תאוריית ניהול האימה נשענת על ההנחה שלבני אדם יש צורך בהערכה עצמית, ומבוססת על עבודותיו של ארנסט בקר, במיוחד ספרו "הכחשת המוות" אשר ראה אור בשנת 1973. בקר הציע שהצורך בהערכה עצמית הוא ייחודי לאדם בגלל יכולתו לתפיסה של סמלים וזמנים, ולרפלקציה עצמית. אף על פי שתכונות אלה תורמות במידה רבה לאדפטיביות של האדם, הן גם יצרו עבורו בעיות ייחודיות. ספציפית, בעקבות מודעות זו, מסוגל האדם לתהות על מטרת קיומו, להרהר ביסוד הבלתי נשלט של היקום, ולתפוס כי הקבוע היחיד הוא הביטחון שביום מן הימים חייו יגיעו לסופם – דבר שיכול לקרות בכל רגע ומכל סיבה שהיא. על פי בקר, למודעות זו יש הפוטנציאל ליצור חרדה משתקת עבור האדם ולכן הוא מוכרח להדחיקה. על מנת להתמודד עם מציאות מודחקת זו שבעקבות אירועים מסוימים מאיימת לעלות לפני המודעות, האדם פיתח השקפות עולם תרבותיות אשר משרות סדר, משמעות ונצחיות לחווייתו. התרבויות והשקפות העולם שהן מספקות כוללות תשובות לשאלות קיומיות (כמו איך העולם נברא ומה קורה כאשר מתים), תוך הענקת משמעות, תקווה לאלמותיות (אלמותיות מילולית כמו אמונה בחיים לאחר המוות או אלמותיות סימבולית באמצעות הענקת ערך ומשמעות להיבטים מסוימים של העצמי והתרבות) והנחיות להתנהגות מוערכת ומוסרית. מבחינה זו, ייחודו של האדם הוא בהיותו יצור תרבותי.
תאוריית ניהול האימה ופסיכולוגיה אבולוציונית.
תאוריית ניהול האימה מוצגת בספרות ככזאת שמתיישבת עם עקרונות האבולוציה:
על אף שהניאנדרתלים קברו מתים כבר לפני 100,000 שנים, ייתכן שעשו זאת רק מתוך מטרה להימנע מריחות לא נעימים ומחלות. אך בתקופה הפלאוליתית העליונה נהגו לקבור את המתים עם קישוטים, חרוזים, אוכל וחפצים נוספים, מה שמצביע על אמונה בחיים שלאחר המוות. תאוריית ניהול האימה גורסת שעם התפתחות קוגניטיבית מתקדמת שהייתה אדפטיבית עבור אבותינו הקדמונים, התפתחה בנקודה מסוימת גם המודעות לעובדת המוות הבלתי נמנע. פחדים ספציפיים מאיומים ממשיים שעלולים להזיק לאדם יכולים להיות אדפטיביים, אך לא כך לגבי חרדת מוות כללית, ובמיוחד אם היא מאיימת להפריע בתפקודים אדפטיביים אחרים. לכן, בני האדם פיתחו מערכת ערכים ואמונות שסיפקו הגנה מפני חרדת המוות.
תאוריית ניהול האימה ספגה גם ביקורות מפי פסיכולוגים אבולוציוניים בנוגע להתאמתה לראייה האבולוציונית המודרנית (ראו חלק "ביקורות על התאוריה").
עקרונות התאוריה.
תאוריית ניהול האימה כוללת הסבר על מהותה של הערכה עצמית, מדוע האדם זקוק לה וכיצד הצורך בהערכה עצמית משפיע על התנהגותו החברתית. על פי התאוריה, ההערכה העצמית היא תחושה ממתנת חרדה הנחוצה לשם ניהול אימת המוות, ועל מנת לתחזק אותה מאמץ האדם השקפות עולם שמתאימות לתרבותו ומקנות לו סדר, משמעות ואלמותיות סמלית או מילולית.[1]
מערכת הגנה מחרדת המוות.
החל מילדות מוקדמת, מתפתחת מודעות עצמית והתפיסה כי יש להיות "ילד טוב" או "ילדה טובה" בעיני הדמות המטפלת על מנת לזכות בחום והגנה. להיות "ילד רע" או "ילדה רעה" משמע להסתכן בנטישה ולכן במוות. מכאן, תפיסה עצמית חיובית מקושרת לתחושות של חום וביטחון, ואילו תפיסה עצמית שלילית מקושרת לאימה.
