי שבמהלך המלחמה החלו הטורקים בייצור עצמאי של תותח ה-75 מ"מ, העתק של הקרופ הגרמני, בעוד שהתותחים שהוזמנו מגרמניה היו כבר בעלי קטרים גדולים יותר לאור צורכי ודרישות הצבא.
כמות מסוימת של דגמי 1913 (M13) וכן של דגמי 1914 (M14) שיוצרה עבור הצבא הסיני, נמכרה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
תותחים דומים.
התותח יוצר תחת רישיון בשלוש מדינות שונות: בלגיה, שיצרה תותח בלגי בקוטר זהה שנקרא M1905 והיה עותק של הקרופ הגרמני M1903 שהיה בשימוש הטורקים; איטליה, שייצרה תותח איטלקי שכונה M1906; ויפן.
בשנת 1914 היו לצבא הבלגי 18 בריגדות כאשר בכל אחת היו 3 סוללות תותחים. רובם אבדו בהתקפות הגרמניות הראשונות ומשלב זה ואילך השתמש הצבא הבלגי בתותחי 75 מ"מ תוצרת צרפתית. לאחר מלחמת העולם הראשונה יוצרו התותחים הבלגים עם מספר שיפורים.
שירות בצה"ל.
התותח נרכש על ידי צה"ל תוך כדי מלחמת העצמאות ושימש כנשק הארטילרי העיקרי של צה"ל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20. אחד הקרבות המפורסמים בהם שימש התותח הוא בקרבות על משטרת עיראק-סווידאן היא מצודת יואב. בקרב זה ירה התותח בכינון ישיר כאשר השתמשו בתחמושת רסיק אוויר.
בספטמבר 1948 נרכשו 38 תותחים. בנובמבר 1948 נרכשו עוד 12 תותחים. סך הכל - 50 תותחים.
התותחים נרכשו כפי שייוצרו במקור עם גלגלי עץ גדולים בקוטר של 130 ס"מ. גלגלי העץ הגבילו את מהירות הנסיעה שהייתה מתאימה לגרירה על ידי סוסים או כלי רכב מתקופת מלחמת העולם הראשונה, אבל הייתה איטית מדי לתקופת מלחמת העצמאות. על כן הם הוחלפו בגלגלי גומי פניאומטים. חלקם הוחלפו במהלך המלחמה וחלקם לאחר המלחמה.
גם מהירות הלוע של דגם ההרים הקל, הייתה נמוכה מזו של תותח השדה.
קוטר גלגלי הגומי היה כמחצית הקוטר של גלגלי העץ. שינוי זה הצריך גם שינוי במבנה הצירים של הגלגלים, והורדת גוף התותח כולו, דבר שגרם למיגבלה של ירי בזווית מקסימלית של 10 מעלות. במידה והזווית לא הספיקה, היו חופרים מתחת ליצול ועל ידי כך הגדילו את זווית הירי ואת הטווח, או שהרימו את התותח על מתקן מיוחד.
תוך כדי המלחמה נרכשו עבור התותחים האלה 80,715 פגזים.
בעקבות תחקיר שנערך בעזרת ארכיון קרופ בגרמניה, התקבל המידע המפרט את משלוחי התותחים בשנת 1904 ותחילת 1905 כפי שמופיע בטבלה הבאה:
על סמך טבלה זו, על סמך תכתובת עם מקורות באוסטרליה ובהסתמך על המספרים הסידוריים שהיו על התותחים שנרכשו ב-1948 על ידי המדינה, נראה ש-50 התותחים שנרכשו על ידי צה"ל, היו מתוך אותם 84 תותחים שסופקו בזמנו לרומניה.
מתקון על טנקים.
בשנת 1949 היו ברשות צה"ל כ-30 טנקי שרמן מסוג M4 שרמן שנרכשו באיטליה עם תותחים שחובלו במתכוון. כדי להתגבר על קשיים רבים שהיו בהשגת תותחי טנקים חלופיים מסוג 75 מ"מ M-3, הוחלט לעשות ניסיון ולהתקין בהם את תותח הקרופ 75 מ"מ. ניסיון בטנק אחד הוכח כמוצלח בצורה חלקית היות שהכינון של התותח נעשה בעזרת המערכת המקורית של הטנק, דבר שגרם לחוסר דיוק בטווח הירי. אולם מחוסר ברירה הוחלט להמשיך ובסופו של תהליך הותקנו עד מאי 1950 בסך הכל שישה טנקים עם תותחי הקרופ.
