ההצעה הזוכה הוגשה על ידי ג'ניה אוורבוך, אשר הכינה מספר שנים קודם לכן את התוכנית לסלילת כיכר דיזנגוף בתל אביב. על פי תוכניתה נבנתה כיכר שקועה, אליה הוזמנו המבקרים לרדת במספר מדרגות ולהתנתק מהמולת העיר. הבתים סביב הכיכר תוכננו כך שישלימו את העיצוב הכולל ויצרו מכלול עירוני אחיד.
הענקת השם לכיכר.
ב-24 בפברואר 1942 הוטבעה בים השחור, סמוך לחופי טורקיה, ספינת המעפילים סטרומה כשעל סיפונה 769 מעפילים מרומניה. כל הנוסעים, למעט ניצול אחד, טבעו באסון הנורא, אשר זיעזע את היישוב היהודי בארץ ישראל. אנשי המועצה המקומית חולון החליטו לקרוא לכיכר החדשה אותה תכננו ובנו באותם ימים על שמה של אניית המעפילים סטרומה.
עיריית חולון ממשיכה לשמר את זכרם של קורבנות אניית המעפילים "סטרומה" ולציין את גורלה בדרכים שונות. בשנת 2012, לציון מלאת 70 שנה לאסון טביעתה, יזמה עיריית חולון קשר עם הניצול היחיד ששרד את הפגיעה באנייה, ואת העלאת זיכרונותיו על הכתב. דוד סטוליאר בן ה-89, אשר אותר מספר שנים קודם לכן בארצות הברית על ידי סטודנט בשם שי אליאש, נענה לבקשה, ודבריו הוקראו בטקס מיוחד שנערך בתיאטרון חולון.
הקמת האנדרטה במרכז הכיכר.
בשנת 1968 פנה זוג עולים יוצאי רומניה, בשם יצחק משה וג'וזפין פיינשטיין, אל פנחס אילון, ראש העיר חולון, בבקשה להציב במרכז כיכר סטרומה אנדרטה לזכר קורבנות האסון. שניים מילדיה של ג'וזפין פיינשטיין, הרי ומירצ'ה, טבעו באסון ה"סטרומה". בת נוספת בשם יוספינה, שהייתה אמורה לעלות גם כן על סיפון האונייה, נשארה בבית עקב התנגדות של אביה לשלוח את כל ילדיו יחד לדרך המסוכנת. בעקבות הסכמתו של ראש העיר להקמת האנדרטה, ארגנו בני הזוג פיינשטיין חבורה של יוצאי רומניה ומימנו את בנייתה.
הם פנו אל אנדריי רבס, פסל יליד רומניה שעלה לישראל בשנת 1959 והתגורר בחולון. כאשר הגיע רבס לחולון העמיד לרשותו פנחס אילון סדנת פיסול ללא תשלום, ובשנת 1964 יצר רבס את פסל "הדוב" שהוצב ב"גן אריה ורבקה שנקר" שברחוב פרישמן. בעקבות פנייתם של בני הזוג פיינשטיין יצר רבס בשנת 1968 את האנדרטה לקורבנות האניה "סטרומה".
הקמת האנדרטה הושלמה בחודש יולי והיא נחנכה ב-21.8.1968 בנוכחות מאות מקרובי משפחתם של הקורבנות. את הלוט מעל האנדרטה הסירה ציפורה שרת, אלמנתו של משה שרת אשר ליוותה את הפעולות להקמת האנדרטה ונתנה למפעל זה את חסותה.
שינוי מבנה הכיכר.
מבנה כיכר סטרומה, עם הקרקעית המונמכת, עורר קשיים רבים בעונת החורף. בימים בהם ירדו גשמים מרובים הוצפה הכיכר כליל והקשתה מאוד את חיי התושבים שגרו בבתים סביבה.
בשנות ה-90 בוצע בכיכר סטרומה שיפוץ מקיף, במסגרתו הועלתה קרקעית הכיכר השקועה למפלס הרחוב המקיף אותה. האנדרטה המוצבת במרכז הכיכר, אשר הועתקה ממקומה באופן זמני במהלך עבודות השיפוץ, הוחזרה למקום תוך שינוי כיוון והפניית חזית האנדרטה לצד מזרח. למרגלות האנדרטה נבנתה מזרקת מים שהוקמה על ידי חברת "אשד מזרקות ועיצוב במים" מאשדוד.
