סטנלי בן פרוזינר (באנגלית: Stanley B. Prusiner; נולד ב-28 במאי 1942) הוא נוירולוג וביוכימאי אמריקאי ממוצא יהודי, מנהל המכון למחלות נוירודגנרטיביות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF). גילה את הפריונים – גורמי מחלה מדבקים ובעלי יכולת רבייה המורכבים מחלבון בלבד. על תרומתו בגילוי הפריונים זכה בפרס לסקר בשנת 1994, פרס וולף לרפואה לשנת 1996 ובפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1997.
נולד בדה מוין שבאיווה, למד לתואר בוגר בכימיה באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה הסמוך. סיים התמחות בנוירולוגיה ב-UCSF בשנת 1974 והצטרף שם למחלקת הנוירולוגיה.
אבונצר אלפראבי
אלפאראבי
אל פאראבי
אל פרבי
אלפארבי
השישה
טאסילי נאג'ר
טאסילי נאג'ר (בשפות ברבריות: Tassili n Ajjer - "רמת הנהרות", בערבית: طاسيلي ناجّر; בצרפתית: Tassili n'Ajjer) הוא רכס הרים במדבר סהרה, השוכן במזרחה של אלג'יריה, סמוך לגבולה עם לוב וניז'ר. חלק ניכר מהרכס מוכרז כפארק לאומי וכשמורת טבע ביוספרית מאז 1972, והוא ידוע בזכות אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים המפוזרים לאורכו. בשל כך, מאז שנת 1982 מוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואוכלוסייה.
אורכו של הרכס הוא כ-800 ק"מ מצפון לדרום ורוחבו המרבי הוא כ-60 ק"מ. שטחו של הפארק הלאומי הוא כ-72,000 קמ"ר, גובהו הממוצע כ-1,500 מטר ושיאו בהר אדראר אפאו המתנשא לגובה של 2,158 מטר. בצפון-מערבו הוא מסתיים בצוקים תלולים והוא מחורץ בערוצים רבים שהעניקו לו את שמו. הרכס עשוי מאבן חול ופעילות בליה גרמה להיווצרותן של כ-300 קשתות טבעיות. בשל איכויות הקרקע וגובהו של הרכס, הצמחייה בו עשירה יחסית לזו של המדבר הסובב אותו.
תושבי הרכס הם בני טוארג המתפרנסים ממרעה, וחלקם נוודים. הם מונים כ-2,000 איש בתחומי הפארק הלאומי, וכ-20,000 נוספים בסביבתו העיר המרכזית באזור היא ג'נט ומתגוררים בה כ-15,000 תושבים.
אומנות הסלע.
בעידן הפרהיסטורי נהנה מדבר הסהרה מאקלים מתון בהרבה מזה השורר בו כיום. אדמות מרעה אפשרו גידול עדרים ורעייתם, ובעלי החיים הרבים אפשרו קיום מצייד. החל ב-6000 לפנה"ס לערך ועד למאות הראשונות לאחריה, היה הרכס נושב, ותושביו הותירו בו את חותמם בדמות שרידי יישובים, תלי קבורה ושרידי כלי קדרות. עם זאת, הממצאים הידועים ביותר ברכס הם ציורי הסלע שהתגלו בו החל בשנת 1933. עד מועד הכרזתו של הרכס כאתר מורשת עולמית התגלו בו כ-15,000 ציורי סלע, וארכאולוגים העריכו כי מספרם עשוי להיות כפול.
הציורים מחולקים לקבוצות בהתאם לתקופת יצירתם, אם כי קיימות מחלוקות רבות באשר לתארוך המדויק של התקופות השונות:
כאשר הוכרז טאסילי נאג'ר כאתר מורשת עולמית ב-1982, הבחינו שליחי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים גם בסגולותיו של אזור תדרארת אכאכוס השוכן בלוב, סמוך מעבר לגבול, וגם אתר זה צורף לרשימת המורשת העולמית ב-1985.
