גרון עמוק (באנגלית: Deep throat) הוא סרט קומדיה פורנוגרפי שיצא לאקרנים ב-12 ביוני 1972. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'ררד דמיאנו בכיכובה של שחקנית הפורנו לינדה לאבלייס, שקיבלה 1,250 דולר תמורת השתתפותה בסרט. הסרט זכה להצלחה רבה, והוקרן אף באופן מסחרי בבתי קולנוע. הסרט נחשב לאחד מהסרטים הראשונים בעידן הפורנו שיק, שבו זכתה הפורנוגרפיה למעמד של תופעה תרבותית חיובית. בניגוד לסרטים פורנוגרפיים רבים, "גרון עמוק" מורכב מעלילה שלמה וההתמקדות בו היא לא רק בתוכן המיני אלא גם בסיפור עצמו אודות אישה מתוסכלת מינית המגלה שהדגדגן שלה ממוקם בגרונה (ולכן אינה מצליחה לחוות אורגזמה), ובשל כך עובדת כמטפלת-רפואית ומשתמשת במום זה כדי לקיים עם מטופליה מין אוראלי בשיטה המיוחדת - "גרון עמוק", בזמן שהיא מחפשת גבר להתחתן איתו.
עלילה.
לינדה, אישה מתוסכלת מבחינה מינית, מגיעה לביתה ופוגשת במטבח את חברתה הטובה, הלן (דולי שארפ), ואת חברה של הלן, המבצע בה מין אוראלי. הלן מבקשת מלינדה להדליק לה סיגריה וזו נענית לבקשתה. לאחר מכן, כששתיהן הולכות לבלות בבריכה ונחות, לינדה מתוודה שמעולם לא חוותה אורגזמה. הלן מזמינה אותה למסיבת סקס שארגנה ביחד עם חברים. במהלך המסיבה, לינדה מקיימת מין וגינאלי עם אחד המשתתפים ומתאמצת, ללא הצלחה, לחוות אורגזמה, בעוד שחברתה נהנית מחדירה כפולה ומין אוראלי יחד עם שאר המשתתפים.
הלן, שלמדה מחברתה כי המסיבה לא הועילה לה, מציעה לה לבקר רופא בשם ד"ר יאנג (הארי רימס). לינדה מבקרת במרפאה של ד"ר יאנג, בה הוא נוהג לשכב עם האחות (קרול קונורס). לינדה מספרת לרופא בשברון לב על התסכול המיני שלה. הוא בוחן את איבר מינה של לינדה ורואה שאין לה דגדגן, עובדה המוסיפה לתחושת התסכול שלה. עד מהרה מגלה הרופא שהדגדגן של לינדה ממוקם בגרונה. תחילה היא לא מאמינה, אך זה מציע לה לנסות לקיים בו מין אוראלי באמצעות השיטה אותה הוא מכנה "גרון עמוק" (אקט של מין אוראלי באיבר המין הגברי המדמה "בליעה" שלו) והיא מסכימה. לאחר מספר דקות לינדה חווה סוף סוף אורגזמה, והיא הופכת למאושרת ואופטימית. דבר זה גורם לה להתאהב בד"ר יאנג ולרצות להינשא לו, והוא לא נענה לבקשתה אך מנחם אותה באמרו שבינתיים, בזמן שהיא מחפשת אהבה אמיתית, הוא יוכל להעסיק אותה אצלו במרפאה כמטפלת והיא תבצע במטופליה את שיטת "גרון עמוק". בסופו של דבר לינדה אכן מוצאת גבר שיספק אותה ומסכימה להינשא לו.
הסרט האורך כ-61 דקות, מלווה בדיאלוגים ושירים המהולים בהומור והופכים את העלילה לקומית כבסרטי המיינסטרים המוכרים והרגילים שלא מתעשיית הסרטים הכחולים. כמו כן, הקטעים בהם לינדה חווה אורגזמה מלווים בצלצולי פעמונים ופיצוצים של זיקוקי דינור. בסוף הסרט נאמר באופן סמלי: "סוף. וגרון עמוק לכולכם".
ביקורת ומחלוקת.
שנים אחדות לאחר תחילת הקרנתו של הסרט סיפרה השחקנית הראשית בו, לינדה לאבלייס, כי ההשתתפות בסרט (כמו בסרטי הפורנוגרפיה הקודמים בהם השתתפה) נכפתה עליה על ידי בעלה, שממנו התגרשה בשנת 1973. לדבריה, ניתן לראות בסרט את החבורות שהותיר בעלה על ירכיה. לאבלייס הפכה למתנגדת חריפה של הפורנוגרפיה ונתנה הרצאות ועדויות בהן היא גינתה את מה שתיארה כשיטות הבזויות הנהוגות בענף זה וסיפרה כיצד הולכה שולל בתעשייה בה לא רצתה מעולם לעסוק.
