ב-2 במרץ 2007 הופיעה הלהקה לראשונה באופן רשמי ב"דום 41" במנהיים. נבדה טאן הופיעה בקונצרט ה"אוויר הפתוח" (open air) הגדול ביותר בקיץ 2007, קונצרט ושמו schau nicht weg! (אל תסתכל אחורה!), שאורגן על ידי "בראבו" ו"ויוה", נגד אלימות בבתי ספר. מועד הקונצרט היה ב-25 באוגוסט 2007, לפני ה"ברנדנבורגר טור". יותר מ-50 ידוענים באו כדי לתמוך באירוע. בקהל היו 119,000 אנשים, נבדה טאן היו אחת מ-8 הופעות ראשיות, השבעה האחרות היו: "להפי", "שרה קונור", "בושידו", "מונרוז", "ג'נטלמן", "מיה", ו"US5".
במהלך קיץ 2007 הם הופיעו בקונצרט בפריז, צרפת, ובשל מספר רב של מעריצים הם חזרו למספר הופעות נוסף באוקטובר.
הצלחה במצעדים.
הלהקה הופיעה לראשונה בהצלחה במצעדים הגרמניים: הסינגל הראשון של הלהקה: "Revolution" ("מהפכה"), נכנס למצעדים במקום ה-#15, אלבום הבכורה "Niemand hört dich" ("אף אחד לא שומע אותך"), הגיע למקום ה-8# במצעד האלבומים והדיוידי שלהם "Niemand hört dich - Live" נכנס למקום ה-10# במצעד הדיוידי. הלהקה נהפכה כל כך פופולרית בתקופה כל כך קצרה תודות לתמיכה העצומה שקיבלו ממגזין "בראבו" ומערוץ הטלוויזיה הגרמני "ויוה".
סיבוב ההופעות של נבדה טאן 2007.
סיבוב ההופעות הראשון של נבדה טאן היה אמור להתקיים מאוקטובר לנובמבר 2007, אבל מכשולים הופיעו כבר בהתחלה, כאשר מופע התמיכה שלהם עבר תאונת דרכים. אז, בסוף אוקטובר הם עברו תאונה בדרכם ל-"סלה" (Celle). כולם ישנו חוץ מדייוויד, שהיה היחיד שנפגע. דייוויד גם אמר שהוא נכנס לשוק מהתאונה אך מהר מאוד יצא בריצה מהאוטובוס כדי לבדוק אם האישה שהתנגשה במכונית הייתה בסדר ושום פציעה מסוג כלשהו קרתה לה. הוא גם אמר שהוא היה שמח משום שלא היו פציעות חמורות וכולם היו בסדר. הוא שוחרר מבית החולים מאוחר יותר באותו היום עם שריטות קלות על פניו, ועדיין בקונצרט הבא הוא ניגן. אך היו בעיות אחרות: היה צריך לתקן את האוטובוס, וחלק מהציוד נפגע. אך סיבוב ההופעות בהחלט היה צריך להיפסק כאשר אצל פרנקי אובחנה דלקת גרון. עד לזמן זה רוב חברי הלהקה אוחנו עם שפעת, כתוצאה מכך היה על סיבוב ההופעות להסתיים בדצמבר 2007 בעוד הכרטיסים הישנים היו עדיין בתוקף.
תוכניות לעתיד.
הלהקה הודיעה למגזין "בראבו" שהם לא ייקחו פסק זמן מעסקי המוזיקה והם עדיין נמצאים בסטודיו, עובדים על שירים חדשים לאלבומם השני. הם אמרו שהסגנון שלהם הולך להפוך אפילו יותר כבד. האלבום השני ( לראשונה תחת השם "פאניק"-"Panik"), ישוחרר בקרוב. לינקה אמר בראיון שהם ירצו לערוך את סיבוב ההופעות הבא שלהם תחת השם פאניק בכל אירופה במהלך 2009.
דוד קסלר
דוד קסלר (ביידיש: דוד קעסלער; 1860 - 14 במאי 1920) היה שחקן בולט בתקופה הגדולה הראשונה של תיאטרון יידיש. היה שחקן דרמטי בניו יורק. הוא היה השחקן המוביל הראשון שוויתר על מוזיקת רקע בהצגות בהן שיחק.
ילדות ונעורים.
