פרדיננד הועסק בנציבות האירופית במשך כמה שנים, ומשנת 1967 עבד כמשפטן בהמבורג.
נישואיו ומשפחתו.
בשנת 1960 התחתן פרדיננד עם הרוזנת הבלגית אליזבת ליפנס, להם נולדו ארבעה ילדים: הרוזן גוטפריד פון ביסמרק (19 בספטמבר 1962 - 30 ביוני 2007), הרוזנת ונסה פון ביסמרק (נולדה ב-26 במרץ 1971) אשר ידועה כדמות ציבורית בחברת יחסי ציבור בארצות הברית, הרוזן קרל אדוארד פון ביסמרק (נולד ב-16 בפברואר 1961) הידוע כפוליטיקאי גרמני וחבר פרלמנט בבונדסטאג, וגריגור פון ביסמרק (נולד בשנת 1964).
נפטר ב-23 ביולי 2019.
פוליטיקה.
בגיל 30 נכנס פרדיננד לפוליטיקה עם הצטרפותו למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, ועם הזמן כיהן כיושב ראש במפלגה מקומית בעיר אאומיוהל אשר נמצאת במרחק 21 ק"מ מהעיר המבורג.
מייבסקי
רנר
אמנון לורד
אמנון לוֹרְד (נולד ב-28 ביולי 1952) הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, סופר, עורך ומפיק טלוויזיה ישראלי. כיום הוא בעל טור בעיתון "ישראל היום". בעבר כתב וערך באתר "מידה" ובעיתונים "מקור ראשון" ו"חדשות".
ביוגרפיה.
אמנון לורד, בנם של קתי וחיים, נולד בקיבוץ עין דור של הקיבוץ הארצי והיה חניך בתנועת השומר הצעיר. אחיו הגדול נהרג ב-1969 בעת שירותו בחיל השריון. לורד שירת כקצין בינה רשתית ביחידה 848 במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אחרי השירות הצבא נסע לארצות הברית למד שנתיים וחצי קולנוע וטלוויזיה, חזר לישראל ועבר לגור בתל אביב. עם חזרתו עסק בעבודות פרילנס בקולנוע. בין השאר ביים וכתב ב-1980 סרט קצר בשם "יש מקום של נרקיסים". בנוסף כתב ב-1982, יחד עם יהודה ג'אד נאמן, את התסריט לסרט "מגש הכסף", בו שיחק בתפקיד הראשי גידי גוב, כקיבוצניק צנחן שהוא גם נציג של קבוצה ערבית־יהודית המזדהה עם המאבק הפלסטיני. חברו הוא ד"ר ואליד חאדר (יוסוף אבו ורדה), מרצה ערבי־ישראלי באוניברסיטת תל אביב, שמאמין בפתרון הסכסוך בדרכי שלום. שיחד הם מנסים להקים להקים אוניברסיטה ערבית בשטחים.
קריירה עיתונאית.
את דרכו העיתונאית החל בכתיבה בשבועון התנועתי "השבוע בקיבוץ הארצי", ובהמשך פרסם כמה כתבות במוסף "חותם" של העיתון "על המשמר".
ב-1984, עם הופעת העיתון "חדשות", השתלב במשרה מלאה בתחום העיתונות. עבד ב"חדשות" ככותב וכעורך עד סוף 1991. פרסם כתבות רבות בנושאי אקטואליה בסגנון הניו-ג'ורנליזם, והיה שותף בעיצוב סגנון העריכה הייחודי של מוסף האקטואליה "השבוע" (אותו ערך רמי רוטהולץ).
מ"חדשות" עבר ל"ידיעות תקשורת", למקומון "תל אביב", ושימש בו מבקר קולנוע ועורך של גיליונות מיוחדים במשך עשר שנים.
עד שנות התשעים, לורד זוהה עם השמאל בישראל ואף לקח חלק בהפגנות של תנועת "שלום עכשיו". באמצע שנות ה-90 החל לגבש מחדש את דעותיו הפוליטיות. בעקבות הסכמי אוסלו החל לפרסם מאמרים אופוזיציוניים שחרגו מתחומי הכיסוי שאיתם היה מזוהה.
