בעקבות ניצחונה בתחרות ב-2019, הולנד הייתה צפויה לארח את התחרות בפעם החמישית בשטחה. טרם ניצחונה ולאחריו כבר הוגשו הצעות למקומות בהן תארח את התחרות ולבסוף נבחרה רוטרדם, אך עקב מגפת הקורונה אירוויזיון 2020 בוטל, אבל בסוף המשדר , שהתקיים באותו יום שהיה אמור להתקיים גמר אירוויזיון 2020 נודע כי רוטרדם תארח את התחרות ב-2021.
שפה.
מתוך 60 פעמים בהן הולנד השתתפה בתחרות, כ-39 פעמים היא שלחה לתחרות שיר בהולנדית, כ-20 פעמים היא שלחה שיר באנגלית וב-2006 היא שלחה שיר שמקצתו באנגלית ומקצתו בשפה מלאכותית. בשנים הראשונות של התחרות, לא היו חוקים מסודרים לגבי שימוש בשפות, אך ב-1966, החליט איגוד השידור האירופי להכניס לתחרות את "חוק השפה", כלומר, שכל מדינה מחויבת לשיר בשפה הרשמית במדינה כאשר חוק השפה בוטל לתקופה קצרה, בין 1973-1976. שלושת ניצחונותיה הראשונים של הולנד בתחרות היו עם שיר בהולנדית ושני ניצחונותיה האחרונים באנגלית. "חוק השפה" בוטל סופית ב-1999, וכל שיריה של הולנד בתחרות מאותה שנה היו באנגלית, למעט כאמור, ב-2006 כאשר הולנד שלחה שיר שמקצתו בשפה מלאכותית וב-2010 וב-2022 שלחה שירים בהולנדית.
הצבעות.
בדומה למדינות מערב אירופה, להולנד אין מדינות שכנות אשר נוהגות להעניק לה נקודות רבות בתחרות, אך בלגיה, שכנתה, וישראל, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות. גם הולנד העניקה לישראל את מספר הנקודות הרב ביותר ב-1978 ו-1983 ולבלגיה את מספר הנקודות הרב ביותר ב-1977, 2013 ו-2015. מאידך, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, הולנד נוהגת להעניק נקודות רבות לטורקיה ולארמניה. הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנם הרבה טורקים וארמנים בהולנד. כך, למשל, בין השנים 2003-2007, הולנד העניקה לטורקיה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות ולארמניה היא העניקה מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות ב-2008 ו-2010. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, רומניה ומולדובה, סרביה ומונטנגרו, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
פסטיבל השירים הלאומי.
פסטיבל השירים הלאומי (בהולנדית: "Nationaal Songfestival") הוא התחרות הרשמית בהולנד לבחירת הנציג לתחרות האירוויזיון. הפסטיבל הראשון התקיים ב-1956 כאשר שבע המדינות המייסדות של התחרות חויבו על ידי איגוד השידור האירופי לבחור שיר לתחרות הראשונה תוך ארגון תחרות לאומית. באותה שנה, ניצחו בפסטיבל שתי הנציגות הראשונות של הולנד בתחרות, קורי ברוקן ויטי פרל, שהיא גם האמנית הראשונה שהופיעה על במת התחרות, הופיעה עם השיר "De vogels van Holland" הנכתב על ידי אנני שמידט והולחן על ידי קור למיר. ברוקן אשר שימשה כנציגתה של הולנד בתחרות גם בשנה שלאחר מכן, ניצחה בתחרות, מה שהקנה להולנד את הכבוד להיות המארחת של התחרות ב-1958. ברוקן היא היחידה בתולדות התחרות שגם ניצחה וגם סיימה במקום האחרון. הפסטיבל נערך בחודשי החורף: ינואר ופברואר.
במהלך השנים פסטיבל השירים הלאומי ראה שינויים ופורמטים רבים:
היעדרויות.
