כהונתו הסתיימה עם התפטרותו, בשנת 1848, על מנת להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. בתקופת מועמדותו הובעה תמיכה במדיניות המאפשרת מתן בחירה למדינות ארצות הברית אם לאפשר בתחומיהן עבדות, גישה שכונתה "ריבונות העם". בעקבות כך התפצלה המפלגה הדמוקרטית בין תומכי העבדות לבין מתנגדיה, כשהדמוקרטים הצפוניים, שהתנגדו לעבדות, תמכו במפלגת "הארץ החופשית" בראשות הנשיא לשעבר, מרטין ואן ביורן.
לאחר הפסדו בבחירות לנשיאות לזאכרי טיילור, נבחר קאס בשנית לסנאט וכיהן בו בשנים 1849–1857. הוא היה המועמד הדמוקרטי הראשון שלא היה נשיא והפסיד בבחירות.
בשנים 1857 - 1860 כיהן קאס כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת ממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן. הוא התפטר מתפקידו במחאה על אי יכולתו של הנשיא ביוקנן להגן על האינטרסים הלאומיים במדינות הדרום ולגייס את כוחות הצבא, כדי למנוע את פרישת הדרום.
קאס מת ב-1866, ונקבר בדטרויט.
אליהו ושברן
יוהנס מינקוויץ
יוהנס מינקוויץ (בגרמנית: Johannes Minckwitz; 11 באפריל 1843 – 20 במאי 1901) היה שחמטאי וסופר שחמט גרמני.
התוצאה הטובה ביותר שהשיג מינקוויץ הייתה מקום שני, לאחר אדולף אנדרסן בתחרות ברמן 1869 (הקונגרס השמיני). מינקוויץ חלק מקום 3–5 בתחרות המבורג 1869 (ניצח: אדולף אנדרסן), חלק מקום 8–9 בתחרות באדן-באדן בשנת 1870 (ניצח: אדולף אנדרסן), הגיע למקום השלישי בתחרות קרפלד 1871 (הקונגרס התשיעי, ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום הרביעי בתחרות פרנקפורט 1878 (הקונגרס השנים-עשר, ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום ה-11 בתחרות לייפציג 1879 (ניצח: ברטולד אינגליש).
מינקוויץ חלק מקום ראשון עם מקס וייס ואדולף שוורץ בתחרות גראץ 1880, חלק מקום 3–5 בתחרות בראונשויג 1880 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום השמיני בתחרות ויסבאדן 1880 (ניצחו: ג'וזף הנרי בלקברן, אדולף שוורץ וברטולד אינגליש). בתחרות ברלין 1881 חלק מקום 7–8 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן), הגיע למקום העשירי בתחרות המבורג 1883 (ניצח: איזידור גונסברג, חלק מקום 13–14 בתחרות ברסלב 1885 (ניצח: זיגברט טאראש) והגיע למקום התשיעי בתחרות ברלין 1890 (ניצחו: עמנואל לסקר וברטולד לסקר).
בין השנים 1865–1876 ו-1879–1886 מינקוויץ שימש כעורך של כתב העת Deutsche Schachzeitung וחיבר מספר ספרים בנושא שחמט: האלף בית של משחק השחמט (1879), הומור בשחמט (1885) והמלך הקטן של השחמט (1889).
נדירה שלהוב-קיבורקיאן
נדירה שלהוב-קיבורקיאן (בערבית: نادره شلهوب- كيفوركيان תעתיק מדויק: נאדִרה שׁלהובּ-כיפורכיאן) (נולדה ב- 1960) היא פרופסור מן המניין לקרימינולוגיה ולעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים ומרצה למשפטים וללימודי נשים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אודות.
