אותו היה קיסר מ-15 בינואר עד 16 באפריל בשנת 69. נסיבות עלייתו לשלטון על "כידוני" המשמר הפרטוריאני ורציחתם של גלבה ויורשו, שייצגו את המסורת העתיקה של רומא, עוררו התנגדות לאותו בקרב המעמדות הגבוהים של רומא. למרות זאת, ועל רקע תמיכתו של המשמר הפרטוריאני, אושר מינויו על ידי הסנאט שאף העניק לו את כל התארים של הקיסרים הקודמים. תחילת שלטונו של אותו הפתיעה לטובה. הוא הצליח לרסן את אזרחי העיר, שבשלב זה של הכאוס השלטוני החלו להתגעגע לתקופת שלטונו של נירון, הוא החזיר את המשחקים שבוטלו על ידי גלבה, הורה להמשיך את המפעלים הציבוריים שנירון יזם והוציא להורג את טיגליאנוס, מפקד המשמר הפרטוריאני שלכאורה בגד בנירון. עם תפיסת השלטון פעל אותו לשקם את מעמד הסנאט ולהרחיק עצמו מהמשמר הפרטוריאני.
מיד עם הגיע השמועה על מות גלבה מרדו הלגיונות הרומיים בגרמניה, והכריזו על מפקדם ויטליוס כקיסר. מהלך זה של מינוי קיסר על ידי לגיונות הפרובינציה היה חדש יחסית בפוליטיקה של האימפריה. המהלך החל עם מותו של נירון אך הבשיל עם עלייתו לשלטון של ויטליוס. היחידות שחנו שנים רבות בפרובינציה הפכו לקבוצות לחץ בעלות אינטרסים ייחודיים, שניצלו תקופות של משבר על מנת להשיג כוח, כסף והשפעה. דרך זו הפכה לדרך המקובלת בה קצינים בכירים קידמו את שאיפותיהם והדרך המקובלת למינוי קיסרים. תחילה ניסה אותו למנוע את הקרבות העתידיים הן במשא ומתן ובניסיון לחתן את ויטליוס למשפחתו. משנדחו הצעות אלו ניצחו הלגיונות של ויטליוס את הלגיונות של איטליה כולל הקוהורטות של חיילי המשמר הפרטוריאני בסדרת קרבות קצרה. למחרת התבוסה, ב-16 באפריל 69, התאבד אותו, על מנת שלא לגרור את רומי למלחמת אזרחים ארוכה ומיותרת.
ויטליוס עצמו לא השתתף בלחימה מול אותו ואת הבשורה על ניצחון מצביאיו הוא קיבל בגאליה. בתוך זמן קצר הכיר בו הסנאט כקיסר ולהכרה הצטרפו הנציבים של הפרובינציות וראשי הצבא. ויטליוס סלח ליריביו, חנן אותם והעניק תפקידים ופרסים לתומכיו. הוא פיזר את המשמר הפרטוריאני שנלחם לצד אותו והוציא להורג חלק מהקנטריונים, ובמקביל הקים משמר חדש בן 16 קוהורטות מחיילים שבאו איתו מגרמניה. הוא נכנס לרומא ככובש ומנצח בראש צבא של 60,000 חיילים, שהטילו את אימתם על אזרחי העיר. תקופת שלטונו מתוארת בצבעים קודרים של התפוררות החוק והסדר ואבדן שליטה על הצבא.
עוד ויטליוס נכנס לרומא החלו הלגיונות של סוריה ומצרים לגלות מרדנות והחלו לדרוש את החלפתו של ויטליוס באספסיאנוס. 60 אלף הלוחמים, ותיקי המלחמות בגליה ובגרמניה שעמדו לרשותו של ויטליוס, היוו איום גדול דיו על אספסיאנוס, שהיה זהיר מטבעו, והוא נקט בצעד המכריע בתמיכת ליקיניוס מוקיאנוס , נציב סוריה, וטיבריוס יוליוס אלכסנדר, נציב מצרים. כוחותיו של אספסיאנוס פלשו לאיטליה מצפון מזרח, והביסו את כוחות ויטליוס בבדריאקום, משם המשיכו לרומא, אליה נכנסו אחרי קרבות עזים שהביאו לשריפת הקפיטול. קרבות התנהלו בין המשמר הפרטוריאני שתמך בויטליוס לבין המשמר העירוני ברחובות רומא ועם כניסת המורדים לעיר ניהלו הפרטוריאנים קרבות איתם עד שהוכרעו ומחנה המשמר נהרס. ויטליוס ניסה להמלט מהעיר אל טרקינה שם נמצאו הקוהורטות של שומרי ראשו, מחליפות המשמר הפרטוריאני, אך נלכד ונרצח על ידי המון משולהב מתושבי העיר. שומרי ראשו נכנעו למפקד הצבא המנצח. הצבא הרומאי, שהיה רחוק מהפוליטיקה וייצג את כל שדרות העם הרומאי, נכנס ככוח פעיל למאבקי הכוח והחל משנת 69 ייצג את האינטרסים של הצבא וקציניו הבכירים.
