התואר "חתיות" אשר ניתן לערי המדינה על ידי חוקרים מוקדמים, נובע משמן האשורי "חַתִי הגדולה", כמו גם ממסורת מלכיהם להתכנות בשמות חתיים כגון שוּפִּילוּלְיוּמַש, לַבַּרְנַש, מוּוַאתַלִיש וחַתוּשִילִיש. לפי רשומות סוריו־חתיות, יורשיו של קוּזִי־תֵשוּבּ, בן לקו הדם החתי המלכותי ושליט כרכמיש, שלטו במדינות החתיות החדשות. בתיאור זה גוזמה מסוימת, אולם כרכמיש, החזקה שבמדינות הסוריו־חתיות, נמשלה על ידי יורשי המלכים החתיים. מלכי כרכמיש אשר נתכנו בתואר "המלך הגדול", שלטו באזורים נרחבים באזור סוריה המודרנית, בעוד שקיליקיה נשלטה על ידי שרידים אחרים לבית המלוכה החתי. אוכלוסיית המדינות הללו הייתה ברובה לווית־קיליקית ותרבותה לווית תחת השפעה חורית; אחוז החתים בממלכות, אם בכלל, היה זעיר.
המלוכה הסורית לא שמרה על איחודה הפנימי והתפלגה למספר גופים פוליטיים; השליטים החתיים נדחקו לשלטון מוגבל יותר באזור מִילִיד והחלו מתעוררות שושלות לוויות. דומה כי לאשור בימי הזוהר של תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר הראשון הייתה השפעה באזור שהתבטאה בגביית־מיסים ממיליד. כוח האשורים הצטמצם באזור עם הפלישה הארמית של המאה ה-10 לפנה"ס. פלישה זאת חדרה לעומקי המדינות החתיות החדשות, צבאית ותרבותית. ערי מדינה סוריות־חתיות חשובות כתל בַּרְסִיףּ, שַמַאל, אַרְפַּד, אַמַתוּ וחַלְמַן נפלו לידי הארמים.
אחר שפל קשה באשור, המלכים אַשוּר־דַן השני ואַדַד־נִירָרִי השני השני נקטו בצעדי שיקום כלכלי ולאחר מכן החלו לדחוק את הארמים מגבולותיהם. הארמים, כך נראה, נתקלו בהתנגדות ניכרת מצד ממלכת ישראל המאוחדת בימי דוד המלך, ומכה קשה נפלה עליהם בימי המלך האשורי אַשוּר־נַצִירפַּל השני. אשור־נצירפל הגיע לפאתי כרכמיש וקיבל את מסיה. שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי עשה כאביו עם כרכמיש, גוּרְגוּם וחַתֵנוּ, אולם ערים אחרות ניסו להתנגד ללא הצלחה. מאבק נוסף ומפורסם במלך האשורי בא בקרב קרקר בו השתתפו מספר ערים, אולם תוצאתו הייתה בלתי־מכרעת, למרות הקטל הרב בשדה. שלמנאסר זכה בתל ברסיף ובשקט קצר.
מותו של שלמנאסר בישר על בואה של מלחמת ירושה אשר סיפקה לאוררטו, כוח חיצוני, את ההזדמנות לפלוש לאשור. אַרְגִישְתִי הראשון וסַרְדוּרִי השני מאוררטו הכניעו את מיליד וכּוּמוּחִי, אך האחרון כרת ברית עם ערים סוריו־חתיות אחרות דוגמת גורגום וארפד. דומה שבתקופת הברית המדוברת התקיימו קשרי מסחר ודיפלומטיה בין כרכמיש למצרים ובבל, כפי שמשתמע מכתובות יַרִירִיש, שר כרכמיש.
הברית הסוריו־חתית השיגה את מטרותיה לראשונה, אך באשור תפס פּוּל, הוא תגלת פלאסר השלישי, את הכתר. גאוניותו הצבאית והמדינית הניסה את אוררטו והכתה את הברית הסוריו־חתית. ארפד, חתנו ודמשק סופחו לאשור וערים רבות נכנעו או נוצחו, והוכרחו לשלם מס לאשור. שמל וקְוֵה סופחו בימי שַלְמַנְאֶסֶר החמישי; סַרְגוֹן השני הוסיף לספח את כרכמיש, מיליד, גורגום, כומחו ותוּבַּל עד לשנת 700 לפנה"ס, בה תמו ימי הממלכות החתיות החדשות.
