במקרה של שטר המצב שונה: במשנה מובא: "אבל הלוהו אלף זוז בשטר והניח לו משכון עליהם ד"ה אבד המשכון אבדו מעותיו" לפי רש"י הכוונה היא שגם רבי אליעזר מודה שכאשר היה שטר על ההלוואה, ונלקח גם בנוסף לכך משכון, עומד המשכון לתשלום, שכן במקרה כזה אין המשכון נצרך לזיכרון דברים, שהרי יש שטר על ההלוואה, והוא גם לא נועד לשמש כמנגנון בטיחות שנועד לאפשר למלווה מקום לגבות הימנו שהרי יש כאן שטר, וקרקעות הלווה משתעבדים לו על ידי השטר, ולכן בהכרח שהמשכון נועד כדי לגבות הימנו. לפי חכמי התוספות ה"שטר" הוא רק כינוי למשכון שלא ניתן בשעת ההלוואה, כלומר ההלוואה כבר נעשתה על סמך הוכחה אחרת (שטר) ולא משכון, והמשכון נעשתה אם כן לצורך גבייה, אך כמובן שבמקרה שההלוואה נעשתה בלי שטר ההלכה דומה. רב יהודאי גאון אף מוסיף שלמעשה ההלכה הפוכה: דווקא כאשר יש שטר אין למשכון כל משמעות, שכן בעצם כתיבת השטר מוכיח המלווה כי הוא מתכוין לגבות את התשלום על ידי השטר ולא על ידי המשכון.
אם ההלוואה נעשתה על פירות, נמצא שהמלווה הרוויח מההלוואה, שכן פירותיו עשויים היו להרקיב, וכעת יש לו ממון שאינו מרקיב, ולכן על גם המשכון שבאמצעותו נעשתה הלוואה, הוא נחשב לשומר שכר.
שלא בשעת הלוואתו.
למשכון הניתן שלא בשעת ההלוואה, משמעות גדולה, שכן בכך הוכח שהוא ניתן כדי לגבות את ההלוואה. על כך אומר רבי יצחק כי המלווה קונה את המשכון והוא נחשב במידה מסוימת שלו, שכן מוכח מהפסוק האומר כי יש להשיב את המשכון ללווה בשעות בהם הוא נצרך לו, , מכיוון שהתורה קוראת להענקת המשכון "צדקה", מוכח שהמשכון שייך למלווה, שאם לא כן, אין הדבר נחשב לצדקה.
מצוות החזרת משכון.
מצווה מהתורה להחזיר את המשכון ללווה, בשעה שצריך לו, כגון אם לקח ממנו כלי מלאכה ששימושם ביום מחיוב להחזיר לו אותם ביום, וימשכנם חזרה בלילה, וכ אם לקח ממנו כלי תשמיש של הלילה כגון כרים וכסתות, חייב להחזירם לו לעת ערב, שנאמר .
אם לא החזיר המשכון בזמן שהתחייב, מלבד שביטל מצוות עשה זו, נאמר בתורה שהקדוש ברוך הוא ישמע צעקת הלווה וצערו .
השתמשות במשכון.
אסור למלווה להשתמש במשכון, גם אם הוא קנוי לו, שכן הדבר נחשב לריבית, שכן בכך הוא נהנה יותר מדמי ההלוואה. אך מותר לסכם, שהמלווה ישתמש במשכון, ויקזז את שווי השכירות על המשכון מדמי ההלוואה.
במקרה כזה, נחלקו חכמי המשנה, אם אחיזת המשכון נחשבת כמצווה, ואם כן המלווה פטור מלתת צדקה לעני כאשר הוא עוסק בשמירת המשכון מדין העוסק במצווה פטור מן המצווה, ולפי זה נשאלת גם השאלה אם הוא נקרא שומר שכר - שכן הוא מרויח את אותה פרוטה, או שומר חינם - אם אינו מרויח אותו פרוטה, לפי דעה אחת הוא נקרא שומר שכר, שכן אחיזת המשכון נחשבת למצווה, למרות שהוא משתמש במשכון, שכן אילולי המשכון לא היה מלווהו, ולכן הוא פטור מלתת פרוטה לעני, ולפי דעה אחרת הוא שומר חינם, שכן הוא אוחז את המשכון להנאתו, וכיון שכן אין הדבר נחשב כמצווה.
משכון לעניין שמיטה.
ההלכה קובעת כי חוב שיש עליו משכון, אין השמיטה משמטת אותו למרות שלא נכתב עליו פרוזבול, וזאת מכיוון שהחוב נחשב כבר כאילו ונגבה.
