עד לרבע האחרון של המאה ה-19 התבסס החינוך היהודי על בתי למידה שנקראו מלדארי והוקמו רק בקהילות הגדולות והמבוססות כדוגמת רוסצ'וק. המלדארי בעיר היה חלקו בבעלות פרטית של רבנים וחזנים ונסמך על תרומות ותשלומי הורי התלמידים. ב-1872 נפתח בית ספר של רשת אליאנס בו לימדו בנוסף ללימודי קודש בשפת הלאדינו גם תוכני לימוד חדשים כגון מתמטיקה בשפה הצרפתית. באותה השנה ביקר בעיר הרב ישראל דב פרומקין ותיעד את פעילות בית הספר על 150 תלמידיו בעיתון חבצלת.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית ברוסה 485 תלמידים שהיוו 89.65% מכלל תלמידיה היהודים של העיר. ב-1925 ירד מספרם ל-313. ב-1927 למדו במערכת החינוך היהודית 307 תלמידים, מתוכם 114 ב-3 כיתות גן ילדים, 110 ב-4 כיתות בית ספר יסודי ו-83 תלמידים ב-3 כיתות פרו-גימנסיה.
חיי הקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לממלכת רומניה התחולל בעיר משבר כלכלי וחברתי קשה ובעקבותיו עזבו 90 משפחות מהקהילה היהודית והיגרו לבוקרשט. במפקד שנערך בבולגריה ב-1920 נמנו ברוסה 3,956 יהודים. ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת רוסה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי יצחק חסון, נסים דניאל, רחמים אשרוב ויעקב משיח מטעם הספרדים ואלברט איצקוביץ, מוריס אייזנברג וישראל בן יעקב מטעם האשכנזים. בקרב קהילת רוסה הייתה פעילות ציונית ענפה ולצידה גם פעילות קומוניסטית וגם פעילים פוליטיים "מטעם", אשר ייצגו את עמדת מפלגת השלטון. ב-4 במרץ 1923 נערכו בחירות לוועדי הקהילות היהודיות בבולגריה וברוסה זכתה מפלגת הדרוז'באשים שזוהתה עם מפלגת האיכרים ב-51.4% מהקולות והציונים ב-48.6%. היריבות בין המפלגות הובילה למהומות בין המחנות היריבים, יו"ר המפלגה הציונית נעצר והמשטרה הבולגרית אסרה על הכניסה לבית העם הציוני ביום הבחירות. במרץ 1926 זכו הציונים ברוב מוחלט. ב-1929 זכו הקומוניסטים ב-51.6% והציונים ב-48.4%. ב-1932 הופיעה לבחירות רשימה אחת מאוחדת של התנועה הציונית.
ב-1927 הוקם בית הכנסת האשכנזי ברוסה. ליהודי העיר היו חיי קהילה מפותחים ובמהלך שנות ה-30 פעלה ברוסה מקהלה מקצועית שהוקמה על ידי אגודת חובבי המוזיקה "דור". ברוסה נולד במאי התיאטרון יצחק משה דניאל שביים בבולגריה, רומניה ולאחר עלייתו לישראל ייסד את תיאטרון המטאטא. עוד נולדו בעיר ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס, ד"ר מרצ'ל כלב ממנהיגי יהדות בולגריה, סופר, עתונאי ופובליציסט, הסופר אליאס קנטי, הכלכלן הצרפתי אלברט אבטליון וחיים קרישפין ממייסדי כפר חיטים.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 3,000 נפשות עליהן הוחל בינואר 1941 החוק להגנת האומה. בהמשך, נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה", כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 477 יהודים מרוסה וראזגרד שנכללו במכסה זו. הגירוש לא יצא לפועל. במאי 1943 הגיעו חלק ממגורשי סופיה לרוסה ונקלטו על ידי הקהילה המקומית.
