כהן הפך בשנת 2003 לסמל תרבותי בשל החיקוי הסאטירי שהתבסס על דמותו בתוכנית הטלוויזיה "ארץ נהדרת" בערוץ 2. החיקוי לעג למראהו ולסגנון דיבורו (תוצאה של ליקוי שמיעה) והדגיש את יכולתו למצוא משרות שונות ומשונות למקורביו. בחיקוי, אשר זכה גם לביקורת, בלטו הביטויים "אני סגן ראש עיריית רעננה", "אתה חמוד אתה" ו"סדר לי ת'בחור". כהן החליט שלא לצאת נגד החיקויים, ואף ניצל את המומנטום כאשר בשנת 2005 נתן את הסכמתו לייבוא תחפושות לפורים בדמותו.
באותה תקופה נענה בחיוב למספר הצעות יחסי ציבור והיה בעל פינה קבועה בתוכנית "איפה אתה חי?" של ארז טל והופעות אורח רבות בתוכניות שונות. לבקשתו של פעיל "הליכוד" הוקלט אחד משיריו של הפעיל, "הכל עובר ביום", על ידי כהן ואורית פוקס. הצעות להשתתפותו בפרסומות מסחריות נשללו על ידי היועץ המשפטי לעירייה, ובתגובה הגיש חבר הכנסת משה כחלון תיקון לחוק העיריות, שעל פיו יתאפשר לנבחרי ציבור לעסוק בשיווק מסחרי ולתרום את רווחיהם לצדקה.
שנותיו האחרונות.
בתחילת ינואר 2008, בעקבות חקירת משטרה, הומלץ להעמידו לדין בחשד לעבירות מרמה והפרת אמונים וחריגות בנייה בביתו הפרטי. כהן דחה את ההאשמות וכינה את הפרשה בשם "דרייפוס של רעננה".
לאחר פטירתו ההאשמות נבדקו והתגלו כשקריות והוא יצא זכאי אך לא זכה לראות את פסק הדין.
כהן נפטר ב-18 בינואר 2008 (י"א בשבט ה'תשס"ח), בגיל 55, מהתקף לב, והובא לקבורה בבית העלמין כפר נחמן ברעננה. הוא הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
לפני מותו ניסה לקדם בניית שכונה חדשה לזוגות צעירים במערב רעננה. בהמשך נקראה השכונה "נאות עוזי", לזכרו.
ייחוד
אדוארד המודה
אדוארד המודה (באנגלית עתיקה: Ēadƿeard Andettere, במובן של "מודה/מצהיר על אמונתו";באנגלית: Eduard the Confessor 1004 – 5 בינואר 1066) היה מלך אנגליה מ-8 ביוני 1042 ועד מותו.
חייו.
אדוארד היה בנו השביעי של אתלרד השני, מלך אנגליה ובנה הבכור של אמה מנורמנדיה, אשתו השנייה ואחותו של ריצ'רד השני דוכס נורמנדיה. במהלך ילדותו הייתה אנגליה מטרה לפשיטות ויקינגיות ולפלישות המלכים הדנים, סוון הראשון, מלך דנמרק ובנו קנוט הגדול. ב-1013, כשפלשו הדנים לממלכת אנגליה וכבשו אותה, נמלטו אדוארד, אחיו אלפרד, והוריו, אמה והמלך אתלרד, לנורמנדיה, מולדתה של אמו. הם שבו לאנגליה לאחר מותו של סוון ב-1014, ואביו שב לכס המלכות. המלך אתלרד נפל למשכב ומת ב-23 באפריל 1016, ואחיו למחצה של אדוארד, אדמונד, ירש את כסאו, והמשיך להילחם בקנוט, בנו של סוון, עד שהובס ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun). לאחר מותו של אדמונד ב-30 בנובמבר 1016 הפך קאנוט למלך אנגליה. אדוארד יצא שוב לגלות עם אחיו ואחותו תחת חסותם של קרוביו בדוכסות נורמדיה, בזמן שהמלכה אמה, פעלה לכך שהשליטה האנגלו-סקסית על לונדון תימשך עד אשר יוסדרו נישואיה לקנוט, שהתקיימו ביולי 1017. יש הטוענים שנישואין אלה הצילו את חייהם של בניה, שכן קנוט, שפעל להיפטר מתובעים יריבים לכתר, ואף הורה להוציא להורג את אדוויג, בנו האחרון של אתלרד מאשתו הראשונה, חס על חייהם.
