בתקופתו של סטוקס הכשירה הוועדה לשיט את תעלת סולינה. צ'ארלס הרטליי, מכר מן הצבא הבריטי, מונה בהמלצתו למהנדס הוועדה. פעולות הוועדה מומנו מגביית דמי מעבר, מהלוואות ומאיגרות חוב. הסכם בינלאומי נוסף, בנובמבר 1865, האריך את המנדט שלה בחמש שנים, ואישר את הכללים שהציע סטוקס לחישוב דמי המעבר לפי גודל האוניות והמטענים. ועידה בינלאומית בלונדון, ב-1871, האריכה את המנדט ב-12 שנים נוספות. זמן קצר אחרי הוועידה העביר סטוקס את תפקידו בוועדה לקולונל צ'ארלס גורדון, אך המשיך לייעץ לממשלות בריטניה בנושאים הנוגעים לדנובה. על פעולותיו בוועדה הוענק לסטוקס אות עמית מסדר האמבט.
קריירה מאוחרת.
בתחילת 1872 חזר סטוקס לשירות רגיל בחיל ההנדסה. הוא היה מפקד המהנדסים המלכותיים בדרום ויילס, מפקד בית הספר המלכותי להנדסה צבאית בצ'טהם, ובתפקידו הצבאי האחרון, בשנים 1881 עד 1886, קצין כח אדם של חיל ההנדסה, בדרגת מייג'ור גנרל.
לצד תפקידים שגרתיים אלה, סטוקס מונה, בזכות ניסיונו בוועדה האירופאית לדנובה, גם לתפקידים דיפלומטיים בעניינים הנוגעים לנמלים, תעלות ומיצרים, כיועץ לממשלות בריטניה וכנציג שלהן. ב-1879 היה חבר בוועדה בינלאומית להפעלת נמל אלכסנדריה. ב-1880 היה חבר בוועדה המלכותית למדידת תפוסה של אוניות (Royal Commission on Ships' Tonnage Measurement). ב-1882 היה חבר בוועדת חקר לבדיקת תוכנית לכריית מנהרה בין בריטניה ובין צרפת. הוועדה קבעה כי המנהרה עלולה לשמש כוח פולש, ולפיכך יש להימנע מהקמתה.
תעלת סואץ.
ב-1873 נשלח סטוקס לקונסטנטינופול כחבר בוועידה הבינלאומית לתפוסה ותשלומים של תעלת סואץ. על הישגיו בוועידה זו הוענק לו אות מסדר המג'ידיה, רמה שנייה. ב-1875, לקראת רכישת מניותיה של ממשלת מצרים בתעלה, ביקר במצרים במשך ארבעה חודשים כדי לבחון את מצבה. לאחר רכישת המניות, היה סטוקס אחד מנציגי בריטניה במועצת המנהלים של חברת תעלת סואץ, וב-1876 הגיע להסכם עם פרדיננד דה לספס שאפשר את יישום החלטות הוועידה מ-1873. ב-1877 קיבל את אות אביר מפקד במסדר האמבט. ב-1887 מונה, כנציג הבריטי הבכיר, לסגן יושב ראש חברת תעלת סואץ. בסוף 1894 נשלח סטוקס למצרים כדי לייצג את ממשלת בריטניה במהלך ביקורו הראשון של הח'דיו עבאס חלמי השני באזור התעלה.
סנדרה איליין אלן
שארלוט פאריו
שארלוט פאריו (בצרפתית: Charlotte Perriand; 24 באוקטובר 1903 – 27 באוקטובר 1999) הייתה אדריכלית ומעצבת צרפתייה. עבודתה נודעה ביצירת חללי מגורים פונקציונליים, מתוך אמונה שעיצוב טוב יותר יסייע ביצירת חברה טובה יותר. במאמרה "L'Art de Vivre" מ-1981 היא קובעת "הרחבת אמנות המגורים היא אמנות החיים - חיים בהרמוניה של האדם עם תחושותיו וכן עם הסביבה שלו." פאריו אהבה להקדיש זמן במרחב שעמדה לעצב, לפני שתתחיל בתהליך עצמו. באוטוביוגרפיה שלה, "שארלוט פאריו: חיי יצירה", היא אומרת "אני אוהבת להיות לבד כשאני מבקרת במקום מסוים או באתר היסטורי. אני אוהבת להשתלב באווירתו, להרגיש במגע ישיר את המקום בלי לחדור אליו." גישתה לעיצוב כוללת קבלת המקום והערכתו כפי שהוא. פאריו הרגישה שהיא התחברה לכל מקום שהיא עבדה בו או רק ביקרה שם. היא נהנית מדברים חיים גם באתר שהיה אמור להיות מת.
