באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכה הבר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.09 דקות, לפני יובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (3:58.62 דקות) ויונתן בטשא ממכבי חיפה (3:59.68 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:13.86 דקות, לפני מרק חינאווי (8:14.05 דקות) ויובל ספרא (8:24.80 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.10 דקות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 52.58 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכה הבר במדליית זהב אישית, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 3:48.89 דקות, לפני מרק חינאווי (3:50.41 דקות) וגיל קייזלר ממכבי חיפה (3:50.99 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.36 דקות.
שיאן ישראל.
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בדורדרכט שבהולנד ביולי אותה שנה סיים הבר במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:54.05 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 3:53.88 דקות, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של שי לבנת (3:54.32 דקות) ועלה מהמקום הרביעי. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:50.26 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי אותה שנה זכה הבר במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 8:10.71 דקות לפני מרק חינאווי (8:13.89 דקות) וגיל קיזלר ממכבי חיפה (8:18.39 דקות). שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת הנוער שנערכה בנאנג'ינג סין הוא קבע בשלב המוקדמות במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 3:53.45 דקות ועלה לשלב הגמר מהמקום החמישי.
אליפות עולם.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים הבר במקום 33 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:07.78 דקות ובמקום 36 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:52.08 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:51.54 דקות.
ווסילי אקסיונוב
ווסילי קנדינסקי
אמנון היאור
בנברי (אוסטרליה המערבית)
בנברי (באנגלית: Bunbury) היא עיר נמל במדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה. העיר שוכנת במרחק 175 ק"מ מדרום לבירת המדינה פרת'. נמל העיר משרת את ענפי החקלאות והכריה ואת תעשיית העץ של דרום מערב המדינה ומקושר לרשת הרכבות. אוכלוסיית העיר מנתה 64,385 תושבים במפקד 2011.
היסטוריה.
האירופאי הראשון שביקר במקום היה הימאי הצרפתי לואי דה פריסינה (Louis de Freycinet) בשנת 1803. הוא קרא לאזור פור לשנו (Port Leschenault) על שם הבוטנאי של המשלחת והמפרץ במקום נקרא גאוגרף (Geographe) על שם אחת הספינות של המשלחת.
ב-1829 הגיעה למקום בדרך היבשה משלחת סקר בראשות דר' אלכסנדר קולי (Collie). בהמשך ביקר במקום סגן מושל המושבה והוקמה בו עמדה צבאית. המקום נקרא בנברי על שם לוטננט ויליאם בנברי שגילה את אחת הדרכים המובילות למקום. ב-1898 מנתה אוכלוסיית היישוב 2,970 תושבים.
ב-1893 הושלמה סלילת מסילת הברזל שחיברה את בנברי לפרת' ולאזורי המכרות והאזורים החקלאיים שמצפון וממזרח לה והעיר הייתה לצומת תחבורתי חשוב.
לוסיאן שיוטו
לוסיָאן שיוּטוֹ (בלועזית: Lucien Sciuto; שמו הפרטי המקורי: לוי (Levi); 1868, סלוניקי – 2 בפברואר 1947, אלכסנדריה) היה עיתונאי, משורר, סופר ופעיל ציוני יהודי-ספרדי שפעל בסלוניקי, טורקיה, ארץ ישראל ומצרים.
קורות חיים.
לוסיאן שיוטו נולד בשנת 1868 בסלוניקי, האימפריה העות'מאנית למשפחת יהודית-ספרדית מסורתית. הוא התחנך בבית הספר של כל ישראל חברים בעירו וגדל באווירת התרבות הצרפתית. מגיל צעיר גילה עניין בשירה, וכבר בשנת 1884, כשהיה בן 16 בלבד, פרסם את ספר השירה הראשון שלו, "שירים מיזנתרופיים" ("Poèmes misanthropiques"), ובהמשכה של אותה שנה פרסם קובץ שירה נוסף. בשנת 1892, לרגל חגיגות 400 שנה להגעתם של מגורשי ספרד לאימפריה העות'מאנית, פרסם פואמה בשם "הלא-רצויים" ("Les Proscrits"). שנתיים לאחר מכן פרסם ספר שירה נוסף בשם "אבהות" ("Paternité").
