קבוצת פעילים נוספת שפעלה מטעם דלאסם נקראה הוועדה לעזרה למהגרים, נוהלה על ידי לאליו ויטוריו ואלבורה ולאחר שוואלבורה ברח לשווייץ בנובמבר 1943, נוהל הארגון על ידי מאסימו טגליו (Massimo Teglio). ארגון זה הבריח נכסים לשווייץ כדי שישמשו לרכישת מזון, תרופות, וביגוד חם. דלאסם אף סיפק תמיכה כלכלית לעצירים במחנות כדי שיוכלו להשיג אוכל ומוצרים נוספים ודאג לסמלים דתיים כדי לשמר את מסורת היהודית. כמו כן דאג הארגון לציוד רפואי, לחינוך לילדים, ולהקמת ספריות.
שיתוף הפעולה עם הכנסייה.
לאחר נפילת איטליה נאלץ ארגון דלאסם לרדת למחתרת. כאשר הגרמנים כבשו את העיר ג'נובה, תקציבו של דלאסם הסתכם בחמישה מיליון לירות איטלקיות שהופקדו אצל האב פרנסיסקו רפטו (Francesco Repetto) ששימש באותה העת בתור מזכירו של הארכיבישוף של ג'נובה. חמישית מסכום זה הופקד בידיו של כומר האב מארי-בנואה (Maria Benedetto), שמונה לנשיא החדש של ארגון דלאסם שלקח את הכסף לרומא ב-20 באפריל 1944. למרות כיבוש איטליה, דלאסם המשיך לפעול מהמטה החדש שלו במקום מגוריו של הכומר ברומא, בעזרתה של המכללה הבינלאומית ברומא, הקשרים עם הצלב האדום הבינלאומי ועדת האפיפיור והמשטרה האיטלקית. בעזרתו פעל דלאסם להכנת מסמכים מזויפים וייסד קשרים עם בכירים איטלקים, שווייצרים, הונגרים, צרפתים ורומנים.
הארגון אחרי המלחמה 1945–1947.
הגרעין של דלאסם התאסף מחדש במהירות אחרי השחרור. המשימה הראשונה של דלאסם הייתה לאחד משפחות מפוזרות, במיוחד ילדים שהתחבאו במנזרים או באופן פרטי. המשימה השנייה הייתה לארגן את העלייה, שהייתה אז בלתי חוקית, לארץ ישראל שהייתה עדיין תחת המנדט הבריטי.
ראו גם.
וילה אמה
המטבח האריתראי
המטבח האריתראי הוא שילוב של מסורות קולינריות של כמה מדינות. הוא חולק דמיון רב עם המטבח האתיופי, האיטלקי, הסודני והתימני והוא מושפע ממיקומה הגאוגרפי של אריתריאה.
סקירה כללית.
כמו שאר המדינות בקרן אפריקה, גם אריתראה ידעה כיבושים שונים במהלך השנים. בסוף המאה ה-19 כבשו האיטלקים את צפון אתיופיה, שכלל גם את אריתראה של היום. הם כבשו את האזור בגלל חשיבותו הגאוגרפית והקרבה לים האדום. כתוצאה מכך הגיעו בעלי מקצוע ומלאכה רבים מאיטליה לאזור זה. כיבוש זה לווה בהפרדה נוקשה בין האיטלקים והאריתראים בכל הקשור למגורים, עבודה ובילוי. לאחר תבוסתה של איטליה במלחמת העולם השנייה, אזור זה נכבש שוב, הפעם על ידי אתיופיה. בתגובה לכך יצאו האריתראים למלחמה כנגד האתיופים, ולאחר עשרות שנים של מאבק, אריתראה זכתה לעצמאות והכרה מהאו"ם בשנת 1993. הכיבושים השונים השאירו את חותמם באריתראה בנוף, בתרבות ובעיצוב המטבח והאוכל המסורתי במדינה.המטבח האריתראי הוא מטבח מסורתי, ולכן רוב התבשילים במטבח זה מורכבים ממרכיבים שונים אשר היו נפוצים בכל חלקי המדינה. התבשילים השתנו בהתאם למיקום הגאוגרפי או לעיסוק המשפחה.
