תפקידו הראשון בקולנוע היה מינוטאור מכני בסרט סינבד ועין הנמר בשנת 1977. הוא קיבל את התפקיד לאחר שמפיקי הסרט ראו את תמונתו במאמר אודות אנשים בעלי רגליים גדולות.
לאחר תפקיד זה לוהק בתור צ'ובאקה בסרט (שנקרא במקור מלחמת הכוכבים). שני הסרטים צולמו ב-1976 אך תקווה חדשה שהפקתו הסתיימה אחרי סינבד יצא לאקרנים לפניו והיווה את הופעת הבכורה של מייהו. התפקיד, שהצריך שחקן גבוה במיוחד הוצע קודם לכן לדייוויד פראוז שהעדיף לגלם את דארת' ויידר.
מייהו, שזכה לפרסום רב מגילום דמותו של צ'ובאקה אף על פי שכל גופו למעט עיניו היה מכוסה בעת מילוי התפקיד וקולו לא נשמע כלל (קולו של צ'ובאקה נוצר מהקלטת מספר בעלי חיים), הופיע בדמות זו בסרטים , האימפריה מכה שנית, שובו של הג'דיי, והכוח מתעורר. לאחר שפרש מגילום הדמות בעקבות בעיות בריאותיות שימש כיועץ בהפקת הסרט , בו גולמה הדמות על ידי יונאס סואוטאמו, ששימש ככפיל גוף עבור מייהו בהכוח מתעורר והמשיך כמחליפו גם בסרטים ו.
מייהו, שקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 2005, היה נשוי למרי אנג'ליק "אנג'י" לוקר ואב לשלושה ילדים. הזוג התגורר בטקסס, ארצות הברית.
הוא נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-30 באפריל 2019.
בית הספר יק&quot;א פיק&quot;א
בית ספר יק"א פיק"א הוא בית הספר היסודי הראשון שהוקם בפתח תקווה. בית הספר נוסד בתמיכתו של הברון רוטשילד בשנת 1885, ברחוב רוטשילד פינת פיק"א בפתח תקווה.
בניין בית הספר הוא אחד הבניינים הוותיקים ביותר בעיר והוא מוכרז לשימור.
הקמת בית הספר ושנותיו הראשונות.
המוסד החינוכי, שנקרא בתחילה "בית הספר הברון" על שמו של הברון רוטשילד, הוקם בשנת 1885 בפתח תקווה בעקבות פנייה לברון רוטשילד מצד קברניטי המושבה, שהסבירו וטענו כי "תלמוד התורה" – שהיה מקובל באותה תקופה אינו מספק יותר. בית הספר הוקם בזכות תרומותיו של הברון רוטשילד. כאשר הברון רוטשילד העביר את עסקיו לברון הירש קיבל בית הספר את שם החברה שלו יק"א ולימים פיק"א.
בשנותיו הראשונות לא נבדל המקום משאר ה"חדרים" בפתח תקווה, ותוכנית הלימודים בו כללה שיעורי תורה ותפילה בעברית עם ביאורים ביידש בלבד.
בשנת תרס"ה 1904 התמנה דוד חיון כמנהל בית הספר יק"א לבנים. בית הספר החל לפעול עם תוכנית לימודים שכללה: לימודי תנ"ך, שפה, תפילה, חשבון, דברי ימי ישראל, דברי ימי העמים, כתיבת הארץ, כתיבה תמה, צרפתית, התעמלות, ציור ושירה.
בית הספר החל מהשנה 1909.
בשנת ה'תרס"ט, 1909 בתקופת ההנהלה של דוד חיון על בית הספר, דוד חיון הפך את בית הספר ל"בית ספר מעורב" שדגל בגישה ליברלית עם ערכים ציונים-לאומיים. עם הקמת בית הספר המעורב נערכה בו תוכנית לימודים לשמונה שנות לימוד. חיון קירב לעשייה סביב בית הספר את המורים, ההורים והחוגים המתקדמים במושבה. כמו כן קשר קשרים עם הסתדרות המורים בארץ ישראל. הכיתות בבית הספר חולקו לשתיים, בצד האחד ישבו הבנים ובצד השני ישבו הבנות. בית הספר גדל בהתמדה במספר תלמידיו ויצר לעצמו דמוי חיובי בקרב תושבי המושבה. תלמידיו נרתמו לסייע בעונות בוערות ואף השתתפו בגירוש הארבה שתקף את המושבה פעמיים. בית הספר פיתח תכנים חדשים ותוכניות לימודים ועבר לשיטת "עברית בעברית" שנלמדה בהוראת כל המקצועות.