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
פאריו נולדה בפריז, צרפת, למשפחה של חייטים. המורה שלה לאמנות בתיכון שמה לב ליכולות הציור שלה, ויחד עם אמה עודדו אותה להירשם ל-Ecole de L'Union Centrale de Arts Decoratifs ("בית הספר המרכזי לאמנויות דקורטיביות") בשנת 1920 ללמוד עיצוב רהיטים, שם שהתה עד 1925. אחד ממוריה המפורסמים בתקופה זו היה מעצב הפנים של האר דקו הנרי ראפין. פאריו המשיכה את לימודיה באמצעות השתתפות בשיעורים בחנויות כלבו שסיפקו סדנאות עיצוב. היא גם הלכה להרצאות של מוריס דפרן, מנהל האולפן של סדנת 'לה מיטריס'. בשנת 1925 נבחרו הפרויקטים שלה מהעבודה בבית הספר כחלק מהתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות. דפרן הציב גם את העיצובים שלה בגלריית לאפייט סביב התקופה ההיא.
קריירה.
שנתיים לאחר סיום הלימודים, שיפצה פאריו את דירתה לחדר עם קורה עשויה מאלומיניום, זכוכית וכרום ושולחן קלפים עם מחזיקי משקאות. היא חזרה על העיצוב הזה ב"בר בעליית הגג" בסלון הסתיו ב-1927. העיצוב שלה כלל שפע של משטחי אלומיניום המשקפים את האור וציפויי ניקל, כמו גם בכריות עור ומדפי זכוכית. העיצוב שלה זכה לשבחים רבים בעיתונות, ותייגו אותה ככישרון לגדול. העיצוב שלה "בר בעליית הגג" הראה את העדפתה לעיצובים המייצגים את עידן המכונה, שהיו שונים מאופנת הזמן ההוא לחפצים המעוטרים בעבודת יד, ועשויים מעצים נדירים.
פאריו ניצלה את השימוש בפלדה כמדיום בפרויקט זה, שבעבר שימש בעיקר לעיצוב על ידי הגברים. למרות ההצלחה של "הבר בעליית הגג" בפרסום שמה, פאריו לא הסתפקה ביצירת עיצובים רק למען יוצאי הדופן. היא רצתה לעבוד אצל לה קורבוזיה ולקדם ייצור סדרתי ודיור בעלויות נמוכות. היא קיבלה השראה מספריו של לה קורבוזיה, מכיוון שהיא חשבה שכתביו שביקרו את האומנות הדקורטיבית, תואמים את האופן בו היא עיצבה. כאשר פנתה לעבודה בסטודיו של לה קורבוזיה באוקטובר 1927, היא נדחתה בתשובה "איננו רוקמים כריות כאן." חודש לאחר מכן ביקר לה קורבוזיה בתערוכה "בר בעליית הגג", בסלון ד'אוטן, ששכנע אותו להציע לה עבודה בעיצוב רהיטים.
עבודה עם לה קורבוזיה 1927–1937.
בסטודיו של לה קורבוזיה היא הייתה אחראית על עבודות עיצוב הפנים, וקידומם באמצעות סדרה של תערוכות. פאריו תיארה את היצירה כשיתוף פעולה פורה בין לה קורבוזיה, פייר ז'אננט, לבינה, "אנחנו כשלוש אצבעות ביד אחת".
בשנת 1928 היא עיצבה שלושה כיסאות בעזרת עקרונותיו של קורבוזיה, שטען כי כיסא הוא "מכונה לישיבה". כל אחד מהשלושה התאים לתפקידים ולמשימות שונות. לבקשתו של קורבוזיה הוכן כיסא לשיחה – כיסא מסתובב. השני יועד למנוחה: "כיסא נוח" והאחרון לשינה: ספסל הכיסא. לכיסאות היו מסגרות מצינורות פלדה, מצופים ניקל או כרום.
בשנות ה-30 המוקד של פאריו נעשה שוויוני ופופוליסטי יותר. לצד עיצוב רהיטים וחללי מגורים, היא הייתה מעורבת גם בארגוני שמאל רבים כמו Association des Écrivains et Artistes Révolutionnaires, ו-Maison de la Culture. בשנת 1937 עזרה להקמת The Union des Artistes Modernes. בעיצובים שלה מאותה תקופה, במקום להשתמש בכרום, שהתגלה כיקר, החלה להשתמש בחומרים מסורתיים כמו עץ ​​וקנים, שהיו נוחים יותר. היא גם התחילה להשתמש בכמה טכניקות בעבודת יד שהציגה בתערוכה הבינלאומית של בריסל ב-1935. רבים מהעיצובים שלה מהתקופה הזו עוצבו בהשראת הרהיטים המפוארים של סאבואה בה התגוררו סבא וסבתא – מקום בו ביקרה לעיתים קרובות בילדותה.
