שם ספרו היחיד של איסידורוס המוכר לנו נקרא בלטינית "Mansiones Parthicae" – "תחנות דרכים בפרתיה". זהו אִיטִינֶרארְיוּם להדרכת הנוסעים בנתיב הסחר היבשתי מאנטיוכיה אל הודו, ומתאר במיוחד את האכסניות לשיירות סוחרים שהופעלו על ידי הממשל של האימפריה הפרתית. הספר נכתב קרוב לוודאי זמן מה אחרי שנת 26 לפנה"ס, שכן איסידורוס מזכיר בו את מרד טירידטס השני נגד פְרָאַטֵס הרביעי שאירע באותה שנה. החיבור, בצורה בה שרד לימינו, נראה כתקציר של חיבור גדול יותר. ציטוט אצל אתנאיוס מעלה את האפשרות כי שם הספר הגדול יותר היה "מסע סביב פרתיה" (פַּרְתִיאַס פֶּרִיאֶגֶטִיקוֹס). הקטע המצוטט אצל אתנאיוס, שאינו נכלל בכתב היד הקיים של "תחנות דרכים בפרתיה", מתאר שליית פנינים.
פליניוס הזקן, הפוליהיסטור הרומי בן המאה ה-1 לספירה, מזכיר חיבור בשם "תיאור העולם" שכתב "דיוניסיוס" מכאראקס, ומוסיף כי הלה "נשלח על ידי הקיסר המנוח אוגוסטוס כדי לאסוף במזרח את כל המידע הדרוש כאשר עמד בנו בכורו לצאת לארמניה על מנת ליטול את הפיקוד על הלחימה נגד הפרתים והערבים". פליניוס נוקב אומנם בשם "דיוניסיוס", אך קרוב לוודאי שזו טעות והכוונה לאיסידורוס. השם "איסידורוס" נזכר פעמים אחדות בספרו של פליניוס כאסמכתא לנתוני מרחקים גאוגרפיים אחדים.
אסופה של הפרגמנטים השונים המיוחסים לאיסידורוס מכאראקס בתרגום לאנגלית ובצירוף הערות פורסמו, כאמור, ב-1914 על ידי וילפרד הרווי שׁוֹף בספרון בן 46 עמודים. התרגום של "תחנות דרכים בפרתיה" הנכלל בספרון זה נעשה על ידי קרל מילר ופורסם בפריז ב-1853.
בוריס ואניקוב
בוֹרִיס לְבוֹבִיץ' וַאנִּיקוֹב (ברוסית: Бо́рис Льво́вич Ва́нников; 7 בספטמבר 1897, כפר בִּיבִּי אֶייבְּלִיט (כעת אחת השכונות של באקו), מחוז באקו, האימפריה הרוסית - 22 בפברואר 1962, מוסקבה, ברית המועצות) היה מנהיג סובייטי יהודי שהיה בין הראשונים לקבל שלוש פעמים אות גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשיא הקריירה שלו שר למשרד התחמושת של ברית המועצות במהלך רוב רובה של מלחמת העולם השנייה ולאחריה ראש המחלקה ליצור נשק אטומי. הוא זכה בשני פרסי סטלין ב-1951 וב-1953, בעל דרגת גנרל-קולונל בחיל ההנדסה של הצבא האדום מ-1944.
חייו עד התפקידים בתעשייה.
בוריס נולד ב-7 בספטמבר (26 באוגוסט לפי הלוח הנהוג אז) 1897 במשפחה יהודית של עובד תעשיית הנפט, אחרי שסיים בית הספר היסודי (7 כיתות) עבד בשדות נפט, לאחר מכן בסלילת כבישים והיה מסגר במפעל.
ב-1916 הצטרף למפלגת אסארים אך כעבור שנה עזב אותה. אז גם התחיל לעבוד כמנהל משנה בסלילת כבישי קווקז. ב-1918 הוא סיים את המכללה הטכנית של באקו והתגייס לצבא האדום שם שירת עד 1919. ב-1919 הוא גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית (של בולשביקים). באותה השנה עד 1920 הוא היה במחתרת בבאקו ואחר כך בטיפליס.
