הצרטופסיים היו המשפחה המתקדמת והמפותחת ביותר בתת-הסדרה צרטופסים. הם היו גם הצרטופסים הגדולים ביותר, כאשר רובם היו באורך של למעלה מ-4 מטר ומשקל של קרנף ומעלה. הצרטופסיים הגדולים ביותר היו בני השבט "Triceratopsini" שהגיעו לאורך של 9 מטר ושקלו כמו פיל אפריקני בוגר.
תזונה.
כמו כל הצרטופסים, גם הצרטופסיים אופיינו בעצם ה-rostral שהפכה את החלק הקדמי של פיהם למקור דמוי תוכי או צב. הם היו אוכלי צמחים (הרביבורים). מאחורי המקור היו סוללות מפותחות וצפופות של שיניים חותכות חדות. המדענים סבורים שהצרטופסיים אכלו עלים קשים, כמו עלי דקל. הם חתכו אותם לחתיכות קטנות, ואז בלעו אותם.
הקרניים והעטרה.
המאפיין הייחודי של המשפחה הוא הגולגולת הגדולה, עטורת הקרניים והעטרה הגדולה - גידול של עצמות העורף שהיווה מעין צווארון או ציצית קשיחה סביב הצוואר והחלק האחורי של הראש. ראשם הגדול והכבד של הצרטופסיים הוא הסיבה העיקרית להפיכתם להולכים על ארבע. כל הצרטופסיים היו בעלי שלוש קרניים, לפחות כתינוקות או כגורים. כאשר הם התבגרו הקרניים השתנו (וחלקן אף התנוונו) בצורה האופיינית לכל סוג.
המגוון הרחב של טיפוסי הקרניים והעטרות השונים שימש כאמצעי העיקרי לסיווג חברי המשפחה לסוגים ומינים שונים. החוקרים מאמינים שהקרניים והעטרה שימשו למספר מטרות:
כאשר התגלו הצרטופסיים לראשונה סברו אמצעי הגנה נגד טורפים כמו הטירנוזאוריים ששלטו בצפון אמריקה בקרטיקון העליון. כיום סברה זו מקובלת פחות מאחר שבמרבית המינים העטרה דקה למדי ובעלת שני "חלונות" גדולים בעצם, ולכן לא יכולה לשמש כמגן נגד נשיכות, וגם הקרניים עצמן קצרות או פונות הצידה ובנויות בצורה שהופכת אותן ללא יעילות ללחימה. במינים כמו הסטירקוזאורוס הזיזים על העטרה בעלת החלונות היו שבירים, וככל הנראה שימשו לתצוגה וקביעת מעמד בעדר ולא לקרב אמיתי. עם זאת, במינים כמו הטריצרטופס הקרניים חזקות וחדות במיוחד, והעטרה היא עצם קשה ללא חלונות וזיזים ארוכים, ולכן אצלו ככל הנראה הם כן היוו נשק יעיל נגד טורפים (וגם אמצעי להתגוששות תוך-מינית). מגוון צורות העטרה, הקרניים וה"קישוטים" הנלווים מעידים שמטרתם העיקרית של מבנים אלה הייתה חברתית: תקשורת, זיהוי תוך-מיני, חיזור וסמל מעמד. חיזוק נוסף לסברה זו היא העובדה שברוב המינים הצורה הייחודית של עטרה וקרניים האופיינית לכל מין מתפתחת רק כאשר הפרט מגיע לבגרות מינית. הפלאונטולוגים ראו במגוון טיפוסי העטרות והקרניים סימן לכך שהצרטופסיים היו חיות חברתיות שחיו בעדרים, דבר שזכה לחיזוק במציאת מאובנים שבהם ישנן קבוצות גדולות של שלדים ועצמות של צרטופסיים בני אותו מין באותו אזור.
תתי-משפחות ושבטים.
המשפחה מחולקת לשתי תת-משפחות:
בעבר מוינו הצרטופסיים לשתי תת-משפחות אלה לפי מבנה העטרה והקרניים, אך גילויים חדשים במאה ה-21 - ובעיקר גילויי סוגים רבים חדשים - הראו שהחלוקה הפשטנית של "צנטרוזאורים הם בעלי קרני גבה קצרות וקרן אף ארוכה ואילו כסמוזאורים הם בעלי קרן אף קצרה וקרני גבה ארוכות" היא שגויה. כיום הסיווג וההבחנה בין שתי תת-משפחות אלה נעשה לפי הפרופורציות השונות של הגולגולת שהבדילו בין צנטרוזאורים לכסמוזאורים, ולפי המבנה הפנימי של האף ועצמות הנחיריים. בעוד שלהדיוט קשה להבחין בין השתיים לפי הקריטריונים החדשים פלאונטולוגים מומחים יכולים להבדיל ביניהם.
