ב-11:45, כאשר הגיעה קדמת השיירה למרחק של כ-900 מטרים מעמדותיהם, נתן סמית' את הפקודה וכוח המשימה פתח באש מכל כלי הנשק שברשותו. המרגמות, המקלעים ואש הרובים השמידו מספר משאיות ופיזרו את הטור. שלושת הטנקים התקרבו למרחק של כ-300 מטרים מעמדות האמריקאים ופתחו באש, כאשר מאחוריהם נערכו כ-1,000 רגלים בשטחי גידול האורז שממזרח לדרך וניסו לאגף את האמריקאים אך נהדפו. סמית' ניסה להנחית על הכוח הצפון-קוריאני מכת-אש באמצעות ההוביצרים, אך השליחים לא הצליחו להגיע אל מקום הסוללה, והוא הניח שכליה הושמדו על ידי הטנקים. בתוך 45 דקות נערך כוח מאגף נוסף ממערב לדרך, ואילץ את סמית' להסיג מחלקה אחת לצידה המזרחי. זמן קצר לאחר מכן החלו עמדות האמריקאים לספוג אש ארטילרית מצד הצפון-קוריאנים.
נסיגה אמריקאית.
כוח המשימה סמית' הצליח להחזיק בקו ההגנה שלו במשך שלוש שעות, אך ב-14:30 הורה סמית' לכוחותיו לסגת, תוך שהם סובלים ממחסור בתחמושת ומניתוק של קווי התקשורת. בשלב זה נעו הצפון-קוריאנים משני אגפי הכוח האמריקאי ולכיוון עורפו. סמית' ארגן נסיגה מסודרת, כך שכל יחידה נסוגה בתורה וזכתה לחיפוי מיחידות אחרות. פלוגה C נסוגה לאחור ובעקבותיה החובשים, פלוגת המפקדה ובמאסף פלוגה B. עם זאת, לא קיבלה מחלקה 2 של פלוגה B את ההוראה לסגת, וכשגילו זאת אנשיה כבר נותרה היחידה מבודדת ונסיגה מסודרת לא הייתה עוד אפשרית. המחלקה נטשה את רוב ציודה בעמדותיה, שם הם נפלו כשלל בידי הצפון-קוריאנים. מרבית הנסוגים הצליחו להימלט מנפילה בשבי, אך מספר פצועים אשר שכבו באלונקות נותרו מאחור, יחד עם החובש שטיפל בהם. הפצועים האמריקאיים נמצאו מאוחר יותר כאשר הם נורו בעודם שוכבים באלונקותיהם, והחובש לא נראה שנית. קצין צפון-קוריאני סיפר מאוחר יותר להיסטוריון ג'ון טולנד (John Toland) ש"האמריקאים נראו מפוחדים מכדי להילחם".
הנסיגה האמריקאית המסודרת התמוטטה עד מהרה והפכה לבריחה מבוהלת וחסרת ארגון. מרבית האבדות אותן ספג כוח המשימה נגרמו בשלב זה, בו היו החיילים החשופים ביותר לאש האויב. השורדים מכוח המשימה הגיעו לעמדותיה של סוללה A, והתותחנים נטרלו את ההוביצרים באמצעות הסרת הכוונות והסדנים ונסוגו בצורה מסודרת עם שאר חיילי הכוח עד לפאתיה הצפוניים של אוסן, שם הוסתרו מרבית כלי הרכב של הכוח ומשום כך נותרו ללא פגע. הכוח נע על גבי כלי הרכב לעבר פיונגטהאק (Pyongtaek) וצ'אונאן (Cheonan) תוך איסוף חיילים שפיגרו מאחור, וחברו לבסוף אל יחידות נוספות של הדיוויזיה ה-24, אשר הקימו קו הגנה שני.
250 חיילים מכוח משימה סמית' שבו לקווי האמריקאים לפני רדת החשיכה, כאשר כ-150 חיילים נוספים נהרגו, נפצעו או הוכרזו כנעדרים. מרבית החיילים החסרים, אשר פיגרו מאחור, הגיעו במהלך הימים הבאים אל קו ההגנה שהקימו האמריקאים. החיילים האחרונים, אשר השתייכו למחלקה ה-2 מפלוגה B, הגיעו לצ'אונן לאחר חמישה ימים, כ-30 דקות בלבד לפני הצבא הצפון-קוריאני. על פי ספירה ראשונית, ספג כוח משימה סמית' 20 הרוגים בלחימה, 130 פצועים או נעדרים ו-36 שבויים. לאחר המלחמה תוקן שיעור האבדות ל-60 הרוגים, 21 פצועים ו-82 שבויים, כאשר 32 מתוכם מתו בשבי. שיעור האבדות הגיע ל-40% מכלל אנשי כוח משימה סמית'. כוחות אמריקאיים שהתקדמו צפונה לאחר מתקפת הנגד המוצלחת מפוסן, גילו מאוחר יותר סדרה של קברים רדודים אשר הכילו גופות של חיילי הדיוויזיה ה-24. כולם נורו בעורפם, כאשר ידיהם היו כבולות בחוט טלפון. אבדות הצפון-קוריאנים היו 42 הרוגים, 85 פצועים ו-4 טנקים מנוטרלים או מושמדים. ההתקדמות הצפון-קוריאנית עוכבה למשך כשבע שעות.
