בראמלט התפטר מתפקידו הצבאי ב-13 ביולי 1862 בדצ'רד, טנסי. הוא חזר ללואיסוויל וקיבל את הצעתו של הנשיא אברהם לינקולן להיות התובע המחוזי של ארצות הברית בקנטקי. במהלך כהונתו בתפקיד זה, הוא אכף במרץ את חוקי שעת חירום בעת המלחמה של קנטקי נגד קונפדרציית המדינות של אמריקה ואוהדיהם.
מושל קנטקי.
בשנת 1863 בחרו הדמוקרטים של האיחוד בג'ושוע פריי בל כמועמד שלהם למושל קנטקי, אבל בל היה ספקן בקשר לעתידה של קנטקי עם האיחוד, ולכן הוא משך את מועמדותו מתוך התחשבות. הוועדה המרכזית של המפלגה בחרה בבראמלט להחליף את בל, ובראמלט דחה מינוי שקיבל לבריגדיר גנרל בצבא האיחוד כדי להיכנס למרוץ לתפקיד המושל. במהלך הבחירות, כוחות האיחוד איימו ואסרו תומכים של יריבו של בראלט, המושל לשעבר צ'ארלס א. וויקליף. כתוצאה מכך, בראמלט זכה בבחירות בהפרש של 4 ל -1. במהלך הקדנציה דחה הצעה לקבל מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, כמו גם הצעה שקיבל בשנת 1864 להיות המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
מלחמת אזרחים.
בדצמבר 1863 פנה בראמלט לאספה הכללית, והצהיר' כי המדינה מילאה את מכסת החיילים עבור צבא האיחוד. ב־4 בינואר שנה לאחר מכן, הוא הכריז, כי המורדים יהיו אחראים לכל פשיטות הגרילה במדינה, וקבע קנסות ועונשי מאסר קשים על כל מי שיתפס בסיוע ללוחמי הגרילה.
אף על פי שבראמלט הכריז על עצמו כתומך נלהב של האיחוד, בתוך שנה הוא הכריז שהוא "יטביל את המדינה בדם למען הקונפדרציה". הסיבות למהפך של בראמלט היו רבות. הוא קיבל החלטה יחד עם גנרל סטיפן ג' בורברידג' לגייס שחורים מקנטאקי לשירות צבאי, וביקש שדבר זה יתבצע רק אם קנטאקי לא תצליח לעמוד במיכסה. המצב החמיר כאשר ב-5 ביולי 1864, הנשיא לינקולן הישעה את צווי "הביאס קורפוס" עבור אזרחי המדינה. בורברידג איים ללא הרף על אזרחי קנטאקי, והפריע לבחירות לנשיאות בשנת 1864, ואף גירש את סגן המושל ריצ'רד ט. ג'ייקוב מהמדינה. כאשר התכנסה העצרת הכללית בינואר 1865, המשיך בראמלט להשמיע את התנגדותו לטקטיקות האיחוד. אף על פי כן, הוא דאג להעביר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, וקבע כי נחרץ גורלו של מוסד העבדות "באופן בלתי הפיך".
תקופת השיקום.
למרות חילוקי הדעות שלו עם הממשל של לינקולן, הכריז בראמלט על יום של צום ותפילה עם קבלת חדשות על ההתנקשות בחייו של לינקולן. האספה הכללית עתרה לנשיא החדש, אנדרו ג'ונסון, לשים קץ לממשל הצבאי במדינה. עם זאת, המתח שבין המדינה לממשלות הפדרליות נשאר. בראלט הודיע כי כל "אזרח גבר לבן" מגיל עשרים ואחת, שהתגורר בחבר העמים לפחות שנתיים, יהיה זכאי להצביע. מעודדות מפעולותיו של המושל הדמוקרטי, השתלטו בקנטאקי על שני בתי האספה הכללית וחמישה מושבי הקונגרס שלה לדמוקרטים. הנשיא ג'ונסון קיבל את ההודעה, וסיים את הממשל הצבאי והחזיר את צו "הביאס קורפוס" לקנטאקי.
כאשר האספה הכללית התכנסה בדצמבר 1865, ביקש בראמלט להשיב את ההרמוניה למדינה על ידי הענקת חנינה לרוב הקונפדרציות לשעבר. הוא, ומרבית חברי האספה הכללית, הביעו התנגדות לתיקונים הארבעה עשר והחמישה עשר, ובראמלט מחה על הקמת "המשרד לטיפול בפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות" (Freedmen's Bureau) בקהיליה.
