פדול דבאס היה סוחר ובעל קרקעות עשיר שהתגורר ביפו ונמנה עם הקהילה היוונית אורתודוקסית בעיר. בשנת 1885 לערך הוא הקים עבור משפחתו בית מגורים מפואר שנבנה במתכונת המקובלת באותה תקופה. קומת הקרקע נועדה לחנויות ולמחסנים, ובקומה השנייה הוקמה קומת המגורים. בהקמת הבית השתמשו בחומרי בנייה מאיכות גבוהה, דוגמת ריצוף בלוחות שיש גדולים שהובאו מטורקיה.
קומת המגורים של הבית תוכננה במתכונת המכונה "בית חלל מרכזי", אשר כללה שורה של מרכיבים אופייניים דוגמת אולם מרכזי ולצידו חדרי המגורים, שלוש קשתות בחזית ציר האורך של האולם, מרפסות פתוחות, גגות רעפים וחלונות ודלתות מעץ. בחלקו האחורי של האולם המרכזי חולק האולם על ידי ארקדה בת שלוש קשתות ויצר אזור מתוחם ששימש לאירוח.
מיקומו של הבית בשולי העיר בתקופה בה הוא הוקם חייב את בעלי הבית לנקוט באמצעים להגנתו מפני תוקפים ושודדים. עדות לכך ניתן לראות בחלקו העליון של גרם המדרגות המוביל אל קומת המגורים, שם נבנתה עמדת שמירה ובקיר הותקן חרך ירי. השומר שישב בעמדה המשקיפה על גרם המדרגות התלול יכול היה לפגוע בכל תוקף שינסה לעלות אל קומת המגורים בלי רשות.
עיטורי הקיר והתקרה.
עיטורי התקרה של האולם וחדרי המגורים נעשו במתכונת האופיינית ליפו. הם הורכבו מצורות גאומטריות שעיקרן מעוין מרכזי שבתוכו מוטיב או מדליון והוא מוקף בארבעה משולשים. לאורך שולי התקרה צוירה מסגרת עיטורית גאומטרית של מקלעות ותשליבים שונים. העיטורים הגאומטריים שבשולי התקרה נעשו במתכונת שנועדה לחקות עיטורי טיח (סטוקו).
בעיטור המרכזי של אחד מחדרי הבית שולבו פעמיים האותיות .D.F, ככל הנראה ראשי התיבות של בעל הבית פדול דבאס. העיטור המרכזי שבחדר זה, שהורכב מצורת ריבוע אליו הוצמדו ארבעה חצאי עיגול, מקורו באמנות תקופת הבארוק באירופה ולא בעולם האמנות המקומי. דבר זה מעיד על מקורות ההשראה של האמן שעיטר את הבית.
האמן שעיטר את הבית לא חתם את שמו, אולם מהשוואת הסגנון והמרכיבים ששולבו בעיטורים עם יצירות דומות בבית אחר ביפו בו מופיעה חתימת האמן ניתן לשער כי הבית עוטר על ידי אמן מקומי בשם חנא סע'ביני.
ארגונים שישבו בבית במהלך השנים.
בית העסק של מחמוד זבלאווי.
מחמוד זבלאווי, בעל קרקעות באזור יפו, פעל בשלב מסוים בבניין זה. הוא היה זה שמכר את האדמות למייסדי שכונת "אחוזת בית", לימים תל אביב.
בנקו דה רומא.
בינואר 1919, בעקבות קבלת רישיון מן הממשל הבריטי, החל הבנק האיטלקי החשוב "בנקו דה רומא" את פעילותו בארץ ישראל. הסניף המרכזי נפתח בירושלים, וביפו נפתח סניף של הבנק. הסניף היפואי שכן בבית שברחוב יפת 28, וכמנהלו שימש סגן הקונסול האיטלקי ביפו, אלפונסו אלונזו, אשר התגורר בקרבת מקום, ברחוב יפת 39.
פעילותו של "בנקו דה רומא" בארץ ישראל הופסקה בשנת 1940, בעקבות הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה.
בית מערכת "פלסטין".
במבנה התמקמה בתקופה מסוימת מערכת העיתון הערבי פלסטין, אשר הוקם לראשונה בשנת 1911 ופעל בהפסקות עד לפרוץ מלחמת העצמאות.
הממשל הבריטי.
בשלב מסוים הוחזק הבית על ידי גורמים של הממשל הבריטי. עדות לתקופה זו, בה בוטח המבנה על ידי חברת הביטוח הבריטית "רויאל", נותרה בדמות סימן האש שהותקן על חזית המבנה לצד פתח הכניסה.
