הרבי מקוצק עצמו הטיל מרות בתלמידיו, ולא היסס לבקר את עצמו ואת האחרים באופן נוקב וחריף. הוא קבע רף גבוה של למדנות תורנית הנדרש מהמעוניינים ללמוד בקוצק. הוא מיעט להיפגש עם חסידיו, עוד לפני תקופת ההתבודדות הארוכה שגזר על עצמו לאחר מכן, ולעג באופן ישיר לציפיותיהם שיהיה אדמו"ר ככל האדמו"רים (עשיית מופתים). חסידי קוצק היו חוזרים על אימרתו הידועה של הרבי שמחה בונם מפשיסחא בנושא, "אותות ומופתים - באדמת בני חם" (כלומר, יהודים צרכים אמונה טהורה ותו לא). כאשר חסיד סיפר לו על אדמו"ר שהיה מפורסם במופתיו, שאלו: האם יכול להראות מופת להפוך יהודי [פשוט] לחסיד [לעובד ה'].חסידים אמרו שבקוצק התגלגלו המופתים מתחת לשולחן ואיש לא טרח להרימם. גישתו עוררה, כצפוי, כעס הן בקרב המתנגדים והן בקרב החסידות הממוסדת יותר (וגם התעניינות שנגמרה באכזבה מטעם קבוצות מיסיונרים ומשכילים, שציפו, לנוכח ההתנגדות אליו, שיצטרף למחנם, אולם ד"ר אביעזר כהן במחקרו בשנת תשס"ו כותב 'שמועה זו הובררה לאחר בדיקה כמופרכת).
בחיים הציבורים.
הרבי מקוצק היה מעורה עד לשנותיו האחרונות בכל הנוגע להעמדת רבנים בעלי שיעור קומה. בשנת ה'תר"ו הגיע משלחת מהעיר גוסטינין בשאלה את מי לבחור לרב, נענע ואמר להם 'יש לכם את האברך רבי יחיאל מאיר' (האדמו"ר מגאסטינין). בשנה זו ה'תר"ו העניק גם סמיכת חכמים לרבי ליפמן דוד שובקס שהיה נשוי עם בת אחותו היתומה מרת חוה לאה, והתמנה על ידו למו"צ בקוצק.
בסוף שנת ה'תרי"ג הגיעה משלחת לקוצק מקהילת זוואלין בהצעה למנות את רבי חנוך הניך הכהן לוין (אדמו"ר מאלכסנדר) למשרת הרבנות, בעקבות כך היו חילופי מכתבים בין רבי דוד מקוצק ורבי הירש טאמשובר לרבי חנוך הניך הכהן בו כותבים לו בשם הרבי מקוצק ... ודברתי עם כבוד אאמו"ר הרב הקדוש שיחי' כל העניין באר היטב והסכים לזה, לעקור דירתו לק"ק זוואלין להיות לרב ומורה ונכון הדבר בעיניו וגם עם המשולחים דק' זוואלין דיבר כבוד אא"ש [אדוני אבי שליט"א] יחי' והסכים מאד. הרבנות בזוולין לא יצא לפועל ובשלהי שנת ה'תרט"ו פונה שוב רבי דוד מקוצק לרבי חנוך הניך אודות הרבנות בנובידבור וכותב בשם הרבי מקוצק כי 'הסכים מאד' ומזרזו לקבוע משכנו שם .
בשנת ה'תרי"ג ביקש מנאמן ביתו רבי הירש טומושובר לכתוב לרבי זאב וואלף לנדוי (אדמו"ר מסטריקוב) לקבל את הרבנות בטשכנוב במקום אביו שעבר לפלאצק..בשנת ה'תרט"ו לאחר פטירת רבי משה מיכל רבה של ביאלא פעל למנות את מחותנו רבי זאב נחום בורנשטיין לכס הרבנות דביאלא.
. בתחילת שנת ה'תרט"ז הצליח למנות את נכד היהודי הקדוש רבי אפרים הכהן חעלעמער לרבנות בעיירה שטעקאטשין, במכתב שכתב בנו רבי דוד מקוצק לעסקנים שם כתב 'ידעתי בכם כי תעשו למלאות רצונו ובפרט לטובתכם', אל האיגרת הצטרף גם החידושי הרי"ם שהוסיף מספר מילים. בשנת ה'תרט"ו כאשר נתבקש רבי אלעזר הכהן מפולטוסק לכהן כרב בעיר פלוצק, שהייתה מחולקת בין חסידים ומתנגדים נסע במיוחד לרבי מקוצק לשמוע דעתו, נענה ואמר לו להוכיח אותם כדורבנות על מה שעוברים על מצוות השי"ת ... ואיחלו הצלחה.
