בסוף פברואר 1941 יצא לקלרק בראש אנשיו מבסיסיהם שבצ'אד אל נווה המדבר אל-כופרה שבדרום-מזרח לוב, שהוחזק על ידי חיל משמר איטלקי. לאחר מסע מלחמה, ב-1 במרץ 1941 כבשו לקלרק ואנשיו את נווה המדבר מידי הצבא האיטלקי. לקלרק נשבע בפני אנשיו שלא יניח את נשקו עד שדגל צרפת יועלה שוב מעל לקתדרלה של שטרסבורג. בכיבוש אל-כופרה והחזקתה הייתה אף התרסה מסוימת בפני הבריטים, שכן עקרונית הייתה כופרה חלק מסודאן אשר הייתה תחת שלטון אנגלו-מצרי.
במהלך החודשים הבאים הכין לקלרק את הקרקע למסע מלחמה דרך מדבר הסהרה מצ'אד אל אזור הים התיכון, לחבירה לכוחות הבריטיים והאמריקניים כשתהא השעה כשרה לכך. בנובמבר 1942 פלשו בעלות הברית לאזור אלג'יריה ומרוקו במסגרת "מבצע לפיד". הייתה זו ההזדמנות לה חיכה דה גול. ב-14 בנובמבר 1942 הורה ללקלרק לצאת למסע שמטרתו הצטרפות לבעלות הברית במסע המלחמה בצפון אפריקה. לאחר פעולות הכנה מרובות יצא לקלרק למסע המלחמה ב-2 בדצמבר מאזור צ'אד לכיוון טריפולי, אותה כבש בסוף ינואר 1943. בפברואר ומרץ 1943 חבר לכוחותיו של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי אשר נלחמו נגד קורפוס אפריקה של הגנרל הגרמני ארווין רומל במסגרת המערכה בתוניסיה, וזכה עמם להישגים צבאיים במיגור שארית כוחותיו של היטלר בצפון אפריקה.
במאי 1943 מונה לקלרק למפקד הדיוויזיה השנייה של צבא צרפת החופשית במרוקו. דיוויזיה זו הייתה מורכבת מאנשי צבא צרפת החופשית, בני מושבות אפריקנים ואנשי צבא צפון אפריקה שעד לא מזמן היו נאמנים לוישי.
באוגוסט 1944 נחת לקלרק עם הדיוויזיה ה-2 בנורמנדי. בראש כוחותיו חבר לכוחות המחתרת שהחלו בהתקוממות בפריז, על מנת לשחרר את העיר. על אף שכוחות אמריקניים בפיקודו של הגנרל עומר בראדלי יכלו להתקדם לשחרור העיר, ניתנה ללקלרק ולכוחותיו הזכות ההיסטורית לפעול לשחרורה, במקום שתשוחרר על ידי כוחות שאינם צרפתיים.
על אף שהיטלר פקד על מפקד הכוחות הגרמניים בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ, להחריב את העיר כליל בטרם ייסוגו, הצליח לקלרק במשא ומתן לקבל מן הגנרל ביום 25 באוגוסט 1944 את כניעתה של העיר מבלי שזו נהרסה ואוכלוסייתה סבלה אבדות כבדות, כדוגמת האירועים באותו הזמן בורשה. כניסתו בראש הכוחות הצרפתיים לעיר, ושחרורה על ידי הצרפתים עצמם, לאחר שזו נכבשה כארבע שנים לפני כן, מהווה אות של כבוד למאמץ הצבאי הצרפתי, ולעם הצרפתי אשר הושפל והוכתם בכניעה ובשיתוף פעולה, בארבע השנים שקדמו לכך. מבחינת לקלרק היה זה שיא תהילתו הצבאית.
בהמשך נלחמו לקלרק וכוחותיו באלזס-לורן במסגרת הארמייה השלישית של הגנרל ג'ורג' פטון. בנובמבר 1944 קיים את הבטחתו לחייליו ונמנה עם משחרריה של סטרסבורג. במאי 1945 סיים את המלחמה בברכטסגאדן (מעון הקיט המפורסם של היטלר בבוואריה).
בשנת 1945 שינה באופן רשמי את שמו לז'אק פיליפ לקלרק דה אוטקלוק.
לקלרק נשלח על מנת לפקד על כוחות צרפת בהודו-סין (כיום וייטנאם), אך משהגיע למזרח הסתיימה כבר המלחמה נגד היפנים באזור זה. ב-15 באוגוסט 1945 ייצג לקלרק את צרפת בטקס הכניעה של יפן על גבי אוניית המערכה "מיזורי" במפרץ טוקיו. במהלך שהותו במזרח המליץ לממשלת צרפת לחתום על הסכם עם הו צ'י מין ולהעניק עצמאות לצפון וייטנאם.
