במפה מופיעות כנסיית הקבר וכנסיית הניאה. כנסיית הניאה נבנתה ב-549/550 (על פי לוחית שמצא במקום נחמן אביגד) וכנסיית הקבר נחרבה בשנת 614. לפיכך מתוארכת המפה בין 549 ל-614. מבנים שנבנו בירושלים לאחר 570 נעדרים מן המפה לכן נוטה המחקר לצמצם את תיארוך המפה לשנים 549-570.
לעומת זאת, הארכאולוג דן בהט מתארך אותה למאה השביעית או השמינית.
מאפייני המפה.
המפה משלבת תיאור גאוגרפי עם תיאור דתי של ארץ הקודש. התיאור מבוסס על חיבור ה"אונומסטיקון" של אוסביוס מקיסריה, על מפות דרכים מן התקופה הרומית ועל מדריכי צליינות שהוכנו עבור צליינים נוצרים. המקומות במפה אינם מתוארים לפי קנה מידה אחיד, כי אם על פי חשיבותם הדתית - ככל שהמקום המתואר הוא חשוב יותר, כך הוא מתואר בצורה בולטת וגדולה יותר.
גבולות ארץ הקודש במפה משתרעים מצידון ועד תבאי שבמצרים. אולם החלקים הקיצוניים שלה לא שרדו. החלק ששרד ממוקם בספינה המרכזית של הכנסייה. כיוון התיאור של המפה הוא כלפי מזרח. המפה משלבת נקודות מבט שונות. העיר ירושלים, לדוגמה, מוצגת במבט מלמעלה בעוד שערים אחרות מתוארות בהיטל אלכסוני מן הצד. הכללת היישובים נעשתה על פי ציונם בכתבי הקודש. ירושלים, לדוגמה, מתוארת בקנה מידה הקרוב ל-1:1600, כמעט פי עשרה משאר חלקי המפה.
בין היישובים הנזכרים במפה נמנים שכם, יריחו, בית חגלה, גלגל, זכריה, שוכה, בית חורון, אמאוס, מודיעין, תמנתה, כפר רות, לוד, עין טב, יבנה, אשדוד, אשקלון, עזה ורפיח, וכן יישובים רבים בנגב, ובהם באר שבע, גרר, חלוצה, פטיש, בית הגדי ומעון.
תיאור העיר ירושלים.
העיר ירושלים תוארה במרכזה של המפה, תוך יצירת עיוות בקנה המידה של המפה. בתיאור העיר הציגו יוצרי המפה אספקטים ריאליסטים ותיארו אותה עם התייחסות לאדריכלות הממשית של העיר. העיר מתוארת במבט מלמעלה, כשהיא נפרשת מן המרכז החוצה, סביב הרחוב העיקרי - הקארדו, אשר השתרע מצפון לדרום. לאורך הרחוב מתוארות שתי שדרות עמודים המוצגות בהיטל מן הצד ומלמעלה גם יחד. הרחוב מתחיל בשער סטפנוס הקדוש, אשר ניצב במקום שער שכם. לצד השער מופיעה רחבה גדולה ובה מצוין עמוד גדול. העמוד, אשר נבנה, כנראה, לכבודו של אדריאנוס והוא מהווה את מרכזה המדויק של המפה. ייתכן כי הסיבה לכך היא העובדה שהעמוד שימש כציון דרך משמעותי במפות דרכים רומיות.
הציון המשמעותי ביותר בתיאור העיר ירושלים הוא תיאור כנסיית הקבר. תיאור זה עיוות את מיקומה הממשי של הכנסייה בעיר והזיזו לכיוון דרום כדי להציגה כמרכזה של העיר. גם בתיאור סימבולי זה אנו יכולים למצוא מאפיינים ריאליסטיים, הידועים לנו מן המחקר הארכאולוגי של כנסיית הקבר כגון האטריום והמדרגות המוליכות אליו, מבנה הבזיליקה (ה"מרטיריון"), בעל הגג המשולש והרוטונדה, בה נמצא קברו של ישו.
בתיאור הקרטוגרפי של העיר במפה מודגש הרעיון של מרכזיותה של העיר בנצרות ואת תפיסתה כ"ירושלים השמימית" (Heavenly Jerusalem) - כלומר תפיסת העיר כמרכזו של העולם.