כעבור שלושה חדשים נרכשו בצרפת 50 תותחי טנקים 75 מ"מ מקוריים מסוג M3 ובכך הסתיימו ניסיונות התקנת תותחי הקרופ על טנקים.
לאחר הוצאתו משירות קרבי מבצעי, שימש התותח להדרכה בבית הספר לתותחנות שדה.
הנצחה.
הנצחה בעולם (מלחמת עולם ראשונה).
מספר רב של תותחים טורקים נתפסו על ידי הכוחות האוסטרלים בארץ בשנת 1918 שקיבלו אותם כאות ניצחון מהפיקוד הבריטי בפלשתינה. תותחים אלה הושטו לאוסטרליה והוצבו ברחבי המדינה כאותות זיכרון לנופלים.
הנצחה בארץ (מלחמת העצמאות).
לאחר הוצאת התותח באופן סופי מצה"ל, פוזרו התותחים כמטרות בשטחי אימונים ברחבי הארץ.
חלק אחר הוצב בגנים ציבוריים ובאתרי הנצחה.
תצוגה מוזיאלית.
מספר תותחים הוצבו כתצוגה מוזיאלית. כך למשל ניתן למצוא אותם במוזיאון המלחמה הטורקי, במוזיאונים באוסטרליה, במוזיאונים בריטים וכן בארץ במוזיאון צה"ל ביפו, במוזיאון התותחנים של בית התותחן בזכרון יעקב, במוזיאון בית הגדודים באביחיל ועוד.
אחד התותחים בעל מספר סידורי 488 דגם 03/M שנלכד על ידי הרגימנט היומנארי הבריטי באזור הכפר הוג' (ליד דורות), מוצג במוזיאון הבריטי בעיר וורוויק (Warwick, England).
דורה (מקרה טיפולי)
דורה (Dora; 1882–1945) הוא כינוי שהוענק על ידי אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד למטופלת אידה באואר (Ida Bauer), אותה אבחן בשנת 1900 כלוקה בהיסטריה נשית, ובה טיפל במשך 11 שבועות. פרויד פרסם את תיאור המקרה הנודע שלה במאמרו "קטע מתוך אנליזה של היסטריה", שיצא בשנת 1905.
רקע.
אידה באואר נולדה בווינה למשפחה יהודית מתבוללת מבוהמיה. אחיה, אוטו באואר, שהיה מבוגר ממנה בשנה, היה מדינאי אוסטרי ידוע שהפך לימים לראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. משפחת באואר הייתה מקורבת למשפחתו של זיגמונד פרויד. שתי המשפחות התגוררו באותו רחוב בווינה, ופרויד טיפל עוד לפני מקרה דורה גם באביה, תעשיין מצליח, שסבל מקשיים נפשיים בעקבות מחלת העגבת, וכן באחיו, אותו אבחן פרויד כלוקה בהיפוכונדריה, ובאחותו, אותה אבחן כלוקה ב"פסיכונוירוזה". אמה של אידה תוארה על ידי פרויד, בהתאם לתיאורי האב, כלוקה בכפייתיות של ניקיון הבית.
הפנייה לפרויד והטיפול.
על פי הידוע מתיאוריו של פרויד במאמרו, אידה לקתה בגיל שמונה בקוצר נשימה, ובגיל 12 במיגרנה ובשיעול עצבני. בגיל 18 הופנתה לראשונה על ידי אביה לטיפולו של פרויד, לאחר שנמצא מכתב התאבדות על שולחנה. תוארו תסמינים של מלנכוליה, התנהגות מרדנית כלפי הוריה והימנעות מקשרים חברתיים. פרויד אבחן אותה מיד כלוקה ב"היסטריה קטנה", כהגדרתו.
האב תיאר בפני פרויד כיצד בגיל 16 סיפרה לו אידה על הטרדה מינית של ידידו הוותיק מר ק' בעת טיול בחופשת הקיץ ליד אגם בהרי האלפים. היא טענה שמר ק' הטריד אותה גם שנתיים קודם לכן וניסה לפתות אותה. האב בירר את הסיפור עם מר ק', שהכחיש את הדבר וטען כי אידה בדתה את הסיפור מליבה; האב האמין לו. לאחר שנתיים, בהיותה בת 18, התעמתה דורה עם אביה לאחר שלטענתה חשפה את קיומו של רומן בינו לבין גברת ק', רעייתו של מר ק'. האב הכחיש את הרומן וטען כי הוא פרי דמיונה, ואז הפנה אותה לפרויד במטרה לרפא אותה מדמיונות אלו ולהנחותה לדרכי התנהגות טובות יותר, כהגדרתו.
