אופנהיימר, נהנה מקרבה מיוחדת לקיסר האימפריה הרומית הקדושה לאופולד הראשון, בשל סיועו במימון מסע המלחמה הטורקית הגדולה, ותרומתו לתמיכה רפואית בכוחות הלוחמים. סיוע זה ניתן למרות שהקיסר הצר מאוד ליהודי ממלכתו ובעוד יהודים אחרים פעלו דווקא לסייע לעות'מאנים שנחשבו ידידותיים ליהודים.
אופנהיימר ניהל את כספיו של לאופולד וזכה לאמון בלתי מסויג. לאחר המלחמה הביא לו ראש מועצת המלחמה האוסטרית, הנסיך אויגן מסבויה, מספר רב של כתבי יד בעברית מטורקיה, כתבים אלו היוו את הבסיס לספרייתו המפורסמת של רבי דוד אופנהיים, השוכנת כיום בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד.
אף על פי שישיבת יהודים בווינה נאסרה עם גירוש וינה ב-1670, התיר הקיסר לאופנהיימר להתיישב בה, והוא היה ליהודי הראשון שקיבל אשרת מגורים בווינה לאחר הגירוש. יחד עמו הותר לו להביא קהילה קטנה של מספר משפחות יהודיות, והוענק לו רישיון לבניית אחוזתו במרכז וינה. עסקיו בווינה נוהלו בידי "רב מדינת הונגריה" השתדלן ויהודי החצר, שמשון ורטהיימר.
אופנהיימר סייע לאנשי עליית רבי יהודה החסיד בהעמידו לרשותם שתי אוניות וכסף למסע לארץ ישראל.
אופנהיימר נשלח בידי הקיסר למשימות דיפלומטיות ופוליטיות בעלות אופי רגיש, וניצל את מעמדו להצרת צעדי גורמים אנטישמיים. לאחר שהשקיע כספים רבים בייצוג משפטי, הצליח להשיג צו קיסרי לעיכוב הדפסת המסה האנטישמית "Entdecktes Judenthum" (היהדות החשופה) של המזרחן הגרמני ומבקר היהדות יוהאן אנדריאס אייזנמנגר, הנחשב לאחד ממבשרי האנטישמיות בעת החדשה.
אופנהיימר נקבר בבית הקברות היהודי ברוסאו , אחד מבתי הקברות היהודים העתיקים ביותר בווינה (ברחוב Seegasse 9), במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש במצבות בית הקברות לצרכים שונים. במהלך שחזור בית הקברות בשנת 1980 לא שוחזרה מצבת קברו של אופנהיימר, מצאו מצבה בשנת 2008 וחזרה למקומה.
דוד אופנהיימר
זומר
זוֹמר (Sommer) הוא שם משפחה בגרמנית/יידיש, ומשמעותו "קיץ".
גביע דייוויס 1946
גביע דייוויס 1946 הייתה התחרות ה-35 במניין מאז ייסוד התחרות. זו הייתה התחרות הראשונה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, במהלכה התחרות לא התקיימה. בעקבות פטירת מייסד התחרות דווייט דייוויס בשנת 1945, הוחלט לקרוא את התחרות על שמו.
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך במלבורן. לתחרות נרשמו 20 נבחרות בלבד שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה נבחרת ארצות הברית ניצחה את נבחרת שוודיה.
המשחק על התואר נערך ב-30-26 בדצמבר 1946 במלבורן, אוסטרליה. נבחרת ארצות הברית ניצחה את נבחרת אוסטרליה עם תוצאה 0:5.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
בית זה כלל 5 נבחרות כולל הפיליפינים וניו זילנד. לאחר משחק המוקדם בו האמריקאים ניצחו את הפיליפינים החלו משחקי חצי הגמר.
בית אירופה.
הבית כלל 15 קבוצות, כולל מצרים והרפובליקה הסינית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחק בין מנצחי הבתים.
המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בפורסט הילס, ארצות הברית במהלך 15-13 בספטמבר 1946. נבחרת ארצות הברית ניצחה את נבחרת שוודיה עם התוצאה 0:5.
