מקורו של הסייטן הוא בסין, שם הומצא על ידי נזירים בודהיסטים שדתם אוסרת אכילת בשר ונזקקו לתחליף למוצרי הסויה שהיו במחסור. משם התפשטה הכנת הסייטן לשאר מזרח אסיה ובמיוחד ליפן, שם הפך הסייטן לפופולרי יחד עם מוצרים דומים רבים (הידועים בשמם הכללי - פו (Fu)).
השם סייטן (Seitan) הוא חידוש לשוני מהמאה ה-20. ג'ורג' אוסווה, מייסד המקרוביוטיקה, המציא את המילה, שפירושה המילולי "עשוי מחלבון", בשנות ה-60, ובעקבות התפשטות המקרוביוטיקה הפך השם לנפוץ ביותר בעולם המערבי, אף על פי שביפן אינו משמש כמעט כלל.
הסייטן נפוץ כיום בקרב בודהיסטים וכן בקרב צמחונים וטבעונים רבים. בישראל ניתן להשיגו ברוב המרכולים בצורתו המוכנה, והכנתו העצמאית אינה שכיחה בשל הזמן והמאמץ הנדרשים למכינים שאינם מיומנים.
השימוש בסייטן נפוץ בקהילת העבריים מדימונה אשר עלו מארצות הברית (שם היה מוכר הסייטן בקרב טבעונים כבר בשנות ה-60) ושומרים על אורח חיים טבעוני. במפעלם ביישוב אף מיוצר סייטן ומשווק ברחבי הארץ וניתן למצוא אותו במגוון אופנים, מוכן לאכילה.
דבק חם
דבק חם הוא סוג של דבק תרמו-פלסטי אשר נרכש כמקל מוצק אשר מומס בעזרת אקדח דבק מיוחד. הדבק נמכר בגלילים באורכים שונים אשר מונחים בתוך אקדח הדבק החם החשמלי. האקדח מכיל גוף חימום אשר ממיס את הדבק הפלסטי, אשר פועל כל עוד האקדח מחובר לחשמל. כאשר לוחצים על הדק האקדח, מקל הדבק מוצב מול גוף החימום, ופולט דבק מותך לוהט (העלול לגרום לכוויות). הדבק דביק ורך בעודו חם, אבל נהפך למוצק ומפסיק להיות דביק לאחר מספר שניות עד דקה.
במכונות הדבקה חמה בתעשיות שונות, נצרך דבק חם בצורת גרגירים, גושים או פתיתים בגדלים שונים, המוזנים למכל התכה במכונה, ומיושמים על המשטחים המיועדים להדבקה באופן אוטומטי, באמצעות מורחת (גלגלת) או מזרק.
דבק עצמות בו משתמשים כאשר הוא חם, שימש לעבודות עץ עוד ממצרים העתיקה. דבק זה מחומם בסיר דבק מיוחד ומשתמשים בו בעזרת מברשת.
אופן השימוש.
ראשית, טוענים את האקדח במקל דבק, מחברים אותו לחשמל וממתינים 5 עד 10 דקות, שלאחרן הדבק מוכן לשימוש. הדבק מתקשה במהרה ולא יהיה זמן לפזר אותו - יש להדק את החלקים מיידית. בסיום העבודה, יש לנתק את אקדח הדבק החם מהחשמל ולהשאיר אותו להתקרר לפחות לרבע שעה לפני שמחזירים למקומו.
מקורו של הדבק החם.
הדבק החם הומצא על ידי ג'ורג שולץ, יליד בוסטון כאשר היה בן 82 בשלהי שנות ה-40 של המאה העשרים. את רעיונו שאב שולץ מעובדי מפעל לייצור נעליים, שעובדיו היו משתמשים בדבק שהורתח בסיר.
אל קרק
תומאס קוואסטהוף
The Lottery
חיים בן צבי
האופרה הישראלית
האופרה הישראלית הייתה בית האופרה היחיד שפעל בישראל משלהי המנדט הבריטי ועד לסגירתו ב-1982. ב-1985 קם בית אופרה חדש – האופרה הישראלית החדשה, הפועלת עד היום.
האופרה הארצישראלית בתקופת המנדט.
ב-1917, עם היוודע דבר הצהרת בלפור, החליט המוזיקאי היהודי-רוסי מרדכי גולינקין, מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, להגשים חלום - הקמת בית אופרה עברי. הוא אסף כספים בקונצרט מיוחד שארגן, שבו שרו את התקווה בעברית. ב-1923 עלה לארץ.
