"החיים הוראות שימוש" הוא רומן רחב יריעה. הוא משתרע על למעלה מ-600 עמודים, ב-99 פרקים, בלווית נספחים רחבים וכולל מאות דמויות. הספר נכתב תוך ציות לשורה של אילוצים ומגבלות מתמטיות שכפה המחבר על עצמו ברוח תנועת אוליפו אליה השתייך. הוא מתאר בית דירות ברחוב סימון-קרוּבֶּליֶה 11 - כתובת דמיונית בפריז, ועובר בשיטתיות על פני כל החדרים בבית ומתאר את סיפורם. הבית המתואר מוצג בפנינו מנקודת ראותו של וולן הצייר, אחד הדיירים. הקיר הקדמי כביכול "הוסר" ממנו וכל החדרים נגלים כמו בבית בובות. כל פרק מתאר חדר אחר בבית, את תכולתו ואת דייריו בהווה ובעבר. כל סיפורי החדרים מצטרפים ליצירה אחת כמו חלקיו של פאזל. לתיאור זה, של בנית והרכבת פאזל יש מקום מרכזי גם בתכנו של הספר, כלומר תכנו מתאר את מבנהו. בכתיבת הספר כמו גם בקריאתו שזור אלמנט חזק של משחק. פרקי הספר כתובים בסגנונות שונים ובסוגות שונות.
על האילוצים בכתיבת הספר.
הספר מוקדש לזכר רמון קנו, המייסד של חבורת אוליפו, וכולל סדרת אילוצים ברוח החבורה.
חזית הבית הפתוחה בפנינו מכילה 100 חדרים שפרקי הספר מתארים 99 מהם. על חדר אחד הוא מדלג. החדר החסר, כמוהו כחלק החסר בפאזל. סדר הפרקים-החדרים שרירותי ומדמה את תנועת הפרש בחידת מסע הפרש - חידה מתמטית שבה אמור פרש שחמט לנוע על פני לוח משובץ כך שיגיע לכל המשבצות ויבקר בכל משבצת פעם אחת בדיוק. הסיפור בכל חדר מבוסס על רשימת מרכיבים ואילוצים מחולקים לפי נושא שנבחרים מתוך רשימות. כך למשל יכולה רשימה להכיל יצירה מוזיקלית, חפץ, צבע ותאריך מסוים, וכל אלה חייבים להופיע בפרק. הספר כולל נספח המסביר את אותם אילוצים. ב-1993 פורסמה חוברת המטלות המפורטת ששימשה את פרק בתהליך הכתיבה.
על מבנה הספר.
הספר "מצלם" את מצב הבניין ומה שנמצא בחדריו ברגע נתון, 23 ביוני 1975, בשעה 20:00. הוא גדוש תיאורים מפורטים של אלפי פריטים, רהיטים, חפצים, יצירות אמנות, קטלוגים, מאכלים, וכולל תערובת מתעתעת של דמויות מקומות ואירועים אמיתיים, בדויים וספרותיים, ציטוטים, רמיזות והעתקות מיצירות אחרות שכולם מצטרפים למעין פאזל עצום. כל פרק-חדר הוא סיפור נפרד, יחידת טקסט שעומדת בפני עצמה. חלק מהסיפורים עומדים במנותק, ואילו סיפורים רבים אחרים נשזרים זה בזה ויוצרים תמונה רחבה. כאמור סדר הכתיבה שרירותי לחלוטין ובהתאם לכך הסדר והאופן בו מתחברים הסיפורים. ניתן לקרוא את הפרקים בכל סדר אחר, ולהיעזר לשם כך בנספחים שבסוף הספר שהם חלק בלתי נפרד ממנו. בכך דומה מבנה הספר לקריאה ומעבר בין קישורים כמו באינטרנט.
הדמויות העיקריות.
פרקי הספר מכילים כ-2,000 דמויות, אך שלוש מתוכן הן העיקריות והעלילה סובבת סביבן.
הנספחים בספר.
הספר כולל מספר נספחים שמסייעים לקורא להתמצא במרחב המסובך. נספחים אלה הם חלק בלתי נפרד מהיצירה.
כל הנספחים מדגישים את העובדה שלפרקים ולסיפורים בספר אין סדר טבעי.
בנוסף, כוללת המהדורה העברית נספחים נוספים
קבלה והשפעה.
