רק שלושה שירים של קסמונה מוכרים כיום, וזאת מכיוון שצוטטו בשתי אסופות מאוחרות: חיבורו של א-סיוטי, "נוזהת אל-ג'ולסא פי אשעאר אל-ניסא" (אנתולוגיה של שירי נשים), וחיבורו של אחמד מוחמד אל-מקארי, "נפח אל-טיב". נראה שא-סיוטי, ואולי גם אל-מקארי, הסתמכו על אנתולוגיה מוקדמת יותר של שירה אנדלוסית, "כתאב אל-מע'רב" מאת אבן סעיד אל-מע'רבי.
ביוגרפיה.
מעט ידוע על חייה של קסמונה. שני מקורות מספרים כי אביה היה יהודי, וכי הוא לימד אותה את אמנות הפואטיקה. אל-מקארי מכנה את האב "אסמאעיל אל-יהודי", אולם א-סיוטי מכנה אותו "אסמאעיל בן בגדאלה אל-יהודי", ואומר שקסמונה חיה במאה ה-12. יש סברה לפיה אביה של קסמונה היה שמואל הנגיד (מת 1056), או שהיה אחד מאבות המשפחה, אבל היסודות לכך מוטלים בספק.
חיבורים.
שלושה שירים של קסמונה ידועים:
האחד הוא חלק מאתגר שירי שהתחיל אביה של קסמונה. כך הוא מתחיל:
ועל כך משיבה קסמונה:
המילה החסרה בבית השיר היא כנראה מילה המתייחסת לאישה.
בהקדמה לשיר המפורסם ביותר של קסמונה, המצוטט לרוב באסופות שירה ערבית, מסופר שיום אחד היא הביטה במראה וראתה שהיא יפהפייה ובשלה לנישואין. ואז היא דקלמה בית שיר זה:
ולנטינה פריימן
ולנטינה פריימן (בלטבית: Valentīna Freimane) לבית לוונשטיין (Loewenstein; 18 בפברואר 1922, ריגה - 16 בפברואר 2018, ברלין) הייתה אשת תיאטרון וקולנוע לטבית ממוצא יהודי.
חייה.
אביה של פריימן, לאופולד, היה במוצאו ממשפחה יהודיה דוברת גרמנית בקורלנד. אמה, אווה לבית לולב (Lulaf), הייתה נצר למשפחת סוחרים יהודים דוברי רוסית מסנט פטרבורג שעברה לפני מלחמת העולם הראשונה ללייפאיה. ב-1923 עברה המשפחה לפריז וב-1926 עברה לברלין, עקב עיסוקיו המקצועיים של האב שהיה יועץ משפטי של אולפני הקולנוע UFA. שם זכתה פריימן להכיר כוכבי קולנוע ידועים, בהם אני אונדרה וקרל למץ' . פריימן למדה בבית ספר בברלין, וב-1931 עברה לגור עם סבה בריגה, שם למדה בבית ספר גרמני. ב-1935, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עברו גם הוריה לריגה.
עם כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות, בשנת 1940, אולצו בני המשפחה לקבל לדירתם קצין סובייטי בתור דייר. פריימן נישאה לסטודנט יהודי בשם דיטריך פיינמן (Dietrich Feinmanis) אך בשל טעות בירוקרטית קיבלה את השם "פריימן".
בתקופת השואה.
עם הכיבוש הגרמני של לטביה גורשה פריימן עם קרובי משפחתה לגטו ריגה. רוב קרוביה נרצחו לאחר מכן. בעלה נאסר ומת בכלא בריגה.
בתקופת השואה, בין השנים 1941-1944, שרדה פריימן במסתורים שונים בריגה, בין היתר בעזרת פאול שימן, לימים חסיד אומות העולם. לאחר מותו ב-1944 הסתתרה בדירה ברובע הישן של ריגה, שם הייתה עדה לכניסת הצבא האדום ולשחרור העיר ב-13 באוקטובר 1944.
לאחר השואה.
