קרוב לוודאי, שבפריז פגש פרוברגר הרבה ממלחיני התקופה החשובים של צרפת, בהם שאמבונייר, לואי קופרן, דני גולטיה ואולי גם פרנסואה דיפו. שני האחרונים היו נגני לאוטה מפורסמים, שכתבו בניב הצרפתי האופייני, "סטיל בריזה", שהשפעתו ניכרה בסוויטות לצ'מבלו שפרוברגר חיבר לאחר זמן. לואי קופרן, מצדו, הושפע עמוקות מסגנונו של פרוברגר; אחד הפרלודים ללא גבולות שלו נושא כותרת-משנה "à l'imitation de Mr. Froberger". בנובמבר 1652 היה פרוברגר עד למות נגן הלאוטה הנודע בלנקרושה, שהיה ידידו. בלנקרושה עצמו לא היה מלחין חשוב, אך מותו טבע את חותמו בתולדות המוזיקה - קופרן, גולטיה, דיפו ופרוברגר כתבו כולם קינות על אובדנו.
1653–1667: שנים אחרונות בווינה, פרישה ומוות.
בשנת 1653 עבר פרוברגר בהיידלברג, נירנברג ורגנסבורג לפני ששב לווינה באפריל. הוא נשאר בחצר הווינאית בארבע השנים הבאות והוציא מתחת ידו לפחות עוד קובץ אחד של מוזיקה, הליברו קוורטו (הספר הרביעי) משנת 1656 (הספר השלישי, ליברו טרצו, אבד). נראה, שפרוברגר חש עצב עמוק בעקבות מותו של הקיסר פרדיננד השלישי ב-2 באפריל 1657 וכתב קינה לזכרו. יחסיו עם יורשו של הקיסר, לאופולד הראשון, היו מתוחים מכמה וכמה סיבות פוליטיות (כוחות רבים התנגדו לבחירת לאופולד, ביניהם המסדר הישועי ויוהאן פיליפ משנבורן, הארכיבישוף הבוחר של מיינץ; ידידו ומדריכו של פרוברגר, קירשר, היה דמות חשובה במסדר ופרוברגר קיים קשרים אמיצים עם חצר הארכיבישוף. אף על פי כן, פרוברגר הקדיש כרך חדש של יצירותיו ללאופולד), וב-30 ביוני 1657 קיבל את משכורתו האחרונה כחבר בקאפלה הקיסרית.
לא הרבה ידוע על עשר שנות חייו האחרונות של פרוברגר. רוב המידע מקורו בחילופי מכתבים בין קונסטנטין הויחנס והדוכסית האלמנה ממונבליאר, סיבילה (1620 - 1707). מאז מות בעלה לאופולד-פרדריק מווירטמברג-מונטבליאר ב-1662 חיה הדוכסית באריקור ופרוברגר היה למורה למוזיקה בערך באותו זמן, דבר המעיד על הקשר הרצוף שלו עם משפחת הדוכס מווירטמברג מאז שנותיו בשטוטגרט. מן ההתכתבות עולה, שבשנת 1665 נסע פרוברגר למיינץ, שם ניגן בחצר הארכיבישוף הבוחר של מיינץ ופגש לראשונה את הויחנס פנים אל פנים; נראה שבמהלך 1666 תכנן המלחין לחזור לחצר הקיסר בווינה, אך ככל הידוע, לא הגשים תוכניות אלה ונשאר לחיות באריקור עד מותו בשנת 1667.
דוד בסט
דוד בסט (1928 – ספטמבר 2017) היה אדריכל ישראלי.
תחילת הדרך (1952-1928).
בסט נולד בעיר ליברפול שבבריטניה. בשנת 1951 השלים את לימודי הארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת מנצ'סטר ובשנת 1952 עלה לישראל. עבודת הגמר שלו בלימודיו האקדמיים הציגה הצעת תכנון לקמפוס האוניברסיטה העברית באתר בו הוקמה לימים שכונת קריית יובל.
בשירות הציבורי (1963-1952).
עם עלייתו ארצה, התקבל בסט לפגישה אצל אדריכל ריכרד קאופמן בירושלים (בהמלצת מורו מאוניברסיטת מנצ'סטר קליפורד הולידיי, שעבד בארץ עבור ממשלת המנדט הבריטי). קאופמן סייע לו לקבל משרה אצל האדריכל, המעצב והצלם יעקב בנאור קלטר. לאחר מכן עבר לעבוד בתכנון קריית הממשלה בירושלים אצל אדריכל יוסף קלרווין, וממנו עבר לעבוד אצל אדריכל זאב רכטר בתל אביב.