לאחר מכן אחרי שבולשביקים השתלטו על באקו נשלח חזרה לשם והתחיל לעבוד כפקיד במשרד המפקח הראשי של משרד הפיקוח של פועלים ואיכרים ("ראבקרין") מטעם הפדרציה הרוסית. באותה השנה עבר להתגורר למוסקבה וב-1921 התחיל להיות המפקח הראשי שם ומ-1924 נהיה לסגן ראש הפקחים הכלכליים והתחיל ללמוד במכללה הטכנית הגבוהה של מוסקבה אותה סיים ב-1926.
מנהל מפעלי תעשייה.
מ-1927 התחיל לעבוד כמהנדס ראש המחלקה במפעל למכונות חקלאיות בליוברצי ואחר כך נהיה למנהל טכני של המקום. ב-1930–1933 היה למנהל מחלקת תעשיית הטרקטורים וסגן מנהל במנהל הראשי של המכונות החקלאיות במועצה העליונה למשק חקלאי של ברית המועצות. משם עבר לנהל מפעל הנשק בטולה עד 1936. מאותה השנה ניהל מפעל לתעשיית מכונות בפרם
עבודה בממשלת (נארקומאט) ברית המועצות.
ב-1936–1937 הוא מונה למנהל המדור הראשי לתותחים ושריון וב-1937 למדור השריון במשרד (נרקומאט) התעשייה הביטחונית של ברית המועצות. החל מדצמבר אותה השנה מונה לסגן השר (נארקום) של התעשייה הביטחונית של ברית המועצות. מינואר 1939 עד יוני 1941 עמד בראש המשרד לחימוש ברית המועצות. הצטרף לועד המרכזי של המפלגה ב-21 במרץ 1939. נעצר ב-7 ביוני 1941 באשמת היותו מרגל גרמני וניסיון קשירת קשר נגד ברית המועצות ובמקומו מונה מנהל המפעל לפלדה ומכונות דמיטרי אוסטינוב.
שוחרר באופן לא צפוי עם זיכוי מלא ב-20 ביולי 1941 ומונה לסגן שר המשרד לתחמושת של ברית המועצות, בו זמנית גם הממונה המיוחד של הממשלה (סובנארקום) בארגון פינוי וארגון מחדש של תעשיות ביטחון.
החל מ-16 בפברואר 1942 הוא מונה יחד עם דמיטרי אוסטינוב לשרי המשרד לתחמושת של ברית המועצות. סיפק את כל סוגי התותחים, מרגמות ותחמושת מכל הסוגים וקליברים לצבא האדום והצי הסובייטי.
לקראת סוף 1942 כמות התחמושת עלתה פי שניים מן הכמות שיוצרה ב-1941 וב-1943 היא שולשה ביחס ל-1941 ואיכותה עלתה. מ-1943 לאחר שיצור התחמושת עבר לשיטת פס יצור לא הורגש מחסור בה.
בינואר 1946 הוא מונה לשר במשרד למכונות חקלאיות של ברית המועצות אך כבר ביוני אותה השנה הועבר להיות מנהל ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות (אליו מונה כבר בשחרורו מ-20 באוגוסט 1945 מן תפקיד שר המשרד לתחמושת).
מנהל פרויקט האטום הסובייטי.
ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות בראשה עמד בין 1945 - 1953 בראשה עמד ריכזה ארגון במחקר ועבודות של תוכנית פצצת האטום הסובייטית והנשק הגרעיני בהמשך. הניהול התבצע במשותף עם איגור קורצ'טוב כששותפו היה אחראי על פתרונות מדעיים וכוונון מהנדסים ועובדי התעשיות הסמוכות וואניקוב - על ביצוע הזמנות דחופות מתעשיות ותיאום העבודות.
בין השנים 1946–1950 היה בסובייט העליון ה-2.
מ-1953 עד 1958 הוא נעמד להיות הסגן הראשון של שר המכונאות התיכונית (התעשייה הגרעינית) של ברית המועצות. את כוכב הזהב השלישי הוא קיבל על ניהול יצור פצצת מימן.
