בשנת 1932 הגיע קוזלצ'יק לניו יורק, הצטרף לכנופייתו של אל קפונה, ושימש כשומר ראש בין היתר של המתאגרף הגרמני מקס שמלינג, עובדה שהצילה את חייו בהמשך.
כגבר צעיר וחזק, ששקל 130 ק"ג, הצטרף לקרקס של מתאבקים ויצא איתו למסע הופעות בארצות הברית, מקסיקו וארגנטינה.
בשנת 1938 חזר למזרח אירופה בתוך קבוצה בינלאומית של מתאבקים, שאירח הקרקס של ורשה. הוא נהג לעלות לזירה כשמגן דוד ענק מצויר על חולצתו, וצעירים יהודיים רבים הזדהו עם דמותו. כששאר המתאבקים חזרו לארצות הברית, נשאר קוזלצ'יק בפולין. הוא הכיר אשה, בת העיירה סקולקה, והתחתן איתה.
בתקופת השואה.
בשנת 1941 נכנסו הגרמנים לעיירה קרינקי, שבה נולד ובה חי. כאשר נמצאה פצצה במשקל 100 ק"ג שלא התפוצצה באחד הבתים, הרים אותה קוזלצ'יק ונשא אותה אל מחוץ לעיר. הגרמנים כינו אותו "בומבנטראגר" - "נושא הפצצות", ומינו אותו להיות מפקד המשטרה היהודית של הגטו.
לפי כמה מקורות, ובהם זיכרונותיו של אברהם סופר, קומוניסט יהודי שברח מהגטו והצטרף לפרטיזנים ודבריו של אליהו קושניר, נהג קוזלצ'יק להציל יהודים, ולעיתים "לקנות" את חייהם מהגרמנים תמורת שוחד.
בנובמבר 1942 חוסל גטו קרינקי. כל היהודים, ובהם אשתו ושני ילדיו הקטנים של קוזלצ'יק, נשלחו להשמדה בטרבלינקה. הוא עצמו נשלח לפקד על "מחנה מפעל" שבו עבדו 350 יהודים לטובת מכונת המלחמה הגרמנית.
ב-26 בינואר 1943 הגיע קוזלצ'יק לאושוויץ. הוא הרשים את הגרמנים בממדי גופו ובכוחו הרב. לבקשתם, הצליח לכופף מוטות ברזל ברוחב של פסי-רכבת. בקרב יהודי המחנה הוא זכה לכינוי "שמשון אייזן" - משחק מילים על שמו של שמשון, הגיבור המקראי ועל המילה "ברזל" ("אייזן" ביידיש).
בחודש מאי 1943 נעשה קאפו באחד המקומות הנוראים במחנה אושוויץ - בלוק 11, שנקרא "בלוק המוות", ושימש מתקן חקירות של האס אס. תפקידו היה לחלק מזון לעצירים שהוחזקו ב-28 תאים, לנקות את הבלוק, להוציא לפועל עונשי מלקות ולהוביל את הנידונים למוות אל "הקיר השחור" שלפניו בוצעו ההוצאות להורג בחצר הבלוק.
שמועות באושוויץ סיפרו שהוא משתף פעולה עם הגרמנים, אבל לפי מקורות רבים הוא הציל חייהם של יהודים רבים, העביר מידע בין נחקרים, העביר מזון לאסירים, שיחד גרמנים כדי שיצילו יהודים (בכספים וחפצים שאנשי הזונדרקומנדו נטלו מהנרצחים בתאי הגזים) וסייע למרד האסירים באושוויץ 2 ב-7 באוקטובר 1944. לאחר המרד סייע קוזלצ'יק לנח זבלדוביץ להיכנס אל התא בו הוחזקה רוז'ה רובוטה לאחר שנתפסה בחקירות שעשו הנאצים לאחר ההתקוממות כמי שעם עוד מספר נשים הבריחה אבק שרפה למחתרת ולשוחח עמה בטרם הוצאה להורג.
בספרו "מגיא ההריגה לשער הגיא" כתב עליו בני וירצברג:
קוזלצ'יק שרד את השואה, וחזה בשחרור אושוויץ על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945.
לאחר השואה.
ביוני 1946 עלה קוזלצ'יק לארץ ישראל על סיפונה של אוניית המעפילים "ביריה". הוא פתח קיוסק בחולון. לאחר כשנה עלתה אשתו יוכבד, ניצולת אושוויץ אף היא, אותה הכיר במחנה עקורים בגרמניה, יחד עם בנם איציק. כעבור זמן קצר השכיר את הקיוסק והחל להופיע בארץ ישראל כ"איש הברזל", בכינוי "שמשון אייזן". הוא נהג לכופף על הבמה פסי-רכבת, לנעוץ מסמרים של 6 אינץ' לתוך קירות בכפות ידיו, ללא פטיש, ולקרוע שרשראות ברזל. בשנת 1947 יצא למסע הופעות באנגליה, ובמלחמת העצמאות שירת כצוות בידור של אדם אחד.
