היו איכרים שבבעלותם הייתה חלקת אדמה העוברת בירושה (אלודיום) אבל האדמה, בגלל ניצול יתר איבדה מפריונה ולא כלכלה יותר את המחזיק בה או שעקב פיצולים חוזרים ונשנים הנובעים מהורשת האדמה למספר יורשים הפכה לקטנה מכדי לפרנס משפחה. במקרה כזה היה יכול האיכר לוותר על האדמה לטובת בעל הווילה ולקבל ממנו כפרקריה חלקת אדמה פורייה יותר או גדולה יותר בחלק אחר של הנחלה.
איכר שחש שעול המיסים עליו (על אדמתו ועליו כבעל קרקע) כבד מדי היה יכול למסור את האלודיום שלו לבעל הווילה ולשמור לעצמו זכות שימוש מבלי לשלם מס.
במשך הזמן, עם הפיחות במעמדם של האיכרים החופשיים והבאתם למעמד של צמיתים, גם איכר שהאלודיה שלו הפכה לפרקריה היה חייב בדמי חכירה ובנוסף על כך בשירותי עבודה. הן ימי עבודה לטובת הכלל (למשל תיקון דרכים) והן עבודה באדמות האדון (דומינוס) או עשיית חפצים או תיקונם בעבור האדון.
פרקריה לטובת הכנסייה.
איכרים שבבעלותם הייתה חלקת אדמה כנחלת אבות (אלודיום - allodium) העניקו אותה לכנסייה בדרך של פרקריה. על פי תעודות שנשארו, מובהר כי אחרי ההענקה האדמה נשארה אצל המעניק, כך שהיה יכול להמשיך ולעבד אותה ולהנות מפירותיה. זאת כל עוד אחד מבני הזוג המעניק היה נותר בחיים. המושג הורחב כך שפרקריה הפכה לסוג של הסכם בו ניתנה לאנשים זכות שימוש והנאה בנכס כנסייתי, למשך תקופה מסוימת או למשך כל ימי חיי מחזיק האדמה, וזאת בתמורה לשירותים שהוענקו לכנסייה. זהו אחד הנוסחים (פורמולות) שמביא מרקולף לעריכת פרקריה:
פרקריה במצוות המלך.
מקרה פרטי של פרקריה התפתח בתקופת קרל מרטל החל ב-716. הוא הגדיר סוג חדש של פרקריה, "פרקריה במצוות המלך", (preceria verbo regis) אלו היו אדמות מעובדות שהיו בבעלות כנסיות ומנזרים שאולצו בצו מלכותי לתת אותן לחיילים ופקידים שהמלך חפץ ביקרם והיה מעוניין להעניק להם נחלה. בתמורה לנחלה שניתנה כפרקריה קיבלה הכנסייה הגנה הן מצד המלך והן מצד הסניור שקיבל את האדמות. לעיתים קיבל המנזר כפיצוי אדמת בור או אדמת יער במקום אחר, על מנת שיפתח אותה או יברא אותה. ההכנסות מנכסי הפרקריה במצוות המלך, אף כי הנכסים עצמם נשארו רשמית בידי הכנסייה או המנזר, ניתנו לפרקריסטים (מקבלי הנחלה). הפרקריסט היה אמור לשלם מס סמלי לבעלים והיה באופן רשמי בזיקת חסות אל בעלי הנחלה.
בקונציל הגרמאני ב-742 התחייב השליט להחזיר פרקריות אלו למוסדות הכנסייתיים אולם לא מימש את ההחלטה. במקום זאת, בקונציליום שנערך שנה מאחר יותר, נקבע צנז (מס) שנתי בגובה של סולידוס אחד עבור כל משפחת חקלאים, שישלם הפרקריסט לבעלי האדמה במטרה להזכיר לצדדים מי הבעלים החוקיים של הנחלה אולם תקנה זו לא נאכפה. בצו המלכותי המכונה קפיטולאר של הרסטל משנת 779 עשה קרל הגדול צעד להסדרת הנושא, וקבע שבמקום כסף (שלא היה בנמצא, וגם אם היה – היה קשה להפרד ממנו) ישלם הפרקריסט מעשר לכנסייה מיבול הפרקריה, בנוסף על המעשר שהיו האיכרים חייבים בו. הסדר זה התחשב בכמות היבול ובשנים בהם היבול היה דל וכך היה קל יותר ליישום, מה עוד שבמקרים רבים האיכר שילם את המעשר ישירות מהמנסוס שלו יחד עם המעשר בו היה חייב הוא עצמו.
