בסרט "מאושוויץ לירושלים" מעידים הילדים כי תהליך זה אפשר להם לאט לאט להתחבר את היהדות מחדש בלי לפסול את הדת הנוצרית שבעצם סייעה להצילם במהלך המלחמה.
פאולה קוראל שהייתה מדריכה במקום מעידה "הם היו נשמות צעירות ופגועות שנקלעו למאבק פילוסופי דתי. זה היה קשה לילדים ואנחנו הבנו את זה"
הבחירה באי-כפייה אפשרה לילדים חזרה מהירה ונוחה לחיק היהדות בלי שנפגעה גישתם לדת הנוצרית שבעיני רבים אפשרה את הצלתם.
פעילות חברתית של הילדים.
הילדים חולקו לקבוצות של 12 עד 15 ילדים בקבוצות גיל תואמות.
מעבר ללימודים הפורמליים וההכשרה המקצועית, עסקו הילדים בשיחות רבות בנושאים שונים.
צוות המדריכים.
מעבר לצוות הניהולי שכלל את אנשי הסוכנות היהודית ונציגים וארץ ישראל, נציגים מהבריגדה היהודית שליוו את המקום וצוות מורים מקומיים מטעם משרד החינוך שעסקו בהוראת הנושאים הפורמליים.
יצחק קנולר הקים את המוסד ושימש במנהלו עד 1947.
גב' פלה איזבוצקי אספה את הילדים והביאה אותם למקום.
גב' ג'נין פיקארד (Jeanine Picard) שימשה כמורה לספרות וצרפתית עבור ילדי השכבה הבוגרת.
יוסף ולק, ניהל את בית הילדים בשנים 1947 עד 1948.
חיילים מהבריגדה היהודית שימשו כמדריכים וסייעו לילדי המקום. הרב משה קספר מספר על כך בספרו "עם הבריגדה היהודית" With the Jewish Brigade לונדון 1947 (מתוך הערך הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי).
יעקב אנטמן (הגדול) היה אחד משלושת חיילי הבריגדה שסייעו המקום ונקראו "יעקב הגדול", יעקב הקטן", ו"יעקב הבינוני".
פנחס נוי (פסיכואנליטיקאי)
פנחס נוי (16 ביוני 1930 — 12 בספטמבר 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, חבר ומנחה בחברה הישראלית והבינלאומית לפסיכואנליזה, פרופסור באוניברסיטה העברית בה לימד למעלה מ-35 שנה. פרסם שלושה ספרים וכ-60 עבודות בתחומי הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות, תהליכי החשיבה הראשוניים וביטוייהם, הפסיכודינמיקה של המוזיקה, תהליכי תחזוקת ה"עצמי", והתפיסה הרב-מודלית.
תולדות חיים.
פנחס נוי נולד בעיר ברסלאו בגרמניה (כיום ורוצלב בפולין) בשנת 1930, והיה בן יחיד. האב היה סוחר יינות והאם הייתה אחות. מגיל 7 עד גיל 9 חי בפנימייה יהודית בעיירה קאפוט, בעוד אמו למדה בבית הספר לאחיות בבית החולים היהודי בברלין. בליל הבדולח גורש ביחד עם כל ילדי הפנימיה, ועבר לחיות עם אמו בברלין. ביולי 1939 עלה ארצה במסגרת עליית הנוער, והתקבל בבית קרובי משפחתו (דודים ודודות) בתל אביב. חודשיים לאחר עלייתו פרצה מלחמת העולם השנייה; האב נספה בשואה באושוויץ והאם, אשר ניסתה להשלים הסמכתה כאחות בברלין, נשארה שם ונספתה מאוחר יותר. לנוי עצמו נודע על גורל הוריו רק שנים מאוחר יותר.
נוי למד בבית ספר היסודי בית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב, ובגיל 13 עבר לפנימיה בבית ספר חקלאי בקיבוץ גבעת השלושה. לימודיו התיכוניים נקטעו ב-1948 בשל פרוץ מלחמת העצמאות. הוא היה חבר בפלמ"ח ושירת בזמן המלחמה. עם סיום המלחמה הצטרף למייסדי קיבוץ ארז, הסמוך לרצועת עזה.
