בעבר נטו מבקרי הכנסייה המורמונית לראות בג'וזף סמית' רמאי ונרקיסיסט, שהציג את עצמו כנביא וכתב ספר נבואה כחלק מתאוותו לכוח ולנשים. בשלב מסוים, אף טענו מתנגדיו של סמית' כי לא הוא כתב את הספר, אלא תוכן הספר נגנב מכתב יד של סופר בן זמנו בשם סולומון ספולדינג (Solomon Spaulding), שטרם הודפס. טענה זו התפוגגה תוך זמן קצר עם הדפסת ספרו של ספולדינג, שהתגלה כחסר כל קשר לספרו של סמית'. כמו כן, טענו חוקרים וממשיכים לטעון כיום שסמית' שאב חלק מרעיונותיו מספר בשם View of the Hebrews, שנכתב על ידי סופר בשם אית'ן סמית' (Ethan Smith), גם הוא בן תקופתו של סמית'. ספר זה כלל את הטענה שהאינדיאנים הם צאצאים של בני ישראל, רעיון שתופס מקום מרכזי בספר מורמון. בעשורים האחרונים, מבקשים חוקרים של מורמוניות כגון דן פוגל, בראיין ווטרמן וג'אן שיפס להציג דעה מורכבת יותר, שאינה מקבלת את התפיסה המורמונית הדתית אך גם לא את הביקורת הגמורה על דמותו של סמית'. חוקרים אלו מציגים את סמית' כאדם בעל מניעים טובים, אך שעשה שימוש בהמצאות ושקרים משום שראה בכך הכרח כדי לשכנע אנשים לקבל את המסרים הדתיים אותם הוא ביקש להפיץ.
מבנה הטקסט והתפתחותו.
מהרגע הראשון בו התחילו השמועות על הדפסתו הקרובה של ספר מורמון כונה הספר ה"ביבליה מזהב", ואף לפני הדפסתו יצאה כתבה קצרה באחד העיתונים על השמועות שנפוצו סביב כתיבת הספר. כתבה זו הצביעה על השימוש בכינוי זה כבר אז, ובכך שונה ההתפתחות של ספר מורמון מההתפתחות של ספרי קודש של דתות רבות אחרות. שלא כמו ספרי הקודש של היהדות, הנצרות ואף האסלאם, הספר המרכזי של הדת המורמונית יצא כולו כספר שלם וגמור מהרגע הראשון, עוד לפני קיומה של קהילה מורמונית, ולא קובץ לאורך זמן רב או אחרי מות מייסד הדת. לעומת דתות אחרות, בה הקהילה היא זו שיצרה את הספרים המקודשים שלה במהלך הזמן, בדת המורמונית ניתן לומר שהספר הוא זה שיצר את הקהילה.
על פי העדויות, הספר הוכתב על ידי ג'וזף סמית' למספר כותבים בין אפריל ליוני 1829, וכבר בשנת 1830 ראה אור הספר השלם בבית דפוס מקומי בעיירה פלמירה שבמערב מדינת ניו יורק. כתב היד המקורי נשמר בחלקו ונמצא בבעלות של הכנסייה המורמונית, וכתב היד של המדפיס נמצא כמעט בשלמות אצל "קהילת המשיח," כנסייה מורמונית נוספת שהתפצלה מהזרם המרכזי בסוף המאה ה-19. לא רק שהתקבל הספר להדפסה תוך זמן קצר, אלא תוך שנים מועטות יחסית כבר הודפסו מהדורות רבות של הספר. עם השנים, שונה נוסח הספר כמה פעמים, ביניהם גם על ידי ג'וזף סמית' עצמו, שהכניס אלפי שינויים במהדורות שיצאו בשנת 1837 ובשנת 1840, אך רוב השינויים היו רק שינויים טיפוגרפיים או דקדוקיים.
תוכני הספר.
הספר בנוי בצורה של התנ"ך או הביבליה נוצרית, כלומר הוא ספר המורכב מספרים רבים הטוענים כי נכתבו על ידי אנשים שונים. הספר מציג נרטיב הנמשך מתקופת בית ראשון עד המאה ה-5 לספירה.
