במסגרת עבודתו במחלקה לענייני הנוער, השתתף ברל כצנלסון בסמינר מדריכים של "הנוער העובד והלומד" שנערך בשפיה בעת חופשת הקיץ, בחודש אב תרצ"ד, ושם נודע לו כי מדריכים בתנועת הנוער המחנות העולים הוציאו את חניכיהם למחנה קיץ בליל תשעה באב. בי"ד באב של אותה שנה (26 ביולי 1934), פרסם כצנלסון בעיתונו 'דבר' את המאמר "חורבן ותלישות", שבו הביע זעזוע מהמעשה, שאותו ראה כעדות לפשיטת רגל רוחנית.
תוכן המאמר.
המאמר מתחיל בהכרה כי הוצאת החניכים למחנה קיץ בתשעה באב לא אירעה במזיד, אלא מתוך אי-ידיעה; אלא שאי-הידיעה, לפי כצנלסון, רעה אף היא.
בהמשך מביע המחבר זעזוע משכחת ההיסטוריה והמורשת היהודית:
כצנלסון ממשיך:
המאמר מסתיים בדיון בסמלים העומדים לנגד עיני החברה היהודית-ישראלית. בפסקת הסיום משתמש כצנלסון במילים "החורבן" ו"התלישות", שהעניקו למאמר את שמו:
השפעת המאמר.
המאמר הכה גלים ביישוב היהודי. כהוגה דעות ומעצב דעת קהל הייתה השפעה משמעותית לטענתו של כצנלסון כי הרעיון הציוני הסוציאליסטי לא היה מתעצב ללא המסורת המתמשכת של התודעה הלאומית, הכוללת בתוכה את זיכרון החורבן והכמיהה לתחייה ולבנייה מחדש של הלאום.
כצנלסון היה מהוגי הדעות המוערכים על דוד בן-גוריון, והשפיע עליו רבות. נטען שבן-גוריון לא קיבל החלטה חשובה מבלי לשמוע קודם את דעתו של ברל כצנלסון. למרות שלעיתים קרובות לא נהג בן-גוריון להקשיב לאחרים, הוא תמיד עמד בפני כצנלסון "כתלמיד בפני רבו". לאור זאת, לא מן הנמנע כי אף מכתב הסטטוס קוו שנכתב לימים על ידי בן-גוריון בענייני דת ומדינה בשנת 1947, הושפע במידה זו או אחרת מהגותו.
המתח שבין המורשת היהודית לזהות הישראלית החילונית, שבו עסק המאמר "חורבן ותלישות", ממשיך להתקיים עד ימינו.
מרואן מחול
מרוואן מח'ול
מרוואן מחול
מכתב פתוח
פאביה (נפה)
נפת פאביה (באיטלקית: Provincia di Pavia ) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,772 קמ"ר, ובשנת 2013 התגוררו בה 362,141 נפש. בירתה של הנפה בעיר פאביה.
גאוגרפיה.
נפת פאביה גובלת בנפת מילאנו בצפון. במזרח היא גובלת בנפת לודי ובסן קולומבנו אל למברו ובנפת פיאצ'נצה . בדרום-מערב ובמערב ובצפון-מערב נפת פאביה גובלת במחוז פיימונטה ( נפת אלסנדריה ובנפת וורצ'לי ובנפת נוברה)
תחנת הכוח באטרסי
תחנת הכוח באטרסי הייתה תחנת כוח פחמית הממוקמת על הגדה הדרומית של נהר התמזה בתחומי שכונת באטרסי שברובע וונדסוורת' בלונדון.
פעילות כתחנת כוח.
מבנה התחנה מורכב משתי תחנות כוח עצמאיות שנבנו בשני שלבים תחת קורת גג אחת. תחנת הכוח באטרסי A נבנתה בשנות השלושים של המאה העשרים בעוד תחנת הכוח באטרסי B נבנתה ממזרח לה כעשרים שנים מאוחר יותר. שתי התחנות תוכננו ועוצבו באופן זהה וסימטרי המקנה להן את המראה בעל ארבע הארובות המפורסם. התחנה הפסיקה לייצר חשמל עבור העיר בשנת 1983, אך היוותה בשישים השנים האחרונות את אחד מסמלי העיר הידועים ביותר והיא בניין רשום בעל חשיבות ארכיטקטונית בדרגה II*.
אייקון תרבותי.
