כתב העת נולד בעקבות מסע שערכו עורכיו - בעז יניב, ערן צלגוב ורוני הירש - ברחבי ישראל, תחת השם "ינשוף האבן" (על פי שיר מאת רועי ארד), על מנת להביא את השירה לקהלים חדשים. מגמה זו מתבטאת גם בשאיפתם המוצהרת של העורכים "להחזיר לשירה את הקרנבלי, את האנרגיה של הרוק, הקסם שבכישוף, ואל הדיבור ברחוב". מסיבות אלה מתומחר כתב העת במחיר עלות והעורכים שמים דגש על הקראות פומביות ואירועים ברחבי הארץ. גם אם החבורה הדגישה בהתחלת דרכה, שהם מהווים אלטרנטיבה להגמוניה התל אביבית, הרי שאין הם רואים בעצמם פריפריה שונה מכל תנועה/קבוצה פואטית אחרת. לדרכם, כל שירה היא תמיד פריפריה. ולכן יש לנסות דרכה לאתגר את המרכז המדושן והמנומנם. חברי הקבוצה אף מדגישים את הקשר הבל ינותק בין הפואטי לפוליטי בפעילותם בתחום השירה ומחוצה לה.
בין גליונותיו של כתב העת פורסמו שירים ותרגומים של משוררים צעירים וותיקים יותר, בהם רמי סערי, זלי גורביץ', חביבה פדיה, אלמוג בהר, נוית בראל, ליאת קפלן, אדמיאל קוסמן, טל ניצן, גיורא לשם, מירון ח. איזקסון ושירה סתיו, לצד שיריהם של העורכים. שירים ומאמרים מתוך כתב העת תורגמו לאנגלית, לספרדית, לערבית ולהינדית ופורסמו בארצות הברית, ארגנטינה, הודו, לבנון, מצריים וספרד.
גיליון מספר 3, יצא במרץ 2008.
בחורף 2008 יצאו עורכי כתב העת למסע הופעות תחת הכותרת "ערב טרנסטקסטואלי", הלקוחה משירו של ערן צלגוב שטרם פורסם. בהופעות שולבו שבבי שירים של שלושת העורכים בצלילי גיטרה בסגנון רוק פסיכדלי ורוק מתקדם פרי יצירתו של אבינועם שטרנהיים, המוכר כגיטריסט של להקת לבנון. הדיסק שיצא בעקבות המופע במהדורה מוגבלת, צורף לחוברת השלישית, וזכה לתשבחות באתר המוזיקה השרת העיוור ובעקבותיו זכתה הקבוצה להזמנה לפסטיבל השירה השנתי במטולה 2008.
בנובמבר 2008 ראה אור גיליונו הרביעי של כתב העת וזכה לשבחים רבים מצד המבקרת יערה שחורי כבר בהשקתו הראשונית בתל אביב, ובהמשך אף הכריז מבקר השירה ידיעות אחרונות, אלי הירש על כתב העת כי "דווקא כתב העת הצנוע 'דקה' מייצג טוב מאחרים את השירה הישראלית הצעירה".
ב-1 בינואר 2009, ארבעה ימים לאחר מבצע עופרת יצוקה, חבר כתב העת "דקה" לכתבי העת מעין, אתגר, מארב, למה שלימים יכונה "גרילה תרבות", להוצאת "לצאת!" - אסופת שירה נגד המלחמה.
גיליון מספר 7, האחרון עד כה, יצא בדצמבר 2012.
תפ&quot;ט
ת&quot;ץ
תצ&quot;ב
תצ&quot;ג
תצ&quot;ד
תצ&quot;ה
תצ&quot;ו
תצ&quot;ז
תצ&quot;ח
תצ&quot;ט
ת&quot;ק
תק&quot;א
תק&quot;ב
תק&quot;ג
תק&quot;ד
תק&quot;ה
תק&quot;ו
תק&quot;ז
תק&quot;ח
תקט&quot;ו
תקט&quot;ז
תק&quot;ט
תקי&quot;א
תקי&quot;ב
תקי&quot;ג
תקי&quot;ד
תקי&quot;ז
תקי&quot;ח
תקי&quot;ט
תק&quot;י
תק&quot;ך
תקכ&quot;א
תקכ&quot;ב
תקכ&quot;ג
תקכ&quot;ד
תקכ&quot;ה
תקכ&quot;ו
תקכ&quot;ח
תקכ&quot;ט
תק&quot;ל
תקל&quot;א
תקל&quot;ב
ישראל כץ (שר העבודה והרווחה)
ישראל כץ (6 בדצמבר 1927 – 29 באוקטובר 2010) היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי בשנים 1968–1973 ושר העבודה והרווחה בשנים 1977–1981. מבכירי מעצבי דמותה של מדינת ישראל כמדינת רווחה.
