מילס העלה את האפשרות שקבוצה זו הונעה באמצעות התהליך של הרציונליזציה בעבודה בכל החברות המתועשות המתקדמות, בהן מנגנוני הכוח נעשו מרוכזים ותיעלו את השליטה הכוללת לידיהן של קבוצות מצומצמות, מושחתות במידה מסוימת. תהליך זה שיקף ירידה במעמדה של הפוליטיקה כזירה לדיונים והורדתה בדרגה לכדי רמה פורמלית בלבד של שיח. ניתוח זה ברמת המאקרו, ביקש להצביע על הורדה בדרגה של הדמוקרטיה בחברות ה"מתקדמות", כמו גם על העובדה שהכוח, באופן כללי, שוכן מחוץ לטווח השגתם של נבחרי הציבור.
השפעה משמעותית על המחקר בתחום זה הייתה לספרו של פרנץ לאופולד נוימן, "Behemoth: The Structure and Practice of National Socialism, 1933–1944", בו חקר את הדרך בה עלו הנאצים לשלטון ברפובליקת ויימאר הדמוקרטית של אותם הימים. ספר זה סיפק את הכלים לניתוח מערכת פוליטית, ושימש כאזהרה באשר למה שעלול לקרות בדמוקרטיה קפיטליסטית מודרנית.
פלויד האנטר.
ניתוח הכוח על פי גישת האליטות יושם גם ברמת המיקרו, למשל במחקרי כוח שבוצעו ברמת הקהילה על ידי פלויד האנטר (1953). האנטר בחן בפירוט את כוחן של מערכות יחסים ב"עיר המחוז" שלו, שם העדיף לחפש אחר בעלי הכוח ה"אמיתיים", במקום לבחון את בעלי התפקידים הרשמיים, שבדיקתם הייתה בבחינת המובן מאליו. האנטר הניח גישה מבנית-תפקודית, אשר מיפתה את ההיררכיות ואת הקורים של חיבורי גומלין, אשר פועלים בתוך העיר - מיפוי יחסי הכוחות בין אנשים עסקים, פוליטיקאים, אנשי דת וכו'. המחקר בוצע על מנת להפריך תפיסות קיימות של כל "דמוקרטיה" לנוכח הפוליטיקה העירונית, ועל מנת לאשר מחדש את הטיעונים בזכות דמוקרטיה ייצוגית אמיתית. בסוג זה של ניתוח נעשה שימוש גם במחקרים מאוחרים יותר, בקנה מידה גדול יותר, דוגמת זה שבוצע על ידי מ' שוורץ, אשר נועד לבחון את יחסי הכוח בתחום האליטה התאגידית בארצות הברית.
ג' ויליאם דומהוף.
בספרו השנוי במחלוקת, "Who Rules America?", חקר ג' ויליאם דומהוף תהליכי קבלת ההחלטות ברמה המקומית והארצית, על מנת להמחיש את מבנה הכוח בארצות הברית. טענתו של דומהוף, בדומה להאנטר, היא שמעמד אליטיסטי, אשר מנהל נכסים מניבים גדולים (דוגמת בנקים וחברות) שבבעלותו, שולט במבנה הכוח האמריקאי, הן במישור הפוליטי, הן במישור הכלכלי.
ג'יימס ברנהאם.
עבודתו המוקדמת של ברנהאם, "The Managerial Revolution" שאפה להביע את תנועת כל הכוח הפונקציונלי לידי מנהלים, במקום לידיהם של הפוליטיקאים או אנשי העסקים - ההפרדה בין הבעלות לשליטה. רבים מרעיונות אלו אומצו על ידי הפלאו-שמרנים פול גוטפריד וסמואל פרנסיס, בתאוריות שלהם אודות המדינה המִנהלתית. מחשבותיו של ברנהאם אודות גישת האליטות הובהרו ביתר פירוט בספרו "The Machiavellians", אשר דן, בין היתר, ברעיונותיהם של פארטו, מוסקה ומיכלס. בספר זה ניסה ברנהאם להציע ניתוח מדעי, הן של האליטות, הן של הפוליטיקה בכללותה.
רוברט פטנאם.
פטנאם ראה את התפתחות הידע הטכני והבלעדי בקרב מנהלים וקבוצות מומחים אחרות, כמנגנון באמצעותו הכוח מופרד מהתהליך הדמוקרטי וחמק הצִדה לעבר היועצים והמומחים המשפיעים על תהליך קבלת ההחלטות.
