החל משנות ה-70 עוסק מחקרה של לינדה גורדון בשורשיה ההיסטוריים של המדיניות החברתית העכשווית בארצות הברית ובעיקר כפי שהם נוגעים לסוגיות של מגדר ומשפחה.
בין ספריה ומאמריה החשובים נמנים:
"Woman's body, woman's right".
ב-1976 פרסמה את ספרה "Woman's body, woman's right" בו סקרה את ההיסטוריה החברתית של מדיניות פיקוח ילודה בארצות הברית. בספר מתואר מאבקן של נשים לממש את זכותן על גופן, ולמנוע או לסיים הריונות בלתי רצוניים, באמריקה של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20. גורדון עקבה אחר המחלוקת הרבה בנושא אמצעי מניעה והפלות, והעלתה נתונים חדשים על תנועות שתמכו בהוצאת הפלות מחוץ לחוק. הספר נערך שנית ופורסם מחדש ב-2002 בשם "The moral property of woman".
"Heroes of their own lives".
ב-1988 פרסמה גורדון את "Heroes of their own lives", מחקר היסטורי העוקב אחר מדיניות ארצות הברית בנושא אלימות במשפחה. המחקר התייחס לנושאים של התעללות מינית, התעללות בילדים, הזנחה ואלימות כלפי נשים בשנים 1960–1988. גורדון עקבה אחר הדעה המשתנה כלפי אלימות במשפחה, לנוכח השינוי באידאולוגיות הפוליטיות ובמושגים של מגדר ומשפחה. מחקרה בדק כיצד תפיסה חברתית-ציבורית של נישואין, מצוקה, אלכוהוליזם ובעיות נפשיות, פועלים לרעתם, ולעיתים לטובתם, של קורבנות אלימות במשפחה. המחקר עסק בתקופה מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 - לצד ה"גילוי" וההבנה כי אלימות במשפחה אינה בעיה אישית או פרטית אלא בעיה חברתית - ועד לעלייתן של תנועות נשים ושוויון זכויות של המאה ה-20. על מחקרה זה הוענק לה פרס ע"ש ג'ואן קלי מהאגודה ההיסטורית האמריקאית.
"Contract Versus Charity".
ב-1992 פרסמה ביחד עם הפילוסופית ננסי פרייזר את המאמר "חוזה מול צדקה". במאמר הן דנו בשאלת "אזרחות חברתית" בארצות הברית. הן טוענו כי חוסר השוויון האזרחי, מקורו בתקופת המהפכה האמריקאית, בעת שגברים קיבלו את זכויות הקניין, חופש הביטוי וזכויות משפטיות. אי השוויון המגדרי, כפי שבא לידי ביטוי אז, ממשיך להשפיע על חוסר היכולת לכונן "אזרחות חברתית" בארצות הברית היום. חלק מהזכויות הסוציאליות נתפסות כסוג של צדקה ולא חובה של המדינה כלפי אזרחיה. בחברה שבה אנשים יכולים להתפרנס ולחיות בכבוד ובאופן לגיטימי רק בזכות "יחסים חוזיים", ובה בעת באלו הנתמכים בעזרה סוציאלית מודבקת סטיגמה, אזרחות חברתית אינה יכולה להתקיים. המנטליות האמריקנית, בה שולטת דיכוטומיה של "חוזה מול צדקה", אינה מאפשרת התפתחותה של אזרחות חברתית. גורדון ופרייזר הציעו לנתק את רעיון האזרחות מהקניין לבססו על סולידריות חברתית.
"Pitied But Not Entitled".
ב-1994 פרסמה לינדה גורדון את מחקרה "Pitied But Not Entitled" העוסק בהיסטוריה של מדיניות הרווחה, בעיקר בהתייחס לאמהות חד הוריות וילדיהן. גורדון בחנה את מדיניות הרווחה של הממשל בארצות הברית וכן את השפעתן של תנועות נשים לבנות ושחורות על יצירת סדר יום חברתי ועזרה סוציאלית, כפי שבאו לביטוי בשנים 1890–1935. אחת הטענות העיקריות שהעלתה היא שקצבאות ה-ADC/AFDC הן תוצאה של מדיניות רווחה מטרנליסטית, המושפעת מפעילותן של תנועות הנשים לקצבאות מבוססות צורך. אי לכך, קצבאות אלו הן בהכרח מתייגות, ממוגדרות ובלתי נדיבות. גורדון זכתה בפרס "ברקשייר" לספר הטוב ביותר בהיסטוריה של נשים ובפרס "גוסטבו מאיירס" לזכויות האדם.