נולד וגדל בקישינב מולדובה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא ברח אחרי התעללות של המלמד שלו מן החדר והתחיל למכור סדקית ברחובות קישינב תוך כדי שירה. בגיל ההתבגרות התחיל לעבוד בחנות בגדים, עבודה שלא מצאה חן בעיניו. קסלר נהג ללכת לשמוע דרשנים שונים. אותו לא עניין מה הם אומרים אלא הצורה בה הם מעבירים את המסר שלהם. הוא ראה בדרשנים סוג של שחקנים. ההצגה הראשונה אותה ראה הייתה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בכיכובו של אבא שיינגולד. מאותה הצגה נהג ללכת הרבה לתיאטרון וגם אל מאחורי הקלעים. אחרי שלהקתו של שיינגולד נסעה הוא אסף חבורה של נערים ונערות והתחיל לשחק אתם באורוות הפונדק של אביו במחזות אותם הוא אלתר כשהוא משתמש בקטעים של מה שראה בהופעות של שיינגולד.
אביו התרגז על השיגעון שלו ואיים להוציא אותו מהבית.
ב- 1881 כתב עבורו סטודנט לרפואה בשם גלר, שזיהה בו ניצוצות של כישרון מחזה בשם מעכטשע דער שדכן (מֶחטשֶה השדכן) אותו הוא העלה עם בני החבורה שלו באולם שמחות. בעקבות הביקורת הטובה בעיתונות המקומית הזמינו אותו להופיע עם המחזה בעיר אחרת. הוא התפטר מהחנות בה עבד והחליט, בעקבות כך, להפוך לשחקן מקצועי .
התחלת הקריירה כשחקן.
הוא ניסה להתקבל ללהקתו של ישראל רוזנברג. יעקב אדלר מספר שהוא ראה בחור צעיר בן 18 בערך בעל כתפיים וצוואר של שור ופנים זועפות. הוא הציג בפניו את הקטע מתוך המחזה ה"מצליח" שלו. קהל השחקנים פרץ בצחוק גדול על המשחק. היות שהיה לו קול טוב הסכים רוזנברג לקבל אותו כניצב אבל בסופו של דבר הלהקה עזבה את קישינב בלעדיו.
ב- 1882 הוא התקבל ללהקתו של יידל גולדפדן (אחיו של אברהם גולדפדן). בתחילה הוא היה סטטיסט אבל התקדם אחרי זמן מה והתפקיד הראשון שלו היה מאקס במחזה שני קוני-למל. עם הלהקה הוא נדד ברוסיה ורומניה. כאשר הוריו שמעו שהפך לשחקן הם ישבו עליו שבעה
ב- 14 בספטמבר 1883 אסרו השלטונות הרוסיים על תיאטרון יידיש בכל רחבי האימפריה. כתוצאה מכך ארגנו זיגמונד מוגולסקו ומשה פינקל במהירות שחקנים ללהקה, ביניהם קסלר, ונסעו לרומניה. בשלוש השנים בהן שהתה הלהקה ברומניה הם סבלו ממחסור ואפילו מרעב. השהות ברומניה והחיפוש המתמיד אחר כל חומר אותו יוכלו להציג גרם לקסלר, שהיה בראשית דרכו האמנותית, נזק. "הוא חש מנותק מהכל, בלי קרקע יציבה מתחת לרגליו, בלי מורה אלא ריצה חסרת משמעות בעולם".
בתחילת דרכו האמנותית הוא שיחק עם הרבה פתוס ותיאטרליות מוגזמת, אבל למרות זאת הכירו ביכולת הטמונה בו
אמריקה.
אחרי נדודים רבים וחוסר יכולת להרוויח החליטה הלהקה, כמו אחרות, להגר לאמריקה. מוגולסקו ופינקל היגרו ראשונים וביולי 1886 הביאו לארצות הברית את כל הלהקה. ההופעות הראשונות שלהם היו באופרטות כחול הזקן ופריקולה (La Périchole) מאת ז'אק אופנבך. הקהל הגיע כדי לראות את מוגולסקו שהיה מפורסם כבר, אבל התרשם מאוד מקסלר השחקן הלא ידוע עדיין.
ב- 1887 הגיע לניו יורק גולדפדן. מנהלי בית האופרה הרומני (ביתו של תיאטרון יידיש באותו זמן) רצו שהוא ינהל אותו אבל השחקנים החשובים ביותר בתיאטרון הזה כמו מוגולסקו, קסלר ופיינמן מתנגדים לגולדפדן. הם עוזבים את התיאטרון וגולדפדן נאלץ לגייס שחקנים חדשים ללהקה.