בשנת 1955 הציע לו ארתור גליקסון, האדריכל הראשי של אגף השיכון במשרד העבודה (לימים, משרד הבינוי והשיכון), את תפקיד סגן האדריכל הראשי. במסגרת עבודתו, בתקופה סוערת זו של בניית הארץ, היה מעורב בסט בתכנון ובנייה של ערים וישובים חדשים רבים שהוקמו באותה העת בכל רחבי הארץ, בהכנת תוכניות אב לערים קיימות כמו טבריה ונצרת. כמו כן, היה מעורב בתכנון כבישים בין עירוניים ותכנון והקמה של מבני ציבור ומגורים רבים שתוכננו וניבנו על ידי אגף השיכון.
דרך עצמאית (1963- ).
לאחר 5 שנים בשרות הציבורי, פתח בסט משרד אדריכלים פרטי בשיתוף האדריכל אדם אייל. בשנת 1963, הוזמנו השניים לתכנן את השכונה הראשונה בערד היא שכונת יעלים, אשר היוותה פריצת דרך בתכנון העירוני בישראל. ייחודיות השכונה בא לידי ביטוי בכך שהמבנים הגדירו ותחמו שטחים פתוחים ומעברי הולכי רגל, ותכנון מבני המגורים התייחס לסוגי האוכלוסייה השונים. שכונת יעלים היוותה מודל לתכנון שכונות חדשות בכל רחבי הארץ, ובעקבות הצלחתה קיבל בסט עבודות רבות לתכנון שכונות ומבנים בערד עצמה ובערים וישובים אחרים, בין השאר בצפת, במגדל העמק, בבאר שבע ובאילת.
בהתיישבות הכפרית עסק בסט בתכנון אזורי, ובמסגרת זו תכנן יישובים כדוגמת קיבוץ גונן, שבו שבר את הקונספציה התכנונית שהייתה נהוגה באותה העת והתבססה על מבני מגורים המסודרים בשורות לאורך שבילים, ובמקום זאת תכנן בסט אשכולות של מבני מגורים שכל אחד מהם מגדיר חלל כניסה פתוח משותף עם מבטים לנוף הפתוח של עמק החולה.
במקביל, החל לעסוק בבנייה מסחרית ותכנן בשיתוף ג'ורג' קנדילס את מלון הגולף (דן) קיסריה בהזמנתו של הברון אדמונד דה רוטשילד.
בשנת 1967 יצא בסט לשנת השתלמות בתכנון ערים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבבוסטון. עם חזרתו ארצה למשרדו, הרחיב את משרדו לכ-40 עובדים, ואף פתח שני משרדים בירושלים, שהכינו בין השאר את תוכנית האב לפיתוח מרכז ירושלים. תוכנית זו, הייתה התוכנית הראשונה לאחר איחודה של העיר, שבה התקבלו החלטות אורבניות עקרוניות של פיתוח העיר, ובכלל זה: מדיניות הבנייה לגובה ששמרה על בנייה נמוכה באגן החזותי של העיר העתיקה, הקמה ופיתוח גנים במרכז העיר כגון: גן פעמון הדרור, רחובות הולכי רגל (מדרחוב בן יהודה), וכן שיקום ושימור אזורים ובכלל זה שכונת נחלאות.
במקביל, עסק בסט גם בתכנון שכונת תלפיות מזרח (ארמון הנציב), שבה גם תכנן מבני מגורים רבים ואת מרביתם של מבני הציבור, שהבולט בהם הוא בית הספר סליגסברג. במהלך התכנון פעל לשיתוף הציבור בתכנון וניהול השכונה, והיה מיוזמי הקמת מנהלת השכונה בשיתוף עם המתכננת שרה קמינקר. דגם זה, של מנהלת הממוקמת בצידו הדרומי של רכס ארמון הנציב, ולא כפי שרצו אחרים, בצד הצפוני הפונה לאגן העיר העתיקה, והודות לכך נותר הרכס הצפוני כשטח פתוח לטיילת, שממנה יוכלו לצפות לעיר העתיקה. לימים, הוקמה באתר זה טיילת שרובר. באותן שנים עסק גם בתכנון אזורי (גוש נוב) וישובים כפריים מרמת מגשימים בצפון ועד קיבוץ צאלים בדרום, שימור ושיקום שכונות ומבנים (רובע הקראים בעיר העתיקה, ושכונת סלע בנתניה).
בשנת 1984 לאור ניסיונו הרב בתכנון ערים, ובפרט בעיר ירושלים, הוזמן על ידי האו"ם לשמש יועץ בכיר בהכנת תוכנית האב של העיר המחולקת ניקוסיה בקפריסין.
בשנים האחרונות עסק בסט בתכנון בנייני מגורים, מסחר ומבני ציבור שונים ובהכנת תוכניות שלד, אב ומתאר ליישובים קיימים שונים כגון: צור הדסה, יקנעם עילית ושדרות.
במקביל לעבודות במשרדו הפרטי, עסק בסט החל משנת 1968 בהוראה וחינוך לאדריכלות. באותה שנה החל ללמד כמרצה בכיר בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון וב-1987 מונה לפרופסור חבר והמשיך ללמד עד לשנת 1995. במשך שנים אלו לימד אדריכלות וחינך אדריכלים רבים, הן בפקולטה לארכיטקורה בטכניון, והן במשרדו.
בשנות התשעים מונה מטעם המועצה להשכלה גבוהה לעמוד בראש שתי וועדות בדיקה לפתיחת בתי ספר לארכיטקטורה - הסדנא לעיצוב ואדריכלות והפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, שאותה המשיך ללוות במשך מספר שנים עד להתייצבותה האקדמית.
דוד בסט היה חבר באיגודים מקצועיים שונים וממייסדי האגודה הישראלית לתכנון סביבתי שהפכה לימים לאיגוד המתכננים בישראל.
בשנות השמונים והתשעים הצטרפו לבסט שני בניו - זהר ואהוד בסט, שבמהלך השנים עם צבירת הניסיון, הפכו לשותפים בכירים במשרד. בשנת 2012 זכה ב"אות יקיר עמותת האדריכלים".
מעקה (הלכה)
מצוות מעקה היא מצווה מהתורה המחייבת בניית מעקה לגג. המצווה מתחלקת למצוות עשה לבנות את המעקה ומצוות לא תעשה על הנחת מכשול.
חז"ל הפליגו בחשיבות מצווה זו, ואמרו שהפסיק עמוד אש בהלווייתו של רב חנינא בר פפא בין מטתו, לבין מי שלא עשה מעקה לגגו. יש שכתבו שמצווה זו מתקיימת כל רגע ורגע.
מקור המצווה.
בתורה נאמר : .
לדעת ר' נתן בתלמוד מצוות מעקה לא מצטמצמת רק במעקה אלא כל מיפגע בטיחותי העלול לגרום לסכנה יש להסיר. אך עם זאת אין מברכים על כך משום שאין זה גג.
טעם המצווה.
ספר החינוך מסביר שעל פי הדרכת התורה יש להיזהר ש"לא נסכן נפשותנו על סמך הנס". וכן בכל דבר יש להתנהג לפי חוקי הטבע
הרב משה רבקש כתב שטעם הלאו, משום שהמזלזל במצווה זו (שמירת הנפש) "כאילו מואס ברצון בוראו (להיטיב) ואינו רוצה לא בעבודתו ולא במתן שכרו, ואין לך זלזול והפקרות יותר מזה".
פרטי המצווה.
רוב פרטי הלכות מעקה מובאים בספרי:
P (מדעי המחשב)
רשת (קבוצת כוכבים)
רשת היא קבוצת כוכבים קטנה ועמומה בשמי הדרום שהוגדרה לראשונה במאה ה-17 על ידי אייזק האברכט שקראה לה "מעוין" (Rhombus). במאה ה-18 שונה שמה על ידי האסטרונום ניקולא לואי דה לאקאי ל-Reticulum - השם בלטינית של רשת או סריג שהיה מורכב על עינית הטלסקופ לשם מדידת מיקומם המדויק של הכוכבים.
כוכבי הקבוצה.
α ברשת הוא ענק צהוב במרחק של כ-160 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.3. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
β ברשת היא מערכת הכוללת לפחות שלושה כוכבים כתומים במרחק של כ-100 שנות אור עם בהירות כוללת מדרגה 3.8.
γ ברשת הוא ענק אדום במרחק של כ-490 שנות אור שבהירותו משתנה באופן סדיר למחצה בין דרגות 4.4 ו-4.6 במחזוריות של כ-25 יום.
δ ברשת הוא ענק אדום נוסף במרחק של כ-530 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.6.