בשנת 2011 הודיעה עיריית חולון על כוונתה לחדש את פניה של הכיכר הוותיקה. הפעילות נעשתה כחלק מתוכנית בניין עיר (תב"ע) שנועדה לשקם את כיכר סטרומה ולשחזר את מראה הכיכר כפי שתוכנן במקור על ידי ג'ניה אוורבוך. הפעילות תוכננה על ידי חברת האדריכלים "אלון בן נון".
בתחילת שנת 2019 החלה עיריית חולון בביצוע שיפוצים מקיפים בכיכר וסביבתה, במסגרתם מוחלפות תשתיות עירוניות, ומיושמת התוכנית לשיקום פני כיכר סטרומה.
בית המשקם (חולון)
בית המשקם הוא מבנה תעשייתי במרכז העיר חולון אשר הוקם בסוף שנות השלושים כמחסן ספרים של הוצאת אמנות. בתקופת מלחמת העולם השנייה נתפס המבנה על ידי הצבא הבריטי ושימש כחלק מהמחנה הצבאי שהוקם לצד בתי המועצה המקומית חולון. בתחילת שנות החמישים נרכש המבנה על ידי מדינת ישראל ושימש את משרד העבודה כמרכז הכשרה וכמפעל מוגן של חברת המשקם. בשנת 2010 נמכר המבנה ליזם פרטי, אשר שימר את חלקו המערבי ובנה בית מגורים חדש על חורבות חלקו המזרחי של המבנה.
הרקע להקמת המבנה.
הוצאת אמנות ברוסיה ובגרמניה.
בשנת 1917, לרגל מלאת 50 שנה להלל זלוטופולסקי, נוסדה הוצאת הספרים אמנות על ידי שושנה פרסיץ.הייתה זו תקופת המהפיכה ברוסיה, ובפני מקימי הוצאת הספרים עמדו קשיים רבים וסכנות. בשנת 1923 עזבה הוצאת אמנות את רוסיה בכוונה לעלות לארץ ישראל, אולם בעקבות מחלתה של שושנה פרסיץ עברו בני הזוג להתגורר בעיר המבורג שבגרמניה, שם התגבשה סביבם קהילה של סופרים יהודים שעזבו את רוסיה הוצאת הספרים הוקמה מחדש בעיר הגדולה פרנקפורט שבקרבת המבורג, שם הוצאו לאור ספרים חדשים רבים. תנאי האינפלציה הקשים בגרמניה בתקופת הרפובליקה איפשרה להדפיס ספרים במחירים זולים מאוד, ועובדה זו אפשרה להוצאת אמנות להדפיס גם ספרי ילדים מתורגמים שזכו לפופולריות רבה. בשנת 1925 ביקשו בני הזוג פרסיץ לעלות לארץ ישראל, אולם יוסף פרסיץ נפטר באופן פתאומי בעיר פריז לשם נסע על מנת למכור את רכושו. יוסף פרסיץ הובא למנוחות על הר הזיתים בירושלים, ואלמנתו שושנה עלתה עם ילדיה לארץ ישראל.
הוצאת אמנות בתל אביב.
הוצאת אמנות הייתה בעלת מוניטין רב כאשר הגיעה לארץ ישראל, והיו שניסו להתחזות אליה על מנת ליהנות ממוניטין זה.
בחודש פברואר 1926 התיישבה הוצאת אמנות בבית לב שברחוב רוטשילד בתל אביב, והתארגנה לקראת חידוש פעילותה. הנהלת הוצאת הספרים יזמה תוכנית מינויים שנתית אשר הציעה ללקוחותיה לרכוש מנוי במחיר של 120 גרוש מצרי אשר יעניק לו 12 ספרים בשנה.
אגודת הסופרים בארץ ישראל קיבלה בברכה את הוצאת אמנות, אשר נודעה בפעילותה לקידום הספר העברי, ואת מנהלתה שושנה פרסיץ.
בסוף חודש ינואר 1930 החלה הוצאת אמנות להקים מבנה חדש ברחוב שינקין פינת רחוב פיארברג בתל אביב. המבנה, שעלות הקמתו הוערכה בסכום של 15 אלף לא"י, כלל שתי קומות כשבקומה הראשונה הוצבו מכונות הדפוס ובקומה השנייה ישבה מערכת ההוצאה.
אנשי הוצאת אמנות, ושושנה פרסיץ שעמדה בראשם, ראו בהדפסת הספרים העבריים מעשה של שליחות ציונית, ולא אמצעי להפקת רווחים. לא אחת הודפסו הספרים ונמכרו במחירי הפסד על מנת לקדם את מטרות הרעיון הציוני. ניהול גרעוני פגע במצבה העסקי של הוצאת אמנות, חייב אותה ליזום ביוזמות שיווק חריגות שעוררו נגדה ביקורת מצד אנשי ציבור שמרניים, ויכול היה להימשך אך ורק בזכות תרומות שהתקבלו מבני משפחתה של שושנה פרסיץ.
