בשנת 1361 הנסיך ווייסלב, מתוך שאיפה לכבוש עוד כמה שטחים, החל במלחמה נגד רפובליקת רגוזה. בני רגוזה פנו אז לכמה אנשי מפתח בסרביה עם בקשה להתערב כדי לעצור את הקרבות שהזיקו לדבריהם לשני הצדדים. ב-1362 פנו בני רגוזה אף ל"סטווילאץ" לזר והביאו לו כמתנה שלושה גלילי בגדים. צנועה ככל שהייתה, העידה מתנה זו על מידה של השפעה שהייתה ללזר בחצר הצאר אורוש החמישי. באוגוסט 1362 בין הנסיך וויסלב ורגוזה נחתם הסכם שלום. בתעודה מיולי 1363 שבו אישר הצאר אורוש חילופי אדמות בין הנסיך ווייסלב וה"צ'לניק" מוסה, הוזכר לזר כעד. מוסה היה נשוי לאחותו של לזר, דראגאנה, לפחות החל מ-1355. תארו של מוסה, "צ'לניק" היה גבוה מזה של סטווילאץ.
אציל במעמד בינוני.
מעשי לזר בין השנים 1363–1371 אינם מתועדים היטב במקורות. ככל הנראה, הוא עזב את חצר הצאר ב-1363 או ב-1365. הוא היה בן 35 והיה תקוע עדיין במעמד של "סטווילאץ". הוא חזר לאדמותיו על גדות האיבר, מורבה הדרומית ומורבה המערבית. מושבו הראשי היה קרושבאץ.
בספטמבר 1363 נפטר באופן פתאומי גדול האצילים האזוריים, הנסיך ווייסלב. האחים מרניאבצ'ביץ' - ווקאשין ויובאן אוגליישה, תפסו את מקומו כבעלי הכוח במדינה. הם שלטו במרחבים גדולים בדרום הקיסרות, בעיקר בחבל מקדוניה. ב-1365 הכתיר הצאר אורוש את ווקאשין כמלך שותף. יש הסבורים שזו הייתה הסיבה לעזיבתו של לזר את חצר הצאר, מכיוון שהתנגד למהלך זה של אורוש. בערך באותו זמן קודם גם יובאן אוגליישה כדספוט.
אחיין של הנסיך וויסלב, ניקולה אלטומנוביץ', בן ה-20, הצליח להשתלט על רוב השטחים של דודו המנוח. באותן השנים לזר זכה גם הוא באוטונומיה והתחיל את הקריירה שלו כבעל אחוזות אזורי. לא ברור איך התפשטה שליטתו הטריטוריאלית אך ידוע כי גרעין ישותו הפאודלית לא הייתה האחוזה שירש במבצר פרילפאץ, שנפלה לידי ווקאשין. השטח בשליטת לזר התמקם בערך באזור שגבל עם הישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' בדרום, עם זו של ניקולה אלטומנוביץ' במערב ועם זו של רסטיסלאליץ' בצפון.
ספרו של מוורו אורבין, "ממלכת הסלבים" שפורסם בפזארו ב-1601 מתאר אירועים שלזר עמד במרכזם. מפני שתיאור זה אינו מאושש על ידי מקורות אחרים, היסטוריונים אחדים מעמידים אותו בספק.
לפי אורבין, ניקולה אלטומנוביץ' ולזר שכנעו את הצאר אורוש להצטרף אליהם במתקפתם המתוכננת נגד האחים מרניאבצ'ביץ'. ההתנגשות בין שני המחנות הסרביים התרחשה בקוסובו ב-1369.
לזר עזב את שדה הקרב זמן קצר אחרי תחילתו. בני בריתו המשיכו בלחימה אך הובסו על ידי בני מרניאבצ'ביץ'. אלטומנוביץ' נמלט על נפשו, בעוד הצאר אורוש נפל בשבי והוחזק זמן מה במעצר. קיימים רמזים כי שני השליטים השותפים, הצאר אורוש והמלך ווקאשין מרניאבצ'ביץ' הפרידו את דרכיהם כשנתיים לפני הקרב המתואר.
בשנת 1370 לקח לזר מאלטומנוביץ' את העיר רודניק, מרכז כורים עשיר. ייתכן כי זו הייתה תוצאה של תבוסת אלטומנוביץ' שנה קודם לכן.
מכל מקום שיקם אלומנוביץ' מהר את כוחו בעזרת מלך הונגריה שפרש עליו את חסותו.
נסיך.
