דָּיִיר מָאר אֶלְיָה (בארמית סורית: ܕܝܪܐ ܕܡܪܝ ܐܝܠܝܐ, בערבית: دير مار إيليا, ידוע גם בשם מנזר אליהו הקדוש), היה מנזר נוצרי ששכן כ-7 ק"מ דרומית מערבית לעיר מוסול, במחוז נינוה בעיראק. המנזר נוסד בסוף המאה ה-6, והוא היה אחד המנזרים העתיקים בעיראק. המנזר היה שייך לכנסייה המזרחית , ענף עתיק של הנצרות המזרחית (Eastern Christianity). המנזר נסגר ב-1743 לאחר שנזיריו נרצחו על ידי כוח פרסי. שרידי המנזר נפגעו בעת הפלישה לעיראק ב-2014 והוא נהרס על ידי ארגון המדינה האסלאמית באוגוסט או ספטמבר 2014.
היסטוריה.
המנזר נוסד ב-595 לספירה לערך על ידי הנזיר מאר אליה, שלמד לפני כן באל-חירה , עיר עתיקה בחלקה הדרומי של עיראק של היום, ולאחר מכן למד במנזר הגדול בהר איזלה , השוכן בטורקיה של היום והיה שייך לכנסייה הקתולית הכלדאית . המנזר שימש כמרכז לקהילה נוצרית מקומית, ובמשך מאות בשנים, אלפי מאמינים נוצרים ביקרו במנזר כדי לחגוג את "חג מאר אליה", המתקיים כל שנה ביום הרביעי האחרון של חודש נובמבר.
חלקו המרכזי של המנזר נבנה במאה ה-11 והוא שופץ במאה ה-17 על ידי הורמיזד אלקושנייה (Hurmizd Alqushnaya), שמוצאו מהעיר אלקוש בצפון עיראק. ב-1743 פגע השאה הפרסי, נאדר שאה מהשושלת האפשארית, במבנה המנזר והרג 150 נזירים שחיו בו, בגלל סירובם להתאסלם. המנזר נשאר בהריסותיו עד תחילת המאה ה-20, עת מספר חדרים ואולמות שופצו. במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש מבנה המנזר כמקום מקלט שבעקבותיו נבנו מחדש חלקים מהמנזר. מבנה המנזר, מאגר המים השכן והמעיין בסביבה, טופלו על ידי הכנסייה הקתולית הכלדאית. עולי רגל נוצרים המשיכו לבקר במנזר ובשרידיו. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפך מבנה המנזר להיות בסיס למשמר הלאומי העיראקי .
מלחמת עיראק והרס המנזר.
ב-2003, בתחילת מלחמת עיראק, נפגע המנזר על ידי אנשי יחידת טנקים עיראקית, שמילאו את חדרי המנזר באשפה. אחד מקירותיו נהרס מפגיעת צריח של טנק T-72. לאחר שהיחידה האמריקאית הדיוויזיה המוטסת ה-101 השתלטה על האזור, הפך המנזר לבסיס הפעלה קדמי. חיילים אמריקאים ששהו במקום חרטו גרפיטי על קירותיו וטייחו את הקפלה, וכך הרסו ציורים בני 600 שנים. לאחר מכן המבנה נפגע שוב על ידי בוזזים. לאחר שכומר צבאי הבין את חשיבות האתר, הורה המפקד האמריקאי במקום לחייליו לפנות את המנזר. לאחר מכן יחידת הדתות של צבא ארצות הברית, החלה לטפל במקום, והם הביאו לסיורי חיילים במנזר.
במאי 2008, ביקרו ארכאולוגים עיראקים באתר בפעם הראשונה מאז הפלישה ב-2003. לאחר מכן השקיע הצבא האמריקאי מאמצים בשיקום מבנה המנזר. מאמצים אלה דווחו בתקשורת ברחבי העולם. העיתונאי ג'יימס פולי, שלאחר מכן נרצח על ידי ארגון המדינה האסלאמית, כתב "שהאתר ניצל לטובת העיראקים בדורות הבאים, בתקווה שהביטחון יוחזר להם בקרוב כך שיוכלו להעריך את המבנה". לפני הנסיגה האמריקאית מעיראק, מהנדסים צבאיים מבסיס פורט לאונרד ווד , שרטטו את תוכנית המנזר.