מעבר הוצאת אמנות לחולון.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחרם בית אמנות בתל אביב על ידי הצבא הבריטי, ומחסני הספרים הועברו לחולון. זמן קצר לאחר מכן החרים הצבא הבריטי גם את בית אמנות בחולון, ובית ההוצאה נאלץ לפזר את מחסני הספרים בין תשעה אתרים ברחבי תל אביב. המחסן העיקרי הועבר ליפו, שם הוצת בשנת 1946 על ידי פורעים ערבים. אנשי הוצאת אמנות הצליחו להוציא את הגלופות מן המחסן ולהעבירן לתל אביב מספר ימים לפני השריפה, אולם למעלה משלושה מיליון ספרים הושמדו באש.
המבנה בשימוש הצבא הבריטי.
המחנה הצבאי הבריטי.
שלטונות הצבא הבריטי הקימו את המחנה הצבאי בשטח הפנוי שהיה מדרום לבתי שכונת אגרובנק. בחלקו המערבי גבל המחנה עם רחוב אוסישקין ובמזרח עם רחוב אז"ר, בצפון עם רחוב הפלמ"ח ובדרום עם רחוב סוקולוב. על מרבית השטח, שהוקף בגדר, הוקמו אוהלים בהם התגוררו החיילים. המבנה של הוצאת אמנות לשעבר, אשר היה ממוקם מחוץ לגדר, בפינה הדרום מזרחית של המחנה, שימש את מפקדת המחנה.
המבנה היה מורכב משני חלקים עיקריים. חלקו המזרחי הכיל אולם גדול, שם עמדו במקור מכונות הדפוס של הוצאת אמנות ומחסני הספרים. הבריטים מיקמו באולם זה את המטבחים, חדרי האוכל ואת מחסן הנשק של המחנה. חלקו המערבי של המבנה היה בן שתי קומות, ובמשרדים שבקומה השנייה, אשר שימשו במקור את משרדי הוצאת אמנות, שיכנו הבריטים את מגורי הקצינים. "היה זה אולם מאורך בעל שתי כניסות... באולם היה מזנון, כורסאות ורדיו, ומשני צדדיו דלתות לחדריהם של הקצינים ולחדרי השימוש והרחצה שלהם".
בראשית בשנת 1946 ישבו במחנה הצבא בחולון חיילים מחטיבת רובאי המלך האפריקנים. החיילים האפריקאים לא הורשו להיכנס אל המבנה ששימש את הקצינים הבריטים, למעט קבוצה בת שישה חיילים ששמרה בשעות הלילה על מחסן הנשק שהיה בקומת הקרקע של המבנה.
התקפת ארגון הלח"י על המחנה.
ב-6 בפברואר 1946 תקף ארגון לח"י את המחנה הצבאי בחולון, וזאת במטרה לשדוד את מחסן הנשק שהיה שמור בקומת הקרקע של מחנה אמנות, מתחת לקומת מגורי הקצינים. בראש הכוח שמנה כעשרים לוחמים עמד יעקב בנאי ("מזל"), וסגנו היה יעקב גרנק (דב).
אנשי הלח"י הגיעו למחנה עם חשיכה במכונית משא מכוסה ברזנט, זמן קצר לאחר שערכו הבריטים את מסדר הערב של השומרים. מיד בתחילת ההתקפה נהרג הזקיף האפריקאי שעמד בשער המחנה שמול המבנה, ועוזרו נפצע קשה. חלק מהלוחמים עלו אל הקומה השנייה של המבנה וריתקו באש וברימונים את הקצינים שהסתגרו בחדריהם. קצין הרפואה של המחנה, אשר ניסה לתקוף את לוחמי לח"י נורה ונהרג.
כוח לוחמים בפיקודו של דב פרץ אל תוך מחסן הנשק, שיתק את השומרים באמצעות רימונים, ומיד החלו להעמיס את הנשק על מכונית המשא. במשך 40 דקות נלקחו ממחסן הנשק 70 רובים, 24 תת מקלעים, 8 מקלעי ברן ו-4 מרגמות, ולאחר העמסת הנשק ניתנה הוראת נסיגה. כל הלוחמים הצליחו להימלט כמעט ללא פגע, ורק מספר לוחמים נפצעו פצעים קלים מאש לא יעילה שנורתה אליהם מכיוון אוהלי המחנה.
התפרעות החיילים האפריקאים.