היא שוחה במים בעומק נמוך מעל הקרקעית במים עד לעומק 90 מ', בדרך כלל בשוניות אלמוגים, שוניות סלעים, חוליות ואדמות בוץ ימיות. הכינורית מחפשת בחול טרף קטן כמו דגי גרם, סרטנים ורכיכות. היא חיה בבדידות והנקבה משריצה 2-11 צאצאים, הניזונים מחלמון בבטנה.
הכינורית נמצאת בסכנה בטבע עקב דיג למאכל, הסתבכות ברשתות דיג גדולות ועקב פגיעה במישורים בהם היא אוכלת. כינורית זו נמצאת לעיתים באקווריומים ציבוריים גדולים.
החיים הללו
החיים הללו היה שבועון ארץ-ישראלי מצויר, שיצא לאור בתל אביב בתקופה שבין ספטמבר 1935 ואוקטובר 1936. העורך הראשי היה משה ליבר, או בשם הסופר שלו: בן-זאב ליבר.
על השבועון.
השבועון היה בבעלות פרטית של שלושה משקיעים: משה ליבר (בן-זאב ליבר) סאלו בומס וארון פרידלר. במקביל, הקימו השלושה הוצאה לאור בשם "תבל", שהייתה הוצאת ספרים ועיתונים בע"מ.
השבועון הודפס ב"הוצאת ארץ ישראל בע"מ". העורך היה משה ליבר בשם העט "בן זאב ליבר". בעל העיתון היה סאלו בומס. אחראי היה נ. שפר ובהמשך ארנסט קלימובסקי. עוד בטרם יצא לאור, הופץ השבועון כבר בחודש מאי 1935 בשם "עיתון חדש" במתכונת דומה, עם הוצאת הגיליון הראשון, שונה שמו ל"החיים הללו". הגיליון הראשון של השבועון הופץ בתל אביב בראש השנה תרצ"ו, 27 בספטמבר 1935.
השבועון כלל מדור ידיעות מן העולם והכיל תמונות רבות מאירועי התקופה בארץ ובעולם. היו בו כתבות וניתוח אירועים פוליטיים - שנכתבו על ידי משה ולדמן; טור קבוע של אורי קיסרי תחת הכותרת "החיים הללו"; מדור שירים ישראלים ומוזיקה בעריכת ורדינה שלונסקי; שירים מקוריים של אביגדור המאירי; מדור ספורט בשם "שער הספורט" תיאר את אירועי הספורט בעולם, את המכביה הראשונה, ואת התחרות בין "הפועל" ו"מכבי" שהתלקחה כבר אז; מדור האופנה בעריכת פנינה שפר כלל תמונות ואיורים של האופנה האירופאית המעודכנת; מחזות וסיפורים, שהבולט בהם היה פרסומו של מחזה בהמשכים בשם "עולים ויורדים" - רומן מחיי הארץ מאת מ. בר-גיורא; עלו גם קטעי תיאורים ותמונות מהווי החלוצים בארץ ישראל, ביקורת תיאטרון ותרבות ומאמרים של בן-זאב ליבר, בשמות עט שונים כמו "בבל", "משה בן זאב", ו"משה ליבר"; וכן קריקטורות ואיורים של ח. ירזונסקי, א. אשר, ואחרים. את מדור השח-מט ניהל מ. מרמורש ואת מדור הרדיו כתב א. ל. מרגלית.
מטרת העיתון - שהיה בלתי תלוי ולא קשור לקבוצה או מפלגה - הייתה להעביר את התרבות האירופאית שלפני מלחמת העולם השנייה לאווירה החלוצית של ארץ-ישראל, אבל גם להתריע על עליית הנאציזם והאנטישמיות בעיקר בגרמניה של שנות השלושים.
הכנסות העיתון מפרסום חברות ומוצרים, לא כיסו את ההוצאות הגבוהות של העיתון, שהיה גדוש בתמונות ואיורים. לאחר 30 גליונות, פסק העיתון להופיע ביולי 1936, כאשר הגליונות האחרונים נערכו על ידי א.ג. סלומון.
באוסף פרטי של ד"ר עמיחי נאוה מקיבוץ גלעד, נמצא כרך המכיל את כל הגליונות (1 עד 30) וכן מהדורה מקורית של "עיתון חדש" ומהדורה בשם "פעם אחת - הוצאה חד פעמית", שהודפסה בתל אביב ב-21 באפריל 1936 והוקדשה לרצח היהודים בתל אביב במהלך מאורעות תרצ"ו.
