מוכר בעבר כטחרון, הוא כיום חלק מדרל סהטה אנה פובלסיון. הוא הרחוב הראשון של מקאטי המסומן במפות הספרדיות מן התקופה הקולוניאלית.
טוקיו הקטנה.
הוא רובע יפני הנמצא לאורך רחבת שדרות צ'ינו רוסס וברחובות הסמוכים באזור המשתרע בערך בין רחוב רופינו ושדרות ארנאיז.
המחלף מגאיאנס.
הוקם בשנת 1969 ונפתח לתנועה ב-1975. הוא אחד המחלפים הראשונים במדינה.
מוזיאון מקאטי.
המוזיאון של מקאטי שוכן ברחוב ריזאל בבניין ישן שנבנה בשנת 1918 ושימש כבית העירייה בשנים 1918–1961. מוצגת בו ההיסטוריה של מקאטי על ידי אוסף צילומים נדירים, ציורי קיר ודיורמות. הוא מאחסן גם מאובנים של בעלי חיים וכלי חרס מן התקופה הפרה-היסטורית.
הסגנון האדריכלי של המוזיאון הוא "Bahay na Bato" קלאסי, בנוי בלבנים בקומת הקרקע ומעץ בקומה העליונה. ב-1934 בימי ראש העיר ניקנור גרסיה נבנה מחדש בעזרת חמרי בטון. ב-1958 כשעדיין שימש כבית העירייה שופץ על ידי ראש העיר מקסימו אסטרלה. ב-1961 כשבית המנהל המקומי עבר כמה קילומטרים מבניין זה, שימש בית העיר הישן כספרייה עירונית.
אחרי העברת הספרייה למתחם בית העירייה החדש, שימש המקום את הקרן למחלות עיניים ואוזניים. במרץ 1990 בימי ראש העיר ז'ז'ומאר בינאי הפך המבנה למוזיאון העיר.
כנסיית גברתנו של החסד (Nuestra Señora de Gracia).
כנסיית Nuestra Señora de Gracia היא כנסייה רומית-קתולית בסגנון בארוק שהוקמה בשנת 1601 על ידי נזירים אוגוסטינים. סגנונה הוא למעשה שילוב של רנסאנס ספרדי מאוחר ועיצוב בארוקי מוקדם. הסממן של הרנסאנס במבנה הוא השער הראשי עם חלון רוזטה ועמודים דוריים פשוטים. לעומת זאת, פנים המבנה ופרטי החלונות, מושפעים על ידי האמנות הבארוקית. אולם מתאר הקרקע הוא רומנסקי.
בימי מלחמת שבע השנים סבלה הכנסייה מפשיטה בריטית. היא ניזוקה קשות ברעידת האדמה בשנת 1880 ועל ידי העימותים הראשונים משנת 1898 בין כוחות אמריקאים ופיליפינים.
כנסיית נואסטרה סניורה דה גרסיה הוא אחד מאתרי החתונות הפופולרי ביותר במטרו מנילה.
כנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס.
כנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס היא הכנסייה העתיקה ביותר במקאטי. היא שוכנת ברחוב ד.מ. ריוורה והיא מוקפת גורדי שחקים ואזורי מגורים. נפתחה בשנת 1620 ונבנתה החל משנת 1607 על ידי הכומר הישועי פדרו דה לוס מונטס, באתר שנקרא בזמנו "בואנאוויסטה" - "מראה טוב") . מימן את בנייתה הקפטן פדרו דה בריטו
לכנסייה ספינה מלבנית עם אפסיס וסקריסטיה, לפי הדגם המקובל בכנסיות של מיסיונים קולוניאליים.
חזיתה בצורת כתר אפיפיורי בעל שלוש קומות ושני המפתחות, סמלי האפיפיורות, המזכירים את אחד מפטרוני הפרוכיה, פטרוס הקדוש, הנחשב לאפיפיור הראשון.
האנדרטה של גבריאלה סילאנג.
בפינת השדרות איאלה ומקאטי ניצבת האנדרטה למהפכנית האילוקנית גבריאלה סילאנג.
אירועים חשובים.
שבו רוקדים לכבוד הקדושים פטרוני עיר על ברכותיהם.
אייריק תורוואלדסון
חוטוניים
חוּטוֹנִיִּים (שם מדעי: Trichonotidae) הם משפחת דגים מסדרת הדקראים ובתוכה סוג יחיד - חוּטוֹן ("Trichonotus") בו 10 מינים החיים בימים טרופיים רדודים ברחבי האזור האינדו-פסיפי. דגים אלה הם קרובי משפחה של הצלופחוליים ודומים להם.
