לאחר מותו של ריקרדו בשנת 1823 המשיכו תלמידיו – ובעיקר ג'יימס מיל וג'ון רמזי מקולש (John Ramsey McCulloch) – לדבוק בתאוריית העבודה שהוא הציע. מיל ומקוליש ניסו להתמודד עם הבעיה שיצרה שאלת הריבית בתאוריה של ריקרדו, ורוברט טורנס (Torrens) ניסה למנוע מהתאוריה "לגלוש" לקווים כלליים של תאוריית עלות (Cost) על ידי הגדרת העלות כ"עבודה צבורה". אולם האסכולה הכלכלית שהתגבשה סביב רעיונותיו של ריקרדו החלה לאבד ממעמדה וחשיבותה מיד לאחר מותו, בין היתר בשל חוסר היכולת של ממשיכי ריקרדו להתמודד עם הביקורת שהועלתה כלפי הרעיונות המופיעים ב"עקרונות הכלכלה". עם זאת, רעיונותיו של ריקרדו המשיכו להשפיע על כלכלנים במשך המאה ה-19, בפרט בבריטניה ובגרמניה.
הריקארדיאנים הסוציאליסטים.
קבוצה נוספת שהושפעה מהרעיונות של ריקרדו לעבודה ולערך כללה הוגים סוציאליסטים כמו תומאס הודג'סקין (Hodgskin), ויליאם תומפסון, ג'ון גריי, צ'ארלס הול ואחרים. הוגים אלה, שזכו לכינוי "ריקארדיאנים סוציאליסטים", אימצו את תאוריית הערך של העבודה כפי שהציגה ריקרדו, והשתמשו בה כדי לטעון בדבר הצורך בתיקונים סוציאליים שישפרו את מצבו של מעמד הפועלים.
במאמר בשם "An Inquiry into the Principles of the Distribution of Wealth", שהתפרסם בשנת 1824, טען תומפסון כי העבודה היא שמייצרת את כל ערך החליפין של הסחורה, ולכן כל התוצרים של העבודה צריכים להיות שייכים לעובד. תומפסון טען כי במצב החברתי הנוכחי, נתח הארי של הערך (או הרווח) מגיע לבעל ההון (Capital) או לבעל הקרקע (Land), במקום לפועל. הרעיונות שהציע תומפסון במאמרו השפיעו רבות על הכלכלנים הגרמנים יוהאן קרל רודברטוס (Rodbertus) וקרל מרקס.
הודג'סקין פרסם בשנת 1825 מאמר בשם "Labour Defended against the Claims of Capital", שבו קבע כי "אני מתייחס אליהם [לרעיונותיו של ריקרדו] לא כדי להאיר את הגאוניות והעומק של הכותב, אלא מפני שהתאוריה שלו מאשרת את האבחנות שהצעתי זה עתה – כלומר שהסחטנות של הקפיטליסט היא הסיבה לעוני של הפועל".
קרל מרקס.
תאוריית העבודה של ריקרדו והשימוש שעשו בה הריקארדיאנים הסוציאליסטים השפיעה מאוד על קרל מרקס, והוא ניסה לעקוף את המכשולים בהם נתקל ריקרדו מכיוון אחר. בתחילת החלק הראשון של "הקפיטל" העלה מרקס את השאלה כיצד הסחורות – שערך השימוש שלהן כל כך מגוון ושונה זו מזו – בכלל ניתנות להשוואה על בסיס קנה מידה משותף, כלומר שיש להן בכלל ערך חליפין. התשובה של מרקס הייתה שמלבד ערך השימוש, הדבר המשותף לכל הסחורות (מלבד הנדירות, אותן הזניח מרקס בדומה לריקרדו) הוא שהן תוצר של עבודה אנושית:
בדומה לריקרדו, גם מרקס הבחין בין שני מושגים שונים של "עבודה": הראשון מתייחס לכמות העבודה שמבוצעת (labor power), ונמדד בשעות, והשני מתייחס לערך הכולל של כמות העבודה שצורך העובד לקיומו, המגולמת בין היתר במזון, הכשרה ומגורים - ובמובן מסוים "מייצרת" את העבודה שהוא עושה בפועל. את יחידות העבודה בהן השתמש עבור "כוח העבודה" הגדיר מרקס כיחידה קבועה, הומוגנית ובלתי משתנה, המייצגת את כוח העבודה הממוצע בחברה.
לפי מרקס, הערך של כוח העבודה שמייצר כל עובד נקבע לפי כמות העבודה "הנדרשת מבחינה חברתית" (socially necessary) עבור קיומו, כך שהוא יוכל לייצר כוח עבודה בעצמו. כך, חידושים טכנולוגיים, שמקטינים את כמות העבודה הנדרשת להפקת מוצר כלשהו, מביאים לירידה בכמות העבודה ההכרחית מבחינה חברתית להפקת המוצר, ובכך מקטינים את ערך החליפין של עבודת הפועל העוסק במלאכה. מרקס מביא כדוגמה את תהליכי התיעוש בבריטניה, שם "המעבר לשימוש בנולי אריגה משוכללים [..] ככל הנראה הוריד בחצי את כמות העבודה הנדרשת לאריגת כמות מסוימת של חוטים לבד. האורגים שהשתמשו בעבודת יד [...] המשיכו להזדקק לאותה כמות זמן כמקודם לאריגת הבד. כיוון שכך, התוצר של שעת עבודה אחת שלהם לאחר השינויים שיקף חצי שעת עבודה הכרחית מבחינה חברתית, ובהתאם ירד הערך שלה למחצית מערכה הקודם".
תאוריית הערך של העבודה שימשה את מרקס כדי להסביר את מה שהוא ראה כתהליך ההיווצרות של "ערך עודף" (surplus value) בתהליך הייצור הקפיטליסטי, וכבסיס לתאוריית הניצול שלו (exploitation theory). לפי מרקס, ניתן למדוד את כמות העבודה שמבצע הפועל לפי הערך הכולל של כוח העבודה שמושקע באמצעים לקיומו ולהכשרתו. נניח שהערך הכולל של אותו כוח עבודה, לאורך חייו של הפועל, מתבטא בשש שעות עבודה ביום. המעסיק הקפיטליסט מחייב את הפועל לעבוד שמונה שעות ביום, כשהשעתיים הנוספות הן הערך העודף שקובע את הרווח שלו.
הביקורת על מרקס.
תאוריית הניצול של מרקס התבססה על ההנחה שרק כוח עבודה מייצר ערך עודף, ולא נכסי הון כמו מכונות או ציוד, שלכאורה רק "מעבירים" את הערך הקבוע שלהם אל הסחורה. ואולם, כפי שציינו מבקריו, הערך הקבוע לכאורה של כל מכונה אמור לכלול בתוכו מלכתחילה את הערך העודף שלכאורה נוצר בתהליך הייצור שלה עצמה; באותו האופן, הערך של המזון שצורך הפועל כולל בתוכו את הערך העודף שנוצר בתהליך הייצור שלו. במילים אחרות, העלויות של המעסיק הקפיטליסט כוללות גם את הערך העודף שעליו לשלם עבור אמצעי המחייה של פועליו וחומרי הגלם הנדרשים לעבודה, ולכן לשיטתו של מרקס אינם משקפים את כמות העבודה "הנדרשת מבחינה חברתית", ואי אפשר לחשב אותם בלי להזדקק למנגנון של היצע וביקוש.
הכלכלן האוסטרי אויגן פון בהם-באוורק ביקר בחיבורו "הון וריבית" את ההוכחה הבסיסית של מרקס לכך שמקור הערך של המוצר הוא העבודה. בוהם-באוורק טען כי התעלמותו של מרקס מערך-השימוש בנימוק שבחליפין ערך שימוש אחד זהה למשנהו היא דוגמה ל"כשל לוגי מן הסוג החמור ביותר". כשל חמור עוד יותר, טען בוהם-באוורק, טמון בטענתו של מרקס, לפיה אם מתעלמים מערך השימוש, נותרת רק תכונה משותפת אחת — זו של היותם תוצרי עבודה. לפי בוהם-באוורק ישנו מגוון אפשרויות אחרות: היות המוצר במחסור ביחס לביקוש, היותו אובייקט ביקוש והיצע, היותו רכושו של מישהו, היותו מוצר טבעי ועוד.
מעמד תע"ה כיום.
פסק דינם של רוב הכלכלנים אחרי הופעת תאוריית הערך השולי היה שתע"ה הופרכה ואינה יכולה לשמש תורת ערך תקפה . בוהם-באוורק טען:
אחרי הופעת תאוריית הערך השולי בשנת 1871 ואחרי הביקורת של בוהם-באוורק בשנת 1884 היחידים שהמשיכו להתייחס במידה כלשהי של רצינות לתע"ה היו מרקס וההוגים סוציאליסטיים שהלכו בעקבותיו. את גישתם של שאר העוסקים בכלכלה ביטא בתמציתיות הכלכלן אלפרד מרשל כאשר כתב ב"עקרונות הכלכלה" שלו משנת 1890:
לוקסמבורגית
לוקסמבורגית (Lëtzebuergesch, בתעתיק עברי: "לואטצבוייאש" ולא "לטסבורגש") היא שפה גרמאנית המדוברת בלוקסמבורג. בנוסף מדוברת השפה בפי כמה אלפי אנשים בגרמניה, בצרפת ובבלגיה.
השפה דומה מאוד לגרמנית ולהולנדית, ומשולבות בה מילים צרפתיות רבות. ב-1976 הופיעה הלוקסמבורגית לראשונה בכתב, אף שהייתה מדוברת בערך מאז תחילת האלף השני לספירה. ב-1984 הפכה לשפה הרשמית של לוקסמבורג.
אף על פי שהיא שפה הדומה מאוד לגרמנית ולשפות מזרח גרמניות אחרות, כתוצאה מהשפעה צרפתית ותוספות שנוספו ונוצרו לאורך הזמן, לאנשים דוברי גרמנית סטנדרטית מעט קשה להבין אותה ואף קשה להם יותר לדבר אותה נכון. ההשפעה הצרפתית היא ישירה, כלומר, חלק מהמילים בלוקסמבורגית הן מילים צרפתיות (לדוגמה: merci - תודה, buschauffeur - נהג אוטובוס, matière - חומר וכדומה).
השפה הגרמנית נקראת בלוקסמבורגית דֵּייטְש (Däitsch) ולפעמים פְּרַייסֵש (Preisesch) ("פרוסית", כינוי הנתפס כפוגעני). השימוש הנפוץ ביותר של גרמנית הוא בעיתונים ובבתי-הספר היסודיים. השפה המנהלית העיקרית היא צרפתית. לוקסמבורגית מדוברת בכל תחנות הרדיו בלוקסמבורג ובפי רוב תושביה.
ב-1998 נוסדה "הוועדה הקבועה ללשון הלוקסמבורגית" (Conseil Permanent de la Langue Luxembourgeoise - CPLL) העוסקת בחקר השפה.
לוקסמבורגרים רבים רואים בלוקסמבורגית שפה עצמאית ולא גרסת משנה של גרמנית ומעדיפים להשתמש בה על פני צרפתית או גרמנית סטנדרטית, לעיתים אנשים המדברים רק גרמנית סטנדרטית עלולים להיתפס כמתנשאים או שונים והמקומיים ינסו ללמד אותם לדבר בלוקסמבורגית (כנראה יהיה להם יותר קל מצרפתית, וגם לוקסמבורגית נוטה להיתפס כשפה לאומית וגאווה לאומית על פני צרפתית).
אחדות העבודה - פועלי ציון
אחדות העבודה - פועלי ציון הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ישראלית בעלת מאפיינים מדיניים ניציים יחסית, שהוקמה בשנת 1954 בעקבות הפילוג במפ"ם. ב-1968 הייתה לאחת ממייסדות מפלגת העבודה, יחדיו עם מפא"י ורפ"י.
היסטוריה.
מקימי המפלגה היו חברים וותיקים, יוצאי התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון (שהייתה אחת משתי המפלגות שהקימו את מפ"ם ב-1948) וחברים חדשים שהצטרפו אליהם. מפלגת האם של "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" הייתה התנועה לאחדות העבודה (אליה הצטרפה מפלגת פועלי ציון שמאל).
כל המפלגות האלה, שהייתה ביניהן קרבה רבה ואשר המשיכו למעשה זו את זו, כונו בקיצור "אחדות העבודה". אולם, יש להבדיל בינן ובין מפלגת אחדות העבודה שפעלה בארץ ישראל בשנים 1919–1930 (בראשות דוד בן-גוריון וברל כצנלסון ויחד עם מפלגת הפועל הצעיר הקימה את מפא"י). רק חלק מחברי "אחדות העבודה" הראשונה עבר לגלגולים הבאים של "אחדות העבודה".