ההשתלשלות בסרט המתרחשת בזמן הווה, עשרות שנים לאחר האירועים העיקריים בעלילת הסרט, בה יבגרף מופיע בתפקיד המספר לנערה ולמעשה לצופים בסרט, נוספה לתסריט כאמצעי לקידום העלילה. עומר שריף התבדח לאחר עשיית הסרט כי אמצעי זה נוסף כדי להבטיח לצופים כי יורי ולארה נפגשים לבסוף, אף על פי שהצופים יאלצו להמתין כשעתיים עד שהדבר מתרחש בעלילה.
עלילת הסרט אף משמיטה אירועים משמעותיים בחיי דוקטור ז'יוואגו לאחר שנפרד מלארה, כאשר הוא שב למוסקבה, נוטש את מקצוע הרפואה, מתמקד בכתיבה, מפתח יחסים רומנטיים עם אישה שלישית (מרינה) שהיא אם לשתי בנותיו, בעוד חייו מתדרדרים והוא מוצא עצמו חסר כל. בסרט, התקף הלב של ז'יוואגו בטראם מתרחש לאחר שהוא רואה את לארה, ברומן זוהי האחות השווייצרית המבוגרת שלה הצועדת במדרכה.
התגובות לסרט.
הסרט הופיע בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1966.
אף שזכה בהצלחה קופתית גדולה, דוקטור ז'יוואגו קיבל ביקורות נוקבות, במיוחד נמתחה ביקורת על אורך הסרט ועל האופן שבו תוארו בו היחסים הרומנטיים בין ז'יוואגו ללארה. הגרסה הראשונית שהוקרנה למבקרים הייתה באורך 220 דקות, ולאחר הביקורת על אורך הסרט וקצב האירועים האיטי, לין קיצץ 17 דקות מן הסרט בטרם שוחרר לבתי הקולנוע. הקטעים שקוצצו אבדו ולא נמצאו עד היום. לין נפגע באופן אישי מן הביקורות על הסרט, וטען באותה עת כי לא יביים סרט נוסף בחייו. אולם, מבקרים רבים גם הגנו על הסרט, וההצלחה המסחרית הרבה שהסרט זכה לה איפשרו ללין להמשיך ולביים. בשנת 1970 ביים את "בתו של ריאן", ובשנת 1984 את "המעבר להודו".
הסרט הותיר חותם משמעותי בתרבות העממית ובאופנה, ונותר אחד הסרטים האהודים ביותר עד היום. הפסקול לסרט, אותו כתב מוריס ז'אר, הוא אחד הידועים בהיסטוריה של הקולנוע.
כמו הספר, אף הסרט נאסר להקרנה בברית המועצות, שם הוקרן לראשונה בשנת 1994.
פרסים.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר והיה מועמד לחמישה פרסים נוספים:
פלקנסטרו קאנטו
פלקנסטרו קאנטו (באיטלקית: Pallacanestro Cantù), היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר קאנטו שבצפון איטליה, המשחקת בסרייה אה 2, הליגה השנייה בכדורסל האיטלקי.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-1936, זכתה פעמיים בעברה בגביע אירופה לאלופות, ב-1982 גברה בגמר על מכבי תל אביב 80-86 וב-1983 גברה על בילי מילאנו 69-68.
קאנטו היא אחת הקבוצות היחידות באירופה שזכתה בכל שלושת גביעי אירופה השונים. תור הזהב של הקבוצה היה בין השנים 1973–1983 אז זכתה הקבוצה ב-9 גביעי אירופה השונים: 3 פעמים ברציפות בגביע קוראץ', 4 פעמים בגביע אירופה למחזיקות גביע מתוכם 3 פעמים ברציפות ופעמיים ברציפות בגביע אירופה לאלופות. בשנים שלאחר מכן ירדה הקבוצה מגדולתה.
במשך השנים, החליפה הקבוצה את שם הספונסר שלה 25 פעמים. וכך נקראה בשמות רבים.
משחקיה הביתיים נערכים בארמון הספורט פיאנלה (Palasport Pianella), המכיל 3,910 מקומות ישיבה, שלא מתאים לתקנון היורוליג, הדורש 5,000 מקומות מינימום. את משחקי היורוליג שלה בעונת 2011/12 קיימה הקבוצה בפלאדסיו, אולם בן 8000 מקומות הממוקם בעיירה דסיו הסמוכה לקאנטו.
