הניתוח הכלכלי של המשפט או הגישה הכלכלית למשפט היא זרם בלימוד ומחקר המשפט המבקש לעשות שימוש בכלים מתחום המיקרו-כלכלה על מנת לנתח תאוריות וכללים משפטיים.
הטענה העיקרית של הגישה הכלכלית היא שניתן לראות כללים משפטיים כמכשיר למיקסום העושר המצרפי. הגישה עוסקת הן בניתוח פוזיטיבי המתאר את ההשפעות הצפויות של חוקים, והן ניתוח נורמטיבי המציג מדיניות משפטית מומלצת.
היסטוריה.
הניתוח הכלכלי של המשפט קנה מקום מרכזי בארצות הברית החל מראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. עוד לפני כן עסקו כותבים ידועים בתוצאות של המשפט, למשל אדם סמית' דן כבר מהמאה ה-18 בהשלכות הכלכליות של חקיקה מרקנטיליסטית, וג'רמי בנת'ם עסק בגישה התועלתנית. עם זאת, יסודה של הדיסיפלינה המודרנית של הניתוח הכלכלי של המשפט, הוא בשני מאמרים שפורסמו ב-1961: הכלכלן רונלד קואס פרסם את המאמר "הבעיה של עלויות חברתיות", והמשפטן גידו קלברזי פרסם מאמר בשם "מחשבות על חלוקת סיכונים ודיני הנזיקין". בשנות ה-70 לימודי משפט וכלכלה התחילו באוניברסיטאות בארצות הברית והתפשטו לאוניברסיטאות ברחבי העולם. בין החוקרים הידועים בתחום זה נמנים לוסיאן בבצ'וק, גארי בקר, דייוויד פרידמן וריצ'רד פוזנר.
ניתוח כלכלי מסורתי והתנהגותי.
הניתוח הכלכלי של המשפט נחלק לשני סוגים מרכזיים: ניתוח כלכלי מסורתי וניתוח כלכלי התנהגותי. הניתוח המסורתי הוא מופשט ולא עוסק בהתנהגות בפועל של הפרטים; הנחתו היא שהפרטים הם רציונליים ובוחן איך הפרטים יתנהגו ואיך המערכת המשפטית יכולה להשפיע באופן יעיל על ההתנהגות האנושית. הניתוח הכלכלי ההתנהגותי מתבונן בהתנהגות האקטואלית של בני אדם ונסמך לפיכך על מחקרים של פסיכולוגים (כמו המחקרים הידועים של חתן פרס נובל דניאל כהנמן ועמיתו עמוס טברסקי). הניתוח ההתנהגותי איננו מניח רציונליות; פסיכולוגים וכלכלנים התנהגותיים אף חשפו לא אחת כי פרטים פועלים באופן לא רציונלי.
בישראל.
תחום הניתוח הכלכלי של המשפט הובא לישראל על ידי פרופסור אוריאל פרוקצ'יה מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בשנות השבעים של המאה ה-20, למרות התנגדות מצד גורמים בממסד המשפטי שראו בו דבר כפירה. פרוקצ'יה היה הראשון בישראל שהחל לפרסם מסות משפטיות במתודולוגיה הכלכלית, והעמיד דורות של תלמידים ותלמידי תלמידים. במאה ה-21 הניתוח הכלכלי הוא זרם מוביל בתאוריה המשפטית, כאשר רבים מטובי החוקרים מבססים את עיקר עבודתם על מתודולוגיה זו ומסקנותיו חלחלו לתוך פסקי דין בתחומים רבים. לפי הניתוח הכלכלי, שיקולים של יעילות כלכלית ("צדק מייעל") הם משמעותיים בקבלת החלטות משפטיות הקשורות לצדק.
הניתוח הכלכלי של המשפט
פודאי סאנקו
הדלאי לאמה
הדלאי למה
פיטר סנל
סר פיטר ג'ורג' סנל (באנגלית: Sir Peter George Snell; 17 בדצמבר 1938 – 12 בדצמבר 2019) היה אתלט ניו זילנדי, אלוף אולימפי פעמיים ברציפות בריצת 800 מטר (רומא 1960 וטוקיו 1964), בעל 3 מדליות זהב ושיאן עולם בריצת 800 מטר, בריצת 1000 מטר ובריצת מייל. הראשון בהיסטוריה שרץ 800 מטר מתחת ל-1:45 דקות. הוא האתלט היחידי (מאז אנטוורפן 1920) שזכה בשתי הריצות (800, ו-1500 מטר) במדליית זהב באולימפיאדה אחת (טוקיו 1964) הוא נבחר לספורטאי הגדול ביותר של ניו זילנד במאה ה-20.
