האלפים הדינריים (בסלובנית: Dinarsko gorstvo, בקרואטית ובוסנית: Dinarsko gorje או Dinaridi, בסרבית: Динарске планине או Динариди) הם רכס הרים בדרום-מזרח אירופה המשתרע בחלקו המערבי של חבל הבלקן. הרכס נמשך לאורך הים האדריאטי מסלובניה בקצהו הצפון-מערבי, דרך קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו וסרביה, ומסתיים באלבניה בקצהו הדרום-מזרחי.
האלפים הדינריים הם המשכם של הרי האלפים המזרחיים, ונבדלים מהם באוכף במערבה של סלובניה. מדרום המשכם בהרי פינדוס והפלופונסוס ביוון. שטחו של הרכס הוא כ-200,000 קמ"ר, אורכו 700 ק"מ, והוא משתרע בצורת קשת בין קווי האורך 46° ו-42° צפון. רוחבו של הרכס בחלקו הצפוני הוא 50 ק"מ בלבד, ונישא לגובה של 1,528 מטר בפסגת הר ריסניאק. בחלקו הדרומי מתרחב הרכס לכ-350 ק"מ, והר יזרצה (אלבנית Maja e Jezercës; סרבית Jezerski Vrh או Језерски Bрх, "פסגת האגם"), הנישא לגובה של 2,692 מטר, הוא הפסגה הגבוהה באזור זה.
האלפים הדינריים עשויים מסלעי משקע: אבן גיר, אבן חול ודולומיט מתקופת המזוזואיקון ותחילת הקנוזואיקון. כאשר נוצר הקמט האלפיני לפני 100 עד 50 מיליון שנה, התרוממו האלפים הדינריים ונחשפו לתהליכי בליה קרסטיים ואחרים אשר עיצבו את נופם. חבל קראס שבמערב סלובניה נמצא בצפונו של רכס האלפים הדינריים, והעניק את שמו לתופעת הקרסט. הרכס המערבי של האלפים הדינריים שקוע בחלקו מתחת לפני הים האדריאטי, ופסגותיו מתרוממות מעל פני הים בדמות האיים הרבים שלאורך הריביירה הקרואטית. באלפים הדינריים, כמו בכל הבלקן, אין עדות לפעילות בליה קרחונית משמעותית, למעט בהרי פרוקלטייה (Prokletije) שבדרום הרכס. גם כיום קיימים קרחונים מועטים רק בעמקים הדרומיים של הרכס ובגובה של מעל 600 מטר.
שרידי הביצורים הפזורים באלפים הדינריים, הם עדות למאות שנים של לחימה באזור. במאה ה-3 לפני הספירה, בימי השלטון הרומי שימשו ההרים מקום מחסה לשבטים האילירים, מפני הכיבוש הרומי, שהחל לחופי הים האדריאטי. במאה ה-20 שימשו ההרים כמקום מועדף ללוחמת גרילה של ארגוני פרטיזנים יוגוסלבים, שהיוו את אחת מתנועות ההתנגדות המוצלחות של מלחמת העולם השנייה. ההרים מיושבים בדלילות, כאשר יערנות ומכרות הם שני ענפי התעסוקה העיקריים של תושביהם.
לפי גובה ממוצע, תושבי האלפים הדינריים, הן גברים (185.6 ס"מ) והן נשים (171 ס"מ), הם הגבוהים בעולם.
ליבורנים
הליבורנים (בלטינית: Liburni; ביוונית: Λιβυρνοί) היו עם קדום שישב בצפונה של איליריה מהמאה ה-11 לפנה"ס ועד למאה ה-1 לפנה"ס. הליבורנים נודעו כסוחרים ושודדי ים, וייתכן כי הגיעו לאזור מושבם מהמזרח לקראת סוף האלף השני לפנה"ס. הליבורנים נטמעו ברומאים ונעלמו החל בסוף המאה ה-1.
ליבורניה.
גבולותיו של אזור היישוב של הליבורנים שנקרא ליבורניה, נעו במשך השנים בהתאם לתחום התפשטותם, והוא חופף כיום לאזור מפרץ קוורנר שלחוף הים האדריאטי במערב קרואטיה והחוף שמדרום לו. בתקופות מסוימות יישבו הליבורנים גם בחופי מחוז מארקה שבמערב הים האדריאטי ובאי קורפו שמדרום לו.
