ז'אן למד בנעוריו בגימנסיה צרפתית בעיר מולדתו ולאחר מכן השלים תואר במשפטים מהמכללה הצרפתית בקהיר. בהמשך נסע ללימודי פילוסופיה, מזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. בעודו באנגליה התחבר לחוגים ספרותיים וחברתיים שכללו אישים כגון הסופר האנגלי גרהם גרין, הפילוסוף הידוע ברטראנד ראסל והמשורר ת"ס אליוט. דה מנשה תרגם לצרפתית כמה מיצירותיהם של ראסל ואליוט, כמו גם מהיצירות של המשורר האנגלי הקלאסי ג'ון דאן והמשורר היהודי-גרמני המומר מקס שלר. אישיות נוספת שדה מנשה שמר על קשר קרוב איתה היה הפילוסוף הצרפתי הקתולי ז'אק מאריטן , שאשתו היהודיה המירה את דתה לקתוליות. רבים מחבריו הקרובים של דה מנשה בתקופה זאת היו מומרים חדשים לקתוליות, מה שלימים השפיע עליו להמיר את דתו גם כן בשנת 1926.
לאחר שהשלים את לימודיו באוקספורד נסע ללמוד באוניברסיטת הסורבון בפריז מזרחנות ופילוסופיה והשלים דוקטורט. הוא שלט היטב ב-15 שפות, כולל שורה של שפות אירופאיות, עברית, סורית ופרסית פהלוית.
בעודו סטודנט בפריז, עוד לפני שהמיר את דתו, דה מנשה גילה עניין רב בנושאים יהודים ופיתח אהדה גדולה לציונות. בהוראת חיים ויצמן, ידיד משפחת דה מנשה, הוא אף מונה למזכיר ההתאחדות הציונית בז'נבה. הוא המשיך להביע עניין בסוגיות יהודיות גם לאחר שהמיר את דתו. בשנה לאחר שהוטבל לקתוליות הוא שקד על כתיבת ספרו על תנועת החסידות היהודית ("Quand Israel aime Dieu", 1931), שהיה, לפי אדריאן הייסטינגס . בשנת 1928 פרסם ספרון אוהד על הציונות בשם "'Situation du sionisme", שנותן הצדקות תאולוגיות נוצריות לתנועה הלאומית היהודית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא סייע לחברו היהודי אמיל בנבניסט להימלט לשווייץ.
עם זאת, דה-מנשה היה לקתולי אדוק. בתחילת שנות ה-30 הוא הצטרף למסדר דומיניקני בבלגיה, ובשנת 1935 הוסמך רשמית בתור כומר. הוא היה לפעיל בתנועת ההתחדשות הנאו-תומיסטית (על שם תומאס אקווינס) של הכנסייה הקתולית לאחר מלחמת העולם השנייה. כנציג קתולי דה מנשה פעל למען יחסים טובים יותר בין הכנסייה ליהודים. הוא היה אחד מ-9 הנציגים הקתולים בוועדה יהודית-נוצרית משותפת בשווייץ בשנת 1947 שנועדה, כתגובה לשואה, ללמוד את המניעים לאנטישמיות נוצרית ולהילחם בה.
דה מנשה היה פרופסור למזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת פריבור בשווייץ בין השנים 1936–1948 והעביר סמינרים במקביל גם באוניברסיטת הסורבון. בשנים 1949-1970 היה למנהל האקדמי של המכון היישומי ללימודים מתקדמים בפריז. הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות שונות, כולל באוניברסיטת הרווארד ופרינסטון בשנים 1954-1955.
לאורך חייו דה מנשה פרסם קורפוס גדול של ספרים, מאמרים ותרגומים על נושאים מגוונים, אך במיוחד נודע כמומחה בעל שם ללימודים איראניים - הזורואסטריות, החוק הסאסאני, אסכולת המועתזילה, מזדאיזם, בלשנות פרסית ועוד.
פרסומים נבחרים.
ספרים
מאמרים
תרגומים
למוח של הימלר קוראים היידריך
ריכרד קורהר
ריכרד קורהר (בגרמנית: Richard Korherr, 1903, רגנסבורג - 1989, בראונשווייג) היה פקיד באס-אס ומומחה לסטטיסטיקה, מחבר דו"ח קורהר על התקדמות "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית".
חייו.
