בשנת 584 הייתה רוונה למוקד הכוח הביזנטי באיטליה ולמקום מושבו של הנציב הביזנטי, האקסרך (Eξαρχος), אשר הופקד על "האקסרכיה של רוונה" (שנודעה גם בשם אנונריה - Annonaria) עד שנת 751, עת נרצח האקסרך האחרון בידי הלומברדים.
האקסרך היה נציגו של הקיסר בקונסטנטינופול ונהנה מאוטונומיה רבה. הנציבות של רוונה השתרעה לאורך חופי הים האדריאטי, מוונציה בצפון ועד רימיני בדרום, והשתרעה לתוככי עמק הפו ועד פרוג'ה בלב הרי האפנינים במערב. הנציבות חצצה במידה רבה בין שני אזורי השליטה הלומברדים העיקריים בצפון איטליה ובדרומה. לצידה של נציבות רוונה, השתרעו לאורך חופי איטליה מספר נציבויות ביזנטיות נוספות, ביניהן בקלבריה, בסיציליה, בקורסיקה ובסרדיניה.
מעמדה של הנציבות הושם בסכנה במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. האיום מצד הלומברדים והפרנקים הלך וגבר, והקרע בין הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית הלך והחמיר על רקע סכסוך האיקונוקלאזמה, ועימו התגברה היריבות בין האקסרך לבין האפיפיור. הלומברדים כבשו את רוונה לראשונה בשנת 712 אך השיבוה לידי הביזנטים. בשנת 751 כבשו הלומברדים את העיר בשנית, הוציאו את האקסרך האחרון להורג וסיימו את השלטון הביזנטי באיטליה.
לאחר הפלישה הפרנקית לאיטליה, הייתה רוונה בשנת 784 לחלק ממדינת האפיפיור. האפיפיור התיר לקרל הגדול לבזוז את העיר וזה עשה כן בשלוש הזדמנויות, והעביר אוצרות אומנות ואדריכלות רבים לקתדרלת אאכן בגרמניה. השליט בעיר באותה תקופה היה הארכיבישוף המקומי, אשר נהנה מתמיכה כלכלית של השושלת האוטוניאנית. עושרו הרב של הארכיבישוף היה שני רק לזה של האפיפיור, והוא נהנה מכוח ומעצמאות רבה. העיר עברה משליטת האפיפיור לזו של אצילים מקומיים וחוזר חלילה מספר פעמים, ולבסוף הייתה למעוזה של משפחת דה פולנטה (Da Polenta). עצמאותה של רוונה באה לסופה ב-1441, עת סופחה לוונציה.
רוונה מאז המאה ה-16.
השלטון הוונציאני בעיר נמשך עד 1509 והיא שבה לשליטת מדינת האפיפיור, למעט תקופת כיבוש ונציאני קצרה בין 1527 ל-1529. בשנת 1636 נפגעה העיר באופן קשה כתוצאה משיטפון, ובמשך 300 השנים שלאחר מכן נבנתה מערכת תעלות שייבשה את הלגונה והביצות, והעיר הוקפה בשטחים חקלאיים. בשנת 1797 נכבשה רוונה בידי הצרפתים אשר הפכו אותה לחלק מהרפובליקה הצ'יסאלפינית, מדינת הבובות שהקימו בצפון איטליה. מדינה זו חדלה להתקיים ב-1802 והעיר הייתה לחלק מממלכת איטליה עד שהושבה לרשות האפיפיור ב-1814. לבסוף, בשנת 1861 צורפה רוונה לאיטליה המאוחדת.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר.
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמונה מאתרי העיר רוונה כאתר מורשת עולמית. ההחלטה נומקה בכך ש:
בית הטבילה הנאוני.
בית הטבילה הנאוני (Battistero Neoniano) הוא העתיק במונומנטים שבעיר ומתוארך לתחילת המאה ה-5. המבנה ידוע בעיקר בשל פסיפס המתאר את סצנת הטבילה של ישו בידי יוחנן המטביל וסביבם תהלוכה של 12 השליחים.
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה.
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה (Mausoleo di Galla Placidia), בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון נבנה בין השנים 425-430 ונחשב בזכות פסיפסים שבו לאחד המבנים החשובים מראשית התקופה הביזנטית. המאוזוליאום נבנה בשוליה של כנסיית סנטה קרוצ'ה (santa Croce) והוקדש לכבוד הקדוש לורנצוס מרומא. לצד גאלא פלקידיה נקברו במאוזלאום הקיסר הונוריוס, אחיה של גאלא, הקיסר קונסטנטיוס השלישי, בעלה של גאלא והקיסר ולנטיניאנוס השלישי, בנה. יש הסוברים כי זה אינו מקום הקבורה של גאלא פלקידיה כיוון שידוע שהיא מתה ברומא.