הסרט "גרון עמוק" מהווה דוגמה קיצונית להשתלבותו של הפשע המאורגן בחברה. הסרט הופק על ידי לואיס פראינו, שקיבל את הכסף להפקתו מבני משפחתו החברים במאפיה. עלות ההפקה הייתה 22 אלף דולר בלבד. אף שהמימון להפקת הסרט הגיע מהמאפיה, זכה הסרט לפרסום רב באמצעי התקשורת, ורבים אינם רואים פסול בצפייה בו. השפעתו של הסרט על התרבות האמריקאית ניכרת בכינוי "גרון עמוק" שניתן למקור המידע של העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין בפרשת ווטרגייט.
סרט ההמשך, "גרון עמוק חלק שני" ("Deep Throat Part II"), זכה להצלחה פחותה יותר. לאורך השנים, בהשפעת הסרט, צולמה והופצה סדרת סרטים פורנוגרפיים קשים שנקראה בשם "גרון עמוק" - שאינה קשורה לסרט המקורי או לסרט ההמשך. הסרט הראשון בסדרה זו, "גרון עמוק 2" זכה להצלחה רבה ולאחריו יצאו ארבעה סרטים נוספים (גרון עמוק 3–6). את סרטים מספר 4–6 בסדרה ביים רון ג'רמי.
פאנצרפאוסט
פאנצרפאוסט (בגרמנית: Panzerfaust) היה מטול רקטות נגד טנקים ששימש את הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. משמעות השם בגרמנית היא "אגרוף משוריין".
כללי.
הפאנצרפאוסט פותח ב-1942 כתחליף לנשקי נ"ט קודמים שהיו בשירות החי"ר הגרמני. הנשק כלל צינור שיגור חד פעמי, שהוטען מראש ברקטה נגד טנקים. אורך צינור השיגור היה כמטר, וקוטרו כארבעה עד שישה סנטימטר (תלוי בדגם). על החלק העליון של הנשק הותקנה כוונת אחורית פשוטה, והדק. לא הייתה כוונת קדמית, אלא נעשה שימוש בקצה העליון של ראש הנפץ. מקצהו הקידמי של הצינור בלט ראש הנפץ, שקוטרו היה 15 סנטימטר. ראש הנפץ היה מטען חלול, מה שאיפשר לו לחדור עד 170 מילימטר של שריון.
הפנצרפאוסט היה פשוט וזול, קל יותר מהבזוקה האמריקאית, ויותר יעיל מהתול"ר הרוסי. המגבלה העיקרית של הפאנצרפאוסט הייתה טווחו הקצר. מיליוני פאנצרפאוסטים יוצרו ונופקו לצבא גרמניה. במהלך הקרב על ברלין מריצות מלאות בפאנצרפאוסטים סופקו למגינים. יתרונו העיקרי של הפאנצרפאוסט היה חוסר רתע בעת הירייה, מה שאפשר לילדים, נשים וזקנים להשתמש בו בבטחה.
דגמים.
במהלך המלחמה נבנו מספר דגמים:
פאנצרפאוסט 30.
זוהי הגרסה המקורית, שנכנסה לשירות באוגוסט 1943. המספר 30 שבשם מעיד על הטווח המקסימלי של 30 מטר.
ראש הנפץ שקל 2.9 ק"ג, מתוכם 800 גרם חומר נפץ. מהירות המעוף הייתה 30 מטר לשנייה והנשק כולו שקל 5.1 ק"ג.
פאנצרפאוסט 60.
זוהי הגרסה הנפוצה ביותר. ייצור החל באוגוסט 1944. הטווח עלה לשישים מטר, והפך את הנשק למעשי יותר. מהירות המעוף עלתה ל-45 מטרים לשנייה, הודות לצינור שיגור רחב יותר וחומר בעירה רב יותר ברקטה. גם הכוונת וההדק שופרו. הנשק המשופר שקל 6.1 ק"ג.
פאנצרפאוסט 100.
