במקור עמדה הקשת ליד בית אפסלי ככניסה ראשית ללונדון ממערב, ובראשה עמד פסל גדול של הדוכס, מעשי ידי הפסל מת'יו קוטס ואייט. בשנת 1883 הועברה הקשת למיקומה הנוכחי על מנת לאפשר את הרחבת הדרך שעמדה עליה. כיום נמצאת הקשת במרכז כיכר.
בעת ההעברה הוחלף הפסל בראש הקשת בקוודריגה מעשי ידי הפסל אדריאן ג'ונס. הפסל מתאר ילד קטן (הדוגמן שדיגמן עבור הפסל היה בנו של הרברט סטרן, לורד מיכלהאם, אשר מימן את הפסל), המוביל את ארבעת הסוסים, בעוד שמן השמים יורדת אליו דמות השלום.
הקשת חלולה ועד 1992 הייתה בתוכה תחנת משטרה (השנייה בקוטנה בלונדון - הקטנה ביותר הייתה בכיכר טרפלגר). כיום נמצאת בתוך הקשת תערוכה המתארת את הקמתה.
דיר ראפאת
דיר ראפאת הוא מנזר קתולי צפונית-מערבית לבית שמש ולקיבוץ צרעה, בשטח השיפוט של מועצה אזורית מטה יהודה.
בעבר, שכן במקום כפר ערבי בשם ראפאת וזהו מקור שם המנזר, משמעותו שרידים עתיקים או קברים. הכפר נכבש במלחמת השחרור על ידי כוחות חטיבת פלמ"ח הראל, במסגרת מבצע דני. כיום בתי הכפר שנותרו על תילם, מושכרים על ידי הכנסייה הקתולית ובית היתומות משמש ככפר הטיפולי (היהודי) רטורנו. באמצע המאה ה-19 נקלע הכפר למצוקה כלכלית למול השלטון הטורקי ולבסוף התגבשה מכירת חלק משטחו לפטריארכיה הלטינית. העסקה הותנתה בכך שלא תעשה פעילות מיסיונרית בשטח זה, אלא רק פעילות חינוכית.
היסטוריה.
המנזר הוקם בשנת 1927 על ידי הבישוף האיטלקי פארינה, מייסד מסדר האחיות דורותי הקדושה ובעידודו של ידי הפטריארך הלטיני לואיג'י ברלסינה לאחר רעידת האדמה שהתחוללה בארץ. הפטריארך היה מעוניין באתר לכבוד מרים אם ישו שתגן על ארץ ישראל מפני אסונות דומים. לכן שמה הרשמי של הכנסייה הוא "גבירתנו מלכת פלשתינה" ("Regina Palaestinae"). לצד הקמת הכנסייה נקבע יום חג החל מדי שנה ביום ראשון שלאחר ה-25 באוקטובר. בשנת 1933 אישר הותיקן את החג הזה.
את המבנים במתחם המנזר תכנן הנזיר הבנדיקטיני והאדריכל האב מורציו גיסלר. הוא מיקם את הכנסייה במרכז המתחם. במקום הוקמו גם בית יתומים, בית ספר ומבנה למנזר.
הפטריארך ברלסינה רצה לקשט את קירות הכנסייה ותקרתה במילים הראשונות של פניית המלאך גבריאל אל מרים אם ישו - אווה מריה. הוא ביקש מהגמונים קתולים שישלחו לו תרגומים רשמיים של ברכה זאת. הוא קיבל 404 תרגומים שכאלה, ומתוכם בחר 280 על מנת שייכתבו על קירות הכנסייה. לפי אנציקלופדיה מפה, בעבר הייתה כתובה ברכת אווה מריה על קירות הכניסה ב-343 שפות שונות, כולל עברית ("שלום לך מרים"). ברכות אלו נכתבו על ידי האמן הירושלמי מובארק סעיד. הוא צייר מלאכים הנושאים סרטים ועליהם המילים הראשונות של ברכתו של המלאך למרים. ב-1973 הסתיים שיפוץ ושיחזור המתחם, התקרה נצבעה תכלת וצוירו שנית המלאכים האוחזים בסרטים אך השיחזור אינו שלם וחלק מהברכות בשפות השונות שהופיעו על הסרטים לא הושלם. גם על דלתות העץ של הכנסייה כתובה הברכה 56 פעם בשפות שונות. באפסיס הכנסייה עומד פסלה של מריה מואר באור תכלכל על ידי חלונות צדדים תכולים. באולם עומד פסל מלאך מחזיק בדג, אחד מסמליה העתיקים של הנצרות.
