פולק הצליח להגיע להסכם עם מקסיקו, אף על פי שדמוקרטים דרשו לספח את מקסיקו כולה. ארצות הברית התרחבה בעוד 3.1 מיליון מטרים רבועים. מקסיקו איבדה חצי מגודלה וארצות הברית גדלה בשליש. קליפורניה, נבדה, יוטה, רוב אריזונה וחלקים מניו מקסיקו, קולורדו וויומינג התווספו לארצות הברית. ההסכם הכיר בסיפוח טקסס ובשליטה של ארצות הברית עד נהר הריו גרנדה. מקסיקו קיבלה 15 מיליון דולר. קצת פחות מ-20,000 אמריקנים נהרגו, לעומת יותר מ-50,000 מקסיקנים. המלחמה עלתה לארצות הברית כמאה מיליון דולרים. פולק התעקש שמטרתו במלחמה לא הייתה הרחבת העבדות. הוויגים, שהתנגדו לפולק, החליטו לתמוך בהסכם בסנאט וכך הסתיימה המלחמה. המלחמה נתפסה כפעולה לא מוסרית ותוקפנית, ובבחירות 1848 הוויגים בחרו בטיילור כמועמד לנשיאות. בריאותו של פולק הידרדרה בגלל המלחמה. בסופו של דבר, גבול ארצות הברית–מקסיקו נקבע כפשרה פוליטית בין תומכי למתנגדי העבדות.
קובה.
באמצע 1848, פולק שלח שגריר לספרד, שישא ויתן על רכישת קובה בסכום של עד 100 מיליון דולר. קובה הייתה קרובה לארצות הברית והעבדות בה הייתה חוקית, כך שהדרום חשק בה (ספרד ביטלה את מוסד העבדות בשנת 1854). ספרד עדיין הרוויחה רבות מקובה מבחינה כלכלית וממשלתה דחתה את ההסכם. ארצות הברית המשיכה לפעול במטרה לרכוש את קובה מספרד עד לסוף המאה ה-19, עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898.
הבהלה לזהב בקליפורניה.
ערכה של סיפוח קליפורניה התרחב לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1848, כאשר הידיעה על גילוי מרבצי זהב בקליפורניה הגיעה לוושינגטון הבירה, מה שהוביל לבהלה לזהב בקליפורניה. גילוי הזהב בטחנת סאטר ב-24 בינואר 1848 הוביל לתחילתו של גל ההגירה הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית ומשך אנשים מתריסר מדינות להקים חברה רב-אתנית בשולי יבשת אמריקה. ההבטחה לעושר שינתה לנצח את ציפיות חייהם של מאות אלפי האנשים שהציפו את קליפורניה בשנת 1849 ובעשור שאחרי. הזהב גם הלהיב את כלכלת ארצות הברית והניע חלומות פרועים כמו הקמת קו רכבת חוצה יבשת שיגיע מאוקיינוס לאוקיינוס.
כשהחדשות על גילוי הזהב הגיעו לראשונה לסן פרנסיסקו, הם נתקלו בחוסר אמון. היזם סם בראנן צעד דרך העיר כשהוא מנופף בבקבוקון של המתכת היקרה כהוכחה לקיומם של מרבצי הזהב. עד אמצע יוני 1848 החנויות והעסקים בסן פרנסיסקו עמדו ריקות. רוב האוכלוסייה העובדת בסן פרנסיסקו עבדה לעבוד במכרות. שאר קליפורניה עקבה במהרה אחר הבהלה לזמן. באותו קיץ, אנשים כמו אנטוניו פרנקו קורונל, מלוס אנג'לס, חפרו אחר זהב לצד קליפורניה אחרים, אינדיאנים וכמה אמריקאים אנגלו שכבר היו בקליפורניה. המושל הצבאי, קולונל ריצ'רד ב. מייסון, שסייר בשדות הזהב, כתב דו"ח לממשל פולק בוושינגטון הבירה, שני כורים בנחל ובר אספו זהב בסך 17 אלף דולר בשבעה ימים; שישה כורים עם 50 עובדים אינדיאנים הוציאו 273 קילו זהב; המכירות בחנות הסחורה של סם בראנן ליד המכרות הסתכמו ב-36,000 $ בחודשי מאי, יוני ובתחילת יולי. מייסון שלח את הדו"ח שלו והביא את הידיעה על הזהב לוושינגטון, שהגיעה רק לאחר מספר חודשים.
