בלקין היה בין הפעילים לשינוי שיטת הבחירות לראשי הרשויות המקומיות לבחירות אישיות. בבחירות בנובמבר 1978, שנערכו לראשונה בשיטה החדשה שכללה בחירות אישיות לראש המועצה, והתקיימו בצל המלצת המשטרה להעמידו לדין, הודח בלקין מתפקיד ראש המועצה, בגלל המעבר לשיטה החדשה. רשימתו של בלקין קיבלה 7 מתוך 15 מושבים במועצה והייתה הסיעה הגדולה ביותר. אולם בלקין עצמו זכה רק לכ-44% מהקולות ויריבו, מנחם שרמן, קיבל 52% מהקולות ומונה לראש המועצה. בלקין כרת הסכם עם נציג הליכוד שסינדל את ראש המועצה והכריח אותו להשאיר בידי בלקין את תפקיד יו"ר הועדה המקומית לבנין ערים. לקראת סוף 1979 עבר אחד מחברי סיעתו למחנהו של ראש המועצה ובכך ירדה השפעתו של בלקין במועצה. בשנת 1983, לקראת הבחירות למועצה, הודיע בלקין שלא יתמודד, הגם שימשיך ללוות את הרשימה. רשימתו זכתה בארבעה מושבים במועצה ומועמדה לראשות המועצה, גד פניני, הפסיד בסיבוב השני למשה ורבין.
בעת כהונתו החלה רמת השרון לעבור מהפך באופיה והחלה בתהליך מעבר ממושבה שבה חקלאות, לולי תרנגולות ופרדסים ליישוב עירוני.
בהמשך בלקין עבר לעסקים פרטיים ולעסקי הנדל"ן. בשנת 2003 התמודד בשנית לראשות המועצה, אולם לא נבחר.
בלקין נפטר ב-10 בינואר 2020. היה נשוי לזיוה. לזוג שלושה בנים ובהם תת-אלוף רוני בלקין.
ישראל יעקב אלגאזי
הרב ישראל יעקב אלגאזי (ה'ת"ם, 1680 – י' בתמוז ה'תקט"ז, 1757), היה מחכמי איזמיר וירושלים, שימש כראשון לציון משנת ה'תקט"ו (1755) ועד לפטירתו.
ביוגרפיה.
נולד לרב יום טוב אלגאזי וגדל באיזמיר. למד אצל רבי חיים אבולעפיה (בעל "עץ החיים") ורבי יצחק הכהן רפפורט (בעל "בתי כהונה"). בהיותו באיזמיר הביא לדפוס את הספר הקבלי חמדת ימים, אשר לא נודע מי חיברו, ויש המייחסים אותו לר' ישראל יעקב עצמו.
בשנת ה'תצ"ה עלה לארץ ישראל. למד בישיבת המקובלים בית אל. היה חבר בבית דינו של הרב אליעזר נחום. שימש כראש ישיבת "נוה שלום ברית אברהם" שבה למדו גדולי חכמי ירושלים.
אחר פטירת רבו הראשון לציון הרב יצחק הכהן רפפורט בשנת ה'תקט"ו, הוכתר תחתיו כראשון לציון.
נפטר בי' תמוז ה'תקט"ז, ונקבר בחלקת "קהל חסידים" שבהר הזיתים בסמוך לקבר הרש"ש.
בנו, הרב יום-טוב אלגאזי, מונה אף הוא לראשון לציון.
ג'יימס ווד
ג'יימס ווד (באנגלית: James Wood; נולד ב-1965) הוא מבקר ספרות וסופר אנגלי, משמש כפרופסור במחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד וכותב בצוות המגזין ניו יורקר.
ווד נולד בדרהאם שבאנגליה. אביו היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת דורהם. ווד למד בתיכון איטון קולג', הוא סיים תואר שני באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1988.
בין השנים 1992 ל-1995 שימש כמבקר הספרות בעיתון הגארדיאן. בשנת 1994 היה שופט בפרס מאן בוקר. בשנת 1995 מונה להיות עורך בכיר בניו ריפבליק.
נשוי לסופרת האמריקאית קלייר מסוד.
פייטרו בון
פייטרו בון (באיטלקית: Pietro Bon), נקרא לעיתים ברתולומאו בון הצעיר (באיטלקית: Bartolomeo Bon il Giovane), היה פסל ואדריכל איטלקי, שפעל בוונציה בשנים 1489 עד 1529. תאריך ומקום לידתו אינם ידועים. הוא נפטר בוונציה ב-1529. אביו, ברתולומאו בון, היה אף הוא אדריכל.
