אימרחווי הייתה היסטורית אחת מתת המחוזות של שוושתי, פייף גאורגי מימי הביניים בחלקו העליון אימרחווי או נהר הברטה, מזרחית לעמק ניגאלי ממערב לרכס ארסיאני שגבל באג'ריה מצפון. לאחר שאזורים אלה נכבשו על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-16, הפכה אימרחווי (אימרחוו בטורקית עות'מאנית) לסנג'ק ואוכלוסייתה התאסלמה בהדרגה. בשנת 1878, בהסכם שנחתם בברלין בעקבות קונגרס ברלין, קיבלה האימפריה הרוסית את השליטה באזור. שוושתי ואימרחווי הפכו לאזור מנהלי-טריטוריאלי (Участок) באובלסט בתומי. בשנת 1886 מנתה אוכלוסיית האזור 18,319 איש שמתוכם היו 42% גאורגים, 51% טורקים ו-7% ארמנים. בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) ותקופת העצמאות הקצרה של גאורגיה (1918-1921), הפכה אימרחווי לחלק מטורקיה על פי השינויים הטריטוריאליים כפי שהוסכם עליהם בהסכם מוסקבה והסכם קארס.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית העמק מורכבת בעיקר מגאורגים הגרים ב-14 כפרירים הממוקמים סביב הכפר מיידנסיק (Meydancık, לשעבר דִיוֹבַּאנִי). לכפרירים יש שמות טורקיים רשמיים ושמות גאורגיים בלתי רשמיים.
האימרחווים הם מוסלמים סונים ושלובים באופן הדוק בחברה הטורקית. כמעט כל תושבי העמק הם דו-לשוניים דוברי גאורגית וטורקית. הדיאלקט הגאורגי המדובר בעמק נקרא הדיאלקט האימרחווי (אִימֵרחֶאוּלִי), המכיל תכונות משותפות רבות לשפתם של שכניהם האג'רים. האימרחווים עצמם, בדומה לקבוצות אתניות אחרות של גאורגים בטורקיה, דבקים בגרסה שונה של מוצאם האתני. על פי גרסה זו האימרחווים שונים במוצאם מתושבי אזור בורשקה (Borçka) שאימצו זהות אג'רית.
החוקר הראשון שערך מחקר על התרבות המקומית היה ניקולאס מאר. בשנת 1910 הוא עמד בראש משלחת לחקר תרבות אזור שוושתי. הוא אסף מידע על הספרות העממית והאתנוגרפית במספר כפרים לאורך נהר האימרחווי.
מצר צ'טהאם
מצר צ'טהאם (באנגלית: Chatham Strait) הוא מצר ים בארכיפלג אלכסנדר שבאלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין האיים צ'יצ'אגוף (Chichagof Island) ובראנוף (Baranof Island) ממערב, לבין האיים אדמירליות (Admiralty Island) וקויו (Kuiu Island), ממזרח. המצר מקשר את אייסי סטרייט (Icy Strait) ותעלת לין (Lynn Canal) מצפון-מערב ומצפון לו, בהתאמה, עם פרדריק סאונד והאוקיינוס השקט שממזרח ומדרום לו, בהתאמה.
רוחבו של המצר נע בין 5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 16 ק"מ. מימיו עמוקים, ואורכו כ-240 ק"מ (מנקודת המפגש בין אייסי סטרייט ותעלת לין בצפון, ועד לאוקיינוס השקט בדרום).
מפליגות בו מעבורות של שירות המעבורות של אלסקה (Alaska Marine Highway), ספינות תענוגות וכלי שיט אחרים (פוקדים את נמל אנגון, Angoon).
המצר נקרא ב-1794 על ידי ימאי אנגלי ומגלה ארצות ג'ורג' ונקובר על שמו של ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם, שלעיתים נקרא בתואר האצולה שלו בלבד, צ'טהאם.
מצר צ'טם
בלה צרקווה
בֶּלָה צְרְקְוָוה (בסרבית בכתב קירילי: Бела Црква) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במזרח סרביה, סמוך לגבול רומניה בשטח מחוז באנאט הדרומי
אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה.