ביוגרפיה.
סנל נולד באופונקה שבניו זילנד. הוא התאמן תחת הדרכתו של ארתור ליידיארד.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה סנל במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:46.48 דקות, לפני שיאן העולם רוג'ר מונס מבלגיה (1:46.55 דקות) וג'ורג' קר מהפדרציה של איי הודו המערבית (1:47.25 דקות).
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה בינואר 1962 קבע סנל בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:54.4 דקות. שבוע לאחר מכן, ב-2 בפברואר הוא קבע בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:44.3 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של רו'גר מונס (1:45.7 דקות) ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-1:45 דקות. שיא זה החזיק מעמד 11 שנים ונישבר על ידי מרסלו פיאסקונרו מאיטליה (1:43.7 דקות).
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בשנת 1962 זכה סנל בשתי מדליות זהב בריצת 880 יארד (1:47.64 דקות) ובריצת מייל (4:04.58 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה סנל בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:45.1 דקות, לפני ביל קרותרס מקנדה (1:45.6 דקות) ווילסון קיפרוגוט מקניה (1:45.9 דקות) והגן על תוארו ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:38.1 דקות, לפני יוזף אודלוז'יל מצ'כוסלובקיה (3:39.6 דקות) וג'ון דייוויס חברו לנבחרת (3:39.6 דקות).
נפטר ב-12 בדצמבר 2019.
פרס צלטנר
פרס צלטנר לחקר המשפט, הוא פרס על מחקר משפטי המוענק מדי שנה לעידוד המחקר במדעי המשפט והחברה, על ידי ארגון רוטרי, קרן צלטנר למחקר שליד רוטרי ישראל והפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. הפרס מוענק לזכרו של השופט פרופסור זאב צלטנר, אשר היה נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, וכן חבר מועדון רוטרי בתל אביב-יפו, וכן נגיד הרוטרי בישראל בשנים 1971–1972.
הפרס מוענק משנת 1978 ומשנת 1993 מוענק גם פרס לחוקר הצעיר. החל משנת 2007 מוענק פרס על מפעל חיים, אם ועדת הפרס מוצאת מועמדים מתאימים.
הפרס ניתן על עבודות בתחומים:
ועדת הפרס מונה 5 חברים: דקאן הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, נציג משפחת צלטנר, יושב ראש קרן צלטנר למחקר, נציג אוניברסיטת תל אביב ושופט.
הלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי
מריונטה
מריונטה (בצרפתית: marionette) או בובה על חוט היא בובה המופעלת באמצעות חוטים הקשורים לגפי הבובה ולראשה. המריונטה משמשת הן למשחק והן בהצגות תיאטרון בובות. בעת הפעלת המריונטה בתיאטרון המריונטה גלויה לצופה בעוד שהמפעיל מוסתר מאחורי מסך, או לובש בגדים שחורים על מנת שלא להיראות לצופה.
נהוג להשאיל ביטוי ככינוי גנאי עבור אנשים, בעיקר בפוליטיקה, אשר עושים כדברו של אדם אחר או גוף אחר.
היסטוריה.
מקורן של המריונטות בעת העתיקה, וככל הנראה היו מריונטות ביוון העתיקה. בכתביו של קסנופון משנת 422 לפנה"ס מוזכרים "בובות על חוט" אשר נעשה בהם שימוש בטקסים דתיים. גם הרודוטוס,אפלטון וארכימדס מהצד המדעי הזכירו את הבובות בכתביהם.בובות שהופעלו על ידי מוטות התגלו בקברים ברומא העתיקה.
.השימוש במריונטת בעת החדשה מקורו באיטליה של תקופת הרנסאנס בה התפתחה הקומדיה דל'ארטה. אמנים נודדים אשר ביצעו מופעי "תרבות זולה", והופיעו פעמים רבות במסכה המכסה מחצית הפנים ובידיהם בובות - לרוב בובות שהופעלו על ידי חוטים.