לא ידוע בדיוק ממתי החזיק לזר בתואר "נסיך"= קנז. המקור המוקדם ביותר שמעיד על כך הוא תעודה מרגוזה בלטינית מ-22 באפריל 1371 שבו מדברים על Comes Lazarus. בסרביה של ימי הביניים "קנז" לא היה מונח מוגדר היטב, הוא לא הצביע על מעמד מסוים קבוע בהייררכיה הפאודלית. זה היה מעמד גבוה במאה ה-12, ירד קצת בחשיבותו במאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14. בימי הצאר אורוש, כשהכוח המרכזי של הצאר ירד, התואר חזר ליוקרתו של פעם. החזיק אותו גם וייבלסב ויינוביץ' עד יום מותו ב-1363.
עלייתו לשלטון.
ב-1354 הטורקים העות'מאנים כבשו את גליפולי מידי הביזנטים. עיר זו בקצה הדרום-מזרחי של חצי האי בלקן הייתה הכיבוש הראשון של העות'מאנים באירופה. משם התפשטו העות'מאנים לתוך הבלקן ובשנת 1370 חדרו לשטחי סרביה, במיוחד בישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' במזרח מקדוניה. צבא של האחים מרניאבצ'ביץ' פשט אל השטח הנכבש על ידי הטורקים והתעמת איתם בקרב מריצה ב-26 בספטמבר 1371.
העות'מאנים חיסלו את הצבא הסרבי. שני האחים, המלך ווקאשין והדספוט יובאן אוגליישה נהרגו בקרב. בנו ויורשו של ווקאשין, המלך מרקו, הפך למלך שותף של הצאר אורוש. בדצמבר 1371 נפטר אורוש ללא ילדים, וכך הסתיים שלטון בית נמאניץ', שמשל בסרביה למשך מאתיים שנה. השליט הרשמי של הממלכה הסרבית, שבפועל, חדלה להתקיים כמדינה מאוחדת, היה המלך מרקו מרניאבצ'ביץ'. עם זאת אצילים סרבים שצברו כוח סירבו להכיר בו כשליט עליון. הם תקפו אחוזות של משפחת מרניאבצ'ביץ' במקדוניה ובקוסובו. האחים באלשיץ', שליטי זטה, כבשו את פריזרן ואת פץ'.
הנסיך לזר רבש את פרישטינה ואת נובו ברדו, והחזיר לעצמו את מורשתו המקורית, מצודת פרילפאץ. האחים דראגאש - יובאן וקונסטנטין, יצרו את ישותם המדינית במזרח מקדוניה. המלך מרקו לעומת זאת נשאר עם שטח יחסית קטן במערב מקדוניה מסביב לעיר פרילפ.
אלמנתו של יובאן אוגליישה, ילנה, הפכה לנזירה בשם יפימיה והתארחה בביתו של הנסיך לזר ושל מיליצה.
אחרי מפלתם של האחים מרניאבצ'ביץ', עלה כוחו של ניקולה אלטומנוביץ' כשוע החזק ביותר במדינה הסרבית המתפוררת. בעוד שלזר כבש את פרישטינה ואת נובו ברדו, ניקולה כבש מחדש מידיו את רודניק. בסביבות 1372 הנסיך לזר, והבאן של בוסניה, טוורטקו קוטרומניץ' כרתו ברית נגד ניקולה.
לפי מקורות מרגוזה, ונציה תיווכה הסכם בין ניקולה אלטומנוביץ' לג'ור'אג' באלשיץ' על מנת ששניהם יתקפו את רגוזה. ניקולה היה אמור לספח את פליישאץ ואת סטון, החלקים של חבל זהומליה שהיו בשליטת רגוזה. אולם לאיוש הגדול, מלך הונגריה, הזהיר בחומרה את שני בני הברית החדשים להימנע מכך. בגלל הברית עם ונציה, שהייתה יריבה של הונגריה, איבד ניקולה אלטומנוביץ' את חסות מלכי הונגריה.
לזר, שהתכונן לעימות עם ניקולה, הבטיח למלך לאיוש להיות בן חסותו באם המלך יעמוד לצידו.
בסופו של דבר תקפו הנסיך לזר והבאן טרווטקו את ניקולה אלטומנוביץ' בשנת 1373 והביסו אותו. ניקולה עצמו נתפס במצודתו, באוז'יצה והופקד כשבוי בידי אחייניו של לזר, האחים מוסיץ'. הם ניקרו לו את העיניים (לפי אורבין, בהסכמתו בשתיקה של לזר). לזר הסכים לבסוף להיות בן חסות למלך הונגריה.
