ליוונים הייתה העיר ידועה בשם ערה (Arra). העיר הייתה חלק מהאימפריה הביזנטית במאה החמישית ונכבשה על ידי המוסלמים ב-637. הביזנטים כבשו אותה שוב ב-968 ובסוף המאה ה-11 כבשו אותה הסלג'וקים. במאה ה-11 פעל בעיר הוגה הדעות והמשורר הערבי הנודע אבו אל-עלאא אל-מערי.
טבח מערה.
ב-1098, בעת מסע הצלב הראשון, לאחר שהצלבנים בפיקודם של רמון הרביעי, רוזן טולוז ובוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה צרו על אנטיוכיה וכבשו אותה, הם המשיכו בכיוון דרום לעבר מטרתם: כיבוש ירושלים. למרות גודלה הקטן וחוסר חשיבותה של העיר, נודע כיבוש מערה (Marre בכתבים המערביים), או "טבח מערה" כפי שהוא מכונה לעיתים, בהשפעתו הפסיכולוגית על המוסלמים. נראה שהצלבנים, בפיקודו של בוהמון הראשון, נתקלו בקשיים גדולים לכלכל את עצמם וגם פשיטות במרחב הכפרי שמסביב לא הועילו והצבא הצלבני הגיע למצב של רעב קשה ולתת תזונה. נראה שהצלבנים הציעו לעיר להיכנע תמורת הגנה על חיי ורכוש התושבים, אך אלו לא הצליחו להגיע לתמימות דעים ודחו את ההצעה. למרות מצבם התזונתי הצליחו הצלבנים ב-12 בדצמבר לפרוץ את חומות העיר מערה וערכו טבח בתושבי העיר, פעולה שהייתה מקובלת, על פי חוקי המלחמה בהם נהגו, כתגובה לסירוב לכניעה. בטבח נהרגו כ-20,000 נפש. ההיסטוריון הערבי אבן אל-אתיר, נוקב אף במספר של 100 אלף הרוגים, אך מספר זה נחשב מופרז מאוד. בעקבות הרעב בו היו שרויים וחוסר יכולתם למצוא בעיר הכבושה די מזון לכלכלם, אירעו בעקבות הטבח מקרים רבים של אכילת בעלי חיים כולל כלבים ואף קניבליות (אכילת גופות המוסלמים). מקרה זה של קניבליות הפך לאירוע מכונן ביחסי מערב-מזרח ואסלאם-נצרות. הספרות הערבית, שתפסה את מעשה הקניבליות כתוצאה של קנאות דתית עמוקה, השתמשה במשך מאות שנים בדימוי של הצלבנים הקניבלים כדי להדגים את קנאותם הדתית ואת חוסר אנושיותם של הנוצרים ושל עמי המערב.
ימי הביניים והשלטון העות'מאני.
ב-1135 נכבשה העיר מידי הצלבנים על ידי זנגי והחלה בה תקופת שגשוג. בסוף המאה ה-12 נבנה המסגד הגדול של העיר – ממנו נותר עד היום המינרט הרבוע, דוגמת מינרט המסגד הגדול של חלב. במאה ה-16, בזמן השלטון העות'מאני, נבנו שני חאני שיירות גדולים בעיר: החאן הגדול וחאן מוראד פאשה.
העת החדשה.
ב-1932 נמנו בעיר 5,250 נפש.
מלחמת האזרחים בסוריה 2011–2020.
ביוני 2011, במהלך ההתקוממות בראשיתה של מלחמת האזרחים בסוריה, דווח כי כוחות צבא סוריה, הכוללים טנקים, כיתרו את העיר במטרה להשליט בה סדר לאחר שלטענתם הותקפו בה מוסדות שלטוניים על ידי גורמי האופוזיציה. כיתור זה בא לאחר שימים ספורים לפני כן, השתלט הצבא על העיר ג'סר א-שורור, שנמצאת באותו מחוז, כ-45 קילומטר מצפון. כמו כן נמסר, כי רבים מתושבי העיר נמלטו ממנה.