אחזקת המקום נעשתה בתחילה על ידי מסדר אחיות סנטה דורותי, אשר באו לארץ ישראל מאיטליה ב 1927 ובראשן האם ברתילה. בשנות האלפיים, המנזר מוחזק על ידי מסדר הנזירות בית לחם (בדומה למנזרם שבבית ג'מאל), הנזירות מחזיקות את המקום ומקדישות עצמן לטיפול בילדות יתומות או ממשפחות במצוקה שחוסות בבית הספר של המנזר. הילדות בגיל 4–13 לומדות במנזר ובסיימן כיתה ו' רשאיות להמשיך ולהתגורר במנזר וללמוד בבתי הספר שברמלה הסמוכה. כיום יש במתחם גם בית הארחה לצליינים נוצרים. כיום כל הנזירות במנזר הן צרפתיות או מארצות דוברות צרפתית, בחורשת הכנסייה חיה אחות קנדית חברה במסדר אחיות החסד החיות בבדידות מוחלטת, היא דיירת במנזר האחיות דורוטי הקדושה ומתפרנסת מהכנת כרטיסי ברכה מעוטרים בפרחים מיובשים.
בראש המנזר פסל דמותה של מרים, אמו של ישו בתנועת יד המברכת ושומרת על הארץ מאסונות, מתחתיה מופיעות שני עיגולי פסיפס תלויים ובהם האותיות A ו M שהן תחילת הברכה "אווה מריה". הפסל נעשה בסדנאת אמנים באיטליה ע"פ דגם של פסל ממנזר האחיות דורותי הקדושה בוויצ'נצה גובהו של הפסל עשוי הברונזה כ 2.5 מ' והובלתו הייתה מסובכת לכן פורק לעשרה חלקים שהורכבו שוב בראש הכנסייה. את ראשה של מרים עיטר כתר כוכבים מוזהבים, אולם החשש מגנבים ופגעי מזג האוויר הביאו את ראשי המנזר להסירו (כך מצבו בתמונה), אך כיום ראש הפסל שוב עטור בכתר כוכבים אך הפעם מברונזה.
לצד המנזר פועל "יקב מוני", יקב כשר המוחכר על ידי משפחת ערטול הנוצרית מהעיר מע'אר. היקב פועל במערות היקב של המנזר. השם "מוני" הוא לזכר בן המשפחה שמת בדמי ימיו.
מבנה נוסף, ששימש בעבר כבית היתומים, מוחכר כעת לעמותת רטורנו המפעילה בו מרכז גמילה מסמים. המבנה מוגדר כיישוב בשם גבעת שמש.
ב-2014 רוססו כתובות נאצה במקום וצמיגי ארבעה כלי רכב נוקבו
גיזו
גיזו הוא כפר הממוקם צפונית-מערבית לבית שמש ושייך למועצה האזורית מטה יהודה.
היישוב הוקם בשנת 1960 על ידי הסוכנות היהודית בצמוד למושב צלפון, כמרכז אזורי של מועצה אזורית גיזו בו שכנו משרדי המועצה, בבית הספר האזורי של המועצה ומספר בתים עבור מורים שלימדו בבית הספר. בתחילה נקרא היישוב "מרכז צלפון", אך עם איחוד המועצות האזוריות להקמת מועצה אזורית מטה יהודה, שונה שמה ל"מרכז גיזו".
הוא הוקם על אדמות הכפר הערבי בית ג'יז, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור. האדמות הוכרזו נכסי נפקדים ועליהן הוקם היישוב.
כיום מתגוררות ביישוב כ-46 משפחות. בנוסף על כך, פועל במקום בית ספר יסודי ממלכתי-דתי.
מקור השם.
נקרא על שם גִּזֹה, מקום הולדתם של בני הגִּזוֹנִי מגיבורי דוד (דברי הימים א יא, לד). שם המקום נשמר כפי הנראה בשמו של הכפר הנטוש בית ג'יז.
גפן (מושב)
גפן הוא מושב של "הפועל המזרחי" בין הערים קריית מלאכי ובית שמש בחבל עדולם והשייך למועצה אזורית מטה יהודה. הוקם בשנת 1955 על ידי עולים ממרוקו.
שם היישוב מקורו בפסוק "אֱלֹהִים צְבָאוֹת שׁוּב נָא הַבֵּט מִשָּׁמַיִם וּרְאֵה וּפְקֹד גֶּפֶן זֹאת" (תהלים פ ט"ו), והוא ניתן לו בעקבות כרמי הענבים באזור.
