אזור המזאב היה השער הצפוני של מדבר הסהרה, ובו שכנו כמה מנאות המדבר החשובים ביותר שעל מסלול הסחר הטרנס-סהרי. כתוצאה מכך עברו בו סחורות רבות, בהן זהב ועבדים. המסחר הענף עודד את האיבאדים להקים נקודות יישוב חדשות. אלאטאף (El-Ateuf) הוקמה בשנת 1012, בו נורה (Bou Noura) הוקמה בין השנים 1046-1048 ובני אישגון (Beni-Isguen) הוקמה בין השנים 1048-1054. המקורות לגבי תאריך ההקמה של היישובים ע'רדאיה (Ghardaïa) ומליכּה (Mélika) אינם מדויקים, אך ידוע שגם הם הוקמו לראשונה במהלך המאה ה-11. לחץ דמוגרפי במאה ה-17 הביא להקמת שני היישובים הנותרים באזור - גרארה (Guerrara) ובריאן (Berrian).
כל אחד מהיישובים באזור המזאב נבנה לפי עקרונות אדריכליים קבועים, והוקף בחומה. במרכזו של היישוב ניצב מסגד הבנוי כמצודה והמינרט שלו שימש כמגדל תצפית ושמירה. במסגד שכנו גם ארסנל נשק ומאגר תבואה, והוא הוקם כמעוז אחרון במקרה של מצור. כל בתי היישוב הוקמו במעגלים סביב המסגד, על חלקות שוות בגודלן, אשר ייצגו עקרונות של שוויון חברתי. מחוץ לחומת היישוב שוכן בית הקברות שבו מצבות אחידות למעט אלה המסמנות את קבריהם של חכמים. בעונות הקיץ נהגו המוזאבים להגר לערי קיץ שהוקמו סביב מטעי דקלים, ומנהג זה נהג ברציפות עד המאה ה-20.
במהלך התקופה העות'מאנית באלג'יריה לרוב שמרו השבטים באזור מזאב על שלטון עצמאי, ולא הוכפפו לדאי (השליט המקומי מטעם העות'מאנים) שישב באלג'יר.
בשנת 1830 צרפת פלשה לאלג'יריה העות'מאנית וכבשה את חלקה הצפוני. למשך העשורים הבאים הצרפתים הסתפקו בשליטה על צפון אלג'יריה, ולא השתלטו על אזור מזאב הדרומי. בשנת 1859 ניסחו תושבי המקום הסכם עם הצרפתים לפיו תישמר האוטונומיה של האזור. השלטון השבטי האוטונומי נמשך עד שנת 1882, אז סופח האזור באופן סופי לאלג'יריה הצרפתית.
ב"פנטאפוליס" - חמש הערים הראשיות, התגוררו 18,892 תושבים בשנת 1892, ועוד מספר אלפי תושבים גרו בעיירות שמחוצה לו. לאורך השנים נוצרה רציפות אורבנית מסוימת בין חמש העיירות שמהוות חלק מה"פנטאפוליס". בשנת 1962, עת קיבלה אלג'יריה עצמאות מצרפת, התגוררו ב"פנטאפוליס" כ-40 אלף תושבים ובעיירות שמחוצה לו התגוררו כ-40 אלף תושבים נוספים. בימינו מתגוררים בע'רדאיה, עיר הבירה של האזור, כ-90 אלף תושבים, ובבני אישגון, עיר המסחר המרכזית, מתגוררים כ-5,000 תושבים. האזור חווה תמורות רבות בעת המודרנית, אך לצד זה המזאבים שמרו על המסורות הדתיות, האדריכליות והתרבותיות הייחודיות להם. עמק המזאב הוגדר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1982.
מזאבים
מוזאבים
עלי סלאם
עלי סלאם (בערבית: علي سلام; נולד ב-15 ביולי 1952) הוא ראש עיריית נצרת משנת 2014.
ביוגרפיה.
סלאם נולד בנצרת, כבן בכור לפועל במפעל דובק לסיגריות. הוא בוגר אורט בעל תואר הנדסאי. כאשר הבין את צורכיהם של מקומות עבודה רבים, הקים בחדרה את חברת שירותי התחזוקה "בני עלי סלאם 2000 בע"מ".
סלאם הוא מוסלמי-סוני, נשוי, ואב ל-11 ילדים.
