אות ההוקרה הקוטבי הראשון נקרא בשם המדליה הארקטית והוענק פעמיים במאה ה-19. האדמירליות הנפיקה את המדליה בשנת 1857 לכמה משלחות, בהן המשלחת שגילתה מה עלה בגורלם של ג'ון פרנקלין ואנשי צוותו, שאבדו כאשר משלחתם חיפשה את המעבר הצפון-מערבי בשנת 1847.
בפעם השנייה הוענקה המדליה הארקטית לצוותיהן של שלוש אוניות שיצאו לחקור את האזור הארקטי בשנים 1876-1875.
בשנת 1904, נחנכה מדליית הקוטב לכבוד חברי משלחת דיסקברי, משלחתו הראשונה של קפטן סקוט לאנטארקטיקה. כמו כן ניתנה המדליה לצוותים של שתי אוניות החילוץ, טרה נובה ו"מורנינג". מדליות נוספות הוענקו גם לחברי המשלחות של ארנסט שקלטון, נמרוד (1909-1907) והמשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (1917-1914).
עד 1968, הוענקה מדליית הקוטב לכל מי שהשתתף במשלחת לקוטב בחסות ממשלותיהן של כל אחת ממדינות חבר העמים הבריטי. לאחר מכן, שונו הכללים לקביעת התנאים להענקת המדליה והושם דגש רב יותר על הישג אישי. המדליה עשויה להינתן לאזרחי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, שהרימו, באופן אישי, תרומות משמעותיות להכרת מחוזות הקטבים, או שהגישו שירות ממושך באיכות יוצאת דופן לקידום רכישת ידע כזה וחוו, אם כך ואם אחרת, את הסיכונים והתלאות שמציגה הסביבה הקוטבית. המדליה יכולה להינתן גם כהכרה בשירות אינדיבידואלי יוצא מן הכלל בטיבו, לתמיכה במטרותיהן של משלחות לקטבים, הלוקחת בחשבון את הקשיים שעמם היה על האיש להתמודד.
בסך הכל הונפקו 880 מדליות כסף ו-245 מדליות ארד למשלחות אנטארקטיות. עוד 73 מדליות כסף הונפקו על שירות באזור הארקטי.
אנשים אחדים קיבלו תוספות פסים למדליה על קבלתה בשנית עקב השתתפותם המשלחות לקטבים. הן פרנק ויילד והן ארנסט ג'ויס מחזיקים בשיא משותף של ארבעה פסים על מדליות הקוטב שלהם.
עיצוב.
המדליה היא בצורת מתומן על סרט לבן. בצדה השני של המדליה הארקטית המקורית הייתה ספינה תלת-תורנית מוקפת במצופי קרח. את הדפוס למדליה חרת לאונרד צ'ארלס ויון. עיצוב חדש של ארנסט גיליק הוכנס לשימוש משנת 1904, ובו נראית האונייה דיסקברי, עם קבוצת מזחלת ברקע. בצד הפנים של המטבע טבוע דיוקן המלך או המלכה לאותו זמן.
המדליה נוצקה במקור הן בכסף והן בארד. מאז 1939, כל המדליות עשויות כסף. מדליות ארד ניתנו לצוותים של אוניות חילוץ למשלחות לאנטארקטיקה. הן לא ניתנו מעולם למי שלקחו חלק פעיל במשלחות הארקטיות.
אוסטרליה.
ממשלת אוסטרליה החליפה את מדליית הקוטב במדליה אנטארקטית אוסטרלית משלה בשנת 1987.
ניו זילנד.
בשנת 1996, כשניו זילנד הכניסה תיקונים במערכת אותות הכבוד המלכותיים שלה, הפסיקו ניו זילנדים לקבל את מדליית הקוטב. עלתה הצעה, שהמדליה תישמר, בשם חדש, בהתאם לתקנות ניו זילנד: "המדליה האנטארקטית הניו זילנדית". הנימוק לשינוי השם היה, שהקשר לאנטארקטיקה הוא העומד ביסוד מאמציה והישגיה של ניו זילנד. הדיווח בנושא אותות כבוד, הממליץ על השינוי, מכיל את הטענה השגויה, לפיה המדליה קרויה על שם הקוטב הצפוני, טענה המגלה אי-ידיעה הן בהיסטוריה של מדליית הקוטב והן בטרמינולוגיה הגאוגרפית. המדליה החדשה נקבעה באופן רשמי בצו מלכת ניו זילנד ב-1 בספטמבר 2006.