בעיתוני החוף המזרחי פורסמו לראשונה דיווחים על גילוי הזהב באמצע קיץ 1848. עורכים סקפטיים הקטינו את חשיבות הגילוי, למרות מכתבים מקליפורניה כמו זה בגיליון 14 בספטמבר של עיתון פילדלפיה הצפון אמריקאי שכתב: "לזרמים שלך יש דגיגים ושלנו מרוצפים בזהב " רק עד שהנשיא פולק הודיע ​​על דוחו של קולונל מייסון בנאומו ב-5 בדצמבר 1848 אל כלל האומה, החל המידע לזרום ישירות. כמות נכבדת של זהב נשלפה מהקרקע: 10 מיליון דולר בשנת 1849, 41 מיליון דולר (971 מיליון דולר בערכי 2005) בשנת 1850, 75 מיליון דולר בשנת 1851 ו-81 מיליון דולר בשנת 1852. לאחר מכן, הבהלה ירדה בהדרגה עד לשנת 1857, אז התייצבה הכמות הכוללת השנתית הממוצעת לכדי 45 מיליון דולר בשנה. הבהלה לזהב בקליפורניה התרחשה לצד בהלות לזהב נוספות ברחבי העלום, כגון הבהלה לזהב באוסטרליה.
בחירות 1848.
פולק כיבד את הבטחתו לשרת רק כהונה אחת וסירב להתמודד ב-1848. אולם פעולותיו השפיעו על המירוץ. לאחר עזיבתו, המפלגה הדמוקרטית התפלגה באופן גאוגרפי, כשהסנאטורים קאס וקלהון מובילים את המערב ואת הדרום בהתאמה. הנשיא לשעבר ואן ביורן שמר על תמיכה מצפון מזרח המדינה. פולק רצה שקאס יהיה יורשו, אולם התנגד למעורבות בבחירות. בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1848, מ-22 במאי עד ה-25, נשלח מכתב של פולק בו סירב לשרת כהונה שנייה. בוועידה, התמודדו מזכיר המדינה לשעבר ג'יימס ביוקנן והסנאטור לואיס קאס. קאס הוביל לאחר הסיבוב הראשון ונבחר בסיבוב הרביעי. ויליאם באטלר, שהחליף את וינפילד סקוט כגנרל במקסיקו סיטי, נבחר להיות סגנו. הצפוניים והדרומיים לא ראו את קאס בחיוב, שכן כל אחד מהם חשב שקאס לא מכבד את עמדתו בנושא העבדות.
במהלך המלחמה, הגנרלים טיילור וסקוט היו המועמדים הוויגיים המובילים, יחד עם הנרי קליי. ככל שהמלחמה נמשכה, מעמדו של טיילור גבר, וב-1847 הכריז שלא יסרב לכהן כנשיא. ב-8 ביוני, בוועידה הוויגית הלאומית, התמודדו טיילור, קליי, סקוט ודניאל ובסטר, הסנאטור ממסצ'וסטס. טיילור הוביל לאחר הסיבוב הראשון בהפרש זעום על קליי, אולם נבח בסיבוב הרביעי. קליי התנגד לכך, כיוון שטיילור לא הבהיר את עמדותיו בנושאים מדיניים. סגנו היה חבר הקונגרס לשעבר, מילרד פילמור מניו יורק.
בניו יורק, הדמוקרטים מתנגדי העבדות דחו את קאס. הם בחרו בנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן כמועמדם, לאחר שחיבק את ההתנגדות לעבדות ב-1848. פולק התאכזב מעמדתו של ואן ביורן וחשש ממפלגה שתתמוך בביטול העבדות.
טיילור השיג 47.3% מהקולות, והוויגים זכו בנשיאות. קאס השיג 42.5% מהקולות, ואילו ואן ביורן השיג 10.1%. למרות העימות בנושאי העבדות, זכו טיילור וקאס במדינות צפוניות ודרומיות, לעומת ואן ביורן שזכה במדינות הצפוניות. פולק התאכזב מהתוצאה, וראה בטיילור אדם ללא דעות. הוא עזב את וושינגטון ב-6 במרץ 1849.
מדינות שצורפו אל האיחוד.
במהלך תקופת נשיאותו של ג'יימס פולק היו שלוש מדינות חדשות שצורפו לתוך ארצות הברית: טקסס (29 בדצמבר 1845), איווה (28 בדצמבר 1846) וויסקונסין (29 במאי 1848).
לאחר נשיאותו.