בנו באסל רצח את אשתו בשנת 2010 בירי בדירתם ונדון למאסר עולם. שנה לאחר מכן יזם עלי 'סולחה' עם משפחת הנרצחת, במסגרתה הוענקו חצי מיליון ש"ח לילדים.
קריירה פוליטית.
משנת 1993 הוא משמש כחבר מועצת העיר נצרת ומשנת 1998 כיהן כסגנו של ראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי. בשנת 2003 הפך גם לממלא מקומו של ראש העירייה.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2013, התמודד סלאם על ראשות העירייה בראש הרשימה העצמאית "נאסרתי" (בערבית: ناصرتي, בתרגום חופשי: "נצרת שלי"). בתום ספירת הקולות הוכרז סלאם כזוכה, בהפרש של 22 קולות בלבד. יריבו, ראש העירייה המכהן ראמז ג'ראיסי, ערער לבית המשפט המחוזי על פסילתן של 47 מעטפות הצבעה, ולאחר שערעורו התקבל ונספרו הקולות שבמעטפות אלה, התברר שג'ראיסי הוא הזוכה, בהפרש של 9 קולות בלבד.
עלי סלאם ערער אף הוא, ואליו הצטרף היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בהמלצה לערוך בחירות חוזרות בעיר, אך הערעור וההמלצה נדחו. אף על פי כן, ב-11 בפברואר 2014 הפך בית המשפט העליון את ההחלטה והורה על קיום בחירות חוזרות לראשות העיר נצרת בתוך 30 יום. הבחירות החוזרות נערכו ב-11 במרץ 2014, ובהן זכה סלאם בהפרש של כעשרת אלפים קולות.
בעקבות ההפגנות אשר בחלקן היו אלימות בנצרת שהתרחשו באוקטובר 2015 גינה סלאם את חברי הרשימה המשותפת אשר לטענתו "משלהבים את הרוחות, מתסיסים את הצעירים ופוגעים בדו-קיום ובפרנסת העיר". בתוך כך עצר סלאם את מכוניתו ליד יו"ר הרשימה המשותפת ח"כ איימן עודה בזמן שזה התראיין לתקשורת וצעק לעברו "תלך - אני לא צריך לראות אותך בנצרת! תעוף מכאן אתה ואנשים כמוך!"
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021, הביע תמיכה בבנימין נתניהו ואכזבה מהרשימה המשותפת בעת ביקור בחירות של נתניהו בעיר נצרת. סלאח אף קיבל באותה עת הצעת שריון בליכוד.
נספח כלכלה וסחר
הנספחים הכלכליים של מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה פועלים בשוקי יעד מובילים ברחבי העולם לקידום מדיניות סחר החוץ של ישראל.
תפקידי הנספחים כוללים איתור ויצירת הזדמנויות עסקיות, קידום יצוא וסחר בינלאומי, עידוד השקעות בישראל ושל חברות ישראליות בחו"ל, טיפול וקידום של הסכמי סחר בינלאומיים, טיפול בחסמי סחר, הסברה כלכלית, עידוד מיזמים משותפים בילטראליים וסיוע פרטני לחברות ישראליות בכניסה לשווקים בינלאומיים.
קורס צוערים כלכליים-מסחריים.
מינהל סחר חוץ מקיים אחת לשנתיים קורס צוערים לנספחים כלכליים-מסחריים. המטרה היא להגביר את התחרותיות של התעשייה הישראלית אל מול השווקים הבינלאומיים, לייצר מנופי תחרותיות במשק הישראלי, ולפרוץ את הדרך עבור חברות ישראליות.
תהליך המיון נמשך כ-5-4 חודשים, ובסיומו מוזמנים לקורס המועמדים שעמדו בהצלחה בכל שלבי המיון. במהלך הקורס רוכשים הצוערים ידע נרחב בתחומי הדיפלומטיה, שיווק בינלאומי, כלכלת ישראל, כלכלות בעולם, הסכמי סחר, קידום השקעות, שיתופי פעולה במחקר ופיתוח, והכשרות במגוון מיומנויות אישיות כגון ניהול משא ומתן, העברת מצגות בפני קהל, הופעה בפני אמצעי תקשורת ועוד.
בתום קורס הצוערים משתלבים בוגריו בתפקידי מטה במינהל לסחר חוץ ולאחר תקופת הכשרה יוצאים לשליחות ממלכתית דיפלומטית כנספחי כלכלה וסחר מטעם המשרד ברחבי תבל. מרבית הנציגים פועלים מהשגרירויות והקונסוליות של ישראל בחו"ל.
