שרידי הסוללה ניכרים עד היום באתר תל לכיש. המשלחת הבריטית פינתה חלק גדול מהסוללה. בקצה החפירה שביצעו נוצר מעין חתך המאפשר לראות דרכו את מדרון התל ואת שכבת אבני הסוללה שנשפכו כנגדו.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בשנת 2016 סביב שער העיר, נמצא "מקדש שער" ובו עדויות לרפורמה הדתית שערך המלך חזקיהו, במסגרתה נופצו קרנות המזבח המקומי. בחדר המזבח אף הוקמו שירותים, ככל הנראה באופן סימבולי לפני שחדר המזבח נאטם.
העיר נבנתה מהיסוד בימיהם של המלכים יאשיהו ומנשה (המאה ה-7 לפנה"ס). עיר זו חרבה יחד עם בית המקדש הראשון ושאר ערי יהודה לאחר מרד צדקיהו בבבל (586 לפנה"ס). כיום ניתן לראות שרידים של בית שער גדול מתקופתו של חזקיהו, ומעליו בית שער קטן יותר מהמאות 7-6 לפנה"ס; בבית השער הקטן מצא הארכאולוג סטארקי כ-21 אוסטרקונים - חרסים ועליהם כתובות, אשר קיבלו את השם "מכתבי לכיש" חרס מספר 4 נודע במיוחד בשל הכתובת הבאה:
על־פי הארכאולוג יגאל ידין, הכוונה בבטוי "אל משואות לכיש" הוא "על" משואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשואות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבר כבש את העיר, וכל שנותר למגיני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם. הגאולוג בני בגין חולק על הפרשנות הזו וטוען שהחרס מתעד דיווח שגרתי בו מדווח הכותב כי הם צופים למשואות לכיש כדי לקבל הודעות מהפיקוד הגבוה (בימי קדם השתמשו במשואות ובלפידים לצורך העברת מסרים בין מקומות רחוקים), שכן הם אינם יכולים לראות את האיתותים הנשלחים ממשואות עזקה, שנמצאת בנקודה נמוכה יותר.
היישוב על התל חודש בתקופה הפרסית, אז הייתה בירת מחוז. העיר דעכה לאיטה בתקופה ההלניסטית, עת ערים אחרות בשפלת יהודה זכו לבכורה.
זיהוי וחפירות.
הראשון שניסה לזהות את לכיש היה אדוארד רובינסון, שב-1839 סקר את תלי השפלה וזיהה את לכיש בגבעה הסמוכה לחורבת אום ליקיס, בגלל צליל שמה ומיקומה על הדרך לעזה. זיהוי זה נתמך על ידי חוקרים מאוחרים יותר. בסקר ארץ ישראל המערבית שנערך בין השנים 1872–1877 על ידי משלחת בראשות קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר, התלבטו החוקרים בזיהוי לכיש בין אום ליקיס, תל חסי ותל אֶ-דֻּוֵיר. פלינדרס פיטרי הגיע לארץ ישראל במטרה לחפור את לכיש המקראית. הוא החל לחפור בח'רבת אום ליקיס, אך מצא בה רק ממצאים מהתקופה הרומית ואילך. הוא עבר לחפור בח'רבת עג'לון וגם בה לא מצא ממצאים מוקדמים מהתקופה הרומית. הוא סייר באזור והגיע לתל חסי, בה הוא מצא חרסים, ובעקבות ניסיונו הרב במצרים זיהה את קדמוניותם. בעקבות כך החליט לקבל את הזיהוי של קונדר שהעיר הקדומה לכיש נמצאת בתל חסי. באפריל 1890 החלה החפירה, שנמשכה שישה שבועות. בחפירות נחשפה חומת לבני בוץ עבה מאוד. פיטרי חפר 79 בורות בדיקה, ותיארך את הממצאים ל-1700 לפנה"ס. מעל שכבה זאת אותה ייחס לאמוריים מצא שכבה עם ביצורים דלים שייחס לתקופת השופטים ומעליה מצא ביצורים שייחס לרחבעם.
