ב־3 במאי הגיעה למפקדתו של הפילדמרשל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה משלחת מטעם ראש מפקדת הכוחות המזוינים וילהלם קייטל, בראשות מפקד הצי הגרמני הנס-גאורג פון פרידבורג. הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שייקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו. לבסוף, אחרי שפון פריידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מה־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי). מונטגומרי ארגן טקס פומבי לעיני התקשורת, בין השאר כדי ליטול חלק מהתהילה של דווייט אייזנהאואר. כניעה דומה, אך פחות מתוקשרת, התקיימה למחרת בדרום גרמניה.
פון פריידבורג טס ממפקדתו של מונטגומרי למפקדתו של אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בריימס שבצפון מזרח צרפת. וב-6 במאי שלח דניץ לריימס את הגנרל אלפרד יודל, ונתן לו את הסמכות הבלעדית לחתום על כניעה. יודל ניסה להגיע עם האמריקאים להסכם נפרד, או לפחות להרוויח זמן שבו כמה שיותר חיילים גרמניים ייכנעו לאמריקנים או לבריטים ולא לסובייטים. אולם אייזנהאואר הבטיח לסובייטים שהוא לא יחתום על הסכם נפרד והבהיר זאת לגרמנים. כמו כן אייזנהאואר סירב להיפגש עם המשלחת הגרמנית עד שיחתם הסכם כניעה ללא תנאי, וראש צוות המשא ומתן מצד בעלות הברית היה ראש המטה שלו, וולטר באדל סמית. בסופו של היום, לאחר שיודל נואש מניסיונותיו להגיע להסכם נפרד עם ארצות הברית ובריטניה, הוא הסכים לקבל את הנוסח שהכתיב אייזנהאואר לכניעה, כשההישג היחידי היה דחיית כניסת הכניעה לתוקף בכמעט שתי יממות, דבר שאיפשר מעבר עוד חיילים ואזרחים מהחזית המזרחית כדי להיכנע בחזית המערבית.
חתימה על הסכם כניעה.
כתב הכניעה הצבאית נחתם ב־7 במאי בשעה 02:41 לפנות בוקר. הכוחות הגרמנים הסכימו לכניעה ללא תנאי הן למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית, והן לפיקוד הסובייטי העליון, החל מה-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה). מטעם הגרמנים חתם יודל, מטעם המפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית באירופה חתם סמית, ובנוסף חתמו: גנרל איוון סוסלופרוב (נציג ברית המועצות) וגנרל פרנסואה סבז (נציג צרפת). אחרי החתימה הכריז יודל: "עם חתימת הסכם זה, העם הגרמני וכוחותיו המזוינים נתונים בידי המנצחים – לשבט או לחסד."
לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יפסיקו את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר. הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין. הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בקרלסהורסט שבברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, אדמירל פון פריידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה. בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: המרשל האווירי הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קרל ספאץ והגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני. בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גיאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
בתחילה הוחלט לפרסם את דבר הכניעה רק לקראת ה-9 במאי, בהודעה רשמית של מנהיגי המדינות, ונציגי העיתונות שנכחו בכניעה בריימס התבקשו לשמור את דבר הכניעה בסוד. אולם עיתונאי סוכנות הידיעות אסושייטד פרס אדוארד קנדי הפיץ במברק את דבר הכניעה, וכך נפוצה הידיעה במערב לפני הזמן המתוכנן, ויום הניצחון באירופה נחגג ב־8 במאי, ולא ב-9 במאי.
לאחר הסכם הכניעה.
למרות הכניעה, התנהל עוד קרב גדול אחד באירופה – הקרב על פראג. קרב נוסף, קטן בהיקפו, שהתקיים לאחר הכניעה היה ההתקוממות הגאורגית בטסל.
לאחר הכניעה המשיך דניץ לקיים ממשלה גרמנית בפלנסבורג, שלא הוכרה על ידי בעלות הברית, ולמעשה שלטה רק על תחום מושבה. ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ על "רייך אלף השנים", 12 שנים לאחר הקמתו.
