האירים הסקוטים התיישבו בעיקר ב"ארץ האחורית" של הרי האפאלאצ'ים והפכו שם ליסוד האתני הדומיננטי בתרבות המקומית. צאצאי האירים הסקוטים השפיעו לימים מאוד על התרבות של הדרום, ועל התרבות האמריקאית בכלל על ידי תרומותיהם למוזיקת העם, מוזיקת פולק, קאנטרי ווסטרן והצטיינו גם במרוצי המכוניות, שהפכו לפופולריים ברחבי המדינה בשלהי המאה ה-20.
צ'ארלס קרול, הקתולי היחיד שחתימתו ניתנת לראות על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, היה צאצא למשפחת אצילים אירים ממחוז טיפררי. חותמים אירים אחרים היו מתיו תורנטון, גקורגק טיילור וג'יימס סמית', היו פרוטסטנטים.
המהגרים האירים של התקופה השתתפו במספרים משמעותיים במהפכה האמריקאית, עד כדי כך שאחד הגנרלים הבריטים העיד בפני בית הנבחרים ש"חצי מהמורדים בצבא היבשתי באו מאירלנד". אירים האמריקאים חתמו על תעודות יסוד של ארצות הברית כמו הכרזת העצמאות והחוקה, והחל מאנדרו ג'קסון שימשו כנשיאי ארצות הברית.
האירים הקתוליים בדרום ארצות הברית.
בשנת 1820 ג'ון אינגלנד הפך לבישוף הקתולי הראשון בעיר, ברובה פרוטסטנטית צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית. בשנים 1820–1830
הגן הבישוף אינגלנד על המיעוט הקתולי נגד הדעות הקדומות של הפרוטסטנטים. בשנים 1831 ו-1835 הוא הקים בתי ספר חינם עבור ילדים אפרו-אמריקאים. מוסתים על ידי תעמולת החברה האמריקאית נגד העבדות, המון פשט על משרדי הדואר בצ'רסלטון ולמחרת כל תשומות הלב הציבורית הופנתה אל בית הספר של אינגלנד. אינגלנד עמד בראש "המתנדבים האירים" של צ'ארלסטון בהגנה על בית הספר
כעבור זמן קצר עם זאת כל בתי הספר ל"שחורים החופשיים" בצ'ארלסטון נסגרו ואינגלנד הסכים לכך.
האירים הקתוליים התרכזו לכמה ערים בגודל בינוני ובלטו מאוד בנוכחותם, במיוחד בצ'ארלסטון, בסוואנה, ג'ורג'יה ובניו אורלינס. הם הפכו תכופות למנהיגי מחוזות בארגוני המפלגה הדמוקרטית שהתנגדה בעוצמה לביטול העבדות ובדרך כלל תמכו ב-1860 באחדות ארצות הברית. והצביעו לסטיבן דאגלס.
אחרי הפילוג ב-1861 הקהילה האירית הקתולית תמכה בקונפדרציה ו20,000 מחבריה שירתו בצבא הקונפדרציה.
ג'ון מיטשל, נציג הלאומיות האירית, שהוגלה מאירלנד, חי במדינות טנסי ווירג'יניה, והפך לאחד הדוברים החשובים של הדרום בימי מלחמת האזרחים, באמצעות עיתוניו The Southern Citizen ו-The Richmond Enquirer
על אף התחלתם כפועלים פשוטים, עד שנת 1900 השיגו האירים הקתוליים בדרום מעמד כלכלי בינוני ומעל בינוני. דייוויד ט. גליסון הדגיש איך הפכו מקובלים על החברה סביבם.
אמצע המאה ה-19 ואחריה.
בין השנים 1851 ו-1920 3.3 עד 3.7 מיליון אירים היגרו לארצות הברית שכללו ביותר מ-90% אנשים מתוך למעלה ממיליון הפרוטסטנטים מאלסטר שהיגרו מאירלנד בין השנים 1851–1900.
בעקבות הרעב הגדול, ההגירה מאירלנד באה בעיקר ממנסטר ומקונכט, בעוד ש 28% מכלל המהגרים מאירלנד לארצות הברית בין השנים 1851–1900
המשיכו לבוא מאלסטר. ההגירה מאלסטר המשיכה לייצג לא פחות מ-20% מכלל ההגירה מאירלנד לארצות הברית בשנות ה-1880 ובשנות ה-1890 ועדיין הייתה אחראית ל-19% מכלל ההגירה האירית לארצות הברית בשנים 1900–1909 ו- 25% ממנה בשנים 1914-1910.
