החל מ-1937 כיהן סיגבאן כפרופסור-חוקר לפיזיקה ניסויית באקדמיה השוודית המלכותית למדעים בסטוקהולם, וכאשר הוקם באותה שנה המכון לפיזיקה במוסד פרס נובל, הנמצא תחת חסות האקדמיה, היה סיגבאן ליושב ראש הראשון שלו. תחת ניהולו של סיגבאן הופנתה פעילות המחקר במוסד האקדמי לכיוון הפיזיקה הגרעינית. לצורך כך נבנה ב-1939 ציקלוטרון המסוגל להאיץ חלקיקי דאוטריום עד לאנרגיה של 6 MeV, ומאוחר יותר אף הוחלף בציקלוטרון שהגיע לאנרגיות של 30 MeV, הישגים אליהם הגיע באותו זמן רק ארנסט לורנס, ממציא הציקלוטרון. כמו כן נבנו מתקנים חדשניים למדידת קרינה של איזוטופים רדיואקטיביים, ספקטרוסקופים למדידת קרינת בטא ומיקרוסקופ אלקטרוני. בעזרת משאבים טכניים אלו, ובעזרת השיטות שפותחו, הושגו במוסד הישגים חשובים בחקר הקרינה הנפלטת מגרעינים רדיואקטיביים, ובחקר התכונות המגנטיות של גרעין האטום. סיגבאן החזיק בתפקיד זה עד שפרש ב-1964.
סיגבאן הרבה לבקר במרכזים מדעיים חשובים באירופה (בין השנים 1908–1922) ולאחר מכן גם בקנדה ובארצות הברית (בשנים 1924–1925). בשנים 1947-1938 כיהן כנשיא ארגון IUPAP (International Union of Pure and Applied Physics). בנוסף לפרס נובל, בו זכה ב-1924, זכה סיגבאן בפרסים נוספים, ביניהם מדליית יוז (Hughes) ב-1934 ומדליית רמפורד (Rumford) ב-1940, שתיהן מטעם החברה המלכותית.
סיגבאן נישא ב-1914 לקרין הוגבום, ולזוג נולדו שני בנים: בו סיגבאן (נולד ב-1915), שהיה דיפלומט ושגריר שוודיה לשעבר במרוקו, וקאי סיגבאן (נולד ב-1918), שהחזיק באותה משרה כאביו באוניברסיטת אופסלה, וזכה אף הוא בפרס נובל לפיזיקה ב-1981, שלוש שנים לאחר מות אביו.
פרס נובל.
את התכונות היסודיות של קרני הרנטגן חקר הפיזיקאי האנגלי צ'ארלס גלובר ברקלה בעשור הראשון של המאה ה-20. בארקלה גילה כי קרני רנטגן הנפלטות מיסודות מסוימים נחלקות לשני סוגים, וסימן סדרות אלו באותיות K ו-L, בהתאמה למשקל האטומי של היסוד. אולם, הציוד של בארקלה היה פרימיטיבי ולא מדויק דיו כדי לאפיין במדויק את אורכי הגל או את הספקטרום שלהן. ב-1912 פיתח הפיזיקאי הגרמני מקס פון לאואה שיטה מבוססת גבישים לגילוי הקווים הספקטרליים של קרני הרנטגן (הוא אף זכה בפרס נובל על גילויו זה ב-1914). ויליאם הנרי בראג וויליאם לורנס בראג (אב ובנו) שיפרו את השיטה, ואף הם זכו בפרס נובל, שנה לאחר מכן.
ב-1914 החל סיגבאן במחקרו בתחום, ושיפר את ציוד המדידה באופן משמעותי. כל שיפור שהכניס בציוד הוביל מיד לגילויים חדשים - הוא יכול היה לקבוע בדיוק רב יותר את מאפייני סדרות הקווים K ו-L שמצא בארקלה לפניו. כמו כן, הוא גילה שתי סדרות נוספות, אותן סימן באותיות העוקבות הבאות, M ו-N. גילוי נוסף של סיגבאן התייחס לקווים מסדרת K שגילה הנרי מוזלי; הוא מצא שהקווים של מוזלי היו למעשה דובלטים, כלומר כל אחד מהם היה צמד קווים, והרחיב את גילויו של מוזלי, שמצא רק 5 קווים, ל-28 קווים נפרדים.
