הביטוי אבי אבות הטומאה איננו מופיע במשנה או בגמרא הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הירושלמי. המקור הקדום ביותר בו מכונה טומאת המת "אבי אבות הטומאה" הוא פיוט לפרשת פרה שכתב רבי אלעזר הקליר שחי בתקופת הגאונים: לאחר מכן, ניתן למצוא את הביטוי בכתבי הראשונים, לדוגמה בפירוש רש"י לתורה:
בתקופות קודמות הסבירו את טומאת המת עצמו כטומאה מיוחדת שאף שהיא אב הטומאה, גם הנטמא ממנה הופך לאב טומאה בעצמו.
גדר הדין.
השם "אבי אבות הטומאה" בא בעצם ללמד, על כך שהמת מסוגל להצמיח טומאה בדרגה כזו, שאדם הנטמא מהמת נהפך ל"אב הטומאה", כך שהטומאה של אותו אדם נחשבת כ"בן" של ה"אבי אבות הטומאה" וכאבא של "ולד הטומאה" אם ייגע באב הטומאה מישהו אחר, תיחשב הטומאה כ"בן" לטומאה שהולידה אותה הנקראת "אב הטומאה" וכ"נכד" של הטומאה הראשונה הנחשבת כאבי אבות הטומאה. כך למשל, אדם וכלים (פרט לכלי חרס) שנוגעים במת נקראים "טמא מת" ונעשים בעצמם "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים.
על אף שטומאת המת נחשבת כטומאה חמורה, חז"ל הבהירו שגוף המת אינו הופך מדרס המונח תחתיו למדרס טמא. אולם, במקרים מסוימים, גם הכלי הנוגע במת נעשה "אבי אבות הטומאה", ודין זה נקרא "חרב הרי הוא כחלל". קיימת מחלוקת בראשונים בפרטי דין זה: האם מדובר על כלי מתכת בלבד או על כל הכלים פרט לכלי חרס. מחלוקת נוספת נוגעת לשאלה מהם הדרכים שבהן ה"חרב" מטמאת: האם רק במגע או גם במשא, או אפילו באוהל. הדעה המקובלת בנושא זה היא שהכלי שנטמא מן המת מטמא כמת אפילו לאחר שנפרד מן המת. יש שטענו שעל פי מקורות חז"ל הכלי שנגע במת מטמא כמת רק בעודו צמוד למת, ואילו לאחר שפרש מן המת, הרי הוא אב הטומאה רגיל ולא "אבי אבות הטומאה"..
R U Still Down (Remember Me)
רמ&quot;ח איברים
רמ"ח אֵיבָרִים הוא מושג הנזכר בדברי חז"ל, ולפיו ישנם באדם 248 איברים, שהם בגימטריה רמ"ח. מאוחר יותר התברר בגמרא שלגבר יש 248 איברים ואילו לאשה 252.
כאשר מתפללים על חולה נהוג לבקש שתהיה לו רפואה שלמה לכל רמ"ח איבריו ושס"ה גידיו. הביטוי "ברמ"ח איבריו" משמעותו גם שהאדם מלא כולו בעניין או בתוכן מסוים.
מקור הביטוי.
הביטוי נזכר במשנה באהלות פרק א' משנה ח':.
שיטת המנייה.
בהבנה הפשוטה, שיטת מנייה זו של חז"ל אינה עולה בקנה אחד עם המקובל באנטומיה המודרנית, שכן אם נקביל זאת למספר העצמות (ההשוואה הנהוגה), הרי שעצמותיו של אדם (בוגר) כיום הן 206. אכן קיימות מספר השערות ופרשנויות להתאמת הדברים.
הקבלת האיברים למניין המצוות.
ביהדות יש 613 מצוות מדאורייתא, המכונות, בדרך הגימטריה, תרי"ג מצוות. 248 מתוכן, רמ"ח, הן מצוות עשה, ו-365, שס"ה, הן מצוות לא תעשה. בספרות חז"ל מופיע קשר בין רמ"ח האיברים לבין רמ"ח מצוות העשה
בספרות היהודית ישנה אף הרחבה לרעיון זה, האומרת כי לכל מצווה קשר והשפעה על איבר מסוים (כמו גם כל עבירה מול יום בשנה). כך נאמר במדרש משלי: . מאוחר יותר, הוזכרו בספרות היהודית הקבלות בין מצוות לאיברים ספציפיים.
רמח איברים
אזורי ניו זילנד
Trichomonas vaginalis
Trichomonas vaginalis הוא אחד הפרזיטים הפתוגניים הנפוץ ביותר בעולם המערבי והגורם לטריכומוניאזיס.
מורפולוגיה.