תיפאזה
תיפאזה (בערבית تيبازة; בצרפתית Tipaza; בברברית ⴱⴰⵣⴰⵔ - "בַּזַר") הוא אתר ארכאולוגי השוכן לחופי הים התיכון בעיר תיבאזה שבאלג'יריה, כ-70 ק"מ מערבית לאלג'יר. העיר נוסדה במקור על ידי הפונים ולאחר מכן הייתה לעיר ברברית ורומית. במקום השתמרו מבנים מתרבויות אלה, ומבנים נוצרים מוקדמים רבים. בשנת 1982 הוכרזה תיפאזה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העיר נוסדה כמרכז מסחרי פוני במאה ה-6 לפנה"ס, ושוכן בה נקרופוליס שתיפקד ממועד זה ועד המאה ה-2 לפנה"ס, והנחשב לאחד הגדולים מסוגו. לאחר מכן הייתה העיר חלק מממלכת מאוריטניה הברברית. הרומאים כבשו את תיפאזה בתקופתו של הקיסר קליגולה בשנת 39 שעשה אותה למושבה צבאית, ובשנת 46 העניק לה קלאודיוס מעמד של מוניקיפיום. העיר שימשה כנקודת המוצא לכיבוש הרומי של מאוריטניה. העיר הרומית הגיעה לשיא פריחתה בסוף המאה ה-2, ולפי ההערכות התגוררו בה כ-20,000 תושבים. היא השתרעה על שלוש גבעות קטנות לחוף הים, והוקפה בשנת 147 בחומה באורך של 2.3 ק"מ ובה שלושה שערים עיקריים. אותה עת הוענק לעיר מעמד של קולוניה והיא זכתה לשם "קולוניה אליה טיפסנסיס" (colonia Aelia Tipasensis). לנמלה של תיפאזה נודעה חשיבות והיא הייתה למרכז מסחרי אזורי חשוב, אם כי לא הצטיינה כמרכז לימודי או אומנותי.
הנצרות הגיעה לעיר בשלב מוקדם, ובמאה ה-3 כבר שימשה כמקום מושבו של בישוף. עם זאת, לפי מסורת אחת נותרו רוב תושבי העיר עובדי אלילים, עד שבמאה ה-4 השליכה סאלסה הקדושה את ראש הנחש ששימש כאליל מקומי אל הים. בשל כך נסקלה סאלסה למוות, אך גופתה נמשתה מהים באורח נס ונקברה על גבעה בעיר. במקום קמה קפלה קטנה שהייתה מאוחר יותר לבזיליקת סאלסה הקדושה. הכנסייה הייתה לאתר עלייה לרגל ותושבי העיר התנצרו. במחצית השנייה של המאה ה-4 סבלה טיפזאה מהתקפות הברברים.
בשנת 430 כבשו הונדלים בהנהגת גאיזריק את האזור, וב-484 שלח המלך הונריק בישוף אריאני לעיר, ורבים מתושביה נמלטו לספרד או נרדפו באכזריות. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה לאחר הכיבוש הביזנטי בשנת 534, אך שקעה במהלך המאה ה-6. לאחר הכיבוש הערבי ניתן לאתר הכינוי טפאסאד. העיר המודרנית של טיבאזה, שבה כ-10,000 תושבים, קמה בסמוך ועל האתר הארכאולוגי ב-1857. האתר שופץ בין 1968 ל-1973, ובמקום שוכן מוזיאון קטן המציג ממצאים מהמקום.
האתר.
מהתקופה הרומית השתמרו שרידיהן של ארבע כנסיות - הבזיליקה הגדולה והבזיליקה של הבישוף אלכסנדר על הגבעה המערבית ובזיליקת סאלסה הקדושה וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים על הגבעה המזרחית. סביב הכנסיות בתי קברות שבהם סרקופגים מצופים בפסיפסים. בזיליקת סאלסה הקדושה עשויה מספינה ומשני מעברי צד, ורצפת הפסיפס שלה השתמרה. חומרי הבנייה של הבזיליקה הגדולה נלקחו ממנה במשך השנים, אך תוואי המבנה על שבעת מעבריו עדיין ניכר. מתחת למבנה שוכנים קברים שנחצבו בסלע, ואחד מהם בקוטר של 18 מטר הכיל 24 סרקופגים. עוד השתמרו בתיפאזה שרידים של שני בתי קברות, מרחצאות, נימפאום, תיאטרון ואמפיתיאטרון. עקבות קו הביצורים הרומי ניכרים בצידה המזרחי של העיר והנמל העתיק בצפונה. כ-10 ק"מ ממזרח לעיר שוכן המאוזוליאום המאוריטני העתיק "קבור א-רומייה", הכלול גם הוא בהכרזה.