גילויים אלו היו חשובים במיוחד בשל הידע שסיפקו אודות מבנה האטום. קווים ספקטרליים הם תוצאה של מעבר אלקטרונים מרמת אנרגיה אחת לשנייה בתוך האטום; נילס בוהר הציע ב-1913 הסבר לפיו האלקטרונים מוגבלים למספר מסוים של מסלולים ורמות אנרגיה סביב גרעין האטום, אך עם הרחבת המודל בהתאם לעבודתו של ארנולד זומרפלד, הוספת ההשפעות המגנטיות בתוך האטום והשפעת הספין של האלקטרונים, התמונה נעשתה מורכבת ביותר, שכן מספר מעברי האלקטרונים האפשריים וסוגיהם הפך לגדול ביותר. האנליזה של סיגבאן בספקטרום קרני הרנטגן סיפקה כלים יקרי ערך לניתוח שלהם. כמו כן מצא סיגבאן כי קרני רנטגן נשברות במעבר דרך מנסרה, בדומה לאור (אם כי האפקט חלש יותר בשל בליעה גדולה יותר של הקרניים). בזכות תגליותיו אלו ובזכות השיפור הניכר שהכניס לטכנולוגיית הספקטרוסקופיה, זכה בפרס נובל ב-1924. את תגליותיו בנושא זה סיכם בספר "ספקטרוסקופיית קרני רנטגן" (בגרמנית: "Spektroskopie der Röntgenstrahlen").
סימון סיגבאן.
בסימון סיגבאן (Siegbahn notation) נעשה שימוש בספקטרוסקופיית קרני רנטגן כדי לציין את קווי הספקטרום האופייניים ליסודות.
בטבלה: ההתאמה בין שמות חלק מהקווים לרמות האנרגיה של האלקטרונים.
כאמור, בסימון סיגבאן נעשה שימוש נרחב בספקטרוסקופיה, אך המלצות ה-IUPAC (International Union of Pure and Applied Chemistry) הן לסימון אחר. להלן טבלת חלק מהמעברים:
זוהר (יישוב)
אל מורו
אל מורו, או בשמו המלא קאסטיו דה לוס טרס רייס מאגוס דל מורו (בספרדית: Castillo de los Tres Reyes Magos del Morro), הוא מבצר בפתחו של מפרץ הוואנה. הספרדים החלו לבנותו ב-1589, והבנייה הסתיימה ב-1630. הוא נקרא על שמם של שלושת האמגושים, בדומה למבצרים שהוקמו גם בסנטיאגו דה קובה ובסן חואן.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-16 סבלה הוואנה מהתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים ושל פריבטירים צרפתים. במקביל, על מנת להגן על ספינותיה, החליטה ספרד כי כל הספינות הנושאות סחורות ממושבותיה ביבשת אמריקה יעגנו בנמלהּ של הוואנה, וילוו ממנו על ידי ספינות מלחמה של הצי הספרדי. כתוצאה מכך, עלתה חשיבותה של העיר, ומושל קובה העביר אליה את מושבו מסנטיאגו דה קובה. ההתקפות על העיר ועליית חשיבותה, הביאו את הספרדים להקים 3 מבצרים שנועדו להגן עליה: תחילה הוקם קאסטיו דה לה ריאל פוארסה במרכז העיר (בנייתו החלה ב-1562), ומאוחר יותר נוספו המבצרים שמשני צידי מפרץ הוואנה: אל מורו (המזרחי, בנייתו החלה ב-1589) וסן סלוודור דה לה פונטה (המערבי, בנייתו החלה ב-1590).
הקמתו של המבצר הרתיעה את שודדי הים שתקפו את העיר, ולמעשה, ההתקפה הראשונה עליו התרחשה רק בשנת 1762. באותה שנה, הצליחו הבריטים להשתלט עליו, לאחר שנחתו בחוף קוחימאר, ותקפו אותו מאחור, דרך היבשה. כתוצאה מכך, לאחר שקובה חזרה לשליטת הספרדים ב-1763, החליטו האחרונים להקים בסמוך לאל מורו מבצר נוסף, גדול יותר - לה קבניה.
ב-1845 הוקם במבצר המגדלור הראשון בקובה, ובמשך זמן מה פעל בו בית ספר להפעלת מגדלורים.
מאז 1986 משמש המבצר כמוזיאון ימי, הכולל גם ממצאים ארכאולוגיים שנמשו מהים. התותחים שהוצבו בו סובלים מחלודה, אך חומותיו שמורות היטב.