ב-8 באוקטובר 2012 החל באזור העיר קרב בן שישה ימים בין הצבא הסורי החופשי ובין צבא סוריה, שבסופו השתלטו המורדים (הצבא הסורי החופשי) על העיר וסביבותיה. בקרב נהרגו כ-100 מאנשי הצבא הסורי החופשי, כ-200 מחיילי הצבא הסורי וכ-60 אזרחים. כמו כן נגרם נזק כבד לעיר.
ב-28 בינואר 2020, כוחות צבא סוריה בסיוע חיל האוויר הרוסי הצליחו להשתלט על העיר, והתושבים הסונים שבעיר ברחו למרכז אידליב מפחד מטבח שיבצעו בהם המיליציות השיעיות.
מרלון ויינס
מרלון ל. ויינס (באנגלית: Marlon L. Wayans; נולד ב-23 ביולי 1972) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקאי. התפרסם בתור שורטי בפרודיות האימה "מת לצעוק ו"מת לצעוק 2" וגם בסרטים "רקוויאם לחלום" ו"ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ".
ביוגרפיה.
ויינס נולד בברוקלין, ניו יורק לאלבירה עקרת בית והוואל ויינס, מנהל סופרמרקט.
גדל בזרם הנוצרי "עדי יהוה" לצד אחים ואחיות שהתפרסמו גם בתור שחקנים, במאים, מפיקים ותסריטאים: שון ויינס, דיימון ויינס, קינן אייבורי ויינס, דווין ויינס וקים ויינס.
למד ב"תיכון פיורלו לה גוארדיה" למוזיקה ואומנויות ובאוניברסיטת הווארד.
לוויינס יש בן ובת מחברתו אנג'ליקה זאקרי.
קריירה קולנועית.
התחיל את הקריירה שלו בקומדיות של אחיו קינן אייבורי ויינס ודיימון ויינס "אני אתפוס אותך פראייר" ו"רוצה את כל הקופה".
בתחילת דרכו שיחק ויינסלצידו של הראפר טופאק שאקור בדרמת הכדורסל "מעל החישוק".
ב-1996 כתב ויינס ביחד עם אחיו את הפרודיה "נודניק בלי הפסקה" והופיע בתור לוק דוג סוחר סמים צעיר ובן דודו של גיבור הסרט אשטריי.
ב-1998 הופיע בקומדיה "ללא הגיון" בתור תלמיד המכללה חסר האמצעים דאריל.
לאורך כל שנות ה-90 שיחק בסדרת המערכונים שיצרו קינן ודאמון ויינס " צבעים חיים" ויצר ביחד עם אחיו שון ויינס את קומדיית המצבים "האחים ויינס", בה כיכב בחמש עונות הסדרה בתפקיד הראשי לצידו של שון.
בשנת 2000 התפרסם בעולם בזכות פרודיית האימה המצליחה "מת לצעוק" אותה הפיק וכתב ביחד עם שון ויינס. בסרט הופיע בתפקיד שורטי, אחיה של ברנדה (רג'ינה הול).
שיחק באותה שנה מוצלחת גם בסרטו של דארן ארונופסקי "רקוויאם לחלום" בתור טיירון המנסה לסחור בסמים ביחד עם חברו הארי גולדפארב (ג'ארד לטו) ומסתבך עם החוק ובעיבוד הקולנועי למשחק הווידאו הפופולרי "מבוכים ודרקונים" בתור הגנב סנייל.
ב-2001 כתב הפיק וחזר לתפקיד שורטי בסרט "מת לצעוק 2".
ב-2004 יצר ביחד עם משפחתו את הקומדיה "לבנבנות" ושיחק ביחד עם אחיו מרלון בתפקיד סוכן ה אפ. בי. איי מרקוס קופלנד שמתחפש לצורך עבודתו לבחורה לבנה.
בנוסף הופיע בקומדיית הפשע של האחים כהן "לחסל את הליידי" בתור השודד גווין מק'סם.
