דף נייר שנמצא כפי הנראה בין כתבי היד של מוסורגסקי מכיל את הדברים הבאים: "תוכנית האופרה "ליל יוחנן הקדוש", בשלוש מערכות, על פי הסיפור של גוגול, נכתבה על ידי פ. פ. בובוריקין, בנוכחות ובעזרת מודסט מוסורגסקי, יבגני מוסורגסקי וואסילי. עד להליכים: מילי באלאקירב." הקטע המוזר הזה, מיום 25 בדצמבר 1858, פורש כאות לכוונתו של מוסורגסקי לכתוב אופרה על נושא סיפורו הקצר של גוגול "ערב חג יוחנן הקדוש" (ברוסית: накануне Ивана Купала). הסיפור של גוגול מכיל את יסודות הכישוף, המופיעים גם בסיפורים אחרים בקובץ "ערבים בחווה ליד דיקאנקה", אבל אין בו, כפי שנטען לעיתים קרובות, אזכור ל"שבת מכשפות". ייתכן שמוסורגסקי חיבר סקיצות תמאטיות למיזם הזה, אבל תוכניותיו לא הוזכרו.
מיזם אופרה: "המכשפה" (1860).
נושא "שבת המכשפות", הנושא המרכזי בכל מיזמי "לילה על הר הקירח" הבאים, נלקח לכאורה ממחזה שאבד מאז, "המכשפה" (ברוסית:Ведьма, Ved'ma) מאת הברון גאורגי מנגדן, חברו לצבא של המלחין. בשנת 1860 הודיע מוסורגסקי לבאלאקירב, שהזמינו אצלו מערכה לאופרה בנושא זה. אלא שכמו במיזם הקודם, לא ידוע אם משהו אכן חובר ואם כן, אם הועבר למיזמים הבאים.
יצירה לפסנתר ותזמורת (ראשית שנות ה-60).
רימסקי-קורסקוב מצהיר בזכרונותיו ("רשומות חיי המוזיקליים"), שבראשית שנות ה-60' של המאה ה-19 כתב מוסורגסקי גרסה של המוזיקה ל"לילה על הר קירח" לפסנתר ותזמורת, בהשפעת "מחול המתים" של ליסט. עם זאת, הסברה היא, שמוסורגסקי לא שמע את יצירתו של ליסט לפני 1866, ובשלב זה כבר תכנן את כתיבתה של הפואמה הסימפונית "ליל יוחנן הקדוש על ההר הקירח" (ראו להלן). אין שום אות וזכר ליצירה לפסנתר ותזמורת מחוץ לזכרונותיו של רימסקי-קורסקוב, כך שההנחה היא, שהפרטיטורה אבדה או, מה שסביר יותר, מעולם לא נכתבה.
פואמה סימפונית: "ליל יוחנן הקדוש על ההר הקירח" (1867).
בשנת 1866 ביטא מוסורגסקי במכתב אל באלאקירב את רצונו לדון בתוכניותיו ליצירה "המכשפות", השם הלא-רשמי שנתן למוזיקה שלו ל"לילה על הר קירח".
בתחילת יוני 1867 החל לחבר את הגרסה התזמורתית ליצירה וסיים את הפרטיטורה ב-23 ביוני (ערב יום יוחנן הקדוש). הוא תיאר את האירוע במכתב אל ולדימיר ניקולסקי:
עוד פסק - פסיקה שלא עמד בה, כפי שהתברר - שלעולם לא יעצב אותו מחדש: "יהיו חסרונותיו אשר יהיו, עמם נולד ועמם עליו לחיות, אם יחיה מכל וכל." לאחר שהשלים לבסוף את היצירה, דוכא מוסורגסקי עד עפר כאשר מדריכו מילי באלאקירב קטל אותה בביקורת חריפה. הפרטיטורה של "גרסה ראשונה" זו הושארה כאבן שאין לה הופכין ולא יצאה בדפוס אלא בשנת 1968.
אופרה לא גמורה: "מלאדה" (1872).
עיצובה מחדש של היצירה התבצע בשנת 1872, כשמוסורגסקי הכניס בה שינויים ועיבד את הרכבה למקהלה ותזמורת כחלק מן המערכה השלישית, התרומה שהוטל עליו לספק ליצירה השיתופית, האופרה-באלט "מלאדה". בגרסה החדשה הזאת נועדה המוזיקה להוות בסיס לתמונת "לילה על הר טריגלאב" (ברוסית: Ночь на горе Триглав, Noch' na gore Triglav). מוסורגסקי מתייחס ליצירה זו תחת הכותרת "הלל לצ'ורנובוג" ברשימת היצירות שמסר לסטאסוב. אבל מיזם "מלאדה" היה מועד לכישלון ו"הגרסה השנייה" הזאת נזנחה יחד עם הראשונה.
