נולד בשם ג'ורג' חבש ברמלה, שם הזהה לשמו של בן דודו, ג'ורג' חבש, לימים מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין. למשפחה ממוצא נוצרית אורתודוקסית. אביו היה סוחר מצליח שהתחנך בבית הספר שנלר של הכנסייה הלותרנית בירושלים. ג'ורג' שינה את שם משפחתו לשמו הפרטי של אביו, כשם במה, מכיוון שביקש שם בעל גוון אוניברסלי. במהלך מבצע דני ביולי 1948, נפצע אביו מאש מרגמות שירה צה"ל סמוך לבית המשפחה בשכונה הנוצרית בעיר העתיקה של רמלה. אביו נפגע בעיניו ואיבד 4 אצבעות כתוצאה מהפציעה והמשפחה ברחה לירדן והתגוררה באוהל במחנה פליטים ליד העיר עמאן. אחרי מספר שנים עברו לבית בעיר עצמה ושם גדל. איברהים למד בבית ספר לותרני והיה משתתף קבוע בהצגות בית הספר. שם פיתח את חיבתו למשחק ותיאטרון. כשהיה בן 15 החל לעבוד כשחקן בתסכיתים ברדיו הירדני. אך על מנת לרצות את הוריו, למד מנהל-עסקים בקולג' בירדן וכשסיים את לימודיו, ב-1965, בא לעבוד כמזכיר הבישוף בכנסיית הגואל הלותרנית בעיר העתיקה בירושלים.
קריירה.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים, למד עברית במהירות בעצמו, ונענה למודעת דרושים של קול ישראל בערבית לשחקנים דוברי ערבית לתסכיתים. בסוף 1968, עם פתיחתה של הטלוויזיה הישראלית, נבחר על ידי המפיקה אסתר סופר לגלם את דמותו של סמי בסדרה "סמי וסוסו", ששודרה בין השנים 1969–1974, מדי יום ראשון בין 18:30 ל-19:00 בערב. הסדרה זכתה להצלחה גם בקרב הקהל היהודי ואיברהים הפך לדמות מוכרת בציבור. הוא עבר לגור בדירה במערב ירושלים והשתלב בחיי הבוהמה בעיר. בעקבות הצלחת התוכנית פנו אליו מפיקים ישראלים ושילבו אותו בהפקות שונות. בתחילת 1971 השתתף לראשונה בהצגה בעברית, מחזה לילדים בשם "סמי, איפה ג'ודי ואודי? שכתב יגאל מוסינזון וביים והפיק שאול ביבר. ב-3 במרץ 1971 השתתף במופע התרמה בהיכל התרבות, ערב שירים בהנחיית אורי זוהר, בו השתתפו בין השאר גם אריק איינשטיין ויוסי בנאי. בסוף 1971 השתתף בהצגת הילדים "עלילות פופאיי המלח" יחד עם טליה שפירא ומרדכי ארנון. בחג פורים 1972 השתתף בממופע בהיכל הספורט יד אליהו. בשנים 1976-1977 השתתף בתוכנית הילדים "השטיח המעופף" בהנחיית לילית נגר.
במקביל להופעתיו בטלוויזיה הקים איברהים בתחילת שנות ה-70 את להקת התיאטרון המזרח-ירושלמית "אמנות הבמה", שכללה ברובה שחקנים חובבים. הלהקה העלתה מחזות מקוריים לצד עיבודים למחזות קלאסיים בערבית. איברהים ביקש לחשוף את הקהל הערבי לאמנות התיאטרון והלהקה הופיע עם הצגות ילדים בבתי ספר, בנוסף להצגות למבוגרים שעסקו בנושאים חברתיים. בקיץ 1984, היה שותף בארגון "הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות" של תיאטרון הקרון במזרח ירושלים. במסגרת הפסטיבל הוצגו הצגות תיאטרון בובות לילדים בערבית, בנוסף לעברית.
בשנת 1989, מונה למנהל האמנותי של תיאטרון אל-חכוואתי, והעלה את המחזה "מתים ללא קבורה" בשיתוף עם הבמאי מאזן גטאס.
בשנים 1995-1997 השתתף כמנהל תיאטרון אל-קאסבה, כבמאי ושחקן התיאטרון, בהפקה משותפת עם תיאטרון החאן של ההצגה "רומיאו ויוליה", בבימוי ערן בניאל והבמאי פואד עווד מנצרת. ההצגה הופיעה באירופה.