מיינינגן
מֵיינינגן (בגרמנית: Meiningen) היא עיר בדרום מדינת תורינגיה שבגרמניה. העיר משמשת כמרכז המנהלי של מחוז שמאלקאלדן-מיינינגן. יושבת על נהר הוורה.
מיינינגן נחשבת למרכז הכלכלי והתרבותי של דרום מדינת תורינגיה, וכלכלתה מתבססת בעיקר על תיירות, תעשיות היי-טק וייצור מכונות. העיר היא חלק מאזור פרנקוניה.
היסטוריה.
מקום היישוב מוזכר לראשונה בשנת 982 לספירה, ובמהרה הפך לעיר הצפונית ביותר בבישופות ווירצבורג, מחוז באימפריה הרומית הקדושה. מיינינגן מוזכרת לראשונה כעיר בשנת 1230. במהלך המאה ה-16 השליטה בעיר עברה ידיים מספר פעמים.
משנת 1680 ועד 1918, הייתה העיר בירתה של דוכסות סקסה-מיינינגן. בשנת 1858 חוברה העיר לראשונה למסילת ברזל. עד תחילת המאה ה-20 נפתחו בעיר מספר בנקים גדולים, והפכו אותה למרכז כלכלי חשוב בגרמניה.
העיר נפגעה קשות מהפצצת חיל האוויר האמריקני ב- 23 בפברואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח מזרח גרמניה, יחד עם כל מדינת תורינגיה. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הפכה העיר למרכז המחוז שמאלקאלדן-מיינינגן.
תרבות.
מיינינגן מכונה לעיתים "עיר התיאטרון", בזכות התיאטרון העירוני המפורסם שבה, שהחל את דרכו בתור תיאטרון חצר, בשנת 1831, ולאחר הריסתו נבנה בשנת 1909 מבנה הקבע הנוכחי של התיאטרון.
פרסומו של התיאטרון נבע גם בזכות פועלו הרב של גאורג השני, דוכס זאכסן-מיינינגן, אשר התיאטרון היה מפעל חייו, וזיכה אותו בכינוי "דוכס התיאטרון".
תזמורת החצר של מיינינגן, אשר נוסדה בשנת 1690 על ידי הדוכס ברנהרד הראשון, היא אחת מהתזמורות המצליחות והוותיקות באירופה. המלחינים והנגנים הנס פון בילוב, ריכרד שטראוס ומקס רגר היו אחדים ממנהליה, ויוהנס ברהמס הגיע למיינינגן כדי לנסות את יצירותיו. כיום התזמורת היא חלק מתיאטרון מיינינגן, ומונה 68 חברים.
בעיר מספר רב של מוזיאונים וגלריות.
דיוויזיית הרגלים ה-16 (ברית המועצות)
דיוויזיית הרובאים ה-16 (הדיוויזיה הליטאית) הייתה יחידת חיל רגלים שהוקמה בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה אופיינה באחוז גבוה של יהודים בשורותיה - כ 30% מכלל החיילים.
הקמת הדיוויזיה.
הקמת הדיוויזיה החלה ב-18 בדצמבר 1941, בעקבות החלטת ההנהגה הסובייטית להקים יחידות לאומיות בתוך הצבא האדום. הכוונה הייתה להקים יחידות שיורכבו מבני לאום אחד או מיוצאי מחוז או רפובליקה אחת מסוימת של ברית המועצות. היחידות הלאומיות הוקמו מסיבות פוליטיות – כדי להציג את אחדות עמי ברית המועצות בפני האויב הנאצי. הדיוויזיה קיבלה את המספר 16, בצבא האדום כבר הייתה דיוויזיה עם מספר כזה, אך היא הושמדה כליל בקרבות להגנת לנינגרד באוקטובר 1941.
