במהלך הפקת הסרט, אולפני דיסני ערכו אודישנים פתוחים עבור דיבוב הדמות. בין השחקנים שהתמודדו על התפקיד היה רופרט אוורט, אשר אולפני דיסני החליטו לבסוף שלא ללהק מכיוון שהמפיקים חשו שאין מספיק יהירות בקולו על מנת לדבב דמות כמו גסטון; בסופו של דבר, אוורט לוהק לדיבוב דמותו של הנסיך מקסים, דמות דומה לגסטון המופיעה בסדרת סרטי שרק, תוך כדי שהשתמש בביקורת שקיבל מאולפני דיסני דאז על כך שאינו מתאים לגלם את גסטון. השחקן וזמר האופרה האמריקאי, ריצ'רד וייט, נבחר לדבב את גסטון. האודישן הראשוני שלו הוקלט לראשונה על קלטת, אשר עותק ממנו הועבר לאחר מכן לאולפני דיסני. שנים לאחר מכן, השחקן נזכר ודיבר על כיצד התמלילן והמלחין הווארד אשמן הנחה אותו לדיבוב דמותו של גסטון כפי שאמורה להישמע מבלי לומר לו בדיוק איך לעשות זאת. אף על פי שוייט לא הרגיש שיש צורך בכך שהוא "יהפוך לגסטון" על מנת לדבב את קולו, בדיעבד, הוא הודה בכך שהוא אימץ לעצמו את אישיותו של גסטון במהלך הדיבוב. הכתב דייב קהר מ"שיקגו טריביון" השווה את הביצועים הווקאליים של וייט לשל השחקן הווארד קיל.
אנדראס דג'ה שימש בתפקיד האנימטור הראשי של גסטון. דמותו של גסטון הייתה הדמות הראשונה שהוקצתה לדז'ה על ידי אולפני דיסני. מכיר בכך שגסטון היה דמות יחידה במינו של אולפני דיסני, וזאת מכיוון שהוא לא נועד להפחיד הן את גיבור הסרט והן את קהל הצופים, כפי שעשו נבלים קודמים של דיסני, במקרה של גסטון, דז'ה הצהיר כי הצופים אינם מסוגלים לפענח מיד אם הדמות היא למעשה אנטגוניסט המבוסס על הופעתו החיצונית בלבד. וייט הסכים בכך שגסטון "מלא בעצמו, כמובן, אך הוא לא מרושע," עד שדעותיה וציפיותיה של בל נחקרו עוד יותר. דז'ה נאבק בתחילה עם התפיסה של עיצוב נבל נאה ויפה תואר, הוראה ספציפית ונקודתית שניתנה לו על ידי קצנברג, אך בסופו של דבר, דז'ה הבין את התפיסה יותר טוב כאשר בחן את הנושא הבסיסי של הסרט - לא להסתכל בקנקן, אלא במה שבתוכו. דז'ה הסביר כי הוא הבין את נושא הסרט מבחינה רעיונית וסיפורית, אך בהבנת הנושא מבחינה חזותית הוא התקשה, ולעיתים הוא אף התווכח עם קצנברג על השאלה אם הדמות נאה מספיק. כמה ממנהלי אולפני דיסני גם הם היססו בראשונה לגבי מראהו של הדמות. לבסוף, דז'ה התגבר על קשייו בהנפשת הדמות על ידי הדמייתו לשחקני אופרות סבון נאים, החלטה יצירתית שקצנברג אישר לבצע, ונימק זאת בכך כי
ליהוקו של וייט לתפקיד, השפיע על עיצובו של גסטון; האנימטורים התאימו את מראה הדמות לאחר ששמעו את קולו האופראי של וייט בפעם הראשונה, מה שהפך את גסטון לדמות יותר אופראית בתנועותיו, במחוותיו ובגינוניו. לדברי וייט, העיצובים המוקדמים של גסטון נראו בתחילה "הרבה יותר ברוטאליים" לפני שהאנימטורים החליטו ללכת לכיוון שונה יותר, ולבסס את הדמות על "גרסה גרוטסקית" יותר של דמות האביר על הסוס הלבן. וייט תיאר את תהליך העיצוב של הדמות כשיתוף פעולה בין שחקן לאנימטור, וייט רשם את השורות של הדמות בעוד האנימטור צייר את דמותו, וכך לסירוגין הלוך וחזור במשך כמה חודשים. תהליך זה איפשר לאנימטורים לשלב את ביצועי המשחק של וייט בדמותו של גסטון. כיוון שוייט המשיך להופיע בברודוויי באותו הזמן שבו עבד על דיבוב דמותו של גסטון עבור הסרט, אולפני דיסני התאימו את עצמם אליו על ידי שכירת סטודיו במקום בו הוא שיחק על הבמות. בספרו "Tradigital Animate CC: 12 Principles of Animation in Adobe Animate", המחבר סטיבן ברוקס ציין כי האתגר של דז'ה היה לתת לקהל לדעת שגסטון אינו אמיץ כמו שכולם אומרים שהוא... אך גם לשמור על דמותו כאיום ממשי ואמין, שכן הוא עדיין נחשב נבל.
