כאתר מסחרי מרכזי משכה העיר תמיד סוחרים נודדים יהודים, אך הם לא התיישבו בה. בשנת 1748 הזמין הרוזן קארוי (Károlyi) יהודים להתיישב בחוות החקלאיות בתחום נחלתו, שהעיר הייתה חלק ממנה. מספר קטן של יהודים נענה להזמנה, אך יהודים אלו גורשו מהעיר ב-1770 בהוראת הכנסייה היוונית אורתודוקסית. עם זאת, ב-1783 נמנו בעיר חמש משפחות סוחרים יהודים. ב-1810 קיבלה הקהילה היתר למכור יין כשר וב-1820 הוקמה בעיר ישיבה. ב-1834 נמנו 34 משפחות יהודיות. ב-1836 נפתח בית כנסת ותשע שנים לאחר מכן בית ספר יהודי סמוך לו ומקווה טהרה כן נוסדו בית קברות וחברה קדישא. יהודים מהעיר השתתפו במרד 1848 ואחריו ספגה הקהילה עונש כספי מן האוסטרים. ב-1850 הוקם בית הכנסת החדש וב-1868, עקב הקרע ביהדות הונגריה, הצטרפה הקהילה ליהדות הנאולוגית. מספר היהודים ב-1869 היה 1,312 והוא הגיע לשיא של 1,685 ב-1880 (כ-3.2% מן האוכלוסייה הכללית באותה עת). רב הקהילה בשנים 1933–1937 היה מאיר וייס, לימים חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
בתקופת השואה.
ב-1941, ערב שואת יהודי הונגריה, היו בעיר כ-1,500 יהודים. החל מ-1939 נחקקו חוקים מפלים. ב-1940 הוקם בעיר בסיס פלוגות עבודה לחזית המזרחית והגברים היהודים רוכזו לפלוגות אלו, מהם רבים לא שבו. ב-1944 הוחרם הרכוש היהודי ואנשי צלב החץ ריכזו את היהודים לגטו, יחד עם יהודי עיירות וכפרי הסביבה. ב-16 ביוני רוכזו 737 יהודי הגטו לבית הכנסת ועברו השפלות והתעללות במשך יומיים בסופם הועברו לגטו סגד. על אף שסגד נמצאת במרחק של 22 ק"מ, ארך המסע ברכבת הדחוסה כמעט יומיים. מגטו סגד נשלחו רוב יהודי העיר בסוף אותו חודש למחנות אושוויץ ושטרסהוף. מן היהודים שנשלחו לאושוויץ שרדו חמישה ובמחנה הריכוז שטרסהוף נרצחו כ-500.
לאחר המלחמה ועד ימינו.
לאחר המלחמה שב הרב לורינץ וייס והקים את הקהילה, שמנתה ב-1955, 259 נפשות, מספר שירד עוד לאחר המרד ההונגרי ב-1956 והגיע לשפל של 80 יהודים ב-1960. בית הכנסת, שניזוק במלחמה, עמד הרוס למחצה ונטוש. ב-1974 הונצח זכר יהודי העיר בלוח שיש מטעם המועצה המקומית וב-1986 החלו עבודות לשיקום מבנה בית הכנסת ובית הספר היהודי שהתנהלו בעצלתיים. מבנה בית הכנסת המחודש נחנך רק בראש השנה ב-2005. בית הקברות ניזוק אך מעט.
ערים תאומות.
לעיר 12 ערים תאומות והן:
יצחק שווילי
קנאק/פופ
קנאק/פופ היא להקת פאנק רוק-דיסקו ישראלית עם השפעות בריט-פופ וגלאם רוק שפעלה בין השנים 1994 ל-1999 והוציאה אלבום אחד, "המהפכה המעניינת האחרונה", 15 שנים אחרי התפרקותה, בשנת 2014.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה על חורבות הרכב בשם פרדוקס הבמבה שבו היו חברים שלושה חברי תיכון מקיף ד' בבאר שבע: רועי ארד כסולן, אסף לוי כבסיסט (לימים אחד ממארגני המחאה החברתית של שנת 2011 ועיתונאי) ואמיר דגן כמתופף וכן דביר וולק מערד כגיטריסט. בשלב מסוים בלהקה ניגנה כבסיסטית שנייה עדי לב (לימים תקליטנית בישראל ואירופה). פרדוקס הבמבה התחילה כלהקה עם השפעות של דת' מטאל, מוזיקה ששמעו אז דגן ולוי, והפכה ללהקת נויז. היא קיימה שלוש הופעות בתל אביב וזכתה לכתבה בתוכנית "יומן תרבות" בערוץ 1.
