שנה לאחר מכן, התחרה במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, וזכה במדליה הבינלאומית הראשונה שלו, מדליית ארד, לאחר שקבע תוצאה של 13.30 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ באיסטנבול, סיים חמישי במקצה ובמקום התשיעי הכללי בחצי הגמר בריצת 60 מטר משוכות, לאחר שקבע תוצאה של 7.71 שניות, ופיספס בשלוש מאיות השנייה את העלייה לגמר. חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בהוואנה, סיים ראשון בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 13.09 שניות.
באולימפיאדה שנערכה בלונדון בחודש אוגוסט, שהייתה לאולימפיאדה הראשונה בה התחרה, הצליח אורטגה להעפיל עד לשלב הגמר בריצת 110 מטר משוכות, בו סיים שישי בתוצאה של 13.43 שניות.
בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין שנערכה בחודש יוני, סיים אורטגה שני בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 13.08 שניות. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במוסקבה, סיים במקום השישי בלבד במקצה המוקדמות, וה-25 הכללי, בתוצאה של 13.69 שניות, למרות שהגיע אל התחרות עם השיא העונתי השני בטיבו.
מעבר לייצוג ספרד.
לאחר אליפות העולם שנערכה במוסקבה, דווח כי אורטגה נטש את המשלחת הקובנית, וכי מקום הימצאו לא ידוע. לאחר שבוע נודע כי הוא שוהה אצל חבריו באיטליה, ולטענתו, העובדה שהתאחדות האתלטיקה הקובנית השעתה אותו מתחרויות חודשיים לפני אליפות העולם עקב סירובו להתחרות בתחרות מסוימת, פגעה בהכנותיו לאליפות העולם, וגרמה לכך שלא הצליח לעבור את שלב המוקדמות. בעקבות כך, עבר אורטגה לספרד, אך כללי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מנעו ממנו לייצג אותה בתחרויות עד נובמבר 2016, שלוש שנים לאחר שהפך באופן רשמי לתושב ספרד. בתחילה אף נאסר עליו להתחרות במשחקים האולימפיים בריו, שכן הם נערכו באוגוסט 2016, אך התאחדות האתלטיקה הספרדית ערערה על ההחלטה, בטענה שתקופת הצינון צריכה להתחיל מתאריך התחרות האחרונה בה ייצג את קובה. מכיוון שהתחרות האחרונה בה אורטגה ייצג את קובה, מקצה המוקדמות בריצת 110 מטר משוכות באליפות העולם במוסקבה, נערכה ב-12 באוגוסט 2013, הוחלט כי יוכל להתחרות בריצה זו במשחקים האולימפיים בריו, שכן שלב המוקדמות שלה היה עתיד להתקיים ב-16 באוגוסט 2016.
בתחרות שנערכה בחודש אוגוסט בורשה, סיים אורטגה ראשון בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 13.03 שניות.
בתחרות באולם שנערכה בפברואר בפולין, סיים במקום הראשון בריצת 60 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 7.45 שניות.
בתחרות ליגת היהלום בפריז שנערכה ביולי, סיים אורטגה ראשון בריצת 110 מטר משוכות לאחר שירד לראשונה מגבול 13 השניות, וקבע תוצאה של 12.94 שניות.
סגן האלוף האולימפי.
באולימפיאדה שנערכה בריו, בחודש אוגוסט, זכה אורטגה במדליית הכסף בריצת 110 מטר משוכות, לאחר שקבע תוצאה של 13.17 שניות. הוא סיים לפני דימיטרי באסקו הצרפתי (13.24 שניות) ואחרי עומאר מקלאוד הג'מייקני (13.05 שניות).
באותה שנה התחרה בריצת 110 מטר משוכות בשבע תחרויות מסבב ליגת היהלום. בחודש מאי הוא סיים שלישי בתחרות בדוחא בתוצאה של 13.12 שניות, סיים במקום השני בתחרות ברבאט בתוצאה של 13.13 שניות, ופסל בתחרות בשנגחאי. חודש לאחר מכן סיים ראשון בתחרות ברומא בתוצאה של 13.22 שניות, ובחודש יולי סיים ראשון בתחרות במונקו בתוצאה של 13.04 שניות. בשתי תחרויות ליגת היהלום האחרונות בעונה, בלוזאן ובבריסל, ניצח אורטגה, בלוזאן בתוצאה של 13.11 שניות ובבריסל בתוצאה של 13.08 שניות, ובסיום העונה הוכתר כמנצח המירוץ ליהלום.
