רדאמס (ערבית: غدامس; תעתיק מדויק: ע'דאמס) היא עיר ונווה מדבר במערב לוב, סמוך לגבולה עם אלג'יריה ותוניסיה, והיא שוכנת כ-550 ק"מ דרומית-מערבית לבירה טריפולי. בעיר התגוררו לפי הערכה כ-16,000 ברברים סונים בשנת 2003, אך גם נוודים בני הטוארג נוהגים לפקוד אותה. תושבי העיר מדברים בניב ברברי ארכאי שלו אוצר מילים נרחב משלו ומערכת צלילים ייחודית. נראה כי בעיר רווחו בעבר מספר ניבים שונים בהתאם לשייכות השבטית. חלקה העתיק של העיר, אשר זכה לכינוי "פנינת המדבר", מוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1986.
היסטוריה.
העיר קמה על שרידיה של העיר הברברית הקדומה קידמה (Cydamae) או קידמוס (Cydamus), אשר הייתה לבת בריתה של האימפריה הרומית בשנת 19 לפנה"ס, אך באתר לא נותרו בתים מהתקופה הברברית הפרהיסטורית או מהתקופה הרומית. במאה ה-6 ולאחר שמיסיונרים ביזנטים התיישבו במקום, הייתה העיר למקום מושבו של בישוף. במאה ה-7 נכבשה רדאמס בידי הערבים והאוכלוסייה התאסלמה. בין המאה ה-8 והמאה ה-10 השתייכה האוכלוסייה לכת האיבאדיה.
העיר תפקדה באופן עצמאי למדי ועד למאה ה-19 הייתה אתר חשוב לאורך דרכי המסחר שחצו את הסהרה. אף שכיבוש לוב בידי האימפריה האיטלקית החל ב-1911 רק שנתיים לאחר מכן החלו האיטלקים להתקדם אל פנים הארץ, ורק בשנת 1924 התבסס השלטון האיטלקי בעיר. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה רדאמס בידי צבא צרפת החופשית במהלך מסע צבא צרפת החופשית בפזאן בשנת 1943, והייתה לחלק מלוב העצמאית בשנת 1956. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו בתי העיר להתפשט אל מחוץ לחומותיה, בעיקר לכיוון דרום ודרום-מערב.
האתר.
העיר העתיקה בנויה כעיגול שקוטרו כ-1,750 מטר. קירות הבתים החיצוניים משמשים גם כחומותיה החיצוניות של העיר כולה. העיר העתיקה חולקה לשבעה רבעים, שכל אחד מהם שימש את אחד משבעת השבטים הברברים שהתגוררו בעיר. שבטים אלה השתייכו לשתי קבוצות עיקריות - איית ואליד ואיית וזיטן, ובכל רובע הייתה רחבה ציבורית ששימשה לעריכת פסטיבלים ואירועים.
בתי העיר הם בעלי שתי קומות לפחות, ורחובותיה הם למעשה ארקדות ארוכות המשמשות כמעברים מקורים ומוגנים מפני החום ופגעי מזג האוויר. הגישה לבתים היא מארקדות אלה, ולעיתים שקועה קומת הקרקע מתחת למפלס הרחוב. בקומה הקרקע של הבתים נמצאים אזורי אחסון ומגורים וגרם מדרגות מוביל אל הקומה השנייה, שבה אזור מגורים נוסף. בקומה השנייה מרפסות המאפשרות גם הן תנועה בין הבתים, ולמעשה ישנם בעיר שני מפלסי תנועה - התחתון מקורה והעליון תחת כיפת השמיים. מאפיין ייחודי של שני מפלסים אלה הוא שבאופן מסורתי השתמשו גברים במפלס התחתון, בעוד שהעליון היה שמור לנשים.
כמהין (מושב)
כְּמֵהִין הוא מושב עובדים שיתופי במועצה אזורית רמת נגב, באזור יישובי פתחת ניצנה, כ-50 ק"מ מדרום מערב לבאר שבע. המושב הוקם בשנת 1988 על ידי גרעיני נח"ל של תנועת המושבים. בסמוך למושב נמצאת שמורת הטבע חולות עגור. מקור שם המושב בפטריית הכמהין.
כמהין הוא מושב בעל אופי חקלאי חילוני המונה כ-50 משפחות. בשנת 1992 הפך כמהין ממושב למושב עובדים השייך לתנועת המושבים, מאז החל בתנופת קליטה של זוגות ומשפחות צעירות. כבכל מושב כל משפחה היא יחידה כלכלית עצמאית, יחד עם זאת קיים דגש על הפן הקהילתי.