בשנת ה'תרי"ב נתקבל הרב צבי הירש חיות רבה של זולקוב לכהן כרב בעיר קאליש, מסופר מפי חתנו הרב ישכר תמר, כאשר באו חסידי קאליש לרבי מקוצק וסיפרו על הרב החדש אמר להם: 'בשביל קאליש, היושבת על הגבול לא יצלח רבכם הוא לא חזק שיוכל לשמור את בני העיר מרוחות ההרס והטמיעה הפורצות דרך ארץ אשכנז'.
בחודש אב ה'תרי"ח ניתן מכתב הסכמה שנכתב על ידי נאמן ביתו רבי הירש טומשובר לספר 'אבן משה' שהתחבר על ידי רבי אלעזר פרלמוטר בו כותב, . ספר נוסף שהוועד כי הרבי מקוצק ראה ואמר ישר בעיניו היה הוא הספר 'קב חן' של רבי נח מקארוב, וכך כותב נכדו רבי חיים משה זאב בהקדמה לספר.
גזירת הלבוש.
בשנים ה'תר"ד-ה'תרי"ג (1844 - 1853) בתוקופת הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, נחקקו חוקים שבמסגרתם נאסר על היהודים ללבוש את לבושם היהודי ולהחליפם בלבוש אירופי, וכן נדרשו לגלח את פאות ראשם ופאת זקנם, דעתו של הרבי מקוצק הייתה כי בעניין החלפת הביגוד אין למסור את הנפש ולצאת בהתנגדות נחרצת מול השלטונות.
בשנת ה'תר"ו (1846) נודע לרבי מקוצק כי האדמו"ר רבי ישראל יצחק מוורקא עומד להיפגש עם השר משה מונטפיורי ולבקש ממנו להשתדל אצל הצאר לביטול הגזירה אמר הרבי מקוצק כי 'נסיעתו לשווא מאחר שדבר זה לא קרוב ללבו', ואכן לא צלחה נסיעתו.
באותה תקופה נסע החסיד רבי אבא מטשכנוב לרבי מקוצק וסיפר לו כי הגאונים בווארשא דעתם מכרעת שגזירה זו היא בדין של 'יהרג ואל יעבור', התרעם ואמר 'גם אני הייתי פעם ילד של גמרא ולא ראיתי שם דין של 'יהרג ואל יעבור' והוסיף, אולי בנוגע ללבוש יהיה להם שליטה אבל 'בנוגע לגילוח הזקן והפאות לא יהיה להם חס ושלום שום שליטה'..
בשנת ה'תרי"א (1851) כאשר נאסר רבי יצחק מאיר מגור על מנת לאלצו לחתום על כרוז לציית לשלטונות, יצא משלחת לרבי מקאצק להזכיר את תלמידו לטובה, אולם לא נראה בו שום התפעלות ולא השיבם דבר, אך למשמשו רבי הירש טאמשובר צוה לכתוב מענה בשמו לחסידים בוורשה כי אין הם צריכים לדאוג כלל אודות החידושי הרי"מ 'כי בוודאי לא יוכלו ליגע בפאות ראשו וזקנו', ואדרבה בזכותו תבוא הישועה לכלל ישראל והגזירה תתבטל'.
על אף הפשרה שנתקבלה בשנת ה'תרי"ג (1853) בה נסוגו מהדרישה לגילוח הזקן והפאות והוסכם ללכת בלבוש הסוחרים הרוסים שכלל כובע מצחיה ( אידיש'ע היטל) סבר הרבי מקוצק שכובע זה הוא חוקות הגוים ולא העזו החסידים להיכנס אליו בכובע זה רק בכיפה. גם לאחר הסתלקותו לא ההין איש להיכנס לאהל קברו בכובע הנהוג, מפחד ומורא מהקפדתו.
תלמידיו.
לרבי מקוצק היו תלמידים רבים. לפי רבי אהרן וַלדן (וואלדען), היו לו אלפי חסידים ובתוכם רבים מגדולי רבני פולין. הסופר יהודה אריה לייב לוין מונה בספרו 'בית קוצק' מאה ועשרים מגדולי התלמידים, החוקר יצחק אלפסי מביא בספרו 'הרבי מקוצק' מאה שבעים ואחד תלמידים וחסידים.
