ביוני 1919 נחתם הסכם ורסאי, והמלחמה הסתיימה באופן רשמי. ההסכם נחתם באולם המראות בוורסאי, מקום ייסודו של "הרייך השני" כחמישים שנים קודם לכן. גרמניה איבדה שטחים רבים שהועברו לצרפת, לבלגיה ולאומה החדשה שהוקמה בעקבות המלחמה, פולין. כמו כן, מושבותיה באפריקה ובאוקיאניה נמסרו על ידי חבר הלאומים כשטחי מנדט למדינות המנצחות. בנוסף, גרמניה נדרשה ליטול אחריות לפרוץ המלחמה, וחויבה בשל כך לשלם פיצויי מלחמה גדולים לבעלות הברית. בנוסף, נאסר עליה להקים כוח צבאי בן יותר ממאה אלף חיילים, כמו גם להחזיק בצי ובאווירייה. הסכם ורסאי גרם להתמרמרות קשה בקרב הציבור הגרמני, שתפס את החוזה כתכתיב דרקוני ובלתי הוגן. האידאולוגיה הנאצית מבית מדרשו של אדולף היטלר השכילה לנצל תסכול זה מאוחר יותר, באופן שהביא לקריסתה של רפובליקת ויימאר.
מורשת.
את שלטונו האוטוריטרי של ביסמרק, כמו גם את תפיסותיו המסורתיות בדבר מיליטריזם והיררכיה, ניתן להבין על רקע העובדה שהמדינה הגרמנית הייתה צעירה מאוד, ושאיחודה היה במובנים רבים רופף; שהמעצמה השכנה מהמערב, צרפת, ניסתה לאורך מאות שנים לשמר את חולשתן ופילוגן של הנסיכויות הגרמניות; ושגרמניה הייתה פעם אחר פעם זירת למאבקים בין ממלכות ומדינות אירופיות, דבר שהיו לו השלכות שליליות מרחיקות לכת על אזורים רבים במדינה. מנהיגים גרמנים בני דורו של ביסמרק עוד שימרו בזכרונם את המלחמות הנפוליוניות ואת ההשפלות הלאומיות שנחלה פרוסיה מידי מעצמות זרות. הם חשו, אפוא, כורח תפיסתי להימנע מהפגנת חולשה כלפי חוץ ופנים, ולכן נמנעו מקיום שלטון ליברלי.
מורשתו של ביסמרק, שצברה תאוצה בימיו של הקייזר המיליטריסטי וילהלם השני, תרמה להתפתחות התרבות הפוליטית הגרמנית שהצמיחה את הנאציזם. ביסמרק השתמש באסטרטגיה של דיכוי פלגים יריבים לצד עידוד מיליטריזם פרוסי. כתוצאה מכך, בגרמניה, כמו ביפן ובאיטליה, ניסיונות מאוחרים יותר לחולל מהפכות דמוקרטיות הביאו ליצירתם של משטרים דמוקרטיים בלתי יציבים ופגיעים (רפובליקת ויימאר, יפן בשנות העשרים ואיטליה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לעלייתו של מוסוליני בשנת 1922). הדמוקרטיות החוקתיות הללו לא השכילו להתמודד עם בעיות התקופה, ולא יכלו – או לא רצו – לחולל שינויים מבניים יסודיים בדפוסי הממשל ובתרבות הפוליטית.
נטיותיה המיליטריסטיות של גרמניה, כמו גם העובדה שאיחודה הושג "בדם וברזל", שימרו את הפן הדספוטי באופייה של המדינה, חרף ההתקדמות האדירה שחלה בתחומי המדע והתעשייה בעידן הרייך השני. כוחות הצבא שלה, שחונכו ברוח המיליטריזם הפרוסי – הערצת המלחמה וגילוי נאמנות בלתי מתפשרת כלפי המדינה, השליט והסדר החברתי – שמרו על נאמנותם העזה כלפי הקיסרים לבית הוהנצולרן. בנוסף, בעלי האדמות הגרמנים טיפחו תרבות מעמדית מובהקת, ופיתחו רעיונות בדבר עליונותו המושרשת של המעמד השליט, אף שהדבר היה במידה רבה ארכאי במאה העשרים. הפקידות המלכותית היעילה בגרמניה אף היא תרמה לכך, בהציגה את אידיאל הצייתנות המוחלטת, ובהדגישה את כפיפותו של הפרט ואף של המעמד החברתי למוסד המדינה. רעיונות ואידיאלים אלו יפותחו מאוחר יותר לכדי דוקטרינות של עליונות גזעית; ואמנם, אפשר לסכם ולטעון כי ניצני המיליטריזם, הדספוטיזם ושנאת הזרים, שאפיינו את המשטר הנאצי שעלה בשנת 1933, נזרעו במידה רבה בתקופת האימפריה הגרמנית.
