זהרה (זהר) וילבוש (24 ביולי 1907 – 21 ביולי 2005) הייתה מומחית לפולקלור ואתנוגרפיה יהודית ומומחית לתרבות חומרית של עדות ישראל. יועצת מיוחדת ואוצרת במחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל בירושלים וממקימות חברת ההלבשה והרקמה "משכית".
תולדות חייה.
זהרה נולדה ביפו למהנדס נחום וילבוש (ממייסדי בית החרושת "שמן") ולשושנה, אחותו של אבשלום פיינברג. היא נהגה להתהדר כי על תעודת הלידה שלה חתם הרב קוק בעצמו. בילדותה בילתה רבות בחדרה בקרב בני משפחת פיינברג, עקב נסיעותיהם התכופות של הוריה לחוץ לארץ, כדי להשתלם בנושאים תעשייתיים שונים ולצורך גיוס הון. בכלל זה בילתה זהרה הצעירה בקרב חברי מחתרת ניל"י, בימים הסוערים של פעולתה.
את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר הריאלי בחיפה והייתה חברה בשבט הראשון של תנועת הצופים העבריים, "משוטטי בכרמל", שפעל בבית הספר. במסגרת חברותה בתנועה עלתה להכשרה בדגניה ב', אך חלתה בקדחת וחזרה לחיפה. ב-1926 יצאה לברלין כנציגת תנועת הצופים. בברלין למדה מלאכת יד ותולדות האומנות בבית הספר ריימן, שנחשב לטוב באירופה, כיוון שכבר מגיל צעיר נמשכה למעשי רקמה ותפירה.
ב-1946 התמקמה בירושלים והייתה לבוגרת הראשונה של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין. בשנות הארבעים לימדה עולים חדשים (בעיקר עולות חדשות) במוסדות עליית הנוער בפרדס חנה וחדרה. כתוצאה מעבודתה עם העולות החדשות נחשפה למעשי מלאכת יד ופריטי אומנות בעלי ערך פולקלוריסטי בטקסים ומנהגים של העדות השונות. ב-1948 חזרה לירושלים ושמשה כמורה ברובע היהודי ממנו יצאה ערב נפילתו בידי הלגיון הערבי.
בשנת 1950 סיירה עם רות דיין במעברות העולים והן התחילו לגבש את הרעיון להפוך את מלאכות היד היהודיות המסורתיות למקור פרנסה עבור העולות החדשות. על סמך עבודה זו הקימה רות דיין ב-1954 את חברת "משכית" לדברי רקמה והלבשה.
זהרה (ששינתה את שמה ל"זהר") הייתה נשואה לזמן קצר ליצחק זק, מנישואים אלה נולד בנה גרא.
בשנת 1989 קיבלה את עיטור יקירת ירושלים.
פיתוח תחום האתנוגרפיה והפולקלור.
באופן רשמי עבדה זהרה כפקידה בחברת תה"ל בחיפה ולאחר מכן בירושלים, אך במסגרת תחביבה סייעה למחלקות לאתנוגרפיה במוזיאון חיפה ולאחר מכן במוזיאון ישראל בזיהוי אריגים ובדים שונים, סגנונות רקמה וכדומה ושיוכם לעדה ולפעמים אף לאזור גאוגרפי מדויק. בהיותה בת 60 הפכה רשמית לעובדת המוזיאון. הביוגרף אורי דרומי מביא את דברי הארכאולוגית רות הסטרין ומנהלת המחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל במשך שנים רבות, אביבה מולר-לנצט. לדבריהן, הן נהגו לקרוא לה בחיבה "הסמרטוטאית". עם זאת הן הכירו בבקיאותה הרבה וביכולתה הנדירה לעמוד על טיבו ומקורו של כל אריג. בקיאותה הרבה זכתה להכרה רשמית כאשר נבחרה לכתוב את הערך "רקמה ותחרים" באנציקלופדיה העברית.
בזכות זכרונה החזותי, סייעה זהרה לשחזר את בית פיינברג במושבה חדרה, הבית בו גדלה כילדה, שנבנה בראשית המאה ה-20. שימור בית פיינברג התאפשר הודות לעיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, הקרן הקיימת לישראל ומשרד התיירות . אוצרות וייעוץ היסטורי מוזיאון החאן חדרה.