קורהר היה עובד המשרד לסטטיסטיקה של הרייך, יושב-ראש מועצת החברה הממלכתית 'רייך ומולדת' (Reich Und Heimat) ומחבר ספרים אקדמיים וספרות פופולרית בנושא תורת הגזע. בתקופת השלטון הנאצי היה קורהר חבר המפלגה הנאצית ומנהל המדור לסטטיסטיקה ומדיניות דמוגרפיה במטהו של רודולף הס. מ-1940 היה קורהר מפקח ראשי במשרד הסטטיסטיקה של היינריך הימלר ובין תפקידיו עיבד את נתוני "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית" תוך שהוא נעזר בפקיד של "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה" ובחומר שסיפקו פקידיו של אדולף אייכמן בדו"ח שאותו כתב ועדכן בין השנים 1943-1944. במשפטו הודה אייכמן שמדורו נעזר בדו"ח קורהר לשם תכנון ההשמדה.
לאחר המלחמה לא הובא דו"ח קורהר כראייה במשפטי נירנברג. קורהר ניסה להמעיט בערך עבודתו, וטען שלא הבין את משמעותה לגבי רצח היהודים. הוא היה פקיד במשרד האוצר במערב גרמניה ומרצה באקדמיה לכלכלה ומדעי החברה בנירנברג. בשנות החמישים פורסם ספרו של ג'רלד רייטלינגר על "הפתרון הסופי" ובו פרטים על דו"ח קורהר. כתוצאה מכך, ב-1961 פוטר קורהר ממשרתו. מעדויות שנאספו בשנות השבעים עולה כי קורהר ידע על השמדת היהודים, ואף טען שעובדה זו הייתה ידועה בגרמניה בתקופת השואה.
לקריאה נוספת.
Karl Heinz Roth and Götz Aly, The residue-free detection. People counting, identifying, screening, sorting under National Socialism. Rotbuch Verlag Berlin 1984, revised edition Fischer (Tb), Frankfurt 2000,
ע'אדה א-סמאן
ע'אדה אחמד א-סמאן (בערבית: غادة السمان; ילידת 1942), סופרת, משוררת ממוצא סורי. נחשבת לאחת הסופרות הבולטות בתקופתה, לצד קולט ח'ורי ולילה בעלבקי. יצירותיה תורגמו ל-17 שפות.
ביוגרפיה.
חייה.
ע'אדה א-סמאן נולדה בדמשק למשפחה בורגנית והיא קרובת משפחתו של המשורר הסורי הידוע ניזאר קבאני. אביה, ד"ר אחמד א-סמאן, סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הסורבון בכלכלה פוליטית והיה נשיא האוניברסיטה הסורית ושר החינוך של סוריה. הוא היה איש ספר ואינטלקטואל, שהתעניין בעיקר בספרות הערבית הקלאסית. ע'אדה הושפעה ממנו רבות אחרי שאמהּ, סלמא רויחה, מתה בעודה ילדה. זה השתקף בהרבה אספקטים באישיותה ונתן גיוון לדרך החשיבה שלה, שבמהרה הביא להתנגשות עם החברה הדמשקאית השמרנית. תוצאת התנגשות זו הייתה הוצאתו לאור בשנת 1962 של מקבץ סיפוריה הראשון, נושא הכותרת "עיניך גורלי".
ע'אדה א-סמאן היא בוגרת אוניברסיטת דמשק לתואר ראשון בספרות אנגלית (1963), ומחזיקה תואר שני בתיאטרון האבסורד מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות. היא עבדה כעיתונאית ובמהרה הפכה לכוכבת בתקופת הזוהר התרבותית בביירות.
א-סמאן התחתנה בסוף שנות ה-60 עם ד"ר בשיר אל-דאעוק, בעל בית ההוצאה לאור "דאר אלטליעה". נולד להם בן יחיד בשם חאזם. נישואים אלה הכו בתדהמה את חוג מכריהם בגלל השוני המהותי ביניהם מהאספקט האישי והרעיוני. אל-דאעוק היה נצר למשפחת דאעוק המיוחסת בביירות ובעל נטיות "בעת'יסטיות" מוצהרות, בעוד שהיא הייתה ליברלית, ועל אף השוני ביניהם, ע'אדה תמכה בבן זוגה בזמן שלקה בסרטן ונאבק על חייו ונישואים אלה החזיקו מעמד עד יום מותו ב-2007.
