הגנרל היווני תיאודורוס פנגלוס, ששלט ביוון כדיקטטור בשנים 1925–1926, ביקש לשנות את הסכם לוזאן משנת 1923 ולפתוח במלחמה נגד טורקיה. פנגלוס ביקש לשם כך תמיכה דיפלומטית איטלקית, מכיוון שעדיין לאיטליה היו שאיפות באנטוליה, אך מוסוליני לא נענה לו. לאחר נפילת פנגאלוס והשבת היציבות הפוליטית היחסית בשנת 1926, נעשו מאמצים לנרמל את היחסים עם שכני יוון. ממשלת יוון, ובמיוחד שר החוץ אנדראס מיכלאקופולוס, שמו דגש על שיפור היחסים עם איטליה, מאמצים שהובילו לחתימת הסכם סחר בנובמבר 1926. ההתקרבות האיטלקית-יוונית השפיעה לטובה על יחסי יוון עם מדינות הבלקן האחרות. אחרי שנת 1928 ממשלתו החדשה של אלפתריוס וניזלוס התמידה במגמת ההתקרבות, שהגיעה לשיאה בחוזה הידידות שנחתם על ידי וניזלוס ברומא ב-23 בספטמבר 1928. מוסוליני תמך באמנה זו, כיוון שהיא סייעה לו במאמצים לבודד דיפלומטית את יוגוסלביה מבעלי ברית פוטנציאליים בבלקן. הצעה לברית בין שתי המדינות נדחתה על ידי וניזלוס, אך במהלך השיחות מוסוליני הציע באופן אישי "להבטיח ריבונות יוונית" על מקדוניה והבטיח לווניסלוס כי במקרה של מתקפה של יוגוסלביה על סלוניקי איטליה תצטרף ליוון.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, ניהל מוסוליני מגעים דיפלומטיים ליצירת גוש בלקני התומך באיטליה, שיחבר בין טורקיה, יוון, בולגריה והונגריה. וניזלוס התנגד למדיניות וחתם על הסכמים דיפלומטיים מדינות שכנות כדי למנוע את יישומה. הוא הקים גם ועידה בלקנית שנתית לבחינת נושאים הקשורים באינטרסים משותפים, במיוחד נושאים כלכליים, במטרה לקדם איחוד אזורי. וניזלוס נקט באסטרטגיה של "דיפלומטיה גלויה" והקפיד שלא להתנכר לקשרים היוונים המסורתיים בבריטניה ובצרפת. הסכם הידידות היווני-איטלקי סיים את הבידוד הדיפלומטי של יוון והיה תחילתה של סדרת הסכמים דו-צדדיים, כגון ועידת הידידות היוונית-טורקית בשנת 1930. תהליך זה הגיע לשיאו בחתימת ההסכמה הבלקנית בין יוון, יוגוסלביה, טורקיה ורומניה. ההסכמה נועדה לשמור על הסטטוס-קוו הגאופוליטי ולהתנגד לשאיפות של בולגריה להחיל שינויים באזור.
איטליה, שהייתה חלק ממדינות הציר במלחמת העולם השנייה, פלשה ליוון במלחמת איטליה–יוון של 41–1940, אך רק בהתערבות גרמנית הצליחו כוחות מדינות הציר לשלוט ביוון. הכוחות האיטלקיים היו חלק מכיבוש הציר ביוון.
איטליה מסרה את איי הדודקאנס ליוון במסגרת חוזה השלום לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947.
כיום, עדיין קיימות באיטליה קהילות יווניות היסטוריות המתוארכות לעת העתיקה וקהילות איטלקיות ביוון, מימי הביניים.
יחסים דו צדדיים ושיתוף פעולה.
יוון היא אחת השותפות הכלכליות העיקריות באיטליה והמדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, כולל משפט, מדע, חינוך ופיתוח תיירות. בין המדינות מתקיימים ביקורים קבועים ברמה גבוהה ומתקיימים קשרים תכופים בין המדינות ברמת השרים בעניינים שונים הנוגעים לתחומים ספציפיים.
