בחלק השני, שנקרא "איש דגול מעיר שדה בפאריס", חובר לוסיאן לחוג של צעירים משכילים וכבדי ראש, שבראשו עומד דניאל ד'ארטאז, וכולל גם את הרופא הורציוס ביאנשון, דמות מוכרת מספרים אחרים של באלזאק כמו אבא גוריו. במקביל הוא מתחיל להתקרב לקבוצה של עיתונאים, בעיקר לאטיאן לוסטו, שכותב בכמה עיתונים ליברליים בשמו ובשמות בדויים. הניגוד בין הרצינות והאידיאליזם בחוג של ד'ארטאז לציניות ולנהנתנות של חוג העיתונאים מחייב את לוסיאן לבחור צד, והוא בוחר להפוך לעיתונאי. הוא מנצל את מעמדו החדש כדי לתקוף את גב' דה באג'רטון, שהיחסים ביניהם התקררו מאז הגיעם לפאריס, פותח ברומן עם שחקנית בשם קוראליה, שעוזבת את פטרונה המבוגר למענו, ומנהל אורח חיים בוהמיינים. בהמשך הוא נוטש את העיתון הליברלי בו כתב ועובר לצד המלוכני, מהלך שמפנה כלפיו את חצי ביקורתם של חבריו העיתונאים, כמו גם כלפי קוראליה, שסופגת ביקורות חריפות על הופעותיה. הוא מבזבז את מעט הכסף שהרוויח כמו גם את כספם של אחותו חווה ושל דוד, ובסופו של דבר אף מזייף את חתימתו של דוד על שטר חוב. לאחר מותה של קוראליה הוא עוזב את פאריס, מושפל ועני, וחוזר לאנגולאם.
באותו הזמן באנגולאם עובד דוד סישאר על המצאה חדשה: נייר מחומרי גלם זולים במיוחד, שיאפשר להוזיל את מחיר הגיליון בשיעור ניכר. השמועות על ההמצאה מגיעות לאחים קוואנטא, בעלי בית הדפוס המתחרה לבית הדפוס של סישאר. השניים מנצלים את החובות שצבר לוסיאן על חשבון דוד, ומצליחים להביא למאסרו. לוסיאן, שלאחר חזרתו לאנגולאם מבין את הצרות שהמיט על אחותו וגיסו, סבור עוד שיצליח להציל אותם, אך תקוותו נכזבת. הוא עוזב את הבית במטרה לאבד את עצמו לדעת, אך לפני שהוא משליך את עצמו לנהר הוא פוגש כומר ספרדי שמניא אותו מהמעשה. מפגש זה הוא תחילתו של הרומן זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת, שפרסם באלזאק מאוחר יותר. בסופו של דבר, כדי להחזיר את החוב המצטבר, מסכים סישאר להעביר את הזכויות על הפטנט לזכות האחים קוואנטא, שמתעשרים מאוד בזכותו.
מרדכי בוקסבאום
נגישות ישראל
נגישות ישראל היא עמותה ישראלית לקידום הנגישות בישראל. העמותה הוקמה בשנת 1999 על מנת לאפשר לאנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם להשתלב בחברה, בשוויון, בזכות, בכבוד ועצמאות מרבית. העמותה הוקמה על ידי יובל וגנר.
דרך קידום הנגישות, העמותה מקדמת את השתלבות אוכלוסיית האנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים (עבודה, לימודים, טיפול עצמי, תרבות, תיירות ופנאי). העמותה אינה מגבילה את עצמה לקידום ענייניהן של תת-אוכלוסיות ספציפיות עם מוגבלויות אלא שואפת לקדם את הנגישות לכלל אוכלוסייה זו, לרבות אנשים עם מוגבלות חושית, פיזית (ניידות), קוגניטיבית ונפשית.
תפיסת העמותה היא ש"י יצירת הסדרי נגישות ניתן לייצר מצב בו אנשים עם מוגבלות יחיו בישראל בדרך משולבת, שוויונית, מכובדת ועצמאית.
היסטוריה.
ב-18 במרץ 1987 נפצע הטייס יובל וגנר, כאשר מסוק AH-1 קוברה של טייסת 160, אותו הטיס יחד עם סא"ל , התרסק בשל תקלה טכנית. סא"ל בר אור נהרג בהתרסקות, ווגנר נפצע קשה ונותר נכה לצמיתות, על כיסא גלגלים. בשל היותו של יובל בן לנכה צה"ל היושב על כיסא גלגלים (דני וגנר) נושא הנכות והנגישות היו מוכרים לו וסייעו בשיקומו. יובל נשאר בצבא קבע למרות נכותו והגיע לדרגת סגן-אלוף בחיל האוויר הישראלי.
