צי הפלישה האנגלי, בן תשע אוניות וספינות, עזב את נמל גרבסנד, (ליד לונדון), במרץ 1629 עם ז'אק מישל, עריק צרפתי מאנשי שמפליין, כדי שישמש כנווט בנהר סנט לורנס, קנדה. שמפליין שלח משלחת מקוויבק, שתושביה גוועו ברעב, כדי לפגוש בצי ההצלה הצרפתי שהיה צפוי להגיע בפיקוד אמרי דה קאן. קאן הביא גם את הידיעה כי באפריל הוכרז שלום באירופה אחרי החתימה על חוזה סוזה. משלחתו של שמפליין פגשה את קאן במפרץ, הם נשבו על ידי האנגלים שהיו בדרכם במעלה הנהר לקוויבק.
קירק, שהיה מודע לתנאים הנואשים בקוויבק, שלח את אחיו לואיס ותומאס לדרוש כניעה צרפתית. בלית ברירה, נכנע שמפליין ב -19 ביולי 1629.
עם זאת, שמפליין טען כי תפיסת האדמות על ידי אנגליה אינה חוקית, שכן המלחמה כבר הסתיימה. הוא פעל להחזרת האזור לצרפת. כחלק מהמשא ומתן המתמשך על יציאתם ממלחמת אנגלו-צרפת, בשנת 1632 הסכים צ'ארלס הראשון, מאנגליה, להחזיר את האדמות. תנאים אלה נחתמו באמנת סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1632. האדמות בקוויבק הוחזרו לחברה הצרפתית.
כמושל ניופאונדלנד.
ההערכה היא כי קירק ביקר בעיירה פרילנד, כאשר פרסם דו"ח על האי ניופאונדלנד בשנת 1635. הוא התרשם משפע הדייג שבאי, ובשנת 1637 ביקש מהמלך צ'ארלס מענק של אדמה באי. בנובמבר 1637 קיבלו קירק ושותפיו אמנה מלכותית לבעלות משותפת על האי כולו.
חלק מניופאונדלנד, חצי האי אבאלון, הוענק כבר לג'ורג' קלברט, לורד בולטימור, אך הוא הואשם בכך שנטש את הקולוניה לפני מותו בשנת 1632, והאדמות הועברו לקירק. באמנת המענק החדש היו תנאים שנועדו לצמצם את הסכסוך עם דייגים נודדים: אסור היה להקים יישוב בטווח של עשרה ק"מ מהחוף, אסור היה לפתוח את אזורי הדייג לפני הגעתם של צוותי הקיץ, וצריך לגבות מס של חמישה אחוזים על כל מוצרי הדייג שנאספו על ידי זרים. קירק מונה כאחראי על אדמות המושבה והגיע בשנת 1638 עם מאה מתיישבים.
באותה העת, המושל של ניופאונלנד היה ויליהם היל. קירק תפס את אחוזת המושל. בינואר 1638 העניק המלך גם לקירק תואר אצולה. בשנת 1639, קירק שינה את שם המושבה. במהלך השנים הבאות, הוא בנה מבצרים בפרילנד, סנט ג'ון ומפרץ דה ורדה. הוא גבה מיסים מכל ספינות הדייג.
קירק קיבל את זכויות הדייג במושבה. באותה תקופה דגו בניופאונדלנד אוניות ממדינות רבות באירופה, והמס של קירק - 5 אחוז יצר יתרון לאנגלים. מספר סוחרים מהאזורים הדרום מערבים של אנגליה, שגשגו במסחר הדגים מניופאונלנד. קירק, שהיה מיוצג בלונדון על ידי אחיו ניצל את זכויותיו בסחר הדגים, בניגוד לתנאי אמנתו.
עד שנת 1638 כבר נוצרו קשרים חזקים בין העיירה פרילנד לדרטמות', דבון. קירק חיבר את כל רשת הסחר תחת שליטת אימפריה מסחרית משפחתית.
פעולות אלה עוררו איבה רבה מצד סוחרי הדגים האחרים. חברות הדייג והדייגים הנודדים. הם הסכימו שקירק שומר לעצמו ולחבריו את אזורי הדייג הטובים ביותר. בנוסף הואשם בפתיחת בתי מרזח, מה ששיבש את עבודת המתיישבים. אך לפני שניתן היה לחקור את האשמות הללו, בשנת 1642 פרצה מלחמת האזרחים האנגלית בין המלך לפרלמנט.