הזיהוי של פיטרי נתקבל על ידי רבים, אך בשנת 1924 הציע אולברייט לזהות את לכיש בתל אֶ-דֻּוֵיר ורוב החוקרים קבלו את השערתו. בספטמבר 1932 החל ג'יימס לסלי סטרקי לחפור בתל דוויר, אחד התילים הגדולים ביותר בארץ ישראל שכבר אז זוהה על ידי רוב החוקרים כלכיש. בסוף 1933 נפתחה עונת החפירות השנייה, שהתרכזו בתקופת מלכי יהודה ותקופות קדומות יותר. במרץ 1935 דלף החוצה לעיתונות דבר הימצאם של מכתבי לכיש, ידיעה שתוארה כ"תגלית ארכאולוגית בעלת חשיבות עצומה". לסטרקי הייתה תוכנית מסודרת לחפירות במשך 15 שנה, אך אלו נגדעו באיבם בהרצחו בינואר 1938. שותפיו לחפירות המשיכו במלאכה, אך החפירות נפסקו בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מציאת המקדש בתל ערד, ביצע יוחנן אהרוני בשנת 1966 חפירה באזור המקדש הפרסי-הלניסטי בתל לכיש כדי לברר את זמנו של המקדש, הדומה למקדש בתל ערד. אהרוני מצא כד שלם מהתקופה הפרסית-הלניסטית מתחת ליסודות המקדש, ועל כן תוארך המקדש כהלניסטי. תחת המקדש מצא אהרוני מבנה עתיק יותר, שהוא זיהה כמספר חדרי מחסן וחדר מנהלי. כן נמצאו תחת המקדש שני בורות מים ותעלה המובילה אל מחוץ לעיר.
בשנים 1973–1994 חפר בתל דוד אוסישקין. בשנות ה-70 נחשף בלכיש מקדש כנעני מימי יהושע. במסגרת החפירות שוקם שער הכניסה לעיר.
ב-2022 נפתח מרכז מבקרים לאתר, 28 שנים לאחר שהוכרז כגן לאומי.
אוטו ויינינגר
אוטו שלמה ויינינגר (בגרמנית: Otto Weininger, 3 באפריל 1880 - 4 באוקטובר 1903) היה פילוסוף אוסטרי-יהודי. ויינינגר היה שוביניסט ואוטואנטישמי שהתנצר ושם קץ לחייו בגיל 23, לאחר שפרסם את ספרו המונומנטלי "מין ואופי".
חייו.
אוטו ויינינגר נולד ב-3 באפריל 1880 בווינה, בנם של הצורף היהודי לאופולד ויינינגר ואשתו אדלהייד. לאחר שלמד בבית ספר יסודי וסיים את בית הספר התיכון ביולי 1898, נרשם ויינינגר באוקטובר של אותה שנה לאוניברסיטת וינה. הוא למד פילוסופיה ופסיכולוגיה אך לקח קורסים גם במדעי הטבע וברפואה. ויינינגר למד יוונית, לטינית, צרפתית ואנגלית בשלב מוקדם מאוד בחייו, מאוחר יותר גם למד ספרדית ואיטלקית, ורכש ידע בשוודית, דנית ונורווגית.
עוד בילדותו יצא לוויינינגר שם של ילד פלא. הוא שלט בשפות רבות ובהן לשונות קדומות, והתבלט בכישרונו בלימודי מתמטיקה. אביו, שהבחין בכישרונו, טיפח את אהבתו למוזיקה וקירבו ליצירתו של ריכרד וגנר. עם זאת היה ויינינגר נער מרדן וביקורתי, והפנה עורף לדרך שסלל לו אביו, שייעד לו קריירה של מדינאי ודיפלומט. ויינינגר פנה ללימודים אקדמיים בתחומי הפילוסופיה, הפיזיקה והפסיכולוגיה. בשנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה הצטרף לחוג נבחר של תלמידי פילוסופיה, שהתעניינו במיוחד במשנתו של אוינאריוס ובשאלות עיוניות ב"תורת ההכרה". תוך זמן קצר התבלט בתוך החבורה, שממנה יצאו אחר כך אחדים מגדולי הספרות והמדע בגרמניה ובאוסטריה: אוסקר אבאלד, א' לוקרא, הרמן סבובודה.
בסתיו 1901 ניסה ויינינגר למצוא מוציא לאור ליצירתו "מין ואופי" - בשנת 1902, הגיש את עבודתו זו לפרופסורים שלו פרידריך יודל ולורנץ מולנר כעבודת התזה שלו. הוא פגש את זיגמונד פרויד, שלא הוציא את התזה שלו לאור. עם זאת, פרויד המליץ על התזה שלו לאחרים. ביולי 1902, הפרופסורים של ויינינגר קיבלו את התזה שלו, וויינינגר קיבל את הדוקטורט שלו. זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך לפרוטסטנטי.
