היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה הם יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-1987 כאשר אוסטרליה היא הראשונה בעולם לכונן יחסים עם המדינה ואחת מארבע מדינות בלבד שהקימו בהמשך שגרירות תושבת רשמית במיקרונזיה.
בשנת 1988, ביקר נשיא מיקרונזיה הראשון, ג'ון האגלגם בקנברה בירת אוסטרליה במסגרת ביקור רשמי.
אוסטרליה סייעה לממשלת מיקרונזיה בהגנה על מימיה הטריטוריאליים כאשר מסרה לה ספינות סיור שמשמשות למעקב ימי, פעולות הגנה ימיות, תפיסה ומניעת איומי ביטחון ימיים ומסירת שירותים ממשלתיים נחוצים באיים מרוחקים של המדינה המיושבים בדלילות. ב-2013 הודתה ממשלת מיקרונזיה על הסיוע האוסטרלי במדינה לאורך כל השנים.
וילמוש קומור
וילמוש קומור (במקור קוֹהְן (כהן), בהונגרית: Komor Vilmos; בודפשט, 12 במאי 1895 – בודפשט, 28 בספטמבר 1971) מנצח הונגרי-יהודי, זוכה פרס פרנץ ליסט ופרס קושוט. קומור היה אחד המנצחים שפעלו במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק בתקופת השואה בשנים 1939-1944.
ביוגרפיה.
הוא נולד במשפחה יהודית ליעקב ולברתה ולמד כינור ב"מוזיקה הלאומית". בשנת 1920 הפך לכנר של בית האופרה של בודפשט. משנת 1921 היה מזכיר ומנצח תזמורת האגודה הפילהרמונית של בודפשט, אך הודח מתפקידו בשנת 1928. הוא ניצח לראשונה על האופרה לוהנגרין כמנצח מחליף, ללא חזרות, בפולקסאופר בווינה. אחרי שעזב את האופרה של בודפשט הפך למנצח של "תיאטרון העיר", שם ביים לצד האופרטות גם אופרות על פי תפיסתו. הוא הופיע לעיתים קרובות עם זמרי אופרה מפורסמים של אותה תקופה, כמו בנימינו ג'ילי, ג'אקומו לורי-וולפי, פיודור שאליאפין, גיטה אלפר, ומריה נמט. לאחר ש"תיאטרון העיר" פשט את הרגל ניצח קומור על אופרות ואופרטות בתיאטראות שונים בבודפשט ובערי השדה ברחבי הונגריה. בניצוחו הוצגה הבכורה של האופרטה "מאיה" של סאבולץ' פניאש וגם הבכורה של "הנשף בסאבוי" של המלחין ההונגרי-יהודי פאל אברהם.
עוד בשנת 1923 הקים וארגן קומור את התזמורת הקאמרית של בודפשט, שהורכבה בעיקר מנגני בית האופרה. הוא הציג את יצירותיהם של מלחינים בני זמנו לצד עבודות הבארוק והקלאסיות. לדוגמה: הוא הציג את הגרסה התזמורתית של "בכפר" של המלחין ההונגרי החשוב בלה ברטוק. עם תזמורתו הקאמרית החדשה החל קומור בסדרת קונצרטים ומופעי אופרה מחוץ לאולמות, כלומר בבמות פתוחות שהתאימו לכך. לעיתים קרובות הופיע עם תזמורתו ברדיו ועשה גם מספר הקלטות תקליטים.
מכיוון שעל פי החוקים נגד היהודים, ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי הפכו את פעילותו לכמעט לבלתי אפשרית, הוא הפך משנת 1939 למנהל האמנותי של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, ובמהלך מלחמת העולם השנייה העלה כמה הצגות ומופעים מוזיקליים מצוינים בתיאטרון גולדמארק ברחוב וושלני. הקהל היה חייב להיות יהודי. בשנת 1945 קומור התמנה למנצח בית האופרה. שם הופיע תחילה כמנצח אורח מטעם ההנהלה הזמנית בת שלושה חברים. בשנת 1946 מונה מנהל חדש לבית האופרה שחתם חוזה עם קומור כמנצח קבוע. וילמוש קומור היה מנצח בית האופרה עד מותו, והוא נקשר להצגות אופרה מצטיינות רבות. בשנות החמישים ניהל הופעות של "האופרה המתגלגלת" במקומות כפריים. הניצוח הראשון שלו על יצירת וגנר טריסטן ואיזולדה היה בגיל 75. גם בגיל זה הוא התאפיין ביכולת העבודה והרעננות האינטלקטואלית שלו. כמנצח אופרה הצליח במיוחד בבתי האופרה של גרמניה המזרחית (ברלין, דרזדן, לייפציג) ובמשך תקופה היה מנכ"ל הגוונדהאוס של לייפציג. בנוסף ליצירות האופרה, הוא ניצח בקונצרטים סימפוניים, במיוחד יצירות של המאה ה-20, אפילו בזקנתו.