במשנה מוצגת מחלוקת בנושא, רבן שמעון בן גמליאל סבור, כי כאשר המשכון שווה רק כשווי חלק מהחוב, אין השמיטה משמטת את החוב, ואילו רבי יהודה הנשיא סבור כי במקרה כזה השמיטה משמטת את החוב.
הגמרא דנה במה נחלקו רשב"ג ורבי יהודה הנשיא. הגמרא מציעה כאפשרות פשוטה, כי הם נחלקים בנוגע לחלק השני של החוב, עליו אין משכון, שכן ברור שהחלק עליו יש משכון ביד המלווה, אין השמיטה משמטתו, שכן המשכון נלקח לגבות את החוב, ומכיוון שהחוב כבר נגבה אין השמיטה משמטתו. אך הגמרא דוחה, ואומרת כי ייתכן שהמחלוקת היא על כל החוב, שכן רבי יהודה הנשיא סבור שכאשר המשכון אינו שווה כשווי כל החוב, מוכח שהוא נלקח רק לזיכרון דברים, כלומר כדי שהלווה יזכור לשלם את ההלוואה או כדי להוכיח כי התקיימה הלוואה, אבל לא כדי לגבות אותו.
שיטה מחודשת היא שיטתו של שמואל הסבור כי המשכון הוא תשלום החוב, גם אם ערכו שווה פרוטה וההלוואה שוויה אלף זוז, ואז השמיטה אינה משמטת את החוב, וכן אם המשכון אבד - פטור הלווה מלשלם את ההלוואה, אך ההלכה אינה נפסקת כמותו.
משכון במקרא.
בפרשת וישב שבספר בראשית מסופר שיהודה נתן לתמר לבקשתה את חותמו, פתילו ומטהו כערבון (=משכון) על תשלום גדי העזים שהתחייב לה בשכרה.
מי שפרע
מי שפרע, במשפט העברי, היא קללה המופנית אל אדם שאינו עומד בדיבורו, כגון שחזר בו מעסקה לאחר שהייתה הסכמה על המקח והכסף עבר מיד הקונה למוכר.
תוכנה של הקללה הוא, שסופו של אותו אדם שאינו עומד בדיבורו יהיה כסופם של אנשי דור המבול, אנשי דור הפלגה, אנשי סדום ועמורה והמצרים, המתוארים בתנ"ך כפועלי עוול.
רקע.
במשפט העברי, כאשר אדם משלם כסף על קרקע, הקרקע נקנית לו מיד מכח קניין כסף, ושני הצדדים אינם יכולים לחזור בהם.
במיטלטלין, נתינת הכסף אינו קונה, ורק משיכת החפץ קונה אותו ומבטלת את אפשרות החזרה מהקניין. אף על פי כן, אם הסכימו שני הצדדים על העסקה והקונה כבר שילם את הכסף, אסור לאף אחד מהצדדים לחזור בו, ואם חזר בו - רובצת עליו קללת "מי שפרע".
אמירת הקללה.
נוסח הקללה מובא בברייתא:
הסמ"ע מסביר כי בדברים אלו מתפרסמת השגחת אלוהים על מעשיהם הרעים של בני אדם, שפרע להם בפרהסיה לפי מעשיהם. מוזכרת קריעת ים סוף משום שבה נראתה השגחה פרטית מיוחדת, שמצרים נענשו באותו דבר בו חטאו, שמכיוון שזממו להשליך את בני ישראל לים - הם טבעו בים.
אביי ורבא נחלקו בקשר לקללה, האם מודיעים לו על קללת "מי שפרע", או שבית הדין עצמם מנדים אותו. לפי אביי מודיעים לו לחזור בו מפני שרובצת עליו קללה, אבל אין לבית הדין לקלל אותו, שכן אסור לקלל יהודי, כאמור בפסוק . לפי רבא מותר לקלל אותו, שכן הפסוק עוסק ב"עמך - מי שעושה מעשה עמך", ומי שאינו עומד בדיבורו אינו נכלל ב"עושה מעשה עמך", שנאמר .
רבי יוסף קארו בשולחן ערוך פוסק כרבא, והרמ"א מביא את דעתו של הטור בשם הרא"ש הפוסק כאביי, ומביא גם את דעתו של המרדכי שיש אומרים שאומרים לו זאת ברבים.
דין מי שלא שילם.