לאחר מכן התמנה למפקח הכללי של הצבא הצרפתי בצפון אפריקה. לקלרק נהרג בתאונת מטוס באלג'יריה בשנת 1947. בהלווייתו השתתפו כשני-שלישים מלוחמי הדיוויזיה שלו ממלחמת העולם השנייה. הוא נקבר בארמון האינווליד.
ב-1952 קיבל דרגת כבוד של "מרשל צרפת", שהוענקה לו לאחר מותו. צבא צרפת כיבד את לקלרק כאשר קרא על שמו טנק - AMX-56 לקלרק. בפריז, ברובע מונפרנאס, מצוי מוזיאון המוקדש למורשתו, לשחרור העיר על ידו, וכן להתנגדות הצרפתית, ולגיבור ההתנגדות ז'אן מולן.
לקלרק
אוגוסט קומט
המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה
המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה היא מפלגה במונגוליה. המפלגה הוקמה ב-5 במרץ 1998 ומונה כ-3500 חברים באולן בטור וברחבי המחוזות.
המצע המפלגתי הוא ליברלי, ותומך בזכות לפרטיות ובחופש הדיבור.
המפלגה הוקמה מתוך יוצאי הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה, שהתנגדו להשפעתה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית האמריקאית על המפלגה ופנו להקמת מפלגה חדשה. מטרתה של המפלגה היא להמשיך ברפורמות הדמוקרטיות במדינה, תוך כדי שמירה על מדיניות רווחה.
וילנה
וִילְנָה (בעברית גם בכתיב וילנא, ווילנא או ווילנה; בליטאית: Vilnius, ; ברוסית: Вильнюс; בפולנית: Wilno, בבלארוסית: Ві́льня, ביידיש: ווילנע) היא בירתה של ליטא. על פי נתונים רשמיים משנת 2006, מספר התושבים הוא כ-554,000. מתוכם 58.2% ליטאים, 19.8% פולנים, 14.2% רוסים, 4.5% בלארוסים ו-3.3% בני לאומים אחרים.
וילנה היא העיר הגדולה ביותר בליטא ומהווה מרכז פוליטי, חינוכי, כלכלי ותרבותי של המדינה.
סמל העיר.
סמל העיר מציג את כריסטופר הקדוש (Kristupas) פוסע במים ונושא את ישו התינוק על כתפיו. סמל זה משמש את העיר מהשנה השביעית להיווסדה, כלומר 1330 לערך. בתקופה הפגאנית, טרם המאה ה-14, הופיע על הסמל הענק אלקיס, דמות מסיפורי עם ליטאיים, כשהוא נושא את אשתו על כתפיו בחציית הנהר.
גאוגרפיה ואקלים.
וילנה שוכנת בדרום מזרח ליטא, במפגש הנהרות וילניה (Vilnelė) ונריס. מיקום זה, שאינו מרכזי, נובע מהשינויים הרבים בגבולות ליטא במשך הדורות; בעבר וילנה הייתה לא רק המרכז התרבותי, אלא גם הגאוגרפי, של הדוכסות הגדולה של ליטא והאיחוד הפולני-ליטאי.
וילנה ממוקמת 312 ק"מ מקליפדה (מֶמֶל), הנמל העיקרי של ליטא בים הבלטי, אך ערים גדולות אחרות בליטא נמצאות במרחק קצר יותר ובהן קובנה (קאונאס), שאולאי (Šiauliai) ופוניבז' (פנבז'יס).
שטחה של וילנה הוא 402 קמ"ר, מתוכם 20.2% בנויים, 43.9% צמחייה ו-2.1% הם מקווי מים.
האקלים בווילנה הוא בין יבשתי לימי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 6.1 מעלות צלזיוס, כשהממוצע בינואר הוא -4.9 וביולי +17.0 מעלות. כמות המשקעים היא 661 מ"מ לשנה בממוצע.
היסטוריה.
וילנה נוסדה בשנת 1321 על ידי גדימינאס, דוכס גדול של ליטא. וילנה הייתה בירת הדוכסות הגדולה של ליטא עד שנת 1388 ומימי קז'ימייז' הרביעי (1447–1492), ובעיקר לאחר הקמת האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1569, הפכה גם למרכז לתרבות פולנית. האיחוד הפולני-ליטאי שנשלט מהעיר וילנה השתרע על שטח עצום במזרח-אירופה מהים הבלטי בצפון עד קרוב לים השחור בדרום.
