קפטן סמואל בלמי (באנגלית: Samuel Bellamy; בערך 23 בפברואר 1689 – 26 באפריל 1717), לימים כונה "סם השחור" בלמי, היה פיראט אנגלי, שפעל בראשית המאה ה -18. הוא ידוע בעיקר כפיראט העשיר ביותר בהיסטוריה המתועדת, ואחד המוכרים בתור הזהב של הפיראטיות . אף על פי שהקריירה הידועה שלו כקברניט פיראטי נמשכה מעט יותר משנה, הוא וצוותו תפסו לפחות 53 אוניות כונה "סאם שחור" בפולקלור של קייפ קוד. בלמי התפרסם בחסדיו ובנדיבותו כלפי אלה שתפס בפשיטותיו. מוניטין זה זיכה אותו בכינוי נוסף, ה"נסיך הפיראטים" . הוא דימה את עצמו לרובין הוד, כאשר אנשי צוותו קראו לעצמם "אנשי רובין הוד".
בלמי נולד באנגליה בשנת 1689, והחל להפליג בצי המלכותי הבריטי כנער. לאחר שנסע לקייפ קוד בשנת 1715, הוא נסע דרומה לחוף פלורידה במאמץ לאתר אוצרות שטבעו בים. משם עשה את דרכו לבהאמה, שט בפיקודו בנג'מין הורניגולד ובפיקוד של אדוארד טאך. הוא לכד ספינת סחר עבדים את ״ווידה גאלי״, בתחילת האביב של 1717. מספר חודשים מאוחר יותר הספינה נקלעה לסערה מול חופי מסצ'וסטס ושקעה, עם בלמי ורוב אנשי הצוות שלו. שרידי ״הווידה״ התגלו בשנת 1984, מה שהפך אותה לספינת הפיראטים המאומתת הראשונה שהתגלתה אי פעם בצפון אמריקה.
ראשית חייו.
בלאמי היה הצעיר מבין שישה ילדים שנולדו לסטיבן ואליזבת בלאמי בקהילה של היטסליי בדבונשייר, אנגליה, ב 1689. אליזבת נפטרה זמן קצר לאחר, ונקברה ב -23 בפברואר 1689, שלושה שבועות לפני הטבלתו של סמואל ב -18 במרץ. הפיראט העתידי הפך למלח בגיל צעיר. בשנות העשרה המאוחרות שלו הצטרף לחיל הים המלכותי ונלחם בכמה קרבות. אף כי משערים כי ייתכן שהייתה לו אשה וילד, אין הוכחה מוגדרת לכך.
בלמי נסע לקייפ קוד בסביבות 1715, לכאורה כדי לחפש כמה מקרובי משפחתו שם. ההערכה היא שהוא ניהל רומן עם אשה מקומית, גודי האלט . פרופסור אליזבת ריינארד, בספרה "הארץ הצרה״ -1934, העניקה לה את השם "מריה", ואף על פי שאין שום עדות לכך שהיא נשאה את השם הזה, היא בכל זאת הפכה לשם פופולרי עבורה. מחברים מודרניים אחרים כינו אותה "מריה" ו"מרי ". גילה ומצבה המשפחתי נותרו נושא לוויכוחים רבים. יש סיפורים המתארים אותה כגברת צעירה בין 16 ל 25, ואילו אחרים מתארים אותה כאישה מבוגרת. בכמה סיפורים, הוריה חיבבו אותו, אך לא חשבו שמלח עני בעל ביטחון עצמי מתאים להיות בעלה. ראיות נסיבתיות מצביעות על כך שהיא אולי הייתה כבר נשואה, ומאשרות כמה סיפורים כי בכוונתו של בלמי הייתה לצבור את הונו ולחזור ולקחת אותה משם.
הוא עזב את קייפ קוד בתחילת 1716 עם קבוצת גברים כדי לחפש את האוצרות העצומים בחוף פלורידה בהריסות הצי הספרדי מ־1715 . התכשיטן העשיר פאלגראבס ויליאמס בנו של התובע הכללי של רוד איילנד ג'ון ויליאמס, הצטרף לבלמי ומימן את משלחתו. לאחר שבלמי עזב את הכף, התגלה כי גוט הלט נמצאת בהריון מבלמי. סופר שהיא ילדה בן והסתירה את הילד באסם בזמן שהיא יצאה להצטייד במזון. כשחזרה גילתה שהילד נחנק למוות בתוך הקש. אגדות מסוימות אומרות כי האסם היה של משפחת נואלס המכובדת, אחרות טוענות שזהו האם של השופט ג'וזף דויין שגירש אותה. בשני המקרים, היא נעצרה בגין רצח הילדה ונכלאה בכלא העתיק של ברנסטבל, מסצ'וסטס (בית הכלא הבנוי מעץ העתיק ביותר בארצות הברית). גזר הדין שלה היה יחסית קצר, אך היא הוגלתה מהעיירה. גם אחרי זה היא עדיין חיכתה לו באיישטאם .
