שרידיה הקדושים של גופתו של רוכוס הובאו בשנת 1485 לכנסייה המוקדשת לו, סן רוקו, בוונציה. שרידים נוספים נמצאים בכנסיות ברומא (החל משנת 1585 בכנסיית סן רוקו) ובווגרה, באיטליה ובמונפלייה ובארל, בצרפת.
רוכוס לא עבר אחרי מותו תהליך רגיל של הקדשה. הפולחן שלו כקדוש פרח במאה ה-14 בקרב המוני העם. מעמדו כקדוש התחזק עקב החלטות ועידת קונסטנץ ב-1414 והפולחן הקיים אושר סופית רשמית בשנת 1629 על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני.
הוא אישר סדרי טקס מיוחד המתקיימים כל שנה ביום שמו של רוכוס - 16 באוגוסט. אחריו האפיפיור פאולוס השלישי אישר הקמתה של קהילת אחים (קונפרטרניטס) שהייתה אחראית על כנסייה ובית חולים שנבנו לזכר הקדוש בימי אלכסנדר השישי. בימי האפיפיור פאולוס הרביעי הועלה מעמד הקהילה ל"ארכיקונפרטרניטס" בשם "חברת רוכוס הקדוש", שאליה היו כפופות קהילות רבות לזכר רוכוס. ארגון זה הועמד בחסות של קרדינל וכומר בכיר התמנה בראשותו. החברה זכתה בזכויות מיוחדות נוספות בעקבות צווים של האפיפיורים פיוס הרביעי, גרגוריוס השלושה עשר, גרגוריוס הארבעה עשר ואחרים.
הנצחה.
המרכזים העיקריים המוקדשים למורשת רוכוס הקדוש הם:
שלג-עד
גבי בן זנו
גַּבִּי בֵּן זָנוֹ (נולד ב-11 ביולי 1943) הוא אמן ישראלי שהחל ליצור בשנות ה-70 של המאה העשרים. הנושאים הבולטים ביצירתו מתחילים בצורות גאומטריות מופשטות המאופיינות במינימליזם צורני, עבור דרך ייצוגי הגוף האנושי במגוון הופעותיו; החל בעירום נשי, גולגולות אדם כאלגוריות לוואניטאס וממנטו מורי, ובין אם אלה סצנות אהבה אירוטיות. חלק ניכר של יצירתו המאוחרת של בן זנו עוסק בסוג טבע דומם ומתמקד בעיקר בפרחים. יצירתו של בן זנו מייצגת את המרחב המטאפיזי בין אהבה למוות ואת המתח האקזיסטנציאלי בין שכל לרגש בין תשוקה ליופי, בין הרציונלי לכאוטי.
ביוגרפיה.
גבי בן זנו נולד במקנס שמרוקו ב-1943. אביו אברהם היה חייט, ועסק בתפירת חליפות לקציני הלגיון הצרפתי. אמו רחל הייתה תופרת עילית. להוריו נולדו 5 ילדים. בן זנו עלה לישראל יחד עם משפחתו בשנת 1955 והוא נער בן עשר וחצי. המשפחה שוכנה במעברת חרובית לקראת הכנה להתיישבות בחבל לכיש. לאחר מכן עברה המשפחה למעברת עקיר שליד רחובות, כיום קריית עקרון. ב-1958 עברה המשפחה לפתח תקווה. החשיפה הראשונה של בן זנו לציור הייתה כנער בן 13, כאשר פגש באקראי את הצייר צבי שור אשר ניסה לתפוס נקודת מבט לציור הצריפים ועצי האקליפטוס שליד בית הוריו של בן זנו. לימים הסתבר שזה היה מפגש גורלי שקבע את המשך דרכו כצייר. צבי שור הזמין אותו להצטרף לחוג הציור שלימד בפתח תקווה.
צילום על ידי בן משפחה, שמראה את בן זנו כנער הצעיר יושב ומצייר ורד על שיח שפרח בגינת הוריו, מתעד את משיכתו לציור עוד בנעוריו, ומבשר כבר על כיוון הזהות האישית והמקצועית שלו בעתיד כאמן. כבר בנעוריו ביקר בן זנו במוזיאונים ובגלריות, ונחשף לתערוכות בינלאומיות חשובות שהוצגו במוזיאון תל אביב, כגון על האימפרסיוניסטים ועל אמנים כווינסנט ואן גוך ואז'ן דלקרואה. את לימודי התיכון שלו החל בן זנו בבית הספר המקצועי אורט סינגלובסקי בתל אביב. לאחר שנתיים עבר לבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה לשנת הכשרה לחיל האוויר.
בשנים 1964–1966 שירת בן זנו בצבא בתפקיד חשמלאי ומכשירן מטוסים בבסיס חצור של חיל האוויר. במקביל לשירותו הצבאי למד שנה ציור בבית הספר לציור של אריה מרגושילסקי בתל אביב, שלימים הפך לבית ספר קלישר לאמנות. שם התוודע למורה לתולדות האמנות, פרופ' גילה בלס.
לאחר שירותו בצה"ל החל בן זנו בלימודי אמנות במכון אבני לאמנות בתל אביב, אותם סיים ב-1969. הוא פגש שם את אמנים ישראליים חשובים כמו אבשלום עוקשי, יחזקאל שטרייכמן, משה פרופס, יעקב וקסלר וטוביה בארי - שהיו מוריו. במכון אבני הוא גם פגש את הציירת חניתה בירנפלד, שאביה אהרון בירנפלד היה מראשוני הצלמים של תל אביב. בשנת 1966 הם נישאו. המורה שלהם, הצייר יחזקאל שטרייכמן, שימש כשושבין בחתונתם.
חניתה בן ז'נו, שנולדה ברחוב אלנבי בתל אביב להורים יוצאי פולין, בוגרת סמינר בית הכרם ומכון אבני לאמנות תל אביב, שימשה גם כמורה בכירה ומרכזת מגמת אמנות בבית הספר מקיף ו' בבאר שבע, ולימים הייתה שותפה בהקמת "הסטודיו" ברעננה. לזוג נולדו שתי בנות, עינב והדס, אשר ממשיכות בדרכן את המורשת האמנותית של הוריהן.
בשנים 76–1975 - בתקופת התמחותו בניו-יורק עם מלגת לימודים שקיבל מקרן התרבות אמריקה ישראל והמועצה לאמנות - הוא השתלם בהדפס אמנותי, בקולנוע ניסיוני, ולמד אמנות אצל אגנס דניס ולואיז בורז'ואה, בסקול אוף ויזואל ארטס S.V.A – School of Visual Arts, NY, וכן עבר התמחויות בצילום ובתהליכי יציקה מתקדמים בפיסול, במכון פראט Pratt Institute.
בניו יורק הוא נחשף לאמנים האמריקאיים שפעלו אז בסצנת האמנות הניו יורקית, בהם רוברט ראושנברג, רוברט מוריס, נאם ג'ון פייק, ג'ניפר ברטלט, בוב ויטמן, ויטו אקונצ'י, לס לוין ואחרים. הוא נשאב לפעילות האמנותית בסצנת הסוהו והמוזאונים, והתוודע לגלריות הסוהו, גלריית הקיטשן, ולחלל 1PS - סצנה תרבותית תוססת אשר הצמיחה את אמנות הווידאו, את אמנות ההפנינג, ואת האמנות המינימליסטית.
בגיל 34 החליט בן זנו להקדיש את חייו לעיסוק באמנות.
בשנות השבעים, עם חזרתו לארץ, היה בן זנו אמן מינימליסטי שהציג עבודות מופשטות, מתמטיות, מוגדרות. הוא הציג אז בין היתר כמה תערוכות יחיד, בהן: עבודות בכתום, במוזיאון חיפה. אישה / גוף ברזל / שמן בגלריה הורס ריכטר, ועבודות רישום ברזל בגלריה העירונית בית יד לבנים ברעננה. ביצירתו הבשלה והמאוחרת יותר הושפע בן זנו מצד אחד מן האקספרסיביות העזה של ואן גוך, סוטין ופולוק, ומצד שני מן המינימליזם הקונספטואלי והגאומטרי (אשר שטף את התקופה באותה עת), וכן מן המדיטטיביות של אמנים מופשטים של שדות צבע כמו מארק רותקו.
תפקידים אקדמיים וציבוריים בשדה האמנות בארץ.
במקביל ליצירתו האמנותית שימש בן זנו כיזם וכמנהל במגוון תפקידים אקדמיים וציבוריים בשדה האמנות בארץ. ביניהם; הוראת ציור במכון אבני, הקמת המרכז לאמנות חזותית בבאר שבע (1977- 1980). הוא שימש כמרצה וחבר סגל בכיר במרכז לחינוך טכנולוגי בחולון (1979-2008), וכן כראש המחלקה לעיצוב במרכז הטכנולוגי בחולון, (1993-94), וכמייסד המסלול לעיצוב ואמנות ללימודי תואר ראשון.
בשנים 1971–1978 בן זנו משמש כמרצה לציור במכון אבני לאמנות בתל אביב שבו למד, ומצטרף לסגל המורים הוותיקים שלו ביניהם: הציירים וקסלר עוקשי ושטרייכמן שעדיין לימדו בסגל המכון.
בשנת 1976 הוזמן בן זנו להקים מחדש את המרכז לאמנות חזותית באר שבע, שאותו ניהל עד 1980. המרכז, אשר היווה אבן שואבת לישובי הדרום וההתיישבות העובדת, כלל סדנאות ציור, הדפס, צילום, פיסול, וסדנת קרמיקה בניהולה של יוכבד מרקס. במרכז הוקמה גם סדנה לעשיית נייר בראשותה של האמנית ג'ויס שמידט ובעזרת תורמים וחלוצי עשיית הנייר המתחדשת בעולם ההדפס והאמנות. הפעילות כללה סדנאות בינלאומיות לעשיית נייר עם ניסיון להפיק נייר מצמחי המדבר מתנן. בעקבות השהות המרתקת בניו יורק, והשפעת הסקול אוף ויז'ואל ארט - שבו הקצו חלל לגלריה שהציגה תערוכות אמנות חשובות בהשתתפות מיטב אמני ניו יורק - העתיק בן זנו את התפיסה למרכז החדש לאמנות בבאר שבע. חלל מרכזי ויפהפה הוקצה לשמש כגלריה להצגת תערוכות. זה היה המקום היחידי באזור הנגב שאפשר היה לראות בו תערוכות אמנות. המרכז פעל בשיתוף עם נספחות התרבות ארצות הברית בישראל, והמכון הצרפתי אשר סייע להקמת סינמטק מקומי לסרטים צרפתיים.
אחד השיאים באירועי התרבות של המרכז היה תערוכתה של לואיס נוולסון שנדדה בארץ במוזיאונים וביקורו של ג'יימס רוזנקוויסט, מהשורה הראשונה של אמני הפופ אמריקאי.
בין האירועים המרגשים בתולדות המרכז זכור ביקורו ההיסטורי של אנואר סאדאת נשיא מצרים שביקר בנובמבר 1977 בישראל. במהלך 3 ימי הביקור הגיע נשיא מצרים גם לבאר שבע בירת הנגב, כאורחו של ראש העיר אליהו נאווי. לכבוד בואו יזם גבי בן זנו בד ציור גדול מעוטר במסגרת אוריינטלית מוזהבת שעליו נכתבה ברכת העיר באר שבע לביקור הנשיא סאדאת, על ידי אמן מומחה בכתב קליגרפי מצרי ובשפות עברית ואנגלית. הנשיא סאדאת, שהתרגש מהמחווה היפה, כתב במרקר קליגרפי ברכה גדולה וחתם את שמו על בד הציור הענק. אחריו חתמו על הבד כל המכובדים שנכחו בלשכת ראש העיר.
היצירה ההיסטורית, הנושאת את ברכותיהם וחתימותיהם של כל הנציגים הממלכתיים מישראל, מצרים וארצות הברית, מצויה בחלל מועצת העיר באר שבע. בהשראת היצירה המשותפת הזאת, הופקה סדרת הדפס משי לציון האירוע ההיסטורי המרגש.
בשנת 1978 הוזמן בן זנו על ידי פרופ גילה בלס להצטרף לסגל בית הספר לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון, והיה ממובילי לימודי האמנות, כחלק בסיסי בלימודי העיצוב של המכון. פעילותו כללה פיתוח סדנאות וגיוס מרצים.
בשנת 2003 מונה למנהל המחלקה לעיצוב, בשיתוף עם פרופ' דוד מועלם מרון, נשיא המכון. בן זנו ייסד את המסלול החדש לעיצוב ואמנות – ללימודי תואר ראשון, כניסיון לגשר וליצור סינתזה בין התחומים עיצוב ואמנות. ניסיון זה גרר התנגדות חריפה בקרב המעצבים בסגל בית הספר לעיצוב ומחוצה לו. בתום שלושה מחזורי בוגרים, המסלול לא אושר על ידי המועצה להשכלה הגבוהה.
ייסוד וניהול בית הספר "הסטודיו" – המכללה ללימודי אמנות ברעננה.