לאורך השנים שיחק בהצגות מרכזיות בתיאטראות ישראל, בהן "נאסר א-דין", "כלוב האהבה", "נעליים אדומות", "כנר על הגג" ו"מעשה בחייל". עבד גם כמעצב תנועה בתיאטראות הבימה, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע.
ב-1981 זכה בוקר בפרס ראשון בפסטיבל פנטומימה בינלאומי שנערך באיטליה, מטעם עיריית ארצו ומשרד התרבות האיטלקי.
החל מ-1965 בוקר מכהן כפרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
אריסטיד מאיול
אריסטיד בונאוונטור ז'אן מאיול או אריסטידס בונאוונטורה ז'ואן מאיול (בצרפתית: Aristide Bonaventure Jean Maillol, 8 בדצמבר 1861 - 27 בספטמבר 1944) היה פסל, צייר, יוצר גובלנים ורשם צרפתי ממוצא קטלאני. גודל בעיקר על ידי שתי דודותיו, קלר ולוסי.
ילדותו וצעירותו.
אריסטיד מאיול נולד בשנת 1861 כילד הרביעי מבין חמשת הילדים של רפאל מאיול (1877-1825) וקאתרין לבית רוּז'ה (Rougé). אביו היה סוחר בדים ובעל כרם בכפר בניול-סיר-מר שבקצה הדרום-מזרחי של צרפת. כפר זה נמצא במפגש שבין מרגלות הרי הפירנאים ובין הים התיכון, קרוב לגבול בין צרפת ובין ספרד. בבית דיברו קטלאנית. שם המשפחה "מאיול" משמעותו בשפה זו "יין צעיר". האב התמסר לעסקיו באלג'ריה לשם נסע לעיתים קרובות. הייתה לו שם אחות שניהלה חנות טקסטיל. האם, שעבדה כמוכרת בחנות בגדים, כרעה תחת העומס של גידול שלושת ילדיה הראשונים לבדה. לעזרתה באו אחיותיה, קלר ולוסי הרווקה שדאגו במיוחד לאריסטיד הקטן. הושיט יד גם אבי בעלה, ימאי לשעבר, שככל הנראה, עסק בצעירותו בהברחות סחורות בין ספרד ובין צרפת.
בבית הספר העממי שבכפר הילד נראה תכופות מצייר ושוקע בחלומות. הוא לא אהב כל כך לשחק עם ילדים אחרים אלא העדיף לאסוף לבדו פרפרים וחרקים מן הכרם או שדפים בחוף הים.
בגיל 12, בסיום בית הספר העממי, עבר אריסטיד ללמוד בפנימיה במכללה קתולית "סן לואי דה גונזאג" בעיר פרפיניאן, 30 ק"מ מרחק מבניול. הדבר היחיד שמשך עיניינו באותו בית ספר היה שיעורי הציור של מורה ממוצא פולני, היאסנט אלשימוביץ'. בגיל 13 צייר מאיול גם את ציוריו הראשונים בצבע שמן La Passe d'Ouve - על מפרץ הנמל בניול ועל סוס הדוהר מעל הר געש.
בגיל 15, בשנת 1877, מותו המוקדם של האב אחרי מחלה ממושכת, צימצם באופן משמעותי את פרנסת המשפחה להכנסות שהופקו מהכרם, אבל גם אלה נפגעו כעבור שנתיים, מנזקי הפילוקסרה. כשבשנת 1879 החליטו הכמרים לסלקו מבית הספר, שב מאיול לכפרו נחוש בדעתו להיות צייר. אחרי זמן מה הוא חזר לפרפיניאן אל מורו לשעבר, אלשימוביץ', שלימד שיעורי ציור במוזיאון היאסנט ריגו בעיר. כשסבר מאיול כי מיצה את השיעורים, ביקש מהמורה רשות לראות את אוספי המוזיאון, אך נתקל בסירוב, מה שהעכיר את היחסים ביניהם. אחרי שכנועים רבים, הסכימה בלב כבד דודתו לוסי, להעניק לו הקצבה חודשית לצורך לימודי אמנות בפריז הרחוקה. בהמשך הסכימה גם הנהלת המחוז הפירנאים המזרחיים לממן לו מלגה שנתית קטנה עד שנת 1892.
