מסדר ההוספיטלרים או בשמו המלא מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (לטינית: Ordo Fratrum Hospitalis Sancti Ioannis Hierosolymitani) הוא מסדר צבאי נוצרי שנוסד באמצע המאה ה-11. תחילתו של המסדר הייתה צנועה עם ייסוד בית חולים בירושלים לרווחת עולי הרגל הנוצריים, ומכאן נגזר שמו. עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים הפך המסדר לארגון דתי-צבאי ונטל על עצמו את ההגנה על ממלכת ירושלים. עם הכחדת ממלכת ירושלים על ידי האימפריה הממלוכית במאה ה-13 העביר המסדר את מרכז פעילותו לאי רודוס ולאחר מכן לאי מלטה עד כיבוש האי על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18. לאחר מכן שינה המסדר את אופיו והפך לארגון צדקה דתי, והתפצל לחמישה ארגונים מקבילים: המסדר "המקורי" הפועל מקריית הוותיקן כארגון קתולי בשם המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, וארבעה מסדרים פרוטסטנטיים שמרכזם בברלין, בהאג, באמסטרדם ובלונדון.
היסטוריה.
שורשי תופעת הצליינות נעוצים בתחילת התבססות הנצרות כדת האימפריה הביזנטית ותנועת עולי הרגל לא נעצרה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. עוד במהלך המאה השביעית ראה האפיפיור גרגוריוס הראשון צורך לבנות בית חולים בירושלים עבור עולי הרגל הנוצרים, בית החולים הורחב על ידי קרל הגדול ונהרס על ידי הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם בשנת 1005. בשנת 1023 קיבלו סוחרים איטלקיים רשות מהח'ליף הפטאמי עלי א-זהיר לבנות את בית החולים מחדש כחלק ממנזר של מסדר הנזירים הבנדיקטינים. בית חולים (לטינית: הוספסטיום) לגברים הוקם ליד כנסיית הקבר ולידו כנסייה שנקראה על שם מריה הקדושה הלטינית (לטינית: Sancta Maria Latina), ובסמוך בית חולים נפרד לנשים שנקרא מריה הקדושה הקטנה (לטינית: Sancta Maria Parva)
הקמה.
כיבוש ירושלים על ידי הצבאות הצלבניים שינה את התמונה הפוליטית בארץ הקודש. התגבשות השלד של ממלכת ירושלים וזרימת עולי רגל מאירופה למקומות הקדושים הביאה פריחה לבית החולים והפכה אותו למוסד מרכזי בירושלים. גרארדוס ניצל את השינוי ויזם את הקמת מסדר הנזירים ההוספיטלרים סביב בית החולים שזכה להכרה מלכותית. ככל הנראה גוטפריד מבויון העניק כבר בשלב מוקדם זה את האחוזה כפר הסיליה (לטינית: Casal Hessilia) כהקדש למסדר, מענק שאושר על ידי בלדווין הראשון, מלך ירושלים בצו משנת 1110. מבנה זה היה הראשון ברשימת הנכסים העשירים שצבר המסדר כבר בעשור הראשון לקיומו. מעמדו הרשמי של המסדר וחוקתו אושרו בבולה של האפיפיור פסקליס השני בשנת 1113. פטרונו של המסדר נקבע כיוחנן הצדיק, פטריארך אלכסנדריה (לטינית: sanctus Iohannes Eleemon) וחוקתו נכתבה על בסיס שבועות הנזירות המסורתית של עוני, פרישות ומשמעת, וכך, תוך צבירת רכוש בהיקף ניכר על ידי המסדר, שמרו חבריו על עוני אישי מוחלט. יורשו של גרארדוס, ריימון דה פואי דה פרובנס נכנס לתפקידו כגראנד מאסטר השני של המסדר בשנת 1120, ושימש כמפקד המסדר במשך 40 שנה. הוא ביסס והרחיב את פעילות המסדר, הפטרון השתנה ליוחנן המטביל, ועם מותו היה המסדר לארגון בעל כוח וחשיבות פוליטית ממדרגה ראשונה. בית החולים של המסדר טיפל, על פי רישומי התקופה, ב-2,000 חולים ביום והמסדר חילק חינם לכל דורש מזון ובגדים בשוקי ירושלים ועכו. בתקופתו של ריימון תקנון המסדר (שנכתב ב-1187) עסק אך ורק בעזרה לחולים.
ייסוד מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים) בשנת 1119 וגיבוש תקנונה בשנת 1128 הציג מודל של קבוצת אבירים ששילבה באופן ייחודי את אידיאל האבירות כקבוצת לוחמים עם אידיאל הנזירות, ואילץ את ההוספיטלרים לשנות את אופי המסדר ולאמץ את המודל הטמפלרי של אביר-נזיר על בסיס המודל הטמפלרי. סביב שנת 1200 הפך המסדר מאגודת צדקה גרידא לאגודת אבירים, שפרט לתפקידה המסורתי במתן שירות לחולים, נותנת את חסותה בליווי חמוש כדי להבטיח את שלומם של הצליינים. ההיסטוריה הצלבנית וההכרח של הגאו-פוליטיקה של ממלכת ירושלים בה נשלטה הארץ על ידי מיעוט ונמצאת במצב מלחמה תמידי הביאו לחלוקת תפקידים ומעמדות בתוך המסדר עצמו, הצדקה והטיפול היו מחובות המסדר אך נשמר לחברי המסדר שלא היו אצילים, רוב חבריו היו אבירים לוחמים שקידמו את מטרותיו הצבאיות שבסיכומו של דבר קיבלו משקל מכריע בהתפתחות המסדר. מהלך זה היה חידוש על מנהגי אירופה הנוצרית של ימי הביניים שבה הטיפול בעניים ובחולים היה באחריות הכנסייה, ההוספיטלרים שהיו בבסיסם קבוצת אבירים הכריזו על מעשה צדקה וחסד כעמוד השדרה של אורח חייהם. כך הפך מסדר ההוספיטלרים למסדר אבירים וגורם פוליטי- צבאי מכריע במדינות הצלבניות.
התבססות.
הפריוולגיות שקיבלו ההוספיטלרים מהאפיפיור היו רבות וכללו, מלבד הכפיפות לאפיפיור בלבד גם אי תשלומי מיסים. חברי המסדר קיבלו עליהם את נדרי הנזירות (על פי התקנון האוגוסטיני), את חובת הטיפול בחולים ואת חובת המלחמה למען הכנסייה. כך זכה הכס הקדוש לארגונים ממושמעים וצייתנים ששימשו ככלי שרת בידי האפיפיור לקידום האינטרסים של הכנסייה הקתולית. ה"אחים" חברי המסדר נחלקו לשלושה סוגים אבירים (אצילים), סרז'אנטים (אחים – משרתים) וקאפלאנים (כמרים). תלבושתם הייתה מעיל שחור ועליו צלב מלטזי (צלב לבן בעל 8 פינות). מפקדי המסדר נמנו על מעמד האצולה האירופאי, בעוד חברי המסדר היו בדרך כלל מבני האצולה הנמוכה שראו בחברות בארגון פתח לניידות חברתית אך זו הייתה מוגבלת בגין חובת הפרישות וההתחייבות לחיי רווקות שנכפו על חברי המסדר ובהכרח מנעו יצירת שושלות אצולה ובניית קשרי משפחה, גורם רב חשיבות בתקופה בה קשרים אלו הרכיבו את מרקם החברה הפאודלית. מקומה של האצולה הצלבנית המקומית נפקד משורות לוחמי המסדר ומשדרת הפיקוד ככל הנראה מאחר שהוספיטלרים (ושאר המסדרים הצבאיים) נתפסו כגורם חיצוני שלא התערה בחיי הממלכה. פועל יצא של תופעה זו הייתה עמידתם מהצד של המסדרים והימנעותם ממעורבות ישירה בפוליטיקה הצלבנית הסבוכה, ההוספיטלרים שימשו בגלוי כמתווכים ובחשאי כאופוזיציה לאצולה הצלבנית.
צבירת נכסים.
בממלכת ירושלים היה המסדר לבעל קרקעות ורכוש רב שהיה הגדול ביותר בהשוואה למסדרים הצבאיים האחרים, בזכות היותו מסדר צדקה והקשר הישיר לבתי חולים, זכה המסדר לתרומות קרקע במטרה לתת למסדר את האמצעים לכלכל את החולים והנזקקים. כבר בשנת 1113 היו ההוספיטלרים בעלי נכסים רבים בצרפת אסטי, פיזה ומסינה שבאיטליה ובמאה ה-13 מספר ההיסטוריון בן התקופה מתיה מפריס כי להוספיטלרים 19,000 אחוזות כפריות באירופה. מדי שנה היו שליש מההכנסות מנכסי המסדר מועברים למטה המסדר בארץ הקודש. תשלומים אלו נקראו על ידי המסדר בשם תשובות (Responsiones) עליהן נוספו חובות ספציפיות לאספקת משאבים לצרכים מיוחדים של חברי המסדר בממלכת ירושלים, להוספיטלרים היה צי אוניות משלו ששימשו לשינוע אנשים סחורות וכספים.
הגנת ממלכת ירושלים.
בתהליך איטי אך ברור נטלו ההוספיטלרים (ובמידה מועטה יותר הטמפלרים) תפקיד של צבא קבע וחיל מצב במבצרי ממלכת ירושלים. התהליך החל בשנת 1136 כאשר קיבל המסדר את מבצר בית גוברין מידי פולק מאנז'ו, מלך ירושלים ובשנת 1152 נמסרה העיר הקטנה עזה למסדר ועימם נמסרה, הלכה למעשה, הגנת הגבול הדרומי של ממלכת ירושלים. עד לשנת 1160 החזיק המסדר שבעה או שמונה מבצרים ובשנות השישים של המאה ה-12 החזיק המסדר 11 מבצרים נוספים, עד לשנת 1180 החזיקו ההוספיטלרים 25 מבצרים שרובם נמסרו לשליטתם על ידי מלכי ירושלים על מנת שהמסדר יגן על גבולות הממלכה שהיו בלחץ מתמיד, או שנבנו באופן מיוחד על ידי המסדר כגון מבצר כוכב הירדן. בתקופה זו כבר החלה המגמה שבה מסרו אצילים מקומיים לידי המסדר את מבצריהם או את הזכויות במבצרים מאחר שלא יכלו לעמוד בנטל הכלכלי והצבאי שבהחזקת מבצרי ספר, והבולט באצילים אלו היה אדון מבצר הבניאס. לאחר התבוסה בקרב קרני חיטין וצמצום השטח שבשליטת הצלבנים נמסרו מבצרים ואף ערים לידי ההוספיטלרים ובשנת 1244 החזיקו ההוספיטלרים 29 מבצרים ובהם העיר ארסוף.
מול כוחה הצבאי המוגבל של ממלכת ירושלים שארגונו וגיוסו היו כפופים לקוד הפאודלי ומוגבלים על ידי משאביו המוגבלים של המלך ואציליו על פי ההנחה המקובלת יכלה ממלכת ירושלים בשיאה לגייס לא יותר מ-670 אבירים ואלפים בודדים חיילים רגלים שרובם היו מרותקים כחיל מצב במבצרים. על רקע זה בולטים המסדרים הצבאיים והמסדר ההוספיטלרי שיכל היה להוציא בהתרעה קצרה ביותר צבא של אבירים מצוידים היטב במספר שלעיתים עלה על צבא ממלכת ירושלים. ההשערה היא כי לרשות מפקד המסדר עמדו כ-300 אבירים שהיו במצב של גיוס קבע וכל עיסוקם לחימה או כחיל מצב, יתר על כן לרשות המסדר עמד כוח אדם זמין לא רק בארץ ישראל אלא גם באירופה ומשם יכול היה המסדר לשאוב אבירים ומשאבים כלכליים שלא עמדו לרשות הממלכה.
הגנת נסיכויות הצפון.