לכן, ב-28 ביולי 1921 כתב פורל מכתב לעבד אל-בהאא', מנהיגה של הדת הבהאית באותה תקופה, ובו פירט את עקרונותיו ושאל האם בהתאם לעקרונות אלה, הוא עדיין יכול להיחשב כבהאי. עבד אל-בהאא' ענה על שאלותיו ב-21 בספטמבר 1921, כחודשיים בלבד לפני פטירתו.
מכתב ששלח פורל לעבד אל-בהאא' 1920.
ב-28.12.1920 פורל שלח מכתב לעבד אל-בהאא' ובו הסביר כי הוא מוניסט, ולכן משוכנע שתפקודי המוח והנשמה הם שלם בלתי נפרד. מכאן, שהוא לא מאמין שהנשמה הפרטית שורדת לאחר מותו של המוח.
בעניינים מטאפיזיים לעומת זאת, הוא הכריז על עצמו כאגנוסטיקן, ורשם כי למרות שהוא מעריץ את העקרונות האנושיים של עבד אל-בהאא', הוא לא מבין את עקרונותיו האלוהיים.
לכן שאל, האם הדת הבהאית, יכולה לקבל אותו אליה, לנוכח היותו מוניסט ואגנוסטיקן.
מכתב שקיבל אוגוסט פורל מעבד אל-בהאא' 1921.
ב-21.9.1921 קיבל פורל מכתב מעבד אל-בהאא'. מכתב זה נכתב כמאמר פילוסופי וכתשובה לשאלות שהציג לו פורל.
במסמך אמירות מקיפות של התפיסה הבהאית בדבר טבעו של אלוהים, של האדם ושל היקום. המסמך תיאר את ההבדלים בין הממלכות בתוך הבריאה, את הטבע הרוחני של האנושות ואת ההבדלים בין מינרלים לצמחים.
עם קבלת המכתב המשמעותי הזה, פורל היה מלא שמחה והכרת תודה על היכולת להבין את המציאות האלוהית ולמצוא תשובות לשאלותיו.
מאז ואילך, פורל הכריז על אמונתו בדת הבהאית בפומבי.
הגנתו על הבהאים האיראנים הנרדפים.
החל מהצטרפותו לדת הבהאית ועד למותו ב-1931, פורל קיבל על עצמו פעולות התומכות בתורה הבהאית.
דבר לא סיכל את נחישותו להגשים את "משאלתו הנלהבת ביותר" - המשכיותה של הדת הבהאית.
כדי לוודא המשכיות זו, פורל ראה עצמו כמורה של האמונה הבהאית וכמגנה, במיוחד בשמם של הבהאים הפרסיים אשר נרדפו באמצע שנות העשרים של המאה העשרים.
אחת הדרכים בהן ניסה פורל לעזור לבהאים הפרסיים הייתה להשפיע על דעת הקהל האירופית, מתוך אמונה כי תמיכה אירופית בבהאים הפרסיים, תביא לקץ הרדיפות כנגדם.
ב-12.5.1926 הוא כתב למזכיר הכללי של חבר הלאומים, סר אריק דראמונד (Eric Drummond), על הרדיפות של הבהאים הפרסיים, אך קיבל ממנו תשובה מאכזבת, לפיה חבר הלאומים אינו מסוגל לעזור, שכן בפרס אין הסכם בינלאומי להגנה על מיעוטים.
ב-1927, בעקבות העמדתם לדין של חברי האספה הבהאית המקומית של קונסטנטינופול (כיום: איסטנבול) באשמת חתרנות, כתב פורל לנשיא טורקיה, מוסטפא כמאל אטאטורק (Mustafa Kemal Atatürk), כי אם היה מכריז על האמונה הבהאית כדת רשמית של טורקיה, בנוסף לאסלאם, היה עושה צעד גדול לקראת התקדמות, ונותן דוגמה לכל אירופה ואפילו לכל אומות העולם.
הברית האישית.
באוגוסט 1921, לאחר הצטרפותו לדת הבהאית, הוסיף פורל לספר זיכרונותיו "מתוך חיי ועבודתי" (Out of My Life and Work), אשר כתב בשנת 1912, מסמך נוסף, אותו כינה כ"ברית אישית". מסמך חשוב זה קובע את האמונה הבהאית של פורל.
בברית האישית, ציווה פורל כי בנו, אוסקר, יקרא את נוסח הברית במהלך שריפת גופתו [הערה: החוק הבהאי קובע קבורה, לא שרפה, אם כי פורל אולי לא היה מודע לחוק זה].
