הסרט מספר על אישה צעירה, ג'לסומינה (ג'ולייטה מזינה), היוצאת מהבית המשפחתי אל השרירן, זאמפאנו (אנתוני קווין). הוא קונה אותה מאמה תמורת 10,000 לירטות. זאמפאנו מופיע ברחובות ומציג את גופו לראווה. הופעתו היא אוטומטית וחסרת חיים והוא חוזר על אותם פרצופים ואותן מחוות בכל הופעותיו. ג'לסומינה משמשת בתור אוספת הכסף מהקהל וכליצנית. השניים הם זוג מוזר; הוא ענק ומפחיד והיא קטנה וילדותית. הם פוגשים שרירן נוסף, מאטו (ריצ'רד בייסהרט), העושה את עבודתו בצורה הרבה יותר חופשית, חסרת פחדים ופשרות. ההכרות עם מאטו מוציאה מג'לסומינה כישרון כבוי שאינו מוצא חן בעיני זאמפאנו, היא גוזלת ממנו את אור הזרקורים והוא מכה ומשפיל אותה. לאחר מאבק נהרג מאטו וג'לסומינה נשברת ומתחרטת שלא בחרה ללכת איתו. לפני שנהרג, עוד הספיק מאטו להגיד לג'לסומינה שכל דבר טוב למשהו ולכל דבר יש משמעות. בסופו של דבר ג'לסומינה נשארת עם זאמפאנו שמעולם לא ראה בה אישה.
מורטמיה
מורטמיה (באנגלית: Mortemia) היא להקת יחיד נורווגית בסגנון מטאל גותי, שנוסדה ב-2009 על ידי מורטן ולנד, זמר יוצר רב-נגן ומלחין, שהיה פעיל בלהקות המטאל הגותי הנורווגיות טריסטניה וסירניה.
היסטוריה.
ב-6 ביולי 2009 חתמה הלהקה על חוזה עם נאפלם רקורדס. אלבומה הראשון, Misere Mortem, יצא לאור בפברואר 2010 כאשר סינגל ראשון ווידאו קליפ של השיר "The One I Once Was" הוצגו כבר ב-17 בינואר 2010. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות Audio Avenue של ולנד בסטבנגר, נורווגיה, כאשר ולנד אחראי על הפקת האלבום, הקלטתו, עריכתו והמיקסינג שלו.
האלבום לא זכה להצלחה, והלהקה הפסיקה את פעילותה מתישהו אחרי 2010. ולנד ממשיך לפעול בלהקתו הקודמת, סירניה.
ב-2021 חידשה "מורטמיה" את פעילותה והוציאה אלבום EP בשם "The Pandemic Pandemonium Sessions" , הכולל זמרות אורחות רבות. זהו אלבום דיגיטלי מתעדכן שהוקלט בתקופת מגפת הקורונה. כל כמה חודשים הוציאה מורטמיה שיר חדש לאלבום, כאשר השיר האחרון (לבינתיים) יצא באוגוסט 2022.
מוזיקה.
ולנד ממשיך את קו המטאל הגותי הסימפוני שהנהיג בטריסטניה, בעיקר באלבום Beyond The Veil, ומאוחר יותר גם בסירניה. השירה משלבת גרואלינג עם קטעי מקהלה. בניגוד לטריסטניה וסירניה, בלהקה זו אין סולנית וכתוצאה מכך לא הייתה שירה נשית נקייה באלבום הראשון. באלבומה השני מ-2021 שילבה הלהקה 9 זמרות אורחות, אחת לכל שיר, והמעיטה את השימוש במקהלה.
בועז הרפז
בועז הרפז (נולד ב-31 באוקטובר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים. הורשע בזיוף מסמך הרפז (שנקרא בתחילת הפרשה מסמך גלנט).
קורות חייו.
הרפז שירת בצה"ל בחיל החימוש ולאחר קורס קצינים שובץ בחטיבת הבקעה. משם עבר לסיירת מטכ"ל בה שימש קצין החימוש שלה, בתקופת כהונתו של רן שחור כמפקד היחידה. בהמשך מונה למפקד פלגת המנהלה וב-1996 מונה לקצין האג"ם שלה. בשנת 1998 מונה לקצין אג"ם, בדרגת סגן-אלוף, של מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין. בשנת 2000 זכה להמלצה של ראש הממשלה, אהוד ברק, שבה נאמר שהרפז הוא "קצין בעל איכויות גבוהות ויכולת אישית מרשימה", המלצה בנוסח המקובל אותו נהג להעניק ברק לקציני צה"ל יוצאי סיירת מטכ"ל.
