יום לפני המשפט הגיע להווארד מידע כי שני פועלים אפרו-אמריקאיים היו עדים לרצח; אלו היו פועלים של אחיו של מילאם. הווארד לא הצליח להעביר את המידע לצוות התביעה בזמן, והשריף של מחוז טלהאצ'י כלא את השניים כדי למנוע מהם להעיד.
קו ההגנה העיקרי במשפט היה שהגופה שהוצאה מן הנהר לא הייתה גופתו של טיל, וההגנה אף טענה שייתכן שטיל בחיים. ההגנה הודתה שברייאנט ומילאם לקחו את טיל, אך טענה ששחררו אותו לאחר מכן. דודו של טיל, מוז רייט, זיהה רק את מילאם כאחד האנשים שלקחו את טיל עמם. עצם הזיהוי היה מעשה יוצא דופן, שכן הייתה זו הפעם הראשונה בה העז אדם שחור להאשים אדם לבן. על פי חוקי המדינה, תוצאת משפט שבו קיימת האשמה ברצח הייתה יכולה להיות אחת משלוש: מאסר עולם, עונש מוות או זיכוי. ב-23 בספטמבר זיכה חבר המושבעים את שני הנאשמים לאחר דיון שנמשך 67 דקות. אחד המושבעים אמר שלו לא היו מפסיקים באמצע את הדיון כדי לשתות גזוז, היה הדיון קצר עוד יותר.
הועלו כמה סיבות לתוצאה זו של המשפט. הטענה העיקרית הייתה שחבר המושבעים היה מורכב מלבנים תושבי אזור הגבעות במחוז טלהאצ'י, אזור עני שבו התחרות בין לבנים לשחורים הייתה גדולה והגזענות של תושבי האזור הייתה רבה. התביעה שגתה כאשר פסלה מחבר המושבעים אנשים שהכירו את ברייאנט ומילאם; כל מי שהכיר את השניים היה בעל דעה שלילית לגביהם. מאוחר יותר אישרו המושבעים שידעו שהנאשמים אכן ביצעו את הרצח, אך היו סבורים שאין להעניש אותם במאסר עולם או בעונש מוות על רצח אדם שחור. לעומתם, העידו מושבעים אחרים שקיבלו את טיעוני ההגנה.
חודשיים לאחר המשפט על עברת הרצח סירב חבר מושבעים גדול להגיש כתב אישום נגד ברייאנט ומילאם באשמת חטיפה.
תגובות והודאה.
העיתונים בערים הגדולות, וכן כתבי עת קתולים, פרוטסטנטים, יהודיים וסוציאליסטים הגיבו בחריפות כנגד פסק הדין, ומתחו ביקורת נוקבת על החברה האמריקאית. עיתונים בדרום ארצות הברית, במיוחד במיסיסיפי, ראו בפסק הדין הליך משפטי הוגן. הסיפור של אמט טיל המשיך לעורר סערה שבועות רבים לאחר המשפט, ועורר דיון ציבורי נרחב בין דרומיים, צפוניים, שחורים ולבנים.
ב-1956 הסכימו ברייאנט ומילאם להתראיין לכתב העת "לוּק" (Look), תמורת תשלום שנע בין 3,600 ל-4,000 דולר. הגנת הסיכון הכפול (Double Jeopardy) מונעת הגשת כתב אישום נגד נאשמים בעברה שממנה זוכו, ולפיכך יכול היה מילאם להודות כעת שירה באמט טיל. השניים לא חשו אשמים ולא חשו שעשו דבר מה שאינו ראוי.
התגובות לראיון היו סוערות. תומכיהם של ברייאנט ומילאם נטשו אותם; שחורים הפסיקו לקנות בחנויותיהם והם הגיעו לפשיטת רגל. בנקים סירבו להלוות להם כסף כדי שיוכלו לנטוע. הודאותיהם חסרות הבושה ברצח הביאו את מנהיגי התנועות לזכויות האזרח לדרוש מממשלת ארצות הברית לחקור לעומק את המקרה, והרצח היה אחת הסיבות העיקריות שהביאו לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1957; החוק איפשר לממשלה הפדרלית להתערב בחקירות מקומיות במדינות השונות כאשר ישנה פגיעה בזכויות האזרח.
לאחר הרצח.
