ב-1975 הוצבה במקום לוחית זיכרון לזכר הנרצחים במחנות. ב-1991 נותצה הלוחית על ידי תושבים לאומנים מהמקום. ב-2010 הוקם במקום גלעד אשר נותץ מספר ימים לאחר הקמתו, וכך גם ב-2013. ההיסטוריון היהודי יאשה רומנו טוען במחקריו שהצבא האיטלקי ידע על הנעשה במחנות והתעלם מבקשות חוזרות ונשנות של מקצת מתושבי האי להפסיק את השתוללות אנשי האוסטאשה.
דויד פואנקינוס
דויד פואנקינוס (בצרפתית: David Foenkinos; נולד ב-28 באוקטובר 1974) הוא סופר ותסריטאי צרפתי.
הרומן שלו, "העדינות", הוא רב-מכר בצרפת וסרט המבוסס על הספר יצא להקרנות מסחריות בדצמבר 2011. בשנת 2014 הוענק לו פרס רנודו על ספרו "שרלוטה". ספריו תורגמו ללמעלה מ-40 שפות ברחבי העולם.
נכון ל-2018, פואנקינוס פרסם 18 רומנים וכן סיפורים קצרים, שני מחזות תיאטרון ותסריטים, וזכה במספר פרסים ספרותיים.
ביוגרפיה.
דויד פואנקינוס נולד בפריז בשנת 1974. בגיל 16 התגלתה בגופו מחלת לב נדירה, שהביאה אותו לסף-מוות ולמעבר ניתוחים רבים ובעקבותיה הוא החל לכתוב. המחלה חייבה אותו להיות מאושפז בבית חולים למשך תקופה ארוכה: .
פואנקינוס למד ספרות בסורבון, ונעשה לשם מוכר בספרות הצרפתית העכשווית. ספרו הראשון, "היפוכה של אידיוטיות: השפעתם של שני קטבים", פורסם בשנת 2001 בהוצאת גאלימאר וזיכה אותו בפרס פרנסואה מוריאק. בתקופת היותו סטודנט בסורבון, פואנקינוס למד גם מוזיקה בבית ספר לג'אז, ועסק בהוראת גיטרה למחייתו, תוך כדי עבודת מלצרות בערבים. באותה תקופה ניסה פואנקינוס גם להקים להקה, ניסיון שכשל עד שבסופו של דבר הוא החליט להתרכז בכתיבה.
ספרו "העדינות" של זכה להצלחה ספרותית ומסחרית. הספר נמכר בלמעלה מ-700,000 עותקים, וראה אור כסרט קולנוע, אותו עיבד וביים פואנקינוס ביחד עם אחיו סטפן, בכיכובה של אודרי טוטו. פואנקינוס: .
ספרו של פואנקינוס, "שרלוטה" יצא לאור בצרפת בשנת 2014. "שרלוטה" נמכר בחצי מיליון עותקים, הגיע לרשימת המועמדים הסופיים לפרס גונקור וקיבל את פרס רנודו, השני בחשיבותו בהיררכיית הפרסים הספרותיים, ואת גונקור של תלמידי התיכון. הוא גם נבחר לספר האהוד ביותר על בעלי חנויות הספרים. הספר מבוסס על סיפור חייה של האמנית שרלוטה סלומון שנרצחה באושוויץ בשנת 1943.
בשנת 2014 ראה אור גם ספרו של פואנקינוס "ברנאר, זה אני". ספר זה עוסק בבעיה חברתית אקטואלית בצרפת, אך למרות זאת, התעלמה ממנו הביקורת בצרפת, ורוב הביקורות עסקו בספרו "שרלוטה".
הספר "ברנאר, זה אני", שהתפרסם בעברית בשנת 2018, מספר על יועץ בנקאי שמתמודד בגיל 50 עם בעיות קיומיות: בתוך זמן קצר יחסית הוא מאבד את מקום העבודה, אשתו מזה 30 שנה עוזבת אותו ובתו היחידה מתרחקת ממנו.
פואנקינוס טוען שהוא מושפע מיצירתו של וודי אלן, יצר בספר זה בהשראת אלן, גיבור שהוא לוזר קלאסי, המונה את כישלונותיו בגוף ראשון ועומד חסר אונים מול העולם.
פואנקינוס סיפר כי כתיבת הספר החלה מספר שנים לפני גילוי פרשת ברנרד מיידוף ופרוץ המשבר הכלכלי העולמי: .
