לשיטתו הביא רבא ראיה מברייתא שבה פוסק רבי מנחם בר יוסי, כי כאשר באו עדים האומרים כי בעלה של אשת איש נפטר ומותר לאשתו להנשא, ולאחר מכן באו עדים אחרים סותרים האומרים כי בעלה חי, תלויה ההלכה אם האשה כבר נישאה: לכתחילה לא תנשא האשה, אך אם נישאה האשה על פי פסק בית הדין שהסתמך על העדים הראשונים, לא יבטלו בית הדין את פסק הדין, אלא יתירו לאשה להמשיך את חיי הנישואין עם בעלה השני, וזאת מפני כבוד בית הדין, שלפיו יש לבית הדין לשמור על כבודו במקרים גבוליים, ולכן יסתמכו בית הדין במקרה כזה על עדות העדים הראשונים - שהבעל מת - כל עוד עדותם לא הופרכה בוודאות. (בתלמוד הוסבר כי מדובר באשה שיודעה בעצמה בבירור שבעלה מת אלא שראיותיה אינן כאלו הקבילות בפני בית הדין, ובעלה הוא אחד מהעדים שבאו להעיד עליה כי היא פנויה ובעלה מת, כך ששני בני הזוג יכולים להסתמך על הידוע להם, וכל עוד בית הדין לא יודע אחרת בבירור אין הם יכולים למנוע מהם להמשיך בחיי הנישואין).
למרות זאת, פסק רב נחמן שאין לחשוש לכבוד בית הדין כאשר מבטלים בית הדין את פסקם הקודם, והביא ראיה לדבריו ממשנה אחרת שבה ברור שיש תנאים החולקים על כך, ולכן יכול הוא להסתמך על דעתו הקובעת כי אין לחשוש לזילותא דבי דינא, במקרים כאלו.
יסוד הדין.
בגמרא לא מבואר מה יסוד הדין של זילותא דבי דינא. כיוון אחד להסבר מופיע בדבריו של הרשב"ם:
העולה מדבר הרשב"ם הוא שבמידה ובית הדין יחזרו בהם מפסיקתם, יצטייר הדבר כמגוחך בעיני הציבור ומכאן שתדמית בית הדין עלולה להיפגע. ביסודו של דבר נראה שהחשש של זילותא דבי דינא נוגע לעניין תדמיתי-חיצוני, כיצד ייתפס בית הדין אחר מהלך שכזה, ואינו מבטא יסוד משפטי מהותי.
לעומת הרשב"ם, כיוון אחר עולה מדבריו של הראב"ן. הראב"ן במסכת יבמות עוסק באריכות בדין של זילותא דבי דינא ובמהלך דיונו מקשר בינו לבין דין נוסף, המופיע במסכת יבמות - "מה כח בית דין יפה". המקרה הנדון שם עוסק במצב בו אדם שלח גט לאשתו על ידי שליח, אך ביטל את הגט לפני שהגיע ליד האישה. מדאורייתא, יש בכוחו של הבעל לבטל את הגט, ולפיכך האישה איננה מגורשת, אף אם הגיע הגט לידה. אך תיקנו חכמים שאין לבטל את הגט, כדי למנוע תקלה. לדעת רשב"ג, תקנה זו חלה אף בדיעבד, ואף אם ביטל את הגט, אין הוא מבוטל:
במידה ונפסוק שכאשר הבעל ביטל את הגט - הגט מבוטל, אזי תקנת חכמים, האוסרת את הביטול עצמו, היא למעשה חסרת כל תוקף משפטי. כדי להעניק עוצמה ומשמעות לתקנה, בהכרח חייבים לומר שגם בדיעבד הגט איננו בטל. העיקרון "אם כן מה כח בית דין יפה" איננו מבטא עניין תדמיתי אלא שיקול משפטי מהותי, הנוגע לתוקפו ועוצמתו של הדין. הראב"ן מקשר בין הדין של "מה כח בית דין יפה" לבין הדין של זילותא דבי דינא ומעצם ההשוואה ניתן להסיק שגם דין זילותא דבי דינא מבטא יסוד מהותי-משפטי: פסיקה של בית הדין תקפה ושרירה, כל עוד לא הוכח בצורה חד משמעית שהפסק מוטעה.
