ממשלת בולגריה המשיכה בתוכניותיה לגירוש היהודים וב-24 במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה. בתחילת יולי 1943 נעצרו כ-500 יהודים, מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים, מן הערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה, וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן. כמה מאות מעצורי מחנה צ'כלרה בני העיר סופיה, מצאו מחסה לאחר שחרורם בקרב בני קהילת פלובדיב והם שוכנו במבני ציבור ובבתי התושבים. באוגוסט 1943 מת המלך בוריס השלישי ולאחר מותו פסקו ניסיונות הגירוש. עצורי מחנה הריכוז קאייליקה, מרבית המגורשים ואלפי עובדי הכפייה שוחררו ב-9 בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום. לאחר הכיבוש פסקו רדיפות היהודים.
במהלך המלחמה הצטרפו 40 מבני הקהילה לשורות הפרטיזנים. 25 לוחמים בני העיר פלובדיב נפלו בקרבות ובכלל זה בפלוגת הפרטיזנים ע"ש איבאנוב שכל לוחמיה כותרו, סירבו להיכנע ונפלו בקרב מול הגרמנים והמשטרה הבולגרית בפברואר 1944.
לזכר הצלת יהודי פלובדיב הוצב ב-1993 פסל מנורת קנים בגן ציבורי ליד בית הכנסת בשכונת אורטה-מיזאר ולידו כיתוב בעברית, בולגרית ואנגלית: "לכל אלו שסייעו בהצלתנו, ב-10 במארס 1943, מהקהילה היהודית אסירת התודה של פלובדיב".
מסיום מלחמת העולם ועד העלייה לישראל.
לאחר כיבוש בולגריה בידי הצבא האדום חודשה הפעילות הציונית, הופיעה מחדש עיתונות ציונית וב-7 באוקטובר 1944 הוקמה ההסתדרות הציונית המאוחדת בבולגריה וזאת למרות עימותים בלתי פוסקים עם הקומוניסטים מקרב בני הקהילה. בדצמבר 1944 ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ובכלל זה בפלובדיב. שכונת אורטה-מיזאר עוטרה בדגלי התנועה הציונית ובולגריה ובן-גוריון נאם בפני קהל המונים בבית הכנסת המרכזי בעיר ועשה נפשות למען העלייה לארץ ישראל. בספטמבר 1947 נפתח בפלובדיב יריד המסחר הבינלאומי ובו ביתן ארץ-ישראלי תחת הדגל התכלת לבן. נשיא בולגריה וסיל קולארוב והנהגת המדינה מחזית המולדת ביקרו בביתן והתרשמו בעיקר מההישגים החקלאיים.
יום ההכרזה על הקמת מדינת ישראל נחוג בעצרות עם וחגיגות המוניות ברחובות. תלמידי בתי הספר צעדו ברחובות העיר בלבוש חגיגי שכלל חולצה לבנה ומכנסיים או חצאית בצבע כחול כהה. בהנחיית השלטון המקומי חויבו בני הנוער לענוב עניבות אדומות כדי להביע את "הוקרתם" לשלטון הקומוניסטי. נציגי השלטון המקומי הצטרפו לחוגגים, נאמו בפניהם ועמדו על זכות היהודים להקים מדינה עצמאית. לאחר הקמת המדינה, החל גל העלייה ההמוני מבולגריה לישראל ובמהלכו עלו לישראל 5,000 מתוך 6,000 בני הקהילה. במהלך מלחמת העצמאות נפלו 10 מעולי פלובדיב בקרבות, בהם , מקיבוץ אורים. היהודים שנותרו בפלובדיב היו ברובם בעלי תפקידים במנגנון השלטון הארצי או המקומי, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי הציונות.
לאחר גל העלייה לישראל.
