מוטוקרוס (בלועזית: Motocross) הוא ענף ספורט מוטורי דו גלגלי. המוטוקרוס החל את דרכו לראשונה בבריטניה בשנת 1924, והתפתח מאירוע שטח בשם "Scrambles". המוטוקרוס הפך עם השנים לספורט מוטורי פופולרי מאוד, ועם זאת אחד התובעניים ביותר. המרוצים מתקיימים בשטח מעגלי ומגודר המותאם לכך. רוכב המוטוקרוס חייב להיות מסוגל לשלוט באופנוע תוך שמירה על מהירות שיא, על פני תוואי שטח קשה, רכיבת בוץ, פניות חדות וגבעות תלולות. זהו ספורט פיזי שנערך בכל מזג אוויר ובכל התנאים. מוטוקרוס הוא ספורט המצריך אימוני כושר אינטנסיביים, דיאטה מאוזנת לספורטאים, וכמו כן, עבודה על הכישורים הטכניים.
אופנועי המוטוקרוס.
ייעודו של אופנוע המוטוקרוס לספק חוויית רכיבה אולטימטיבית בתנאי שטח מהקלים ועד הקשים ביותר בשילוב קפיצות, רמפות, גבעות תלולות ומחליקות. אופנוע המוטוקרוס צריך להיות נטול משקל עודף בשל אופי רכיבת האקסטרים, ולכן בדרך כלל יהיה ללא תוספות, ואפילו יופשט מחלקים כמו: מראות, מנורות איתות, פנסים, רגלית ולוחית רישוי.
אופנועי המוטוקרס מתאפיינים במתלים וקפיצים חזקים שמגבירים את יכולות הנחיתה לאחר הקפיצות הגבוהות ואת בלימת הזעזועים. מנועי המוטוקרוס חזקים עם מומנט שפועל בסל"ד גבוה. המנועים באופנועי המוטוקרוס בדרך כלל בעלי צילינדר אחד, הנעים בנפחים בין 49 לבין 700 סמ"ק במנועי השתי פעימות ומנועי הארבע פעימות מאופיינים במנועים בעלי נפח של 49 עד 700 סמ"ק. גלגלי המוטוקרוס מתאפיינים בדרך כלל בגלגל קדמי בקוטר 21 אינץ ואחורי בקוטר 19 אינץ, ותיבת ההילוכים כוללת בין 4–5 הילוכים בלבד. מכיוון שאופנוע המוטוקרוס מתבטא בשינויים רבים להבדיל אופנועי שטח מסוגים אחרים, על פי חוק הם מיועדים לנסיעה במסלולים מיועדים למוטוקרוס בלבד.
רישיון מרוצים בישראל.
על מנת לקחת חלק מעולם הספורט המוטורי, יש להנפיק רישיון מרוצים (רישיון אפור). ניתן להוציא רישיון מסוג זה החל מגיל 8, ללא קשר לרישיון התעבורתי (שטרם קיים). כדי לקבל את הרישיון על הרוכב לעבור קורס עיוני שבסופו יש מבחן מטעם הרשות לנהיגה ספורטיבית ובנוסף, לבצע בדיקות גופניות במכון ייעודי לספורטאים. רק רוכבים מתחת לגיל 16 שאין להם רישיון תעבורתי בישראל מחויבים לעבור בנוסף למבחן העיוני גם מבחן מעשי על ידי בוחן רשמי שמוכשר על ידי הרשות לנהיגה ספורטיבית.
רישיון המרוצים תקף אך ורק במסלולים חוקיים, מוסדרים ומאושרים על ידי הרשות לנהיגה ספורטיבית. רישיון המרוצים מקנה לרוכב להתחרות במרוצים ולהתאמן במסלולים מאושרים בצורה חוקית עם ביטוח מלא לתאונות. כדי להתחרות ולהתאמן בצורה חוקית חובה על הרוכב מלבד רישיון המרוצים וביטוח גם לרשיין את האופנוע עליו הוא רוכב, הרישיון הנ"ל נקרא רישיון דואלי. האופנוע נבדק על ידי בודק מוסמך מטעם הרשות לנהיגה ספורטיבית שהוא כשיר למרוצים, ולאחר מכן מקבל האופנוע את הרישיון הדואלי.
ליגת המוטוקרוס בישראל.
כיום פועלת הליגה על ידי מפיק חיצוני בשיתוף הרשות לנהיגה ספורטיבית ועמותת המוטוקרס הישראלי. המרוצים מתקיימים במסלולים חוקיים ומותאמים למרוצי מוטוקרוס ברמה הבינלאומית. המקצים השונים מחולקים על פי קטגוריות של רמת הרכיבה ונפח האופנועים:
עמותת מועדון המוטוקרוס הישראלי.
