"פארק הטבע האזורי של הרי היורה" נחנך בדרום היורה הצרפתית בשנת 1986, ושטחו מתרחב בהדרגה. הוא הוקם במטרה להגן על מינים נעלמים המצויים בסכנת הכחדה וכדי לשמר את האקולוגיה העדינה של האזור. בפארק מתקיימת הדרכה סביבתית לתלמידים, למדריכים ולמבקרים, תוך שימת דגש על משק המים המקומי. כמו כן נערכים במקום מחקרים בעלי חשיבות ביולוגית שמטרתם הכרת המגוון הביולוגי, נושאים הנחוצים לשמירת שיווי המשקל האקולוגי בנכסים הטבעיים שהפרק מגן עליהם והקשרים בינם לבין האוכלוסייה האנושית המתגוררת בכפרים המצויים בתחומי הפארק.
בכינוי "פארק יורה" נקרא גם אזור ביורה השווייצרית, בו התגלו בשנת 2004 אלפי עקבות מאובנות של דינוזאורים.
פעילויות ואתרים נוספים.
בנוסף לפארק מציע רכס היורה מגוון של פעילויות תיירותיות דוגמת הליכת שטח, רכיבה על אופניים, סקי וסקי למרחקים.
באזור יש צורות נוף טבעיות דוגמת Creux du Van – קרקס קרחוני ביורה השווייצרית שרוחבו כ-1,400 מ' ועומקו כ-150 מ'. קרקס זה נוצר באמצעות סחיפה ומפולות שיצר קרחון מקומי הקשור לקרחון הרון. מוקד משיכה טבעי נוסף הוא קמט המכונה "כובעו של הז'נדרם" (Chapeau de gendarme).
שתי ערים ביורה השווייצרית – לה לוקל (Le Locle) ולה-שו-דה-פון (La Chaux-de-Fonds) – הוכרזו אתרי מורשת עולמית בעקבות התכנון העירוני שלהן, המותאם לתעשיית השעונים המפותחת שהתקיימה בהן.
אתר תיירות נוסף הוא טירת ז'ו (Château de Joux) ביורה הצרפתית, שנבנתה במאה ה-11 על צוק גבוה.
הר סלב מהווה חלק של הרי יורה וממנה נשקפים ז'נבה וסביבתה.
The Stranglers
גאולוגיה של הרי היורה
הרי היורה הם רכס הרים, המצוי צפונית-מערבית להרי האלפים בשטחן של צרפת ושווייץ. סלעי הרכס נוצרו בעידן המזוזואיקון לפני 65–250 מיליון שנים, ורכס ההרים עצמו נוצר לפני כ-35 מיליון שנים, בעקבות דחיקה של האלפים לכיוון מערב וקימוט הסלעים. סחיפה עזה שנגרמה בעקבות המסה של אבן גיר גילתה מחשופים מתקופה זו, ומסבירה את היעדרם של סלעים מהשלישון ומהרביעון, המצויים בעיקר באגנים הגובלים ברכס. הגאולוגיה של הרי היורה מורכבת מאוד בגלל ריבוי השכבות המרכיבות אותם. 95% מסלעי היורה הם אבן גיר וחוואר.
המבנה העמוק של היורה מוכר כתוצאה מקידוחים וממידע סייסמי שהופק במחצית השנייה של המאה ה-20, ומסייע במחקרים לחיפוש נפט ופחם בהרים ובאגן מולאס (Bassin Molassique) הסמוך, השוכן בינו לבין הרי האלפים. תוצאות מחקרים אלה סופקו על ידי חברות הנפט לבקשת גאולוגים שווייצריים בשנות ה-90 של המאה ה-20, וסיפקו הסבר לשאלות רבות הנוגעות לקימוט היורה ולגאומטריה של שכבות המשקעים והתשתית הקדומה של הרכס ושל אגן מולאס.
רכס היורה היה מוקד למחקר ענף שנערך במאות ה-18 וה-19. חוקר הטבע הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט, שחקר את תצורות אבן הגיר העשירות במאובנים, כינה אותן בשנת 1799 "גיר היורה" (בגרמנית: Jura Kalkstein). כינוי זה היווה בסיס לשמו של תור היורה (בצרפתית: Jurassique) בעידן המזוזואיקון בו נוצרו אותם סלעים, תור אותו הגדיר המדען הצרפתי אלכסנדר ברוניאר (Alexander Brongniart, 1770–1847) בשנת 1829. שכבות מתור זה נחקרו לראשונה בהרי היורה, אף שהן מייצגות רק חלק מההיסטוריה הגאולוגית של הרכס.
