כראש ועד החליט להתמסר לשני דברים: לכינון מועצה מקומית, שלה יהיו סמכויות חוקיות על התושבים, והרחבת מסגרת משלמי המיסים. באותה תקופה חיו במושבה הרבה משפחות שראו עצמן פטורות מתשלום מיסים, אף על פי שנהנו משירותים שהמושבה הציעה כמו בית הספר והמרפאה.
השאיפה למועצה מקומית.
המצב הכספי של ועד המושבה לא היה טוב. תושבים רבים לא נענו לדרישות לתשלום המיסים, כאשר באותה תקופה הם קיבלו שירותים ציבוריים במרפאות, בבתי ספר ובגני ילדים תמורת תשלום מאוד נמוך. נוצר מצב שלא היה אפשר לשאתו, ורק מסגרת חוקית תוכל לפתור את הבעיה ולתרום בעוד תחומים. למועצה המקומית תהיה סמכות לקבל הלוואות לפיתוח המושבה, מה שלועד המושבה אין. הייתה התנגדות לקבלת מעמד רשמי של מועצה מקומית מצד גורמים שונים. היו שחששו שהממשלה תתערב בעניינים פנימיים של המועצה, ובנוסף, הייתה גם בעיה פנימית של בני בנימין אשר לא הכירו בוועד המושבה, ולכן הם שללו ממנו את הרשות לנהל משא ומתן עם הרשויות, בשם כל המושבה.
לשם פתירת הבעיות, נבחרה ועדה שהורכבה מכל החוגים, כולל בני בנימין. כל חברי הוועדה הסכימו שישנם יתרונות להקמת מועצה מקומית, אך היו הסתייגויות. החקלאים דרשו שהאדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה, כי הם פחדו שהיא תטיל מיסים גבוהים על החקלאות. רוב חברי הוועדה הסכימו שכל אדמות הרצליה יהיו בתחום שיפוטה של המועצה. הוסכם כי אברהם הירש יהיה אחד משני הנציגים של "חקלאים מתקדמים" במועצה וכי הוא יהיה ראש המועצה. סגן מושל המחוז עבר על בקשותיהם, והכריז כי האדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה ושהוא מאשר את החלטתם על אברהם הירש כראש המועצה. בראשית 1937 החלה המועצה המקומית בפעולתה הרשמית.
ההלוואה.
המועצה המקומית הוקמה בתקופת מאורעות הדמים בארץ. היישובים העברים הותקפו על ידי ערבים והמצב הביטחוני הרע הוביל למצב כלכלי רע. הירש רצה לפרוץ את הקיפאון על ידי מעשה מיוחד לפיתוח המושבה. הוא הציע לקחת הלוואה בסך 15 אלף לירות לפיתוח המושבה, דבר שיספק עבודות לפועלים וישפר את המסחר. ב-1937 הייתה זו הצעה נועזת, במיוחד עקב המצב הכלכלי שכבר היה קשה. אנשים רבים התנגדו להצעתו של הירש כיוון שהם כבר היו שרויים בחובות על רכוש פרטי, ולא יכלו להרשות לעצמם לשלם על הלוואה גדולה שכזו. ההלוואה ערערה את אמונו של הציבור בהירש, ועוררה התנגדות אליו.
פרישה זמנית מהחיים הפוליטיים.
נסתיים זמן כהונתה של המועצה הראשונה, וב-30 באוקטובר התרחשו בחירות למועצה הבאה. ראש המועצה הנבחר היה שמעון זאב לוין, ואברהם הירש ישב באופוזיציה, כנציג היחיד של ה"חקלאים המתקדמים". אי בחירתו של הירש לראשות המועצה הרגיזה אותו, ובחשאי, הוא ירד לארצות הברית וחזר לעסוק במקצוע ההוראה. לאחר מספר שנים עלה חזרה ארצה, כאילו נולד מחדש.
סוף חייו.
מיד עם הקמת מדינת ישראל, הירש התמנה לסמנכ"ל משרד החקלאות ולראש מועצת ההדרים של הממשלה הראשונה. הוא היה מסופק מכך שראה את עצמאותה של מדינת ישראל, אך מהר מאוד לקה במחלה ממארת ששמה קץ לחייו, כשהוא רק בן 63. אשתו, מרים, נפטרה 11 שנים אחריו, ושניהם נקברו זה לצד זה בבית העלמין הישן ברחוב פינסקר בהרצליה.