גם אישיותו וגם מראהו הגופני של גסטון התפתחו באופן דרמטי במהלך ההפקה שנמשכה שנתיים וחצי. במקור, גסטון צויר על ידי דז'ה כדמות ברוטאלית. וייט חשף כי גרסאות קודמות של גסטון השתנו מ"שמן ומרושל" לדמות המבוססת על השחקן ארול פלין עם שפם. דז'ה שילב תכונות פיזיות של כמה מהנבלים ה"קלאסיים" ביותר של אולפני דיסני על מנת לעצב את דמותו של גסטון, במיוחד החזה הרחב והלסת המרובעת שהושאלו מדמותו של קפטן הוק מפיטר פן. אתגר מסוים שהתגלה במהלך הנפשת אופי ריאליסטי למראהו של גסטון היה הקושי לבטא דרכו רגשות מסוימים באופן שלא יגרמו לו להיראות כקריקטורה, אך באותו הזמן יגרמו לו להיראות "חי". תגובותיו של גסטון היו מוגזמות עד כדי כך שהן חרגו מהנורמה. דז'ה הצהיר כי הוא כל הזמן הלך על קו דק בהנפשתו של גסטון באופן מתוחכם, אך גם להיות מסוגל לבטא רגשות כמו יהירות, כעס ורע. על מנת להפוך את גסטון לאופי רבגוני ורב ממדי, דז'ה עמל קשות על מנת לשלב "ביטויים שונים, בעיקר סרקזם והתבטאות, שזכר האלפא הנאה מגיע אליהם לעיתים רחוקות". לדבריו של סיימון ברו מ"הוצאת דניס", דז'ה הגזים גם בפרופורציות של גסטון על מנת לעזור לקהל להאמין כי הדמות מסוגלת למעשה להתמודד עם החיה בקרב אחד על אחד. בזמן שעשה מחקר, דז'ה חיפש השראה מתושבי לוס אנג'לס, אשר תמיד מעריצים את עצמם, מתבוננים בעצמם כשהם מסדרים את שערם ומתפעלים מול המראות, והסביר כי
יצירת שיער החזה של גסטון, שנחשפת במהלך השיר "Gaston", היווה נושא ענייני בקרב האנימטורים. דז'ה תיאר את הרגעים הראשונים של הופעת שיער החזה של הדמות כ"מוזרה" בעיקר בגלל הדרך שבה שיער החזה כביכול מגיע "מבפנים החוצה". הגרסה הסופית נקבעה באמצעות תחרות, בה האנימטורים התחרו כדי לקבוע מי יוכל לעצב את שיער החזה של גסטון יותר טוב. האנימטורים השתמשו בצבעים שונים על מנת להצביע על רגשותיהם של הדמויות השונות והשתייכותם בסרט; אך למרות זאת, במספר פעמים אותו הצבע שימש למטרות מנוגדות; למשל, בעוד חליפת הציד של גסטון בצבע אדום כדי לייצג את הרוע, גלימת החורף של בל וכן הגלימה של החיה צבועים באדום כדי לייצג את הטוב. בעקבות ההצלחה בהנפשתו של גסטון, דז'ה פיתח מוניטין בהנפשתם של כמה מנבלי דיסני המפורסמים ביותר, ביניהם ניתן למנות את ג'אפר מ"אלאדין" ואת סקאר מ"מלך האריות".
אפיון.
יופי חיצוני ואישיות שטחית.