זאב הרי הרוקי צפוני
זאב הרי הרוקי צפוני (שם מדעי: "Canis lupus irremotus"), המכונה גם זאב צפון הרי הרוקי, הוא תת-מין של הזאב האפור, וממשפחת הכלביים. הזאב מצוי בעיקר בחלק הצפוני של הרי הרוקי ובמדינות ובמחוזות המקיפים את האזור.
כאשר תת-המין התגלה, ב-9 במרץ 1978, הוא היה בסכנת הכחדה, אולם סיווג זה הוסר ב-2000, בשל תוכנית הבראה שעזרה לריבוי תת-המין. ב-6 באוגוסט 2010, פסק בית המשפט בארצות הברית, שזאב הרי הרוקי צפוני יוחזר לטבע, וזאת תחת הגבלות ובין היתר תחת חוק הגנת מינים בסכנת הכחדה. החלטה זו של בית המשפט התקבלה בניגוד להחלטה קודמת שהתקבלה על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
פיזיולוגיה.
תיאור.
תת-מין זה שוקל בדרך כלל 68-32 קילוגרם לערך, וגובהו נע בין 60 ל-80 סנטימטרים, מה שהופך אותו לאחד המינים הגדולים ביותר של הזאב האפור. לחיה זו צבע פרווה בהיר יותר מאחיו הדרומי, זאב הרי הרוקי דרומי, עם פרווה הכוללת יותר צבע לבן ופחות צבע שחור.
הרגלי תזונה.
זאב הרי צפון רוקי ניזון בעיקר מציד ביזונים אמריקאים, איילים מהרי הרוקי, איילים מהמין אייל פרדי שחור-זנב, ובונים קנדיים. עם זאת, הזאב אורב לעיתים גם לבעלי חיים אחרים, אם הסיכוי לצוד אותם גבוה.
זאב צפון הרי הרוקי אוכל מדי יום בשר המהווה כ-21%-10% ממסת הגוף שלו, למרות שהיו מקרים מתועדים של פרט שאכל עד 37% ממסת גופו. עם זאת, כאשר הטרף לא מצוי בשפע, הזאבים מסוגלים לשרוד במשך תקופות זמן ארוכות, באכילת כמויות מזון קטנות למדי. קניבליזם, בזמנים של מחסור חמור במזון, מתרחש, אך רק כאשר מדובר בזאב פצוע או חלש בלהקה.
היסטוריה.
הפעם הראשונה בה תועד פרט של זאב צפון הרי הרוקי, הייתה כאשר הוא נמצא בזמן נדידה מאזור המחיה המרכזי שלו. הפרט תועד ביערות גדולים שלימים הפכו לידועים כ"פארק הלאומי ילוסטון" ("Yellowstone"). אותם זאבים התגוררו בקרבת מקומם של אמריקאים ילידי השבט טוקודיקה (Tukudika), שהחשיבו את הזאב לחיה קדושה.
ככל שהאוכלוסייה האמריקנית החלה להתרחב במערב, בסוף המאה ה-19, חוואים, חקלאים, ובוקרים החלו להתיישב באזור. בבוא הזמן, זאב הרי צפון הרוקי החל לארוב ולצוד בעלי החיים שהובאו על ידי המתיישבים. חוק למיגור הזאבים, שהפכו למטרד למתיישבים, נחקק בשנת 1915, והריגתם הותרה באמצעות השימוש ברובים, מלכודות, ורעל. מדיניות זו נעשתה בהיקף גדול יותר, עם הקמת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בשנת 1916, שהשליט באופן מסודר ומאורגן, באמצעות החוק את "השמדת בעלי חיים וצמחייה העשויים להיות מזיקים". בשנת 1924, ניצודו הזאבים האחרונים שהיו מצויים באזור ילוסטון, אם כי מספר קטן של זאבי צפון הרי הרוקי שרדו בפריפריה.
תוכנית ההבראה לתת המין.
