נבחרת ישראל בכדוריד החלה את השתתפותה בבית ג' של המוקדמות. היא סיימה את הבית במקום השני והעפילה לשלב השני. בשלב השני היא סיימה השלישי בבית ולא העפילה להמשך התחרות.
דרך עמק פסגות
כביש עמק פסגות הוא כביש מקומי שתחומו מאזור בית אל לאזור פסגות. הדרך מכונה גם בשמות, "דרך התות", "ציר הזבל" ו"ציר בית אל פסגות". שם הדרך ניתן על פי המראה הגאוגרפי ועל פי מיקומו, הסמוך ליישוב פסגות שבבנימין.
תוואי הדרך עובר בסמוך לואדי שיבן.
הדרך ממוקמת צפונית-מזרחית לעיר רמאללה. הכביש נסלל עקב הצורך לחיבור בין אזור בית אל לאזור פסגות.
בצד כביש זה, בסמוך לצומת המוביל לאזור בית אל (על כביש 466), ישנה חניית עפר בסמוך למעיין שנקרא "עין שיבן" ומכונה גם בשם עין תות (בנימין).
כביש זה משרת בעיקר את תושבי בית אל, פסגות והסביבה.
בסמוך לכביש נמצאת מטמנה פלסטינית גדולה וחנייה של משאיות פינוי אשפה, ומכאן הכינוי "ציר הזבל".
בעבר הכביש נועד רק לנסיעה של רכב ביטחון, אך כיום גם כלי רכב פרטיים נוסעים בו.
יחסי סנט קיטס ונוויס–פקיסטן
יחסי סנט קיטס ונוויס הם יחסי החוץ שבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016, פקיסטן ייצאה לסנט קיטס ונוויס סחורה בשווי 17.9 אלף דולר אמריקאי וייבאה סחורה בשווי 36.9 אלף דולר אמריקאי. הייצוא הפקיסטני כולל תרופות, מוצרי טקסטיל, כלים רפואיים וציוד ספורט. הייבוא הפקיסטני כולל גרוטאות ברזל, שנאים חשמליים, חומרי צביעה מלאכותיים, מוצרים דנטליים.
יחסי בורונדי–פקיסטן
יחסי בורונדי–פקיסטן הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של בורונדי לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016, פקיסטן ייצאה לבורונדי סחורה בשווי 242 אלף דולר אמריקאי וייבאה סחורה בשווי 12.3 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הפקיסטני כלל בעיקר תרופות, חוטי ברזל, כלים רפואיים, ציוד ספורט, מכונות וסבונים. הייבוא הפקיסטני מבורונדי כלל תה.
איגואנת סנטה פי
ישיבת ריגה
ישיבת ריגה הייתה הישיבה המרכזית והגדולה בלטביה. היא שכנה בעיר הבירה ריגה, והתקיימה מאז כינונה של לטביה העצמאית ב-1921 ועד ימי מלחמת העולם השנייה.
רבני הישיבה.
ראש הישיבה ומייסדה, היה הרב מנחם מנדל זק, רבה של ריגה. בשנותיה הראשונות הוא העביר בה שיעורים קבועים ולאחר שהתבססה, היה לנשיא הישיבה. הוא וחתנו הרב ישראל משה כלאב העבירו את השיעורים המרכזיים לבחורים המבוגרים, בני ה"קיבוץ".
את השיעורים לבחורים הצעירים העבירו ברוטציה: הרב חיים דוד ברושטין, הרב ישראל צ'רניאק, הרב יצחק קובנט והרב אייזיק קנטור.
מנדנה מוגהדאם
מנדנה מוגהדאם היא אמנית חזותית עכשווית איראנית-שוודית, הידועה בעיקר עבור עבודות מיצב, דוגמת אלה שהוצגו בביאנלה של ונציה ה-53. מוגהדאם קיבלה מקלט בגטבורג, שוודיה בעטיה של המהפכה האיראנית, שם היא ממשיכה לחיות ולעבוד. העבודה שלה מכסה נושאים כגון ניכור, תקשורת, ומגדר. ביצירותיה סביב נושאים אלה, מוגהדאם מנסה לגשר גבולות תרבותיים, לעורר דיאלוג בין תרבותי, ולהנציח היבטים שבמחלוקת בחיים האיראניים.
תחילת דרכה.
