איזור במינרלים המרכיבים סלעי יסוד נוצר במהלך גיבוש מפריט, ונובע מתגובה כימית בין המאגמה לבין המינרלים שהתגבשו ממנה. היווצרות אזורי צבע מקבילים בגביש נובעת משינוי בתמיסה המגמטית. דוגמה לכך היא איזור בפלגיוקלז, כאשר בטמפרטורה גבוהה מתגבש אנורתיט – פלגיוקלז עתיר-סידן, ובטמפרטורה נמוכה יותר מתגבש סביבו אלביט – פלגיוקלז עתיר-נתרן. בין שניהם יתגבש פלגיוקלז בהרכב ביניים. דוגמה נוספת היא גבישי פירוקסן הנעטפים באמפיבול.
מפות איזור.
אסונות טבע גאולוגיים התרחשו בעבר ויתרחשו בעתיד, והצורך להימנע מנפגעים בנפש או מנזק כלכלי כבד מכתיב היערכות מתאימה. הפגיעוּת האנושית לסיכונים געשיים וסייסמיים יכולה להיות מופחתת באמצעות מפות אִיזוּר (zoning) ותכנון השימוש בקרקעות באזור הנתון לפעילות גאולוגית ערה.
אחד המקומות המועדים לסיכון געשי הוא אזור נאפולי באיטליה, המצוי למרגלות וזוב. ניסיון העבר הבהיר את חשיבותן של מוכנות והערכת הסיכונים בסביבת הר הגעש – שתוצאתם מתבטאת במפות סיכון גאולוגי.
בדומה למיפוי סיכונים געשיים, נערך מיפוי סייסמי לאזורים המועדים לרעידות אדמה. מיפוי כזה משלב מידע המורכב מתאוצה מרבית של הקרקע (Peak Ground Acceleration – PGA) ברעידות אדמה מתועדות ואת עוצמתן באזורים המופיעים במפה. מפה כזו, המחלקת את ישראל לאזורים על פי המקדם הסייסמי, פותחה על ידי המכון הגיאופיסי לישראל.
איבראקי (מחוז)
מחוז איבראקי (ביפנית: "Ibaraki-ken" 茨城県) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל קאנטו שבאי הונשו. בירת המחוז היא העיר מיטו.
היסטוריה.
בעבר נקרא המחוז היטאצ'י, אך ב-1871 שונה שמו לאיבראקי.
גאוגרפיה.
מחוז איבראקי שוכן בחלק הצפון-מזרחי של חבל קאנטו, בין מחוז טוצ'יגי לאוקיינוס השקט, ובין מחוז פוקושימה מצפון ומחוז צ'יבה מדרום. המחוז אף גובל במחוז סאיטאמה בדרום-מערב. רובו של המחוז שטוח ומנוקד באגמים, מלבד חלקו הצפוני ביותר שהוא הררי.
ערים.
במחוז איבראקי ישנן שלושים ושתים ערים:
כלכלה.
כלכלתו של מחוז איבראקי נשענת בעיקר על תעשיות אנרגיה, בעיקר אנרגיה גרעינית, על תעשיות כימיות ועל תעשיות אלקטרוניקה. חברת היטאצ'י נוסדה בעיר המחוז הנושאת שם זה.
תרבות.
מחוז איבראקי ידוע בנאטו, או פולי סויה מותססים, של הבירה מיטו, באבטיחים של צ'יקוסיי ובערמונים של אזור נישיאיבראקי.
המחוז גם ידוע בהיסטוריית האייקידו שלו. מוריהי אואשיבה, מפתח השיטה, בילה את חייו הבוגרים בעיר איוואמה, שהיא כיום חלק מקסאמה, והדוג'ו שהקים עודנו קיים.
הבירה מיטו ידועה כביתו של קאיראקו-אן, הנחשב אחד משלושת הגנים היפנים היפים ביפן.
מערכת העצבים האנטרית
מחוז איבראקי
ספרי הבשורה
אמאנוהשידאטה
אמאנוהשידאטה (ביפנית: "Amanohashidate" 天橋立) הוא אחד משלושת הנופים היפים של יפן, השוכן במפרץ מיאזו שבצפון מחוז קיוטו.
אמאנוהשידאטה זהו שרטון צר המחבר את שני צדדיו של מפרץ מיאזו. אורכו של השרטון 3.3 קילומטר והוא מכוסה בכ-7,000 עצי אורן.
