ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת (אלכסנדרינה ויקטוריה, באנגלית: Victoria; 24 במאי 1819 – 22 בינואר 1901) הייתה מלכת הממלכה המאוחדת מ-20 ביוני 1837 עד מותה. היא מלכה במשך 63 שנים ושבעה חודשים, יותר מכל מלך בריטי שמלך לפניה. הייתה גם קיסרית הודו הראשונה, החל מ-1 במאי 1876.
תקופת שלטונה נקראת על שמה, "התקופה הוויקטוריאנית". הייתה זו תקופת השיא של המהפכה התעשייתית, שבה עברה הממלכה המאוחדת התפתחויות רבות בתחומי החברה, הכלכלה והטכנולוגיה. במהלך שלטונה גדלה מאוד האימפריה הבריטית, ונחשבה לאימפריה החזקה ביותר בעולם.
ויקטוריה הייתה נכדתו של המלך ג'ורג' השלישי, והשליטה הבריטית האחרונה לבית הנובר.
ילדותה.
אביה של ויקטוריה, הנסיך אדוארד אוגוסטוס, בנו הרביעי של ג'ורג' השלישי, נישא ב-1818, בגיל 50, לוויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד. עשרה חודשים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, אלכסנדרינה ויקטוריה, על שם אלכסנדר הראשון, הצאר של רוסיה שהיה סנדקה, ועל שם אימה ויקטוריה. בעת לידתה הייתה החמישית בסדר הירושה לכתר הבריטי. אף ששמה הרשמי היה ויקטוריה, בני המשפחה נהגו לקרוא לה "דרינה".
אביה נפטר מדלקת ריאות שמונה חודשים לאחר לידתה, וסבה, המלך ג'ורג' השלישי, מת שישה ימים לאחר מכן. לאחר מות אביה, לא הייתה לאימה לכאורה כל סיבה להישאר באנגליה: לא הייתה לה בה משפחה, והיא בקושי דיברה אנגלית. היא בחרה להישאר משום שעל פי סדר ירושת המלוכה הבריטית הייתה אפשרות שבתה תהיה למלכה (לשלושת אחיו הבוגרים של הנסיך אדוארד לא היו ילדים). בילדותה למדה ויקטוריה אצל מורים פרטיים גרמנית, אנגלית, איטלקית, יוונית, סינית, צרפתית, חשבון, מוזיקה והמקצוע האהוב עליה, היסטוריה. היא הייתה אספנית של בובות, ציירת ומאיירת מוכשרת, וכתבה יומן אישי, הרגל שנמשך עד מותה.
יורשת העצר.
לבנו הבכור של ג'ורג' השלישי, המלך ג'ורג' הרביעי, הייתה רק בת אחת, שארלוט הנסיכה מווילס, שנישאה לדודה של ויקטוריה, לאופולד (לימים לאופולד הראשון, מלך הבלגים), ומתה בשנת 1817 בזמן שילדה, עוד לפני שנולדה ויקטוריה. לאחר מותה מיהרו אחיו הרווקים של המלך להינשא ולהוליד ילדים, כדי להבטיח לעצמם את הירושה.
ג'ורג' הרביעי נפטר כשויקטוריה הייתה בת 11, ודודה, ויליאם הנרי, ירש את המלוכה כמלך ויליאם הרביעי בגיל 65. לוויליאם נולדו עשרה ילדים מפילגשו, שלא היו כשירים לרשת את כס המלוכה. בערוב ימיו נשא אישה, אך שתי בנותיו מנישואים אלה מתו בינקותן. בהיעדר ילדים במסגרת הנישואים שיכלו להמשיך את השושלת, הפכה הנסיכה הצעירה ויקטוריה ליורשת העצר.
בשנת 1830 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק העוצרוּת, שקבע כי במקרה שהמלך ימות לפני שוויקטוריה תגיע לגיל 18, תשמש אמה, דוכסית קנט וסטראת'רן, כעוצרת עד בגרותה של ויקטוריה. המלך ויליאם היה מסוכסך עם דוכסית קנט, בעיקר מפני שהאמין כי מאהבה, ג'ון קונרוי (שרבים האמינו כי היה אביה הביולוגי של המלכה ויקטוריה), השפיע עליה מעבר למידה הראויה. ויליאם הצהיר כי הוא מקווה שיחיה לפחות עד יום הולדתה ה-18 של הנסיכה, רק כדי שאמה לא תמלוך בשמה.
שנות המלוכה הראשונות.
