מעשיו של באדג' היו שנויים במחלוקת כל ימיו, וגם לאחר מותו. כיום מתייחסים אליו רוב החוקרים באמביוולנטיות. מצד אחד, היה אחראי באופן ישיר לכך שרבים מאוצרותיה הארכאולוגיים של מצרים נשארו שלמים, ולא נהרסו ברבות הימים על ידי רשות העתיקות המצרית, שבתקופות מסוימות לא שמרה על שלמות המוצגים כראוי ולא פעלה למציאת תגליות חדשות.
מנגד, באדג' נתפס כאחד מגדולי שודדי האמנות, ולעיתים לא בחל בדרכים לא חוקיות כדי להשיג מוצג כלשהו ולהעבירו לידי המוזיאון הבריטי ששלח אותו. כמו כן, ייתכן והשחית לנצח כמה מהמוצגים כדי להעבירם. את הפפירוס של אני, לדוגמה, שהיה באורך 24 מטר, גזר לקטעים כדי להעבירו לבריטניה, ובכך פגע בשלמותו.
ברדלה
ברדלה (בערבית: بردلة או بردلا) כפר פלסטיני ממערב לכביש הבקעה, 14 ק"מ דרומית מבית שאן. בשנת 1990 היה מספר תושבי הכפר 271. ברדלה במוצאה היא "בת " לכפר הגדול טובאס. הדרך ביניהם היא ב"ואדי אל-חישנה" הסמוך, בו עברה הדרך הרומאית מבית שאן לשכם.
הכפר שוכן על אתר קדום, בו מצוי נדבך תחתון של בניין קדום, המכונה בפי תושבי הכפר "קצר ברדוויל", ולידו בור עתיק. לפי המסורת בכפר חי בו מלך בשם ברדוויל. בעת הנחת צינור מים נחשפו עתיקות ובשנת 1972 נמצאה במקום כנסייה מהתקופה הביזנטית, מעליה נבנה בית מרחץ בתקופה הערבית.
אזכורים במקורות.
לשם ברדלה אין משמעות בערבית. ייתכן כי זה שיבוש של שם יישוב עברי, ברדלה, המוזכר בתלמוד.
השרידים מהתקופה הביזנטית מחזקים את הצעת הזיהוי עם ברדלה העברית.
מקור מים.
באזור ברדלה - מחולה יש שפע של מים במעיינות ובקידוחים, כגון "עין-סכות", ממזרח ל"ח'א-סכות", שופע 76 מטרים מעוקבים בשעה, עין אשר, עין א-שק ועוד. עין ברדלה מגיר 22 מטרים מעוקבים לשעה של מים מתוקים - 50 מ"ג כלור לליטר. לצורך אגירת-מים וניצולם נבנתה בריכת בטון גדולה ממערב לכביש המקבלת את מימיה מקידוחים במקום. הקידוח לא נעשה לעומק רב במטרה לא לגרום לירידת מים במעיינות בדרום עמק בית שאן.
השדרה העשירית
השדרה העשירית (באנגלית: Tenth Avenue) המכונה גם שדרת אמסטרדם (Amsterdam Avenue) היא שדרה ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
השדרה חד סטרית בחלקה הדרומי ומאפשרת תנועה לכיוון צפון בלבד עד רחוב 110, ותנועת דו סיטרית בחלקה הצפוני.
מהלך השדרה.
ראשיתה של השדרה במפגש רחוב 13 עם הוסט סייד הייווי בשכונת גריניץ' וילג'. השדרה עוברת לאורך 47 גושי בניינים (דרך שכונת אריזת הבשר) עד רחוב 59, שם משנה השדרה את שמה ונקראת "שדרת אמסטרדם", וממשיכה צפונה לאורך 129 גושי בניינים נוספים באפר וסט סייד (הצד המערבי העליון של האי מנהטן) עד שכונת הייברג'י פארק (רחוב 190), שם משנה השדרה את שמה ל"שדרת מצודת ג'ורג'" (Fort George Avenue). השדרה מסתיימת בקצה הצפוני של האי מנהטן, במפגש הרחובות 218 וברודוויי, סמוך לגשר ברודוויי העובר מעל נהר הארלם.
בין הרחובות 184 ו-186 עובדת השדרה דרך קמפוס אוניברסיטת ישיבה, ובאזור זה היא צרה יותר, וכוללת מסלול אחד לכל כיוון.
