פקידי הממשל הסיני רצו גם להוציא סטודנטים רדיקליים מהארץ. הסטודנטים הקיצוניים ביותר הגיעו לאירופה וסטודנטים מתונים יותר ליפן. מדיניות זו הייתה קצרת ראייה כי הסטודנטים המשכילים האלה ישתמשו בשיטות ואידאולוגיות של הסוציאליזם האירופי ובאנרכיזם כדי להפוך לחלוטין את החברה הסינית. בשני מקומות הלימוד, האנרכיזם הפך במהרה לדומיננטי ביותר כאידאולוגיות מערביות שאומצו על ידי התלמידים. בשנת 1906, שתי קבוצות אנרכיסטיות נפרדות נוצרו - אחת בטוקיו ואחת בפריז. המיקומים השונים, ואולי גם הנטיות השונות של התלמידים שנשלחו לכל מקום, הביא לסוגים שונים מאוד של אנרכיזם.
הקבוצה הפריזאית.
מה שנקרא "קבוצת פריז" התארגנה בהדרגה סביב הדמויות ז'אנג רנג'ה (הידוע גם בשם ג'אנג ג'ינג-ג'אנג) ולי שיזנג, שהגיעו לפריז ב-1902 כנספחים בשגרירות הסינית. עד מהרה הצטרפו אליהם וו ז'יה-הווי, דמות מבוגרת יותר וקפדנית יותר מבחינה אינטלקטואלית ומבקר רדיקלי של ממשלת צ'ינג. וו הציג את הקבוצה לחברו, צאי יואנפיי, שהפך למנהיג תנועת התרבות החדשה. בשנת 1906 ייסדו ג'אנג, לי ו-וו את הארגון האנרכיסטי הסיני הראשון, ״החברה העולמית״. ב-1908, הארגון פתח שבועון שבועי בשם "שיין שיגי" (New Era או New Century), שכותרתו "לה נובאג 'טמפאג'" באספרנטו), שהציג בפני הסטודנטים הסינים בצרפת, יפן וסין את ההיסטוריה של הרדיקליות האירופית. תורמים אחרים לשבועון כללו את ואנג ג'ינג-ויי, ג'אנג ג'י וצ'ו מיני.
לי כתב כי ניתן לחלק את ההשפעות של קבוצת פריז לשלושה תחומים עיקריים: ליברטרינות רדיקלית ואנרכיזם; דרוויניזם ודרוויניזם חברתי; ואת הפילוסופים הסינים הקלאסיים. בעוד שהקבוצה של פריז נרתעה יותר ממקביליהם בטוקיו בהשוואת תורתו של לאו צו עם הקומוניזם האנרכיסטי שדגלו בו, תיאר לי את הקבוצה כמורכבת מחניכים שקיבלו חינוך מצוין במסורת סינית קלאסית. הוא מודה שהחשיבה הישנה השפיעה עליהם. המגמה הברורה בקבוצת פריז, לעומת זאת, הייתה להתנגד באופן פעיל לכל קשר של אנרכיזם עם התרבות המסורתית. לקבוצת פריז, כפי שמציין ההיסטוריון פיטר זארו, "המדע היה אמת והאמת היא מדע".
קבוצת טוקיו.
קבוצת טוקיו התבססה על אותן השפעות, אך בסדר עדיפויות שונה. בעוד קבוצת פריז הייתה מאוהבת במדע המערבי ובציוויליזציה המערבית, מנהיגים כמו ליו שיפו התבססו באנרכיזם שלהם על מסורות פוליטיות אסייתיות. מבחינה מעשית פירושו של דבר שהקבוצה של פריז למדה אספרנטו, דגלה באנרכו-סינדיקליזם, והתבססה על יצירותיהם של מיכאיל באקונין ופיוטר קרופוטקין. קבוצת טוקיו דגלה בחברה חקלאית שנבנתה סביב כפרים מנוהלים באופן דמוקרטי, המאורגנת בפדרציה חופשית לסיוע ולהגנה הדדית. הם התבססו באידאולוגיה שלהם על שילוב של טאואיזם, בודהיזם והמסורת של סין העתיקה, והעדיפו את לב טולסטוי על קרופוטקין. ליו שיפי וג'ן, אשתו, נפרדו מתוכניות הג'אנג בינגלין ומנהיגים אחרים בטוקיו וחזרו לשאנגחאי. כשהתפרסם כי בני הזוג היו מלשינים שעבדו עבור הפקיד הרשמי של מנצ'ו, הם הורחקו מהתנועה.