קסלר שאף לשחק תפקידי אופי אבל בשנים הראשונות בארצות הברית נאלץ לשחק במחזות שונד אותם תיעב. הוא עשה כל מאמץ למצוא מחזות שיש להם ערך אמנותי. לואיס היימן ששיחק איתו שנים רבות מספר: "כאשר קסלר היה חותם חוזה עם תיאטרון בו הוא יוכל לשחק בחזות טובים יותר, אותם אהב, הוא היה מגיע בריצה עליז ומתנשק אתנו מרוב שמחה על שיוכל לשחק תפקידים אנושיים".
לא רק לקסלר נמאס ממחזות השונד אלא גם לשחקנים הטובים האחרים באותה תקופה. כל שחקן בחר לו את המחזאים הטובים שאת המחזות שלהם הוא העדיף לשחק. קסלר בחר את הרמן זודרמן. השאיפה לשחק במחזות טובים הייתה כה חזקה עד שהשחקנים היו מוכנים לשחק בפני אולמות ריקים למחצה ובלבד שהתפקידים שלהם יהיו בעלי ערך
קסלר שמע על סטניסלבסקי והתלהב מאוד מהשיטה שלו. בעקבות סטניסלבסקי הוא החליט לשחק יותר בצורה טבעית ולהדגיש ופחות בתיאטרליות
אחד המחזות בהם שיחק קסלר ב- 1892 היה מולדת מאת הרמן זודרמאן. על משחקו במחזה הזה כתב בועז יונג: "קסלר היה בתפקיד זה (של האב במחזה) כל כך גדול עד שניתן להשוות אותו עם כל שחקן בכל שפה בעולם. ראיתי את השחקן הרוסי הגדול בראוויץ' בתפקיד הזה וקסלר היה באותה דרגה כמוהו אם לא יותר.
תיאטרון משלו.
ב- 1891 נפרדו קסלר ופיינמן ממוגולסקו והקימו תיאטרון משלהם שהתמקם בבנין תיאטרון תאליה (טאליא טעאטער) בלואר איסט סייד. היה זה התיאטרון היהודי הגדול ביותר בעיר והוא הכיל 3,000 מקומות ישיבה.
התוצאה מפירוד זה הייתה תחרות קשה מאוד בין שני התיאטראות שגרמה לנזק לשניהם. המסקנה הייתה שהם צריכים לאחד כוחות. יעקב אדלר עזב את התיאטרון הקטן שלו והצטרף לקסלר וטומשבסקי. אבל היריבות והקנאה בין השחקנים לא פסקה גם כשהיו יחד. קסלר היה מוכן לראות באדלר יריב ראוי לו אבל לא היה מוכן לראות בטומשבסקי (שאהב לשחק תיאטרון שונד) שחקן טוב. בסופו של דבר הם נפרדו ושנים רבות לא שיחקו יחד.
תקופה חדשה.
תקופה חדשה בחייו המקצועיים של קסלר התחילה עם ההצגה של יעקב גורדין שלמהקה שאַרלאַטאַן ב- 1896. עד אז נאלץ לשחק בתפקידים אותם לא אהב במחזות אותם לא העריך.
בהתחלה התחלקו בתפקיד קסלר ואדלר. כשאחד שיחק את שלמהקה שיחק השני את המאהב מישה. אבל תוך זמן קצר התברר שקסלר מתאים לתפקיד הראשי יותר. אושרוביץ' כותב על קסלר בתפקיד הזה: "בתפקיד של שלמהקה שארלאטאן הראה קסלר את הפלא שבלקיחת מחזה לא מוצלח ולהציב אותו על בסיס איתן ברפרטואר של התיאטרון ביידיש ... הוא הצליח בתפקיד הזה ליצור אדם אפילו בזמן שהוא מדוכא הוא מתבונן באירוניה על אחרים; אדם שצוחק בזמן שהוא מר נפש, אדם שבוכה רק בזמן שאף אחר לא רואה".
ב-29 באוגוסט 1898 הייתה הצגת הבכורה של המחזה "מירל'ה אפרת" מאת גורדין (מחזה אותו מעלים עד היום גם ביידיש וגם בעברית) כשקני ליפצין משחקת בתפקיד מירל'ה וקסלר בתפקיד יוסלה.
ב- 1899 הוא משחק במחזות של זיגמונד פיינמן. באותה שנה הוא גם מעלה את המחזה די שחיטה מאת יעקב גורדין.
בעונה של 1900-1899 הוא מעלה את המחזה של גורדין סאפו כשהוא בתפקיד אפולו וברטה קאליש בתפקיד סאפו.