תומאס דאי.
בספרו "Top Down Policymaking" טוען דאי, שהמדיניות הציבורית של ארצות הברית אינה נובעת מ"דרישות העם", כי אם מקונצנזוס בין האליטות, ששורר בין קרנות ללא כוונת רווח המבוססות בוושינגטון די. סי., צוותי חשיבה, קבוצות אינטרס בעלות עניין בקידום תחום ספציפי, וחברות שתדלנות ומשרדי עורכי דין בולטים. דאי הוסיף להרחיב את התזה שלו בספרו: "The Irony of Democracy, Politics in America, Understanding Public Policy, and Who's Running America?".
ג'ורג' גונזלס.
בספרו "Corporate Power and the Environment" כותב ג'ורג' גונזלס על כוחן של האליטות הכלכליות בארצות הברית לעצב את המדיניות הסביבתית לטובתן. בחיבורו "The Politics of Air Pollution: Urban Growth, Ecological Modernization and Symbolic Inclusion", כמו גם בספרו "Urban Sprawl, Global Warming, and the Empire of Capital", רותם גונזלס את גישת האליטות על מנת להסביר את יחסי הגומלין בין המדיניות הסביבתית לפִרוור בארצות הברית. עבודתו האחרונה, "Energy and Empire: The Politics of Nuclear and Solar Power in the United States", מראה כיצד אליטות כלכליות קשרו את הסתייגותן מאופציית האנרגיה הגרעינית ליעדי מדיניות החוץ האמריקאיים בתקופה שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, ובו בזמן התנגדו האליטות הללו לתמיכה ממשלתית בצורות אחרות של אנרגיה, כגון אנרגיה סולארית, שאינן יכולות להישלט על ידי אומה אחת.
ראלף דאהרנדורף.
בספרו "Reflections on the Revolution in Europe", גורס ראלף דאהרנדורף שבשל הרמה הגבוהה של כשירות שנדרשת לפעילות פוליטית, נוטות המפלגות הפוליטיות להפוך למעשה לספקיות של "שירותים פוליטיים", כלומר ניהול של משרדי ציבור מקומיים וממשלתיים. במהלך מערכת הבחירות מנסה כל מפלגה לשכנע את הבוחרים, שהיא המתאימה ביותר לניהול ענייני המדינה. התוצאה ההגיונית תהיה להכיר במאפיין זה ולרשום בגלוי את הצדדים כחברות המספקות שירותים. בדרך זו, המעמד השליט יכלול את חברי ועמיתי החברות שהוכרו כחוק ו"המעמד הנשלט" יבחר בבחירות את חברת הניהול הממשלתית המתאימה ביותר לאינטרסים שלו.
מרטין גילנס ובנג'מין פייג'.
בניתוח סטטיסטי שביצעו ל-1,779 סוגיות מדיניות, מצאו מרטין גילנס ובנג'מין פייג' כי "לאליטות כלכליות ולקבוצות מאורגנות המייצגות אינטרסים עסקיים, יש השפעות עצמאיות משמעותיות על מדיניות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, ואילו לאזרחים הממוצעים ולקבוצות אינטרסים המוניות יש השפעה עצמאית מועטה בלבד, או שהם אף משוללי כל השפעה עצמאית".
גישה מודרנית.
גישה מודרנית מנסה לחבר את "תורת האליטות" עם עקרונות הדמוקרטיה, ברוח גישתו של מונטסקייה הרואה בדמוקרטיה מערכת של איזונים בין מספר גורמים בעלי עוצמה וכוח.
לפי גישה זו, ה"אליטות" יתרמו לדמוקרטיה בהתקיים שלושה תנאים מצטברים: מעורבות אזרחית גבוהה, שיתוף פעולה בין האליטות השונות (האליטה הפוליטית, האליטה האינטלקטואלית והאליטה הדתית) ומחויבות משותפת למצוינות.
תאורטיקנים של הגישה המודרנית.
ג'וזף שומפטר.