לקראת הבחירות של 1996 פרסם כי הוא מתכוון לתמוך בבנימין נתניהו והליכוד. מכאן ואילך הפך למבקר חריף של השמאל. פעל יחד עם קבוצה קטנה של ידידים, שהחלו לזהות את עצמם באותה תקופה כמודל מקומי של נאו-שמרנות, מודל שהיה מבוסס בעיקר על ביקורת המיתוסים של השמאל והתנגדות לדוגמטיות של השמאל בישראל – יותר מאשר על הזדהות עם הימין. עם קבוצה זו נמנו, בין השאר, ד"ר יובל שטייניץ ופרופ' מעוז עזריהו.
ב-1998 יצא לאור ספר ראשון שלו, רומן קצר בשם "דודיק היפה" (הוצאת כתר). בשנת 2000 יצא לאור ספרו על השמאל הישראלי, "איבדנו כל אשר יקר היה" (הוצאת תמוז). באותה תקופה גם ערך והגיש סדרה בטלוויזיה החינוכית על ראשית הקולנוע הישראלי ("היו סרטים").
בשנת 1999 עבר לעיתון "מקור ראשון", שהיה אז בראשית דרכו. הוא החל לפרסם שם טור בשם "נגד הרוח" המופיע מאז.
בשנת 2001 זכה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו "מלחמה בבית", שהוא אסופה של טורים וכתבות משנות האינתיפאדה השנייה. באותה שנה רכש שלמה בן צבי את "מקור ראשון" מידי מייקל כריש, ובסוף ינואר 2004 מינה את לורד כעורך בפועל של העיתון. הוא שימש בתפקיד זה כחמש שנים, עד אמצע 2009.
באותן שנים התמקד בזיהוי נושאים ייחודיים. מדובר בעיקר בדיווח על הכיוון הבעייתי של צה"ל ועל שיטות הלחימה השנויות במחלוקת שפיתח. כמו כן עסק העיתון בדיווח על מגמותיה ופועלה של הקרן החדשה לישראל. הנושא חדר לתודעת הציבור בעקבות דו"ח גולדסטון. כן הירבה העיתון לעסוק בתופעת "האנטישמיות החדשה".
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "רצח בין ידידים – סיפור מלחמה פוליטי", הוא ביוגרפיה פוליטית על אורי אבנרי, דמות מרכזית בתולדות השמאל הרדיקלי. לורד חושף את שורשיו הקומוניסטיים של אבנרי ומציע תזה חדשנית בדבר היותו, למעשה, סוכן מדיח. בשנת 2013 יצאה לאור ספרו "הדור האבוד - סיפורה של מלחמת יום הכיפורים".
ביוני 2017 הצטרף לורד ל"ישראל היום". טור פרי עטו מתפרסם מדי שבוע בכפולה הפותחת של המוסף "ישראל השבוע".
חיים אישיים.
אמנון לורד מתגורר בירושלים עם אשתו, הסופרת גיל הראבן, ולזוג שתי בנות.
עדר
עדר הוא התקבצות חיות מאותו מין, חיות בר או חיות בית.
המונח עדר נמצא בשימוש בדרך כלל ביחס ליונקים, ובמיוחד חברי קבוצת הפרסתנים, המפגינים בדרך כלל התנהגות זו. מונחים שונים נמצאים בשימוש לתיאור התנהגות של התקבצות מיני חיות אחרות, כך למשל התקבצות של טורפים מכונה להקה.
תופעת העדר בקרב חיות.
כאשר חיות נקבצות בעדר הן נוטות להתנהג באופן דומה (כך למשל, כולן נעות באותו כיוון בזמן נתון), אף שהדבר אינו נובע מתכנון מוקדם, או מתאום מודע ביניהן. תחת זאת כל חיה בוחרת בהתנהגות המתאימה להתנהגות רוב העדר, ייתכן שהתנהגות זו היא בדרך של חיקוי, או שרוב החיות מגיבות לאותן נסיבות חיצוניות. התנהגות של עדר מנוגדת להתנהגות של התקבצות יחידים שבה לכל יחיד, או לקבוצות מובחנות בתוך ההתקבצות, תפקיד ייחודי. כך למשל, בני אדם רבים מתקבצים ביחידות צבאיות או קבוצות ספורט, המדגימות תיאום בין היחידים המרכיבים את הקבוצה. התנהגות דומה נמצאת אף בקרב בעלי חיים אחרים, כגון חרקים החיים במושבות, המתאמים את התנהגותם באמצעות פרומונים.