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב, למרות כוונתו המקורית להקימה בירושלים, ב-28 ביולי 1923, בשם אופרה ארץ-ישראלית. הצגת הבכורה הייתה האופרה לה טרוויאטה מאת ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן, בניצוחו של גולינקין. בהופעות הראשונות הופיעה האופרה באולמות קולנוע, בהיעדר משכן מתאים יותר. זמרי אופרה הובאו מחו"ל. ואת התפאורות צייר הצייר האומן הירושלמי שמואל מלניק.
במשך 4 שנים עמד גולינקין בראש האופרה, ובשנים אלו העלה 17 הפקות, כשבין הבולטות שבהן: פאוסט, שמשון ודלילה, אאידה וההוגנוטים, וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והחריפו, עד שב-1927 אזלו המקורות הכספיים. באותה שנה נסע גולינקין למסע גיוס כספים בארצות הברית, אך משחזר ארצה, לא הצליחה האופרה שלו לשחזר ימיה כקדם, עד לסגירתה הסופית ב-1940.
האופרה הארצישראלית העממית.
בפברואר 1941 הקימו מרק לברי וגאורג זינגר את "האופרה הארצישראלית העממית". חבריה התארגנו על בסיס קואופרטיבי וכללו כ-80 עובדים (מנצחים ובמאים, סולנים, נגני תזמורת, רקדניות ומקהלה).
ב-1942 הוחלט על הקמת "חוג ידידי האופרה" כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית שבה הייתה האופרה נתונה. על חברי החוג נמנו אישי ציבור מרבדים שונים.
גולת הכותרת של האופרה העממית הייתה הפקתה של האופרה העברית הראשונה - דן השומר בהלחנת מרק לברי ובבימויו של משה הלוי בשנת 1945.
האופרה העממית הפסיקה את פעילותה עקב קשיים כלכליים בתחילת 1947. בשנות פעילותה העלתה 18 אופרות ואופרטות שונות בפני קהל של למעלה מ-150 אלף צופים.
האופרה הישראלית.
בנובמבר 1945 הגיעה לארץ זמרת הסופרן אדיס דה פיליפ. ימים אחדים לאחר הגעתה כינסה מסיבת עיתונאים בתל אביב והודיעה:
זמן קצר לאחר הגעתה ארצה הכירה דה-פיליפ את שמחה אבן-זהר ששימש אז כגזבר "חוג ידידי האופרה הארצישראלית העממית". השניים התאהבו וסיפור אהבתם הכה גלים בתל אביב עקב היותו של אבן-זוהר נשוי ובעל משפחה. ב-1947 היא הקימה יחד עם אבן-זהר את האופרה הלאומית הישראלית. הם חילקו ביניהם את התפקידים כך שהיא טיפלה בתחום האמנותי והוא בתחום המנהלי. לצורך השגת ציוד בסיסי כתלבושות, איפור וכיוצא בזה יצאה דה-פיליפ לארצות הברית ורכשה את הדרוש מכספה. התפאורות נרכשו מהאופרה העממית.
מרדכי גולינקין כיהן כחבר הוועדה האמנותית של האופרה וכמנצח. הוא אף ניצח על הופעת הבכורה שלה, האופרה תאיס, ב-15 באפריל 1948, בגיל 73.
בית האופרה סבל בשנותיו הראשונות ממחלות ילדות, ורק בשנת 1958 עבר למשכנו הקבוע - בניין קולנוע קסם בצומת הרחובות הרברט סמואל ואלנבי בתל אביב - כיום כיכר הכנסת. במקום בו עמד בניין האופרה עומד כיום מגדל האופרה.
בתחילת שנות השישים אירחה האופרה זמרים בינלאומיים בתחילת דרכם. אחד מהם, הטנור פלסידו דומינגו, הגיע לתל אביב ב-1962, ושהה בעיר כשלוש שנים. הוא הופיע ב-12 תפקידים שונים, ובין היתר בתפקיד שמשון הגיבור באופרה שמשון ודלילה. מסופר כי התגלע סכסוך כספי בין דומינגו להנהלת האופרה.