קיים תיעוד ליישוב במקום החל מאמצע המאה ה-14 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. משמעות השם בלה צרקווה היא כנסייה לבנה. במהלך המאה ה-16 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית וב-1716 עבר לחזקת ממלכת הבסבורג. בין 1787 ל-1788 כבשו שוב העות'מאנים את העיירה. בהמשך שבה לידי ההבסבורגים, נכללה בשטחי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה בלה צרקווה לחזקת ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה הכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה לאזורי שליטה בין מדינות הציר ואזור בלה צרקווה נותר בחזקה גרמנית. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי יוגוסלביה ולאחר התפרקות יוגוסלביה בשטחי סרביה.
הקהילה היהודית.
קיים תעוד לנוכחות יהודים בעיירה החל משלהי המאה ה-18, אך קהילה ממוסדת נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1898 הוקם בית הכנסת ובראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 243 נפשות שהיוו 2.25 אחוזים מתושבי העיירה. ב-1910 התגוררו בבלה צרקווה 250 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת יוגוסלביה, חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה. ב-1929 נמנו בבלה צרקווה 129 יהודים וב-1940 מנתה הקהילה 51 נפשות. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור בלה צרקווה נותר בחזקת הגרמנים ובמהלך השואה נרצחו כל בני הקהילה. ב-1950 נהרס מבנה בית הכנסת.
חולדה פולינזית
חולדה פולינזית (שם מדעי: "Rattus exulans"), הידועה גם בשם חולדה פסיפית, המוכרת למאורים בניו זילנד כ"קיורה" (kiore), הוא מין החולדה השלישי הנפוץ ביותר בעולם אחרי חולדת החוף והחולדה המצויה. מקורה של החולדה הפולינזית בדרום-מזרח אסיה, אבל כמו מיני החולדות האחרים, היא התרגלה להצטרף למסעות בני האדם – וחדרה לפיג'י ובמרבית איי פולינזיה, כולל ניו זילנד, אי הפסחא והוואי. כמוהם היא מסוגלת להסתגל בקלות למגוון סוגים שונים של סביבות מחיה, מערבות דשא ועד יערות. גם הרגליה דומים, והיא שוכנת בקרבה למגורי אדם בשל הגישה הקלה למזון. עקב כך היא הפכה למזיק עיקרי בכמעט כל אזור תפוצתה.
תיאור.
החולדה הפולינזית דומה לחולדות אחרות, דוגמת החולדה המצויה וחולדת החוף. אוזניה גדולות ומעוגלות, חרטומה מחודד, הפרווה בגוונים של שחור/אפור כשהגוון של הבטן בהיר יותר, ורגליים קטנות יחסית. גופה ארוך ודק ומגיע עד 15 סנטימטרים מחרטומה ועד בסיס הזנב, ובכך היא קטנה במקצת בהשוואה לחולדות האחרות שהתקשרו לאדם. אורך הזנב כאורך הראש והגוף והוא מעוטר בטבעות. משקלה בין 40 ל-80 גרם. חולדות שהתיישבו באיים קטנים, שבהם יש פחות מזון, נוטות להיות קטנות יותר, עד 11 סנטימטרים. הוכח גם שהגודל תלוי בקווי הרוחב של בית הגידול. גופן של חולדות השוכנות באזורים קרים יחסית גדול יותר מגופן של חולדות השוכנות באזורים חמים. סימן בולט לחולדה זו הוא כתם כהה בקצה העליון של כפות הרגליים האחוריות סמוך לקרסול. יתרת הרגל בגוון חיוור.
תפוצה.
החולדה הפולינזית נפוצה בכל רחבי האוקיינוס השקט ודרום-מזרח אסיה. היא אינה מסוגלת לשחות למרחקים ארוכים, ולכן היא נחשבת כסמן משמעותי להגירה האנושית ברחבי האוקיינוס השקט, כאשר ילידי פולינזיה הביאו אותה איתם בכוונה או במקרה לאיים אותם יישבו. מין זה היה מעורב בהכחדות של עופות וחרקים מקומיים שהתרחשו באוקיינוס השקט. מינים נכחדים אלו התפתחו בסביבה שבה לא היו יונקים ולא היו מסוגלים להתמודד עם איום הטריפה שהציבה החולדה. ייתכן שלחולדות אלו היה תפקיד מרכזי בבירוא היערות באי הפסחא בכך שכרסמו את האגוזים של מין הדקל המקומי ומנעו בכך ממנו להתחדש.