גן בן שפר
גן בן שפר הוא גן ציבורי שנקרא על שם צבי בן-שפר, שהוא מראשוני הרצליה ומעסקניה הבולטים, השוכן ברחוב סוקולוב. על הקמת הגן החליטו חברי המועצה המקומית הרצליה בשנת 1955.
מאפייני הגן.
הגן מתפרש על פני כ-12 דונם.
בגן בן שפר מצויה בריכת הנוי הראשונה של העיר הרצליה, שהפכה לבריכת נוי אקולוגית. לצד הבריכה מצוי אמפיתיאטרון ובימת מופעים, שבה מתקיימים אירועי מוזיקה שונים וטקסים של עיריית הרצליה.
בגן מצויים מרחבי דשא ירוק בשפע וגם מתקן אומגה מעץ ומתחם משחקים המדמה את רחוב סוקולוב של פעם.
בשנת 1958 נחנכה אנדרטה לזכר בני ובנות הרצליה, חללי מערכות ישראל, שעוצבה על ידי מהנדס המועצה שמואל מוהליבר.
בשנת 2006 זכה הגן לעיצוב מחדש.
הגן משמש לקיום טקסים ציבוריים, ובהם פתיחת שנת הלימודים בגני הילדים, טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וחגיגות יום העצמאות, אל מול הבמה שבמערב הגן.
מתחם המשחקים.
מתחם המשחקים מורכב ממתקנים ייחודיים אשר מדמים את רחוב סוקולוב ההיסטורי (הרחוב הראשי של הרצליה), באמצעות שימוש בדימוי המבנים האופייניים לתקופה, כגון: מגדל המים, קופת חולים, דואר ואוטובוס. מבני העץ מציעים לילדים לבקר בסניף הדואר, במרפאה ולנסוע באוטובוס של אגד.
המתקנים מהווים אטרקציה לילדים הנהנים מ"עיר קטנה" משלהם, לצד מתקני הטיפוס והמגלשות. בנוסף, לאורך הגן מתפרש כביש מדומה עם מעבר חצייה, והילדים יכולים לשחק ב"כביש" בבטחה.
בצד השני של אזור המשחקים רחבת חול ובה קיימות מגלשות, נדנדות, קרוסלות ועוד מתקני משחק. בעבר היה בגן גם מתקן אומגה אבל בשל חוסר בטיחות המתקן הורד.
בגן מתקיימות לעיתים קרובות פעילויות לילדים, באזורי הדשא שבגן, וכן אירועי מכירות ספרים ומשחקים.
שטחים ירוקים וצמחייה.
בתהליך תכנון הגן הושקעה מחשבה רבה בשימור ושילוב הצמחייה הקיימת בגן.
אתגר רב היה בשינוי הטופוגרפיה ללא פגיעה בעצים קיימים - קבוצת לגרסטרמיות הודיות, אורני הצנובר, ברושים ופיקוסים רחבי עלים.
בנוסף, בגן קיימים אזורים רחבי ידיים של דשא ועצים. בלב הפארק קיימת בריכת נוי אקולוגית אשר מדמה נביעת מים הזורמת לנקודה הנמוכה בגן. בריכה זו היא אחת מהבריכות האקולוגיות הראשונות בישראל.
הגן הכיל קבוצות עצים שעברו טיפולי בטיחות ובריאות, בהם נכללים: אורן הצנובר, אורן קנרי, פיקוס השדרות, מכנף נאה ואזדרכת.
בשל הקרבה לבית הספר ברנר, הוצב לצד העצים שילוט עם שמותיהם.
מארל
מארל (בגרמנית: Marl) היא עיירה במחוז רקלינגהאוזן, שבנורדריין-וסטפאליה, גרמניה. היא ממוקמת ליד תעלת וסל-דטלן, כ-10 קילומטר צפונית-מערבית לרקלינגהאוזן. יש בה כ-84,000 תושבים (נכון ל-2015).
משמעות השם.
מארל תועדה לראשונה בשנת 890 באורבריום של המנזר הבנדיקטיני של ורדן, אשר נוסד ב-799 בתקופת המלחמות סקסוניות. שמה של מארל נובע משמה בימי הביניים, "מרונהלאר". בלשנים פירשו שם זה כ"משוטטי ביצות" או "שיטוט באגם". השם שונה במשך מאות השנים מ"מארלאר","מירל" ל"מארלר" ולבסוף למארל. באורבריום נמצא יתר על כן שמות של כפרים סמוכים שמאוחר יותר הפכו לחלק מהעיר. הם נקראו - ת'רווירי (דרוור), ורילינקטרופה (פרנטרופ), והאראני (האם).
