קיבוץ עלומים הוא חלק מתנועת הקיבוץ הדתי, תנועה המונה 23 קיבוצים ומושבים שיתופיים, כולם דתיים. הקיבוץ מנהל אורח חיים דתי ציוני במתכונת של שותפות כלכלית.
הקבוצה מונה כיום כ-100 משפחות, רובן בוגרות גרעיני נח"ל, אשר במשך השנים הצטרפו לקבוצה. כרבע מהאוכלוסייה עלתה לארץ במסגרת גרעיני בני עקיבא מאנגליה, ונתח גדול שייך גם לבנים חוזרים שקבעו את ביתם במקום.
תעסוקה.
פרנסת הקיבוץ מתבססת בעיקר מחקלאות, כשהמרכיב העיקרי הוא גידולי שדה, בהם: גזר, תפו"א לשוק המקומי וליצוא, בטטות ועוד. כמו כן מטע אבוקדו, פרדסי הדרים, ומטע חוחובה (לתעשיית הקרמים). חלק מהגידולים הם גידולים אורגניים, שהתפתחו בשנים האחרונות.
בעלומים קיימים 3 מערכי אריזה לתוצרת חקלאית: לגזר, תפוחי אדמה ופלפלים. בנוסף קיימים חדרי קירור לאחסנת תוצרת חקלאית.
בית אריזה אורגני נחנך במרץ 2010. ניתנים בו שרותי מיון אריזה קירור ושילוח לנמלים. השירותים ניתנים למגדלים מצפון הארץ ועד דרומה. בית האריזה אורז כ-10,000 טון גזר בעונה.
הקיבוץ מתפרנס גם מקבוצה גדולה של חברים אשר עובדים מחוץ למשק, בעבודות שונות ומגוונות.
הרפת בעלומים היא מן הרפתות המקצועיות בארץ. החלב משווק לתנובה ומקצתו עובר ליצור פרטי של מוצרי חלב לחברי הקיבוץ.
בקיבוץ.
בקיבוץ קיים בית כנסת ובסמיכות לו בית מדרש עם ספריה. בנוסף קיימים בקיבוץ מכינה קדם צבאית לבנים ובנות "מכינת יונתן", וכן אירוח כפרי למשפחות ולזוגות. בחדר האוכל בקיבוץ יש ארבעה תבליטי קרמיקה גדולים של האמן משה סעידי מקיבוץ כפר מנחם.
רב הקיבוץ הוא הרב עמית קולא.
מוזיאון בארות בנגב.
בשנת 2014 נחנך בעלומים, בשיתוף עם המועצה לשימור אתרים, מוזיאון "בארות בנגב". מוזיאון למורשת ההתיישבות בנגב, התיישבות הקיבוצים הדתיים, ובארות יצחק ועלומים בפרט. בסמוך לקיבוץ, נמצא אתר מגדל המים של בארות יצחק הישנה, ממנו אפשר להשקיף על העיר עזה וללמוד על ההתיישבות באזור בתקופת מלחמת העצמאות, וההתיישבות במרחב עוטף עזה היום.
לסה פר
לֵסֵה-פֵר היא מערכת כלכלית שבה מתבצעות בחופשיות עסקאות בין צדדים פרטיים, ללא התערבות ממשלתית, כמו: רגולציה, סדרי עדיפויות, תעריפים וסובסידיות. המונח מופיע בפעם הראשונה אצל הפיסיוקרטים במאה השמונה עשרה כקריאה כנגד התערבות ממשלתית בסחר, ומשמש היום שם נרדף לכלכלת שוק.
המדיניות הכלכלית של לסה פר מנוגדת למדיניות הכלכלית האטטיסטית.
מקור השם הוא קיצור המונח הצרפתי laissez faire, laissez passer שמשמעותו "תנו לעשות, תנו לעבור".
תאוריה.
אסכולת הלסה פר מחזיקה בתפישת עולם קפיטליסטית או שוק חופשי טהורה, שלפיה המדיניות הטובה ביותר היא להסיר כל מגבלה על חופש הפעולה הכלכלי, משום שזה יסלק את אי-היעילות בהליכים כלכליים באופן יעיל ומהיר יותר מאשר גוף מחוקק או מפקח. הרעיון הבסיסי של הלסה פר הוא שככל שההתערבות הממשלתית בהחלטות כלכליות של הפרט כמו תמחור, ייצור והפצת טובין ושירותים תהיה מצומצמת יותר, כן ייטב.