חמ&quot;ץ
סופרים קומנדר
סוּפּרים קומנדר (באנגלית: Supreme Commander - מפקד עליון; לעיתים מוכר גם בקיצור: SupCom) הוא משחק מחשב מסוגת משחק אסטרטגיה בזמן אמת. המשחק הוא ממשיך דרכו של Total Annihilation, וכקודמו גם הוא פותח על ידי חברת Gas Powered Games, ועוצב על ידי כריס טיילור. במהלך המשחק יכולים השחקנים לבחור לפקד על אחד משלושה צבאות ולעשות שימוש במכונות ענק מהלכות הקרויות "יחידת פיקוד משוריינת" (Armoured Command Unit או, בקיצור, ACU) באמצעותן ניתן לבנות בסיס צבאי ולשפר את איכות היחידות, כדי לכבוש את בסיס האויב. המשחק יצא לאור ב-16 בפברואר 2007 באירופה וב-20 בפברואר 2007 בצפון אמריקה, וזכה לביקורות חיוביות ממבקרי משחקים ולהצלחה מסחרית לא מבוטלת – עד יוני 2008 נמכרו יותר ממיליון עותקים של המשחק. חבילת ההרחבה למשחק, Supreme Commander: Forged Alliance, יצאה לאור ב-6 בנובמבר אותה שנה. משחק המשך, הנקרא Supreme Commander 2, יצא ב-2 במרץ 2010.
פורמט.
בלב המשחק ניצבת יחידת הפיקוד המשוריינת, רובוט ענק דמוי אדם, ובה כל המשאבים הדרושים ליצירת צבא עתידני בזמן קצר, על בסיס המשאבים הטבעיים שבסביבתה. היחידות שיוצרים המפעלים או יחידת הפיקוד המשוריינת הן רובוטיות.
במהלך המשחק מתקדם השחקן בדרגות הטכנולוגיה, כשכל התקדמות מאפשרת לייצר מהנדסים רובוטיים מתקדמים יותר האחראים על בניית המבנים. ברמת הבסיס, היחידות והמבנים קטנים וחלשים יחסית. ברמה השנייה ניתן לחזק משמעותית את המיגון באמצעות אנרגיה, אחד משני המשאבים במשחק; ואילו ברמה השלישית נפתחת הגישה ליחידות חזקות מאוד, המסוגלות לפצח את מבצריו החזקים של האויב. ברמה הרביעית, העליונה, ניתן לבנות יחידות ומבנים גדולים, שמחירם גבוה ומשך בנייתם ארוך. באפשרותן של יחידות אלה, הנקראות "יחידות ניסיוניות", לחרוץ את גורל הקרב בעצמן, אם נעשה בהן שימוש הולם.
השחקן יכול לבחור לו אחד משלושה צדדים לוחמים, ולצאת למסע מלחמה ובו שישה שלבים (או "מפות"). השחקן מתחיל את דרכו כמפקד לא-מנוסה, ועם הזמן צובר ותק ונוטל חלק מרכזי במסע של צבאו לסיום "המלחמה הנצחית". על השחקן מוטלות משימות שאורך כל אחת מהן עשוי להיות כמה שעות; עם השלמתן מתרחבת המפה, ונחשפים האתגרים החדשים.
ליריב הממוחשב שלוש דרגות איכות, כשבדרגה העליונה (שבה הקושי המשחקי הוא הרב ביותר), יכול היריב הממוחשב לפעול בשיטות שונות: שליחת כמות גדולה של יחידות ברמה נמוכה; תקיפה עם יחידות מתקדמות; איזון בין שתי הגישות; או בחירה של טקטיקה המותאמת למפת המשחק.
ניהול משאבים.
כדי לנהל מלחמה זקוק השחקן לשני סוגי משאבים: משאבי אנרגיה, שמקורם במחוללים (גנרטורים חשמליים) אותם ניתן לבנות בכל מקום; ומסה, המופקת ממאגרי מסה מצומצמים. יחידות הבנייה יכולות להפיק אנרגיה משחזורה מהריסות אורגניות, ולהפיק מסה מסלעים ויחידות מושבתות. אפשרות הפקה נוספת מאפשרים "מבני ייצור" (פבריקציה) היכולים להמיר כמות גדולה של אנרגיה למסה. משאבים מאחסנים במבני אחסון שהמקום בהם מוגבל, ומשאבים שאין להם מקום אחסון אינם עומדים לרשות השחקן, היכול לבנות מבני אחסון נוספים לאגירת משאבים לשעת הצורך.