היסטוריה.
התקופה הקדומה.
תקופת האבן.
אזור העיר היה מאוכלס כבר בתקופת האבן. שרידים של היישובים הראשונים מתוארכים לשנת 600 לפנה"ס. בשנת 300 לפנה"ס שבטים קלטיים התיישבו באזור, אך גורשו על ידי פלישת שבטים גרמאניים. הברוקטרים שלטו באזור הצפוני של נהר הליפה, והמרסרים בצד הדרומי שלו.
התקופה הרומית.
הפלישה הגרמאנית נעצרה על ידי הרומאים, שבנו מבצר בהלטרן. שרידים של מבצר רומי קטן יותר נמצאו בגבול בין העיירות פולסום והלטרן. לאחר קרב יער טויטובורג ב-9 לספירה בו הרומאים הובסו, הם נסוגו מעבר לנהר הריין (האזור שבו שוכנות כיום צרפת ואיטליה). האזור היה שוב ברשות גרמאנית. בשנת 80 גורשו הברוקטרים על ידי שבטים יריבים והם עברו לאזור שבו כיום נמצאת רקלינגהאוזן.
היסטוריית הכנסייה.
ברובע "אלט-מארל" (מארל הישנה) עומדת כנסיית סנט גאורג, שבמאה ה-11 הייתה שייכת לבאלדריך, הרוזן המקומי של הריין התחתון. מאוחר יותר הוא תרם אותה לארכיבישוף של קלן, הריברט. כתבי יד משנת 1160 קובעים כי הארכיבישוף הריברט תרם את הכנסייה למנזר דויץ. במאה ה-13 היא הפכה לכנסייה קהילתית, בעת מינויו של הכומר הראשון שלה, ב-1228.
מ-1419 הכנסייה הייתה תחת חסותה של משפחת האצולה המקומית לואה (Loë), עד 1830, כאשר החסות התגלגלה לברון טוויקל של ליטינגהוף. בין 1856 ו-1859, הכנסייה שוחזרה לחלוטין, על ידי התוכניות שגיבש אמיל פון מאנגר, מועסק של קבלן הבישופות הקתולית של מינסטר. קירות היסוד הרומנסקים של הכנסייה מהמאה ה-12 נשמרו בשיקום.
הרוזנים מלואו.
בשנת 1111 טירה בשם "שטרווסלואה" נבנתה על ידי משפחת האצולה לואו. בשנת 1359 השם הוחלף ל"האוס לואה" (בית לואה), ובכתבי יד רשמיים בשנת 1373 הוא כונה בשם "קסטורם" (טירה בלטינית). ב-1378 הטירה נמכרה על ידי הבעלים וסל פון לואה לארכיבישוף של קלן, פרידריך השלישי, תחת השם "אופנהאוס". כלומר, המשפחה האצילה של לואה הייתה כפופה לארכיבישוף. "אופנהאוס" פירושו, כי במקרה של מלחמה, בעל הטירה יכול להשתמש בה כמעוז. למשפחה היו נכסים רבים באזור, כמה חוות וטחנות, כמו טחנת "לואה", טחנת "זיקינג" ואחוזת ורמלינג על גדת נהר הליפה. אף על פי שבמשפחת לואה לא היה יורש זכר, השם לואה המשיך להתקיים מכיוון שבשנת 1585 בתו של ולטר פון לואה נישאה לבן דודה, הברון דיטריך של דורנבורג-לואה מאייקל. מ-1705 עד 1832 הטירה וכל הנכסים הועברו לידי משפחת האצולה של וידנבריק. הם מכרו אותו לברון של טוויקל, שמאוחר יותר, מכר את חלקם לתיאודור ואלדהאוזן מאסן. 30 שנים מאוחר יותר היא נמכרה לדוכס ארנברג, שהרס את הטירה. באתר שבו שכנה הטירה, קיימים כיום בית ספר ללשון וכמה מגרשי ספורט. אנשים רבים באזור מכירים את משפחת האצולה לואה בגלל כמה סיבות: "בית ספר דקדוק בלואפילד", "רחוב לואה" ו"שדה התעופה לואמיל".
ימי הביניים המוקדמים.