בשנת 2016 ראה אור הרומן "תעלומת הנרי פיק", שזכה לביקורות נלהבות. פואנקינוס מתנסה לראשונה בסיפור בלשי המתרחש בעולם ההוצאה לאור והכתיבה הספרותית.
ג'סיקה בראון פינדליי
מחנה הריכוז מטאינה
מחנה הריכוז מֶטָאיְנָה (בסרבו-קרואטית: Koncentracioni logor Metajna, בסרבית קירילית: Концентрациони логор Метајна) היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה באי פאג שבמדינה העצמאית של קרואטיה. המחנה, בו נכלאו נשים וילדים, פעל מיוני 1941 ועד שלהי אוגוסט 1941, ובוצעו בו מעשי טבח המוניים ביהודים בעיקר מקרב יהודי זאגרב שנעצרו בגל המעצרים הראשון, בסרבים, ובבני רומה.
באפריל 1941 נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובהמשך, כוננה מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה. במסגרת הסכמי חלוקת יוגוסלביה, הועבר האי פאג לחזקת האוסטאשה, אך לצבא האיטלקי הותר להקים בו בסיסים צבאיים וכן לקיים פעילות צבאית. מחנה מטאינה הוקם ביוני 1941 לנשים וילדים. המחנה שכן בתוך שלושה מבנים בכפר מטאינה הסמוך לעיירה פאג. מספר קילומטרים ממנו שכן מחנה הריכוז סלאנה, שיועד לגברים.
למחנה נשלחו נערים חברי ארגון בני ברית מזאגרב, ובהמשך נשים וילדים ממחנה הריכוז גוספיץ'. מפקד המחנה מקס אוצ'יץ' ואנשיו התעללו ללא הרף בעצירות. תועדו מעשי אונס המוניים, רצח בנשק קר או על ידי השלכה מהצוק לים כאשר האסירות כפותות ברגליהן ובידיהן. אסירות רבות מתו מרעב וממחלות בשל היעדר טיפול רפואי.
באמצע אוגוסט החליט הצבא האיטלקי לסגור את המחנות מחשש לאובדן שליטה באזור בשל פעולתם שלוחת הרסן של אנשי האוסטאשה. ב-14 באוגוסט 1941, ערב חג עליית מרים, החלו אנשי האוסטאשה בחיסולו של המחנה. מאות עצירים הובלו ליישוב הסמוך פוֹרְנָאזָ'ה (בקרואטית: Fornaža) והוצאו להורג. למחרת בבוקר הגיעו אנשי האוסטאשה כאשר הם שתויים ומדיהם מגואלים בדם, וחגגו עם תושבי העיירה פאג את החג הנוצרי. בהמשך, נשלחו נשים וילדים סרבים למחנה הריכוז יאסטרברסקו ונרצחו שם, ומאות נשים וילדים יהודים הועברו לקרושצ'יצה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה אותר באזור קבר אחים אליו הושלכו 791 קרבנות שנרצחו על ידי אנשי האוסטאשה בלילה שבין 14 ו-15 באוגוסט 1941. 91 ילדים מתחת לגיל 15, 293 נשים ו-407 גברים. ההיסטוריון היהודי יאשה רומנו טוען במחקריו שהצבא האיטלקי ידע על הנעשה במחנות והתעלם ומבקשות חוזרות ונשנות של מקצת מתושבי האי להפסיק את השתוללות אנשי האוסטאשה. בשטח הכפר לא קיים כל אזכור למחנה שפעל בתוכו.
ג'ורג' דה הווסי
טורקואן
טורקואן (בצרפתית: Tourcoing) היא עיר במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס, הנמצא בקצהה הצפוני של צרפת. בטורקואן גרים כ-97,000 תושבים (2017), והיא העיר השלישית בגודלה באו-דה-פראנס, אחרי ליל ואמיין. היא ממוקמת צפונית-מזרחית לעיר ליל, בצמוד לעיר רובה ולעיר הבלגית מוקרון.
טורקואן היא העיר השנייה בגודלה במטרופולין ליל, המורכב מ-90 קומונות ובו יותר מ-1.1 מיליון תושבים. היא גם חלק מאגד ערים צרפתי-בלגי רחב יותר, מטרופולין ליל-קורטרייק-טורנה, הכולל פרט לערי מטרופולין ליל גם כשישים קומונות בלגיות, בהן הערים מוקרון, קורטרייק, טורנה ורוסלארה.
היסטוריה.
האזכור הראשון ליישוב בשם טורקואן הוא משנת 1080.