אופרה לא גמורה: "היריד בסורוצ'ינצי" (1880).
הגרסה השלישית" של היצירה, "מה שראה האיכר לאד בחלומו" (ברוסית: Сонное видение паробка, Sonnoye videniye parobka), באה לעולם כעבור שמונה שנים, כאשר המלחין חזר אל הגרסה השנייה (ראו "לילה על הר טריגלאב" לעיל) ושכתב אותה לתפקד כ"אינטרמצו חלום" באופרה שלו, "היריד בסורוצ'ינצי" (1874-80), יצירה שלא הגיעה לידי סיום עד מותו בשנת 1881. מוסורגסקי בחר במקור את סיום המערכה הראשונה של האופרה לשבץ בו את האינטרמצו הכוראלי שלו. כיום מקובל לבצע אותו בגרסת שבאלין (1930) של האופרה, שם ניתן לו מקום הגיוני יותר במערכה השלישית, מיד לאחר הדומקה של האיכר לאד. נושא הדומקה משמש גם כאחד הנושאים העיקריים של הסיום השקט החדש בגרסה זו (המוצאת את דרכה גם אל תוך העיבוד של רימסקי קורסקוב), ויוצר בכך מסגרת מוזיקלית לאינטרמצו.
אתאיזם אגנוסטי
אתאיזם-אגנוסטי הוא זרם פילוסופי המשלב בתוכו את האתאיזם והאגנוסטיות. אתאיסטים-אגנוסטיקנים הם אתאיסטים מאחר שאין בהם אמונה בקיום כל אלוהות מכל סוג שהוא ואגנוסטיקנים כיוון שהם לא מתיימרים לדעת או לקבוע האם האלוהות אכן קיימת או לא. האתאיסט האגנוסטיקן מנוגד לתאיזם אגנוסטי, שמאמין שקיימת אלוהות אחת או יותר, אך אינו מתיימר להיות בעל ידע כזה, או לקבוע לגבי זאת. אנשים המזדהים עם השקפה זו, עשויים להצדיק את עמדתם על ידי הפניה לאפיסטמולוגיה או תערו של אוקאם, או להתייחס לטענת קיום אלוהות כ"אפילו לא שגויה".
אגנוסטיות אתאיסטית
אתאיסט אגנוסטיקן
אבי יערי
מרייד מגווייר
דייוויד ג'ונסטון
דייוויד ג'ונסטון (באנגלית: David Johnston; נולד ב-28 ביוני 1941) הוא פרופסור למשפטים קנדי ששימש כמושל הכללי של קנדה, ה-28 מניין מאז איחוד קנדה, בשנים 2010–2017.
קורות חיים.
ג'ונסטון נולד בסדברי (כיום גרייטר סדברי) באונטריו. לאחר סיום לימודי התיכון השלים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בשנת 1963. אחר כך השלים תואר במשפטים באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. עם חזרתו לקנדה השלים תואר נוסף במשפטים באוניברסיטת קווינס בקינגסטון. לימד באוניברסיטת טורונטו והגיע לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1974 התמנה לדיקן באוניברסיטת מערב אונטריו. בשנת 1979 התמנה לסגן נשיא אוניברסיטת מקגיל ובשנת 1994 הפך לנשיאה. משנת 1999 שימש בתפקיד נשיא אוניברסיטת ווטרלו. ג'ונסטון פרסם מאמרים וספרים שונים בתחומי התמחותו העיקריים: משפט ציבורי ומשפט מסחרי, הוא נשוי לשרון, פיזיותרפיסטית ולהם חמש בנות.
מינוי לתפקיד.
ביולי 2010 אושר מינויו לתפקיד המושל הכללי בהמלצת ראש-הממשלה סטיבן הרפר שאמר עליו כי "הוא מייצג את הטוב ביותר בקנדה: עבודה קשה, מסירות, שירות לציבור וענווה". ראש האופוזיציה, ומנהיג המפלגה הליברלית, מייקל איגנטייף בירך אף הוא על המינוי ואמר כי "מומחיותו המשפטית והתחוקתית הופכת אותו למועמד אידיאלי לתפקיד". הוא היה המושל הכללי ה-28 במספר ואחד מהיחידים ששירתו בתפקיד יותר מ-7 שנים. ב-2 באוקטובר 2017 הוחלף בידי ז'ולי פאייט.