גדלה בחיפה. ב-1980 סיימה תואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה מאוניברסיטת חיפה. ב-1982 סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1989 סיימה תואר שני בקרימינולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וב-1994 תואר דוקטור במשפטים המכון לקרמינולוגיה בהפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית סטנלי כהן ושמחה לנדא . עבודתה האקדמית, שהתבססה על הדוקטורט שכתבה, ושהתמקדה בנשים פלסטיניות שחוו גילויי אלימות במשפחה ותקיפות מיניות זכתה להכרה בינלאומית. כתיבתה נסובה סביב השפעותיו של הכיבוש הישראלי על נשים פלסטיניות מנקודת-מבט משפטית וכן חברתית-פסיכולוגית. היא מתמקדת בפמיסייד וצורות אחרות של אלימות מגדרית, פשעים של ניצול מרות בהקשרים קולוניאליים, מעקב סמוי, ביטחוניזציה (securitization) וטראומה באזורים שהם תחת כיבוש ומשטר צבאי. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת דרום קליפורניה. בשובה לישראל שימשה מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית ובמכון לקרימנולוגיה באוניברסיטה העברית. ב-2003 מונתה למרצה בכירה, ב-2010 לפרופסור חבר ומ-2018 היא פרופסור מן המניין.
לצד פעילותה האקדמית, שלהוב-קיבורקיאן מכהנת בוועדים של מספר ארגונים פלסטיניים וישראליים מקומיים, ביניהם גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע, שם היא מכהנת כיו"ר ההנהלה, מרכז הנשים לסיוע וייעוץ משפטי (WCLAC) בירושלים והקרן החדשה לישראל ומשנת 2006 מנהלת את תוכנית הלימודים המגדרית במדה אל-כרמל, המרכז הערבי למחקר חברתי יישומי בחיפה. היא מתארחת בקונגרסים בעולם ומרצה בין היתר בנושא "פוליטיקה של פחד" שעליו כתבה ספר.
בנובמבר 2006 עברה בנתב"ג הליך בידוק יסודי ביותר שבגינו תבעה מרשות שדות התעופה פיצויים על סך 75 אלף ש"ח. בשנת 2015 פסקה סגנית נשיא בית משפט השלום בתל אביב כי הבידוק נעשה בסמכות, אולם היא שוכנעה כי אנשי הרשות לא טיפלו בתובעת ברגישות מספקת על מנת להבטיח את כבודה ופרטיותה. על כך נפסקו לה פיצויים של 7,500 ש"ח ועוד 2,500 שכר טרחה.
בשנת 2008 זכתה בפרס גרובר לזכויות נשים, על פועלה למיגור תופעת רצח נשים על רקע חילול כבוד המשפחה בחברה הפלסטינית.
בשנת 2015 חתמה על מנשר של מרצים בכל אוניברסיטאות בישראל המתנגדים למסע הדה-לגיטימציה המתנהל נגד ארגון שוברים שתיקה.
בתחילת 2019 עוררה הרצאה שנתנה באמסטרדם בשם "טכנולוגיות של אלימות בשער שכם" סערה תקשורתית עוד לפני האירוע. זאת מאחר שעל פי תיאור האירוע, שלהוב-קיבורקיאן הייתה אמורה לשתף מכתבים שכתבו ילדי מזרח ירושלים על חוויות שעברו, כאשר באמצעות קולות הילדים התכוונה להראות כיצד התעשייה הביטחונית הישראלית משתמשת בחייהם ובגופם של ילדים ותושבי מזרח ירושלים כדי למכור נשק וידע שעברו "ניסוי בשטח". הרצאה שלה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בה טענה כי ישראל מבצעת ניסויים בנשק על פלסטינים, הוקלטה וההקלטה פורסמה בגלי צה"ל.
חיים אישיים.
שלהוב-קיבורקיאן מתגוררת בעיר העתיקה בירושלים. נשואה ואם לשלושה. היא בעלת אזרחות ישראלית ואמריקאית.
בית הכנסת זיכרון משכן שילה
בית הכנסת זיכרון משכן שילה הוא בית הכנסת המרכזי של שילה, הבנוי בצורה שנועדה להנציח את מבנהו של משכן שילה. מיקומה של שילה העתיקה בה שכן המשכן במשך 369 שנה, מזוהה בשילה הקדומה בתוך שטחו של היישוב בן זמננו מצד מערב.
זהו המבנה המונומנטלי, הסימבולי והבולט ביותר בהתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון, ומשקף היטב את רוח התקופה שבה הוקמה התיישבות זו.
הקמת בית הכנסת.
בשנת 1979 יזם עירא רפפורט, תושב שילה, את הקמת בית הכנסת, שיישא אלמנטים של משכן שילה. הוא פנה לאדריכל זלמן דויטש מאלון שבות. לאחר גיבוש התוכנית הצטרף לתכנון שותפו שמשון זלצמן.