יפן ווייטנאם 1940–1946.
לאחר שסיימה את עבודתה עם לה קורבוזייה, היא עבדה עם ז'אן פרובה. הוא תכנן חפצי מתכת, כמו מסכים ומעקות למדרגות. המלחמה הפנתה את המוקד שלהם לעיצוב צריפים לדיור זמני. בשנת 1940 נכנעה צרפת, והם נפרדו עד שנת 1951. פאריו עזבה את צרפת ונסעה ליפן כאשר הגרמנים כבשו את פריז בשנת 1940. היא נסעה ליפן כיועצת רשמית לעיצוב תעשייתי למשרד המסחר והתעשייה. ואילו ביפן ייעצה לממשלה איך לשפר את הסטנדרטים של העיצוב בתעשייה היפנית לפיתוח מוצרים עבור המערב.
בדרכה חזרה לאירופה היא נאלצה לגלות לווייטנאם בגלל המלחמה. לאורך כל גלותה היא למדה עבודות עץ ואריגה וגם הושפעה מהעיצוב המקומי. גם ל"ספר התה" שעסק במשמעות של התה וטקס התה בתרבות היפנית, שקראה בתקופה זו הייתה השפעה רבה על עבודתה והיא התייחסה אליו לאורך כל שאר הקריירה שלה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה (1939–1945) גברה ההתעניינות בשימוש בשיטות וחומרים חדשים לייצור המוני של רהיטים. יצרני חומרים כמו פורמייקה, דיקט, אלומיניום ופלדה נתנו חסות לתערוכות של מעצבים. מעצבים שהציגו את עבודתם הניסיונית בתערוכות בתקופה זו כללו את פאריו, פייר גוארשה, רנה-ז'אן קיילט, ז'אן פרובה, ג'וזף-אנדרה מוטה, אנטואן פיליפון וג'קלין לקוק.
חזרה לפריז 1946.
פאריו הייתה מבוקשת מאוד ועבדה על פרויקטים רבים מאתרי סקי ועד דיור סטודנטים. לעיתים קרובות היא סירבה לרהט בניינים שתוכננו על ידי אדריכלים אחרים. עם זאת, היא הייתה להוטה לעבוד עם ז'אן פרובה ששיתף איתה פעולה והפיק כמה מהעיצובים שלה משנת 1951 עד 1953. היא עיצבה את חללי הפנים והמטבחים ליישוב המפורסם של יוניט.
חלק מהעבודות שלה כוללות:
לז ארק 1967–1982.
אתר הסקי בלז ארק בסבואה (ליד גרנובל) שילבו את האינטרסים של פאריו בתחום הכנה, סטנדרטיזציה, תיעוש ואדריכלות הרים, ומהווים את שיא הקריירה שלה. כיוון שהאורחים בילו את רוב זמנם בחוץ, עיצבה פאריו חדרים מינימליים, כאשר סגנון התא המינימלי הוא סימן ההיכר של העיצוב שלה. במקום זאת יש בבניינים חללים רבים הפתוחים לטבע. סטנדרטיזציה חשובה של היחידות הרטובות (חדרי אמבטיה ומטבחים) הגבירה את היעילות ואיפשרה להקים 500 יחידות מגורים במהירות רבה.
חיים אישיים.
בשנת 1926 נישאה שרלוט פאריו לבעלה הראשון, פרסי קילנר שוליפילד, והם הסבו את דירת הגג שלהם לפנים 'בעידן המכונה'. הייתה להם בת אחת, פרנט פאריו. היא עבדה לצד אמה במשך למעלה מ-25 שנה. בשנת 1930 שרלוט ופרסי נפרדו והיא עברה למונפרנאס.
היא נפטרה שלושה ימים לאחר יום הולדתה ה-96 בשנת 1999.
מיצובישי פאג'רו ג'וניור
מיצובישי פאג'רו ג'וניור (ביפנית: パジェロジュニア, באנגלית: Mitsubishi Pajero Junior) הוא SUV בגודל קטן, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצר בין השנים 1995 – 1998 ביפן.
גרגורי דייוויד רוברטס