בשנת 1941, בעת שלטביה הייתה תחת הכיבוש הנאצי, חל בצוקורס שינוי קיצוני, והוא הצטרף לקומנדו ארייס הידוע לשמצה, שהייתה אחראית למספר רב של פשעי מלחמה בזמן השואה בלטביה והפך לרוצחם הסדיסטי והאכזר ביותר של יהודי ריגה. על פי עדויות מהתקופה, צוקורס מילא תפקיד ראשי בזוועות שבוצעו בגטו ריגה ובטבח יער רומבולה. הוא גם השתתף בשריפת בתי הכנסת בריגה, כאשר באחד המקרים נעל עשרות יהודים בתוך בית הכנסת ברחוב סטאבו, לפני שהעלה אותו באש על יושביו. על פי עדויות, נהגו צוקורס ופקודיו לדחוף ילדים יהודים מגגות מבנים ולירות בהם במהלך נפילתם.
לאחר מותו בשנת 1965 העריך המגזין "טיים" שצוקורס היה אחראי ישירות לרצח של יותר מ-13,000 איש, ופיקח על רציחתם של כ-30,000 אחרים.
לאחר המלחמה.
לקראת סיום המלחמה ברח צוקורס לגרמניה ביחד עם נסיגת הכוחות הגרמנים, ומשם הצליח להימלט לברזיל. שמו עלה מספר פעמים בזמן משפטי נירנברג, שם הוזכר כפושע נאצי אכזרי, אך מכיוון שלא ניתן היה לאתרו הוא לא הואשם באופן רשמי. בברזיל פתח עסק של השכרת סירות וטיסות סיור ותענוגות לתיירים. עסקיו של צוקורס לא זכו להצלחה רבה ואורח חייו הכלכלי היה צנוע. הוא הביא עמו יהודייה צעירה בשם מרים קייצנר שעליה הגן בימי המלחמה והיא דברה בשבחו של "המציל" מריגה.
בשלב כלשהו צוקורס זוהה על ידי ניצול שואה מריגה והקהילה היהודית פתחה בהליכים משפטיים כנגדו, אך לא הצליחו להביא למעצרו. גרמניה המערבית פנתה לממשלת ברזיל בדרישת הסגרה, אך פנייתה נדחתה מאחר שצוקורס לא היה אזרח גרמני. צוקורס עבר עם משפחתו למתחם מוגן בסאו פאולו. לאחר שהותקף על ידי צעירים יהודים ובעקבות חטיפת אייכמן קיבל רישיון לשאת אקדח מהמשטרה המקומית.
חיסולו.
בשנות ה-50 גיבש "המוסד" רשימת מבוקשים פושעי מלחמה נאצים, כדי למצות עמם את הדין על פשעיהם בתקופת השואה. אחד מהם היה צוקורס.
בקיץ 1964, בעקבות רעיון שעלה במדינות אירופאיות ליישם חוק התיישנות על פשעי הנאצים החל ממאי 1965, 20 שנה לאחר תום כניעת גרמניה הנאצית, הוחלט להוציא פעולת חיסול של פושע נאצי בכיר כדי להטות את דעת הקהל בעולם נגד חוק זה.
ראש המוסד, מאיר עמית אישר למפקד יחידת קיסריה, יוסף יריב לאתר את צוקורס ולחסלו.
יריב בחר בסוכן המוסד יעקב מידד, ושניהם נפגשו לתדרוך בפריז בספטמבר. במשך שבוע בנה מידד את הכיסוי שלו באירופה כאיש עסקים אוסטרי בשם "אנטון קינצלה", וטס לברזיל בגפו. לאחר כשבוע בברזיל, הזמין טיסה תיירותית במטוס ימי בעסק של צוקורס, כדי לפתוח בהיכרות עמו. מידד רמז שהוא מעוניין להשקיע במיזמי תיירות בדרום אמריקה. כדי לרכוש את אמונו של צוקורס סיפר מידד שלחם כסגן בצבא הגרמני ושנפצע בחזית המזרחית ואף הציג את צלקת הפציעה שלמעשה הייתה צלקת ניתוח שנעשה בישראל.
צוקורס הזמין את מידד לביתו השמור היטב, שם הציג למידד את אוסף האקדחים שלו. בסיור נוסף בחווה שבבעלות צוקורס, יצא מסמר מהנעל של מידד וצוקורס הושיט לו את אקדחו כדי שיכה במסמר עם הקת ויכניס אותו חזרה פנימה. בחודשים הבאים, היחסים בין צוקורס ומידד התהדקו ובשלב מסוים מידד הציע לצוקורס משרה כיועץ, אך למרות זאת צוקורס חשד באיש העסקים ומסר תמונה של "קינצלה" לאשתו שתעביר אותה למשטרה במקרה והוא יעדר. צוקורס ו"קינצלה" שמרו על קשר גם כאשר האחרון חזר לאירופה.