מאיול חי בפריז בתנאי דלות, ונכשל פעמים חוזרות במבחני הכניסה לבית הספר לאמנויות יפות. בנסיבות אלה בחר להשתתף כסטודנט-חוץ בשיעוריו של ז'אן-לאון ז'רום שלימד ציור לפי יצירות עתיקות. ז'רום ייעץ לו בקרירות שינסה קודם ללמוד ב"בית הספר לאמנויות הקישוט". החל משנת 1883 הוא למד במחלקת הפיסול של בית ספר זה ורכש בו מיומנויות שבאו לידי ביטוי מאוחר יותר בקריירה שלו כפסל. באותה תקופה התגורר מאיול בתנאי עוני ב Rue des Vertus. סבל לא פעם מתת-תזונה וממחלת פרקים והתאשפז מספר פעמים בבתי חולים.
ב-1885 התקבל סוף סוף לבית הספר לאמנויות יפות והיה לתלמידם של אלכסנדר קבנל (1889-1823) ,ז'אן פול לוראן. בשיעורי הציור של ז'אן-לאון ז'רום לא זכה להערכה ואז עבר לשיעוריו של אדולף איבון שלימד ציורי עירום, ובהם התוודע לאשיל לוז'ה שלדבריו "החזיר אותו לדרך הישרה". השתלם בהמשך גם בעיצוב טאפטים וגובלנים.
מאיול הסתייג מהסגנון האמנותי האקדמי ששלט בבית הספר לאמנויות.
אנטואן בורדל עזר לו ב-1889 לצאת מקשיים כספיים.
הקריירה האמנותית.
אחרי שראה במוזאון קלוני את שטיחי הקיר הגבירה והחד-קרן פתח סדנת שטיחי קיר בכפר הולדתו. באותה תקופה הכיר את קלוטילד נרסיס, שהייתה לבת זוג ולמודל הראשון לפיסול.
בהשפעת ידידו החדש, הצייר פול גוגן, שאותו פגש ב-1892 חיפש את דרכו האישית.
בתיווכו של גוגן יצר קשרי ידידות עם חסידי אסכולת הנאבי שבראשות אדואר ווייאר, פייר בונאר ומוריס דני. העריץ אל פייר פובי דה שאבאן
שנת 1900 נחשבת לפרשת דרכים ביצירתו, על ידי המצאת רפרטואר ממשי של צורות, שהקדימו את פסליו העתידיים. פסליו הראשונים מעץ, ואחר כך עבודותיו בטרקוטה וחימר, ונוס או המתרחצות בעמידה, כפופות או המסתרקות. מזכירים את הפיסול היווני הארכאי.
הסופר אוקטב מירבו והפסל אוגיסט רודן שביקרו בשנת 1902 את תערוכתו של מאיול בגלריית וולאר, התרשמו משלמות הצורות של הפסל "לדה". מירבו רכש אותה לעצמו. לפי עדותו של מירבו, רודן, לקח ערב אחד בידיו, בבית הסופר, פסלון שיצר מאיול,
מכאן והלאה הקדיש מאיול את עצמו במשך ארבעים שנה לפיסול בלבד. את פסלו הגדול הראשון מאבן "שלווה" (Sérénité) (1905) רכש האספן הגרמני קראל ארנסט אוסטהאוס בשביל החווילה שלו בהוהנאגן.
הנושא המועדף עליו היה העירום הנשי כאידיאל של יופי פלסטי: דמויות הנשים שעיצב הן חזקות, חסונות, גדולות, ברוח קלאסית כפי שיכול היה לראות בביקורו ביוון בשנת 1908. סגנונו מנוגד בסטטיות ובפורמליזם שלו ליצירותיו של אוגוסט רודן.
ב-1904 הציג לראשונה בסלון הסתיו בפריז. ב-1905 התפרסם בפסלו "ים התיכון" שהוצג גם כן בסלון הסתיו.
מותו וחרושת השמועות סביבו.
לפי מקורות רשמיים ב-15 בספטמבר 1944 מאיול נפצע קשה בתאונת דרכים, בעת שנסע במכוניתו של רופא בשם ניקולו (Nicolau). בעת סופה הרכב סטה מן המסלול והתהפך. מאיול נפטר בעקבות תאונה זו ב-27 בספטמבר 1944.
לפי מקורות מן החוגים הימניים ונוסטלגיים של המשטר וישי, המצטטות עדות של צייר בשם ריי טיאלייה, מאיול הוצא להורג על ידי חברים קומוניסטים של תנועת ההתנגדות הצרפתית בגלל קשריו עם הכובשים הגרמנים, ובמיוחד ידידותו עם ארנו ברקר, פסל רשמי של המשטר הנאצי. לפי מקורות אלה מאיול הועלה על רכב והובל ליער פונטנבלו. שם בוימה תאונה על ידי הפלת עץ על המכונית שבו נמצא והוא נהרג במקום.