ב-1837 נפטר המלך ויליאם הרביעי בגיל 71, וויקטוריה בת ה-18 עלתה לכס המלוכה כמלכת הממלכה המאוחדת. הכתרתה התקיימה ב-28 ביוני 1838 במנזר וסטמינסטר. ממלכת הנובר, שהייתה מאוחדת באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, פוצלה ממנה עם המלכתה של המלכה, הואיל ובהנובר, על פי החוק הסאלי, נאסר על נשים לשלוט. אחד מדודיה של ויקטוריה מצד אביה, הנסיך ארנסט, הומלך כמלך הנובר. ארנסט מוּנה גם ליורש העצר של כס המלוכה הבריטי עד לידתה של הנסיכה ויקטוריה בשנת 1840, משום שהמלכה הצעירה טרם נישאה וטרם ילדה ילדים.
נישואים.
המלכה ויקטוריה פגשה לראשונה את בעלה המיועד, אלברט, בגיל 16, אך רק במהלך פגישתם השנייה בשנת 1839, בהיותה כבר מלכה, התאהבו זה בזה. הם היו בני דודים מדרגה ראשונה: אביו של אלברט היה אחי אמה של ויקטוריה. כמלכת הממלכה המאוחדת היה על ויקטוריה להציע נישואים לאלברט, והזוג נישא ב-10 בפברואר 1840 בארמון סנט ג'יימס שבלונדון. בניגוד לזוגות מלכותיים אחרים ששודכו על ידי הוריהם, היו ויקטוריה ואלברט מאוהבים. נישואיהם היו מאושרים ונחשבו מופת לחיי משפחה טובים. אלברט היה לא רק בן זוגה של ויקטוריה אלא גם יועצה הפוליטי החשוב ביותר.
ממשלות ראשונות וניסיונות ההתנקשות.
בעת עלייתה של ויקטוריה לשלטון, אוישה הממשלה באנשי המפלגה הוויגית במשך קרוב לשבע שנים רצופות. לורד מלבורן, ראש הממשלה מטעם המפלגה, הפך במהרה לאחד האנשים המשפיעים בחייה של המלכה הצעירה, שלא הייתה מנוסה בחיים הפוליטיים. ממשלתו של מלבורן החזיקה מעמד רק זמן קצר, בעיקר בשל לחצים מהמושבות הבריטיות מעבר לים, והוא התפטר ב-1839. היועץ החשוב ביותר של המלכה ויקטוריה בתחילת דרכה היה דודה, לאופולד הראשון, מלך הבלגים. דרך לאופולד, אחייניה של ויקטוריה היו לאופולד השני וקרלוטה, קיסרית מקסיקו.
לאחר התפטרותו של מלבורן פנתה המלכה לסר רוברט פיל מהמפלגה הטורית בבקשה שיקים ממשלה חדשה, אולם נתקלה בבעיה בשל משבר שכונה "משבר חדר השינה": באותה תקופה היה נהוג כי עובדי הארמון המלכותי יהיו קשורים למפלגה השלטת, ורוב משרתות המלכה היו נשותיהם של חברי המפלגה הוויגית. רוברט פיל דרש להחליפן בנשות חברי המפלגה הטורית, אך ויקטוריה סירבה להחליף את בנות לווייתה, משום שראתה בהן חברות ולא חלק ממוסד טקסי. פיל חש כי אינו יכול לכהן כראש ממשלה בתנאים כאלו והתפטר, ובכך סלל את הדרך לחזרתו של לורד מלבורן לתפקיד.
במהלך היריונה הראשון של המלכה, ניסה צעיר אנגלי בשם אדוארד אוקספורד להתנקש בחייה כשנסעה עם בעלה בכרכרה. אוקספורד ירה פעמיים לכיוון המלכה, אך אקדחו היה טעון בנייר ובטבק בלבד. הוא הואשם בבגידה במדינה אך זוּכה בטענה לאי-שפיות. ניסיון ההתנקשות לא פגע בבריאותה של ויקטוריה או בהיריונה, והיא ילדה את בתה הבכורה ויקטוריה ב-21 בנובמבר 1840.
ב-29 במאי 1842 ירה מתנקש צעיר בשם ג'ון פרנסיס באקדח לעבר המלכה, כשנסעה בכרכרה בפארק סנט ג'יימס. הוא נתפס במהרה על ידי המשטרה, הורשע בבגידה במדינה, והוגלה מהמדינה. חודש אחר כך היה ניסיון התנקשות נוסף, כשנער בשם ג'ון ויליאם בין ניסה לירות במלכה.