לאחר מותו של קנוט ב-1035 הוא הוריש את כל המקומות בהם שלט להארדיקאנוט, בנו מנישואיו לאמה, שמלך בדנמרק כ"קאנוט השלישי", אך בעת שהיה עסוק בענייני ממלכתו בדנמרק, אחיו למחצה, תפס הרולד קל-הרגליים את השלטון באנגליה.
ב-1036 הגיעו אדוארד ואחיו אלפרד הגיעו לאנגליה, לאחר שקיבלו מכתב מאמם שבו ביקשה מהם לבוא לבקר אותה. אמה טענה מאוחר יותר כי המכתב מזויף ונשלח על ידי המלך הרולד, אך היסטוריונים מאמינים כי היא כנראה הזמינה אותם במאמץ להתמודד עם הפופולריות הגוברת של הרולד. אלפרד נלכד על ידי גודווין, רוזן וסקס, שהסגיר אותו לאנשיו של המלך הרולד. הוא סומא על ידי ברזל מלובן שננעץ בעיניו, ובהמשך מת מפצעיו. אדוארד נמלט ושב לנורמנדיה. רצח אחיו נחשב במידה רבה למקור האיבה שרחש אדוארד מאוחר יותר כלפי גודווין ומשפחתו.
ב-1041 שב אדוארד שנית לאנגליה, הפעם בהזמנתו של המלך הארדיקאנוט, שהיה אחיו-למחצה של אדוארד מצד אמו (אביהם של הארדיקאנוט ושל הרולד הראשון היה המלך קאנוט הגדול). במהלך שלטונו של הארדיקאנוט משלו השניים במשותף, ולאחר מותו בשנת 1042 ירש אדוארד את כס המלכות האנגלי כיורש של שתי השושלות (שני אחייניו של אדוארד, בניו של המלך אדמונד השני שקדמו לאדוארד בזכותם לירושה, היו בגלות).
מאחר ששהה שנים ארוכות בנורמנדיה, הייתה לאדוארד זיקה רבה לנורמנים. קשר זה היה לצנינים בעיני האצילים הסקסונים והדנים, ובעקבות זאת גדלה אופוזיציה אנטי-נורמנית, אותה הנהיג גודווין, רוזן וסקס, שבתו אדית נישאה לאדוארד ב-1045. מנישואים אלה לא נולדו לזוג ילדים, ויש הטוענים כי הנישואים כלל לא מומשו, בין אם בגלל נדר פרישות שאדוארד נטל על עצמו, הפרש הגילים המשמעותי (למעלה מעשרים שנה) בין בני הזוג, או האיבה שרחש המלך למשפחת אשתו.
ב-1051 ביקר יוסטס השני רוזן בולון אצל המלך, אך הביקור הוביל לעימות אלים בין אנשיו לבין אנשי דובר. גודווין לא הענישם, למרות דרישתו של אדוארד, ובעקבות זאת הגלה אותו אדוארד. שנה לאחר מכן שב גודווין לאנגליה בראש צבא, וכפה עליו להשיב לו את תאריו. הוא נפטר ב-1053, אך בנו, הרולד גודווינסון, צבר כוח רב אף יותר, והפך לאדם החזק ביותר לאנגליה מלבד המלך עצמו.
ב-1066 מת אדוארד המודה ללא צאצאים, ובמשך תקופה ארוכה לאחר מותו היה הקדוש הפטרון של אנגליה. יורשו הקרוב ביותר, אדגר אתלינג, נכדו של אדמונד השני, היה אז בן ארבע-עשרה בלבד, והוויטנגמוט רצו במלך מבוגר דיו על מנת להגן על ארצם מפני פלישות. לפיכך נבחר הרולד גודווינסון, גיסו של אדוארד המודה, לרשת את כס המלכות.
ויליאם דוכס נורמנדיה, שביקר באנגליה בעת ששהה גודווין בגלות, טען כי אדוארד הבטיח לו את הכתר האנגלי לאחר מותו. החלטת מועצת המלך להכתיר את גודווינסון הביאו לפלישת ויליאם לאנגליה ולכיבושה בעקבות תבוסת גודווינסון בקרב הייסטינגס.
אדוארד המודה ידוע כמלך האנגלו-סקסוני הלפני-אחרון וכמלך האחרון של בית וסקס. הוא נודע כנוצרי אדוק וישר, ועל כן זכה לתואר "מוֹדֶה" (Confessor), דרגה נמוכה יחסית של קדוש. הכבוד הוענק לו על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-1161. אדוארד קבור במנזר וסטמינסטר.
מוראה
מוראה (ביוונית: Μωρέας) הוא השם שבו נתכנה חצי האי פלופונסוס בתקופת ימי הביניים על ידי שליטיו הפרנקים.
