תחילתה של הגבעה המלכותית באבוהימאנגה הייתה במאה ה-15 לכל המאוחר, ובמאה ה-18 היא התפתחה למעמד של עיר בירה, לאחר שהמלכים המקומיים הצליחו לאחד תחת שלטונם כמעט את כל שטחו של האי בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. העיר בוצרה בתחילת המאה ה-18 והוקפה בחומה שבה נקבעו שבעה שערים, וחומה היקפית נוספת שגם בה שבעה שערים הוקמה במקום ב-1787. ב-1794 הועבר הארמון המלכותי לאנטננריבו, וצעד זה הביא לכך שהגבעה שימשה מאותה עת כאחוזת הקבר המלכותית וכבירה הדתית של המדינה בלבד. ב-1871 נבנו במקום ארמון פנדריאמפהלמאנה (Fandriampahalemana) וביתן הזכוכית, אך ב-1897 העבירו הרשויות הצרפתיות ששלטו באי את שרידיהם של המלכים שנקברו במקום לאנטננריבו, וזאת בניסיון לאיין את קדושת המקום ואת המשמעות שנודעה לו לזהות הלאומית המלגשית. הקברים המלכותיים נהרסו ותחתיהם הוקמו מבני צבא, והיער על פסגת הגבעה נכרת. אולם ב-1904 נהרסו המבנים הצבאיים, והאתר ממשיך ומשמש כמקום עלייה לרגל וכמרכז דתי לאומי גם כיום.
האתר.
מבנה הגבעה.
הגבעה המלכותית באמבוהימאנגה נישאת לגובה של 1,468 מטר. במרכזה ניצב המתחם המלכותי הנחלק לרחבה הציבורית ול"רובה". סביב להם שוכנים יער, מעיין ואגם קדושים. הביצורים ההקפיים כוללים סוללות וחפיר, וקבועים בהם 14 שערי אבן. אורכה של החומה הפנימית הוא 2.5 ק"מ, ודלתות השערים עשויות מפיסות אבן במשקל של עד 12 טון. בשטח המוכרז מתגוררים כ-900 איש וכ-2,000 נוספים חיים באזור החיץ.
המתחם המלכותי.
המתחם המלכותי הוא החלק העתיק באתר, והוא הוקם במאה ה-15 והמשיך והתפתח עד המאה ה-19. המתחם נחלק לשני חלקים: חלקו המערבי הוא ה"פידיסיאנה" (Fidisiana) או הרחבה הציבורית. ברחבה זו פגשו המלכים את נתיניהם בצילו על עץ הפיקוס המלכותי, כאן הוקראו צווים מלכותיים מעל האבן הקדושה ובמקום ניצבת גם אבן ששימשה להקרבת קורבנות.
החלק המזרחי של המתחם הוא ה"רובה" והוא חלקו הקדוש. הוא הוקף בחומה והנוכחית הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-18. בחומה שני שערים - האחד בצפונה והאחר בפינתה הדרום-מערבית. צורתו של הרובה היא כשל חצי עיגול: בצפונו ניצב ארמון פנדריאמפהלמאנה, ובדרומו שני אגני מים שנחצבו בסלע ואשר מולאו במים על ידי בתולות. לאגנים אלה נודע תפקיד מרכזי בפולחן האבות. בתווך משתרע אזור הקבורה שכולל ביתן עץ הקרוי "טרנומנארה" (Tranomanara), ובו נשמרו גופותיהם של המלכים לפני שהועברו לקבורה. בצמוד לו שוכן אתר הקבורה שהוקף בגדר עץ צבועה באדום ובלבן. 11 מלכים נקברו במקום ומעל קברו של כל אחד מהם הוקם מבנה עץ קטן המכונה "טרנמארה" (Tranamara). כאמור לעיל, שרידיהם של המלכים הועברו מהמקום ב-1897 בידי הצרפתים. ברובה ניצבים עצי פיקוס ומין של עצים ממשפחת העצבוניתיים, ואלה נשמרו באופן מפורש לערים המלכותיות, ככל הנראה מאז 1540.