עם תלמידיו החשובים נמנים:
משפחתו.
בנו מאשתו הראשונה גליקל :
בניו מאשתו השנייה חיה :
קישורים חיצוניים.
מידע ביוגרפי:
מאמרים:
אמרותיו:
קישורים נוספים:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אדמו"רי קוצק]]
[[קטגוריה:רבנים אורתודוקסים]]
[[קטגוריה:רבנים פולנים]]
[[קטגוריה:ילידי 1787]]
[[קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-1859]]
גדס&quot;ר
הטרו אטום
יהושע בר-יוסף
יהושע בר-יוסף (29 במאי 1912 - 7 באוקטובר 1992) היה סופר עברי, מחזאי, מבקר ועיתונאי ישראלי. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1984).
ביוגרפיה.
בר-יוסף נולד ב-1912 בצפת בשם יהושע ציינווירט. בשנת 1917 נפטר אביו מטיפוס, והאם ושני ילדיה יצאו למשפחתה בעיירה שאמקוט שבטרנסילבניה. בשנת 1930 חזרו לארץ ישראל, ובר-יוסף התגורר בירושלים בשכונת מאה שערים. בשנות העשרים לחייו עבר משבר אמונה שהשפיע עליו מאוד, ואף ספרו "אפיקורוס בעל כורחו" עוסק ביציאה בשאלה של אברך, מהמגזר שממנו הגיע בציבור החרדי.
היה חבר מערכת 'דבר' בשנים 1942 עד 1949, ולאחר-מכן בעל טור קבוע, תחילה ב'מעריב' (1951 עד 1954) ואחר כך ב'ידיעות אחרונות'. במלחמת העצמאות שירת ככתב צבאי. החל לפרסם סיפוריו מחיי היישוב הישן והחדש ב'דבר' (1955). פרסם סיפורים ומחזות וכן רפורטָז'ות (כתבות שטח) ומאמרים פובליציסטיים בעיתונות העברית בארץ. זכה בפרס אוסישקין לשנת תש"ט ובפרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1984. בראשית שנות השישים נענה לקריאתו של אבא חושי, ראש עיריית חיפה, והתיישב בעירו עם סופרים נוספים.
בשנת 1952 ליווה, כשליח "במחנה", את מבצע קולומבוס - הפלגה של שתי ספינות חיל הים לארצות הברית. הוא פרסם מאמרים אוהדים על ההפלגה, אך הזדעזע מגינוני המפקדים ומיחסם הקשה אל המלחים. הוא שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס לו זכו המלחים הפשוטים מצד שלמה אראל והצוות הפיקודי, והזכיר מקרים של הפליה על רקע עדתי. בעקבות ההפלגה כתב בר-יוסף מחזה בדיוני בשם "סערה בים", שהציג בצורה ביקורתית את מערכת היחסים בספינת חיל הים, ושרטט את דיוקן המפקד באור שלילי. המחזה נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, בנימוק ש"הוא עלול להוות מעשה חבלה במאמץ המלחמתי של המדינה". בר-יוסף שכתב את המחזה כך שיתרחש בספינה של צי ניקרגואה, אך גם גרסה זו נפסלה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
ב-1969 חזר והתיישב בצפת בקריית האמנים עם אשתו אביבה (אשכנזי לבית מנהיים), שאותה נשא כמה שנים קודם. הותיר אחריו עיזבון ספרותי גדול. חי וכתב בצפת עד לפטירתו ביום כיפור ה'תשנ"ג.
בנו הבכור יוסף בר-יוסף היה מחזאי וסופר, חתן פרס ישראל (שנישא לדליה רביקוביץ ולאחר מכן לחמוטל בר-יוסף). בתו בלהה רובינשטיין היא חוקרת ספרות ומתרגמת. בנו יצחק עיתונאי וסופר אף הוא.
לקריאה נוספת.
על יצירתו של בר-יוסף נכתבו ביקורות מסות ומאמרים רבים. בין המבקרים שכתבו על יצירתו אפשר למצוא את בתו בלהה רובינשטין, נחמה רזלר-ברסון, אריה ליפשיץ, יונה בחור, רחל שקלובסקי, אמנון הדרי, יצחק שנל, נסיה שפרן, הלל ויס, עודד מנדה-לוי, מלכה שקד, שולמית לפיד, קובי נסים ורבים אחרים.
יהושוע בר יוסף
יהושע בר יוסף
הנכבה