שומפטר כתב את הספר "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה" בו קרא למודל מינימליסטי שהושפע רבות ממקס ובר, שבו דמוקרטיה היא המנגנון לתחרות בין מנהיגים, בדומה מאוד למבנה שוק. הוא הגדיר דמוקרטיה כ"הסדר מוסדי לשם השגת הכרעות פוליטיות שבו נמסרת ליחידים סמכות של הכרעה תוך מאבק של תחרות על קולות העם". למרות שהצבעות תקופתיות של הציבור הכללי נותנות לגיטימציה לממשלות ומשאירות אותן במצב של מתן דין וחשבון, המדיניות נתפסת במידה רבה כדבר שלהן עצמן ולא של העם, והתפקיד ההשתתפותי של הפרטים מוגבל מאוד.
מסקנתו של שומפטר הייתה שהתחרות בין האליטות חיונית ליציבות הדמוקרטיה וטובה לעם ולצרכיו.
מחמוד עבאס (פירושונים)
תורת האליטות
תאוריית האליטות
נבלני
עריקת מטוס מצרי לישראל (1964)
ילדי בית העץ (סדרת טלוויזיה)
ילדי בית העץ היא סדרת נעורים ישראלית המשודרת בכאן חינוכית, ובעבר בטלוויזיה החינוכית, המבוססת על המיזם המוזיקלי של יאיא ורן כהן אהרונוב, "ילדי בית העץ", בכיכובם של קובי פרג', רוני הדר, יניב ביטון ואסי ישראלוף.
הסדרה בוימה על ידי שירילי דשא שגם כתבה את תסריטי הפרקים בשיתוף רועי שגב.
ב-22 בדצמבר 2019 עלתה העונה השלישית בערוץ כאן חינוכית (ב-15 בדצמבר 2019 ליוטיוב ולדיגיטל של כאן חינוכית), בעונה זו הצטרפו אל צוות השחקנים יניב ביטון בתור אפרים, נינה זריפין בתור לירי, יונתן לנדסמן בתור צ'ופי, שחר שטראוס בתור אופק ויהלי אלעד בתור נגה. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-13 בדצמבר 2020 עם שיר פתיחה חדש, ובה הצטרף אסי ישראלוף בתפקיד צ'יקו גונזלס. ב-1 ביולי 2021 עלתה עונה חמישית.
הסדרה זכתה בפרס הסדרה הקומית בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-1.
ביוני 2022 נאמר על ידי רן כהן אהרונוב במהלך כתבה על סדרות ספרים שעובדו לסדרות בכאן חינוכית כי הוא ויאיא כהן אהרונוב אוספים חומרים לאלבום החמישי לקראת עונה 6 שהתחילה להצטלם.
רקע.
בשלוש העונות הראשונות, הושמע בפתיחת כל פרק קטע משיר הנושא של הסדרה, שנקרא גם הוא "ילדי בית העץ" (מילים: רן כהן אהרונוב, לחן: יאיא כהן אהרונוב): "אנחנו ילדי בית העץ, עושים פה כל מה שבא לנו, כי זה העולם שלנו (העולם שלנו)", בזמן שמוצגות תמונות השחקנים הראשיים.
בסוף חלק מהפרקים משתתפים האומנים המבצעים את שיר הנושא של אותו הפרק (מתוך האלבום) בקליפ משותף עם השחקנים, או מראיינים ילדים ושואלים אותם שאלות בנושאים הקשורים לאותו הפרק.
עונות 1–2.
ילדי בית העץ נפגשים מדי יום בבית העץ שבחורשה הסמוכה לביתם. בבית העץ לדניאל (מיכאל פרנק) יש במה וארגז תלבושות להצגות שהוא עושה, לשחר (גל שלהב אהרונוביץ) יש מחשב ומצלמה בה הוא מצלם את הסרטונים שהחבורה ממציאה, לרומי (טופז מרום) יש שולחן לכל עבודות היצירה שהיא מכינה, וצוף (שקד הכט) תמיד בדרך לאחד מחוגי הספורט שלה.
בבית העץ הילדים משחקים, ממנו הם יוצאים להרפתקאות בחורשה, יחד הם פותרים בעיות, רבים ומשלימים ותמיד עוזרים אחד לשני.
לחבורה יש שני חברים טובים ומבוגרים: אלברט (קובי פרג'), פקח החורשה חמור הסבר וטלילה (רוני הדר) המפוזרת שיש לה בחורשה אולפן הקלטות. לפעמים הם עוזרים לילדים לפתור בעיות ולפעמים הם רק מסבכים את העניינים.
בכל פרק עולה סוגיה משמעותית בחיי בני הנוער, ובהן גובה, מראה חיצוני, עדות וכדומה.
עונה 3.