דיולה צילצר (גם: גיולה צילצר או ג'ולה צילצר; בהונגרית: Zilzer Gyula; 3 בפברואר 1898 בבודפשט - 21 בנובמבר 1969 בניו יורק) היה מאייר וצייר סוציאליסט יהודי-הונגרי, מאמני המאה העשרים באירופה ובארצות הברית שהשתייך לזרם האקספרסיוניסטי המודרני. ב-1933 עבר לארצות הברית ועבד בהוליווד כמעצב בסרטים. רבים מן האיורים שלו מתחילת שנות השלושים מתארים את הזוועות והטרור שליוו את עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
ביוגרפיה.
1932 – 1898 - אירופה.
דיולה צילצר נולד בבודפשט למשפחה יהודית שאחדים מבניה עסקו באמנות, כגון אנטל צילצר, היינלקה צילצר, פרידייש פרנק ואחרים. ב-1919 עבר לגור בטריאסטה שבאיטליה, שם ניהל בית חרושת שפתח עם שותפים. הוא החל לצייר, המיר את דתו לנצרות ב-1920 ובין השנים 1922–1923 למד בבית הספר לאמנות של הנס הופמן במינכן, שם התמחה בהכנת תחריטים וליתוגרפיות (הדפסי אבן). בשנת 1924 חזר להונגריה, התקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאומנויות בבודפשט, אך הודח ממנה בשל "חוסר כישרון". למרות זאת התפרסם כגרפיקאי, כאשר הוציא ב-1924 סדרת ליתוגרפיות בשם "קלידוסקופ" שהודפסה בתשע מהדורות. בעקבות ההצלחה עבר צילצר לצרפת, עבד בעיתון L'humanité ובכתב העת Clarté הקומוניסטיים והתיידד עם יוצרים ואמנים, בהם אנרי ברביוס והנרי מילר. בפריז אייר את יצירותיו של אדגר אלן פו, בהן "החתול השחור" (Chat noir), שיצא לאור ב-1927. ב-1932 הציג בתערוכה באמסטרדם את אוסף הליתוגרפיות שלו בשם 'גז' (GAZ), שבעקבות ההצלחה הוצג גם בתערוכה בארצות הברית. העבודות בתערוכה זו יצאו כאלבום עם ההקדמה של רומן רולן בשלוש שפות (אנגלית, גרמנית וצרפתית), אותו שלח צילצר כמתנה לאלברט איינשטיין כאות הוקרה. מתקופה זו ואילך יצירותיו נושאים אופי אנטי-פשיסטי ומביעים ביקורת על חברה טעונת אלימות ומתחים פוליטיים.
1933-1969 - ארצות הברית.
ב-1933 הגיע צילצר לארצות הברית ותוך שנה זכה לאזרחות אמריקאית. בתקופה זו נטל חלק של הממשל האמריקני לאמנים. ב-1939 דיולה צילצר התיישב בהוליווד שם עבד בתעשיית הקולנוע כמתכנן בימות וכמעצב סטים של סרטים עד תחילת שנות ה-50. בנוסף, תכנן והוציא עם שותפים פטנטים שונים, בין השאר ספר-צעצוע לילדים, מכשיר משרדי בשם Visi-Recorder וחניון תת-קרקעי מצויד במקלט. אחרי מלחמת העולם השנייה, צילצר חזר בשל עיסוקיו לאירופה וחי בצרפת ובהונגריה.
ב-1950 חזר לארצות הברית וכעבור ארבע שנים השתקע בניו יורק, שם התמחה בחריטה צבעונית בעץ ובשיטות חדשות להדפסת סטנסיל. ב-1956 נשא לאשה את מרי לבית פוקס ובשנת 1969 נפטר בביתו.
יצירותיו נכללות באוספים הקבועים של מוזיאונים בצרפת, גרמניה, הונגריה, ארצות הברית וברוסיה.
חלק מארכיונו האישי נמצא בארכיון האמנות האמריקאית, שנתרמה על ידי אלמנתו, מרי צילצר ב-1970. חלק אחר של ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית של ישראל ב-2002 על ידי השופט בית המשפט העליון יעקב בזק, מנהל עיזבונה של מרי צילצר.
סוקבאן
סוקבאן (ביפנית: スケバン/女番/スケ番, Sukeban) הוא השם של כנופיות נערות ביפן, שפרחו משנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20. פירוש המילה ביפנית הוא "בוסית" (של חבורה או כנופיה), שוות ערך למילה בלשון זכר "banchō".