חוקרים תארכו שרידים של החולדה הפולינזית בניו זילנד כבני יותר מ-2,000 שנים, מועד מוקדם בהרבה מהתקופה המשוערת של ההגירה האנושית לניו זילנד. ממצאים אלו שנויים במחלוקת, ומחקר מאוחר יותר הראה שהחולדות הגיעו לשני האיים המרכזיים סביב שנת 1280 לספירה.
התנהגות.
כמו מכרסמים רבים אחרים החולדות הפולינזיות פעילות בלילה, והן מטפסות מוכשרות, ולעיתים קרובות מקננות בעצים. בחורף, כשהמזון מצוי בצמצום, הם מקלפים את קליפות העצים לשם מאכל או נבטים. הרגלי הרבייה של החולדה דומים למיני החולדות האחרות, הנקבות מתייחמות כמה פעמים בשנה, כשתקופת היריון נמשכת בין 21 ל-25 ימים. גודל השגר מושפע מכמות המזון הזמינה ומשאבים אחרים (בין 6 ל-11 ולדות), גמילה מתרחשת כחודש לאחר ההמלטה. השוני בינן למיני החולדות האחרים שהן אינן מתעברות במשך כל השנה, אלא באביב ובקיץ בלבד.
תזונה.
החולדה הפולינזית היא מין אוכל-כול, כשהיא אוכלת זרעים, פירות, עלים, קליפת עצים, חרקים, תולעי אדמה, עכבישים, לטאות, ביצי עופות ואבקועים. חולדות פולינזיות נוהגות לקחת חלקי מזון למסתור שבו הן מקלפות את הזרעים או מכינות את המזון. מנהג זה לא רק מגן עליהם בפני טורפים, אלא גם מגשם ומחולדות אחרות. "תחנות דיש" אלו מצויות בדרך כלל בין עצים, בסמוך לשורשים, בסדקים בגזע, ואפילו בענפים העליונים. בניו זילנד למשל מצויות תחנות אלו מתחת לערימות סלעים ובערימות זלזלים הנושרים מעץ הדקל המקומי הניקאו.
הגבלת תפוצת החולדות ושימור העופות.
באיים המרכזיים של ניו זילנד ובאיים הסמוכים התפתחו מיני עופות רבים בהיעדר יונקים טורפים, ולכן לא פיתחו נוהגים של הגנה בפני החולדות. הכנסת החולדה הפולינזית לניו זילנד בידי המאורים גרמה להכחדתם של כמה מינים של עופות יבשתיים וימיים (ברווז פינץ' למשל).
התוצאה של חיסול אוכלוסיית החולדות מאיים מסוימים גרמה להגדלה ניכרת באוכלוסיות של עופות ים מסוימים ועופות יבשתיים אנדמיים. כחלק מהתוכנית להציל אוכלוסיות אלו, כדוגמת הקאקאפו השרוי בסכנת הכחדה נטלה מחלקת השימור של ניו זילנד על עצמה ליישם תוכניות להשמיד את החולדה הפולינזית ממרבית האיים הקטנים בסמוך לניו זילנד שבתחום שיפוטה, וקבוצות שימור אחרות אימצו תוכניות דומות בשמורות אחרות במטרה להבטיח שהן תהיינה נטולות חולדות וטורפים.
עם זאת, שני איים בקבוצת האיים הן אנד צ'יקנס (Hen and Chickens), מאואיטהא וארארה, הוקצו כמקלט לחולדה הפולינזית.
הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ניו זילנד (NZAID) מימנה תוכניות להשמדת החולדות באיי פניקס השייכים לקיריבטי במטרה להגן על מיני העופות באתר המורשת העולמית של איי פניקס.
סטיבן טיש
קנאביס אינדיקה