אפרים שילה (5 במרץ 1916 - ח' בסיוון ה'תשס"ז, 24 במאי 2007) היה פעיל בתנועת הציונות הדתית ובארגונים ההגנה והמוסד לעלייה ב'. לאחר קום המדינה היה ממקימי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירת בו בתפקיד בכיר. היה ממייסדי קיבוץ טירת צבי.
ביוגרפיה.
אפרים שילה נולד בעיירה היהודית שרפץ במרכז פולין בשנת 1916. בפולין פעל שילה במסגרת הציונות הדתית ואחר עלייתו לארץ ישראל היה בין מייסדי קיבוץ טירת צבי ומילא תפקידים מרכזיים. בשנת 1942 הצטרף לשורותיהם של ארגוני "ההגנה" והמוסד לעלייה ב' ופעל במסגרתם בדרכים שונות לקידום העלייה לארץ ישראל. במסגרת זו נשלח לדרום-מזרח אירופה (בלגרד וסופיה), שם ארגן את העלייה ה"בלתי חוקית" של ניצולי השואה, מטעם המוסד לעליה ב'. בסוף 1942 נשלח על ידי ראש הארגון לאמן את צעירי הקהילה היהודית בטהראן בהגנה עצמית לאור הידיעות על כוונת הגרמנים להסית את המוסלמים לביצוע פרעות ביהודים שהתגוררו במקום.
לאחר קום המדינה, נענה לפנייתו של שאול אביגור, שהיה הממונה על הפעילות החשאית בארגון ההגנה, והתמנה לתפקיד מתכנן ומתווה הקמתו של גוף הביון הישראלי. מטרתו של גוף זה הייתה ביצוע המשימות הנדרשות מחוץ לגבולות ישראל ונקרא לאחר מכן "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים". כאחד ממקימיו, פעל שילה בשירות המוסד בתפקיד בכיר ובין השאר, נשלח לפריז וטיפל בהעלאת יהודי צפון אפריקה לישראל. כמו כן, ביצע מטעם המוסד משימות חשאיות בירדן והיה ממקימי מערכת היחסים עם חוסיין, מלך ירדן. בשנת 1978, אפרים וידידה שילה עזבו את טירת צבי ועברו לירושלים. בירושלים היה שילה היה מרכז וועדת השרים לענייני ירושלים, ומאז 1986 היה המייסד והיו"ר של ה"מנהלת להקמת מבני דת" בירושלים.
בשנים 1989–1992 ריכז צוות תכנון בין דיסיפלינרי לשיקום שלוש שכונות חרדיות בירושלים אשר פעלו כהקדשים: בתי ויטנברג, בתי וורשה ובתי אונגרין.
אזכרה במלאת שנה למותו נערכה במרכז למורשת המודיעין.
צניפה
מפיסטופלס
תסמונת בראון-סקאר
תסמונת בראון-סקאר (Brown-Sequard syndrome) היא אובדן של תחושה סנסורית ותפקוד מוטורי (שיתוק ואטקסיה) הנגרמים בשל חיתוך חלקי של צד לטרלי (ימני או שמאלי) של חוט השדרה.
דיאגנוזה.
בדיקת ההדמיה לאבחון פתולוגיות בחוט השדרה היא MRI.
תסמונת בראון-סקאר היא חיתוך חלקי של חוט השדרה, אשר מאופיין בתסמינים קליניים אופייניים- שיתוק מוטורי באותו הצד הפגוע, וחוסר בתחושה סנסורית של כאב וטמפרטורה בצד הנגדי של הגוף.
אובדן התחושה הסנסורית קורה דווקא בצד הנגדי לפגיעה, משום שהמערכת הסנסורית בנויה באופן בו נוירונים המעבירים תחושה של כאב וטמפרטורה מצד מסוים של הגוף עוברים הצטלבות (דקוסציה) לצד השני ברגע בו הם נכנסים לחוט השדרה מהפריפריה.
סיבות לתסמונת.
תסמונת בראון סקאר יכולה להיגרם כתוצאה מגידול הלוחץ על חוט השדרה, טראומה כגון פצע ירי, פצע חתך וכדומה בצוואר או בגב, חוסר אספקת דם לאזור זה או תהליכים דלקתיים וזיהומיים שונים (שחפת מפושטת או טרשת נפוצה).
פתופיזיולוגיה.
