בשנת 2009 במהלך כהונתה של הממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, הוקם מחדש משרד ההסברה והתפוצות ב-6 במאי 2009 בראשות יולי אדלשטיין. המשרד, שהוקם מחדש בהשראת מסקנות דוח מבקר המדינה מ-2007 התבסס על משרד התפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות שהיה בראשות יצחק הרצוג. בהחלטת הממשלה מס' 71 מ-3 במאי 2009 נקבע בין היתר כי ממשרד ראש הממשלה יועברו למשרד ההסברה והתפוצות תחומי הפעילות הבאים: חברה ותפוצות; מרכז ההסברה; לשכת הפרסום הממשלתית ולשכת העיתונות הממשלתית. בראש המשרד מונה יולי אדלשטיין, מסיעת הליכוד. מנכ״ל המשרד שנבחר היה רונן פלוט וראש המחלקה להסברה היה שי אטיאס.
מבנה.
משרד ההסברה והתפוצות נבנה בצורת מחלקות שכללו:
יחידות סמך.
עם הקמת משרד ההסברה והתפוצות, הועברו אליו יחידות ממשרדים ממשלתיים שונים על תקציביהם ועובדיהם:
פרויקטים ותחומי פעילות.
משלחות לקמפוסים במסגרת פרויקט "Faces of Israel".
המשלחת "הפנים של ישראל" ("Faces of Israel") התבססה על מיזם חדשני שהוביל שי אטיאס מנהל בכיר להסברה שהקים את המערך הראשון לדיפלומטיה ציבורית-אזרחית לישראל. אטיאס שלמד תארים גבוהים בתחומי הדיפלומטיה בהרווארד ובקליפורניה ניסה ליישם וביקש להקים "דיפלומטיה אזרחית" על ידי המחלקה במשרד וכללה משלחת חדשנית של צעירים מיוחדת, הכוללת ערבים, יהודים, נציגים מהקהילה הגאה ויוצאי אתיופיה שיצאה למסע הסברה ייחודי באוניברסיטאות המובילות בארצות הברית וקנדה. המשלחת נועדה להציג את ישראל באמצעות הישראלים – ולהחצין את הפנים האנושיות והפלורליזם השורר בחברה הישראלית. המשתתפים התנדבו לצאת משגרת היומיום, כדי לעבור הכשרה מיוחדת על מנת להציג ולייצג בחו"ל את הפנים האמיתיות של החברה בישראל. משימת ההסברה כללה פעילות נגד ארגונים המפעילים בקמפוסים פעילויות הסתה והכפשה נגד ישראל ואף מציגים אותה כמדינת אפרטהייד. כל משתתף עבר הכשרה מקיפה של אימון הסברה ייעודי שהקנה לו מוכנות יוצאת דופן למשימה מורכבת שכזו. מספר קמפוסים בהם ביקרה המשלחת: 81 קמפוסים בניו יורק, בוסטון, וושינגטון, טורונטו. מספר האנשים שבאו במגע עם המשלחת ונחשפו לפעילות ההסברה של המשרד: 5111 איש בפחות משבוע ימים.
אטיאס פרסם מאמרים וסרטונים רבים על פעילות המשרד.
מדידת מגמות האנטישמיות בעולם והגשת דוח לממשלת ישראל.
הפקת דו"ח אנטישמיות שנתי לסיכום המגמות והאירועים המרכזיים שאירעו ברחבי העולם: מגמות, מדידת שיעורים, זיהוי אזורים בעיתיים, התבטאויות של גורמים שונים, פעילות אנטי-ישראלית וכדומה. הדו"ח הוצג בפני ממשלת ישראל לקראת יום השואה הבינלאומי, ונשלח לקובעי מדיניות, לעיתונאים ולבעלי תפקידים בכירים בישראל. הדו"ח הופק בסיוע המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ע"ש סטפן רוט באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הופקה חוברת מאמרים בנושא "הגדרת העבודה של האנטישמיות" בשיתוף המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ע"ש סטפן רוט באוניברסיטת ת"א. החוברת מתבססת על מידע שהוצג בכנס מקצועי בינ"ל והופץ לאנשי מחקר ומקצוע מהתחום.
הקמת חדרי תקשורת להפצת מסרים בעיתות חירום.