אורכם של החוטוניים 10–20 סנטימטרים וגופם דק ומפותל באופן המזכיר חוט ומכאן שמם. יש להם סנפירים קטנים ודקים, גופים צבועים ומנוקדים וראשים מוארכים בעלי עיניים גדולות ולסתות ארוכות עם שפתיים בולטות. לזכרים יש כמה קרני סנפיר בולטות מאחורי עורפם הניצבות מעל הגוף.
הזכרים נמצאים בקרבת הרמון של נקבות והם מצויים בקרבת הקרקעית, שוכבים רוב זמנם. לעיתים הם עולים להיזון מזואופלנקטון ושוחים עד 3 מטרים מעל הקרקעית. הם לא מתרחקים לעולם מהחול הקרקעי.
חוטון
נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן
פרנץ פון ביירוס
פרנץ פון ביירוס (בגרמנית: Franz von Bayros; 28 במאי 1866 - 3 באפריל 1924) היה אמן מסחרי, מאייר וצייר אוסטרי, הידוע בעיקר בזכות סיפוריו השנויים במחלוקת. הוא השתייך לתנועה הדקדנטית באמנות כמו גם לזרם אר נובו, ולעיתים קרובות הפיק תועלת והתפרנס מנושאים ארוטיים וסיפורים פנטסמגוריים המבטאים אימה ופחד.
חיים.
פרנץ פון ביירוס הגיע ממשפחה אצילה, שעזבה את ספרד והתיישבה באוסטריה. כמעט כל אבותיו היו קצינים בשירות בית הבסבורג. אביו של ביירוס, אוטו פון ביירוס, עזב את שירותו הצבאי בשלב מוקדם כדי להמשיך בקריירה ברכבות האוסטריות. עבור ביירוס, שתשוקתו לציור התבררה מגיל שש, נדודיו המקצועיים החוזרים ונשנים של אביו תמיד נתנו לו השראה חדשה ומשתנה.
השנים הראשונות בווינה.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון בווינה, עבר ביירוס את בחינת הקבלה באקדמיה לאמנויות יפות בווינה עם אדוארד פון אנגרת' בגיל 17. עם זאת, מוריו באותה תקופה, ציירי ההיסטוריה בקושי יכלו לתת לו הצעות מועילות.
מותו המוקדם של אביו בשנת 1888 אילץ אותו לחשוב מחדש, ולזמן קצר חשב על הרעיון לוותר על הציור.
משנת 1890 ואילך העצים ביירוס את לימודיו. הוא השתלב בחברה הגבוהה ועד מהרה השתייך לחוג החברים של יוהאן שטראוס, שעם בתו החורגת אליס הוא נישא בשנת 1896. עם זאת, הנישואין היו רחוקים מלהיות מאושרים והסתיימו לאחר שנה.
מינכן.
בשנת 1897 הפנה ביירוס עורף לווינה ועבר למינכן, מטרופולין האמנות של אותם ימים בעולם הגרמני. באותה תקופה מינכן הציעה לאמן מגוון רחב של הזדמנויות. בציור, העיר הייתה אחד המרכזים העיקריים של הנטורליזם הגרמני וגם ביתם של אימפרסיוניסטים חשובים רבים. במקביל היו עסקי ספרות מפותחים, ונוצרו מוציאים לאור חדשים רבים.
ביירוס למד בבית הספר המיוחד של אדולף הלצל בדכאו ובבית ספרו של היינריך קניר במינכן (שם הוכשר גם פאול קלה). למעשה, במהלך שלב זה של התפתחותו התרחשה פריצת הדרך לסגנון אינדיבידואלי ועצמאי. במקביל מצא קשר לחוגים האמנותיים בעיר ועד מהרה היה חבר בחברה שכללה גם את תילו פון סיבך, קרל גאורג פון מאסן והיסטוריון האמנות ד"ר האנס פלורקה.
הוא עשה צעדים גדולים בתחום האמנותי. הוא עסק באימפרסיוניזם ובנטורליזם והתרחק יותר ויותר מציור פורטרטים לעבר רישום.
בשנת 1904 הציגה ביירוס את התערוכה הגדולה הראשונה שלו במינכן, שהצליחה מאוד. הוא קיבל הזמנות לאיור ספרים.
הוא נסע לפריז ואיטליה למטרות לימוד. במיוחד לימודי סגנון הרוקוקו פתחו בפניו את עולם האירוטיות המתוחכמת, וכתוצאה מכך הוא התפרסם יותר ויותר כמאייר איורים אירוטיים - ובשנת 1911 אפילו נודע לשמצה כשהצנזורים התערבו והוא נאלץ לעזוב את מינכן.