לפי סטראבון עריהם העיקריות של הליבורנים היו יאדרה (כיום זאדר) וסקרדונה (סקרדין), והם יישבו גם באיי הים האדריאטי רב, פג, קרק, צרס, לושין, אי, קורצ'ולה, הוואר, טרוגיר וארכיפלג קורנטי. לרשימת ערי הליבורנים הוסיף פליניוס הזקן את אלבונה (לאבין), פלנונה (פלומין), טרסאטיקה (טירת טרסט ברייקה) וערים נוספות.
שפה ותרבות.
שפתם של הליבורנים הייתה שפה הודו-אירופית מקבוצת ה"קנטום", והיא מראה דמיון רב לוונטית וייתכן שאף הייתה ניב של האחרונה. בעבר סברו החוקרים כי קיים קשר בין ליבורנית לשפות האיליריות, אך תאוריה זו. עקב כך נזנחה במידה רבה גם הסברה שהליבורנים היו שבט אילירי, וכיום סוברים החוקרים כי היו מקורבים לוונטים. לא נמצא תיעוד כתוב לשפה והמידע אודותיה ועל קרבתה לוונטית מתבסס על חקר שמות פרטיים של מקומות ובני אדם. לאחר כיבוש ליבורניה בידי הרומאים נדחקה השפה מפני הלטינית, ובסופו של דבר נכחדה.
הליבורנים נודעו בליבורנה (בלטינית: Liburna או naves Liburnicae; ביוונית: λιβυρνίς) ספינת המשוטים שבנו ואשר אומצה על ידי הרומאים. ספינות אלה היו מצוידות בשתי שורות של משוטים ובמפרש גדול אחד. הרומאים עשו בהם שימוש בקרב אקטיום ובתקופת האימפריה הרומית היה שמן של הספינות לשם נרדף לספינות מלחמה בכלל.
דוד השני, קיסר אתיופיה
פרימוריה-גורה
מחוז פרימוריה-גורה (קרואטית Primorsko-goranska županija) הוא מחוז בצפון-מערב קרואטיה המשתרע לחופיו של מפרץ קוורנר ובאלפים הדינרים. שטחו של המחוז הוא 3,582 קמ"ר ומרכזו בעיר רייקה. המחוז כולל גם את האיים קרק, צרס, לושין וראב המהווים כולם יעדים תיירותיים פופולרים.
אוכלוסייה.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית המחוז 305,505 איש, רובם המכריע קרואטים. כמחצית מהאוכלוסייה התגוררה בעיר רייקה ורובה באזור המטרופוליטני של העיר. לפי מפקד שנערך בשנת 2001 הייתה ההתפלגות הלאומית של תושבי המחוז כדלקמן:
דוד השני
דוד קיסר אתיופיה
דוד מלך אתיופיה
תורכית
פלטרו ואני
פלטרו ואני (בספרדית: Platero y yo) הוא אחד מספריו המפורסמים ביותר של המשורר והסופר הספרדי חואן רמון חימנס. הספר ראה אור לראשונה, בגרסה חלקית שכללה שישים ושלושה פרקים בלבד, בשנת 1914, וגרסתו המלאה, בת המאה שלושים ושמונה פרקים, התפרסמה שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1917. הספר תורגם לשפות רבות.
שמו של חתן פרס נובל, חואן רמון חימנס, נקשר אחת ולתמיד בדמות החמור פלטרו, אחד משני הגיבורים הראשיים ביצירה. הספר מגולל את מערכת היחסים בין חמור כפרי לבין משורר האוהב אותו אהבת נפש, וזהו אינו רק ספרו המפורסם ביותר של יוצרו, אלא גם אחד הספרים האוניברסליים ביותר בספרות שנכתבה בלשון הספרדית במאה העשרים. אף-על-פי-כן, ואולי דווקא משום כך, נפל הספר קורבן להצלחתו הגורפת. כותבו עצמו מחה עוד בחייו נגד הקריאה השטחית ביצירה, קריאה שהשאירה את הספר ברמה הרדודה של קובץ אנקדוטות סנטימנטליות.
