תזמורת הבית.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון משמשת כתזמורת הבית של האופרה מאז שנת 1989.
מנויים.
נכון לשנת 2016, היו לאופרה הישראלית החדשה כ-18,000 מנויים.
אגודת הידידים.
אגודת הידידים מלווה את האופרה הישראלית החדשה מתחילת דרכה ותומכת בפעילותה המגוונת. חברי אגודת הידידים נהנים מכרטיסי כניסה להצגות הבכורה של האופרה (כולל תוכניה לכל הפקת אופרה), ומהזמנות למגוון אירועים ופעילויות כגון צפייה בחזרות, מפגשים מיוחדים עם אמני האופרה, קבלות פנים בערבי בכורות, קונצרטים ביתיים ועוד.
בית הספר "מיתר אופרה סטודיו".
בית ספר עיוני/מעשי לטיפוח עתודת זמרי אופרה ישראלים, שסיימו את לימודיהם באקדמיה למוסיקה מוכרת, ונמצאים על סף ראשית הקריירה שלהם. תוכניות הלימוד מבוססות על הרחבת הניסיון והקניית ידע מוזיקלי/דרמטי ברמה האישית, ובעיקר על התנסות בעבודה אופראית כאנסמבל, והופעה בדרך קבע בהפקות האופרה הישראלית. המנהל המוזיקלי של "מיתר אופרה סטודיו" הוא דוד זבה.
קהילה וחינוך.
האופרה מקיימת קשר הדוק עם הקהילה במגוון דרכים. מפגשים מותאמים לקבוצות שונות בקהילה במטרה לחשוף אותן לאופרה, העלאת הפקה אופראית בימתית מלאה, שבמרכזה אנשים מהקהילה, סדנאות וסיורים. בנוסף, הועלו מופעי חוץ בפארק הירקון, ללא תשלום, כמו טוסקה בפארק (קיץ 2017), נבוקו בפארק (אוגוסט 2018), אירועים, שמשכו קהל רב, גם כ-100,00 צופים באירוע .
פיזיונומיה
פיזיונומיה או פיזיוגנומיה (ביוונית: physis – טבע, gnomon – שיפוט, פירוש) היא תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו. המונח פיזיונומיה יכול להתייחס גם להופעה כללית של אדם, אובייקט או שטח, מבלי להצביע אל מאפיינים מדעיים מרומזים.
פיזיונומיה אינה מדע, אלא שיטת ניתוח שתומכיה טוענים שהיא מאבחנת מגוון התאמות בין הסובייקטים אליהן היא מתייחסת. אי לכך, הפיזיונומיה אינה משמשת כבסיס לתאוריה ביולוגית או פסיכולוגית. יישומי הפיזיונומיה הם פסבדו-מדעיים ושימשו לצד כלים נוספים בפיתוח של גזענות מדעית, ככלי-שרת בידי אידאולוגיות מפלות.
היסטוריה.
במהלך ההיסטוריה האנושית היו מספר רב של ניסיונות לקשר בין תכונות אנטומיות לבין תכונות אישיות. ניסיונות קישור אלו התמקדו במקרים רבים בתווי פניו של האדם.
במצרים העתיקה ובסין, בלי קשר בין שתי התרבויות, התפתחו תאוריות המייחסות קשר בין מראה הפנים וההתנהגות האנושית, הסינים הציעו רעיון שהפנים משקפים את האנרגיות, הבריאות והמזל של האדם. היוונים פיתחו את הפיזיונומיה, תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו.
ג'מבטיסטה דלה פורטה פרסם בשנת 1586 ספר העוסק בפיזיונומיה. יוהאן קספר לווטר שהושפע מדלה פורטה פרסם ב-1778 ספר בתחום הפיזיונומיה: "Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe" (דפוסים פיזיונומיים לקידום מדעי האנושות ואהבת האדם).
בלה לוגוזי
צ'ארלס מונטגומרי ברנז
ברקואה
ברקואה (בספרדית: Baracoa) היא עיר במחוז גואנטנמו במזרח קובה. היא הוקמה ב-1511 והייתה העיר הראשונה שהקימו הספרדים בקובה. העיר שוכנת לחופו של באיה דה מייל (Bahía de Miel, "מפרץ הדבש"), והיא מוקפת הרים שבודדו אותה במשך מאות שנים. למעשה, עד שנות ה-60 של המאה העשרים, הגישה היחידה לעיר הייתה בדרך הים. בשנת 2004 התגוררו בברקואה כ-82 אלף תושבים.
