עם פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, רומקובסקי היה בן 62. רומקובסקי נכנס לזירה של מציאות כיבוש חדשה ב-13 באוקטובר 1939, כאשר בהחלטה אישית של ראש המנהל האזרחי לודז', אלברט ליסטר, הוא מונה לראש היהודים המקומיים עם הכותרת "זקן היהודים בלודז'" (בגרמנית: Der Ältester der Juden in Lodz). הוא המשיך לכהן בתפקיד זה החל בפברואר 1940 עת רשויות הכיבוש הגרמניות הקימו רשמית גטו יהודי בעיר (גטו ליצמנשטט). נסיבות ההחלטה הזו אינן ברורות, אך נראה כי שני גורמים מילאו בה תפקיד מרכזי. ראשית, רומקובסקי היה החבר היחיד שנותר בוועד המנהל של הקהילה היהודית בלודז'. שנית, להופעתו ולהתנהגותו יכול להיות רושם חיובי על ליסטר עצמו. למרות גילו, הוא עדיין היה אדם גבוה, מלא אנרגיה וגם תקשר היטב בגרמנית. רומקובסקי קיבל כתב מינוי בעל אופי פרסונלי מהנס ביבוב, הממונה על הגטו, דבר חריג וייחודי.
שלטון יחיד אבסולוטי.
רומקובסקי קיים שלטון יחיד אבסולוטי בהיותו ראש היודנראט, ואף נאמר עליו כי "הקים מדינה בתוך מדינה, מיניאטורה פאשיסטית מושחתת". רומקובסקי קיים סביבו פולחן אישיות, ארגן מצעדי נוער לכבודו ותלה את תמונתו בבתי הספר. ידוע כי התנייד בגטו בכרכרה מפוארת, וכי בראש השנה שלח כרטיסי ברכה מעוטרים בדיוקנו. הוא הדפיס שטרי כסף ומטבעות, שנקראו 'רומקי' על שמו, שהיו הילך חוקי בגטו ואף הפיק בולים עם דמות דיוקנו, הכל בחסות הנאצים. הוא הקים משטרה יהודית (אף כי זה איננו יוצא דופן, היו משטרות יהודיות לרבים מהיודנראטים) ששמרה על סגירתו של הגטו ומנעה הברחת מזון. רבים רואים במדיניותו זו שיתוף פעולה עם הנאצים.
באנציקלופדיה של גטו לודז', שמחבריה היו תושבי הגטו, בא לידי ביטוי פולחן האישיות שרומקובסקי קיים סביבו. בערך "אויסצייכנונגען" (Auszeichnungen, אותות הצטיינות) נכתב: "הנשיא רומקובסקי חשב מזמן להעניק אותות הצטיינות לעוזריו רבי הזכויות... מאחר שהוא שלט בפועל כנסיך במדינתו הקטנה במיוחד במשך שלוש השנים הראשונות של הגטו - נדבקו בו גינונים של מושל ריבוני... בחורף 1943-44 ציווה להדפיס תעודות (דיפלומות) כמכתבי לואי למתנה ששלח לאנשים אחדים, שנתכבדו בסדרת שטרי כסף של הגיטו בחתימת ידו של 'הנשיא'".
בערך "בולי דואר" (Briefmarken) נכתב: "לאחר שנוסדה מחלקת הדואר, תכנן הנשיא רומקובסקי להוציא בולים מיוחדים לשימוש בגטו... בציורי הבולים נתנת תמונתו של הנשיא רומקובסקי... ביום הולדתו של הנשיא היו צריכים להחתים את הבולים בחותמת מיוחדת. המנהל (ארבייטסלייטר) ביבוב...פקד על הנשיא להשמיד את הבולים...הנשיא מילא כנראה אחרי הפקודה".
בערך "בלרינה" (Ballerina, סיגריות) נכתב: "סוג בינוני שהפך לימים, לאחר שבטלו הסוגים הטובים יותר, לפרימה בלרינה של מחלקת הטבק, ומאז עבר סוג זה לרשותו היחידה של הנשיא".
על פי העדויות, אכן רומקובסקי ניחן בכושר ארגון יוצא מן הכלל, ובזכותו "החיים בגטו דפקו להפליא". רומקובסקי הצליח לבנות חיים ציבוריים, קהילתיים ולהשליט סדר שלא היה קיים בגטאות אחרים. היו בתי מלאכה, צרכנות ומשטרה. הוא דגל תחילה בתפיסה לפיה אנשי הגטו יעבדו בלי לעורר בעיות ועניין לגרמנים, והגרמנים מצידם לא יפריעו לחיי הגטו. עם תחילת יישומו של הפתרון הסופי, שינה תפיסת עולמו לתפיסת ה"עבודה למען ההצלה".
