עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בתום שירותו הצבאי שימש מאבטח מטוסים בחברת אל על. בשנים 1974–1977 היה קצין הביטחון של השגרירות הישראלית ברומא, שם התוודע לכדורגל איטלקי. הוא ידוע כאוהד מילאן ונבחרת איטליה בכדורגל.
שימש ככתב בעיתון "מעריב" בין השנים 1978 ל-1983. שם נודע בזכות הטור הנשכני "הקו הלוהט", בו ראיין אנשי ספורט שונים מדי שבוע, ותקף פרות קדושות בספורט הישראלי. ב-1984 נקרא על ידי המו"ל עמוס שוקן ועורך מדור הספורט, פיני זהבי, להצטרף לעיתון "חדשות". ב"חדשות" המשיך לכתוב טור בשם "הקו הלוהט". החל מ-1987 שימש כעורך הספורט של העיתון.
בסוף 1989 ערך לתקופה קצרה יומון ספורט חדש בשם "עולם הספורט", שהקים איש העסקים אריה גנגר. העיתון לא זכה להצלחה ונסגר לאחר חצי שנה. רצון חזר לכתוב ב"חדשות". במקביל החל לשמש כפרשן הכדורגל המרכזי של הערוץ הראשון. כמו כן שימש בשנות ה-90 פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" לצידו של המגיש, מאיר איינשטיין.
בין השנים 1993 ל-2001 היה עורך מדור הספורט של העיתון "הארץ". עם תום כהונתו כעורך המשיך לכתוב בעיתון. ביוני 2004 עבר לכתוב כפרשן ועורך ספורט ב"מעריב". בנוסף היה בעל טור באתר העיתון "nrg".
בשנת 2001 החל להגיש את תוכנית הספורט "בטריבונה", ששודרה בערוץ "בריזה", שהקימה yes הטלוויזיה בלוויין. לאחר שערוץ "בריזה" נסגר רכש ערוץ 10 את הזכויות לתוכנית והיא שודרה בערוץ עד שנת 2005. במקביל הגיש בערוץ 10 גם תוכנית ערב יומית בשם "רצון חופשי". בשנת 2008 החל הערוץ הראשון לשדר את "בטריבונה". במסגרת התוכנית נודע רצון בביקורתו החריפה על מאמנים ישראליים, כשהבולטים מבין אלה שהטיח בהם ביקורת היו שלמה שרף ואברהם גרנט.
בפברואר 2006 מונה לעורך העיתון "ישראלי" שהוקם על ידי איש העסקים שלמה בן צבי, אולם תוך מספר חודשים הוחלף בידי עמוס רגב. עקב כך פרץ סכסוך משפטי בין רצון לבן צבי על פיצויים שהיה אמור לקבל. בתצהיר שהגיש לבית המשפט טען בן צבי, כי רצון מונה לעורך לבקשת בנימין נתניהו ושלדון אדלסון (שנכנס להשקעה בעיתון). והוא הוחלף גם לבקשת אדלסון שלא רצה "כתב ספורט כעורך".
רצון חזר לעבוד כפרשן ספורט ובעל טור ב"מעריב", אולם עזב בסוף 2012 לאחר ששלמה בן-צבי רכש את העיתון.
בין השנים 2009 ל-2019 הגיש את תוכנית האקטואליה היומית "רצון חופשי" ברדיו ירושלים. בשנת 2014 זכתה התוכנית בפרס הרדיו של אגודת העיתונאים בתל אביב. בפברואר 2020 עבר לשדר תוכנית יומית בתחנת הרדיו "גלי ישראל" בשבע בבוקר. בתוכנית מביע רצון דעות ימניות מובהקות.
חיים אישיים.
רצון הוא בן דודה של הזמרת מרגלית צנעני.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
מוהם
לימוזינה (תוכנית טלוויזיה)
"לימוזינה" הייתה תוכנית ראיונות בהגשת גיל ריבה ששודרה בערוץ ישראל 10 בין השנים 2002–2005.
היסטוריה.