בגיל צעיר החל לפרסם מאמרים בכתבי עת ועיתונים. בשנת 1895 החל בקריירה עיתונאית משמעותית, עם הצטרפותו כעורך-משנה לעיתון היהודי-ציוני בשפה הצרפתית "Le Journal de Salonique" ("לה ז'ורנאל דה סלוניק") שנוסד אז בעריכתו של ויטאליס כהן ("שרידאן"). ב-1898 החליף את כהן כעורכו הראשי של העיתון, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-1899, עזב אותו עבור העיתון הטורקי (הלא-יהודי) בצרפתית "Le Moniteur Oriental", שהופיע בבירה איסטנבול, ועבד בו עד שנת 1908. באותה תקופה התפרסם שיוטו בזכות מדורו הקבוע "Plat du Jour" ("מנת היום"), ונודע בשנינותו ובשליטתו המעולה בצרפתית. בעת שהותו באיסטנבול כתב מאמרים כמעט לכל העיתונים הצרפתיים שראו אור בעיר. בכתיבתו הוא הרבה להביע תמיכה בחופש העיתונות וחופש הביטוי, סוגיות שנידונו בהרחבה בעיתונות התקופה, וכן הביע תמיכה גדולה בציונות.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908 ייסד שיוטו עיתון משלו: ל'אורור ("L'Aurore"; "השחר") – עיתון יהודי-ציוני-עות'מאני בשפה הצרפתית. העיתון היה מהביטאונים החשובים של הציונות בטורקיה בתקופתו וקיבל מימון מהמוסדות הציונים הרשמיים. עם הכותבים בו נמנו נחום סוקולוב, אברהם אלמליח, זאב ז'בוטינסקי, דוד פלורנטין ועוד. בנוסף למאמרי דעה וכתבות חדשותיות, שיוטו פרסם בעיתונו גם מדור סאטירה הומוריסטי בשם "Carnet d’un sire concis". מלבד היותו העורך הראשי של העיתון ל'אורור, הוא כתב במקביל גם עבור עיתונים אחרים באיסטנבול, ובנוסף, לאחר 1908 היה לעורך של הנספח הצרפתי של המגזין הסאטירי הטורקי "כלאם" ("Kalam"), וכן העורך הראשי של "הִלאל" ("Hilal"), המוסף הספרותי של העיתון הטורקי הגדול "Le Tanin".
בתקופה זאת פרסם אסופת שירים בשם "שירים פטריוטיים" ("Poèmes patriotiques"), שזכתה לשבחים מהעיתונות העות'מאנית הרשמית. כמו יהודים עות'מאנים אחרים בתקופתו, שיוטו ראה את הציונות והפטריוטיות העות'מאנית כמשלימות זאת את זאת ולא כסותרות. במאמריו הביע את העמדה שיהדות העולם תוכל לתרום רבות להתמודדות האימפריה העות'מאנית עם האתגרים שעמדו מולה, אם זו תסיר את ההגבלות על העלייה היהודית לארץ ישראל והפעילות ההתיישבותית בארץ.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נקלע "ל'אורור" לקשיים כלכליים, ובנובמבר 1920, בתום 12 שנות פעילות, נאלץ שיוטו למכור אותו. לאחר מכן עלה שיוטו לארץ ישראל. בארץ הוא עבד לזמן קצר כסוכן מקומי של חברת ביטוח גרמנית. במקביל הוא כתב מאמרים בעברית לעיתונים העבריים הארצישראלים "דואר היום" ו"החרות". לאחר שהות קצרה בארץ ישראל נסע לקהיר שבמצרים, שם היה לעורך הראשי של "La Revue Sioniste", ביטאון פדרציית ציוני מצרים. בשנת 1924 הקים מחדש את עיתונו "ל'אורור", הפעם בקהיר, והעיתון היה לאחד הביטאונים הציונים החשובים במצרים. הוא ניהל וערך את העיתון עד שנת 1931, אז פרש בגיל 63 ומינה במקומו לעורך את ידידו העיתונאי ז'אק אלמליח, אך המשיך לתרום מאמרים לעיתון. כמו כן, המשיך בפעילות ספרותית במצרים ובשנת 1938 פרסם בקהיר את ספר השירה האחרון שלו ("Le peuple du Messie"). בשנים אלו שיוטו עבר לתחום החינוך. תחילה הורה צרפתית במספר בתי ספר ממשלתיים באלכסנדריה, ולאחר מכן, בשנת 1941, היה למנהל של בית ספר יהודי בעיר.