בית הספר במלחמת העולם הראשונה ובתקופת המנדט הבריטי.
במלחמת העולם הראשונה גירשו הטורקים את תושבי תל אביב ורבים מהם הגיעו לפתח תקווה. כ-100 מילדי המגורשים למדו בבית הספר. בתקופת המנדט, למדו בית הספר גם חקלאות במקצועות: כוורנות, לולנות ושתלנות והתלמידים לטיולים רבים להכרת הסביבה והארץ.
ההתנהלות הכלכלית של בית הספר.
בית הספר גייס תרומות לקופתו ולספריה בו באמצעות: הצגות, חגיגות ונשפים, שהוצעו לכלל התושבים בפתח תקווה. בין השנים תרפ"ח–תש"ז בית הספר תוקצב על ידי ההנהלה הציונית, ועד המושבה וההורים של התלמידים הלומדים בו. מתש"ז והילך בית הספר הפך לבית ספר עירוני בתקצוב מחלקת החינוך העירונית בפתח תקווה.
קניצ'י פוקוי
פרופסור קניצ'י פוקוי (ביפנית: 福井 謙; 4 באוקטובר 1918 – 9 בינואר 1998) היה כימאי יפני, והמדען האסייתי הראשון שזכה בפרס נובל לכימיה.
פוקוי זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1981 בשותפות עם רואלד הופמן, בעקבות המחקר העצמאי שלהם בנושא המנגנונים של תגובות כימיות. עבודתו עטורת הפרסים התמקדה בתפקידם של מסלולים גבוליים בתגובות כימיות, ובפרט בכך שמולקולות חולקות אלקטרונים רופפים, שנמצאים במסלולי האורביטלים הקיצוניים ביותר (המסלול המולקולרי הכבד ביותר (HOMO) והמסלול המולקולרי הנמוך ביותר (LUMO)).
קורות חייו.
פוקוי נולד בנארה, יפן, והיה הבכור מתוך שלושת הבנים של ריוקיצ'י פוקוי, איש עסקי חוץ, וצ'י פוקוי. בין השנים 1938 ו-1941, מחקרו של פוקוי היה מופנה לכיוון תורת הקוונטים ומשוואתו המפורסמת של ארווין שרדינגר. פוקוי האמין שפריצת דרך במדע נוטה להתרחש בעקבות חיבור לא צפוי של תחומים שונים.
בריאיון בעיתון "האינטליגנט הכימאי", קניצ'י מספר על דרכו אל לימודי הכימיה, שהחלה בבית ספרו היסודי. "בחירתי בתחום הכימיה שלי לא קלה להסביר, שכן הכימיה מעולם לא הייתה המקצוע האהוב עלי בחטיבת הביניים ובשנות התיכון. למעשה, העובדה שאבי המכובד היה גאון בכימיה לכדה את לבי בהיסוס. ההתרחשות המכריעה ביותר בקריירה החינוכית שלי באה כשאבי ביקש את עצתו של פרופסור ג'ין-איטו קיטה מהאוניברסיטה הקיסרית של קיוטו בנוגע למסלול שאני צריך לבחור".על פי עצתו של קיטה, ידיד אישי של פוקוי האב, הופנה קניצ'י הצעיר למחלקה לכימיה תעשייתית, שאיתה היה קיטה מזוהה. פוקוי הסביר כי הכימיה הייתה קשה לו מכיוון שהעדיף חשיבה לוגית על פני שינון. באותו הראיון, דן פוקוי גם בסיבה להעדפתו לכימיה התאורטית על פני הכימיה הניסיונית. אף על פי שהוא הגיע להישגים במדע התאורטי, הוא למעשה בילה את רוב המחקר המוקדם שלו על הניסוי. קניצ'י השלים עד מהרה יותר מ -100 פרויקטים וניירות ניסיוניים, והוא נהנה למדי מהתופעות הניסוייות של הכימיה. למעשה, בשלב מאוחר יותר בחייו - כאשר הפך למורה, הוא המליץ על עבודות חקר הדורשות ניסוי עבור תלמידיו. המדע התאורטי היה טבעי יותר לתלמידים, אבל על ידי הצעת או הקצאת פרויקטים ניסיוניים התלמידים שלו יכלו לחוות את הרעיונות שלהם הלכה למעשה, כמו שלדעתו, כל מדען צריך. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת קיוטו, בשנת 1941, פוקוי עבד במעבדת דלק של הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1943, הוא מונה למרצה בתחום כימיית הדלק באוניברסיטת קיוטו והחל את הקריירה שלו ככימאי אורגני.
