ההוטרים נוהגים לבנות במושבות בתי ספר העומדים בתקני המדינה. בבתי הספר על פי רוב ישנו מורה שכיר מבחוץ המלמד אנגלית ואת המקצועות הבסיסיים (בחלק ממושבות השמידנלויט המורה נבחר מקרב בני המושבה). מלבד המורה מלמד סגן המיניסטר בבית הספר את השפה הגרמנית תנ"ך, ה"כרוניקות" של ההוטרים ושינון הכתובים, שיעורי מכונים "בית ספר גרמני" והם מתנהלים על פי רוב בשעה שלפני הלימודים הכלליים, ובשעה האחרונה. חלק מההוטרים שולחים את ילדיהם לחינוך הציבורי, אולם מקובל שהם מפסיקים את לימודיהם בגיל 15 בתום החינוך חובה. התעקשות של הורים על המשך הלימודים עשויה להוביל לנידויים מן העדה והכנסייה. בית הספר הציבורי נחשב ל"מותרות" בעיני הקהילה, והילדים מצופים להיעדר ממנו לעיתים מזומנות לטובת חובות במשק. עם זאת מושבות רבות עברו היום להבטיח לילדיהן סיום 12 שנות לימוד ואף לימודים אקדמאיים. החינוך ההוטרי שם דגש על חיזוק זיקתו של הילד לבני גילו, על פיתוח תחושה של אחריות חברתית וציווי מוסרי. החינוך ההוטרי משתדל להימנע מהטלת עונשים. ההוטרים נוטים להתנגד להוראת ההיסטוריה שכן היא רצופה מלחמות הנוגדות את תפיסת עולמם הפציפיסטית. על פי רוב הצעירים יכולים גם לעזוב את המושבה לתקופה הנראית להם, מתוך אמונה שקשריהם הרגשיים והמשפחתיים יובילו אותם לשוב אליו. בהיותם אנבפטיסטים, טקס הטבילה מתרחש אצל ההוטרים רק עם בגרות, והוא מהווה למעשה טקס כניסה אל עדת המבוגרים ההוטרים ואל חובות ומשמעת העדה.
צילום.
ההוטרים באלברטה ניצחו בדיון משפטי שנערך ב-2007 על זכותם שלא להצטלם לרישיונות הנהיגה שלהם. בית המשפט באלברטה קבע כי דרישת התצלום מפירה את זכויותיהם הדתיות, וכי הנהיגה חיונית לאורח חייהם. טענת ההוטרים הייתה שהצילום סותר את הדיברה השנייה "לא תעשה לך פסל וכל תמונה". כשמונים רישיונות נטולי תמונה היו בשימוש בעת הפסיקה. מלבד הקבוצות ההוטריות של אלברטה הנמנות עם עדות דריוסלויט ולררלויט, גם חלק ממושבות מניטובה הנמנות עם השמידנלויט מעדיפות שחבריהן לא יצטלמו לרישיונות נהיגה ותעודות מזהות נוספות.
עם זאת בית המשפט העליון של קנדה הפך את ההחלטה ביולי 2009 וקבע כי הקהילה ההוטרית מחויבת לציית לחוקים המחוזיים המחייבים תמונה דיגיטלית ברישיונות הנהיגה למניעת גנבת זהות.
על אף התנגדותם של ההוטרים לצילום, קיימים צילומים שלהם שנעשו בהסכמה ובשיתוף פעולה. בין השנים 1972–1980 הצלמת מרי קוגה משיקגו צילמה באלברטה סדרת צילומים על חיי ההוטרים. בצילומיה נראים בני העדה בפתיחות רבה והם מלאים אהדה והומור.
לבוש.
להבדיל מלבושם השמרני של בני האיימיש והמנוניטים, בגדי ההוטרים, ובייחוד בגדי הילדים, יכולים להיות צבעוניים. הבגדים בעיקרם הם תוצרת בית. בעבר היו גם הנעלים מיוצרים במושבות, אולם כיום הנעליים נקנות בחנויות. המכנסיים והג'קטים של הגברים שחורים על פי רוב. הגברים לובשים חולצות מכופתרות בעלות צווארון, ולעיתים לובשים גם גופיות. הם חובשים כובעים כהים, בדרך כלל שחורים. מכנסי הגברים אינם מוחזקים בחגורות כי אם בכפתורים שחורים, ובדרך כלל הם נעדרים כיסים אחוריים. הנשים לובשות שמלות עם חולצות מתחתיהן. רוב נשות הלהררלויט והדריוסלויט לובשות גם מטפחת ראש שחורה ומנוקדת. נשות השמידנלויט לובשות מטפחות ראש בלא נקודות. נערות צעירות לובשות כובעים צבעוניים הנקשרים תחת הסנטר. לבוש הכנסייה כהה בדרך כלל לגברים ולנשים, ומורכב ממעיל כהה, ולנשים סינר שחור.