פייטרו בון, ברתולומאו בון הצעיר, ואי הוודאות בזהויות.
בכל המקורות קיים בלבול בין פייטרו בון לבין ברתולומיאו בון הצעיר. יש החושבים שזה אותו אדם ויש החושבים שאלו שני אנשים שונים. ויקיפדיה האיטלקית מקדישה להם ערכים נפרדים, אולם מתייחסת לאי הוודאות: בערך על פייטרו נכתב שאולי הוא זהה לברתולמאו. בערך על ברתולומאו נכתב שכנראה הוא מזוהה עם אחיו פייטרו בון. מצוין שם שברתולומאו נולד ב-1450 בברגמו ונפטר ב-1510 בוונציה. אבל אם כך, הוא לא יכול להיות המשקם של הקמפנילה עבודה שבוצעה בשנים 1511 עד 1514 ובוודאי שלא יכול היה להיות האחראי על העבודות ב Scuola Grande di San Rocco שהחלו ב-1515. אמנם לפי מקור אחר ברתולומאו נולד בברגמו ב-1450 ונפטר בוונציה ב-1529.
ערך זה נכתב רק על פי המקורות המתייחסים בפירוש לפייטרו בון.
הפרויקטים של פייטרו בון.
כל הפרויקטים בוצעו בוונציה.
טלי גולדברג
טלי גולדברג (נולדה ב- 1978) היא כנרת ישראלית, חברת אנסמבל סולני תל אביב ובקולקטיב הבארוק הישראלי - הבארוקדה.
ביוגרפיה.
גולדברג היא בוגרת בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה, שם למדה אצל פרופ' יפרח נאמן.
גולדברג היא ממייסדות הרביעייה הישראלית העכשווית והייתה חברה בה עשר שנים. הרביעייה זכתה בפרס הראשון בתחרות בינלאומית למוזיקה עכשווית בפולין, והופיעה בקביעות בפסטיבלים בעולם ובישראל. היא נגנית מובילה באנסמבל סולני תל אביב, ונגנית אורחת בתזמורת השוודית קאמרטה נורדיקה וקאמרטה ברן בשווייץ.
טלי גם פעילה בתחום המוזיקה העתיקה, והיא מנגנת בויולה ובכינור בארוק באנסמבל סולני באך הישראלים, בתזמורת הבארוק ירושלים ובהרכבים קאמריים שונים.
בשנים 2011–2015 הייתה חברה ברביעיית רובנס ההולנדית.
משנת 2018 חברה ברביעיית כרמל.
טלי מלמדת כינור ומדריכה הרכבים קאמרים במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, המרכז למוזיקה ירושלים ומכללת לוינסקי.
אקוואויט
אקוואויט (דנית: Akvavit) הוא שנאפס סקנדינבי מסורתי. מקורו של המשקה הוא במאה ה-15.
טעמו הייחודי של האקוואויט מגיע מעשבי התיבול והתבלינים ובעיקר הכרוויה תרבותית והשמיר המושרים בנוזל. באופן מסורתי נהוג לייצר אקוואויט עם 40% אלכוהול בנפח.
האקוואויט נחשב כמשקה הלאומי של דנמרק. שמם של מלכי דנמרק נקשר אל המשקה בעקבות פרדריק השני שמת משתייה מפורזת של אקוואויט וכריסטיאן הרביעי שהטיל מס על ייצורו. החברה הגדולה ביותר בדנמרק לייצור אקוואויט היא אולבורג.
בשוודיה המונח לתיאור אקוואויט הוא ברנווין (בשוודית: Brännvin).
אטימולוגיה.
המילה אקוואויט נגזרת מן השפה הלטינית ומחוברת מן המילים אקווה וויטה ופירושן הוא מי החיים. שם זה נפוץ במשקאות אלכוהוליים לדוגמה: השם ויסקי נגזר מן המילה הגאלית "uisce beatha", המשקה הגולמי ממנו מכינים קוניאק נקרא או דה וי בצרפתית: Eaux de vie.
הערות שוליים.