חברי המושב פעילים בוועדות השונות: קליטה, תרבות, ספורט, נוער, חינוך, ביקורת וביטחון. בנוסף, ועד הנהלה המורכב מחמישה חברי אגודה. במושב ספריה, מועדון למבוגרים, מועדון לילדים, מזכירות מושב, גן משחקים ומכינה קדם צבאית חצי שנתית של דרך ארץ.
חלקן הגדול של המשפחות במושב עוסקות בחקלאות. במקרים רבים משלבת המשפחה משק חקלאי ועבודה במקצועות חופשיים (עבודה-סוציאלית, תיירות, הנדסה, עריכת-דין, חינוך והוראה, כלכלה).
החקלאות במושב היא חקלאות מתקדמת ומיועדת לייצוא. ענף הגידול העיקרי הוא עגבניות שרי בחממות. השקיה באמצעות מי התהום המליחים הקיימים באזור מונעת מחסור במכסות המים. כמו כן, היא משפרת את איכות הגידול. ענפי גידול נוספים כוללים תבלינים, פלפלים ותפוחי אדמה.
מטאלופרוטאזה
מחלף ההלכה
מחלף ההלכה הוא מחלף בנתיבי איילון בתל אביב-יפו ובנוי בתצורת מחלף יהלום המשולב במחלף עלה תלתן חלקי. בדומה למחלפים אחרים בנתיבי איילון גם במחלף זה הגשר נבנה בתוואי הדרך העירונית והוא חולף מעל הדרך המהירה. היציאות והכניסות למחלף מרומזרות ברובן ואילו בנתיבי איילון מתאפשרת תנועה ללא רמזורים. היציאה לכיוון איילון צפון מתחברת ליציאה למחלף רוקח. תחת המחלף עוברת מסילת החוף (מסילת איילון מתחילה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ודרומה, זאת אף על פי שנחל איילון נמשך גם צפונה לה).
אזור מחלף ההלכה היה הקצה הצפוני של נתיבי איילון עם פתיחת הקטע הראשון ב-1982. באותה עת הסתיים הכביש המהיר מחוץ לתוואי נחל איילון בצומת הרחובות ביאליק והרחוב שנקרא בשלב מאוחר יותר דרך מנחם בגין ברמת גן. התנועה מצומת זה לכיוון רחוב ההלכה בתל אביב, לימים רחוב שלמה גורן, עברה דרך שני גשרי ביילי שנחנכו ב-11 בינואר 1968, כשש שנים ממועד הכרזת התוכנית, בגובה נמוך יחסית מעל תוואי הנחל ובמפלס מסילת החוף של רכבת ישראל, שלא על פי התכנון המקורי למינהור הכביש או סלילתו על גשר מעל למסילה, כך שאימתי שחלפה רכבת ירד המחסום ונחסמה התנועה בין תל אביב לבנותיה.
מקור שם המחלף הוא ההלכה היהודית כשמם של הגשרים הישנים ורחוב ההלכה, טרם הוחלף שמו, מערבית למחלף.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה בשני שלבים גשר גדול וגבוה שהחליף את הגשרים הנמוכים. עם סיום בנייתו לקראת סוף שנות ה-80 הוסטו נתיבי איילון אל תוך תוואי הנחל והמשיכו משם לכיוון מחלף רוקח. במשך מספר שנים לאחר השלמת הבנייה נותרה הפנייה מהדרך העירונית לכיוון איילון צפון סגורה לתנועה עקב מאבק דיירי הבניין הסמוך. הפנייה נפתחה לתנועה עם השגת הסכם פשרה חריג שהתיר מעבר לכל כלי תחבורה פרט לאופנועים. באמצע שנות ה-90 בוצע עדכון במבנה הלולאה היוצאת מאיילון בכיוון דרום, כך שבמרכזה הוקם צומת מרומזר המאפשר פנייה לרחוב חדש הנקרא רחוב פנחס ספיר.