הפרזיט אינו ציסט בשום שלב אלא תמיד כטרופוזואיט. מזכיר בצורתו אגס. בעל 5 שוטנים ארבעה קדמיים ואחד אחורי שהוא חלק מה center axostyle הנמצא לכל אורך הפרזיט.
הפרזיט יכול לחיות ללא מאחסן במשך 24 שעות בנוזל זרע, שתן ואפילו במים. ההדבקה היא מאדם לאדם דרך יחסי מין, במהלך הלידה או כתוצאה מהגיינה לקויה. הפרזיט אינו עמיד לחום ומוגבל בזמן שבו הוא יכול לחיות מחוץ לגוף.
תמונה קלינית.
נשים: חלקן א-סמפטומטיות. במידה וסימפטומטים המחלה יכולה להיות חריפה או כרונית. תקופת הדגירה היא 3-30 יום, בדרך כלל פחות מ-10 ימים. יומיים שלושה לאחר ההדבקה עלולה להופיע הפרשה נוזלית מקציפה בצבע צהוב-ירוק מהנרתיק. ההפרשה תתגבר לפני ואחרי הווסת. מלווה בגרד, שרפה, שפשוף ולעיתים הגבלה בקיום יחסי מין. בהסתכלות יימצא נגע אדום באזור. תלונות על כאב והפרעה במתן שתן ותכיפות במתן שתן נפוצות.
סיבוכים: ציסטות, עקרות, דלקות כרוניות העלולות להסתיר תהליך ממאיר.
גברים: בדרך כלל אסימפטוטיים. במידה וסימפטומטיים דלקת השופכה, מעורבות של ה-seminal vesicle, לעיתים גם מעורבות של הפרוסטטה ודרכי שתן עליונות. במקרים כאלו כאבים במתן שתן, השתנת לילה, גרד, הגדלה של הפרוסטטה, והפרשה של הפרזיט בעת מתן שתן בעיקר בבוקר.
אבחון וטיפול.
ניתן לאבחן תוך שימוש בתרבית, צביעת גימזה (giemsa) או בעזרת זיהוי נוגדנים ספציפיים.
חשוב לטפל בשני בני הזוג, גם אם הגבר אינו מציג סימפטומים.
metronidazole היא תרופת הבחירה. בנוסף אצל נשים יש לטפל מקומית בנרתיק בנוגדי דלקת, אנטיביוטיקה ונגד פטריות.
אוקלנד (אזור)
תרומות בעין
אזור טראנאקי
ולינגטון (אזור)
אליזבת טיודור
טייסת מרכז ניסויי טיסה
טומאה רצוצה
טומאה רצוצה היא כלל יסוד בדיני הטומאות בהלכה היהודית, ולפיה טומאה המטמאה טומאת מת שאין במקומה רווח אוויר בגודל של טפח על טפח, נחשבת לרצוצה ומטמאת כל מה שעליה או מתחתיה ללא יכולת חציצה. פירוש המילה "רצוצה" הוא דבר שאין במקומו רווח.
דין זה, שהוא הלכה למשה מסיני, אומר כי לטומאה חייב להיות לכל הפחות טפח שבו היא חלה; ולכן אם אין מקום כזה מסביב למקום הטומאה, אלא היא נמצאת במקום סגור, היא פורצת מעליו עד אין סוף, עד שאוהל (בשיעור מינימום של טפח על טפח) אחר יכסה אותה.
גדר הדין.
גדר דין זה אומר כי יש להחשיב את כל המקום שמעל הטומאה ועליה כאילו היה מלא טומאה, ואז כל מי שנוגע במקום ההוא או עובר מעליו טמא בטומאת מגע, כך לפי שיטת רבי זירא, ולכן אם אדם מאהיל על חצי כזית של טומאה רצוצה, ובידו האחרת הוא נוגע בחצי זית אחר, ניתן לצרף את שני חצאי הכזית לשיעור זית המטמא, שכן שם הטומאה של שניהם משותף. ההלכה נפסקת למעשה כרבי זירא, ולכן טומאה רצוצה - תוקפה הוא מדין טומאת מגע.
נחלקו הרמב"ם והראב"ד בגדר הדין של טומאה רצוצה. לפי שיטת הרמב"ם, כל טומאה שאין מעליה או במקומה אוהל, נחשבת לטומאה רצוצה, מכיוון שאין אוהל המגביל את מקום הטומאה. אך אם יש מקום של טפח על טפח בגובה טפח מעל מקום הטומאה, (ניתן להחשיב כמובן גם את המקום שהטומאה עצמה מונחת בו, שכן גם הוא נחשב כחלק מהאוהל), אין הטומאה רצוצה. לפי שיטת הראב"ד, טומאה רצוצה היא טומאה שאין מעליה מקום בשטח טפח ברום טפח שבו מתפשטת הטומאה, נחשבת לטומאה רצוצה, ולכן: טומאה גלויה אינה נחשבת לטומאה רצוצה (בניגוד לדעת הרמב"ם), וכן אין מקום הטומאה נחשב כחלק מהטפח, אלא צריך שיהיה מעליה טפח.