קריירה.
לציידי האוצרות ככל הנראה לא זכו בהצלחה גדולה, מכיוון שהם פנו עד מהרה לעסוק בפיראטיות בצוות של קברניט הפיראטים, בנג'מין הורניגולד, שפיקד על ״מריאן״ עם הקצין הראשון, שהפך במהרה למפורסם - אדוארד טאך "שחור הזקן" .
בקיץ 1716 התמרד הצוות בגלל חוסר הנכונות של הורניגולד לתקוף ספינות אנגליות - ארץ מולדתו. ברוב קולות של הצוות, הוא הודח כמפקד של מריאן ועזב את הספינה עם חסידיו כולל אדוארד טאך. הצוות שנותר בן 90 איש בחר את סמואל בלמי כקפטן.
לאחר לכידת ספינה שנייה, ״סולטנה״, בלמי הפך אותה לספינתו העיקרית ונתן לחברו ויליאמס פאלסגרייב את תפקיד המפקד של ״מריאן״ . הם הפליגו זמן קצרה לצד הספינה ״אוליבייה לבאסור״, שיצאה בתחילת 1717 לפשיטה על דרום אמריקה. עם זאת, הלכידה הגדולה של בלאמי הייתה באביב 1717, כשהוא הבחין בספינה ״ווידה״ ששטה במיצר בקריביים בין היספניולה וקובה . הווידה הייתה ספינת עבדים חדשה ומרשימה - נבנתה באנגליה בשנת 1715 בגודל 300 טון, ובאורך 31 מ' עם 18 תותחים, ומהירותה הגיעה עד 13 קשר. הווידה הייתה במסע הבכורה שלה בשנת 1716 וסיימה בדיוק את הסבב השני - מאפריקה לקריביים בסחר העבדים האטלנטי. הספינה הייתה עמוסה הון רב בזהב, אינדיגו, שנהב וסחורות יקרות אחרות ממכירת 312 עבדים.
בלמי רדף אחרי הווידה במשך שלושה ימים לפני שהתקרב מספיק כדי לירות בה. לאחר ירייה יחידה, הקפטן לורנס פרינס נכנע והוריד דגלה. נאמן למוניטין שלו בנדיבות, בלמי גמל על חוסר ההתנגדות של פרינס באמצעות החלפה של הספינה ״סולטנה״ שלו תמורת הווידה . הוא הסיר את מגורי הקברניט ושדרג את הספינה ל 28 תותחים, בלמי הפנה את ספינת הדגל החדשה שלו צפונה לאורך החוף המזרחי של קרולינה ובהמשך לניו אינגלנד .
קפטן צ'ארלס ג'ונסון כתב את מה שהפך לטקסט ההיסטורי הסטנדרטי הראשון על שודדי ים, ״היסטוריה כללית של השוד ורציחות הפיראטים הידועים לשמצה ביותר״. מקור זה מספר את סיפורה של ווידה שתפסה ספינה בפיקודו של קפטן באר. בלמי רצה לתת לקברניט לשמור על ספינתו, אך צוותו הצביע לשרוף אותה, וקברניט ספינת הסוחר דחה הזמנה להצטרף לפיראטים. לבלמי מיוחס הנאום שאמר לקברניט כי הוא פועל עבור העשירים ששודדים את העניים בחסות החוק, ואילו ״אנו שודדים את העשירים בעזרת אומץ הלב שלנו. האם לא עדיף לכם להיות חלק מאתנו, מאשר להתרפס בפני העשירים שיתנו לכם תעסוקה?״ ג'ונסון מייחס את הנאום הזה לסמואל בלמי מבלי לנקוב בשמו באופן ספציפי. סופרים אחרים כמו פיליפ גוס מייחסים את הנאומים לצ'ארלס בלמי, פיראט נפרד שאינו קשור לסמואל בלמי. הם פעלו באותו זמן באותם אזורים ומעלליהם בדרך כלל משולבים. [17]
מוניטין.