רוב הארוחות במטבח נערכות סביב שולחן נמוך ועליו צלחת גדולה, אשר מסביבו יושבים כל הסועדים וחולקים יחדיו את המנות השונות, האוכל נאכל בעזרת הידיים ולפני הארוחה אחת הנשים מגישה דלי עם מים, על מנת שהסועדים ישטפו את ידיהם.
המרכיבים העיקריים במטבח האריתראי.
המרכיב הנפוץ ביותר במטבח האריתראי הוא הברברה (berbere")", תערובת תבלינים בצבע כתום-אדום, המבוססת על מפפריקה חריפה, כמון והל. הברברה הוא מרכיב חובה ברוב התבשילים במטבח האריתראי.
האריתראים נוהגים לאכול ביד, והבסיס לכל ארוחה הוא סוג של לחם, האינג'רה, מעין פנקייק העשוי מחיטה, שעורה או תירס, בעזרתו הסועד אוסף את האוכל. בדרך זו האינג'רה משמשת כתחליף למזלג.
המטבח האריתראי- איטלקי.
הכיבוש האיטלקי את אתיופיה, אשר כלל בתוכו גם את השטח של אריתריאה, והפיכתה לקולוניה איטלקית, הביא לכך שהמטבח האריתראי ספג לתוכו מוטיבים איטלקיים מסוימים. מנה נפוצה היא פסטה ברוטב עגבניות וברברה, וניתן למצוא השפעות איטלקיות במנות נוספות כגון סוגים שונים של לזניה ופסטה.
המטבח האריתראי- אתיופי.
אריתריאה הייתה חלק מאתיופיה לאורך שנים רבות, מה שהביא לכך שבין המטבחים ישנו דמיון רב, עד כדי כך שעבור טועם שלא מגיע עם ידע נרחב על מאכלים אתיופים ואריתראים יהיה קשה למצוא את השוני בין המטבחים. בשני המטבחים נוהגים לאכול תבשילי עוף ובקר על מצע אינג'רה, ולשתות קפה. למרות הדמיון הרב ישנם הבדלים מסוימים בין המטבחים. במטבח האריתראי השימוש בחמאה ועגבניות הוא נרחב יותר ובנוסף המנות פחות מתובלות. ניתן למצוא הבדלים נוספים, למשל בשמות התבשילים, מנת עוף תקרא באמהרית דורו- ווט (doro wot) ובמסעדות אריתראיות טסבי-דורו (tsebhi dorho). בנוסף, המטבח האתיופי לא ספג לתוכו מוטיבים איטלקים כמו המטבח האריתראי. ההבדל העיקרי בין שני המטבחים נובע מהמיקום הגאוגרפי של אריתריאה לחופי הים האדום, שהביא לכך שהמטבח האריתראי כולל מנות של דגים ופירות ים, בשונה מהמטבח האתיופי.
טקס הקפה במטבח האריתראי.
הקפה במטבח האריתראי נתפס כסמל של הזמנה וכבוד לאורחים, הוא נקרא בונה (Buna), ברכה. מי שאחראית על הכנת הקפה היא האישה אשר שוטפת את פולי הקפה וקולה אותם במחבת הנקראת 'מנקשקש' (menkeshkesh")". כאשר הפולים כהים מספיק, הם מועברים למחצלת קטנה אשר משמשת כמעין משפך להעברתם לתור הסיר. בשלב זה מוסיפים מים ונותנים לקפה להתבשל עד לרתיחה. כאשר הקפה מוכן מוסיפים לו סוכר ומוזגים אותו לכוסות קטנות. לצד הקפה נוהגים לאכול פופקורן.
זמן הכנת הקפה הוא שעה בערך, וביטול הזמנה נחשב למעשה לא מכבד. על מנת לכבד את המארחים יש לשתות שלוש כוסות לפחות ורק לאחר מכן ניתן לעזוב.
המטבח האריתראי בישראל.