בשנים 1950–1956 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים במחזור הראשון, 1958. לאחר מכן התמחה בתחום הפסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה, ובמקביל החל להשתלם במכון הישראלי לפסיכואנליזה בירושלים. ב-1962 מונה למנהל המרפאה הפסיכיאטרית בהדסה, והמשיך בתפקיד זה עד 1968.
בשנים 1967–1968 נסע ללימודי המשך פוסט-דוקטורט בניו יורק, במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים איינשטיין, ובמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק. בתקופה זו החל לפרסם עבודות בחקר הפסיכואנליזה של התהליכים הראשוניים. כן החל לפתח תאוריה על הפסיכודינמיקה של המוזיקה ועל הכישרון האמנותי.
עם חזרתו ארצה החל להרצות במחלקות שונות של האוניברסיטה העברית - חינוך, רפואה, עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה, כמרצה מן החוץ בפסיכיאטריה ובפסיכואנליזה. כמו כן פתח קליניקה פרטית, בה עסק בפסיכואנליזה ובפסיכותרפיה. ב-1972 הוסמך כמנחה במכון לפסיכואנליזה. בנוסף להדרכה אישית של משתלמים במכון לפסיכואנליזה, המשיך לפרסם עבודות בעיתונות המקצועית בארץ ובעולם. ב-1976 מונה כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית. בשנים 1976 - 1997 המשיך להרצות באוניברסיטה העברית וכן במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והמשיך בפרסומים מדעיים (מעל 60 מאמרים).
נוי כתב את הערך "פסיכואנליזה" באנציקלופדיה העברית. ב-1989–1991 כיהן כיו"ר ועדת ההוראה במכון הפסיכואנליטי. ב-1997 פרש מן ההוראה בשל בעיות בריאות, אך המשיך בעבודתו הטיפולית בקליניקה הפרטית ובכתיבת עבודות מדעיות.
ב-1999 יצא לאור ספרו "הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות"; הספר תורגם גם לאנגלית, אך הוא לא טיפל בפרסומו. ב-2006 יצא ספרו "הפסיכואנליזה אחרי פרויד", וב-2009 יצא ספרו "פרויד והפסיכואנליזה".
באוקטובר 2009 נפגע באירוע מוחי, הפסיק את עבודתו הטיפולית, ועבודתו המדעית הצטמצמה. ב-2010 פורסמה עבודתו החשובה "Where do Melodies Come From". ב-2013 פורסמה עבודתו האחרונה, "Art and Emotion".
נוי נפטר בספטמבר 2014.
משפחתו.
ב-1956 נשא לאישה את חנה ליכטנר, תלמידת בית הספר לאחיות בתל השומר. נולדו להם שתי בנות. המשפחה חיה בירושלים בשכונת בית הכרם. ב-1988 נפטרה חנה ממחלת הסרטן.
ב-1990 נישא שנית, לדורית שרב, פסיכולוגית קלינית ואם לבת ובן. בני הזוג היו סבים לאחד עשר נכדים.
תחומי מחקר ופרסומים.
הפסיכודינמיקה של המוזיקה.
נוי שילב בין הידע שלו בפסיכואנליזה על אסכולותיה השונות ובמוזיקה (בעיקר מוזיקה קלאסית), וכתב על כך מספר עבודות בתחום המוזיקה והביטוי הרגשי, הכוללות גם הדגמות מחיי יום יום. נוי בחן בעבודותיו את השפעת המוזיקה על המערכת הרגשית של האדם. הוא הניח שמקורה של המוזיקה והשפעתה הבלתי אמצעית נובעים מן התקופה הטרום-מילולית של האדם – תקופה בה התקשורת בין התינוק לבין סביבתו אינה יכולה עדיין להתנהל באמצעות הדיבור, ולכן הצלילים מהווים מקור חשוב לתקשורת. בהמשך ביסס נוי את השפעתה של המוזיקה על פנייתה אל העולם של "התהליכים הראשוניים" – התהליכים שמאפיינים את העולם הבלתי מודע של האדם (המופיע בין השאר בחלומות). נוי עסק באופן בו המוזיקה מאפשרת לאדם להכיר ברגשות שהמלחין מבקש להביע בפניו, ובנוסף מעוררת בו רגשות גם אם אינם תואמים את הרגשות שהמלחין חש כאשר כתב את יצירתו או הרגשות שרצה להביע בפני המאזין.
