מקורו של השם קולומיאגי אינו ברור. יש הסבורים כי זה קשור למוזרותו של ההר עליו שכן כפר בשם זה ("קולו" בפינית - חלול, "מיאגי" - גבעה). אחרים שואבים את השם מהפועל "קולואה" - ניקוי קליפה ומאמינים שכנראה בכפר הייתה עבודת עיבוד עצים.
היסטוריה.
בתקופת שלפני פרוץ המהפכה הבולשביקית הקבוצה איחדה אתלטים חובבים המעורבים במשחקי אופניים וספורט. קבוצת הכדורגל שלו, שנוסדה בשנת 1905, הפכה פעמים רבות לאלופת העיר בתחילת המאה העשרים.
ב-23 בספטמבר 1908 אומצה אמנת המועדון וב-30 ביוני 1909 הצטרפה קולומיאגי לליגת הכדורגל של סנקט פטרבורג.
אחרי 1923, "קולומיאגי" שינתה את שמה מספר פעמים עד שבשנת 1931 המועדון חדל להתקיים. הצבעים הכחולים והלבנים של מדי הקבוצה שימשו בהמשך את נבחרת העיר ואת מועדון "זניט".
מאז התפרקות ברית המועצות פועל בעיר סנקט פטרבורג מועדון כדורגל חובבני בשם זה.
גביע טוסמן
גביע טוסמן או גביע האלופות של ערי הבירה (ברוסית: Кубок Тосмена по футболу ,Кубок Чемпионов двух Столиц) הייתה תחרות הכדורגל הרשמית ברוסיה הסובייטית ובברית המועצות, שנערכה לסירוגין בשנים 1919–1929 והכריע למעשה מי הייתה קבוצת הכדורגל הטובה במדינה, בתקופה שעוד לא נערכה אליפות לאומית, כעשור לפני הקמת ליגת העל הסובייטית.
הגביע נערך בחסות מועדון הכדורגל טוסמן (Тосмен) שהוקם בסנקט פטרבורג בשנת 1916 כחוג הספורט של אנשי הדפוס והדואר. לאחר מהפכת פברואר הקבוצה שינתה שמה ל"טוסמן" (ראשי התיבות ברוסית של "ספורטאי חברת הטלגרף", ברוסית: Телеграфное общество спортсменов)
הזוכה הראשונה בגביע הייתה קבוצת קולומיאגי מפטרוגרד (שהוקמה עוד בשנת 1904). הזוכה האחרונה, עשור לאחר מכן, הייתה קבוצת פישצ'ביקי. נערך משחק אחד בין אלופת העיר סנקט פטרבורג לאלופת העיר מוסקבה והמנצחת הוכתרה למחזיקת הגביע.
היסטוריה.
הטורניר הוקם על ידי אגודת טוסמן. בשנת 1916 הוקם בסנקט פטרבורג מועדון ספורט של פקידי דואר וטלגרף (PTC). תחתיו הוקמה קבוצת כדורגל, שלאחר מהפכת פברואר שינתה את שמה ל"טוסמן", שפירושה אגודת האתלטים של טלגרף. עד מהרה הקימה אגודה זו את גביע טוסמן, שהיה אמור להיות מוענק למעשה למועדון הטוב ביותר מדינה.
מחזיקת הגביע הראשונה בשנת 1919 הייתה קבוצת קולומיאגי מפטרוגרד כשהאחרונה לזכות בו בשנת 1929 הייתה קבוצה פישצ'ביקי ממוסקבה.
פורמט.
גביע זה שוחק בין הזוכות בשתי האליפויות האזוריות החזקות ביותר ברוסיה הסובייטית. בדרך כלל השתתפו בו קבוצות כדורגל ממוסקבה ולנינגרד (ולכן כונה גם גביע האלופות של ערי הבירה).
משחקי גמר נערכו לסירוגין בלנינגרד ובמוסקבה.
אחרי הטורניר.
אחרי פירוק גביע טוסמן, הטורניר שקבע את הקבוצה הטובה ברוסיה היה אליפות הכדורגל של רוסיה הסובייטית (בקרב מועדונים).
אלן דזאגוייב
ארנסטו מסקרוני
ארנסטו מסקרוני (בספרדית: Ernesto Mascheroni; 21 בנובמבר 1907 – 3 ביולי 1984) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה.