השדרה העשירית היא השדרה הארוכה ביותר באי מנהטן - אורכה הכולל 177 גושי בניינים (ברודוויי ודרך FDR ארוכות יותר, אולם אין הן נחשבות שדרות).
השדרה בתרבות.
הבלט "רצח בשדרה העשירית" הקרוי על שם השדרה מתאר את האלימות בראשית המאה ה-20 בשכונת הלס קיצ'ן הנמצאת בחלקה הדרומי של השדרה.
תוכנית חברי הוועדה (1811)
תוכנית חברי הוועדה של 1811 (באנגלית: The Commissioners' Plan of 1811) היא תוכנית עירונית כוללת שהציגה את התכנון המקורי של רחובות מנהטן מצפון לרחוב האוסטון ומדרום לרחוב 155, וניסחה את תוכנית הרשת המלבנית ברחובות והמגרשים המגדירים את מגמת התפשטותה של מנהטן צפונה עד היום. היא כונתה "המסמך החשוב ביותר בפיתוח העיר ניו יורק", ותוארה ככוללת את "הנטייה הרפובליקנית לשליטה ואיזון... [ו]אי אמון בטבע". התוכנית תוארה על ידי הוועדה שיצרה אותו כמשלבת "יופי, סדר ונוחות".
התוכנית נוצרה בעת בה המועצה המשותפת של ניו יורק ביקשה לדאוג לפיתוח מסודר ומכירה של הקרקעות במנהטן בין רחוב 14 לוושינגטון הייטס, אך לא הצליחה לעשות זאת בעצמה מסיבות של פוליטיקה מקומית והתנגדויות של בעלי נכסים, וביקשה את התערבות בית המחוקקים של מדינת ניו יורק. בית המחוקקים מינה וועדה בעלת סמכויות גורפות ב-1807, ותוכניתה הוצגה ב-1811.
חברי הוועדה היו גאוורנור מוריס , מהאבות המייסדים של ארצות הברית; עורך הדין ג'ון רותרפורד , סנטור לשעבר של ארצות הברית; והמפקח הכללי של מדינת ניו יורק , סימאון דה ויט. המודד הראשי שלהם היה ג'ון רנדל ג'וניור , שהיה בן 20 כשהחל בתפקיד.
תוכנית חברי הוועדה היא, ללא ספק, השימוש המפורסם ביותר בתוכנית רשת הרחובות ונחשבת בעיני היסטוריונים רבים כמרחיקת לכת ובעלת חזון. מאז ימיה הראשונים זכתה התוכנית לביקורת בשל המונוטוניות והנוקשות שלה, בהשוואה לדפוסי רחוב לא סדירים של ערים עתיקות יותר, אך בשנים האחרונות זכתה לביקורת חיובית יותר בקרב מתכנני ערים.
קיימות מספר אי-רציפויות ברשת עבור שטחים ציבוריים, כמו הגרנד פאריד בין רחוב 23 לרחוב 33, שקדם לפארק כיכר מדיסון, כמו גם 4 כיכרות בשם בלומינגדייל, המילטון, מנהטן והארלם, מתחם השוק הסיטונאי, ואגם מלאכותי. סנטרל פארק, המרחב הירוק העירוני הגדול במנהטן, הנמשך מהשדרה החמישית לשדרה השמינית ומרחוב 59 לרחוב 110, לא היה חלק מהתוכנית, מכיוון שהוא לא נצפה עד שנות ה-50 של המאה ה-19. בהמשך, מספור הרחובות המשיך והתרחב גם לצפון מנהטן והברונקס.
היסטוריה של תוכניות רשת.
בתחילת המאה ה-19, תכנון רחובות ודרכים בתוך ערים ועיירות בפריסת רשת אינו היה חידוש כלשהו, למעשה, היה זה "תכנון הערים הנפוץ ביותר עלי אדמות" וניתן למצוא זאת ב"איטליה ויוון, במקסיקו, מרכז אמריקה, מסופוטמיה, סין [ו]יפן". היא התקיימה בממלכות מצרים העתיקה והחדשה , בערים של עמק האינדוס, האראפה ומואנג'ודארו – שם, טוענים היסטוריונים רבים, הומצאה – ומשם, ככל הנראה, התפשטה ליוון העתיקה. העיר היוונית מילטוס נבנתה מחדש, לאחר שנהרסה על ידי הפרסים, על פי תוכנית רשת. היפודמוס - המכונה לעיתים קרובות "אבי התכנון העירוני האירופי" - שימש בתור המחדש המקומי של מערכת הרשת המשולבת של העיר ובמרכזה האגורה. מושג זה, ככל הנראה, לא הומצא שם והוא אומץ על ידו ממקום אחר. מהיפודמוס נפוצה הרשת לפיראוס, רודוס וערים אחרות ביוון.
