האסטרטגיה המרכזית המונחת בכתביו של דוּאֶה, המודל של דוּאֶה, הייתה רבת חשיבות בוויכוחים שהתנהלו סביב השימוש בכוח אווירי ועל מערכות הפצצה אסטרטגית. המודל של דוּאֶה נשען על האמונה שהפצצה אווירית יכולה לגבות מהצד המותקף מחיר כה גבוה, עד שהמורל האזרחי יישבר. שבירת המורל תביא לפרימת המרקם החברתי והרצון להתגונן, ובסופו של דבר ידרשו האזרחים מממשלתם להיכנע. לפי מודל זה, חשיפת חלקים גדולים באוכלוסייה האזרחית לאימת השמדה, או למחסור חמור בצורכיהם, יביא להכנעת האוכלוסייה האזרחית. דוּאֶה טען, שדיכוי המרכזים החיוניים לקיום האזרחי באמצעות הפצצות מן האוויר יהפוך את המלחמה לנוראה כל כך, עד שהאזרחים הפושטים יקומו כנגד ממשלתם, יגרמו לנפילתה, ויבקשו הסכם שלום.
דוּאֶה האמין שבמלחמה אווירית אין משמעות למושג "עורף"; המפציצים יוכלו להגיע לכל מקום, ולהטיל אימה באמצעות הפצצות על מרכזי אוכלוסייה. בספרו "מלחמת - - 19" תיאר דוּאֶה מלחמה דמיונית בין גרמניה לברית צרפתית – בלגית, מלחמה בה יוזמים הגרמנים גיחות הפצצה מסיביות על האוכלוסייה, ומחריבים את הערים עוד לפני שהצד השני מספיק לגייס את צבאו. דוּאֶה האמין שמלחמות העתיד תהיינה קצרות; הצד שיפסיד את השליטה באוויר יעדיף להיכנע ולא להיחשף להפצצות האיומות מן האוויר. במילים אחרות, היעד הראשון במלחמה יהיה השמדת חיל האוויר של האויב, והשמדתו פירושה סיום מהיר של המלחמה.
הדגש מרכזי שנתן דוּאֶה למתקפות האוויר האסטרטגיות גרם להתעלמותו מהיבטים אחרים של הלוחמה האווירית, בעיקר ברמה הטקטית. במהדורה השנייה של ספרו "השליטה באוויר" הוא הביע את הטענה ששימוש במטוסים למטרות טקטיות הוא "חסר ערך, מיותר ומזיק". הוא הציע להקים חיל אוויר עצמאי, שיהיה מורכב בעיקר ממפציצים ארוכי טווח. הוא לא האמין שניתן יהיה ליירט את המפציצים, אך בכל זאת נתן מקום לכוח של מטוסי ליווי שיוכלו להתמודד עם מיירטים. לשיטתו, ההתקפות לא יצטרכו להיות מדויקות; צירוף של פצצות נפיצות, פצצות תבערה ונשק כימי יספיקו כדי להרוס עיר, כאשר יוטלו במסה גדולה מתוך מבנים גדולים של מפציצים.
תגובות, ביקורת, ובחינת התאוריה.
התגובות למהדורה הראשונה של "השליטה באוויר" לא היו רבות, אך המהדורה השנייה כבר גררה תגובות ארסיות מצד עמיתיו בצבא, במיוחד מצד אנשי הצי וצבא היבשה. מאידך, חזונו האפוקליפטי של דוּאֶה הלהיב את הדמיון העממי. מחוץ לגבולות איטליה זכה ספרו של דוּאֶה לתגובות מעורבות: בבריטניה היה דוּאֶה מעין תופעה מוזרה, וספרו לא נחשב כחומר קריאה חובה לקציני חיל האוויר המלכותי. לעומת זאת, בגרמניה, צרפת וארצות הברית זכה דוּאֶה לתגובה חיובית בהרבה, וספריו נלמדו, נדונו והוטמעו בחשיבה הצבאית.