היסטוריה.
פילוסופיית הלסה פר בלטה במספר מדינות מערביות באירופה ובצפון אמריקה במאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים, כשהראשונה והבולטת מכולן היא בריטניה, ובמידה פחותה גם ארצות הברית. לדעתם של היסטוריונים רבים, תפישות לסה פר נישאו ברמה בפי פוליטיקאים רבים כהסוואה למדיניות "תומכת עסקים", לעיתים קרובות בניגוד נמרץ לעקרונות הלסה פר.
בבריטניה, ניתן למצוא עדות לכך בהתמשכות קיומם של מכסי-מגן על תוצרת מקומית (למשל, מכסי החיטה) ובמיוחד המדיניות הקולוניאליסטית שבעיני רבים לא הייתה יותר ממימון וכיבוש ממשלתי של מדינות לתועלת גורמים פרטיים.
בארצות הברית, ניצב מול האגף הדמוקרטי, שתמך במדיניות לסה פר (ג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון, ואנדרו ג'קסון היו הנשיאים הבולטים של סיעה זו) האגף ה"ויגי" ומאוחר יותר המפלגה הרפובליקנית, שתמכו במדיניות של מכסי-מגן, עידוד לעסקים ו"שיפור פנימי" (מימון ממשלתי לחברות פרטיות לצורך הקמת מפעלים ציבוריים). בסיעה זו בלטו במיוחד אלכסנדר המילטון ואחריו הנרי קליי ואברהם לינקולן.
תאוריות הלסה פר שקעו במידה רבה אחרי מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד בעקבות הכישלון שיוחס לשוק החופשי במניעת השפל הכלכלי הגדול. כישלון זה, שנראה ברור לעין לבני הזמן, הוביל לאימוץ תפישות סוציאליסטיות בחלק ממדינות המערב ולאימוץ מדיניות של קפיטליזם קורפורטיבי (Corporate capitalism) וקיינסיאניות גם בבריטניה ובארצות הברית. תפישות שלפיהן מדיניות לסה פר טהורה אינה מספיקה שררו גם בקרב חלק מהתומכים המובהקים של השוק החופשי, כמו וילהלם רפקה.
כיום, יש כלכלנים והיסטוריונים הנוטים לראייה שונה של ההתרחשויות, הקרובה יותר לעמדותיו של בנג'מין אנדרסון שייחס את התפתחות המשבר הגדול דווקא למעורבות ממשלתית חזקה תחת הנשיא הרברט קלרק הובר ועוד יותר מכך תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בניגוד למדיניות הלסה פר, במיוחד בהמשך והרחבה של התערבות ממשלתית קיימת, כינון מדיניות פרוגרסיבית ושינוי שיעורי הריבית. ניתוחים מפורטים ברוח זו העלו היסטוריונים וכלכלנים כמו ג'ואן הוף וילסון, ויליאם בארבר, מילטון פרידמן, הנרי הזליט (Henry Hazlitt), ומורי רותבארד בספרו "השפל הגדול באמריקה".
ברוב מדינות המערב היום לא נהוגה מדיניות שניתן להתייחס אליה כמבוססת על עקרונות לסה פר, בעיקר בגלל קיומה של מעורבות ממשלתית ישירה בכלכלה באמצעות חוקי שכר מינימום, מיסוי פרוגרסיבי, תוכניות רווחה, בעלות ממשלתית על חברות, הספקת מוצרים ציבוריים על ידי הממשלה ורגולציה של התחרות בשוק. החריג הבולט יותר בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה הייתה הונג קונג, שבה ישנה מדיניות לסה פר באופן רשמי מאז שנות השישים לפחות (הגם שגם שם אין המדיניות חלה באופי הטהור).
בעקבות משבר הנפט באמצע שנות השבעים והשפל הסטגפלציוני במדינות רבות במערב, חל משבר-אמון עמוק בתקפות התפישות הקיינסיאניות בכלכלה וכמה וכמה מדינות במערב אימצו מדיניות הקרובה ברוחה יותר למדיניות הלסה פר [] הגם שלא זהה לה. הדוגמה הבולטת ביותר לכך, לדעת רבים, הייתה מדיניותה של מרגרט תאצ'ר בבריטניה (רה"מ בין השנים 1979-1990) שאופיינה בנקודת מבט התומכת בלסה פר, במיוחד בעקבות מדיניות ההפרטה שנקטה בזמן כהונתה. גישות דומות אומצו במדינות כמו ניו זילנד, אירלנד, ארצות הברית, אוסטרליה, צ'ילה, ואחרות ובמידה מוגבלת גם בחלק ממדינות האיחוד האירופי. עם זאת בכל מדינות אלו, כולל בבריטניה של ת'אצר לא נזנחו שורה של עקרונות שאינם תואמים לגישת הלסה-פר, כגון מיסוי פרוגרסיבי (בהקשר זה, הצעתם של גורמים בממשלת תאצ'ר להנהיג מס גולגולת לא אומצה מעולם), רגולציה של התחרות במשק (באמצעות דיני ההגבלים העסקיים) ותוכניות רווחה מסוימות.