בהמשך ההתפתחות, מתפתחת המודעות למוות ולהיותו בלתי נמנע. עם מודעות זו, ילדים מבינים כי הוריהם לא תמיד יוכלו להגן עליהם ולכן הם צריכים למצוא מקורות נוספים שיבטיחו חום, הגנה, ומניעה מחרדה ואימה. התרבות מספקת בסיס כזה בכך שקובעת ערכים, סטנדרטים ותפקידים, השקפות עולם מסוימות ואפשרות לאלמותיות. הילדים מבינים שבשביל לא לחוש אימה, הם צריכים להאמין שהם בעלי ערך בתוך הקונטקסט התרבותי אליו הם משתייכים.[1]
על פי תאוריית ניהול האימה, הערכה עצמית (self-esteem) היא תחושה ממתנת חרדה שמכילה שני מרכיבים: [1]
לכן, על מנת לשמר את הערכתו העצמית, יעשה פעולות המשמרות את סיפורו התרבותי ופעולות המשמרות את האמונה בערכו בתוך הקונטקסט התרבותי.
דוגמאות לפעולות המשמרות את הסיפור התרבותי: לימוד פורמלי ולא-פורמלי של ערכים תרבותיים או דתיים ("והיגדת לבינך" סיפור יציאת מצרים), השתתפות בטקס דתי (קידוש, ברית מילה, הליכה לכנסייה בימי ראשון, חגיגת בר/בת מצווה), שירת ההמנון, ביקור באתרים היסטוריים, ימי זיכרון לשואה ולחללי צה"ל, מאבק על מקומות קדושים, שילוב סמלים תרבותיים בדגלים, מטבעות ומוסדות.
כל חוויה שתרמוז על כך שסיפורו התרבותי אינו אבסולוטי, יאיים על ערכו העצמי של האדם ולכן יעורר חרדה. כאשר איום מסוג זה מתעורר, מנגנוני הגנה יופעלו על מנת לחזק את האמונה בסיפור התרבותי ובערך האישי בקונטקסט זה, על מנת להפחיתו.
ניתן להסתכל על מלחמות בתור ניסיונות להוכיח עליונות ונכונות של השקפת עולם וערכים תרבותיים של קבוצה אחת על אלו של אחרת. מפתחי התאוריה מציעים כי למרות תרומתם של שיקולים פוליטיים וכלכליים לקונפליקטים, האיום האידאולוגי הוא זה שמנהיגים מתמקדים בו על מנת להניע אנשים להילחם. [1]
חשוב להבין כי הסיפור התרבותי והערכים שמשתקפים ממנו יכולים להתבטא בצורות שונות עבור אנשים שונים.
דוגמאות לפעולות המשמרות את האמונה בערך העצמי בתוך הקונטקסט התרבותי: מילוי תפקיד מצופה, עמידה בסטנדרטים מוסריים של החברה, השגת סטטוס או מעמד מוערך, הזדהות עם גיבורי תרבות וסגידה אליהם.
הסטנדרטים עשויים להשתנות עבור כל אחד ואחת, אך באופן כללי, קבלת אישורים מאחרים השייכים לאותו עולם תרבותי מקלה מאוד על היכולת להאמין בערך העצמי. כך, קשרים חברתיים, רומנטיים ומשפחתיים מספקים מקור משמעותי לתחושת הערך העצמי. לדוגמה, הורים יכולים לשאוב ערך עצמי ואף תחושת אלמותיות מקיומם והישגיהם של ילדיהם, בעקבות הידיעה שבזכותם הם קיימים וההכרה בכך שהם נחוצים להישרדותם. [1]
בהמשך המחקר אודות המערכת שממתנת את חרדת המוות הוצע מנגנון הנוסף על העלאת הערכה עצמית ותיקוף השקפות עולם, והוא יצירה ושימור של קשרים קרובים. בין השאר, במחקריהם נמצא שקשרים קרובים משרתים תפקיד של מיתון חרדת מוות ובולטות מוות גורמת להתגברות המוטיבציה ליצור ולתחזק קשרים קרובים.
השערות הנובעות מהתאוריה.