מוגהדאם נולדה בטהראן ב-1962. בגיל 17, עלתה הרפובליקה האסלאמית לשלטון במהפכה, שהובילה להוצאתו להורג של אביה, כחבר בצבאו של השאה. טהראן הפכה עבורה למקום עוין, ואז פרצה מלחמת איראן–עיראק ונמשכה למשך שנות העשרים לחייה (1980-88). תהליך החינוך שלה הופרע כתוצאה מתנאים אלו, והיא נאלצה לעזוב את המדינה, ומצאה מקלט בשוודיה.
קריירה.
השפעות.
החשיפה של מוגהדאם לתסיסה חברתית, לאומיות, אלימות, וחוסר יציבות של המהפכה האיראנית השפיעה רבות על עבודתה, כמו גם על תחושת הזהות שלה. המיצבים המאוחרים יותר של מוגהדאם, במיוחד "Sara's Paradise" (2009), מעידים שהיא מוצאת את זהותה לא רק בזיכרונות של ארצה ואנשיה, אלא גם בתחושה של אחדות גלובלית ופיוס.
עבודות משמעותיות.
סדרת Chelgis (2005).
סדרת Chelgis, המבוססת על אגדה איראנית, משתמשת בשיער כסמל של החוויה של נשים בתרבות האיראנית. הסדרה כוללת חמישה חלקים, כל חלק משתמש במדיום שונה ופרספקטיבה אחרת לגבי נושא העבודה, שיער. השימוש של מוגהדאם בשיער טבעי במיצב הוא משמעותי ליצירת קשר עם קהל היעד שלה. היא חושפת את השיער כמקושר באופן הדוק למגדר ולאמונות חברתיות לגבי יופי. על פי האידיאלים הפרסיים עתיקי היומין, שיער צריך להיות ארוך, עבה, ושחור מבריק. היא מתמקדת באידיאל זה שנשים מזרח תיכוניות מצופות לעמוד בו, לפיו אפילו בעידן המודרני באיראן, שם נשים נאלצות לכסות את שיערן, הן מצופות לטפח אותו ולייפות אותו להנאת בעליהן. בעבודות כגון Chelgis, מוגהדאם הופכת את המבט על השיער, ועל היחס של נשים אל השיער שלהן. היא שולטת במבט של הקהל על השיער באמנות שלה, וחושפת אותו כסמל למצוקת נשים, במסגרת שנים של דיכוי ואידיאלים כפויים, ואפילו כסמל של שחרור כשגוזרות אותו. השיער, שמייצג את הנשי, מונח במצב של ניגוד עם פריטים המייצגים את הגברי, כגון כלי נשק ובטון.
"The Well" (2008).
עבודת המיצב, "The Well"(הבאר), מיועדת לקדם פיוס, לידה מחדש ותקווה, בבמה הגלובלית. היא הוצגה לראשונה בשנת 2008 בגטבורג, אך המיצב הוא עבודה מתמשכת, שמטרתה להיות מוצגת בערים שונות ברחבי העולם. המיצב משקף את הזירה החברתית המסורתית שמתנהלת סביב הבאר, אך באופן בינלאומי, כשהאינטראקציה היא בין שתי בארות, בערים שונות זו מזו במקום אחר בעולם. בבארות מותקנים מכשירי אודיו, והקהלים שבאינטראקציה עם הבארות מצולמים בווידאו, שהם מנהלים שיחות עם אנשים אחרים שלא היו פוגשים בתנאים אחרים. הרעיון הוא להראות את הקשרים שאנשים יכולים לבנות למרות הבדלים של דת, פוליטיקה, תרבות, מרחק או גבולות.
בין הערים שהשתתפו במיצב: גוטברג, בנגלור, סיאול, וניו דלהי.
"Sara's Paradise" (2009).
"Sara's Paradise" (גן העדן של שרה) הוצג לראשונה בווינה, ואחר כך בניו יורק. במסגרת תערוכת "The Promise of Loss: A Contemporary Index of Iran" (הבטחת האובדן: מדד עכשווי של איראן).
המיצב נועד להעביר מסר לגבי טבח והנצחה, במטרה להגיע בסופו של דבר לפיוס. היא יצרה אותו בהכרה בנופלים (המרטירים) של מלחמת איראן–עיראק, שהונצחו בבית העלמין בהשט א-זהרה בטהראן.
