מעמד הקונסול הביא עמו יוקרה רבה: השנה, בכרונולוגיה הרומית, נקראה על שם שני הקונסולים שכיהנו באותה שנה. לדוגמה, שנת 59 לפנה"ס נקראה ה"קונסוליה של קיסר ובבילוס", על שם שני האישים שהחזיקו בקונסוליה באותה שנה (השנה הזו נודעה גם כ"קונסוליה של יוליוס וקיסר", כבדיחה על העובדה שיוליוס קיסר למעשה שלט כמעט לחלוטין במשרה).
כל קונסול לווה לכל מקום ב־12 ליקטורים (משרתים ושומרי ראש אישיים של מחזיקי המשרות הגבוהות ברומא), שנשאו כדגל את סמלי השררה והכוח של רומא, הפסקס (חבילת מקלות קשורות שבתוכן גרזן), ובכך ציינו את כוחם של הקונסולים.
עם התפשטות האימפריה, נשלחו קונסולים לאחר סיום כהונתם לפרובינקיה רומאית שם כיהנו לזמן מוגבל כפרוקונסולים והיו בעלי כוח כמעט בלתי מוגבל בפרובינקיה שלהם.
הקונסולים לשעבר או פרוקונסולים, נהנו גם לאחר סיום כהונתם מיוקרה, ורק מקרבם נבחרו הקנסורים וה"פרינקפס סנאטוס" ראשון הסנאטורים, משרות מועטות בכוחם מקונסוליה, אך בעלות יוקרה והילה גדולה.
תפקידם הדתי של הקונסולים לא כלל את כל הסמכויות הדתית שהחזיקו המלכים הרומאים, אולם הוא כן כלל את הזכות לבצע את "האוספיקיה" (Auspicia), טקס דתי שבו הם בחנו אותות, ופירשו לפיהם את רצון האלים הרומים ויחסם להחלטות הרפובליקה הרומית. האוספיקיה בוצעה לפני כל פעילות מדינית חשובה, כגון יציאה למלחמה והסמכות לבצע אותה העניקה לקונסולים כוח פוליטי ודתי רב. הקונסולים נעזרו בביצוע מטלה זו בחבר האוגורים, כהני דת שהתמחו בנושא, אולם ההחלטה הסופית על פירושם של האותות היה נתון בידי הקונסולים.
אם קונסול הודח, מת או התפטר באמצע כהונתו, היה נבחר קונסול אחר שימלא את מקומו עד סיום תום כהונתו המקורית, שהיה ידוע בתור "קונסול מחליף" (suffectus). למרות שסמכויותיו לא היו פחותות מזה של קונסול שכיהן מתחילת השנה הוא לא נהנה מאותה יוקרה כמו קונסול רגיל.
הקונסולאט תחת שלטון הקיסרים.
בשלבי גסיסתה של הרפובליקה הרומית הלך ופחת הכוח הממשי בידי הקונסולים, הכוח האמיתי התרכז בידי הטריומווירט הראשון (גנאיוס פומפיוס מגנוס, יוליוס קיסר ומרקוס ליקיניוס קראסוס), לאחר מכן בידי הטריומווירט השני ולבסוף בידיו של אוגוסטוס.
אוגוסטוס, עם הקמת צורת השלטון החדשה של הפרינקפס, שינה את טבעה של המשרה, נטל ממנה כמעט את כל כוחה הממשי, ולמעשה הפך אותה למשרה ממונה. אף על פי כן נשארה המשרה בעלת יוקרה רבה, והייתה משרה נדרשת בדרך לנציבות, קנסורה וכדומה.
התדרדרות המשרה הובילה לחילוף של כמה קונסולים בשנה אחת, כדי לאפשר לכמה שיותר סנאטורים לקבל את המשרה ורק הקונסולים שנתמנו באחד בינואר זכו לכך שהשנה תיקרא על שמם. תופעה זו הגיעה לשיאה תחת שלטונו של הקיסר קומודוס, כאשר בשנת 190 החזיקו בקונסולאט 25 איש.