בספטמבר 1946 התפרסמה ב"הארץ" ידיעה שטענה שקוזלצ'יק שיתף פעולה עם הנאצים. בתגובה פנה קוזלצ'יק למערכות העיתונים וביקש לְהָזֵם את העדויות. הוא הביא נערים ניצולי אושוויץ שהעידו שהידיעה הייתה שקרית ושקוזלצ'יק סייע ליהודים רבים. באוקטובר 1946 התפרסם ב"דבר" שההאשמות התפרסמו שוב בעיתון "לודזר טאגבלאט", וכי קוזלצ'יק הגיש תביעת דיבה נגד העיתון. בנוסף דווח על העדויות על כך שקוזלצ'יק הציל יהודים רבים ממות. אולם השמועות ש"שמשון אייזן" היה קאפו נמשכו, וחיסלו את הקריירה שלו כאיש בידור.
פולין וצ'כוסלובקיה ביקשו ממדינת ישראל להסגיר את קוזלצ'יק בחשד ששיתף פעולה עם הנאצים. משרד המשפטים הישראלי בדק את הבקשות, ולאחר חקירת משטרה הוא נוקה מהחשד, וישראל סירבה להסגירו. הצ'כים הציגו את אי הסגרתו של קוזלצ'יק כדוגמה למדיניות השלילית של ישראל כלפי מזרח אירופה.
הטענות על שיתוף פעולה עם הנאצים פגעו בקוזלצ'יק. אשתו עזבה אותו, הוא נחלש, סבל מדיכאון ובילה את מרבית שעות היום בשינה. בשעות הערב של 13 ביולי 1953 הוא נפטר בביתו בחולון בגיל 51 בלבד, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. איש לא הקים מצבה על קברו. רק בשנת 2005 הונחה מצבה על הקבר, ביוזמת חוקר השואה תא"ל (מיל.) אמיר השכל. בטקס השתתף גם אל"ם (מיל.) זאביק לירון (לונדנר), טייס חיל האוויר במילואים שחייו ניצלו באושוויץ על ידי קוזלצ'יק.
אחד מסיפורי חיים ולדר שנכתב אודותיו נקרא "לשון-הרע עליך שמשון" (על משקל "פלשתים עליך שמשון")
דני הרן
אליהו שחר
נפש בנפש
נפש בנפש הוא מוסד ללא כוונת רווח המעודד עלייה של יהודים לארץ ישראל מצפון אמריקה וארצות דוברות השפה האנגלית. הארגון הוקם בשנת 2002 על ידי הרב יהושע פס וטוני גלברט. נכון לשנת 2016, עלו בעזרת נפש בנפש לארץ ישראל, כ-45,000 יהודים, לפי נתוני הארגון.
סקירה כללית.
נפש בנפש הוא ארגון שהוקם בארצות הברית ומרכזו כיום בירושלים. מטרותיו הן קידום את העלייה לארץ ישראל מצפון אמריקה ומבריטניה, העלמה או צמצום המכשולים הכלכליים, המקצועיים, הלוגיסטיים והחברתיים שעומדים בפני היהודים באזורים אלו, ועזרה לביסוסם של העולים בישראל. נפש בנפש פועלת בשיתוף פעולה עם ממשלת ישראל ועם הארגונים היהודיים בכל העולם.
כמחצית מתקציב הארגון מגיע מממשלת ישראל ומהסוכנות היהודית. בנוסף, בשנת 2014 קיבל הארגון 16 מיליון ש"ח מקרן קיימת לישראל.
היסטוריה.
ארגון נפש בנפש הוקם לאחר שקרוב משפחה של הרב יהושע פס נרצח בפעולת טרור בישראל. באופן כללי, אנשים רבים ייחלו לעלות לישראל אך לא מימשו רצון זה עקב פעולות הטרור שהתרחשו בישראל באותה התקופה. למרות זאת, הרב יהושע פס, והפילנתרופ טוני גלברט, שהוא איש עסקים מפלורידה היו נחושים להתגבר על המכשול הזה ולהגשים לרבים את חלומם.