לאיחוד גרמניה נודעה השפעה משמעותית גם על מזרח אסיה. האיחוד הביסמרקי נתפס כמודל שיש לאמצו הן עבור המודרניזציה היעילה של יפן והן עבור המודרניזציה היעילה פחות של סין בתחילת המאה ה-20. הקודקס האזרחי הגרמני אומץ כבסיס מערכות המשפט של יפן ושל הרפובליקה הסינית, ועודה משמשת כבסיס המשפטי של טאיוון.
לקריאה נוספת.
עודד היילברונר (עורך), "הרייך חסר המנוחה": הרייך הגרמני השני, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1997
Bacillus
Bacillus (מיונית, בעברית: מתג) הוא סוג של חיידקים אמיתיים, הכולל חיידקי מתג אווירניים, גראם-חיוביים, היוצרים נבגים. קיימים כ-50 מינים המשתייכים לסוג זה; רובם מצויים באדמה ומתקיימים בטווח טמפרטורה של 25 עד 45 מעלות. ה-Bacillus משמש לעיתים קרובות כאורגניזם מודל.
לשני מיני Bacillus חשיבות רפואית: "B. anthracis", הגורם למחלת הגחלת (anthrax) ובשנת 2001 אף השתמשו בו בטרור ביולוגי, ו-"B. cereus", גורם נפוץ להרעלת מזון ולבעיות רפואיות נוספות (דלקות עיניים למשל). מינים מוכרים נוספים הם "B. subtilis", הנחשב לחיידק הגרם-חיובי הנחקר ביותר, זאת עקב הקלות בה ניתן להחדיר אליו גנים זרים ו-"B. megaterium" המשמש גם הוא במחקר. "B. polymyxa" קושר חנקן. בהדברה ביולוגית משתמשים ב-"B. thuringiensis", שהגן לרעלן המופרש ממנו, והקוטל זחלי יתושים, הוכנס בשיטות של הנדסה גנטית לצמחים, ב-"B. sphaericus" שגם הוא קטלני לזחלי יתושים וב-"B. firmus" המשמש להדברה ביולוגית של נמטודות העפצים. מ-"B. brevis" מפיקים את היונופור gramicidin, ומ-"B. licheniformis" את האנטיביוט Bacitracin.
זהו אחד מסוגי החיידקים הבודדים שמיניו מסוגלים ליצור נבגים פנימיים בתנאי עקה. לנבגים חשיבות רבה בשרידות שלהם. בעבר נטען שנבגים של "B. sphaericus" נמצאו במעי של דבורה מאובנת בענבר בן 25-40 מיליון שנה ונבגים של מין אחר בגבישי מלח בני 250 מיליון שנה. אף שהממצאים מוטלים בספק, העלה העניין את השאלה - שאין עליה עדיין תשובה: האם בנבגים מתבצעת פעילות מטבולית כלשהי - מה שמגביל את שרידותם למאות - אלפי שנים, או שאין בהם פעילות כזו, ואז הם יכולים לשרוד גם מיליוני שנה.
המונח Bacillus שימש בעבר לתיאור כל החיידקים שצורתם מוט קצר - חיידקי מתג. "Mycobacterium tuberculosis", המתג הגורם לשחפת כונה בראשית דרכו "המתג של קוך" (Koch's bacillus). כיום משמש לאותו עניין המונח האנגלי rod.
סטפן בנך
סטפן בַּנַךְ (בפולנית: , נכתב גם באנאך; 30 במרץ 1892 - 31 באוגוסט 1945) היה מתמטיקאי פולני, ממייסדי ענף האנליזה הפונקציונלית. הוכיח משפטים רבים וחשובים באנליזה מתמטית הנקראים על שמו.
ביוגרפיה.