עקב המוניטין של הסופר זכה הספר לחשיפה ועורר ציפייה רבה עוד בטרם פרסומו. לאחר צאתו זכה בפרס מדיסיס היוקרתי. איטאלו קאלוינו הגדיר את צאתו של הספר "האירוע הספרותי החשוב ביותר במאה ה-20". העיתון לה-מונד כלל אותו ברשימת שנכתבו במאה ה-20. הצלחתו אפשרה לפרק לעזוב את עבודתו ולהתפרנס מכתיבה. הגרסה העברית בתרגומו של עידו בסוק יצאה ב-2005 בהוצאת בבל שהוציאה את מרבית תרגומי פרק לעברית.
השימוש בשם הספר.
השם המיוחד של הספר נקלט והפך לבטוי שגור בשפה הצרפתית, בכל מיני וריאציות. בישראל נפתחה בשנת-2011 תערוכה בשם "החיים: הוראות שימוש" שהוצגה במוזיאון ישראל. פרט לשם לא הייתה לתערוכה שום זיקה לספר. בעקבות דרישתה של הוצאת בבל, בעלת הזכויות בספר, שונה שם התערוכה.
Anthem of the Peaceful Army
Anthem of the Peacful Army הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק האמריקאית Greta van fleet. האלבום יצא ב-19 באוקטובר 2018, אחרי שני מיני-אלבומים, Black Smoke Rising ו-From The Fires. הסינגל הראשון, "When The Curtain Falls" יצא ביולי 2018. האלבום היה במקום הראשון במכירות בארצות הברית בשבוע הראשון ליציאתו, ומכר כ-80,000 עותקים.
רקע.
הלהקה נוסדה ב-2012, אך ביצעה בעיקר הופעות מקומיות וסיבובי הופעות עד 2017, עם שחרור שני מיני-אלבומים: Black Smoke Rising ו-From The Fires. הלהקה זכתה להצלחה עם הוצאת שני ה-EP, בעיקר עם הסינגלים "Highway Tune" ו-"Safari Song", שדורגו שניהם במקום הראשון במצעד "Billboard Mainstream Rock" במשך חמישה שבועות ושלושה שבועות בהתאמה. עם הצלחות השירים, החלה הלהקה בהקלטת אלבום אולפן באורך מלא, כשהם עדיין ממשיכים להופיע למען קידום שני ה-EP שלהם.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי כל חברי הלהקה.
Anthem of the peacful army
המנון האיטי
ההמנון הלאומי של האיטי הקרוי בשם "La Dessalinienne" (מצרפתית: שיר הדסלין). ההמנון נכתב על ידי ג'סטין להריסון והולחן על ידי ניקולאס ג'פרארד. ההמנון נקרא על שמו של המנהיג המהפכן ושליטה הראשון של האיטי, ז'אן-ז'אק דסלין.
היסטוריה.
ב-1903 נערכה תחרות לכתיבת ההמנון הלאומי שנערכה כהנצחה ביום השנה ה-100 למרד העבדים בהאיטי. מילות השיר שנכתבו על ידי ג'סטין להריסון והלחן הצבאי שכתב ניקולאס ג'פרארד זכו בתחרות, ההמנון זכה למעמד רשמי כשנה לאחר מכן, ב-1904.
ב-1903 בוצעה גרסת בכורה להמנון ששר הזמר ההאיטי המשפיע, אוגוסט דה פרדינס, הידוע בכינויו קנדג'ו.
גרסה לא רשמית.
קיימת גרסה בקריאולית האיטית שנוצרה על ידי ריימונד א. מויס. הזמר ההאיטי, אנסי דרוז, עזר לפרסם את השיר. אף על פי שגרסה זו צברה פופולריות רבה ברחבי המדינה, בחוקת האיטי (1987) אין הזכר כלשהו לגרסה זו.
יחסי אזרבייג'ן–ארמניה
אין יחסים דיפלומטיים בין ארמניה לאזרבייג'ן, בעיקר בשל סכסוך נגורנו-קרבאך המתמשך. בין המדינות השכנות היו יחסים רשמיים בין 1918 ל-1921, במהלך עצמאותן הקצרה מהאימפריה הרוסית שהתמוטטה, בתור הרפובליקה הראשונה של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן; יחסים אלה התקיימו מהתקופה שלאחר המהפכה הרוסית עד לכיבוש והסיפוח על ידי ברית המועצות. בגלל שלושת המלחמות שניהלו המדינות במאה החולפת - האחת משנת 1918 עד 1921, השנייה משנת 1988 עד 1994 והשלישית בשנת 2020 -מקיימות השתיים יחסים מתוחים
היסטוריה.