פרויקטים המשותפים לשתי המדינות כוללים את צינור הגז יוון–איטליה (שהוא חלק מצינור הגז בין טורקיה-יוון-איטליה (ITGI)) והצינור הטרנס אדריאטי (TAP).
שיתוף פעולה צבאי.
יוון ואיטליה הן בעלות ברית של נאט"ו ומקיימות שיתוף פעולה צבאי הדוק. נראה כי התרגיל "Italic Weld", שהיה תרגיל משולב-קרקעי-אוויר בצפון איטליה שכלל את ארצות הברית, איטליה, טורקיה ויוון, היה אחד התרגילים הראשונים שבהם נבחנה האוריינטציה החדשה של הצבא האיטלקי.
שתי המדינות, יחד עם ארצות הברית, משתתפות גם בתרגילים צבאיים רחבים שנערכו על בסיס שנתי על ידי חברה שאינה משתייכת לנאט"ו, ישראל, אשר מכונה בשם "הדגל הכחול", ואשר מתקיים באזור המזרחי של הים התיכון.
ב-27 במרץ 2017 איטליה השתתפה בתרגיל צבאי "אינוצ'וס 2017", שמאורגן מדי שנה על ידי יוון, יחד עם ארצות הברית, ישראל ואיחוד האמירויות.
ארגונים רב-צדדיים.
שתי המדינות חברות מלאות בארגונים בינלאומיים רבים, כולל נאט"ו, האיחוד האירופי, מועצת אירופה, ה-OECD וה-WTO. יוון ואיטליה היו גם חלק מהתוכנית לשיתוף פעולה טריטוריאלי אירופי (2007–2013), לטובת הגברת שיתוף הפעולה הגבול בים התיכון .
אינטראקציה תרבותית.
התרבות היוונית באיטליה המכון ההלני למחקרים ביזנטיים ופוסט-ביזנטיים נפתח בוונציה בשנת 1951, וסיפק את לימוד ההיסטוריה הביזנטית והפוסט-ביזנטית באיטליה.
התרבות האיטלקית ביוון Istituto Italiano di Cultura di Aten באתונה אחראי לקידום התרבות האיטלקית ביוון.
ביולי 2014 נחנכה ברומא תערוכה אמנותית רשמית עם הכותרת "איטליה - יוון: פנים אחת, גזע אחד" לרגל העברת נשיאות מועצת האיחוד מיוון לאיטליה. כותרת התערוכה מתייחסת לאמרה איטלקית, "una faccia, una razza" (יוונית: " "μια φάτσα μια ράτσα" ", mia fatsa mia ratsa), המשמשת לעיתים קרובות לביטוי התפיסה של זיקה תרבותית קרובה בין יוונים לאיטלקים.
מיעוט אתני.
יוונים חיו בדרום איטליה במשך אלפי שנים, ונקראים גריקו. בקורפו חיים גם איטלקים.
תחבורה.
הנמלים האיטלקים של בארי, ברינדיזי, אנקונה, ונציה וטריאסטה על החוף האיטלקי של הים האדריאטי יש מעבורות נוסעים ומטענים יומיים אל הנמלים היווניים של קורפו, פטרס, איגומניצה וקלמטה, תוך הימנעות ממעבר יבשתי דרך חבל הבלקן.
פרנסיסקו ביאנזובס
פרנסיסקו "פאקו" ביאנזובס אוקאריס (בספרדית: Francisco 'Paco' Bienzobas Ocáriz; 26 במרץ 1909 - 30 באפריל 1981) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ. ביאנזובס, ששיחק בריאל סוסיאדד במשך רוב הקריירה שלו, היה השחקן הראשון שזכה בתואר הפיצ'יצ'י למלך השערים של הלה ליגה.
ביוגרפיה.
