הליריקה של המסך הלבן מעבירה ביקורת חברתית על ישראל של העשור השני של המאה ה-21, ומאירה את הצדדים החשוכים בה. כך בשירם "פנאטים", מרפררים חברי הלהקה אל סימנים שונים של פנאטיות ופאשיזם הפושים בחברה הישראלית, הן בשלטונה והן באזרחיה, ושוזרים רמיזות אלו בהתייחסויות המצטטות אמירות גזעניות ואנטישמיות שהושמעו בעבר כלפי אפריקאים-אמריקאים וכלפי יהודים [הם יפתו נשותיכם] ורומזות כלפי הגבלת חופש הדיבור הנובע מצעדים של השלטון להצרת חופש הדיבור בישראל, כחקיקתם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת המשפטים איילת שקד, וכקמפיין השתולים נגד ארגוני זכויות האדם והאזרח בישראל.
כך גם בשיר "יהודונאצים"; השיר כולו הוא שיר נאיבי לכאורה, הכתוב כמעין חמשיר ("על החלון ישבתי / ועל מי חשבתי?"), ובסופו שורת המחץ "אני אוהב אותך לנצח / ושהיהודונאצים ימצצו". ההלחם יהודונאצים הוא הלחם של ישעיהו ליבוביץ.
גם בשיר "ילד טוב" מתייחסים חברי הלהקה בצורה ישירה לסכסוך, במשפט "גם אם לא הרגתי ערבי / את לא תגידי 'אני ילד רע' / כי אני ילד טוב". משפט זה יוצר היפוך מוסרי, בו הדבר להתגאות בו, והדבר שמגדיר את הילד כילד טוב ומעורר גאווה, הוא זה ש"הרג ערבי". מסר שהדהד בחברה הישראלית לאורך פרשת אלאור אזריה.
ללהקה יש גם שיר אנטי מלחמתי בשם "אני לא מוכן למות במלחמה", בו הם שרים "אני לא מוכן למלחמה / לא לא / אני לא מוכן למות במלחמה / אני לא מוכן / הגעתי להחלטה / אני לא מוכן למות במלחמה", שחותר נגד המיליטריסטיות של החברה הישראלית והאצטלה המוסרית שהיא מעניקה לשירות צבאי.
בשיר "אינדיאנים", ניתן לראות רמיזה ליחסים בין מתנחלים, פלשתינאים, ושלטון החוק הרעוע והארעי מחוץ לגבולות הקו הירוק, בו נראה כי המתנחלים הם הריבון המרכזי ולא מדינת ישראל. על הליריקה של הלהקה אמר המתופף סתיו בן שחר ""אנחנו חיים באינתיפאדת הסתה מתמדת, פוליטיקאים גורמים לנו לחשוב על הדברים הלא נכונים. במקום לחשוב על אוכל, אהבה וקורת גג, אנחנו עסוקים בלרדוף אחרי אויבים דמיוניים".
לצד ההתייחסות הרחבה לביקורת חברתית, אתית, ופוליטית, ללהקה גם שירים חומדי לצון ואניגמטיים על סקס, כמו "פין ופות", בו מיילל גבריאל ברויד "כשאת אומרת כן, למה את מתכוונת?" אמירה שיכולה להתפרש כשאלתו של פרויד "מה רוצה האישה?" וביתר חידוד, מה נשים רוצות בסקס? אמירה זו גם יכולה להתפרש כחידוד על הסכמה, שאולי הסכמה היא לא מספיקה. בשיר "המם אותי", מתייחסים חברי הלהקה אל חרטה מכרסמת, שנוגסת בפרטנרים לאקט המיני בשעה שהם דנים בסקס ביניהם. גם במילים לשיריהם, וגם בפרפורמנס שלהם, "המסך הלבן" הביאו את הסקס לקדמת הבמה, שלא כמו אמנים והרכבים ישראליים רבים לפניהם.
ללהקה גם מילים דאדאיסטיות באופיין, כגון "שחורה היא הציפור הלבנה". ככלל, רוח הדאדא שורה על הלהקה.
פרפורמנס.
חברי הלהקה נוהגים להופיע כשהם מאופרים באיפור מאיים המרפרר אל דמות הג'וקר, כשציפורניהם משוחות בלק, ובביגוד לבן שהוא לעיתים ביגוד ייעודי כמו בגדי טניס, בגדי סיף, חלוקי רחצה, וביגוד בעל מראה פטישיסטי. הופעתם יוצרת נזילות בין נראות "גברית" ובין נראות "נשית" מקובלת. נוסף על איפור, חברי הלהקה גם מתהדרים בשיער חזה שופע (גילברט ברויד) ובתספורת גבולית בין פשיסטית לפנקיסטית (גבריאל ברויד) והרושם הכולל של הופעתם הוא מאיים ומגרה כאחד.