פריז וטוקיו גם תמכו בהתחלה בהתנקשות, אולי אינדיקטור להשפעות ניהיליזם מתמשכות, אך עד 1910 התגלגלו לאנרכיזם בדרך כלל תוך וויתור על רצח כטקטיקה.
שיתוף פעולה והבדלים.
בתחילת המאה ה-20 הייתה התנועה האנרכיסטית במידה רבה תנועה מערבית והתלמידים הסיניים הלומדים בפריז תמכו בהתלהבות באנרכיזם משום שראו בה את החשיבה המתקדמת ביותר מכל האידאולוגיות המערביות, ולפיכך הרחוקות ביותר ממה שהם ראו כתרבות הסינית מסורתית. עמדה זו העמידה אותם שוב ושוב מול קבוצת טוקיו שראתה בחיוב חלקים מסוימים בתרבות המסורתית, ואף טענה כי מכיוון שסין לא אימצה את האשליה של דמוקרטיה קפיטליסטית ליברלית, ייתכן שיהיה קל יותר להם לעבור לאנרכיזם מאשר לאירופאים.
הבדלים אלה לא הפריעו לשיתוף פעולה בין שתי הקבוצות. בגלל המבנה הפוליטי המבוזר והדגש על ההגדרה העצמית הכלכלית והפוליטית של שתי הקבוצות, הם הצליחו להגיע להבנה שבשתיקה, שלאחר המהפכה יוכלו שתי המערכות להתקיים בדו-קיום בשלום. הסכסוך היה בעיקרו אחר הערכים וסדרי העדיפויות, והשיטות להשגת יעד המהפכה אשר שתיהן דגלו בו. הסכסוך התמקד על מקומה של הפילוסופיה הסינית המסורתית והשפעתה על הרעיונות האנרכיסטיים ומעשיהם. זה היה המקור העיקרי של חיכוך ודיון בין שתי הקבוצות.
הנטייה של קבוצות אנרכיסטיות שונות לחלוק על נושאים, אך באותה העת מסכימים לשתף פעולה, אינה ייחודית לניסיון האנרכיסטי הסיני. מסיבה זו מדענים פוליטיים רבים מתארים אנרכיזם כתנועה של תנועות. המגוון האידאולוגי הגלום בתנועת תנועות כזו היה בעבר אחד מעוצמותיה הגדולות, אך גם ערער שוב ושוב את הניסיונות לעצב אותו ככוח מלוכד לשינוי חברתי.
אנרכיזם ולאומיות.
בשלב הראשון היו אנרכיסטים משני בתי הספר בדרך כלל משתתפים בתנועת הלאומנים, אף כי בתאוריה הם דחו את הלאומיות ואת מדינות הלאום. הם הושפעו מתנועות זרות כגון "רצון העם" והלאומנים הלא-סלאביים כמו "היד השחורה". אף על פי שהאנרכיזם והניהיליזם הם אידאולוגיות מובחנות ונפרדות, העיתונות הפופולרית באירופה ובסין שילבה את השניים באופן כללי. בוועידה הבינלאומית של רומא להגנה סוציאלית נגד האנרכיסטים הוגדרה האנרכיה "כפעולה שהשתמשה באמצעים אלימים להשמדת ארגון החברה". הקשר עם אלימות פוליטית קידם התעניינות מוקדמת באנרכיזם בקרב כמה מהרדיקלים הסיניים.
התקפות לאומניות.
ההתקפות הראשונות על התנועה האנרכיסטית הגוברת בסין באו מצד לאומנים שראו באנרכיזם איום על אומה מודרנית חזקה, מאוחדת ומרוכזת, העומדת בפני האימפריאליזם המערבי. כפי שכתב אחד הקוראים במכתב לשין שיג'י (בעיתון ״העולם החדש״), העיתון האנרכיסטי שפורסם בקבוצת פריז:
אם אתם יודעים רק איך לבכות בקול רם ולומר "אנחנו לא רוצים ממשלה, לא חיילים, לא גבולות לאומיים ולא מדינה ", ואתם בעד הרמוניה אוניברסלית, צדק, חירות ושוויון, אני חושש שמי שדוגל רק בקיום כוח ולא בקיום צדק ישתמשו בצבאותיהם כדי לחלק את אדמתנו ואת עמנו.
לאומנים טענו גם כי רק על ידי בניית חזית עממית יכולה התנועה המהפכנית להביס את שושלת צ'ינג, וכי בטווח הארוך אם תצליח האנרכיה, חייבת להיות לה מערכת שלטון רפובליקנית שתשלוט בסין.
תגובה אנרכיסטית.
