ג'ים מוריס (באנגלית: Jim Morris; 31 באוגוסט 1935, ברוקלין, ארצות הברית - 28 בינואר 2016, קליפורניה, ארצות הברית) היה מפתח גוף אפרו-אמריקאי. במהלך הקריירה שלו, מוריס זכה בתארים רבים, בניהם: 'מר ארצות הברית' (1972), 'מר אמריקה' (1973), 'מר אינטרנשיונל' (1974) ו'מר אולימפיה' לבני 60 ומעלה (1996). בשנת 1985, בגיל 50, אימץ אורח חיים צמחוני ולאחר 15 שנה עבר לתזונה טבעונית. מוריס המשיך לפתח את גופו עד מותו בגיל 80.
ביוגרפיה.
מוריס נולד וגדל בברוקלין ארצות הברית. בגיל 19, היה חבר בצוות האולימפי האמריקאי בענף הרמת משקולות. בצעירותו, עבד בספריה העירונית בה סידר את הספרים במדפים. בשנת 1961, התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כמדריך תוכנית האימונים 5BX במשך ארבע שנים. לאחר שירותו הצבאי, מוריס החל לעבוד כלוחם אש במחלקת הכבאות של העיר ניו יורק. בתקופה זו, החל להתאמן לקראת תחרויות לפיתוח גוף. מוריס זכה בכל תחרות גדולה בחוף המזרחי, ובשנת 1969 עבר להתגורר בלוס אנג'לס כדי להתאמן עם מפתח הגוף ביל פרל וללמוד מניסיונו. בשנת 1973 פגש את הזמר אלטון ג'ון במסיבה בהוליווד והחל מאז להיות שומר ראשו האישי למשך 15 שנה. בין השנים 1978 - 1985, ניהל מוריס חדר כושר בבעלותו במערב הוליווד.
קריירה.
מוריס התחרה לראשונה בפיתוח גוף באופן מקצועני בשנת 1966, בגיל 31 וזכה בתואר 'מר ניו יורק'. שנה לאחר מכן, זכה בתואר הלאומי הראשון שלו 'מר ארצות הברית הצעיר' מטעם איגוד האתלטים החובבים. בשנת 1973, בגיל 37, זכה בתואר 'מר אמריקה' ובכך היה לאפרו-אמריקאי השני לזכות בתחרות זו
. בתחרות זו זכה ב-30 נקודות שיפוט ובכך שבר את שיא הניקוד שניתן אי פעם עבור מפתח גוף (שיא הניקוד הגבוה ביותר לפניו עמד על 21 נקודות ונשמר במשך 39 שנה). מוריס שבר בתחרות זו שלושה שיאים: שיא הניקוד למפתח גוף, ההומוסקסואל הגלוי הראשון שזכה בתחרות וכן האדם המבוגר ביותר שזכה בתחרות. נכון לשנת 2014, שיאים אלו טרם נשברו. מוריס טוען כי תחרות זו הייתה אחת החוויות הגרועות בחייו. במעמד הזכייה, הוא ספג קריאות בוז מהקהל, כלי התקשורת פקפקו בהצדקת זכייתו וכן בניקוד הגבוה שזכה לו ותמונתו לא הופיעה בשער המגזין שנהג בקביעות לפרסם על שערו בכל שנה את תמונת הזוכה בתחרות 'מר אמריקה'. מוריס חש כי עובדת היותו אפרו-אמריקאי הומוסקסואל גלוי מנעה ממנו לקבל את ההכרה על הישגיו יוצאי הדופן.
הנרי הרביעי (פיראנדלו)
ויליאם פורסייט
אמנדה פורסייט
דנב קאיטוס
דֶנֶבּ קָאִיטוֹס (מערבית, ألذنب ألقيتوس ألجنوب - אדנבּ אל קאיטוס אג'נוּבי - "הזנב הדרומי של הלווייתן") או β בלווייתן, הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים לווייתן. למרות היותו הבהיר ביותר בקבוצה הוא קיבל את ציון באייר β. לעיתים הוא נקרא גם דיפְדָה, קיצור של الضفدع الثاني (אדיפדה אטאני) - "הצפרדע השנייה", כאשר הראשונה היא הכוכב פומלהוט. בסביבתו של דנב קאיטוס אין כוכבים בהירים כך שהוא בולט וקל לזהותו, מדרום לאסטריזם הריבוע הגדול של קבוצת פגסוס וממזרח לפומלהוט.
תכונות.
