היהודים הראשונים בטרמבובלה היו סוחרים שסחרו על פי כתב זכויות מאת מלכי פולין. במאה ה-19 בשל הגבלתם על ידי הממשל לעסוק בחקלאות או פקידות ממשלתית עסקו היהודים במקצועות שהותרו להם. יהודי העיר עסקו במגוון מקצועות. יהודים שעיסוקם בקודש- רבנים, חזנים,שוחטים ומלמדים. אקדמאים- רופאים, עורכי דין,רוקחים, מורים ומנהלי חשבונות. בעלי מלאכה- נגרים, ספרים, חייטים, תופרות, קצבים, עגלונים ועוד. רבים מבעלי המקצועות שפעלו בעיר בתחילת מלחמת העולם השנייה מופיעים בשמותיהם בספר יזכור לקהילות טרמבובלה סטרוסוב יאנוב והסביבה.
מאורעות מלחמת העולם השנייה והשואה.
בתאריך 17.9.1939 נכנסו יחידות הצבא האדום לטרמבובלה. האזור סופח לברית המועצות. יהודים רבים נפגעו מבחינה כלכלית בשל מדיניות ההלאמות וכן בוטלו המפלגות היהודיות. ב-22.6.1941 התעוררו תושבי העיר לקול מפציצים גרמניים. בסוף יוני 1941 נסוגו הסובייטים מהעיר, ועימם יצאו מזרחה קבוצות של יהודים צעירים. ב-5.7.1941 כבשו הגרמנים את טרמבובלה. הגרמנים נכנסו לראשונה באופנועים כאשר הם הורגים יהודים אשר ניקרו בדרכם. בטרמבובלה הוקם כח גרמני ויחידת שיטור אוקראינית. יחידות אלו לקחו חלק פעיל בפעולות האנטי יהודיות. אוקראינים החלו לרדוף אחרי יהודים ולכפות עליהם לעבוד בניקיון בתים, ובזזו בתי יהודיים. ב-10 ביולי 1941 המשטרה האוקראינית עצרה כ-40 יהודים באמתלה לצורך עבודות כפייה, אולם הם נלקחו לקרקסטין שם הם עונו ולבסוף נרצחו. מטבח זה ניצל אדם אחד בזכות שעון זהב שהציע לשומרים.בין הפקודות הראשונות שניתנו, הייתה הפקודה שעל כל יהודי לשאת על זרועו הימנית סרט לבן עם מגן דוד רקום עליו והוטל עוצר שלא לצאת מפתח הבית עם רדת הלילה. ניתנה פקודה להקמת
"יודנראט" שבראשו הועמד עו"ד סרט. לצד היודנראט פעלה המשטרה היהודית שמנתה 12 איש. על היודראט הוטל לערוך מיפקד של כל יהודי המקום בגילאי 14-60.. החל מרגע זה נותק הקשר בין ישוב יהודי למשנהו שכן על היהודים נאסר לצאת ולבוא ללא רשות. גזירה נוספת שהגיעה מהגסטפו בטרנופול על היהודים מייד עם כיבוש העיר, שעליהם להביא לבית היודנראט כל חפצי ערך שברשותם, וכל מי שישאיר בביתו חפצי ערך-אחת דינו למות.
יהודי העיר שחויבו בעבודות כפייה, עבדו בסלילת כבישים, בעבודות חקלאיות מחוץ לעיר, ובמחצבה המקומית. לעובדים במחצבה ניתנו אישורים שהגנו על בעליהן מפני חטיפות לעבודות כפייה אקראיות. בסתיו 1941 החלו שילוחים של גברים יהודים מטרמבובלה למחנות עבודה בסביבה: בורקי-ווילקה, הלובוצ'ק-ויילקי וקאמיונקה-סטרומילובה. תחילה הוטל על היונראט לספק מכסות אנשים לעבודה במחנות אולם משלא עלה בידם לספק זאת, החלו אנשי המשטרה הגרמנית והאוקראינית לחטוף אנשים למחנות אלו. ביודנראט פעלה מחלקה מיוחדת אשר ניסתה לסייע לאסירי המחנות באמצעות חבילות מזון, בגדים ותרופות ואף נעשו ניסיונות להחליף חולים ולשחררם. באביב 1942 נותק כליל הקשר עם אסירי מחנות אלו. באותה תקופה נשלחו קבוצות של צעירות יהודיות לעבודות כפייה חקלאיות באחוזות בסביבה, בתחילה הן קיבלו מזון מסpק תמורת עבודתן הקשה אולם לאחר מכן המצב החל להחמיר ונעשה דומה למחנות עבודה אחרים, כאשר הן סבלו ממעשי התעללות של השוטרים האוקראינים. בחורף 1941-1942 החלה מצוקת רעב קשה בטרמבובלה והיודנראט והסניף המקומי של ייס"ס ארגנו מטבח ציבורי וחילקו מאות מנות של מרק דל.