הקיסרים עשו בקונסולאט כבשלהם, ולעיתים קרובות מינו את עצמם, את בני חסותם ואת קרוביהם למשרה ללא התחשבות במסורת ובמגבלות הגיל (הקיסר הונוריוס קיבל את הקונסולאט בלידתו).
בזמן קיומה של האימפריה הגאלית (260–274) החזיקה גם היא שני קונסולים כל שנה.
כחלק מהרפורמה שלו, הקיסר קונסטנטינוס חילק את תחומי האחריות של הקונסולים. אחד נשלח לרומא והשני נשאר בקונסטנטינופול. כתוצאה מכך, לאחר ההתפלגות הסופית של האימפריה הרומית, ב־395 לספירה, כל קיסר היה יכול למנות רק קונסול אחד. לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית מונה רק קונסול אחד כל שנה.
הקונסול האחרון ברומא מונה ב־534 ובקונסטנטינופול בוטלה המשרה ב־541.
דרחאן-אול
דרחאן-אול (במונגולית: Дархан-Уул аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. האיימאג ממוקם בצפון המדינה. בירתו היא דרחאן, שהיא העיר השלישית בגודלה במונגוליה.
דרחאן
דרחאן (במונגולית: Дархан) היא בירת האיימאג דרחאן-אול והעיר השלישית בגודלה במונגוליה. נכון לשנת 2010, אוכלוסייתה של דרחאן מנתה 74,738 נפשות. העיר נמצאת כ-183 ק"מ מצפון מזרח לאולן בטור.
בשנות ה-60 של המאה העשרים נבנה בעיר מרכז תעשייתי, בסיוע סובייטי ואירופי שהפך אותה לעיר התעשייתית החשובה ביותר במונגוליה.
חזון אי&quot;ש
המינגווי
כחול
צבע כחול הוא אחד משלושת צבעי היסוד. אורך הגל של האור הכחול הוא הקצר ביותר מבין שלושת צבעי היסוד (בין 450 ל-495 ננומטר) ועם התדירות הגבוהה ביותר מבין שלושת צבעי היסוד (בין 610 ל-670 טרה-הרץ).
שמים בהירים ביום שמשי יהיו כחולים בשל פיזור ריילי של האור מהשמש. כמות גדולה של מים נראית בצבע כחול, אך לא כן מים כבדים.
שם הצבע.
המשמעות המודרנית של המילה כחול כתיאור לצבע הדומה לתכלת, "Blue", היא התפתחות מאוחרת, ייתכן שמימי הביניים, ואינה מתארת את המשמעות המקורית - אבקת איפור בגוון שחור; רש"י בפירושו למסכת קידושין כתב: "שחור דומה לכחול". השורש "כחל" גם דומה לשרשי מילים המתארים גוני שחור בשפות שמיות נוספות, בהן השפה האכדית. שורש זה מופיע במקרא פעם אחת בלבד, ופעמים רבות בחז"ל במשמעות של איפור לעיניים: לדוגמה: "כָּחַלְתְּ עֵינַיִךְ וְעָדִית עֶדי" (), וכן "לא כחל ולא שרק ולא פירכוס - ויעלת חן". ().
ערוץ 9
ערוץ 9 (ברוסית: 9 Канал Израиль; בעבר נקרא "ישראל פלוס" – Израиль Плюс) הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי בשפה הרוסית. הערוץ משודר באפיק 9 בשידורי הלווין והכבלים מ-2002 ובנוסף גם בסלקום tv ובפרטנר tv. בעבר שודר גם בעידן+.
היסטוריה.
הרקע להקמת הערוץ.
באוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, אשר תושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל. הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים - YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית, ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת. אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים.
המכרז.