דנב קאיטוס הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K0 III, אך לעיתים מסווגים אותו כענק צהוב מסוג ספקטרלי G9.5 III שכן הטמפרטורה שלו, כ-4,800 קלווין קרובה לגבול בין שני הסיווגים. הוא נמצא במרחק של כ-96 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראיתו הנראית היא מדרגה 2.01 כך שקל לצפות בו. מסתו היא כ-3 מסות שמש ורדיוסו גדול פי 17 מרדיוס השמש. עוצמת ההארה שלו היא יותר מפי 100 מעוצמת ההארה של השמש. דנב קאיטוס סיים את שלב היתוך המימן שבליבתו והוא מתיך הליום לפחמן. באופן חריג עבור כוכבים מסוגו, דנב קאיטוס פולט קרינת רנטגן בעוצמה חזקה פי 2,000 מהקרינה של השמש בתחום זה. ההסבר לכך הוא כנראה טמפרטורה של יותר מ-100 מיליון קלווין בליבתו שנוצרת בזמן היתוך ההליום. בעתיד צפוי דנב קאיטוס להתנפח ולהתקרר עוד כך שיהפוך לענק אדום ולאחר שיכלה ההליום בליבתו הוא עתיד להפוך לננס לבן.
בטא בלווייתן
גליזה 31
יוסף דוד
יוסף דוד (1931–2014) היה איש ציבור יהודי-אתיופי, מורה ומחנך, סופר ופעיל עלייה וקליטה. נמנה עם 12 הצעירים היהודים הראשונים שהגיעו מאתיופיה ללימודים בישראל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
קורות חייו.
דוד נולד בכפר גאנה במחוז גונדר באתיופיה, נצר לשושלת קסים. אביו - דוויט (דוד) יעקב, וסבו - יעקב זרו, היו שניהם מחשובי הקסים באזור גונדר. בילדותו למד תורה בבית הכנסת בכפרו, ובגיל 17 המשיך את לימודיו בבית הספר העברי, שהוקם על ידי הסוכנות היהודית באסמרה, בניהולו של יונה בוגלה.
ב-1955 נבחר לקבוצה של 12 צעירים יהודים, אשר נשלחו לפנימיית כפר בתיה ברעננה, ביוזמתו של ד"ר יעקב פייטלוביץ', במטרה ללמוד עברית ויהדות, לשוב בסיום הלימודים לאתיופיה ולשמש שם מורים לקהילת ביתא ישראל. במהלך שהותו בישראל פגש רבים מראשי המדינה, בהם הנשיא יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון. בשנת 1958, בתום לימודיו בישראל, נשלח על ידי הסוכנות היהודית חזרה לאתיופיה, למרות רצונו להישאר בישראל. עם שובם הוזמנו חברי הקבוצה לפגישה עם קיסר אתיופיה היילה סלאסי, וביקשו ממנו שיאפשר הקמת בתי ספר עבריים בכפרי היהודים. דוד התמנה למורה בבית הספר העברי, שעבר בינתיים מאסמרה לאמבובר. יחד עם חבריו, ששבו עמו מישראל, פעל לפתיחת בתי ספר עבריים נוספים בכפרי היהודים.
דוד עלה לישראל בשנת 1977. הוא נחשב לאחד העולים החדשים הראשונים מאתיופיה, שעלו לישראל לפי חוק השבות, ולא באשרת כניסה של תייר. רעייתו וילדיהם הצטרפו אליו כעבור מספר חודשים. תחילה התגוררו במרכז הקליטה בטבריה ולאחר מכן עברו ללוד.
ב-1981 גויס על ידי הסוכנות היהודית, כדי לסייע בקליטת העולים החדשים מאתיופיה, שהגיעו באותה עת לארץ. בשנת 1988 הוזמן על ידי ג'וינט ישראל לקחת חלק בהקמת מרכז ביתאצ'ין (באמהרית: ביתנו) בירושלים – מרכז ייעוץ והדרכה לאנשי מקצוע בתחומי הרווחה, הבריאות והחינוך, אשר טיפלו בעולים. בתקופה זו השתתף בכתיבת ספרי הדרכה ומאמרים בנושא תרבות ומורשת יהדות אתיופיה. בנוסף הפיק קלטות לימודיות על חגי ישראל לדוברי אמהרית. בשנת 1989 הוסמך כטוען רבני על ידי מכון מאיר ושימש יועץ משפחתי מטעם הג'וינט.
בשנת 1990 נשלח על ידי הסוכנות היהודית לאתיופיה, על מנת להכשיר את המורים בבתי הספר היהודיים בהוראת עברית ויהדות ובהיכרות עם ישראל.