"The Great Arizona Orphan Abduction".
בשנות ה-90 פנתה גורדון לעסוק במחקר על יצירתם של הנרטיבים כפי שהם באים לידי ביטוי בתיאור אירועים היסטוריים, מתוך רצון לפרוס יריעה נרחבת ולהאיר זוויות שונות של התפתחויות היסטוריות. כך למשל ב-1999 פרסמה את ספרה "The Great Arizona Orphan Abduction". המספר על התנכלויותיהם של אנשי המשמר האזרחי (לבנים ברובם), כנגד תושבים אמריקאים ממוצא מקסיקני, בתגובה על הניסיון לשלב בתוכם קבוצה של יתומים אירים, שהובאו לאזור על ידי נזירות קתוליות. למעשה, נשים הן אלו שגרמו לעימות: נשים מקסיקניות הסכימו "לאמץ" את היתומים האירים ולצרפם לכנסייה הקתולית ואילו נשים לבנות ראו בחטיפתם של היתומים כהצלה של ממש. היתומים נחטפו על ידי פורעי החוק הלבנים, ועל אף המעשה הפלילי ביהמ"ש קיבל את עמדתם של החוטפים. גורדון השכילה להעלות פיסה "מטרידה" ונשכחת בהיסטוריה האמריקאית: לנתח מחדש את הצומת הסבוכה שבה מתנגשים ערכי המשפחה והגזענות - קונפליקט המהדהד בוויכוח של ימינו על "טובת הילד".
"Dorothea Lang: A Life Beyond Limits".
ב-2006 הוציאה לאור אלבום מצילומיה של הצלמת דורותיאה לאנג, בו חשפה גורדון צילומים היסטוריים המתעדים את מעצרם של היפנים-האמריקאים בזמן מלחמת העולם השנייה ופינויים למחנות מעצר. ב-2009 יצאה לאור הביוגרפיה שכתבה גורדון אודות הצלמת דורותיאה לאנג "Dorothea Lang: A Life Beyond Limits". הביוגרפיה מתארת את סיפורה של הצלמת שהתפרסמה לראשונה כשנשלחה לצלם ולתעד בתקופת "השפל הגדול" אזורים מוכי שפל. תמונותיה הביאו מבט הומני על הטרגדיה האנושית. גורדון זכתה בפרסים רבים על ביוגרפיה זו: "פרס בנקרופט" לספר הטוב בהיסטוריה של ארצות הברית, פרס ה"לוס אנג'לס טיימס" לביוגרפיות, ופרס מטעם "מועדון האמנים הלאומי" עבור כתיבה אמנותית.
עאדלה בייהם
עאדלה בייהם אלג'זאארי (בערבית: عادلة بيهم الجزائري; 1900 – 1975) הייתה מנהיגה ופמיניסטית סורית. היא נחשבת לאחת הנשים החלוציות הערביות בתחילת המאה העשרים.
ביוגרפיה.
עאדלה בייהם אלג'זאארי (בערבית: عادلة بيهم الجزائري) נולדה בשנת 1900 בביירות. המקור של עאדלה בייהם הוא מהרי לבנון הגבוהים, והיא הייתה הנכדה של הלוחם הנסיך עבד אלקאדר אלג'זארי. מאבקה ומאמציה היו מרוכזים בדמשק העתיקה שנשאה את הלפיד או המנורה של המנהיג עבד אלקאדר אלג'זארי ואשר האיר במחשבותיו ובעוזו את הדרך למולדתה המשולשת: לבנון, סוריה ואלג'יריה.
היא רכשה השכלה במכון "אלדיאקוניז" (الدياكونيز) הגרמני, ולמדה תאולוגיה בידי המלומד השייח עבדאללה אלבוסתאני, המחבר של המילון המפורסם אלבוסתאן, דבר שהעניק לה שפה ערבית אותנטית. עאדלה התחתנה בהיותה בת 17.
עאדלה התיישבה בדמשק וילדה שני ילדים, אמל וזין אל-עאבדין (امل وزين العابدين), והליווי של בעלה שתמך בה הבטיח לה אווירה שעזרה לה להמשיך ללכת בדרך המאבק בכמה חזיתות. עם זאת, נישואיה לא מנעו ממנה מלהשתתף בהתנגדות לקולוניאליזם, והיא יצאה בהפגנות נגד הקולוניאליזם הצרפתי בשנת 1925 ותמכה באמצעות האגודות החשאיות בתנועת ההתנגדות בכל הצורות הזמינות, דבר שגרם לה להקים ועדה מיוחדת להגשת עזרה למשפחותיהם של המורדים.