מעל 800,000 נפשות צעירות שנפלו במלחמה מיוצגות במיצב, שכולל אגן מרכזי ממנו מדמם ומבעבע זרם של מים אדומים. הדם מייצג את המרטירים, שהתפתו למותם על ידי הבטחה של מקום בגן עדן. מכולות ריקות וחביות המקיפות את האגן מייצגות את ההתרוקנות בסופו של דבר של המשאבים של איראן, במיוחד עתודות הנפט. המיכלים מוארים מבפנים באור ירוק שמסמל גם את התנועה הירוקה באיראן, כמו גם תקווה ורצון טוב עבור עתידה של איראן.
חדק
חֵדֶק הוא נספח מוארך בחלק הקדמי של ראש בעלי חיים. אצל החולייתנים כדוגמת הפיל, החדק הוא בדרך כלל אף או זרבובית מוארכים, אצל חסרי חוליות החדק הוא בדרך כלל הארכה צינורית של הפה.
אטימולוגיה.
משמעות המילה "חדק" בתנ"ך ובלשון חכמים היא קוץ (אולי הלחם: חד ודק), בעברית החדשה קיבלה המילה הישנה משמעות של נספח מוארך לראש בעלי החיים.
הגדרה.
חדק הוא טפולה צינורית בראש בעלי החיים. חדקי בעלי החיים השונים אינם איברים הומולוגיים בהכרח, ואינם תוצא של תהליך אבולציוני בודד. הגדרת החדק היא הגדרה המבוססת על דמיון צורני ולא על פונקציונליות משותפת.
המונח "חדק" בעברית אינו כולל בדרך כלל אף או זרבובית של בעלי חיים, אם אין להם צורה צינורית מובהקת, גם אם האף גדול או מוארך במיוחד כמו אצל פיל הים, הקוף החוטמני או הנומבט, אך בשפות אחדות נעשה שימוש במונח הכולל גם את אלה (Proboscis).
פונקציונליות.
בחסרי חוליות החדק הוא מחלקי הפה ומשמש למציצה ולשאיבת מזון. צורתו הארוכה והדקה מתאימה למקורות התזונה כמו צוּפני הפרחים, או חדירה אל מקורות המזון כמו צינורות ההובלה של הצמחים (כנימות), גוף החרק הנטרף (חדקוניתיים), או דרך העור אל כלי הדם (יתושים). חלק מחסרי החוליות אף משתמשים בחדק להזריק ארס אל הטרף (פשפשים) או חומרים נוגדי קרישה (יתושים).
טפילים, משתמשים בחדק גם להיאחזות במאכסן.
בחולייתנים בעלי השלייה החדק הוא לרוב הארכה של האף או הזרבובית. בפיל משמש החדק כעין זרוע, לליקוט מזון מענפים גבוהים, להעביר מזון ממקום למקום, להעברת מזון ומים לפיו, להתזת מים לקירור, לכיסוי בכפק וחול להגנה מפני חרקים עוקצים, לנשימה מעל המים בזמן שחייה, להשמעת קולות רמים וליצירת קשרים חברתיים.
ביונקי הביב ובחיות הכיס החדק עשוי לכלול גם את הפה. חדק הקיפודן ודב הנמלים משמש לנשימה, ולאכילה, וצורתו המוארכת מתאימה לאכילת נמלים וטרמיטים.
בחסרי חוליות.
ברוב המקרים "חדק" הוא איבר צינורי המשמש לאכילה ומציצה בחרקים מסוימים (עשים ופרפראים אחרים, יתושים, בתולעים (תולעים קוצניות ראש, ונמרטות) וברכיכות (חלזונות).
תולעים קוצניות ראש.
תולעים קוצניות ראש מתאפיינות בחדק נשלף עם זיזים קוצניים המשמש לחדירה לדופן המעי של המאכסן ולהיאחזות בו.
פרפראים.
לרבים מהפרפראים חדק למציצה המורכב משני חלקים המאוגדים יחד ועשויים להיפרד לצורכי ניקיון. החדק כולל שרירים המאפשרים את פעולתו. חלקי החדק קעורים כלפי פנים ומאיגודם נוצרת צינורית המזון. המציצה נוצרת כתוצאה מכיווץ והרפיה של שלפוחית בראש.
מחקרי החדק של הפרפראים מלמדים על הסתגלות והתאמה של החדק לסוגי מזון שונים כולל צוף, לשד צמחים ולשד עצים, גללים וכן התאמות לשימוש לאבקת פרחים כמזון משלים בפרפרים מסוג הליקוניוס.
חדק ארוך במיוחד קיים אצל קבוצות שונות של חרקי פרחים, אבל הוא נדיר יחסית.
בחולייתנים.