פברה עמד בראש הצוות לניסוח כללי הכתיב האחידים, שפורסמו ב־1913 והתבססו באופן חלקי על ההצעות שפברה פרסם בל'אבנס. על אף ההתנגדות מצד כמה אנשי ספרות שמרנים מחד, ותומכים בהיצמדות המֵרַבִּית לשפת דיבור של ברצלונה מאידך, פברה פעל להפצת "הנורמות האורתוגרפיות" (Normes ortogràfiques) ובשנים שלאחר 1913 הן התקבלו בהדרגה על ידי בתי הוצאה רבים בקטלוניה ובאיים הבלאריים. ב־1931 אומצו הנורמות על ידי האקדמיה לספרות יפה של ברצלונה; ב־1932 התקבלו גם בוולנסיה, עם תיקונים בהתאם להגייה המקומית שכונו "נורמות קסטליו" (Normes de Castelló); לבסוף, ב־1934, התקבלו הנורמות על ידי מוסד התרבות הקטלאני השמרני ביותר – תחרות השירה היוקרתית "משחקי הפרחים".
לאורך שנות ה-20 וה-30 המשיך לפרסם עבודות מדעיות בנושא הלשון הקטלאנית. בשנים 1919–1920 החל לפרסם בעיתון "לה פובליסידד", שיצא לאור בברצלונה בשפה הספרדית, סדרה יומית של מאמרים לציבור הרחב בשם "שיחות פילולוגיות" (Converses Filològiques), שבהם נימק את החלטותיו בנושא הדקדוק והכתיב והסביר לציבור דוברי השפה את החלקים הקשים של הדקדוק הקטלאני. ב־1922 העיתון נרכש על ידי מפלגת "פעולה קטלאנית" (Acció Catalana), שמו שונה ל"לה פובליסיטט" ושפתו הפכה לקטלאנית ופברה חזר אליו והמשיך לפרסם סדרה נוספת של "שיחות פילולוגיות" עד שנת 1928. למרות הרמה העממית של המאמרים, הם יצאו לאור מחדש בספר במספר מהדורות והגיעו עם הזמן למעמד של אסופת מידע חשובה ביותר בנושא הלשון הקטלאנית.
בעקבות עבודתו לתקינת השפה הקטלאנית ולהעלאת מעמדה הציבורי והתרבותי פברה זכה להכרה ואהדה עממית וכונה "el Mestre" – "המורה". בשנת 1921 מונה לנשיא המכון ללימודים קטלאניים. בשנת 1932 השלים את הוצאת המילון הכללי של הלשון הקטלאנית, שהפך למילון הנורמטיבי הרשמי של המכון.
הפשיזם הספרדי התייחס לתנועה לתקינת הלשון הקטלאנית כאל לאומנות בדלנית אשר מסכנת את ספרד וכינה אותה "פבריזם" ("fabrismo"). מייסד התנועה הפשיסטית הספרדית חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, בנו של מיגל פרימו דה ריברה, גינה בחריפות את הפעילות של פברה: "הנשמה הקטלאנית, חזקה ופשוטה, מולאה ברעל. אינטלקטואלים יבשים כופים עליה שפה שנוצרה במעבדה, עם נורמה קשיחה שמטרתה לסלק ממנה כל דמיון לקסטליאנית".
גלות ומוות.
בשנת 1939, לאחר ניצחון הלאומנים בראשות פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, נמלט פברה לצרפת. הספרייה הפרטית של פברה הושמדה בטקס שריפת ספרים ברחובות בדלונה, העיר שהתגורר בה באותו הזמן.
בצרפת פברה המשיך את עבודתו הבלשנית. הוא ערך מחדש את ספר הדקדוק הקטלאני שלו, שיצא לאור ב־1956. ב־1946 עמד בראש משחקי הפרחים שנערכו במונפלייה. בשנת 1948, כאשר חש שמותו קרב, נסע לאנדורה כדי שיוכל לכתוב את צוואתו בקטלאנית, שהייתה השפה הרשמית של המדינה הזעירה. פברה מת בעיר פראדה בחג המולד באותה שנה. הסופר והעיתונאי ז'וזפ פלה כתב בהספדו על פברה:
מורשת.
