דגל צ'ילה גדול שנתלה בחלל המכרה במהלך פעולת החילוץ, הובא מעלה על ידי אורסואה. לאחר שכל הכורים חולצו בשלום, הניפו אנשי צוות החילוץ שעדיין נותרו למטה שלט שעליו נכתב "המשימה הושלמה צ'ילה" (בספרדית: Misión cumplida Chile). מנואל גונסאלס היה איש צוות החילוץ הראשון שירד מטה אל המכרה והאחרון לעזוב אותו ובסך הכול הוא בילה במכרה 25 שעות ו-14 דקות. כאשר עלה מעלה אחרון המחלצים, כיסה הנשיא פיניירה את פתח פיר החילוץ במכסה מתכת. בסך הכול עשתה ה"פניקס 2" 39 סבבים ועברה מרחק של כ-50 ק"מ.
סדר עליית הכורים.
לפני תחילת מבצע החילוץ, חולקו הכורים הלכודים לשלוש קבוצות: "מיומנים" (בספרדית: hábiles), "חלשים" (débiles) ו"חזקים" (fuertes). חלוקה זו התבססה על התאוריה שהאנשים הראשונים לצאת צריכים להיות אלו המיומנים יותר ובעלי היכולת הפיזית הטובה יותר, שכן הם יהיו מסוגלים להתמודד ללא סיוע במקרה שתתרחש תקלה במנגנון הקפסולה או במקרה של התמוטטות הפיר. המחשבה הייתה גם שהם יהיו מסוגלים לתקשר בבהירות יותר ולדווח על בעיות שיצוצו לצוות החילוץ. הקבוצה השנייה כללה כורים שסבלו בבעיות רפואיות, מבוגרים ואלה שסבלו מבעיות נפשיות. הקבוצה השלישית והאחרונה כללה את כל אלה שהיו חזקים נפשית והיו מסוגלים לשאת את חרדת ההמתנה, או במילותיו של שר הבריאות מנייליץ': "לא אכפת להם להישאר 24 שעות נוספות בתוך המכרה".
התגובות לחילוץ.
נשיא צ'ילה, סבסטיאן פיניירה ורעייתו, ססיליה מורל, נכחו באתר המכרה בעת החילוץ. נוכחותו באתר של נשיא בוליביה, אוו מוראלס, הייתה אמורה להיות מתוזמנת אף היא לחילוצו של הכורה הבוליביאני, קרלוס מאמאני, אך הוא לא הצליח להגיע בזמן. מוראלס ביקר את מאמאני בבית החולים יחד עם פיניירה מאוחר יותר באותו יום. מספר מנהיגים זרים התקשרו לפיניירה כדי להביע סולידריות ולהעביר את ברכותיהם לצ'ילה כאשר יצא מבצע החילוץ לדרך. בין המברכים היו נשיאי ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, פרו, דרום אפריקה, אורוגוואי, ונצואלה ופולין. כמו כן התקבלו ברכות מראשי הממשלות של הממלכה המאוחדת, ספרד ואירלנד. מנהיגים זרים נוספים כמו נשיא מקסיקו, פליפה קלדרון, ונשיא ארצות הברית, ברק אובמה, שיבחו את מאמצי החילוץ והעבירו את תקוותיהם ואת תפילותיהם לכורים ולבני משפחותיהם. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר העביר מסר מצולם בספרדית בו התפלל להצלחת מבצע החילוץ.
לאחר סיומו המוצלח של מבצע החילוץ, נשא פיניירה נאום באתר המכרה, בו הוא הילל את צ'ילה, באומרו שהוא היה "גאה להיות נשיאם של כל הצ'יליאנים". הוא התייחס לחגיגות המאתיים לעצמאותה של צ'ילה שהתקיימו חודש לפני כן ואמר שהכורים חולצו ב"אחדות, תקווה ואמונה". הוא הודיע שהאחראים להתמוטטות המכרה יתנו את הדין על כך ושתנאי עבודתם של הכורים ישונו.
הכורים לאחר החילוץ.