לפיכך, הגישה, בצורתה המקורית כפי שגובשה במאה ה-18 אינה מיושמת היום בשום מקום בעולם, ובאקדמיה אין היא מקודמת במסגרת הזרם המרכזי אלא על ידי האסכולה האוסטרית.
עב&quot;ם
שמרנים
לסה פיר
Laissez passer
פרנקלין דלנו רוזבלט
פרנקלין דלנו רוזולט
פרנקלין דלאנו רוזבלט
פוליטיקה של מאוריטניה
המבנה הפוליטי של מאוריטניה הוא רפובליקה בממשל צבאי, בה יושב ראש המועצה הצבאית לצדק ולדמוקרטיה המשמש כראש המדינה וכראש הממשלה. הרשות המבצעת היא הממשלה, ההרשות המחוקקת מפוצלת בין הממשלה לבין שני בתי הפרלמנט, האספה הלאומית, והסנאט.
לדמויות מפתח הייתה השפעה מכרעת על הפוליטיקה של מאוריטניה - כוח פוליטי אפקטיבי במדינה מותנה בשליטה במשאבים; דימוי ציבורי של בעל יכולת ואינטגריטי; ושיקולים אתניים, שבטיים, משפחתיים ואישיים. הסכסוכים בין המורים הלבנים, המורים השחורים וקבוצות אחרות, המתמקדות בשפה, שליטה בקרקע ובסוגיות אחרות, ממשיכים לאיים על האחדות הלאומית.
ממשל פוליטי.
הביורוקרטיה הממשלתית מורכבת ממשרדי ממשלה מסורתיים, סוכנויות מיוחדות וחברות חצי-ממשלתיות. משרד הפנים שולט במערכת של מושלים אזוריים ומקומיים המעוצבת בדומה למערכת הממשל המקומי הצרפתית. מאוריטניה מחולקת לשלושה עשר מחוזות (וילאיה), ביניהם מחוז הבירה נואקשוט. השלטון האפקטיבי נותר בידי הממשלה המרכזית, אך מאז 1992 נערכים צעדים מוגבלים של ביזור.
היסטוריה פוליטית.
לאחר השגת העצמאות מצרפת, בשנת 1960, הנשיא מוח'תאר אולד דאדה, שמונה במקור על ידי הצרפתים, חוקק בשנת 1964 חוקה שהפכה את מאוריטניה למדינה חד מפלגתית עם שלטון נשיאותי סמכותני. מפלגתו של דאדה עצמו, מפלגת העם המאוריטנית (Parti du Peuple Mauritanien, PPM) הפכה למפלגת השלטון. הנשיא הצדיק את החלטתו בכך שמאוריטניה עוד איננה מוכנה לשלטון רב מפלגתי בסגנון מערבי. תחת משטר חד מפלגתי זה, דאדה נבחר מחדש בבחירות ללא מתחרים בשנים 1966, 1971 ו-1976. הוא הודח בהפיכה ללא שפיכות דמים ב-10 ביולי 1978.
ועדה של קציני צבא שלטה במאוריטניה מיולי 1978 ועד אפריל 1992. משאל עם אישר את החוקה הנוכחית ביולי 1991.
שלטונו של מאויה אולד סידאחמד טאיא (1984-2005).
מאויה אולד סידאחמד טאיא עלה לראשות המדינה של מאוריטניה לראשונה ב-12 בדצמבר 1984, בעקבות הפיכה נוספת, גם היא ללא שפיכות דמים. טאיא עמד בראש ועדת קצינים ששלטה במדינה. הוא אף זכה, בראשות המפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית חברתית (Parti Républicain Démocratique et Social, PRDS), בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, שנערכו באפריל 1992, בעקבות אישור החוקה הנוכחית במשאל עם ובבחירות שלאחריהן, בשנת 1997.