במהלך חייו נתקל וגנר במקומות שלא היו נגישים עבורו כנכה. הוא כתב לנשיא המדינה, עזר ויצמן, והתלונן על כך שכאב לילדים, הוא אינו יכול לחנך את ילדיו לערך החשוב - אהבת מולדת, משום שישראל כל-כך לא נגישה לנכים. ויצמן הציע לווגנר להקים עמותה שתקדם את נושא הנגישות.
העמותה הוקמה בשנת 1999 והושקה רשמית בקיץ 2000 בטקס בבית הנשיא. בין התומכים בעמותה: יד הנדיב, קרן תד אריסון, קרן משפחת רודרמן. יש לעמותה גם הכנסות מייעוץ נגישות. צוות הארגון מונה 30 עובדים, חלקם אנשים עם מוגבלות, ובנוסף עליהם כ-100 מתנדבים, בהם יו"ר העמותה וכל חברי הוועד המנהל.
הוקרה.
העמותה ומייסדה זכו בפרסים הבאים:
מונפארנס
מרושוואשארהיי
מארושוואשארהי
תלת-מימד
יאנוש בולאי
קולסינה-בל
קולסינה-בל מכיש לפי רשימת המלכים השומרית היה המלך השני של השושלת כיש 1. לפי המיתולוגיה השומרית שלט במשך 960 שנה (בחלק מן ההעתקים רשום ששלט במשך 900 שנה).
אמיתי חסון
אמיתי חסון ("שפן") (נולד ב-1934) היה טייס בחיל האוויר הישראלי שעוטר בעיטור המופת ובשני צל"שי רמטכ"ל. השתחרר לאחר סדרת תפקידי פיקוד ומטה בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה.
חסון נולד בישראל. בשנת 1952 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס מס' 13 אותו סיים בפברואר 1954. לאחר הקורס שירת כטייס ספיטפייר בבסיס רמת דוד ובהמשך כמדריך בבית הספר לטיסה ובהצבת חירום בטייסת 116. במסגרת ההכנות למבצע קדש, צורף חסון לצוות תכנון מבצע מספריים לניתוק קווי הטלפון המצרים בסיני, שנועד לעכב את הדיווחים על הפלישה הישראלית. עם פרוץ המלחמה נשלח כחלק מרביעיית מטוסי מוסטנג לביצוע המשימה, כשעליו ועל בן זוגו למבנה הוטל לנתק את קווי הטלפון מערבית למיתלה. במהלך הטיסה השתחררו מהמטוס הכבלים המיוחדים שאמורים היו לנתק את קווי הטלפון וחסון נאלץ לנתק אותם בעזרת כנפי מטוסו.
בתחילת שנות השישים, נשלח חסון לקורס מסוקי סער במשך שנה בארצות הברית והוכשר להטיס מסוק מדגם סיקורסקי S-55, כששב לישראל הוצב בטייסת החרב המתהפכת. חסון השתתף במבצעים רבים של הובלת כוחות מיוחדים אל מעבר לקווי האויב, כולל הטסת לוחמי סיירת מטכ"ל לסיני כחלק מהכנות צה"ל לכיבוש אפשרי של חצי האי. על פעולותיו זכה ב-3 ציונים לשבח, שאחד מהם הומר לימים לעיטור המופת.
בעקבות העלייה בצורך לטייסי מסוקים, הוחלט בחיל האוויר להקים לראשונה בית ספר לטייסי מסוקים. הפיקוד על ההכשרה ועל הטייסת החדשה שהוקמה לצורך כך, "טייסת ציפורי המדבר" הוטל על חסון. הקורס הראשון שהחל באפריל 1965 הועבר על מסוקים קלים מדגם בל 2-G47 ועל מסוקי סיקורסקי S-58 מ"טייסת החרב המתהפכת".
לאחר מלחמת ששת הימים, מונה לראש ענף תכנון במטה חיל האוויר ועסק בתכנון מבצעים בהם מבצע הלם, מבצע תשורה, מבצעי בוסתן ומבצע תרנגול 53, בהם למסוקי חיל האוויר היה חלק מרכזי. פיקד על כנף 15. חסון פיקד על בסיס רפידים בסיני, בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה במסגרת משלחת של חיל האוויר בארצות הברית, הוא חזר לישראל ושב לפקד על הבסיס. ב-1980 השתחרר חסון משירות הקבע.