קפטן סמואל בלמי, הידוע כיום בשם בלמי השחור, היה מוכר היטב לבני דורו ולרופאים כמו דמות ייחודית, אדם גבוה, חזק, ומאוד מסודר. הוא אהב בגדים יקרים, במיוחד מעילים שחורים. כלי הנשק האהובים עליו היו ארבעה אקדחים דו-קנים שהוא נשא תמיד באבנט בגדיו. ״הוא היה דמות מרתקת במעיל הקטיפה הארוך שלו, מכנסי הברך, גרבי המגן והנעליים הכסופות. עם חרב צמודה למותנו השמאלית וארבעה אקדחים על אבנטו. שלא כמו כמה מחבריו, בלמי מעולם לא לבש את פאה אופנתית, אלא צימח את שערו הכהה והארוך וקשר אותו בחזרה עם קשת שחורה.
כרב חובל, סגנון ההנהגה שלו היה כמעט דמוקרטי. אנשי הצוות שלו חיבבו אותו מאוד, לפעמים אפילו התייחסו אליו כ"רובין הוד של הים וראו את עצמם כאנשים של רובין הוד. קפטן בלמי היה גם טקטיקן טוב. בדרך כלל היו לו שתי אוניות בשליטתו. ספינת הדגל שלו הייתה חזקה עם תותחים רבים והשנייה הייתה קלה אך מהירה, מה שיצר איזון טוב. בהתקפות מתואמות הם הצליחו לתפוס אוניות בקלות מבלי לפגוע בהן.
מוות.
חודשיים בלבד לאחר שהשתלט על ״הווידה״, כשהיא וה״מריאנה״ התקרבו לקייפ קוד, ויליאמס אמר לבלמי שהוא רוצה לבקר את משפחתו ברוד איילנד, והשניים הסכימו להיפגש שוב ליד מיין. בלמי והווידה לכדו כמה ספינות קטנות נוספות באזור, כולל אן גאלי, שמינה עליה את ריצ'רד נולנד כקפטן.
אם בלמי התכוון לבקר שוב את אהובתו מריה האלט, הוא לא הצליח. ה״ווידה״ נסחפה לצפון מזרח בסופה חזקה מול חופי קייפ קוד בחצות, ב -26 באפריל 1717 ועלתה על שרטון כ -500 מטרים מן החוף, של מה שעכשיו נקרא וולפליט מסצ'וסטס. אחר חצות, התרנים של האוניה נשברו ומשכו את הספינה העמוסה בכבדות לתוך המים, שם שקעה במהירות, ולקחה איתה את בלמי ואת כולם מלבד שניים מאנשי הצוות של הווידה שהיה בן 145 איש.
היה ידוע כי מאה ושלוש גופות נשטפו את החוף ונקברו על ידי העיירה. גם ״מרי אן״ נהרסה באותו לילה כמה קילומטרים דרומית לווידה, והשאירה שבעה ניצולים. כל תשעת הניצולים משתי הספינות נלכדו והועמדו לדין בגין פיראטיות בבוסטון, ששה מהם נתלו באוקטובר 1717 ( החנינה של המלך ג'ורג' לפיראטים, שהוכרזה בחודש ספטמבר, הגיעה לבוסטון שלושה שבועות מאוחר מדי). שניים שוחררו, ובית המשפט האמין לעדותם כי נאלצו לעסוק בפיראטיות. האחרון, אינדאיני ממרכז אמריקה, ג'ון ג'וליאן, ככל הנראה נמכר לעבדות לג'ון קווינסי סבא רבא של נשיא ארצות הברית ג'ון קווינסי אדמס.
ויליאמס חיכה לפגישה עם בלמי. כאשר בלמי לא הופיע, ויליאמס הבין מה קרה, והפליג דרומה לנסאו ב״מריאן״ . נולנד חיפש גם את בלמי מחוץ למיין, כשלא מצא אותו, הוא לקח את הספינה ״אן גאלי״ דרומה, פשט על אוניות לאורך הדרך לפני שקיבל חנינה בבהאמה .
תהילה מאוחרת.
ביולי 1984, בלמי התפרסם שוב כאשר הוכרז על גילוי שרידי ספינת הדגל שלו "ווידה", שהפכה לספינת הפיראטים האמיתית הראשונה שהתגלתה אי פעם בצפון אמריקה. בזמן שקיעתה, הווידה הייתה האוצר הגדול ביותר של הפיראטים שנלכד אי פעם. האוצר שצברה היה בערך 4.5 עד 5 טון, כולל כמויות אדירות של אינדיגו, שנהב, זהב, ו -20,000 עד 30,000 לירות שטרלינג, המחולק ל-180 שקים של 23 ק"ג כל אחד. תגלית האונייה נעשתה בשנת 1982 על ידי צוות צלילה שהובל ומומן על ידי החוקר התת-ימי בארי קליפורד.
השרידים היו מתחת ל -4.5 מ' מים בלבד וחצי מטר של חול.