אתרים נוספים.
המעיין המלכותי הוא מעיין איתן הנובע משך כל עונות השנה ומימיו נחשבים למטהרים. האגם הקדוש היה שמור לשימושם של בני המלוכה ולטקסים. על טקסים אלה נמנו טקסי מילה של נסיכים, המרחץ המלכותי השנתי וטקס נוסף שבו קיבלו על עצמם המלכים את חטאת העם כולו, היטהרו לאחר מכן באגם, ובכך טיהרו גם את בני עמם.
ביערות הקדושים סביב הגבעה נטועים עצים מקומיים המייצגים את החורש הטבעי שכיסה בעבר את גבעת אמבוהימאנגה וגבעות אחרות באי. בשל כך נודעת לגבעה חשיבות תרבותית גם בתחום זה, שכן עצים אלה שוב אינם גדלים באופן טבעי בהקבץ זה ברחבי האי. הטראסות החקלאיות התפתחו במאה ה-17 ובמאה ה-18 בדרומה וצפונה של הגבעה, ונשתלו בהם שדות אורז.
קצין ציות
קצין ציות הוא מנהל בארגון שתפקידו לפקח על הציות של הארגון ועובדיו להוראות החוק והרשויות החלות על הארגון, ובפרט הוראות המשפיעות על התפקוד השוטף של רבים מעובדי הארגון. בנוסף לפיקוח עוסק קצין הציות בגיבוש מדיניות ציות, וביצירה ובהטמעה של נהלים שנועדו להבטיח את הציות הנדרש. תפקידו של קצין הציות אינו קשור באופן ישיר עם המבקר הפנימי של הארגון. קיימת הבחנה בין קצין ציות - שעיקר עבודתו הוא בקרה שוטפת למניעת כשל, לבין מבקר פנימי שעיקר עבודתו הוא בביקורת לאחר מעשה (כולל ביקורת על עבודת קצין הציות).
תפקיד זה קיים בעיקר בארגונים שפעילותם נתונה לרגולציה נרחבת, כגון ארגונים פיננסיים (בנק, חברת ביטוח), חברות ביטחוניות, ארגוני בריאות (קופת חולים, בית חולים) וחברות תשתיות וכרייה. כשל בציות של ארגונים אלה להוראות הרגולציה עלול לפגוע קשות בתפקודם. בארגונים אחרים בארצות הברית מונה קצין ציות בעקבות חקיקת חוק סרבנס-אוקסלי והאירועים שהביאו לחקיקתו.
הדיווח של קצין ציות ראשי הוא להנהלת הארגון ולדירקטוריון.
בבנקאות בישראל.
מחודש יולי 2002 מונה קצין ציות לכל תאגיד בנקאי ולכל בנק בישראל, על פי הוראת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל. הנימוק שניתן לחובת מינוי קצין ציות הייתה העובדה כי בעולם נוסחו החובות החלות על התאגיד הבנקאי ביחסיו עם לקוחותיו ולכך השלכות ניכרות – ארגוניות, נוהליות ועסקיות. תפקידו של הקצין, שהוא מנהל בכיר בבנק, לסייע לדירקטוריון ולהנהלה לקיים את אחריותם לציות לדרישות החוק בתחום השירות לצרכן ובתחום איסור הלבנת הון. החשיבות שיש לתת לאכיפה מלאה של חובות אלה ובראש וראשונה מניעת הלבנת הון הובהרה כאשר מדינת ישראל נכללה ברשימה השחורה של המדינות מלבינות ההון של ה-FATF .
