לקריאה נוספת.
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 204)
אברהם גלנטה
אברהם גאלאנטי
לול (אלבום)
חוה פנחס כהן
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד (באנגלית: Royal New Zealand Air Force – RNZAF במאורית: Te Tauaarangi o Aotearoa "לוחמי השמים של ניו זילנד", לפני כן Te Hokowhitu o Kahurangi "חבורת המלחמה הכחולה"), הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של ניו זילנד. החייל הוקם על בסיס מרכיבים ניו זילנדים של חיל האוויר המלכותי הבריטי והפך לחיל עצמאי ב-1923, אף על פי שצוותי אוויר רבים של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד המשיכו לשרת במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי עד סוף שנות הארבעים של המאה העשרים. חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד נלחם במלחמת העולם השנייה ולאחריה בעימותים במלזיה, בווייטנאם ובמלחמת המפרץ. כמו כן השתתף החיל במשימות שמירת שלום שונות מטעם האו"ם. בהשוואה לכמות של יותר מ-1000 מטוסים שהופעלו על ידו בתקופת השיא של סוף מלחמת העולם השנייה, הפעיל החיל נכון לשנת 2010 62 כלי טיס, בדגש על משימות סיור ותובלה ימיות במסגרת סיוע לצי המלכותי של ניו זילנד ולצבא ניו זילנד. על החיל מפקד קצין בדרגת מרשל אוויר משנה (Air Vice-Marshal) הנושא בתואר "מפקד חיל האוויר" (Chief of Air Force). המוטו של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד הוא כמו זה של חיל האוויר המלכותי של בריטניה ושל מדינות נוספות של חבר העמים הבריטי ומבוסס על המשפט הלטיני "Per ardua ad astra" שמשמעותו "Through struggle to the stars" ("אל הכוכבים באמצעות מאבק").
היסטוריה.
ההיסטוריה האווירית של ניו זילנד החלה ב-1913, כאשר קיבל צבא ניו זילנד שני מטוסים חד-כנפיים מסוג "בלריו" (Blériot) מבריטניה. מטוסים אלה הוחזרו לבריטניה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה טסו צוותי האוויר של ניו זילנד כחלק מגיס התעופה המלכותי ומשירות האוויר המלכותי של הצי (Royal Naval Air Service). טייסי ניו זילנד שירתו יחד עם הכוחות הבריטיים והשתתפו בקרבות בכל הזירות. חמישה עשר מהם הוכתרו כאלופי הפלות.
באמצעות סיוע ממשלתי אומנו טייסים בשני בתי ספר פרטיים לטייס לטובת המאמץ המלחמתי. עם סיום המלחמה נשארו רבים מטייסיה של ניו זילנד לשרת בחיל האוויר המלכותי הבריטי שאך הוקם וכמה מהם הגיעו לדרגות גבוהות במלחמת העולם השנייה. אחרים שבו לניו זילנד והיוו את הגרעין של "חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד" (New Zealand Permanent Air Force – NZPAF).
חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד.
עם סיום פעולות האיבה הציעה בריטניה את המתנה האימפריאלית לכל אחד מהדומיניונים שלה בדמותם של מאה מטוסי קרב מעודפי המלחמה. ניו זילנד הייתה האחרונה להסכים והראתה הכי פחות התלהבות. בסופו של דבר הגיעו 33 מטוסים: מטוסים דו-כנפיים מהדגמים אברו 504 (Avro 504), איירקו (DH.4 (Airco DH.4) ואיירקו DH.9 תוצרת דה הבילנד ומטוסי קרב מדגם בריסטול F.2.
