בזמן מלחמת האזרחים בלבנון, באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, היו מספר מובלעות של נוצרים מדרום לליטני: מובלעת מרג'עיון - קליעה בגזרה המזרחית, מובלעת עין אבל - דבל - רמיש בגזרה המרכזית, ומובלעת עלמא א-שעב בגזרה המערבית. כמו כן, הייתה מובלעת נוצרית נוספת מצפון לליטני שכללה את הכפרים ג'רמק , מחמודיה ועישייה.
מרכז האוכלוסייה הסונית בדרום לבנון הוא בעיר צור ובמחנות הפליטים הפלסטיניים שסביבה. קיימת רצועה של כפרים סוניים בגזרה המרכזית לאורך הגבול עם ישראל, הכוללת בין היתר את הכפרים: מרווחין, יארין, דהיירה (Dhayrah) ובוסתן (Boustane) קיים ריכוז נוסף של כפרים סוניים בגזרה המזרחית, באזור הנקרא ערקוב, הכולל בין היתר את שובא , שבעא וחברייה .
אוכלוסייה דרוזית מרוכזת באזור המזרחי, סביב העיירות חצביה ושבעא.
בעקבות מלחמת האזרחים, המעורבות הסורית ומלחמת לבנון הראשונה, חלו שינויים דמוגרפיים באוכלוסיית דרום לבנון. חלק מהאוכלוסייה הנוצרית עזבה את המדינה. במקביל, אוכלוסייה שיעית מדרום לבנון התיישבה בפרברים הדרומיים של ביירות.
דרום לבנון במהלך הסכסוך הישראלי-ערבי.
בין הפליטים הפלסטינים שנמלטו מישראל במהלך מלחמת העצמאות, רבים מצאו מקלט במחנות פליטים בלבנון, ובהם כאלה הנמצאים בדרום לבנון, בצור ובצידון.
בשנות השבעים כונה בישראל חלקו המזרחי של אזור זה בשם "פתחלנד", משום שנשלט על ידי ארגון הפת"ח ואחר כך הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף). נערכו פשיטות אחדות של צה"ל לאזור זה, שנועדו להרחיק את מחבלי אש"ף מגבול ישראל.
בחודש מרץ 1978 נערך מבצע ליטני, שבו חדר צה"ל לדרום לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים, עד לנסיגתו חזרה לגבול הבינלאומי. מטרת המבצע הייתה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון, וכך להפחית את פעילותם כנגד ישראל.
ב-6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון, בפעולה שנקראה "מבצע שלום הגליל", שהמשכו נקרא "מלחמת לבנון הראשונה". המלחמה הסתיימה ביוני 1985, אז נסוגה ישראל לגבול הבינלאומי - הקו הסגול, תוך תמיכה בצד"ל שנפרס ברצועת ביטחון צרה לאורך הגבול.
אולם חיש מהר נגררה ישראל לכניסה לשטח לבנון, התבססה ברצועת הביטחון באמצעות שורת מוצבים ורק לאחר 18 שנים, במאי 2000, נסוג צה"ל כליל מדרום לבנון.
החיילים שהחזיקו ברצועת הביטחון היו מטרות לארגוני הטרור, בראשות אמל וחזבאללה. בתקופה זו נאלץ צה"ל להתמודד עם מארבים, מטעני חבלה בצירים, התקפות צלפים, התקפות מאזורים עם צמחייה עבותה, פשיטות על מוצבים והפגזות ברקטות, בטילי נ"ט או בפצצות מרגמה. צה"ל נקט אסטרטגיה של לחימה בעצימות נמוכה, וכדי להתמודד עם האיומים על חייליו הקים מספר יחידות מיוחדות, שהתמחו בתוואי הלבנוני, בהן:
כמו כן, ניצל צה"ל את העליונות האווירית שלו כדי להשמיד מטרות טרור באמצעות מסוקי קרב.
בין 2 ל-4 במאי 1988, במסגרת "מבצע חוק וסדר", פשטו כוחות צה"ל ובהם צנחנים ושריון, תחת פיקוד אל"ם שאול מופז, על בסיס מחבלי חזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון. שלושה חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ושבעה עשר חיילים נוספים נפצעו. הפעולה הייתה הגדולה בהיקפה במבצעי צה"ל בלבנון מאז "מבצע שלום הגליל". כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב, וכלל המבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו. כן נתפס שבוי אחד והושמדו כלי רכב ורכבי נ"מ. גם מצבא לבנון דיווחו על נפגעים באדם וברכוש כולל טנק, שריונית ומשאית תחמושת.
מ-25 ביולי ועד 31 ביולי 1993 נערך בדרום לבנון מבצע דין וחשבון, שבמהלכו הותקפו כפרי חזבאללה רבים בדרום לבנון, בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר ונגרם בהם הרס רב. המבצע הופסק אחר שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה.
מ-11 באפריל ועד 27 באפריל 1996 נערך בדרום לבנון מבצע ענבי זעם, בעקבות ירי רקטות קטיושה של חזבאללה לכיוון יישובים בגבול הצפון. המבצע נפסק לאחר שפגז שירה צה"ל פגע בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בסמוך, וגרם למות 102 אזרחים ול-100 פצועים.
בשנים 1976–2000 התקיימה לאורך הגבול בין ישראל ללבנון "הגדר הטובה" שאפשרה לנוצרים מארונים שהתגוררו בדרום לבנון לעבוד בישראל, לסחור איתה ולקבל בה טיפול רפואי.
צבא דרום לבנון (צד"ל) היה מיליציה לבנונית נוצרית שפעלה בדרום לבנון בתמיכת ישראל, עד לנסיגתה של ישראל מאזור זה בשנת 2000.
האזור היווה זירת קרבות מרכזית במלחמת לבנון השנייה: ממנו שוגרו אלפי רקטות לעבר יישובי צפון ישראל, וצה"ל ערך בו תקיפות אוויריות וקרקעיות רבות.
בדרום לבנון פועל יוניפי"ל - כוח צבאי לשמירת שלום מטעם האו"ם. הכוח הוקם בעקבות החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה לאחר מבצע ליטני.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1701, שבה נקבע תגבור כוח יוניפי"ל ב-15,000 חיילי או"ם חמושים עם סמכות להפעלת נשק וסיוע של האו"ם לפריסת צבא לבנון בדרום לבנון. כמו כן קבעה ההחלטה שיש למנוע הכנסת נשק לאזור ללא הסכמה של ממשלת לבנון והטילה אמברגו מלא על העברת נשק לחזבאללה, אך זה שיקם בהדרגה את כוחו בדרום לבנון, חרף ההחלטה.
קינון
Aepyceros melampus
Aepyceros
אלח'יאם
כלא אלח'יאם
ח'יאם
אזור דרום לבנון
אומסק (מחוז)
מחוז אומסק (ברוסית: Омская область; תעתיק: אומסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בדרום סיביר המערבית בשטח של המחוז הפדרלי הסיבירי. המחוז גובל עם קזחסטן. בשטח המחוז עובר הנהר אירטיש.
המחוז הוקם ב-7 בדצמבר 1934.
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-32 אזורים מוניציפליים.
התקופה העתיקה.
על פי נתונים ארכאולוגיים, התיישבות באזור החלה כבר לפני 14,000 שנה. בתקופה הניאולתית חיו באזור ציידים ודגים. לפני 3,000 שנה החל להתפתח באזור גידול חיות.
דמוגרפיה.
כמחצית מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר הבירה אומסק (מעל מיליון תושבים). בערים מתגוררים כ-74% מאוכלוסיית המחוז. רוב האוכלוסייה מרוכזת סביב התוואי של הרכבת הטרנס-סיבירית ולאורך הנהר אירטיש.
הרוסים מהווים כ-86% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך יש לציין את הקזחים (כ-4%), האוקראינים (כ-2.7%) והגרמנים (כ-2.7%). אוכלוסייה גרמנים הגיע למחוז בעקבות גירושם במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1959 התגוררו במחוז מעל ל-100 אלף גרמנים.
התיישבות רוסית באזור החלה בשנת 1717.
כלכלה.
בשטח המחוז קיימים שדות נפט וגז טבעי. הכלכלה מתבססת על ענפי תעשייה כבדה ובמיוחד פטרוכימיה ובניית מכונות.
אד&quot;ל
קיסרות
אלמא אטא
התקוממות ה-17 ביוני
סי&quot;צ
משפחת הבסבורג
גרשון אבנר
גרשון אבנר (5 בנובמבר 1919 – 22 בינואר 1991) היה דיפלומט ישראלי ומזכיר הממשלה.
ביוגרפיה.
גרשון אבנר נולד בי"ב בחשוון התר"פ בשם גונטר הירש לארתור הירש ולאלזה (עליזה) לבית דויטש בברלין שבגרמניה. אביו היה הבעלים של מפעל מצליח לייצור עניבות, אולם שילוב של גילויי אנטישמיות וציונות הביאו אותו לסגור את המפעל ולעלות עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1933.
אבנר התקבל לכתה הרביעית בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. הוא הדריך בשבט הצופים "משוטטי בכרמל", היה ספורטאי מצטיין ושיחק כשוער בנבחרת בית הספר. עם חבריו לספסל הלימודים נמנו חיים לסקוב, לימים הרמטכ"ל החמישי של צה"ל, ומאיר בר-רב-האי לימים עו"ד מפורסם בחיפה. בשנת 1935 הצטרף ל"הגנה" והשתתף כנוטר בשמירה על יישובים יהודיים באזור חיפה והקריות. בבית הוריו שבהדר הכרמל הוסתרו כלי נשק של ההגנה ב"סליק" שנבנה במיוחד למטרה זו.
בסיום לימודיו בבית הספר הריאלי, כבוגר מחזור י"ט תרצ"ח 1937/38, נשלח על ידי אביו ללימודים באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, למרות בקשתם של אורד וינגייט ויעקב דורי שישאר בארץ ישראל ויצטרף לפלוגות הלילה בפיקודו של וינגייט.
בשנת 1938 נסע לשנת מכינה, שלאחריה התקבל לאוניברסיטת אוקספורד. בנוסף ללימודי פוליטיקה, פילוסופיה וכלכלה (תואר ראשון ושני), החל אבנר לעסוק בהסברה ועשיית נפשות למפעל הציוני. בשנת 1942 נבחר לנשיא ה"אוקספורד יוניון", מועדון הדיונים (דיבייט) המפורסם והיוקרתי בעולם, הקיים באוניברסיטת אוקספורד למעלה ממאתיים שנה ובין בוגריו רבים מראשי הממשלה וחברי הפרלמנט הבריטים. העיתונות בישראל בישרה על הבחירה: "יהודי מארץ ישראל נשיא הסטודנטים באוקספורד". במסגרת המועדון פיתח את יכולות הנאום ותרבות השיג ושיח.
בסוכנות ובמשרד החוץ.
הלימודים באוקספורד התנהלו בצל מאורעות מלחמת העולם השנייה, ובתום הלימודים לא יכול היה אבנר לשוב לארץ ישראל. הוא גויס למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית במשרדה בלונדון, שם עבד כשלוש שנים, ובין היתר טיפל בעליית ניצולי השואה לארץ ישראל.
באוגוסט 1946 חזר לארץ ישראל והתמנה כדובר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בתפקידו זה עסק בין היתר בתדרוך עיתונאים אודות מהלכי מלחמת העצמאות. בפיצוץ של מכונית תופת בבית המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948, נפצע קשה בעיניו והיה מאושפז מספר חודשים. הוא שב לתת תדרוכים עיתונאיים בירושלים בחודש יוני 1948, אך לקראת סוף החודש הוחלף ועבר לעבוד במשרד החוץ כמנהל בפועל של המחלקה למערב אירופה. ביוני-יולי 1949
היה חבר ודובר משלחת ישראל בועידת לוזאן.
במצוותו של דוד בן-גוריון עברת את שם משפחתו, מתוך הוקרה והערכה לאביו בחר בשם אבנר - "אבי הוא נרי ולאורו אלך".
בתחילת 1952 היה אבנר חבר המשלחת הישראלית לוועידת השילומים מגרמניה. במאי 1952 נתמנה לשגריר בפועל בהונגריה ובבולגריה, כדי להקים את הצירויות בסופיה ובבודפשט, בה היה מושבו הקבוע. בתפקידו בבולגריה ניהל את המגעים על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות ב-1953.