עאדלה בייהם הפגינה יתרונות רבים: השכלה עמוקה, אהבת העם, שליטה במוזיקה, שליטה בשפות הערבית, הצרפתית והגרמנית, מחשבה מסודרת, היגיון תקין, טיעונים משכנעים, ודוגמת על לנתינה והקרבה.
היסטורית המאבק שלה.
היסטורית המאבק של עאדלה בייהם החלה בשלב מוקדם מאוד, כשבתור נערה בת שש עשרה מיהרה להתנדב לשירות האנשים במצוקה ולהביא להם מזון, תרופות, ובגדים, ועסקה בקהילה שנחלשה בעקבות הניוון והעריצות, וזאת דרך האגודות החשאיות הקוראות ללאומנות ערבית ועצמאות; התחושה הערבית הלאומנית של השחרור הייתה גישתה בחיים ובחשיבה מאז גיל צעיר, וזאת כתגובה אוטומטית לגורמים שפעלו באופן הדדי בתוך נפשה ואשר התרגשה מהם כפי שהתרגשה כל הסביבה שסבבה אותה והחברה שבה היא חיה.
עאדלה בייהם היא אחת מראשי התחייה הנשית הערבית הלוחמת ותוארה: כדוגמת על של האישה הלוחמת (المرأة المقاتلة) בעלת המחויבות הלאומנית והלאומית הברורה, אישיות שנותנת אהבה ואוהבים אותה, הנדיבה בענווה, הקורנת עם ביטחון, והלהוטה לשרת את הקהילה שלה ואת מולדתה בלי חשבון.
פעילות חברתית ופוליטית.
שאיפתה המרכזית הייתה להעניק זכות בחירה לנשים, והיא נלחמה להשגת זכות לנשים לבחור ולהיבחר. כאשר ניתן הצו שנותן את זכות זו לנשים בבחירות הכלליות של העמותה המכוננת, זכות המותנית בהיות האישה עם תעודה של בית ספר יסודי ומעלה, יצאה עאדלה בייהם בראש עמותות הנשים בשכונותיה של דמשק וקראה לנשים לממש את זכותן להצביע, למרות שהייתה משוכנעת בזמנו כי זכות זו מופרת.
בשנת 1953, מיד כשניתנה הזכות לנשים להיבחר, עאדלה התחילה לבקש מהנשים לממש את זכותן וביקרה את הסטודנטיות בקמפוס האוניברסיטה לאותה המטרה.
החל משנת 1920, עאדלה בייהם הקדישה את עצמה לדרוש עצמאות מלאה למדינות הערביות והשתתפה בהתנגדות, הסמויה והגלויה. בנוסף, היא השתתפה בהפגנות הרועשות והחלה להבטיח טיפול, מזון ובגדים ללוחמים המורדים בשנת 1925, והשתתפה בהקמתה של הוועדה למתן עזרה למשפחות המורדים, והילדים של השהידים.
בייהם קשורה לכל מה שקרה למדינה בעקבות הקולוניאליזם העות'מאני ויזמה עמותות עזרה, שמטרתן היא הגנה על הנוכחות הערבית ועצמאותם, וכתבה מאמרים בעיתונים אלמופיד (المفيد) והנער הערבי (الفتى العربي), וחתמה כ"הנערה הערבייה אסירת האסתאנה" (الفتاة العربية نزيلة الاستانة).
עמותות שהיא ייסדה והייתה פעילה בהם.
בשנת 1915 היא והחברות שלה ייסדו עמותה בשם התעוררות הנערה הערביה, שמטרתה לעורר את התודעה הלאומית של הנשים הערביות והנשים שנמנע מהן לרכוש השכלה וללמוד.
לאחר מכן השתתפה בהקמתה של עמותת הצדקה לנערות הערביות (الجمعية الخيرية للفتيات العربيات) שהיה לה מועדון ובית ספר משלה, וחברות העמותה אף התנדבו ללמד בבית הספר, במועדון ובעמותה.
הדבר העצום שעשתה הוא ייסוד עמותת דוחת אל-אדב (دوحة الآدب) בשנת 1928.
מטרתה בהקמת העמותה היא החדרת האלמנט הנשי בתנועה הלאומית, וזאת על ידי הקמת בית ספר לחינוך מתקדם של הנערות הערביות.