חוקרות הפולקלור הגר סלמון וגלית חזן-רוקם כתבו עליה כי היא הייתה "האם המייסדת של שושלת המאורגנת בקבוצות של נשים רוקמות". בשכונת בית הכרם בירושלים, למשל, הוקמה קבוצת "בנות זהר", כחוג רקמה לנשות השכונה.
ישראל פיינברג
ישראל ("לוליק") פיינברג (1865–1911) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, חדרה ואחוזת בית, היא תל אביב.
ביוגרפיה.
נולד בסימפרופול, בירת פלך טאורידה (חצי האי קרים) שבדרום האימפריה הרוסית למשה ולובה, שמוצאם מליטא, בשנת 1865. בילדותו עברה המשפחה לסבסטופול. בשנת 1882, בגיל 17, עלה לארץ ישראל עם שניים מאחיו – יוסף ובוריס) – כמה חודשים לפני עליית הביל"ויים, המסמלת את ראשית העלייה הראשונה. היה ממיסדי המושבה ראשון לציון. בראשון לציון הכיר את פאני בלקינד, חברת ביל"ו (אחיה ישראל היה מייסד ביל"ו, ובן אחיה השני, שמשון, היה איש ניל"י נעמן בלקינד. אחותה אולגה נישאה ליהושע חנקין, ועל שמה גבעת אולגה), ונישא לה ב-1884. על תקופת מגוריו בראשון לציון נכתב:
בני הזוג נאלצו לעזוב את המושבה יחד עם משפחות בלקינד וחנקין, עקב סכסוך עם פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, ועברו לגדרה, שגם אותה נאלצו לעזוב כיוון שישראל נקם את דמו של השומר רוזמן שנרצח על ידי ערביי הכפר קאטרה הסמוך. באתר "מצבות מדברות" מסופר על עזיבת משפחת פיינברג את גדרה בעקבות רצח ישראל רוזמן (מוגילביץ):
ב-1887 נולדה בתם שושנה, שנישאה לימים למהנדס נחום וילבוש, ממייסדי בית החרושת "שמן". ב-1889 נולד בגדרה בנם, אבשלום וב-1894 נולדה בתם השלישית, צילה, שנישאה לזאב שוהם.
ב-1891 נרכשו אדמות חדרה על ידי גיסו של ישראל, יהושע חנקין, וישראל, שהעביר את מגורי משפחתו ליפו, הפך לאחד מראשוני השומרים ומייבשי הביצות באזור. ישראל חלה בקדחת, ועל כן נאלץ לעבור ולגור עם משפחתו ביפו. ב-1898 עברה המשפחה לבית פיינברג בחדרה, אך חזרה עד מהרה ליפו לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת.
ישראל חבר לאגודת אחוזת בית, השתתף בהגרלת קרקעות תל אביב העתידית והגריל את הבית בפינת רחוב הרצל ויהודה הלוי. בנוסף, היה מבין מקימי הגימנסיה העברית "הרצליה". בתו הצעירה, צילה (לימים אמה של חברת הכנסת תמר אשל), הייתה בוגרת המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז, אליהו גולומב ומשה שרתוק (שרת)).
אולם ישראל לא ראה עצמו כאיש עירוני, ועד מהרה חזר לחדרה, שם כיהן כראש ועד המושבה בין השנים 1904 ל- 1909, תוך שהוא מחלק את זמנו בין חדרה ויפו. הוא נפטר בחדרה והוא בן 46 בלבד.
על שמו של פיינברג נקרא רחוב בגדרה.
יוזף יוסטוס סקליגר
יוזף יוסטוס סקליגר (בצרפתית: Joseph Justus Scaliger; 5 באוגוסט 1540 – 21 בינואר 1609) היה מלומד ומנהיג דתי צרפתי ממוצא איטלקי, אפיגרף ומגדולי הפילולוגים בכל הזמנים. נודע כמי שהרחיב את תחום ההיסטוריה הקלאסית כך שתכלול גם את תולדות היהודים, הפרסים, הבבלים והמצרים, בנוסף ליוונים ולרומאים. כתב היד השלם היחיד של התלמוד הירושלמי המצוי בידינו הגיע מעזבונו וקרוי על שמו.
חייו.