שפה.
כשם שהאיימיש והמנוניטים נוהגים להשתמש בגרמנית-פנסילבנית, שימרו ההוטרים ניב גרמני המכונה "גרמנית הוטרית" ומשמש אותם בינם לבין עצמם. הניב מבוסס על הגרמנית שדוברה באזור טירול היכן שהחלו ניצני העדה, והושפע מהניב הקרינטי. דוברי הניב ההוטרי ודוברי הניב הפנסילבני מתקשים לשוחח זה עם זה בגרמנית. בטקסי הקודש שלהם משתמשים ההוטרים בגרמנית לותרנית קלאסית.
מערכת המשפט.
כחלק מגישתם הדתית משתדלים ההוטרים להימנע ממעורבות במערכת המשפט החילונית. אחד ההוגים הראשונים שלהם, פיטר רידמן, כתב בספרו "וידוי האמונה ההוטרי" כי: "ישוע מראה שהנוצרים אינם צריכים ללכת לבית הדין כשאמר כי אם אדם תובע ממך את מעילך - תן לו גם את גלימתך, למעשה אומר ישוע כי עדיף לתת לאנשים לקחת ממך הכל מלמצוא עצמיך בבית משפט משונה. ישוע מבקש מאיתנו לחפש את השמיימי ששייך לנו ולא את הזמני והזר לנו. לפיכך זו ראיה כי נוצרי אינו יכול להשפט או לשפוט". לפיכך הרשומות אינן מראות פניה של הוטרים לערכאות משפטיות עד המאה ה-20. עם זאת מספר קונפליקטים בעת האחרונה התגלגלו לערכאות משפטיות בצפון אמריקה. בכלל זה מאבקם כנגד התצלומים ברישיונות הנהיגה באלברטה, וכן במקרה נוסף במונטנה בו אילצה המדינה את ההוטרים להשתתף במערכת מדינתית לפיצוי עובדים על אף התנגדותם שנומקה מסיבות דתיות
גם עניינים פנימיים של הקהילה ההוטרית הגיעו לדיונים משפטיים, דוגמת דיונים בדבר חברי מושבות שגורשו ממושבותיהם ביחס לחוקיות הגירוש וגם לפיצויים, ואף דיון על הזכויות בפטנט להאכלת חזירים שפותח באחת המושבות.
טוני קושנר
אנתוני רוברט "טוני" קושנר (באנגלית: Anthony Robert "Tony" Kushner; נולד ב-16 ביולי 1956 בניו יורק) הוא מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בגלל המחזה מלאכים באמריקה, שזיכה אותו בפרס פוליצר. עם מחזות אחרים שכתב נמנים: "סלאבים! או: השאלות הנצחיות של המידה הטובה והאושר", "Homebody/Kabul" ו-"Bright Room". קושנר תרגם ועיבד בארצות הברית מספר יצירות של התיאטרון האירופי הקלאסי והמודרני, מאת שייקספיר, קורניי, ברכט (אמא קוראז'). יחד עם אריק רות' הוא חיבר את התסריט לסרט "מינכן" של סטיבן ספילברג.
חייו.
טוני קושנר נולד בשנת 1956 במשפחה יהודית במנהטן, ניו יורק. זמן קצר אחרי לידתו, הוריו, ויליאם קושנר, נגן קלרינט ומנצח, בעל שורשים בגרמניה, וסילביה קושנר, לבית דויטשר, נגנית בסון שהתחנכה ברוח קומוניסטית, עברו לגור בלייק צ'ארלס, לואיזיאנה. בימי ילדותו קושניר ראה תכופות את אמו שהייתה שחקנית חובבת מופיעה בהצגות של להקה קהילתית מקומית. פעם אחת, אחרי שראה אותה משחקת תפקיד של מטופלת משותקת של פרויד במחזה "ארץ רחוקה", מאת הנרי דנקר, הזדהה עד כדי כך עם התפקיד שהיא גילמה עד שלקה בעצמו בשיתוק זמני.