בשנת 1967, לאחר התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים, כתבה א-סמאן מאמר נוקב ומפורסם בשם "נושא את קלוני ללונדון". א-סמאן נזהרה מהשימוש שנעשה במושגים מוחלטים בעולם הערבי המגבילים את החשיבה של האומה הערבית והמביאים עד כדי תרדמת אינטלקטואלית; אחד ממושגים אלה היה "נכסה" (תבוסת 67').
לאחר מכן הקימה ע'אדה א-סמאן בית הוצאה לאור משלה ("ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור"), שבו קיבצה והוציאה את כל יצירותיה וגם קיבצה את כל מאמריה שלא פורסמו בכותרים אחרים לפני כן, תחת הכותר "יצירות לא גמורות" ותשעה ספרי שירה שכוללים בתוכם את ארכיב ע'אדה א-סמאן ה"לא מפורסם", המופקד באחת הכספות בבנק בשווייץ. בארכיון נמצאים, בין היתר, התכתבויות שהיו אמורות להתפרסם "במועד המתאים", בגלל החומרים הצהובים מעברה כאושיה חברתית תרבותית בחיי הלילה של ביירות בשנות השישים. במיוחד קשריה הרומנטיים עם נאסר אל-נשאשיבי, עיתונאי פלסטיני, והמשורר המנוח כאמל נאסר והתכתבויותיה עמם.
אחד האירועים, בשנת 1992, גרם לרעידת אמות הסיפים בחוגים הספרותיים והפוליטיים, כשאל-סלמאן פרסמה מכתבים רומנטיים שקיבלה מע'סאן כנפאני, אחת מאושיות התרבות הפלסטינית, מכתבים שמוענו אליה בשנות השישים בזמן שניהלה איתו רומן סוער וגלוי. בעקבות פרסום המכתבים הואשמה ע'אדה בחבירה למזימה כנגד הסוגיה הפלסטינית.
נכון לשנת 2014, חיה ע'אדה בפריז ועדיין כותבת טור שבועי (פינת "רגע של חופש") בעיתון אלחואדית', אחד העיתונים הערביים הרואים אור בלונדון. היא עומדת בתוקף בסירובה לנהל כל ראיון טלוויזיוני, סירוב שהחל באמצע שנות ה-70 כשגילתה שהמראיינת שלה בטלוויזיה המצרית לא קראה ולו אף אחת מיצירותיה.
השכלתה וספרותה.
עקב כך, יצא לאור ב-1965 מקבץ הסיפורת השני, "אין ים בבירות". לאחר מכן עקרה לאירופה ושימשה ככתבת ברוב בירות אירופה. היא לא זנחה את המפגש התרבותי עם תרבות המערב, בעיקר את הספרות שסייעה לגבש את זהותה וייחודה הספרותי, שהתבטא במקבץ השלישי שהוציאה בשנת 1966 תחת השם "ליל הזרים", שזכה ביקורת חיובית מגדול המבקרים, מחמוד אמין, שהכיר בייחודיות שלה. על אף גישתה הליברלית-מערבית, נטתה א-סמאן מדי פעם לאידיאלים סוציאליסטים, שהיו די פופולריים לתקופה בערים ברחבי העולם הערבי, ואף ביקרה בעדן שבתימן בתקופה המרקסיסטית וכתבה על כך מאמרים.
בשנים אלה א-סמאן לא פרסמה דברים, אך התקרבה יותר לבעיות החברתיות וחיברה כתבות עיתונאיות.
ב-1973 חיברה את הקובץ הרביעי תחת השם "פרידת הנמלים הישנים", קובץ שנחשב לאחד החשובים והמעמיקים בקבציה, שבו תיארה את דילמת האינטלקטואל הערבי - הפער בין הגותו להתנהגותו.
בסוף שנת 1974 הוציאה את הנובלה "ביירות 75", שבה תיארה את הדיכוטומיה בין הראייה "הוורודה" של ביירות כ"שווייץ של המזרח התיכון", לבין ביירות "השחורה" והמעוותת. נובלה זאת הייתה מעין נבואה למלחמת האזרחים העקובה מדם שפרצה חודשים ספורים אחרי פרסומה.
ב-1977 הוציאה א-סמאן את "סיוטי ביירות" וב-1986 את "ליל המיליארד". ב"נשף תחפושות למתים" (2003) שבו חזרה וניבאה עד כמה המצב בלבנון נפיץ.
כתיבתה הספרותית.