בשלבים מתקדמים של הלחימה, צרפת, שהייתה השליטה הקולוניאליסטית הקדומה של צ'אד, שלחה כוחות רבים במטרה למנוע את ניסיון ההשתלטות על העיר. הגעת הכוחות הצרפתים מנעו מהלך עקוב מדם שעלול היה להתפתח לאירוע עם אלפי הרוגים. שני קברים המוניים ממוקמים בפרברים הדרומיים-מזרחיים של נג'מנה ובנקודה נידחת בסמוך לפרלמנט, שם בוצע מארב של כוחות הממשלה למורדים. הדיווחים על מספרם של ההרוגים באותם קברי אחים אינם בהירים. בקבר הפרברים הדרום-מזרחיים דווח על 102 גופות (אם כי לא ברור האם גופות אלו הם רק של המורדים או גם של כוחות הביטחון הצ'אדים). בקבר האחים שבסמוך לפרלמנט, דווח על 45 גופות של הרוגים שמצאו את מותם בבית החולים המרכזי הסמוך. בכל אופן קברים אלו משמשים עדות חזקה לאופיו הקשה של הקרב על נג'מנה.
ב-14 באפריל 2006, בעקבות הקרב על נג'מנה, ניתקה צ'אד את היחסים עם סודאן באופן חד צדדי. וזאת, על אף ששתי המדינות חידשו את התחייבותן לגרש מורדים משטחן בחודש יולי 2005, והחזירו את היחסים הדיפלומטיים באוגוסט. ההתקפה של אפריל הזיקה מאוד ליחסים בין המדינות.
הקרב השני של נג'מנה:
קרב זה החל ב-2 בפברואר 2008 כאשר כוחות מורדים המתנגדים לשלטונו של נשיא צ'אד המכהן אידריס דבי, נכנסו לנג'מנה, לאחר שעשו את דרכם לבירה במשך שלושה ימים. תחילה, הצליחו המורדים להשתלט על העיר וכבשו חלקים גדולים ממנה תוך תקיפת ארמון הנשיאות המבוצר. לאחר יומיים של לחימה וחוסר ההצלחה בניסיונות לכבוש את הארמון, נסוגו כוחות המורדים מזרחה אל מחוץ לעיר.
המתקפה על עיר הבירה והארמון הייתה חלק מניסיון המורדים להחליף את שלטונו של אידריס דבי. רבים מן המורדים בהתקפה זו היו בעלי-ברית קודמים של הנשיא אידריס דבי, שהאשימו אותו בשחיתות כנגד בני שבטו ועמו. מתקפה זו כללה כ-4000 מורדים אשר זהותם השתנתה לאורך תקופת הלחימה, ואשר כללו את קבוצות המורדים - UFDD, UFD, RFC שהתאחדו לצורך מאבק זה.
מאות נהרגו בקרב וכ-30,000 הפכו בעקבותיו לעקורים. גם קרב זה נבלם בידי הכוחות הצרפתים אשר הגנו על שלטונו של אידריס, וזאת באמצעות הספקת מודיעין ותחמושת לכוחות הביטחון של הממשלה. בנוסף, גם בקרב זה השתתפו לוחמי JEM (מליציה של מורדים סודנים בתמיכת ובמימון של אידריס דבי), כשהם מנסים לבלום את כוחות המורדים הצ'אדים באמצעות לחימה במזרח המדינה ומניעה של הגעת כוחות תגבור לעיר הבירה. לאחר המתקפה על נג'מנה שלחה ממשלת צרפת כוחות צבאיים רבים לשם תמיכה ושימור השלטון המקומי.
הקרב על אם דאם:
ב-7 במאי וב-8 במאי 2009 התקיים קרב סביב העיר הצ'אדית המזרחית אם דאם, בו תקפו כוחות הצבא הצ'אדים שיירה של קבוצת המורדים UFR. בקרב נהרגו 247 לוחמים של כוחות הביטחון והממשלה וכ-225 מורדים.
הקרב על אם זוהר:
התרחש ב-18 ביוני 2008 כאשר הצבא הצ'אדי תפס שיירה של כוחות מורדים בדרכם אל עיר הבירה. בימים שקדמו לכך, תקפו כוחות סודנים עמדות צ'אדיות הסמוכות לגבול, והמורדים עברו דרך כפרים בצד המזרחי של הגבול. הצבא הצ'אדי ערך למורדים מערב בסמוך לעיירה אם זוהר במהלכו נהרגו 150 מורדים ונתפסו 20 מהם, תוך הכרעת הלחימה בידי השלטונות .