לאחר נפילת השלטון הפרנקיסטי פברה חזר להיות אחת הדמויות הנערצות בהיסטוריה של העם הקטלאני בעת החדשה. על שמו קרויה אוניברסיטת פומפאו פברה בברצלונה ומוסדות אחרים. המכון ללימודים קטלאניים החל בשנת 2005 להוציא מחדש את כל כתבי פברה בתשעה כרכים. ספרים ומאמרים על הביוגרפיה והפעילות של פברה נכתבו על ידי חוקרים רבים, בהם מילה סגארה, ז'וזפ מיראקלה, ז'וזפ פלה, אסתר פרנקזה, גבריאל ביבילוני, ואחרים.
ממשלת קטלוניה (ז'נרליטט) הכריזה על שנת 2018 כ"שנת פברה", ומוסדות תרבות קטלאניים ציינו אותה באירועים ובהוצאת ספרים חדשים על חייו ופעילותו.
בשל הקשר החזק עם פברה, העיר בדלונה הקדישה מספר מקומות לזכרו.
התקיימה תערוכה אשר מוקדשת למהנדס הפילוסוף המהולל, בין ה -20 באוקטובר ל -20 בנובמבר 2010 במרכז אספאי בטוליה. "פומפאו פברה, שפה להכל ולכולם", מחבר את שלושת עם הקונספטים "שפה, פברה ובדלונה", בצורה כזו שכל קונספט יאזן את המשקל של האחרים.
מקומות בולטים אחרים הם אנדרטת אומניום תרבותי בפומפאו פברה לרגל חגיגות ה-17 הפופולריות של תרבות פומפאו פברה. חגיגות אלה הן דוגמה נוספת לדרישתם המתמשכת של אזרחי בדלונה, מתוך הכרה בדמותו של המאסטר, בכבוד עבודתו ובזיכרון שהשאיר פומפיאו פברה בעיר.
לרגל הגעתו של קו 2 (L2) של הרכבת התחתית לבדלונה ושיפוץ הכיכר המרכזית שבה יש את הרכבת התחתית, המגזר חשוב של החברה האזרחית בדלוניה הפעיל מחדש את הדרישה לכבד את מאסטר תוך הטבלת שמו הן בתחנת המטרו והן בכיכר המרכזית החדשה של העיר. עם השותפות של המוסדות, אבל מעל לכל הודות ללחץ של החברה האזרחית, היום תחנת המטרו והכיכר נקראות על שמו של "פומפאו פברה". ערים אחרות מקדישות גם שטחים ציבוריים לזכרו של הבלשן, כמו במקרה של סבדל בכיכר או פאלפרוגל בשדרה.
לאחרונה אנו יכולים למצוא לוח הנצחה שהונח על ידי עריית בדלוניה, בשנת 2010, שמזכיר לנו מה היה הבית האחרון של פברה בעיר.
חברת החשמל מקדישה חללים לאלו שהיוו את אחד משבעת המייסדים של המחלקה הפילולוגית בשנת 1911. אנו מוצאים, למשל, את מרחב פומפאו פברה, הכולל מדגם של חומרים הקשורים למאסטר מהארכיון של המוסד של לימודים קטלניים, המבקשים לשקף את הקשר בין פברה לבין המוסד ואת תרומתו היקרה לשפה הקטלאנית. כמו כן, אנו מוצאים את קרן "פומפיאו פברה" של ג'ורדי מיר, המורכבת מ-1,535 אוגדות דפוס, כאשר כל החומר הנ"ל מקוטלג ומוזמן במשרדי חברת החשמל.
ג'ראלד נדלר
ג'ראלד נאדלר
שרת
ג'ים רוהן
ג'ים רוהן (Jim Rohn; 17 בספטמבר 1930 - 5 בדצמבר 2009) היה פילוסוף עסקים אמריקאי, יועץ מוטיבציה, איש עסקים וסופר רב-מכר.
חברת הפיתוח העצמי "נייטינגייל קונאנט" (Nightingale-Conant) כינתה אותו "נואם המוטיבציה הגדול ביותר בכל הזמנים".
ג'ים רוהן היה בעל השפעה בקידום הקריירות של רבים אחרים מתעשיית פיתוח האישיות ומחוצה לה, בכללם אנתוני רובינס, מארק ויקטור הנסן, בריאן טרייסי, לס בראון, ג'ק קאנפילד ומארק יוז מייסד 'הרבלייף'.
ביוגרפיה.
