יואל משה סלומון כתב בעיתון יהודה וירושלם (1877):
אחרי מלחמת העולם הראשונה, הקים מרטין שטול, חתנו של גוטליב שומכר, יחד עם טמפלרים נוספים, את "חוות שטול" על שטח של כ-400 דונם. המבנים היו במקום בו נמצא היום קיבוץ שמרת, חלק מהאדמות שייכות היום לבוסתן הגליל.
ניסיונות התיישבות נוספים היו ברמלה, בג'נין ובאשדוד. אחד מניסיונות ההתיישבות נעשה בעמק בית שאן בשנות ה-20 של המאה ה-20, שעה שטמפלרים רכשו קרקעות בין טירת צבי לשדה אליהו של ימינו והקימו שם שלושה מבנים מלבני בוץ שהיו ייחודים בפתרונות שנתנו לבעיית החום הכבד של עמק בית שאן. מבנים אלו נהרסו בינתיים וברעפים נעשה שימוש לקירוי בית הכנסת של שדה אליהו.
דור ההמשך.
בתחילת דרכם היו הגרמנים שהגיעו לארץ בעלי תפיסה דתית משיחית. במשך הזמן ירדו חשיבות הדת והתפיסה המשיחית בקרב בני הדור השני והשלישי, והם היו לחקלאים ואנשי מקצוע המגובשים בתפיסות חילוניות ללא השפעת אנשי הדת. הם לא קיבלו את הנתינות העות'מאנית (או את הבריטית מאוחר יותר), והמשיכו לשמור על נתינותם הגרמנית, ולכן גם לא הכיר בהם השלטון המקומי כ"עדה דתית מקומית" וענייניהם התנהלו לפי המשפט האזרחי הגרמני. הם נשארו נאמנים לרייך הקיסרי ערב מלחמת העולם הראשונה, וצעירים רבים הצטרפו גם לכוחות הגרמניים הלוחמים. רק מעטים שבו מן המלחמה.
ב-1917 נכבשו דרומה ומרכזה של ארץ ישראל על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי, אשר הטיל בה ממשל צבאי. הטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית המובסת, נחשבו נתיני אויב ופעילותם נאסרה, ולמרות זאת את ההכנות וההצטיידות לצליחת הירקון רכזו הבריטים בשרונה ובפרדסיה ונעזרו לשם כך בתושבי שרונה. ב-1918 הוגלו 850 מבין תושבי מושבות הטמפלרים הדרומיות למצרים, שם הושמו במחנה מעצר. 300 מתוכם גורשו חזרה לגרמניה. עם ייסודו של הממשל האזרחי של המנדט הבריטי בארץ ישראל ביולי 1920 הורשתה מחדש פעילות הטמפלרים בארץ, ובמהלך השנים 1920–1921 שבו הגולים ממצרים ומגרמניה. את מושבותיהם מצאו חרבות, שוממות ובזוזות, והם ניגשו מיד לשקמן. בתוך שנים אחדות של עבודה חרוצה חזרו המושבות ברחבי הארץ לפרוח, להיות דגם מוצלח להתיישבות ולספק מוצרי חקלאות ושירותים שונים לאוכלוסיית הארץ.
תקופת המשטר הנאצי.
מרבית הגרמנים הטמפלרים שחיו בארץ ישראל בשנות השלושים, תקופת עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, השתדלו לשמור על נייטרליות. הם נזקקו ליחסים טובים עם השוק המקומי היהודי שרכש מהם את מרבית תוצרתם, ועם האוכלוסייה הערבית שספקה להם את כוח העבודה הזול. עם זאת, הם נחשפו יותר ויותר לתעמולת המפלגה הנאצית, ורעיונות נאציים החלו לפעפע בקרב חברים מבני הקהילה. קרל רוף, אדריכל מחיפה, ייסד את סניף המפלגה הנאצית בארץ ישראל. הוא נולד בחיפה ועבר עם רעייתו לגרמניה, שם הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את רעיונותיה, אותם הביא לארץ ישראל. בתחילת 1933 הוגשו בארץ ישראל 14 בקשות הצטרפות למפלגה הנאצית. קרל רוף שימש נציג המפלגה בא"י מטעם ארגון משרד החוץ - "לנדספרטראונסמן פלשתינה", ועסק בעיקר בהעברת חומר מגרמניה וגיוס חברים נוספים תוך חיזוק מעמדה של המפלגה.