בחודש ספטמבר 1942 גורשו לטרמבובלה יהודים מבודזאנוב, יאנוב וסטרוסוב ויישובי הסביבה. הגטו ניסגר ב-28.10.1942, בזמן זה מספר האנשים בגטו היה כ-4000. היציאה ממנו הותרה רק לקבוצות עבודות כפייה. באחד מגיוסי עבודות הכפייה אילצו את היהודים לעקור מצבות מבית העלמין ולכתת אותן לחצץ עבור סלילת כביש, ואת אבני הצד לריצוף המדרכות. גם אחרי השחרור ניתן היה למצוא מקומות רבים, אבני דרך ומדרכות מרוצפות באותיות עבריות בולטות. . בגטו טרמבובלה נערכו שלוש אקציות. האקציה ההמונית הראשונה נערכה ב-5.11.1942, חלק מתושבי הגטו ניסו להתחבא ולא להגיע למקום הריכוז, אולם הגרמנים ועוזריהם האוקראינים סרקו כל בית וגילו וגילו רבים מן המסתתרים. כמו כן נהרגו עשרות יהודים שניסו לפרוץ ולמצוא מקלט בצד "הארי". בסיום האקציה נשלחו להשמדה כ-01400 יהודים. מיד לאחר האקציה הגטו צומצם והמצוקה בו החריפה. בחורף 1942-1943 פרצה מחלת הטיפוס, על מנת לבלמה, ארגן היודנראט 2 חדרי בידוד בהם 40 מיטות, אולם המגפה המשיכה להתפשט. היודנראט הסתירו את ממדי המגפה מן הגרמנים על למנוע עילה לפגיעה בקהילה.
אקציה שנייה התרחשה ב-7.4.1943- הגרמנים ועוזריהם הרסו קירות ורצפות, העלו באש מספר בתים על מנת ונעזרו בכלבי גישוש בגילוי מחבואים. בסוף היום היו בידי הגרמנים כ-1000 איש, הם הובלו ליער ליד הכפר פלבנובקה (כ-3 ק"מ מטרמבובלה), שם הוצאו להורג ביריות ונקברו בבורות המוניים. בעת ההוצאה להורג היו גילויי התנגדות מצד יחידים שהתנפלו על אויביהם. יהודים אחרים ניצלו את המהומה ונמלטו מגיא ההריגה. קבוצה של צעירים התארגנה ליציאה ליערות ולחבור לפרטיזנים אולם לא מצויות עדויות שהצליחו לחבור אליהם.
האקציה האחרונה וחיסולו הסופי של הגטו נערכה ב-2-3.6.1943, כמעט כל שרידי הקהילה שמנתה כעת כ-1000 איש רוכזו בכיכר השוק ומשם הובלו ליער פלבנובקה ונורו כפי שקרה באקציה הקודמת. עשרות יהודים ניסו להימלט ולהגיע לגטו קופיצ'ינצה שעדיין היה קיים, אולם רובם נרצחו בדרך ,רובם על ידי אוכלוסייה מקומית. בחודשים שלאחר מכן המשיכו הגרמנים ומשתפי הפעולה המקומיים במצוד אחר אחרוני היהודים שהסתתרו.
לאור זאת יש לציין יחידי סגולה בין איכרי הסביבה שהסתירו והצילו יהודים באסמים ומקומות מסתור נוספים. כן מציינים מספר פועלי רכבת פולנים שסייעו ליהודים בדרכים שונות.
העיר טרמבובלה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-23.3.1944. רק כ-50 עד 100 יהודים מתושבי העיר שרדו תחת הכיבוש הנאצי.חלקם עלו לארץ ישראל וחלקם עברו למדינות נוספות.