תימגאד
תימגאד (ערבית تيمقاد; צרפתית Timgad) הוא אתר ארכאולוגי בצפון-מזרחה של אלג'יריה, הידוע בשרידיה הרומים של העיר תמוגאדי (Thamugadi), או בשמה המלא "קולוניה מרקיאנה טראיאנה תמוגאדי" (colonia Marciana Traiana Thamugadi). השם תמוגאדי אינו לטיני ומוצאו מברברית, ואילו השם "מרקיאנה" מנציח את אחותו של הקיסר טראיאנוס אשר ייסד את העיר בשנת 100. העיר השתרעה בתחילה על שטח של 120 דונם, והתפשטה עד לשטח של 500 דונם. בשנת 1982 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי טראיאנוס בשנת 100 עבור לגיונרים משוחררים, וזכתה למעמד של קולוניה רומית עם ייסודה. למרות שהמקום נודע ככל הנראה בשמו הקודם תמוגאדי, נבנתה העיר הרומית כאילו לא היו קימים מבנים מוקדמים באתר. צורתה של העיר כשל ריבוע, דבר שהוביל לסברה כי היא שימשה כמחנה צבאי בטרם הפכה לעיר. עם זאת, לסברה זו לא נמצאו תימוכין, ומחקרים משנות ה-60 ומשנות ה-70 טענו כי האזור ידע שקט ושגשוג במהלך המאה ה-1. לכן כיום מקובל שהעיר נוסדה כדי לשמש כמרכז לסביבתה החקלאית, שבה גידלו התושבים דגנים, זיתים ובעלי חיים. שטח זה השתרע על פני כ-1,500 קמ"ר שחלקו הגדול לא היה מיושב או ניתן לעיבוד בשל תנאיו הטופוגרפיים. העיר התפתחה אל מחוץ לחומותיה המקוריות באמצע המאה ה-2, והגיעה לשיאה בתקופתו של הקיסר ספטימיוס סוורוס בתחילת המאה ה-3.
במאה ה-4 הגיעה הנצרות אל העיר, אם כי מבני העיר מהמחצית השנייה של המאה מראים כי הפגניות עדיין רווחה בה. בנוסף העיר הייתה למוקד של המינות המינות הדונאטית בצפון אפריקה, עד שהשטונות הרומיים הכריעו אותה בראשית המאה ה-5 לבקשת אוגוסטינוס הקדוש. הונדלים השתלטו על העיר בשלב מוקדם לאחר שהחלו את כיבושה של צפון אפריקה בשנת 429, אך שלטונם היה קצר מועד, והסתיים כאשר המורים הכבשו את העיר, לכל המאוחר בשנת 484. חומות העיר נהרסו ורוב האוכלוסייה גורשה, אך הפעילות החקלאית בסביבתה לא נפגעה.
הביזנטים השתלטו על האזור בשנת 533 במהלך מאבק ממושך עם המורים, ובשנת 539 הם הקימו בעיר מצודה ששרידיה עדיין ניכרים במקום. העיר יושבה מחדש וקהילה נוצרית המשיכה והתקיימה בה לפחות במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-7. לא ידוע מתי בדיוק הסתיים השלטון הביזנטי באזור, ובמאה ה-8, לאחר הכיבוש הערבי של צפון אפריקה, פסק היישוב בתימגאד לחלוטין.
האתר הארכאולוגי.
מבנה העיר.
צורתה של העיר הייתה כשל ריבוע שכל אחת מצלעותיו הייתה באורך של 355 מטר. רחובות העיר נסללו לפי תוכנית שתי וערב מושלמת, ורק בחלקה הדרומי סטו הבונים מכללים אלה כדי לאפשר מקום לבניני הציבור הגדולים - הפורום, הבזיליקה, הקוריה, מספר מקדשים, השוק, בתי מרחץ והתיאטרון. בחלקה הצפון-מזרחי של העיר הוקמו מספר בתי מרחץ נוספים וספרייה ציבורית. הדקומנוס שחצה את העיר ממזרח למערב, היה חלק מהדרך הצבאית לרוחב המגרב.
השרידים הרומיים העיקריים.