ב-19 באוקטובר שוחרר אחרון הכורים מבית החולים. כל הכורים מלבד שניים שוחררו לבתיהם תוך 48 שעות מתום מבצע החילוץ. מריו ספולבדה נותר באשפוז להערכה פסיכולוגית נוספת בשל דאגות שהוא יתקשה להתרגל לחיים מחוץ למכרה, אך ב-16 באוקטובר הוא שוחרר לביתו. במקביל, נותר ויקטור סמורה להמשך טיפול בדלקת שסבל ממנה בשיניו והוא שוחרר לביתו ב-19 באוקטובר.
סוגיות רפואיות.
הרופאים הביעו תמיהה על האופן בו שמרו הכורים על בריאותם במהלך התקופה בה שהו במכרה, אך מה שהדאיג יותר את שר הבריאות מנייליץ', הייתה החגיגה התקשורתית סביב הכורים לאחר חילוצם. הוא פנה בבקשה לכלי התקשורת להתייחס לכורים "בהתחשבות ובכבוד", בהוסיפו שהם זקוקים ל"מנוחה ולמרגוע" ולסיכוי להשלים עם אירועי 70 הימים האחרונים. "הם עדיין תחת השפעתה של רכבת הרים רגשית". הפסיכולוג של הצוות הרפואי, אלברטו איטורה, הזהיר שהכורים מותשים, "כשדבר כזה מתרחש, הרגישות שלך עולה למקסימום ובמקביל הסובלנות שלך יורדת כמעט לאפס", הוא הסביר. ללא קשר לנושאים אלו, אתגר הנשיא פיניירה את הכורים במשחק כדורגל ידידותי והזמין אותם לאירועים רשמיים, כולל ביקור בארמון הנשיאות ולטקס הפתיחה הרשמי של הכביש המהיר הטרנס יבשתי.
מרק סיגל, פרופסור חבר לרפואה במרכז הרפואי לנגון של אוניברסיטת ניו יורק, אמר שמחסור באור שמש עלול באופן פוטנציאלי לגרום לבעיות בשרירים, בעצמות ובאיברים נוספים. ג'יין אובין, מנהלת המכון לבריאות השרירים והשלד ולדלקת פרקים במכון הקנדי למחקר רפואי, אמרה שהכורים צריכים להיות תחת מעקב צמוד. "הם לא היו פעילים פיזית כפי שהם צריכים להיות, ולפיכך הם ללא ספק עלולים לחוות דלדול שרירים. אובין אמרה ש"ככל הנראה לאחר תקופה ממושכת זו, בסביבה מוגבלת וחשוכה כזאת, הם ככל הנראה חוו גם דלדול עצם". צוות הפסיכולוגים ששוחחו עם הכורים על בסיס יומי בעת שהותם במכרה המשיך לעקוב אחר התקדמותם לאחר החילוץ.
פקידי ממשל שקלו לבטל את התוכניות לתפילת הודיה לכורים ולבני משפחותיהם ב"מחנה התקווה", ב-17 באוקטובר, בשל חששות ששיבה מוקדמת לאתר עלולה להזיק לכורים. "זהו לא רעיון טוב כל כך לשוב למכרה כה מוקדם", אמר הפסיכולוג איטורה. דר' חורחה דיאס, ראש הצוות הרפואי שטיפל בכורים בבית החולים האזורי בקופיאפו, אמר: "יש לנו קבוצה של אנשים שהם עובדים נורמליים לחלוטין, הם לא נבחרו מתוך קבוצה של מועמדים להיות אסטרונאוטים, והם לא אנשים שעברו מבחנים קפדניים, לפיכך אין אנו יודעים מתי תופיע אצלם הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לעומת זאת, שגשוג פוסט-טראומטי (Posttraumatic growth), שינוי פסיכולוגי כתוצאה ממאבק עם נסיבות חיים מאתגרות, יכול היה להיות גם הוא תוצאה של האירוע. ניצחונם של הכורים בסביבה מאתגרת יכול היה גם הוא להגדיל את הביטחון העצמי שלהם ולחזק את הקשרים של כל אחד מהם עם חבריו ושל כולם עם בני משפחותיהם. "כאשר אנשים מקופחים... זה עלול לגרום לתחושות שליליות, זה עלול להוציא את האדם משיווי משקלו. בנוגע לבחורים האלה, הם היו ביחד", אמר צ'ארלס נלסון, פסיכולוג במרפאה לטיפול במצבי לחץ בבית החולים פרקווד בלונדון, אונטריו. פיטר סודפלד, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קולומביה הבריטית, אמר שחזרתם של הכורים לעבודתם תהיה ככל הנראה קלה יותר. "מלחים שספינתם נטרפה, למשל... רבים מהם שבים לים", הוא ציין. "הם יחושו שהם מסוגלים להתמודד עם כל דבר שעלול לצוץ".