תוצאות הקרב.
קרב אוסן היה הפעולה היבשתית הראשונה של ארצות הברית במלחמה. הקרב הבליט את העובדה שהכוחות האמריקאיים היו חלשים ובלתי מוכנים ללחימה; הציוד המיושן לא הספיק כדי לעמוד בפני השריון, והיחידות חסרות הניסיון ובעלות האימון הלוקה לא היוו יריב ראוי לכוחות הצפון-קוריאנים, אם כי לנחיתות המספרית המשמעותית הייתה בוודאות השפעה עמוקה על תוצאות קרב זה והקרבות העתידיים לבוא. כוחות אמריקאיים בלתי-ממושמעים נטשו את עמדותיהם לפני הזמן, והותירו מאחור ציוד ופצועים שנפלו לידי הצפון-קוריאנים. סמית' סיפר מאוחר יותר, כי הרגיש שנשאר בעמדתו זמן רב מדי ואפשר בכך לצפון-קוריאנים לאגף את כוחותיו ולהסב אבדות כבדות במהלך הנסיגה של אנשיו. חולשות אלו יחזרו שוב גם ביחידות אמריקאיות אחרות במהלך החודש שלאחר הקרב באוסן, כאשר הדף אותן הצבא הצפון-קוריאני לאחור.
אף על פי שנפגע קשות, עמד כוח סמית' במשימתו כאשר הצליח לעכב את התקדמות הצפון-קוריאנים למשך מספר שעות. במהלך הקרב הצליח רגימנט הרגלים ה-34 מהדיוויזיה ה-24 להקים קו הגנה שני בפיונגטהאק, כ-24 ק"מ דרומית משם, אך בדומה לקרב באוסן הובס גם כן. במהלך החודש שלאחר מכן, הייתה הדיוויזיה ה-24 מעורבת במספר גדול של עימותים במטרה להשהות את התקדמות הצפון-קוריאניים, כאשר התוצאה של קרבות אלה נותרה זהה; בתוך שבוע נהדפה הדיוויזיה לעבר טאיג'ונג, שם הובסה שוב בקרב שנערך במקום. הצפון-קוריאנים הצליחו שוב ושוב להכריע את עמדות ההגנה האמריקאיות והדפו את האחרונים לעבר פוסן, שם נערך הקרב אשר הסתיים בתבוסתו של כוח הפלישה הצפון-קוריאני.
שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-19 בספטמבר, הייתה אוסן לנקודת המפגש בין יחידות האו"ם תחת פיקוד הארמייה השמינית, אשר נעו מדרום, לבין כוחות הקורפוס העשירי שהתקדמו מצפון לאחר הנחיתה באינצ'ון. היה זה שיאו של מאמץ התקפי, אשר הסתיים בתבוסתו המלאה של הצבא הצפון-קוריאני בקוריאה הדרומית.
בשנים שלאחר מלחמת קוריאה השתמש צבא ארצות הברית באזור בו התאמן כוח משימה סמית' ביפן כאתר זיכרון. אנדרטה לזכר חללי כוח משימה סמית' הוקמה גם בשדה הקרב באוסן, בו נערך טקס זיכרון שנתי על ידי אנשי הארמייה השמינית, אשר עדיין מוצבת בקוריאה הדרומית.
שווה ערך לטון נפט
שווה ערך לטון נפט (שעט"ן, באנגלית: tonne of oil equivalent או toe) היא יחידת מדידה לאנרגיה השווה לכמות האנרגיה הנפלטת משריפת טון אחד של נפט גולמי. מכיוון שקיימים סוגים שונים של נפט, הגודל המדויק של היחידה נקבע בקונבנציות.
על פי סוכנות האנרגיה הבינלאומית, 1 שעט"ן שווה בערך ל־42 גיגהג'ולים, או 11,630 קוט"ש.