בצידו המזרחי של הגשר, עומדים בניינים אשר כוסו בשלטי פרסום ענקיים למשך מספר שנים מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20. שלטים אלו היו משלטי הפרסום הבולטים בישראל. נגד השלטים התקיימו מחאות רבות, הן על רקע בטיחותי - כעלולות לגרום לתאונות דרכים והן על רקע דתי-מוסרי שכן פעמים רבות הוצגו בהם דוגמנים ודוגמניות בלבוש בלתי צנוע. בסוף שנת 2007, לאחר דיון בבית המשפט הגבוה לצדק, הונחו המפרסמים להסיר שילוט בכל דרך בין עירונית ובהתאם הוסרו השלטים במחלף. בשנת 2009 הוחזר השילוט למחלף, לאחר שחוקק חוק המותיר בידי הרשות המקומית את ההחלטה על אישור השילוט.
בסמוך לצידו המערבי של המחלף נבנתה החל משנת 2004 שכונת פארק צמרת.
שפה אנליטית
שפה אנליטית היא שפה שבה היחסים התחביריים במשפט והמשמעות נקבעים באמצעות שימוש במיליות ובסדר המילים, ולא בעזרת הטיה של מילים. שפה אנליטית טהורה תהיה שפה ללא הטיות מילים. ההפך מזה הוא שפה סינתטית, כלומר שפה שעושה שימוש בהטיות של מילים וחיבור מורפמות כדי להשיג אותה מטרה.
דוגמה קלאסית לשפה אנליטית היא סינית. בתור דוגמה, בעוד עברית משתמשת במורפמה ה"א הידיעה כדי להראות יידוע, הסינית משתמשת בסדר המילים כדי להשיג את אותה המטרה.
עברית היא שפה אנליטית למחצה, בהשתמשה במיליות וכמו כן בהטיות מילים לציון משמעות וקשרים תחביריים.
סיפור בהמשכים
סיפור בהמשכים הוא רומן או נובלה, המופיע כסדרה מתמשכת בכתב עת או באתר אינטרנט, כאשר כל פרק מופיע זמן מה לאחר הפרק הקודם. לרוב, לאחר פרסום הסדרה יוצא הסיפור לאור בדפוס כספר בפני עצמו. בדרך כלל נכתב כל הסיפור על ידי סופר יחיד, אולם בסדרות המתפרסמות באינטרנט נוצר ז'אנר שבו קהל הקוראים משתתף בכתיבת הפרקים הבאים של הסיפור. טכניקת הסיפור בהמשכים משמשת גם ככלי חינוכי, בבתי הספר ובגני הילדים, שבהם מוקראים סיפורים מעת לעת, כחלק בלתי נפרד משיעורי העשרה וספרות.
היסטוריה.
במאה התשע-עשרה, טרם התקדמות הדפוס לממדים ולטכנולוגיה בני זמננו, היה מחירם של ספרים גבוה והם נחשבו כמעט כמוצר מותרות, שרק אנשים אמידים יכלו לרכוש לעצמם. ספרייה מכובדת בסלון הביתי הייתה מנת חלקם של עשירים בלבד. לעומתם, אנשי מעמד הביניים ומעמד הפועלים צרכו בעיקר עיתונים כחומר לקריאה. מצב זה הביא סופרים רבים, שרובם נמנו על מעמד הביניים, להתפרנס מכתיבתם של סיפורים בהמשכים עבור כתבי עת ועיתונים פופולריים. אחרים הפיצו בעצמם את ספריהם בקבצים חודשיים, שהתפרסו על פני שנה או שנתיים ונמכרו בדוכנים או נשלחו באמצעות הדואר ישירות למנויים קבועים.
סופרים מפורסמים, שספריהם הפכו לנכסי צאן ברזל בספרות הכלל-עולמית, החלו את דרכם ככותבי סיפורים בהמשכים. אחד הראשונים שבהם הוא צ'ארלס דיקנס, שהחל בשנת 1836 בהפצת ספרו הראשון, "מועדון הפיקוויקים", בחוברות שיצאו לאור אחת לחודש והופצו בעשרות אלפי עותקים, כמעט לכל רחבי העולם דובר האנגלית. רוב ספריו של דיקנס, כ"אוליבר טוויסט", "ניקולס ניקלבי" ואחרים, פורסמו כסיפור בהמשכים, בכתבי העת "Household Words" ו-"All The Year Round". יש הטוענים כי זו הסיבה שהם ארוכים כל כך, וגדושים באירועים ובסיפורים שאינם קשורים לגוף העלילה ולעיתים אף מכבידים עליה - ככל שרבו הפרקים והסדרה התארכה יותר, מובטחת הייתה פרנסתו של דיקנס לפרק זמן ארוך ושכרו גדל בהתאם.