בסוף 2002 יצא לשנה של חופשה ללא תשלום. קודם לכן, כתב מכתב בעילום שם לרמטכ"ל, משה יעלון, ובו הסתייגות מאופן התנהלות היחידה שבה שירת. בדצמבר 2003 התברר לראשי אגף המודיעין כי המכתב, שהכיל מידע סודי, דלף. למרות החשד שהרפז הוא המדליף, פנה קצין מודיעין ראשי, תא"ל משה שחורי, אל הפרקליט הצבאי הראשי, בבקשה שלא לפתוח בחקירה פלילית נגד הרפז. הרפז הועמד לדין משמעתי ונדון לנזיפה. בסוף 2004 סיים את שירותו בצה"ל, ביוזמת ראש אמ"ן, האלוף אהרן זאבי-פרקש. בשנת 2008, בעקבות המלצה של נציב קבילות החיילים, תא"ל (מיל') אבנר ברזני, הוחזר הרפז לצה"ל (על ידי סגן הרמטכ"ל, משה קפלינסקי, לאחר שראש אכ"א, אלעזר שטרן, סירב לטפל בכך) לשירות בן יום אחד, תוך הגדרת התקופה שקדמה לכך כחופשה ללא תשלום, צעד שהקנה להרפז זכות לקבלת תשלומי פנסיה מצה"ל למשך כל ימי חייו.
לאחר סיום שירותו בצה"ל עסק הרפז בייעוץ ביטחוני, תחילה בחברת "פיקל אבטחה" ואחר כך בחברה משלו בשם "PICSEC".
פרשת "מסמך הרפז".
בחקירת המשטרה בעניין מסמך גלנט, שנערכה בחודש אוגוסט 2010, התברר שהמסמך מזויף, והועלה חשד שהרפז הוא מזייף המסמך, ושהוא העביר את המסמך לעוזר הרמטכ"ל, אל"ם ארז וינר, בסוף אפריל, יותר משלושה חודשים לפני חשיפת המסמך לציבור. הרפז נעצר לחקירה ב-23 באוגוסט 2010, עם שובו לישראל. בהמשך העניין הציבורי בפרשה פורסמו פרטים על נסיבות פרישתו של בועז הרפז מצה"ל, והחלה בצה"ל בדיקה מחודשת של נסיבות הפרישה.
ב-26 בינואר 2011 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להגיש כתב אישום נגד הרפז, על זיוף מסמך ושימוש בו בכוונה להשפיע על תהליך מינוי הרמטכ"ל.
מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, החליט לבדוק אף הוא את פרשת מסמך גלנט. כמו כן, היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הורה למשטרה ולשב"כ לבדוק האם לפתוח בחקירה פלילית בעניין התנהלותו של הרפז. על פרטי הבדיקה הוצא צו איסור פרסום.
לדברי דן מרגלית ורונן ברגמן, בבדיקת מעשיו של הרפז התברר כי "ההתנהלות השערורייתית של הרפז הובילה כמה פעמים לסיכון משמעותי בחיי אדם. רק במזל גדול איש לא קיפד את חייו. בעקבות כל אלה נאלצו ראשי קהילת המודיעין של ישראל לנקוט צעדים קיצוניים שהשפיעו קשות על המשך ביצוע משימות חיוניות לביטחון של כולנו".
פעמים אחדות (קודם מינויו לרמטכ"ל) העיד אשכנזי בפני ועדות צבאיות להגנתו של הרפז. שר הביטחון, אהוד ברק, מתח ביקורת חריפה על הקשרים בין אשכנזי להרפז. בתחילת ספטמבר 2011 חשפה איילה חסון במהדורת יומן את הקשר ההדוק לכאורה בין בועז הרפז לרונית אשכנזי, אשתו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי וכן חשד לכך שהם אספו מידע על חריגות הבנייה של גלנט והעבירו אותו לגורמים עלומים. דיווח זה עמד בסתירה לטענת גבי אשכנזי שבין המשפחות לא הייתה הכרות של ממש.