התוכנית עלתה לשידור עם עליית ערוץ 10, ושודרה בין השנים 2002 ו-2003, בשתי עונותיה הראשונות, בליווי הדוגמנית גלית גוטמן. בשנת 2005 החליט מנהל התוכן בערוץ, שי אביבי, להחזיר את התוכנית לעונה נוספת. בכל תוכנית מנהל ריבה שיחה, תוך כדי נסיעה בלימוזינה, עם מרואייניו, אושיות אקטואליות ומוכרות לציבור הרחב. במהלך הראיון מתווספים קטעי דיבור וטקסטים של ריבה ותגובות שונות של הנוגעים בדבר. התוכנית ידועה בסאטיריות, ציניות וסארקסטיות של המנחה בשאלותיו השונות.
בתוכנית אחת קרא נועם פדרמן לגירוש ערבים, והועמד על כך לדין. נגזרו עליו עבודות שירות.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
תא כתום
תא כתום, "תא סטודנטים נגד ההתנתקות", היה ארגון סטודנטים ימני שנטל חלק בפעילויות המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
היסטוריה.
הארגון הוקם על ידי קבוצת פעילים בראשותם של אריאל גלבוע ורונן שובל, מהאוניברסיטה העברית, בתחילת שנת הלימודים תשס"ה (2004). הארגון מנה כ-4,000 סטודנטים, בכ-50 מוסדות לימוד אקדמיים. חבריו נטלו חלק בפעילויות המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, בשיתוף פעולה עם מועצת יש"ע.
פעילויות.
לפני תוכנית ההתנתקות:
לאחר ההתנתקות.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות הארגון חדל להיות פעיל. בסוף שנת 2006 רונן שובל הקים יחד עם ארז תדמור את תנועת "אם תרצו".
Windows vista
הידקי טוג'ו
הידֶקי טוֹג'וֹ (יפנית: 東條 英機, , 30 בדצמבר 1884 - 23 בדצמבר 1948) היה גנרל בצבא הקיסרי היפני וכן גם ראש הממשלה של האימפריה היפנית בזמן מלחמת העולם השנייה, מה-18 באוקטובר 1941 עד ה-22 ביולי 1944. טוג'ו היה לאחראי על ההוצאה לפועל של המתקפה על פרל הארבור וניהל בפועל את יפן במשך רוב המערכה באוקיינוס השקט. במהלך המלחמה היה אחראי על פשעי מלחמה שונים ולאחר סיומה הוצא להורג.
טוג'ו, בן למשפחת סמוראים לשעבר, התחנך באקדמיה הצבאית היפנית ושירת מספר שנים בתור נספח צבאי בברלין, רפובליקת ויימאר. במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 היה מעורב בהפלתם של המורדים על אף קשרים אידאולוגים. לאחר מכן התמנה למפקד צבא קוואנטונג שבפועל שלט על מנצ'וקוו, שהייתה לגרורה יפנית. טוג'ו היה מעורב בסיעה הצבאית הלאומנית טוסיי-הא, שהתנכרה לדמוקרטיה, למערב ולאידיאלים ליברלים וקראה להקמת אימפריה יפנית שתשלוט על מזרח אסיה כולה. לאחר מרד הנפל היה מעורב בדינם של המורדים, אנשי סיעת הקודו-הא היריבה, ודן רבים מהם למוות. טוג'ו היה מהתומכים הראשיים של ההסכם התלת-צדדי של יפן ביחד עם גרמניה ואיטליה. במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ניסה טוג'ו להקים תחום השפעה יפני במסגרת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. טוג'ו קידם פשעי מלחמה שביצע הצבא היפני במלחמה, משימוש בנשק כימי, רצח שבויים, פגיעה באזרחים ועוד.