היסטוריה.
כריסטופר קולומבוס הגיע לקובה ב-27 באוקטובר 1492, במהלך מסעו הראשון. הוא עגן בנקודה המזוהה כיום כברקואה, וכינה אותו פורטו סאנטו. באותה העת חיו באזור בני הטאינו.
ב-1511 הגיע לקובה דייגו ולאסקס דה קואיאר במטרה לכבוש אותה ולהפכה למושבה ספרדית. ב-15 באוגוסט הוא ייסד את העיר, בשם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה ברקואה. היא הייתה לבירתה הראשונה של קובה, עד שב-1515 הועברה הבירה לסנטיאגו דה קובה. ב-1518 קיבלה מעמד של עיר והבישוף הראשון של קובה הקים בה את מושבו.
ספרד שאפה לשמור על כל אוצרות הטבע לעצמה, ואסרה על מסחר בין תושבי קובה לבין מדינות זרות. בשל מיקומה המבודד, התפתח בברקואה, במהלך המאות ה-16 וה-17, סחר בלתי חוקי עם הצרפתים והאנגלים. בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הגיעו לאזור צרפתים רבים שנמלטו מהאיטי בעקבות מרד העבדים, והם החלו לפתח גידולי קפה וקקאו. המטעים ננטשו בראשית המאה ה-20, ושרידיהם הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
עד המהפכה הקובנית, הגישה לברקואה הייתה רק דרך הים. בשנות ה-60 נסללה דרך הררית בת 120 ק"מ שחיברה בינה לבין גואנטנמו, ולאורכה הוקמו 11 גשרים. הדרך הוצגה כאחד מהישגיה הגדולים של המהפכה.
כלכלה.
כלכלת האזור מבוססת על גידולי קקאו, קוקוס ובננות, וברקואה היא המרכז העיקרי בקובה לייצור שוקולד.
בידודה של העיר עיכב את התפתחותה התיירותית, אך מאז נסללה אליה דרך הגישה, החלו להגיע אליה גם תיירים. עם האתרים הפופולריים בסביבתה נמנים הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט והר השולחן אל יונקה.
עדי אלדר
עדי אֶלדָר (במקור, "עאדל דלאל"; נולד ב-24 במאי 1944 בעיראק) הוא ראש עיריית כרמיאל לשעבר, ויושב ראש מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1994–2009.
ביוגרפיה.
אלדר נולד בשנת 1944 לוויקטוריה ונחום דלאל בבגדאד. עם עלייתה של משפחתו לישראל ב-1951, הם התגוררו במעברה שפעלה בשטח מחנה המעפילים בעתלית ולאחר מכן, במשך כשנה, במעברת כפר נחמן. משם, עברו לרעננה ואחר כך, להרצליה. אלדר למד בתיכון בכפר הירוק. במקביל ללימודיו, שימש כיושב ראש ועד המשק ורכז המשק בכפר. היה חניך בתנועת הנוער "המחנות העולים", ובמסגרת זאת, היה שותף לארגון גרעין נח"ל שעלה לקיבוץ משגב עם בגליל העליון.
ב-1962 החל אלדר את שירותו הצבאי בנח"ל. עם שחרורו, נשאר בקיבוץ משגב עם, ומילא תפקידים שונים בתחום החינוך - רכז חינוך של חברת הנוער, ארגון גרעיני נוער והדרכתם ויו"ר ועדת התרבות במשק. אלדר למד באוניברסיטת חיפה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל. בנוסף הוא בעל תעודת הוראה.
אלדר עבר עם משפחתו לכרמיאל ב-1973, בה עבד כ-13 שנים כמנהל המחלקה לחינוך. במקביל לתפקידו, שימש במשך שלוש שנים כמנהל המתנ"ס בעיר.
