בתקופה זו הגיעו היחסים בין השליטים בפועל של האימפריה המערבית לכלל רתיחה: גאלא פלקידיה, אמו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי, שנלחמה לשמור את הילד-קיסר על כסאו מחד ועל מעמדה כשליטה בפועל מאידך, ומולה פלביוס אאטיוס, שכוחו בצבא הרומאי הלך והתחזק עד כדי איום על מעמד הקיסר ואמו. עיקר כוחו של אאטיוס נבע מהעובדה שחלק גדול מהצבא הרומי היה באפריקה בלחימה בלתי פוסקת כנגד הוונדלים שזמן קצר לפני כן כבשו את קרתגו, שהייתה אסם תבואה חשוב לאיטליה. קשריו עם ההונים הבטיחו לכאורה את השלום בשטחים האירופאים של האימפריה.
שני הצדדים היו מוכנים לכל מהלך טקטי על מנת לערער את מעמדו של השני ולא בחלו בכל דרך על מנת להשיג את מטרתם. בשנת 430 דרש אאטיוס לקבל את הפיקוד על כל הצבאות של האימפריה הרומית המערבית. גאלא פלקידיה נאלצה להסכים, מתוך חשש לפלישה הונית, אך בשנת 432, משנתייצבה החזית באפריקה מחד ועם תבוסת ההונים מול הבורגונדים מאידך, החליטה גאלא פלקידיה להתעמת עם אאטיוס ומינתה את מפקד הצבא באפריקה, בוניפאקיוס (Bonifacius), לשמש כמפקד עליון של צבא האימפריה הרומית המערבית לצידו של אאטיוס.
העימות לא איחר לבוא ובשנת 432 נפגשו שני הגנרלים בקרב ליד העיר רימיני (בשמה הרומאי Ariminum). צבאו של בוניפאקיוס ניצח את הקרב, אך הוא מת מפצעי מוות במהלך דו-קרב עם אאטיוס. תוצאות הקרב לא הותירו כל ברירה ואאטיוס נאלץ לברוח אל ההונים. הוא חזר לאיטליה בשנת 433 ככל הנראה מלווה במספר קטן יחסית של לוחמים אך בטענה כי אלפים בדרכם להצטרף אליו. גאלא פלקידיה לא הייתה מוכנה להסתכן ומינתה את אאטיוס לתפקידו הקודם. הקדוש הנוצרי פרוספר מאקיטן מציין את מערכת היחסים המורכבת בין ההונים לגנרל הרומי: "לאחר שאיבד את תפקידו, אאטיוס התגורר באחוזתו ואויביו זממו לתפוס ולאסור אותו בהתקפת פתע. הוא נמלט אל רומא ומשם לדלמטיה והגיע אל ההונים. ידידותם ועזרתם הביאו אותו לפיוס עם השליטים והוא הוחזר לתפקידו הקודם." יש להניח כי עזרת ההונים לא נתנה ללא תמורה וכי הגנרל הרומי שילם תמורתה בכסף או בשטחים שהועברו לידי ההונים או בשילוב של שניהם.
בשנת 430 נהרג אוקטר בעת מערכה כנגד הבורגונדים, שקבעו לעצמם ממלכה בגדה השמאלית של נהר הריין, משם יצאו לפשיטות בלתי פוסקות על הפרובינקיה גאליה בלגיקה הרומית. על פי ההיסטוריון סוקרטס מקונסטנטינופול, בורגונדים שחיו תחת לחץ מתמיד מצד ההונים, ניצלו את מותו הפתאומי של מנהיג ההונים על מנת לתקוף את הלוחמים חסרי המנהיג ולהביס אותם.