הבאן טוורטקו סיפח למדינתו את אותם החלקים של זהומליה שהחזיק ניקולה, לרבות החלק העילי של הנהרות דרינה ולים ומחוזות אונוגושט וגאצקו. הנסיך לזר וקרובי המשפחה שלו, ווק ברנקוביץ' והצ'לניק מוסה, סיפחו את רוב אחוזותיות של ניקולה. ווק ברנקוביץ' שבסביבות 1371 נשא לאישה את בתו של לזר, מרה, השיג את סייניצה וחלק מקוסובו. הצ'לניק מוסה, שהיה תחת חסות לזר, שלט על אזור מסביב ההר קופאוניק, יחד עם בניו סטפאן ולזר, הידועים כ"אחים מוסיץ'". ג'וראג' באלשיץ' השתלט על המחוזות של ניקולה שבאזור החוף:דראצ'ביצה, קונאוולה, וטרביניה. הבאן טוורטקו יכבוש אותם ב-1377.
באוקטובר אותה שנה (1377) הוכתר טוורטקו כ"מלך הסרבים, של בוסניה, של אזור ים ושל המחוזות המערביים". אף על פי
שהיה קתולי, טקס הכתרתו נערך במנזר האורתודוקסי הסרבי מילשבה, או אולי במרכז אורתודוקסי סרבי אחר. המלך טוורטקו העלה תביעות לכס המלכות הסרבי ולירושת בית נמאניץ'. אכך הוא היה מיוחס מרחוק לבני נמאניץ'. הונגריה ורגוזה הכירו בו כמלך, ואין עדויות כי הנסיך לזר התנגד באופן כלשהו לתואר החדש של בן בריתו, טוורטקו קוטרומנוביץ'.
מצד שני אין זו הוכחה שהוא הכיר בטוורטקו כריבון מעליו. המלך טוורטקו לא נהנה מתמיכת הכנסייה הסרבית, שנותרה הכוח המאחד היחיד במדינה הסרבית המפוצלת.
שיא כוחו בסרביה.
אחרי מות ניקולה אלטומאנוביץ' התבלט הקנז לזר כחזק בשועים בתחום האימפריה הסרבית לשעבר. כמה אצילים מקומיים התנגדו לסמכותו, אך בסופו של דבר נאלצו להיכנע. בין הידועים היו המקרים של ניקולה זוייץ' על הר רודניק ושל נובאק בלוצרקביץ' בעמק הנהר טופליצה. לזר העניק מקלט בנסיכותו לנזירים אורתודוקסים רבים שנמלטו מן השטחים שנמצאו תחת איום עות'מאני מיידי. כך עלה קרנו בהר אתוס, שהיה מרכז הנזירות האורתודוקסית. החל משנת 1350 נמצאה הפטריארכיה הסרבית בפץ' והכנסייה הסרבית במצב של סכיזמה ביחס לפאטריארכיה בקונסטנטינופול שהייתה הסמכות המרכזית של הנצרות האורתודוקסית. נזיר מאתוס בשם איסאיה שהצטיין כסופר וכמתרגם עודד את לזר לפעול למען הפיוס בין שתי הפטריארכיות. הודות למאמציהם של לזר ואיסאיה, נשלחה משלחת כמרים לפטריארכיה של קונסטנטינופול כדי לשאת ולתת בסוגיית הפיוס. משימתה הצליחה ובשנת 1375 התקבלה הכנסייה הסרבית בחזרה לשותפות עם הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הפטריארך הסרבי הסכיזמתי האחרון סאבה הרביעי, הלך לעולמו באפריל 1375. באוקטובר אותה שנה כינסו הנסיך לזר וג'וראג' באלשיץ' סינוד של הכנסייה הסרבית בפץ'. הפטריארך יפרם נבחר לראש הכנסייה החדש. הוא היה המועמד של קונסטנטינופול או אולי בחירת פשרה בין המועמדויות שהוצעו על ידי אדוני הארץ. בשנת 1379 התפטר הפטריארך יפרם לטובת ספירידון, אירוע שהיסטוריונים אחדים פרשו כפרי השפעתו של תת-זרם כנסייתי הקשור לנסיך לזר. הנסיך והפטריארך ספירידון שיתפו פעולה בצורה מופתית. הכנסייה הייתה אסירת תודה ללזר על תפקידו בסיום הניתוק מקונסטנטינופול. לזר העניק אדמות למנזרים ובנה כנסיות חדשות. מורשתו החשובה ביותר כבונה כנסיות היא מנזר ראוואניצה שבנייתו הושלמה ב-1381. קצת יותר מוקדם הוא בנה את כנסיית סטפאן הקדוש בעיר הבירה שלו, קרושבץ. כנסייה זו נודעה מאוחר יותר כ"לזריצה". אחרי 1379 בנה לזר את מנזר גורניאק בברניצ'בו. לזר נמנה גם עם מייסדי המנזרים הרומנים (ולאכים) בטיסמאנה וודיצה.