האוכלוסייה הקתולית של ארצות הברית עלתה עד שנת 1860 ל-3,1 מיליון (או בערך 10% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית שמנתה אז 31,4 מיליון), ב-1880 ל-6.3 מיליון (כלומר 13% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית של 50.2 מיליון), ואחר כך ב-1920 ל-19,8 מיליון (או בערך 19% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית של 106 מיליון)
עם זאת, בגלל ההגירה המתמשכת מגרמניה והחל משנות ה-1880 גלי ההגירה מאיטליה, פולין וקנדה (קנדים צרפתים) וכן ממקסיקו בשנים 1900–1920, בשנות ה-1920 לא היוו האירים הקתוליים את מרבית הקתוליים בארצות הברית. בשנות ה-1920 התווספו עוד 220,000 מהגרים מאירלנד, בעוד ההגירה מאלסטר ירדה בשנים 1925–1930 ל-10,000 מתוך 126,000 המהגרים מאירלנד (או פחות מ-10%). אחרי חוק ההגירה של 1924 והשפל הגדול, בשנים 1930–1975 רק 141,000 מהגרים נוספים היגרו לארצות הברית מאירלנד.
שיפור התנאים הכלכליים תוך כדי הצמיחה הכללית שלאחר מלחמת העולם השנייה ואישור חוק ההגירה והלאום משנת 1965 תרמו להפחתת ההגירה ההמונית מאירלנד. בעקבות המשבר הכלכלי בשנות ה-1980 המוקדמות 360,000 אירים עזבו את אירלנד, כשרובם הגיעו לאנגליה, ורבים לארצות הברית כולל כ-40,000 עד 150,000 תוך כדי שימוש ממושך באשרות תיירים או מהגרים הבלתי חוקיים
החל משנות ה-1970 סקרים לגבי אמריקאים אירים המזהים עצמם ככאלה גילו שרוב עקבי בקרבם הכריזו על עצמם גם כפרוטסטנטים.
אחרי שבאמצע עד שלהי שנות ה-1830 מספר גדול של מהגרים מאירלנד היו בעיקר קתוליים, במהלך השנים שיעורי הילודה בארצות הברית ירדו בשנים 1840–1970 לעומת הילודה בשנים 1700–1840 כשההגירה הייתה בעיקר פרוטסטנטית.
כמו כן, בעוד שבתחילת המאה ה-20 למהגרים האירים לארצות הברית היה שיעור ילודה גבוה יותר מכלל האחכלוסייה, הייתה להם עם זאת ילודה קטנה יותר מהמהגרים הגרמנים וילודה קטנה יותר גם לעומת העם באירלנד. לדורות הבאים היו גם כן שיערוי ילודה קטנים יותר לעומת דור המהגרים. זאת מכיוון שעל אף היותם באים מאזורים כפריים של חברה חקלאית, המהגרים האירים שלאחר הרעב הגדול, היגרו לארצות הברית בדרך כלל אל אזוריה העירוניים כש עד 1850 מחיר המעבר לאזור כפרי והקמת חווה היו מעבר ליכולותיהם הכספיות של מרבית המהגרים האירים.
על אף נישואי התערובת קתוליים-פרוטסטנטים הפכו ליותר שכיחים במאה ה-20 בהשוואה למאה ה-19 ובשנות ה-1960 התחילו להתרבות גם המקרים של נישואים בין-דתיים, באותה תקופה לא נצפו שינויים בנישואיים הבין-נוצריים בקרב הנוצרים והאוכלוסייה הקתולית מנתה שיעורי החילוניות הגבוהים ביותר מכל דת נוצרית אחרת בארצות הברית. בשנות ה-1990 עם הבום המחודש של כלכלת אירלנד, ובצומת המאה ה-21 ההגירה מארצות הברית לאירלנד התחילה לעלות בהתמדה מעבר לממדי ההגירה מאירלנד לארצות הברית.
פיזור המהגרים ותרומתם.
בשנות ה-1830 עלתה ההגירה האירית לאמריקה בגלל הצורך העבודה בלתי מוסמכת בבניית תעלות, חטיבת עצים, ועבודות בניין בצפון-מזרח
המיזם הגדול של תעלת אירי הייתה דוגמה לפרויקט שהעסיק הרבה פועלים אירים. קהילות קטנות אבל צפופות התפתחו בערים בצמיחה כמו פילדלפיה, בוסטון וניו יורק.