חדר המצב האינטראקטיבי הראשון הוקם בחסות משרד ההסברה בשנת 2012 בלשכת העיתונות הממשלתית במהלך מבצע עמוד ענן על ידי מחלקת הניו מדיה של המשרד.
הייחודיות בחדר המצב הייתה בהקמת שלוחות אינטראקטיביות באמצעות סטודנטים מתנדבים באוניברסיטאות ברחבי הארץ כגון האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה והמרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2014 קבע מגזין טיים האמריקני כי הקמפיין "ישראל תחת אש" אשר החל במשרד ההסברה והתפוצות במהלך מבצע עמוד ענן והפך למסר האחיד של כלל גורמי ההסברה הישראלים, היה אחד הקמפיינים המוצלחים ברשתות החברתיות בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן.
הקמת משרד האסטרטגיה וההסברה 2015.
במאי 2015, עם הקמתה של הממשלה ה-34, הועברה פעילות ההסברה למשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה שבראשות גלעד ארדן.
מרי מחלדר
מרי מחלדר או מרי מחלרה או מרי מגולדרס (באנגלית: Mary of Guelders; נולדה בשנת 1434 לערך – 1 בדצמבר 1463) הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד ג'יימס השני.
קורות חיים.
מרי הייתה בתם של ארנולד, דוכס חלדר וקתרין (בתו הבכורה של אדולף הרביעי, דוכס קליווס (קלווה)).
מרי נישאה לג'יימס השני מלך סקוטלנד בכנסיית הולירוד שבאדינבורו ב-3 ביולי 1449 ונולדו להם שבעה ילדים:
לאחר מותו של בעלה, ובשל גילו הצעיר של בנה, הייתה מרי עוצרת סקוטלנד עד הגיעו של ג'יימס השלישי לגיל הבגרות.
מרי הייתה קתולית אדוקה, וייסדה את כנסיית טריניטי קולג' במייל המלכותי של אדינבורו, בשנת 1460, לזכרו של בעלה. הכנסייה נהרסה בשנת 1848 על מנת להקים את תחנת וייברלי, אולם נבנתה בחלקה מחדש בשנת 1870.
מרי נפטרה בשנת 1463 בטירת רייבנסקרייג שבפיף, ונקברה בכנסייה שייסדה. בעת הריסת הכנסייה בשנת 1848 הועבר ארונה של מרי למנזר הולירוד שבו נישאה.
מרי מחלרה
מרי מגלדרס
מרי מגולדרס
אבא-סאווא
אַבָּא-סָאוָא, או אַבָּאסוּבּוֹ (Аба-Сава, המעיין היהודי) היה כפר יהודי ששכן כשבעה וחצי קילומטר דרומית מערבית לדרבנט ברפובליקת דאגסטן שברוסיה. הכפר, שישב במישור הררי, הוקם בשוליה הצפוניים של האימפריה הפרסית בשנת ה'תמ"ה (1685).
כתובות על המצבות בבית העלמין של היישוב הן העדויות העבריות הקדומות ביותר בקווקז כולו. על פי המחקר שנעשה לגילוי המצבות המתועדות באבא סאווא, מסתבר שהקהילה היהודית ביישוב נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-17 על ידי מספר משפחות מאירופה.
כתוצאה מרדיפת היהודים באוסטריה וגרמניה באותן שנים היגרו חלק מהיהודים ליישוב. במלחמת רוסיה-פולין נלקחו חלק מהיהודים כשבויים לאזור הקווקז ולטורקיה, וחלקם הובלו ליישוב אבא סאווא. באותו זמן נכבשה אסטרחן בידי מנהיג התקוממות האיכרים ברוסיה, ויהודים אלו נוספו ליישוב היהודי. עד מהרה נעשתה אבא סאווא מוקד הגירה של יהודים שהיגרו בעקבות רדיפות, וההגירה ליישוב הלכה וגברה.
אבא-סאווא היה הכפר היהודי השני מבין שלושה שהוקמו בדאגסטן, לאחר הכפר קולקאת (על נהר קודיאל). סיפור הקמתם וקורותיהם של יהודי ההרים תואר לראשונה על ידי הרב יעקב יצחקי, על פי בקשה של השלטונות הרוסיים. בין יתר דבריו הוא מספר כי בשנת ה'תקצ"א (1730), עת נלחם נאדיר שאה, מלך ממלכת פרס, עם החאנים הקווקזים, פגע גם בכפר היהודי קולקאת והחריבו עד היסוד. נאדר שאה היה זה שתקף גם את יהודי אבא-סאווא. היהודים, על פי המסופר, עמדו על נפשם, אבל הוכרעו. בקרב ההוא נפלו מהם 157 נפש; השאר מצאו להם מקלט בדרבנט.
