ב-17 בספטמבר 2009, ג'ילני העבירה את הרצאת האל ווטן לשנת 2009 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס. ב-25 בנובמבר, היא הוזמנה לשמש כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מקגיל, במרכז מקגיל לזכויות אדם ופלורליזם משפטי, בנושא "The Promise of International Law for Civilian Victims of War: The Goldstone Report" (הבטחת החוק הבינלאומי לקורבנות אזרחיים של מלחמה: דו"ח גולדסטון"). ב-27 בנובמבר 2009 ג'ילני הוזמנה להרצות בפורום הליפקס הבינלאומי לביטחון, בקנדה, בנושא "Law vs. Power: Who Rules? Who Makes the Rules?" ("חוק נגד כוח: מי שולט? מי קובע את החוקים?").
ב-2014, ג'ילני הייתה הדוברת המרכזית באירוע הפתיחה של הכנס "חזון חדש לפקיסטן: הכלכלה הפוליטית של שינוי חברתי".
איומים.
בתגובה לעבודתן למען נשים, ג'ילני וג'האנגיר נעצרו, קיבלו איומי מוות, וספגו תעמולה עוינת בתקשורת, הפחדות, והתקפות וניסיונות רצח, וכך גם משפחותיהן. ב-1999, אחרי שניהלה את התיק המשפטי של סאמיה סרוואר, אישה צעירה שרצתה להתגרש מבעלה המתעלל, ג'ילני וג'האנגיר, שוב ספגו גם איומים על חייהן. אמה של סאמיה הגיעה עם גבר חמוש למשרד שלה, באמתלה שהיא מבקשת להתפייס עם בתה. היורה הרג את סאמיה, וגם ירה לעבר ג'ילני, אך היא הצליחה להימלט. בפעם אחרת, גברים חמושים נכנסו לביתה ואיימו על בני משפחתה. היא עצמה לא הייתה בבית. הלחץ עליה להגר בשל האיומים המופעלים עליה גבר, אך היא סירבה, וממשיכה לחיות ולעבוד בלאהור.
עמדות וציטוטים.
"הבעיה עם רציחות לשם כבוד ואי-העמדת הרוצחים לדין טמונה ברשות שהחוק מעניק למשפחת של הקורבן להתפשר בנוגע לעבירה, ולכן מי בעצם לוחץ על ההדק מתהלך חופשי... אם כי במקרה של רציחות כבוד מדובר בדרך כלל בקנוניה בין יותר מאחד מבני המשפחה, וזה הנושא העיקרי כאן. אני לא חושבת שהממשלה מעוניינת לטפל בנושא הזה."
"תמיד הייתה לי תחושה שאם אתה רואה עוול, אתה צריך לצאת נגדו, אחרת אתה לא בעמדה של להתלונן."
"היה זה כעס נגד אי-צדק בחסות המדינה שגרם לי להיכנס לבתי המשפט בשנות ה-1970. [...] במשך כל השנים האלה שמרתי על התרעומת שלי, כדי שאהיה מסוגלת להילחם למען זכויות אדם ונגד עבודה בכפייה, חוקי כפירה..." (יום שני, 15 במרץ 1999, "Tribune India")
"הזכות לחיים של נשים בפקיסטן מותנית בציותן לנורמות חברתיות ומסורות."
"לצבא יש אג'נדה של תמיכה בקיצוניים [האסלאמיים], הם מבחינה אידאולוגית מאוד דומים להם. זה מאוד חשוב שהעולם יבין כמה זה חשוב לפעול בדרך חכמה בנושא."
"ארצות הברית לגמרי לא הבינה את המצב. אם מושארף היה מתנגד לטרור בהצלחה, לא הייתה לנו הבעיה שמונה שנים לאחר מכן שבו (הטרוריסטים) למעשה שולטים בשטח. אף אחד לא ניסה למצוא את מקור הכסף או את המקור של כלי הנשק."
"כשאתה מעמיד אותם לדין, אתה מראה את הרשע שבפשע שלהם. ברגע שזה הופך להיות ברור כשמש שהקורבנות של המחבלים הם כמעט כולם אזרחים פקיסטנים, רק אז תאבד להם האהדה עבור מטרתם. אנחנו צריכים להתמודד עם טרור כנושא פלילי."
"הממשלה האזרחית חייב להיות נתמכת היטב, אחרת אנחנו נאבד אותה."