נראה שפרויד דווקא האמין לאידה, ואף טען כי אירועים אלו הם שגרמו לה לטראומה נפשית שהביאה לתסמיני מחלתה. אך במסגרת הטיפול נתן פרויד לסיפוריה פרשנות אחרת. הוא טען כי הבחילה שחשה אידה, לדבריה, בעת היצמדותו של מר ק' אליה בגיל 14 וניסיונו לנשקה בעוצמה, הייתה למעשה היפוך תגובה של תחושתה האמיתית - תשוקה מינית, והתקה של התשוקה מאיברי המין אל איברי מערכת העיכול. בנוסף, הוא האמין לאידה כי היא "הוענקה" למר ק' על ידי אביה ומרת ק' כפרס על סובלנותו כלפי בגידתם, אך טען כי באמצעות האשמות אלו היא מחפה על מחשבות מיניות דומות שלה עצמה. הוא טען כי אידה הייתה מאוהבת באביה וקינאה במאהבת שלו מרת ק', וכי הצורך לדכא אהבה אסורה זו הוּתק לעבר דיכוי משיכתה כלפי מר ק'. גם התסמינים שלה הוסברו בהתאם בהקשר מיני, למשל השיעול הוסבר כדרך להדחיק מחשבות מטרידות על מין אוראלי בין אביה למרת ק'.
תוצאות הטיפול.
אידה עזבה את הטיפול לאחר 11 שבועות. פרויד ראה בכך כישלון של הטיפול כולו. אך לאחר זמן מה, פגשה אידה את פרויד וסיפרה לו שמרבית התסמינים שלה נעלמו. היא ייחסה זאת לכך שפרויד היה היחיד שהאמין לה לגבי הרומן של אביה עם מרת ק' וההטרדות המיניות של מר ק'. לאחר הטיפול היא החליטה לעמת את שלושתם עם טענותיה; הם התוודו שהיא צדקה לכל אורך הדרך, ובעקבות כך התסמינים שלה נעלמו.
הכינוי דורה.
במאמרו משנת 1905, "קטעים מתוך אנליזה של היסטריה", שכתב אודות המקרה, כינה פרויד את אידה באואר בשם דורה. פרויד מסביר את המניעים הלא-מודעים שלו לבחירתו בכינוי זה במאמר אחר, "הפסיכופתולוגיה של חיי היומיום": אחותו של פרויד העסיקה עוזרת בית ומטפלת בשם רוזה, אך כשהתקבלה לעבודה אצלה היא הייתה צריכה לשנות את שמה, משום שגם מעבידתה נקראה רוזה; היא החליפה את שמה ל"דורה". פרויד רצה לשמור על האנונימיות של אידה בכתיבת מאמרו, ולכן כשחיפש כינוי אחר עבור מישהי שלא יכולה לשמור על שמה האמיתי - צץ השם "דורה" המוכר לו מהעוזרת של אחותו. אסוציאציות נוספות של השם, שהיוו כר למחקר פסיכואנליטי על פרויד, הן שמה של בתו של ידידו ועמיתו של פרויד, יוזף ברוייר (פרויד קרא לבתו הבכורה "מתילדה" על שם אשתו של ברוייר); וכן פירושה של המילה "דורה" ביוונית, "מתנה", שייתכן כי באמצעותו ניסה פרויד להציג את סיפורה של אידה כמתנה או סחורה שעוברת מאביה לסוחר אחר, מר ק'.
ביקורת.
פרשנותו של פרויד לתסמיניה של דורה היא שנויה במחלוקת בקרב גורמים שונים. אחת הביקורות שהועלו כלפי המקרה היא מחוקרים וארגונים פמיניסטים, שהתנגדו לפרשנותו לגבי "תשוקתה המינית הסמויה" של דורה כלפי מר ק' כאשר הטריד אותה מינית. פרויד התעלם מההלם שנראה כי אחז בנערה והתחושות השליליות שלה כאשר מר ק' הפתיע אותה בהיצמדות מינית ונשיקה, ולכן תחושת הבחילה אמורה להיות מובנת כפשוטה ולא כתסמין היסטרי המכסה על תשוקה מינית. על פי הביקורת הפמיניסטית, פרשנות זו גם מרמזת על הפאסיביות הבסיסית במיניות הנשית.
יואן סלאביץ'