הבאקכות
הבאקכות (ביוונית: Βάκχαι) היא טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, ככל הנראה הטרגדיה האחרונה שכתב. המחזה, שזכה למקום ראשון בפסטיבל הפאנאתנאיה, חג יווני שנערך פעם ב-4 שנים, ושבמסגרתו נערכה תחרות בין מחזות.
המחזה מתאר את פולחן האל דיוניסוס, ומציג אותו כדמות במחזה (השחקן המגלם אותו היה אמור להופיע עם מסכה מחייכת תמיד, גם לנוכח הזוועות המתרחשות על הבמה). דיוניסוס תובע משליט תבאי, פנתאוס, הכרה בקיומו וסגידה לו. פנתאוס מסרב, ובתמורה לוקות נשות העיר, ובראשן אמו של פנתאוס, ב"שיגעון באקכי" ורוצחות אותו.
במהלך ה"שגעון הבאקכי" (המילה "באקכי" פירושה השילוב בין דיוניסוס למאמין בו) היו הנשים רוקדות עירומות ביער, משתכרות, ומסוגלות לבתר אדם בידיהן החשופות, ולאכול את בשרו.
עלילה.
עלילת המחזה מתחילה, בארמון תבאי, כאשר האל דיוניסוס משחזר מלפני אנשי תבאי את מהלך מסעו ואת הסיבה לשובו אל עיר הולדתו. דיוניסוס מסביר את אירועי הולדתו מבת התמותה סמאלה, בת קדמוס, והאל זאוס, אשר מתה בלידתו בגלל חזיז הברק שממנו הרה לדיוניסוס כמה מיושבי העיר אינם משתכנעים מהסיפור כי זאוס עבר את סמאלה. ומעשה אחיותיה של אימו, סמאלה, טוענות כי מדובר בשקר גס וכי אחותם למעשה הרה מגבר זר ולא מהאל זאוס, וכי חזיז הברק נשלח כעונש על שקריה שזאוס עיבר אותה. בעקבות דברי הנשים, אשר לא היו מוכנות לקבל את דיוניסוס כאל ולקיים את פולחנו, מקלל דיוניסוס את נשות תבאי ומכה אותן לשאת בטירוף עז. הן בורחות מבתיהן ומתחילות לחגוג בהרים הרחוקים. פנתאוס המלך, מגיע לשם מחופש לאישה כדי להציץ בפולחנן, מתגלה ונקרע לגזרים בידי אמו אגאואה ואחיותיה.
הפרולוג ושאלת ההתחפשות.
כבר מתחילת המחזה יש הפרה של עקרון המרחבי. האל נמצא בציר המאוזן ולא בציר האנכי. מבחינה זו אנו רואים איך האלים יכולים לנוע מלמעלה למטה. ההפרה הזו כרוכה בהתחפשות של דיוניסוס, אל התיאטרון, שלמעשה מנסה להונאות את השחקנים. יש כאן התחפשות כפולה מצד אחד יש שחקן המתחפש לאל שמחופש לאדם.
הוא יורד כדי לנקום מפני שאאינו זוכה לאמון בתבאי. האמונה קשורה בקשר הדוק לשאלת הזהות של האל לפיכך חייבים להבין את היחסים בין סמלה, אמו של דיוניסוס לאל זאוס אביו. דיוניסוס מספר כי אמו היא בת תמותה שקיימה יחסים עם זאוס. הרה גילתה את הרומן והופיעה לפני סמלה ההרה בדמותה של זקנה חכמה. השתיים התחברו והתיידדו, וסמלה אף נאותה להפקיד בידי הרה את הסוד בקשר לזהות אביו של התינוק. אולם הרה העמידה פני לא-מאמינה וזרעה ספקות ולבטים בלבה של סמלה, עד שהאחרונה דרשה מזאוס לחשוף את עצמו בפניה. זאוס עשה כן, אך תפארתו האלוהית הממה את סמלה והרגה אותה. עם זאת, זאוס הציל את העובר ונטעו בתוך ירכו, ולאחר מספר חודשים דיוניסוס נולד. מאחר שלפי הקונבנציות של התיאטרון, דמות המספרת את קורות חייה חייבת לדבור אמת, אנו הקהל מאמינים לה אבל אין זה אומר כי הדמויות במחזה עצמו יאמינו לה. רק הקהל יודע את זהותו האמיתית של דיוניסוס, לעומת זאת הדמויות צריכות להתבסס על ההיגיון כדי לשפוט.
המיתוס אינו מתקבל על הדעת בידי הרציונל ולכן הטענה של פנתאוס בנוגע לסיפור הולדתו של דיוניסוס מתקבלת יותר על הדעת.
הקהל יודע על קיומו של דיוניסוס כאל מאחר שעבורו בחג עולה המחזה, והן על קיומו במחזה בשל הופעתו בפרולוג.
האירוניה הטראגית של המחזה מבוססת על הפער בין הידע של הצופה לידע של פנתאוס, שאינו יכול לדעת שקיומו של האל אמיתי. הפער הזה בידע הוא קריטי עבור פנתאוס, אך הידע הזה יהיה ברשותו רק כאשר יהיה כבר מאוחר מידי. במילים אחרות, במרכז העלילה השאלה היא שאלה דתית, שבה לא רק פנתאוס צריך לעסוק אלא גם הקהל עצמו. בתום המחזה, אנו מבינים כי כדי לדעת האם קיימים או לא קיימים האלים אפשר לדעת רק שכבר מאוחר מידי.
בנוסף, יש בעיה נוספת עם דיוניסוס. יש כאן בלבול זהות עמוק. זה הוא אל התיאטרון, אל ההתחפשות, כלומר הזהות שלו אינה ברורה וזו בעיה גדולה: מי הוא האל עצמו? לכן לאורך כל המחזה זהותו אינה ידועה. דיוניסוס עצמו מדבר על עצמו בגוף שלישי וגם הבאקכות שלו מאמינות שהוא נציג של האל ולא האל עצמו.
מוטיב השיגעון.
כבר בפרולוג דיוניסוס מגדיר את התנהגות הנשים כטירוף והוא בעצמו זה שגרם להן להשתגע. יש מתח ומאבק בין בינה ויציאת הדעת. הטירוף הוא כה עמוק שגורם לאנשים להתנהג כמו חיות (לביאות, נחשים וכו'). הטירוף בא לידי ביטוי בחיים מחוץ לבית, שכן לפי התפיסה היוונית הנשים צריכות להיות בתוך הבית ועתה יציאתן מהבית מרמזת על רע. יש בגישה זו ערכים עמוקים יותר מרק שוביניסטיות. התפיסה הייתה כי האישה היא המאחדת את הבית, ברגע שהנשים יוצאות, העיר והמשפחה מתפרקת. חלק מכך נובע מהשאלת זהות האב של הולד ותפיסות אחרות קשורות ליכולת האישה להכיל את חילוקי הדעות בבית. דיוניסוס מכריז על כך שהוא ישיג באלימות את מה שלא השיג עד כה מרצון. בנוסף הוא מגדיר את עצמו כאל הנשים ואכן בספרות הוא מתואר מעט כאישה.
שיחת תירסיאס וקדמוס.
השאלה המרכזית שעולה בשיחת תירסיאס וקדמוס היא שאלת השיגעון והשפיות. אחרי שאנו פוגשים במקהלה, נכנס תרסיאס שקורא לקדמוס (השליט הקודם של תבאי). תירסיאס הנביא (שתמיד צודק) טוען כי רק שניהם שפויים וכל השאר חסרי בינה מאחר שמאמינים באל דיוניסוס. יש כאן בעיה מאחר ששפיות נקבעת על פי רוב האנשים. כלומר במקרה זה אנו רואים כי דווקא אי השפיות היא השפיות אך האמונה באל נתפסת בידי כלל החברה כטירוף. לפחות בתחילת הטרגדיה.