הולנד נעדרה מ-4 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים ופעם אחת הפסיקה את שידור התחרות:
היעדרויותיה הראשונות של הולנד מהתחרות התרחשו בתחרויות ב-1985 ו-1991. גמר התחרויות נערך ב-4 במאי באותן שנים, כאשר התקיים יום הזיכרון של הולנד לקורבנות מלחמת העולם השנייה והולנד נאלצה לפרוש מהתחרות, כי השתתפות בתחרות בידור כאשר מתקיים יום אבל נחשב לא ראוי. גם ישראל נאלצה להיעדר מהתחרות כאשר נקבעה לתאריך העברי של ימי הזיכרון השנתיים ב-1980, 1984 ו-1997.
היעדרותה האחרונות של הולנד התרחשו ב-1995 ו-2002, אך הפעם היה זה בשל מיקום נמוך בתחרות בשנה שקדמה לכל תחרות: מקום 23 ב-1994 ומקום 18 ב-2001. במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, הולנד הייתה חלק מהמדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו להשתתף בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו להשתתף. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים מלהשתתף בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות המשתתפות על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור המשתתפות בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל משנת 2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
הולנד השתתפה בתחרות ב-2000 שנערכה בסטוקהולם, אך בשעה 22:00 (שעון הולנד), ב-13 במאי 2000, רשות השידור בהולנד הפסיקה לשדר את התחרות בפתאומיות בשל אסון הזיקוקין די-נור באנסחדה שהתרחש כמה שעות קודם לכן הגרם למותם של כעשרים ושלושה איש, לפציעתם של עשרות אנשים ולהחרבתם של דונמים רבים. מאוחר יותר, דובר רשות השידור בהולנד אמר כי מלבד חובתם להעביר דיווחים לצופים על המצב הנוכחי באנסחדה, רשות השידור הרגישה כי לא היה ראוי להמשיך עם שידורה של תוכנית בידור כאשר מתרחש במדינה אסון. בעת הצבעת המדינות, הנקודות שהוענקו למדינות על ידי הולנד נלקחו מתוך הצבעת חבר השופטים, שכן לא התקיימה הצבעת קהל לאחר הפסקת שידור התחרות. התחרות עצמה הוקלטה ושודרה ברשות השידור בהולנד בשלב מאוחר יותר.
בשר על גבי גחלים
בשר על גבי גחלים הוא חיבור אבוד בנושא הלכה, מאת מחבר לא ידוע. נשארו ממנו שרידים - עשרות תשובות ופסקים - במקורות שונים, בדפוס ובכתבי יד. נזכר לראשונה בחיבוריהם של חכמי אשכנז של המאה ה-11. מקורו של שם הספר הוא בפסיקה המובאת בתלמוד הבבלי, בקשר לשאלת בישולי גויים: . מהרי"ל כתב "נקרא ספר בשר על גבי גחלים מפני שמה שכתוב בו יש סברא וטעם כבשר הנצלה על גבי גחלים" וכן כתב החיד"א.
זהות המחבר.
זהותו של מחבר הספר אינה ידועה. באחד מכתבי היד ("הגהות מרדכי הגדול") יוחס הספר לחכם בשם "רב ביבי גאון". חכם בשם דומה, רב ביבוי הלוי היה גאון סורא בין 777 ל-788, אך בספר מובאת גם תורתם של גאוני בבל שלאחריו, כגון רב נטרונאי גאון ורב נחשון גאון. מכל מקום, לדעת רוב החוקרים מקורו של הספר הוא בבבל.
כנגד דעה זו יצא אברהם גרוסמן, ולדעתו הוא חובר באשכנז באמצע המאה ה-11, ואפשר שמחברו (מלקטו) היה רבי יעקב בן יקר. את דעתו זו הוא תומך בכמה סיבות:
גרוסמן משער שהכינוי "רב ביבי" הוא שיבוש של ראשי התיבות "רב' יב"י" - רבנו יעקב בן יקר.