בית הטבילה האריאני.
בית הטבילה האריאני (Battistero degli Ariani) הוקם על ידי תאודוריק הגדול בין סוף המאה ה-5 לתחילת המאה ה-6. בשנת 565, לאחר הוקעתה של המינות האריאנית, הפך בית הטבילה למבנה כנסייתי קתולי על שמה של מריה הקדושה (Santa Maria). הפסיפס בתקרת המבנה דומה מאוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני שנבנה כחמישים שנים קודם לכן, וגם הוא מתאר את סצנת הטבלתו של ישו, וסביבו נראים 12 השליחים.
הקפלה הארכיאפיסקופלית.
הקפלה האפיסקופלית (Cappella Arcivescovile) ממוקמת בקומתו הראשונה של ארמון הבישוף בעיר ונבנתה לשימוש פרטי בסוף המאה ה-5 או מיד בתחילת מאה ה-6. הקפלה בנויה בצורת צלב, קירותיה מכוסים בפיסות שיש בחלקם התחתי, וחלקם האחר כמו גם התקרה היו מכוסים בעבר בפסיפסים. רק חלק מפסיפסים אלה השתמר ויתר הקפלה כוסה בציורי טמפרה במאה ה-16, שהבולט שבהם הוא של ישו בדמותו של לוחם.
עוד ידוע הארמון בזכות "כיסא מקסימיאנוס" אשר שימש ככס הבישוף בעיר. הכיסא עשוי עץ ועליו תבליטי שנהב מגולפים.
בזיליקת סנט אפולינרה נואובו.
בזיליקת סנט אפולינרה נואובו (Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) הוקמה ברבע הראשון של המאה ה-6 בידי תאודוריקוס הגדול כקפלת תפילה השייכת לארמון המלוכה. כנסייה זו הוקדשה לישו "הגואל". בשנת 561 נבנתה הכנסייה מחדש תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון והוקדשה לקדוש מרטין מטור. בשנת 856 שונה שמה של הכנסייה לאחר שהועברו אליה שרידיו של אפולינרה הקדוש. הבזיליקה היא אחת הכנסיות הבודדות מן המאה ה-6, המציגות מחזור עיטורים נראטיבי. אלה ממוקמים מעל החלונות בספינה המרכזית ומתארים סצנות מחייו של ישו בצד אחד, וסצינות מהפסיון בצידה האחר.
המאוזוליאום של תאודוריקוס.
המאוזוליאום של תאודוריקוס (Mausoleo di Teodorico) הוקם בשנת 520 כקברו לעתיד של תאודוריק הגדול, והוא נראה כשני מבנים דמויי גליל המונחים האחד בתוך השני. המלך אכן נקבר במבנה אך שרידיו הוצאו ממנו במהלך התקופה הביזנטית, לאחר הפיכתה של העיר מאריאנית לקתולית.
בזיליקת סן ויטאלה.
בזיליקת סן ויטאלה (Basilica di San Vitale) נבנתה במאה ה-6 וחשיבותה במבנה הכנסייה המתומן הייחודי, אשר נותר ללא שינוי רב מאז בנייתה, וכן בעיטוריה ובפסיפסים שבה. בניית הכנסייה החלה בשנת 527 והושלמה בשנת 548, ו"כיסא מקסימיאנוס" ניצב בה בעבר עד שהועבר אל הקפלה הארכיאפיסקופלית.
סנט אפולינרה אין קלאסה.
בזיליקת סנט אפולינרה אין קלאסה (Basilica di Sant'Apollinare in Classe) נחנכה ב-8 במאי 549, והוקדשה לאפולינרה הקדוש, הבישוף הראשון של העיר רוונה והקדוש הפטרון שלה. שרידיו נקברו בה אך הועבר בשנת 856 אל בזיליקת סנט אפולינרה נואובו.
מבנה הכנסייה הוא כשל בזיליקה טיפוסית. הוא מכיל שלושה אולמות אורך, מביניהם המרכזי רחב יותר ובעל גלריית תאורה. גג הכנסייה משופע ועשוי קורות עץ. אולמות האורך הצדדיים מופרדים בעזרת שורת עמודי שיש, בעלי כותרות כפולות, בסגנון עיטור אשר מקורו בחלק המזרחי של האימפריה הביזנטית. העמודים נושאים קשתות המעוטרות בקסטות בפנים הקשת.