בנך נולד בקרקוב שבפולין ב-1892, והיה הרוח החיה באסכולת לבוב במתמטיקה שהתקיימה בפולין בין שתי מלחמות העולם. בנך היה אוטודידקט במתמטיקה וגאוניותו התגלתה רק במקרה על ידי המתמטיקאי הוגו שטיינהאוס.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בנך נשיא החברה המתמטית הפולנית. בזכות היותו שותף-חבר באקדמיה למדעים באוקראינה ובעל קשרים טובים עם מתמטיקאים סובייטים, הוא הורשה לשמור על תפקידו למרות הכיבוש הסובייטי של העיר ב-1939. בנך אף הצליח לשרוד את כיבוש הנאצים הברוטלי מ-1941 על ידי כך שמכר את דמו לניסויי פרופסור רודולף וייגל. כמובן, עובדה זו גרמה לירידה בבריאותו ובמשך שנות הכיבוש אף לקה בסרטן ריאות. לאחר המלחמה חזרה העיר לבוב לידי הסובייטים ובנך מת שם, מבלי שהספיק לחזור לפולין. בנך נקבר בבית העלמין של Lychakivskiy.
השגים מתמטיים.
הישגו הגדול והחשוב ביותר של בנך היה ייסוד האנליזה הפונקציונלית - זהו ענף החוקר את תכונותיהם של מרחבים וקטוריים בעלי נורמה (שזו מעין הכללה למושג האורך או הגודל של וקטור) ובייחוד את תכונותיהם של מרחבי פונקציות, אופרטורים ופונקציונלים.
בנוסף, בנך תרם רבות לתורת הקבוצות ולתורת המידה.
בנך פרסם מספר ספרים, ביניהם:
אנקדוטות.
סטניסלב אולם, מתמטיקאי נוסף מאסכולת לבוב במתמטיקה, ייחס את הציטוט הבא לבנך:
דיוגנס מאפולוניה
דייגונס מאפולוניה (נולד בערך 460 לפנה"ס), פילוסוף נטורליסטי יווני, היה בן אפולוניה שבכרתים.
אף כי היה דורי, הוא כתב בדיאלקט האיוני, כמו כל הפיזיולוגי (הפילוסופים הפיזיים). אין ספק כי חי לזמן מה באתונה, שם נעשה לא פופולרי (כנראה בגלל הדעות האתאיסטיות שיוחסו לו), עד שחייו היו בסכנה.
דעותיו של דיוגנס מיוחסות ב"עננים" של אריסטופאנס לסוקרטס. כמו אנכסימנס, דייגונס האמין כי האוויר הוא המקור של כל היקום, וכי כל שאר היסודות הגיעו מהאוויר באופנים שונים. ההתקדמות העיקרית שלו כלפי הפילוסופיה של אנכסמינס היא, שהוא קבע כי יש לאוויר גם אינטליגנציה – "האוויר שנע בתוכו אף לימד אותו. האוויר כמקורו של כל דבר הוא בהכרח יסוד אלמותי, אך כרוח הוא גם בוודאי בעל הכרה".
למעשה, היה חלק מהסיעה האיונית הישנה, שאת הדוקטרינות שלה שינה בעזרת התאוריות של בן זמנו אנכסגורס, אם כי התנגד לדואליזם שלו. יצירתו החשובה ביותר היא ה"דה נטורה", ממנה שרדו רק שרידים. ייתכן כי כתב גם את "נגד הסופיסטים" ו"על טבע האדם", ממנו נותר שריד ידוע על הוורידים.
סנקה
לוקיוס אנאוס סנקה (בלטינית: Lucius Annaeus Seneca), שנודע גם בפשטות כסנקה (Seneca) או סנקה הצעיר (3 לפנה"ס – 65 לספירה), היה פילוסוף, מדינאי, ומחזאי רומאי ב"תקופת הכסף" של הספרות הלטינית.
ביוגרפיה.
סנקה נולד בקורדובה וגדל ברומא, בנם השני של הלוויה ומרקוס אנאוס סנקה, רטוריקן עשיר הידוע כסנקה הזקן. אחיו הבכור של סנקה, גליו, היה פרוקונסול באכיה (שם, לפי מקורות נוצריים מוקדמים, הוא פגש את השליח פאולוס בערך ב-52 לספירה). סנקה היה דודו של המשורר מרקוס אנאוס לוקאנוס, בנו של אחיו הצעיר, אנאוס מלה.
המסורת מספרת כי הוא היה ילד חולני, בנעוריו התגורר זמן מה אצל דודתו במצרים ואז נלקח על ידה לרומא לצורך חינוכו. הוא למד שם רטוריקה, ופילוסופיה סטואית ונאו-פיתגורית. אך יש מעט מאוד מידע ביוגרפי שניתן להפיק מיצירותיו הוא, ולפיכך קשה לדעת את הפרטים המדויקים על הביוגרפיה שלו. מקורות היסטוריים אחרים נכתבו מנקודות מבט מוטות, ולכן קשה להפיק מהם מידע מהימן לגבי חייו.