בגיל 18 בשנת 1974 חזר קושנר לניו יורק כדי ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה. בהמשך סיים תואר שני בבימוי תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק. בשנותיו כסטודנט, בשנים 1981-1978 ביים קושנר הצגות ילדים עם מחזות פרות עיטו (Masque of Owls e Incidents and Occurrences During the Travels of the Tailor Max) או מאת שייקספיר (חלום ליל קיץ, הסערה) במסגרת תוכנית לילדים מחוננים בלייק צ'ארלס.
החל משנת 1989 היה קושניר פעיל כאמן אורח בתוכנית הלימודים לתיאטרון של אוניברסיטת ניו יורק, גם באוניברסיטאות ייל ופרינסטון. בשנים 1992-1990 עבד כמחזאי הבית של בית הספר ג'וליארד לדרמה בניו יורק.
המשך הקריירה.
הידוע ביותר הוא ביצירותיו הוא המחזה "מלאכים באמריקה: פנטזיה גאית על נושאים לאומיים" המחולקת לשני חלקים:
"Angels in America: Millennium Approaches" (מלאכים באמריקה: המילניום מגיע) (1993) ו"מלאכים באמריקה: פרסטרויקה" (1994) שזיכו אותו, בין היתר, בפרס פוליצר ופרס טוני על המחזה הטוב ביותר של השנה. היצירה, שבשלמותה אורכת שבע שעות, נועדה להיות מעין אפוס של השנים בניו יורק שבהן פרצה מגפה האיידס ושבהן שלט הנשיא רונלד רייגן. אחד מגיבוריה הראשיים של המחזה הוא רוי כהן, המשפטן ההומוסקסואל בארון, ששימש בשנות ה-50 כעוזרו של הסנטור ג'וזף מקארתי, רדף ליברלים וקומוניסטים וגינה בפומבי את ההומוסקסואליות, בעוד שלבסוף חלה ומת מאיידס.
בשנת 2003 יצר לפי המחזה את המיני-סדרה לטלוויזיה "מלאכים באמריקה" בבימויו של מייק ניקולס, עם אל פצ'ינו, מריל סטריפ ואמה תומפסון. על התסריט של סדרה זו זכה קושנר בפרס אמי.
בהמשך בשנת 2004 המחזה "מלאכים באמריקה" עובד גם ללברית לאופרה באותו השם מאת המלחין פטר אטווש שהוצגה בפריז.
קושנר כתב מחזות רבים, ביניהם "" (סלאבים!), "Homebody/Kabul“ ו-"Caroline, or Change" (קרולין, או שינוי).
בשנת 2009 הוצג תיאטרון גאטרי במינאפוליס, מינסוטה יצירתו ""The Intelligent Homosexual's Guide to Capitalism and socialism with a Key to the Scriptures" (המדריך להומוסקסואל אינטליגנטי לקפיטליזם וסוציאליזם עם מפתח לכתבי הקודש).
בשנת 2005 טוני קושנר כתב לסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" תסריט שזיכה אותו למועמדות לפרס אוסקר. בשנת 2012 שוב שיתפו שניהם פעולה גם בסרט "לינקולן". בשנת 2022 שבו השניים לשתף פעולה בסרטו החדש של ספילברג ""The Fabelmans"."
בשנת 2003 התחתן קושנר עם שותפו מזה כבר לחיים, מארק האריס, עורך המגזין "Entertainment Weekly".
קישורים חיצוניים.
? John Nathan Tony Kushner: a political playwright
[[קטגוריה:מחזאים יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:סופרים יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:תסריטאי קולנוע יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:להט"בים אמריקאים]]
[[קטגוריה:להט"בים יהודים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס טוני]]
[[קטגוריה:זוכי אמי בפריים טיים: תסריט למיני סדרה או לסרט טלוויזיה]]
[[קטגוריה:זוכי פרס פול סלבין]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1956]]
[[קטגוריה:זוכי פרס פוליצר: דרמה]]
החטא הקדמון (סדרת טלוויזיה)