התחנה התפרסמה בזכות הופעתה באירועים תרבותיים כדוגמת הסרט Help! משנת 1965 של להקת הביטלס, הקליפ לשיר 'You've Got Another Thing Comin משנת 1982 של להקת ג'ודס פריסט ותמונתה המתנוססת על עטיפת אלבום Animals משנת 1977 של להקת פינק פלויד.
מעבר למרכז מגורים ומסחר.
בקיץ 2022 אמורה התחנה להיחנך כמרכז קניות, בילוי, עסקים ומגורים לאחר שעברה שיפוץ ושימור בעלות של כ-9 מיליארד פאונד. המתחם המחודש יכלול מרכז קניות של מעל 100 חנויות, 6 קומות משרדים ו-2 קומות מגורים בהיקף של 254 דירות. בנוסף לשיחזור מבנה התחנה עצמו מוקמת סביב התחנה שכונת מגורים שחלקה תוכנן על ידי האדריכלים פרנק גרי ונורמן פוסטר. 4 ארובות המבנה ישומרו גם הן כשאחת תשמש כארובה של תחנת כוח ירוקה שתפעל במקום והשנייה כעמדת תצפית. במסגרת הפרויקט נבנתה במקום תחנת מטרו חדשה וכן הוארכה טיילת התמזה שמאפשרת כעת מעבר של הולכי רגל בחזיתה של התחנה.
ראו גם.
פארק באטרסי
בריירס
בריירס (בפורטוגזית: Barreiras) היא עיר במערב מדינת באהיה שבברזיל. העיר מהווה את המרכז העירוני, הפוליטי, הטכנולוגי והכלכלי החשוב ביותר במערב המדינה. כלכלתה מבוססת על חקלאות ועל משק החי. בשנים האחרונות חווה בריירס צמיחה כלכלית מואצת והיא אחת מהערים שצומחות בקצב המהיר ביותר בבאהיה, אם לא בברזיל כולה.
גאוגרפיה.
בריירס שוכנת במרחק של 853 ק"מ ממערב לבירת המדינה סלבדור ו-622 ק"מ מצפון-מזרח לבירה הפדרלית ברזיליה. העיר מהווה צומת דרכים חשוב בין חלקים שונים של ברזיל. מבחינה גאוגרפית ממוקמת העיר בתוך אגן ההיקוות של נהר הריו גרנדה, אחד מיובליו של נהר הסאו פרנסיסקו. כמו כן עוברים בתחומי העיר נהרות נוספים.
היסטוריה.
טרם תחילת ההתיישבות האירופאית היה האזור נחלתם של שבטי ילידים שהוכחדו במחלות ובמלחמות והוא היה ידוע כאזור בו היו חוות בקר רבות. ההתיישבות התקדמה במעלה הנהר ובמקום בו חסמו סלעים (barreiras, בפורטוגזית: "מחסום") את נתיבם של המתיישבים, הוקם יישוב קטן. במעלה נהר הריו גרנדה ניתן היה להפליג בסירות קטנות ועד מהרה הגיעו לאזור סוחרים כדי להוביל אספקה לחוות הבקר. הכפר היה למרכז לשטחים החקלאיים בהם גודלו טבק, שעועית, תירס ומאניוק. כל אלה יוצאו מהאזור יחד עם דבשה, ועורות בשעה שקרוסין וקפה יובאו מאירופה. כל הסחר התנהל דרך הנהר.
ב-1850 כלל היישוב מספר קטן של בקתות והוא נקרא סאו ז'ואאו דה בריירס. ב-1880 היישוב כלל עדיין רק עשרים בקתות עשויות ענפים וטיט. השפע שהיה ביערות בדמותם של העצים, שמהם הופק הגומי הטבעי, היה הגורם שזירז את התפתחותו של האזור. הגומי הושט במורד הנהר לסלבדור. ב-1902 זכתה בריירס למעמד של עיר כאשר מספר הבתים בה עמד על 630 ואוכלוסייתה מנתה 2500 תושבים.
ב-1928 נבנתה במקום תחנת הכוח ההידרואלקטרית השנייה בבאהיה והתעשייה החלה להתפתח. העיר שעד אז חוותה קיפאון בהתפתחותה החלה להתמלא בבתי אריזה, במפעלים לאריזת יבול האורז, במנפטות כותנה, במפעלי טקסטיל ובמפעלי עורות. ב-1943 פתח את שעריו סניף הבנק הראשון בעיר.