עמותת מועדון המוטוקרוס הישראלי היא אחת הוותיקות בענף ופועלת משנת 1999. העמותה מקיימת מרוצי מוטוקרוס במסלולים שונים החל ממסלול אשקלון בו שולבו מרוצי מכוניות ואופנועי מוטוקרוס, דרך בית נבאלא, עפולה, מעוז חיים וויתקין בו התקיימו רוב מרוצי העמותה. מספר חבריה עולה מעת לעת ומונה מעל 150 חברים, כל זאת בשל חוק הספורט המוטורי והיכולת לקנות אופנוע מוטקורס באופן חוקי.
ינבוט השדה
ינבוט השדה או ינבוט סורי (שם מדעי: "Prosopis farcta"; באנגלית Syrian mesquite) הוא עץ תת-קרקעי (כלומר, חלק מענפיו צומחים גם מתחת לאדמה ואלו מהם שצומחים מעליה מהווים את צמרת העץ).
על פני השטח הוא נראה כשיח או בן שיח בגובה של 20 ס"מ עד מטר מעל פני הקרקע (בגאון הירדן יש פרטים בגובה 4 מטרים). עם זאת, מתחת לפני הקרקע מקיים הינבוט מערכת שורשים שהיא למעשה גזע מסועף ענפים לעומק של כ-20 מטרים ויותר. כך שזהו למעשה עץ שרק קצה צמרתו מבצבצת מעל פני הקרקע.
צמרת העץ היא אוסף שיחים שיכול להשתרע על פני דונם ויותר, שכולם קשורים לאותו גזע. השיחים גדלים באופן ניכר בחודשי הקיץ החמים. הינבוט עמיד מאוד לתנאי מזג אוויר וקרקע (כולל בקרקעות עם מליחות גבוהה) ומשגשג בחום הים-תיכוני, אך "שונא" צל. הינבוט נחשב למזיק קשה לחקלאות בקרקעות עמוקות וכבדות. על מנת להפטר ממנו לא מספיק לברא את השיחים אלא יש לעקור כליל את כל שורשיו-גזעיו העמוקים, אם נותר בקרקע בדל-שורש עמוק, יכול לצמוח ממנו ינבוט חדש. נפוץ מאוד ברמת הגולן, במישור החוף, בעמק יזרעאל, בעמק הירדן ובעמק החולה.
תפוצה.
הצמח נפוץ מהודו ואיראן (כולל דרום רוסיה ואוקראינה) על פני כל המזרח התיכון כולל קפריסין וטורקיה ולאורך חופי צפון אפריקה עד אלג'יר. שמו בא מן הערבית.
פרטים בוטניים.
הינבוט מוגדר כעשב רב שנתי ובית גידולו אירנו-טורני.
העלה ירוק-אפרפר משונן ומנוצה פעמיים ונשיר-מותנה בתנאי האקלים בסוף הקיץ ובסתיו. ענפיו קוצניים.
בין מאי לאוגוסט פורח הצמח בפרחים קטנים וצהבהבים בעלי חמישה עלי-כותרת בצורת שיבולת קטנה, דומה לפריחת השיטה. הפרח עשיר בצוף ומהווה צמח דבש בקיץ העני בפרחי דבש במזרח התיכון.
הפרי אכיל. במהלך הבשלתו משתנה צבעו מוורוד לחום, מרקמו ספוגי וטעמו תפל. צורתו שלפוחית בלתי סדירה והוא מכוסה בקליפה גלדנית, זרעיו קטנים, חומים ופחוסים. ברפואה העממית משמש הפרי כחומר משתן וכן נגד עצירות, טחורים, כאב-שיניים, סוכרת, אבנים בכליות, פגעי עור, עוויתות ודימום. הבדואים בישראל אוכלים את הפרי קלוי באש.
זיהוי עם צמחי המקורות.
עמנואל לעף זיהה את הינבוט עם הצמח כליס הנזכר במשנה.
זיהויים נוספים הם עם "הַנַּעֲצוּצִים והַנַּהֲלֹלִים" שב, כך למשל בעל מצודת ציון כותב "הנהלולים" - שם אילני סרק פחותים ונבזים.
אחרים זיהו את הינבוט עם ההיגא וההיזמא שבתלמוד, המוזכרים כמינים שניתן לקחת מהם סכך לסוכה: "הני היזמי והיגי מסככין בהו" (מסכת סוכה י"ג, ע"א). עוזי ליבנר וזהר עמר הציעו לזהות את צמח הצלמונה הנזכר בדברי חז"ל עם הינבוט.
סנדוויץ' (אונטריו)
עץ השמיים (טוקיו)
ברון (פירושונים)
Quo Vadis
הר איתן
הר איתן הוא חלק מיער הסטף הנמצא בניהול ובטיפול של הקרן הקיימת לישראל. גובהו הוא 788 מטר מעל פני הים.
הר איתן נמצא לא רחוק ממחלף הראל בכביש ירושלים-תל אביב ליד מבשרת ציון ובית זית. ההר הוא חלק מהרי ירושלים. בצידו המזרחי נובעים מעיינות הסטף וצידו המערבי משקיף על נחל שורק.
ההר בעל ערכי טבע ונשקפים ממנו נופים מרהיבים. בהר נמצאים שרידי התיישבות מלפני 6,000 שנה ושרידי חקלאות מדרגות בני 4,500 שנה. במורד ההר ניתן לראות כיצד התמודדו תושבי ההר במשך אלפי שנים עם תנאי האזור, וכיצד הכשירו אלפי דונמים של מדרגות חקלאיות שעליהן גידלו, בשיטת חקלאות בעל, זיתים, גפנים ושאר עצי ארץ ישראל.
בהר נמצא מסלול מסומן באורך 8 ק"מ באותו גובה נוף ומשמש להולכים, רצים ורוכבי אופניים מכל הארץ שמגיעים במיוחד למסלול לתחרויות ארציות וטיולי משפחות.
חרבת א-לוז.
באתר התקיים כפר ערבי בשם ח'רבת א-לוז ובו כמה מאות תושבים, שעזבו בעקבות אירועי מלחמת העצמאות.
מושב עולים.
בחודש מאי 1950 הוקמה התיישבות עולים בהר איתן. השם שניתן ליישוב במפות התכנון היה אבטח, בהמשך שונה השם ל"לוזים" תוך שימור שם הכפר הערבי ח'רבת א-לוז שהיה במקום עד 1948. העולים שהובאו להתיישב בהר היו מעולי תימן שעלו זה מכבר במבצע על כנפי נשרים. החורף של 1950/51 היה חורף קשה במיוחד. הרמטכ"ל יגאל ידין יזם את מבצע "מעברות" לסיוע לישובי העולים. במסמכי הפקודה בנוגע ללוזים (במסמך נכתב לוזון) פורט הציוד שיסופק ליישוב, בין היתר 130 מעילים, 400 שמיכות ונעליים לכל התושבים. כשנה וחצי לאחר הקמת היישוב הועברו התושבים ליישוב אבן ספיר שהוקם בסמוך.
מחנה צבאי.
באתר הוקם מחנה בסיס האם של יחידה 101 עד פירוקה ולאחר מכן שכן במקום מתקן אימונים של בה"ד 4 עד לנטישתו לאחר מלחמת ששת הימים. כיום נמצא באתר המחנה חניון לילה של קק"ל.
מרכז ההנצחה הלאומי.
בהר איתן תוכנן לקום המרכז הלאומי להנצחת מערכות ישראל. ב-1980 החליטה ממשלת מנחם בגין להקים את המרכז הלאומי לגבורה ולהנצחה על שטח של 4,600 דונם. במקור תוכנן השטח הבנוי של המרכז להשתרע על פני 30 אלף מ"ר שיכללו מוזיאון, מרכז מידע, חינוך ומחקר, וכן מאגר מידע ממוחשב על הנופלים, אך בעיות תקציביות ומחאה ציבורית בגין הרס הנוף, מנעו את הקמתו.
גן לאומי הר איתן.
באפריל 2007 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הקמת גן לאומי בהר איתן. עם זאת, הגן הלאומי לא הוכרז על פי חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ח-1998 והגן לא מופיע ברשימת שמורות טבע וגנים לאומיים מוכרזים כפי שפורסמה על ידי רשות הטבע והגנים.
דרומית לפסגת ההר נמצא עיקר שטחו של הגן הלאומי המתוכנן, כולל שרידי הכפר ח'רבת א-לוז שחרב ב-1948. באזור נמצאות טרסות רבות, בהן בוסתנים שבהם נטועים בעיקר שקדים, אך גם תאנים וחרובים. בשטח ישנם גם בורות מים ושומרות. הטרסות אינן מעובדות מאז 1948 ונכון לשנת 2013 מתפשטות בהן סירה קוצנית. באזור בולטת פריחת כרכום מצוי, נרקיס מצוי ורקפת מצויה. בחלקים מהגן הלאומי המתוכנן נמצא יער נטוע של אורנים וברושים. בנוסף נכלל באזור גם מעיין ניקבה בשם עין לוזים.
וולאס וגרומיט בעולם של המצאות