הכינוי מוראה בהקשר לפלופונסוס הופיע לראשונה במאה ה-10, במסמך ההיסטורי הכרוניקות של מוראה. הכרוניקות, יצירה בת 9,000 שורות מהמאה ה-14, מכילות מידע רב על היווצרות שלטון הפרנקים ביוון ותיאור החברה הפיאודלית החדשה, אם כי הן נחשבות ללא אמינות מבחינה היסטורית.
לאחר כיבוש האימפריה הביזנטית במסע הצלב הרביעי על ידי הפרנקים (הכינוי לקתולים שיצאו למסעות הצלב מארצות מערב אירופה), הוקמו על חורבותיה מספר יחידות מדיניות חדשות.
שתי קבוצות של פרנקים כבשו את אזור הפלופונסוס, והקימו בה מספר בריתות רופפות השולטות על אוכלוסייה יוונית תחת שלטון שליטים פרנקים. אזור הפלופונסוס כולו נקרא מוראה, והוא חולק בין היחידות המדינית של הפרנקים, שהחשובה בהם הייתה נסיכות אכאיה, ובין האימפריה של ניקאה ואזורי שליטה של ונציה.
הנסיך הבולט ביותר במוראה היה הנסיך גיום השני וילאהרדואין, שליטה של נסיכות אכאיה, שביצר את העיר מיסטרס, לא רחוק מספרטה, והפך אותה לבירתו. לאחר הפסדו של גיום ב־1259 לאימפריה הביזנטית המחודשת (שליטי ניקאיה, ולאחר מכן קונסטנטינופול), עבר חלק גדול מממלכתו אליה.
לאחר מותו, ועם נישואי בתו ויורשת העצר עם פיליפ בנו של שארל הראשון מאנז'ו מלך סיציליה ונאפולי, השתלטה מלכות נאפולי על נסיכות אכאיה. ב-1348 הקימו הביזנטים יחידה אוטונומית בדרום הפלופונסוס, וזו הייתה לדספוטט מוראה. הדספוטט השתלטה בהדרגה על כל חצי האי עד להשתלטותה המוחלטת על כל הפלופונסוס ב־1430, השתלטות שהופרעה זמנית ב־1383 על ידי גדוד שכירים מנווארה שכבש לעצמו חלק גדול ממוראה.
הטורקים כבשו את מוראה בין השנים 1458-1460. הטורקים שלטו בחצי האי עד מלחמת העצמאות היוונית בתחילת המאה ה-19 (למעט תקופה קצרה בין 1685 ל-1714 שבה השתלטו שוב הוונציאנים על הפלופנסוס), ומאז הופסק להתייחס אל הפלופונסוס כמוראה.
מקור השם מוראה.
מקור השם לוט בערפל ושנוי במחלוקת. השם מופיע לראשונה בכתבים ביזנטיים מן המאה ‏ה-10. יש חוקרים המייחסים את השם לשורשים סלאבים: המלה הסלאבית לים היא ‏‏"מורה" (‏"Мо́ре"‏), ומכאן מוראה היא "אדמה על הים". יש סוברים שמקורו ‏במלה היוונית ‏לתות עץ, אולי בהקשר לתולעי המשי שהוברחו מסין לביזנטיון במאה ה-6.‎‏ יש סברה לפיה השם נובע משיכול אותיות של‎ "Roma" ‎‏ (כקיצור של ‏‏האימפריה הרומית). ההיסטוריון סטיבן רנסימן הציע שהשם ביוונית מקורו בדמיון בין צורת חצי-‏האי פלופונס לצורת עלה עץ התות.‏
צזיום
הייקו
הַייקוּ (ביפנית: 俳句) היא צורת שירה קצרה, שמקורה ביפן המסורתית. שירי הייקו עוסקים בדרך כלל ברגע כלשהו בהווה שהמשורר מתבונן בו ומתאר אותו באופן אובייקטיבי ומיידי ככל האפשר. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד היום ההייקו זוכה לפופולריות מחודשת בכל רחבי העולם.
מאפיינים.
המבנה הטיפוסי של שיר הייקו יפני מורכב משלוש יחידות משמעות (ניתן לכנות אותם כמשפטי שיר) שבהן יש בדרך כלל 17 הברות בסך הכל: ביחידה הראשונה חמש הברות, בשנייה שבע, ובשלישית שוב חמש. עקרונית ניתן גם לחרוג מהמספרים האלה, ובשירים רבים אחת היחידות ארוכה יותר - למשל שש הברות במקום חמש, או שמונה במקום שבע.