החתך (המי-סקציה) הנוצר במחצית חוט השדרה פוגע בשלוש מערכות נוירונים:
כתוצאה מהפגיעה בשלוש מערכות אלו, החולה יציג את התמונה הקלינית הבאה:
טיפול.
הטיפול מכוון לפתולוגיה אשר גרמה לפגיעה זו. במידה ומדובר בטראומה חודרת כמו פצע ירי או דקירה, יש לייצב את החולה מאחר שעלולים להיות מצבים מסכני חיים אחרים לרבות אובדן דם או נזק לאיברי מטרה. במידה ותסמונת זו נגרמת על ידי דלקת ובצקת הלוחצות על האזור, יש לעקוב באופן שמרני לשיפור המצב.
אפידמיולוגיה.
תסמונת בראון-סקאר היא נדירה. הגורם העיקרי שמביא לפגיעה כאמור היא דקירת סכין בגב. התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1850 על ידי הנוירולוג שארל בראון-סקאר. הוא תיאר סוג פגיעה זה לאחר שצפה במצבים בהם נגרמה תסמונת זו לאיכרים אשר עסקו בחיתוך קני סוכר במאוריציוס.
השרירים הבין-גרמיים (כף יד)
השרירים הבין-גרמיים של כף היד הם שבעה שרירים בתוך כף היד, בין עצמות המסרק. השרירים הבין-גרמיים מחולקים לשתי קבוצות, השרירים הבין-גרמיים הגביים (TA: Musculi interossei dorsales manu) והשרירים הבין-גרמיים הכפיים (Musculi interossei palmares). שם השרירים מתאר את מיקומה היחסי של כל קבוצת שרירים, סמוכה לגב כף היד או סמוכה לחלק הכפי של כף היד, בהתאמה. בכיווצם מניעים השרירים הבין-גרמיים את אצבעות היד להרחקה ולקירוב, קרי לפרישת האצבעות (השרירים הגביים) ולהצמדת האצבעות (השרירים הכפיים). השרירים הבין-גרמיים מסייעים לשרירים התולעיים בכיפוף האצבעות בחיבורן לכף היד ובפשיטת האצבעות במפרקיהן המרוחקים.
תיאור.
ארבעת השרירים הבין-גרמיים הגביים נמצאים כל אחד בין שתיים מעצמות המסרק. הם ממוספרים הראשון, השני ועד הרביעי מצד האגודל לכיוון הזרת. מאחזם המקורב הוא בעצמות המסרק, כך למשל השריר הבין-גרמי הגבי הראשון נאחז בעצם המסרק הראשונה (של האגודל) ובעצם המסרק השנייה (של האצבע המורה) ומצד שני השריר הבין-גרמי הרביעי נאחז בעצם המסרק הרביעית (של הקמיצה) ובעצם המסרק החמישית (של הזרת). חלקם המרוחק של השרירים נאחז במערכת הרצועות של האצבעות ובבסיס עצמות הגלילים המקורבים של האצבע, האמה, הקמיצה והזרת.
שלושת השרירים הבין-גרמיים הכפיים נמצאים כל אחד בין שתיים מעצמות המסרק התיכונות (אין שריר סמוך לעצם המסרק הראשונה). בדומה לשרירים הגביים, ממוספרים השרירים הכפיים כראשון, שני ושלישי. תחילת השרירים בפני עצמות המסרק השנייה, הרביעית והחמישית. חלקם המרוחק נאחז במערכת הרצועות של האצבעות ובבסיס עצמות הגלילים המקורבים של האצבע המורה, הקמיצה והזרת.
עצבוב.
השרירים הבין-גרמיים מעוצבבים על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף העמוק של עצב הגומד.
בנו לנדסברגר
בֶּנוֹ לנדסברגר (Benno Landsberger; 21 באפריל 1890 - 26 באפריל 1968) היה אשורולוג גרמני, יהודי יליד שלזיה המוראבית, אחד מחשובי החוקרים בתחומו. תרם תרומות חשובות לחקר הלקסיקוגרפיה האשורית-בבלית והשומרית, הקטגוריות הדקדוקיות ובניית המלים בשפות השמיות ובשומרית.
יחד עם עמיתים אחרים חיבר את המילון לשפה האשורית של המכון למזרחנות של אוניברסיטת שיקגו (1956).
נעוריו ולימודיו.