בראמלט היה גאה מאוד בהישגיו שלא היו קשורים למלחמת האזרחים, כולל הפחתת החוב של המדינה והקמת המכללה החקלאית והמכנית (מאוחר יותר, אוניברסיטת קנטקי). הוא תמך בבנית כבישי אגרה, שמומנו על ידי איגרות חוב ממשלתיות, פיתוח משאבים טבעיים, ועודד הגירה להשיג עבודה נאותה כדי לתמוך במאמצי השיקום.
סוף ימיו.
לאחר תקופת היותו מושל, ערך בראמלט קמפיין כושל כדי לנסות ולהיבחר לסנאט של ארצות הברית. הוא התחתן עם מרי א. גרהם אדמס ב-1874, שנתיים לאחר מותה של אשתו הראשונה. חזר לקריירה המשפטית שלו בלואיסוויל, והפך לפטרון של ארגוני צדקה רבים.
תומאס אליוט בראמלט היה אח במסדר הבונים החופשים, בלשכת אלבני מספר 260 בקנטאקי.
בראמלט מת בלואיסוויל ב-12 בינואר 1875 בעקבות מחלה קצרה. הוא נקבר בבית הקברות קייב היל (Cave Hill Cemetery) בלואיסוויל.
יחזקאל רבינוביץ
הרב יחזקאל הכהן רבינוביץ (ה'תרכ"ג – י"ח בחשוון ה'תרע"א; 1862 – 20 בנובמבר 1910) היה האדמו"ר השלישי של חסידות ראדומסק.
ביוגרפיה.
נולד בראדומסק לרבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, בנו של רבי שלמה הכהן רבינוביץ'.
הרב רבינוביץ שימש כרב בעיירה נובאפולא. לאחר פטירתו של אביו, בשנת ה'תרנ"ב, מילא את מקומו באדמו"רות. הוא היה חולה סוכרת כמו אביו, ונפטר בי"ח בחשון ה'תרע"א בגיל 48 כמו אביו. אלפים השתתפו בהלווייתו.
חיבורו "כנסת יחזקאל" נדפס לאחר מותו בשנת תרע"ג. את מקומו ירש בנו, רבי שלמה חנוך. בן אחר, רבי אלימלך אריה, היה חתן רבי יעקב בידרמן משידלוב ומילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות. נרצח במאוטהאוזן. חתנו של רבי יחזקאל היה רבי משה מקרוסנה.
פורד טאורוס
פורד טאורוס (באנגלית: Ford Taurus) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב פורד, אשר יוצרה מאוקטובר 1985 – מרץ 2019 בארצות הברית.
אין כל קשר בין דגם "פורד טאורוס" (פורד טאורוס (סין)) שמיוצר בסין לבין דגמי "פורד טאורוס" שיוצרו בארצות הברית בין השנים 1985–2019.
הלן גלייכן
הלן גלייכן (באנגלית: Helena Gleichen; 1 בפברואר 1873, לונדון – 28 בינואר 1947) הייתה ציירת בריטית.
ביוגרפיה.
הלן גלייכן הייתה בת למשפחת האצולה הגרמנית הוהנלוהה. אביה היה קרוב משפחה של המלכה ויקטוריה. הוא היה פסל וקצין בצי. בשנת 1885 סוכם שאימה תקבל תואר אצולה בריטי, אך הדבר לא הורחב לילדיה שהמשיכו להשתייך לאצולה הגרמנית בלבד.
הלן גלייכן ידועה בעיקר בציורי נוף, חיות וצמחים. היא עזרה לאייר את ספר הממצאים של המשלחת הבריטית לטיבט בשנת 1904.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא ויתרה על תוארי האצולה הגרמניים. היא הועמדה בראש משלחת הצלב האדום הבריטי לאיטליה. על פעילותה במהלך המלחמה היא קיבלה עיטור איטלקי ועיטור מסדר האימפריה הבריטית.
הסטודיו שלה היה ממוקם בארמון סנט ג'יימס בחדרים שאביה עבד על הפסלים שלו. אחוזת המשפחה הייתה במאץ' מארקל. במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסנו בה ציורים מגלריית טייט.
ספר זיכרונות שלה Contacts and Contrasts פורסם בשנת 1940.