יהודה רשף
יהודה רשף (רייף) (1926–2004) היה קצין בצה"ל ומנכ"ל רכבת ישראל. פיקד על גדוד 890 ועל חטיבת הבקעה.
שירותו הצבאי.
רשף נולד בארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה לחם בשורות הבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי כמפקד מחלקה. בחודש מרץ 1948 פיקד על פעולת תגמול על רצח ארבעה פועלים יהודים של חברת החשמל, במהלכה הרג הכוח בפיקודו 15 ערבים והצית משאיות פרי בדרך לעכו. לאחר מכן עלה בגורלו לצאת בשיירת יחיעם.
רשף הצטרף לגדוד הצנחנים 890 כמפקד פלוגת המילואים של הגדוד. לאחר מכן הצטרף לסיירת צנחנים והיה מפקדה השני, לאחר מאיר הר-ציון, בין היתר בפעולת קלקיליה. הסיירת בפיקודו הציבה מחסום ליד עזון למניעת הגעת תגבורת, ובקרב הקשה שהתפתח נפצע. בהמשך היה סגן מפקד גדוד 88 ומפקד גדוד 28 של הצנחנים. בשנים 1960–1958 היה מפקד גדוד 890. במלחמת ששת הימים היה מפקד חטיבת יפתח שהשתתפה בכיבוש עזה ועלי מונטר. לאחר מותו של אריה רגב ביולי 1968, מונה למפקד חטיבת הבקעה, ועסק עם סגנו משה לוי, בשכלול ניהול המרדפים.
לאחר מכן היה ראש מחלקת המבצעים במטה הכללי. בשנת 1971 מונה למפקד המנהל האזרחי במרחב שלמה, במטרה להניע את הקמת אופירה. לאחר פחות משנה עזב את התפקיד בביקורת על חוסר העשייה ומונה בידי שמעון פרס למנכ"ל רכבת ישראל. רשף עסק בגיבוש תוכנית חומש לפיתוח רכבת ישראל, אך לא המשיך בתפקיד זמן רב. לאחר שנתיים נקרא על ידי שמעון פרס למשרד הביטחון. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס למילואים הגיע לפיקוד הצפון, שם מונה על ידי חיים בר-לב לקצין אג"ם נוסף בפיקוד הצפון.
המרכז לאמנויות באר שבע
המרכז לאמנויות באר שבע הוא מוסד לחינוך אמנותי ברחוב אנילביץ 21 בבאר שבע אשר נוסד בשנת 1970.
על המרכז אחראים מנהל החינוך והתנ"ס (תרבות נוער וספורט) של עיריית באר שבע.
המרכז נמצא במבנה ערבי טיפוסי עם חצר פנימית ציורית ופסטורלית המשרה אווירה נעימה ההולמת את העשייה האמנותית במקום.
המבנה מעוטר בחלונות מסורגים שנשמרו היטב מהתקופה העות'מאנית ובעל רצפה צבעונית בדגם שטיח מזרחי שהונחה בשנות ה-20. מבנה המרכז הוא אחד היחידים מסוגו שניתן לבקר בהם; שאר המבנים נמצאים ברובם בבעלות פרטית.
היסטוריה של המבנה.
מבנהו המיוחד של מרכז האמנויות נבנה בשנות ה-20. המבנה הוקף בחומה, דבר האופייני לבנייה הטורקית (החומה נבנתה גם למען חיזוק השליטה על המבנה). מספר החדרים במבנה גדל עם התרחבות המשפחה, עד שבסוף נעשתה החצר כולה מוקפת חדרים. משערים שבמלחמת העולם הראשונה שימש המבנה כקסרקטין לצבא העות'מאני. לאחר המלחמה נמכר המבנה למשפחה ערבית. חלק מהמבנה פורק בשנות ה-20, וחלק אחר הוכשר לחדרי מגורים. באמצע שנות ה-20 נהרסו החדרים הקדמיים (שרדו רק החלונות בקיר החיצוני),  ומשלושת צִדי החצר נבנו חדרים, שלאחד מהם הייתה גם כניסה נפרדת (מרח' החלוץ). גם הרצפה הצבעונית הנאה, בדגם שטיח מזרחי, הונחה בתקופה ההיא.
ב-20 באוקטובר 1948, לאחר כיבוש העיר באר שבע, שימש המבנה הנטוש את חטיבת הנגב.