בתמורה לפועלו במהלך המלחמה במקסיקו, הגנרל האמריקאי ויליאם וורת' העניק לגברת הראשונה שרה צ'יילדרס דיוקן של הקונקיסטאדור הרנאן קורטס. הישגיו הרבים של פולק כנשיא גבו גם מחיר בריאותי. פולק, שהיה מלא התלהבות ומרץ כשנכנס למשרה, עזב את הבית הלבן בגיל 53, מותש משנים של שירות ציבורי. הוא הרזה והיו לו קמטים בפניו ושקיות מתחת לעיניו. רבים טענו שחלה בכולרה בניו אורלינס בטיול בדרום. המחלה התפשטה באמצעות מי שתייה מזוהמים שנגרמו על ידי תשתיות לא מפוקחות בערים ובעיירות. אף על פי שסיבת המחלה לא הובנה עוד בשנת 1849 (עד שנתגלה בידי ג'ון סנואו), ננקטו אמצעי זהירות על ידי ערים ועיירות שהיוו מוקדי התפרצות. רחובות נוקו, בתים קורצפו בסיד, ובתי ספר ועסקים נסגרו עד לסיום ההתפרצות. הקורבנות נקברו בחופזה, לפעמים בקברי אחים במטרה לצמצם את התפשטותם.
פולק מת שלושה חודשים מאוחר יותר לאחר שהיה בטיולו לדרום, ב-15 ביוני, בביתו בנאשוויל, ונהנה מתקופת הפרישה הקצרה ביותר מבין כל נשיאי ארצות הברית. מילותיו האחרונות היו וידוי אהבה לאשתו שרה. פולק נקבר בנשוויל שבטנסי. הנשיא פולק נקבר בתחילה בבית העלמין בעיר נאשוויל תוך 24 שעות ממותו באזור שצוין לקורבנות כולרה. מאוחר יותר הוא נקבר מחדש בביתו לאחר שההתפרצות נרגעה.
שרה חיה עוד 42 שנים לאחר מותו, מה שהקנה לה באופן אירוני את תקופת הפרישה הארוכה ביותר מבין כל הגברות הראשונות. את ביתם המשותף הפכה לבית הארחה, ובתקופת מלחמת האזרחים שני הצדדים התארחו שם, והוא היה מוכר כמקום נייטרלי. כשנפטרה שרה פולק ב-14 באוגוסט 1891, האומה התאבלה עליה כקשר יקר מפז לעבר שאבד. היא נטמנה באחוזת הקבר שבה נקבר בעלה, בנשוויל, טנסי. פולק היה הנשיא הצעיר ביותר שמת בתקופת הפרישה שלו (רק ג'יימס גרפילד וג'ון פיצג'רלד קנדי, שנרצחו בעת כהונתם, מתו צעירים יותר). יחד עם ג'ורג' וושינגטון, אנדרו ג'ונסון, צ'סטר ארתור, קלווין קולידג' ולינדון ג'ונסון, הוא אחד משישה נשיאים שמתו כשיורשם בתפקיד היה הנשיא.
מורשתו.
המוניטין של פולק נוצר בגלל ההתקפות עליו במהלך חייו. נטען שהפך מאדם אלמוני לנשיא. הוא היה מועמד פשרה בין דמוקרטים צפוניים ובעלי המטעים בדרום. הדמוקרטים הצפוניים טענו שהיה כלי בידי בעלי העבדים, ואילו השמרנים בדרום טענו שהיה כלי של הדמוקרטים בצפון. ההיסטוריונים טענו שפולק לא היה כלי, אלא קבע את מטרותיו והשיג אותן. פולק נחשב לנשיא החזק ביותר בין אנדרו ג'קסון ואברהם לינקולן, והוא הנשיא שהפך את ארצות הברית למדינה מחוף אל חוף. הוא דורג בעשירייה הפותחת של הנשיאים, ואחד מהנשיאים בעלי כהונה אחת הטובים ביותר.
ההיסטוריונים טענו שיש שלוש סיבות חשובות להחשיב את פולק לנשיא מצליח: הוא הגשים את מטרותיו בכהונה אחת, הוא היה הנשיא הכי משפיע לפני מלחמת האזרחים, והרחיב את כוחה של הנשיאות, בעיקר במהלך המלחמה, בתפקידו כמפקד הכוחות המזוינים. הנשיא הארי טרומן טען שפולק היה נשיא מצוין כיוון שאמר מה הוא עומד לעשות ועשה את זה. מורשתו של פולק מתבטאת במפה האמריקנית, אותה הגדיל בשליש. המערב ודרום מערב המדינה התווספו אל ארצות הברית היבשתית. קליי, לעומתו, סירב לנסות להשיג את קליפורניה ואת טקסס.