שטדה
יחסי הרפובליקה של קונגו–סין
יחסי הרפובליקה של קונגו–סין הם היחסים הדו-צדדיים המתנהלים בין סין לבין הרפובליקה של קונגו. ב-22 בפברואר 1964, כוננה סין יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קונגו.
פרויקטי סיוע.
הן סין והן הרפובליקה של קונגו ארגנו מיזמי סיוע זו לזו. ממשלת סין מימנה באופן מלא את בנייתו של בית הפרלמנט החדש במדינה, בסך 52 מיליון יורו. ממשלת הרפובליקה של קונגו מימנה את בניית בית הספר היסודי סין-קונגו, בית ספר שנועד בעיקר עבור יתומים טיבטים במחוז צ'ינדו, צ'ינגהאי לאחר שרעידת אדמה ביושו הרסה את הספר הישן.
פיתוח כלכלי.
סין החזיקה במוסדות פיננסיים שסיפקו מימון לבנייה תשתיות ברפובליקה של קונגו. על פי דיווחים בתקשורת, בשנים 2000 עד 2012 יצאו לפועל כ-25 מיזמי פיתוח פיננסיים סינים. מיזמים אלה נעים בין כבישים מהירים המקשרים בין ברזוויל ופוינט-נויר לבניית סכר 120 מגה-וולט לאספקת חשמל לברזוויל.
בנוסף לאלו, מאז כינון היחסים בנתה סין ברפובליקה של קונגו גם אצטדיון, מערכות אספקת מים עירוניות, ספריה אוניברסיטאית ואת בית החולים לידידות סין-קונגו.
החל משנת 2001 מייבאת סין נפט גולמי ישירות מהרפובליקה של קונגו. ב-2016 נאמד היקף המסחר בין המדינות בכ3 מיליארד דולר, ירידה של 16.6% ביחס לשנה קודמת. מתוך כמות זו, הייצוא מסין היווה 740 מיליון דולר (ירידה של 28.5% ביחס לשנה קודמת), והייצוא מהרפובליקה של קונגו היווה 2.3 מיליארד דולר (ירידה של 11.9% ביחס לשנה קודמת). הייצוא העיקרי של סין לרפובליקה של קונגו הוא מכשירים אלקטרומכניים, ביגוד ארוג ומוצרי היי-טק.
השקעות.
ישנו מספר רב של השקעות גדולות של חברות סיניות ברפובליקה של קונגו. קבוצת הזהב הלאומית של סין תומכת בתכנון מיזם משותף של כריית נחושת במדינה עם קבוצת ג'רלד, חברה לסחר במתכות בארצות הברית. חברת MagIndustries מקנדה, שרוב מניותיה נמצאות בידי משקיע סיני, מחזיקה בקונגו פרויקט כריית אשלג בשלבים מתקדמים, אשר נתקע עקב בעיות מימון.
קשרי תרבות.
החל משנת 1975 מציעה סין מלגות שנתיות לאוניברסיטאות וקולג'ים ברפובליקה של קונגו, שהגיעו ליותר מ-616 סטודנטים. בין השנים 1990 ל-1997 שלחה סין לקונגו מעל 80 משלחות של מורי תיכונים ומרצי אוניברסיטאות, אולם המשלחת פסקו עם פריצת מלחמת האזרחים ברפובליקה של קונגו.
מאז 1967 שולחת סין לקונגו משלחות רפואיות. המשלחות חזרו לסין ב-1997 עקב מלחמת האזרחים ברפובליקה של קונגו, אך חזרו ב-1999. עד שנת 2020 יצאו 22 משלחות כאלו ל-697 ביקורים ברפובליקה של קונגו, ונכון לשנת 2020 פועלים בה 33 רופאי משלחת.
פוליטיקה.
הרפובליקה של קונגו הייתה אחת מ53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם ביוני 2020.
פר-רעמסס
פר-רעמסס או פי-רעמסס (במצרית עתיקה: Per-Ra-mes(i)-su, "הבית של רעמסס") הייתה עיר בירה חדשה שנבנתה על ידי המלך רעמסס השני מהשושלת ה-19 (מלך בין השנים 1213-1279 לפנה"ס). העיר נבנתה מצפון ובצמוד לשרידי העיר החיקסוסית שנחרבה אווריס, באזור היישוב קאנטיר של היום, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקהיר ו-80 ק"מ מערבית לאסמאעיליה. המקום שימש בתקופתו של סתי הראשון, אביו של רעמסס השני, כארמון קיץ.