יחידת השעט"ן משמשת בעיקר למדידת כמויות אנרגיה גדולים (במיליוני שעט"ן, באנגלית: Mtoe), בין היתר בתעשיית הפקת החשמל.
שעט&quot;ן
שווה ערך טונה נפט
אצטדיון דפרטמנטל ליברטד
אצטדיון דפרטמנטל ליברטד (בספרדית: Estadio Departamental Libertad) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר פאסטו שבקולומביה ומכיל כ-28,000 מקומות. הוא משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת דפורטיבו פאסטו. כמו כן, משמש גם לאירועים תרבותיים וספורטיביים ונמצא בבעלותו של מחוז נריניו.
האצטדיון נפתח בשנת 1953 בשם "13 ביוני", ושלוש שנים מאוחר יותר, לאחר נפילתו של הדיקטטור רוחאס פינייה, שונה שמו של האצטדיון ל"ליברטד" (חופשי). האצטדיון עבר שיפוץ והרחבה עד לכדי 28,000 מקומות, לקראת השתתפותה של דפורטיבו פאסטו בגביע ליברטדורס 2007.
פרשת עאישה א-ראבי
פרשת עאישה א-ראבי היא פרשה שבמהלכה נהרגה באוקטובר 2018 עאישה א-ראבי, פלסטינית תושבת בידיא. על פי החשד של השב"כ ועוד, מדובר בטרור יהודי, שכלל יידוי אבנים לעבר המכונית שבה נסעה, סמוך להתנחלות רחלים שבשומרון. בעקבות כך נעצרו מספר יהודים קטינים ונחקרו בקשר לאירוע. בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד אחד מהם בחשד לביצוע המעשה בנסיבות מעשה טרור.
הפיגוע.
בשעות הערב של 12 באוקטובר 2018 נסעה עאישה א-ראבי, פלסטינית בת 47, אם לשמונה מבידיא ברכב עם בעלה, יעקוב מוחמד ראבי, ובתם בת ה-9. הם חזרו מחתונה בחברון. בכביש 60, לפי גרסת הבעל, בין צומת רחלים לצומת תפוח הושלכה על המכונית אבן במשקל קרוב לשני קילוגרם וניפצה את שמשתה.
האבן פגעה בראשה של א-ראבי, שמתה מפצעיה תוך זמן קצר. יעקוב נפצע קל. לפי רויטרס, הבעל אמר לאחר התקרית כי "האבנים באו מהצד שבו נמצאת ההתנחלות. יכולתי לשמוע אותם מדברים עברית, אבל לא ראיתי אותם".
תגובות לפיגוע.
שליח האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון, ניקולאי מלאדנוב, גינה את התקרית וכינה אותה "יידוי אבנים שלכאורה נזרקו על ידי מחבלים ישראלים". גם האיחוד האירופי גינה את התקרית.
יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס שוחח עם אביה ובעלה של א-ראבי וניחם את השניים. הוא אמר: "זהו פשע מכוער ביותר, אותו ביצעו המתנחלים בהגנתה של מדינת הכיבוש".
השר יריב לוין הגיב לגינויים ואמר: "אי אפשר שלא להתקומם נוכח הצביעות הזו של אותם אנשים, שמספיק בדל של אירוע שאפילו לא נבדק, והם כבר יודעים שהצד היהודי הוא האשם".
גם שגרירות ארצות הברית בישראל וג'ייסון דב גרינבלט, שליח הממשל האמריקאי למזרח התיכון, גינו את האירוע.
חקירת הפיגוע.
השב"כ חקר אפשרות שלפיה באירוע היו מעורבים תלמידי ישיבת "פרי הארץ" הסמוכה לרחלים, הנמצאת בקרבת מקום שממנו נטען כי נזרקה האבן. בשב"כ התגבש חשד שזורקי האבנים הגיעו מהישיבה.
בסוף דצמבר 2018 עצר השב"כ שלושה תלמידים מהישיבה. הם נחקרו במשך שבוע בשב"כ לאחר שהוצא צו המונע מהם מפגש עם עורך דין. לאחר חמישה ימים נעצרו שני תלמידים נוספים וגם עבורם הוצא צו דומה. ב-6 בינואר 2019 הותר לפרסום כי הקטינים נעצרו בחשד למעורבות ברצח א-ראבי. אצל אחד העצורים נמצא דגל ישראל שעליו הכיתוב "מוות לציונים" וציור של צלב קרס. ב-10 בינואר שוחררו ארבעה מהעצורים למעצר בית.