תוכנית ההבראה לזאבי הרי הרוקי צפוני אושרה לראשונה בשנת 1980, אם כי יישום התקנה הוחל רק שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1987. התוכנית דרשה שקבוצה מסוימת של זאבים תתגורר באזור ילוסטון. הקבוצה כללה לפחות עשרה זוגות זאבים, והאוכלוסייה נשארה באזור בצורה יציבה, במשך שלוש שנים לפחות. עם זאת, זאב צפון הרי הרוקי לא היה, בעת הניסוח הראשוני של התקנה כמין נבדל ולגיטימי, ולכן הזאבים המעורבים בתוכנית ההבראה היו זאב המישורים הגדולים ("Great Plains wolf") וזאב עמק מקנזי ("Mackenzie Valley wolf"). הסיבה העיקרית לכך היה עקב שני תת-מינים של זאב ששוטטו באותו האזור, וכי התוכנית כיסתה את ריבוי הזאבים באזור נרחב יותר, מאשר אזור זאבי צפון הרי הרוקי, ולכן נכללו בה גם תת-מינים נוספים שהתערבבו. מסיבה זו, תת-המין הגדול מספרית ביותר, נבחר להיות ממוקם באמצע האזור, כדי לא להפר את האיזון באזורים השונים. בתגובה לחששות על כך שאפשרו לזאבים לחיות חופשיים באזור, הטיוטה הסופית של התוכנית, שהושלמה ב-22 בנובמבר 1994, תיארה כי חוואים הורשו להרוג את הזאבים כאשר הם "נתפסו בשעת מעשה של הרג בעלי חיים על קרקע פרטית".
בשלוש תביעות טענו מתנגדי תוכנית ההבראה כי הזאבים החדשים מאיימים על אוכלוסיית הזאבים הוותיקה, ואילו התומכים דרשו להחיל מעמד מוגן באופן מלא על הזאבים. שופט בית המשפט המחוזי ויליאם פ. דאונס קבע כי ההשבה לטבע של הזאב הפרה את סעיף 10-(j), של מינים בסכנת הכחדה, שבחוק. עם זאת, פסק דין זה בוטל על ידי בית המשפט לערעורים.
סלוודור סנצ'ס סרן
אברהם כהן-מזרחי
לכידות אוכלוסייה קוהרנטית
לכידות אוכלוסייה קוהרנטית (CPT - Coherent Population Trapping) היא תופעה קוונטית הנוצרת על ידי אינטראקציה קוהרנטית של שני שדות אופטיים (בדרך כלל שני לייזרים) בעלי עוצמה זהה, בתהודה עם מערכת אטומית בעלת שלוש רמות אנרגיה בתצורת Λ.
במערכת בעלת תצורת Λ, כאשר הפרש התדירויות בין שני השדות האופטיים זהה להפרש התדירויות בין רמות האנרגיה התחתונות של האטום נוצרת התאבכות קוונטית בין רמות האנרגיה התחתונות הגורמת לאטומים להיכנס ל"מצב חשוך" (מצב חשוך מתייחס למצב בו האטום לא יכול לבלוע או לפלוט פוטון). האוכלוסייה האטומית נלכדת ברמות האנרגיה התחתונות באופן שווה מבלי אפשרות להיבלע לרמת האנרגיה המעוררת. מצב זה מתבטא במינימום בליעה.
תאוריה.
נתייחס למערכת שלוש רמות אנרגיה בתצורת formula_1 (איור 1). formula_2 ו-formula_3 הן רמות האנרגיה התחתונות ו-formula_4 היא רמת האנרגיה המעוררת. כל אחד מהמעברים האופטיים מצומד עם שדה לייזר. המעבר מרמה formula_2 לרמה formula_4 מצומד עם שדה formula_7 והמעבר מרמה formula_3 לרמה formula_4 עם שדה formula_10.
formula_11 ו- formula_12 הם הסטיות של תדירויות השדות מתהודה עם המעברים האופטיים
formula_13 ו- formula_14 בהתאמה.
כאשר הפרש התדירויות בין שני השדות האופטיים זהה להפרש התדירויות בין רמות האנרגיה התחתונות של האטום, כלומר formula_15, תדירות זו נקראת תדירות התהודה הדו פוטונית והמערכת האטומית נמצאת בתהודה דו פוטונית (נקרא לפעמים גם תהודת רמן).
המילטוניאן האינטראקציה הוא:
formula_16
הווקטורים העצמיים בתדירות התהודה הדו פוטונית הם:
formula_17
formula_18
formula_19
כאשר ניקח קומבינציה ליניארית של שתי הרמות formula_20 ו- formula_21 נקבל את הרמות העצמיות הבאות:
formula_22
formula_23
בהנחה כי formula_24, אז המצב
formula_25
הופך ל: formula_26
והמצב formula_27 ל: formula_28.