היסטוריה.
ראשית תנועת הנערות שכונתה "סוקבאן" החלה ביפן בשנות ה-1960, כשנערות שלא הורשו להצטרף לכנופיות נערים, התארגנו בכנופיות משלהן. עד מהרה, הקבוצות האלה פיתחו זהות ייחודית משלהן, השונה מאוד ממקביליהם הנערים. תחילת פיתוח הזהות הייתה בבחירת ה"מדים" - הן נשענו על מדי בית הספר, שנטו להיות בסגנון מדי מלחים אמריקאיים. הן לבשו חצאיות ארוכות במיוחד, ונעלו סניקרס של קונברס. את חולצות המלחים הן לפעמים קיצרו, כך שיגלו פסי עור, והן מיעטו להתאפר. חלק מה"לוק" היה הרישול, שהושג על ידי גרביים צנוחים וצעיפים מתנופפים; אך רצוי היה שהגבות יהיו צרות באופן קיצוני.
נערות שסיימו את הלימודים המשיכו ללבוש את המדים, אך הוסיפו נגיעות אישיות, כמו רקמת ורדים, סמל הקאנג'י ("kanji") האנרכיסטי, או מסרים מילוליים. אך המטרה של ההתאחדות לא הייתה לבוש, הלבוש רק היה סמל להתפצלות הלובשות מן המיינסטרים החברתי, בדומה למגוון תנועות, כמו תנועת הפאנק שקמה באותה התקופה במערב. המסר של הסוקבאן היה שהן אינן אחראיות לציפיות החברתיות מהן, שאין סתירה בין הנשי (מדי בית הספר) לכוח, ושגם הן מוכנות להשתמש באלימות להשגת מטרותיהן. למעשה, נערות הסוקבאן היו מסתירות תערים, שרשראות, וכלי נשק אחרים מתחת לבגדיהן, והיו לא פחות אלימות מכנופיות הנערים: הן היו נלחמות בכנופיות יריבות, מענישות חברות על עבירות פנימיות, ומבצעות שורות של פשעים קטנים כגון גנבה מחנויות.
הכנופיות, שהתארגנו בסגנון רשתי בסגנון היאקוזה, הגיעו בשיאן לחברות של עשרות האלפים.
הייצוגים המאוחרים יותר של הסוקבאן בתקשורת התמקדו באלימות ובפשע, ופסחו על האידאולוגיה שמאחורי ההתארגנות של הנערות. אך זו בעצם הייתה סיבת קיומן של החבורות: הסוקבאן באו בעיקר ממעמד הפועלים, ועל אף שלאו דווקא כינו את עצמן פמיניסטיות, מטרתן הייתה בניית תת-תרבות ששמה את נערות ונשים במרכזה, כבעלות סוכנות אישית. החצאיות הארוכות היו תגובת נגד למהפכה המינית, בהצהרה שהנערות אינן קיימות למען המבט הגברי או כסמלי מין. ההתארגנות העצמאית הייתה הצהרת עצמאות ממסגרות שנוצרו על ידי גברים, והתעקשו שיש להן את הזכות לכפור בציפיות החברתיות ובתפקידי מגדר, הנוקשים במיוחד ביפן המסורתית.
ייצוג בתקשורת.
התופעה של הסוקבאן גרמה לבהלה בקרב חלקים מן הציבור ואוכפי החוק, והתרגשות בקרב יוצרי קולנוע וטלוויזיה, שראו הזדמנות להשתמש בדימוי של הסוקבאן כדי להראות אלימות נשית על המסך הגדול. בשנות ה-1970–1980, סרטי ניצול וסדרות טלוויזיה החלו להופיע, קודם ביפן ולאחר מכן מחוצה לה. הסוגה כונתה "אלימות ורודה" (Pinky Violence). הסרטים כוונו לקהלים בוגרים, ולא עסקו בסיבות הקיום של הסוקבאן, אך על פי אלישה קוזמה, מחברת הספר "Pinky Violence: Shock, Awe and the Exploitation of Sexual Liberation", סרטים אלו הם עדיין ייחודיים בייצוג הנשים שלהן: סיבה אחת היא שסולידריות נשית כמעט ולא נראתה קודם לכן על המסך, ואפילו מאז כמעט ואינה קיימת בתרבות הוויזואלית; וסיבה שנייה היא שהשחקניות לרוב לא היו שחקניות מקצועיות, והן לבשו בגדים משלהן והיו אחראיות על הסטיילינג, שיער ואיפור שלהן - וזה נתן נופך אותנטי נדיר לייצוג של נערות הסוקבאן.