במקרה שהקונה עדיין לא שילם את הכסף, לא רובצת עליו קללת מי שפרע, אך נחלקו רב ורבי יוחנן האם מותר לו לחזור בו. לדעת רב מותר לו לחזור בו, אך לפי רבי יוחנן אסור לו לחזור בו מדין "מחוסרי אמנה". האם מותר לו לחזור בו, או שזה אסור מדין "מחוסרי אמנה", ו"אין רוח חכמים נוחה הימנו" (הימנו - על ידו). השולחן ערוך פסק כרבי יוחנן שהוכיח את דבריו מברייתא, בה נאמר .
חזרה מדיבורו באיסורים.
במקום אחר קובע התלמוד כי יש להניח שיהודי אינו חוזר בו מדיבורו, כל זמן שלא הוכח אחרת. הדוגמה שהובאה היא ממעשה שהיה, כאשר בעל ואשתו התווכחו למי לקדש את בתם, אם לקרובו של הבעל או לקרובה של האישה. לבסוף הסכים הבעל בעל כורחו לדעת אשתו, והם אף ערכו סעודה לרגל הקידושין, אלא שבינתיים בא קרובו של הבעל וקידש את הבת במקום מסתור. על כך טען אביי כי ורבא כי "חזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה", ובעקבות כך יש להניח כי מכיוון שהבעל הסכים לכך שקרובה של האשה יקדש את הבת אין בדעתו לחזור בו, ואם כן הקידושין שהתבצעו במקום המסתור אינם תקפים, שכן הם לא היו בהסכמתו של האב.
ג'ון ריס דייוויס
ג'ון ריס דיוויס
ג'ון ריס-דיוויס
הבוקר (עיתון)
Forward
באטמן (זיכיון מדיה)
מאז הופעתו הראשונה בקומיקס בשנת 1939, באטמן הופיע במגוון מדיות נוספות, ביניהן תסכיתי רדיו, סדרות טלוויזיה וסרטים. הזיכיון הקולנועי של סרטי באטמן מדורג במקום השמיני ברשימת הזיכיונות שוברי הקופות הגדולים בכל הזמנים.
משחקי מחשב.
מספר משחקי מחשב המבוססים על דמותו של באטמן יצאו במהלך השנים, והתפתחו עם התפתחותן של קונסולות המשחקים השונות.
בשעה שהמשחקים המוקדמים של אמצע שנות ה-80 עד אמצע שנות ה-90 היו מיועדים בעיקר לפלטפורמות הארקייד השונות (ספקטרום סינקלייר, NES, קומודור אמיגה, סגה מגה דרייב, גיים בוי, סגה גיים גיר בין היתר), אלה החדשים יועדו לקונסולות הדור הבא כ-Nintendo GameCube, Game Boy Advance, פלייסטיישן, פלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3, Xbox ו-Xbox 360 בין היתר.
בין המשחקים נמנים חמישה המבוססים על סרטי הקולנוע, חמישה המבוססים על סדרות האנימציה, וסדרת משחקים המבוססת על הקומיקס: ומשחקי ההמשך , ו.
דיוויד אטנבורו
משכון (הלכה)
הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה
המחליפים
אלמנת עיסה
בתלמוד, אלמנת עיסה היא אישה שהתאלמנה מבעלה, ואשר יש ספק אם מותר לה להתחתן עם כהן. המשנה במסכת עדיות מביאה עדות של רבי יהושע ורבי יהודה בן בתירא שאלמנת עיסה מותרת לכהונה, אולם הגמרא קובעת שאין הלכה כמשנה זאת. עם זאת, הרמב"ם פוסק שלכתחילה אין להנשא לאלמנת עיסה, אבל מי שנישא לאלמנת עיסה אינו צריך לגרשה.
הכינוי "עיסה" משמש בהלכות יוחסין לציון אדם אשר יש ספק לגבי מעמדו.
המקורות במשנה ובגמרא.
המשנה במסכת עדיות מביאה מחלוקת לגבי "אלמנת עיסה":
כלומר, רבן גמליאל קבע שאף על פי שההלכה היא שאלמנת עיסה כשרה לכהונה, משום שהכהנים מקפידים ביוחסין אין לכהן לכתחילה להנשא לאלמנת עיסה.
הגמרא מביאה את דינה של אלמנת עיסה פעמיים, פעם בקידושין בו קובע רב חסדא לגבי מחלוקת בסוגיה שם שכל הצדדים באותה מחלוקת "מודים באלמנת עיסה שפסולה לכהונה".