ככל הנראה, החשמונאים הם אלו שהתקינו לראשונה את בריכת השילוח בשפך עמק הטירופיאון. בריכה זו לימים שופצה והפכה למקום מרכזי עבור עולי הרגל בירושלים.
התקופה ההרודיאנית.
תקופת המלך הורדוס, בדומה לפרקים אחרים בהיסטוריה של ירושלים, ובמיוחד אלה של ימי בית שני, הייתה תקופה של סתירה וניגוד. כצפוי מאישיותו של הורדוס, מדובר גם בתקופה של קיצוניות והגזמה בהתפתחות העיר. הניגוד בין ירושלים האלילית ובין עיר המקדש, בין הורדוס המלך האכזר שרצח רבבות לבין הורדוס היזם, שהקים בנייני פאר בכל קנה־מידה ודיקדק בגימורם, מצית את דמיונם של חוקרים.
המצב המדיני בתקופה ההרודיאנית.
ימי שלטונו של הורדוס עמדו בסימן שלום, שקט, שגשוג כלכלי ובנייה מרשימה. הורדוס היה חביב על הממשל הרומי, נאמן מאוד, ונדיב כלפי פטרוניו, ולפיכך נהנה מחופש פעולה לבנות ולבצר את העיר והארץ מבלי שרומא תחשוש מהתחזקותו. הורדוס שלט בירושלים במשך שלושים ושלוש שנה (37-4 לפנה"ס), וכל ימיו ניסה להתמודד ולתמרן בין הנאמנות לרומא לבין תחושת מחויבותו לנתיניו היהודים. הורדוס היה שליט אכזר והוא לא היסס להרוג אף את בני משפחתו, היהודים שנאו אותו וקראו לו "עבד אדומי" בהזכירם את היותו, למעשה, כלי שרת בידי רומא וממוצא אדומי שנטמעו בעם ישראל לאחר גיור. על כך הוא ניסה לכפר באמצעות בניית מפעלי בנייה משמעותיים בארץ ישראל כולה ובירושלים בפרט. בתחילת שלטונו ניסה הורדוס להתקשר בקשרי נישואים עם בית חשמונאי, ונשא לאשה את מרים החשמונאית, בתם של אלכסנדר בן אריסטובולוס השני ואלכסנדרה בת הורקנוס השני; אולם לאחר מכן רצח אותה, ופנה להשגת לגיטימציה לשלטונו על ידי בנייה מחדש של בית המקדש.
המצב הדתי-חברתי בתקופה ההרודיאנית.
הורדוס הפך את ירושלים לעיר הלניסטית, שכללה את כל המוסדות המקובלים בעיר כזו. הוא הקים אמפיתיאטרון גדול, הנהיג לכבוד הקיסר תחרויות התגוששות אחת לחמש שנים, הביא חיות טרף לקרבות עם בני אדם, וקרא לגויי הסביבה לבוא לירושלים. הורדוס קישט את המבנים ההלניסטיים בעיטורים בעלי אופי אלילי, וטבע מטבעות הנושאים אופי פגני. מצד שני, על תקופה זו נאמר בתלמוד:
ירושלים זו, האלילית, עמדה בו זמנית בשיאה כעיר יהודית מרכזית. בית המקדש שימש מוקד דתי לעם ישראל והיווה את מרכז חיי הרוח, תוך שהכהנים עוסקים בעבודת המקדש בטהרה. בשלושת הרגלים היו נוהרים עולי רגל רבים מכל רחבי הארץ ומחוצה לה - ככל הנראה כמיליון בני אדם, אשר מילאו את רחובות העיר בימי חג הרגל, באווירה שעליה אמרו חז"ל . העיר הייתה פושטת את צורתה ולובשת חג בשירה וריקודים. האחווה הרבה בין העולים באה לידי ביטוי אף בפן ההלכתי (כהגמשה בחוקי הטהרה).
