כוכב הקופים (באנגלית: Planet of the Apes) הוא סרט קולנוע אמריקאי המשתייך לסוגת המדע בדיוני שיצא לאקרנים ב-8 בפברואר 1968. הסרט מבוסס על הרומן "כוכב הקופים" מאת פייר בול שיצא בשנת 1963. בסרט מככבים צ'רלטון הסטון, רודי מקדואל, קים האנטר, מוריס אוונס, ג'יימס דאלי, ג'יימס ויטמור ולינדה האריסון. הסרט יצא תחת חברת ההפקה פוקס המאה ה-20.
הסרט מגולל את סיפורם של צוות אסטרונאוטים שנוחת בכוכב משונה בעתיד הרחוק. למרות העובדה שהכוכב נראה שומם תחילה, חברי הצוות השורדים נתקלים בחברה שבה קופים התפתחו לכדי יצורים בעלי אינטליגנציה אנושית עם יכולת לדבר. המינים הדומיננטיים ובני האדם שועבדו לעבדות בידי הקופים.
התסריט נכתב במקור בידי רוד סרלינג אך שוכתב רבות לפני שנעשה בו שימוש. השינויים כללו, בין היתר, שינוי שמן של הדמויות והפיכת חברת הקופים לפרימיטיבית יותר, לעומת הרעיון המקורי היקר יותר לצילום, שכלל בניינים עתידניים וטכנולוגיה מתקדמת. ג'יי לי תומפסון ובלייק אדוארדס היו אמורים לביים את הסרט, אך המפיק, ארתור פ. ג'ייקובס, על פי עצתו של צ'רלטון הסטון בחר בפרנקלין שפנר שיביים אותו. צילומי הסרט נערכו במאי עד אוגוסט 1967, בעיקר בקליפורניה ואריזונה אך צילומי הפתיח התרחשו באגם פאוול שביוטה.
עלילה.
ארבעה אסטרונאוטים טיילור (צ'רלטון הסטון), לנדון (רוברט גאנר), סטיוארט (דיאן סטנלי) ודודג' (ג'ף ברטון) שרויים בתרדמת חורף עמוקה כשספינת החלל שלהם מתרסקת באגם בכוכב לכת זר, בשנת 3978, לאחר מסע בחלל במהירות הקרובה למהירות האור, ושארך כ-2006 שנים. כוכב הלכת נטול ירח וענניו זוהרים בלילה. ללא שום אמצעי תקשורת, השלושה ששרדו את ההתרסקות חוקרים את סביבתם החדשה ומגלים סימני חיים. לאחר חיפוש ארוך, פוגשים האסטרונאוטים בבני אדם חסרי אינטליגנציה, חסרי יכולת דיבור או תקשור עם בני אדם אחרים, אשר נשלטים על ידי קופים אינטליגנטים בעלי יכולות ותכונות אנושיות. לאחר מכן, טיילור (צ'רלטון הסטון) מאבד את שני עמיתיו למסע ונכלא במושבת הקופים, יחד עם בני אדם אחרים. במהלך ישיבתו במכלאה נמצא טיילור כשונה מבני האדם האחרים, בשל יכולתו לתקשר ולחקות את מעשיהם של הקופים המקומיים. בעיני הקופים דבר זה נתפס כלא הגיוני, בשל תפיסתם את בני האדם כיצורים חסרי תבונה. לאחר ניסיון בריחה כושל מהמכלאה, נערך דיון משפטי במטרה להחליט על עתידו של טיילור ובו נחקר טיילור אודות יכולותיו האנושיות. הוא מוחזר למכלאה ובורח בעזרתם של קופה ואחיינה המאמינים לטענותיו ומצדדים בו, למקום שנקרא "האזור האסור".
על חוף הים באזור האסור מוצא טיילור את פלג גופו העליון של פסל החירות, ומבין כי הכוכב עליו התרסקה חלליתו הוא כדור הארץ ושחברת בני האדם שהכיר השמידה את עצמה, כנראה באמצעות מלחמה גרעינית.
הפקה.
בשנות ה-60 המאוחרות, רוב האולפנים היו סבורים כי הפקתו של הסרט איננה בת ביצוע מפני שהוא עתידני וכתוצאה מכך תסריט הסרט המקורי שוכתב רבות. גרסתו של רוד סרלינג, יוצר הסדרה "אזור הדמדומים" הייתה הקרובה ביותר לביצוע אך היא נדחתה בשל מספר סיבות. הסיבה העיקרית לכך הייתה העלות, עקב תיאור חברת הקופים כחלק מטכנולוגיה מתקדמת. תסריט זה דרש הפקת סטים, תפאורות ואפקטים מיוחדים שהיו יקרים באותה תקופה. תסריטו של סרלינג שוכתב וחברת הקופים נעשתה לפרימיטיבית במטרה לחסוך עלויות.