לאחר שרועי ארד ודביר וולק עברו מהנגב לתל אביב ואסף לוי עזב את הלהקה, הצטרפו אליה הגיטריסט ניצן חורש והבסיסט שי נובלמן, אחרי התפרקות להקתו ג'וני הכבאי. שי נובלמן הכיר את ארד, כשזה ראיין אותו לפנזין מוזיקלי, שהוציא בבאר שבע בשם "סוס". פרדוקס הבמבה שינתה את שמה לקנאק/פופ ובחרה להפוך את הסגנון המוזיקלי שלה לרועש פחות, מלודי יותר, עם השפעות של פופ גיטרות בריטי של אותה התקופה. לאחר שמונה חודשים של חזרות בבאר שבע, וגיבוש סגנונה המוזיקלי, עזב דגן את הלהקה לטובת עסקים והוחלף על ידי רן לוי, שתופף במקביל בלהקת הגן האנוכי.
הופעת הבכורה של ההרכב החדש התקיימה ביום הסגירה של מועדון רוקסן ב-11 בנובמבר 1994, במרתון להקות שבו נטלו חלק גם איפה הילד, מופע הארנבות של ד"ר קספר, עוזי פוקס ואמנים נוספים.
הלהקה צברה תאוצה בהרכב זה, התארחה בתוכניות טלוויזיה והחלה לעורר עניין. לאחר כשנה וחצי, עזבו שי נובלמן ורן לוי את הלהקה והוחלפו בידי הדיג'יי והבסיסט בועז גולדברג והמתופף לני בן בשט. לאחר כשנה נוספת והופעות רבות, הלהקה צברה לה מעריצים, בעיקר מקרב באי ליין מסיבות ה"גלורי נייטס" שבהן הופיעה. קנאק/פופ התרחקה מעט מאווירת האינדי-פאנק של ההרכב הראשון לטובת בריטפופ-גלאם ברוח "הגל החדש של הגל החדש" שאפיין את לונדון ותחיית המוד של אמצע הניינטיז. בשלהי 1996, לאחר שהתעייפו מלהחמיץ הזדמנויות, עזבו גולדברג וחורש את הלהקה. דן שדור, ששימש זמן מה כמנהל קנאק/פופ, נכנס כבסיסט.
הלהקה קיימה בהרכבים השונים עשרות רבות של הופעות בתל אביב ובמקומות שונים בארץ, עוררה עניין רב לצד תיעוב, והחמיצה מסיבות שונות מספר הצעות מחברות התקליטים להקליט אלבום בכורה. מעריצי הלהקה נאלצו להסתפק בקסטת דמו לבנה של הלהקה ששוכפלה בכמה מאות עותקים ונמכרה בהופעות, או חולקה על ידי חברי הלהקה, כשיטת חיזור. במהלך השנים, הלהקה הפכה את רם אוריון ליועץ מוזיקלי בעת שהותו בלונדון ובסופו של דבר גם למפיק מוזיקלי. ההופעה האחרונה של הלהקה התקיימה בשנת 1999, ביום היבחרו של אהוד ברק לראש הממשלה, כאשר במקום בן בשט השתמשו חברי הלהקה במכונת תופים (בן בשט הפך לימים למפיק פורה שבין השאר עבד עם ריף כהן, אבישי כהן, מיקה קרני ושמוליק קראוס).
במהלך השנים הלהקה שינתה את סגנון המוזיקה וויתרה על ההשפעות של הבריטפופ לטובת השפעות של רוקנרול, דיסקו, מוזיקה מזרחית וגלאם רוק. בין שיריה: "פגשתי נערה בדיסקו", "דוגמניות על", "הופ, הופ, אני כוכב פופ", "שובו של שובו של הברייקדאנס", "המהפכה המעניינת האחרונה", "מוזיקה עכשיו" (על שם תוכנית הדאנס של אילן בן שחר בערוץ 2 הניסיוני), "קורנפלקס" ו"אוסטרליה (השיר נגד)". בכתבה בקול הקמפוס נכתב על הלהקה: "למרות שמעולם לא הוציא אלבום, ההרכב שהקדים את ההיפסטרים בכמה שנים, הצליח להפוך לציון דרך משמעותי".