ניסיונות זיהוי האתר וגילויו.
עד המאה ה-20, מיקומם של רוב אתרי הערים הגדולות של מצרים העתיקה אותרו, אבל מקומה של העיר פר-רעמסס, העיר שבנה רעמסס השני, נותר עלום. מקומה של העיר הפך למסתורי. הארכאולוגים והחוקרים לא הבינו איך נעלמו עקבותיה של עיר כה גדולה.
אגיפטולוגים שונים העלו הצעות היכן שכנה בעבר העיר פר-רעמסס. האגיפטולוג הגרמני היינריך ברוגש (1827–1894) הציע את האתר צאן אל-חג'ר. האגיפטולוג האנגלי אלן גרדינר בדק את פלוסיום. האגיפטלוג השווייצרי אדוארד נוויל (1824–1926) הציע את המבצרים זארו וסייל (Zaru, Sile), באזור שבו שוכנת היום העיר המצרית קנטרה. מכל התאוריות שהועלו לגבי מיקומה של פי-רעמסס, המשכנעת ביותר הייתה זאת של צאן אל-חג'ר, בגלל הממצאים שנמצאו על פני השטח שמקורם בתקופתו של רעמסס השני.
ב-1884 הגיע הארכאולוג פלינדרס פיטרי למצרים כדי להתחיל בחפירות ארכאולוגיות. החפירה הראשונה שלו הייתה באתר הארכאולוגי בצאן אל-חג'ר, באזור הדלתא של הנילוס (שזוהה שנים רבות לאחר מכן כמקומה של העיר העתיקה טאניס). הוא הגיע לאתר עם 170 פועלים. פיטרי מצא באתר שפע מונומנטים ופסלים המציינים את שמו של רעמסס השני והמאפיינים את תקופתו. הממצאים הביאו אותו למסקנה שהאתר שחפר הוא פר-רעמסס.
האתר צאן אל-חג'ר שבו חפר פיטרי, נחפר בהמשך בין השנים 1929–1940 על ידי הארכאולוג הצרפתי פייר מונטה . מונטה, שנפטר ב-1966, האמין כל חייו כי הוא גילה את העיר פי רעמסס.
הממצאים שנמצאו באתר עם הכרטושים והחותמות של רעמסס השני הטרידו את הארכאולוגים. חלקם נמצאו עם שברים כשחלקים חוברו לא בהתאמה. בהמשך הבינו הארכאולוגים שמקורם של המונומנטים והכתובות שנמצאו אינו באתר, אלא הובאו ממקום אחר ונעשה בהם שימוש נוסף. בשלב מאוחר יותר זוהה האתר כעיר טאניס, שנבנתה בשלב מאוחר יותר במאה ה-11 לפנה"ס. אחד הרמזים למה שקרה בעת העתיקה היה הממצא של כף רגל ענקית של פסל שנמצא קילומטרים דרומית לצאן אל-חג'ר (האתר שזוהה לאחר מכן כטאניס), בעוד שחציה השני של אותה כף רגל נמצא באתר צאן אל-חג'ר.
הראשון שהעלה את התאוריה שפר-רעמסס שכנה באזור של תל א-דבע היה האגיפטולוג המצרי לביב חבשי. הוא קישר בין מקומה של פי-רעמסס עם מקומה של העיר אווריס החיקסוסית. שנים לאחר מכן התאוריה שלו אושרה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החליט הארכאולוג האוסטרי מנפרד ביטאק לחקור ולחפש את מקומה של פר-רעמסס. הוא הכיר בכך שהעיר שכנה על הזרוע המזרחית ביותר של הנילוס. הוא מיפה בקפידה את כל הזרועות העתיקות של דלתת הנילוס והגיע למסקנה שהזרוע הפלוסית בתקופתו של רעמסס השני הייתה המזרחית ביותר ואילו הזרוע הטאנית (שעל גדותיה שכנה העיר טאניס) לא הייתה קיימת בתקופתו. בהתאם לכך הוא החליט לחפור בצפון "תל א-דבע" ליד קאנטיר, שהיה האתר הגבוה ביותר במקומה הקדום של הזרוע הפלוסית, שבו הוא מצא שרידי כלי חרס המאפיינים את תקופתו של רעמסס השני.
האתר וחפירות ארכאולוגיות.