תוכנית הרשת, או "התוכנית ההיפודמית", נוצלה גם על ידי הרומאים הקדמונים למאהלים הצבאיים המבוצרים שלהם, או קסטרומים, שרבים מהם התפתחו לעיירות וערים; פומפיי היא הדוגמה השמורה ביותר לתכנון עירוני רומי באמצעות מערכת הרשת. בצרפת, אנגליה ווילס, קסטרומים התפתחו לבאסטידים, קהילות חקלאיות תחת מונרכיה ריכוזית. דוגמה זו נמשכה ביבשת אירופה בערים כמו נויברנדנבורג בגרמניה, שהמסדר הטבטוני ייסד ב-1248, ובערים הרבות שתוכננו ונבנו במאה ה-14 ברפובליקת פירנצה. רעיון הרשת התפשט גם בתקופת הרנסאנס, אם כי בערים רבות, למשל לונדון בעקבות השרפה הגדולה של לונדון, הוא לא הצליח להשתרש. עם זאת, ההתרחבות המהירה של ערים באימפריה הבריטית חייבה אימוץ של תוכניות עירוניות נאו-קלאסיות חדשות, במיוחד "העיר החדשה של אדינבורו" בתקופת הנאורות הסקוטית ב-1767 וגלאזגו של 1781 השפיעו במיוחד במדינות דוברות האנגלית. בחלק מהערים האירופיות, כמו אמסטרדם ופריז, הרס חלקים מהעיר בעקבות שרפות, מלחמות ואסונות אחרים יצרו הזדמנות למערכת הרשת לשמש כחלופה למערכי הרחובות האבולוציוניים יותר. במיוחד באזורים מרוחקים, כאשר העיר המרכזית, לעיתים קרובות, הייתה מוגנת בחומות מימי הביניים, ונשארה אורגנית ולא מתוכננת.
בארצות הברית תוכנית הרשת נפוצה כיום עד מאוד. באזורים שהיו בשליטה ספרדית, חוקי איי הודו משנת 1753 החילו את השימוש ברשת רחובות בקהילות חדשות שנבנו באותה עת, ואת התוצאות ניתן לראות בסיינט אוגוסטין, פלורידה; סנטה פה ואלבקרקי, ניו מקסיקו; ובסן דייגו, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס בקליפורניה. הצרפתים בנו את הגרעין של ניו אורלינס, לואיזיאנה כתוכנית רשת, בין השאר בהשפעת החוק הספרדי של איי הודו, אשר סיפק מודלים מעשיים רבים בעולם החדש להעתיק מהם. אף על פי שבכמה ערים קולוניאליות אנגליות, כמו בוסטון, היו רחובות שנצמדו יותר לטופוגרפיה הטבעית. אחרות, כמו סוואנה, ג'ורג'יה, בולטימור ופילדלפיה נבנו על פי תפיסת הרשת מההתחלה – במקרה של פילדלפיה, ויליאם פן הגדיר את התבנית האורתוגונלית של העיר כאשר ייסד אותה בשנת 1682, למרות שהחלקות שלה באורך 120 מטרים התבררו כגדולות מדי, מה שעודד יצירת רחובות ביניים, בעוד שבעיר סוואנה של ג'יימס אוגלתורפ , תוכננו מגרשים קטנים יותר באופן משמעותי, שלא הועילו לפיתוח בקנה מידה גדול, והגבילו את ההשפעה הכלכלית של העיר. אולם, ניו אמסטרדם לא תוכננה בתבנית רשת על ידי ההולנדים. הרחובות של מנהטן תחתית היו אורגניים יותר, ושילבו את שבילי הילידים, שבילי פרות ורחובות שעקבו אחר הטופוגרפיה וההידרולוגיה של האדמה הביצתית.