מסקרוני ערך 13 הופעות בנבחרת אורוגוואי בין השנים 1930–1939, וזכה עימה במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה. בשנת 1934 עבר לאיטליה ושיחק במועדון אמברוסיאנה (כיום אינטר מילאנו) ובנבחרת איטליה. בשנת 1936 חזר לאורוגוואי ושיחק במשך 4 שנים במועדון פניארול.
מסקרוני נפטר בשנת 1984, בגיל 76, והיה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מסגל נבחרת אורוגוואי שזכה במונדיאל 1930.
מעצמה מעניקת חסות
מעצמה מעניקת חסות (ידוע גם ככוח מגן) היא מדינה ריבונית המייצגת מדינה ריבונית אחרת במדינה אשר אין לה בה ייצוג דיפלומטי. מקובל להשתמש באמצעי זה כאשר בין המדינה המיוצגת והמדינה שבה מתקיים הייצוג לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים. המעצמה המייצגת אחראית לדאוג לרכוש של המדינה המיוצגת ולאזרחיה במדינה המארחת. אם היחסים הדיפלומטיים ינותקו במקרה של מלחמה, המעצמה המייצגת תהיה אמונה על שלום שבויי המלחמה ותטפל באינטרסים של האזרחים.
מוסד המעצמה מעניקת החסות התקיים במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 ועוגן באמנת ז'נבה בשנת 1929. סמכויות המעצמות מעניקות החסות מאושרות בכל ארבע האמנות מאז שנת 1949. בנוסף, הצלב האדום הבינלאומי רשאי למנות עצמו למעצמה מעניקת חסות על פי פרוטוקול I (משנת 1977). הנוהג של בחירת מעצמה מעניקת חסות בימי שלום הפך לפורמלי בשנת 1961 באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים.
דיפלומטיה.
מעצמה מעניקת חסות ממונה על ידי המדינה השולחת ועליה להיות מקובלת גם על המדינה המארחת, ולפיכך עליה לקיים יחסים דיפלומטיים עם שתי המדינות. בעתות מלחמה, האמנה מחייבת את המעצמה המייצגת להיות נייטרלית. האחריות וההסדרים הספציפיים מתקבלים בהסכמת המעצמה, המדינה המארחת והמדינה המיוצגת.
במקרה מורחב, על המעצמה לנהל את כל הנהלים הדיפלומטיים מטעם המדינה השולחת. הדבר הכרחי כאשר לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, וסף העוינות כה גבוה עד כדי מצב בו אין כל נציג של המדינה השולחת במדינה המארחת. לדוגמה, נכון לשנת 2019, שוודיה מייצגת את ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה בקוריאה הצפונית.
במקרים אחרים, שתי המדינות ניתקו ביניהן את היחסים הדיפלומטיים, אך בכל זאת מוכנות להחליף ביניהן כוח אדם באופן לא פורמלי. במקרה זה, המעצמה מעניקת החסות מתפקדת כמנגנון בשימוש המדינה המיוצגת. שגרירות המדינה המיוצגת מאוישת על ידי אנשיה שלה אך מכונה "אגף אינטרסים " (באנגלית: interests section). בין השנים 1991 ו-2015 אגף האינטרסים הקובני תפס את בניין השגרירות הקובנית הישנה בוושינגטון, אך רשמית הוא הוכרז כאגף של שגרירות שווייץ בארצות הברית. הדבר ניתן לשינוי, ובמקרים של יחסים מתוחים יותר מהרגיל, האגף מאויש על ידי נציגים מהמעצמה המייצגת. כך למשל במלחמת המפרץ הפכה פולין למעצמה המייצגת של ארצות הברית בשטחי עיראק. בראש אגף האינטרסים האמריקאי עמד אז דיפלומט פולני.
אין חובה ששתי המדינות תבחרנה במעצמה זהה לצורך ייצוגן אחת אצל השנייה, אם כי הדבר נוח יותר בתקשורת. כל מדינה רשאית למנות כל מעצמה שתבחר, ובתנאי שהיא תהיה מקובלת על שני הצדדים. כמו כן אין חובה כי רק מדינה אחת תייצג את המדינה השולחת. לדוגמה, במהלך מלחמת העולם השנייה מינתה יפן את ספרד, שוודיה ושווייץ להיות המעצמות המייצגות שלה בארצות הברית.