שיוטו נפטר ב-2 בפברואר 1947 באלכסנדריה. פעילותו למען מטרות יהודיות ותרומתו לציונות זכו לשבחים רבים בהספדים שנכתבו עליו בעיתונות העברית בארץ ישראל כמו גם בעיתונים יהודים אחרים במזרח התיכון. לאורך קריירת העיתונות הארוכה שלו הוא פרסם אלפי מאמרים.
אשתו הייתה זמרת אופרה (סופרן) ידועה בזמנה ששרה מעל במות בטורקיה, ארץ ישראל ומצרים.
בני הזוג היו הורים למספר ילדים.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו ב"דואר היום":
לוסיין סיוטו
קבורת ישו
קבורת ישו היא אירוע בתולדותיו של ישו לאחר שנצלב. על פי הבשורות, הוא הורד מהצלב ונקבר על ידי יוסף הרמתי.
הקבורה בארבע הבשורות.
על פי כל ארבע הבשורות, פנה יוסף הרמתי אל פונטיוס פילאטוס לפנות ערב ביום הצליבה וביקש ממנו את גווית ישו. פילטוס הסכים, ויוסף הרמתי הורידו מן הצלב, עטף אותו בסדין והניחו בקבר. על פי הבשורה על-פי יוחנן, עזר לו נקדימון לעטוף את הגווייה בסדין ולבשמה. בשאר הבשורות לא מוזכר נקדימון ולא בישום הגווייה.
הבשורות מתארות את הקשר בין יוסף הרמתי לישו בצורה שונה זו מזו. על פי לוקס ומרקוס, הוא מתואר כיועץ נכבד ואדם צדיק, אך לא כתלמיד של ישו. על פי יוחנן הוא היה תלמידו של ישו בסתר ומתי מתאר אותו בפשטות כתלמיד ישו.
הבדל נוסף בין הבשורות הוא בתיאור רמת הקבורה. מרקוס מספר שיוסף קנה סדין חדש שישמש כתכריך, אך לא מתאר את הקבר מעבר לעובדת היותו חצוב בסלע. על פי לוקס ומתי היה זה קבר חדש שלא נטמן בו אדם לפני כן ומתי מוסיף שיוסף חצבו לצורך זה. על פי יוחנן הגופה והתכריכים בושמו "כמנהג היהודים" והקבר היה בתוך גן. מרקוס ומתי מוסיפים שלאחר הקבורה, הניח יוסף אבן גדולה על פתח הקבר.
חשיבות דתית.
אירוע הקבורה הוא אחד מהאירועים החשובים בתולדות ישו ובעיקרי האמונה הנוצרית. באיגרת הראשונה אל הקורינתים מזכיר פאולוס את הקבורה כחלק מהצהרת הבשורה שלו. הקבורה גם מוזכרת בתפילת אני מאמין כבר מגרסת השליחים. קטכיזם היידלברג מהמאה ה-16 מסביר שהקבורה נועדה להעיד שישו אכן מת, ולפיכך תחייתו היא אמיתית.
באמנות.