נוסח בלדי
בית החולים הממשלתי בחיפה
רמב&quot;ם-הקריה הרפואית לבריאות האדם
בית הספר לרפואה של הטכניון
קתרין אשטון
קתרין מרגרט אשטון (או הברונית אשטון מאפהולנד, באנגלית: Catherine Margaret Ashton, Baroness Ashton of Upholland, נולדה ב-20 במרץ 1956) היא פוליטיקאית בריטית ממפלגת הלייבור, לשעבר הנציגה העליונה לענייני חוץ ומדיניות ביטחון של האיחוד האירופי (תפקיד שבישראל נהגו לכנותו "שר/ת החוץ של האיחוד האירופי"). במסגרת תפקידה היא שימשה גם כסגנית נשיא הנציבות האירופית לאותה עת (ז'וזה מנואל ברוזו).
ביוגרפיה.
אשטון נולדה באפהולנד, לנקשייר למשפחה ממעמד הפועלים אשר עסקה בכריית פחם. היא למדה סוציולוגיה במכללת בדפורד בלונדון, והייתה לראשונה במשפחתה שלמדה לימודים אקדמיים.
היא נשואה לפיטר קלנר, נשיא ארגון סקרים באינטרנט. יש לה שני ילדים ושלושה ילדים חורגים.
קריירה.
בין השנים 1977- 1983, עבדה אשטון כמנהלת קמפיין למען התפרקות מנשק גרעיני, ב-1982, היא נבחרה להיות הגזברית ולבסוף סגן היושב ראש. מ-1979 עד 1981, היא הייתה מנהלת עסקים בחברת ניהול וייעוץ. ב-1983, היא עבדה במועצה המרכזית לחינוך ואימון בעבודה סוציאלית. מ-1983 עד 1989 שימשה כמנהלת בארגון הצדקה "עסקים בקהילה". היא עמדה בראש משרד הבריאות בהרטפורדשייר בין השנים 1998–2001 ושימשה כסגנית נשיא בארגון "המועצה הלאומית למשפחות חד הוריות".
כפוליטיקאית של הלייבור הבריטי, הוענק לה ב-1999 מעמד של חברת מפלגה לכל החיים, מטעם ממשלת הלייבור. אשטון כיהנה בשלושה מינויים מיניסטריאליים זוטרים בשלוש מחלקות ממשלתיות, טרם תפקידה באיחוד האירופי. מאוחר יותר, היא כיהנה גם כיושבת ראש בית הלורדים, כאשר בתפקיד זה היוותה ציר מרכזי בהתנעת אמנת ליסבון, באמצעות הבית העליון של בריטניה.
בשנת 2005, קיבלה אשטון תואר של כבוד מאוניברסיטת מזרח לונדון, וזכתה בקטגוריית "שרת השנה" מטעם מגזין "The House". בשנת 2006, זכתה בקטגוריית "פוליטיקאית השנה" מטעם פרסי סטונוול.
ב-2008 החליפה את פיטר מנדלסון בתפקיד הממונה על הסחר בוועד האירופי. בדצמבר 2009 הפכה להיות הראשונה לכהן בתפקיד החדש והמורחב של נציג עליון עבור האיחוד האירופי, כפי שעוגן באמנת ליסבון.
שלושה חודשים אחרי שנכנסה לתפקידה, היומון הצרפתי לה מונד מתח עליה ביקורת קשה על שלא טסה להאיטי מיד לאחר רעידת האדמה הקטלנית ב-2010. לאחר מכן פרסם היומון קריאה לפטר אותה עוד לפני תום הקדנציה שלה ב-2014. שר החוץ הבלגי סטיבן ואן אקרה התראיין לעיתון הבלגי לה סואר, ואמר שהוא "חסר סבלנות" נוכח "חוסר יכולתו של האיחוד האירופי לדבר בקול אחד". שר החוץ הצרפתי אמר כי אמנם אין הוא רוצה למתוח ביקורת על אשטון, אך נראה לו שהיא יכולה להגיב מהר יותר. חברי הפרלמנט האירופי ממפלגת הירוקים פרסמו אחריו הערכה של המצב: "קתי אשטון אינה קולטת את משמעות התפקיד".
לאשטון הישגים כגון השגת מעמד באו"ם של "משקיף מיוחד" לאיחוד האירופי, והקמת כוח פעולה אירופי שיכול לפעול במהירות מחוץ לאירופה.
בפברואר 2013, הופיעה אשטון ברשימת "100 הנשים החזקות בבריטניה".
מדיניות כלפי ישראל.