מבנה גאולוגי.
הרכס מורכב מארבע יחידות מבנה עיקריות:
חלוקה שונה של הרכס מתבססת על מידת המעוות שחל על סלעיו:
מסלע.
התוצרים הגאולוגיים בהרי היורה רבים וגילם נע מסוף הפלאוזואיקון ועד להולוקן. עובי החתך הסטרטיגרפי של הרכס מגיע ל-2 ק"מ. ברכס מצויים שני סוגי תוצרים עיקריים: חומרי התשתית וסלעים מאוחרים ממהלך הרביעון.
פני השטח.
על פני השטח נחשפים תוצרים משניים, בעיקר קרקעות מהשלישון ומהרביעון, ובהן קרקעות עכשוויות.
התשתית אינה גלויה, ומחשופים שלה נמצאים בגבולות הצפוניים והמערביים של הרכס – ביער השחור, בהרי הווז' ובמסיב סר (Serre). שני סוגי המחשופים מגלים מצד אחד סלעים אנדוגניים שנוצרו בעומק תת-הקרקע בשלב געשי והובלו אל פני השטח באמצעות תנועה אנכית, ומצד שני – סלעי משקע וסלעים מותמרים.
הסלעים המשניים מהווים את עיקר הרכס ומורכבים מסלעי משקע רבים שהורבדו בסביבה ימית. הסלעים העתיקים ביותר הנחשפים הם מן הטריאס, והם מצויים מסביב למסיב סר ובשולי הרי הווז'. סלעים רבים מן היורה מרכיבים את מרבית הרכס ואת רמות הסון הגבוה, שם גם מצויים סלעים רבים מהקרטיקון.
סלעי השלישון ניכרים רק בשולי הרי היורה והם נחשפים לרוב לאחר התמוטטות בגדות נהרות, בעיקר באגני מולאס וברסה (Bresse). סלעי שלישון מאוחרים נחשפים בקערים אחדים ביורה הגבוהה, דוגמת עמק ז'ו וסמוך לעיירה דלמון (Delémont).
קרקע רביעונית מצויה בעיקר במישורי הסחף של מרבית הנהרות באזור ובמצבורים שנותרו מעידן הקרח האחרון. גם קרקעות שנוצרו כתוצאה ממפולות סלעים הן רביעוניות.
חתך סטרטיגרפי.
סלעי התשתית.
העדרם של מחשופים מהפלאוזואיקון אינו מעיד על העדר סלעים אלה מן הרכס, ואלה מופיעים בחתך הסטרטיגרפי שלו. הם מצויים מעל תשתית של סלעים אנדוגניים דוגמת גרניט וסלעים מותמרים דוגמת גנייס.
תשתית זו התגלתה בקידוחים שנערכו בין השנים 1970 ו-1980. עומק התשתית נע מ-200 מטרים מתחת ללונס-לה-סונייה (Lons-le-Saunier ) ועד 2,000 מטרים מתחת לשרשרת הגבוהה.
מסיב סר הוא שלוחה של התשתית המצויה מצפון-מערב לרכס. במהלך היווצרות הרי היורה התרוממה התשתית בכמה מקומות בעקבות לחצי דחיסה מהרי האלפים, וניקבה את הכיסוי המשקעי. המסיב מורכב מסלעי תשתית דוגמת גרניט וסלעי כיסוי המופרדים באמצעות העתקים.
מזוזואיקון.
סלעי הטריאס.
סלעי הטריאס מצויים בהרי היורה בשני מקומות: בשולי הרכס ובחפיפה לתשתית העתיקה בגבול עם אגן ברסה. בגבול זה נחשפת רק רצועה אחת מטריאס תחתון, אך קידוחים משנות ה-50 שהתבצעו במסגרת חיפושי נפט סייעו להגדרת הרצף הסטרטיגרפי כולו. שני סוגי סלעים מאפיינים את הטריאס באזור זה: סלעים דטריטיים דוגמת אבן חול ופצלים מהצטברות משקעי סחיפה, וכן סלעי התאדות שנוצרו ממינרלים דוגמת דולומיט, גבס, הליט ואנהידריט.
קשה מאוד לקבוע סטרטיגרפיה מקיפה ומפורטת של הטריאס בהרי היורה בגלל מורכבות טקטונית שהתפתחה במסלע, המקשה גם לקבוע הקבלות בין הרכס לבין אגן מולאס.
סלעי היורה.
סלעי תור היורה היו נושא המחקר של אלכסנדר פון הומבולדט, והיוו בסיס לשמה של יחידת זמן גאולוגית זו.
