אדוארד אברט (באנגלית: Edward Everett; 11 באפריל 1794 - 15 בינואר 1865), מדינאי אמריקני שכיהן כנשיא אוניברסיטת הרווארד, מושל מסצ'וסטס, חבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית ומזכיר המדינה. בשנת 1860 היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
חייו.
אברט נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס לאוליבר ולוסי אברט. סיים את לימודיו בבית הספר המקומי ובשנת 1811 סיים בהצטיינות יתרה לימודי תאולוגיה באוניברסיטת הרווארד. הוסמך בשנת 1814 לכמורה. לימים הוא הוסמך בגרמניה כדוקטור והיה אזרח ארצות הברית הראשון שהוענק לו דוקטורט. שימש פרופסור באוניברסיטת הרווארד לספרות יוון ובשנים 1846-1849 כיהן כנשיא האוניברסיטה.
בשנים 1825–1835 כיהן אברט כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובשנים 1836–1840 כמושל מסצ'וסטס. כמושל, הוחדרה על ידו בשנת 1852 שיטת החינוך הנהוגה בפרוסיה למערכת החינוך במדינה. בסיום תפקידו הוא התמנה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1841–1845), תוך שסירב בשנת 1843 למינויו לשגריר בסין. בשובו למדינה עמד בראש האוניברסיטה.
אברט מונה בשנת 1852 למזכיר המדינה של ארצות הברית, בעקבות פטירתו של דניאל ובסטר ועד לסיום כהונת הנשיא מילרד פילמור כעבור כחמישה חודשים. לאחר מכן הוא נבחר לסנאט וכיהן בו בשנים 1853–1854, עת התפטר. בסמוך להתפטרותו הוא הביע מחאה על פשרת מיזורי ובעד חופש דת של אזרחי ארצות הברית בשהותם מחוץ למדינה. בשנת 1860 הוא היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
ב-19 בנובמבר 1863 הוזמן אברט, שהיה ידוע בכושר נאומו ורהיטותו, לשאת את דבריו באספת ההקדשה של בית הקברות הלאומי לחיילים בגטיסברג שבפנסילבניה. נאומו היה האירוע העיקרי ביום ההקדשה וארך כשעתיים, אך דברי הסיכום של הנשיא אברהם לינקולן הוכתרו כאירוע מכונן בהיסטוריה האמריקנית ("נאום גטיסברג").
אברט נישא בשנת 1822 לשרלוט ברוקס ונולדו להם שישה ילדים, בהם חבר הקונגרס האמריקני ויליאם אברט.
אדוארד אוורט
פורלי-צ'זנה (נפה)
נפת פורלי-צ'זנה (באיטלקית: Provincia di Forlì-Cesena) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,377 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 371,318 נפש. בירתה של הנפה בעיר פורלי.
הנפה גובלת בנפת רוונה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בנפת רימיני במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בנפת פזארו אה אורבינו במחוז מארקה בדרום, בנפת ארצו במחוז טוסקנה בדרום ובנפת פירנצה במחוז טוסקנה במערב.
מודנה (נפה)
נפת מודנה (באיטלקית: Provincia di Modena) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,689 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 659,925 נפש. בירתה של הנפה, העיר מודנה.
הנפה גובלת בנפת מנטובה במחוז לומברדיה בצפון, בנפת פרארה במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בנפת לוקה במחוז טוסקנה בדרום, בנפת פיסטויה במחוז טוסקנה בדרום ובנפת רג'ו אמיליה במחוז אמיליה-רומאניה במזרח.
מלחמת האזרחים של גאורגיה
מלחמת האזרחים של גאורגיה הייתה סדרה של עימותים פנימיים בגאורגיה על רקע פוליטי ועל רקע אתני, בין הרוב הגאורגי, והמיעוטים האבחזים והאוסטים באבחזיה ובדרום אוסטיה, כמו גם בין תומכי נשיאה הראשון של גאורגיה העצמאית לאחר נפילת ברית המועצות, זוויאד גמסחורדיה המכונים זוויאדיסטים, ובין תומכי הנשיא אדוארד שוורדנדזה, שמונה לאחר הדחת גמסחורדיה בהפיכה צבאית בדצמבר 1991.
