העיר נזכרת לראשונה בשנת 1503, במסמכים שנחתמו על ידי אלכסנדר השני, הדוכס הגדול של ליטא, שהעניק הרשאה לבניית העיר. אלכסנדר השני נחשב למייסדה של העיר. לאורך המאה ה -16 שמרה העיר על מעמד של עיר מלכותית. במאה ה-17 התרחבו גבולותיה לעבר הגדה השמאלית של הנהר.
לאחר המהפכה התעשייתית, שחלה בליטא בסוף המאה ה-19, הוקמו מפעלים ראשונים בעיר, המערכת הבנקאית התרחבה והמסחר גדל. בתחילת המאה ה-20 הפכה העיר למרכז כלכלי ותרבותי חשוב. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כשמדינת ליטא הייתה עצמאית, המשיכה אוכלוסיית העיר לגדול. במפקד האוכלוסין בשנת 1923, נמנו כ-19 אלף תושבים בעיר. בשנת 1939 עלה מספרם ל-26 אלף. ביוני 1940 השתלטו כוחות צבא רוסים על העיר, והכריזו על סיפוחה לברית המועצות. מספר גדול של תושבים הוגלה לסיביר או סבל צורות אחרות של רדיפה. ביולי 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים כחלק ממבצע ברברוסה.
תרבות.
העיר כוללת מוסדות תרבות רבים. המוזיאון לאתנוגרפיה מציג חפצים רבים בעלי ערך היסטורי. הגלריה לאמנות מארגנת תערוכות רבות מדי שנה, כמו גם ערבי מוזיקה וספרות, הרצאות ודיונים בנושאים שונים. גלריית הצילום מציגה מגוון של תערוכות מתחלפות. לספרייה הציבורית שמונה סניפים בחלקים שונים של העיר.
יהודים.
בהיסטוריה היהודית ידועה העיר בשל ישיבת פוניבז' ששכנה בה והוקמה מחדש בבני ברק. ישיבה זו נחשבה לאחת הישיבות החשובות ביותר בליטא בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לפני מלחמת העולם הראשונה היוו היהודים 36% מתושבי העיר, כ-7,000 תושבים. אחרי הכרזת עצמאות של ליטא ב-1918, היהודים המשיכו למלא תפקיד חשוב בכלכלת העיר, אך מספרם באוכלוסייה הכללית ירד והגיע ל-6,000 ב-1939 (רק 22% מתושבי העיר).
במהלך הכיבוש הגרמני של העיר (יולי-אוגוסט 1941) רוכזו 8,745 יהודי העיר וסביבתה בגטו שהוקם בה, אשר כל יושביו נרצחו כעבור זמן קצר בידי ליטאים-פשיסטים בבורות ירי בסמוך לעיר. מספר קטן של יהודים חזר לעיר אחרי המלחמה, ובשנת 1959 היו בה 221 יהודים. מספרם הגיע ל-66 ב-1986. לאחר התפרקות ברית המועצות עלו רוב יהודי העיר לישראל.
בעיר הייתה גם קהילה קראית. הקהילה נוסדה במאה ה-17. בשנת 1911 פרסם תושב המקום, פינאס ראייצקי, כתבה על חיי היהודים בפוניבז' בעיתון הקראי בשפה הרוסית "חיי הקראים" (караимская жизнь). לפי דבריו, ביישוב היו באותה עת כארבעים משפחות קראיות, רובן עניות. בעדות משנת 1934 מוזכר שהיה לה בית קברות קטן, שבו נקברו חשובי העדה. כמו כן, עד מלחמת העולם השנייה היה בפוניבז' בית כנסת קראי.
ערים תאומות.
לפוניבז' ברית ערים תאומות עם הערים:
יהודה אליצור
יהודה אליצור (הרשקוביץ; כ"ז בתמוז ה'תרע"א 23 ביולי 1911 - ב' בטבת ה'תשנ"ח 31 בדצמבר 1997) היה פרופסור לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, מחוקרי המקרא והגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל.
ביוגרפיה.
אליצור נולד בבודפשט כבנם הצעיר של הרב יחיאל ורייזל הרשקוביץ וקיבל חינוך תורני. כשהיה בן 15, נפטר אביו, והוא אומץ על ידי גיסו, חוקר ארץ-ישראל, הרב הפרופסור שמואל קליין, ועלה עמו לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ט (1929).