נוי הבחין בשלוש דרכים שמלחינים משתמשים בהן כדי ליצור במאזינים היענות רגשית:
ככל שיצירה אמנותית מעוררת פעילות אקטיבית מצד המאזין או הצופה, האדם מפעיל לא רק תפקודים קוגניטיביים (תהליכים משניים) אלא גם תהליכים ראשוניים, כלומר האדם מפעיל אזורים במוח שהם רדומים כל עוד הוא עוסק רק בפעילות קוגניטיבית. בנוסף, ההנאה מן ההאזנה למוזיקה הולכת וגדלה ככל שהמוזיקה מצליחה להפעיל תפקודים שנותנים לאדם תחושה של עצמי בעל ערך. ככל שהמאזין מצליח למצוא את התפתחות קו היצירה, את התפתחות ושינוי הקווים המלודיים וכו', הרי שהמאזין מרגיש את עצמו כמוקד של עשייה, כמוקד של התרחשות שמקנה לעצמיותו משמעות ואף כוח.
התהליכים הנורמליים של תחזוקת ה"עצמי" – וביטוייהם באישיות ממוקדת העצמי, בחלום, באמנות וביחסי היחיד והקבוצה.
ב-1995 החל נוי לפרסם סדרת מאמרים בנושא הפסיכואנליזה של העצמי שהופיעו בכתב העת לפסיכותרפיה "שיחות". נוי הציע ניסוח תאורטי התואם הן לגישות התאורטיות העדכניות בנושא העצמי, והן לצרכים הקליניים. בהתייחסו לפרויד הראה שהישגו של פרויד היה שילוב במודל פשוט יחסית הן את ההיבט האובייקטיבי – האני כמכשיר מעבד מידע, המווסת ומכוון התנהגות, והן את ההיבט הסובייקטיבי – האני כחוויה של עצמי, המתמרן בין לחצי היצרים לבין דרישות הסביבה וצווי המצפון. לדעת נוי, "העצמי כמושג חוויתי" הוא העומד להפוך כיום לזרם המרכזי בפסיכולוגיית העצמי. האחר, למשל המטפל, יכול להתחבר לתחושות אלו דרך האמפתיה.
נוי פיתח תאוריה הגורסת שהצורך ליצור ולתחזק תחושת עצמי מלוכד (Cohesive self), הנמצא בקשרי גומלין עם הזולת והחברה, הוא מן המשימות המרכזיות של האני, ומהווה מוטיבציה חשובה המניעה את הפעילות הנפשית וההתנהגות. כלומר ה"עצמי" חווה, ה"אני" מבצע. תחושת הלכידות, המורכבת מתחושת רציפות בזמן ותחושת אחדות בחלל, היא תנאי לבריאות ולאיזון נפשי; הצורך לחוש שלמרות ההשתנות הדינמית המתמידה במצבי רוח, דעות ומחשבות, יש לכל שרשרת הגיונית של סיבה ותוצאה, שרשרת בעלת משמעות מן העבר דרך ההווה אל העתיד. לכן נוי טוען שאין לדבר על "דימוי עצמי" כתמונה סטטית, אלא על "סיפור עצמי", נראטיב, שבו כל הקורה, כל הדמויות והאירועים, מתקשרים לפי איזו חוקיות פנימית. זאת בהשוואה לעצמי מופרע (disintegrated / fragmented self) שמופיע כעלילה בעלת מבנה לקוי, חסרת סדר הגיוני.
לדברי נוי, מלאכת הארגון מתבצעת באמצעות 4 סוגי תהליכים: א. הקניית משמעות. ב. התבוננות עצמית. ג. פעילות מנגנוני הגנה. ד. קיום יחסי אובייקט. התהליכים בחלקם מודעים ובחלקם לא מודעים. כמו כן, קבלת תחושת עצמי מלוכדת מותנית ביכולת האני ליצור אינטגרציה בין פעילות לפי תהליכים ראשוניים ותהליכים משניים.
בחוקרו את התפתחות התהליכים הקוגניטיביים הראה נוי כי שש תכונות המאפיינות את האדם ותרבותו (היכולת להשתמש בשפה, ליצור אמנות, לפתח מדע, לשכלל שיטות חינוך, לחוש אמפתיה ולציית לחוקי מוסר) התפתחו הודות לכושר החשיבה הרפלקטיבית, כלומר הודות ליכולת של העצמי להתבונן בעצמו.