חכמי פרובנס
חכמי פרובאנס (נקראו גם חכמי פרובינציה) הם קבוצת תלמידי חכמים שחיו במשך מספר דורות בפרובאנס בחלקה אשר ממערב לנהר הרון, כולל חלק ממחוז לנגדוק. החל מראשית המאה ה-9. מרכזם של חכמי פרובאנס התקיים בעיר נרבונה והוא התנהל בדומה למוסד ראש הגולה שבבבל. תורתם ופסקי ההלכה של חכמי פרובאנס הופצו בכל אירופה וצפון אפריקה, וגאונותם הייתה לשם דבר בקרב חכמי ישראל של אותה תקופה. במקביל למרכז שבנרבונה היו חיי תורה מאורגנים גם בארלדי, לוניל ובהר. חכמי פרובאנס נודעו כתומכי הפילוסופיה בעת פולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה.
רקע.
במחצית המאה ה-8 נכבשה פרובאנס על ידי האימפריה הפרנקית מידיהם של המורים. מצבם של היהודים שהיה גרוע בימי שלטון המורים המוסלמים, ועוד לפני כן בתקופת שלטונם של הוויזיגותים גרם להם לסייע לפרנקים בהשתלטותם על פרובאנס, ומלכי השושלת הקרולינגית ששלטו אז בפרנקים, זכרו ליהודים חסד זה והטיבו עמם. ההגבלות שהגבילו הווזיגותים בוטלו, ואף הוענקו ליהודים זכויות מסוימות. הם חזרו לעסוק במסחר, ומתוקף היותם פוליגלוטים התאפשר להם לשמש כמתווכים בעניינים מדיניים, בין קרל הגדול, לבין החליפות המוסלמית. ישנם חוקרים המבקשים לומר כי יצחק היהודי שיצא עם משלחתו של קרל הגדול להארון א-ראשיד בבגדאד היה מפרובאנס.
נרבונה.
העלייה ברמת החיים עוררה אצל היהודים רצון לפתח גם חיי תורה, והם הקימו את מוסד הנשיאות בנרבונה. המסורת מספרת כי יצחק היהודי שחזר מבבל לאחר שראה את מוסד ראש הגולה, החליט ליישם אותו בארצו, ועשה זאת בעזרתו של קרל, שנטל מהשליטים המקומיים ובמיוחד מהבישופים את סמכות השיפוט על היהודים.
הנשיאים עמדו בראש יהדות נרבונה, והם אלו שייצגו אותה בפני המלך. בנוסף כמקבילה למה שהיה בממסד הבבלי, היו בנרבונה גם ראשי ישיבה, והם היו כפופים לנשיאים כמו ראשי הישיבות שבבבל.
חכמי נרבונה הקדמונים נחשבו גאונים, לא רק במסגרת הפנימית של חכמי פרובאנס, אלא גם בין חכמי צרפת וחכמי ספרד. הכינוי גאונים לא היה, כבימינו, רק לתפארת המליצה, אלא משמעותו הייתה שהם כגאוני סורא ופומבדיתא.
רבנו תם נכדו של רש"י שהיה צרפתי במכתב לרבי משולם יליד נרבונה שחי ב, גוער בו על כל מיני הקלות בדין שהוא נוהג, ונוקט לשון איום, ושם ברשימה אחת את גאוני נרבונה עם גאוני סורא ופומבדיתא. וכך אומר ר"ת: .
לעומתו רבי אברהם אבן דאוד שהיה ספרדי, בעוד שאת רבנו תם הוא מכנה בשמו בלבד , לשמם של ראשי הישיבה של נרבונה הוא מוסיף את התואר "הגאון" .
בית הדין.
על פי הידוע לנו בית הדין בנרבונה מנה 5 דיינים, בשלושה מקומות בספרי הראשונים מופיעים פסקי הלכה של בית הדין הנרבוני, ובכולם מודגש כי בית הדין ישב בהרכב של 5 דיינים.
פסק דין בנושא זה מובא בשם רבי אברהם בן רבי יצחק האב"ד של נרבונה, בספרו של רבי שמואל הסרדי.
וכך כותב הראב"ד: .
פסק הדין של בית דינה של נרבונה מובא על ידי רבי מנחם המאירי בספרו "בית הבחירה" אשר מוסיף: .
גם פסק דין זה מובא על ידי המאירי:
מיקרומגס
מיקרומגס (Micromégas) הוא ספר מאת הפילוסוף הצרפתי וולטר אשר יצא לאור בשנת 1752. הספר נחשב לאבן פינה בהיסטוריה של הספרות המערבית כיוון שהוא נחשב לאחד הביטויים הראשונים של מדע בדיוני.