הנסיך אלברט חש כי המתנקשים קיבלו עידוד מזיכויו של אדוארד אוקספורד ב-1840, והפציר בפרלמנט להעביר חוק חדש, שיקבע כי תקיפה בנשק בנוכחותו של מונרך תביא לעונש מאסר או הגליה של שבע שנים בנוסף להלקאה. חוק זה, שנקרא חוק הבגידה, התקבל בשנת 1842.
רוברט פיל עלה לבסוף לשלטון לאחר הבחירות של שנת 1841, אך במהרה נתקלה ממשלתו בקשיים בשל חוקי הדגן, שאותם ביקשו רוב הוויגים וחלק מהטורים לבטל. החוקים בוטלו בפרלמנט בשנת 1846, ופיל התפטר מיד לאחר מכן. המלכה פנתה ללורד ג'ון ראסל כדי שיקים ממשלה חדשה, אך ממשלתו, ובמיוחד שר החוץ החדש, לורד פלמרסטון, לא מצאו חן בעיני המלכה. לורד פלמרסטון נהג לפעול ללא אישור מהממשלה, מראש הממשלה או מהמלכה, וב-1849 אף התלוננה ויקטוריה רשמית בפני לורד ראסל על כך שפלמרסטון שלח מסרים רשמיים למנהיגים זרים ללא אישורה. אולם תלונותיה לא הועילו, ופלמרסטון פוטר מתפקידו רק ב-1851, לאחר שהכריז על תמיכת בריטניה במהפכתו של נפוליאון השלישי בצרפת, ללא אישור מראש הממשלה.
תקופת הנהגתו של לורד ראסל הייתה קשה לוויקטוריה גם מבחינה אישית. בשנת 1849 ירה מובטל אירי בשם ויליאם המילטון באקדח ליד כרכרת המלכה כשנסעה בלונדון, כדי להבהיל אותה. המילטון הועמד לדין באשמת עבירה על החוק של הנסיך אלברט משנת 1842, ונגזר עליו העונש המרבי של שבע שנות גלות.
ב-1850 נפצעה המלכה באורח קל במהלך ניסיון התנקשות נוסף: רוברט פייט, קצין צבא לשעבר (שככל הנראה סבל ממחלת נפש), הכה בראשה באקדחו בעודה בכרכרתה. הוא נשפט וקיבל את העונש המרבי.
יחסה של ויקטוריה לאירלנד.
המלכה ויקטוריה אהבה לבקר באירלנד עוד בצעירותה, ופעמים רבות בחרה לנפוש בעיר קילארני שבמחוז קרי. בתחילה הייתה אהודה בקרב האירים, אך ב-1845 החל באירלנד רעב תפוחי האדמה הגדול, שנמשך ארבע שנים, הביא למותם של יותר ממיליון אירים, ולהגירתם של מיליון תושבים נוספים מהאי. אף שהמלכה תרמה מכיסה כ-2,000 לירות שטרלינג לתושבי אירלנד הרעבים, הם הביעו עוינות כלפיה, בעיקר בשל מדיניותו של ראש הממשלה ראסל, שהואשם בהחמרת הרעב.
ביקורה הרשמי הראשון של ויקטוריה באירלנד היה ב-1849. את הביקור ארגן המושל הבריטי של אירלנד, כדי להסיח את דעתם של האירים מהרעב וכד להבהיר לפוליטיקאים הבריטים את חומרתו. אף שהרעב פגע מאוד בתדמיתה של המלכה באירלנד, היא נותרה אהודה מספיק כדי שלאומנים איריים ישירו לה "אלוהים, נצור את המלכה" בפגישותיהם. עד שנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 הידרדרה הפופולריות של המלכה באירלנד, בעיקר בשל סירובה לבקר בה לאחר שעיריית דבלין סירבה לברך את בנה אלברט אדוארד על נישואיו עם הנסיכה אלכסנדרה, ועל הולדת בנו הראשון, הנסיך אלברט ויקטור.
ביקורה האחרון של ויקטוריה באירלנד היה בשנת 1900, כשהגיעה לאי כדי לעודד אירים להתגייס לצבא הבריטי במלחמת הבורים. ביקורה נתקל בהתנגדות מצד לאומנים איריים שהונהגו על ידי ארתור גריפית', לימים מייסד השין פיין.
שנות אלמנותה.
מות אלברט.