בתחילת יולי 1943, נעצרו כ-500 יהודים, (מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים), מן הערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו ל-3 מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן. מרבית העצורים שוחררו באוקטובר 1943, אך עצורי מחנה הריכוז קאייליקה ועובדי הכפייה שוחררו רק בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום. במהלך המלחמה הצטרפו בני נוער רבים מקרב קהילת רוסה למחתרת הקומוניסטית ונטלו חלק בפעולות נגד מתקני הצבא הגרמני ומפעלים אשר סיפקו ציוד לצבא הגרמני. מהבולטים היו לאון תג'ר בן דוד אשר בספטמבר 1941 חיבל במכלי דלק של הצבא הגרמני, נקלע לחלופי אש אשר במהלכם נהרג חייל גרמני ולבסוף נתפס והוצא להורג ואנה ונטורה אשר נורתה למוות בידי המשטרה הבולגרית בטרם מלאו לה 19 שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה הפעילות הציונית והוקם תא של תנועת החלוץ שפעל להכשרת בני הקהילה לעלייה לישראל. מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה מבולגריה בין 1948 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד וברוסה נמנו 452 יהודים. ב-2004 מנתה קהילת רוסה 200 נפשות.
Creepin on ah Come Up
Creepin on ah Come Up הוא מיני-אלבום מאת להקת ההיפ הופ Bone Thugs-n-Harmony. האלבום הופץ ב-1994 בהוצאת חברת התקליטים רות'לס רקורדס. ב-1998 האלבום נבחר לאחד ממאה האלבומים הטובים ביותר על ידי מגזין הסורס.
רקע.
זה הוא אלבום הבכורה של הלהקה, בו הסינגלים "Thuggish Ruggish Bone" ו-"$ Foe tha Love of". באלבום מתארחים שטאשה ויליאמס ואיזי אי, שיתוף פעולה זה החל סגנון חדש של שירה בפזמון ושירת ראפ מהירה וזורמת. במאמר "Crossroads To Riches" של מגזין הסורס סיפרו חברי הלהקה שהם שינו את שם הלהקה ל-Bone Thugs-n-Harmony מכיוון שהיה להם שיר שנקרא "Thugs-N-Harmony".
הארמייה ה-14 (בריטניה)
הארמייה ה-14 של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בצבא הבריטי, ששירתה במלחמת העולם השנייה בזירה הדרום-מזרח אסייתית ובעיקר במערכה בבורמה. הארמייה ה-14 בדומה לארמייה השמינית הייתה ארמייה אשר הורכבה מיחידות ממדינות האימפריה הבריטית ומדינות חבר העמים הבריטי, בהן הודו ומדינות אפריקה.
לארמייה ניתן בתקופה מאוחרת יותר הכינוי הארמייה הנשכחת כפי שהמערכה על בורמה כונתה המערכה הנשכחת, משום שבהתעסקות ההיסטורית במלחמת העולם השנייה ישנה נטייה להמעיט בערך המערכה והכוחות אשר פעלו בה.
היסטוריה.
הארמייה נוצרה עם פיצול הארמייה המזרחית ויצירת הפיקוד המזרחי בשנת 1943. הארמייה המזרחית הייתה אחראית על הגבול של האזורים בשליטה הבריטית במזרח הודו כנגד הצבא היפני, עם עליית הפעילות הצבאית היפנית באזור, פוצלה הארמייה המזרחית לכוח הגנתי באחריות הפיקוד המזרחי החדש וכוח התקפי שהוא הארמייה ה-14. במהלך קיום הארמייה היו תחתיה ארבעה קורפוסים, שני הקורפוסים הראשוניים ששירתו תחתיה היו הקורפוס ה-4 שמפקדתו באסאם (הודו) והקורפוס ה-15 שמפקדתו באראקן (בורמה).
ההגנה על הודו.
בתחילת 1944, כוחות הארמייה החלו לנוע לכיוון דרום-מזרח כדי לשחרר את האזורים שנכבשו על ידי היפנים, כתגובה לכך הצבא היפני החל במתקפות נגד לאורך החזית באזורי בורמה וצפון-מזרח הודו. המטרה היפנית הייתה שבירת כוחות בעלות הברית עוד בבסיסיהם ומפקדותיהם ובכך למנוע את המאמץ לכיבוש מחדש של בורמה.