סקליגר נולד באז'ן שבדרום-מערב צרפת, ילדו העשירי ובנו השלישי של הרופא והמלומד יוליוס קיסר סקליגר, ומינקות חונך על ברכי הלשון והספרות הלטינית. בגיל 12 נשלח עם שני אחים צעירים ללמוד בקולז' דה גִיֶין בבורדו, אך שב הביתה בגלל מגפת דבר בשנת 1555 והיה לעמית ולבלר של אביו. בגיל 18 נתייתם מאביו, ונסע ללמוד בסורבון. הוא החל ללמוד יוונית מאדריאנוס טורנבוס, אך מהר מאוד החליט שיהיה יותר יעיל ללמוד לבד, ובמהירות עצומה למד את השפה על בוריה והקיף את הספרות היוונית הקלאסית. לאחר ארבע שנים בסורבון יצא למסע באיטליה ואחר כך באנגליה וסקוטלנד, כמלווהו של בן האצולה לואי דה שסטנייה.
בשנת 1570 הוזמן על ידי ז'אק קִיָיא (Jacques Cujas) ללמוד פילוסופיה של המשפט בוולנס שמדרום לליון. סקליגר שהה בוולנס שלוש שנים וזכה לא רק ללמוד מקִיָיא אלא גם להשתמש בספרייתו הגדולה. בעקבות טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ברח לז'נבה, שם נתמנה לפרופסור. הוא הרצה שם על "אורגנון", מכלול כתבי הלוגיקה של אריסטו, ועל "דה פיניבוס" ("על תכליות הטוב והרע") של קיקרו, אולם לא נהנה ממתן הרצאות ולכן שב לצרפת בשנת 1574. במשך 20 השנים הבאות שהה בצרפת כאורחו של לואי דה שסטנייה, ובהן הניח את היסודות לפילולוגיה המודרנית. בשנת 1583 המציא שיטה לספירת ימים רציפה, כדי להתגבר על הקושי בחישוב תאריכים שנוצר מהלוח הגרגוריאני. השיטה נקראת 'יום יוליאני'. בשנת 1593 נענה להפצרות מצד חבר הנאמנים של אוניברסיטת ליידן שבהולנד לשהות באוניברסיטה, לאחר שהובטח לו שלא יצטרך ללמד ויוכל לחקור כאוות נפשו.
סקליגר למד עברית וערבית וקרא את המקרא בעברית, כמקובל באותה תקופה. אך בניגוד למקובל הוא ביקש ללמוד גם את הספרות התלמודית, שבה ראה המשך ישיר למקרא. סקליגר פגש בליידן משומד בשם פיליפ פרדיננד, שלימדוֹ תלמוד ומקורות יהודיים אחרים, ובתמורה סידר סקליגר לפרדיננד משרת עוזר הוראה.
נורמה (מתמטיקה)
סמינר גבעת חביבה
עיטוי
לבידה
דיפוף
חריע
קוּרְטָם הצַבָּעים (שם מדעי: "Carthamus tinctorius"), הידוע בכינויו חֲרִיעַ, הוא מין של קורטם. הצמחים פורחים בגוני צהוב, כתום ואדום.
מאפיינים.
בדומה למורכבים רבים, פרח קורטם הצבעים הוא קרקפת. הצמח פורח בקיץ, לרוב בסביבות יולי, בתלות בתנאי סביבה משתנים. כל גבעול עשוי להסתיים בקרקפת אחת עד חמש, וכל תפרחת מכילה מספר זרעים מצומצם (בין חמישה-עשר לעשרים).
הצמח מיטיב להתמודד עם תנאי יובש וחום תודות לשורשיו העמוקים, אך חשוף מאוד לפגיעות קור בגלל גבעוליו הארוכים והדקים.
שימושים.
קורטם הצבעים הוא המין היחיד של קורטם שתורבת, למטרות תעשייה שונות. כיום הוא מגודל בקנה מידה זעיר יחסית של 600,000 טון ברחבי העולם. המגדלות המובילות הן הודו, ארצות הברית ומקסיקו.
שמן חריע ‒ אחד משימושיו החקלאיים הבולטים, ששרדו עד המאה ה-21, הוא גידולו להפקת שמן מזרעיו. שמן החריע צלול ונטול ריח, עשיר בחומצות שומן בלתי רוויות, ויטמין E ויוד, ודל בחומצות שומן רוויות. השמן דומה בתכונותיו לשמן חמניות, ומשמש כשמן טיגון, שמן לסלטים וכמרכיב בסיס להכנת מרגרינה.