סיבת התקבצות בעלי חיים היא אחת משאלות היסוד בתחום הסוציוביולוגיה. ביחס לפרסתנים אוכלי עשב ההשערה היא שמנגנון ההישרדות מפני טורפים הוא שמוביל להעדפה של התקבצות בעדר, על פני חיים כיחידים. בחיי העדר קיימת פשרה כיוון שמחד בעל חיים טורף עשוי להסס מלתקוף עדר, אולם מאידך עדר בעלי חיים מהווה מטרה גדולה וקלה יותר לזיהוי לטורפים. עם זאת, החיים בעדר יוצרים פיזור של הסיכון - אף אם טורף מתקיף את העדר, הסיכון לכל בעל חיים יחיד בעדר ליפול קורבן לתקיפה הוא פחות מאשר במצב שבו בעל החיים מסתובב במרעה כבודד.
עדרי חיות בית.
חיות מבויותות מקובצות לעדר על ידי בני האדם המגדלים אותן כדי לאפשר גידול ושליטה נוחים יותר. התנהגותן בעדר עשויה להיות שונה מזו של עדר חיות בר מאותו מין, זאת כיוון שהרכב עדר חיות בית שונה מבחינת גיל החיות שבו, היחס בין הזוויגים, ועברן של החיות (המועד שבו החלו לחיות בעדר).
בעדרים מבויתים לפעמים נותנים בצווארה של בהמה אחת פעמון והיא מובילה את העדר כך שכל הבהמות מזהות את קול הפעמון ועוקבות אחרי הבהמה המובילה. בהמה כזו נקראת "משכוכית".
אוניברסיטת אדיס אבבה
אוניברסיטת אדיס אבבה (בגעז: አዲስ አበባ ዩኒቨርስቲ) היא אוניברסיטה ממשלתית שנוסדה באדיס אבבה שבאתיופיה בשנת 1952. בשנת ייסודה נקראה "הקולג' האוניברסיטאי אדיס אבבה", ובשנת 1962 שונה שמה ל"אוניברסיטת היילה סלאסי" ובשנת 1975 היא קיבלה את שמה הנוכחי.
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה שוכן במתחם הארמון של הקיסר היילה סלאסי בצפון העיר, והארמון עצמו משמש כמשכנם של המוזיאון האתנולוגי באדיס אבבה ושל ספריית המכון ללימודי אתיופיה של האוניברסיטה. בנוסף לכך מפעילה האוניברסיטה חמישה קמפוסים נוספים ברחבי העיר וסניפים רבים ברחבי אתיופיה. עובדה זו הובילה לטענה כי המוסד הוא "האוניברסיטה הגדולה באפריקה". משמעות היות המוסד "אוניברסיטה ממשלתית" באה לידי ביטוי בהתערבות הממשל בבחירת תלמידים מוכשרים עם סיום בית ספר תיכון ובהקצאת מקומות עבורם באוניברסיטאות.
היסטוריה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1950 כמכללה על ידי היילה סלאסי לבקשתו של קנדי ישועי בשם ד"ר לוסיאן מאטה, והופעלה משך שנתיים שלאחריהן הפכה למוסד אוניברסיטאי, תוך שיתוף פעולה עם אוניברסיטת לונדון.
במסגרת שינויים מרחיקי לכת שנעשו באתיופיה, החונטה הצבאית האתיופית הורתה לסגור זמנית את האוניברסיטה ב-4 במרץ 1975 ולשלוח את 50,000 הסטודנטים מכל המדינה לאזורי הכפר כדי לסייע לגייס תמיכה במשטר החדש. למרבה האירוניה, קבוצת תלמידים של הקולג' לשעבר ממחוז תיגראי, היא שייסדה את החזית העממית לשחרור תיגראי והחלה בהתנגדות לממשל הדרג. בשלב מאוחר הצטרפו התלמידים למספר קבוצות והפכו ל"חזית המהפכה הדמוקרטית של העם האתיופי".
בשנת 1979 החלה האוניברסיטה להציע את התואר מוסמך אוניברסיטה, ובשנת 1987 את התואר דוקטור.
בדצמבר 2002 שלושה ממנהליה הבכירים של האוניברסיטה התפטרו במחאה על התערבות הממשל בענייניה הפנימיים של האוניברסיטה. פקידי ממשל בקשו לשנות את שיטת הערכת הסטודנטים כדי להתאים לשיטת הביקורת העצמית, שיטה המועדפת על ידי המפלגה השלטת.
תוכניות הלימודים.