החרם כנגד היהודים בגרמניה הנאצית בחודש אפריל 1933 פגע בעקיפין בקהילה הגרמנית בארץ. היהודים השתדלו שלא לקנות סחורות מתוצרת גרמנית, דבר שפגע במסחר הגרמני המקומי. בעקבות החרם פנתה הקהילה הטמפלרית הארצישראלית לגרמניה בבקשה להפסיק את החרם האנטי יהודי, פניה שעוררה את כעסם של הנאצים המקומיים. הייתה זו הפעם היחידה שבה התערבה הקהילה הגרמנית בארץ ישראל בענייני המדינה הגרמנית. הסמלים של המפלגה הגיעו גם לארץ ישראל, וצלב הקרס שימש את הגרמנים כמגן בפני התקפות ערביות על מכוניותיהם. אך מנהיגי המפלגה בארץ הבינו כי קיימת בעיה עם הקהילה היהודית. עיתון הקהילה הטמפלרית "די וארטה" כתב: "אל לנו לשכוח שאנחנו חיים בארץ לא גרמנית, בקרב אוכלוסייה לא גרמנית, ושמשימתנו בפלשתינה אסור שיהיה לה אופי פוליטי. תהיה זו טעות אם אלה בינינו שמקבלים על עצמם את עקרונות הנציונל-סוציאליזם ילעגו לאלה שעדיין מהססים ויפגעו בהם. אין ספק שכולנו היינו ועודנו גרמנים פטריוטים טובים".
בכינוסים של הגרמנים בארץ ישראל החלו להרצות על עקרונות המפלגה הנאצית ולהפיץ את האידאולוגיה החדשה. בנובמבר 1933 כבר היו רשומים בארץ ישראל 42 חברים במפלגה הנאצית. הקונסוליה הגרמנית פעלה יחד עם נציגי המפלגה הנאצית בארץ, ומן הספריות הגרמניות הוצאו ספרים "אסורים" והוכנסו ספרי תעמולה נאציים. באפריל גם הוחלט לברך את כולם במועל יד וב"הייל היטלר". בחודש יוני 1934 החליטה המפלגה שלא להשכיר דירות ליהודים, וחזית העבודה הגרמנית פעלה בעניין במלוא המרץ. הילדים הצעירים החלו נוטלים חלק בפעילות של תנועות הנוער הגרמניות, וקבוצות צעירים נסעו לגרמניה למחנות קיץ, שם קיימו פעולות לחיזוק האידאולוגיה הנאצית וקיבלו כלים שבעזרתם יוכלו להשפיע על המבוגרים.
בכינוס של הקהילה בשנת 1934 קבעו הנציגים הנאצים כי המפלגה היא זו שתכתיב את מהלך העניינים הגרמניים בארץ. הפעיל הנאצי קורנליוס שוורץ מונה כראש הקהילה בארץ ישראל, וקיבל את התואר של Landesgruppenleiter. הוא התרכז במיוחד בתעמולה נגד היהודים ובמלחמה מתמשכת בהסכם ההעברה, ומאוחר יותר פעל נגד תוכנית החלוקה של ועדת פיל. המפלגה הנאצית שמה דגש על חינוך הצעירים, חינוך שהיה תלוי בגרמניה הן בתקציביו והן בעובדה שהמסיימים נזקקו להכרה בתעודות הגמר של בתי הספר בארץ להמשך לימודיהם בגרמניה. המורים בבתי הספר חויבו להשתייך להתאחדות המורים הנאציים. משלחת של 70 בני נוער יצאה לסיור בגרמניה, וכשחזרו הביאו אתם מסר נאצי ברור, תוך הבעת צער על כך שלא הצליחו להשתתף בכינוס בנירנברג (בטקס חוקי הגזע). ב-1935 דווח שהוקם מועדון בשם הירח האדום שע"י ערבים בחיפה.
שנת 1935 הייתה שנת שיא בייצור החקלאי של הטמפלרים במושבות הצפוניות. המתח עם היישוב היהודי בעמק יזרעאל עלה על רקע האירועים בגרמניה, ובשלב זה כבר נמנו בארץ ישראל 250 חברי מפלגה.