מעצרו ומותו.
מלחמת האזרחים הסתיימה בשנת 1651, והאחים קירק, כתומכי המלוכה היו בצד המפסיד. אף על פי שתלונותיהם של הסוחרים הוזנחו במהלך המלחמה, הן שבו להשמע בסופה, וקירק כבר לא היו מוגן על ידי הכתר.
בשנת 1651 צוות של שישה נציבים, בראשות סוחר ממרילנד ג'ון טרורגיי, נשלח לעיירה פרילנד כדי לתפוס את קירק ולהביא אותו לאנגליה לדין. אדמותיו הוחרמו על ידי חבר העמים הבריטי. בשנת 1653 רכש קירק מחדש את הבעלות על אדמותיו. אשתו, הגברת שרה קירק, חזרה לניופאונדלנד כדי לפקח על עסקיו ולקבל את רכושו, אך ססיל קלברט, לורד בולטימור, הציגו אישומים חדשים נגד קירק בעניין בעלות האדמות סביב פריילנד.
קיימת סברה כי קירק מת בכלא המקורי בסאות'ווארק, כבר בינואר 1654, בזמן שהמתין למשפט.
שרה קירק.
שיקום המלוכה בשנת 1660 פתח מחדש את הדיון על הבעלות על חצי האי אבאלון. הפעם, ססיל קלברט הצליח להשיג את האישור המלכותי על אבאלון, אך הוא מעולם לא התגורר במקום. אחיו של דייוויד קירק, סר לואיס קירק, דרש פיצוי בגין שיפורים שביצעו על ידי אחיו בעיירה פרילנד. ליידי קירק עתרה לצ'ארלס השני להפוך את אחיינו של לואיס, ג'ורג' קירק למושל ניופאונדלנד, אך המלך לא מינה מושל תושב.
ליידי קירק וילדיה היו עדיין בעיירה פרילנד בשנת 1673, כאשר צי הולנדי פלש ושרף את היישוב במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית. גברת שרה קירק ניהלה את איסוף מיסי הדייג בפרילנד לאורך כל התקופה הזו. בין שנת 1651 לפרישתה בשנת 1679, שרה ובניה פיתחו מספר חוות בפרילנד. בסוף שנת 1696 נותרו שלושה מבניו של סר דייוויד קירק: ג'ורג', דייוויד הצעיר ופיליפ, בחוף הדרומי של ניופאונדלנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ועדת קברי המלחמה הקיסרית באירופה ביקשה סמל על מנת לציין את קברי החיילים מניופאונדלנד. בשנת 1928 הם אימצו את סמל האצולה של דייוויד קירק כסמל הרשמי של ניופאונדלנד, וגם כיום ממשיכים להשתמש בו במחוזות ניופאונדלנד ולברדור.
שליטה קוגניטיבית
הגביע (שיר)
הגביע הוא שיר שחובר על ידי יורם טהרלב ונחום היימן, ושהתחרה במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון 1965 תשכ"ה.
השיר בוצע כמקובל אז בפי שני מבצעים:
תוכן השיר.
אף על פי שביצועו המוכר הוא בפי שלישיית גברים, מילות השיר נכתבו בגוף ראשון נקבה - כמו לא מעט שירים אחרים של יורם טהרלב.
הדוברת בשיר פונה לגביע שיגלה לה מיהו אהובה ומתי יגיע ("עד תאמר לי הגביע מי יבואה ומתי").
יורם טהרלב עצמו עומד על הדמיון בין הגביע בשירו זה לבין עץ השיטה בשיר לא ביום ולא בלילה של ביאליק ("את השיטה אשאל אני, מי ומי יהיה חתני"),
ומתלוצץ על חשבון עצמו ומציין ש-"בשני השירים יש פחד גדול מאכזבה. בשיר של ביאליק פוחדת הנערה שאביה ישיא אותה לגבר זקן. בשיר שלי האכזבה היא של הכותב שלא הצליח להגיע לרמתו של ביאליק...".
ריקוד עם.
לשיר חובר ריקוד זוגות בידי דני הימן בשנת 1970.
משפחת נוישלוס
משפחת נוישלוס (בהונגרית: Neuschloss család) הייתה משפחה הונגרית-יהודית, שעסקה בפשט ובבודפשט לאחר מכן במסחר סיטונאי ובתעשייה מסוף המאה ה-18. המשפחה על צאצאיה מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המשק והכלכלה של הונגריה.