לנבסברגר נולד בפרידק-מיסטק בשלזיה המורבית, בימי השלטון האוסטרי במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. כיום עיר הולדתו שייכת לרפובליקה הצ'כית.
היה בנם היחיד של לאופולד לנדסברגר, בעל מפעל, ומרגרט לבית היטשמן.
אחרי לימודי תיכון באוסטרבה, החל משנת 1908 למד מזרחנות באוניברסיטת לייפציג בגרמניה אצל מורים כמו אוגוסט פישר (ערבית) והיינריך צימרן (אשורולוגיה). ב-1914 סיים לנדסברגר את עבודת הדוקטורט שלו בפילולוגיה שמית - בנושא לוח שנה הפולחני המקומי של הבבלים הקדומים, ובעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי. שרת כקצין ובשנת 1916 נפצע קשות בקרבות בחזית המזרחית. משום כך זכה בעיטור צבאי - צלב הזהב להצטיינות.
בחזרתו לאוניברסיטת לייפציג בתום המלחמה, השלים בשנת 1920 עבודת ה"הביליטציה" בנושא לוחות השנה לצרכים פרטיים של האשורים והבבלים, והתמנה לפרופסור שלא מן המניין ב-1926.
ב-1928 ירש את הקתדרה של פטר יינסן באוניברסיטת מרבורג, אך חזר כעבור שנה (1929) ללייפציג
כדי להיות שם יורשו של צימרן בחוג לאשורולוגיה.
לצידו של לנדסברגר פעל אז באוניברסיטת לייפציג גם פרידריך-וילהלם וייסבך. עם התלמידים במכון למזרחנות שם נמנו אדם פלקנשטיין, האנס גוסטב גיטרבוק, פ.ר. קראוס ווולפרם פון זודן.
הקריירה המאוחרת.
כיהודי, בהתאם ל"חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי" של המשטר הנאצי החדש, סולק לנדסברגר ב-1935 מתפקידיו הציבוריים בגרמניה. בנסיבות אלה נסע לטורקיה, שבה מצא משרה באוניברסיטה החדשה של אנקרה, בפקולטה לשפות, היסטוריה וגאוגרפיה (Dil ve Tarih-Cografya Fakültesi) שהוקמה ברוח המשטר הרפובליקני של מוסטפא כמאל אטאטורק. כיהן באנקרה כפרופסור לחקר המזרח הקדום בין השנים 1948-1935.
בדומה ללנדסברגר, גם גיטרבוק וקראוס יצאו באותה תקופה לגלות בטורקיה.
ב-1948 היגר לארצות הברית כדי לעבוד כפרופסור לאשורולוגיה במכון למזרחנות של אוניברסיטת שיקגו עד 1955. בתקופה זו קיבל אזרחות אמריקאית.
לנדסברגר חיבר ספרי לימוד חשובים וערך מחקרים בלשניים יסודיים בתחום האשולוגיה והעביר לתלמידיו את מיטב המסורת המדעית הגרמנית. הקדיש תשומת לב מיוחדת להיסטוריה של המלים בהתפתחותן, למלים שהשומרים, האשורים והבבלים השתמשו בהן בזיהוי בעלי החיים או הצבעים וכו'. שיתוף פעולה פורה התפתח בינו ובין היסטוריון המשפט הקדום פאול קושאקר.
בין תלמידיו בשיקגו יש לציין את חיים תדמור ואת אברהם מלמט.
בחייו הפרטיים - לנדסברגר היה רווק. היה ידוע בהומור השחור שלו ובאהבתו לסיגרים ולבירה.
לנדסברגר נפטר בשיקגו עקב מחלה ב-1968.
פרסים ואותות כבוד.
Chicago AS - Studies Presented to Benno Landsberger on His Seventieth Birthday
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:אשורולוגים]]
[[קטגוריה:מזרחנים יהודים]]
[[קטגוריה:יהודים צ'כים]]
[[קטגוריה:יהודים גרמנים]]
[[קטגוריה:יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת מרבורג]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת לייפציג]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת לייפציג]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1890]]
[[קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1968]]
פת שלימה
פת שלימה הוא סיפור קצר, בן עשרה פרקים, מאת ש"י עגנון. הסיפור פורסם לראשונה בכתב העת "מאזנים" בשנת 1933, ונכלל כעת בסיפורי "ספר המעשים" שבכרך "סמוך ונראה".
תקציר העלילה.