חברי הלהקה המשיכו לשמור על שיתופי פעולה שונים ביניהם. דביר וולק הפיק את אלבום הבכורה של פינג פונג, להקתו של ארד, "בין מוסר לאופנה" (הד ארצי, 2000) ואת שיר האירוויזיון "שמייח", שניהם אף שיתפו פעולה מספר שנים אחרי פירוקה בהקלטת שיר שנכתב בימי הלהקה, "תל אביב היא כבר לא תל אביב". ארד ונובלמן כתבו יחד את שיר הנושא לסדרה טופי והגורילה (ערוץ ביפ). נובלמן ורן לוי ניגנו יחד באנגליה. דן שדור הקים בשנת 2000 את ההוצאה לאור "שדוריאן" שהוציאה את ספריו הראשונים של רועי ארד, ומשם פנה לקולנוע תיעודי. נובלמן וחורש כתבו ביחד לתוכנית הספורט הסאטירית "בראש ובראשונה" (פורטל וואלה). בועז גולדברג וניצן חורש שיתפו פעולה בכתיבה ועריכה בעיתונים שונים. גולדברג הפך לעיתונאי רוק ומבקר מוזיקה ב"עכבר העיר" ובעיתונים נוספים. בשנת 2019 יצר את הסרט "מחר כבר עבר", דוקו-מוזיקה המביא את סיפורו של יוצר הרוקנרול המנוח צ'רלי מגירה (גבי אבודרהם).
האלבום.
ב-2014 הוציאה הלהקה לרשת את אלבומה היחיד, "המהפכה המעניינת האחרונה" שכלל חומרים מכל התקופות וההרכבים. הלהקה ציינה את האירוע במספר הופעות איחוד עם נגניה לאורך השנים (ארד, וולק, נובלמן, לוי, גולדברג ושדור) והשתתפה בסרט תיעודי קצר בבימויו של יניב סרדל.
רונין (קומיקס)
הבית החום (חברון)
בית הכנסת שדה יעקב
בית הכנסת שדה יעקב שימש כבית הכנסת המרכזי של המושב שדה יעקב מאז הקמתו ב-1946. ב-2011 נסגר לאחר שנבדק על ידי מהנדס בנין ונמצא מסוכן לשימוש. הוגדר על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאתר מורשת.
בשנת תשע"ט (2019) השיפוץ הסתיים ותושבי שדה יעקב חזרו להתפלל באותו המבנה.
ההיסטוריה של המקום.
אבן היסוד לבית הכנסת הונחה ב-1946 לרגל מלאת 20 שנה ליישוב שהוקם ב-1927. כל אנשי היישוב השתתפו במאמץ הבניה הן בתרומה והן בעבודה. ב-1950 הסתיימה בניית המבנה העיקרי וב-1956 הסתיימה כל הבניה והתקיים טקס חנוכת המבנה בנוכחות נכבדים ובראשם שר הדואר דאז יוסף בורג. מאז הקמתו שימש המקום כמבנה הציבור המרכזי של היישוב.
בשנת תשט"ו הקים הרב מאיר אליטוב את ישיבת בני עקיבא בבית הכנסת של היישוב בעזרת הנשים. לאחר כמה שנים הישיבה עברה למבנה משלה.
בשנת 2011 בחן מהנדס מבנים את חוזק בית הכנסת והגיע למסקנה שהמבנה מסוכן. בעקבות החלטה זו נסגר בית הכנסת.
תושבי היישוב החליטו להרוס את המבנה ולהקים במקומו בית כנסת חדש אך המועצה לשימור אתרים, שהגדירה את המבנה כאתר מורשת, הביאה לשינוי ההחלטה וב-2019 נחנך במקום המבנה המשופץ.
מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל ישראל קומט ממשרד "ראט, קומט, קנר אדריכלים" מחיפה. בצידו החיצוני משלב המבנה, מצד אחד, את מאפייני הסגנון הבינלאומי שהיה פופולרי בשנות ה-40 ומצד שני הסגנון המינימליסטי שהחל להיות נפוץ בשנות ה-50 .
המוטיב של מדליונים מעוגלים של מגני דוד מופיע בחזית הראשית, בדלת הכניסה הראשית, בסורגים ובחלונות המעוגלים.
גם בצידו הפנימי מאופיין בית הכנסת בקו מינימליסטי ופשוט. במרכז המבנה 4 עמודים הנושאים את כיפת המבנה. בימת החזן נמצאת בין העמודים. גובהו הרב של המבנה איפשר בניית חלונות גדולים המחדירים פנימה אור רב.
פיזור מי
פיזור מי (נקרא גם "פיזור מיי") הוא פתרון למשוואות מקסוול המתאר את פיזור הקרינה האלקטרומגנטית על ידי עצם ספירי.
פיזור מי ידוע לעיתים גם בשם תאוריית מי, על שמו של גוסטב מי, על אף שהוא לא מתאר תאוריה פיזיקלית עצמאית.