ההתקפה הראשונית היפנית הייתה מופנית כלפי מערב בורמה ודרום-מזרח בנגל, בסיסי ומפקדות בעלות הברית באזור נפלו תחת ההתקפה, כולל מפקדת הקורפוס ה-15 במה שמכונה קרב אראקאן. הצבא הבריטי הטיס אספקה ותגבורות לחיילים הנצורים באראקאן שהחזיקו כנגד ההתקפות היפניות. ההתקפה היפנית העיקרית כנגד מערב בורמה ואראקן כשלה אך לצד התקפה זו שלחו היפנים כוח לכיוון צפון, לצפון-מזרח הודו (כיום שבע האחיות ובנגלדש) כנגד כוחות בעלות הברית אשר ישבו שם, בהם מפקדת הקורפוס ה-4 באסאם. היפנים תקפו באימפל וקוהימה בין מרץ ליולי 1944, כנגד התקפות אלו הטיסו הבריטים יחידות מאזור בורמה היכן שההתקפות היפניות כשלו והעבירו גם את יחידות הקורפוס ה-33 מדרום הודו לצפון-מזרח הודו לעזרת הכוחות המגינים.
הניסיון של הצבא היפני ב-1944 לכיבוש בורמה והודו והרס כוחות בעלות הברית באזור נכשל באופן גורף, כאשר היפנים איבדו כ-85,000 חיילים במתקפה לרוב כתוצאה מאספקה לקויה ומחלות.
שחרור בורמה.
בשנת 1945 עברה הארמייה לפיקוד ברית כוחות היבשה בדרום-מזרח אסיה (ALFSEA), בשלב זה הייתה הארמייה מורכבת מהקורפוס ה-4 והקורפוס ה-33. לאחר שנבחרה האופציה של התקפה יבשתית לשחרור בורמה על פני האופציה האמפיבית, נבחרה הארמייה ה-14 להוביל את ההתקפה בבורמה כנגד הצבא היפני.
הקורפוס ה-4 החל להתקדם בציר נהר האירואדי במרכז בורמה כאשר הוא כובש את העיר מאיקטילה שהייתה בסיס לוגיסטי חשוב עבור הצבא היפני. הקורפוס ה-33 בינתיים התקדם וכבש את מנדליי, עיר בעלת חשיבות רבה לתושבי בורמה מה שתרם להרמת מורל התושבים. הפעולות ההתקפיות במרכז בורמה השיגו השמדה של מירב הכוח היפני באזור ותרמו רבות להמשך המערכה.
המשך תנועת הארמייה היה דרומה, הקורפוס ה-33 המשיך דרומה לאורך נהר האירואדי והקורפוס ה-4 נע לאורך נהר הסיטאנג. היעד היה הגעה ושחרור ראנגון שהייתה עיר הבירה הבורמזית ועיר נמל חשובה לאספקת הכוחות, לפני עונת המונסונים. בתוך כחודש, הגיעו כוחות הארמייה לכדי כ-64 ק"מ מהעיר והקורפוס ה-4 נכנס ללחימה קשה כנגד כוחות יפנים שהגנו על העיר מצפון. התקדמות הארמייה והלחימה מצפון לראנגון גרמו לחיל המצב היפני לנטוש את העיר.
ב-2 במאי 1945, נחת כוח אמפיבי של בעלות הברית בראנגון כחלק ממבצע דרקולה, הכוח שחרר את העיר ללא קרב שכן הכוחות היפנים נסוגו לפני הנחיתה.
ב-2 בספטמבר 1945 יפן נכנעה ובכך נגמרה מלחמת העולם השנייה. ב-1 בנובמבר 1945, הארמייה הפכה להיות פיקוד מלאיה להמשך פעולות לשחרור מלאיה וסינגפור.
מבנה הארמייה.
בתקופות שונות במלחמה שירתו תחת הארמייה ארבעה קורפוסים: הקורפוס ה-4, הקורפוס ה-15, הקורפוס ה-33 והקורפוס ה-34.
בארמייה שירתו 13 דיוויזיות, כולן דיוויזיות חיל רגלים ומספר יחידות עצמאיות קטנות יותר:
מני פקיאו