מבחינת התוכן של הספר, ניתן לראות בו מיזוג של רעיונות השאובים מהתנ"ך, הברית החדשה והמסורת הנוצרית, יחד עם רעיונות חדשים וייחודיים לדת המורמונית וכאלה שרווחו במידה זו או אחרת בתקופתו של סמית'. ניתן למצוא מספר אמונות ייחודיות למורמונים בספר, כגון:
רעיונות רבים המצויים בספר מורמון ניתנים לקישור לרעיונות אמריקניים שהתקיימו בזמנו ולפני זמנו של סמית', וישנו קשר מובהק בין הספר והדת לבין עולם החדש, יותר מכל דת אחרת. דבר זה גרם לטולסטוי לכנות את המורמוניות "הדת האמריקאית."
היחס לספר מורמון בכנסייה המורמונית.
ספר מורמון נחשב על ידי זרם ה-LDS לספר קדוש, והוא מהספרים המרכזיים של אמונתם, יחד עם התנ"ך, הברית החדשה, וכתבים אחרים של ג'וזף סמית' ושל הנביאים שהנהיגו את הכנסייה אחרי מותו כגון "האמונה והבריתות" (Doctrine and Covenants), ו"הפנינה יקרת הערך" (Pearl of Great Price).
שנים רבות תפס הספר עצמו מקום קטן יחסית בלימודי הכנסייה ובדרשות של מנהיגיה, שהתבססו בעיקר על כתבי הקודש הנוצריים ועל תאולוגיה ורעיונות שהתפתחו לצד ספר מורמון ואחריו. המנהיגים המוקדמים של הכנסייה נטו לצטט את הברית הישנה והחדשה בערך פי עשרים מאשר את ספר מורמון. הספר עצמו נחשב אמנם לאבן יסוד של האמונה המורמונית, אך הודגש קיומו והתגלותו הנסית יותר מהתוכן והרעיונות שנובעים מתוך הספר. הספר נתפס כהוכחה לכך שאלוהים ממשיך להתגלות אל בני אדם גם בתקופה המודרנית. כמו כן, המורמונים ראו בקיום הספר סימן לכך שאחרית הימים ושיבת ישו יתרחשו בקרוב יחד עם המרה גמורה של האוכלוסייה הילידית של ארצות הברית לדת המורמונית.
בסוף המאה ה-20, ובעיקר בסוף שנות השמונים, החל ספר מורמון לתפוס מקום יותר ויותר חשוב בחיי המורמונים, והיחס אליו הפך לדומה ליחס של נוצרים פרוטסטנטים לכתבי הקודש הנוצריים. תופעה זאת כלולה בתופעה רחבה יותר של התקרבות המורמונים, תרבותית, תאולוגית ופוליטית, אל הנצרות הפרוטסטנטית האוונגליסטית בארצות הברית, תופעה שהחלה בסוף המאה ה-20, והמשיכה בראשית המאה ה-21.
תרגומי ספר מורמון.
ספר מורמון תורגם לשפות רבות. בשנת 1981 יצאה בסולט לייק סיטי שבארצות הברית (העיר בה מצוי מקדשם של המורמונים), מהדורה עברית מנוקדת ונרחבת ובה 'קטעים נבחרים מתוך ספר מורמון'. בשנת 1988 יצא במיזורי תרגום מלא של הספר לעברית תחת השם 'דברי ימי הנפיטים'.
ביבליוגרפיה.
מקורות ראשוניים.
Smith, Joseph. The Book of Mormon. Salt Lake City: Church of Jesus Christ of Latter-day Saints, 1921.
מקורות משניים.
Bushman, Richard L. “The Book of Mormon and The American Revolution.” Brigham Young University Studies 17 (1976): 3-20.
Fetzer, Leland A. “Tolstoy and Mormonism.” Dialogue 6 (1971): 13-29.
Givens, Terryl, L. Encyclopedia of Religion in America. s.v. “Book of Mormon.” Washington, D.C.: CQ Press, 2010.
Givens, Terryl L. and Phillip L. Barlow, ed. The Oxford Handbook of Mormonism. New York: Oxford University Press, 2015.
Hilton, John A. “On Verifying Wordprint Studies: Book of Mormon Authorship.” Brigham Young University Studies 30 (1990): 89-108.
Larsen, Wayne A., Rencher, Alvin C., and Tim Layton. “Who Wrote the Book of Mormon? An Analysis of Wordprint.” Brigham Young University Studies 20 (1980): 225-251.