דוד גאנז
ג'ורג' בר
ג'ורג' בר (בעבר ג'ורג' ורשה; נולד ב-5 ביוני 1960) הוא זמר ישראלי מזרחי.
ביוגרפיה.
בר נולד וגדל ביפו בשכונת עג'מי. אמו הייתה נוצרייה לבנונית, ואביו היה יהודי פולני, אשר מקורו בוורשה, פולין. את שם משפחתו המקורי, "ורשה", קיצר ל"בר".
בגיל 20 החליט בר לעשות הסבה לתחום המוזיקה, בהתחלה כנגן. הוא התחיל ללמוד אצל סלים גזלה,
המלחין של להקת העוד, ולמד לנגן על קאנון, כלי פרסי עם 70 מיתרים. כשבין שהוא רוצה לשיר
התחיל ללמוד פיתוח קול וסולפג' (השלב שקוראים תווים במילים ושרים אותם), בסופו של דבר
בר למד שמונה שנות לימודי מוזיקה.
רוב ההופעות שלו הם במועדונים ואירועים והוציא מספר דיסקים. אחד הלהיטים הבולטים שלו הוא השיר "הלו הלו". בר שר בערבית בשלל הדיאלקטים שלה, כמו עיראקית, מצרית, תוניסאית וכן בעברית.
בשנת 2001 נישא לרוזאלין, נוצרייה מירושלים ולאחר מכן עבר לאוסטרליה ושם גר במשך 12 שנים.
כיום הוא מתגורר בבת ים.
ארוג'ל
סמי סמיר
סמי סמיר (בערבית: سامي سمير; נולד ב-25 בספטמבר 1972) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון ובמאי ערבי-ישראלי.
אודות.
סמיר הוא בן למשפחה ערבית-מוסלמית שמוצאה במצרים. אחותו היא הזמרת חיה סמיר. אביו, ג'וזף סמיר, התבטא כנגד נשיא מצרים נאצר, ומצא מקלט מדיני בישראל.
סמיר למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב וסיים את לימודיו בשנת 1995.
בין השנים 1999 ל–2003 השתתף והדריך ב-"Work Center France". הוא השתתף במספר סרטים בארץ וחו"ל. הוא שיחק בסרטים גמר גביע של ערן ריקליס, בהפקה הבריטית "בני ערובה", ב"מאחורי סורגים II” של אורי ברבש, "אספלט צהוב" של דני ורטה (נוקיו), "טאהרה" של דורון ערן ובסרט "מינכן" של סטיבן ספילברג. סמיר שיחק בתפקיד משנה בסרט אגורא של הבמאי אלחנדרו אמנבר.
סמיר משמש כמנהל אמנותי ובמאי בתיאטרון פסיק בירושלים. כן השתתף בהצגות תיאטראות "המעבדה" ו"גשר", בו שיחק בתפקיד הראשי של דון ז'ואן בהצגה "דון ז'ואן", מאת מולייר, בבימויו של יבגני אריה (1998). הוא גם משמש כבמאי משנה באנסמבל "פנים חדשות".
קייטי קוריק
קתרין אן "קייטי" קוריק (באנגלית: Katherine Anne "Katie" Couric; נולדה ב-7 בינואר 1957) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה אמריקאית-יהודייה, המנחה את מהדורת החדשות הגלובלית של יאהו!. בשנים 2006–2011 הגישה קוריק את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ CBS, בעבר הייתה כתבת בתוכנית התחקירים 60 דקות ובשנים 2006–2009 הגישה את תוכנית הראיונות המקוונת השבועית "@katiecouric".
ב-5 בספטמבר 2006 קוריק הפכה לאשה הראשונה שמגישה לבד מהדורת חדשות באחת משלוש רשתות השידור הגדולות בארצות הברית. בין השנים 1991 עד 2006 קוריק הייתה מגישה בתוכנית הבוקר "Today" של רשת NBC. במאי 2011 נודע כי קוריק תעבור לרשת ABC ותיכנס למשבצת השידור של אופרה וינפרי, לאחר שזו סיימה את תוכניתה לאחר 25 שנה, והנחתה שם עד שנת 2014.
קורות חיים.