עשרים שנה מאוחר יותר, בשנת 1964 הרשויות ארגנו לו הלווייה ממלכתית.
היה נשוי לקלוטילד ולבני הזוג נולד בן בשם לוסיין, שנקרא כך אולי לזכרה של הדודה לוסי שגידלה את האמן בילדותו.
קישורים חיצוניים.
"l'ABCdaire de Maillol",Paris Flammarion, 2009
הערות שוליים.
[[קטגוריה:צרפתים ממוצא קטלאני]]
[[קטגוריה:ילידי 1861]]
[[קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1944]]
[[קטגוריה:פסלים צרפתים במאה ה-19]]
[[קטגוריה:פסלים צרפתים במאה ה-20]]
כלא לפורטובו
כלא לֶפוֹרְטוֹבוֹ (ברוסית: Лефортовская тюрьма), בית מעצר הנמצא בחלקה המזרחי של העיר מוסקבה, רוסיה.
מאז 2005 הוא מנוהל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי. בשנים 1995–2005 היה בניהול הפ.ס.ב (מיורשי הק.ג.ב).
היסטוריה.
הבניין נבנה בשנת 1881 ככלא צבאי לחיילי צבא רוסיה בעלי דרגות נמוכות, אשר נדונו לתקופות מאסר קצרות. שמו, לפורטובו, נלקח משמה של השכונה שהוא נמצא בה, הקרויה על שמו של פרנץ לפורט, מחבריו ועוזריו של הצאר פיוטר הגדול. במשך השנים בוצעו בבניין שינויים רבים והרחבות.
לאחר המהפכה הבולשביקית הועבר כלא לפורטובו לניהול מועצה מיוחדת של המהפכה (וו.צ'.ק, ВЧК). בזמן הטיהורים הגדולים הוא נשלט על ידי המשטרה הפנימית החשאית, הנ.ק.וו.ד ושימש לחקירות, מהן בעינויים. עד סוף קיומה של ברית המועצות, בשנת 1991, שימש הכלא כבית מעצר של הק.ג.ב למשך תקופות החקירה של העצורים.
רבים ממתנגדי השלטון הסובייטי (דיסידנטים) וגם אסירי ציון היו עצורים בכלא לפורטובו. עם העצירים המפורסמים נמנו ראול ולנברג, אנדריי סחרוב, נתן שרנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין.
ב משמש הכלא כמתקן כליאה זמני למשפט, בייחוד למרגלים ובכירים שהואשמו בשחיתות.
גוטליב גלוגה
גוטליב (תֶיאופיל) גלוּגֶה (Gottlieb (Théophile) Gluge; 18 ביוני 1812, בראקל, וסטפאליה – 22 בדצמבר 1898, ניס, צרפת) היה חוקר מוביל בתחום הרפואה ורופאו האישי של לאופולד השני מלך בלגיה.
קורות חיים.
גלוגה נולד בשנת 1812 בבראקל (Brakel) שבווסטפאליה (גרמניה). הוא למד רפואה באוניברסיטת ברלין ובשנת 1835 קיבל דוקטור לרפואה. שנתיים לפני שסיים את לימודיו הוא פרסם מאמר על ההיסטוריה והפתולוגיה של השפעת ("Die Influenza oder Grippe, nach den Quellen Historisch-Pathologisch Dargestellt", שעליו זכה בפרס מפקולטת האלמה מאטר שלו. בכך היה גלוגה הרופא הראשון שתיאר את מחלת השפעת.
בשנת 1836, לאחר שסיים את לימודיו, יצא גלוגה להשתלמות בפריז. בשנת 1838, בהמלצתו של אלכסנדר פון הומבולדט, התמנה כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת בריסל, והחזיק בתפקיד זה עד 1873, בעת שהיה (במשך שנים רבות) רופאו של מלך בלגיה.
בשנת 1846 קיבל אזרחות בלגית, ולאחר שפרש מהאקדמיה בשנת 1873, עבר להתגורר בבריסל, אם כי בילה את מרבית זמנו בנסיעות. גלוגה היה חבר האקדמיה המלכותית למדעים ואמנויות של בלגיה, שעודנה מעניקה לכבודו פרס דו-שנתי בתחום הפיזיולוגיה.
גלוגה היה אחד הרופאים הראשונים שבחנו במיקרוסקופ רקמות חולות בגוף; בדרך זו הוא ביקש לצבור ידע על הגורמים העיקריים של המחלות, וכך גם לברר מהו תהליך הטיפול הנכון ביותר. במהלך מחקרו הוא גילה טפיל ייחודי בדגי כלכית (Gasterosteidae), שניתן לו השם "Glugea microspora".