בקיץ 2002 מומש הרעיון כאשר יצאה לפועל הטיסה הראשונה לישראל במסגרת הארגון. בשנים שלאחר מכן, גדל הביקוש להיות חלק מהארגון, ועד לסוף 2007, עשו מעל ל-30 טיסות את דרכן מצפון אמריקה לישראל במסגרת הארגון. במאי 2006, כתגובה להתעניינות רבה מהקהילה היהודית בבריטניה בעלייה, הרחיב הארגון את שירותיו וכלל בהם גם את בריטניה. בינואר 2007, הצטרף דני אילון, לארגון כיושב-ראש עמית.
בדצמבר 2007 - מספר הטיסות שהגיעו לישראל במסגרת הארגון הגיע ל-30.
בינואר 2008 - הכריז הארגון על מענק מלגה לרופאים שהגיעו לישראל דרך הארגון.
הארגון, בשיתוף עם ארגון ידידי צה"ל (FIDF), בנה תוכנית מיוחדת לחיילים בודדים עולים שמטרתה סיוע בכל השלבים של הגיוס החל משלב הטרום עלייה, טרום גיוס, במהלך השירות הצבאי ועם שחרורם מצה"ל. במסגרת התוכנית, זוכים החיילים להדרכה טרם הגיוס וליווי במהלך השירות הכולל סיוע כספי, מענה רגשי ותמיכה חברתית. התוכנית אף דואגת למשפחות מלוות עבור החיילים שעזבו את משפחתם ועברו הנה כדי לשרת בצה"ל. במסגרת התוכנית נמצאים 2,500 חיילים בודדים עולים מכל העולם.
ביקורת.
מבקרי הארגון טוענים שישנם עולים שחשים שמצוקותיהם בישראל נותרות ללא מענה. כמו כן הובעה ביקורת על רמות השכר הגבוהות של מנהלי הארגון. אנשי הסוכנות היהודית טוענים שההסכם בין "נפש לנפש" לממשלת ישראל מעביר לגוף פרטי סמכויות ממשלתיות, ושהקריטריונים לקבלת מימון ממשלתי לגופים המעודדים עליה הוגדרו מלכתחילה כך שרק הארגון "נפש ונפש" יעמוד בהם.
שמשון אייזן
הסימפוניה העשירית של בטהובן
הסימפוניה העשירית במי במול מז'ור של המלחין לודוויג ואן בטהובן היא יצירה היפותטית. קטעי רשימותיו של בטהובן אוחדו על ידי בארי קופר ליצירה אחת, אשר הוקלטה פעמיים בשנת 1988: פעם תחת ניצוחו של ולטר ולר, ופעם תחת ניצוחו של וין מוריס. קופר אסף מספיק חומר ורישומים על מנת להפיק את הפרק הראשון (אנדנטה, בסולם הטוניקה) ופרק נוסף (אלגרו, במינור המקביל - דו מינור). קופר אף טען כי מצא קטעי סקרצו אשר לא היו רבים מספיק כדי להפיק מהם פרק משל עצמם.
בטהובן מעולם לא השלים את הסימפוניה העשירית. לאחר השלמת הסימפוניה התשיעית שלו, התרכז בטהובן בעיקר בהלחנת רביעיות כלי קשת, למרות שכיום ניתן למצוא עדויות לכך, שעבד בין השאר גם על יצירה תזמורתית; נטען, כי הוא ניגן קטעים מהיצירה לחברו, קארל הולץ. ראיית היצירה שהפיק קופר בתור "הסימפוניה העשירית" שנויה במחלוקת, כי הרי לא ידוע בוודאות שכל הקטעים שאוגדו על ידי קופר נכתבו לסימפוניה, או לכל יצירה אחרת. קופר טען, כי הוא מצא ואיחד כחמישים קטעים נפרדים מאת בטהובן על מנת ליצור את היצירה.
אף על פי שהיצירה שנויה במחלוקת, ישנה הסכמה כללית באשר לעובדה, שבטהובן התכוון לכתוב סימפוניה נוספת. ישנם אזכורים רבים ברישומיו (במקור, בטהובן רצה שהסימפוניה התשיעית תהיה אינסטרומנטלית לחלוטין וחשב להלחין את האודה לשמחה בתור קנטטה נפרדת ואחריה את הסימפוניה העשירית, שאותה יסיים בקטע ווקאלי). מלומדים רבים מחשיבים את יצירתו של קופר כמועילה לחקר בטהובן, אך פחות כיצירה אותנטית שלו.
יש המתייחסים אל הסימפוניה הראשונה של יוהנס ברהמס כ"הסימפוניה העשירית של בטהובן", כינוי שהודבק לה כנראה על ידי הנס פון בילוב. באופן מקרי, לשתי הסימפוניות ישנו פרק אלגרו בסולם דו מינור וב-6/8.
צ'ארלס קרטיס