מ-1979 מכהן אלדר כחבר מרכז מפלגת העבודה. ב-1986 מונה אלדר ליועץ שר החינוך והתרבות יצחק נבון בתחומי הקשר עם הכנסת והמפלגה, כספי האפוטרופוס הכללי בתחום החינוך והתרבות, אגף הפיתוח והבינוי, אגף התרבות, החברה למתנ"סים, ערבים ודרוזים, עיירות הפיתוח ויישובי קו העימות.
ב-1989 נבחר עדי אלדר לראשונה לראשות עיריית כרמיאל (58% תמיכה בסיבוב השני), ובהמשך נבחר לקדנציה שנייה ב-1993 (82% תמיכה), לקדנציה שלישית ב-1998 (71% תמיכה), לקדנציה רביעית ב-2003 (79% תמיכה), לקדנציה חמישית ב-2008 (58% תמיכה) ולקדנציה שישית ב-2013 (61% תמיכה). במהלך תפקידו קיבל אלדר מספר פרסים הקשורים לניהול העיר - ב-1994 קיבל את פרס קפלן על מצוינות בקליטת תושבים ועולים חדשים בכרמיאל; ב-1995 קיבל פרס על ניהול נכון של קופת העירייה, שהתמידה אז באיזון כספי במשך 32 שנים; ב-1996 קיבל בשם כרמיאל פרס ראשון בתחרות קריה יפה בישראל יפה.
ב-1994 נבחר אלדר לתפקיד יושב ראש מרכז השלטון המקומי, וב-1999 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד זה. אלדר היה חבר בוועדה לאיחוד רשויות מקומיות בראשותו של חיים בן-שחר. שימש בתפקידו עד שנת 2009, אז החליף אותו, שלמה בוחבוט, ראש עיריית מעלות-תרשיחא.
במסגרת תפקידו במרכז השלטון המקומי, היה אלדר גם פעיל בזירה העולמית, וכיהן בין השאר כחבר ההנהלה המצומצמת של ארגון מרכזי השלטון המקומי בעולם, וכן שימש בשנים 2002–2004 כסגן נשיא "LACDE", הארגון העולמי של הרשויות המקומיות לטיפול באסונות ומקרי חירום.
בדצמבר 2005, לאחר הקמת מפלגת "קדימה", הצטרף אליה אלדר.
בשנת 2007 נחשב אלדר למועמד מוביל לתפקיד יו"ר מפעל הפיס, אולם ועדת האיתור לא המליצה עליו. עתירה שלו לבג"ץ נגד ועדת האיתור הקפיאה את המינוי לזמן מה. ועדת איתור חדשה מנתה אותו ברשימה של 5 מועמדים לתפקיד שהוגשה לראש הממשלה בנימין נתניהו, אך אלדר לא נבחר לתפקיד.
בשנת 2008 חשף מבקר המדינה התנהלות בעייתית של אלדר כיו"ר מרכז השלטון המקומי: משכורות גבוהות, מינויים פוליטיים והיעדר ביקורת.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2018 הודיע אלדר כי לא יתמודד לכהונה נוספת על ראשות העיר ולאחר כמעט 30 שנה פרש מתפקידו. בבחירות שהתקיימו באוקטובר אותה שנה נבחר במקומו ראש העיר החדש, משה קונינסקי.
אלדר היה חבר בוועדות ציבוריות רבות. ביניהן, הוועדה לבדיקת ההימורים בראשות השופט בנימין כהן, הוועדה לבדיקת בתי המשפט העירוניים בראשות השופט יצחק זמיר, ועדת השרים לערי פיתוח, הוועדה הציבורית "מחשב לכל ילד" ו"הוועדה לצדק סביבתי". הוא שימש בתפקידים ציבוריים רבים. בהם, חבר דירקטוריון מפעל הפיס, יו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט, חבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה, חבר במועצה המייעצת של הקרן לידידות ישראל-ארצות הברית, חבר במועצה הלאומית לאיכות הסביבה, חבר במועצת החברה להגנת הטבע, חבר המועצה הציבורית של יד בן-צבי, חבר בחבר הנאמנים של מכללת אורט בראודה בכרמיאל, חבר הנהלת "נאות קדומים", יו"ר הנהלת הכפר הירוק וחבר במועצת המנהלים של "עמיגור".
אלדר נשוי, אב לשלושה וסב.
הממלכה המאוחדת באירוויזיון