בין 1820–1860 הגיעו 1,956,557 אירים, 75% מהם - אחרי הרעב הגדול מהשנים 1845–1852
לפי מחקר משנת 2019 "בני החוואים והגברים האנאלפביתים נטו להגר יותר מהאירים המשכילים יותר והמוסמכים. שיעורי ההגירה היו הגבוהים ביותר בקרב קהילות האיכרים העניות עם רשתות הגירה חזקות יותר.
מתוך האירים שהיגרו לארצות הברית בשנים 1820–1860 רבים מתו בעת חציית האוקיינוס, עקב מחלות ותנאים עגומים ב"אוניות -ארונות קבורה".
רוב המהגרים האירים לארצות הברית העדיפו בתקופה ההיא את הערים הגדולות שבהן יכלו ליצור קהילות משל עצמם שתתמוכנה בהם ותשמורנה עליהם בסביבה החדשה.
הערים שקלטו מספרים גדולים של מהגרים אירים היו בוסטון, פילדלפיה, וניו יורק, וכן פיטסבורג, בולטימור, דטרויט, שיקגו, קליבלנד, סיינט לואיס, סיינט פול, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
בעוד שהרבה אירים התיישבו ליד ערים גדולות, אחרים הפכו במספרים גדולים לחלק מההתפשטות מערבה. הם ניזונו מהסיפורים על הזהב ועל הזדמנויות גדולות יותר להשגת עבודה ואדמות. בשנת 1854 פתח הממשל את מדינת קנזס בפני המהגרים.
מכיוון שהאירים תפסו מקום משמעותי בקרב המאריקאים שנעו מערבה, הרבה מתרבותם נשארה שם עד היום.
האירים היו חלק משמעותי בקרב הרבים שנעו כדי לנצל את האדמות הבלתי מיושבות. רבים מקרב הגברים האירים היו עובדי כפיים. כדי להנחיל את התרבות האמריקאית במערב, נדרשו גברים חסונים רבים לבניין הערים והעיירות. קנזס סיטי הייתה עיר שכולה נבנתה על ידי מהגרים אירים. רוב תושביה הם ממוצא אירי. מניע אחר להגירה האירית מערבה הייתה התפשטות מסילות הברזל. העבודות בפסי הברזל הפכה לעיסוק שכיח ומבוקש אצל המהגרים. אירים רבים התיישבו לבסוף במקומות שבהם עסקו בבנייה.
נג'וא קעואר
אם תלך
אם תלך הוא פזמון שנכתב, הולחן ועובד על ידי עידן רייכל ובוצע על ידי דין דין אביב. השיר נכלל באלבום הבכורה של "הפרויקט של עידן רייכל", שיצא לאור בדצמבר 2002.
רקע.
השיר נכלל באלבום שכלל השתתפות של זמרים בתחילת הקריירה שלהם.
השיר הוא , ובו הדוברת מביעה את חששותיה, מה יהיה אם אהובה לא יהיה יותר לצדה.
"אם תלך", שיצא כסינגל מתוך האלבום, זכה להצלחה רבה. הוא היה לשיר המושמע ביותר ברדיו בשנת 2003,
אף שהשיר לא נכתב כשיר זיכרון, הוא הפך במרוצת הזמן לחלק מן השירים המושמעים בתחנות הרדיו ובטקסי זיכרון ביום הזיכרון לחללי צה"ל.
נאג'וואראד
מייק פולוק
מייק פולוק (באנגלית: Mike Pollock; נולד ב-9 במרץ 1965) הוא מדבב אמריקאי. ידוע בעיקר בדיבובו של דוקטור אגמן בסדרת משחקי סוניק הקיפוד ובמדיות המקבילות לו, ביניהן "סוניק X" ו"סוניק בום".
נג'ווה נג'אר
לילי סימונס
לילי סימונס (באנגלית: Lili simmons; נולדה ב-23 ביולי 1993) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, ידועה בעיקר בתפקידה כרבקה באומן בסדרת הפשע "באנשי" של רשת הטלוויזיה סינמקס ובתור ליילה סטנטון בסדרת האימה של רשת הטלוויזיה USA; "הטיהור" המבוססת על סדרת סרטי האימה "הטיהור".
ביוגרפיה.
סימונס נולדה וגדלה בעיר החוף אנסיניטאס בסן דייגו, קליפורניה ובגיל 15 אותרה על ידי מנהלת הכישרונות קייט לינדן.
קריירה.