יעקב רייפמן
יעקב רייפמן (ביידיש: רייפמאנן; א' בניסן תקע"ח, 7 באפריל 1818 - י"ד בחשוון תרנ"ה, 13 בנובמבר 1894) היה חוקר אוטודידקט ומחבר פורה, היסטוריון של היהדות ומלומד עברי. דמות אניגמטית שנעה על קו התפר שבין חדש לישן, חבר החברה הגבוהה של תנועת ההשכלה היהודית ושומר תורה ומצוות.
ביוגרפיה.
נולד ב-7 באפריל 1818, לצבי הירש ורחל רייפמן, בכפר וואגוב (לאגאוו) הסמוך לאפטא. בשנת תקפ"ב (1822), בעקבות שרפה שכילתה את ביתם ורכושם, עקרו בני המשפחה לעיר אפטא, עיר הולדתו של אביו. בין השנים תקפ"ד-תקצ"ג למד אצל דייני אפטא, אך שיטת הלימוד שהייתה כמקובל בבתי המדרש בפולין, בדרך הפלפול, ובמעבר בין סוגיות לסוגיות, לא מצאה חן בעיניו; הוא העדיף לימוד מסודר לפי סדר דפי המסכת בצורה שיטתית ובשלמות. הוא הפך לאוטודידקט וניסה להתקדם בלימודיו בכוחות עצמו. אפטא היהודית הייתה עיר בעלת אוריינטציה חסידית, ורייפמן הצעיר שלא אהב את הגישה, עזב את משפחתו ונסע ללובלין.
למרות גילו הצעיר (15 או 16) ניסה להקים בלובלין בית ספר מודרני, אך נתקל בהתנגדות של הקהילה החסידית המקומית שמנעה ממנו את תוכניתו. בעקבות אותו אירוע ניהל מלחמה מתמדת מול אנשי החסידות בכל המקומות אליהם הגיע במשך חייו. הוא נישא לטשרנה מיימון בתו של יוסף מיימון משברשין הסמוכה ללובלין, ועבר לגור שם. בתקופה שלאחר נישואיו השתלם בפילוסופיה יהודית והתכתב עם גדולי תנועת ההשכלה היהודית ורבנים המקורבים לתנועה.
הוא פרסם מרעיונותיו ומחקריו בכל כתבי העת של תנועת חכמת ישראל, והציג את עצמו כמקורי וביקורתי, אך קומם עליו הן את השמרנים והן את הרפורמים, השמרנים ראו בפתיחותו לביקורת "יותר מפתחה של מחט", והרפורמים ראו בו עדיין את איש בית המדרש הישן. הוא גם ספג ביקורת על עצם תקפות מחקריו וטיעוניו, שד"ל כתב לו: . אך למעשה היה חבר מקובל בין חברי חכמת ישראל, וניהל תכתובות עם כל המי ומי בחברה זו: שי"ר, יש"ר, שד"ל, גייגר, יוסט, חיות, שטיינהיים, פירסט, קירכהיים, זק"ש, ריב"ל, שזח"ה, בובר, ועוד רבים וטובים.
למרות כישוריו וקשריו, לא מצא רייפמן מי שיעסיק אותו בצורה מכובדת, וחי במשך שנים בעניות מחפירה. רבי אלעזר הורוויץ מחבר שו"ת "יד אלעזר", ויל"ג, ניסו לסדר לו תפקידים שונים ללא הצלחה. יש התולים את אי הצלחתו בכך שלא היה מקובל על החברה, ולא מצא את מקומו בשסע שבין הישן לחדש. מקורבו המשורר י.ל. פרץ תיאר את עולמו המלא סתירות, ואת דיכאונו וחרטותיו: .
משפחתו.
לרייפמן נולד בן יחיד בשם נתן, עליו כתב: תחת הון ועושר ומעדני תבל ומחמדיה אשר הִשָׁנִי אלוקי, נתן לי בן רב תושייה ובקי גדול בתלמוד ובפוסקים ראשונים ואחרונים, ואחרוני אחרונים, והוא מורה הוראה בלובלין ומהולל לאביר מורי הוראה וירא ה' מרבים. שמו נתן, ומלבדו אין לי עוד לא בן ולא בת, ואך הוא הנו חבלי וחלקי בחלד, ואך בו לבדו כל שעשועי". אשתו של רייפמן נטתה אחרי החסידות, והתייעצה עם הרבי מלובלין רבי לייבלה, אם להרחיק את בנה מבעלה הנוטה להשכלה. הרבי שאל אותה אם בעלה נוטל את ידיו בכל בוקר, ומשהשיבה בחיוב, השיב שאין חשש באשר ליראת השמים שלו ואל לה להרחיק את בנו ממנו. ואולם לפי עדות אחרת, בנו לא ישב שבעה אחרי פטירתו, כדינם של היוצאים לתרבות רעה ו"פורשים מדרכי ציבור".