יש מן הראשונים (יד רמה, ראב"ן) שהשתמשו בביטוי "קם דינא" בהקשר של זילותא, שבאופן מובהק מתייחס לכוחו של בית הדין ולא לשאלה התדמיתית.
להלכה.
לפי הראב"ן מסקנת רב נחמן היא כדעת רבא שחוששים לזילותא דבי דינא, אלא שלמרות שאת הפסק - לפי פירוש הראב"ן - ביצע לפני שרבא הקשה על דבריו מדבריו של רבי מנחם בר יוסי, הגמרא מסבירה שהוא לא טעה בה שכן חלוקים התנאים בכך, ויש גם דעה חולקת. רוב הראשונים חלוקים על הראב"ן ופוסקים שלהלכה לא חוששים לזילותא דבי דינא.
נחלקו הראשונים האם קיימת זילותא דבי דינא רק כאשר נעשה מעשה על פי בית הדין. לדעת התוספות והראב"ן, הגורם של זילותא דבי דינא קיים אפילו אם עדיין לא נעשה מעשה על סמך פסיקת בית הדין שכן קיימת זילותא בכך שהוא חוזר בו מפסקו. ראשונים אחרים (הרמב"ן, הרשב"א) גרסו כי כאשר מדובר בפסק של בית הדין האמור להביא ליידי מעשה, כל עוד לא נעשה אותו המעשה - אין חשש לזילותא בביטולו.
ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה
ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (Princess Victoria Melita of Saxe-Coburg and Gotha, 25 בנובמבר 1876 - 2 במרץ 1936) הייתה בתו של הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בנה השני של המלכה ויקטוריה, ורעייתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בשנת 1894 היא נישאה לבן דודה ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, אולם הנישואים היו כושלים והזוג התגרש בשנת 1901, דבר שגרם לסקנדל בין משפחות המלוכה האירופאיות. לאחר מספר שנים נישאה הנסיכה לאהוב ליבה מזה שנים, בן דודה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שיכריז על עצמו כקיסר רוסיה לאחר המהפכה הרוסית.
ילדות.
הנסיכה ויקטוריה נולדה ב-25 בנובמבר 1876 בארמון סנט אנטון שבמלטה, ולכן ניתן לה שמה השני, מליטה. היא הייתה ילדתם השלישית ובתם השנייה של אלפרד, דוכס אדינבורו, בנם של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, ורעייתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני ומריה, נסיכת הסן. אביה של ויקטוריה היה קצין בכיר בצי הבריטי ושירת במלטה באותה התקופה, אולם המשפחה שבה לבריטניה כשויקטוריה הייתה עדיין תינוקת והיא בילתה את ילדותה באחוזתם בקנט וכן בביתם שבלונדון, בית קלרנס.
בשנת 1886, כשויקטוריה הייתה בת 9, מונה אביה האדמירל כמפקד הצי הים-תיכוני והמשפחה שבה למלטה. מכיוון שאלפרד היה יורש העצר לדוכסות סקסה-קובורג-גותה המשפחה בילתה גם חלק מזמנה בעיר קובורג שבגרמניה ובשנת 1889 עברה לשם לצמיתות. אמהּ של ויקטוריה, שנולדה לאם גרמנייה, שמחה לגדל את ילדיה בתרבות הגרמנית ואף המירה את דתם לדת הלותרנית, למרות שגדלו כאנגליקנים.
נישואים ראשונים.
כילדה ויקטוריה נחשבה לביישנית, רצינית ורגישה, וכן למוכשרת בציור ורישום. היא הייתה קרובה ביותר לאחותה מארי, שהייתה גדולה ממנה בשנה, והשתיים יישארו קרובות כל חייהן. בשנת 1891 נסעה ויקטוריה עם אמה לרוסיה ללווייתה של דודתה אלכסנדרה גאורגייבנה, שם פגשה לראשונה את בן דודה מצד אמה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. ויקטוריה וקיריל בני ה-15 התאהבו באופן מיידי אך לא הורשו להנשא לאור האיסור בדת הפרבוסלבית לנישואים בין בני דודים מדרגה ראשונה.