פעילויות הכורים לאחר החילוץ.
ביום א', ה-19 באוקטובר 2010, השתתפו שישה מ-33 הכורים בטקס רב-דתי בהנחיית כומר אוונגלי וכומר קתולי באתר "מחנה התקווה", בו המתינו בני משפחותיהם לחילוצם מהמכרה. כמה מהמחלצים שסייעו להעלותם אל פני הקרקע נכחו גם הם בטקס. התקהלותם של צוותי התקשורת סביב לכורים גרמו למשטרה לפעול למען הגנתם. משפחתו של עומר רייגדס נמחצה על ידי צוותי התקשורת כאשר הם יצאו מן הטקס ונינתו בת השנתיים פרצה בבכי כאשר הם נדחפו על ידי ההמון. כאשר רייגדס הרים את הילדה המצלמות התמקדו בהם. הוא נותר רגוע, אך תשובתו היחידה לשאלותיהם של העיתונאים הייתה: "יש לי סיוטים בימים אלה, אך הסיוט הגרוע ביותר הוא מכם".
בהתבסס על החוויה שעברו, תכננו הכורים להתחיל בפעילות למען הבטיחות במכרות. יוני בריוס אמר: "אנו חושבים ליצור קרן שתפתור את בעיות הבטיחות בתעשיית המכרות. עם הניסיון שעברנו אנו צריכים להיות מסוגלים לפתור את הבעיות הללו. חואן אייאנס אמר לעיתון הצ'ילאני El Mercurio, "עלינו להחליט כיצד לנהל את הפרויקט שלנו כדי שאירוע מסוג זה לא יקרה שוב. הדבר צריך להעשות, אך דברים כאלו לא מתרחשים כה מהר".
ב-24 באוקטובר 2010 השתתפו הכורים בקבלת פנים שאירח הנשיא פיניירה בארמון הנשיאות בסנטיאגו דה צ'ילה והם עוטרו במדליות לציון יום העצמאות ה-200 של צ'ילה. מחוץ לארמון, הם הצטלמו עם קפסולת ה"פניקס 2" שהעלתה אותם על פני השטח ושמאוחר יותר הוצבה בכיכר המרכזית של סנטיאגו. לאחר מכן, באצטדיון הלאומי, שיחקו הכורים משחק כדורגל כנגד קבוצה שכללה את הנשיא פיניירה, שר המכרות גולבורן ואת שר הבריאות מיינליץ'. קבוצת הכורים, שכל שחקניה נשאו את המספר 33 על חולצותיהם, הפסידה 2–3 לקבוצת השרים.
בנובמבר 2010 ביקרו הכורים בלוס אנג'לס והופיעו ברשת CNN. ב-13 בדצמבר הוזמנו 26 מהכורים למחנה אימונים של קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד באנגליה. בפברואר 2011, היו 31 מתוך 33 הכורים אורחיו של משרד התיירות הישראלי בביקור עלייה לרגל בישראל, בו הם ביקרו באתרים קדושים לנצרות וליהדות.
השלכות התאונה.
היבטים פוליטיים.
מיד לאחר התמוטטותו של מכרה סן חוסה, פיטר הנשיא פיניירה בכירים ב"שירות הלאומי לגאולוגיה ולכרייה", והצהיר שהוא יבצע בדק בית מעמיק בשירות לאור לקחי התאונה. בימים שלאחר ההתמוטטות, נסגרו 18 מכרות ו-300 נוספים הועמדו בפני סכנת סגירה. מאז התאונה סגור מכרה סן חוסה ולא מתוכנן לפתוח אותו מחדש.