מפציץ צלילה
מפציץ צלילה הוא מטוס מפציץ הצולל אל עבר המטרה שלו ובכך מגביר את דיוק הפגיעה. שיטת הפצצה זו מאפשרת לטייס לשמור על קשר עין עם המטרה ולכוון את מטוסו לכדי דיוק מרבי, מה שחשוב במיוחד כאשר מדובר במטרות נעות כגון אוניה או כלי רכב. שחרור הפצצה או החימוש מתרחש בקרבה רבה יותר למטרה מה שמגביר את הסכוי לפגיעה, זאת לעומת מפציצים אשר משחררים את חימושם לרוב בגבהים רמים יותר.
מפציץ צלילה צולל בזווית תלולה (בדרך כלל בין 45 ל-70 מעלות), מה שדורש משיכה מהירה כלפי מעלה לאחר שחרור הפצצה. שינוי מיידי זה בזווית הטיסה מייצר מאמץ רב על המטוס ועל הטייס, מה שדרש פיתוח של מפציצי צלילה בעלי גוף מטוס חזק יותר מהנהוג, זאת בנוסף להכשרת הטייסים להתמודדות עם הצלילה והמשיכה כלפי מעלה. באחד ממפציצי הצלילה הנפוצים והמוכרים במלחמת העולם השנייה, היונקרס Ju 87 "שטוקה", אף נבנה מנגנון המושך את המטוס כלפי מעלה באופן אוטומטי במקרה והטייס איבד הכרה במהלך הצלילה.
מפציצי צלילה היו נפוצים במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר רוב הצבאות פיתחו מפציצים מסוג זה. עם הופעת פצצות גדולות יותר וחימושים מדויקים יותר בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ירד הצורך במפציצי צלילה באופן משמעותי. גורם נוסף שתרם משמעותית לדעיכת מפציצי הצלילה היה התגברות הדיוק ועוצמת האש של נשק נגד מטוסים, אליו היו מפציצי הצלילה פגיעים במיוחד.
מיכאל לפידות
מיכאל (מיש) לפידות (נולד ב-20 בנובמבר 1939, ברחובות) כיהן כראש עיריית רחובות בשנים 1989–1993.
ביוגרפיה.
לפידות הוא בנם של האחות רות לפידות מבית אולנדורף ואלפרד לפלר, מי שהיה הלבורנט הראשי במכון ויצמן למדע. הוא סיים לימודים יסודיים ותיכוניים ברחובות ושירת בצה"ל בין השנים 1957–1960. לאחר שחרורו מהצבא למד באוניברסיטה העברית בירושלים מדעי המדינה וסוציולוגיה והשלים תואר ראשון ב-1963. שימש מזכיר סיעת מפא"י בכנסת ומרכז הנהלת הקואליציה בשנים 1961–1965. בשנים 1965–1969 מילא את תפקיד מנהל הלשכה של ראש עיריית תל אביב, מרדכי נמיר. מ-1969 עבד במשרד החוץ כמנהל לשכתו של שר החוץ, אבא אבן וכממונה על קשרי העיתונות וההסברה בשגרירות ישראל בגרמניה המערבית.
מ-1973 עד 1983 היה מנכ"ל של מפעל משפחתי ובתקופה זו החל לעסוק בפוליטיקה עירונית ברחובות מטעם מפלגת העבודה. בין השנים 1978–1989 היה סגן ראש עיריית רחובות ומ-1989 עד 1993 ראש העירייה.
לאחר סיום הקדנציה שלו כראש עירייה עבר לפידות לעיסוק בניהול מפעלים, השתתפות בדירקטוריונים והשלים לימודים לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
לפידות נשוי לאדריכלית דליה לבית ענבי.
רון שחר (חוקר)
רון שחר (נולד בשם רון שוורצמן; ב-17 בדצמבר 1962) הוא פרופסור וחוקר ישראלי בתחומי הכלכלה, השיווק, והסטוריטלינג. מחקריו עוסקים במיתוג, בפרסום ובשאלות אסטרטגיות בתחומים כמו תעשיות הבידור (למשל, טלוויזיה וסרטים) ומערכות בחירות פוליטיות. כיום, משמש כראש תוכנית המצטיינים בבית הספר אריסון למנהל עסקים, אוניברסיטת רייכמן. פרופ' שחר שימש בעבר כחבר סגל אוניברסיטת תל אביב, וכיהן בעבר כדיקן בית ספר אריסון למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן.
ביוגרפיה.