תקופת הפריחה הכלכלית של בריירס המשיכה עד ל-1964. באותה שנה הפסיקה תחנת הכוח את פעילותה והעיר נכנסה לתקופה של שפל כלכלי. עקב בידודה התחבורתי של העיר היא נותרה מנותקת יחסית במשך כעשור עד אשר הושלמה סלילתו של הכביש המהיר בין סלבדור לבין ברזיליה. זמן קצר לאחר מכן החלו להגיע השקעות ממשלתיות במיזמי השקיה והתפתחותה של העיר חודשה.
החל משנות השבעים ועד היום גדלה אוכלוסייתה של העיר מ-20,000 תושבים ל-120,000 תושבים וחלו בה שינויים רבים. השקעות ציבוריות ופרטיות זרמו אליה ואלה שינו את הפרופיל הכלכלי והחברתי שלה.
כלכלה.
בריירס היא יצרנית דגנים חשובה, כמו סויה ותירס וכן של קפה, כותנה ופירות. ענף כלכלי חשוב נוסף הוא גידול הבקר.
ההשקיה, האדמה המישורית והאקלים היבש בצד העונות הגשומות הקבועות, הפכו אותה לאזור חקלאי מוביל. מתוך סך של 10,000 קמ"ר של שטחים חקלאיים, תופסים גידולי הסויה 67%, בהם 900 יצרנים מפיקים 1.5 מיליוני טונות של יבול, המהווה 4.5% מהיבול הלאומי של הסויה. ענפי גידול נוספים הם התירס, אורז, כותנה, קנה סוכר, שעועית, מאניוק, ודורה.
בשנים האחרונות הוכנס גידול הקפה לאזור והענף מתפתח במהירות. בנוסף בולטים ענפי גידול הפירות: פפאיה, מנגו, לימונים, תפוזים, גויאבה וקוקוס. התוצרת משווקת לשווקים המקומיים וכן לחו"ל.
בשנות התשעים פינה גידול הבקר בשיטות המסורתיות את מקומו לשיטות גידול מודרניות ומבוססות טכנולוגיה. שטחי המרעה טופחו, הוכנסו גזעי בקר משופרים, שיטות תחזוקת העדרים השתפרו והוכנס שימוש בחיסונים ובהזרעה מלאכותית. 55,000 ראשי הבקר שמגודלים באזור מחולקים בין כ-70% לבשר ול-30% לחלב.
ג'ואן בלונדל
רוז ג'ואן בלונדל (באנגלית: Rose Joan Blondell; 30 באוגוסט 1906 - 25 בדצמבר 1979) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1951 על הופעתה בסרט "הצעיף הכחול".
בלונדל הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "הנער מסינסינטי" ו"ליל הפתיחה" ולשני פרסי אמי על תפקידה בסדרה "הנה באות הכלות".
ביוגרפיה.
בלונדל נולדה בניו יורק סיטי לקתרין קיין ולשחקן הוודוויל אד בלונדל, אחותה הצעירה גלוריה בלונדל הייתה גם כן שחקנית.
קריירה.
בלונדל התגלתה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 בדרמות של ויליאם ולמן "אויבי הציבור" בתפקיד מיימי ו"אחיות לילה", בסרטיו של מרווין לרוי "שלושה במשחק" בתור אשת הבידור מרי קיטון ו"חופרי הזהב של 1933" בתפקיד הזמרת קרול קינג. בלונדל חיזקה את מעמדה והופיעה בתפקידים ראשיים בסרטים המוזיקליים "Footlight Parade" של לויד בייקון בתור נן פרסקוט מזכירתו של צ'סטר קנט (ג'יימס קאגני), "גברות" בתור נערת השעשועים מייבל אנדרסון ו"חופרי הזהב של 1937". באותם הזמנים הייתה בלונדל לאחת מהשחקניות המצליחות והמרוויחות ביותר בהוליווד.
בשנות ה-40 הופיעה בלונדל בסרט הביכורים של הבמאי האגדי איליה קאזאן "אילן גדל בברוקלין" בתפקיד סיסי אדוארדס, כמו כן גם בפנטזיה הקומית האפלה "טופר חוזר" בתור גאל ריצ'רדס ובדרמה "סמטת הסיוט" בתור מנהלת הקרקס לצידו של טיירון פאוורס.
בלונדל הועמדה בשנת 1951 לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "הצעיף הכחול" בתפקיד השחקנית אנני רולינס.