סלעים מן הליאס נחשפים במקרים בודדים בשקעים בסון הגבוה, למרגלות הקמרים ובגבול הרכס עם אגן ברסה. עובייה של השכבה כ-200 מטרים והוא עקבי ממערב למזרח. סלע הליאס הבולט הוא חוואר אפור, אך קיים גם מיעוט של חוואר כחול, פצלים ואבן גיר. עושר במאובנים דוגמת אמוניטים, צדפות וחלזונות מעלה כי שכבות אלה הורבדו בים עשיר באורגניזמים מגוונים. שינויים קלים אלה בסביבת ההשקעה הימית הוביל להיווצרות סלעים בעלי פאצייס (Facies) מגוון. משקעים ליאסיים כאלה מהווים קרקע פורייה לענבי יין מסוג סבנין (Savagnin).
הדוגר מיוצג במערב ברמת הסון הגבוה, באגן ברסה וברצועת הקימוט של "ההר הקטן" בדרום-מערב הרכס, שבמדרונותיה מצויים כמה מחשופים נראים לעין. סלעי הדוגר כוללים אבן גיר אואוליתית, אבן גיר חווארית ומעט עפרות ברזל. עובי השכבה כ-250 מטרים וסלעיה ניכרים בצוקים ברמות שמסביב לרכס.
המלם מיוצג בשכבה שעובייה כ-500 מטרים, המצויה בקמטים בשרשרת הגבוהה, בהר הקטן, ביורה השטוחה וברצועות הקימוט, וגם ברמות החיצוניות דוגמת רמת הסון הגבוה. סלעים אלה נראים בגבול אגן מולאס והאלפים, וסדרה שלהם נראית בקרקס הקרחוני Cirque des Foules הסמוך לעיירה סן-קלוד (Saint-Claude). המסלע כולל אבן גיר דולומיטית וחוואר. בשכבות אלה נמצאו בשנת 2004 עקבות של דינוזאורים סמוך לעיירות קיסייה (coisia) ולול (Loulle).
סלעי הקרטיקון.
סלעי הקרטיקון מצויים בקערים בשרשרת הגבוהה, ועם היווצרותם מסתיימת ההשקעה הימית ביורה הגבוהה. סלעי הקרטיקון העליון חסרים בהרי היורה ונובעים מעליית האזור אל מעל פני הים בתקופה זו ומנסיגתו לכיוון דרום-מערב. כתוצאה מכך נוצר מסלע שעוביו אינו עולה על 200 מטרים.
סלעי הקרטיקון מורכבים בעיקר מתערובת של אבן גיר וחוואר. מחשופים שלהם מצויים בהרי היורה מאחר שהם שרדו הודות לקימוט מאוחר – שהגן עליהם מסחיפה בעוד השכבות מעליהם הוסרו לחלוטין.
השלישון.
במהלך השלישון התפתחה היורה לרכס הרים בעקבות דחיקה שנבעה מהרי האלפים. מרבית הסלעים מתקופה זו הם מסביבת היווצרות יבשתית והם מצויים לאורך הרכס ובאגנים הסמוכים לו, בין היתר כמשקעים אגמיים ונהריים.
בתחילת השלישון התרחשה באזור היורה סחיפה נרחבת, שמנעה את השקעתם של משקעים מהפלאוקן וכמעט את כל משקעי האאוקן, ומסבירה את היעדרם מהטור הסטרטיגרפי של הרכס, אף כי סלעים מן הפלאוקן, האאוקן והאוליגוקן מצויים באגן הריין, באגן ברסה ובעמק הסון. משקעים אוליגוקניים מצויים גם באגן דלמון בצפון הרכס, והם מורכבים ממשקעים ימיים גיריים שמקורם במשקעים נהריים או אגמיים.
בתחילת המיוקן התכסתה השרשרת הגבוהה במשקעים אגמיים מולאסיים – משקעים הנוצרים בקדמת רכס מתרומם.
הרביעון.
מרבית סלעי הרביעון גלויים על-פני השטח והם נובעים מכמה מקורות:
משקעים קרחוניים.
במהלך הרביעון חלה באזור התקרחות משמעותית. משקעים קרחוניים רביעוניים דוגמת מורנות כיסו סלעים קודמים לאחר שההרים כבר התרוממו. אירועים אלה התרחשו בשני מחזורים:
משקעים משני המחזורים מתבטאים במורנות פנימית וחיצונית, בסחף ובטין נהרי ואגמי. משקעים אלה נראים בעמק האן ובעמקים התלולים.
ביצות וכבול.