בשנת 423, בעקבות סכסוכים פנימיים בקרב שבטי הקונפדרציה של השבטים ההונים, ככל הנראה כחלק ממאבקי איחוד הכוחות והשליטה הפנימיים, חצו מספר יחידות הוניות את הדנובה וחברו לצבאו של תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. רוגילה דרש באמצעות שליח הוני, כי ההונים הנמלטים יוסגרו לידיו. המשא ומתן התארך כחלק מטקטיקת השהייה, השיחות לא הגיעו לכלל הסכם והסיכון המחושב שלקחו הביזנטיים נכשל. בשנת 434 תקפו ההונים את פרובינציות הספר הביזנטיות. העיתוי להתקפה לא ברור, אך ייתכן וההונים ניהלו משא ומתן עקר מתוך ציפייה לשעת כושר. הם חצו את הדנובה והתקדמו אל עבר קונסטנטינופול, שתושביה נתקפו בהלה, והתכוננו למצור עקוב מדם אך לפתע עצרו וחזרו על עקבותיהם. בספרו "ההיסטוריה של הכנסייה", כתב סוקרטס מקונסטנטינופול כי הקיסר תאודוסיוס השני התפלל כי עונש אלוהי ייפול על ראשו של רוגילה ואכן הוא מת ממכת ברק, אנשיו הוכו על ידי מגפה והניצולים מתו מאש שירדה מהשמיים. היסטוריון ואיש כנסייה אחר, תיאודורט מסיירוס, מציין בכתביו כי מותו של רוגילה היה מתנת אלוהים - הבציר של מעשיו הטובים של הקיסר על מלחמתו בכופרים הפאגאניים והרס מקדשיהם. כרוניקה לטינית אחרת מציינת כי רוגילה מת בשנת 434.
נסטוריוס, הבישוף של קונסטנטינופול, מסכם בכתביו את התקופה:
תחת שלטון אטילה ההוני.
בלדה ואטילה.
עם מותו של רוגילה, עבר השלטון לידי אחייניו - בניו של אח שלישי הידוע רק בשמו "מונדזוק", בלדה הבכור ואטילה. על פי כתביהם של היסטוריונים רומאים שביקרו כחלק ממשלחות רשמיות בחצר האחים השליטים ההונים, היחסים ביניהם היו מתוחים וניכר כי אינם רואים עין בעין בתחומים רבים.
בעוד הישות ההונית הופכת לאימפריה רחבת ידיים, האימפריה הרומית המערבית הלכה ונחלשה כתוצאה מהפלגנות הפנימית, המחסור במשאבים וריבוי הלחצים על שטחי הספר, ולעיתים הערים המרכזיות הותירו את האימפריה כאידיאל קשה להגנה מעשית. אי היציבות בפרובינציות של גאליה הגיעה לסף רתיחה. הגותים, ששלטו בדרום מערב צרפת, שאפו להגדיל את שטחי השפעתם לכוון הים התיכון; הבורגונדים המשיכו בפשיטות שערערו את יציבות ושלום הפרובינציות ודחקו את כוחות הצבא הרומי בגאליה; בחלקים אחרים בגאליה, התמרדו הגותים, וגורם מתסיס נוסף היו הבגאודים (bacaudae), בעלי נכסים מהפרובינציה, שסירבו לקבל את מרות השלטון הרומי.
הצבא של האימפריה המערבית לא יכול היה להתמודד מול איומים אלו ללא גיוס תגבורת של ממש. אאטיוס פנה בשנת 435 לבלדה ואטילה בבקשה לסיוע. לנוכחות ההונים בכוח הרומאי היו שני יתרונות נוספים: משקל נגד ללגיונות הרומאים, שנאמנותם בעבר הייתה נתונה לבוניפאקיוס, וביסוס מחדש של המוניטין של אאטיוס כמי שיכול לרתום את ההונים לצידו. על מנת לחתום את העסקה, התחייב אאטיוס כי האימפריה הרומית לא תתנגד לשליטה ההונית בפרובינציות הגבול בפאנוניה - מהלך שמסר הלכה למעשה את השטח של הגדה הדרומית-מזרחית של הדנובה לידי ההונים, שטח שהשליטה בו אבדה למעשה ולא ניתן להגנה על ידי צבא האימפריה - תמורת מאמץ מרוכז להחזיר שליטה על פרובינציות חשובות יותר כלכלית ופוליטית.
ההונים מצידם, זכו בשליטה ללא עוררין בשטחים הגובלים בדנובה עם גבול ברור וניתן להגנה גם לאורך נהר הריין, וגם עתידים היו לזכות ביתרון הגלום בהסרת האיום של הממלכה הבורגונדית כאויב. בשנת 436 החריבו ההונים והרומאים את הממלכה הבורגונדית. המלך הבורגונדי גונדהאר נהרג בקרב ועמו רוב הבורגונדים. ההיסטוריונים הרומאים דנים בעובדה כי הבורגונדים, שהמירו את דתם לנצרות זמן מה לפני המלחמה, הוכחדו על ידי הרומאים - נושאי דגל הנצרות ובני בריתם ההונים הפגאניים. הם מתארים בצבעים קשים את הברבריות בה טבחו ההונים בנשים והילדים הבורגונדים. איש הכנסייה וההיסטוריון פרוספר מאקיטן כתב: "ההונים השמידו את הבורגונדים מהשורש עד לצמרת". חורבן ממלכת הבורגונדים ובמיוחד בירתם ורמיזה (וורמס) בשנת 437, שולב מאוחר יותר באפוס הנרחב שירת הניבלונגים וביצירות שהושפעו ממנו, כמו האופרה "טבעת הניבלונגים" של וגנר.
במקביל להשמדת הבורגונדים, לגיונות רומאים וכוחות הונים תחת פיקודו של ליטוריוס (Litorius) ניהלו מערכת התשה נגד הבגאודים, שהסתיימה לאחר שמנהיגיהם נתפסו והוצאו להורג. הצבא תחת פיקוד ליסטוריוס פנה דרומה על מנת להתעמת עם הגותים, שניצלו את הלחימה של הרומאים מול הבורגונדים על מנת להרחיב את שליטתם והטילו מצור על עיר הנמל נרבון. במהלך הצעדה דרומה, שכירי החרב ההונים שדדו ובזזו כפרים וחוות ללא מעצור, עד שבשנת 437 הם הגיעו לנרבון והסירו את המצור. תושבי העיר המורעבים הריעו לפרשים ההונים, שעל פי התיאור של פרוספר מאקיטן, נשאו איתם שקי תבואה. בשנת 439 הגיעו הרומאים אל טולוז, עיר הבירה הגותית. מול חומות העיר, סירב הגנרל הרומי לנהל משא ומתן עם אנשי הכנסייה - שליחי הגותים, והתיר להונים לערוך טקסים פגאניים שבסיכומם הוחלט על התקפת פנים אל פנים על העיר. במהלך הקרב הצליחו הגותים לתפוס את ליטוריוס ובסוף יום הלחימה האכזרי, ההונים והרומאים הוכו שוק על ירך. לאחר מספר ימים, הוצא ליטוריוס להורג במהפך שאנשי הכנסייה ראו בו הוכחה לצדקת הדרך הנוצרית. איש הרוח הנוצרי סלביאנוס כתב על כך: "הרומאים שמו את יהבם בהונים והגותים העזו לשים את מבטחם באל".
במקביל לאירועים במערב, ניהלו הביזנטים וההונים משא ומתן על הסדרת היחסים בין האימפריה להונים והבאת שלום לפרובינציות הגבול. המשלחות ההוניות בראשות בלדה ואטילה נפגשו בחורף 439 במבצר "מרגום" (Margum). על פי דרישת ההונים, השיחות נערכו כשהצדדים יישובים על סוסיהם. על פי ההסכם, הביזנטים התחייבו להחזיר לידי ההונים פליטים וגולים הונים, ובעתיד לא להושיט יד להונים ממתנגדי אטילה ובלדה שיחצו את הדנובה. הרומאים התחייבו לקיים יחסי מסחר ולאפשר להונים לסחור ללא הגבלה עם האימפריה ולשלם תשלום שנתי של 700 ליבראות זהב, שיועבר לידי האחים ההונים. כך הקטינו ההונים את הסכנה של מסעות ומהלכים של צבא רומאי לאורך הדנובה וחיזקו את מעמדם האישי כמי שמחלקים את הזהב לפי שיקול דעתם לבני בריתם בקרב ההונים, בעוד שאלה שהיו עשויים לשמש כאופוזיציה איבדו את האפשרות לתמיכה מהביזנטים. ברגע שהביזנטים מילאו את חלקם בהסכם והעבירו לידי ההונים את הגולים שבידם, הוציאו אטילה ובלדה להורג שניים מתוכם, ככל הנראה בעלי קרבת דם, על מנת להרתיע מתנגדים עתידיים. מצדם, הביזנטים שילמו מחיר סביר עבור שמירת השלום לאורך הגבול הצפוני ועבור האפשרות לשחרר כוחות כנגד איומים אחרים לאורך הגבולות או בעתיד, והפחית את הצורך בהשקעה מאסיבית בהגנה על הגבול.
האימפריה הביזנטית הפנתה את תשומת לבה לאיום הוונדלי על קרתגו באפריקה, שניתק את האימפריה ממקור מזון והכנסה מרכזי. בשנת 441, לאחר שנה של הכנות קפדניות, יצא הצבא הביזנטי לאפריקה, מורכב ברובו מיחידות שנגרעו ממצבת חיל המצב בגבול הדנובה, בחישוב כי מסה צבאית זו של יחידות מנוסות תכריע את המערכה במהירות.