ב-6 ביוני 1949 נערך כינוס ועדי הקהילות בבולגריה בראשות הפרופסור ז'אק נתן, מנהיג הקומוניסטים היהודים, ובהשתתפות נציגי קהילת פלובדיב. באי הכינוס החליטו להפסיק את חברותם בקונגרס היהודי העולמי ולסגור את בתי הספר הקהילתיים היהודיים. עליית היהודים מפלובדיב לישראל נמשכה עד 1952. ב-20 באפריל 1952 התקיים הכינוס האחרון של ועדי הקהילות בבולגריה, אליו הגיעו נציגים מ-13 קהילות בלבד, ובכללן פלובדיב. באי הכינוס גינו את מדיניותה הפרו-מערבית של ממשלת ישראל. קהילת פלובדיב הפכה חילונית יותר ומרכז החיים הקהילתיים היה "המועדון התרבותי היהודי" שנקרא "בית שלום עליכם", אשר כלל מועדון וספרייה ונפתח בחסות "חזית המולדת". קהילת פלובדיב נתפשה כציונית גם לאחר תום גל העלייה הגדול למדינת ישראל. בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה נרדפו כל הגורמים שהציגו לשיטת הקומוניסטים נטיות דתיות או לאומניות חוץ בולגריות. במרץ 1953 בוצע "טיהור" בקהילת פלובדיב בעקבות מה שכונה "סטיות לאומניות" בקהילה, על רקע שירת שירים בעברית והדלקת נרות חנוכה במוסדות הקהילה. הנהגת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, קיימה דיון מיוחד בעניינה של קהילת פלובדיב והוחלט להעמיק את המאבק בסממנים הציוניים. במסגרת הטיהור סולקו מתפקידם מורים, גננות וחלק מראשי הקהילה.
לאורך שנות השלטון הקומוניסטי המשיכו בני הקהילה להיות מעורים בפוליטיקה ובתרבות בבולגריה, תוך התגברות מגמת ההתבוללות ונישואי התערובת בקרבם. מקרב האישים הבולטים בקהילה שנותרה בפלובדיב ניתן לציין את הפילוסוף איסאק פאסי (2010-1928), שהתמחה באסכולת האסתטיקה ונחשב לאחד הפילוסופים הפוריים והמובילים בבולגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה. בנו סולומון פאסי כיהן בתפקיד שר החוץ בממשלתו של סימאון סקסקובורגותסקי.
לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה עלו מקצת מיהודי העיר לישראל, ובקרב הנשארים חלה התעוררות דתית מסוימת. בראשית המאה ה-21 שופץ בית הכנסת "ציון", שהוא היחיד ששרד מבין שלושת בתי הכנסת שפעלו בעיר. את שרידי בית העלמין העתיק של יהודי העיר לא ניתן לאתר, ומניחים שנחרב במהלך עבודות תשתית והרחבת אזורי המגורים בפלובדיב. בעיר עדיין מצויים שרידיו של בית העלמין החדש יותר שהחל לפעול בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, ואליו הועברו מספר מצבות מבית העלמין הישן. ב-2009 נמנו בפלובדיב 500 יהודים הרשומים בארגון "שלום", שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה. בנוסף לבית הכנסת פועל בעיר מועדון קהילתי. מבנה בית הספר היהודי משמש כבית ספר לתיאטרון.
דמוגרפיה.
במהלך מסע הצלב הרביעי נכבשה העיר פלובדיב בידי כוחות הצלבנים, ובתעודות בולגריות מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה מצוין כי נערך טבח בבני הקהילה היהודית שבמסגרתו נרצחו כמה עשרות יהודים. חוקרים מניחים כי בעת ההיא התגוררו בעיר כ-100 יהודים רומניוטים.