היישוב, כיישובים אחרים, הוקם כדי לאכלס את חבל עדולם.
חלק מתושבי מושב גפן עוסקים בחקלאות ומגדלים מטעי זיתים, ענבים, שזיפים, תפוחים, שסק, ורימונים, וכן גידול ירקות כגון פלפלים, קישואים ועגבניות. מכסת המים השנתית למושב עומדת על 200 אלף קוב מים לכל החקלאים, ובתחילת חורף 2011 סגרה חברת את מי ההשקיה לחקלאים מהמושב עקב חריגה מהמכסה שהוקצתה להם.
היישוב קרוב ליער חרובית.
טל שחר
טל שחר הוא מושב הממוקם מזרחית לגדרה וצפונית-מערבית לבית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. המושב סמוך לערוץ נחל שורק ולתל בטש, המזוהה עם תִּמְנָתָה המקראית.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1948 על ידי עולים שברובם הגיעו מטורקיה והשאר מכורדיסטן, פרס, ומרוקו על אדמותיו החקלאיות של הכפר הערבי ח'ירבת בית פאר, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות. ההחלטה על הקמתו התקבלה ב-20 באוגוסט, במסגרת תוכנית להקמת 32 יישובים חדשים על אדמות של קק"ל, של המדינה ושל ערבים. יישובים אלה היו בעלי משמעות אסטרטגית, וטל שחר הוקם בשל מיקומו על הציר העולה לירושלים. בהחלטה הובהר כי אדמות ערביות ייושבו רק היכן שיש "אדמות עודפות" - מספיק שטחים על מנת לקלוט את התושבים הקודמים, אם יחזרו. היישוב עלה לקרקע ב-27 בספטמבר, ובתחילה נקרא "טל-בוקר" על שם הנרי מורגנטאו (הבן) (מורגנטאו בגרמנית: טל בוקר) שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית והיה אחראי למגבית היהודית לטובת מדינת ישראל בזמן מלחמת העצמאות.
היישוב נבנה פרוש על פני שטח רחב, ובהמשך הוחלט להרחיב את אוכלוסייתו ל-157 משפחות כדי לצופפו. בעיות כלכליות הביאו לעזיבה רבה ובמקומם הגיעו מתיישבים מארצות שונות במסגרת המעבר מהעיר לכפר וכך התיישבו בטל שחר משפחות עולים בנות עשר עדות שונות.
ניסיונות היישוב להתפרנס מגידולים חקלאיים נתקלו בקשיים רבים עד אמצע שנות ה-60. היעדר קרקע מספקת מנעה ניצול כלכלי של גידולים רבים ומטעים שניטעו במושב כשלו בגלל הסיד בקרקעות המושב. על כן עיקר פרנסת המושב היה על ענף הלול ובשנת 1966 השקיעה המדינה בהרחבת ענף הרפת במושב.
כיום כולל היישוב כ-350 בתי אב ונהנה משגשוג כלכלי.
ביישוב בית ספר האזורי - בית הספר השחר, מכולת, מסעדות, בית קפה, יקב, חנות לבגדי מעצבים, סטודיו לריקוד, בריכת שחייה ועוד. בנוסף, ב-1994 הוקם במושב מפעל משפחתי להכנת טופו בשם "משק ויילר", שהועבר בהמשך לנתיבות.
סמוך ליישוב עוברים ערוץ נחל שורק ותוואי הרכבת ההיסטורי המוביל לבית שמש ולירושלים, מעבר להם נמצאת גבעת הרקפות - יער מחטניים על גבעה שידוע בפריחת הרקפות שלו בחורף. ביער פורחים גם פרחים אחרים כגון דודא רפואי.
כסלון
כְּסָלוֹן הוא מושב ליד העיר בית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה ומהבחינה הארגונית לתנועת האיחוד החקלאי.
היסטוריה.
המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי כסלא, שתושביו גורשו במבצע דני. בתקופת מבצע על כנפי נשרים (1949–1950), כמעברה לעולים מתימן על אדמותיו. בשנת 1952 הפכה המעברה למושב בה יושבו עולי תימן שעזבו את עגור. לאחר זמן עברו עולי תימן למושב נחלה ולמושב הגיעו 37 משפחות של עולים מרומניה.
בסוף מרץ 1954 נרצח שומר המושב, משה ליאון, בהתקלות עם מסתננים שגנבו בעלי חיים. הרצח הוזכר כאחת הסיבות לפעולת תגמול שבוצע ב-28 במרץ 1954 על ידי כוח חטיבת הצנחנים בנחאלין.