ניתן לראות את השרטון מההרים המתנשאים משני צדי המפרץ וניתן לטייל לאורכו ברגל.
על השרטון שוכן גם איסושימיזו, באר מים מתוקים הקיימת מתקופת הייאן, ושנבחרה לאחד ממאה המעיינות והנהרות היפים ביפן ב-1985.
מפת קאוורי
מפת קאוורי או מפת קאווריו (Caverio או Caveri) היא מפה שצוירה על ידי הקרטוגרף ניקולאי דה קאוורי בשנת 1505 לערך. המפה מוצגת כיום בספרייה הלאומית של צרפת, בפריז.
המפה אינה מתוארכת, אולם מקובל לתארכה לשלהי 1504 או לשנת 1505. על המפה חתום "ניקולי דה קאוורי יאנואנסיס" כיוצרה, וככל הנראה היא נוצרה בליסבון שבפורטוגל על ידי קאוורי (שמוצאו מג'נובה שבאיטליה). ככל הנראה קאוורי התבסס על מפות פורטוגזיות קדומות יותר, או על מפת קאנטינו.
מפה זו היוותה בסיס למפת ולדזמילר משנת 1507.
תיאור המפה.
המפה מרובעת, ומידותיה 2.25 על 1.25 מטרים. המפה צוירה ביד על גבי קלף ונצבעה ביד, והיא מתארת את חופי אסיה, אפריקה, אירופה ואף אמריקה, כאשר חופי צפון אמריקה ומפרץ מקסיקו המופיעים במפה, וזאת על אף שהיא צוירה קודם לגילוי פלורידה על ידי חואן פונסה דה ליאון בשנת 1512, וגילוייהם של וסקו נונייס דה בלבואה בשנת 1513, ג'ובני דה וראזאנו בשנת 1523 ושל אסטבן גומז בשנת 1524 בצפון חופי ארצות הברית של ימינו. משמעות הדבר, בהנחה שהמפה אכן צוירה בשנת 1505, היא כי מגלי ארצות אירופאים הגיעו לחופי צפון ארצות הברית ולחופי פלורידה קודם למגלים הידועים לנו כיום.
מפת קאווריו
מצנפת האפיפיור
כפייה אנטי-דתית
כפייה אנטי-דתית (נקראת גם כפייה חילונית) היא צעד הננקט, במדיניות מכוונת או בלעדיה, שתוצאתו מובילה תהליכי חילון או מעבר על חוקי הדת.
כפייה חילונית הונהגה בכמה מדינות בעולם בתחילת המאה העשרים:
בנוסף לכפייה אנטי-דתית מובהקת, המונעת מהפרט התנהגות דתית או כופה עליו התנהגות חילונית, מתקיים קונפליקט ביחס להתנהגות הנאותה במרחב הציבורי. דרישות דתיות וחילוניות אינן מצטמצמות למרחב הפרטי של האדם, אלא מציבות דרישות גם ביחס למרחב הציבורי, ולכן מתקיים קונפליקט מובנה בין העדפותיו של האדם הדתי ובין העדפותיו של החילוני. מנקודת מבטו של החילוני קונפליקט זה עשוי להתפרש ככפייה דתית, ומנקודת מבטו של הדתי הוא עשוי להתפרש ככפייה אנטי-דתית.
שרתון
מפת ביאנקו
מפת ביאנקו (Bianco) היא מפה אשר צוירה על ידי הקרטוגרף והספן האיטלקי אנדראה ביאנקו בשנת 1436 כחלק מהאטלס שיצר. האטלס כלל עשרה עמודים שמידותיהם 38x29 ס"מ, והמפה הופיעה בעמודו התשיעי. המפה מתארת את כל העולם כפי שצורתו הייתה ידועה בהתאם לספרו של תלמי. במפה מופיעות היבשות אירופה, אסיה ואפריקה בלבד, ויבשת אמריקה לא הייתה ידועה ליוצר המפה. חלקה העליון של המפה פונה לכיוון מזרח, חלקה התחתון לכיוון מערב, בשמאל המפה כיוון צפון, ובימינה כיוון דרום.
רגל (אב נזיקין)
איצוקושימה
איצוקושימה (ביפנית: 厳島) הוא אי השוכן במערב הים הפנימי סטו שביפן, בצפון-מערב מפרץ הירושימה. האי ידוע גם בשם מיאג'ימה (宮島), שפירושו "אי המקדש". האי הוא אחד משלושת הנופים של יפן. האי איצוקושימה שייך לעיר האצוקאיצ'י שבמחוז הירושימה, אך עד שנת 2005 היה האי עיירה בפני עצמה.