"העבודה למען ההצלה".
תפיסה זו הניחה כי עבודת הגטו נחוצה לוורמאכט, הצבא הגרמני. מתוך הנחה זו הסיק שככל שהגטו יהיה יצרני יותר - כך יימנעו הגרמנים מלפגוע בו. בעזרת העבודה, כך קיווה, יוכל למנוע את השמדתו של הגטו עד סוף המלחמה ולהציל את תושביו. יש הטוענים שרבים מצעדיו, כגון מניעת המסחר עם תושבים מחוץ לגטו, נועדו כדי לזכות באמונם של הנאצים. בזכות יוזמתו, ובהתאם לתפיסתו, בנה רומקובסקי רשת תעשייתית גדולה. הדבר התבצע בתיאום עם הממונה על הגטו, אשר שלח לגטו חומרי גלם וקיבל בתמורה מוצרים מוגמרים, מעשי ידי הפועלים בגטו. כך גדל מחודש לחודש הייצור בגטו, ומערכות החינוך והתרבות הוחלפו בעוד רסורטים (כינוי למפעלים בגטו). עם הזמן הוקצבו לכל אחד יותר שעות עבודה תמורת פחות שכר, שבקושי הספיק לקנות דבר.
הגירושים.
אחת ההחלטות הקשות ביותר איתן היו צריכים ראשי היודנראט להתמודד הייתה הכנת הרשימות לגירושים מהגטו. רשימות אלו היו שמות שהיו צריכים להגיע כביכול ליישוב מחדש למזרח, והיו בפועל הגירוש למחנות ההשמדה. רומקובסקי החליט שהוא דבק במשימה למרות קשייה, גם לאחר שגילה לאן מיועדים הגירושים. הגירוש הראשון היה כבר בדצמבר 1941, והיה מיועד לחלמנו. תחילה התקבלה פקודה להביא 20,000 יהודים, אבל רומקובסקי הצליח להוריד את המספר ל-10,000. הוא טען שרק בשיתוף פעולה ניתן להציל חלק מהאוכלוסייה. אל הגטו הועברו גם יהודים מגרמניה ומהולנד, והם אלו שנבחרו פעמים מספר על ידי רומקובסקי לגירוש, תוך שהוא מגן בכך על מקורביו ועל אנשים שהכיר אישית.
הגירוש הבולט ביותר בתולדות הגטו הוא הגירוש שכונה ה-Sperre, בספטמבר 1942. בגירוש זה גורשו הילדים מתחת לגיל 10, הזקנים והחולים. לפני הגירוש נתן רומקובסקי את נאומו המפורסם ביותר שבו קרא לאנשי הגטו "תנו לי את ילדיכם". ההיגיון הקשה שעומד מאחורי גירוש זה הוא שהילדים, הזקנים והחולים הם אלו שתורמים במידה הפחותה ביותר, ועל כן נתינתם תציל מספר גדול יותר של יהודים.
כך הוא ניסח את נאומו:
עד המלחמה התגורר בלודז' ברחוב מהפכת 1905 (Ul. Rewolucji 1905) מספר 26 וברחוב קילינסקייגו (Kilinskiego) 105. עם הקמת הגטו התגורר ברחוב וואגייבניצקה 36 (Łagiewnicka) ששימש לפני המלחמה כבית חולים, לאחר מכן, לבקשת מנהל הגטו האנס ביבוס עבר להתגורר בבניין מספר 63 באותו רחוב. בנוסף, התגורר במקביל (בייחוד בתקופת הקיץ) בבית עץ ברחוב מיארקה (Miarka).
מותו.
ב-28 באוגוסט 1944 נשלח רומקובסקי לאושוויץ עם אחרוני תושבי הגטו, שם נרצח ככל הנראה באותו יום. גרסה אחת מספרת שמנהל גרמני, אותו הכיר מלודז', אמר לו ללכת למישהו באושוויץ ולהגיד את שמו, וכך עשה. האיש, לפי הסיפור, לקח אותו מהטור אל משרדו הפרטי וירה בו. קיימת גרסה נוספת, שלפיה הוא נרצח באושוויץ על ידי אסירים יהודים דווקא, כנקמה על שיתוף הפעולה עם הנאצים.