השושלת הפלאבית.
בינואר 70 התמנו אספסיאנוס ובנו טיטוס לתפקיד קונסולים אך לא מיהרו להגיע לרומא. אספסיאנוס שהה במצרים לאחר הכרזתו לקיסר וטיטוס היה טרוד בדיכוי המרד הגדול וכיבוש ירושלים. אנטוניוס פרימוס, מי שסלל את הדרך להדחת ויטליוס, נתן בינתיים לחייליו להשתולל ברומא. כל מי שיכול היה נטל לעצמו מלא חופן שלל וביזה וקצינים ניסו לתפוס את המקום הטוב ביותר לקראת בואו של השליט החדש. על רקע זה תפס קצין אלמוני יחסית בשם אריוס ורוס (Arrius Varus) את התפקיד הפנוי של מפקד המשמר הפרטוריאני. ככל הידוע לא עמדו לרשותו גייסות משמר או סמכות. בסוף דצמבר 69 הגיע מוקיאנוס לרומא ולקח מידי אנטוניוס פרימוס את רסן השלטון ואת הפיקוד על הצבא, העביר סמכויות לידי הסנאט והעביר בסמכותו תקנות להחזרת החוק והסדר על כנם. במקביל פעל לסלק גורמים שעלולים לערער על שלטונו של אספסיאנוס ובהם אצילים עם שושלת יוחסין שקשורת לשושלת היוליו-קלאודיאנית וכן הרחיק את אנטוניוס פרימוס ואריוס ורוס מתפקידיהם והרחיק אותם מרומא.
למרות ההיסטוריה הסוערת של התקופה והעובדה שחיילי המשמר הפרטוריאני לא טמנו את ידם בצלחת בזמנים של חילופי שלטון קובע מחקר היסטורי כי בהשוואה לחלקו של המשמר באירועים שהתרחשו בתקופת השושלת היוליו-קלאודיאנית ההיסטוריה של המשמר וחלקו של המשמר בהיסטוריה הוא "לא מרשים באופן מפתיע"
אספסיאנוס עלה לשלטון בסיןמו של תהליך שעיקרו היה מלחמות אזרחים וקרבות בין צבאות של האימפריה הרומית. תהליך זה הבליט את ההשפעה ההולכת וגוברת של הצבא ויחידות משמר בבחירת הקיסרים ויציבות שלטונם. השיא של תהליך זה הגיע עם הדחתו של ויטליוס, אז הפכו יחידות הצבא והמשמר הפרטוריאני לגורמים פעילים בהתמודדות על כיסא השלטון. ניצחונו של אספסיאנוס לא ביטל תהליך זה אך הביא ליציבות שלטונית וכפיפות של הצבא לשלטון המרכזי. חלק מצעדי הייצוב כלל פירוק לגיונות שנשבעו אמונים למורדים, שינויים בפיקוד על יחידות עזר ופיזור יחידות צבאיות במרחק מארץ מוצאם וטיפול במשמר הפרטוריאני. יחידות המשמר לקחו חלק פעיל במלחמת האזרחים, שימשו ככוח המרכזי בעלייתו של אותו ובמאבק מול ויטליוס שפירק את המשמר הפרטוריאני והקים תחתיו כוח חדש בן 16 קוהורטות מחיילים שגויסו בגרמניה. אספסיאנוס חזר והקים מחדש את המשמר הפרטוריאני בן 9 קוהורטות של חיילים שגויסו באיטליה ובראשם הציב את בנו טִיטוּס פְלַאוְויוּס אַסְפַּסְיָאנוּס, מהלך שהיה בו מן החידוש, מאחר עד למינוי טיטוס הייתה המשרה שמורה לבני מעמד הפרשים וככל הנראה נעשה על מנת לחזק את אחיזת הקיסר בזרועות האכיפה. בפעולותיו תחת תפקיד זה זכה טיטוס למוניטין של מוציא לפועל מטעם הקיסר. כך הוצאו להורג וללא משפט מתנגדים, רובם מקרב סנטורים שסלדו מהעובדה שאספסיאנוס בא לשלטון ממעמד נמוך ושהתעתד להעביר את השלטון לטיטוס.
השליט האחרון לשושלת היה דומיטיאנוס, שבסוף תקופת שלטונו ולאחר ניסיון מרד מצד מושל גרמניה, הורה על הוצאה להורג של לפחות תריסר קונסולים לשעבר, של מושל מצרים, של שני מפקדים של המשמר הפרייטוריאני, ואף של אי-אילו אנשים שנחשדו בקבלת מידע על ההורסקופ של הקיסר. דומיטיאנוס אף הרחיק לכת והחל מעניש והורג אנשים לפי גחמותיו, ובשנת 95 הורה להוציא להורג את פלאביוס קלמנס, בן דודו, שאת בניו אימץ כיורשים. החלטה זו הסתברה כטעות קריטית מבחינתו, שכן המעשה הוביל לידי תחושת חוסר ביטחון בקרב מקורביו. המזימה לרצוח את דומיטיאנוס נרקחה על ידי הפמליה הקרובה שלו, שככל הנראה כללה את אשתו דומיטיה, שני מפקדי המשמר הפרייטוריאני החדשים, משרתו האישי של הקיסר ועוד כמה בעלי תפקידים בבית הקיסר. המורדים הכניסו את דומיטיאנוס לחדר השינהשלו, לכאורה במטרה לספר לו על קושרים כנגדו. באמצע הקראת שמות הקושרים הוציא אחד הנוכחים פגיון והחל לדקור את הקיסר, וכאשר זה צעק לעזרה נכנסו שאר המורדים וסייעו לו ברצח.
תקופת הקיסרים הנאורים.
תחת שלטון נרווה.
הקושרים כנגד דומיטיאנוס תכננו היטב את הקשר. הם דאגו לקבל את הסכמתו של הסנטור נרווה לקבל את השלטון, ומאידך דאגו שהסנאט יאשר את חילופי השלטון על ידי הענקת הסמכויות והכהונות הנלוות לתואר אימפרטור, כל זאת באותו יום, יום מותו של דומיטיאנוס. העברת השלטון הרשמית נעשתה ללא קושי, מבלי שאזרחי רומא הספיקו להגיב, אבל חיל המשמר הפרטוריאני התגלה כמכשול של ממש. הם לא קיבלו את רצח דומיטיאנוס בשלוות נפש ולא הסכימו לקבל את נרווה כקיסר מבלי שדרישתם שרוצחי דומיטיאנוס ייענשו. דרישה זו נדחתה על הסף על ידי נרווה, שניסה להטת את דעת הקהל לצידו על ידי חלוקת מענקי כסף לחיילים ולאזרחי העיר. מפקד המשמר קספריוס אליאנוס ( Casperius Aelianus) סילק את הקצינים הקושרים מקרב הפרטוריאנים ולאחר מכן הסבו חיילי המשמר את נשקם כנגד הקיסר ונאמניו. הם הטילו מצור על רומא ותחת איום זה נכנע נרווה, מסר את הקושרים לידי אליאנוס והוא הוציא אותם להורג. התסיסה כנגד נרווה והאיום הלא מרומז על שלטונו וחייו נמשכה כל תקופת שלטונו הקצרה. על מנת להבטיח את שלומו, ככל הניתן, ולהבטיח את יציבות השלטון, אימץ נרווה, במפתיע וללא הודעה מוקדמת, את טראיאנוס ליורשו. בעצה אחת עם טראיאנוס שלח נרווה את אליאנוס עם חיילים מהמשמר הפרטוריאני לגרמניה בתואנה שעזרתם נחוצה ללגיונות. בהגיעם לגרמניה הוצאו הפרטוריאנים להורג.