החל במאה ה-15 היה בעיר רוב פולני, ומיעוט ליטאי. בשנת 1795 נכבשה על ידי האימפריה הרוסית. לקראת סוף המאה ה-19 גבר משקלם של היהודים והם הפכו לתקופה קצרה (עד גל ההגירה הגדול לארצות הברית) לקבוצה האתנית הגדולה בעיר. לפי חוזה 1920 שבין ברית המועצות ובין ליטא, עברה וילנה לידי ליטא, אך הגנרל הפולני ה"מורד", ז'ליגובסקי, כבש אותה והקים באזור את מדינת ליטא המרכזית. ב-1922, בעקבות בחירות, סופח האזור כולו, שהיה בו רוב פולני, לפולין. בשנת 1923 הכיר בה חבר הלאומים כשייכת לפולין, אף על פי שהיא צוינה בחוקה של ליטא כבירתה.
ב-1931, 66% מתושבי וילנה היו פולנים, 28% יהודים, רוסים ובלארוסים 5% ופחות מ-1% ליטאים.
בתקופת בין המלחמות הייתה וילנה העיר השישית בגודלה בפולין, ואחת הערים החשובות מבחינת התפתחות הפולניות. אחת האוניברסיטאות הפולניות החשובות ביותר פעלה בווילנה בשם אוניברסיטת סטפן באטורי (המלך הפולני שייסד את האוניברסיטה ב-1579).
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה "ליטא הפולנית" על ידי הסובייטים, יחד עם מזרח פולין. במהלך פלישת ברית המועצות לפולין שהחלה ב-17 בספטמבר 1939, הצבא האדום נכנס לווילנה ב-19 בספטמבר 1939 והעיר הייתה בתחילה בשליטה סובייטית, אך כעבור כ-6 שבועות, ב-28 באוקטובר נמסרה לידי ליטא. ביוני 1940 הפכה וילנה לחלק מברית המועצות עם פלישת הסובייטים לליטא וסיפוחה לברית המועצות. ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני במסגרת מבצע ברברוסה, ובמהלך שלוש שנות הכיבוש, נרצחו רוב תושבי וילנה היהודים, רבים מהם בפונאר. ביולי 1944 חזר הצבא האדום וכבש את העיר. רבים מתושביה הפולנים נמלטו ורבים אחרים עזבו אותה במהלך סוף שנות ה-40 ושנות ה-50. במקומם הובאו ליטאים מאזורים אחרים בליטא ורוסים מחלקיה האחרים של ברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות, נשארה וילנה במדינה הליטאית העצמאית שהוקמה בשנת 1991. הליטאים מהווים רוב של כ-60% מתושבי העיר, כאשר הרוסים והפולנים מהווים כ-40% יחדיו. בעשור השני של המאה ה-21, נהנית העיר משגשוג כלכלי כתוצאה מהצטרפותה של ליטא לאיחוד האירופי. כיום בווילנה, כמו בשאר שטחי ליטא, המטבע בשימוש הוא האירו לאחר שליטא המירה בשנת 2015 את המטבע המקומי שלה ליטאס למטבע האירופאי.
חינוך.
כמו בערי בירה רבות בעולם, גם בווילנה נמצאות מספר רב של אוניברסיטאות. הגדולה והוותיקה ביותר היא אוניברסיטת וילנה עם 23,000 סטודנטים. האוניברסיטה הזו היא אחת העתיקות ביותר באירופה ונוסדה בסוף המאה ה-16. המבנים העיקרים שלה נמצאים בעיר העתיקה. האוניברסיטה נוטלת חלק בפרויקטים משותפים עם אונסק"ו ונאט"ו. האוניברסיטה גם מציעה תוכניות רבות לתואר שני באנגלית, כמו גם תוכניות לימוד בשיתוף פעולה עם אוניברסיטאות מכל רחבי אירופה. האוניברסיטה מחולקת כיום ל -14 פקולטות, 5 מכונים, ו-4 מרכזי לימוד ומחקר .
אוניברסיטאות גדולות אחרות בעיר הן אוניברסיטת מיקולס רומריס (19 אלף סטודנטים), האוניברסיטה הטכנית של וילנה (13,500 סטודנטים) והאוניברסיטה הפדגוגית של וילנה (12,500 סטודנטים). כמו כן נמצאים בעיר אקדמיות למוזיקה, תיאטרון ואמנויות.
תיירות.