עולי הרגל היו אף ציר כלכלי בעל חשיבות מכרעת. הם באו לעיר מכל קצוות האימפריה, הביאו אליה את מיטב החידושים, ערכו בה מסחר קמעונאי וסיטונאי, ופרנסו בתקופה קצרה רבבות סוחרים ומכניסי־אורחים. עולי הרגל היו נותנים לעיר תרומות ומיסים שתרמו למעמדה הכלכלי של העיר. ירושלים הייתה עיר עשירה, שכוהניה ואנשי האליטה שלה הגיעו לשיא של פאר אישי ומותרות (למשל מקוואות פרטיות בתוך בתי הכהנים, וכלי זכוכית נדירים שהתגלו ברובע ההרודיאני); אולם גם פשוטי העם שחיו בעיר נהנו מהשפע, מהמסחר הבלתי פוסק, מהכספים המוזרמים על ידי עולי הרגל, ומהשלום שאִפשר תנועה חופשית של סחורות. על רקע הרווחה הכלכלית, שהתקיימה בצד אחדות יהודית זמנית באיבה להורדוס, שככו בפרק זמן זה המלחמות הפנימיות בין פרושים לצדוקים. ההיערכות לקליטת המון האדם שפקד את העיר, כללה, בין היתר: סלילת דרכים, בניית שווקים, אספקת מים והכשרת מקומות אירוח. לקראת סוף ימי הבית השני, ככל שגברה העלייה לרגל, כך עלתה מעמדה של ירושלים והיא הפכה לבירת-ענק בין-לאומית.
ואכן, ירושלים היהודית בזמן הורדוס הייתה עיר מאוחדת בשנאתה למלך. הורדוס היה שליט אכזר, שמילא את העיר בשוטרי חרש, בנוכרים ובמוכסים, אולם הקפיד לשמור על גבול דק שאותו לא חצה: הוא לא נכנס לשטח הר הבית, לא העמיד צלמים במקדש, ולא העלה קורבנות לעבודה זרה בירושלים. ירושלים הייתה "חלון ראווה" של הורדוס כלפי העולם, והוא הזמין במיוחד אישים בעלי עוצמה באימפריה הרומית שיחזו בפאר העיר ובנייניה. ואכן, פארה של ירושלים הרשים את המבקרים, ושמעה יצא למרחוק. ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן כתב: "ירושלים המפורסמת לאין שיעור מבין ערי המזרח".
מן הבחינה הדתית, ניכר שהעם הקפיד במיוחד על דיני טומאה וטהרה. ממצאים ארכאולוגיים מעידים על שימוש בכלי אבן (חומר שאינו מקבל טומאה ולכן נפוץ בבתים המיוחסים לכהנים), ברבים מבתי העיר. בכל רחבי העיר נמצאו מקוואות טהרה רבים, ביניהם מקוואות ציבוריים גדולים לצד הרחוב הראשי העולה למקדש, שככל הנראה שימשו את עולי הרגל להיטהר טרם עלייתם אל ההר. נראה שהייתה גם הקפדה יתרה שלא לעשות פסל ומסכה, שכן גם בבתים המפוארים ביותר לא נמצאו שרידי צלמים או דמויות אליליות, אלא רק עיטורים גאומטריים.
בית המקדש וירושלים משכו אליהם בתקופה זו אף רבים מן הגויים. אלו הביאו עמהם קרבנות לאלוהי ישראל. מלבד הגויים הרבים שבאו למטרת ביקור תיירותי או אף לפולחן היהודי, רבים מהגויים באו אליה על מנת להתגייר. היהדות משכה אליה חוגים באימפריה הרומית אשר מאסו באליליות וחיפשו דת חדשה ומצאו את היהדות. על כך מעיד הפילוסוף היהודי־הלניסטי פילון האלכסנדרוני:
דברים דומים ניתן לקרוא בדברי ההיסטוריונים הרומיים סטראבון, דיו קסיוס ואחרים.
המצב הפיזי בתקופה ההרודיאנית.
בשלהי ימי הבית השני הגיעה ירושלים לשיא תפארתה, והייתה לאחת מהערים הגדולות והיפות בעולם. שטחה של ירושלים עמד אז על כ-1,800 דונם (פי 2 משטחה של העיר העתיקה בימינו), כשבתוכה ארמונות פאר ושכונות יוקרה הדומות ביופיין לאלו שבאימפריה הרומית, שווקים ושטחי מסחר, מבני ציבור ותרבות, מאגרי מים, מקוואות ציבוריות ואכסניות. העיר הוקפה בחומות בצורות עם מגדלים הנישאים ובולטים לגובה רב ומצטיינים ביופיים. מחוץ לעיר היו גנות ופרדסים, נחלים וגיאיות.