תוצאות המלחמה.
במהלך הלחימה עצרה הממשלה, באופן שרירותי, אזרחים שהיו חשודים כמורדים (לעיתים קרובות מעצרים אלו התבצעו על בסיס מוצא אתני) והעמידה אותם לדין. עצורים אלו עברו עינויים קשים מאוד והוחזקו בבתי מעצר לא רשמיים שתנאי הכליאה בהם מהקשים ביבשת אפריקה. בנוסף, אזרחים רבים הושתקו ונשללה מהם זכות הביטוי בניגוד לחוק שנחקק ב-2007. מכיוון שמערכת המשפט הייתה חלשה עד לא קיימת, נוצר מצב של חברה ללא ענישה. חברה שבה כוחות הביטחון של הממשלה התעללו, אנסו והרגו אזרחים רבים במדינה. דוגמה לכך היא העובדה שלא התבצעו חקירות ומעצרים לאחר העימותים באם-דאם (2009) שהתבצעו בהם מקרי אונס ורצח רבים.
בסוף מלחמת האזרחים בצ'אד, בשנת 2010 המדינה הייתה במשבר הומניטארי חמור. משבר הומניטארי זה נוצר משילוב של תנאי מחיה מדבריים קשים מלכתחילה (בצורות ארוכות וחוסר במקורות מזון) ותקופות ממושכות של לחימה. אזרחים ופליטים רבים נותרו ללא כל רכוש, בית או מצבור של מזון ומים. המלחמה גרמה לעלייה בכמות האזרחים בעלי נכויות ומחלות זיהומיות קשות. ילדים רבים נותרו ללא הורים אשר ידאגו לבריאותם ותזונתם, ומשפחות רבות נאלצו להסתדר ללא מפרנס או לחלופין לסעוד בן משפחה פצוע.
על פי נתונים של דו"ח של "congressional research service" בסוף המלחמה נכון ל-01.07.10 כשני מיליון אזרחים צ'אדים חיו ברעב חמור. בנוסף, באזור המערב הסהלי של הארץ, תוכנית המזון העולמית הזהירה כי כ-60% ממשקי הבית בצ'אד (כ -1.6 מיליון אנשים), נמצאים בחוסר ביטחון תזונתי. ארגוני סיוע מזהירים כי המצב בצ'אד הוא קריטי, במיוחד עבור אזורים מרוחקים במערב, עם נוכחות קטנה של סיוע בינלאומי. אזורים אלו הופכים ללא נגישים בתקופות גשומות ולכן משלחות סיוע הומניטריות מתקשות להגיע לאזרחים במשך תקופות ארוכות, דבר הגורם לעלייה במקרי המוות מרעב.
מעל ל-200,000 צ'אדים שהתגוררו באזור מזרח צ'אד נאלצו לעזוב את בתיהם. בנוסף לפליטים אלו, למעלה מ-340,000 פליטים מהרפובליקה מרכז אפריקה וחבל דארפור בסודאן ברחו מן האלימות במדינותיהם למחנות הפליטים שקמו בצ'אד. מחנות הפליטים הוקמו, בעזרת הניצבות העליונה של האו"ם לפליטים (UNHCR) במזרח ודרום צ'אד. כתוצאה מנוכחות דלה של כוחות ביטחון מצד ממשלת צ'אד, מחנות פליטים אלו היו יעד קל להתקפות מצד חוליות שודדים. אותן התקפות הותירו את מאות אלפי הפליטים במחנות בתת-תנאים, חוסר במזון ובתרופות. השיקום של האזור ושל הפליטים נמשך שנים רבות ועדיין ישנם נזקים רבים שלא שוקמו באזורי הלחימה בכלל, ובמזרח צ'אד בפרט. חוסר היציבות באזורי הלחימה ובמדינה כלל, השפיע גם על כ-700,000 צ'אדים שקהילותיהם ניזוקו מהלחימה ומההגירה של הפליטים הרבים.
תהליך השלום.
ב-13 באוגוסט 2007 נעשה ניסיון להסכם שלום שנחתם מול מפלגות האופוזיציה. בהסכם זה הייתה התחייבות של השלטון למערכת פוליטית דמוקרטית ונקייה משחיתות, המושתתת על בחירות הוגנות ושקופות. יישום הרפורמות הללו בסוף מלחמת האזרחים לא צלח משתי סיבות עיקריות: חוסר הצלחה במימון הרפורמות שנקבעו והשקעת משאבים בקיימים, ובביסוס כוחו של הנשיא דבי באזורי המחלוקת.
