בין התחרויות: ראלי לומברד 24 (1975), ראלי ספארי 25 (1977), ראלי אקרופוליס 24 (1977), ראלי האגמים 1000 (27) (1977), ראלי השוודי הבינלאומי ה-28 (1978), ראלי מלבורן (לברזיל) (1981).
ביונסה נואלס
רבי מיוחס
רבי מיוחס בן אליהו הוא פרשן קדמון למקרא, מחכמי יוון.
רבי מיוחס בן אליהו חיבר פירוש מקיף על חמישה חומשי תורה ועל ספר איוב ודברי הימים.
משערים שחי ביוון, שכן פירושו משלב מילים לועזיות ביוונית ומזכיר ערים יווניות. על זמנו חלוקות הדעות: יש המקדימים למחצית השנייה של המאה ה-12, מאחר שהפרשן המאוחר ביותר המוזכר בדבריו הוא אבן עזרא. ויש המאחרים למאה ה-15, מכיוון שהוא מוזכר לראשונה על ידי רבי אליהו מזרחי.
משערים כי הוא אבי משפחת מיוחס מיוון וטורקיה.
פירושיו למקרא נדפסו על ידי מהדירים שונים במאתיים השנים האחרונות, על פי כתב יד יחיד משנת ה'רכ"ט (1469) שנמצא במוזיאון הבריטי בלונדון.
הפירושים משלבים פשט ודרש והלכות מן התורה שבעל פה, וכן כללים מילוניים. בין השאר מציין ר' מיוחס לספר דקדוק שכתב בשם "ספר המידות", שאינו מצוי כיום.
אנרגיית הקשר הגרעינית
ספר סופר וסיפור
ספר סופר וסיפור: סיפורים על סופרים ועל ספרים הוא אנתולוגיה בת שבעה שערים מאת ש"י עגנון, הספר יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1978, הכרך השביעי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו בידי בתו אמונה ירון.
על יצירת הספר.
באחרית דבר למהדורת תשל"ח כותבים אמונה וחיים ירון:
אלכסנדר יסנין-וולפין
אלכסנדר סרגייביץ' יסנין-וולפין (ברוסית: Алекса́ндр Серге́евич Есе́нин-Во́льпин ; 12 במאי 1924 - 16 במרץ 2016) היה משורר ומתמטיקאי יהודי-רוסי. מתנגד, אסיר פוליטי ומנהיג בתנועה לזכויות האדם בברית המועצות. הוא בילה בסך הכל ארבע עשרה שנים כלוא בבתי כלא, בתי משוגעים ומחנות הגליה.
קורות חייו.
אלכסנדר יסנין-וולפין נולד ב-12 במאי 1924 בברית המועצות. אמו, נדז'דה וולפין, הייתה משוררת יהודייה, ומתרגמת מצרפתית ואנגלית לרוסית. אביו היה סרגיי יסנין, שלא הכיר את בנו. אלכסנדר ואמו עברו מלנינגרד למוסקבה בשנת 1933.
בשנת 1949 נכלא יסנין-וולפין בבית חולים פסיכיאטרי בגלל שפרסם שירה אנטי-סובייטית. בשנת 1959 נכלא שוב על פרסום סאמיזדאט ושוב נכלא בשנת 1968.
יסנין-וולפין הוא בוגר במתמטיקה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. בסיום לימודיו נשלח ללמד מתמטיקה באוניברסיטה של צ'רנוביץ. פחות מחודש לאחר הגעתו לצ'רנוביץ הוא נעצר, הושב במטוס למוסקבה, ונכלא בכלא לוביאנקה. הוא הואשם "בניהול שיטתי של תעמולה אנטי-סובייטית, כתיבת שירה אנטי-סובייטית והקראת השירים למכריו."
יסנין-וולפין ביים ניסיון התאבדות והועבר להערכה פסיכיאטרית. באוקטובר 1949 הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בלנינגרד. שנה מאוחר יותר הוא שוחרר מבית החולים, ונידון לחמש שנות גלות בקרגנדה, הוא מצא שם עבודה בתור מורה של שיעורי ערב וקורסים בהתכתבות במתמטיקה.
בשנת 1953, לאחר מותו של ג'וזף סטלין, שוחרר יסנין-וולפין בחנינה כללית. תוך זמן קצר הוא היה למתמטיקאי נודע בתחומים של סופיות ואינטואיציוניזם. יסנין-וולפין נכלא שוב בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1959.
הפגנת ה"גלסנוסט".
בשנת 1965, יסנין-וולפין ארגן הפגנה, שלימים נודעה כ"פגישת הגלסנוסט", מול ככר פושקין במרכז מוסקבה בדרישה למשפט הוגן לסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל. בהפגנה השתתפו כ-200 איש, רבים מהם סוכני קג"ב. יסנין-וולפין נעצר ונשלח לאשפוז פסיכיאטרי.
בשנים הבאות, יסנין-וולפין הפך לדובר חשוב של תנועת זכויות האדם בברית המועצות. הוא היה אחד הראשונים לנקוט בגישה הלגליסטית, שדרשה שהשלטנות יפעלו על פי החוקה של ברית המועצות. יסנין-וולפין אושפז שוב בפברואר 1968, בעקבות הפגנה נגד המשפט של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב.
בעקבות כליאתו הפסיכיאטרית ב, 99 מתמטיקאים סובייטיים שלחו מכתב לרשויות הסובייטיות בדרישה לשחררו. המכתב שודר בקול אמריקה והוא שוחרר כמעט מיד לאחר מכן. בשנת 1970 פרסם במערב מכתב המעורר נגד כליאתו של הגנרל פיוטר גריגורנקו.
ולדימיר בוקובסקי אמר שיסנין-וולפין אובחן כלוקה ב"כנות פתולוגית".
הגירה.
במרץ 1972, לאחר שהורשה לעזוב את ברית המועצות, פרסם עם עוד ארבעה שקבלו היתרי יציאה מכתב שביקר את שלטונות ברית המועצות על יחסם למתנגדי משטר אחרים.
במאי 1972, עזב את ברית המועצות והגיע לרומא. בהמשך היגר לארצות הברית, והעיד בפני ועדה של הקונגרס על הכליאה הפסיכיאטרית בברית המועצות. הוא עבד באוניברסיטת בוסטון. ב-1973 הוא היה אחד מחותמי המניפסט ההומניסטי השני.
בשנת 1977 הוא איים לתבוע את שלטונות ברית המועצות על הפצת שמועות שהוא חולה נפש.
בשנת 2005, יסנין-וולפין השתתף בסרט תיעודי על ההיסטוריה של הדיסידנטים בברית המועצות.
הוא מת ב-16 במרץ 2016, בגיל 91.
גשר 8 בקו הרכבת המהיר לירושלים
קרן וינשל מרגל
קרן וינשל מרגל (Keren Weinshall Margel) (נולדה ב-1978) היא פרופסור חבר וסגנית דיקן בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, חברת האקדמיה הצעירה הישראלית למדעים, ומופקדת הקתדרה גוט-דרייפוס ליישוב סכסוכים. כיהנה כמנהלת-המייסדת של מחלקת המחקר של הרשות השופטת וחוקרת את תחום המשפט האמפירי בישראל.
ביוגרפיה.
בשנת 2003 סיימה וינשל בהצטיינות תארים ראשונים במשפטים ובמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיה התמחתה בכנסת ועבדה עד 2007 כיועצת משפטית בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, תוך כדי לימודים לתואר שני במדע המדינה, אותם סיימה בשנת 2007 כראשונה במחזור. בשנת 2012 סיימה דוקטורט במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית ובשנים 2009–2010 התארחה כחוקרת עמיתה בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2010 הקימה וינשל את מחלקת המחקר של הרשות השופטת, הממוקמת בבית המשפט העליון, במטרה לספק מידע וידע שיסייעו בניהול מערכת המשפט ובקידום מערכת הצדק והמשפט בישראל. וינשל ניהלה את המחלקה עד שנת 2014 וביוזמתה צורפה ישראל כמדינה משקיפה בוועידה האירופאית ליעילות הצדק של מועצת אירופה בשנת 2014 עזבה וינשל את הרשות השופטת למינוי כמרצה בכירה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, כאשר דילגה על דרגת "מרצה".
בשנת 2018 יצרה וינשל, יחד עם פרופ' לי אפשטיין ואנדי וורמס, מאגר נתונים משפטי ביג דאטה ראשון בישראל, הכולל מידע מקיף על כל החלטות בית המשפט העליון מ-2010. המאגר נגיש לציבור באינטרנט".
וינשל זכתה בפרסים ומלגות רבים על מחקריה, בהם פרס גורני לחוקר מצטיין במשפט ציבורי, פרס חשין לחוקרת צעירה, פרס רקטור האוניברסיטה העברית, מענק מחקר של הקרן הלאומית למדע ועוד. בין השנים 2010 ל-2017 וינשל פרסמה ספר בנושא קבלת החלטות של שופטי בית המשפט העליון בישראל וחמישה עשר מחקרים בכתבי עת מובילים בישראל ומחוצה לה.
וינשל נשואה לשופט בית משפט השלום בירושלים, אליעד וינשל-מרגל.
תחומי מחקר.
וינשל מתמחה במחקר אמפירי של מוסדות משפטיים ודיווחה במספר ראיונות כי בחרה בתחום כי הוא משלב "מחקר אקדמי עם אפשרות להשפיע באופן פרקטי על העולם". מחקריה של וינשל הביאו להחלטות מדיניות משמעותיות במערכת המשפט בישראל, למשל העלאת תקני שופטים בשנת 2014, נוהל חדש לטיפול בדיוני בתי המשפט בשנת 2014 ושינוי הטיפול ברישום תובענה ייצוגית. מחקריה של וינשל מצוטטים עשרות פעמים על ידי בית המשפט העליון וכן בערכאות שיפוטיות נמוכות יותר.
קז'ישטוף קישלובסקי
קז'ישטוף פנדרצקי
קז'ישטוף ורליקובסקי
ליגת האלופות האפריקאית
ליגת האלופות האפריקאית (באנגלית: CAF Champions League) היא מפעל כדורגל אפריקאי שנתי שבו מתחרים המועדונים המצליחים ביותר במדינות המשויכות לקונפדרציית הכדורגל האפריקאית (CAF). הטורניר, אשר נקרא בעבר "גביע האלופות האפריקאי למועדונים", הוא המפעל היוקרתי ביותר למועדונים בכדורגל האפריקאי.
רקע.
ליגת האלופות האפריקאית היא מפעל כדורגל אפריקאי שנתי בו מתמודדים המועדונים המצליחים ביותר במדינות אשר לוקחות חלק בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה. מפעל ליגת האלופות האפריקאי דומה באופיו וחוקיו למפעל ליגת האלופות המתקיים ביבשת אירופה השכנה. בסוף שנת 2016 הוחלף שמו של המפעל, אשר נקרא בעבר על שם חברת התקשורת אורנג', וכיום קרוי על שמה של חברת האנרגיה והגז העולמית "טוטאל": 'טוטאל' ליגת האלופות של אפריקה.
אף על פי שחברת "טוטאל" רשומה כנותנת החסות הרשמית של הליגה, חברת אורנג' חידשה את החוזה עם ראשי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה ותמשיך להיות נותנת החסות הרשמית של כל מפעלי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
מעבר לפרס הכספי וליוקרה שממנה נהנית זוכת המפעל, הקבוצה המנצחת בליגת האלופות האפריקאית זוכה בכרטיס למפעל גביע העולם למועדונים של ארגון הכדורגל העולמי פיפ"א. במפעל זה מתמודדות 6 הקבוצות אשר זכו באליפות היבשת ממקום מוצאן, ואלופת המדינה המארחת.
הקבוצה המצליחה ביותר בליגת האלופות האפריקאית היא קבוצת אל-אהלי אשר זכתה במפעל זה תשעה פעמים, כאשר הקבוצות המצריות המשתתפות במפעל זה מחזיקות בשיא התארים עם 15 זכיות.
אלופת המפעל הנוכחית היא קבוצת אל-אהלי המצרית שניצחה את יריבתה המושבעת א-זמאלכ בגמר שנערך בקהיר בנובמבר 2020.
היסטוריה.
המפעל התחיל לראשונה ב-1964 ונקרא בתחילה בשם "גביע האלופות האפריקאי למועדונים" והקבוצה הראשונה שזכתה להניף את הגביע הייתה אוריאקס דואלה מקמרון אשר ניצחה את סטאד מליאן ממאלי בתוצאה 1–2.