ב-2006 הפיק וכתב ויינס ביחד עם משפחתו את הקומדיה "בחור קטן" ושיחק בתפקיד קלווין סימס, גנב גמד המתחזה לתינוק.
ב-2007 השתתף בקומדיה של אדי מרפי "נורביט".
ב-2009 כיכב בסרט הפעולה "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", בסרט גילם את ריפקורד חייל מארינס המצטרף ביחד עם חברו ליחידה דיוק (צ'נינג טייטום) ליחידת הקומנדו הבינלאומית "כח המחץ".
כמו כן הוציאו ויינס ואחיו את סרטם השישי לאקרנים "מת לרקוד", בו שיחק בתפקיד קטן לצד אחייניו. בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה "עירום" לצידה של רג'ינה הול.
מחקר (פירושונים)
כיחלון
כִּיחלוֹן (בלועזית: צִיאָנוֹזִיס) הוא הופעת גוון כחול בעור או ברקמות ריריות בשל חוסר אספקת חמצן לרקמות הקרובות לפני העור. תחילת הכיחלון ב-2.5 g/dL של דאוקסיהמוגלובין. הצבע הכחול מודגש יותר באנשים בעלי ספירת המוגלובין גבוהה מאשר באנשים עם אנמיה. בנוסף, קשה יותר לראות את הגוון הכחול בעור כהה. כאשר סימני הכיחלון מופיעים לראשונה, על השפתיים או באצבעות, דרושה התערבות רפואית בתוך 3–5 דקות, מאחר שהכיחלון נגרם על ידי היפוקסיה, חנק או כשל לבבי חמור.
יוסף משה ולירו
יוסף משה וָלֵירוֹ (14 בנובמבר 1882 – 6 ביולי 1945) היה שופט יהודי בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. היה אחד משופטי ההרכב במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב ופסק בדעת מיעוט כי יש לזכות את הנאשם אברהם סטבסקי.
ראשית דרכו.
יוסף משה ולירו נולד בירושלים בשנת 1882 למשפחת ולירו, משפחת הבנקאים הספרדית הידועה בתולדות היישוב. סבו יעקב ולירו היה מייסד השושלת, שפתח בשנת 1848, יחד עם שותפים נוספים, את הבנק הראשון בארץ ישראל בעת החדשה – בנק ולירו ושות'. אביו היה חיים אהרן ולירו, איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. השירותים הפיננסיים שסיפק בנק ולירו שבבעלותו קידמו את הקהילה היהודית בירושלים ובארץ ישראל, וההון שהוזרם באמצעות הבנק הושקע ברכישת קרקעות ובבנייה, בפיתוח תשתיות ובדחיפת ירושלים הנחשלת של המאה ה-19 אל המתווה של ערים מודרניות.
בצעירותו למד ולירו משפטים באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ, ובשנת 1912 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
סיפור אהבתו ללאה אבושדיד, שנחשבה לאחת הצעירות היפות בירושלים באותה עת, היה נושא לשיחה בפי בני היישוב. היא הייתה בת למשפחה נכבדה מהקהילה המוגרבית, והזוג עמד להינשא, אך קם לה מחזר אחר, העיתונאי איתמר בן-אב"י, ששבה את לבה ונישא לה. ב-1912 נסע ולירו לרוסיה, ושם נשא לאשה את לאה בתיה שייקביץ', שהייתה דוקטור לרפואה. בשנת 1914 התיישבו בני הזוג בקהיר, שבה עבד כעורך דין. בשנת 1916 שבו לירושלים.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב ולירו לצאת את הארץ לדמשק במקום אביו הזקן והחולה, במסגרת הגירוש של מנהיגי היישוב בידי ג'מאל פחה.
לאחר המלחמה היה לשופט במסגרת הממשל הצבאי הבריטי (OETA – Occupied Enemy Territory Administration), שקדם למנדט. בשנת 1920 נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
משפט רצח ארלוזורוב.