למרות שטומאה גלויה נחשבת גם היא לטומאה רצוצה, קיימים בה גם הדינים הרגילים של טומאת מת, המטמאת באוהל. באופן שונה, טומאה רצוצה שאיננה גלויה, תוקפה הוא מדין טומאת מגע, ואין לה דיני טומאת אוהל. כך שלמרות שהמאהיל עליה נטמא מדין טומאה רצוצה שגדרה שכל המאהיל עליה נחשב כנוגע בה, הרי שאין לטומאה כח להתפשט לכל חלקי אוהל המאהיל עליה, שכן אין לה תוקף של טומאת אוהל, ורק האדם המאהיל עליה ישירות נטמא.
התייחסויות הלכתיות אקטואליות.
דין זה של טומאה רצוצה גורם למכשולות רבים לכוהנים הצועדים מעל קבר שבו נקבר מת באדמה, שנקבר לרוב ללא כל כיסוי מעליו. במקרה כזה כל העובר מעל מקום זה נטמא, ואסור לכוהנים ליטמא. לפעמים מסלול של מטוס עובר מעל בית קברות, ואז עולה הבקשה להעביר את מסלול הטיסה מסיבה זו.
ציון הרשב"י במירון.
התייחסות נרחבת בדור האחרון לדינים אלו, הייתה בפרשת האיסור על עליית כהנים למירון, כאשר היו שטענו שקיימים קברים בהר מירון סמוך לציון הרשב"י, ומכיוון שלרוב כאשר מת קבור - הוא נקבר ללא חלל טפח בינו לבין העפר המכסה עליו, נמצא שהטומאה נחשבת ל"רצוצה", והיא עולה עד לרקיע. במקרה כזה, כל אדם שעובר מעל הקבר ומאהיל עליו, נטמא בטומאת אוהל, ויש הסוברים שאף בטומאת מגע, שכן יש להחשיב את הטומאה כאילו היא ממלאה את כל החלל עד הרקיע, וכל העובר שם כאילו נגע בטומאה. בעיה מיוחדת הייתה אודות לאדמו"רים שהם כוהנים, כמו האדמו"ר מתולדות אהרון ותולדות אברהם יצחק, שלא יכלו לקיים את ההדלקה לכבוד רבי שמעון בר יוחאי במקום.
הרב מרדכי גרוס הציע לייצר חליפות צוללנים, שישמשו כצמיד פתיל החוצץ בפני הטומאה לכוהנים, ואילו האדמו"ר מתולדות אהרון הגיע למקום במבנה שעל גבי רכב, כך שהטומאה לא תחשב כטומאה רצוצה.
הפרשה נסתיימה, כאשר פוסקי העדה החרדית, ביררו את העניין, ונתגלה כי מקום הקברים אינו ליד ציון הרשב"י.
מערת המכפלה.
כן דנו הפוסקים באפשרות היתר כניסה למערת המכפלה, מכיוון שהבניין שמעל המערת המכפלה, נחשב לקומה שנייה מעל המבנה של המערה עצמה, ולכן למרות שהקומה הראשונה אסורה בטומאת קבר מכיוון שהיא מאהילה על קבר של מת, יש מקום לומר, שהקומה השנייה מותרת לכניסת כוהנים. אך יש שכתבו, שדווקא כאשר באוהל שעל גבי הקבר, ישנה מקום בגודל טפח שבו יכולה הטומאה לצאת האוהל חוצץ בפני הטומאה, או לחלופין אם יש פתח - גם אם נעול זמנית בגודל ארבעה טפחים. אך אם לאוהל הראשון אין פתח, נחשבת הטומאה לטומאה רצוצה, שבוקעת ועולה עד השמים. אך במערת המכפלה, הפתח נסתם בבטון, וגודלו הוא 28 ס"מ ואין בגודלו ארבעה טפחים, ולכן אסור לכוהנים להיכנס למקום, ואף להתקרב במרחק ד' טפחים, שכן גם הקומה השנייה נחשבת לקבר.
כבישים בארץ ישראל ובעולם.
בעיה נפוצה היא, נסיעה במכונית, ברכבת או בכלי רכב אחר, שנסלל מעל בית קברות. כבר ברוסיה הייתה שאלה זו נפוצה, ורבי יצחק אלחנן ספקטור התיר לנסוע ברכבות שנסללו מעל כבישים כאלו, בהסתמך על היתרים דחוקים, כשעת הדחק.