המכרז לערוץ פורסם בינואר 2001, ובסוף חודש מאי 2001 נתקבלו הצעות משתי קבוצות. ב-12 בספטמבר 2001 בחרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין את הקבוצה הזוכה: "וש טלקאנל", בבעלות חברת אפריקה ישראל להשקעות (40%), מרלז (20%),(19.5%) IGB, אולפני הבירה ירושלים ואולפני אלרום (8.25%), מגה טי.וי (5.75%), העובדים הבכירים בערוץ (5.5%) ומפל תקשורת (1%). בעת הקמתו יו"ר הערוץ היה פיני כהן, מנכ"ל אפריקה-ישראל, מנכ"לית הערוץ הייתה יוליה שמאלוב-ברקוביץ'.
עלייה לשידור.
בנובמבר 2001 הודיעה קבוצת "וש טלקאנל" כי הערוץ יכל לשדר במאי 2002 תחת השם "ישראל פלוס". וכי לפי כללי הרישיון הוא ישודר בכבלים ובלוויין, ימומן באמצעות פרסומות (12 דקות בשעה) ומכירת תכנים. וישדר לפחות 12 שעות ביום בשנתיים הראשונות ו-16 שעות לאחר מכן. הערוץ החל לשדר לבסוף בנובמבר 2002, והוקצע לו אפיק 9. בנובמבר 2003 עתר הערוץ לבג"ץ נגד "המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין" בגין אי אכיפה מספקת נגד פרסומות ישראליות המשודרות בערוצים הרוסיים הזרים הנקלטים בישראל, כגון RTVi ו-ORT. בעתירה נגדית שהגיש לבג"ץ ערוץ RTVi, ביקש כי המועצה תסיר את המגבלות להיקף הפרסומות הישראליות המשודרות בו, אשר עמדו על 25% מכלל הפרסומות.
בפברואר 2004, פרשה המנכ"לית יוליה שמאלוב ברקוביץ, על רקע הפסדי הערוץ, שיעורי הצפייה וההכנסות שהיו נמוכים מהתחזיות. כמו כן, רכש בעל השליטה באפריקה ישראל, לב לבייב, ישירות את השליטה בערוץ (ולא דרך אפריקה ישראל). ראלי קוברסקי החליף את שמאלוב ברקוביץ בתפקיד המנכ"ל, הופסקו תוכניות שפנו לקהל דובר עברית, הערוץ עבר הליך של מיתוג מחדש ושמו שונה מ"ישראל פלוס" ל"ערוץ 9", כמספר אפיק השידור שלו. כמו כן ביקש מהמועצה לשידורי כבלים ולוויין לקבל אישור להפחית כשליש ממחויבויותיו הכספיות להשקעה בהפקות מקור. קוברסקי פרש מניהול הערוץ בתום חוזה של שנתיים בסוף 2005, לאחר שהפסדיו הצבורים הגיעו ליותר מ-100 מיליון שקל.
ב-2005, החל הערוץ לשדר גם בארצות הברית ובאוסטרליה, באמצעות חבילות אמריקאיות לטלוויזיה רב-ערוצית. גרסת הערוץ בארצות הברית מכונה "Israel Plus". ובינואר 2007 השיק את שידוריו ברוסיה וחבר המדינות.
בעשור השני של המאה ה-21.
ביולי 2010, אישרה הכנסת לערוץ פטור מתשלום דמי מעבר לחברות הכבלים והלוויין. הצעת החוק נחקקה תוך 4 חודשים בהליך מזורז, בוועדה שהוקמה כדי לדון בעניין. ועדה משותפת לוועדות הכלכלה והקליטה שהוקמה, בה למעט היו"ר, ח"כ אופיר אקוניס, יתר חבריה היו יוצאי ברית המועצות לשעבר, ובהם כמה מיוזמי החוק: רוברט אילטוב, זאב אלקין, מרינה סולודקין, ליה שמטוב, פאינה קירשנבאום, רוברט טיבייב ואברהם מיכאלי. ח"כ אחמד טיבי, שלא זכה להימנות עם חברי הוועדה, התלונן על הרכבה. החוק גם הכניס את ערוץ 9 לחבילת ערוצי החינם של עידן+ בשידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי, בהם לא נכלל בעת השקת השירות.