כדי למנוע מעשי נקמה של נאו-נאצים ביהודי ברזיל ובשל עונש המוות שהיה קיים בברזיל הוחלט לקיים את מבצע החיסול על אדמת אורוגוואי. צוקורס ומידד תכננו לצאת למסע עסקי ברחבי דרום אמריקה ולשם כך "קינצלה" שלח לצוקורס כרטיס טיסה אל היעד הראשון-מונטווידאו, בירת אורוגוואי.
לצורך המבצע, נשכרה וילה חד קומתית בפרבר קטן של מונטווידאו על ידי אנשי המוסד. בווילה התמקמה חוליית החיסול שכללה את מפקד הפעולה, יוסף יריב, , אליעזר סודיט, יעקב מידד ומשה לוין. מנחם ברבש, ששהה באותה תקופה במונטווידאו, סייע לחוליה כתצפיתן.
ביום החיסול, 23 בפברואר 1965, הוביל מידד ברכב שכור מסוג פולקסווגן חיפושית את צוקורס לאתרים פוטנציאליים למיזמים תיירותיים. מידד עצר כמתוכנן את הפולקסווגן לתדלוק בתחנת דלק סמוכה לבית ובכך אותת לתצפיתן שהמבצע מתקדם בצורה תקינה. בינתיים בבית המתינו אנשי המוסד כשהם לבושים בבגדים תחתונים בלבד. ברגע שנכנס צוקורס פנימה לבית החשוך סגרו הסוכנים אחריו את הדלת, זינקו עליו והכו אותו. צוקורס שהיה גדול גוף נאבק בהם והצליח לחזור לכיוון הדלת ולנסות לפתוח אותה. הוא נשך את יוסף יריב בידו ובשלב מסוים ניסה לשלוף את האקדח שהיה על גופו. במהלך המאבק הכה אותו זאב עמית בראשו בפטיש. בעודו מעורפל מהמכה קרא אל הסוכנים: "תנו לי לדבר!". בשלב זה נורה פעמיים בראשו על ידי אחד הסוכנים וצנח ארצה.
הגופה הוכנסה לתוך ארגז שהוכן מראש ועליה נתלה דף המכיל את פירוט פשעיו נגד האנושות. על ההודעה היו חתומים "אלה שלא ישכחו לעולם". צוות המחסלים התלבש ועזב כמתוכנן לפריז. מפריז התקשרו למערכת עיתון באורוגוואי ודווחו על קיומה של הגופה ומיקומה המדויק אך עורך העיתון שקיבל את הידיעה לא התייחס אליה כמהימנה. לאחר מספר ימים נוספים, התקשרו שוב לעיתון. הפעם החליט העורך לבדוק את הידיעה ובכך הביאו לחשיפת הגופה המרקיבה ולפרסום החיסול ותוכן המכתב.
האינטרפול הודיע לאחר החיסול, שהוא מחפש את מנחם ברבש, את "אנטון קינצלה" ואת אליעזר סודיט. תמונתו של "אנטון קינצלה" שאותה צילם צוקורס במהלך הכרותם פורסמה בעיתונות כמבוקש. אך כעבור זמן מה החקירה נזנחה.
כפי שקיוו מתכנני המבצע, חיסולו של צוקורס עורר ויכוח על החלת התיישנות על פשעי הנאצים וכחודש לאחר ההתנקשות נדחה יישום ההתיישנות. מאוחר יותר הסעיף בוטל לחלוטין בנוגע לפשעי הנאצים.
ניסיונות לטיהור שמו.
לאחר נפילת הקומוניזם נעשו בלטביה מספר ניסיונות לטהר את שמו של צוקורס על ידי לאומנים לטבים. בשנת 2004 הוצגה בריגה תערוכה שמתארת את צוקורס כגיבור לאומי ואף הונפקו מעטפות דואר הנושאות את דיוקנו. מדינת ישראל הביעה על כך מחאה חריפה בפני ממשלת לטביה. בתגובה הצהיר שר החוץ הלטבי ש"אנשים אלו (שהנפיקו המעטפות) אינם מבינים את ההיסטוריה הטראגית של לטביה במלחמת העולם השנייה. צוקורס הוא פושע מלחמה ונדחה כל ניסיון לנקות את שמו".