זכרו נשמר על ידי מעגל החברים של קומור שהוקם ביוזמת בתו, נגנית הנבל אגנש קומור. החוג הקים את פרס קומור, שמוענק מדי שנה למוזיקאי צעיר, מלחין או מנצח של בית האופרה.
מוצאו.
אילן היוחסין של וילמוש קומור:
קים לים-הוואן
קים לים-הוואן (בקוריאנית: 김림환; נולד ב-6 במאי 1992) הוא ג'ודוקא דרום קוריאני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג, סגן אלוף העולם (2019).
קריירה.
במאי 2014 לים-הוואן זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם באקו. באליפות העולם בשנת 2017 שנערכה בבודפשט, הוא סיים במקום החמישי כאשר הפסיד בקרב על המדליה לואזה מרגוולשווילי הגיאורגי.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, התחרה לים-הוואן בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הכסף לאחר שניצח 6 מתוך 7 קרבות. בחצי הגמר הוא ניצח באיפון את דניס ויירו המולדובי ובגמר הוא הפסיד לג'ושירו מארויאמה היפני. בגראנד סלאם פריז 2020 הוא זכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד שלב הגמר והפסיד לבן ארצו אן באול.
לים-הוואן לא התחרה באולימפיאדת טוקיו 2020 מאחר שאן באול נבחר להיות הנציג הדרום-קוריאני בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג.
קפה ספרות (סנקט פטרבורג)
קפה ספרות (ברוסית: Литературное кафе), או קפה ספרותי, הוא בית קפה ומסעדה היסטורית בנייבסקי פרוספקט שבסנקט פטרבורג, בעלת חשיבות היסטורית רבה בשל הסופרים הנודעים של הספרות הרוסית שהרבו לבקר בה כולל אלכסנדר פושקין, פיודור דוסטויבסקי וחבריהם במאה התשע עשרה.
היסטוריה.
בשנים 1812–1814 שופץ הבניין, שנבנה באמצע המאה ה-18 בשדרת נבסקי 18 בסנקט פטרבורג, עיר הבירה של רוסיה באותה תקופה, על ידי הסוחר קוטומין שייעד את המבנה כדירה לסוחרים. בבניין זה פתחו ס. וולף וט. ברנגט את הקונדיטוריה שלהם, שנחשבה לטובה ביותר בעיר. בשנת 1834 נוסף בית קפה סיני ( "Café chinois"). הקונדיטוריה הפכה במהרה למקום בו התכנסו סופרים מהספרות הרוסית, כמו אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, טאראס שבצ'נקו ופיודור דוסטויבסקי.
בשנת 1837 פושקין, בדרך לדו-קרב הקטלני שלו עם גאורגי ד'אנטס, פגש שם את הסגן שלו לדו-קרב, קונסטנטין דנזאס. בשנת 1840 הוצג כאן דוסטויבסקי בפני מיכאיל פטרשבסקי, הסוציאליסט האוטופי.
בשנת 1877, לאחר סגירת הקונדיטוריה, נפתחה במקום מסעדה ברמה גבוהה, בה ביקרו לעיתים קרובות מוזיקאים כמו פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופיודור שאליאפין. נאמר כי צ'ייקובסקי הזמין שם כוס מים שהתבררה כנגועה בכולרה, ממנה מת.
בשנים 1858–2001, בקומת המרתף נפתחה חנות לספרים משומשים, שהפכה למוכרת יחסית. בשנים 1978–1981 שופץ המבנה כולו ובשנת 1983 המסעדה נפתחה מחדש כ"קפה ספרות" או "בית קפה ספרותי".