היחידה למיפוי של חיל האוויר.
במהלך מלחמת העצמאות השתלט צה"ל על רבים מן הבתים הנטושים של יפו, והשתמש בהם כמחסנים ומשרדים של יחידות במגוון תחומי עיסוק. בבית שברחוב יפת 28 התמקמה יחידת המיפוי של חיל האוויר שעסקה בפיענוח צילומי אוויר וסיפקה שירותי מודיעין ליחידות צה"ל השונות.
המבנה כיום.
ההפרדה בשימוש בין שתי קומות המבנה נשמרה גם בגלגולו המודרני.
קומת הקרקע.
משך שנים רבות שימשה קומת הקרקע לצורכי מסחר, ובמקום פעלו חנויות שונות.
בשנת 2003 נפתח בקומת הקרקע של המבנה אולם אירועים בשם "הלורנס". במהלך שיפוצים שבוצעו באולם בשנת 2016 נפגע קיר נושא והתמוטטה חלק מרצפת קומת המגורים. עבודת שיפוץ מקיפה בוצעה על מנת לשחזר את המבנה ולתקן את הפגיעה. בתום עבודות השיפוץ נפתח האולם מחדש, וביקור במקום מאפשר להבין את איכות הבנייה של הבית המפואר שהוקם במאה ה-19.
קומת המגורים.
בשנת 1965 נוסדה במקום על ידי עיריית תל אביב "המכללה לאמנות - יפו העתיקה". מטרתו המקורית של המוסד הייתה לטפל בבני נוער משכבות נחשלות שרבים מהם גרו בתנאים קשים ביפו העתיקה, לשמש עבורם כמועדון וכמרכז חברתי משולב בלימוד אמנות. עם הזמן הפך המקום למכללה אזורית להכשרת מדריכי אמנות, ולגלריה לאמנות מודרנית שנקראה בשם "גלריה 28".
בשנת 2005 נפתח במבנה בית ספר תיכון לאמנויות בשם "מוזות", המהווה מסגרת חינוכית המיועדת לבני נוער שנשרו ממסגרות לימודיות קודמות ומעוניינים לשלב לימודי אֹומנות בלימודים לבגרות.
החל משנת 2022 מאכלס המבנה את התיכון החברתי תל אביב-יפו - בית-ספר של רשת דרור בתי חינוך הפועל למעורבות בחברה ובקהילה ולהעצמת בני נוער. בתיכון קיימות שלוש מגמות לימוד: אקו חקלאות אורבנית, סאונד והפקה מוזיקלית, אמנות ותקשורת חברתית.
טרנדלג
טרנדלג (בנורווגית: Trøndelag) הוא אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות מרה ורומסדל, אופלנד, הדמרק ונורדלנד, וגובל בחלקו המזרחי בשוודיה. טרנדלג הוא המחוז ה-2 הגדול ביותר מבחינת שטח וה-5 הגדול ביותר מבחינת אוכלוסייה. העיר הגדולה ביותר במחוז היא טרונדהיים.
בשנת 1804 פוצל המחוז לצפון טרנדלג (Nord-Trøndelag) ודרום טרנדלג (Sør-Trøndelag), אך בשנת 2018 אוחדו המחוזות מחדש למחוז אחד.
העיר הגדולה ביותר בטרנדלג היא העיר טרונדהיים. המרכז הניהולי הוא שטיינקר, ואילו טרונדהיים מתפקדת כמשרדו של ראש עיריית המחוז. שתי הערים מכהנות בתפקיד מושל המחוז; עם זאת, שטיינקר מכילה את הפונקציות העיקריות.
טרנדלג הוא אחד האזורים הפוריים ביותר של נורווגיה, עם תפוקה חקלאית גדולה. רוב הייצור מסתיים במערכת השיתופית הנורווגית לבשר וחלב, אך תוצרת חקלאית היא עסק שצומח בהתמדה. בשטח המחוז נמצא אגם סאלסוואטנה, אגם השני בעומקו הנורווגיה.
היסטוריה.
אנשים גרים באזור זה אלפי שנים. בראשית תקופת הברזל טרנדלג חולקה למספר ממלכות קטנוניות שנקראו פילקי. לפילקי השונה היה חוק מקובל, ופרלמנט מוקדם או דבר. על ידי חלקם זה נחשב לדמוקרטיה האמיתית הראשונה.