נתונים מספריים מדויקים על קהילת יהודי פלובדיב קיימים החל מהתקופה העות'מאנית, בהקשר לגביית מיסים מתושבי העיר. ב-1519 התגוררו בפלובדיב 54 יהודים ב-32 בתי אב מתוך אוכלוסייה כוללת של 987 נפשות (1.69%). מספר היהודים נותר ללא שינוי גם ב-1569, אם כי גודל האוכלוסייה הכללי עלה ל-1,226 נפשות, מתוכם 91% מוסלמים. במהלך המאה ה-16 החלו להגיע לעיר מגורשי ספרד ומספר התושבים היהודים בעיר גדל בהדרגה.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית, שלווה באובדן שטחים באירופה, הביא להגירת יהודים במקביל לנסיגת העות'מאנים, בשל העדפתם להישאר תחת השלטון העות'מאני, שהיטיב באופן מסורתי עם נתיניו היהודים. בסוף המאה ה-18 נמנו בעיר 750 יהודים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגיעו לפלובדיב מאות פליטים יהודים, שנמלטו מחמת הקרבות וההתקפות כנגדם. הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין ציינה כי בפלובדיב מתגוררים 1,415 יהודים. במפקד של 1892 נמנו 2,696 יהודים, ומספר זה גדל באופן מהיר לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת העולם הראשונה, עת התיישבו בעיר פליטים רבים שנמלטו מחמת הקרבות, או בשל טרנספרי האוכלוסיות שליוו את המלחמות. חלק מהמהגרים נמלטו מבולגריה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית ושבו אליה לאחר מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה. מהגרים אלו הוגדרו "נתינים זרים", מאחר שלא החזיקו באזרחות בולגרית. רק מקצת מהם זכו בהמשך לדרכוני ננסן, או עלה בידם לרכוש בממון רב אזרחות בולגרית. במפקד שנערך ב-1920 נמנו בעיר 6,663 יהודים שהיוו 10.34% מכלל תושבי פלובדיב. 5,605 מהם הוגדרו אזרחים בולגרים ו-1058 הוגדרו "נתינים זרים". ב-1930 הגיעה כמות האוכלוסין לשיאה ונמנו בעיר 6,675 יהודים.
בראשית 1940, לאחר "המסע לגירוש נתינים זרים", נמנו בפלובדיב 5,960 יהודים, וב-1949, בשלהי גל העלייה לישראל, נותרו בפלובדיב 1,220 יהודים. ב-1967 התגוררו בפלובדיב 1,000 יהודים, ב-2000 עמד מספרם על 700 נפשות, וב-2009 מנתה הקהילה 500 נפשות.
חיי הקהילה.
חיי הדת.
מתחילת התקופה העות'מאנית נסמכה קהילת פלובדיב על פסיקתם של רבנים במרכזי ההלכה המרכזיים שהתקיימו באיסטנבול, באדירנה ובסלוניקי. הגעתם של מגורשי ספרד, ובהם רבנים נודעים, הביאה לתהליך הדרגתי של בניין עצמאות הלכתית בקהילות הגדולות. במהלך המאה ה-17 התבלטו בעיר הרבנים שלמה ואברהם ריין, אברהם פאג'יון והרב האשכנזי שמואל לפפא, בן העיר מגנצא.
במהלך המאה ה-18 התעצמה נסיגת האימפריה העות'מאנית, הוחמר מצב ביטחון הפנים, והתרופף הקשר המנהלי בין השלטון המרכזי למחוזות השונים. עקב כך, גם הקשר בין קהילות בולגריה למרכזים ההלכתיים הלך והתרופף. בראשית המאה ה-19, בתקופת שלטונו של מהמוט השני, הוקם בפלובדיב בית דין רבני שדן בענייני אישות ומסחר. מערכת החוקים העות'מאנית, המג'לה, התבססה על השריעה, כך שהשלטון העות'מאני התיר ליהודים לקבוע כללי התנהלות פנימיים בתוך קהילתם. מרכז הפעילות היה בית הכנסת, שבדרך כלל הוקם לכל אחד מהקהלים הנפרדים, ובראשו עמד רב נבחר בעל סמכויות נרחבות. בעיני השלטון העות'מאני היה הרב ראש הקהילה ומייצגה. בחלק מן המקרים עבר תפקיד רב הקהילה בירושה מאב לבנו. בקהילה מרובת קהלים כמו פלובדיב, כוננה מועצת רבנים שהורכבה מנציגי שני הקהלים ומנתה בין 3 ל-5 רבנים, עם רוב לקהל הספרדים. במהלך המאה ה-19 התבלטו הרבנים אברהם בכמוה"ר מנוח סיד ויהודה סיד, אברהם ארויה, חיים אברהם ונטורה, יעקב פינצי וחיים ארויה, בנו של אברהם ארויה.
בתי הכנסת.
בחפירות ארכאולוגיות התגלה בעיר העתיקה בית כנסת רחב ממדים אשר תוארך למאה ה-3. החוקר הבולגרי פרופסור חריסטו דאנוב ציין כי המקום שימש גם כמרכז תרבותי וכלכלי לבני הקהילה שהתגוררו בעיר. מקטע פסיפס מרצפת בית הכנסת העתיק בפיליפופוליס מוצג במוזיאון הארכאולוגי בפלובדיב.