היה ברור כי עתה הייתה מפלגת השלטון בשלה לתת גט כריתות למנהיגהּ מזה שלושים שנה, אך בן-גוריון עדיין לא ויתר. ב־3 ביוני 1965 העמיד את עצמו בן-גוריון כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך מרכז מפא"י בחר ברוב גדול דווקא באשכול.
בן-גוריון החליט להקים מפלגה מתחרה. הנחתו הייתה כי המפלגה עתידה לקבל בין 20 ל־25 מנדטים, בעיקר על חשבון המערך, דבר שיאפשר לו לעמוד בראש הקואליציה שתקים את הממשלה הבאה. הוא שאף להתאחד עם מפא"י לאחר שזו תטוהר מתומכי לבון ואשכול. בן-גוריון כפה דעתו זו על תומכיו במפלגה. אישים כמשה דיין, שמעון פרס, יוסף אלמוגי ואחרים התפטרו מן הממשלה ומן המפלגה, וחלקם אף גורשו ממנה ב"משפט חברים". מפלגתו החדשה של בן-גוריון, "רשימת פועלי ישראל", הייתה לעובדה קיימת.
פרשת ירדור.
הבחירות הבאות נקבעו ליום 2 בנובמבר 1965. בין הרשימות שנרשמו בוועדת הבחירות המרכזית הייתה "רשימת הסוציאליסטים", שרבים מחבריה היו חברים בארגון "אל ארד" שהוכרז כהתאגדות בלתי חוקית. בשל כך החליטה ועדת הבחירות, בראשות השופט משה לנדוי, לפסול את "רשימת הסוציאליסטים". הרשימה ערערה לבית המשפט העליון, ופסק הדין שניתן (ע"ב 1/65 ירדור נ. יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית פ"ד יט (3), 365) מהווה אבן יסוד במשפט החוקתי במדינת ישראל. הדעה שנתקבלה היא דעתו של הנשיא שמעון אגרנט, שבה תמך השופט יואל זוסמן אשר כתב אף הוא פסק דין מפורט, וכנגדה יצא השופט חיים כהן, שסבר בדעת מיעוט כי אין לפסול רשימה במקום בו החוק אינו מתיר זאת במפורש. אגרנט פסק כי בשל הנתון החוקתי הבסיסי, כי מדינת ישראל היא מדינה בת-קיימא ומדינה יהודית, אין כל אפשרות להעלות על סדר היום את השתתפותה בבחירות של רשימה הקוראת לחיסולה של מדינת ישראל ושלילת ריבונותה. הרשימה נפסלה מלהשתתף בבחירות, והייתה זו הפעם הראשונה במדינת ישראל שבה נפסלה רשימה מהשתתפות בבחירות על רקע עמדותיה ודעותיה.
עם זאת, ניסיונות עתידיים בהתבסס על הלכה זו לפסול רשימות נוספות המייצגות דעות קיצוניות מן הימין ומן השמאל לא הצליחו עד שנת 1985. בשנה זו תוקן וניתנה לוועדת הבחירות המרכזית סמכות מפורשת לפסול רשימת מועמדים שיש במטרותיה או במעשיה שלילת קיומה של המדינה כמדינת העם היהודי, שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה או הסתה לגזענות.
מערכת הבחירות.
מערכת הבחירות התמקדה במאבק שבין רפ"י ובין "המערך". רפ"י הייתה המפלגה האופנתית, ורבים הצטרפו לשורותיה. על אף שבראשה עמד "הזקן", הייתה זו מפלגה בעלת תדמית צעירה וחדשנית. עם זאת, דומה היה כי הציבור מאס בחיטוט בפצע "הפרשה" וייתכן כי העובדה כי דיגלה של רפ"י היה פתיחת העניין לעיון נוסף הייתה בעוכריה. ברשימה לכנסת שהציגה רפ"י היו שמות נוצצים, רמטכ"לים לשעבר כצבי צור ומשה דיין, ו"צעירים" כיצחק נבון ושמעון פרס, שלכאורה נראו כמורדים היוצאים מול המנגנון המפלגתי המפא"יניקי (אף כי תוכניתו של בן-גוריון הייתה להתאחד עם המנגנון המפלגתי המפא"יניקי מיד אחרי הבחירות).