תהלה פרידמן נחלון
טיבוע אל אמיר פארוק
פני מכשף
פני מכשף (בשוודית "Ansiktet" שפירושו: "הפנים", בארצות הברית: The Magician, בבריטניה: The Face (הפנים)) - סרט של הבמאי השוודי אינגמר ברגמן משנת 1958. הסרט מגולל את סיפורו של תיאטרון נודד העוסק בהצגת מעשי קסם ותופעות על טבעיות. הסרט בוחן סוגיות של רציונליות וכוחות נסתרים.
הסרט היה אחד מעשרת המועמדים לקבלת פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1958.
עלילה.
הסרט מתחיל בנסיעה בכרכרה של "התיאטרון לריפוי מגנטי" של ד"ר ווגלר, עוזרו שאינו אלא אשתו המחופשת לגבר, סבתו ודמויות נוספות. בדרך הם פוגשים את השחקן יוהאן שמת בכרכרה כעבור זמן קצר.
הכרכרה נעצרת בגבולות העיר וחבריה נלקחים לקונסול אגרמן. בבניין נמצאים מלבד הקונסול גם מפקד המשטרה והיועץ הרפואי וורגרוס. היועץ מאמין שווגלר הוא שרלטן ומאחז עיניים. אשת הקונסול דווקא מאמינה בכוחותיו של ווגלר. יחסי קרבה שונים נוצרים בין חברי התיאטרון ליושבי הבית.
למחרת מאלצים את ווגלר לערוך בפניהם הופעה פרטית. במופע מת לכאורה ווגלר מהתקף לב. היועץ הרפואי ומפקד המשטרה עורכים בו ניתוח לאחר המוות בהתאם לחוק. זוהי ההזדמנות של ווגלר שכלל לא מת לנקום במדען.
מפקד המשטרה סטארבק רוצה לגרש את ווגלר מהעיר אבל ברגע זה מגיע מסר דחוף ממלך שוודיה, שמבקש להציג את המופע של "התיאטרון לריפוי מגנטי" בארמונו.
ביקורת.
לסרט נכתבו ביקורות שונות. יש הרואים בו סרט "גרוטסקי" עם מסרים עמומים. יש הרואים בו מהסרטים החשובים של הבמאי וסרט שפותח עדן חדש ביצירות הבמאי.
וודי אלן רואה בסרט זה (לצד החותם השביעי ותותי בר) את אחד מהסרטים החשובים של ברגמן, סרט בעל מסרים דתיים. הוא ממליץ למי שרוצה להכיר את יצירות ברגמן לראות סרט זה לצד ארבעה סרטים נוספים של הבמאי.
שורשי ההלכה (אסלאם)
שרשי ההלכה או יסודות ההלכה באסלאם (ערבית: أصول الفقه; תעתיק מדויק: אצול אלפקה) הם יסודות וכללים שמופקים מההלכות השרעיות והוכחות מפורטות. ליסודות ארבעה מקורות עיקריים: הקוראן, הסונה, ההסכמה הכללית והשתדלות, לפי הסדר: קודם מנסים להפיק את הכלל מתוך הקוראן, ואם אין מחפשים בסונה, ואם גם שם אין מקור בודקים אם יש הסכמה כללית (اجتماع; אג'תמאע), ואם לא משתדלים ליצור כלל לפיו ניתן יהיה לפסוק. שורשים אלו מסתמכים על פסוק מהקוראן: "הוי אלה אשר האמינו, הישמעו לאללה והישמעו לשליחו, ולאחרים בקרבכם. אם תריבו ביניכם על דבר מה, שפטו אותו על פי אללה, ולפי הנביא, אם מאמינים אתם באללה וביום האחרון, זאת היא הטובה ביותר, המתאימה יותר".
רקע.
המוסלמי מצווה ללכת לפי ההלכה ולפי ציוויו של אללה. כל עוד הנביא מוחמד חי היה אפשר לנהוג כפי שהוא נהג ולהיות בטוח שמקיימים את רצונו של אללה (שהרי על פי עקרונות האסלאם הנביא מושלם בכל דרכיו) ולשאול אותו איך לנהוג במקרים חדשים (שהרי יש לנביא "קו ישיר" עם אללה). לאחר שמת נמנעה האפשרות לקבל ממנו את ההלכות, ולכן היה צורך להתחיל לבסס יסודות שילמדו איך לנהוג במקרים חדשים. מאותה תקופה החלו לתעד יסודות ושורשי הלכה.
היסטוריה מוקדמת.