גאוגרפיה.
האי איצוקושימה הררי ומיושב בדלילות. שטחו כ-30 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה כ-2,000 נפשות. על האי יש עיירה אחת, ובה מתגוררים כל התושבים. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגתו של הר מיסֶן, ב-535 מטרים, וניתן להגיע אליה באמצעות רכבל המסיע את המבקרים לפסגה.
איצוקושימה מפורסם בזכות מקדש השינטו שעל האי, שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. לפי הרישומים נבנה המקדש בתקופת שלטונה של הקיסרית סויקו. המצביא טאירה נו קיומורי קבע את צורתו הנוכחית של המקדש.
שטח האי והים המקיף אותו הם חלק מהפארק הלאומי סטונאיקאי. הים המקיף את האי ידוע בגאות ושפל הקיצוניים שבו. בשעת השפל נסוג הים אל מעבר לטוריאי של האי, ובשעת הגאות מכסה הים את כל השטח שמתחת למקדש.
עצי האדר הגדלים בו מפורסמים ברחבי יפן בשל שלכת הארגמן שלהם בסתיו. מכיוון שהאי נחשב מקום קדוש חל איסור מוחלט על כריתת העצים. באי מתהלכים חופשי קופי מקוק ואיילים. בדת השינטו נחשבים האיילים כשליחי האלים, ולפיכך הן חיות קדושות.
מחוז מיאגי
ספר אבוד
מצושימה
מָצוּשימה (ביפנית: "Matsushima" 松島) היא קבוצת איים במחוז מיאגי, יפן. בקבוצה ישנם כ-260 איונים המכוסים בעצי אורן, והם נחשבים לאחד משלושת הנופים של יפן.
מראות.
ארבע המראות של מצושימה.
ישנן ארבע נקודות תצפית על מצושימה:
אמאנוהאשידאטה
אמנוהאשידאטה
אמנוהשידאטה
שלושת הנופים של יפן
שלושת הנופים של יפן (ביפנית: "Nihon Sankei" 日本三景) היא רשימה קאנונית של הנופים היפים ביותר ביפן, הדומה לרשימת שבעת פלאי תבל. הרשימה מיוחסת למלומד רזאן היאשי, שהזכיר אותה לראשונה ב-1643.
שלושת הנופים הם:
סואטניוס
דיוקיסה
דיוקזיה
צבעוני רחב עלים
צבעוני רחב עלים (שם מדעי: "Tulipa gesneriana") הוא מין מתורבת מהסוג צבעוני. הצבעוני רחב העלים הוא גאופיט (צמח בעל בצל) ונפוץ בעיקר בגינון בשל צבעי פרחיו היפים. מקורו במזרח התיכון ואפריקה. הוא צומח לגובה 50 ס"מ, ושותלים אותם בחודש דצמבר. הוא פורח במגוון צבעים בחודש אפריל.
שלמה למפרט
שלמה יצחק למפרט (נולד ב-כ"ח בחשוון ה'ת"ש; 10 בנובמבר 1939) הוא איש אקדמיה ודירקטור ישראלי, אשר הקים מספר בתי ספר ללימודי מנהל העסקים בישראל.
פעילות אקדמית.
למפרט סיים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בשנת 1963. בשנת 1965 סיים לימודי תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 1971 סיים לימודי דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1969 עד 1971 שימש כפרופסור עוזר (Assistant Professor) בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק. החל משנת 1971 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1973 הקים את החוג למנהל עסקים של המכללה למינהל בתל אביב ועמד בראשה עד לשנת 1979. בשנים 1977-1979 ייסד את לימודי התואר השני במנהל עסקים במסגרת החוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן וריכז אותם בדרגת מרצה בכיר. ב-1979–1982, 1986-1987, 1988-1989 שימש כפרופסור חבר (Associate Professor) בברוך קולג' בניו יורק. בשנת 1991 הקים את בית הספר למוסמכים במנהל עסקים של אוניברסיטת בר-אילן ועמד בראשו עד שנת 1995.
בשנים 1995-1996 הקים למפרט את בית הספר הבינ"ל לניהול של טורו קולג' (כיום ידוע כמכון לנדר) בירושלים, ושימש כדיקן בית הספר.