ביוני 2014, נכבשה מוסול על ידי כוחות ארגון המדינה האסלאמית. הם הרסו את המנזר בין 27 באוגוסט ל-28 בספטמבר 2014, יחד עם הרס אתרים נוספים. הריסת המנזר לא פורסמה על ידם, והאישור של הריסת המבנה התקבל רק בתצלומי לוויין שפורסמו בינואר 2016. העובדה שבמשך 16 חודשים לא היה דיווח על הרס המבנה, הוביל לחשש שיש אתרים נוצריים נוספים בעיראק שנהרסו בחשאי.
אדריכלות.
המנזר נבנה כמתחם של בניינים דמוי מבצר, והשתרע על שטח של 2,500 מ"ר. לפני שנהרס הוא כלל 26 חדרים שנבנו סביב חצר פנימית, כולל קפלה ומתחם מקודש.
שדה המאורעות
ישעיהו ארקין
ישעיהו (שי) ארקין (נולד ב-1965) הוא פרופסור מן המניין לביוכימיה, חוקר במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן ומחזיק הקתדרה לביוכימיה מבנית על שם ארתור לג׳ואה באוניברסיטה העברית.
משנת 2009 ועד שנת 2017 כיהן כסגן נשיא למחקר ופיתוח ויו"ר הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
ישעיהו ארקין נולד בתל אביב, נצר למשפחת ארקין ממקימי מזכרת בתיה.
אחרי שירות צבאי כלוחם, החל את לימודיו האקדמיים בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית שבה למד שנתיים בחוג למדעי בעלי חיים. את השנה השלישית והאחרונה בלימודי הבוגר למד בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1989 החל את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ייל בתחום הביופיזיקה המולקולרית וביוכימיה תחת הנחייתם של פרופ׳ דון אנגלמן וסטיבן סמית׳. את הכשרת הבתר דוקטורט שלו ערך בקבוצתו של פרופ׳ אקסל ברונגר לתקופה של כשנה וחצי.
את משרתו האקדמית הראשונה קיבל בשנת 1997 במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת  קיימברידג' שבה שימש כאיש סגל קרוב לארבע שנים. בשנת 2000 חזר לישראל כפרופסור חבר במחלקה לכימיה ביולוגית במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2005 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2005 יצא לשבתון של שנתיים בחברת העוסקת בדינמיקה מולקולרית. בשנת 2008 נבחר לעמוד בראש מכון סילברמן למדעי החיים ובשנת 2009 נבחר לכהן כסגן נשיא למחקר ופיתוח של האוניברסיטה העברית. מתוקף תפקידו הוא מכהן כיו״ר הרשות למחקר ולפיתוח, יו״ר הרשות למודלים ביולוגים ופרוקליניים, דירקטור ביישום - החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים (חבר המסחור של האוניברסיטה העברית) וחברת אינטגרה החזקות.
עבודתו המדעית.
עבודתו המדעית של ישעיהו ארקין נסובה סביב הבנת המבנה והתפקוד של חלבוני קרום התא בדגש על פיתוח כלים חדשים. מבין הישגיו הבולטים ניתן למנות פיתוח סמנים איזוטופים לשימוש בספקטורסקופית אינפרה אדום, ובאופן מפורט 13C=18O שמשמש את כל קהיליית החוקרים בתחום. שימוש בסמנים אילו ואחרים איפשרו לו לפתח דרך חדשה לקבל אינפורמציה מרחבית לטובת פיענוח מבנה של פפטידים ממבראנליים בסביבתם הטבעית, כמו גם מדידה מדויקת של חוזק קשרי מימן בחלבונים אילו. על הישגים נוספים ניתן למנות פיענוח המנגנון של משחלף הנתרן החידקי על ידי סימולציות של דינמיקה מולקולרית ופיתוח דרכים למדל חלבונים על סמך חלבונים הומולוגים.
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, מרבית עבודתו של ישעיהו ארקין מתמקדת בהבנת מנגנוני פעולה של תרופות אנטי ויראליות וכיצד הנגיפים כגון השפעת והאיידס מפתחים כנגדן עמידות. ארקין הוא מומחה לחלבוני הממברנה של נגיפי קורונה. עם התפרצות נגיף הקורונה במעבדתו של פרופ' ארקין מתבצעים מאמצים למציאת תרופה למחלה אותה מחולל הנגיף.