למד בבית המדרש למורים 'מזרחי' ואחר כך באוניברסיטה העברית בהר הצופים שם למד ביולוגיה, ידיעת ארץ ישראל, מקרא ותלמוד, וקיבל תואר במאי 1940. במקביל, היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ובבני עקיבא במסגרתם נתן הרצאות בנושאים שונים והדריך סיורים באתרים ארכאולוגיים בירושלים.
לאחר פטירתו של שמואל קליין, ההדיר מעזבונו את הספר 'ארץ הגליל' שיצא בהוצאת מוסד הרב קוק ב-1946.
בשנת 1947 הוזמן לתת שיעורים בתנ"ך ברדיו, והמשיך לתת שיעורים גם בשנות ה-50 בקול ציון לגולה.
היה ידוע כמרצה מחונן הן מהצד העיוני והן מהצד הדידקטי. לימד תנ"ך במסגרות רבות ומגוונות - בתי ספר, מוסדות על תיכוניים, כנסים שונים, ועוד. בראשית שנות ה-50 לימד תנ"ך במכון להשתלמות ולשיפור הלשון. לאחר מכן הרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן מאז ייסודה בשנת 1955 עד אמצע שנות התשעים. הרצה והשתתף בחוג העיון בתנ"ך בבית ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
היה מהעורכים הראשיים של סדרת "דעת מקרא", וחיבר עם יהודה קיל את 'אטלס דעת מקרא'.
בסוף שנות החמישים היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, ובשנות השישים היה חבר בוועד המנהל של רשות השידור.
כיהן בחבר השופטים של חידון התנ"ך למבוגרים.
ישב בראש ועדת השופטים שבחרה את זוכי פרס הרצל, הפרס הוענק מטעם "התאחדות יוצאי הונגריה בישראל" בתחילת שנות ה-70.
לאחר מלחמת ששת הימים היה בין מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
זכה בתואר יקיר ירושלים בשנת ה'תשנ"ג (1993).
שיטתו.
אליצור עסק רבות בלימוד ובמחקר מודרני של התנ"ך, תוך שילוב בין אמונה ובין שיטות מחקר מדעיות חדשות. אליצור הסתייג מדרך הניתוח הספרותית של ביקורת המקרא, וטען שהיא מדע לא מבוסס, עם זאת התעסק רבות בחקר ההיסטוריה והגאוגרפיה של ארץ ישראל בזמן התנ"ך, והסביר בדרך זו מספר פרשות בנביאים.
אליצור אמר שיש ללמוד את התנ"ך מתוך אמונה בקב"ה בעזרת הכלים שפותחו במחקר במהלך הדורות, שמסייעים רבות בהבנת פשוטו של מקרא. כשהציע הרב פתחיה מנקין לזהות את האקליפטוס כערבה כשרה לארבעת המינים כתב לו אליצור: "רצוי מאוד שרבנים הנזקקים לשאלות מעין זו, יבחנו אותן גם מצדן המקצועי (מפי מומחה לעניין הנדון). ... ידיעה מקצועית עשויה לפרקים לסייע להבנת ההלכה במידה לא מועטה.".
בכמה מאמרים שיטתיים הסביר אליצור שיסודות האמונה הישראלית גנוזים בייחודו ההיסטורי של עם ישראל כפי שהוא מוצג בנביאים ובכתובים.
אליצור ראה את עצמו כתלמיד מובהק של גיסו, חוקר ארץ ישראל פרופ' שמואל קליין, וממנו ינק את דרכו הייחודית השוזרת את ידיעת התורה עם ידיעת הארץ, מתוך חיבה לשניהם.
הרב צבי יהודה קוק העריך את פרופסור אליצור כחוקר מאמין וישר, בעקבות כך הוא המליץ לראשי מכון מרחבים לצרף את פרופ' אליצור לצוות המרצים במכון.
משפחתו.
אשתו הייתה הסופרת רבקה אליצור. לאחר מותה בשנת ה'תש"ם (1979), נשא את אחותה תרצה. לאליצור חמישה ילדים: תמר בן-ארי, הפיזיקאי פרופ' שמואל אליצור, אורי אליצור עורך העיתון מקור ראשון, פרופסור יואל אליצור, תלמידו המובהק ומממשיכי דרכו בחקר התנ"ך והארץ, ופרופסור ורד נעם, חוקרת תלמוד המלמדת באוניברסיטת תל אביב.