הפרפורמנס של גילברט ברויד שאוב מדוד פסטר מ"משפחת אדמס", מן הג'וקר, מהסרט "התפוז המכני", ובה בעת הוא גם מיני במפורש. הפרפורמנס של גבריאל ברויד יותר נזיל מגדרית, מרפרר לפיירו, לג'וקר, ולדייוויד בואי.
חברי הלהקה, והמוזיקאים שמצטרפים אליהם, כגון הצ'לנית נועה איילי, הזמרות יולי שפרירי, XEN, ליאת רז ועוד מוזיקאיות ומוזיקאים, נוהגים להופיע לבושי לבן.
על הפרפורמנס המוקיוני והחושני כאחד של חברי הלהקה, ועל הנזילות שבין הגבריות המוחצנת בתלתלי השיער על החזה, ובלבוש הצמוד, לבין המיניות החייזרית והנוזלית, העירה מבקרת המוזיקה שרון קנטור: "זו סקסיות שרואה בכל פרט את הזכר ואת הנקבה המשולבים כאחד, כשהם מחפצנים הם מחפצנים את הסביבה שמולם וגם את עצמם בחן".
השפעות מוזיקליות.
הלהקה מושפעת מלהקת "הקליק" שפעלה בישראל בשנות השמונים, רמי פורטיס בתקופת הפאנק שלו, "נושאי המגבעת", ומושפעים בצורה ניכרת מלהקת הבילויים, שגם היא ביטאה ביקורת עמוקה ונוקבת על החברה הישראלית, בצורה חומדת לצון, שלא פעם מסמסה פרות קדושות בחברה הישראלית, כמו השואה. עיתון "הארץ" תיאר את "המסך הלבן" כ"הבילויים עם ליבידו". חברי הלהקה עצמם מונים בין מקורות ההשראה שלהם וההשפעות עליהם את ההרכבים DEVO, The Velvet Underground, the Make Up, Singapore Sling.
רפטור
הנרי הרביעי, חלק ראשון
הנרי הרביעי, חלק ראשון (באנגלית: Henry IV, Part 1; מסומן בקיצור 1H4) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר. המחזה השני ברביעיית מחזות ה"הנריאנה" הכוללת בנוסף את המחזות ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי. עלילת המחזה משתרעת מסוף 1402 ועד אמצע 1403 והוא נכתב לא מאוחר מ-1597 (כיוון שהחל משנה זו מופיעות שלל התייחסויות לדמותו הצבעונית של סר ג'ון פאלסטאף). ב-1599 ראה המחזה אור במהדורת קוורטו. העדות הישירה המוקדמת ביותר להעלאת המחזה על הבימה היא מהצגתו על ידי אנשי הלורד צ'מברלין בחצר השגריר הפלמי ב-6 במרץ 1600. המקורות ההיסטוריים למחזה הם הכרוניקות של רפאל הולינסהד (המהדורה משנת 1587) ו-"The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke" מאת אדוארד הול. על אף שמו, ועל אף העובדה שהשתלשלות האירועים בהם הוא עוסק מתחילה לפני התחלתו ומסתיימת לאחר סופו - המחזה הוא יצירה שלמה ועצמאית.
הדמויות.
המלך וחצרו
חבורת רחוב איסטצ'יפ, באיסט אנד של לונדון
מורדים
אחרים
רקע.
אירועי המחזה מתרחשים כשנתיים לאחר תום המחזה הקודם, "ריצ'רד השני": הכתרתו של בולינגברוק למלך הנרי הרביעי ורצח ריצ'רד השני בכלאו.