במאה ה-11 התפתח מושג הפיאודום כמחליף את הפרקריה ואת הבנפיקיום.
אריק יאן הנוסן
אריק יאן הנוסן (בגרמנית: Erik Jan Hanussen; 2 ביוני 1889 - 25 במרץ 1933), היה קוסם אוסטרי יהודי. התפרסם בחייו כקורא מחשבות, מגיד עתידות, אסטרולוג ומדיום. פעל בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר ובתחילת עידן גרמניה הנאצית. היה ידוע בקרבתו לנאצים, כמדריכו של היטלר לעמידה בפני קהל וכמי שחזה את עלייתו לשלטון. סופו שנרצח על ידי הנאצים.
ביוגרפיה.
ילדותו.
נולד בשם הרמן חיים (הרשל) שטיינשניידר למשפחה דלת אמצעים בווינה. אביו, זיגפריד, סוכן מכירות ובן לרופא הגיע מן העיר פרוסניץ שבמוראביה. אימו מתה כשהיה בן 10 ולכן נישא האב שנית. הוא זנח את בית הספר ועזב את הבית. בתחילה התפרנס מכתיבת טורי רכילות בעיתון ואף היה סוחט כספים מתושבים בעלי מעמד, כאשר איים עליהם בפרסום טורים לגלגניים בעיתונים.
ככוכב בגרמניה.
הנוסן ביצע קריאת מחשבות והיפנוזה בסוף שנות העשרים באולם "לה סקאלה" בברלין, שהזניק אותו לעמדה של כוכב. בשיאו הוא נהנה מחברתם של אנשי צבא גרמניה והאליטה העסקית. את המופעים הוא ערך ככל הנראה גם באמצעות מרגלים בקרב הקהל, שהאזינו לשיחותיהם של באי המופע וכך יכל היה לזהות את תכונותיהם.
בשנת 1931 רכש הנוסן את דפוס ברסלאו והחל לפרסם מגזין בתורת הנסתר בשם "Bunte Wochenschau", צהובון דו-שבועי שנהפך לפופולרי בברלין וכלל עמודי אסטרולוגיה. הוא ניצל את ההכנסות מפרסום המגזין וממופעי הבמה שלו על מנת לרכוש אחוזה שנודעה בכינוי "ארמון תורת הנסתר", והפך אותה לתיאטרון למשחקי גילוי העתיד. אורחיו היו יושבים בחדר סביב שולחן עגול וגדול, כשכפות ידיהם מונחות על זכוכית עם סמלים מוארים מתחתיה. את האורות בחדר סידר כמו בסיאנס. באמצעות גימיקים שונים הוא ביצע מצגת דרמטית של נבואות לאורחיו. הוא ניבא את האירועים בחייהם של האנשים, אך המחלוקת לגביו התעוררה כאשר חזה את עתידה של גרמניה. הוא נחל הצלחה גדולה, והיה מבוקש תמידית במקומות שונים.
התחברותו לנאצים ולהיטלר.
דרך הופעותיו נעשה הנוסן קרוב לאנשי האס אה. הוא התרועע רבות עם בכירים נאצים והלווה כספים רבים למפלגה הנאצית בראשית דרכה, כשאת מוצאו היהודי שמר בסוד. צצו אגדות רבות על פגישותיו עם אדולף היטלר, שבמהלכן לימד את היטלר את סוד השליטה בטכניקת הקהל. בפגישה שהתרחשה בין השניים לפני הבחירות בגרמניה בנובמבר 1932, נטען שהנוסן חזה את ניצחונו של היטלר בבחירות. בפרופיל הפסיכולוגי של היטלר שערך הד"ר ולטר לנגר עבור סוכנות הביון האמריקאי OSS בשנת 1943, נאמר: "במהלך שנות העשרים, היטלר לקח שיעורים קבועים בדיבור בפסיכולוגיה של ההמונים מאדם בשם הנוסן, שהיה גם אסטרולוג מתאמן ומגיד עתידות. הוא אדם חכם מאוד שלימד את היטלר רבות לגבי החשיבות של ההיערכות לפגישות, על מנת לקבל את האפקט הדרמטי ביותר.