רמירו הראשון
שמואל סגל (שחקן)
שמואל (שמוליק) סגל (14 בדצמבר 1924 – 15 בפברואר 1997) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
סגל נולד בעיר זלוטשוב שבגליציה (אז ברפובליקה הפולנית השנייה) למשפחה חרדית. סבו הוא הרב חיים משה זילברשיץ (1869 - 1954) שהיה מנהל ישיבת ארח לחיים בזלוטשוב, ומחבר סדרת ספרי משנה ברורה על המשניות וספר חמדת ישראל על מעלת עם ישראל. הוא עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1933, גדל בחיפה ולמד שם בישיבה.
בשנת 1945 הצטרף לתיאטרון "הבימה" ובמלחמת העצמאות שירת בלהקה צבאית בשם "הלהקה הארצית", שהייתה מורכבת משחקני תיאטרון, ושימש כמנהלה הארגוני.
שיחק בהצגות רבות של תיאטרון "הבימה", בהן: "בערבות הנגב", "בקץ הימים", "פר גינט", "ביקור הגברת הזקנה", "נמר חברבורות", "הדוד וניה", "המכשפה" ו"החייל האמיץ שוויק". סגל הרבה גם, בין היתר, לשחק במחזותיו של נסים אלוני, כשאחד מתפקידיו הגדולים הוא במחזהו של אלוני - "הצוענים של יפו".
סגל היה חלק מההרכב "שלושת השמוליקים" יחד עם השחקנים שמואל רודנסקי ואליהו גולדנברג (את גולדנברג החליף לאחר פטירתו שמואל עצמון). הם הופיעו יחד במופעים הומוריסטיים ביידיש, בייחוד מסיפורי שלום עליכם, וערכו גם מספר סיבובי הופעות בקהילות היהודיות בעולם.
סגל הוציא מספר תקליטים בעברית וביידיש, תקליטי ילדים ("דודי שמחה", "לא יאומן כי יסופר","המפוזר מכפר אז"ר", ואחרים) ותקליטי מערכונים. שני תקליטים הוקדשו למערכוניו של אפרים קישון, שם נכלל בין היתר מערכון ידוע בביצועם של סגל ורודנסקי, שבו זעק סגל כי בית הוועד הפועל של ההסתדרות נהרס בלילה, וכשהוכחה טעותו - טען כי עד אור הבוקר הוא הספיק להיבנות מחדש ("אתה לא יודע למה מסוגלת ההסתדרות!"). עם תקליטיו הנוספים נמנים: "קפה למיטה" - מערכונים וקטעים משל יוסף לפיד ו"רבותיי ההיסטוריה חוזרת" - שירים ומערכונים הומוריסטיים על ההיסטוריה של עם ישראל (ביחד עם שמואל רודנסקי). הקליט תרגומים בעברית לשירים שביצע בורביל בצרפתית.
הופיע כקריין עם התזמורת הפילהרמונית ב"ניצול מוורשה" של ארנולד שנברג וביצירה שזובין מהטה הזמין עבורו מהמלחין דובי זלצר - "סטמפניו" של שלום עליכם.
בטלוויזיה הופיע סגל כבר בשנות השבעים לצד אליהו גולדנברג ושמואל רודנסקי בסדרה הקומית "בני עמך" על פי סיפורי העיירה כתריאליבקה של שלום עליכם. כן השתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "קרובים קרובים", בתפקיד יו"ר ועד הבית, מר קוזילביץ'. השתתף גם בקומדיית המצבים "איצ'ה", בתפקיד שכנו של איצ'ה (אותו גילם ספי ריבלין). כמו כן הופיע במספר תוכניות של הסדרה "שניים אוחזין" במסגרת שידורי "הטלוויזיה החינוכית".
בקולנוע הופיע במספר סרטים, ביניהם: "אקסודוס" עם פול ניומן, "רק לא בשבת" עם גאולה גיל ו"שחקנים", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובו כיכב לצד רמי הויברגר.
סגל נפטר בשנת 1997 בגיל 72, כתוצאה משבץ מוחי שעבר בהיותו על הבמה בהצגה בתל אביב. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
תיאטרון הבימה מחלק את פרס שמואל סגל לשחקן המשנה הטוב ביותר.
חיים אישיים.