ידוע כי במאה ה-17 לא ישבו יהודים בדרבנט. אחת הסברות גורסת כי יהודי דרבנט יצאו מהעיר מרצונם .
במהלך המאה ה-18 יושבו בנסיכות דרבנט יוצאי פנים פרס נוספים מדתות שונות, בהם גם יהודים, על מנת לחזק נוכחות פרסית סביב למבצר דרבנט (שער החישוק), שהוא בעל חשיבות אסטרטגית – מעבר מישורי כ-3 ק"מ, שהוא הצר ביותר בין הרי קווקז לים הכספי. בנסיכות דרבנט בקרב דוברי פרסית בעלי דתות שונות נוצר ניב פרסי–דרבנטי, ובקרב יהודי הנסיכות – ניב פרסי-דרבנטי-יהודי. היישוב היהודי המשיך להתרחב גם צפונית לנסיכות דרבנט. ב-1742 הופיעו מצבות יהודיות בח'אנתה כייטג. ובשנת 1799 התיישבו יוצאי אבא-סאווא בעיר דרבנט.
הקהילה בכפר חדלה מלהתקיים לאחר החורבן שזרע בה הח'אן סורחיי מהח'אנתה השכנה ב-1799 (או 1797), ולאחר ששבה חלק מהיהודים. אולם בשנת 1799 קיבלו תושבי אבא סאווא היהודים אישור להתיישב בדרבנט מהשייח' עלי-ח'אן, נסיך דרבנט, שהיה בן לאם יהודייה. האחרון השתדל לטובת היהודים אצל השר סורכאיי-כאן שישחרר את השבויים היהודים. בקשתו נענתה חלקית והיהודים התיישבו בדרבנט באזור שהוקצה עבורם.
הקהילה התפרנסה מגידול פירות, כרמים, שורשים ליצור צבע (מרנה), יצור יין ודיג.
סקר ארכיאולוגי
הייסורים בגן (בליני)
"הייסורים בגן" הוא שמו של ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס ג'ובאני בליני.
האיקונוגרפיה של הציור לקוחה מן הברית החדשה, ומתארת את "הייסורים בגן" - בתקופת הזמן שבין הסעודה האחרונה לבין מאסרו של ישו. על פי המתואר בברית החדשה, כרע ישו על ברכיו בגת שמנים שבהר הזיתים והתפלל אל האלוהים-האב. ישו השתמש בפניתו במטפורה של כוס, המסמלת את ייסוריו העתידים לבוא, וביקש להעביר אותה מעל פניו במידת האפשר. לאחר התפילה גילה ישו כי התלמידיו שהיו עמו - פטרוס, יוחנן ויעקב בן זבדי נרדמו.
בליני מתאר את האירוע כמתרחש בשעת הזריחה, בתוך נוף כפרי פתוח. המישור הקידמי של הציור מתאר מעין גבעה או משטח אדמה מוגבה, שסלע מזדקר בקצהו. ישו מתואר כורע על ברכיו ומפנה את גבו בזווית כלפי הצופה. מולו מתואר ילד-מלאך מכונף (פוטי) לבן, האוחז בידו גביע. הוא מופיע יחף ולובש בגד טוניקה אדום ומעליו טוגה כחולה. שלושת תלמידיו מתוארים בזוויות שונות. האחד נשען על גבי סלע וגופו מתואר בפרופיל, השני נשען על ברכו, ואילו האחרון מתואר שוכב בהקצרה חריפה. ברקע הנוף מופיע תיאור יהודה איש קריות הפונה אל קבוצת חיילים ובכך מוליך אל מאסרו של ישו.
ציורו של בליני דומה לציור מאת אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna), שהיה גיסו של בליני. על פי הערכת חוקרי תולדות האמנות, שואבים שני הציורים את השראתם מרישום בנושא זה מאת יאקופו בליני (Jacopo Bellini), אביו של ג'ובאני.
קריסטינה פרננדס דה קירשנר
חמישיית הפסנתר השנייה של דבוז'אק