בתקופת הכיבוש הסובייטי סבלה פריימן עקב העובדה שמשפחתה הייתה מהמעמד הבינוני-גבוה וכן עקב מוצאה היהודי. עם זאת, בשנת 1949 סיימה את לימודיה לתואר בהיסטוריה באוניברסיטת לטביה. בין השנים 1950-1963 עבדה בלייפאיה בתור מחנכת ובתור עורכת עיתון יומי בשם "Komunists". בין השנים 1962-1965 למדה באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה. בין השנים 1968-1980 למדה באקדמיה הלטבית למדעים . לאחר מכן ועד 1989 לימדה היסטוריה של התיאטרון באקדמיה הלטבית למוזיקה על שם יאזפס ויטולס . קשריה אפשרו לה להביא לריגה סרטים מערביים שנאסרו להפצה בברית המועצות. אחד מתלמידיה היה השחקן והבמאי אלביס הרמניס . ב-2001 קיבלה פריימן את עיטור שלושת הכוכבים הלטבי כאות הערכה על יצירתה.
לאחר הכרזת העצמאות של לטביה, ב-1991, החלה פריימן לשהות בעיקר בברלין, במחיצת חבריה, איש התיאטרון הנינג רישביטר והפילוסוף והסופר מיכאיל קוסמיץ' ריקלין . מאמצע שנות התשעים עבדה בתחנת הרדיו הגרמנית Deutschlandradio והרצתה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנת 2010 פורסמה האוטוביוגרפיה של פריימן, "Ardievu, Atlantīda!'" ("להתראות, אטלנטיס!"). האוטוביוגרפיה כללה את תיאור חייה עד 1944. האוטוביוגרפיה הפכה לרב-מכר בלטביה ותורגמה לגרמנית. על בסיס האוטוביוגרפיה כתב המלחין הליטאי ארטורס מסקץ את האופרה "ולנטינה". כתיבתו של ספר ההמשך - חייה של פריימן בין השנים 1944-1962 - לא הושלמה.
הנרי ספנסר, הרוזן הראשון מסנדרלנד
הנרי ספנסר, הרוזן הראשון מסנדרלנד, ברון ספנסר השלישי מוורמלייטון (באנגלית: Henry Spencer, 1st Earl of Sunderland; 23 בנובמבר 1620 - 20 בספטמבר 1643) המכונה הלורד ספנסר בין השנים 1636–1643, היה עמית אנגלי ופוליטיקאי אנגלי ממשפחת ספנסר, אשר נלחם ומת במלחמת האזרחים האנגלית בצד של הקאוולרים.
ביוגרפיה.
הנרי נולד באלתורפ לוויליאם ספנסר, ברון ספנסר השני מוורמלייטון וליידי פנלופה וריאותסלי, בתו של הנרי וריאותסלי, הרוזן השלישי מסאות'האמפטון, והוטבל ב-23 בנובמבר 1620 בכנסיית גרייט ברינגטון. הוא למד במגדלן קולג', אוקספורד, וסיים את לימודיו לתואר שני באמנויות ב-31 באוגוסט 1636. מאוחר יותר באותה שנה הוא ירש את תואר אביו של הברון ספנסר, בעקבות מות אביו ב-19 בדצמבר 1636.
הנרי נלחם בקרב אדהיל בשנת 1642 וזכה לתגמול על שירותיו ב-8 ביוני 1643 על ידי קבלת התואר רוזן סנדרלנד (למרות שהתואר עלה לו 3000 ליש"ט). לאחר מכן הוא נלחם במצור על גלוסטר באוגוסט 1643, ובקרב הראשון על ניוברי ב-20 בספטמבר 1643, שם נהרג, בהיותו בן 23, מפגיעת כדור תותח.
משפחתו.
ב-20 ביולי 1639 התחתן הנרי עם ליידי דורותי סידני (אשר בעבר דחתה את ידו של אדמונד וולר), בתו של רוברט סידני, הרוזן השני מלסטר. הנישואים היו נישואי אהבה והנרי קיבל את אישורו החם של חמיו. אחרי מותו של הנרי, ניחם אביה את דורותי בכך שהזכיר לה את נישואיה המאושרים. להנרי ולאשתו היו שלושה ילדים:
בולי מדינת ישראל - שנת 1948
בשנת 1948 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 19 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 2044 מיל.
רקע.
הערך הנקוב.
המטבע ששימש את מדינת ישראל עם הקמתה בשנת 1948 היה ה"מיל". הערך הנקוב של בולי ישראל בשנה זו היה במיל, אם כי על הבולים לא הודפס שם המטבע.
שיטת הדפוס.
הבולים הראשונים של מדינת ישראל הודפסו בשיטת בלט בתנאים פרימיטיביים על מכונת דפוס מיושנת. בולי סדרת "מועדים לשמחה" הודפסו בשיטת פוטוליטו, אשר אפשרה לקבל תוצאות טובות יותר.