במהלך המהפכה הצרפתית טורקואן כבר הייתה עיירה בת כ-15,000 תושבים. ב-18 במאי 1794 נערך בקרבת העיירה קרב טורקואן בין צבא המהפכה הצרפתי לבין צבאות הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, בו ניצח הצבא הצרפתי; הניצחון בקרב היה צעד לקראת כיבוש הרפובליקה ההולנדית בשנת 1795.
במאה ה-19 העיר צמחה במהירות כתוצאה מהמהפכה התעשייתית, ובעיקר בזכות תעשיית הטקסטיל של העיר. אוכלוסיית העיר גדלה מכ-10,000 תושבים בתחילת המאה לכ-100,000 בשנת 1910. במהלך השנים 1857–1865 כנסיית סן כריסטוף עברה שיפוץ והפכה לאחת מהכנסיות הנאו-גותיות הבולטות בצפון צרפת.
בזמן מלחמת העולם הראשונה העיר הייתה תחת כיבוש גרמני ועקב כך תושביה סבלו מקשיים רבים. כמו יתר הערים תחת הכיבוש הגרמני, העיר הייתה מנותקת משאר צרפת למשך ארבע שנות הכיבוש. בין שתי המלחמות העיר התאוששה, ותעשיית הטקסטיל שלה חזרה לשגשג. לאחר כיבוש העיר במלחמת העולם השנייה, מיקמו בה הגרמנים את המפקדה של הארמייה ה-15, שתפקידה העיקרי היה להגן על חופי צרפת ובלגיה מפני פלישה של בעלות הברית. כיום פועל בבניין המפקדה מוזיאון ה-5 ביוני 1944, העוסק בכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה.
החל משנות ה-70 נפגעה העיר עקב דעיכת התעשיות המסורתיות שהיו הבסיס של כלכלת טורקואן, בעיקר תעשיית הטקסטיל, וכיום מרבית מפעלי הטקסטיל שפעלו בעיר נסגרו.
תחבורה.
טורקואן מחוברת לערים השכנות ליל ורובה ברכבת תחתית ובטראם, כחלק ממערך התחבורה הציבורית במטרופולין ליל. בנוסף, מתחנת הרכבת טורקואן יוצאות רכבות מהירות לפריז, לרן, לנאנט ולבורדו; כמו כן, עוברות בתחנה רכבות לכיוון בלגיה.
רוסיה היום
רוסיה היום (ברוסית: Россия сегодня; הגייה מקורבת: "רַסייה סיבוֹדְנייה") הוא שמה של סוכנות ידיעות רוסית. היא הוקמה ב-9 בדצמבר 2013 בצו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על בסיס סוכנות הידיעות "רי"א נובוסטי" שפורקה. למנהל הכללי מונה דמיטרי קיסליוב. לעורכת הראשית מונתה ב-31 בדצמבר 2013 מרגריטה סימוניאן.
הקמתה של הסוכנות.
ב-9 בדצמבר 2013 חתם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על צו לפירוק סוכנות הידיעות "רי"א נובוסטי" ועל הקמת סוכנות הידיעות "רוסיה היום". באותו יום פורקה גם תחנת הרדיו "קול רוסיה" ובמקומה הוקמה באוקטובר 2014 סוכנות הידיעות ספוטניק.
לדברי ראש הסגל הנשיאותי הרוסי סרגיי איבנוב, סוכנות הידיעות החדשה הוקמה כדי לבצע שימוש מושכל יותר באמצעים התקציביים שהוקצו עבור כלי התקשורת הממשלתיים. לדברי מנכ"ל "רוסיה היום" דמיטרי קיסליוב, הסוכנות נוצרה כדי "לשחזר את היחס ההוגן כלפי רוסיה כמדינה חשובה בעולם ובעלת כוונות טובות". לדברי העורכת הראשית מרגריטה סימוניאן, הסוכנות אמורה לבצע תפקיד "בינלאומי יותר בהשוואה להתמקדות המקומית של 'רי"א נובוסטי'".
בבעלות החברה נמצא גם Russia Beyond.
קבוצת התקשורת "רוסיה היום".
"רוסיה היום" מאגדת תחנות רדיו וערוצי חדשות באנגלית, ספרדית, ערבית, סינית ופורטלי אינטרנט בעשרות שפות, מרכזי תקשורת בינלאומיים, ייצור והפצת תוכן וידאו, ומוצרי מידע ברשתות חברתיות וייצור תוכן עבור יישומים ניידים.