אחיינו הוא הרב מיכאל הרשקוביץ.
דגל ניופאונדלנד ולברדור
דגל פרובינציית ניופאונדלנד ולברדור הנוכחי עוצב בשנת 1980 על ידי האמן הניופאונדלנדי כריסטופר פראט.
העיצוב אושר על ידי בית המחוקקים של ניופאונדלנד ב-28 במאי 1980 והוצג לראשונה ב-24 ביוני 1980.
הצבע הכחול מסמל את הים, הלבן את השלג והקרח, האדום מסמל את המאמץ והמאבק של תושבי ניופאונדלנד ולברדור, וצבע הזהב מסמל את הביטחון העצמי של תושבי הפרובינציה.
המשולש הכחול נותן אזכור של כבוד לדגל בריטניה, ומזכיר את המסורת הבריטית של ניופאונדלנד ולברדור.
שני המשולשים האדומים מסמלים את שני אזורי הפרובינציה - היבשה והאי,
והחץ המוזהב מסמל עתיד טוב יותר.
הטריקולור של ניופאונדלנד.
בין השנים 1840 ו-1931 דגל ניופאונדלנד היה טריקולור בצבעים ירוק, לבן וורוד. מקורו בעיר סיינט ג'ונס בשנת 1840 והוא עוצב על ידי הבישוף הקתולי של ניופאונדלנד - מיקל אנתוני פלמינג. הדגל מסמל את המסורות של הקהילות הקתולית והפרוטסטנטית להתחרות אחת לשנה במשיכת גזרי עצים - הפרוטסטנטים סימנו את העצים שלהם בצבע ורוד, בעוד שהאירים הקתולים סימנו את העצים שהם משכו בירוק.
על מנת למנוע חיכוכים בין הקהילות התערב הבישוף והציע שלפרובינציה יהיה דגל אחד משותף בו הוורוד והירוק מופרדים על ידי צבע לבן שמסמל את השלום.
הוורוד מסמל את בית טיודור הבריטי, והירוק את פטריק הקדוש, הקדוש המגן על אירלנד. הלבן מסמל את אנדרו הקדוש - הקדוש המגן על סקוטלנד.
דגל הממלכה המאוחדת.
בשנת 1931 אימצה פרובינציית ניופאונדלנד את דגל הממלכה המאוחדת.
דגל ניופאונדלנד הצרפתית (דגל טֶרְנֶב).
דגל הפדרציה של דוברי הצרפתית של ניופאונדלנד (טרנב - Terre-Neuve) מתבסס על דגל שלושת הצבעים של צרפת, ובו שלושה צבעים:
כחול לבן ואדום. על הדגל שני מפרשים כאשר על העליון זרד ועל התחתון פרח המצוירים בשחור.
המפרשים מייצגים את ארץ הבסקים ואת חבל ברטאן שבצרפת ואת הדייגים הצרפתיים שהגיעו לאזור זה בשנת 1504 והתיישבו בו.
הצהוב לקוח מהכוכב של דגל אקדיה והזרד הוא סמל לברדור.
דגל לברדור.
דגל זה אומץ בשנת 1949. הלבן מסמל את השלג, הכחול מסמל את הים, הנהרות והאוקיינוס, שהדייג בהם מהווה את עיקר כלכלתה של לברדור.
הירוק מסמל את היבשה.
הזרד מסמל את העבר והעתיק. הענפים הקצרים מסמלים את קשיי העבר והענפים הארוכים מסמלים את התקווה לעתיד. שלושת הענפים הנמצאים בקצה הזרד מסמלים את שלושת העמים שמתגוררים בלברדור: האינו, האינואיט והלבנים. שלושתם יוצאים מענף אחד - המסמל שכל בני האדם שווים.
האיסיים
דפניה
דפניה (שם מדעי: "Daphnia") היא סוג של סרטן הנמנה עם משפחת הדפניים.
מאפיינים.
הדפניה היא סרטן זעיר וגודלה כ-3 מילימטר. היא נעה במי השלולית בניתורים באמצעות מחושיה, ובעלת לב.
הדפניה ניזונה מיצורים זעירים עוד יותר, כאצות חד-תאיות וחיידקים, והן עצמן משמשות כמזון משובח לדגי נוי שמגדלי דגים מרבים לאסוף או לגדל כמזון חי לדגי אקווריום.