גודל.
הצרטופסיים ברובם היו בגודל של קרנף מודרני: אורך של כ- ומשקל של . ואילו הגדולים שבהם (בני השבט Triceratopsini) היו בגודל של פיל סוואנה אפריקני: אורך של , ומשקל של 5–12 טון מטרי.
תפוצה.
הצרטופסיים חיו בקרטיקון העליון (80-66 מיליון שנה לפני זמננו) בעיקר באמריקה הצפונית, אך גם במזרח אסיה (שם נתגלה סינוצרטופס). עד 2016 הצרטופסיים היו ידועים רק מהיבשת לרמידיה, החלק המערבי של אמריקה הצפונית, שנחצתה בתקופה זו על ידי הים הפנימי המערבי. בשל ים רחב זה, שיערו הפלאונטולוגים שהצרטופסיים לא הצליחו להתפשט ליבשת המזרחית אפלצ'יה. ב-2017 נתגלתה לראשונה שן של צרטופסיי בחלק המזרחי של אמריקה הצפונית. השן נתגלתה בתצורת נקיק הינשוף (Owl Creek Formation) שבמיסיסיפי ומהווה עדות ראשונה לצרטופסיים בתת-יבשת זו. הפלאונטולוגים מעריכים שמדובר בהתחלת התפשטות הצרטופסיים מזרחה עם נסיגת הים הפנימי המערבי בשלהי המאסטריכט, הגיל האחרון של הקרטיקון.
טקסונומיה.
להלן הסוגים הידועים כיום במשפחה בצירוף מקום גילוי המאובנים. סימן שאלה מציין סוג שיש ספק בסיווגו/זיהויו. הסדר הוא לפי האלפבית האנגלי.
קליידוגרמה.
הקליידוגרמה הבאה, שהיא עץ משפחה פילוגנטי של הצרטופסיים, מבוססת על מאמריו של סקוט סמפסון מ-2010 ו-2013:
צוללן קרטזי
צוללן קרטזי, הוא משחק מדעי המאפשר להדגים שני חוקים פיזיקליים: חוק ארכימדס וחוק בויל-מריוט.
יצירת צוללן קרטזי היא הפעלה נפוצה במסגרת פסטיבלי מדע. הצוללן מורכב מגוף הנמצא בתוך נוזל (לרוב מים) במצב של ציפה נייטרלית. הגוף בעל צפיפות גבוהה במעט מזו של הנוזל, ובתוכו בועת גז. כאשר מופעל לחץ חיצוני על המכל, הלחץ בתוכו עולה. הלחץ הגובר של הנוזל דוחס את הגז שבתוך הצוללן ולכן צפיפותו של הגז עולה. במצב זה, כוח הציפה קטן וירידת כוח הציפה גורמת לצוללן לשקוע.
מכיוון שלחץ הנוזל פוחת או גובר בהתאמה עם הקטנת או הגדלת העומק בו שרוי הצוללן הקרטזי, נפח הנוזל שהצוללן מתיק ממקומו יגדל או יקטן בהתאמה (ועמו גם כוח הציפה), ולכן מפלס הציפה הנייטרלית שלו מהווה נקודת שיווי משקל בלתי יציב, כלומר כל סטייה קטנה של הצוללן מהמפלס הנייטרלי תוציא אותו משיווי משקל.
משמו של הצוללן ניתן לשער כי הוא קשור לרנה דקארט אולם ככל הנראה המצאתו קדומה יותר.
תיאור פיזיקלי.
חוק הגזים האידיאליים קושר בין גדלים פיזיקליים שונים בגז:
חוק בויל-מריוט הוא מקרה פרטי של חוק הגזים האידיאליים ומתייחס למצב בו כמות חלקיקי הגז והטמפרטורה נותרים קבועים, כלומר:
כאשר:
מקשר זה ניתן לראות שבתהליך איזותרמי וללא שינוי בכמות החומר עליה בלחץ תגרום לירידה בנפח.
את הצפיפות אפשר לחשב באמצעות הנוסחה:
כאשר:
מכשיר נוסף שעובד באופן דומה הוא מד חום גלילאו בו משתנה הטמפרטורה וגורמת לשינוי בצפיפות המים.