הקווים העדינים האופייניים לעבודתו, דמיונו בעיצוב הקישוטים, משחקו העדין ברמיזות לא עדינות מדי, גזרו עליו מראש לצייר את המרהיב והארוטי. הוא כונה באותם ימים במינכן "שרטט נפלא של הרוקוקו הטהור ביותר".
חזרה לוינה.
כשחזר לוינה הוא הרגיש זר. ביירוס התקשה למצוא קשר לשוק האמנות הווינאי, וזו כנראה אחת הסיבות לכך שהוא תכנן לעבור לרומא. תוכנית שבוטלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא מצא חוג חדש של חברים טובים ומעניינים, והתחתן בשנית; עם זאת, לעיתים קרובות הוא כינה את חזרתו לווינה כ"גלות".
ההזמנות לאיורים של ספרים ומגזינים, וכרזות חזרו בהדרגה - במיוחד מאוסטריה, הונגריה ואיטליה.
השנים האחרונות.
רק יום השנה ה-600 למותו של דנטה, אותו העריץ מאוד, בספטמבר 1921 נתן לו תנופה חדשה. ליום זה, כפי שאמר בעצמו, הוא רצה ליצור את "יצירת המופת שלו כמאייר ספרים". למעשה, 60 ציורי צבעי המים של הקומדיה האלוהית, שפורסמו על ידי אמלתה ורלאג בווינה במהדורה מפוארת של יצירתו של דנטה, ייצגו את המסמך הבוגר ביותר של איור הספרים שלו.
הצלחת העבודה על דנטה הייתה עצומה ותערוכות של צבעי המים בגרמניה ובאיטליה החזירו את הגדולה לשמו של ביירוס. אך ההצלחה החומרית הייתה זניחה. ביירוס עבד בקדחתנות על עבודתו במשך שנה וחצי עד שהתמוטט פיזית. גם פיחות הכתר האוסטרי פגע בהכנסותיו.
ב-2 באפריל 1924 נפטר האמן מדימום מוחי.
קרייזלר סאנבים
קרייזלר סאנבים (באנגלית וצרפתית: Chrysler Sunbeam, קרוי גם: Talbot Sunbeam (בין השנים 1979-1981), Talbot-Simca Sunbeam) היא מכונית סופרמיני, 3 דלתות הצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב קרייזלר אירופה (חברת בת של קרייזלר) באמצעות יצרנית הרכב הסקוטית "קבוצת רוטס" ("Rootes Group" ), אשר יוצרה בין השנים 1977–1981.
קרייזלר סאנבים.
מכוניות ביצועים (Performance car) מדגמי "קרייזלר סאנבים".
בשנת 1978 פותחו 2 דגמי ספורט של "קרייזלר סאנבים" מסוג "Hot hatch" :"Sunbeam Ti" ו-"Sunbeam Lotus".
בדגם "Sunbeam Ti" הורכב מנוע 1,598 סמ"ק המפיק 101 כ"ס, בדגם "Sunbeam Lotus" הורכב מנוע 2,172 סמ"ק המפיק 152 כ"ס.
גסטלוגאצ'קו דוניין
Bevacizumab
אליזבת' גסקל
ליילנד P76
ליילנד P76 (באנגלית: Leyland P76) היא מכונית סלון מתוצרת ליילנד אוסטרליה ("British Motor Corporation (Australia)" ), חברת בת של British Leyland אשר יוצרה בין השנים 1973–1975 באוסטרליה ובניו זילנד.
יוצרו 18,007 יחידות.
ישראל באירוויזיון הילדים 2012
ישראל באירוויזיון הילדים 2012 השתתפה באמסטרדם, הולנד. זאת הייתה הופעת הבכורה של ישראל באירוויזיון הילדים. רשות השידור הייתה אחראית להשתתפותה הראשונה של ישראל ב-2012.
לפני אירוויזיון הילדים.
ב-10 ביולי 2012 הודיעה רשות השידור כי היא תשתתף בתחרות אירוויזיון הילדים. ישראל הייתה אחת משלוש המדינות שהשתתפו לראשונה בשנה זו לצד אלבניה ואזרבייג'ן.
ב-13 באוקטובר נודע כי Kids.il ייצגו את ישראל באירוויזיון הילדים באמסטרדם, עם השיר "Let the Music Win" מילות השיר חלקן בעברית, באנגלית, בצרפתית וברוסית.