ב-1902 נסע ויינינגר לביירוית, שם צפה בביצוע "פרסיפל" של ריכרד וגנר, שהשאיר בו רושם עמוק. דרך דרזדן וקופנהגן עשה את דרכו לכריסטיאניה (אוסלו) שם ראה לראשונה על הבמה את דרמת השחרור של הנריק איבסן, "פר גינט". עם שובו לווינה, סבל ויינינגר מגלים של דיכאון. ההחלטה לקחת את חייו התגבשה במוחו בהדרגה; אולם לאחר דיון ארוך עם חברו ארתור גרבר, ויינינגר הבין ש"עדיין לא הגיע הזמן".
ביוני 1903, לאחר חודשים של עבודה, יצא לאור ספרו מין ואופי, העוסק בשאלת המינים ובהבדל בין האופי הגברי והנשי. ויינינגר מנסח בספרו זה את השקפתו האנטי-פמיניסטית והאנטישמית, הוא רואה את הנשיות כגורם נחות וחסר נפש, ובפרק שלם דן בנושא היהדות ומשווה בין האופי היהודי והתכונות הנשיות הנחותות. הספר היה מחולק ל-3 חלקים עיקריים: טבעה של האישה והיחס שלה ליקום, יהדות ונשיות ואנושות.
הספר אמנם לא התקבל בצורה שלילית, אך הוא לא יצר את המהומה לה ציפה. פאול יוליוס מביוס, נוירולוג וסופר מדעי פורה גרמני, תקף את ויינינגר על ספרו. ויינינגר התאכזב עמוקות ועבר לאיטליה.
הוא בילה את חמשת ימיו האחרונים עם הוריו בווינה, ב-3 באוקטובר הוא רכש חדר ברחוב שווארצהשפניירשטראסה 15, שבו מת לודוויג ואן בטהובן. הוא אמר לבעלת הבית שאסור לה להפריע לו לפני הבוקר מכיוון שהוא מתכנן לעבוד וללכת לישון מאוחר. בלילה זה הוא כתב שני מכתבים, האחד ממוען לאביו והשני לאחיו ריכרד, ואמר להם שהוא עומד לירות בעצמו.
ויינינגר ירה בעצמו בעודו לבוש בכל בגדיו. לאחר ניסיונות הצלה בבית החולים "וינר אלגמיינר קרנקנהאוס" בווינה, נקבע מותו של ויינינגר בשעה 10:30 בבוקר.
לילו האחרון של ויינינגר הונצח במחזה "נפש יהודי" מאת יהושע סובול שהועלה בראשונה בשנת 1982, בתיאטרון חיפה בבימויו של גדליה בסר.
מין ואופי.
נשיות וגבריות.
ספרו "מין ואופי" טוען כי האנשים מורכבים מגבריות ונשיות, ומנסה לתמוך בדעה זו מבחינה מדעית. גבריות היא אקטיבית, פרודוקטיבית, מודעת ומוסרית/הגיונית, בעוד הנשיות היא פסיבית, לא פרודוקטיבית, לא מודעת וניהיליסטית/אלוגית. ויינינגר טוען שאמנציפציה אפשרית רק עבור "האישה הגברית", למשל לסביות, ושתפקידן של הנשים היא לספק את צרכיו של הגבר, הן במיטה והן בתור אמא ככלי עזר. האישה היא "שדכנית". לעומת זאת, חובתו של הזכר, לשאוף להפוך לגאון, ולוותר על התענוג במין למען אהבה מוחלטת של האל, שהוא מוצא בתוכו.
חלק נכבד מספרו עוסק בטבע הגאונות. ויינינגר טוען שגאונות אף פעם לא חלה רק על ידע כללי בתחום ספציפי כמו מתמטיקה או מוזיקה, אלא קיימת רק גאונות אוניברסלית. הוא מנמק שתכונה זו קיימת כנראה אצל כל האנשים במידה מסוימת.
יהדות נגד נצרות.
בפרק נפרד מתאר ויינינגר, שהוא בעצמו יהודי שהתנצר ב-1902, את היהודי הארכיטיפי כנשי, ולפיכך כלא דתי, ללא אינדיבידואליות אמיתית (נשמה), וללא תחושה של טוב ורוע. הנצרות מתוארת כ"ביטוי העליון של האמונה הגבוהה ביותר", בעוד שהיהדות מתוארת כ"הקצנה של הפחדנות". ויינינגר מבטא בדעותיו את מה שנראה לו, הביזוי והריקבון של העת המודרנית, ולא מבדיל כלל בין יהדות לנשיות מבחינה של מעמד היררכי. ויינינגר טוען כי כולם מפגינים מידה מסוימת של נשיות, ומה שהוא מכנה "יהודיות".
ביקורת על הצייטגייסט.