מילאם וברייאנט עברו לטקסס לכמה שנים, ולאחר מכן שבו למיסיסיפי. מילאם מת ב-1980 מסרטן, בגיל 61. ברייאנט התגרש מקרוליין, ונישא מחדש ב-1980. גם הוא מת מסרטן ב-1994, בגיל 63. אמו של אמט נישאה מחדש, החלה לעבוד כמורה, והייתה פעילה בארגוני זכויות האזרח. היא נפטרה ב-2003.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טענו כמה תוכניות טלוויזיה וספרים שונים כי כמה וכמה אנשים היו מעורבים ברציחתו של טיל. ב-2004 הודיעה מחלקת המשפטים של ארצות הברית על פתיחת חקירה מחודשת של המקרה, כדי לבדוק האם אנשים נוספים היו מעורבים ברצח. ב-31 במאי 2005 הוצאה גופתו של טיל מקברה, ובדיקות שונות הוכיחו סופית שזו אכן גופתו של הנער. הגופה נקברה מחדש ב-4 ביוני. חבר מושבעים גדול, מורכב ברובו ממושבעים שחורים, הכריע בפברואר 2007 כי אין יסוד להניח שאנשים נוספים היו מעורבים ברצח.
בראיון ב-2008 הודתה קרוליין ברייאנט כי עדותה בבית המשפט הייתה שקרית וכי הנער שרק לעברה כנראה, אך לא הציע לה הצעות מגונות ולא התפאר בפניה בנסיונו עם נשים לבנות. בראיון מסרה ברייאנט כי לא משנה מה עשה הנער, לא הגיע לו מה שקרה לו. בתגובה דרשו גורמים בציבור שברייאנט תיעצר ותישפט על עדות שקר, אך הבקשה נדחתה על הסף.
השפעה והנצחה.
הרצח של אמט טיל הפך לסמל לאפליה המשפטית כלפי שחורים בדרום ארצות הברית. ביוזמת ה-NAACP יצאה מיימי טיל בראדלי לסיור בכל רחבי ארצות הברית, כדי לגייס תרומות ואהדה לתנועה; היה זה מן הסיורים המוצלחים ביותר שיזמה.
רבים רואים ברצח ובמשפט את האירוע המרכזי שהביא לעליית כוחן של התנועות לזכויות האזרח בדרום ארצות הברית. חודשיים לאחר זיכויים של ברייאנט ומילאם, ב-1 בדצמבר 1955, סירבה רוזה פארקס לפנות את מושבה באוטובוס לנוסע לבן, אירוע שהביא לחרם האוטובוסים של מונטגומרי, ולביטול ההפרדות הגזעיות; שנה לאחר המשפט, בספטמבר 1957, החל משבר ליטל רוק, במהלכו כפה הממשל הפדרלי על מדינת ארקנסו לשלב תלמידים שחורים בבית ספר תיכון. רוזה פארקס אמרה כי הרצח והמשפט של אמט טיל היו הסיבה העיקרית למעשיה. בקיץ שלפני הרצח מנו אפריקאים-אמריקאיים 41% מאוכלוסיית הדלתא של מיסיסיפי, אך רק 265 איש היו רשומים כמצביעים. תשע שנים לאחר הרצח, ב-1964, כבר היו 63,000 מצביעים שחורים רשומים.
טיל מונצח באנדרטה הנמצאת בפואבלו, קולורדו, בה הוא עומד עם מרטין לותר קינג. שמו מופיע על אנדרטת זיכרון של התנועה לזכויות האזרח במונטגומרי, אלבמה, כאחד מארבעים המרטירים שנרצחו למען התנועה.
פרשת הרצח של אמט טיל חלחלה לתודעה האמריקנית דרך הכיסוי התקשורתי ודרך יצירות ספרותיות ואמנותיות רבות שנכתבו בהשפעת הרצח. בין הכותבים היה הסופר זוכה פרס נובל ויליאם פוקנר, בן מיסיסיפי, שפרסם ב-1956 מסה בשם "על הפחד" (On Fear); פוקנר שאל במסתו מה מפחיד כל כך את הבדלנים, פחד שהביא לרצח של נער בן 14. יצירה מפורסמת נוספת שהושפעה מן האירוע הייתה הספר "אל תיגע בזמיר", מאת הרפר לי, התפרסם ב-1960. הספר מתאר משפט של אדם שחור שנאשם באונס אשה לבנה; מבקרי ספרות מצאו דמיון רב בין המשפט המתואר בספר לבין משפטו של אמט טיל. הזמר בוב דילן הקליט ב-1962 שיר שנקרא "מותו של אמט טיל", ויצירות המאזכרות את הרצח ואת המשפט הופיעו שנים רבות לאחר מכן, וגם ב-2010.