לאחר נישואיה של אחותה הגדולה מארי לפרדיננד, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, לעתיד פרדיננד הראשון, מלך רומניה, החל החיפוש אחר בעל מתאים לנסיכה ויקטוריה. במהלך ביקור אצל סבתהּ המלכה ויקטוריה טירת בלמורל פגשה ויקטוריה את בן דודה מצד אביה ארנסט לודוויג, יורש העצר לדוכסות הגדולה של הסן. המלכה ראתה כי השניים הסתדרו היטב יחדיו, חלקו תחומי עניין דומים ואף חלקו את אותו תאריך יום הולדת, ועודדה את הזוג להנשא, למרות התנגדותיהם.
לבסוף נכנעו ויקטוריה וארנסט ללחצים מצד משפחותיהם ונישאו בקובורג ב-9 באפריל 1894. משתתפי החתונה כללו נציגים מכל משפחות האצולה האירופאיות הגדולות, ובמהלך הטקס גם הוכרזו אירוסיה של אחותו הקטנה של החתן, אלכסנדרה, לצאר לעתיד ניקולאי השני. הזוג הוליד בת אחת, אליזבת. הנישואים בין השניים לא היו מאושרים; ויקטוריה התמרמרה על כך שבעלה העניק את מלוא תשומת לבו לבתם, אותה העריץ, בעוד שארנסט כעס על רעייתו שלא מילאה את חובותיה כדוכסית. למרות זאת הזוג נודע כמארחים מעולים וביתם בדרמשטאדט היה מוקד בלתי רשמי לאנשי אצולה צעירים, וכן לאמנים ואינטלקטואלים רבים.
גירושים.
בשנת 1896 נסעה ויקטוריה לרוסיה לרגל הכתרתו של הצאר ניקולאי השני. הדוכסית פגשה שם שוב את בן דודה קיריל, והרגשות הישנים ביניהם צפו שוב, עובדה שלא תרמה לנישואיה המתפוררים. בנוסף טענה ויקטוריה בפני משפחתה כי ארנסט היה למעשה הומוסקסואל ונהג להיכנס למיטה עם משרתיהם. המלכה ויקטוריה, ששמעה על הקשיים בנישואים בין שני נכדיה, לא הסכימה להתיר להם להתגרש בשל בתם, אליזבת. לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בינואר 1901 בני הזוג היו חופשיים לבקש גירושין ובית המשפט העליון של הסן העניק להם גט בסוף אותה השנה. גירושיהם של הדוכסים הגדולים של הסן גרם לסקנדל בין משפחות האצולה באירופה.
לאחר גירושיה שבה ויקטוריה להתגורר עם אמה בקובורג וחלקה משמרת עם ארנסט על ילדתם. אליזבת, שתמיד הייתה קרובה יותר לאביה, האשימה את אמהּ בגירושין והעדיפה להתגורר עם ארנסט. בנובמבר 1903 נסעה אליזבת עם אומנתה לבקר את בני דודיה, ילדיו של הצאר ניקולאי השני, ששהו באותו הזמן בפולין, ושם מתה בגיל 8 ממחלת הטיפוס.
נישואים שניים.
לאחר גירושיה של ויקטוריה היא שמרה על יחסיה הקרובים עם קיריל, אולם הוריו הזהירו אותו שלא לחזר אחריה. בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה–יפן וקיריל, שהיה קצין בכיר בצי הקיסרי, נסע לחזית שם נפצע ממוקש יפני. פציעתו חיזקה את נחישותו להנשא לאהובתו והוא נסע לקובורג כדי להיות איתה. הזוג נישא לבסוף בגרמניה ב-8 באוקטובר 1905, 14 שנים לאחר שנפגשו לראשונה, בטקס צנוע שכלל את אמה של ויקטוריה ואת אחותה ביאטריס.
כשהצאר ניקולאי השני שמע על הנישואים שהתרחשו ללא אישורו הוא ביטל לקיריל את כל תאריו וקצבותיו וסילק אותו מהצי הרוסי. הצארינה נחרדה מהחדשות והודיעה כי לא תקבל את ויקטוריה וקיריל לביתה לעולם. הזוג עבר להתגורר בפריז וחי מכספים שניתנו להם על ידי הוריהם. בשנת 1907 החליטה ויקטוריה, לשמחתם של בעלה ואמה, להמיר את דתה לדת הרוסית הפרבוסלבית. באותה שנה נולדה בתם הבכורה, מריה, ובשנת 1909 נולדה בתם השנייה, קירה.