תגובתם של עורכי ״העולם החדש״, שנכתבה על ידי לי שיזנג, הייתה בשלושה כיוונים: ראשית, המהפכה שהאנרכיסטים דגלו בה תהיה גלובלית, סימולטנית, מבוזרת וספונטנית. לפיכך, האימפריאליסטים הזרים יהיו עסוקים מדי במהפכות במדינותיהם כדי להטריד את סין או לכבוש אותה. שנית, הם טענו כי בעבר ממשלה סינית חזקה ומרכזית לא מנעה מאויביה של סין לתקוף אותה. לבסוף, הייתה נקודת המוסר - בטווח הארוך, עריצות היא עריצות, ללא קשר אם היא ילידית או זרה. לכן, הגישה ההגיונית היחידה עבור אנשים שרוצים חופש חייבת להיות בהתנגדות לכל סמכות שלטונית זרה או ילידית.
לאחר מכן שאלו מבקרי האנרכיזם, כיצד יוכלו האנרכיסטים הסיניים לצפות למהפכה ספונטנית עולמית. לי וקבוצת פריז הניחו, וכמוהם גם רדיקלים רבים הפזורים בכל רחבי העולם באותה עת, שמהפכה היא משהו הדומה לכוח הטבע. בחשיבתם, המהפכה תבוא כי היא צורך הכרחי של התהליכים החברתיים. תפקידם היה פשוט להכין את אנשים למהפכה ולעזור להם לראות את הצורך הברור בשינוי חברתי. פרספקטיבה זו מספקת תובנה חשובה לאופי האבולוציוני הבסיסי של התנועה, ומסביר את התמקדות התנועה בחינוך במקום בבניית הארגון.
תוצאות שיתוף פעולה.
מעורבותם של אישים לאומניים בולטים מעידה על תפקידה של מערכת היחסים האישית בארגון הקבוצות של פריז. האנשים שייסדו את הקבוצה הזאת יצאו מהתנועה הלאומנית ונותרו קשורים אליה ברשת של ידידות אישית קרובה. לכן היה טבעי שהם ינסו לכלול את חבריהם בארגונם בתקווה לזכות בחברים האלה (ובהשפעתם) בנושא האנרכיסטי.
התוצאה האמיתית של שיתוף פעולה היה שהאנרכיסטים, לא הלאומנים, פגעו בעמדותיהם, שכן הדבר איפשר להם להגיע לתפקידי כוח בממשלה הלאומנית שהם התנגדו לה תאורטית. באותה שנה נבחרו גם ג'ינג מייג'יו וג'אנג ג'י (אנרכיסט נוסף המזוהה עם קבוצת טוקיו) לפרלמנט הרפובליקני. שיפו וקבוצת גואנגג'ואו הכריזו שבכך הם בוגדים בעניין והוכיחו את חוסר המחויבות שלהם לתנועה האנרכיסטית, אך שני מנהיגים אלה המשיכו לקרוא לעצמם אנרכיסטים ופעלו לקידום האנרכיה עד סוף שנות העשרים.
יש ראיות לכך שאנרכיסטים רבים יותר יכלו להצטרף לממשלה הלאומנית החדשה ולהגיע לעמדות כוח וזכויות, אך סירבו לעשות זאת, משום שהדבר היה מנוגד לעקרונותיהם. כפי שציינו סקלאפינו ויו "אין ספק כי רבים סירבו למלא את התפקיד הפוליטי שהיה נחוץ כל כך בתקופה שבה כוח אדם מאומן היה מצומצם ביותר בהשוואה למשימות שהיו".
נושאים אסטרטגיים.
עריק דיירליק טוען כי בעיות אלה היו אינדיקציה לעמימות מתמשכת בהגדרת האנרכיה. אנשי התנועה האנרכיסטית ראו עצמם כך, משום שהם פעלו למען ביטול הקפיטליזם, המדינה והסמכות הכופה בטווח הארוך. בחזון שלהם, האנרכיזם היה מטרה ארוכת טווח מאוד ולא משהו שהם ציפו לראות בחייהם. צ'יאנג, למשל, ציפה שיידרשו 3,000 שנה כדי להביא למהפכה שחלמו.
מנקודת מבט זו, קל יותר לראות מדוע אנרכיסטים יתפתו לנהל קמפיין פוליטי או לשתף פעולה עם גורמים אוהדים בממשלה, שכן הדבר יעזור להם להשיג את מטרותיהם ארוכות הטווח. גישה זו נבדלת בעליל מהאנרכיזם המהפכני של קרופוטקין ובאקונין, או אפילו של קבוצת גואנגג'ואו, שדגלו במהפכה מיידית וביצירת חברה אנרכיסטית בעתיד הקרוב.