בשנת 2002 הפיק את הסרט "החתונה של רנה", קו-פרודוקציה פלסטינית-הולנדית. באותה שנה גילם את סנטה קלאוס בסרטו של אליה סולימאן, "התערבות אלוהית".
איברהים הקים בסתיו 2009 ליד תיאטרון אל-קאסבה ברמאללה, אקדמיה למשחק. הוא הצליח לגייס מימון לשם כך מעמותה גרמנית. את תוכנית הלימודים הוא הכין בשיתוף עם אקדמיה בגרמניה, והוא גם משמש כמנהל האקדמיה.
בשנת 2016 השתתף בהצגה "פלסטין, שנת אפס", שכתבה וביימה עינת ויצמן. ההצגה, שהוגדרה "קומדיה תיעודית", שוחקה בשפה הערבית עם כתוביות בעברית והוצגה בפסטיבל עכו. שרת התרבות והספורט מירי רגב, ביקשה לבחון את ההצגה לפני אישורה, בטענה שהיא מעבירה מסרים "החותרים תחת המדינה". רגב הורתה לנציג ממשרדה לצפות בחזרות. לבסוף אושרה ההצגה ואיברהים זכה בפרס "המבצע הטוב ביותר". בדצמבר 2018, בוטלה הופעה של ההצגה, שהייתה אמורה לעלות באולם מפעל הפיס בכפר כאבול, בהוראת מפעל הפיס.
חיים אישיים.
איברהים נשוי ואב לשתי בנות.
נילסון
פרימיטיביזם
"פרימיטיביזם" (באנגלית: Primitivism) הוא זרם תרבותי, פילוסופי ואמנותי המבוסס על השקפה לפיה האיכויות המאפיינת תרבויות עתיקות או תרבויות שאינן מערביות, עולות על אלו של החברות המערבית.
אחד הביטויים הראשונים של זרם זה ניתן למצוא ברעיון "הפרא האציל", ששוכלל על ידי הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו. הפרא האציל, המנותק מן הידע והערכים של התרבות המערבית והנוצרית, מקיים על פי רוסו יחס ישיר וטבעי לטבע. מונח זה הגיע לשיא התפתחותו במהלך המאה ה-18, אולם שב והופיע בכתבים שונים גם במהלך המאה ה-19.
באמנות של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בולטת נטייה של אמנים רבים אשר אימצו שפות אמנות חוץ-מערביות (בעיקר מתוך האמנות האפריקאית).
דן לסרי
דן לסרי (מכונה דני, נולד ב-1964 תשכ"ד) הוא סופר, פילוסוף ואיש חינוך ישראלי. ממובילי זרם החינוך הדיאלוגי בישראל.
ביוגרפיה.
לאחר שירותו הצבאי, עסק לסרי בהוראה. ב-1991 לימד בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, אך עזב לאחר שנים ספורות את בית הספר. בשנת 1995 נפתח בהובלתו של לסרי "מיתר", בית הספר הדיאלוגי הראשון בארץ, שהתחיל בקיבוץ בית אורן שליד חיפה (כיום בי"ס מיתר ממוקם בכפר גלים), והוא שימש כמנהלו למשך מספר שנים. בעקבות זאת הוקמו מספר בתי ספר דומים בארץ, בהם "באר" בשריגים ואחר כך בקיבוץ רבדים, בית הספר הדיאלוגי "שיח" ביישוב בית העמק, "הבית העגול" בחדרה ובתי ספר דיאלוגיים במודיעין, בירושלים ובשדה צבי בצפון הנגב.
לאחר מספר שנים הקים לסרי את "האקדמיה הדיאלוגית" לנוער בגילאי תיכון ואת "האקדמיה הדיאלוגית" למבוגרים, שתי מסגרות שמטרתן לתת מענה לנוער המעוניין בלמידה חופשית ודיאלוגית ולמבוגרים המעוניינים ללמוד מתוך רצון ובאופן השונה מהגישה האוניברסיטאית.
לסרי עוסק במחקר פסיכולוגי, תרבותי וחינוכי, ובכתביו באים לידי ביטוי רעיונותיו שנחשבים לעיתים פורצי דרך וחוץ-ממסדיים.
כיום עוסק לסרי בעיקר בכתיבה, בייעוץ לבתי ספר, ובהדרכת מבוגרים בכלל והורים בפרט בתהליך החינוך הדיאלוגי.
הגותו וחינוך דיאלוגי (משמעותי).