המעצבים.
כל הבולים של שנת 1948 עוצבו בידי מעצב אחד:
בולים מן המניין.
בולי מנהלת העם.
ביום תחילת פעילותו של דואר ישראל היו אזורים במדינת ישראל שהיו נתונים במצור, ולא ניתן היה להעביר אליהם את בולי הדואר החדשים. באזורים אלו המשיך השימוש בבולים שהונפקו על ידי דואר מנהלת העם בתקופת המעבר. בנוסף, התיר הדואר לאנשים פרטיים שהיו ברשותם בולים כאלו אותם רכשו בימים שקדמו להקמת המדינה להמשיך ולהשתמש בהם למשך כשבועיים, עד סוף חודש מאי 1948.
סדרת דואר עברי.
בשנת 1948 הנפיק דואר ישראל סדרה זמנית של בולים מן המניין, הידועים בשם "סדרת דואר עברי". נושא הבולים היה מטבעות עתיקים.
הבולים עוצבו בידי אוטה וליש.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
ככלל, הפרדת הבולים נעשתה בשיטת קו 11, אולם ידועים גם מקרים רבים בהם נעשה שימוש במתקני נקבוב אחרים.
בולי דמי דואר.
בשנת 1948 הונפקה סידרה זמנית של בולי דמי דואר בישראל.
הבולים עוצבו בידי אוטה וליש.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
בולי זיכרון קבועים.
מועדים לשמחה.
זמן קצר לאחר הקמת המדינה פנה עו"ד ישראל עמיקם מחיפה אל ידידו דוד רמז, ששימש כשר התחבורה והיה ממונה גם על הדואר, והציע להנפיק סדרת בולים מיוחדת לקראת חגי חודש תשרי. בפנייתו טען עמיקם כי הבולים החדשים ישמשו את הציבור כדי לשלוח את אגרות הברכה המסורתיות לראש השנה, בדומה למקובל במדינות אחרות בעולם המנפיקות מדי שנה בולים מיוחדים לקראת השנה החדשה או לקראת חג המולד. בנוסף, טען עמיקם, ישמשו הבולים המיוחדים שיודבקו על מכתבים שנשלחים מחוץ לישראל תזכורת ליהודי העולם על השנה היהודית החדשה הממשמשת ובאה. הרעיון מצא חן בעיני דוד רמז, שאישר את הנפקת הבולים.
בעקבות האישור העקרוני להנפקת בולי מועדים לשמחה, פנה דוד רמז אל המעצב אוטה וליש וביקש ממנו להגיש הצעה לבולים המתוכננים. באותה עת עסק אוטה וליש בהכנת מספר הצעות שונות לסדרת בולי דואר אוויר הראשונה של ישראל, ובאחת מהן הוא שילב את הסמל העתיק של "מגילה עפה", אשר התגלה בחפירות ארכאולוגיות. סמל זה מצא חן בעיני רמז, והוא בחר בו כסמל שיופיע בבולי מועדים לשמחה.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:.
הדפסת הבולים בגיליונות ענק של 300 בולים, ובמיוחד שיבוץ שישה מספרי גלופה שונים בכל גיליון, עוררה כעס וביקורת בקרב אספני הבולים. הם ראו בכך ניסיון של השירות הבולאי להגדיל באופן מלאכותי את מספר הבולים שיצטרך לרכוש אספן הבונה אוסף של צמודות גלופה על מנת להשלים את אוסף הבולים שברשותו.
ג'ינס אמהות
ג'ינס אמהות (באנגלית: Mom jeans) הוא סלנג לתיאור מכנסי ג'ינס די רחבים בגזרה גבוהה. "ג'ינס האמהות" היה אופנתי בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-20. בשני העשורים שלאחר מכן נחשב סוג זה למיושן ולא אופנתי בעיני הדור הצעיר, ונלבש בעיקר על ידי נשים בגיל העמידה, ומכאן שמו. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הג'ינס חזר להיות אופנתי בקרב היפסטריות אשר אימצו אותו כחלק בלתי נפרד מהמלתחה שלהן.
מאפיינים.
ג'ינס האמהות מתאפיין בגזרה גבוהה, למעלה מגובה הטבור. הג'ינס מופיע לרוב בצבע כחול-בהיר אחיד, ללא סימני שפשוף.
ג'ינס גרושות
תחבורה ציבורית בחינם