תום הלב במשפט העברי
עקרון תום הלב הוא מעמודי התווך בדיני החוזים במשפט הישראלי ובשיטות משפט נוספות. המונח 'תום לב' אמנם עברי במקורו אך הופעתו במקרא נעשית שלא בהקשרים משפטיים מובהקים. כך, למשל, השימוש הראשוני במונח זה מופיע בטענתו של אבימלך כלפי אלוהים כי לקח את שרה אשת אברהם בתום לב: "בתם לבבי ובנקיון כפי עשיתי זאת" (). במשפט העברי נקבעו מספר עקרונות אשר נועדו להגשים את עקרון 'תום הלב' בשלבים שונים של התגבשות ומימוש חוזה, והם: החובה "לשאת ולתת באמונה", "עשיית הישר והטוב", "כופין על מידת סדום", ו"מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך".
משא ומתן באמונה.
החובה 'לשאת ולתת באמונה' משמעותה כי אדם צריך לקיים משא ומתן ביושר ובהגינות, ולפיכך יש המקבילים אותה להגדרת תום הלב בדיני החוזים. החובה נזכרת במקורות תלמודיים רבים. כך, למשל, במדרש התנאים מובא: "הישר בעיניו יעשה (שופטים יז,ו) – זה משא ומתן. מלמד שכל מי שנושא ונותן באמונה, רוח הבריות נוחה הימנו, ומעלין עליו כאילו קיים את כל התורה כולה".
כמו כן נאמר בברייתא: " רבי אומר: איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם... יש אומרים: יחזיק באמונה יתירה, שנאמר: 'עיני בנאמני ארץ לשבת עמדי' ()", ופירושם של דברים: "ישא ויתן עם בני אדם באמונה ולא יאנה את הבריות".
האמורא רבא מדגיש אף הוא את החובה לשאת ולתת באמונה: "בשעה שמכניסין אדם לדין אומרים לו: "נשאת ונתת באמונה? קבעת עיתים לתורה?".
משא ומתן באמונה מובא גם כהמלצה להצלחה במסחר: "מה יעשה אדם ויתעשר? ירבה בסחורה וישא ויתן באמונה".
בספרות הרבנית ישנן התייחסויות רבות לחובה לשאת ולתת באמונה. הרב יחיאל מיכל אפשטיין מגדיר את המסגרת של חובה זו, ביחס לדרישות אחרות הנדרשות במהלך פעילות עסקית: " משא ומתן באמונה אין הכוונה שלא יגנוב ולא יגזול או לעשות מידות ומשקלות שקרים; דדברים אלו אין נכנסין בכלל זה, דהעושה כן הוא רשע גמור... אלא הכוונה שיהא 'הן' שלו צדק, ו'לאו' שלו צדק. וכשאומר שסחורה זו עולה לו כך וכך, ושהיא טובה – לא ישקר אף בכל שהוא. ושיהא משאו ומתנו בנחת עם הבריות ודיבורו בנחת, ולא יצעוק ולא יחרף ולא יכעוס".
הרב אליה שפירא מתייחס לרמת האמינות הנדרשת במשא ומתן: " המבטיח לחבירו בדיבור בעלמא לעשות לו איזה טובה או איזה שירות או ליתן לו במתנה, מחויב להיות נאמן בדיבורו. ואם הוא חייב לחברו לפרוע לזמן, יאריך הזמן בתחילה, כדי שלא יצא שקרן...".
רב אחאי גאון והרד"ק, הוסיפו לדרישה למשא ומתן באמונה פן נוסף. לדעתם גם אם לא אמר שיעשה דבר כלשהו, אלא רק חשב על כך, הרי שחובת המשא ומתן באמונה היא לקיים אף את מחשבתו.