טרנדלג (יחד עם חלקים ממורא אנד רומסדל) נמסרה לזמן קצר בשנת 1658 לשוודיה בחוזה של רוסקילדה ונשלטה על ידי המלך צ'ארלס העד עד שהוחזר לדנמרק-נורווגיה לאחר אמנת קופנהגן בשנת 1660. במהלך תקופה זו, שוודים גייסו 2,000 גברים בטרנדלג, ואילצו נערים צעירים עד גיל 15 להצטרף לצבאות השוודים שנלחמו נגד פולין וברנדנבורג. צ'ארלס X חשש שהטרונדרס יתקוממו כנגד הכובשים השוודים שלהם, וחשב שנבון להרחיק חלק גדול מהגברים. רק כשליש מהגברים אי פעם חזרו לבתיהם; חלקם נאלצו להתיישב בדוכסות אסטוניה השוודית דאז, מכיוון שהשוודים חשבו שיהיה קל יותר לשלוט שם בטרונדרים תוך שימוש במקסימום העתיק של חלוקה ושלטון.
בסתיו 1718, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הצטווה הגנרל קרל גוסטף ארמפלדט על ידי המלך צ'ארלס העשירי השוודי להוביל צבא שוודי של 10,000 איש לטרנדלג ולקחת את טרונדהיים. בגלל קווי האספקה ​​הגרועים שלו לשוודיה, צבא ארמפלדט נאלץ לחיות מהאדמה, מה שגרם לסבל רב לתושבי האזור. הקמפיין של ארמפלדט נכשל: מגיני טרונדהיים הצליחו להדוף את המצור שלו. לאחר שנהרג צ'ארלס ה -13 במצור על פרדריקסטן בדרום מזרח נורווגיה, הורה ארמפלד לשוב בשוודיה. במהלך הנסיגה שלאחר מכן נתפסו 6,000 הקרוליאנים הסחוטים והמורעבים ששרדו בסופת שלגים עזה. אלפי קרוליאנים קפאו למוות בהרי נורווגיה, ומאות נוספים נכו לכל החיים.
ממשל.
המחוז מנוהל על ידי עיריית מחוז טרנדלג. העיירה שטיינקר היא מושב מושל המחוז וממשל המחוז. גם למושל המחוז וגם לעיריית מחוז טרנדלג יש משרדים בטרונדהיים.
המחוז מפקח על 41 בתי הספר העל יסודיים, כולל תשעה בתי ספר פרטיים. בשישה מבתי הספר לומדים יותר מ-1,000 תלמידים.במחוז יש עשרה בתי ספר תיכוניים עממיים.
תרבות.
התיאטרון הרשמי של האזור הוא תיאטרון טרנדלג בטרונדהיים. בסטיקלסטאד בוורדל, המחזה ההיסטורי בשם דרמת סנט אולב הושמע מדי שנה מאז 1954. הוא מתאר את ימיו האחרונים של אולף השני, מלך נורווגיה.
ג'אז ברמה גבוהה מאוד נשמע לעיתים קרובות בטרונדהיים, בגלל ההשכלה הגבוהה בג'אז בטרונדהיים. טרונדהיים היא גם המרכז הלאומי של מוזיקת ​​רוק; מוזיאון המוזיקה הפופולרי Rockheim נפתח שם בשנת 2010. Trøndelag ידועה גם במגוון המקומי של מוזיקת ​​הרוק שלה, שמבוצעת לעיתים קרובות בניב מקומי, המכונה "trønderrock".
האזור ידוע ברבים בזכות מבשלת בית הירח שלו, הנקראת קרסק. אף על פי שהיא אסורה רשמית, אומנות הייצור של משקאות ביתיים טהורים ככל האפשר עדיין מחזיקה חשיבות בחלקים בטרנדלג. המסעדות מוגשות באופן מסורתי מעורבב עם קפה. באזורים הדרומיים אנשים נוטים להשתמש בקפה פילטר רגיל, ואילו בצפון הם בוחרים להגיש קרסק עם קפה חלש ככל האפשר.
"המנה הרשמית" של האזור היא סודה המורכבת מבשר כבשים או בקר וכדורי בשר בציר מבושל. הכבשה האפור הנורווגית טרונדר היא זן של כבשים מבויתות שנמצאות בסכנת הכחדה, שמקורן בטרנדלג בסוף המאה ה -19. כרגע נותרו כ- 50 בעלי חיים בודדים ונמצאים מאמצים להחיות את הגזע.
המקום ינחם אתכם
ברק ייבין
ברק ייבין (נולד בשנת 1963) הוא נגן קרן יער, מוזיקאי, מנצח ומורה ישראלי.
לימודים וקריירה.