האב המודח, אלפונסו השלישי, נפטר תוך זמן קצר בעיר סמורה ב-20 בדצמבר 910.
מלוכתו בגליסיה. הטבח באבורה (913).
אחרי הכתרתו כמלך גליסיה, אורדוניו היה, בדומה לאחיו פרואלה, בחסות מסוימת של אחיו הבכור גרסיה הראשון, שהיה למלך הראשון של לאון. על מנת להגן על מרחב פעולתו בגליסיה כינס אורדוניו עוד ב
7 ביוני 910, בעיר לוגו, את אצילי ממלכתו וקיבל מהם הבטחות נאמנות, בנוכחות הבישוף ריקרדו של לוגו. (ל"אדוננו האדון אורדוניו" ("nostro domino donno Ordonio")).
יחסו של גרסיה הראשון כלפיו לא היו לבביים במיוחד. כשמת אביהם אלפונסו השלישי, מנע גרסיה מהבישוף חנאדיו דה אסטורגה שהגיע לסנטיאגו דה קומפוסטלה להשתמש ב-500 המתקל
מזהב "metcales ex auro purissimi 500 " שביקש אורדוניו לתרום למתחם הקודש בקומפוסטלה
בהתאם לצוואת אביו.
כמלך גליסיה ולאחר מכן כמלך לאון המשיך אורדוניו במדיניות ההתקפית של אבותיו נגד הכובשים המוסלמים. וזאת בשתי חזיתות:
בדרום-מערב - יצא לפשיטות על מרידה ועל אבורה. במזרח כרת ברית עם המלך סנצ'ו הראשון גארסס של נווארה נגד חליפות קורדובה.
בשנתו הרביעית כמלך ב-19 באוגוסט 913 הגיע "הרודן" "אורדון אבן אדפונס", כפי שקראו לו המורים, עד לעיר אבורה. לפי הכרוניקה של אל נאציר, בראש צבא של שלושים אלף לוחמים - רגלים, פרשים וקשתים, הצליח לפרוץ לתוך העיר ולשדוד אותה ולטבוח בתושבים המוסלמים. בקרב נפלו מושל העיר מרוואן עבד אל מליכ ו-700 ממגני העיר. כ-4000 תושבים, רובם נשים וילדים נלקחו בשבי. לדברי הכרוניקים הערבים במקום שנקרא "אל אטראס" ("המיצר") בככר העיר אבורה הגיעה ערימת הגופות של הנטבחים לגובה של שני בני אדם.
כפי שמקוננת הכרוניקה של אל נאציר:
המלך השני של ממלכת לאון.
בשנת 914 ,אחרי מותו הפתאומי, ללא צאצאים, של אחיו גרסיה, בעקבות פצעים בקרב, ירש אורדוניו את כתר המלכות של לאון. אחרי שחלה בעת שהותו באזור בדחוס, נסע לנוח במחוזותיו בגליסיה.
בתעודה שהוציא לטובת הדיוקסיה מונדוניידו הביע ספקות לגבי סיכוייו להחלים:
"אני חש כי מותי קרב ושלא נותרה לי תקווה אחרת אלא רחמי האל הכל יכול והתערבותם של הקדושים")
אולם בדצמבר כבר התאושש לחלוטין וזכה לקבלת פנים מפוארת בסנטיאגו דה קומפוסטלה. ב-12 בדצמבר 914 הוכתר "הכובש של כריסטוס" (debelador de Cristo), כפי שכונה, כמלך על ידי תריסר בישופים, בפני אספה של כל האצילים הגדולים וראשי הכמורה.
המסעות הצבאיים הראשונים (914–916).
אחרי שחיזק את שליטתו בלאון והבטיח לעצמו את תמיכת האצילים, בקיץ 915 ארגן אורדוניו השני את מסעו הצבאי הראשון כמלך של לאון, אל האדמות שמצפון לעיר "מקנסת אל אסנאם".
לפי ההיסטוריון האנדלוסי אחמד אבן מוחמד א-ראזי, המלך שם פעמיו אל העיר מדיין באזור בדחוס, כבש את מצודת קלאת אל הנאש (קסטיליו דה לה קולברה או קסטרו אלאנחה), הכניע את מרידה ואת בדחוס ואילץ אותן לשלם לו מס. חזר עם שלל ושבויים רבים. בשובו למולדת הודה למרים הקדושה והקים לכבודה, בעזרת השלל שתפס, את הקתדרלה של לאון. לטובת בנייתה ויתר על חלק ממתחם הארמון המלכותי.