לסרי שאב את דעותיו מנושאי דגל החינוך החלופי בעולם, כולל חינוך ביתי ושיטות חינוך מאליו, ולפיהם הלמידה קורית אך ורק בהשתתפות פעילה של הלומדים. לסרי מרחיב תפיסה זו ומדבר על הויה של חברה משותפת בה המשתתפים (במקרה של בית ספר דיאלוגי לילדים: המבוגרים והילדים) עוסקים יחדיו בהתפתחות רגשית מחשבתית ולימוד יכולות חדשות, כאשר חברת המבוגרים וחברת הילדים מזינים האחד את השני. במשך השנים, לסרי תיאר זאת כ"חינוך ביתי במקום משותף".
עיקר תפקידו של בית הספר הדיאלוגי הוא להעצים את המשתתפים בו, לפתח אצלם את הקשב החברתי והחברות, תוך שאיפה לשיפור תמידי. מכיוון שהם עוסקים בדברים המעניינים אותם ומעסיקים אותם, הם נוטים להתמיד במשימות הרבה מעבר לגבולות הזמן והמקום של בית הספר, והופכים לאנשים רחבי דעת ומומחים ומנוסים בתחומים אליהם הם פונים כבר בגיל צעיר.
מקום מסוג זה הוא מקום מזמין להורים כחלק בלתי נפרד מבית הספר, ואכן אחוז התנדבות ההורים להפעלות שונות בדרך כלל גבוה, ואלו מביאים אתם מגוון רחב של מומחיות, ידע ועניין ובכך מרחיבים עוד יותר את האופק למשתתפים.
לשם כך קיימת תשתית מינימלית של כללים, כמו מפגש יומי (או מפגש פתיחה וסיום יום במקום), ותהליך גישור מובנה במקרה של התגלעות סכסוכים.
רעיון החינוך הדיאלוגי התפתח בחלקו מתוך דחיית דגם החינוך התעשייתי, בו תלמידים יושבים על פי שעון בפני מורה ה"מעביר" מידע אליהם. בבית הספר הדיאלוגי יש בדרך כלל פעילות סביב נושאים, ועניין, של הצוות וגם של התלמידים. הפעילות יכולה להצריך עזרים מקצועיים, יציאה מתחום בית הספר והזמנת מומחים, הכל לפי היכולת והעניין של המשתתפים: הילדים והצוות.
החינוך הדיאלוגי רואה את התהליך כעיקר עיסוקו ולא את התוצרים. תערוכות, תצוגות, עבודות גמר, דוחות כתובים, סיפורים ואפילו לחנים הם תוצרים של האתגר שאותו בחרו הילדים והמבוגרים עצמם, ולא רף שנקבע בידי צוות. החינוך הדיאלוגי גם כופר בתועלת תהליכי הכימות, התעודות והציונים של מערכת החינוך, ולכן בדרך כלל גם אין נערכים בו מבחנים.
בשונה ממערכת החינוך השגרתי, בבית הספר הדיאלוגי אין בדרך כלל שיעורים פרונטליים, אין "תוכנית לימודים", אין "חומר" שנלמד, ואין מערכת שיעורים או סדר יום קבוע על פי השעון, למעט שעת הגעת הצוות ופיזורו, ובהתאם להחלטות המתקבלות יחדיו, גם מפגש פתיחה וסיום יומיים וארוחות משותפות.
החלטות אינן מתקבלות בהצבעה אלא בהסכמה מלאה, כאשר המתנגדים מוכנים להסיר את התנגדותם, או לפחות להימנע ממנו. החלטה בהצבעה על פי רוב תתקבל אם מראש כולם הסכימו לשיטה זו בנושא הנידון. זהו הבדל מהותי נוסף בין בית הספר הדיאלוגי ל"בתי ספר דמוקרטיים".
בשנים הראשונות לסרי קרא לשיטת החינוך הזו "חינוך משמעותי" - כשהכוונה שנושאי ה"חניכה" משמעותיים לילד המשתתף בחינוך זה וגם למבוגר, איש הצוות, ההורה או המתנדבים.
היות שאין דוגמה או סגנון חיים שולט המוצג לילדים, אלא הדוגמה האישית היא המובילה, נוצר כבוד לתרבות ההורים והצוות, ולסביבה תוך התחשבות באחרים. אופי זה איפשר אוכלוסייה ממגוון רחב של סביבות ותרבויות. בשנותיה הראשונות בבית הספר מיתר בבית אורן השתתפו ילדי קיבוץ חילונים, בני עניים ועשירים מחיפה, יהודים דתיים לאומיים, ואף דרוזים ומוסלמים. בהמשך חברו לדני אנשי חינוך ממגזרים שונים ומכל רחבי הארץ, ואף ביהודה ושומרון.