במרץ 2014 נעצר הרפז עם ארז וינר ואבי בניהו בהקשר לפרשה, ושוחרר למעצר בית. באוקטובר 2016 הוגש נגדו כתב אישום באשמת קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף בכוונה לקבל דבר במרמה בנסיבות מחמירות, שימוש במסמך מזויף ושיבוש מהלכי משפט. בנובמבר 2018, כחלק מעסקת טיעון, הודה והורשע הרפז בזיוף מסמך () ובשימוש במסמך מזויף (). לטענת דן מרגלית ורונן ברגמן, במהלך חקירתו נקט הרפז ונוספים באסטרטגיה של חשיפת נושאים מסווגים רבים, על מנת להוביל את הפרקליטות לחתימת הסכם טיעון, כדי למנוע חשיפה של חומרי החקירה המסווגים שנאספו בחקירות. במאי 2019 נגזרו עליו 220 שעות שירות לתועלת הציבור.
אפמרה
המושג אֵפֵמֵרָה (Ephemera, בעברית חוֹלְפוֹת) מתייחס ליצירות כתובות או מודפסות שאינן מיועדות להישמר. המילה היוונית "אפמרה" (ἐφήμερα) פירושה "בשביל יום", כלומר חומר שנועד לשימוש ליום אחד בלבד, ומיועד להשלכה. דוגמאות לסוגי אפמרה הם: מודעות, פשקווילים, כרטיסי ביקור, כרטיסי ברכה, כרטיסי אוטובוס, מכתבים, סטיקרים, עלונים, גלויות, פוסטרים ועוד.
בעבר, חומרי אפמרה נאספו בעיקר על ידי אספנים פרטיים שפיתחו אוספים, לעיתים אזוטריים. בשנים האחרונות מקדישים ספריות וארכיונים מאמצים רבים לאיסוף אפמרה, מתוך הבנה שחומרים אלו משמרים ומספרים את ההיסטוריה היומיומית. לעומת פרסומים רשמיים, חומרי האפמרה שומרים על אותנטיות, ואין בהם מלאכותיות המצויה בחומרים קלאסיים כגון ספרות מודפסת. כיום מקובלת בקרב היסטוריונים ההכרה שיכולתם של חומרי האפמרה לתעד את התרבות אינה נופלת – ולעיתים אף עולה – על יכולתם של חומרים קלאסיים כגון פרסומים בכתבי-עת וספרים.
סוגי אפמרה.
באנציקלופדיה מקיפה המוקדשת לאפמרה מונים ריקרדס וטוימן יותר מחמש מאות סוגים של חומרי אפמרה, בהם מסמכים בירוקרטיים, כרטיסי תחבורה ציבורית, תוכניות, תפריטים, כרטיסי ברכה, מכתבים, עלונים ופרוספקטים, גלויות, פוסטרים, ועוד.
אוספי אפמרה בעולם ובישראל.
אוסף ג'ון ג'ונסון (John Johnson) שבספריית הבודליאנה שבאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה הוא מאוספי האפמרה המודפסים הגדולים בעולם. הספרייה הלאומית אוצרת, ככל הנראה, את אוסף האפמרה הגדול ביותר בישראל. אוסף זה מכיל מאות אלפי ניירות, המתעדים את החברה הישראלית בשלל גוונים.
חיים צבי לרנר
חיים צבי לֶרְנֶר (בכתיב יידיש, שנהג בזמנו: לערנער; בראשי תיבות: חצ"ל; ברוסית (כתיב שלפני הרפורמה): Х. Г. Лернеръ; י"ד בניסן תקע"ה, 24 באפריל 1815 – ה' בסיוון תרמ"ט, 4 ביוני 1889) היה מדקדק יהודי ומורה לעברית שפעל באזור אוקראינה בימי האימפריה הרוסית, מהשמרנים שבמשכילי רוסיה. חיבר את "מורה הלשון" – ספר לימוד חדש ושימושי לדקדוק השפה העברית, שנפוץ מאוד בתקופתו ומאוחר יותר.
ביוגרפיה.
נולד וגדל במשפחה יהודית בעיר דוּבְּנוֹ (דובנא) שבפלך ווהלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, והתחנך אצל אביו, טוֹדְרוֹס. בגיל 18 הצטרף לחוג תלמידיו של זאב וולף אדלזון בלימודי עברית ("שפת עבֶר") ופילוסופיה. החל משנת 1835 למד באודסה בבית הספר לדוגמה של בצלאל שטרן, והשתלם שם אצל שמחה פינסקר בדקדוק העברי. במקביל למד גם שפות זרות: רוסית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
"מורה הלשון" ופעילותו החינוכית.
בשנת 1838 שב לעיר הולדתו כמורה לעברית, ובשנים 1841–1849 לימד ברדזיבילוב.