קורות חיים.
ראשית חייו.
ישראל כץ נולד בווינה בירת אוסטריה, בנם של משה יוסף כץ ופאני כץ לבית ברון.
לאחר האנשלוס ב-1938 נשלח כץ לארץ ישראל כחלק מעליית הנוער. הוריו הצליחו לצאת מאוסטריה בקיץ 1939 והיו מגולי מאוריציוס. כץ נשאר בארץ ישראל ולמד בכפר ילדים ונוער אהבה שבקריית ביאליק עד 1944, שם למד חקלאות, כשהוא משלים את תעודת הבגרות בכוחות עצמו ובהצטיינות יתרה. בעקבות הצטיינותו קיבל מלגת לימודים, ובחר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1946–1947 למד באוניברסיטה כימיה, פיזיקה ומתמטיקה, והתגורר בעיסאוויה שלמורדות הר הצופים, שם למד. במהלך לימודיו עבד בטיפול בנוער עברייני בשכונת העוני מזכרת משה. במלחמת העצמאות שירת במחלקת המודיעין.
ב-1951 למד עבודה סוציאלית-פסיכיאטרית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק מטעם הדסה ועליית הנוער. במקביל שימש כעובד סוציאלי פרטני במוסד לנוער "הות'ורן סידר נולס" (Hawthorne Cedar Knolls) במדינת ניו יורק, המטפל בילדים עם בעיות פסיכיאטריות.
ב-1953 שב לישראל, ושימש כמפקח לחינוך מיוחד בעליית הנוער. במסגרת זו עבד עם קבוצות ילדים שהגיעו מארצות צפון אפריקה. בשנים 1954–1959 ניהל את כפר הנוער קריית יערים, המיועד לנוער מצוקה שאינו יכול להיקלט במסגרות החינוכיות הרגילות.
בשנים 1959–1961, למד והשלים תואר דוקטור במינהל סוציאלי באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, במימון "מועצת הנשים היהודיות" (National Council of Jewish Women) בארצות הברית.
עם שובו לישראל ב-1962 היה המנהל הישראלי הראשון ואחד ממקימי בית הספר ל[[עבודה סוציאלית] ע"ש פאול ברוואלד] ב[[האוניברסיטה העברית בירושלים|אוניברסיטה העברית בירושלים]], שהוקם במשותף עם ה"[[ג'וינט]]". כץ החזיק בתפקיד זה עד [[1968]]. באותה בתקופה נפתחו בתי ספר לעבודה סוציאלית ב[[אוניברסיטת חיפה]] ([[1965]]) וב[[אוניברסיטת תל אביב]] ([[1969]]). בין [[1964]] ל-1968 שימש גם כיו"ר הוועדה לקביעת הצרכים המינימליים של "נצרכי סעד", מינוי שקיבל מ[[משרד הסעד|שר הסעד]], [[יוסף בורג]].
כץ היה ממייסדי מפלגת [[רשימת פועלי ישראל|רפ"י]], והוצב במקום ה-21 ב[[הבחירות לכנסת השישית|רשימתה לכנסת השישית]] ב-[[1965]], אך לא נבחר. בשנים 1965–[[1967]] שימש כיועץ למפלגה בנושאי [[חברה (סוציולוגיה)|חברה]], על פי הזמנת [[דוד בן-גוריון]].
מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
בשנים [[1968]] עד [[1973]] כיהן כץ כ[[מנכ"ל]] [[המוסד לביטוח לאומי]]. בתקופה זו פעל למען [[החקיקה בישראל|חקיקת חוקים]] חברתיים שונים, בהם מתן מענקי משפחה ליוצאי [[צה"ל]], ביטוח [[אבטלה]], ביטוח נכות כללית, הצמדתן של גמלאות זקנה ושארים ל[[השכר הממוצע|שכר הממוצע במשק]] (במקום ל[[מדד המחירים לצרכן|מדד יוקר המחיה]]). כמו כן ייסד את [[כתב עת|כתב העת]] "[[ביטחון סוציאלי]]"' העוסק בענייני [[רווחה]] וביטוח סוציאלי, והכין תשתית למחקרים על שיעור ה[[עוני בישראל]] ([[קו העוני]]) – נתונים המתפרסמים מדי שנה.