סמיואל פיפס מזכיר ביומנו מופע פאנץ' וג'ודי שצפה בו ב-9 במאי 1662 באנגליה, אשר בוצע באמצעות מריונטות, עובדה המעידה על פופולריות מופעים אלה באנגליה הכי מתקופה זו (פופולריות שהגיעה לשיאה בתקופה הוויקטוריאנית).
תיאטרוני בובות היו פופולריים בשלהי המאה ה-19 בכל רחבי אירופה.
בשנת 1855 נוסד במינכן שבגרמניה תיאטרון מריונטות, ובשנת 1913 נוסד בזלצבורג שבאוסטריה תיאטרון המריונטות של זלצבורג על ידי אנטון אייכר המציג גם כיום מחזות ואף אופרות באמצעות מריונטות.
בשנת 1940 יצא לאקרנים סרט האנימציה פינוקיו של אולפני וולט דיסני אשר הפך את המריונטות לפופולריות בארצות הברית, והן הופיעו בקולנוע ובטלוויזיה (כגון סדרת הטלוויזיה משנת 1947 "האודי דודי" בארצות הברית, והסדרה של רשת ה-BBC משנת 1950 "אנדי פאנדי" מבריטניה).
דני קיי שיחק ושר כמריונטה את השיר "פופו הבובה" ("Poppo the Puppet") בסרט "בריביירה" (1951).
משמעות השם בצרפתית הוא "מריה הקטנה" ומגיע מכך שאחת מבין הבובות הראשונות שיוצרו באופן הזה היו של מריה הבתולה.
תיאטרון בובות בורמזי.
בבורמה נקראות המריונטות בשם "יוק תה" שמשמעו "מיניאטורה". תיאטרוני הבובות היו נפוצים בבורמה, בעיקר בחצר המלך, בה הוצגו הצגות באמצעות מריונטות לעיתים קרובות, כאשר הדמויות של התיאטרון היו קבועות והיו בו 27 דמויות, בהם דמותו של המלך, בעלי חיים (סוסים, פילים, קופים, ותוכי) וכן נסיכים, נסיכות, וליצנים. ההצגה הועלתה בשילוב תזמורת מסורתית.
אזכור בספרות.
"מריונטות" מאת לאה גולדברג:
אח&quot;י דולפין (1996)
בובה על חוט
ויליאם פיל
סר ויליאם פיל (באנגלית: Sir William Peel; בסינית: 貝璐; 27 בפברואר 1875 - 24 בפברואר 1945) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג.
קורות חיים.
פיל נולד בהקסהאם, בנורת'אמברלנד שבאנגליה, והיה בנו של הכומר וו. אי. פיל (W. E. Peel). פיל התחנך במכללת המלכה שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי בשנת 1897. זמן קצר לאחר קבלתו לשירות מונה למנהל המחוז של ניבונג טבאל בשנת 1898. שנה לאחר מכן מונה למנה מחוז בוקיט מרטאג'אם וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1901. בשנת 1902 נשלח לסינגפור וב-1905 שב לפנאנג על מנת לשרת כשופט שלום במושבה. בשנת 1908 מונה לתפקיד מבקר המושבה של פנאנג, והמשיך לכהן בתפקידים שונים בחצי האי המלאי. בשנת 1918 מונה למפקח העירוני של סינגפור. ב-1919 מונה לאחראי על התעסוקה בחצי האי המלאי ובמושבות המצרים.
ב-9 במאי 1930 מונה למושל הונג קונג. במהלך כהונתו כמושל נוסד קו התעופה בין סין לבין הונג קונג. כמו כן בתקופה זו נבנתה בקתת פאנלינג - בית הנופש של המושל בפאנלינג שבטריטוריות החדשות.
כיהן כמושל עד חודש מאי 1935.
פיל נפטר ב-24 בפברואר 1945 בלונדון.
משפחתו.
פיל נשא לאישה את ויולט מרי דרייק (Violet Mary Drake) ולזוג נולדו שני בנים.
מורשתו.
על שמו של פיל קרויים מספר רחוב בהונג קונג ושדרה בפנאנג, וכן שדרה בקואלה לומפור.
דיוויד סיידלר
ג'פרי נורת'קוט