בקיץ 916 הוביל אורדוניו פשיטה נוספת נגד המוסלמים ותקף פרברים של העיר מרידה. הפעם החריב ושדד יישובים עירוניים שלא נפגעו במסעותיו הקודמים באזור. בעימות עם כוחות ערבים שנשלחו מקורדובה ידם של
אנשי לאון הייתה על העליונה. המפקד המוסלמי נפל בשבי והובא ללאון.
הקרב בקסטרומורוס (916).
תגובתם של האנדלוסים לא אחרה לבוא. לפי "הכרוניקה האלמונית של אל נאציר"
ב-15 ביוני 916 הם ביצעו פשיטה ראשונה בשטחים הנוצריים, תחת פיקודו של הקאיד אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה ושבו לקרדובה ללא אבדות רבות.
האמיר החדש של קורדובה, עבד א-רחמן השלישי, קשוב לתרעומת העממית נגד ההתקפות החוזרות של הנוצרים, גייס צבא ענק שכלל גם יחידות מטינגיטניה וממוריטניה. לראש הצבא מינה שוב את אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה, המכונה גם חוליט אבו ל-חאבאט.
הצבא המוסלמי עזב את קורדובה ב 2 באוגוסט 917, הגיע לנהר דוארו, שהמנהיגים הערבים ביקשו לקבוע לגבול, וב 1-2 בספטמבר התחיל במסע של שוד והרס נגד היישובים הנוצריים.
הקימו מחנה ביישוב סן אסטבאן דה גורמאס, שנקרא אז קסטרומורוס. לפתע הופיע במקום המלך אורדוניו וכוחותיו ותקפו בעוצמה את הצבא המוסלמי. הכרוניקות הנוצריות של התקופה טענו שאנשי לאון גרמו לאויביהם כל כך הרבה אבדות, שמספר הגופות עלה על זה של הכוכבים ברקיע. לפי תאוריהם, השטח שבין הנהר דוארו ובין לטירה קסטיליו דה אטיינסזה אי פאראקוייוס, התכסה בגופות האויב. הצבא המוסלמי, מובס, נסוג אל בסיסיו ב-4 בספטמבר.
עם הנופלים נמנה גם המפקד חוליט אבו ל-חאבאט. את ראשו הערוף תלו בפקודת המלך על חומות סן אסטבאן דה גורמאס, צמוד לראש של פר.
הנווארים פנו אל אורדוניו עם בקשה לעזרה נגד הכובשים המוסלמים.
בסוף האביב 918 נכרתה ברית שין אורדוניו ובין סאנצ'ו גרסס, מלך נווארה (פמפלונה). שניהם גייסו כוחות שצעדו אל עבר נאחרה במקרה העליונה, לשם הגיעו בהתחלת יוני. אחרי שהות בת שלושה ימים, עברו לטודלה, התקדמו על יד מורקוארה וטרסונה וכבשו את פרברי ולטיירה, ארנדו וקלהורה שנמצאו בשליטת הבאני קאסי מסרגוסה.
הצלחות אלה הכעיסו מאוד את האמיר עבד א-רחמן השלישי שהחליט ב-8 ביולי על מתקפת עונשין תחת פיקודו של באדר אבן אחמד. הכוחות המוסלמים הגיעו למוטוניה, מקום לא ידוע בימינו, שנמצא ככל הנראה באזור סוֹריה וסגוביה ונחלו שני ניצחונות זה אחר זה על הצבאות הלאוני והנווארי ב-14 באוגוסט וב-16 באוגוסט. שובם של המנצחים, המלווים בשלל רב במוצרים ובשבויים זכה לחגיגות המוניות רשמיות בקורדובה.
הכרוניקן סמפירו הסתפק בלציין שאחרי בניצחון בקסטרומורוס, הגיעה למקום שנקרא מיטוניה "אסייפה" מוסלמית שגרמה לאבדות קשות בשני הצדדים והוסיף ציטטה מהתנ"ך המיוחסת לדוד המלך:""Varií sunt eventus belli (שמואל ב, י"א,כ"ה)
קרב ולדחונקרה (920).
בלי להתייאש מהתבוסה, התחיל אורדוניו לתכנן את מערכה הבאה ובאוקטובר 919 ריכז כוחות בגבול עם האמירות קורדובה.
לפי "כרוניקת אל נאציר ", גם עבד א-רחמן השלישי שיגר אל הגבול הצפוני צבא בפיקודו של קרוב משפחה, איסחק אבן מוחמד אל מרוואני. בנסיבות אלה עזב אורדוניו את תוכניותיו המתקפתיות והסיג את כוחותיו. גם המוסלמים חזרו לבסיסיהם אחרי שהבינו שאורדוניו לא התכוון להתקיפם.