לעומתם נקט אשכול בצעד חריג, בפעם הראשונה במערכות–הבחירות בישראל, כאשר הקים ארגון חוץ מפלגתי בשם את"א, אזרחים תומכי אשכול, אשר בראשו עמד הרמטכ"ל לשעבר חיים לסקוב. הארגון, שהתיימר לייצג אזרחים שאינם חברי מפא"י, טען כי בבחירות אלו יש להצביע לאשכול בשל היותו נושא דגל המינהל התקין והיציבות השלטונית, ללא כל קשר לשייכות המפלגתית.
העימות בין הצדדים היה חריף ביותר. שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, איש מפא"י, התבטא כי רפ"י היא "קבוצה נאו-פשיסטית שבראשה עומד מנהיג". משפגש בן-גוריון בשר בכור-שלום שטרית במסדרונות הכנסת, סירב ללחוץ את ידו. תקריות אלו העיבו על מערכת הבחירות, אשר הייתה, כלשונו של בן-גוריון ביומנו "מערכת הבחירות המכוערת ביותר שהתקיימה בישראל".
מחוץ למאבק זה אירעו אירועים חשובים נוספים. המפלגה הליברלית התפצלה למרכיביה, הפרוגרסיבים והציונים הכלליים. הפרוגרסיבים הפכו לליברלים העצמאים, ואילו הציונים הכלליים הצטרפו אל תנועת החרות ויצרו את "גח"ל" - גוש חרות ליברלים. המפלגה החדשה הייתה צעד נוסף בדרכו של מנחם בגין למיתון מסריו כדי להגיע אל הקונצנזוס.
המפלגה הקומוניסטית הישראלית התפלגה. הפלג המתון, בראשות שמואל מיקוניס, שמר על השם מק"י, ואילו הפלג הקיצוני, בראשות מאיר וילנר בחר בשם רק"ח (רשימה קומוניסטית חדשה). רק"ח הייתה זו שזכתה לתמיכת רוב מצביעי מק"י המאוחדת.
תנועה רדיקלית חדשה, "העולם הזה-כוח חדש" הוקמה על ידי אורי אבנרי עורך השבועון "העולם הזה". התנועה הוקמה על מנת להילחם בחוק איסור לשון הרע, אך מצעה היה רדיקלי ואנטי-ממסדי. הקריאה להכרה בעם הפלסטיני נחשבה אז למעשה של כפירה בעיקר. מפלגה זו הצטרפה לאחר מכן ל"מחנה של"י". בעיני רבים, היו מסריה של המפלגה אז חידוש מרעיש ואף מזעזע.
תוצאות הבחירות.
בבחירות לכנסת השישית, אשר התקיימו ב-2 בנובמבר 1965, נמנו 1,244,706 מצביעים, מתוך 1,499,709 בעלי זכות הצבעה, ואחוז ההצבעה עמד על 83% מבין בעלי זכות ההצבעה. אחוז החסימה עמד, בהתאם, על 12,067 קולות. תוצאות הבחירות היו כדלהלן:
התוצאה הבולטת לעין היא ניצחון המערך, אשר ביחד עם מפלגות המיעוטים המסונפות לו זכה ב-49 מנדטים. רפ"י, שזכתה ב-10 מנדטים בלבד, הובסה, והקריירה הפוליטית של בן-גוריון באה למעשה אל קיצה.
האיחוד של הציונים הכלליים עם חרות הביא לירידה של 3 מנדטים בהשוואה לתוצאות שקיבלו שתי המפלגות בנפרד במערכת הבחירות הקודמת. לרבים, כולל בתוך "חרות", היה נדמה כי לבגין אין כל סיכוי להביא אי פעם להחלפת השלטון.
מפלגתו של אורי אבנרי הצליחה לעבור את אחוז החסימה. אבנרי היה לאחד הח"כים הפעילים והבולטים במשך התקופה שבה היה חבר הכנסת.
לאחר הבחירות.
כחודש וחצי לאחר הבחירות הציג אשכול את ממשלתו, שהסתמכה על אנשי המערך, מפ"ם, הליברלים העצמאים והמפלגות הדתיות. הייתה זו הפעם הראשונה שבה כוננה בישראל ממשלה שכהונתה לא הסתיימה בהתפטרות בטרם עת והיא כיהנה ברצף עד מותו של אשכול ב-26 בפברואר 1969.
הישגו של אשכול, שהצטייר כאדם אפור ולא כריזמטי, היה גדול במיוחד משום שבמהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון ראשון לריסון תקציבי שהוביל למיתון, והתרחשה מלחמת ששת הימים, על המשבר הממושך שלפניה ומלחמת ההתשה שאחריה. אחרי מותו של אשכול נבחרה גולדה מאיר לכהן כראש הממשלה.