לאחר שובו ארצה, מתוך תפיסתו שיש לשלב בין המסורת העתיקה של יהודי אתיופיה לבין החיים החדשים בישראל, היה שותף להקמת פורום ארצי של זקני העדה (שמגלוץ'), לפתרון סכסוכים בין בני זוג, כפי שהיה נהוג באתיופיה. פעל לקבלת הכרה של בתי הדין הרבניים במוסד זה ולשיתוף פעולה עם בית הדין המיוחד של יהודי אתיופיה. לאחר פרישתו בשנת 2001 המשיך להרצות ולכתוב מאמרים בנושא תרבות ומורשת יהודי אתיופיה. יחד עם ישעיהו צאנה פעל להקמת בית הכנסת הראשון לקהילה האתיופית בלוד, שבנייתו הושלמה ב-2003.
יוסף דוד הלך לעולמו בשנת 2014 והובא למנוחות בבית העלמין בלוד. הוא הותיר אחריו את רעייתו חנה ושמונת ילדיהם.
ב-2019 נחנכה "כיכר הרימון" על שמו בלוד.
תוצאות פעילותו.
הגעת קבוצת הצעירים לכפר בתיה, בהם יוסף דוד, נחשבת לאבן דרך בהכרת מוסדות המדינה ביהודי אתיופיה ובעלייה העתידית של הקהילה לישראל. פעילותו החינוכית באתיופיה התמקדה בחיזוק הידיעות של בני הדור הצעיר בשפה העברית, ביהדות, בהיכרותם עם ישראל ובטיפוח ערכי הציונות. עם תחילת העלייה המאורגנת מאתיופיה בראשית שנות ה-80, נדרשו העולים שהגיעו לישראל להתמודד עם פערים תרבותיים משמעותיים. במסגרת תפקידיו בסוכנות היהודית, בג'וינט ישראל ובמרכז ביתאצ'ין עסק בקליטתם ובהשתלבותם של העולים, תוך גישור על פערי תרבות ושפה בין העולים לרשויות המדינה. ספריו בנושא מורשת יהדות אתיופיה, הלכות הדת, מנהגי העדה וסיפורי עם משמרים מסורת עתיקה, אשר הועברה בעל פה מדור לדור, בטרם הועלתה על הכתב.
נלסון פיקה
נלסון פיקה סוטו מאיור (באנגלית: Nelson Piquet Souto Maior, נולד ב-17 באוגוסט 1952) הוא נהג מרוצים ברזילאי שזכה 3 פעמים באליפות הפורמולה 1. לאחר פרישתו דורג כאחד מנהגי הפורמולה 1 הטובים בכל הזמנים. בשנת 1992 עבר להתחרות באליפות האינדי 500, בה השתתף במשך שנתיים.
בנו, הנושא גם הוא את השם נלסון פיקה, התחרה גם הוא בפורמולה 1, וכיום מתחרה בסבב הפורמולה אי.
קריירה מוקדמת.
פיקה נולד בריו דה ז'ניירו, אז עיר הבירה של ברזיל. אביו, שהיה רופא, העביר את המשפחה לברזיליה בשנת 1960 ושנה לאחר מכן התמנה לשר הבריאות בממשלתו של ז'ואאו גולאר. אביו רצה שיהפוך לשחקן טניס ובגיל 11 החל להתחרות בתחרויות בברזיל וניצח מספר טורנירים. בגיל 14 החל להתחרות בקארטינג ללא ידיעתו של אביו. כדי להסתיר את העובדה שהוא מתחרה נרשם לתחרויות תחת השם Piket, כתיב שגוי של שם משפחתו. בשנת 1971 זכה באליפות ברזיל בקארטינג, הישג עליו חזר שוב שנה לאחר מכן. בשנת 1976 זכה באליפות ברזיל בפורמולה סופר וי (Super Vee). בעצת אמרסון פיטיפלדי עבר להתחרות באירופה. בשנת 1978 התחרה בפורמולה 3 הבריטית ובמהלך העונה שבר את שיאו של ג'קי סטיוארט, כשניצח שמונה מרוצים וזכה באליפות.
פורמולה 1.
פיקה ערך את הבכורה בפורמולה 1 במהלך גרנד פרי גרמניה, המרוץ ה-11 של עונת 1978, כשהתחרה עבור קבוצת Ensign. אל המרוץ זינק מהמקום ה-21, אך נאלץ לפרוש במהלך המרוץ עקב תקלה במנוע. לאחר המרץ חתם על חוזה לשלושה מרוצים בקבוצת BS Fabrications. לקראת המרוץ האחרון של העונה חתם על חוזה בקבוצת ברבהאם, מרוץ אותו סיים במקום ה-11.
1985-1979: ברבהאם.