נביל זרנדי
נביל אעט'ם זרנדי, מולא מוחמד (בפרסית: ملّا محمد نبیل اعظم زرندی; 29 ביולי 1831 בזרנד, איראן – 3 בספטמבר 1892 בעכו, האימפריה העות'מאנית) היה משורר פרסי בהאי, מורה ומחבר כרוניקה על ההיסטוריה הבאבית, ואחד משליחיו של בהאא אללה.
ביוגרפיה.
חייו המוקדמים כמאמין באבי.
זרנדי נולד ב-29 ביולי 1831 בזרנד, איראן. בצעירותו היה זרנדי רועה צאן, אך יחד עם זאת קיבל חינוך מסורתי שבמסגרתו למד לקרוא בקוראן. הוא נהג לנסוע יחד עם אביו לעיר קום שבאיראן, עיר שנחשבת למוקד שיעי חשוב. זרנדי המיר את דתו לדת הבאבית בסביבות שנת 1847, לאחר ששמע במקרה על הבאב בעת ביקורו בבית דודו בכפר רבאט כרים. לאחר מכן ניסה זרנדי להצטרף למאמינים הבאבים בשיח' טברסי, בקרבת באבול שבמחוז מאזנדראן, אך הגיע מאוחר מדי; במקום התחולל קרב עקוב מדם בין המאמינים הבאבים לשלטון הפרסי, עליו כתב זרנדי בפירוט בספרו מפציעי השחר. משם הגיע זרנדי לעיר טהראן והתמקם באותה המדרסה של מירזא אחמד, המעלה על הכתב של כתבי הבאב.
במהלך שהותו בטהראן פגש זרנדי מאמינים באבים רבים שחיו בעיר או עברו בה, וביניהם בהאא אללה, איתו נפגש לראשונה בשנת 1850, השנה בה הוצא להורג הבאב. בשנים לאחר מכן היה זרנדי מאלו שטענו שהם הדמות המשיחית מנבואותיו של הבאב, אך כשפגש את בהאא אללה בבגדאד מאוחר יותר הוא הסתייג מכך והכיר בו כמנהיגם של הבאבים.
זרנדי סייע רבות לטיפוח האמונה הבאבית ולהרחבת הקהילות הבאביות במחוזות שונים באיראן, ובעקבות פעילות זו הוא נכלא לארבעה חודשים בסאוה, איראן. לאחר מכן, הגיע זרנדי לבגדאד ב-19 ביולי 1858. בשנה זאת, פגש את בהאא אללה שוב והפך לתומך נלהב בו כמנהיג הקהילה הבאבית.
חייו כבהאי.
לאחר שהכיר בבהאא אללה כמנהיג הקהילה הבאבית נסע זרנדי ברחבי המזרח התיכון וניסה לשכנע את המנהיגים הבאבים כי בהאא אללה הוא הדמות המשיחית אותה חזה הבאב. בשנת 1863 (1280 בלוח השנה ההיג'רי) הכריז זאת על עצמו בהאא אללה באופן רשמי, כשהוא משתמש באמונה מוסלמית מילינארית שהמשיח יופיע בשנה זו. באותה השנה ללוח השנה ההיג'רי, ו-20 לאחר התגלותו של הבאב, כתב בהאא אללה לזרנדי את "סורת הדם", בה הכריז על עצמו כחזרה (רג'עה) של הבאב.
שתי סורות נוספות שקיבל זרנדי מבהאא אללה נקראו שתיהן סורת אל-חג' ("העלייה לרגל") ובעקבותן היה הראשון שביצע עלייה לרגל לביתו של הבאב בשיראז ב-1866 ולביתו של בהאא אללה בבגדאד ב-1867. ביקורו של זרנדי בשני הבתים הללו סימנו את ההתחלה של חוקי העלייה לרגל שכתב בהאא אללה מאוחר יותר בספרו אל-כתאב אל-אקדס.
בהיותו בח'וראסאן בשנת 1866, סייע זרנדי לבדל את קבוצת מאמיניו של בהאא אללה מהמאמינים הבאבים ומהאזלים, זרם באבי שהחשיב את סובח-י אזל לממשיכו של הבאב, באמצו את ברכת השלום "אללה אבהא" (אללה הוא המפואר מכולם) במקום ברכת השלום "אללה אכבר" (אללה הוא הגדול מכולם) שהייתה מקובלת אצל הבאבים. זאת, כרמז לשמו של בהאא אללה.