אני הוא השואל
אני הוא השואל הוא סליחה לתפילת מוסף של יום כיפור, שחיבר רבי ברוך בן שמואל ממגנצא. כנהוג לעיתים בסליחות למוסף, הסליחה מתארת את עבודת יום הכיפורים בבית המקדש ואת החסר מאז חורבן הבית. בהרבה קהילות נאמרת הסליחה בקול רם על ידי הש"ץ ובניגון מרגש. בדרך כלל, גם בקהילות בהן נהוג לבחור בכל שנה רק חלק מרשימת הסליחות, אמירת סליחה זו קבועה.
הסליחה נהוגה במרבית מנהגי אשכנז המערביים. כרוב פיוטיהם של פייטני מערב אירופה בני המאה ה-12, הסליחה אינה נמצאת ברוב מנהגי אשכנז המזרחיים הממוסדים, מלבד מנהג בהמן, מעהרין ואונגארן (שהוא גם מנהג מזרח גרמניה), ובמנהג בית הכנסת הישן בפראג, אף הוא ענף נוסח מזרחי.
הסליחה נדפסה פעמיים במהדורה מדעית. פעם אחת במהדורתו של אברהם מאיר הברמן לפיוטי רבי ברוך ממגנצא, ופעם שנייה במהדורתו של דניאל גולדשמידט למחזור ליום הכיפורים.
מבנה הפיוט.
הפיוט כולל אקרוסטיכון לפי סדר הא"ב, ובסופו חתום ברוך בר שמואל חזק. הוא מובנה מבתים בני שני טורים (ארבע צלעיות), במשקל יתד וארבע תנועות, ובצלעית הסוגרת יתד וחמש תנועות.
נטליה דנקו
נטליה יאקובלבנה דַנְקוֹ (דנקו-אלכסיינקו, ברוסית: Ната́лья Я́ковлевна Данько́, Данько́-Алексе́енко; 1892 – 1942) הייתה פסלת-קרמיקה סובייטית.
ביוגרפיה.
נטליה דנקו נולדה בשנת 1892 בטיפליס במשפחת עובדי הרכבות - יעקב אפנסביץ' ואולגה יוסיפובנה דנקו. בשנים 1900–1902 למדה במכללה לאמנות סטרוגנוב במוסקבה. אחר כך למדה באולפנים פרטיים שונים. בשנים 1906–1908 למדה אצל הלמר ג'נסון בווילנה. בשנים 1908–1909 למדה בפטרבורג בסדנאות של ל. ו. שרווד ו-ו.ו. קוזנצוב. בשנים 1909–1914 עבדה בעיקר בפטרבורג הבירה, שם עסקה בעיטור פיסול של בנייני האדריכלים ו. שצ'וקו., א. א. פומין ואחרים. בשנת 1911 ביצעה עבודות פיסול בתערוכות ברומא ובטורינו. מאז שנת 1914, יחד עם ו. קוזנצוב, עבדה בבית המלאכה לפיסול של בית החרושת הקיסרי לחרסינה בפטרוגרד. בשנת 1919 היא הפכה לראש מחלקת הפיסול של המפעל.
נטליה דנקו יצרה יותר מ-300 עבודות פיסול. הידועות ביותר: "איש הצבא האדום", "עובד רוקם את הדגל", "המלח" (1919), "השוטרת" (1920), "המובילים", "מגדת עתידות", "רעב", "כלי שחמט" (1922), "פועלת", "אישה עם חציר" ואחרים. היא גם יצרה דיוקנאות של ניז'ינסקי, אנה אחמטובה ומאיירהולד (1935). רבות מהיצירות המוקדמות עוצבו על ידי אחותה של נטליה, ילנה דנקו. 24 יצירות פרפור שלה הוצבו בעולם הראשי של טרמינל הנהר הצפוני במוסקבה.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה הייתה נטליה דנקו בלנינגרד הנצורה. בסוף פברואר 1942, יחד עם אחותה ואמה, היא פונתה לעיר אירביט. לאורך הדרך, עקב השפעות התשישות, נפטרו האחות והאם. נטליה דנקו עצמה מתה ב-18 במרץ 1942, זמן קצר לאחר שהגיעה לאירביט.
כתובת מגוריה.
מיוני 1935 עד 27 בפברואר 1942 - התגוררה ברחוב גדות תעלת גריבודוב 9, דירה 57 בלנינגרד.
צחי פלד
יצחק (צחי) פלד (1936 – 2016) היה כדורסלן ומאמן כדורסל ישראלי. מכוכבי הפועל חולון בשנות ה-50 וה-60.
ביוגרפיה.