דירקטוריון התאגיד בנקאי חייב לקיים דיון בתוכנית "ציות", לקבוע את מתכונתה ואפילו את אופן יישומה. קצין הציות אחראי ליישומה בבנק. הוא ידווח למנהל הכללי על הפעולות שעל הבנק לנקוט בטרם ייצא לציבור בהצעה לפעילות בנקאית חדשה וכן לפני שתקבע הוראה חדשה ביחס בנק-לקוח. הוא יגיש דוחות תקופתיים למנכ"ל ולדירקטוריון, אשר יכללו סיכום של פעולותיו והמלצותיו. בנוסף, הוא ידווח מיידית למנהל הכללי על כל הפרה מהותית של הוראה צרכנית.
מינוי קצין ציות נדרש במערכת הבנקאות גם במסגרת הניהול הכללי בתחום הנקרא ניהול סיכונים. מטרת המעקב אחרי עבודת הבנקאי, בעת ביצועה או בטרם הוצאתה לפועל, היא להקטין במידה משמעותית את ההסתברות להפרה של חוקים והוראות. במידה ויהיו הפרות חוקים והוראות הם יתגלו על ידי קצין הציות מוקדם ככל האפשר. כך תצומצם חשיפת התאגיד ומנהליו לתביעות, לרבות בגין הפרות של חובות הזהירות והאמונים המוטלות על נושאי המשרות הניהוליות בבנק. במקביל, לתאגיד הבנקאי יימנעו הפסדים כספיים ופגיעה במוניטין.
אכיפת הציות בבנקאות חלה על כל הפעילות הבנקאית, לרבות בתחומים שבהן העבודה נעשית על ידי עובדים רבים, כמו עובר ושב, מטבע חוץ וניירות ערך.
בנק ישראל מונה סדרה ארוכה של חוקים צרכניים בתחום הבנקאות שעל קצין הציות לטפל בציות וביניהם:
חנה ספרן
חנה ספרן (נולדה ב-28 ביולי 1950 בחיפה) נמנית עם המייסדות והפעילות המרכזיות בקואליציית נשים לשלום ונשים בשחור וממשיכה להתנגד לכיבוש באופן פעיל. הייתה שותפה להקמתו של מרכז המחקר הפמיניסטי - ספריה וארכיון בארגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה. היא חברה בצוות ההיגוי של המרכז ובפורום ההיסטוריוניות הפועל בתוכו.
ביוגרפיה.
בין השנים 1987-1996 עבדה בארגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה. ספרן ממשיכה להתנדב ולפעול בארגון זה ובחיים הפמיניסטיים בישראל. היא הייתה בין מקימות קו החירום לנפגעות אלימות ומקלט החירום בחיפה. השתתפה בתוכנית העמיתים של מכון השל.
ספרן היא גם חוקרת היסטוריה פמיניסטית, ולימדה לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה, במכללת עמק יזרעאל ובשלוחה של אוניברסיטת לסלי בארץ שהפכה למכללה האקדמית לחברה ואמנויות בנתניה. את עבודת הדוקטורט שלה, אותה השלימה באוניברסיטת חיפה בשנת 2001, כתבה "על השפעתו של הפמיניזם האמריקני על התנועה לזכות בחירה לנשים ביישוב היהודי (1926-1919) ועל התנועה לשוויון הנשים בישראל (1982-1971)". בשנת 2006 התפרסם ספרה: "לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל". כותרת הספר היה ציטוט מדבריה של אחת ה-34 הפמיניסטיות שאותן ראיינה בעבודת המחקר שלה. ספרן פרסמה טור קבוע בעניינים פמיניסטיים בדף המידע של "אשה לאשה" ומשמיעה את דעותיה בעניינים מדיניים וחברתיים באתר ynet ובבימות נוספות.
ספרן מתגוררת בחיפה. היא אם לשניים, בעבר חלקה את חייה עם בן זוג והיא חיה כיום עם בת זוג. היא מגדירה את עצמה כלסבית כל עוד קיים דיכוי של החירות של נשים לבחור את סגנון החיים שלהן ולבטא את המיניות שלהן באופן חופשי.
על פעילותה לקידום זכויות נשים בישראל, קיבלה ספרן בשנת 2004 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
משוואת גלים
הצבא האמריקאי
יואל ברנד