פרד הולנד דיי
פרד הולנד דיי (באנגלית: Fred Holland Day; 8 ביולי 1864 - 12 בנובמבר 1933) היה צלם ומו"ל אמריקאי. הוא היה הצלם הראשון בארצות הברית שתמך בהכרה בצילום כאמנות.
חייו.
דיי נולד בבוסטון לאב סוחר, ולאורך כל חייו היה בעל אמצעים כלכלים. קשרו הראשון לאמנות היה כשהתחיל להתאמן בציור.
אורח חייו של דיי היה שנוי במחלוקת. מרבית נושאי הצילום שלו היו נערים עירומים. פאם רוברטס כתבה: "דיי מעולם לא נישא, ונטייתו המינית, שההנחה היא שהיה הומוסקסואל, כמו האינטרסים, נושאי הצילום שלו, התנהגותו הכללית היו נושאים מאוד פרטיים שלו."
דיי הקדיש זמן רב לילדי מהגרים עניים בבוסטון, חנך אותם ולימד אותם קריאה. בין אותם נערים היה גם בן מהגרים לבנונים, בשם ח'ליל ג'ובראן, אשר גדל להיות אחד מגדולי משוררי לבנון.
דיי ייסד ותמך כלכלית בחברה בשם "קופלנד ודיי", אשר עסקה בהוצאה לאור. משנת 1893 עד 1899 החברה הוציאה כמאה ספרים. החברה הושפעה מתנועת הארטס אנד קרפטס. החברה הייתה המו"ל האמריקאי של המחזה "שלומית" של אוסקר ויילד, שאויר על ידי אוברי בירדסלי.
עבודתו.
בתחילת המאה ה-20, הפופולריות וההשפעה של דיי היו גדולים אף יותר מאשר אלפרד סטיגליץ, והוא היה בשיא הקריירה שלו. הוא היה אחראי לארגון תערוכת הצילומים באגודה הממלכתית לצילום בשנת 1900. "בית הספר החדש של צילום אמריקאי" הציג באותה תקופה תערוכה של 375 צילומים שצולמו על ידי 42 צלמים, ו-103 מתוך כל הצילומים היו של דיי, ומשכו תגובות טובות מאוד, אך גם ביקורת מלגלגת רבה מצד המבקרים. המגזין הפופולרי "חדשות הצילום" הכריז כי התמונות נובעות מ"דמיון חולה, שטופח על ידי חבורה של מטורפים... לא אקדמי... אקסצנטרי".
דיי השתייך לקבוצת הפיקטוריאליזם, אשר חבריה ראו בצילום אמנות ואשר לעיתים קרובות כללו דימויים רבים בתמונותיהם. קבוצה בשם "פרושי הצילום" אשר דגלו בקידום הפיקטוריאליזם כזרם המרכזי בצילום הזמינו אותו להצטרף אליהם, אך הוא דחה את ההצעה. כפי שהיה מקובל באותה עת, התצלומים שלו מתייחסים אל האמנות הקלאסית העתיקה, הן בקומפוזיציה והן בנושאי הצילום. בשנים 1896-1898 הוא התנסה בצילום נושאים נוצריים, כשהוא משתמש בעצמו כמודל לישו. שכניו בנורווד, מסצ'וסטס, עזרו לו לביים ולצלם סצנה של צליבת ישו. השיא היה סדרה של פורטרטים עצמיים בשם "שבע מילים", כשבכל אחת מהתמונות מופיעה אחת משבע המילים האחרונות של ישו.
לעיתים קרובות הדפיס דיי רק עותק אחד מן התשליל. הוא השתמש רק בהדפס פלטינום, ולא היה מרוצה מאף שיטה אחרת. כאשר הפלטינה נעשתה בלתי מושגת בעקבות המהפכה הרוסית, הוא איבד עניין בצילום.
מורשת.