חיזויו את שריפת הרייכסטאג, אירוע שבעזרתו תפס היטלר את השלטון האבסולוטי במדינה בשנת 1933, היה המפורסם והשנוי במחלוקת ביותר של הנוסן. היו שמועות לא מבוססות כי הוא היה מעורב בשריפת הרייכסטאג על ידי היפנוטו של ואן דר-לובה, האיש שהורשע בביצוע הפשע, וזאת הייתה סיבה אפשרית להרצחו. בביוגרפיה על הרמן גרינג צוין, כי הנוסן ניבא לו טיפוס מטאורי לפסגה, אבל גם את נפילתו של הרייך כולו.
הרצחו.
הנוסן נרצח ב-25 במרץ 1933, ככל הנראה על ידי אנשי האס אה, ונקבר בחופזה בשדה בפאתי ברלין. הוא נפל קורבן למעשי ההרג שביצע גרינג במתנגדים הפוליטיים לנאצים וביהודים לאחר שריפת הרייכסטאג.
הוא ידע יותר מדי על הנאצים או בעקבות חובות רבים שהמפלגה הנאצית הייתה חייבת לו, אבל סביר להניח שהסיבה להירצחו הייתה, שמוצאו היהודי התגלה על ידי המשטרה החשאית.
גופתו התגלתה ב-8 באפריל אותה שנה. הותיר אחריו בת, אריקה פוקס-שטיינשניידר, שנולדה לו מאשתו, לאחר שהשניים נפרדו.
הצגת דמותו בקולנוע.
בשנת 1955 הופק במערב-גרמניה הסרט "הנוסן", בבימויו וכיכובו של או.וו. פישר.
הבמאי היהודי-הונגרי אישטוואן סאבו ביים בשנת 1988 את סרט הקולנוע "הנוסן", על פי האוטוביוגרפיה של הנוסן, עם השחקן-במאי האוסטרי קלאוס מריה ברנדאואר בתפקיד הראשי.
ב-2001 גילם טים רות' דמות המבוססת על דמותו של הנוסן, בסרטו של הבמאי הגרמני ורנר הרצוג, "Invincible".
בשנת 2021 גילם דניאל בריהל דמות של יועץ של הקייזר וילהלם השני בזמן מלחמת העולם הראשונה שעבד בסתר עבור ארגון אנרכיסטי קיצוני בינלאומי, המבוססת על דמותו של הנסן, בסרט .
מנזוס
שמונה עשר דבר
שמונה עשר דבר הוא כינוי לשמונה עשרה מחלוקות הלכתיות בין בית שמאי ובית הלל שבהן, שלא כרגיל, גברה ידן של בית שמאי ונפסקה הלכה כמותן. שמונה עשרה הלכות אלו הן שמונה עשרה תקנות המופיעות בפרק הראשון של מסכת שבת ועליהן כתוב במשנה: "ואלו מן ההלכות שאמרו בעלית חנניה בן חזקיה בן גריון כשעלו לבקרו, נמנו ורבו בית שמאי על בית הלל ושמונה עשר דברים גזרו בו ביום".
סיפור המחלוקת.
בקשר למקרה חד פעמי זה שבו נפסקו ההלכות כבית שמאי מכיוון שהם היו הרוב, קיימות מסורות שונות. בתלמוד הירושלמי כתוב אודות המקרה ואודות הפרשנות שניתנה ליום:
בכך מתבטאת מחלוקתם היסודית של בית שמאי ובית הלל: בית שמאי סוברים כי החמרה בהלכות וריבוי גזירות דומה למילוי חבית המלאה באגוזים שמילואה בשומשמין, המייצב את החבית ומחזיק את האגוזים בצורה יציבה יותר, ואילו רבי יהושע ממשיל זאת לחבית מלאה שמן שהוסיפו לתוכה חומר פחות- מים. כך סברו בית הלל, כי ריבוי גזירות בלתי הכרחיות על העם, מפחית מהדגש על עיקרי היהדות.
אודות הדרך החריגה שבה ניצחו בית שמאי מספרים אמוראי ארץ ישראל, ובראשם רבי יהושע אוניא, כך:
"קרבן העדה" מסביר שתלמידי בית שמאי עמדו למטה, בפתח הבניין ואיימו להרוג את מי שיעלה וינסה להטות את הדיון ההלכתי. גרסה אחרת אומרת כי "ששה מהן עלו, והשאר עמדו עליהן בחרבות וברמחין". לעומת זאת בפירושו למשנה כותב הרמב"ם כי כל גדולי הדור היו באותו מעמד ולא היה מי שהיה ראוי להוראה שלא היה באותו מעמד, ומכיוון שרוב החכמים במקום היו מבית שמאי נפסקה ההלכה כבית שמאי על פי הכלל "אחרי רבים להטות".