ב-19 באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול. הטמפלרים הכריזו על נייטרליות, ואכן בפרוטוקולים של הקהילה בבית לחם הגלילית ניתן לראות כי הקהילה החליטה שלא לסייע לערבים בפעילות נגד היהודים, דבר שלא מנע מיחידים לשתף פעולה עם נציגי הוועד הערבי העליון. הגרמנים סיפקו נשק, עזרו לארגן מהומות בטבריה, וחברי כנופיות ערבים הסתתרו בוולדהיים ובבית לחם הגלילית. הרמן סוס מוולדהיים אף הניח מוקש ב-14 במרץ 1939 ליד אלונים, שגרם להרג שלושה צעירים בני הקיבוץ. המרד הערבי היקשה מאוד על הגרמנים, אבל חיזק את מעמדה של המפלגה ששלחה מתנדבים למושבות החקלאיות כדי לעזור למתיישבים, במקום הערבים שהכריזו על השביתה. לנוכח מצבם העדין של הגרמנים, שנמצאו בין היהודים לערבים בזמן המרד, פנה קורנליוס שוורץ לגרמניה וביקש שלא לשלוח לארץ ישראל את העיתון הנאצי 'דר שטירמר': "אנו כאן בארץ היהודים...עלינו להיאבק מלחמה קשה...ולפיכך עלינו להימנע מכל דבר, העלול לשפוך עוד שמן על המדורה".
בינואר 1938 גדל מספר חברי המפלגה הנאצית ל-330 (17% מן האוכלוסייה הגרמנית בארץ). האזרחים הגרמנים השתתפו ב-9 באפריל במשאל עם על סיפוח אוסטריה (הם עלו על האונייה "מילווקי" והצביעו מחוץ למים הטריטוריאליים). 173 הצביעו כן, לעומת 6 שהצביעו לא.
מלחמת העולם השנייה.
ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-20 באוגוסט 1939, הגיע מברק המזמן את האזרחים הגרמנים חייבי גיוס להתייצב בגרמניה. ביום האחרון של החודש עזבו המגויסים לשירות הצבאי, ויחד אתם יצאו גם חלק מבני משפחותיהם, בסך הכול כ-550 איש. הגיוס למלחמה יצר ויכוח בין ראשי המפלגה הנאצית לנציגי האגודה הטמפלרית, אשר דרשה להשאיר חלק מהגברים שהיו חיוניים למשק הגרמני בארץ ישראל.
על פי הוראות שלטונות המנדט הבריטי, שראו באנשי הקהילה הגרמנית נתיני אויב, הוקפו המושבות הגרמניות בגדרות תיל ובמגדלי שמירה והפכו למחנות מעצר. תושבי חיפה הגרמנים הועברו צפונית לעכו, למחנה המעצר מזרעה, ובהמשך הועברו חלק מהם למושבות הגליליות. לשמירה על המושבות הוקמה יחידה מיוחדת של נוטרים, שמנתה בשיאה 300 איש. במחנות הוחרמו מכשירי הרדיו, הייתה האפלה בערב, ובוצעו חיפושים בבתים ועל גופם של העצורים. 1147 איש שהו במחנות מעצר אלו.
בוולדהיים נפתח גם מחנה מעצר לשבויים איטלקיים. כותב מאיר שלו בספרו "כימים אחדים" על ולדהיים ומחנה השבויים שהיה במקום:
בקיץ 1941, לנוכח התקרבות החזית הגרמנית מכיוון צפון אפריקה לארץ ישראל, החליטו הבריטים להוציא מהארץ עצירים גרמנים, מתוך החשש שישמשו כגיס חמישי. בסך הכול הוצאו מהמושבות 665 איש. הם הורשו לקחת מזוודה בת 40 ק"ג כל אחד, והועברו לנמל סואץ במצרים, שם הועלו על האונייה 'קווין אליזבת', שנשאה שבויים איטלקיים מטוברוק ופצועים אוסטרלים שחזרו הביתה. ב-15 באוגוסט הגיעו לנמל פרת', נבדקו על ידי הרופאים, מסרו טביעות אצבע ומילאו טופסי הגירה. משם הועברו דרך סידני למחנה בטטורה (180 קמ' צפונית למלבורן). במחנה חיו העצירים באורח חיים משלהם עם הנהגה מקומית ואוטונומיה בניהול חייהם השוטפים, ואף התקיימה ביניהם פעילות נאצית. באותו מחנה ישבו גם יהודים גרמנים, דבר שגרם למריבות וסכסוכים מרובים בין היהודים לגרמנים הנאצים. הצלב האדום הגרמני הביא להם חבילות ודמי כיס מגרמניה.
בארץ ישראל נותרו 1052 טמפלרים, במושבות שהפכו למחנות תחת שמירת שוטרים בריטים ונוטרים יהודים. הותר להם לבקר במושבות אחרות באוטובוסים מאורגנים ובליווי. כל חודש היה מבקר מפקח של הסי.אי.די וקונסול ספרד, ובכל חצי שנה היה מבקר נציג של הצלב האדום.