בהווה.
קפה ספרות תופס שתי קומות בבניין ובו תמונות רבות של סופרים רוסים תלויים על קירותיו. בשולחן אחד בקומה העליונה יושבת דמותו של פושקין עשוית שעווה. על פי המסורת הרוסית, נערכים כאן מדי פעם ערבי קריאת שירה.
המשקה המסורתי של רוסיה אינו קפה, אלא תה שחור המוגש כאן בסמובר.
פרדי ליונברג
פארק מונרפו
מונרפו (ברוסית: Монрепо́; נובע מהמילה הצרפתית ל"מנוחתי") הוא פארק נוף אנגלי נרחב בחלקו הצפוני של האי הסלעי לינאסארי (Tverdysh, Slottsholmen) מחוץ לוויבורג, רוסיה. הפארק שוכן לאורך קו החוף של מפרצון זאשצ'יטנאיה במפרץ ויבורג ומשתרע על שטח של 180 הקטר.
אחוזת מונרפו הוקמה על ידי הברון לודוויג היינריך פון ניקולאי שקנה את חלקת האדמה הזו בשנת 1788. האחוזה נחשבה כתכשיט של פינלנד העתיקה והייתה שייכת לצאצאיו עד ההשתלטות הסובייטית בשנת 1944. ליבת האחוזה הברונית מורכבת מבית ראשי בסגנון נאו-קלאסי (שתוכנן על ידי ג'וזפה אנטוניו מרטינלי) ובית הספרייה.
פארק הים משופע בסלעים שנוצרו מקרחונים, צוקי נוף וביתני עץ. זה נחשב לציון דרך בהתפתחות הטעם הרומנטי לגינון נוף. המאוזוליאום של הברון ניקולאי תוכנן על ידי פייטרו גונזאגו ועליו ציורי קיר שנעשו על ידי יוהאן ג'ייקוב מטנלייטר.
בנו היחיד וממשיך דרכו של לודוויג היינריך, הברון פול פון ניקולאי, היה השגריר הרוסי בקופנהגן בין השנים 1816–1847. אשתו אלכסנדרינה סימפליצ'י דה ברוגלי (נכדתו של הדוכס השני) הזמינה מצ'ארלס הית'קוט טתאם את האובליסק המנציח את אחיה ההרוגים במלחמות נפוליאון. אוגוסט דה מונפראן, אנדראס שטאקנשניידר ו עיצבו גם ביתנים ופסלונים בתחומי הפארק.
הפארק ידוע בסלעיו, בעיקר מגרניט הוויבורגיט הישן (הקרוי על שם ויבורג), ובכמה תצורות קרחוניות של עד 20 מטרים גובה. ניתן למצוא כ-50 מיני צמחים, חלקם נדירים. גם עולם החי בפארק מגוון והוא נחשב לאתר בעל חשיבות פדרלית המיועד לשימור.
בלאסטר (מלחמת הכוכבים)
מצודת ויבורג
מצודת ויבורג (ברוסית: Выборгский замок, בפינית: Viipurin linna, בשוודית: Viborgs fästning) היא מבצר מימי הביניים, שנבנה על ידי השוודים וסביבו התפתחה העיר ויבורג (בימינו בתחומי רוסיה). התיעוד הראשון של המצודה הוא משנת 1293. בימינו משמשת המצודה כמוזיאון.
היסטוריה.
מצודת ויבורג הייתה אחת משלוש המצודות הגדולות של פינלנד. היא נבנתה כמאחז המזרחי ביותר של ממלכת שוודיה מימי הביניים: הוא ממוקם על המיצר הקרלי , על אי קטן בפינה הפנימית ביותר של מפרץ פינלנד, בתוך מיצר צר המחבר את מפרץ סומנוודנפוג'ה למפרץ ויפורי. המצודה נבנתה בשנות ה-1290, לאחר מסע הצלב השוודי השלישי לפינלנד. העיירה שכנה במקור בתוך הביצורים החיצוניים של המצודה, באי המצודה, אך היה צורך להעביר אותה למקומה הנוכחי, אל מחוץ לאי, בשל צפיפות.
תקופת הברזל.