מבנה בית הכנסת.
הקירות החיצוניים של בית הכנסת עשויים אבן גיר ולא עצי שיטים ויריעות עור כמו במשכן במדבר. השיטה היא כמו במשכן בשילה, כאשר במשכן היו העמודים מבחוץ עשויים אבן כפי שנכתב במסכת זבחים:
בפנים בית הכנסת מצופים העמודים בעץ כפי שהיה במשכן במדבר סיני. בחזיתו הארוכה של בית הכנסת נבנו 20 עמודים ובממד הצר נבנו 8 עמודים - 6 באמצע ו-2 בצדדים, בדומה למספר הקרשים שהרכיבו את המשכן. גובהם של העמודים כ-5 מטרים, גובה השווה ל-10 אמות - גובה הקרשים במשכן.
מספר העמודים בבית הכנסת תואם למספר הקרשים במשכן כפי שמוזכר בספר שמות:
בבסיס העמודים ניצבים אדנים, כאשר לכל עמוד שני אדנים, כשם שבמשכן היו שני אדנים לכל קרש. גג בית הכנסת נעשה מיציקת בטון, דמוית יריעת עור, המקבילה ליריעות שכיסו את המשכן ואת משכן שילה. ניתן להבחין ביציקת הבטון על הגג בעשרה חלקים, המקבילה לעשר היריעות שכיסו את המשכן.
העלייה לעזרת הנשים נבנתה כך שתדמה את מידותיו של כבש מזבח הנחושת שהיה בחצר המשכן. במעלה הכבש, ישנן ארבע פינות עליונות בולטות, שמציינות את קרנות המזבח. בדפנות החיצוניים של המעלה, סומן היסוד, בגובה אמה מהקרקע, (כחצי מטר) שהבדיל במזבח בין מקום זריקת דם של הקורבנות שונים. בניגוד לכבש המזבח, המעלה לעזרת הנשים כולל מעקה, מסיבות בטיחותיות. בשל אילוצי גובה, ממשיך מעלה שני, המתחבר ב-90 מעלות עם הכבש הראשון, עד למפלס עזרת הנשים.
ארון הקודש בבית הכנסת, המקביל לארון הברית, כאשר משני צדדיו הטבעות המיועדות לבדי הארון בהם נשאו בני ישראל את הארון כאשר נדדו עם המשכן במדבר סיני. ארון הקודש נבנה כך שרק רגל אחת מייצבת אותו אל הקרקע, דבר המרמז על המדרש שארון הברית 'נשא את נושאיו' בעת מעבר הירדן בכניסת בני ישראל לארץ. האדריכלים נמנעו מלעצב כרובים בדמות מלאכים, כפי שהיה במקור, והסתפקו בעיטור הנראה ככנפיהם הפרוסות של הכרובים.
בימת הקריאה בתורה במרכז האולם בנויה משיש, בדגם מזבח הזהב, אולם לא במידותיו למעט בגובה. גובה הבמה שתי אמות וקו מפריד בין האמה העליונה לבין האמה התחתונה. לא נבנו טבעות לבדים בצדדיו, כיוון שהן היו מקשות על מעבר המתפללים באולם. גם הזר, שהיה עשוי זהב חסר, אך הקרנות שוחזרו, מעין ריבועים, בכל אחת מארבע הפינות. המזבח הוא החלק התחתון של הבימה החלק העליון הוא שולחן לחם הפנים, שהוא בעצם השולחן שעליו מניחים את ספר התורה.
בנוסף לבימה נבנה גם עמוד לחזן גם הוא בצורת מזבח הזהב.
בכותל הפונה לירושלים (לכיוון דרום) מותקנים חלונות ויטראז' ובהם תמונות סמלי שבטי ישראל. במאפיינים אלה שונה בית הכנסת ממשכן שילה, שפנה לכיוון מערב, ובכך גובר אופיו כבית כנסת (שנהוג להפנות את חזיתו לעבר ירושלים) על אופיו כדגם של המשכן.
על אחד העמודים בבית הכנסת ישנה מנורה דולקת, אם כי לא כדוגמת המנורה במשכן. אובייקט בדמות שולחן הפנים טרם נבנה, אף כי הייתה תוכנית לבנות ארון לספרים בצורת השולחן ומדפי לחם הפנים.