כבר בימיו של מוחמד החלו הצחאבה והתאביעון בתהליכי תיעוד וכתיבה של מנהגיו ובניסיונות התאמה וסידור על פי הקוראן. פרי עבודתם משמש כבסיס להתעסקות באסול אל-פיקה, ובפרט כתביו של עומר בן אל-ח'טאב שהיה הראשון והמרכזי שבהם. תלמידיו של אבו חניפה - אבו יוסף ומוחמד - היו מהראשונים שדקדקו ביסודות אלו וכתבו עליהם, אך כתביהם לא הגיעו לידינו, והמקור הכי קדום שנכתב לגביהם ששרד ונמצא בידינו הוא א-ריסאלה של א-שאפיעי.
מקורות פסקי ההלכה האסלמית.
"הקוראן המבורך".
הוא אמרת אללה אשר ירד בו המלאך הנאמן גבריאל על הנביא ושליחו בשפה הערבית שנחשב לנס עד יום הדין שיהיה הוכחה לנביא ולהוראה למאמינים שידרכו בו אל האמת והוא אשר מעובר במסורת בכתיבה ובעל-פה בשרשרת אנשים דור אחרי דור, השמור מכל הוספה או הזזה או תנועה או שינויי וכי אללה אמר בקוראן "ואנחנו ודאי שומרים עליו"
והקוראן הוא המקור הראשון באסלאם לכן כל ההוראות שלו וההנחיות שלו מאמונה והלכה למעשה וחוקים ומוסר ורחמים לאנושות חוזרת אליו ישירות ואחר כך יגיע הסונה שזה דרך הנביא להסביר את הקוראן ולפרש אותו במדויק.
הסונה הנבואית - המסורת של הנביא.
הגדרה: כל אשר הועבר מהנביא מאמירה או מעשה או אישור (למצב מסוים)
ונקרא מנגד זה מונח בשם "בידעה" וזה הפוך ממה שעשה אותו הנביא או אמר או אישר אותו הנביא, ובחדית' אמר הנביא עליכם להצמיד בסונה שלי ובמוסרת המודרכים והמחליפים אותי
לכן מעשה החברים של הנביא הצחאבה נקרא סונה גם כן
הוכחות הסונה: הסכימו חכמי הדת המוסלמית לאורך כל הדורות כי ככל מקור מהנביא מוחמד והסונה שלו שהועבר אלינו ונמסר מדרך מאומתת עם שרשרת הנאמנים והתאביעין, זה נהיה זה יהיה חיוב על המוסלם לעשות אותו ודרך דרכי ההלכה שעל המאמינים להחזיק בהם ולציית להם והוכחות לזה
הקשר שלה עם הקוראן.
הסונה נחשבת למקור השני אחרי הקוראן כי חכמי-הדת עליהם לחפש בקוראן קודם כל ועם לא מוציאים אז עוברים לחפש במסורת של הנביא.
הקוראן והסונה יש בהם שלושה יחסים לא יותר:
ההסכמה הכללית (אל-איג'מאע).
לשונית : הסכמה גורפת של מספר אנשים על דבר מה.
מונחית: הסכמת פוסקי ההלכה והמלומדים והחכמים מהאומה המוסלמית, האומה של הנביא מוחמד, בזמן מהזמנים לאחר מותו של הנביא מוחמד, וההסכמה תהיה על הלכה שרעית.
סוגי ההסכמה הכללית (אל-אג'מאע).
ישנם שני סוגי הסכמה כללית:
דעת הרוב מהחכמים והפוסקים הוא שזה לא מהווה ראייה.
האימאם אבו חניפה אמר שזאת תהיה ראייה, אם הוכח שהוצגו בפניו של החכם או פוסק ההלכה האירועים והדעות על כך, ועברה עליו תקופת זמן סבירה לשם חיפוש וגיבוש דעה. אם ישנה שתיקה ולא קיימות חשדות, והשתיקה לא נובעת מפחד או מזלזול או ממחלתו של הפוסק, כי שתיקו של הפוסק החכם היא בגדר פסק הלכה מחייב.
דוגמאות להסכמה הכללית.
מינויו של הסחאבי אבו בכר לתפקיד החליף הראשון,  איסור שומן החזיר, הלוחמה באלה שעזבו את הדת, איסופו של הקוראן בספר אחד.
היקש/ אנלוגיה (אל-קיאס).
לשונית: להשוות דבר אחד לדבר אחר שדומה לו. ההיקש הוא ההשוואה.
מונחית: במצבים שאין לנו פסיקת הלכה בדבר מסוים, אנחנו מחפשים פסק הלכה דומה לאותו נושא, ונותנים לו את אותו הדין לפי אותו פסק הלכה.
דוגמאות של אנלוגיה.
ההשוואה בין טביעת אצבע לבין חתימת ידו של פלוני, מכוון ששניהם מצביעים על אותו אדם.