שלטונו של הנרי הרביעי איננו יציב, בשל חוסר-השקט עקב מה שנתפס כגזלת הירושה של קודמו על הכס. הקרע העיקרי של המלך הוא מול משפחת פרסי, שסייעה לו לעלות לכס המלך ואדמונד מורטימר, מי שנבחר על ידי ריצ'רד השני להיות יורשו. סכסוכים בגבולות אנגליה עם ויילס וסקוטלנד מונעים מהנרי ליישם את התוכנית עליה הכריז בתום "ריצ'רד השני" לצאת למסע צלב לארץ הקודש. לצרותיו הפוליטיות של הנרי הרביעי מצטרפת גם התנהגותו של בנו ויורשו, הנסיך האל, שנטש את הארמון ומתרועע בפונדקים במזרח לונדון עם חברה מפוקפקת והוללת. חברו הטוב של האל הוא פאלסטאף, אביר שמן, זקן ושיכור, אך מלא שמחת חיים וכריזמה, המהווה לו אב חלופי ואוהב. כך, מתמקד המחזה בשלוש קבוצות: המלך, נאמניו ואנשי חצרו מחד; המורדים במלך מאידך וחבורתו הצוהלת של הנסיך האל, המספקת סצנות קומיות וליריות המקנות מנוח מהעלילה הפוליטית הסבוכה. המלך עצמו נמצא רוב הזמן ברקע מאחורי אנשיו וקציניו והדמות הבולטת בחבורת המורדים היא דמותו של הוטספור.
תמצית העלילה.
המחזה נפתח בחילוקי דעות בין המלך הנרי לקציניו בראשות הנרי פרסי הוטספור, שמבקש לפדות את מורטימר, גיסו, מידי שוביו הוולשים. עקב היחס לו הם זוכים מצד המלך, מחליטים הקצינים לקשור קשר נגדו יחד עם גלינדור, מנהיג הוולשים ודאגלס, מנהיג הסקוטים ולפתוח במרד.
בינתיים עסוק הנסיך האל בהוללות עם חבריו, בין היתר הוא מצטרף לתעלול בו הם מתחפשים לשודדים ושודדים כביכול את חברם המבוגר וראש חבורתם פאלסטאף, רק על מנת לראותו מספר עלילות-שקר אודות מאבקו ההירואי כביכול בשודדים לאחר מכן. הנסיך האל מציג דמות דו-ערכית, הוא נהנה בקרב חבריו, אך גם לועג להם בשנינות; משתתף בהלצותיהם, אך זוכר תמיד את מוצאו הרם ורומז על כך לקהל. כבר בשלב מוקדם ברור לו ולקהל שימיו כהולל קרובים לקיצם.
המרד של מורטימר ופרסי מספק לנסיך הזדמנות לחזור לחצר המלוכה, להשלים עם אביו ולקבל פיקוד בקרב המכריע עם המורדים, הקרב ובא. הנסיך האל מורה לפאלסטאף לגייס את חבריהם לגדוד חיל רגלים שיילחם לצידו בקרב שרוסברי.
על אף שכוחות המלך עולים במספרם על כוחות המורדים, מוביל הוטספור מתקפה אמיצה ונואשת. בשיאו של הקרב נפגשים שני ה"הנרי'ם שלא יכולים לחלוק ארץ אחת" - הנרי פרסי "הוטספור" והנסיך האל, בקרב בין-אישי לחיים ולמוות. האל נלחם בעוז, ובניצחונו על יריבו הופכת תדמיתו באחת מנער מסבאות ללוחם עז ויורש-עצר ראוי. בד-בבד מתגלה התנהגות לא ראויה של פאלסטאף בקרב. הוא גונב את כספם של חיילים הנוטים למות, בו הוא מבטיח לדאוג להם לקבורה ראויה אך נוטל אותו לעצמו ואף מגלה פחדנות בקרב מול הסקוטים ומדמה את עצמו להרוג. כאשר הוא "מתעורר" ממותו ומוצא את עצמו לבדו בשדה הקרב עם גופת הוטספור, הוא דוקר את הגופה ומציג את הריגתו של הוטספור כהשגו האישי. האל, שיודע את האמת, נוזף בפאלסטאף אך חונן אותו והלה מבטיח להתנהל מעתה והאה באופן הולם לאיש אצולה.
מותו של הוטספור בקרב מכבה את אש המרד. בסוף המחזה, בשדה הקרב, משחרר הנרי (החמישי) את דאגלס הסקוטי ששבה, בעוד אביו מוציא להורג את אחד מראשי המרד, תומאס פרסי, רוזן ווסטר, לשעבר אחד מחבריו הקרובים.
אולם, המלחמה עוד לא תמה. בסוף המחזה נודע כי נורת'מברלנד יחד עם ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק, מורטימר ואווין גלינדור, ראש המורדים מויילס לא הניחו את נשקם והם ממשיכים לקרוא תיגר על מלכותו של הנרי הרביעי. סוף לא-סגור זה מהווה את נקודת הפתיחה למחזה הבא, הנרי הרביעי, חלק שני.
תמות.