בכל העיבודים של "היפה והחיה", גסטון מתואר כאדם מאוד נרקיסיסטי, אגואיסטי ושטחי, המונע על ידי קנאה קיצונית לאהבתה של בל אל החיה ולא אליו, וכן הוא מונע מאהבה אובססיבית כלפיה. במהלך השיר "The Mob Song", גסטון משתמש בכריזמה שלו על מנת לשכנע את תושבי הכפר להסתער על הטירה של החיה ולהרוג אותו, אם כי נבלותו ורשעותו נרמזים לראשונה במהלך ניסיון הצעת הנישואין שלו לבל. סיימון ברו מ"הוצאת דניס" ייחס את נבלותו ההולכת וגוברת של גסטון ל"קנאתו הבלתי מעורערת וחוסר הביטחון שלו כלפי בל, מה שבסופו של דבר הופך אותו לאנטגוניסט של הסיפור, לאחר שהוא נכנע לבסוף ל'נסיבות חייו'". שיא הנבלות והנבזיות של גסטון משתקפת בסצנה בה הוא מנסה להכניס את מוריס למוסד לחולי הנפש, אם כי הטרנספורמציה שלו עדיין רחוקה מלהיות שלמה. ההבחנה בין גסטון לבין הנבלים ב"שלגיה ושבעת הגמדים","היפהפייה הנרדמת " ו"בת הים הקטנה", מתבטאת בכך כי גסטון, בניגוד למלכה הרעה, מליפיסנט ואורסולה, אינו עובר טרנספורמציה פיזית לפני מותו, אלא נפשית. הכתב רוברט ווקס מהאתר "Mania.com", ציין כי גסטון הוא "קטנטן" בהשוואה לנבלים אחרים של דיסני, וזאת משום שרעיונותיו ושאיפותיו נוטים להיות דומים לשל בריון בית-ספרי ממוצע, במיוחד אחד כזה שהאגו שלו מנופח על ידי האנשים סביבו; לגסטון אין רצון ידוע לכבוש את העולם, והוא חסר שאיפות מלבד רק להתחתן עם האישה שהוא נמשך אליה. לגסטון גם אין כוחות קסם או השפעה פוליטית בולטת (בניגוד לשאר הנבלים).
אהוב כמעט על כל דמות בסרט, מבוקש על ידי כל הנשים הרווקות ונחשב לכליל השלמות על ידי אוכלוסיית הגברים של העיר, מבקר הסרטים הבכיר סטיבן ד. גרידנוס הסכים כי גסטון בתחילה דומה ל"מטומטם האולטימטיבי"; מבנה הגוף של גסטון משמש כהגזמה מכוונת ל"דימוי הסטריאוטיפי של היופי הגברי"; הסופר ג'רי גריזוולד השווה את מראהו למראיהם של שחקנים כדוגמת סילבסטר סטאלון וארנולד שוורצנגר, בעוד שג'ין סיסקל מ"שיקגו טריביון" תיארה אותו כ"רוברט גולט על סטרואידים". הסופר סטיבן ברוקס השווה את הבעות הפנים המוגזמות של גסטון לאופן שבו אנשים "מביעים את השקרים שלהם כשהם מנסים להגזים". על פי הסופרת אליזבת בל, גסטון מתפקד כאנטיתזה לחיה, בכך שאישיותו מסייעת להפוך את החיה לגיבור מושך יותר, למרות שלחיה ישנם עדיין פגמי אופי. בעוד החיה לומד להשתנות ושומר על "לב הזהב" שלו למרות היותו מחריד חיצונית, גסטון מתגאה במראהו החיצוני, אך נשאר "רקוב מבפנים"; החיה מסתכנת בהידמותו לגסטון מבפנים באם הוא לא ישנה את דרכיו האנוכיות. גסטון מייצג "את ההבדל בין יופי החיצוני ליופי הפנימי", שזהו אחד מהנושאים המרכזיים של הסרט. העובדה שאופיו האכזר של גסטון אינו משתקף בחיצוניותו הנאה, רק מדגישה עוד יותר את המסר של הסרט על היופי הפנימי. המסר של הסרט מודגש אף יותר בסוף הסרט, כשעל אף שגסטון פוצע בקרב את החיה, הוא עדיין אינו מסוגל להרוג את האדם המתחיל לשגשג בתוך החיה. בסופו של דבר, גסטון הוא זה שהופך למפלצת שאותה ייצג החיה במקור, וכישלונו "להפוך לאדם אחר" מוביל בסופו של דבר למותו שלו. בה בעת, פחדנותו של גסטון מתבטאת בהחלטתו לדקור את החיה בגב מיד לאחר שהחיה מציע לו לעזוב ללא פגע.