אולפני דיסני אם ג'י אם
קולינריה
קולינריה היא אמנות הבישול והאכילה, המהווה תת-תחום בגסטרונומיה. הקולינריה החלה את דרכה כאשר אכילה חדלה להיות צורך הישרדותי בלבד והפכה מקור להנאה. בניגוד לאכילה הישרדותית, ששמה דגש על צרכים תזונתיים, הקולינריה שמה דגש על טעם, מראה וריח.
הקולינריה נולדה במטבחי המלכים ונועדה לספק את גחמותיהם ולכן רבים מהמתכונים הקלאסיים הם קפריזיים ובלתי ישימים כיום. לעומת זאת חלק ניכר ממתכונים אלה שבעבר היו נגישים אך ורק לאנשי האצולה הפכו עממיים יותר בעקבות התפתחות המסחר והתעשייה. אחת הסיבות היא שבעבר תבלינים היו שווים את משקלם בזהב ואף יותר.
כיום הקולינריה אינה נחלת העשירים והאצילים וכל אדם שמתעניין בנושא, מוצא את עצמו מוקף במידע מספרי בישול, תוכניות בישול בטלוויזיה וסדנאות פרטיות עם שפים מקצועיים. כמו כן הקולינריה אינה מתעלמת עוד ממטבחים עממיים והם נחשבים לחלק חשוב בהיסטוריה של כל מדינה.
קולינריה בישראל.
ישראל רחוקה מלהיות מעצמה קולינרית. אין בה מסורת אוכל של מאות שנים כמו בצרפת, איטליה או סין ויש אפילו הטוענים כי אין בכלל מטבח ישראלי, אך עם זאת המגוון הרחב של העדות והמסורות בישראל הביא עמו שפע של מאכלים וסגנונות המעשירים את התפריטים בישראל. בשנים האחרונות קפצה ישראל קדימה מבחינת ידע ומודעות קולינרית, הקהל הישראלי הכיר מטבחים חדשים ושונים ואכילה במסעדה הפכה להיות צורת בילוי פופולרית, שפים ישראלים קיבלו מעמד מכובד ובתמורה הם ממשיכים לנסות לייצב את מעמדה של המדינה בתחום הקולינרי.
החל משנת 2012 פועלת בישראל העמותה הישראלית לתרבות קולינרית, השואפת למציאות בה הקולינאריה הישראלית זוכה להכרה ציבורית ורשמית ומקבלת, על בסיס הכרה זו, מקום הולם במסגרת המדיניות והתשתית החינוכית-תרבותית של מדינת ישראל.
אד אודיום
אד מטום
קנוט
קאנוט
אד מיסריקורדיאם
מגילת שיר השירים
בשם ההומור
אורלנדו
אורלנדו (באנגלית: Orlando) היא בירת מחוז אורנג' בפלורידה שבארצות הברית.
בעיר מתגוררים כ-287,442 תושבים (2019), כאשר בשטח העיר רבתי כ-2,509,831 תושבים.
העיר ידועה בשל אתרי התיירות הרבים שבסביבתה, ובהם אתר הנופש דיסניוורלד, ופארקי השעשועים אתר הנופש יוניברסל אורלנדו וסיוורלד.
היסטוריה.
חלק מההיסטוריונים טוענים שהעיר אורלנדו נקראת על שמו של אורלנדו ריבס שנפל באזור בשנת 1836 בקרב שנערך עם האינדיאנים משבט סמינול. היסטוריונים אחרים משייכים את שם העיר לאותו אורלנדו ריבס אולם אומרים שהיה למעשה בעל תחנת סוכר וחווה באזור. המתיישבים הראשונים באזור מצאו את שמו חקוק על עץ וחשבו שזה קברו של חייל ולכן קראו לאזור "קברו של אורלנדו" ובהמשך "אורלנדו".
בשנת 1838 הוקם במקום מוצב של הצבא האמריקאי שנקרא "מוצב גטלין" ומטרתו היה להגן על המתיישבים במהלך המלחמה הסמינולית השנייה, אולם לאחר תום המלחמה המוצב נעזב.
במהלך מלחמת האזרחים, בשל המצור של הכוחות הפדרליים, עזבו המתיישבים את האזור. לאחר המלחמה החלה התיישבות מחודשת באזור והעיר נוסדה בשנת 1875.
בין השנים 1875 ו-1895 הפכה אורלנדו מרכז לגידול פירות הדר. במלחמת העולם השנייה היה בעיר בסיס של חיל האוויר, ורבים מהחיילים נשארו להתגורר בעיר גם לאחר המלחמה.