לאחר קרב מידוויי וקרב גוודלקנל החל הגלגל מתהפך נגד יפן במערכה באוקיינוס השקט. לאחר ההפסד החריף בקרב סאיפאן, הירוהיטו, קיסר יפן מאס בטוג'ו, פיטר אותו מראשות הממשלה והחליף אותו בקוניאקי קויסו. עם כניעת האימפריה היפנית טוג'ו ניסה להתאבד וירה לעצמו בלב דקות ספורות לפני שהגיעו כוחות אמריקאים לביתו כדי לעצור אותו. טוג'ו פספס את ליבו כאשר ניסה להתאבד והאמריקאים הספיקו לטפל בו ולהחיות אותו. טוג'ו עמד למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פעילותו במהלך המלחמה והורשע בשבעה פסקי פשעי מלחמה. גזר דינו נקבע להיות הוצאה להורג, אשר התקיימה ב-23 בדצמבר 1948 בכלא סוגאמו.
ביוגרפיה.
קריירה צבאית.
טוג'ו נולד בעיר טוקיו, יפן ב-1884. הוא היה הבן השלישי של הידנרו טוג'ו, גנרל בצבא היפני, אך שני אחיו מתו לפני שנולד. ב-1905 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית והצטרף לשירות כסגן משנה בחיל הרגלים. עד 1909 הוא נישא לקטסוקו איטו, איתה הביא לעולם שלושה בנים וארבע בנות. הוא עלה בסולם הדרגות הצבאיות, סיים את לימודיו במכללה הצבאית ב-1915, ולאחר מכן עסק שם בהוראה, בנוסף לשירותו הצבאית בחיל הרגלים כקצין ובמטה הכללי.
לקראת סיומה של מלחמת העולם הראשונה, טוג'ו שירת במשלחת הצבאית היפנית אל המזרח הרחוק הרוסי שהייתה לחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. המשלחת נשלחה כדי להתערב במלחמה ולמנוע את עלייתה של רוסיה הסובייטית אך במקביל גם ליצור מדינות חסות חוצצות בין רוסיה עצמה למזרח אסיה. שירותו במשלחת לרוסיה היה קצר קודם נשלח בתור נספח צבאי לרפובליקת ויימאר ושווייץ. בעת שהותו בגרמניה, טוג'ו, בדומה לקצינים יפנים רבים אחרים, פגש והושפע מספרו של אריך לודנדורף, המלחמה הכוללת (Der Totale Krieg). בספרו כותב לודנדורף על הרעיון שאומה שלמה מתגייסת כיחידה אחת לקראת מלחמה, שצורך האומה במלחמה גובר על הפוליטיקה ועל איכות מחייתם של האזרחים ושעל האומה לשרת את הצבא ולא להפך. לפי לודנדורף נדרשת "אחדות רוחנית" מוחלטת של אומה במהלך מלחמה ובהמשך לכתביו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, לודנדורף טען כי המלחמה נדרשת עבור אומה אחת להוכיח את עצמה כנעלה על אחרת.
בבחינת מאפייניו האישיים, טוג'ו נודע ביכולותיו המנהליות, בדקדוקו על כל פרט ופרט בכל עבודה שהיא ובמשמעת החריפה שהדגיש. טוג'ו לעיתים נודע בכינוי "תַעַר" (かみそり; 'קָאמִי-סוֹרִי' ביפנית). בין 1922 ל-1926 עסק טוג'ו בהוראה במכללה הצבאית, בהמשך שירת עד 1929 בקצין במשרד המלחמה ובהמשך התמנה למפקד רגימנט רגלים והועלה לדרגת קולונל. היה זה באותה התקופה שהחל טוג'ו להתערבב עם מעגלים פוליטיים קיצוניים בצבא. טוג'ו נקשר עם סיעת הקודו-הא שהונהגה בידי סדאו אראקי. הייתה זאת סיעה צבאית קיצונית שדגלה במלחמה טוטאלית במטרה להביא לעליונותה של האימפריה היפנית מעל שאר עמי אסיה. בשונה מהסיעה היריבה, הטוסיי-הא בהנהגת טטסוזאן נגאטה, הקודו-הא פנו לקול העם בקריאה לשיבה למסורת היפנית של העבר, ולעומתם קראו ה-טוסיי-הא לשימוש בתעשיית מלחמה אדירה כדי למוטט את המערב. שתי הסיעות היו יריבות נחרצות, אך היו די דומות בשנאתן לדמוקרטיה, לעולם המערבי ולליברליזם.