תוכניתה המקורית של דה פיליפ הייתה לגייס את התזמורת הפילהרמונית הישראלית כתזמורת האופרה. אולם, תוכנית מיוחדת לשילוב האופרה והתזמורת שהגה מזכיר התזמורת, שלמה לברטוב, לא הייתה ישימה בגלל התקציב הרב של כ-80,000 לירות שנדרש חוג ידידי האופרה לגייס לשם כך. גורמים נוספים מנעו את שיתוף הפעולה בין האופרה לתזמורת: בין הנהלת התזמורת לבין המנצח גולינקין, שבחרה דה פיליפ כיועץ מוזיקלי, לא שררו יחסים תקינים וכן חששו ראשי התזמורת שהאופרה תנגוס בקהל היעד הפוטנציאלי שלה. בעיה נוספת הייתה מיקום התזמורת - באולם הבימה מוקמה התזמורת מתחת לבמה (דות) וראשי הפילהרמונית חשו שמיקום זה מפחית מחשיבות התזמורת ביחס לשחקנים בעיני הקהל. המשא ומתן בין דה-פיליפ לתזמורת נמשך כמעט עד הופעת הבכורה ולבסוף סירבה הפילהרמונית לנגן בהצגות האופרה. אבן-זהר הצליח לגייס את "התזמורת הסימפונית העממית" של מועצת הפועלים, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ובניצוחו של גולינקין החלו החזרות.
השנים הראשונות עד 1954.
לאחר פתיחתה, הייתה האופרה מוגבלת בתחומים רבים: לא היה בארץ במאי אופרה ולהבאת במאי מחו"ל לא היו אמצעים. לבסוף הוצע הבימוי לפרידריך לובה, במאי "האהל" המנוסה, אולם הלה היה חסר ניסיון בבימוי אופרות וכן לא היה בעל רקע מוזיקלי. הבאת זמרים מחו"ל הייתה בעייתית גם תקציבית וגם ביטחונית, בגלל פרוץ מלחמת העצמאות ולכן חלק מן הסולנים ששובצו, לא היו ממש מתאימים לתפקידם.
כיוון שלאופרה לא היה מבנה משלה ערכו השחקנים את החזרות הראשונות ב"בית ברנר". לאחר זמן קצר נלקח הבניין לצרכים ביטחוניים והחזרות נערכו ב"בית הפועל". את תפקיד מנצח המקהלה ייעדה דה פיליפ למנצח הצעיר גארי ברתיני, אולם כיוון שהצדדים לא הגיעו להסכמה נבחר לתפקיד מנצח המקהלה שלמה קפלן.
הצגת הבכורה נערכה ב-15 באפריל 1948 בבית הבימה. על ההצגה ניצח גולינקין בן ה-73. את הכוריאוגרפיה להצגה יצרה יהודית אורנשטיין.
מהקמתה ועד תחילת שנות ה-60 הועלו כל האופרות בשפה העברית. לרובן כתב אהרן אשמן את הלברית העברית. בשנות ה-60 שינתה דה פיליפ את גישתה וסברה שהקהל מסוגל להבין אופרה על הצד הטוב ביותר כאשר זו מוצגת בשפת המקור בו נכתבה.
החל מן ההצגה השנייה של האופרה, "הספר מסביליה", נטלה דה פיליפ על עצמה את מלאכת הבימוי.
במלאת שנה לפתיחת האופרה, ב-29 בנובמבר 1948, שודרה לראשונה הצגה בקול ישראל – "הספר מסביליה". לדה פיליפ היה חשוב להציג בירושלים, כדי להעלות את המוראל לתושבי העיר. לאחר שבועות רבים של דיונים עם הרשויות הותר לאופרה להציג בעיר. כל הלהקה עלתה ירושלימה ב-22 בדצמבר אותה שנה ו"הספר מסביליה" הוצגה באולם קולנוע אדיסון. לפני תחילת ההצגה הצהירה דה פיליפ בפני הקהל: "אינכם בודדים. בתל אביב לא שכחו אתכם." מחוסר מקומות לינה בעיר נאלצה כל הלהקה לצאת לכיוון תל אביב עם תום ההצגה.
בעת הקמתה לא היה לאופרה מבנה משלה, על פי סיכום עם תיאטרון "הבימה" הופיעה האופרה רק בימי ג' בערב באולמה של זו. גם מחסן התלבושות של האופרה שכן בבית הבימה. בשאר הימים נערכו חזרות והופעות בערים אחרות בארץ, בעיקר בירושלים ובחיפה.
בשל גירעון כספי וסכסוך ממושך עם הבימה על השימוש באולם וגובה דמי השכירות הפסיקה האופרה את הופעותיה בתחילת מאי 1954. בעקבות הגירעון, לא שולמו משכורות לעובדים במשך תקופה ארוכה.
עד לסגירתה העלתה האופרה 18 אופרות ואופרטות שונות.