לאור זאת נאמר בדברי חז"ל:
כמו כן הפליגו חז"ל בתארם את ירושלים לעומת ערי תבל: . ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן, בן התקופה, העניק אף הוא לירושלים את התואר: . גם בדברי כמה מאנשי הצבא הרומיים, במהלך הדיון שקדם לשריפת המקדש, עולה כי ראו הם בבית-המקדש את הבניין הקדוש והמפואר ביותר מכל המבנים מעשי ידי-אדם.
כתשעים אחוזים מן הממצא הארכאולוגי בירושלים מימי בית שני מקורו בתקופת הורדוס. אחראים לכך שני גורמים: א. הכמות והאיכות המשובחת של הבניה ההרודיאנית, ששרדה לשנים. ב. דרכו של הורדוס לסלק כל מבנה קדום ולבנות היישר על סלע האם.
בסריקת העיר ממזרח למערב בתקופת הורדוס ויורשיו ניתן לציין את המבנה הבא: את העיר תחם ממזרח נחל קדרון, מעליו בנויה חומת התמך האדירה של הר הבית. הר הבית היה למעשה רחבת ענק, שבמרכזה התנשא בית המקדש. הרחבה הייתה מוקפת באכסדרות מארבעת צדיה, כאשר בצד דרום היה הסטיו המלכותי המפואר. בפינתה הצפון־מערבית נמצאה מצודת אנטוניה. ממצודת אנטוניה נפרשה חומה שהקיפה את שכונתה הצפונית של העיר. למרגלות קיר התמך המערבי של רחבת הר הבית ("הכותל המערבי") השתרע רחוב העסקים המרכזי של העיר. בצידו הדרומי של רחוב זה נמצאה קשת רובינסון, שנשאה גרם מדרגות גדול ממדים שהוביל ממפלס הרחוב אל הסטיו המלכותי. הכותל הדרומי של הר הבית הכיל את שערי הכניסה העיקריים למתחם המקודש, הם שערי חולדה. דרומה משם השתרע אזור של מקוואות-טהרה ציבוריים לשירות עולי הרגל, ורחוב המוביל עד בריכת השילוח. ממערב לכותל המערבי נמצא ערוץ הטירופיאון העמוק, ומעבר לו - העיר העליונה, מקום מגוריהם של הכהנים ובעלי הממון שבעיר. את העיר העליונה חיבר אל הר הבית גשר שנבנה על קשת הנקראת כיום קשת וילסון. ממערב לעיר העליונה, בקצה הדרומי, ניצב ארמון המלך הורדוס ומצפון לו, באזור המצודה ("מגדל דוד") של ימינו, ניצבה מצודת המגדלים. עד המצודה (מגדל היפיקוס) הגיעה החומה המקיפה את העיר מדרום, וממנה נמתחה חומה מזרחה עד הכותל המערבי, לאורך ערוץ נחל צולב.
באזור כלשהו בעיר (אולי בשטח הצפוני הפרוז שלה, או בעיר העליונה, או באזור בריכת הסולטאן של ימינו) היו מבני תרבות ובילוי מודרניים ברוח הזמן המשקפים את התרבות ההלניסטית, כמו היפודרום, תיאטרון ואמפיתיאטרון, לצד מבני מִנהל כבית מועצה וארכיון. למבנים אלה לא נמצא כל שריד ארכאולוגי.
בעיר העליונה נבנו הרבה בתי מגורים גדולים ווילות בסגנון אופנתי ומפואר. בבתים אלו התגוררו בני האצולה של הכהונה הגדולה (כמו בית קתרוס) ואנשי הממשל והשררה הקרובים לבית הורדוס והממשל הרומי. שרידים למבנים אלו נמצאו ברובע ההרודיאני.
העיר התחתונה אכלסה את בני המעמד הכלכלי הנמוך של העיר והכילה בתי-מלאכה שונים. בעשרות השנים האחרונות לימי הבית, הצטרפו הלני מלכת חדייב ובנה מונבז לתושבי העיר התחתונה ובנו להם שם ארמונות. גם קברי המלכים שמחוץ לעיר מיוחסים לבני משפחה זו.
חומת העיר בתקופה ההרודיאנית.