אך לא לקח הרבה זמן עד שהכריז האמיר מקורדובה על ג'יהאד ופקד ב-23 באפריל 920 על גיוס כללי ותמרונים של צבאו וב-23 במאי יצא למלחמה, כשהוא עצמו עומד בראש חייליו. אחרי שעבר דרך קרקואל, גואדיאנה, טולדו וגואדלחרה, התקדם אל מדינסלי וכבש מחדש את אוסמה ואת סן אסטבאן דה גורמאס. לאחר מכן המשיך אל קלוניה, בורגוס, טודלה וקלהורה.
כשהגיעה הידיעה כי אחרי כיבוש קלהורה, התקדם הצבא המוסלמי צפונה אל בירתו, פמפלונה, המלך של נווארה המתין עם חייליו בעיר ארנֶדו. בהמשך האיץ את כוחותיו צפונה כדי להתאחד עם כוח הסיוע של מלך לאון. בסופו של דבר ניצחו המוסלמים בוויגרה את הכוחות המאוחדים הראשונים שנשלחו על ידי סנצ'ו ואורדוניו. אחר כך הם צעדו אל מואס (Muez), בעמק חונקרה, 25 ק"צ דרומית-מזרחית מפמפלונה.
בקרב שהתנהל בוולדחונקרה ב-26 ביולי 920 הביס האמיר מקורדובה את הצבאות הקטנים המאוחדים של לאון ונווארה. הבישופים של טוי ושל סלמנקה, דולסידיו והרמוחיו נפלו בשבי. שרידי הצבאות הנוצריים נמלטו אל תוך המבצרים מואס וויגרה. אחרי מצור כבש האמיר את שני המבצרים וטבח במגניהם. לפני שחזר לקורדובה, הוא החריב את כל האזור מסביב.
קלון התבוסה הוטל במידה רבה על הרוזנים שוחרי העצמאות של קסטיליה, נוניו פרננדס, אבולמונדר אלבו ובנו דייגו, ופרננדו אנסורס שנמנעו להשתתף בקרב. הם זומנו אל מלך אורדוניו במקום שנקרא טחאר או טחארס, על גדות הנחל קריון, נלכדו ונשלחו לכלא. לפי המסורת העממית, הם הוצאו להורג. אך ככל הנראה שוחררו זמן קצר לאחר מכן, מפני שלפי תעודות, חזרו לתפקודם הרגיל. מאסרם התבקש להיות אות אזהרה.
אף על פי שהתכוון להתקדם אל פמפלונה, חזר בו עבד א-רחמן מתוכניותיו כדי לעסוק בשלל הרב שאסף.
המערכה האחרונה ומותו.
למרות התבוסה בוולדחונקרה, גייס אורדוניו באביב 921 צבא חדש, ולפי דברי הכרוניקן סמפירו, שוב התכונן לקרב. תוך זריעת הרס בדרכם, פשטו כוחותיו על סינטיליה, בגואדלחרה, ותקפו, בין השאר, את הטירות בסרמלון, אליף, פלמאסס דה חדראקה, קסטחון דה אנארס ומגנאנסה. לפי סמפירו, הגיעו למרחק של יום מקורדובה. החוקרים (מרטינס דיאס, 2004) אינם מסכימים עם קביעה זאת, וסבורים כי קרוב לוודאי היה מדובר בטולדו, ולא בקורדובה.
לאחר מכן נסוגו כוחות לאון למחנותיהם. בצעידתם עברו דרך המבצרים של נהר דוארו והגיעו לסמורה. שם ב-1 באוגוסט 921 נפטרה אשתו של אורדוניו, המלכה אלווירה.
ב-922 התחתן אורדוניו מחדש עם אראגונטה גונסאלס (Aragonta González), בתו של הרוזן גונסאלו בטוטיס (Gonzalo Betótiz).
בסוף הקיץ של שנת 923 לבקשת בן בריתו, המלך סאנצ'ו גארסס, נכנס אורדוניו בראש צבאו לאזור לה ריוחה וכבש את העיר נאחרה, בעוד שהמלך סאנצ'ו השתלט על העיר ויגרה, לכד את מוחמד אבן עבדללה אבן לוב ממשפחת בנו קאסי ואצילים מוסלמים אחרים, והוציאם להורג. נאחרה וויגרה סופחו לממלכת נווארה.
מפני שלא רווח נחת מזוגיותו ("לא ריצתה אותו",כדבריו) עם אראגונטה, שלא ילדה לו צאצאים, אחרי שהקים את המנזר סנטה קולומה דה נאחרה, השיג אורדוניו את ביטול הנישואים והתחתן פעם שלישית עם האינפנטה סאנצ'ה מפמפלונה, בתו של המלך סאנצ'ו גארסס, וחזר איתה לבירתו, לאון.