במלחמת העולם השנייה ניסה סר ארתור האריס, מפקד חיל האוויר המלכותי הבריטי ליישם את שיטותיו של דוּאֶה. במשך חמש שנים, כחלק ממתקפת האוויר האסטרטגית, יצאו מפציצי הפיקוד למשימות תקיפת ערים בגרמניה. ואולם, לא התחוללה מהפכה שהפילה את המשטר הנאצי, והמפציצים הבריטיים לבדם לא הביאו לניצחון במלחמה. ההפצצות האסטרטגיות של אנגלו-אמריקה על ערי גרמניה היו משמעותיות במובן אחד ומכריע והוא החרבת התעשייה הצבאית הגרמנית, עובדה שהכריעה את המלחמה, הן כמותית והן איכותית - בכך שגרמניה לא הייתה יכולה להצטייד ביצור המוני בטכנולוגיות החדשות שפיתחה. הייתה זאת עובדה מהותית, כיוון שמהלך המלחמה היה כרוך במירוץ חימוש טכנולוגי הדוק ואינטנסיבי כמעט בכל התחומים: באוויר, בים וביבשה.
חישוביו של דוּאֶה על כמות הפצצות הנדרשת כדי להחריב עיר התבררו כאופטימיות מאוד. יחד עם זאת, תפיסותיו של דוּאֶה לא נעלמו;
עידן הפצצה הגרעינית האיר את רעיונותיו של דוּאֶה באור חדש.
סוף ימיו.
דוּאֶה היה מתומכיו של בניטו מוסוליני, וזה האחרון מינה אותו כנציב האווירייה עם עליית המשטר הפאשיסטי לשלטון. ואולם, לאחר זמן קצר העדיף דוּאֶה לעזוב את התפקיד המשרדי ולהמשיך בכתיבה. הוא עסק בכך עד מותו ב-1930.
אנדרה דה-פריס
אנדרה דה-פְרִיס (28 בפברואר 1911 – 15 בספטמבר 1996) היה רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972).
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
קורות חיים.
דה-פריס נולד בשנת 1911 בלייוורדן שבמחוז פריסלנד בהולנד, בן ליהודית. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1936 עם תואר דוקטור לרפואה, ובשנת 1938 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. הוא התמחה ברפואה פנימית, וב-1938 קיבל תואר מומחה לרפואה פנימית. בשנים 1932–1933 עמד דה-פריס בראש בית החולים "מֶפֶּל" (Meppel) בהולנד והרצה בתחום כימיה קלינית באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1939 התמנה למנהל בנק הדם של הצלב האדום בצפון הולנד, ובשנת 1940, בימי מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל היה דה-פריז רפתן בקיבוץ גבע. בשנת 1942 עבר לעסוק ברפואה והצטרף לסגל בית החולים הדסה בירושלים. בשנים 1946–1948 השתלם באוניברסיטת הרווארד, ובשובו לישראל חזר לעבוד בבית החולים והחל להרצות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1949 מונה דה-פריס למנהל המעבדה למחקר קליני בבית החולים, ובשנת 1953 הוענק לו התואר פרופסור חבר.
בשנת 1955 עבר דה-פריס לעבוד בבית חולים בילינסון כמנהל מחלקה פנימית ד' ומנהל המכון למחקר רפואי של קופת החולים. עבודתו המחקרית בשנים אלו זיכתה אותו, במשותף עם מקס לבקוביץ, שמעון גיטר, ושאול כוכבא על נושא ארס נחשים בישראל, בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1959. דה-פריס ביחד עם חיים שיבא, פריץ דרייפוס ושמואל שור, נמנה בין מייסדי הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כדקאן הפקולטה הראשון. בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. כיהן כרקטור האוניברסיטה משנת 1969 ועד 1972. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לעסוק בתחום, שימש כיועץ רפואי לבתי חולים ברחבי ישראל ומנהל מחקר בחברת טבע.
בשנת תש"ל (1970) הוענק לדה-פריס פרס ישראל לרפואה, על תרומתו להוראה ולחינוך ברפואה ועל הישגיו המחקריים בהמטולוגיה, טוקסיקולוגיה ומחלות מטבוליות.
בשנת 1995 הוענק לדה-פריס אות יקיר העיר תל אביב-יפו
אנדרה דה-פריס נפטר בקיץ 1996.