ממלכת קוצ'ין
ביל פולמן
ויליאם ג'יימס "ביל" פולמן (באנגלית: William James "Bill" Pullman; נולד ב-17 בדצמבר 1953), הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
ידוע בהופעותיו בסרטים "היום השלישי", "נדודי שינה בסיאטל", "בזמן שישנת" ו"כביש אבוד".
ביוגרפיה.
פולמן נולד בעיר הורנל שבניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. אימו היא ג'ואנה (לבית בלאאס) אחות רפואית, ואביו הוא ג'יימס פולמן רופא במקצועו.
בתחילה, למד תיאטרון באוניברסיטת מדינת ניו יורק שבדלהי, ולאחר מכן עבר למקבילה שלה באונאונטה.
הוא בוגר תואר באמנות יפה מטעם אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. לאחר מכן לימד תיאטרון באוניברסיטה הראשונה בה למד, וגם בבית הספר לקולנוע וצילום של אוניברסיטת מדינת מונטנה.
קריירת משחק.
לאחר שעבד עבור מספר חברות תיאטרון בניו יורק ובלוס אנג'לס קיבל פולמן את תפקידו הקולנועי הראשון בקומדיה "חטיפה נעימה" לצידם של בט מידלר ודני דה ויטו.
התפקיד הספיק כדי להרשים את הבמאי מל ברוקס שליהק אותו לאחד התפקידים הראשיים בפרודיה שלו "שיגעון בחלל".
ב-1988 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסרט האימה של וס קרייבן "הסרפנט והקשת" ולראשונה בדרמת איכות, "תייר מזדמן" בתור ג'וליאן המוציא לאור של הסופר מאקון לירי (ויליאם הרט).
בתחילת שנות ה-90 התפרסם פולמן בשני סרטים לצידו של טום הנקס, בקומדיה הרומנטית "נדודי שינה בסיאטל" בדמותו של וולטר ארוסה של העיתונאית אנני ריד (מג ראיין) ובקומדיית הספורט "ליגה משלהן" בתור בוב בעלה של שחקנית הבייסבול דוטי הניסון (ג'ינה דייוויס).
בהמשך שיחקבקומדיה שזכתה להצלחה בקופות "בזמן שישנת" בתור ג'ק קאלאהן, במערבון "ווייט ארפ" ובפנטזיה המצליחה "קספר" שם גילם את "פסיכולוג הרוחות" ד"ר ג'יימס הארווי שנשכר על להיפטר מהרוח הטורדנית.
ב-1996 הופיע פולמן במותחן האסונות שובר הקופות של רולנד אמריך "היום השלישי" בתור נשיא ארצות הברית תומאס ויטמור. ב-1997 נבחר על ידי דייוויד לינץ' לתפקיד הראשי בסרטו "כביש אבוד" בתור נגן הסקסופון המסתורי פרד מדיסון.
ב-1999 שיחק פולמן את ג'ק וולס במותחן האימה "האגם השקט".
לאחר שנעלם למספר שנים מאור הזרקורים חזר פולמן להתפרסם בקומדיה המוערכת "איגבי" בתור ג'ייסון סלוקומב אביו הסכיזופרן של הילד איגבי ובסרט האימה "הטינה" בו גילם את הפרופסור פיטר קירק, וזכור בעיקר מסצנת הפתיחה של הסרט בה מתאבד בקפיצה מתוך מרפסת ביתו.
ב-2006 השתתף פולמן בפרודיית האימה של דייוויד צוקר "מת לצעוק 4" בתפקיד מנהיג הכפר הנרי הייל.
חיים אישיים.
לפולמן שני בנים. אחד מהם הוא השחקן לואיס פולמן ובת אחת מאשתו תמרה הורוויץ.
פולמן סובל מתתרנות כתוצאה מפציעה שעבר בתור תלמיד ושהותירה אותו בקומה במשך יומיים.
שפה (איבר)
תקתוק השעון הביולוגי על מערכת החינוך
יעקב אלפרין
יעקב (יענקל'ה) אַלְפּרין (28 באוקטובר 1921 – 9 בדצמבר 2012) היה שחקן תיאטרון יידיש וחבר בתיאטרון יידישפיל.
קורות חייו.
נולד בבוטושאן שבחבל מולדובה. בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלח למחנה לעובדי כפייה יאדינץ בבסרביה, ושם החל לשחק לראשונה.