פרנסיסקו ביאנזובס נולד בגפסקואה שבסן סבסטיאן ב-26 במרץ 1909. היו לו שני אחים שהיו גם כדורגלנים: קוסטודיו המבוגר שיחק בקבוצת ריאל סוסיאדד במשך שתי עונות, ואנסטסיו הצעיר, שכינויו היה "קוקי", היה קשר ששיחק באוסאסונה, שם הצטרף אליו ביאנזובס במהלך הקריירה שלו.
הוא הגיע לריאל סוסיאדד בגיל 17 מקבוצת החובבנים יוניון דפורטיבו סן סבסטיאן, ועזר לקבוצה הבסקית לזכות באליפות האזורית בשנתו הראשונה. בשנה שלאחר מכן, 1928, הוא הגיע עם קבוצתו עד לגמר גביע המלך הספרדי, שבו הפסידה 5–3 לברצלונה לאחר שלושה משחקים (שני משחקים שתוצאתם תיקו 1–1, והפסד 1–3).
בשנת 1929 נוצרה הלה ליגה, הליגה הלאומית הספרדית, וריאל סוסיאדד שבה שיחק ביאנזובס השתתפה בעונתה הראשונה של הליגה, וסיימה במקום הרביעי מתוך 10 קבוצות. ביאנזובס כבש 17 שערים במהלך העונה, ובסופה נבחר לשחקן הראשון לזכות בתואר הפיצ'יצ'י לכובש המצטיין בליגה. לאחר מכן בילה עוד 4 שנים נוספות במועדון. בשנת 1934 עבר לאוסאסונה, ששיחקה באותה תקופה בליגה השנייה בספרד, וסייע לה לעלות לליגת העל, הלה ליגה. כעבור שנה חזרה הקבוצה לליגה המשנה. מלחמת האזרחים בספרד עצרה את הקריירה של ביאנזובס למשך 3 שנים ולאחר מכן חזר לריאל סוסיאדד בשנת 1940, ופרש מכדורגל בסוף עונת 1941/42 בגיל 33 בלבד.
בסיכום שיחק 92 משחקים וכבש 50 שערים בלה ליגה עבור ריאל סוסיאדד, ובסך הכל שיחק עבור הקבוצה 196 משחקים וכבש 109 שערים. ביאנזובס, שנודע כמומחה לבעיטות עונשין, בעט 75 בעיטות עונשין לאורך הקריירה שלו והחטיא אחת בלבד. אחרי מלחמת האזרחים בספרד שיחק בדפורטיבו לה קורוניה למשך רוב שנות הארבעים.
ביאנזובאס שיחק בנבחרת ספרד פעמיים בלבד, וכבש שני שערים. הופעת הבכורה שלו נערכה ב-4 ביוני 1928, כאשר ספרד הפסידה 1–7 נגד איטליה באולימפיאדת הקיץ.
לאחר פרישתו עבר למשך זמן קצר כמאמן אוסאסונה, וב-1942 החל לשמש כשופט. בסך הכל שפט החל מ-1948 בכמעט 50 משחקי כדורגל בליגה הספרדית. ביאנזובס נפטר ב-30 באפריל 1981, יום לאחר שנודע לו כי ריאל סוסיאדד זכתה לראשונה באפילות הלה ליגה.
המחאות בלבנון (2019–הווה)
המחאות בלבנון (בערבית: الاحتجاجات اللبنانية 2019), המכונות גם מהפכת ה-17 באוקטובר (בערבית: ثورة 17 تشرين الأول) הן סדרה של מחאות ברחבי לבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי במדינה בשנה שקדמה להן. על פי הידוע הטריגר הישיר להפגנות הוא מיסים שהוטלו על בנזין, טבק ושיחות טלפון מקוונות, כמו שיחות באמצעות וואטסאפ, כיוון שההפגנות פרצו ברחבי הארץ מיד לאחר החלטת הקבינט על הטלת המיסים. עקב המאבק במגפת הקורונה, המחאות פסקו לתקופה ובהמשך חזרו על רקע המצב הכלכלי ובעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
רקע.