היה נשוי לחוה (בתו של הפרופ' למחלות א.א.ג, יוסף לכמן) ואב לשלושה: תמר דה פריס וינטֶר, צורפת אמנית; מרצה מהאקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
אילן דה פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, לשעבר מנכ"ל סינמטק ירושלים וסמנכ"ל התוכן של "רשת"; ו- דוד דה פריס, פרופסור מן המנין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
מקוק יפני
מקוק יפני (שם מדעי: "Macaca fuscata") הוא מין בסוג מקוק, הקרוי גם קוף שלג. זהו מין של קופים בעלי זנב הנפוץ ביפן, אם כי אוכלוסייה פולשנית מצויה בלארדו שבטקסס משנת 1972. הוא נקרא גם "קוף השלג" משום שהוא חי באזורים המכוסים שלג במשך חודשים בשנה: הוא הפרימט הצפוני ביותר מלבד האדם, והפרימט העמיד ביותר לקור. למקוק היפני פרווה חומה-אפורה. הפנים, תנוכי האוזניים והישבן חשופים מפרווה ועורם אדום-אפור. הזנב קצר.
תפוצה ותזונה.
המקוק היפני פעיל ביום ומבלה את רוב זמנו ביערות. הוא חי במגוון סוגי יערות, הכוללים יערות סובטרופיים, סובאלפיניים, ממוזגים וירוקי-עד, מתחת לגובה של 1500 מטרים. מזונו כולל זרעים, שורשים, ניצנים, פירות, חסרי חוליות, גרגרי יער, עלים, ביצי ציפורים, פטריות, קליפת עץ ודגנים. אורך גופו הוא בין 79 ל-95 ס"מ, עם אורך זנב של בערך 10 ס"מ. הזכרים שוקלים 15-18, משקל הנקבות הוא בסביבות 10 ק"ג.
המקוק היפני חי באזור ההרריים של הונשו, שיקוקו וקיושו ביפן. הוא שורד בטמפרטורות מתחת ל-15- מעלות צלזיוס. המקוק היפני מפורסם בזכות כמות הזמן שהוא מבלה במעיינות החמים הוולקניים.
אהרון אלכסנדר
אהרון אלכסנדר (בגרמנית: Aaron (Albert) Alexandre; 1765, בוואריה – 16 בנובמבר 1850, לונדון) היה שחמטאי.
אלכסנדר למד לימודי רבנות והגיע לצרפת בשנת 1793. הוא החליט להפוך לאזרח צרפתי אחרי שנוכח בסובלנות הדתית כמדיניות של המהפכנים. בתחילה לימד גרמנית למחייתו, פיתח המצאות מכניות ושיחק שחמט בשעות הפנאי. בהדרגה השחמט הפך לעיסוקו הראשי. אלכסנדר הציב לעצמו משימה לבנות סקר מקיף על הפתיחות שנותחו עד ימיו, ופרסם את ממצאיו בספר שנקרא "Encyclopédie des échecs" בשנת 1837.
לאחר ספר זה עסק בסקר על סיומי משחקים ובנה אוסף של למעלה מאלפיים בעיות שחמט, שאותו פרסם בשנת 1846 כ"אוסף בעיות השחמט היפות ביותר". הספר פורסם במקביל בצרפתית, אנגלית וגרמנית.
שני הספרים קבעו תקן חדש לגבי תפיסה כוללת וחשפו את הידע הטכני המעמיק של אלכסנדר. בשחמט, כמו ביתר עיסוקיו העדיף אלכסנדר את הלמדנות על פני הביצוע, אך למרות זאת ניצח בדו-קרב את הווארד סטאונטון בלונדון, בשנת 1838 בגיל 73.
ג'ורדן פראמר
ליטל רוזנצוויג
Facebook.com
דיקלה דורי
קאמבריה
קאמבריה (באנגלית: Cumbria) הוא מחוז טקסי () ומחוז כפרי () בצפון-מערב אנגליה. המחוז גובל במחוזות הבאים: נורת'מברלנד, צפון יורקשייר, דרהאם ולנקשייר. הוא כולל שישה רבעים (Districts) בחלוקה: Barrow-in-Furness, South Lakeland, Copeland, Allerdale, Eden ו- Carlisle. לרוב נהוג לחלקו מנהלתית למספר אזורי משנה: דרום, מערב ומזרח, כאשר כל אזור מורכב משני רבעים: המזרח מכיל את Carlisle ו-Eden, המערב את Copeland ו-Allerdale, והדרום את Barrow-in-Furness ו-South Lakeland. את המחוז חוצה נהר הלאות'ר.