בשנת [[1971]] מונה על ידי [[ראש ממשלת ישראל]] [[גולדה מאיר]] לעמוד בראש "ועדת ראש הממשלה לילדים ונוער במצוקה" (ועדת כץ); [[ועדה ציבורית]] זו הוקמה כדי לבחון את הסיבות להתגברות [[עבריינות נוער|עבריינות הנוער]] בישראל, ובעבודתה השתתפו כ-120 איש מהאקדמיה, השירות הציבורי והפרטי ומשרדי הממשלה השונים. הוועדה, שהגישה את מסקנותיה בסוף [[1973]], המליצה שמשפחות שהכנסתן נמוכה ממינימום הכרחי לקיום תזכינה ל[[השלמת הכנסה|השלמת הכנסתן]] בידי המדינה, וכן הציעה להרחיב את [[חינוך בלתי פורמלי|החינוך הבלתי פורמלי]], את התמיכה באזורי מצוקה ועוד.
כץ נבחר כמועמד ברשימת [[המערך]] מטעם [[רפ"י]] ב[[הבחירות לכנסת השמינית|בחירות לכנסת השמינית]], אך ויתר על כניסה לכנסת, כדי לייסד ולנהל את [[מכון ברוקדייל]] לחקר הזִקנה בישראל, שבראשו עמד עד [[1977]].
שר העבודה והרווחה.
לאחר מכן הצטרף למפלגת [[התנועה הדמוקרטית לשינוי|ד"ש]]. מספר חודשים לאחר [[הבחירות לכנסת התשיעית]] הצטרפה ד"ש ל[[ממשלת ישראל השמונה עשרה|ממשלתו הראשונה]] של [[מנחם בגין]]. כץ, שלא היה [[חבר הכנסת]], נבחר על ידי המפלגה לתפקיד [[שר העבודה והרווחה]], והושבע כשר, יחד עם שאר שרי ד"ש, ב-[[24 באוקטובר]] [[1977]]. הוא היה השר הראשון במשרד במתכונתו זו, כמיזוג של [[משרד הסעד]] ו[[משרד העבודה]]. [[ראש האופוזיציה]] דאז, [[שמעון פרס]], אמר על מינוי זה "האיש הנכון, במקום הנכון, רק במפלגה הלא-הנכונה".
במהלך כהונתו דאג כץ להקמת מנגנון לשימור השווי של קצבאות הביטוח הלאומי בתקופה שבה הייתה [[אינפלציה]] גבוהה. כמו כן, הוביל את חקיקתם של [[חוק הבטחת הכנסה]], שהעביר את הטיפול הכספי בנזקקים מ[[לשכת סעד|לשכות הסעד]] למוסד לביטוח לאומי, ושל [[חוק ביטוח סיעוד]], המעניק לגמלאים [[סיעוד]]יים סיוע בכסף או בעזרה פיזית. כן היה מיוזמי [[פרויקט שיקום שכונות]] וממפעיליו הראשונים. הוא גרס כי הדגש של הפרויקט אמור להיות בשינוי חברתי ולא בשיקום מבנים, אולם [[עמדה (פסיכולוגיה)|עמדתו]] לא התקבלה. בעקבות רצונו של [[יגאל ידין]] לנהל את הפרויקט, נטלו כץ ומשרדו חלק משני בלבד בפרויקט שיקום השכונות.
כץ כיהן כשר העבודה והרווחה עד סיום כהונת הממשלה ב-[[5 באוגוסט]] [[1981]]. ב[[הבחירות לכנסת ה-10|בחירות לכנסת העשירית]] היה מפעילי מפלגת [[תנועה להתחדשות ממלכתית|תל"ם]].
לאחר כהונתו כשר.
לאחר סיום כהונתו כשר, הקים כץ בשנת [[1982]] את [[המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל]] (מרכז טאוב), ועמד בראשו עד [[1992]]. המרכז הוא גוף בלתי תלוי וללא מטרת רווח, הפועל במטרה להשפיע על עיצוב ה[[מדיניות]] החברתית של ישראל לפי ערכי [[שוויון חברתי]] ו[[צדק (מוסר)|צדק]]. בהמשך שימש כץ כחבר ובהמשך כ"חבר כבוד" ב[[חבר נאמנים|חבר הנאמנים]] של המרכז.
בנובמבר [[1996]] מונה על ידי [[שר המשפטים]] [[צחי הנגבי]] ו[[שר העבודה והרווחה]] [[אלי ישי]] לעמוד בראש "הוועדה לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות". ועדה זו מצאה כי למעלה מ-10% מתושבי ישראל הם [[אנשים עם מוגבלות]], וכי הם סובלים מ[[הפליה]], קיפוח ונחיתות חברתית-כלכלית. הוועדה הגישה הצעת חקיקה מפורטת שהובילה לחקיקתו של [[חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות]].