לדברי חימנס, הוא התחיל לכתוב את הספר בסוף שנת 1905 או בתחילת 1906, וחזר וערך אותו בין השנים 1912 ו-1914, כאשר היה בדעתו לפרסם מהדורה מקוצרת של היצירה, מהדורה שנועדה לילדים ואכן ראתה אור במדריד בדצמבר של שנת 1914. דברי הסופר בפתח המהדורה הראשונה של הספר מכונים "הערה לַמבוגרים שיקראו את הספר הזה לִילדים", ועולמו של פלטרו מדומה בהם ל"אי של חסד, של רעננות ושל אושר, תור הזהב של הילדים". דימוי זה מבוסס על התפישׂות האפלטוניות שהסופר דגל בהן לאורך כל חייו, והאי הרוחני אשר צנח מן השמים ושלבו של המשורר יוצא אליו הוא גן-העדן האבוד של הילדוּת, תקופה עתירת כמיהות אשר לא תחזור ותישנה, זמן של ציפיות וחלומות שחלקם לא יתגשמו לעולם. במבוא לספר שפרסם בשנת 1932, העלה המשורר את שלושת הרעיונות שעמדו בבסיס בחירתו בקטעים ששולבו ביצירה: תיאור רגשות, רוחניות מוארת ואידיאליזם חופשי. היוצר היה משוכנע כי שילוב השירה והטבע יצליחו לעורר בילד ובמבוגר כאחד דמיון בשלושה מישורים – הרגשי-אמנותי, הרוחני והאידיאליסטי. בדגם היצירה שהרכיב חימנס ישנם יסודות רבים המיועדים ליצירת הזדהות אגב הקריאה, ואף-על-פי שהסופר מצהיר כבר בפתח ספרו כי היצירה נועדה לילדים, הרי קוראיה הנלהבים ביותר הם לא פעם דווקא מבוגרים, אשר לא ויתרו על הילד שבהם אלא היטיבו לשַׁמרו.
אפשר אמנם לקרוא את היצירה כספר שירה פשוט על קשר רגשי עמוק בין יוצר רגיש, משורר צעיר, לבין החמור הקרוב ללבו ועל הזיקה בין שני אלה לבין המקום שהם חיים בו ולבין יושביו. אולם לא בכדי מצאו קוראי הטקסט וחוקריו רבדים רבים ביצירה ופרשנויות מגֻוונות לקטעים הכלולים בה. אחדים הדגישו את חשיבות עולם הטבע וסממניו בתיאור מכלול הרגשות של היוצר והקשר בינו לבין חמורו; אחרים שניתחו את היצירה העדיפו לשים את הדגש על תפישׂותיו ההומניסטיות של היוצר ועל דרכו להביע מחאה חברתית ופוליטית באמצעות קטעי הפרוזה הלירית שכתב בספר; והיו גם מי שראו את עיקר העיקרים של הספר בתיעוד אישי בעל ייחוד אנתרופולוגי, היסטורי וספרותי גם יחד: תיעוד מפרי עטו של הסופר והמשורר לכפר מוֹגֵר ולסביבתו, מחוז אנדלוסיה, בכלל. ואכן, בגלל היקפם המצומצם של קטעי הספר, בשל מספרם המרובה ומפאת רבגוניותם התוכנית, יכול כל קורא לגלות בכתוב קשת רחבה של תחומי עיסוק ועניינים שונים.
ב-12.12.14 לציון 100 שנה לצאת הספר יצרה חברת גוגל שרבוט גוגל בדמות החמור מהספר.
תרגום לעברית.
תרגומו העברי הראשון, מאת עמנואל אולסבנגר, התפרסם בהוצאת עם עובד בשנת 1956. בשנת 2006 ראה אור תרגום של רמי סערי בהוצאת כרמל, ובשנת 2021 יצא לאור תרגום חדש של הספר, פרי עטם של שמואל רגולנט ושמואל בנג'ו, בהוצאת גמא.
1950 במדע
1951 במדע
1952 במדע
1953 במדע
פדרו פארמו
פדרו פארמו (בספרדית: Pedro Páramo) הוא רומן מאת הסופר המקסיקני חואן רולפו. הגרסה הראשונה של הספר ראתה אור בשנת 1955, והיא הייתה טיוטה שהפקיד הסופר בידי המו"ל שלו. הגרסה הסופית של הרומן התפרסמה בשנת 1981, והיא נערכה בידי הסופר עצמו. עד שנת 1990 תורגם הספר לשמונה-עשרה שפות. התרגום הראשון לעברית הוא תרגומו של יוסף דיין אשר ראה אור בספריית פועלים בשנת 1977. התרגום העברי החדש, מאת רמי סערי, מבוסס על הגרסה הסופית של הרומן, והוא התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2003.