בעקבות הגעת פליטים ומהגרי עבודה מאריתריאה מתחילת שנות ה-2000 נפתחו מסעדות אריתראיות בדרום תל אביב. במקביל לעבודותיהם השונות, פליטים ומהגרי עבודה פתחו מסעדות ביתיות ו'חמארות', בהן מוגש אוכל רחוב אריתראי. שמות המסעדות מופיעים בתִיגרִינית והן מקושטות בתמונות מאריתריאה.
שואת יהודי אלבניה
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אלבניה תחילה תחת כיבוש איטלקי ואחר כך תחת כיבוש גרמני. בתקופה זו סופחו לאלבניה שטחים מיוגוסלביה (מרבית קוסובו, מערב מקדוניה וחלקים קטנים ממונטנגרו וסרביה).
במהלך המלחמה, כמעט 2,000 יהודים מהמדינות השכנות, בעיקר מיוגוסלביה ומיוון, מצאו מקלט באלבניה עצמה, זאת בנוסף לקהילת יהדות אלבניה שמנתה 150 נפש. היהודים שחיו באלבניה גופא, כמו גם הפליטים היהודים ששהו בה, זכו ליחס טוב מצד האוכלוסייה המקומית ועברו את המלחמה כמעט ללא פגע. האלבנים הצילו את היהודים על ידי הסתרתם בכפרים ההרריים והעברתם לנמלי הים האדריאטיים, שמהם ברחו לאיטליה. יהודים אחרים הצטרפו לתנועות התנגדות ברחבי אלבניה. בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה אלבניה אחת המדינות הבודדות באירופה שבהן חל גידול באוכלוסייה היהודית. בסוף המלחמה שהו במדינה יותר מ-1,800 יהודים, יותר מפי שבעה ביחס למספרם ב-1939.
לעומת זאת, בשטחים שסופחו לאלבניה כללה השואה רצח, גירוש ופשעים נגד האנושות נגד יהודים. נרצחו וגורשו גם סרבים, נגדם בוצע טיהור אתני מקיף, ובני רומה. הרצח בוצע בשיתוף פעולה של כוחות גרמנים, איטלקים ואלבנים, בתקופה בה הייתה אלבניה תחת שליטת איטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית. אף כי אין נתונים סופיים על מספר הנספים, מעל ל-200 יהודים שנמצאו בשטחי אלבניה רבתי נרצחו בשואה.
רקע.
אלבניה הייתה ועודנה מדינה קטנה וענייה בחבל הבלקן, והיא מדינה אירופית בעלת רוב מוסלמי. לפי מפקד האוכלוסין של 1930 חיו באלבניה 24 יהודים. בשנת 1937 זכתה הקהילה היהודית להכרה רשמית. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, מצאו מקלט באלבניה יהודים גרמנים ואוסטרים, והשגרירות האלבנית בברלין המשיכה להנפיק אשרות ליהודים עד סוף שנת 1938, בתקופה שבה אף מדינה אירופית אחרת לא הייתה מוכנה לעשות כך. רוב האלבנים מעולם לא היו בקשר עם יהודים בגלל מספרם הקטן במדינה. ככלל, האנטישמיות הייתה הרבה פחות נפוצה באלבניה מאשר במדינות אחרות. רוב היהודים האלבנים חיו בעיקר בחלק הדרומי של המדינה.
אלבניה הייתה נתונה להשפעה כלכלית ופוליטית איטלקית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בה 156 יהודים מקומיים ועוד 109 פליטים יהודים מאירופה.
תחת הכיבוש האיטלקי, בשנים 1939–1943.
ב-25 במרץ 1939 הציב מוסוליני אולטימטום לזוגו הראשון, מלך אלבניה, בדרישה שיקבל על אלבניה חסות צבאית איטלקית. כאשר המלך סירב להיכנע לאולטימטום, פלשו האיטלקים לאלבניה ב-7 באפריל 1939 והדיחו אותו. השנאה שרחשו רוב האלבנים למלך זוגו, שנמלט על נפשו מיד עם תחילת המלחמה, גרמה לכך שלאוכלוסייה המקומית היה פשוט יותר להסתגל לשלטון הכיבוש האיטלקי.