Lippy, Charles H. and Eric Tranby. Religion in Contemporary America. Abingdon and New York: Routledge, 2013.
Reynolds, Noel B., ed. Book of Mormon Authorship: New Light on Ancient Origins. Provo, UT: Religious Studies Center, 1982.
Shipps, Jan. “The Prophet Puzzle: Suggestions Leading Toward a More Comprehensive Interpretation of Joseph Smith.” Journal of Mormon History 1 (1974): 3-20.
Smith, Timothy L. “The Book of Mormon in a Biblical Culture.” Journal of Mormon History 7 (1980): 3-21.
Vogel, Dan. “’The Prophet Puzzle’ Revisited.” Dialogue 31 (1998): 125-140.
Waterman, Bryan, ed. The Prophet Puzzle: Interpretive Essays on Joseph Smith. Salt Lake City: Signature Books, 1999.
Welch, John. “Chiasmus in the Book of Mormon.” Brigham Young University Studies 20 (1980): 69-84.
רצועת בטא
פרנק נלסון קול
ד"ר פרנק נלסון קול (באנגלית: Frank Nelson Cole, 20 בספטמבר 1861 - 26 במאי 1926) היה מתמטיקאי אמריקני.
חייו.
נולד באשלנד, מסצ'וסטס ולמד באוניברסיטת הרווארד, שם הרצה על מתמטיקה משנת 1885 עד 1887.
מאוחר יותר, עבד באוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת קולומביה. הוא הפך למזכיר של החברה האמריקאית למתמטיקה ב-1895 ולעורך של הרבעון שלה ב-1897.
קול פרסם מספר מאמרים חשובים, ביניהם "ההשתנות היומית של הלחץ הברומטרי" (1892).
ב-1903 נתן קול את הרצאתו המפורסמת בעת כינוס של החברה האמריקנית למתמטיקה, בה זיהה את הגורמים של מספר מרסן, M67. אדוארד לוקס הוכיח כבר ב-1876 כי M67 מתפרק לגורמים, כלומר הוא אינו מספר ראשוני, אך לא הצליח למצוא את הגורמים עצמם. במהלך "ההרצאה" של קול, הוא ניגש אל הלוח וחישב, תוך שמירה על שתיקה מוחלטת, את ערכו של M67 (הוא 2 בחזקת 67, פחות 1). התשובה הייתה 147,573,952,589,676,412,927. לאחר מכן עבר קול לצידו השני של הלוח, כתב את המכפלה 193,707,721 x 761,838,257,287 וחישב אותה על הלוח במלואה. לאחר שהשלים את החישוב והדגים כי התוצאה זהה ל-M67, חזר למושב, לאחר שלא אמר אפילו מילה אחת במהלך ההרצאה, שנמשכה שעה שלמה. הקהל הגיב בתשואות. לאחר מכן הודה קול כי מציאת הגורמים ארכה "שלוש שנים של ימי ראשון" .
קול מת בניו יורק בגיל 64. על שמו ולכבודו נקרא פרס קול של החברה האמריקנית למתמטיקה.
מנורת שמן
מנורת שמן או נר שמן היא מכשיר פשוט המשמש לתאורה לאורך זמן על ידי שמן או דלק בערה.
ניתן למצוא שימוש בנרות שמן מהתקופה הפלאוליתית העליונה ועד היום. לפני הופעת התאורה החשמלית, שימש נר השמן כאמצעי תאורה בסיסי, אך היום הוא משמש בעיקר ליצירת אווירה, כתחליף לנרות, או כאמצעי לתאורת חירום בזמן הפסקת חשמל.
בנרות שמן רבים מותקן גלגל קטן המשמש לקביעת גובהו של הפתיל ובכך לשלוט על עצמת האור.
חלק מהמנורות הנמכרות כיום, בנויות בסגנון העששית, מיוצרות ממתכת עם ארובה מזכוכית, או מיוצרות בעיקר מזכוכית, כאשר רק מחזיק הפתיל ממתכת.
בארצות אגן הים התיכון השתמשו בנרות שמן זית עד המאה ה-19. הנרות יוצרו בייצור המוני ממתכת (בעיקר נחושת או ברונזה), אך מעבר לכך לא השתנה עיצובן בן אלפי השנים.