חשיבותם של המטוסים כאמצעי לחימה זכתה להכרה כבר במלחמה ומי שדחף להקמתו של החיל היה חבר המועצה המחוקקת של ניו זילנד סר הנרי וויגראם (Henry Wigram). ב-14 ביוני 1923 הוכרז על הקמתו של חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד כיחידה בתוך צבא ניו זילנד שאוישה בשני קצינים ובשני בעלי דרגות אחרות כסגל קבוע וב-102 קצינים כאנשי מילואים. צי המטוסים הראשון התבסס על משלוח המטוסים שהגיע, כאמור, מבריטניה והם הופעלו משדה תעופה בסוקברן (Sockburn) שליד קרייסטצ'רץ' שבאי הדרומי, שם שכן בית הספר לטיסה הראשון של החיל. ב-1926 תרם וויגראם סכום של 2,500 ליש"ט לרכישת מטוסי קרב חדישים יותר והוכנסו לשירות מטוסי גלוסטר גְרבּ (Gloster Grebe). שדה סוקברן נקרא היום "שדה וויגראם" ובתחומו נמצא המוזיאון של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
כמות קטנה של מטוסי בריסטול נוספים הגיעה בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים. מטוסי דה הבילנד DH.60 מות' (DH.60 Moth} מצוידים במקלע לואיס לקחו חלק במבצעים ימיים כנגד מורדים בסמואה. בשנת 1930 הוקמו טייסות מרחביות בהובסונוויל (Hobsonville), ולינגטון ובקרייסטצ'רץ'. ב-1931 סייעו מטוסי פיירי III (Fairey III) בהגשת סיוע אווירי רפואי לנפגעי רעידת אדמה במזרח האי הצפוני.
בדומה לחילות אוויר מערביים דומים התרחב החיל באמצע שנות השלושים. בשנים 1933–1934 הוזמנו 12 מטוסי ויקרס וילדביסט כדי ליצור טייסת סיור/הפצצה ששכנה בבסיסים בהובסונוויל ובוויגראם. ב-1937 הגיעו 29 מטוסי בלאקבורן באפין (Blackburn Baffin) כדי למלא משימות סיור חופים וב-1939 הגיעו 16 מטוסי ויקרס וילדביסט נוספים. בהמשך הגיעו מטוסים חדשים נוספים מתוצרת בריטניה, כולל מספר משמעותי של מטוסי אברו 626 (Avro 626) איירספיד אוקספורד ופיירי גורדון. ב-1934 שונה שם החיל לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד וב-1937 הפך לחיל עצמאי.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה טייסת מס' 75, המצוידת ב-30 מפציצים מדגם ויקרס ולינגטון, הסיוע העיקרי שיכלה ניו זילנד להציע למאמץ המלחמתי של בריטניה. ניו זילנדים רבים נוספים שירתו במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי.
תפקידו העיקרי של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד היה לנצל את יתרון המרחק של ניו זילנד מאזורי הקרבות ולאמן את צוותי האוויר כחלק מתוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי יחד עם עמיתיהם מקנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה. לצורך כך יוצרו או הורכבו מספרים גדולים של מטוסי דה הבילנד טייגר מות', איירספיד אוקספורד והרווארד בתעשייה המקומית ונרכשו מטוסים חד-כנפיים ודו-כנפיים משומשים כגון מטוסי אוורו אנסון, הוקר הינד (Hawker Hind), ויקרס וילדביסט וסופר מרין וולרוס (Supermarine Walrus).
ניו זילנדים בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי.
רוב רובו של כוח האדם של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד שירת במסגרת חיל האוויר המלכותי של בריטניה. שש טייסות של החיל השתלבו במה שנקרא "קבוצת הטייסות ה-15" (Article XV squadrons) ובזרוע האווירית-ימית באירופה, בים התיכון, בדרום-מזרח אסיה ובזירות אחרות, וכלל גם כוח אדם מאוסטרליה ומקנדה אשר שירתו במסגרות אלה.
טייסים ניו זילנדים מפורסמים ששירתו בחיל האוויר המלכותי הבריטי היו אדגר "קובר" קיין (Edgar "Cobber" Kain) שהיה אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר הבריטי, אלן דיר, מחבר הספר "תשע נשמות", וקצינים בכירים כמו אלוף ההפלות ממלחמת העולם הראשונה, מרשל אוויר ראשי סר קית' פארק שפיקד על כנף 11 של חיל האוויר הבריטי בקרב על בריטניה, על הכוח האווירי במהלך המצור על מלטה ועל יחידות של חילות האוויר של חבר העמים הבריטי בדרום-מזרח אסיה בשלביה האחרונים של המלחמה, ומרשל האוויר סר ארתור קוניגהאם (Arthur Coningham), שפיקד על חיל האוויר המדברי בצפון אפריקה והיה מפקד הכוח האווירי בפלישה לנורמנדי ביוני 1944.