רוהן נולד למשפחת איכרים באיידהו. הוא עזב את הקולג' לאחר שנת לימודים אחת בלבד, הקים משפחה, וניסה את כוחו כשכיר. בהיותו בן 25, על פי עדותו, היה שרוי במצב פיננסי גרוע ושקע בחובות, לא עלה בידו להבחין בנתיב שיובילו להגשמת שאיפותיו האישיות. בזמן זה הוא התוודע אל ג'ון ארל שואו, יזם שהרשים את רוהן בממונו, הישגיו העסקיים, הכריזמה ופילוסופית החיים שלו. רוהן הצטרף לארגון המכירות הישירות של שואו והחל בתהליך של פיתוח עצמי שהביא לכך שהוא נהפך למיליונר בהיותו בן 31. לדאבון ליבו של רוהן, שואו, שקרא עליו תיגר להגשים את שאיפותיו, מת שנה אחת לפני שהוא השיג זאת. בשנה שאחרי כן, נוצרה דרישה מצד אנשים מחוץ לתעשייה לשמוע את סיפור ההצלחה ופילוסופית ההתפתחות העצמית של רוהן, שהוא חש שהובילה להצלחתו. הסמינרים שלו מושמעים מזה כארבעים שנים, הוא נאם בפני 6,000 פורומים שונים ולאוזניהם של 4 מיליוני בני אדם ברחבי תבל. הוא זכה לקבל את פרס אגודת הנואמים הלאומית בשנת 1985 National Speakers Association CPAE והוא מחברם של שבעה עשר ספרים, מאות קלטות אודיו ווידאו. רוהן היה נואם מוטיבציה שזכה להערכה רבה במרוצת השנים, ומחשובי ההוגים בתחום הפיתוח האישי.
ג'ים רון
שדרות פנסילבניה
שדרות פנסילבניה (באנגלית: Pennsylvania Avenue) הוא שמה של השדרה המרכזית של וושינגטון, בירת ארצות הברית. השדרה מקשרת בין הבית הלבן והקפיטול. השדרה משמשת להפגנות רבות וכן מהווה אתר תיירות, בנוסף להיותה כביש ראשי.
מהלך השדרה.
אורכה של השדרה כ-10 ק"מ והיא עוברת במרכז העיר, ומקשרת בין הבית הלבן, הקפיטול ומבנים רבים בעלי חשיבות בעיר. השדרה ממשיכה מזרחה ועוברת דרך שכונת קפיטול היל, חוצה את נהר אנקוסטיה מעל גשר ג'ון פיליפ סוסה לתוך מחוז פרינס ג'ורג' שבמדינת מרילנד. כמו כן, השדרה ממשיכה מערבה מעבר לבית הלבן ומגיעה עד שכונת ג'ורג'טאון.
היסטוריה.
על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, תוכננה השדרה כשדרה הראשית של העיר. שדרת פנסילבניה הייתה השדרה הראשונה שנבנתה. ג'ורג' וושינגטון בהתייחסו לשדרה קרא לה "השדרה הגדולה" (Grand Avenue). תומאס ג'פרסון הורה על נטיעת עצי צפצפה הגדלים תוך זמן קצר על מנת להעניק לשדרה מראה מרשים זמן קצר לאחר שנבנתה. השדרה נקראה "פנסילבניה" לאור מעבר הבירה מהעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה לוושינגטון.
בעת הקמת השדרה ניתן היה לראות מהבית הלבן את בניין הקפיטול (וכך תכנן זאת ל'אנפנט) אולם בתקופת כהונתו של אנדרו ג'קסון כנשיא ארצות הברית, ולאור סכסוך בינו לבין הקונגרס הורה על הרחבת בניין משרד האוצר כיוון שלא רצה לראות את בניין הקפיטול מחלון משרדו (אף שיש היסטוריונים הסבורים שהמיקום נבחר מאחר שהקרקע הייתה זולה, ולא בשל הסכסוך).
בין השנים 1862–1962 פעל לאורכה של השדרה קו חשמלית.
מאז כהונתו השנייה של הנשיא תומאס ג'פרסון נוהגים הנשיאים לעבור בתהלוכה במורד השדרה לאחר בחירתם (היחיד שלא עשה כן היה רונלד רייגן בראשית כהונתו השנייה, בשנת 1985 בשל תנאי מזג אוויר קשים שמנעו את קיום התהלוכה).
הלוויותיהם של הנשיאים שנפטרו בעת כהונתם מאז ויליאם הנרי הריסון ועד ג'רלד פורד עברו במורד השדרה (למעט ארונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט).
בשנת 1965 הוכרז מכרז השדרה כאתר היסטורי לאומי המנוהל על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אמצעי אבטחה.