הרחובות הראשיים במפת מידבא עוברים מצפון לדרום, ורק רחוב קטן במערב העיר מוליך מאחד השערים (שער יפו?) אל הקארדו, בציר מערב-מזרח. יש המבקשים לראות ברחוב זה רמז לדקומנוס המאפיין ערים קלאסיות אחרות, החוצה בדרך כלל את העיר ממערב למזרח. בפברואר 2010 נתגלה לראשונה חלק מרחוב זה, כאשר במהלך עבודות תשתית נחשף ריצוף של רחוב גדול מן התקופה הביזנטית בציר מזרח-מערב. הרחוב כוסה ברבות השנים בריצוף רחוב דוד, דבר המלמד כי תוואי הדרך באזור זה לא השתנה זה 1400 שנה לפחות.
הקארדו מאקסימוס והקארדו ולנטיס.
במפה נראים בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מאקסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים משער שכם עד אזור כנסיית הניאה והקארדו המזרחי (ה"משני" - קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר הטירופיאון. במקורות הכתובים מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות. לפי חפירות שנערכו בשנים 2005-2009 עולה כי ייתכן ואבחנה זו בין "קארדו ראשי" ו"קארדו משני" שגויה. לפי הממצאים, רוחבו של הקארדו המרכזי 22.5 מ' והקארדו המזרחי רחב ממנו, 24 מ'. שני הרחובות דומים מאוד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצידו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים. ממצאי חפירות הקארדו המזרחי ובעיקר אופן הנחת הרצפות (אלכסונית לציר התנועה) מביאים אותנו להסיק כי הקארדו המזרחי הוא הקארדו הראשי של איליה קפיטולינה שהמשיך בשימוש גם בתקופה הביזנטית עת הפך להיות קארדו משני. הקארדו המערבי (המרכזי) הפך לקארדו הראשי בתקופה זו מאחר שעבר בסמוך לכנסיית הקבר שהייתה מוקד הפולחן המרכזי בעיר הביזנטית, וסיומו בכנסיית הניאה גם כן שיפר את מעמדו. בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצידו המערבי של הרחוב, באופן שמתאים לתיאור במפת מידבא, אך אין לפסול שהייתה שורה כזו גם מצידו המזרחי, על סמך רחובות דומים בערים אחרות. אמן מפת מידבא ביקש ככל הנראה להדגיש את מרכזיותו של הקארדו המרכזי שהיווה ציר קישור בין כנסיות ושימש לתהלוכות דתיות על פני הרחוב הזהה כמעט מבחינה פיזית, ששכן ממזרח לו, אך לא היה בעל שימוש דתי ומופיע, לכן, כ"משני".
תוכנית העיר הביזנטית נסמכת ללא ספק על מודל העיר הרומית איליה קפיטולינה שהכתיבה את מהלך הרחובות ואופן תפרוסת היישוב העירוני של ירושלים הביזנטית.
הנרי שרייר
זימים
זימים הם אברי הנשימה של הדגים וייצורים אחרים החיים במים.
הדגים נחשבים לקדומים יותר מבחינה אבולוציונית ולפיכך פרימיטיביים יותר מאשר היונקים. משום כך, תאי הדם האדומים שלהם, בניגוד לתאי הדם של היונקים, מכילים גרעין אשר גורע משטח המגע שלהם עם החמצן ומגדיל באופן ניכר את גודל התא. מכיוון שהדגים מסוגלים לקלוט פחות חמצן ורמת ריווי החמצן במים עומדת על 0.6%, יש להגדיל את שטח המגע של תאי הדם האדומים עם המים (ראו גם: החמצן כגורם מגביל). זהו תפקידם של הזימים.
הזימים בנויים מקרומים דקים ועדינים ביותר העשויים משכבות תאים בודדים, עשירים מאוד בנימי דם המובילים תאי דם בודדים הפולטים פחמן דו-חמצני וקולטים את החמצן מהמים, והם עוברים דרך הקרומיות, בהן מתבצע חילוף הגזים בין נימי הדם לסביבה המימית החיצונית בתהליך דיפוזיה (מפל ריכוזים). רוב הזימים מגבירים את יעילות הספיגה על ידי שימוש במנגנון זרם נגדי (Counter-current Exchange) המצוי בתהליכים טבעיים רבים. הנימים המביאים דם שיספוג את החמצן נמצאים במקביל עם הנימים אשר כבר ספגו את החמצן, וכוללים מעבר החמצן בנקודות החיבור לאורכן. הזרימה בנימים המובילים חמצן הפוכה לכיוון הזרימה בנימים הסופגים חמצן, ובכך נשמר מפל ריכוזי חמצן קטן אך אחיד לכל אורך הנימים.