שלושה טייסים של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד עוטרו בצלב ויקטוריה במסגרת שירותם בחיל האוויר המלכותי הבריטי. הראשון בהם היה סמל טיסה ג'יימס וורד מטייסת 75 כשב-7 ביולי 1941 טיפס במהלך טיסה על כנף מטוסו כדי לכבות אש שאחזה במנוע. השני היה מפקד כנף לאונרד טרנט (Leonard Henry Trent) שב-1943 המשיך להוביל התקפה מסוכנת ביותר אך חיונית בראש טייסת 487 עד שכל המטוסים הופלו והוא צנח ונפל בשבי הגרמני. השלישי היה קצין טיסה לויד טריג (Lloyd Allan Trigg) ששרת בטייסת 200 של חיל האוויר הבריטי שהטיס מפציץ ליברטור ונתקל בצוללת גרמנית על פני המים ליד חופי אפריקה. הוא תקף את הצוללת תוך כדי שהוא סופג אש נגד מטוסים שנורתה מהצוללת והתרסק על הצוללת עם צוותו. המקרה דווח על ידי ניצולי הצוללת ועל כך הוא עוטר בצלב ויקטוריה.
הטייסת הראשונה של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ששירתה יחד עם חיל האוויר המלכותי הבריטי לא פעלה במסגרת "קבוצת הטייסות ה-15". הייתה זו הטייסת ה-75 שהפעילה מפציצי ויקרס ולינגטון והוקמה באוגוסט 1939. הטייסת הטיסה מאוחר יותר מפציצי סטירלינג (Short Stirling), אוורו לנקסטר ואברו לינקולן (Avro Lincoln). במקרה או שלא במקרה, אוישו יחידות נוספות של חיל האוויר המלכותי הבריטי בעיקר בטייסים ניו זילנדים, כולל בטייסות 243 (בסינגפור), 258 (בבריטניה) וביחידות נוספות. לפחות 78 טייסים ניו זילנדים הוכרו כאלופי הפלות במהלך המלחמה.
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בזירת האוקיינוס השקט.
בדצמבר 1941 הצטרפה יפן למלחמה ועד מהרה כבשה את רובו של האזור שמצפון לניו זילנד. עם הופעתו של איום פלישה מידית, נאלצה ניו זילנד לדאוג להגנת שטחה בנוסף לעזרה שהושיטה לבריטניה. מטוסים ששהו בניו זילנד בכלל ומטוסי אימון בפרט, נצבעו בצבעי הסוואה וחומשו. בין השאר היו אלה מטוסי הרווארד, הינד, אוקספורד וטייגר מות', שאורגנו ככוח מענה לפלישה אפשרית.
פגיעותה של ניו זילנד על ידי התקפה ימית של כוחות הציר הודגמה כאשר צוללת יפנית שיגרה מטוס ימי שחג מעל ולינגטון ואוקלנד ומטוס טייגר מות' רדף אחריו ללא הצלחה. עקב מספרם הקטן של מטוסי הקרב שהיו בניו זילנד וקוצר ידה של בריטניה, חברה ניו זילנד לארצות הברית וחתמה על הסכם השאל-החכר. בהדרגה החלה ארצות הברית לספק לניו זילנד מטוסים לשימוש בזירת האוקיינוס השקט. בעיקר מטוסי קרטיס P-40 וורהוק ומטוסים מסוגים נוספים. נפילתה של סינגפור הובילה לפינויים של טייסים ניו זילנדים ששירתו שם במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי ואלה היו עתה זמינים להגנה על מולדתם והיוו גרעין מנוסה שסביבו הוקמו טייסות מקומיות.