עם זאת, התפנית המסוגננת בסיום הסרט שכתב נשארה על כנה, והפכה לאחת מסצינות הסיום המפורסמות ביותר של כל הזמנים. מיקומם המדויק של המדינה המפורקת ופסל החירות (כפי שמסופר בסרט הדוקומנטרי "מאחורי כוכב הקופים" משנת 1998), שונו על פני תרשימים שונים למגוון. גרסה אחת מני רבות תיארה את הפסל קבור עד אפו בלב הג'ונגל, בעוד אחרת תיארה את הפסל מפורק לרסיסים.
כדי לשכנע את חברת פוקס המאה ה-20 שהפקת הסרט בת ביצוע, יצרו המפיקים סצנת מבחן קצרה באמצעות גרסאות מוקדמות של בובות קופים. צ'רלטון הסטון הופיע בתור גרסה מוקדמת של טיילור (בשם תומאס, כפי שהופיע בטיוטות תסריטו של סרלינג), אדוארד ג'י רובינסון בתור זייאוס, והשחקנים האלמונים דאז, ג'יימס ברולין ולינדה האריסון בתור קורנליוס וזירה. האריסון, שהייתה חברתו של מנהל האולפן באותה עת, שיחקה את נובה בסרט המקורי ובהמשך הראשון שלו, והגיחה לתפקיד אורח בחידוש לסרט (בבימויו של טים ברטון), כפי שעשה גם הסטון, למעלה מ-30 שנה לאחר מכן.
סרטי המשך.
ל"כוכב הקופים" יצאו ארבעה סרטי המשך:
בשנת 2001 יצא חידוש לסרט בעל אותו השם בבימויו של טים ברטון.
בשנת 2011 יצא סרט נוסף, פריקוול בשם ", בבימויו של רופרט ויאט. וב-2014 יצא הסרט , המתרחש כעשר שנים אחריו. בשנת 2017 יצא סרט ההמשך ".
קבלה וביקורת.
תגובות המבקרים.
"כוכב הקופים" התקבל באהדה על ידי המבקרים, והוא נחשב בעיני רבים לאחד הסרטים הטובים של 1968. הסרט מחזיק ב-89% של רייטינג ה"Certified Fresh" באתר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes", המבוססים על 44 ביקורות. בשנת 2008 הסרט נבחר על ידי מגזין אמפייר הבריטי כאחד מ-500 הסרטים הגדולים ביותר של כל הזמנים.
פרסי אוסקר.
הסרט זכה בפרס אוסקר לכבוד עבור הישגי האיפור המצטיינים של ג'ון צ'יימברס. בנוסף, היה הסרט מועמד לפרס לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (מורטון האייק) ופרס התכליל הטוב ביותר.
מאפר
מאסיושי טקיאמה
מאסיושי טקיאמה (באנגלית: Masayoshi Takayama; נולד ב-1 במאי 1954) (המכונה מאסה; באנגלית: Masa) הוא שף יפני הפועל בארצות הברית ובעליה של מסעדות "מאסה" (Masa) ו"בר מאסה" (Bar Masa), שבניו יורק.
ביוגרפיה.
מאסה נולד ב-Tochigi, יפן, השני במשפחה בת חמישה ילדים. למשפחתו היה שירות קייטרינג וחנות דגים בה עבד בזמן לימודיו בתיכון. אחיו המבוגר עבדה כשוליה במסעדה בטוקיו ומאסה הלך לעבוד אתו. הייתה זו מסעדת סושי בשם "Ginza Sushi- ko" . בתחילה עבד בניקוי השירותים ובשטיפת הכלים, אך למרות שביקש לעזוב, החליט להישאר ומונה לאחר שמונה שנות עבודה לסו-שף (סגן-שף).
מאסה חלם לטוס לארצות-הברית, הוא הגיע ללוס אנג'לס ב-1980, עבד במספר מסעדות יפניות ולאחר מכך פתח מסעדה משל עצמו ב-Wilshire Boulevard, בוורלי הילס, בשם "גינזה סושיקו", על-שם המסעדה בה עבד בטוקיו. הייתה זו מסעדה קטנה שהכילה עשרה מושבים בלבד ליד הבר ותריסר נוספים בשלושה שולחנות בחדר. מכיוון שהדגים המקומיים לא היו טובים מספיק לדרישותיו, טקיאמה החל לייבא דגים מיפן. לקוחותיו היו אנשי-עסקים יפניים שהעריכו את האוכל. ההצלחה הגדולה הגיעה כשרות ריישל, מבקרת המסעדות של העיתון לוס אנג'לס טיימס, נכנסה למסעדה סעדה בה, הוקסמה וכתבה ביקורת משבחת.