לדבריה של קוזמה, השילוב של הצמיחה של הכנופיות עצמן, והפריחה הכלכלית של יפן בשנות ה-1970–1980 שהתבטאה גם בחשיפה תקשורתית, חברו להפוך את הסוקבאן לאחד הייצוגים המרכזיים של נשים ביפן של עשורים אלה. "הן הפכו לייצוגי הדיכוטומיות החברתיות, תרבותיות ופוליטיות שיפן חוותה באותה העת. ברמה כללית, אוניברסלית יותר, תמיד היה קהל לייצוג של 'נשים שמתנהגות רע', במיוחד מכיוון שזה הפוך מאיך שמלמדים נשים שעליהן להתנהג, באופן אוניברסלי".
על פי לורה מילר, פרופסור באוניברסיטת מיזורי שעבדה וחקרה ביפן באותה התקופה, הייצוג של נערות הסוקבאן היה בכל מקום אז, והתפישה של הייצוג כמעביר מסר של העצמה או של טרור היה תלוי במעמד הצופה בחברה היפנית. "היו אינסוף גרסאות של סרטים, קומיקס, רומנים, אנימה, וכמובן גם פורנו עבור כל מוצרי התקשורת מבוססי הסוקבאן. עבור נשים ממעמד הביניים, סיפקו דמויות הסוקבאן הקלה מהמתיקות הילדותית שהייתה מנת חלקן של כוכבות התקופה. עבור נערות ממעמד הפועלים שכנופיות הסוקבאן התנכלו להן, הדימוי היה של פחד וסלידה, כמו שראו את היאקוזה. אך גם כמו היאקוזה, היו להן גם מעריצים שהעריכו את הקוד האתי שלהן ואת הערך שהן שמו על נאמנות לחבורה."
דעיכת התנועה ומורשתה.
על אף הפרסום, כנופיות הסוקבאן לא שרדו מעבר לשנות ה-1980. כפי הנראה, היה זה דווקא התפישה על פי התקשורת שתרמה לכך. נערות הסוקבאן המקוריות התבגרו, ועברו לשלב אחר בחייהן - ביפן, החברות בכנופיית נוער לא הייתה שער לחיי פשע. ונערות צעירות יותר הכירו את הדימוי יותר מהמציאות. בה בעת, החשיפה הגדולה יותר לתרבויות זרות, ובמיוחד האמריקאית, השפיעה על נערות מהדור הבא באופנים אחרים. כנופיות נערות פתאום הסתמנו דווקא על ידי איפור מוגזם וחצאיות קצרצרות; ובינתיים, גם המשיכה התקשורתית לדימוי הסוקבאן דעך, בעת שהקולנוע העולמי הפך נועז יותר, והביקוש לדימוי הספציפי ירד.
ובכל זאת הייתה לתקופת הסוקבאן השפעה מתמשכת. ה"יורשות" שלהן במאה ה-21 הן חברות הבוסוזוקו ("bōsōzoku", שבטי המהירות), כנופיות אופנועניות שמאסו ממקומן כנשים במושב האחורי של האופנוע. גם הן, כמו קודמותיהן הסוקבאן, כופרות בציפיות החברתיות מנשים ביפן, שנותרה מדינה מסורתית. גם קבוצה זו מאפשרת לנערות יפניות נרטיב אלטרנטיבי ותת-תרבות המאופיינת באוברולים רקומים, קעקועים פרחוניים, ציפורניים ארוכות וצבועות בלק, ואופנועים ורודים משופעי מדבקות. תנועה זו לא נולדה מתוך תנועת הסוקבאן, אך נתפשת כממשיכת דרכה, וכמוה, היא נשענת רבות על DIY והתאמה אישית של הופעתן ככלי חתרני, ונוקטת בסירוב להיות כפופות לגברים ולציפיות החברה.
על פי TLG Magazine, יש תחיה מחודשת של התנועה ביפן, הפעם בסגנון הפנתרים השחורים, עם אפרואים וללא החצאיות שהיו סימן ההיכר. בלונדון, הקימו יוקי הייז ואריקה בואוז קולקטיב פמיניסטי לקידום אמנות של נשים ממוצאים מגוונים, במיוחד מאוכלוסיות שחוות הדרה ואפליה.
ייצוגים בתרבות.
סרטים.