המלחמה ניטשה בין סוף 1991 לשנת 1993, והסתיימה בפרישתם דה פקטו של חבלי אבחזיה ודרום אוסטיה מגאורגיה, תוך גירוש מאות אלפי גאורגים אתנים מאזורים אלו, ובתבוסת הזוויאדיסטים ומותו של גמסחורדיה בנסיבות שטרם הובררו דיין. פרישת חבלי הארץ המורדים אינה מוכרת על ידי מדינות העולם, ואינה מקובלת על גאורגיה. מעת לעת נוצר באזורים אלו חיכוך חדש המביא להתפרצויות אלימות.
רקע היסטורי.
גאורגיה היא מדינה בקווקז, שבה רוב התושבים הם ממוצא גאורגי, ודתם היא הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית. עם זאת, בגאורגיה מיעוטים לאומיים רבים, אבחזים, אוסטים, כרתוולים, לאזים ואחרים. בעבר הייתה גאורגיה חלק מברית המועצות והנטיות הלאומיות, הן של הגאורגים והן של המיעוטים בגאורגיה, דוכאו בכוח. השלטון הסובייטי עיצב את גבולות מחוזות גאורגיה על פי "יחידות פדרטיביות", מבלי להתייחס להבדלים השונים בין המיעוטים האתניים בגאורגיה. כן ניתנה אוטונומיה למיעוטים מסוימים, ואחרים לא זכו לכך. משנת 1986 השתנה המבנה הפדרטיבי בצורה ניכרת, והוחל בהעברת סמכויות שלטוניות רבות יותר לגופי השלטון המקומיים.
לקראת התפרקות ברית המועצות החלה תסיסה בגאורגיה, כאשר רבים הבינו כי המדינה מסוגלת להפוך לעצמאית. הדיסידנט האנטי סובייטי זוויאד גמסחורדיה הוביל תנועה לאומית גאורגית, והחל בארגון עצרות המונים שקראו לעצמאות גאורגיה, בין השנים 1987 ל-1990. באפריל 1989 אירעה "הטרגדיה של 9 באפריל", טבח במפגינים כנגד המשטר הסובייטי, שהפך לאירוע מכונן בלאומיות הגאורגית החדשה, לקראת עצמאות המדינה. התקדמות הרפורמות הדמוקרטיות הואצה, והובילה לבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו בגאורגיה ב-28 באוקטובר 1990, בהן זכתה מפלגתו של גמסחורדיה. ב-31 במרץ 1991 נערך בגאורגיה משאל עם, ובו הוחלט על עצמאות המדינה. ב-26 במאי 1991 נבחר גמסחורדיה בבחירות חופשיות לנשיאה הראשון של גאורגיה העצמאית לאחר נפילת ברית המועצות.
הבעיה החשובה שעמדה על הפרק הייתה בעיית המיעוטים. על אף שבני מיעוטים אלו נתנו ידם לתנועה הלאומית הגאורגית וסייעו בהשגת עצמאות המדינה, הם סבלו מתת ייצוג בפרלמנט הגאורגי, ונציגים בני המיעוטים איישו 9 מתוך 245 המושבים בפרלמנט הגאורגי. גם לפני קבלת העצמאות היה מתח אתני רב בגאורגיה, ובאבחזיה פרצו מהומות על רקע זה בשנת 1989. התנועה הלאומית הגאורגית הביאה עמה לא רק את סוף מסע הרוסיפיקציה והקשר עם ברית המועצות, אלא גם את הסכנה לאובדן מעמדם המיוחד של המיעוטים הלאומיים, והאוטונומיה שניתנה להם.
מנהיגי המיעוטים האתניים בגאורגיה דרשו איחוד עם הרפובליקות בהן היו עמיהם רוב, בצידו הרוסי של הגבול, או פרישה ועצמאות. רפובליקות חדשות אחרות במרחב הפוסט-סובייטי עמדו בפני דרישות דומות, כדרישת המיעוט הרוסי במולדובה או המיעוט הארמני באזרבייג'ן, דרישות שהובילו למלחמת אזרחים. רבים האמינו כי מוסקבה עומדת מאחרי מנהיגי המיעוטים על מנת לפגוע בעצמאות המדינות החדשות שנפרדו מברית המועצות.
ב-1989 פרצו מהומות בדרום אוסטיה בין האוכלוסייה הגאורגית ובין אוסטים הנאמנים למוסקבה. הסובייט האזורי של דרום אוסטיה הכריז על ניתוק החבל מגאורגיה על מנת ליצור "רפובליקה סובייטית". בתגובה ביטל הסובייט העליון של גאורגיה את עצמאות החבל במרץ 1990. באזור פרץ מאבק תלת צדדי בין הגאורגים, האוסטים, והצבא הרוסי, ובמרץ 1991 נהרגו בו 51 אנשים, ו-25,000 הפכו לפליטים.
במקביל, החלו טענות כנגד התנהלותו של גמסחורדיה. הוא נראה בעיני רבים כאדם הפכפך, בעל נטיות דיקטטוריות. נמתחה עליו ביקורת עזה בשל טיפולו בשאלות המיעוטים, והתנהגותו ההפכפכה במהלך הפיכת ינאייב, בה ניסו קצינים רוסים להדיח את מיכאיל גורבצ'וב, ולשמור על המסגרת של ברית המועצות. ראש הממשלה הגאורגי תנגיז סיגואה ושני שרים אחרים, פרשו ב-19 באוגוסט 1991 במחאה כנגד מדיניותו. שלושת השרים הצטרפו לאופוזיציה וכינו את גמסחורדיה "דמגוג וטוטליטר", כשהם מתלוננים כנגד הקצב האיטי של הרפורמות הדמוקרטיות. בשידור רגשני בטלוויזיה טען גמסחורדיה כי אויביו הם חבלנים ובוגדים.
הדחת גמסחורדיה.
פעילות האופוזיציה כנגד הנשיא גמסחורדיה הגיעה לכלל מהומות אלימות בסתיו 1991. ב-2 בספטמבר 1991 דיכאה המשטרה הפגנה גדולה של האופוזיציה בטביליסי, וזאת תוך שימוש בכוח רב. מספר פעילים מרכזיים באופוזיציה נעצרו, עיתוני אופוזיציה נסגרו, והמשטרה פשטה על משרדי תנועות האופוזיציה. המשמר הלאומי הגאורגי, שהיה הכוח הפארא-צבאי העיקרי במדינה, התפצל לשני פלגים, בעד הנשיא גמסחורדי, ונגדו. מיליציית המחדריוני בהנהגת ג'אבא יוסליאני תמכה אף היא במתנגדים לנשיא.
עד מהרה הפכו ההפגנות לפעילות צבאית גלויה כמעט. במשך שלושת החודשים הבאים עסקו הצדדים בהכנות לעימות מזוין, בהתבצרות ובהנחת בריקדות. ההרוגים הראשונים בעימות נהרגו בטביליסי ב-22 בספטמבר וב-24 בספטמבר הוכרז על מצב חירום בטביליסי. עד לסוף אוקטובר נעצרה רוב המנהיגות של מפלגת האופוזיציה "המפלגה הלאומית הדמוקרטית", ובראשם מנהיגם גאורגי צ'נטוריה. בפרברי טביליסי התבצרה קבוצה של אנשי המשמר הלאומי, בפיקודו של תנגיז קיטובאני. עד לסוף דצמבר החריף העימות, ואנשי האופוזיציה טענו כי פעולות גמסחורדיה לא הותירו להם כל אפשרות למשא ומתן ליישוב הסכסוך בדרכי שלום.
ב-20 בדצמבר 1991 החלו תומכי קיטובאני את המתקפה האחרונה כנגד גמסחורדיה. יוסליאני שוחרר ממעצר, ובראש המחדריוני הוביל הסתערות על הבריקדות במרכז טביליסי. ב-22 בדצמבר תפסו המורדים מספר בנייני ממשלה, והתקיפו את בניין הפרלמנט הגאורגי שבו התבצר גמסחורדיה. בה בעת דיכאו המורדים ניסיונות למחאה עממית בעד גמסחורדיה. המורדים ירו אל מפגינים שהתקהלו בתמיכה בנשיא, והרגו אחדים מהם.
גמסחורדיה נמלט מטביליסי ב-6 בינואר 1992, בתחילה לארמניה ולאחר מכן לצ'צ'ניה שם הקים ממשלה גאורגית גולה שתיפקדה במהלך השנה וחצי שלאחר מכן, וזכתה להכרה בינלאומית מסוימת. לאחר מספר ימי לחימה, בהם נפגעו בצורה חמורה שדרות רוסתוולי, השדרה המרכזית בטביליסי, ו-113 אנשים נהרגו, יכלו המורדים להכריז על ניצחונם.
ההתנגדות הזוויאדיסטית.