בשנת 69, לאחר רצח הקיסר נירון, שררה אי יציבות ברומא. הקיסר שהחליף את נירון, גלבה נרצח אף הוא, ועל כס הקיסרות רבו אותו וויטליוס. באווירה זו נראה כי מנהיג צבאי חזק יוכל לקבל את השלטון. אספסיאנוס אשר פיקד על הלגיונות שביהודה ועסק בדיכוי המרד הגדול שקל להכריז על עצמו כקיסר, אך היסס. על פי השערת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי, שהייתה אלמנת אחיו של אלכסנדר, והמאהבת של טיטוס, בנו של אספסיאנוס, ראתה לעצמה סיכויים טובים אם יוכרז אביו של מאהבה טיטוס (שהבטיח לשאת אותה לאישה) לקיסר ברומא. בהשפעתה, הכריז אלכסנדר על אספסיאנוס כקיסר, ובעקבותיו עשו כן גם הצבאות שבסוריה וביהודה. בעקבות תמיכה זו החל אספסיאנוס במערכה צבאית כנגד הקיסר ויטליוס שבסופה היה לקיסר.
אספסיאנוס הותיר ביהודה את בנו טיטוס, אשר מינה את אלכסנדר למפקד צבאותיו. אלכסנדר הפך ליועץ ראשי לטיטוס, בעת המצור על ירושלים ואף בעת שריפת בית המקדש.
על פי מקורות אחדים שימש אלכסנדר לאחר עליית אספסיאנוס לשלטון כמפקד המשמר הפרטוריאני, אם כי הדבר אינו ודאי.
דליה
דליה (שם מדעי: "Dahlia") היא פרח רב שנתי בעל פקעות השייכת למשפחת המורכבים. מקורה במקסיקו, שם היא מוגדרת פרח לאומי.
שניים מ-30 המינים של הדליה הובאו לאירופה במאה ה-18. היו אלה הדליה הרבגונית והדליה האדומה שטופחו וגודלו בידי הבוטנאי השוודי אנדריאס דאהל, ועל שמו קרוי הצמח.
חרף מוצאה האמריקני, שפע הזנים של הדליה (כ-20,000 זנים) הוא תולדת מאמציהם של גננים אירופאים. הדליה מקובלת כיום כפרח קיץ הגדל בכל הארצות שאקלימן ממוזג.
בתפרחת של הדליה המקסיקנית המקורית יש מרכז צהוב ושוליים אדומים, אבל בזנים השונים אפשר למצוא כיום מכלול גוונים של אדום, צהוב וארגמן. הם שונים מאוד זה מזה בצורת הפרח ובגודלו, אך על פי רוב ניתן ללמוד משמותיהם על מראיתם. קיימים זנים שקוטר הקרקפת של פרחיהם מגיע ל-20 ס"מ. המין העיקרי, הדליה המנוצה, הוא בן כלאיים ונבדל משאר המינים בכך שהוא פוליפלואידי, כלומר מספר הכרומוזומים שלו כפול ממספר הכרומוזומים הבסיסי של שאר המינים.
ריבוין של הדליות השונות נעשה באמצעות פקעות. פקעות אלו מכילות כמויות ניכרות של חומר דמוי עמילן הקרוי אינולין. לאחר גמר הפריחה יש להוציא את הפקעות בזהירות מן הקרקע ולשמרן במקום יבש, עד למועד השתילה באביב הבא.
זנים מודרניים פופולריים כוללים:
אצטדיון אטאטורק
אצטדיון אטאטורק (טורקית: Atatürk Olimpiyat Stadı), האצטדיון הגדול בטורקיה, ממוקם באיסטנבול ונבנה לקראת מועמדותה של טורקיה לארח אולימפיאדה. הבנייה החלה בשנת 1999 והושלמה בשנת 2002. עלות הבנייה הייתה כ-100 מיליון דולר. האצטדיון נקרא על שמו של מוסטפא כמאל אטאטורק, "אבי הטורקים" הנחשב לאבי האומה הטורקית המודרנית.
האצטדיון מכיל 80,000 מקומות ועומד בסטנדרטיים אולימפיים. על כן הוכרז ב-2004 על ידי איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א כ"אצטדיון 5 כוכבים", דבר המאפשר לארח משחקי גמר אירופיים במקום.
באצטדיון אטאטורק נערכו כמה תחרויות אתלטיקה אירופיות. גלאטסראיי שיחקה את משחקי הבית שלה באטאטורק בעונת הכדורגל 2003–2004, לאור המצב הגרוע של אצטדיונם, אצטדיון עלי סמי ין, אם כי קבוצות אחרות גינו זאת. גלאטסראיי חזרה לבסוף לעלי סמי ין לקראת עונת 2004–2005, לאחר השיפוצים שעבר האצטדיון.
גמר ליגת האלופות לשנת 2005 בין ליברפול לבין מילאן נערך באצטדיון ב-25 במאי באותה שנה. האצטדיון נבחר גם לארח את גמר הטורניר בשנת 2020. אך עקב הקורונה הגמר נערך באצטדיון חלופי בפורטוגל.
בעקבות כך, האצטדיון היה אמור לארח את גמר ליגת האלופות ב-2021 אך הגמר עבר שוב לפורטוגל.
האצטדיון יארח את גמר ליגת האלופות ב-2023 ב-10 ביוני.
גלטאסראיי
לואי הראשון (הונגריה)
ארס
ארס הוא תמיסה ביולוגית, המופרשת על ידי בעל חיים ומורכבת מרעלנים העשויים מריכוז גבוה של חלבונים פפטידיים, מולקולות קטנות, מלחים ואנזימים, הפועלים לשיבוש תפקודן הנורמלי של מערכות שונות בגוף. הארס מיוצר בגופם של חלק מבעלי החיים למטרות התגוננות, תחרות, הכנעת הטרף והאצת תהליך עיכולו. אצל טפילים משמש הארס לעיתים כחומר משתק. מינים מסוימים מנצלים את הארס למטרות משניות ובצורות ייחודיות. בעל חיים ארסי מחדיר את ארסו באמצעות פציעת גוף המותקף על ידי הכשה, עקיצה וכן הלאה. אמצעים אלה מבדילים אותו מבעל חיים רעיל אשר רעלו חודר לגוף הקורבן באמצעות בליעתו, ספיגתו דרך העור או הריריות, או באמצעות שאיפתו.
הארס התפתח בתהליכים אבולוציוניים בקרב בעלי חיים שונים, ויש גיוון רב באופני העברתו מן התוקף לקורבן. הוא בנוי מאבני-היסוד הזעירות והחיוניות ביותר לתפקוד מערכות הגוף, שעברו מוטציה והחלו למלא תפקיד מנוגד: לשבש את פעולת המערכות האלה. התפתחות הארס במגוון גדול מאוד של מיני בעלי חיים היא דוגמה לאבולוציה מתכנסת ובעלת מאפיינים הומופלסיים, כלומר ללא נוכחות אב קדמון משותף.
משפחות בעלי החיים הנושאות ארס הן מגוונות ביותר ובעלות מאגר גנטי עצום הנמצא בלמעלה מ-100,000 מינים ארסיים. הקידודים הגנטיים של רעלני הארס השונים נבחרו באופן אקטיבי במרוצת האבולוציה, כשלכל אחד מהם ישנו ייעוד ומטרה מוגדרת, כך שהארס ועוצמתו יותאמו באפקטיביות טובה לסוגי הטרף השונים. עוצמת הארס נבחנת במדד שנקרא LD50.
בעלי חיים ארסיים גורמים לעשרות אלפי מקרי מוות בקרב בני אדם מדי שנה. המינים שגורמים למספר מקרי המוות הגדול ביותר הם לאו דווקא בעלי עוצמת הארס החזקה ביותר, אלא אלה שנפוצים בסביבתו הקרובה של האדם, גם אם עוצמת הארס שלהם בינונית. בעת העתיקה עשו בני האדם שימוש בארס בתור כלי נשק ולצורכי רפואה. בימינו ישנן תרופות רבות שנרקחות מארס. תעשיית הפרמקולוגיה מגלה עניין רב בתחום זה, ומתנהלים מחקרים רבים לצורך ייצור תרופות חדשות ממרכיבי הארס.
הגדרת המונח ארס.
עוד משלהי המאה ה-19 שררו מחלוקות בין בכירי המדענים על הגדרה אחת למונחים: ארס, בלוטות ארס ואמצעי העברת הארס. בעבר הרחוק נסובו חלק מהגדרות המונח ארס סביב הנזק הרפואי שעלול להיגרם לבני אדם, ומאוחר יותר התקיימו ויכוחים סביב הלחץ שבלוטת הארס מסוגלת לייצר, מיקום שיני הארס בחזית הלסת או מאחור וכן הלאה. בעבר כל ניסיון להגדיר את המונח ארס נתקל במכשול כלשהו. לדוגמה, הניסיון להגדיר ארס באמצעות מידת הנזק שהוא גורם לאדם אינו סביר מאחר שהארס קיים הרבה לפני הופעת האדם ואינו יכול להיות בזיקה בלעדית למדע הרפואה, או לחלופין הגדרתו באמצעות מידת הנזק שיגרום לחיות מעבדה, כגון עכברים, אינו סביר גם הוא בשל העובדה שהארס עשוי להיות בעל השפעה משתנה בין בעל חיים אחד למשנהו. ניסיון לסווג את הארס לפי חלוקה טקסונומית כשל בשל העובדה שהעץ הטקסונומי עבר שינויים רבים במרוצת הזמן ומיני בעלי חיים סווגו מחדש בסדרות ובמשפחות חדשות או שונות. ההגדרה המסורתית שלגביה התקיים קונצנזוס מסוים בקהילה המדעית בכ-50 השנים האחרונות הייתה כדלקמן;
עם זאת, בעשור האחרון התגלו ממצאים רחבי היקף בכל הנוגע לנוכחות הארס בבעלי חיים שסווגו כלא ארסיים עד אותה עת. תגליות אלו עוררו מחדש את המחלוקות שהיו בעבר בקרב הקהילה המדעית, וכיום ישנם ביולוגים שדוחים את ההגדרה המסורתית. מהמובילים שבהם הוא פרופסור בריאן גריג פריי שיזם חלק נכבד מהמחקרים שהובילו לתגליות אלו. פריי מציע להגדיר את הארס במשמעות רחבה יותר מההגדרה המסורתית;
השינויים בנוסח של שתי ההגדרות עשויים להיראות מזעריים וזניחים, אולם, למעשה, ההבדלים בין ההגדרות גדולים מאוד, ובהתאם לכך גם השלכותיהם על התפיסה המדעית. למעשה הרחיב פריי את קבוצות בעלי החיים העשויים לשאת ארס בעצם הגדרת ייצור הארס בתאים ולאו דווקא בבלוטות ארס, באופן העברת הארס, בהשפעתו ובמטרותיו. כך למשל הארס המסייע לצורכי תזונה אינו בהכרח מזיק כהגדרתו הקלאסית, ובהתאם ניתן לראות בעלי חיים מסוימים באור אחר.
התפיסה המדעית נותרה שנויה במחלוקת. טענתם העיקרית של המתנגדים לשינוי נובעת מכך שאין ביסוס עובדתי וראייתי מספק לממצאים חד-משמעיים התומכים בהרחבה ההגדרתית החדשה. מחקרים רבים בני זמננו עושים לרוב שימוש במושג ארס בהתאם לאחת משתי הגדרות אלה.
הבחנה בין ארס לרעל.
באמצעות מדד ה-LD50 (פירוט בהמשך) נמדדות רמות רעילות וארס, אולם ישנה הבחנה בין בעל חיים ארסי לבעל חיים רעיל. בעלי חיים ארסיים מייצרים את הארס בבלוטות הארס שלהם או בקבוצת תאים בגופם, ואילו בעלי חיים רעילים נוטלים בדרך כלל את הגורם הרעיל מרכיבי תזונתם, או ממקור אחר. רעל מכיל אף הוא רעלנים בדומה לארס, אך מורכבותם שונה בהתאם; רעל וארס הן צורות שונות בהן מאוחסנים החומרים הטוקסיים השונים. לדוגמה, מולקולות הארס והחלבונים שהוא מכיל – גדולים, ומרכיביו הנפוצים הם פפטידים וחלבונים. כנגד, מולקולות הרעל קטנות, ולכן חדירתן למערכות הגוף הפנימיות מתאפשרת גם שלא דרך פצע. רעל מורכב בדרך כלל מאלקלואידים או מתרכובות אורגניות ארומטיות אחרות, ומשמש גם להגנה.
ההגדרה הכללית של בעל חיים כרעיל או כארסי – היא באמצעות אופן העברת החומר הרעיל.
בעל חיים רעיל מעביר את הרעל מגופו אל הגוף הקורבן בשלוש דרכים עיקריות: