פרופ' מנחם כהן חקר את התוספות ברש"י וחילק אותן למספר סוגים: א. קטע המצוי במקצת כתבי היד ולא מצוי באחרים. ב. קטע המצוי במקצת כתבי היד כתוספת בגיליון ואילו בכתבי יד אחרים נמצא בגוף הנוסח ג. קטע המשולב בגוף הנוסח גם בכתבי יד, אבל במקצתם אין בו כל סימני היכר, ואילו במקצתם נותרו סימנים שהיה תוספת מלכתחילה. ד. קטע זהה אשר בכתבי יד שונים מופיע במקומות שונים בפירוש. ה. מילות קישור המקשרות שני פירושים שונים אבל ניסוחן משתנה בין כתבי היד. ו. קטע המצוי בכתב יד אחד, ואילו בכתב יד אחר מופיע קטע שונה במקומו. חלק מהתוספות הן תוספות של רש"י עצמו, חלק מהתוספות הן תוספות של תלמידי רש"י אשר כתבו הערות בצידי הפירוש אשר הוכנסו במהלך ההעתקה לתוך הפירוש, לעיתים קטעים חסרים נובעים מהשמטת מעתיקים, וחלק מהתוספות הן תוספות מאוחרות, שחלקם נכנסו לפירוש אפילו בעידן הדפוס. במהדורת מקראות גדולות הכתר ניתן לראות את התוספות ואת ההבחנה בין תוספות רש"י עצמו, תוספות רבי שמעיה, לתוספות אחרות.
בשונה מפרופ' כהן, המבסס את מחקר התוספות שלו על השוואה של עשרות כתבי יד, פרופ' אברהם גרוסמן רואה בכתב-יד לייפציג 1 מקור חשוב לבירור הנוסח המקורי של הפירוש. פרופ' גרוסמן רואה בו חשיבות רבה עד שלטענתו ניתן לשחזר דרכו את הפירוש המקורי כמעט בשלמות לטענתו כתב היד הוא כלי שני לאוטוגרף של רבי שמעיה תלמידו של רש"י שגרוסמן רואה בו כסמכות עליונה להעברת תורתו של רש"י. גרוסמן הראה במאמריו על מקומות רבים בהם יש תיעוד בכתב היד להוספות של רש"י על פירושו המקורי וכן למחיקות ותיקונים בפירוש שעל פי עדות כתב היד נעשו על ידי רש"י עצמו.
מפרשי רש"י.
על פירושו הגדול של רש"י לתורה נכתבו למעלה ממאה פירושים, שמחבריהם מכונים לעיתים "מפרשי רש"י". הידועים שבהם הם המהר"ל מפראג, שכתב את "גור אריה", רבי אליהו מזרחי (הרא"ם), ר' אברהם הלוי בקראט, שכתב את "ספר הזיכרון" ור' דוד פארדו, בעל הספר "משכיל לדוד". פירושיהם סוכמו בספר המפורסם "שפתי חכמים" מאת ר' שבתי משורר בס, שתומצת מאוחר יותר על ידי מחבר אנונימי תחת השם "עיקר שפתי חכמים" (הודפס לראשונה בדפוס ראם תרל"ה).
בדורנו נפוצים פירושי-סיכום לכל מפרשי רש"י, המיועדים בעיקר לתלמידים ומורים, אך גם לחוקרים ומעיינים. הבולטים מתוכם הם הספרים "לפשוטו של רש"י" שכתב שמואל פנחס גלברד (להלן), "שי למורא" שערך הרב שמואל יהודה וינפלד, ירושלים, "רש"י כפשוטו" על ידי "מכון לשם" ו"רש"י המפורש" מאת שלום דובער שטיינברג.
רבי מנחם מנדל שניאורסון יצר שיטה חדשה בהבנת פירושו של רש"י על התורה. שיטתו בנויה מכללים רבים ומורכבים, שלוקטו מדברי רש"י בפירושו (כללים אלה ודוגמאות לשימוש בהם רוכזו בספר "כללי רש"י" של הרב טוביה בלוי). על פי שיטה זו תירץ קושיות רבות של המפרשים הקדומים. חלק מפירושיו לוקטו בספרי "לקוטי שיחות" (39 חלקים) ו"ביאורים לפירוש רש"י על התורה" (5 חלקים).
הרב יחזקאל סופר הוציא על זה את מעייני רש"י, שהם ביאורים ברש"י על־פי שיטת הרבי מליובאוויטש, ועל זה הוא בנה גם ביאורים שלו.
הרב שאול דוד בוצ'קו כתב את 'בעקבות רש"י', שהוא התבוננות מבחינה אמונית בפירושי רש"י, ועיונים בדבריו.
הרב אהרן שפירא הקים את מפעל "מתיבתא דרש"י" שמטרתו לימוד והפצת פירוש רש"י לתורה. ב"מתיבתא" קיים ספריה למאות מפרשי רש"י, שיעורי עיון ברש"י, מבחנים ומלגות, עריכת מפרשי רש"י חדשים וישנים, בעיקר מתוך כתבי יד עתיקים, והוצאתם לאור.
הרב משולם ברנדווין כתב את 'אילנא דפלפלי', שהוא פלפולים על דברי רש"י- מדוע הביא דבר בשם אומרו דווקא במאה ואחד מקומות ובשאר המקומות סתם.
הרב פנחס דורון פרסם פירושים לדברי רש"י בשישה כרכים.
מוזיאון ארצות המקרא
מרסל טיברג
מרסל טיברג (בגרמנית: Marcel Tyberg; 27 בינואר 1893 – 31 בדצמבר 1944), שנודע גם בשם טיל ברגמר, היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-אוסטרי מחונן. סגנונו האקלקטי איפשר לו לחבר הן מוזיקת מחול פופולרית והן סימפוניות רחבות יריעה, בסדר גודל של הסימפוניות של גוסטב מאהלר. הקריירה המוזיקלית שלו נקטעה כשהמשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה חרץ את דינו להישלח למותו כיהודי (אם כי יהדותו התבטאה ב-1/16 בלבד). גזרת גורל זו גם גרמה לכך, שעובדות יסוד הקשורות בחייו אינן ידועות עדיין.
בספטמבר 2005 עלה מכלול יצירתו של טיברג ממרתף ביתו של ד"ר מיחיץ' בבאפאלו, שם נשמר כל אותן שנים, והוצג מחדש לעולם המוזיקה. בשיתוף פעולה בין ד"ר מיחיץ', הקרן לפילנתרופיה יהודית וג'ואן פאלטה מן התזמורת הפילהרמונית של באפאלו מומנו עד כה (2011) ביצועם של שלושה לידר ושתי סונאטות לפסנתר והעתקת שלישייה, שישייה והסימפוניה השלישית. בכך מצטרף מרסל טיברג לשורת מלחינים יהודים, שהתגלו מחדש לקהל המוזיקלי לאחר שהקריירה שלהם וחייהם נפלו קורבן לשואת העם היהודי.
נעורים ולימודים.
טיברג נולד בווינה. אביו, מרסל טיברג האב, נולד באושוויינצ'ים שבפולין והיה כנר נודע. אמו, ונדה פלטינגר טיברגובה, הייתה פסנתרנית ועמיתה של ארתור שנאבל בבית ספר לשטיצקי למוזיקה. הודות למעמדו של טיברג ככנר ידוע-שם בווינה, נוצר קשר בינו לבין יאן קובליק, כנר מפורסם ומנהיג מוזיקלי, ומשפחתו. במשך השנים התקרב אל בנותיו של קובליק ואף הקדיש להן רבים משיריו. הידידות בין קובליק לטיברג הייתה אמיצה על אף פער הגיל ביניהם ונמשכה עד מותו של טיברג.
אין ידיעות של ממש על הכשרתו המוזיקלית של טיברג. ההנחה היא, שמעבר לידע שהקנו לו הוריו, השתלם גם בתזמור, קונטרפונקט והרמוניה, כפי שמעידות יצירותיו. מידידותו עם הכנר, המנצח ותלמיד ההלחנה רודולפו ליפיצנר יש מקום לשער, שטיברג למד באקדמיה הממלכתית למוזיקה בווינה, אם כי אין ראיות לדבר וייתכן שלמד באופן פרטי.
המעבר לאיטליה.
ב-1916, כשאירופה הייתה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, עזבה משפחת טיברג את האימפריה האוסטרו-הונגרית המתפוררת ועברה אל אבאציה, עיירת נופש קטנה באזור שאז היה שייך לאיטליה. רק בתום המעבר ותקופת הטלטלה הלחין טיברג את הסונאטה הראשונה שלו לפסנתר (1920) ואת הסימפוניה הראשונה (1924). עיון ביומניו מלמד, שטיברג היה פציפיסט קיצוני, אולי כתוצאה מן החינוך הליברלי שקיבל בביתו. ייתכן שהתנגדות זו למלחמה הביאה לעזיבתו את מרכז התרבות הווינאי.
בשנת 1927 מינתה התזמורת הסימפונית של אבאציה את ליפיצנר למנצחה הקבוע. המנצח הצעיר הציב את טיברג האב ואת קובליק כסולנים מועדפים ואילו טיברג הצעיר התמנה לנגן בקבוצת הכינורות. עם הקמת התזמורת הסימפונית של גוריציה בשנת 1930 העביר ליפיצנר את שרביט הניצוח על תזמורת אבאציה לטיברג.
ב-1927 הלך טיברג הקשיש לעולמו בפיומה, כיום רייקה, עיר נמל בקרואטיה, לא רחוק מאבאציה. אחרי מות אביו המשיכו טיברג ואמו לחיות בווילה שלחוף הים האדריאטי. באבאציה הלחין טיברג סקרצו ופינאלה לסימפוניה הבלתי גמורה של פרנץ שוברט (1928), סימפוניה שנייה (1931), שישייה (1932), מיסה ראשונה (1934), סונאטה שנייה לפסנתר (1935), מיסה שנייה (1941) וסימפוניה שלישית (1943).
לפרנסתו ניגן טיברג בעוגב בכנסיות המקומיות, לימד הרמוניה לבני נוער, חיבר מוזיקת ריקודים בשם העט טיל ברגמר (רומבה, טנגו, ולסים איטיים ועוד) וביצע את יצירותיו עם התזמורת שקיבל בירושה. בשנות ה-30' פנה אל ידידו משנים, רפאל קובליק, בבקשה לבצע את הסימפוניה השנייה שלו בביצוע בכורה עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. מדי פעם הופיע כסולן עם תזמורת גוריציה ואמו, שהייתה פסנתרנית בעלת-שם, נתנה שיעורי פסנתר וניגנה בקונצרטים מקומיים.
מלחמת העולם השנייה.
ב-25 ביולי 1943 בוצע ה"טה דאום" של טיברג בטקס הקדשת הכנסייה המורחבת של אבאציה. התאריך ההיסטורי הזה לאיטליה, כאשר המועצה הגדולה של איטליה עצרה את בניטו מוסוליני והדיחה אותו מראשות הממשלה, חל שבועות ספורים לפני כניעת איטליה לבעלות הברית, פעולה שחתמה את גורלם של מרסל טיברג ואמו.
לקראת כניעת איטליה, בראשית קיץ 1943, ערכו הגרמנים מחדש את הפיקוד הצבאי שלהם בדרום-מזרח אירופה כדי להיכון לתפיסת חבלי ארץ בשליטה איטלקית ולהגנה עליהם במקרה של פלישת בעלות הברית מן המערב. אחרי שינוע גייסות רבים לאזורי החוף האדריאטי וקרואטיה, שהיו לפנים בשליטת איטליה, הוציא היטלר את פקודה מס' 26, שנועדה להבטיח שיתוף פעולה צמוד יותר בין הכוחות המזוינים של גרמניה, איטליה וקרואטיה. ברלין גם הקצתה לכל מחנה ומטה פיקוד נציג קרואטי מיוחד לעניינים אזרחיים, שהשפעתו הגרמנית הייתה נחוצה להגנת האינטרסים של הצבא הגרמני. כתוצאה מכך, ממשלות קרואטיה ואיטליה אכפו את כל החוקים הנאציים שנגעו ליהודים בטריטוריות שבשליטת איטליה, קרואטיה וגרמניה. בין הטריטוריות שבשליטת איטליה הייתה גם אבאציה (כיום אופטיה). כעבור אחד-עשר ימים השלים מרסל טיברג את יצירתו האחרונה, הסימפוניה השלישית. אמו מתה זמן קצר לפני מועד זה. בצדו האחורי של כתב היד של הסימפוניה השלישית כתב טיברג, כי השלים את היצירה ביגון עמוק ובקושי עצום. עם יצירה זו, שהותירה אותו מותש רגשית ויצירתית, בא הקץ לחייו כמלחין.
ב-14 בספטמבר 1943 השתלטה ממשלת גרמניה על אבאציה וקיבלה לידה את מרשם התושבים המיוחד שנעשה ליהודים. במרשם התושבים משנת 1939 הצהירו טיברג ואמו, כי הם קתולים על פי דתם אך הואיל ואבי-סבה של הגברת טיברג היה יהודי, הם נחשבו ליהודים על פי גזעם. קביעה זו של ממשלת איטליה הפאשיסטית הסגירה אפוא, ביסודו של דבר, את טיברג לידי הנאצים, ששלחו אותו אל מותו, בתמורה למידע מודיעיני.