כשתומאס קלר פתח את מסעדת "פר סה" במרכז טיים וורנר במנהטן, ניתנה לו האפשרות לבחור את המסעדות החדשות שייפתחו לצידו בקניון. קלר, שסעד בעבר בגינזה סושיקו ואכל את אחת הארוחות הטובות ביותר של חייו, מיד חשב על מאסה. משהוצעה ההצעה למאסה הוא הסכים מיד, הוא מכר את "גינזה סושיקו" לסגנו ועבר לניו יורק, שם הקים דלת ליד מסעדת "פר סה" את מסעדת "מאסה" (Masa), הקרויה על שמו, המסעדה נפתחה בפברואר 2004.
המסעדה.
נכון ל-2011, ארוחה במסעדה עולה 350$ ולכך מתווספים 20%, סך-הכול 420$ עבור האוכל, לא כולל שתייה או מים. זוהי המסעדה היקרה ביותר בארצות הברית, מה שהוביל לביקורת רבה.
המסעדה קטנה ומעוצבת בצורת ריבוע, הקירות צבועים שחור, הבר עשוי מעץ ברוש בהיר ומשתרע לאורך החדר, בצידי החדר ארבעה שולחנות המופרדים בווילונות. לאורך הבר ישנם עשרה מושבים, קיבולת המסעדה לארוחה אחת היא עשרה סועדים. מאחורי הבר מאסה ושני עוזריו מכינים את האוכל לפני הסועדים, מאחוריהם עיצוב של פרחים וצמחים בהתאם לעונת השנה ובריכת מים. יש גריל פחמים לבקר, פטריות ואצות ושני מבערים לבישול. בצד נמצא עוזר נוסף בעמדת צלייה. לצד "מאסה" יש מסעדה נוספת בשם "בר מאסה". המסעדה תלויה לחלוטין במאסה ואינה נפתחת בלעדיו, אם הוא חולה, עוזריו מטלפנים ללקוחות ומבטלים את ההזמנה.
למסעדה אין תפריט והסועדים אוכלים את מה שהשף בוחר עבורם, בעיקר סושי.
חלקם מחומרי הגלם שמאסה משתמש בהם הם מקומיים, אבל רובם מיובאים, בעיקר מיפן. הוא משתמש במוצרים היקרים ביותר כמו: כמהין, פואה גרא, בשר בקר קובה, קוויאר, דג פוגו. האוכל במסעדה עובר בישול מינימלי או שהוא מוגש נא. בתחילת הארוחה מגיש השף מתאבנים שאינם סושי, מירקות, פירות, קטניות, דגים ופירות ים, בצורת סלט, טמפורה וסשימי ולאחריהם מגיעות מנות הסושי.
בין התבשילים שיצר הם שאבו שאבו (סיר מרק שלתוכו מכניסים הסועדים ירקות, בשר ופירות ים נאים ומבשלים אותם) של לובסטר וכבד דג monkfish, אותם אוכלים במקלות אכילה.
למנות הסושי, מאסה מגיש תריסר דגים שונים. מאסה חותך את הדג לפני הסועד, יוצר עיגול אורז, טובל אותו בוואסאבי או ברוטב אחר, מגלגל את האורז מסביב לדג, מציב על מגש ונותן לסועד שיאכל.
מאסה מגיש גם דג פוגו, דג רעיל שניקוי לא נכון שלו יכול להרוג. הוא מגיש את בשרו כסושי, שלושה חלקים שונים של העור שלו, ממלא את המעי שלו בבקר ירוק, ומוסיף חתיכה מהכבד שלו ומגיש חתיכה מהראש שלו בטיגון עמוק ביחד עם פונזו, רוטב מסויה ומיץ לימון.
מיכאל רולמן כתב על מאסה: "אני מאמין שמאסה היא חוויית האכילה המרגשת ביותר במנהטן, נקודה. יותר מכך, אולי בעולם כולו." אריק ריפר אמר על מאסה: "אני חושב שהוא גאון, מאסה הוא אמן והתרבות שהוא הביא לניו יורק היא חוויה עילאית." אנתוני בורדיין אמר עליו: "הוא הופך כל מה שאנחנו יודעים על הראש. מה שהוא אומר זה: 'אתה לא יודע שום דבר'".
ב-2009 פתח מסעדה שנייה בAria Resort &amp; Casino, לאס וגאס.
אותות ותארים.