ההלכה קובעת כי אין כל קדושה לספרי תורה שכתבו נוצרים ואפיקורסים. בתלמוד הובאו שתי דעות בעניין: רבי יוסי סובר שאין קדושה לספר עצמו אבל יש לשמור על קדושת השם שכתוב בו, אבל רבי טרפון חלק על העניין בנחרצות ואמר שלא רק שאין להציל אותן משרפה, אלא יש לשרוף אותן . את ההלכה שמותר לשרוף את השם המפורש ושאר השמות שאינן נמחקים הוא למד מפרשת סוטה שבה אנו רואים שכדי להשכין שלום בין איש לאשתו התירה התורה למחוק את השם המפורש, ובוודאי שכדי להכרית את זכרם של הללו שמטילין שנאה ואיבה בין ישראל לאביהן שבשמים מותר למחוק את אשר כתבו כדי למחות את זכרם.
כבוד המת.
איסור מוקצה הותר באופן חלקי.
המחלוקת היא בשאלה מה יעשה בגופת מת המוטלת במקום שבו היא עלולה להשרף. למרות שהמת הוא מוקצה ואסור בטלטול, אם הוא מוטל במקום שקיים חשש שאש הבוערת בקרבתו ועלולה לשרוף את גופתו, מותר לטלטלו כדי להצילו - אם מטלטלו על ידי דבר המותר בטלטול - כגון שיניח עליו תינוק, כיכר, מזון או דבר אחר שמלאכתו בשבת להיתר, ויטלטל שניהם כאחד, שהתירו חכמים איסור טלטול (באופן חלקי) כדי שלא יבוא לידי איסור חמור, לכבות את הדליקה כי הוא בהול על מתו שלא ישרף. הלכה זו מוסכמת על כל הפוסקים, גם על אלו שסוברים שהכלל "גדול כבוד הבריות" חל רק על כבוד הבריות החיים ולא המתים.
המקום הראשון בו מוזכר היתר זה בתלמוד הוא בנוגע לפטירתו של דוד המלך, שנפטר בעצם יום השבת, כאשר ירד ממדריגות ביתו. אודות כך מקובל, דוד המלך התבשר מפי הקדוש ברוך הוא כי יום מותו הוא בשבת. מכיוון שכך, היה נוהג ללמוד בכל משך יום השבת, כדי שלא יוכל מלאך המוות לשלוט בו. כאשר הגיע זמן מותו ומלאך המוות לא יכל להתקרב אליו, הוא נענע את עצי הכרם ששכן ליד ביתו של דוד, כדי לגרום לו לעצור מלימודו. דוד המלך יצא מביתו לבדו לבדוק את פשר המחזה, אך שפתיו מיללו תורה ללא הפסק. כאשר ירד מהמדרגות, נפלה אחת ממדרגות ביתו, ומחמת הבהלה הפסיק לרגע מלימודו, ואז נפטר - על מדריגות ביתו, למול השמש. דבר זה גרם למבוכה אצל שלמה המלך שחשש מפני כבוד המת, ושלח לחכמי ישראל שיורו את ההלכה. אלו הורו לו כי עליו להניח כיכר או תינוק על המת ולטלטלו באופן זה - כלומר לא התירו לו איסור טלטול באופן גמור. לעומת זאת, שאלה אותה שאל בנוגע לחתוך בשר נבילה לכלבים, נענתה בחיוב. במעמד זה אמר שלמה המלך את המשפט הידוע
איסור כרמלית שנוי במחלוקת.
לעומת זאת, אם כאשר כדי להוציא את המת יש לעבור מלבד על איסור מוקצה גם על איסור טלטול בכרמלית נחלקו הפוסקים האם התירו את איסור הכרמלית מפני כבוד המת. הרמב"ם סבור שהכלל תקף רק על אנשים חיים, אך אחרים מתירים משום ביזיון המת שלא ישרף, לדחות את איסור כרמלית שהוא מדברי חכמים. למרות זאת, יש למעט ככל האפשר באיסורי שבת, וכאן תקף הכלל ההלכתי כי מוטב להרבות באיסור אחד מאשר לעשות שני איסורים. מכיוון שכך, יוציא את המת על ידי כיכר או תינוק, שהוא טלטול דבר האסור על ידי דבר המותר, כך שהוא מרבה באיסור טלטול בכרמלית בהוצאת הכיכר או התינוק על המת, אך ממעט באיסור נוסף - מוקצה.
באגדה.
על פי אמרתו של גדול אמוראי בבל רב, שרפה מצויה כעונש על חילול שבת, ועל פי אמרתו של רב נחמן בר יצחק, הכוונה היא לשרפה בשבת. משמו של רב, דרש רב יהודה בנו של רב שמואל: . כראיה לדבריו הוא מביא את הפסוק . רב נחמן בר יצחק מפרש שהמילים "ולא תכבה" באים לרמז על כך שהשרפה תתרחש בעת שאין בני אדם מצויים לכבותה (כלומר שלא ניתן לכבותה) - בשבת.
הון רשום
הון מונפק
הון עומד
מניות רדומות
הערמה
הערמה היא תחבולה ש"עוקפת" איסור הלכתי. כלומר, עשיית דבר שאסור, באופן כזה שלפי כללי ההלכה הפורמליים אין בדבר איסור. בחלק מהמקרים חכמים אסרו להערים.
שבת וחג.
שרפה בשבת.
חז"ל התירו להציל משרפה הפורצת בשבת מזון לצורך שלוש סעודות בלבד, ואם יש לאדם אורחים מותר לו להציל עבורם. נחלקו התנאים האם מותר להזמין לסעודה אורחים רבים שידוע שאינם צריכים לאכול ובוודאי יותירו מהאוכל ולא יאכלו אותו כדי שיוכל להציל עבורם אוכל. תנא קמא אוסר ורבי יוסי ברבי יהודה מתיר.
בעלי חיים שנפלו לבור.
מחלוקת דומה היא בין רבי אליעזר ורבי יהושע בהלכות שני בעלי חיים שנפלו לבור בחג, האחת עם השנייה. הבעיה היא, שלא ניתן להעלות את שניהם מהבור לכאורה, כי בניגוד לכל בעל חיים שמותר להעלותו מהבור לצורך שחיטה שמותרת בחג לצורך אוכל נפש, הרי במקרה זה ברור שלא ישחטו את שני בעלי החיים בחג על פי האיסור אותו ואת בנו האוסר לשחוט אב ובנו ביום אחד. רבי יהושע מתיר להערים ולהעלות את הראשון כדי לשוחטו, ולבסוף, ל"התחרט", ולהעלות את השני לפי שחיטה. רבי אליעזר אוסר זאת, והוא מורה שמותר להעלות רק אחד מהם, ומפני איסור צער בעלי חיים יש לפרנס את השני שנשאר בבור בעודו בבור.
התלמוד רצה להשוות בין שתי המחלוקות ולומר שייתכן ששני הזוגות חלוקים באותה מחלוקת עצמה, אך דחה זאת באומרו כי ייתכן שאין קשר בין שתי המחלוקות. ייתכן שגם רבי אליעזר האוסר להעלות שני בעלי חיים שהם אב ובן מכיוון שיש ברירה אחרת, אבל היה מתיר זאת בהלכות שרפה בשבת כאשר אין ברירה אחרת, ולעומת זאת ישנה גם סברא הפוכה האומרת כי גם תנא קמא האוסר להציל עבור האורחים בהערמה יתיר הערמה במקרה השני מפני צער בעלי חיים.
כבוד המת.
על פי ההלכה, לא התירו איסור בניית אוהל לצורך המת אלא רק לצורך החי. מכיוון שכך, העצה היחידה הקיימת כדי לכבד את המת ולכסותו כשמוטל בחמה כדי שלא יסריח היא לעשות הערמה. באים שני בני אדם ויושבים בצידו. חם להם מלמטה - מביא כל אחד את כסאו ויושב עליו. חם להם מלמעלה - מביא כל אחד מחצלת ופורס על גביו לצל. לאחר זמן קצר, הם יכולים כמובן ללכת משם, ואז המחצלות נופלות על המת אוטומטית. כך נמצא, שלא התירו את איסור זה מפני כבוד המת למרות שמדובר באיסור מדברי חכמים, והתירוהו לצורך מניעת צער החי בלבד, ורק אם אכן נראה וניכר שזה לצורך החי, שלכן יש להביא גם את הכיסא לשבת עליו, להוכיח שפעולה זו נעשית לצורך החי ולא לצורך המת.
מצוות התלויות בארץ.
מעשר.
רב אושעיא פסק כי אדם הרוצה ליפטר ממצוות חיוב הפרשת תרומות ומעשרות, שחלה כאשר הפירות נכנסים לבית, יכניס אותה לבית לפני מירוח התבואה בכרי, שאז גם אם הוכנסה לבית לא חייבת במעשר, ובאופן שאוכל ממנה אכילת עראי הוא פטור ממעשר.
כאשר למדו בבית מדרשו של רבא את הברייתא האומרת כי הוא הביא דוגמה, כהלכה פסוקה וברורה, שאין צורך להרהר בה ולעיין בה, הלכה זו.
הערמה אחרת בעניין מעשר, הייתה נפוצה בזמן חז"ל, ועליה נמתחה ביקורת מפי רבה בר בר חנה תלמידו של רבי יוחנן שמסר משם רבי יהודה בר אלעאי:
שמיטה.
על פי מצוות התורה בשנת השמיטה שהיא כל שנה שביעית לפי חשבון הלוח העברי יש לשבות בכל עבודות הקרקע, לא לחרוש לא לזרוע ולא לקצור. אודות כך התקיימו במהלך הדורות מחלוקות הלכתיות רבות האם מותר להערים ולמכור את הקרקע לגוי. אודות כך התקיים פולמוס השמיטה בין רבנים המצדדים במכירה לבין רבנים המתנגדים לה.
מכירת חמץ.
השתלשלות שיטת ההערמה.
פולמוס אחר היה אודות דין מכירת חמץ, שבו נחלקו הפוסקים האם מותר להערים ולמכור את החמץ לגוי במשך שבעת ימי הפסח שבו נאסר על יהודי להחזיק בבעלותו המשפטית חמץ.
את תחילת השיטה למכור חמץ ולקנותו לאחר הפסח באורח קבע, ניתן לזהות אצל ר' ישראל איסרלין, בן המאה החמש עשרה, בעל שו"ת תרומת הדשן, שכתב:
ה"תרומת הדשן" לא ציין שאין לעשות את המכירה באופן קבוע, וכן התיר מכירה גמורה "בדבר מועט", היינו במחיר סמלי.
מאוחר יותר תמה ר' יוסף קארו על רבנו ירוחם, שאסר מכירה בהערמה:
ברור מדברי ר' יוסף קארו שמותר למכור בהערמה, ורק שלא תהיה המכירה על תנאי. אך עם כל זאת הדגיש, גם בחיבורו שולחן ערוך, שיש להוציא את החמץ מן הבית בפועל, כדי שהמכירה תהיה גמורה.
עם הזמן, כאשר לא היה אפשרי להוציא את החמץ מן הבית, התירו (ה'בית חדש' וה'מגן אברהם') למכור או להשכיר את החדר בו נמצא החמץ ביחד עם החמץ. ובקשר לתשלום, היות שלעיתים היה מדובר בכמויות אדירות (מפעלי תעשייה), התירו (ה'נודע ביהודה' ועוד) שישלם סכום קטן בהתחלה, ואת השאר יטיל המוכר על הגוי כהלוואה (שישלם לו לאחר הפסח).
רבי שניאור זלמן מלאדי בעל שולחן ערוך הרב, קבע שצריך לעשות במכירה זו 'ערב קבלן' (ערב שהמוכר יכול לפנות אליו ישירות כדי לקבל את כספו, גם אם עוד לא פנה כלל אל הקונה), שאז אין למוכר שום קשר עם הגוי, ורק אז אפשר לזקוף את שאר הסכום כהלוואה.
היתרים נוספים נוספו עם הזמן בספרות האחרונים: התירו להבטיח לגוי שיקנה ממנו אחר הפסח (ולא רק "שמא אקח ממך"). כן התירו למכור באופן כללי את כל החמץ שבבית היהודי, גם בלי לדעת בדיוק מה מוכרים. עוד בוטל הצורך שתהיה אפשרות לגוי להיכנס באופן חופשי למקום שבו נמצא החמץ. ר' ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו משנה ברורה, הוסיף וכתב:
היתר עסקה.
קיים פולמוס בנוגע להערמה בהיתר עסקה, אמצעי הלכתי המאפשר מתן הלוואה בריבית בדרך הערמה במסגרת ההלכה. רוב הפוסקים סומכים על התר עסקה, אולם המבקרים טוענים שהאופן בו הוא מפורש בבתי המשפט ובבתי הדין מרוקן אותו מתוכן ומותיר את ההלוואות הנערכות לפיו כהלוואות בריבית.
ראו גם.
פורמליזם משפטי
ולדימיר דובנוב
ולאדימיר דובנוב
וולף דובנוב
אפודיקטיקה
רמזי יוסוף
האגרטל מסואסון
אודון לכנר
סמל יוטה
החותם הגדול של מדינת יוטה נקבע בחוק ב-3 באפריל 1896, במהלך המושב הראשון של בית המחוקקים המדינתי. החותם המקורי עוצב על ידי הארי אדוארדס ועלה 65 דולרים. החוק מתאר את העיצוב כך:
הסמל משמש כמוטיב המרכזי בדגל המדינה.
חותם המושל.