פרגרין טוק
פרגרין טוק (באנגלית: Peregrin Took) הוא דמות בדיונית מהספר שר הטבעות, שנמנה עם אחד מתשעת חברי "אחוות הטבעת", אשר תפקידם ללוות את פרודו בגינס, נושא הטבעת, במסעו המסוכן לעבר חבל ארץ מורדור המצוי בשליטתו של השליט הרשע סאורון, כדי להביא להשמדתה של הטבעת והשפעתה ההרסנית. הוא מאופיין, יחד עם שותפו הקבוע מריאדוק ברנדיבאק (מרי), כהוביט נלהב ואמיץ, השניים נוטים להסתבך עקב חוסר שליטה עצמית ונטייה לפעול בצורה נמהרת.
פרגרין בעולמו של טולקין.
פרגרין טוק, הוא הוביט מן הפלך. פרגרין נולד בפלך. פרגרין התנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת. יחד איתו מלווים את פרודו גנדלף, סאם גמג'י, מריאדוק ברנדיבאק, אראגורן, בורומיר, לגולס וגימלי. טולקין כתב פיפין בכל הפעמים שהתייחס אליו בסיפור, אך הזכיר כמה פעמים את השם פרגרין.
ביוגרפיה.
אחוות הטבעת.
לאחר הופעתו של גנדלף ומציאת הטבעת בידיו של בילבו בגינס, דודו של פרודו, מורה גנדלף לפרודו לשאת את הטבעת בדחיפות לעירו של אלרונד - ריוונדל. פיפין, יחד עם מרי (מריאדוק ברנדיבאק) וסאם גאמג'י מצטרפים לפרודו למסע להביא את הטבעת לריוונדל. הם הולכים מן הפלך לריוונדל ובדרכם פוגשים את אראגורן בן ארתורן, הנודע גם בשם הפסען, בברי (עיירה מיושבת ליד הפלך) והוא מלווה אותם עד לריוונדל. בריוונדל פיפין משתתף במועצה הלבנה, בה נעשים הדיונים כיצד יש לפעול מרגע התגלות הטבעת. פיפין מבין במהלך הדיונים שהוא ומרי חוזרים לפלך ולא מלווים את פרודו בהמשך המסע. פיפין ומרי מתחילים להתווכח עם אלרונד, מוביל המועצה ומנהיג האלפים, וגנדלף בא לעזרתם ומצליח לשכנע את אלרונד לשלוח גם את מרי ופיפין למסע, בטענה שחברות חזקה יכלה להושיע פעמים רבות. כך מוסכם שיחד עם שאר האחווה פיפין ומרי יוצאים למסע. האחווה הולכת מריוונדל למכרות מוריה, ארץ הגמדים לשעבר (עד שכוחות הרוע של סאורון פרצו שם וכילו את כל החיים, שם גנדלף נופל תוך כדי הגנה על שאר חברי האחווה, לות'לורין, אדורס שם מתפצלת החבורה.
שני הצריחים.
פיפין ומרי נלקחים בשבי על ידי אורקים מהאורוק הי ולוגברוז. חבורת פרשים מרוהן, עיר של בני אדם, תוקפת את האורקים ומרי ופיפין מצליחים לברוח. הם נפגשים עם זקנעץ, מנהיגם של עצים חיים הנקראים עצנים. יחד איתו, הם אוספים את העצנים וההואורנים לתקיפת איסנגארד, מקום מושבו של סארומן, המכשף שבעבר היה עמיתו של גנדלף, אולם מתברר שהוא עבר לצדו של סאורון הרשע, ומסייע לו בייצור האורוק היי. לאחר ההתקפה שמצליחה, מחכים מרי ופיפין לאראגורן, גנדלף, גימלי, לגולס, אואמר, תיאודן, ופרשי רוהן (גם הם תקפו את לוחמי איסנגרד). כאשר הם מגיעים הם הולכים לצריחו של סרומן. יד ימינו של סרומן, לשון נחש, זורק את אבן הניבוי, הפלנטיר, ופיפין תופס אותו ומביאה לגנדלף. החבורה יוצאת יחד מאיסנגארד לכיוון מורדור. כשהם יוצאים פיפין מתפתה להביט לתוך הפלנטיר, למרות איסור מפורש מגנדלף. הוא גונב את הפלנטיר מידי גנדלף הישן ומסתכל בו כאשר הוא מסתכל בו הוא רואה שליח מורדור ופיפין מתעלף. גנדלף וארגורן מגלים בבוקר. לאחר מכן הם מחליטים להתפצל.
שיבת המלך.