מחקר.
פוקוי היה פרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קיוטו משנת 1951 ועד שנת 1982, וראש המכון הטכנולוגי של קיוטו בין השנים 1982 ו-1988. בנוסף, הוא היה חבר באקדמיה הבינלאומית למדע מולקולרי קוונטי וחבר מכובד באקדמיה הבינלאומית למדע. כמו כן הוא היה גם המנהל של המכון לכימיה בסיסית משנת 1988 ועד מותו. בנוסף היה פוקוי גם ראש האגודה הכימית של יפן מ-1983 עד 1984.
לצד פרס נובל, הוענקו לפוקוי פרסים רבים, וביניהם פרס האקדמיה היפנית בשנת 1962, פרס איש התרבות המצטיין בשנת 1981, מסדר השמש העולה בשנת 1988 ועוד פרסים רבים אחרים.
בשנת 1952, פוקוי ושותפיו הציגו את התאוריה המולקולרית-אורביטלית של תגובה בפחמימנים ארומטיים, שהתפרסמה בכתב העת של פיזיקה כימית. באותו הזמן, הרעיון שלו לא זכה לתשומת לב מספקת בקרב הכימאים. פוקוי ציין בהרצאת הנובל שלו בשנת 1981, כי "המחקר המקורי שלי קיבל מספר הערות שנויות במחלוקת. זה היה מובן מבחינה מסוימת. בגלל חוסר הניסיון שלי, הבסיס התאורטי לתוצאה בולטת זו היה מעורפל או לא ניתן כראוי."
המושג "אורביטלים גבוליים" שפוקוי השתמש בו, החל להיות מוכר לאחר כתיבת המאמר של רוברט ברנס וודוורד ורואלד הופמן בנושא הכללים הסטריאו-אלקטרים של וודוורד-הופמן, שיכלו לחזות את מהירות התגובה בין שני מגיבים, בשנת 1965. חוקים אלו, המתוארים בדיאגרמות, מסבירים מדוע חלק מזוגות האלקטרונים מגיבים בקלות בעוד שזוגות אחרים אינם מגיבים. הבסיס של חוקים אלו מצוי במאפייני הסימטריה של מולקולות ובמיוחד בנטייה של האלקטרונים. פוקוי הודה בהרצאת הנובל שלו, כי "רק אחרי הופעתו המדהימה של עבודתם המבריקה של וודוורד והופמן, נעשיתי מודע לכך שלא רק חלוקת הצפיפות, אלא גם למאפיינים המהותיים של האורביטלים יש חשיבות למגוון רחב של תגובות כימיות".
מלבד חקירה של התאוריה של תגובות כימיות, התרומה של פוקוי לכימיה כללה גם את התאוריה הסטטיסטית של התקרשות, סינתזה אורגנית על ידי מלחים אנאורגניים וקינטיקת פולימרים. בריאיון למגזין "המדע החדש" בשנת 1985, העביר פוקוי ביקורת על השיטות שאומצו באוניברסיטאות ובתעשיות יפניות במטרה לשפר את המדע ואת הבנת העולם. פוקוי גם נזף במחקרי התעשייה היפנית וציין כי "סביר יותר שהתעשייה תשלב את המאמץ המחקרי לעסק היומיומי שלה. זה מאוד קשה לדבר להיות מעורב עם כימיה טהורה. יש צורך לעודד מחקר ארוך טווח גם אם אנחנו לא יודעים את מטרתו וגם אם היישום שלו אינו ידוע".
מערת האשכולות
מערת האשכולות היא מערת קבורה בצפון ירושלים מתקופת ימי בית שני. המערה ממוקמת לא הרחק מהמקום בו נמצאים קברי הסנהדרין שנחצבו באותה תקופה. שמה ניתן לה בגלל דגמי אשכולות הענבים המצויים במערה.
מיקום.
המערה ממוקמת בלב גינה עירונית, המכונה "גן משולם" או "גן האשכולות", שבין השכונות רמת אשכול וסנהדריה המורחבת, ובסמוך לואדי פארק נחל צופים. סביב האתר נערך פיתוח נוף והמערה משולבת בצורה נאה בגן. לא קיימת כל מערכת שילוט והדרכה, לא סמוך לאתר ולא בכניסה לגן מרחוב ים סוף.
היסטוריה.