נערכו יותר מ-400 מחקרים בתחום תאוריית ניהול האימה במעל ל-15 מדינות שונות. ניתן לזהות בגוף מחקרי זה מספר השערות מרכזיות: השערת בולטות המוות (MS – Mortality salience hypothesis), השערת נגישות מחשבות מוות (DTA – Death-thought accessibility hypothesis) והשערת ההגנה מחרדה (Anxiety-buffer hypothesis). ההשערות צומחות מן התאוריה והן קשורות זו לזו, אך מציעות זוויות הסתכלות שונות ומכאן גם מתודולוגיות מחקריות שונות. עקב כך שהן שונות באופיין ודרך בדיקתן, האישוש שלהן מביא לתמיכה מקיפה ומשמעותית בתאוריה.
השערת בולטות מוות (MS - Mortality salience hypothesis).
על פי השערת בולטות המוות, בהנחה שהערכה עצמית, השקפות עולם תרבותיות וקשרים קרובים משמשים כמנגנונים להכחשת המוות, נצפה שהבלטה של נושא מותם יעלה אצל אנשים את השימוש במערכת ההגנה מחרדת המוות, ולכן יגרום לחשיבה והתנהגות שמכוונת להעלות את הערך העצמי, לחזק את השקפות העולם התרבותיות ולהתקרב אל הקרובים להם. ישנן דרכים שונות להבליט את נושא המוות עבור המשתתפים בניסויים, למשל על ידי תזכורת פשוטה, בקשה מהמשתתפים לכתוב על המוות של עצמם, או דאגה לכך שיעברו ליד בית קברות בדרך למיקום הניסוי. בדרך כלל, נושא המוות מובלט אצל קבוצת הניסוי, ואילו קבוצת הביקורת איננה מקבלת תזכורת או מקבלת תזכורת על נושא אחר (למשל כאב שיניים).
בסדרת מחקרים ראשונית, החוקרים רוזנבלאט ושותפים (1989) הראו שבולטות מוות יכולה לגרום לשופטים המתנגדים לזנות לשפוט זונות בחומרה רבה יותר. בסדרת מחקרים נוספת, הראו גרינברג ושותפים (1990) כיצד בולטות מוות יכולה להשפיע על תגובות לחברי קבוצת הפנים וחברי קבוצות חוץ אשר תומכים או מאיימים על השקפת עולמו של המשתתף. בניסויים אלו, משתתפים נוצריים היו צריכים להעריך סטודנט שהיה יהודי או נוצרי. כאשר הסטודנט המוערך היה נוצרי, המשתתפים שעברו מניפולציה של בולטות מוות נתנו הערכות יותר חיוביות ממשתתפים שלא עברו מניפולציה זו, ואילו כאשר הסטודנט היה יהודי, בולטות המוות דווקא גרמה לנתינת הערכות שליליות יותר בקרב המשתתפים בנוצריים. בניסויים אחרים נמצא שבולטות מוות יכולה להגביר אגרסיביות כלפי אנשים עם השקפות עולם שונות, ואף להגביר תמיכה בשימוש באלימות בסכסוכים פוליטיים. הפרשנות של תוצאות אלו על פי תאוריית ניהול האימה היא שהמחשבה על מוות הובילה את משתתפי הניסוי לדבוק בהשקפת עולמם כדי למתן את חרדת המוות.
ישנם ממצאים המראים שהמחשבה על מוות מגבירה את השאיפה לחיזוק ההערכה העצמית. למשל, אצל אנשים שערכם העצמי תלוי בין היתר ביכולות הנהיגה שלהם, בולטות מוות הגבירה לקיחת סיכונים במשימת נהיגה בסימולטור. אפקט זה לא נראה כאשר המשתתפים קיבלו משוב חיובי על נהיגתם לפני משימת הסימולטור. ניתן לפרש את התוצאות כך שהעלאת נושא המוות למודעות גרמה להפעלת מערכת הגנה מחרדת מוות הכוללת שאיפה לחיזוק הערך העצמי. נהגים אשר לקיחת סיכונים בנהיגה היא משמעותית עבור ערכם העצמי לקחו יותר סיכונים ובכך העלו את ערכם העצמי. משוב חיובי לפני המשימה חיזק את הערך העצמי, ולכן לא הייתה לקיחת סיכונים מוגברת בעת הסימולציה.
לבסוף, הצליחו להראות כי בולטות מוות יכולה להגביר את הרצון בקשרים קרובים בקרב אנשים עם התקשרות בטוחה ורצון ליזום אינטראקציה חברתית.
השערת נגישות מחשבות מוות (DTA - Death-thought accessibility hypothesis).