היסטוריה.
במקור.
על אף שמעצמות מעניקות חסות היו קיימות מאז המאה ה-16, מקובל לקבוע את תחילת קיומו של המוסד בשנת 1870 במהלך מלחמת פרוסיה–צרפת. במהלך המלחמה הוכרז על מצב חירום בכל המדינות הלוחמות, דבר שחייב גירוש דיפלומטים והצבת מגבלות על אזרחי האויב. על מנת להתגבר על קשיים אלו, שימשה ארצות הברית כנציגתה של הקונפדרציה הצפון-גרמנית וכן כמה מדינות גרמניות קטנות יותר, בעוד שווייץ שימשה כנציגתן של באדן, ממלכת בוואריה, ורוסיה ייצגה את וירטמברג. מצדה של צרפת, שימשה בריטניה כנציגתה.
פעולותיו הנמרצות של שגריר ארצות הברית בצרפת באותה עת, אליהו ב. וושברן קבעו תקדים וייסדו את רעיון המעצמה מעניקת החסות בעת מלחמה. הדגל האמריקאי הונף מעל שגרירות גרמניה בפריז, וארכיוני השגרירות הועברו למשמורתה של ארצות הברית. במהלך ימיה הראשונים של המלחמה דאג וושברן לפינוי 30 אלף נתינים גרמנים מצרפת. כראש המשימה הדיפלומטית היחיד שנשאר בעיר במהלך המצור הגרמני, הוא הואשם בהגנה על שבע קונסוליות מאמריקה הלטינית וכן היה אחראי על תזונתם של 3,000 נתינים גרמנים שנתקעו בעיר.
לאחר המלחמה, מינוי מעצמה זרה שתייצג מדינה אחרת הפך למנהג מקובל. במלחמות שלאחר מכן הרחיבו המעצמות הזרות את סמכויותיהן בהסכמת שני הצדדים בכל מקרה. במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה בחרו שני הצדדים בארצות הברית כמעצמה המייצגת שלהם, וביססו את הרעיון של מנדט הדדי. במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ביקשה ארצות הברית לראשונה בדיקה נייטרלית של שבויי המלחמה.
מכיוון שהמוסד לא הפך לרשמי באמנה כלשהי, התגלעו מחלוקות על הסמכויות והזכויות שלו. במהלך מלחמת הבורים השנייה, בחרה הממלכה המאוחדת בארצות הברית כנציגתה, אולם הבורים סירבו לקבל העברות כספים בריטיות דרך ארצות הברית. הולנד, ששימשה כנציגתם של הבורים, לא הצליחה מצידה להבטיח הסכם להחלפת שמות שבויי מלחמה. זמן קצר לאחר מכן, במלחמת רוסיה–יפן הסכימו שני הצדדים להעביר ביניהם רשימות של שמות השבויים, תוך שהם מסתייעים בצרפת כמעצמה מעניקת החסות של רוסיה ובארצות הברית כמעצמה מעניקת החסות של יפן. הנוהג של החלפת שמות שבויים הפך מאז לנוהג ולבסוף נכלל באמנת ז'נבה השלישית (1929).
מלחמות העולם.
בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה הייתה ארצות הברית בחירה פופולרית עבור המדינות שחפצו בשירותיה כנציגה. בשיא ייצגה ארצות הברית חמש מדינות במקביל: בריטניה, צרפת, אוסטרו-הונגריה, גרמניה והאימפריה העות'מאנית. בסך הכול בין השנים 1914 ו-1917 קיבלה ארצות הברית 54 מנדטים (מנדט אינו מייצג בהכרח מדינה) למעצמה מעניקת חסות. עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה מצד בעלות הברית, הועברו מנדטים אלו למדינות נייטרליות קטנות יותר, ובהן הולנד, ספרד ושווייץ.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פורסם רשמית תפקידה של מעצמה מעניקת חסות בהתאם לאמנת ז'נבה השלישית משנת 1929. סמכויותיה נקבעו כך שנציגיה הורשו לבדוק שבויי מלחמה, לראיינם באופן פרטי, לתקשר עמם בחופשיות ולהעביר ספרים לספריית הכלא בו הם שוהים. עם זאת, נדחתה הצעת הוועד הבינלאומי של הצלב האדום לשמש כאחראי על יישום האמנה.