בביוגרפיה 'סיפורו של נער' (מאת שרה פלגר זיסקינד) מתואר כי רומקובסקי עם אשתו ובנו המאומץ הועלה באושוויץ על מכונית שהופעל בתוכה גז, ושם מצא את מותו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:יהודים בשואה: פולין]]
[[קטגוריה:אסירים בגטו לודז']]
[[קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ]]
[[קטגוריה:יודנראט]]
[[קטגוריה:פעילים פוליטיים שנספו בשואה]]
[[קטגוריה:לודז': אישים]]
[[קטגוריה:יהדות לודז']]
[[קטגוריה:נספים במחנה ההשמדה אושוויץ]]
[[קטגוריה:ילידי 1877]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1944]]
מתאם מודחק
מתאם מודחק הוא כשל לוגי מקבוצת כשלי מתאם שבו יש טיעון המנסה להגדיר מחדש מתאם (שתי אפשרויות אקסקלוסיביות) כך שחלופה אחת תחפוף את האחרת, כלומר, תהפוך אחת מהן לבלתי אפשרית. כשל זה משמש לעיתים קרובות בצוותא עם כשלי הגדרה.
דוגמה:
ברירה כוזבת
ברירה כוזבת או דילמה כוזבת היא כשל לוגי מקבוצת כשלי מתאם, שבו האפשרויות מוצגות כבלעדיות (אקסקלוסיביות) כאשר המצב בפועל אינו כזה. לעיתים קרובות, משמש כשל זה כדי לטשטש את הסבירות של אפשרות אחת או כדי לנסח טיעון במונחי המשתמש.
בסוג אחר של ברירה כוזבת נעשה שימוש שגוי בסיקטגורמט "או", שבו מוצבות מספר אפשרויות (לרוב שתיים), כאשר במציאות ישנן יותר אפשרויות. הכשל הלוגי הזה ידוע גם בשם "כזב הסרת האמצעי", "כזב הדיכוטומיה" או "ביפורקציה".
דוגמאות.
השגיאה בשלושת המקרים האחרונים טמונה בהנחה שישנן רק שתי אפשרויות נתונות (איתי או נגדי, דרווין או התנ"ך, הטוב הוא שרירותי או בלתי מותנה באלוהים) כאשר בפועל ייתכנו אפשרויות רבות נוספות.
דילמות כוזבות חביבות במיוחד על פוליטיקאים, האוהבים להציגן באמצעות שאלות רטוריות, ההופכות אותן מקורבות לכשל ריבוי שאלות, כמו בדוגמאות הבאות:
במאמר על חיסונים נגד קורונה מוצגת השאלה "האם אפשר להיות בטוחים ב-100% שאין סיכון בחיסון?" כברירה כוזבת, לצד ההסבר הבא: "לקבל החלטה משמעותה בהכרח פעולה בתנאי אי-ודאות וביצוע הערכת סיכונים. כל פרוצדורה רפואית יש סיכון בצידה. גם לחיסון ותיק כמו לחצבת יש תופעות לוואי קשות במקרים נדירים, אבל לעומת זאת הסיכון שבאי-התחסנות גדול לאין שיעור."
במאמר על טיפול קוגניטיבי-התנהגותי מוצגת חשיבה דיכוטומית בנוסח "הכל או לא-כלום" כברירה כוזבת, מכיוון שהיא מתעלמת ממדרגות הביניים ומתחום אפור רחב. במאמר מובאות הדוגמאות הבאות:
הרב הראשי הספרדי
שוק (איבר)
השוֹק (TA: Crus) היא החלק התחתון של הרגל שנמצא מתחת לירך ומעל לכף רגל, בין מפרק הברך למפרק הקרסול. הרכבה הגרמי כולל שתי עצמות ארוכות, השוקה והשוקית. השוק מכילה שרירים הממוקמים בשלושה מדורים, הנבדלים זה מזה בתפקודם וכן באספקת הדם שלהם ובעצבובם. כמעט כל השרירים בשוק מניעים את כף הרגל על מפרקיה ואת אצבעות כף הרגל.
אנטומיה.
עצמות.
השלד הגרמי של השוק מורכב משתי עצמות ארוכות, מהשוקה שהיא נושאת המשקל העיקרית והגדולה יותר, ומהשוקית. השוקה והשוקית מחוברות זו לזו דרך שני מפרקים הנמצאים בקצה העליון של השוק ובקצה התחתון. בין שתי העצמות מחברת גם יריעת רקמת חיבור חזקה בשם קרום השוק הבין גרמי הנמשכת לכל אורך הגבולות הסמוכים של העצמות. הפן התיכון של השוקה נמצא מיד מתחת לעור, ללא רקמות נוספות המכסות אותו.