ההחלטה המקורית הייתה להקים דיוויזיה מחיילים ליטאים אתניים, ששירתו בצבא האדום. לצורך כך כל החיילים והקצינים ממוצא ליטאי נגרעו מיחידותיהם ונשלחו למחנה אימונים של הדיוויזיה בעיר בלחנה שבמחוז גורקי. כמו כן צוערי בית הספר לקצינים של וילנה (אשר פונה לסיביר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות) הוסמכו באופן מזורז לקצונה ונשלחו לתפקידי פיקוד בדיוויזיה. עד מהרה התברר כי אין די ליטאיים בצבא האדום כדי להקים את הדיוויזיה. מרבית הגברים הליטאיים נשארו בשטח הכיבוש הגרמנים. כמו כן חלק לא מבוטל מהחיילים ממוצא ליטאי ערק מן הצבא האדום בשלבים הראשונים של המלחמה. לכן הוחלט לגייס לדיוויזיה כל אדם שהיה תושב של ליטא ללא קשר למוצאו הלאומי. כך גויסו לדיוויזיה יהודים רבים – פליטים מליטא הכבושה, שהספיקו להימלט מן הגרמנים לתוך שטחי רוסיה. גם לאחר הגיוס של תושבי ליטא מצבת כוח האדם בדיוויזיה לא הגיעה לכמות האנשים הדרושה לפי התקן ולכן הוחלט להעביר לדיוויזיה קצינים וחיילים מנוסים מיחידות האחרות של הצבא האדום ללא קשר למוצאם או מקום לידתם. מתוך 10,250 מחיילי הדיוויזיה כ-7,000 היו תושבי ליטא.
נכון ל-1 בינואר 1943 הרכב הלאומים בדיוויזיה היה כדלקמן:
בשלבים הראשונים של קיום הדיוויזיה, הפקודות ניתנו בשפה הליטאית, אך מהר מאוד ניתנה ההנחיה לעבור לרוסית, כיוון שכשליש מחיילי הדיוויזיה לא ידעו ליטאית כלל. יחד עם זאת בחלק מיחידות הדיוויזיה הפקודות ניתנו גם ביידיש.
היסטוריה קרבית.
הקמת ואימון הדיוויזיה נמשכו עד לפברואר 1943, אז היא נשלחה לחזית. טבילת האש הראשונה של הדיוויזיה אירעה ב-21 בפברואר 1943 ליד הכפר אלכסייבקה, 50 ק"מ דרום-מזרחית לעיר אוריול. היא השתתפה בניסיון כושל של הצבא האדום לכבוש את העיר מידי הגרמנים. בסופו של הקרב נאלצה הדיוויזיה לסגת, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות.
בקיץ 1943 השתתפה הדיוויזיה בקרב קורסק. הדיוויזיה, כחלק מהארמייה ה-48 של החזית המרכזית, מוקמה בחלק הצפוני של בליטת קורסק. במהלך הקרב הדיוויזיה הצליחה להדוף 5 מתקפות של דיוויזיית שריון 18 ודיוויזיית חי"ר 383 של הוורמאכט. בסיום המערכה בקורסק הועברה הדיוויזיה לחזית קלינין, עמה השתתפה בקרבות הבלימה בבלארוס. לאחר מכן הועברה לחזית הבאלטית הראשונה ולקחה חלק בקרבות לשחרור פולוצק במסגרת מבצע בגרטיון. בסוף יולי 1944, עם התקרבות הצבא האדום אל שטחה של ליטא, הועבר הדיוויזיה מבלארוס צפונה. ב-2 באוגוסט היא הגיעה לפאתי שאולאי ושחררה אותה תוך קרב קצר. לאחר שחרור העיר היא הושארה בה, כדי לתת מנוחה ללוחמים ולגייס חיילים מקרב האוכלוסייה הליטאית המקומית.
באוקטובר 1944 הוחזרה הדיוויזיה לחזית. חייליה נטלו חלק בהתקפה הסובייטית, במהלכה הובקעו קווי ההגנה הגרמניים באזור העיר קלייפדה והכוחות הגרמניים בקורלנד כותרו ונותקו משאר השטח שהיה בשליטת וורמאכט. בהמשך נלחמה הדיוויזיה נגד הכוחות הגרמניים המכותרים בקורלנד עד לסוף המלחמה במאי 1945.
גסטון ז'וליה
גסטון מוריס ז'וליה (בצרפתית: Gaston Julia 3 בפברואר 1893 - 19 במרץ 1978) היה מתמטיקאי צרפתי שבמאמר מ-1918 הציג לראשונה את קבוצת ז'וליה הקרויה על שמו. רעיונותיו פותחו מאוחר יותר בידי בנואה מנדלברוט שביסס עליהם את מושג הפרקטל - מאבני היסוד של תורת הכאוס.
קורות חיים.