אביתר בנאי
אביתר בנאי (נולד ב-8 בפברואר 1973, ו' באדר א' ה'תשל"ג) הוא זמר-יוצר ישראלי, בן למשפחת בנאי.
ביוגרפיה.
ילדות ושנים ראשונות.
אביתר בנאי נולד ב-1973 בבאר שבע וגדל ביישוב עומר. הוא בנם של השופט יצחק בנאי ושל שמחה בנאי, ואחיהם של אורנה בנאי, מאיר בנאי ואפרת בנאי. בשנת 1982 הקדיש לו אחיו מאיר את שירו הראשון, "אביתר".
בנאי למד במגמת קולנוע בבית הספר התיכון אשל הנשיא בשנים 1987 עד 1991. כמו כן למד פסנתר במשך שמונה שנים. שירת כעורך וידאו בפיקוד הדרום. במהלך שירותו הצבאי כתב תסריט לקומדיה בשם "שש", שהוקרנה מאוחר יותר בערוץ הראשון. בנאי גם ביים את הסרט והלחין את הפסקול.
תל אביב והאלבום הראשון.
לאחר שירותו הצבאי, עבר בנאי לרמת הגולן והתגורר זמן מה בקיבוץ, שם כתב מחזה ופנה לשחקן רמי הויברגר על מנת שיביים אותו. לצורך העבודה על המחזה, עבר בנאי בשנת 1995 להתגורר בתל אביב. אלא שהויברגר ויתר על המחזה, ובנאי נשאר לגור בתל אביב בדירה שכורה.
על הפסנתר בדירה זו כתב והלחין את שירי אלבומו הראשון. כמו כן כתב באותה תקופה מוזיקה להצגה "לוקח את הזמן", שהועלתה בתיאטרון הפרינג' בתל אביב. בנאי החל להופיע עם שירי האלבום הראשון במקומות קטנים ואינטימיים כתיאטרון בית ליסין וצוותא 2, ולאחר מכן קיבל הצעה מהמפיק חיים שמש להקליט אלבום בכורה שיהיה מבוסס על המופע. הוא החל להקליט את שיריו עם חבר ילדות שלו, צח דרורי, ולאחר מכן הצטרפו להפקה אסף אמדורסקי וקורין אלאל, שהפיקו כל אחד שלושה שירים. באלבום השתתפו גם הגיטריסט פיטר רוט, בת זוגו של בנאי באותה התקופה, השחקנית אפרת בן צור, ששרה עמו דואט בשיר "שמתי לי פודרה", ואמו של בנאי, שמחה, שהשתלבה בשיר "שן לידי" בשירת קטע מתוך השיר "שכב בני" של עמנואל הרוסי, בלחנו של שלום חריטונוב מחסידי חב"ד.
האלבום "אביתר בנאי" יצא בשנת 1997, והפתיע רבים כשהפך להצלחה מסחרית ומכר כ-50,000 עותקים. בין השירים הבולטים באלבום היו "מתי נתנשק", "כלום לא עצוב", "יש לי סיכוי" ו"תתחנני אלי". אחרי יציאת האלבום המשיך בנאי להופיע, ובחלק מהמופעים אף שילב נגנית צ'לו. כמו כן השתתף במופע ובאלבום "חברים שרים קורין", בהם ביצע משיריה של קורין אלאל, ובמופע מיוחד משירי יוני רכטר בפסטיבל ישראל. במקביל, הקליט בנאי גרסת כיסוי לשירו של אריאל זילבר "ברוש" עבור הפרויקט "עבודה עברית", והשתתף במופע משירי יונה וולך בשיר "גם הים נסוג" שהלחין למילותיה של וולך. את השיר הקליטה מאוחר יותר אפרת בן צור באלבום הבכורה שלה, "צוללת", בהפקתו של בנאי.
בשנת 2012 יצא האלבום בהוצאה מחודשת בסדרת "סימני דרך", שכללה בנוסף לאלבום דיסק ובו גרסאות מוקדמות לשירים שהופיעו ובו ושני שירים שלא נכנסו לאלבום המקורי, וסרט תיעודי בעקבות האלבום ששודר באותה שנה בערוץ 8 כחלק מהסדרה "האלבומים".
מצפה רמון ו"שיר טיול".