כדי לאפשר לדג לקלוט כמות מרבית של חמצן, עליו להניע את המים סביבו כל העת. מיני דגים מסוימים עושים זאת על ידי פתיחה וסגירה של הזימים. מדובר בעיקר בדגי גרם, שהם הנפוצים ביותר; אצלם מכוסים הזימים בלוחית גרמית ניידת הנקראת "מכסה הזימים". לפיכך אי אפשר לראות את הזימים אלא לאחר שמרימים את מכסה הזימים שנמצא יחד עם מערכת הזימים על ראשו של הדג כדי להיות קרובים למוחו, וראשיתו של צינור העיכול בדפנות הלוע. הדג בולע את המים דרך פיו על ידי תנועה קדימה ופתיחת הלוע ולאחר מכן סגירת פיו ודחיסת המים על פני הזימים; מינים אחרים של דגים, כגון כרישים, עושים זאת על ידי הישארות בתנועה מתמדת גם תוך כדי שינה (הדבר קשור גם לפעילות החשמלית שבגוף הכריש).
סרגל ומחוגה
בסיס חצור
בסיס חיל האוויר חָצוֹר (בשמו הרשמי: כנף 4, בשמו המנדטורי "קסטינה", RAF Qastina) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי השוכן בשפלה הדרומית, סמוך לקיבוץ חצור אשדוד. הבסיס שוכן בשטח מישורי, התחום בין נחל האלה ונחל ברקאי.
היסטוריה.
השדה בתקופת המנדט הבריטי.
שדה התעופה הוקם ב-1942, בתקופת המנדט הבריטי ובמהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי. שמו המקורי של השדה היה "קסטינה" ("RAF Qastina") על שם היישוב הערבי קסטינה והמחנה הצבאי הבריטי, "מחנה קסטינה" שהיו בקרבת מקום.
ב-25 בפברואר 1946 הותקף שדה התעופה על ידי האצ"ל, במסגרת תנועת המרי העברי. כ-20 מטוסים בריטיים הושמדו בהתקפה, ביניהם מפציצים מסוג "הליפקס". ב-15 במרץ 1948 פינה הצבא הבריטי את המקום, וכוחות ההגנה השתלטו עליו ללא קרב.
במלחמת העצמאות, בתקרית האוויר הישראלית-בריטית, המריאה מחצור רביעיית מטוסי ספיטפייר, בהובלתו של עזר ויצמן, שהפילה 5 ספיטפיירים בריטיים מעל קיבוץ נירים. בנובמבר 1948 הועברה למקום טייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") מבסיסה הראשון שהיה בשדה התעופה הרצליה. הבסיס נקרא אז "שדה שמואל", לזכרו של סאם (שמואל) פומרנץ, שנהרג ב"מבצע ולווטה", כאשר העביר מטוס ספיטפייר מצ'כוסלובקיה לישראל.
השדה בתקופת שליטה ישראלית.
הבסיס נסגר במהלך 1949 וכנף 4 הועברה לעקרון. הכנף חזרה לחצור ב-1951. בשנת 1952 קיבלה טייסת 109 ("טייסת העמק") 25 מטוסי מוסקיטו, עברה מבסיס תל נוף לבסיס חצור והפכה לטייסת התקיפה הראשונה של חיל האוויר. טייסת 109 פעלה בבסיס עד שנת 1956. ב-2 באוגוסט 1953 הוקמה בחצור טייסת 110 ("טייסת אבירי הצפון") אשר הפעילה מטוסי מוסקיטו. טייסת זו פעלה בבסיס עד 5 באוקטובר 1955. בשנת 1955 הוקמה בבסיס טייסת 113 ("טייסת הצרעה") שפעלה בו ברציפות עד שנת 1986.
בשבת, 7 באפריל 1962, נחתו בחצור שני המיראז'ים הראשונים של חיל האוויר הישראלי. המטוסים נקלטו בטייסת 101 שהפכה לאחת משתי הטייסות הראשונות שהפעילו את המטוס.