הנרי דרייפוס
הנרי דרייפוס (באנגלית: Henry Dreyfuss; 2 במרץ 1904 - 5 באוקטובר 1972), היה מעצב תעשייתי. עיצוב המוצרים שתכנן בהתייחס לכללי ארגונומיה מדעיים השפיע על עיצוב המוצר במאה ה-20. לזכותו נזקף, בין היתר, עיצוב מכשיר הטלפון השולחני הסטנדרטי, "מודל 500".
ביוגרפיה.
דרייפוס נולד בברוקלין, ניו יורק. הוא למד עיצוב אצל נורמן בל גדס, שיהפוך מאוחר יותר למתחרהו.
בשנת 1929 פתח את משרדו בניו יורק. עם לקוחותיו נמנו מעבדות בל, שמכשירי הטלפון שעיצב עבורה (דגם Western Electric 302 ו"דגם 500") היו לאבות-טיפוס למכשירי טלפון רבים, חברת שואבי האבק "הובר", חברת הציוד המכני-חקלאי ג'ון דיר עבורה עיצב את הטרקטורים "מודל A" ו"מודל B" הפופולריים, סדרת העטים הנובעים Wahl-Eversharp Skyline (1940) ועוד.
דרייפוס הקנה חשיבות לשימושיות המוצר, להתאמתו לאדם ולכללים הנדסיים ומדעיים. לפיכך עיצוביו מצטיינים בקו פשוט וצורה ברורה ופונקציונלית וללא קישוטים. עקב כך ספג ביקורת על כך שהוא "פרקטי מדי" וחסר סגנון. דוגמה לפרקטיות זו ולשימת הלב לפרטים ניתן למצוא בעיצוב הטלפון "דגם 500" (ב-1949), בו הוציא דרייפוס את הדפסת הספרות אל מחוץ לחוגה, על ההיקף. זאת בשל העובדה שכאשר הספרה הייתה מודפסת בתוך החוגה, היא נטתה להישחק לאחר חיוגים רבים. כך גם צמצם את טעויות החיוג שנגרמו בשל אצבע המחייג שהסתירה את הספרה בעת חיוג.
בשנת 1955 כתב דרייפוס את ספרו האוטוביוגרפי "Designing for People" ("עיצוב למען האנשים"), בו הציג את השימוש בפרסונות "ג'ו" ו"ג'וזפין" כדוגמאות טיפוסיות לקהל היעד לו מתוכנן המוצר. בשנת 1960 פרסם את המדריך הארגונומי "The Measure of Man" ("מידת אנוש"). הוא נבחר לנשיא הראשון של איגוד העיצוב התעשייתי האמריקאי (IDSA).
בשנת 1972 טרם מותו יצא לאור בהוצאת מקגרו ספרו המונומנטלי 'Symbol Sourcebook'. הספר מכיל 20,000 סמלים ופירושם.
בשנת 1972 אובחן כחולה סופני בסרטן הכבד. ב-5 באוקטובר התאבד יחד עם רעייתו, דוריס מרקס, שהייתה חולה סופנית אף היא, בשאיפת גזי הפליטה ממכוניתם במוסך ביתם בדרום פסדנה, קליפורניה.
החברה שהקים, Henry Dreyfuss Associates, המשיכה להתקיים לאחר מותו.
שדה התעופה פאיד
שדה התעופה פאיד (באנגלית: RAF Faid או Fayid או Fayed) הוא שמם של שני שדות תעופה צבאיים מצריים הנמצאים במחוז איסמעיליה במצרים, ממערב לאגם המר הגדול. השדה הישן והנטוש ממוקם כ-23 קילומטר דרומית לאסמאעיליה וכ-116 קילומטר מצפון מזרח לקהיר. החדש ממוקם כ-4.7 קילומטרים דרומית לשדה הישן.
היסטוריה.
שדה התעופה RAF Faid נבנה על ידי השלטון הבריטי במצרים, לפני מלחמת העולם השנייה, ושימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. שדה התעופה היה חלק מהמערך הבריטי סביב תעלת סואץ, שהשתרע על שטח של למעלה מ-10,000 קמ"ר וכלל 17 שדות תעופה. בפאיד היה שדה התעופה הגדול ביותר, בצמוד למטה הראשי של הפיקוד הבריטי במזרח התיכון, שהועבר אליה מקהיר בשנת 1946. כן הוצב בפאיד מכ"ם שחלש על אזור נרחב בישראל.
בשנת 1955, כחלק מההסכם האנגלי-מצרי לפינוי אזור תעלת סואץ, פונה השדה ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי. במבצע מוקד הושמדו המטוסים בבסיס על ידי חיל האוויר הישראלי.
בסיס חיל־האוויר נחשון.