רייפמן נפטר חסר כל ומשפחתו ידעה חרפת רעב.
כתביו.
בשנת תש"ן יצאו בניו יורק, כל ספרי יעקב רייפמאן מהדורת צילום בשני כרכים, הכוללים את כתביו שבדפוס ומאמרי הערכה שכתבו אחרים אודותיו.
פמיניזם שחור
הפמיניזם השחור הוא זרם פמיניסטי שמוצאו בפמיניזם הרדיקלי הטוען שמינניות (סקסיזם - אפליה על רקע מיני), דיכוי מעמדי וגזענות פועלים ככלים שלובים ואי אפשר להבין או לפרק אחד מהם ללא הבנה ופירוק של השניים האחרים. הזרם החל להתפתח בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות תחושותיהן של נשים כהות עור, משכילות מרקע אתני מעמדי מגוון, שחוויות החיים הייחודיות שלהן אינן מוצאות ביטוי בתנועות הנשים, שהן קרבן כפול לפטריארכיה ולגזענות ומודרות על רקע גזעי ואתנוצנטרי.
כינונו של הפמיניזם השחור.
זרם הפמיניזם השחור צמח במחצית השנייה של המאה העשרים, כתנועה פוליטית וחברתית, מתוך תחושה של אי שביעות רצון הן מהתנועה לזכויות האזרח הן מהתנועה הפמיניסטית של שנות השישים והשבעים. התנועה לזכויות האזרח התמקדה בדיכוי גברים שחורים בלבד, ולא זו בלבד אלא שנשים שחורות רבות חוו מינניות בתוך הקבוצות שפעלו לזכויות האזרח. לעומתה, התנועה הפמיניסטית התמקדה בבעיות שניצבו בפני נשים לבנות ממעמד בינוני. לדוגמה; הישגי המאבק לעבודה מחוץ לבית לא היוו בבחינת הישג לנשים השחורות שעבדו מחוץ לבית מאז ומתמיד. מכאן שאף תנועה לא נאבקה על נושאים שהעסיקו נשים שחורות באופן ייחודי.
אחד הטקסטים המכוננים של הפמיניזם השחור הוא "הטיעון לשחרור הנשים השחורות ככוח מהפכני", שנכתב על ידי מרי אן ות'רס (Mary Ann Weathers) ויצא לאור בשנת 1969 במגזין הפמיניסטי הרדיקלי של תא 16 "די עם משחקים ושעשועים: עיתון לשחרור הנשים". ות'רס טענה כי הנחת היסוד שצריכה להיות נר לרגליהן של הנשים השחורות היא שאף אחד אינו יכול להילחם את מלחמתן, הן צריכות לעשות זאת בעצמן. עוד הצהירה שהיא מאמינה ש"שחרור הנשים ייחשב כאסטרטגיה שתביא בסופו של דבר לקשר עם כל התנועות המהפכניות של נשים, גברים וילדים". עם זאת היא הניחה ש "נשים חייבות להתחיל במהלך".
שנה לאחר מכן, בשנת 1970, הוציאה לאור ברית נשות העולם השלישי את "מנשר הנשים השחורות". המנשר טען לייחודיות הדיכוי של נשים שחורות. והתנגד הן לגזענות הן לקפיטליזם, ומופיעה בו ההצהרה כי:
נשים פמיניסטיות שחורות אחרות, שהיו פעילות בשנים הראשונות של הגל השני של הפמיניזם היו עורכת הדין לזכויות האזרח והסופרת פלורנס קנדי (Florynce Kennedy), שהייתה מחברת שותפה לאחד הספרים הראשונים בנושא הפלות, "ראפ ההפלות" של 1970, סלסטיין וור (Cellestine Ware) מחטיבת אנתוני - סטנטון של ניו יורק, ופטרישה רובינסון (Patricia Robinson). שלושתן "ניסו להראות את הקשר בין גזענות לשליטה גברית" בחברה.
רעיונות וסוגיות.