סגל היה נשוי לנדיבה (1930–2020) ולהם שני בנים - גור אריה (גורי) ועמיחי (עמי). גורי סגל, בוגר להקת הנח"ל, שיחק בכמה סרטים, ובהם "שמונה בעקבות אחד", וכן דובב בסרט הילדים "עלילות טדי דוב". עמי סגל, שיחק בטלוויזיה החינוכית בסדרה "דני וגיל במסע בלתי רגיל". אחיו של שמוליק סגל הוא השחקן יוסי סגל, אביו של השחקן יובל סגל. בן דודו הוא העיתונאי אהרן ברנע. אחייניתו היא השחקנית אליאנה תדהר.
סלט פירות
סלט פירות הוא מנה המורכבת ממגוון של פירות, בדרך כלל טריים, המוגשת עם סירופ או עם נוזלי הפירות עצמם. סלט הפירות יכול להיות מוגש כמתאבן, סלט קטן ליד הארוחה או קינוח. כשמוגש כמתאבן או כקינוח, סלט הפירות נקרא גם "קוקטייל פירות".
ישנם מספר מתכונים ביתיים לסלט פירות שכוללים מגוון של פירות, או שימוש ברוטב, במקום סירופ או נוזלי הפירות. גרסה אחת היא סלט פירות בסגנון וואלדורף, אשר בהכנתו משתמשים ברוטב על בסיס מיונז. במתכונים אחרים משתמשים בשמנת חמוצה, לבן או אפילו חרדל כרכיב עיקרי ברוטב. ברוז'אק, סלט פירות מלזי, משתמשים ברוטב חריף עם בוטנים וממרח חסילונים.
הגשת כוסות קטנות של סלט פירות כקינוח נפוצה בבתי ספר ציבוריים בארצות הברית. במקרים רבים זה הקינוח היחיד שמוצע לתלמידים.
הרי אוראל
סויוז
סוֹיוּז (קירילית: Союз) היא מילה בשפה הרוסית שמשמעותה היא "ברית".
פסיכולוגית
לבסקי סופיה
מועדון הכדורגל לבסקי סופיה 1914 (בבולגרית: ПФК Левски София 1914) הוא מועדון כדורגל מבירת בולגריה, סופיה. המועדון נוסד ב-24 במאי 1914. אגודת הספורט "לבסקי" הוקמה בשנת 1911 בידי קבוצת סטודנטים בבית הספר התיכון "השני לגברים בסופיה" והספורט העיקרי שבו התאמנו היה כדורגל.
מקור השם.
המועדון יוסד רשמית כאמור בתאריך 24 במאי 1914, התאריך שהוכרז כיום ההולדת של המועדון. שם הקבוצה ניתן כזכר ללוחם החירות של בולגריה וסיל לבסקי, השם הוצע בידי אחד המייסדים - בוריס וסילייב (בורקישה).
שם המועדון שונה שלוש פעמים כאשר בולגריה הייתה תחת השלטון הקומוניסטי. בין השנים 1950 ל-1957 המועדון נקרא "דינמו", בין השנים 1969 ל-1985 המועדון נקרא "לבסקי-ספרטק" (אחרי איחוד המועדון עם המועדון ספרטק סופיה), ובין השנים 1985 ל-1990 המועדון נקרא "ויטושה". אך בין החברים במועדון הוא תמיד נקרא "לבסקי".
היסטוריה.
מינצ'ו קאצ'ולב עיצב את סמל הקבוצה והחל ביצורו בשנת 1922. ההמנון הראשון של המועדון נכתב ב-1924, הטקסט נכתב בידי ד. סימידוב, והמנגינה הולחנה בידי חריסטו מניקוב.
בתחילת דרכו צבעי הקבוצה הבסיסיים היו אדום וצהוב, אך מאז שנת 1920, כחול נבחר להיות צבע הקבוצה. ב-1914, נבחר הצוות המקצועי הראשון של המועדון שמנה את הבאים: היושב ראש - ולדימיר גריגורוב (ודיסה), סגן היושב ראש - גאורגי מאנולוב, מזכיר המועדון - קרום דינקוב, קופאי - בוריס וסילייב, חברי ההנהלה - סטפן טושקוב ואטאנס יאנקוב, והמאמן - קוסטאדין מאנולוב.
בשנים הראשונות של המועדון, שחקניו העיקריים היו: השוער ק. גריגורוב, המגנים - ק. מאנולוב, ו- דינקוב, הקשרים -ס. סטויאנוב ו-ב. וסילייב, ושחקני ההתקפה - ו. גריגורוב, ס. ג'נב, פ. סטויאנוביץ', ג. מאנולוב ו-ד. סירקוב.