היחסים בין 1918 ל-1921.
עם התפוררותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ועם הכרזת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה העצמאית ב-26 במאי 1918, הכריזו אזרבייג'ן וגם ארמניה על עצמאותן באותו יום, 28 במאי 1918. גם ארמניה וגם אזרבייג'ן הביאו טיעונים היסטוריים ואתניים לטריטוריה שאותה הם ראו שלהם; המחלוקות הטריטוריאליות הללו הובילו למלחמת ארמניה–אזרבייג'ן בין 1918 ל-1920, סדרה של סכסוכים שהסתיימו רק כאשר ארמניה וגם אזרבייג'ן סופחו על ידי ברית המועצות.
התקופה הסובייטית (1922–1991).
עם הקמת ברית המועצות בשנת 1922, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית הפכו למדינות גרורות, בתחילה כחלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, ומשנת 1936 כישויות נפרדות. היחסים בין שתי האומות, כולל במחוז האוטונומי נגורנו-קרבאך (NKAO), היו בדרך כלל שלווים וידידותיים תחת השלטון הסובייטי. אף כי התרחשו מדי פעם עימותים, ובמיוחד המחאות הציבוריות של 1948 ו-1964 בארמניה, שהביאו לבריחה של מספר גדול של אזרים, הם לא נותרו ידועים בציבור הרחב בגלל צנזורה סובייטית קפדנית.
בשנת 1988, הארמנים בקרבאך הצביעו להיפרד ולהצטרף לארמניה. זה, יחד עם מעשי טבח בארמניה ובאזרבייג'ן הביאו לסכסוך שנודע כמלחמת נגורנו קרבאך. האלימות הביאה לכיבוש ארמני "דה-פקטו" של NKAO לשעבר ושבעה אזורים אזרבייג'אניים שהופסקו למעשה כאשר שני הצדדים הסכימו לקיים הפסקת אש שנמשכה מאז מאי 1994. בסוף 1995 הסכימו שניהם גם לתיווך בקבוצת מינסק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. קבוצת מינסק מנוהלת כיום על ידי ארצות הברית, צרפת ורוסיה, והיא כוללת את ארמניה, אזרבייג'ן, טורקיה ומספר מדינות מערב אירופה.
אחרי 1994.
לאחר המלחמה היחסים בין ארמניה לאזרבייג'ן נותרו מתוחים מאוד. בשנת 2008 הצהיר נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב כי "נגורנו קרבאך לעולם לא תהיה עצמאית; העמדה שלנו מגובה גם על ידי מתווכים בינלאומיים; ארמניה צריכה לקבל את המציאות" ובנוסף "ב-1918 ירוואן ניתנה לארמנים. זו הייתה טעות גדולה. ח'אנות אריוואן הייתה חלק מהשטח האזרי, והארמנים היו אורחים כאן".
שתי המדינות עדיין מצויות במצב במלחמה מבחינה טכנית וממשלת אזרבייג'ן מאיימת באופן קבוע לקחת מחדש את נגורנו-קרבאך בכוח צבאי, אם הגישור של קבוצת מינסק לא יצליח.
בשנת 2008, ב"התכתשויות מרדקרט", התנגשו ארמניה ואזרבייג'ן על נגורנו קרבאך. הלחימה בין שני הצדדים הייתה קצרה, עם מעט נפגעים משני הצדדים.
ביוני 2010 התרחשה התלקחות מהסכסוך, וכתוצאה מכך נהרגו ארבעה חיילים ארמנים וחייל אזרי אחד. העימות התרחש יום לאחר שיחות שלום בין נשיאי ארמניה ואזרבייג'ן שהתקיימו במוסקבה.
ב-31 באוגוסט 2010, התנגשות בגבול הרגה שלושה ארמנים ושני אזרים, אף כי הצבא הארמני טען כי עד לשבעה אזרחים נהרגו בקרב. שני הצדדים האשימו את האחר באירוע. זה קדם לאירוע נוסף ב-4 בספטמבר בו נהרגו שני חיילים מאזרבייג'ן ונפצע ארמני אחד.