יצא לפנסיה בפברואר 1958 כשהוא המשיך להיות בוועד המפלגה עד 17 באוקטובר 1961. נפטר ב-22 בפברואר 1962 ונקבר בחומת קרמלין.
משפחה.
בנו רפאיל נולד ב-1922. שירת ביחידת טילים הראשונה של ברית המועצות בזונדרסהאוזן. הגיע לדרגת קולונל. היה מנהל הנציגות הצבאית במפעל הטילים "פאקל" (לפיד). ניהל את מוזיאון קורצ'טוב.
הנס פון שפונק
הנס פון שפונק (בגרמנית: Hans von Sponeck; 12 בפברואר 1888 - 23 ביולי 1944) היה גנרל לויטננט בוורמאכט. שפונק נאסר לאחר שנתן פקודת נסיגה בניגוד להוראות ולאחר קשר ה-20 ביולי הוצא להורג, אף שלא היה מעורב כלל בקשר.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פון שפונק נולד בדיסלדורף ב-12 בפברואר 1888. ב-1898 הצטרף כצוער צעיר לפנימייה צבאית בקרלסרוהה. בשנת 1905 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, שם הוסמך כקצין בשנת 1908. ב-1910 התחתן, ומנישואים אלו נולדו לו שני בנים. במלחמת העולם הראשונה שירת פון שפונק כקצין בחזית ונפצע שלוש פעמים. בשנת 1916 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (המקבילה לדרגת לוטננט קולונל) ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך פון שפונק לשרת ברייכסווהר, תחילה במטה הכללי ואחר כך כמפקד רגימנט. בתפקידו זה הועלה לדרגת אוברסט (המקבילה לדרגת קולונל). ב-1937 עבר ללופטוואפה ושקד על הקמת יחידות צנחנים. במהלך פרשת בלומברג-פריטש, ב-1938, הציע שפונק - על פי עדות קצינים באותה תקופה - להוביל גייסות במאמץ לתמוך במפקד כוחות היבשה של הוורמאכט, הOKH, גנרל ורנר פון פריטש, אך תוכניות כזו לא יצאה אל הפועל. במהלך משפטו של פון פריטש הוזמן שפונק לשמש כעד אופי, אך במהלך הדיונים הושתק בגסות על ידי נשיא בית הדין, הרמן גרינג. ייתכן שאז כבר סומן כאנטי נאצי.
למרות ההתנגשות לכאורה עם ראשי המפלגה הנאצית הועלה שפונק בשנת 1938 לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-22, שהייתה דיוויזיה מוטסת. ואיתה נלחם ב-1940 בכיבוש הולנד. באותה שנה היה עד אופי במשפטו של ורנר פון פריטש הוא החל לדבר על "הכוחות מעל המדינה" אך הושתק במהרה על ידי ועדת החקירה בראשות הרמן גרינג.
הקרב על הולנד.
ב-1 בפברואר 1940 הועלה שפונק לדרגת גנרל-לויטננט. המתקפה המוטסת על ארצות השפלה החלה ב-10 במאי 1940 כשהדיוויזיה המוטסת ה-7 בפיקודו של גנרל קורט שטודנט תקפה באזור רוטרדם ואילו פון שפונק תקף עם הדיוויזיה המוטסת ה-22 באזור האג ומטרתו, בין השאר, לשבות את וילהלמינה, מלכת הולנד ולכפות עליה כניעה. אולם הצבא ההולנדי באזור זה, שקיבל התראה, יצא למתקפת-נגד עזה, שבה 1000 חיילים גרמניים שהושטו לבריטניה כשבויי מלחמה, וכיתר את הדיוויזיה ה-22. פון שפונק נפצע קשה בקרב וכמעט נפל בשבי, אך ניצל הודות להפצצה אווירית כבדה על העיר רוטרדם ב-14 במאי שהובילה לכניעת ההולנדים. שפונק הצליח לפרוץ את הכיתור ולהתחבר עם כוחות השריון הגרמניים, ועם שובו לגרמניה התקבל כגיבור וכונה באמצעי התקשורת "הגיבור של הולנד". ב-14 במאי 1940 העניק לו היטלר אישית את צלב האבירים של צלב הברזל וב-18 במאי 1940 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
קרב קרץ'.