אורך חיים ממוצע
אורך חיים ממוצע (mean lifetime) הוא הממוצע החשבוני של משך הקיום של חלקיקים במערכת פיזיקלית. באופן כללי יותר, אורך חיים ממוצע הוא הממוצע החשבוני של משכי זמן הנוכחות של איברים בקבוצה.
קיים הבדל בין אורך חיים ממוצע לבין זמן מחצית חיים. זמן מחצית החיים הוא הזמן שנדרש לדעיכת "חצי" מהחלקיקים או המרכיבים של מערכת. לעומת זאת, אורך חיים ממוצע הוא ממוצע הזמן שנדרש ל"כל" החלקיקים או המרכיבים של מערכת כדי לדעוך. השימוש בנתון זמן מחצית החיים נפוץ בתחום הפיזיקה הגרעינית; השימוש בנתון אורך החיים הממוצע נפוץ בתחום פיזיקת החלקיקים. זאת, בין היתר, מכיוון שמשך החיים של חלקיקים תת-אטומיים בלתי-יציבים הוא, לרוב, קצר בהרבה מזה של אטומים בלתי-יציבים. יתר על כן, פיזיקת החלקיקים מרבה לעסוק במערכות המכילות מספר קטן של חלקיקים תת-אטומיים – לעיתים, רק אחד – כך שאין טעם או אפשרות של ממש לדון בזמן הנדרש לדעיכת חצי מהחלקיקים.
אורכי החיים הממוצעים של חלקיקים שונים משתרעים על פני טווח רחב. כך, לדוגמה, אורך החיים הממוצע של בוזוני W הוא כ- שניות, אורך החיים של נייטרון חופשי (כזה שאינו חלק מגרעין) הוא כ-881.5 שניות ואורך החיים של חלקיקים יציבים הוא אינסופי, או אינסופי מבחינה תצפיתית (observationally stable).
אורך חיים (פיזיקה)
פריבר
שני רעים יצאו לדרך
שני רעים יצאו לדרך הוא ספר ילדים מאת ימימה אבידר טשרנוביץ' ומירה לובה שיצא לאור בשנת 1950 עם איוריה של מירה לובה.
זה ספר הילדים הראשון שיצא בישראל שדן בנושא השואה בצורה של ידידות בין נער צבר יליד הארץ ונער ניצול שואה ונכה.
הספר יצא מאז במספר מהדורות אך העברית שבו נשארה ארכאית וקשה להבנה לנערים בני זמננו. יש בו תיאור של אתרים היסטוריים בנאפולי, רומא, פומפיי ופירנצה וזאת בתקופה שבני הנוער בארץ עדיין לא יצאו לחו"ל. המחברות מציינות בהקדמה כי הסיפור נכתב לפני מלחמת השחרור, דהיינו זמן קצר לאחר סיום המלחמה וגלוי האמת על היקף השואה.
תקציר העלילה.
כשמגיע יעקב לכיתה רואה בו אילן סיכון במעמדו כמלך הכיתה. עד מהרה מתחלקת הכיתה לאלה שמצדדים בכח (אילן) ובמוח (יעקב). העימות בניהם מגיע לפיזי כאשר אילן דוחף את יעקב וזה אינו מחזיר. לבסוף בשעת ערב נפגש אילן ביעקב והוא מספר לו על קורותיו בשואה ומאז הם הופכים לידידים בנפש. יעקב מספר לאילן כי נודע לו שאחותו חנה'לה נמצאת במנזר באיטליה כנזירה בשם חנקה קוסובסקה וכי לא ישקוט עד אשר יביא אותה לארץ. הם מחליטים לצאת ביחד לחפש אותה באיטליה.
במשרד חברת הספנות דוחים אותם אבל שם הם נפגשים בנער סיפון המכונה "ג'חש" המבטיח לעזור להם לאחר שהוא שומע את סיפורו של יעקב. בתחילה הוא מגניב אותם לנמל והם מסתתרים בתוך שקי בצל אך עיטוש מטריד של אילן בגלל הבצלים, מגלה אותם והם מסולקים מהנמל. לבסוף מצליח ג'חש להגניב אותם בתור "נוסעים סמויים" בספינה "מרגלית", כשהם מסתתרים בתוך מכונית קרייזלר של מר פניבון, אדם עשיר שערך מסע במזרח התיכון עם אשתו ומגיע לנאפולי בטיסה.