תולדות המשפחה.
מוצא המשפחה הבורגנית יהודית הוא ממוראביה. אב המשפחה הידוע הראשון, יעקב נוישלוס, נמלט ממורביה בסוף המאה ה-18 בגלל החקיקה האנטישמית שם. הוא הגיע ליישוב קטן בשם וצ'ה (Veča) שנמצא היום בתחומי סלובקיה. היישוב היה אחד ממרכזי המסחר בעץ. יעקב נוישלוס ייסד שם את העסק הראשון שלו, שעסק בסחר עצים וניהול יערות, אך היה לו גם בית מרזח ובית מלאכה לבורסקאות. הוא בנה גם את בית הכנסת המקומי.
העצים שנכרתו באזור דרום מזרח סלובקיה של היום, (אז הונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרית) הונחו על רפסודות והושטו לאורך יובלי הדנובה דרומה ואז עם זרם הדנובה עד פשט. על "הרציף העליון" של פשט (כיום גדת הדנובה של אויפשט), פורקו הרפסודות ומטעניהן ומצאו את מקומם כפיגומים וכקונסטרוקציה לגגות של בנייני העיר.
אחד מבניו של יעקב, יצחק נוישלוס, שפעל בעיירה סטרובו (עיירה על שפת הדנובה), התרכז בעיקר במסחר בפשט. אספקת העצים שלו מילאה תפקיד חשוב בשיקום העיר בודה לאחר השריפה הגדולה שם בשנת 1810 ושיקום העיר פשט לאחר השיטפון הגדול שם בשנת 1838, כל מלאי העצים שלו נרכש תוך זמן קצר בשני המקרים. משפחתו של יצחק נוישלוס עברה בסביבות שנת 1832 לאחוזתו של הרוזן אישטוואן קרולי באויפשט (אז מחוץ לעיר פשט) שנקראה בפי כולם המושבה (קולוניה) היהודית, כי על היהודים הוטלו מגבלות חמורות של מגורים בפשט עצמה עד 1840.
המשפחה הקימה את בית הכנסת הראשון באויפשט, וכמה מחבריה היו נשיאי הקהילה היהודית. אחרי מהפכת 1848–1849 ומלחמת העצמאות ההונגרית המשפחה עברה לפשט לרובע ליאופולד (היום החלק הצפוני של רובע 5-מרכז העיר), על גדת דנובה, אבל המשפחה נשארה נאמנה גם לאויפשט. אחד משני בניו של יצחק נוישלוס, ברנאט נוישלוס, נשאר הגזבר של היישוב (הוא הסבא רבא של ג'רג' לוקאץ' הפילוסוף), בנו השני שמעון נוישלוס הפך לשופט באויפשט בין השנים 1851–1853. חברות הבנייה של המשפחה עבדו בעיקר בבירה, אך הצליחו בכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובנו מבני משק, קסרקטינים ומצודות. משפחת נוישלוס (חלק מחברי המשפחה שינו את שמם לניטראי) הפכו לחברים מכובדים של החברה בבודפשט.
מיזמים.
יצחק נוישלוס הקים את מחסן חוות העצים הראשונה שלו ליד הרציף העליון באויפשט בשנת 1832, בצד הצפוני של מה שכיום הוא רחוב ויקטור הוגו. החלק הדרומי של הרחוב הפך לבעלות ענף אחר של המשפחה בשנת 1859. במחסני העץ שהוקמו לאחר מכן, עבדו בעיקר פועלים סלובקים, כבר עם על מסורי אדים מתקדמים. באמצעות סחר העץ השתלבה משפחת נוישלוס במהרה בבניית מסילות הברזל בהונגריה. לצד בתי השמירה הקטנים הוקמו על ידה גם מבני רכבת גדולים ומבני מחסנים. הם לקחו חלק בבניית תחנת הרכבת הראשונה בבודפשט שנפתחה בשנת 1867.
לא רק שהמשפחה סחרה בעץ, אלא התחילה לייצר גם פרקט, בנוסף לייצור רצפות מסורתיות משובצות. הם התחייבו גם להניח את הפרקט כקבלני ביצוע. במהלך שיפוץ הספא רודאש בשנת 1886, גרם המדרגות העץ המגולף עשיר שהוביל למעלה לאגף המערבי של הספא נבנה על ידי חברת "Neuschloss and Marczel".