הגרסה האחרונה שיוצרה בכמות גדולה, מנובמבר 1944 ועד סוף המלחמה. הטווח עלה למאה מטרים, ומהירות המעוף ל-60 מטרים לשנייה. גם הפעם השיפורים בביצועים הושגו על ידי הגדלת הנשק. הכוונת שופרה והיו בה חורים ל-30, 60, 80 ו-150 מטרים. הערכים נכתבו על הכוונת בצבע זרחני על מנת לאפשר ירי בלילה. הפאנצרפאוסט 100 שקל 6.8 ק"ג.
פאנצרפאוסט 150 ופאנצרפאוסט 250.
הפאנצרפאוסט 150 נכנס לשירות בכמויות קטנות לקראת סוף המלחמה. הוא היווה שיפור משמעותי על קודמיו, בכך שאומנם כמות חומר הבערה ברקטה זהה לפאנצרפאוסט 100, אך מבנה הרקטה היה שונה. הרקטה הייתה דו-שלבית, ואפשרה מהירות מעוף של 85 מטרים בשנייה, כמו גם כושר חדירה עדיף. הנשק תוכנן לשימוש של עד 10 פעמים.
פאנצרפאוסט 250 תוכנן להיכנס לייצור בספטמבר 1945, והמלחמה נגמרה לפני שתכנונו נסתיים.
בזמן המלחמה הקרה סופק לצבא גרמניה נשק נ"ט חדש, שנקרא פאנצרפאוסט 3.
מטול רקטות נגד טנקים
בית
ביית
אשרת
חור לבן
חור לבן באסטרופיזיקה הוא גרם שמים היפותטי שמהווה היפוך הזמן של חור שחור, בכך שהוא פולט חומר ואנרגיה למרחב הסובב אותו. בעוד החור השחור סופח אליו כל חומר או קרינה המגיעים אל מעבר לאופק האירועים שלו, החור הלבן פולט אותם אל מעבר לאופק שלו.
עד היום לא נמצאו עדויות לקיומו של חור לבן כלשהו, אולם יש חוקרים המשערים כי המפץ הגדול הוא דוגמה לפעילותו של חור לבן. אסטרופיזיקאים רבים סבורים שחור לבן הוא הדרך שבה רוב היקומים נוצרו.
דרך נוחה להסביר את מהותו של חור לבן היא להמחיש את בליעתו של חומר על ידי חור שחור ולאחר מכן להפוך את כיוון הזמן, כך שנראה כי מתוך אזור נובעים אל היקום החיצוני חומר ואנרגיה.
בעבר נעשו ניסיונות להסביר את הקוואזרים המרוחקים כחורים לבנים, אולם רעיון זה נזנח לאחר שהוסברה הפעילות המתרחשת באזורי הקוואזרים כמקום הפולט קרינה רבה עקב החיכוך ועליית החום הרבה העוברת על החומר הרב מסביבו בהתקרבו למרכז הקווזאר (שהוא למעשה חור שחור).
לפי חלק מהמודלים הבעיה העיקרית במושג החור הלבן היא שהמקום שממנו נובעים החומר והאנרגיה אמור להיות ייחודיות שהאזור העוטף אותה אמור להיות בעל שדה כבידה כה גדול שיגרום לכל עצם הנופל לתוך החור הלבן להפוך אותו למעשה לחור שחור.
לחורים לבנים מייחסים תכונות פיזיקליות שלא נצפו בשום מקום והם זוכים להתייחסות במדע בדיוני: חורים לבנים מתקשרים בדרך כלל לחורי תולעת. בנוסף, לעיתים מציגים חורים לבנים כ"פתח ליקום אחר" ו"לזמן ומרחב אחרים". החור השחור הוא הפתח ששואב את החומר לתוכו, והחור הלבן הוא המוצא שפולט את אותו חומר מתוכו.
לואי בונואל
דרום-אפריקה
רחם מדברי
רחם ציצית
יאיר צבן
יאיר זלמן צבן (נולד ב-23 באוגוסט 1930) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת ושר מטעם מרצ.
ביוגרפיה.
צבן הוא יליד ירושלים, בוגר שבט מצדה של תנועת הצופים, שירת בפלמ"ח ונמנה עם מקימי קיבוץ צרעה. הוא בוגר סמינר הקיבוצים במגמה למורים על-יסודיים, בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה כללית ויהודית, במקצועו הוא עיתונאי ומורה. ב-1952 הודיעו יאיר ושולמית על פרידתם מקיבוץ צרעה על רקע חילוקי-דעות רעיוניים. הם עברו לגור בתל אביב (ובהמשך בבת-ים וברמת-גן) וצבן החל בפעילותו בחטיבה הצעירה של מפ"ם.