בשנת 1868, זרנדי נכלא למשך חודשיים בקהיר ולאחר מכן בכלא אלכסנדריה לכמה חודשים נוספים. זאת בעקבות נסיעתו למצרים, תחת הנחייתו של בהאא אללה, במטרה לשכנע את הח'דיו לשחרר שבעה מאמינים בהאים שנכלאו בקהיר בעקבות הסתה נגדם של הקונסול הפרסי במדינה, מירזא חסן ח'אן. כששוחרר ניסה להצטרף לקהילה המוגלית של בהאא אללה בעכו בסוף 1869, אך מאמיניו של אזל, שעקבו אחריו ממצרים, דיווחו על הגיעו לרשויות במקום ובכך מנעו ממנו את הכניסה לעיר. זרנדי חי תקופה מסוימת במערה בהר כרמל וכן בנצרת עד שהורשה להיכנס לעכו. הוא שהה בעכו וסביבותיה עד לסוף חייו.
מותו.
זרנדי הושפע עמוקות ממותו של בהאא אללה בשנת 1892, ובסביבות ה-3 בספטמבר של אותה השנה בחר להטביע את עצמו בים בעכו ובכך לשים קץ לחייו. זרנדי השאיר אחריו פתק, ובו כתב את שנת מותו באמצעות שימוש במילה ערבית אחת – ע'ריק, שפירושה טבוע, וערכה בגימטריה הוא 1310, שנת מותו על פי לוח השנה ההיג'רי.
לפני ששם קץ לחייו, נבחר זרנדי על ידי עבד אלבהאא להכין טקסט לציטוט על קברו של בהאא אללה. זרנדי חיבר טקסט בשם המוכר בשם זיאראת נאמה ("כתב הביקור") המבוסס על ארבעה קטעים שבחר מכתביו של בהאא אללה. טקסט זה מצוטט עד ימינו בקברו של בהאא אללה וכן בקברו של הבאב ובאירועים אחרים.
זרנדי קבור בבית הקברות בעכו.
חיבוריו.
שירה.
בשירתו, זרנדי כתב רבות על אירועים ההיסטוריים של הבאבים והבהאים, כדוגמת גירושו של בהאא אללה מאדירנה לעכו. זרנדי נהג לשלוח את יצירותיו לבהאים באיראן.
שירו המפורסם ביותר של זרנדי נכתב בסגנון מת'נוי ומגולל את ההיסטורית הבהאית עד שנת 1869, והוא פורסם תחת השם מ'תנוי-י נביל זרנדי בקהיר בשנת 1924. לעומת שירים רבים שכתב בסגנון מת'נוי, רק חלק קטן משיריו בסגנונות אחרים פורסמו. זרנדי היה משורר פורה, ואמונתו החזקה ואהבתו העזה לבהאא אללה ניכרת היטב בשיריו.
פרוזה.
חיבורו החשוב ביותר של זרנדי הוא הספר "מפציעי השחר", שעוסק בעיקרו בסיפורו של הבאב. את הספר כתב זרנדי בעכו בין השנים 1888–1890, וחלקים ממנו נקראו ואושרו על ידי בהאא אללה ועבד אלבהאא. ספר זה תורגם לאנגלית ונערך על ידי שוגי אפנדי, נינו של בהאא אללה. הספר "מפציעי השחר" נחשב להיסטוריה הקדושה של הדת הבהאית, ומאמיניה משתמשים בו ומצטטים ממנו על מנת לחזק טענות שונות. הספר פורסם לראשונה בארצות הברית בשנת 1932, ותורגם לשפות רבות. כתב היד המקורי של הספר נשמר בארכיונים הבהאיים בחיפה.
בנוסף לכך, כתב זרנדי חיבורים בנושאים שונים וביניהם חיבורים בנושא לוח השנה הבאבי-בהאי וחוקי הירושה הבהאים.
הקהילה הבהאית בספרד
הקהילה הבהאית בספרד מונה כיום כ-13,300 מאמינים מרקע תרבותי ואתני מגוון. רוב המאמינים בספרד מאורגנים בקהילות שונות בכל רחבי חצי האי האיברי.
עבד אל-בהאא' הזכיר את ספרד כאחד המקומות בהם יש להפיץ את הדת הבהאית: "לכן, אתם המאמינים באלוהים, השקיעו מאמץ ולאחר המלחמה הזו הפיצו את תמצית התורה האלוהית באיים הבריטיים, צרפת, גרמניה, אוסטריה-הונגריה, רוסיה, איטליה, ספרד, בלגיה..."
ההיסטוריה של הדת הבהאית בספרד.