בספר ראשית חכמה, מצוינים שבעה קריטריונים להם נזקק אדם החפץ שמשאו ומתנו יהיו באמונה, וביניהם: להיזהר מגנבת דעת; להשתדל להעניק לזולת מעט יותר מהמגיע לו; עשיית הדין על פי הכלל של "לפנים משורת הדין", דהיינו, מֵעֵבר לחיוב המוטל עליו כלפי חברו; לעשות מלאכתו עבור מעסיקו בנאמנות, ולא לרדת לאומנות חברו.
בשולחן ערוך נקבעה החובה לשאת ולתת באמונה - כהלכה: "אחר כך ילך לעסקיו... וישא ויתן באמונה". בנוסף, על פי ההלכה, הסכם מכר שלא נשתכלל על ידי מעשה קניין – אינו תקף. עם זאת, במכר של מטלטלין, אם ניתנה תמורה - אין הצדדים יכולים לחזור בהם, ואם יפרו את התחייבותם חל עליהם דין "מי שפרע". אם לא נתנה תמורה, לקניין אמנם אין תוקף, אך המפר את התחייבותו מוגדר כ"מחוסר אמנה" וכמי ש"אין רוח חכמים נוחה הימנו". הפרת אמונים מעין זו היא חמורה במיוחד, ועליה אמרו חכמים: "לא חרבה ירושלים אלא משום שפסקו אנשי אמנה...".
בפסיקת בתי המשפט במדינת ישראל ניתן למצוא הד להשוואה בין חובת "תום הלב" בעת המשא ומתן על כריתת חוזה לבין המושג ההלכתי "מחוסר אמנה".
'ועשית הישר והטוב'.
עקרון נוסף במשפט העברי המקביל לעקרון 'תום הלב' הוא הציווי שנזכר בתורה: 'ועשית הישר והטוב'. הרמב"ן כותב בפירושו על התורה: "דרך התורה לפרוט ולכלול בכיוצא בזה; כי אחרי אזהרת פרטי הדינין בכל משא ומתן שבין בני אדם – לא תגנב ולא תגזול ולא תונו ושאר האזהרות – אמר בכלל: עשית הישר והטוב, שיכניס בעשה היושר וההשויה וכל לפנים משורת הדין לרצון חבריו". כלומר עקרון "ועשית הישר והטוב" הוא מקור להתנהגות "לפנים משורת הדין", מעבר לזו המחויבת מכח הדין עצמו. לגישה זו השלכה בנוגע למידת היכולת של בית הדין לכפות את בעל הדין להתנהג על פי אמות מידה של "הישר והטוב".
מעיקרון זה גזרו האמוראים שני כללים משפטיים מחייבים:
1. "דינא דבר מצרא" – אדם המוכר קרקע שלו מחויב לתת זכות קדימה לרכישת הקרקע לשכן הגובל באותה הקרקע, כל עוד קדימה זו אינה כרוכה בהפסד כספי. התלמוד מביא את דברי חכמי נהרדעא לפיהם: "אפילו משום דינא דבר מצרא מסלקינן ליה (מסלקים את הרוכש הזר ומעדיפים את השכן), משום שנאמר 'ועשית הישר והטוב בעיני ה' ". הרציונל הוא שהאינטרס של השכן להרחיב את שטח הקרקע שלו, ראוי להגנה רחבה יותר מהאינטרס של הקונה הזר שיכול לרכוש קרקע במקום אחר.
2. "שומא הדר לעולם" – כאשר לווה לא החזיר את חובו למלווה, ובית הדין שם את נכסיו והעביר אותם למלווה על מנת לפרוע באמצעותם את החוב, הרי שאף אם חלף זמן רב לאחר מעשה בית הדין, הלווה רשאי להחזיר את החוב ולקבל בחזרה את הנכסים שניטלו ממנו. התלמוד קובע, שמעיקר הדין אין צורך להשיב את הנכסים ללווה, אך לפי ההנחיה 'ועשית הישר והטוב בעיני ה"'," קבעו חכמים שיש להחזיר את הנכסים"."
על הזיהוי בין חובת תום הלב לבין 'ועשית הישר והטוב' ועל הדואליות של עקרון זה, עמד השופט מנחם אלון בע"א 148/77 רוט נ' ישופה.
כופין על מידת סדום.