בינואר 2009 ביקשה ממשלת צ"אד מהאו"ם לפתוח בתהליך של משיכת משלחת שימור השלום במזרח צ'אד. הממשלה טענה כי ההיערכות של כוח המשימה איטית, השפעתה על האזרחים לא אחידה ושוויונית וכי חל שיפור משמעותי במצב הביטחוני במדינה. לטענת הממשלה, סיבות אלו מהוות עילה מספקת למשיכת הכוחות. ארבעה חודשים מאוחר יותר נענה האו"ם לדרישת הממשלה והכריז על נסיגה ההדרגתית של כוח המשימה עד סוף השנה. בכך העביר האו"ם למעשה את מלוא האחריות להגנה וניהול האזרחים בכל רחבי המדינה (כולל אוכלוסיות עקורים ופליטים מדארפור) לכוחות הביטחון הצ'אדיים.
הסכם השלום בין צ'אד לסודאן, שנחתם ב-15 בינואר 2010, סיכם את תנאיי סיום המלחמה. הנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים בין המדינות אפשרה את חזרתם של המורדים הצ'אדים מסודאן, פתיחת הגבול בין שתי המדינות לאחר שבע שנות הסגר, ואת הפעלת כוח צבאי משותף האחראי לביטחון הגבול. בפברואר של אותה שנה ביקר נשיא צ'אד, אידריס דבי בח'רטום, בירת סודאן, לראשונה מזה שש שנים. ביולי 2010 התארח בצ'אד נשיא סודאן, עומר אל-בשיר. למרות הסכם השלום עם סודאן והפסקת האש שהוכרזה עם המורדים, ממשלת צ'אד המשיכה לתקוף אזורים וקבוצות אזרחים המזוהות עם המורדים במזרח המדינה. יתר על כן, פשיעה, חטיפות, גנבת מכוניות ומעשי שוד מזוין אשר כוונו לסוכנויות הומניטריות שהוצבו באזור בזכות הסכמי השלום, הביאו לנסיגה זמנית של סוכנויות אלו מהמדינה.
לנצ'יה ג'וטה
לנצ'יה ג'וטה (באיטלקית: Lancia Jota) הם סדרות משאיות, וסדרת אוטובוסים מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה, אשר יוצרו בין השנים 1915–1935.
דגמי "לנצ'יה ג'וטה" נבנו במספר תצורות של "בסיס גלגלים" (מ-3,000 מ"מ ועד 5,180 מ"מ).
נרות היפוך
תבניות נרות ההיפוך הם מושג בשוק ההון שמתייחס לניתוח טכני של תנודות מניות בבורסה. מטרת תבניות נרות ההיפוך היא לחזות, בתנאים מסוימים, תנועות בשערי המניות ואף להצביע על שינוי במגמת המניות.
אטימולוגיה ורקע.
תבניות נרות ההיפוך הן תבניות של נרות יפניים האמורות להציג או לאותת למשקיע על כיוון המגמה או שינוי מגמה, ממגמת עלייה למגמת ירידה וממגמת ירידה למגמת עלייה.
נר היפוך מוגדר כנר שנמצא על רמה חשובה כמו תמיכה והתנגדות או רמות פיבונאצ'י . רק אם הוא נמצא על רמה חשובה לנר יש חשיבות.
מצב זה מאותת על אפשרות להיפוך מגמה. אם מזהים לדוגמה נר היפוך על רמה שהפכה מהתנגדות לתמיכה זאת הנקודה שהסוחר מזהה אפשרות לכניסה לעסקה.
כאשר יהיה נר היפוך ואחריו נר שעובר את השיא של הנר, יהיה אפשר להיכנס לעסקה ואת ההוראה לקטיעת הפסד להציב בשפל של הנר.
קיימים שני סוגים של נרות היפוך :
נר שמרמז על סיום עליות והיפוך לירידות
נר שמרמז על סיום ירידות והיפוך לעליות.
במאה ה-17 פיתחו סוחרים יפנים שיטה למסחר בשוק האורז. המטרה נקבעה לנתח את מחירי החוזים של האורז לשיטה קוראים candlesticks charting- "תרשים הפמוטים"
תרשים הפמוטים מציג את מחירי הפתיחה, את המחיר הגבוה, את המחיר הנמוך ואת מחיר הסגירה.
סוגי נרות המסמלים עליה.
נרות היפוך המסמלים היפוך מגמה מירידה לעליה: