אורן ארמן ("Pinus armandii") הוא מין בסוג אורן ("Pinus"), תת-סוג "Strobus", על-מין "Quinquefoliae", תת-על-מין "Strobus". הוא תואר מדעית לראשונה ב-1884 על ידי הבוטנאי הצרפתי אדריאן רנה פרנשה ב-Nouvelles Archives du Muséum d'Histoire Naturelle. השם המדעי של הסוג היה בשימוש כבר בתקופה הרומית לכמה מינים של אורנים. האפיתט ("armandii") מנציח את המיסיונר והביולוג הצרפתי ארמן דוד (1826–1900), שחקר את הצמחייה של סין ואף גילה את הטיפוס.
קיימים שלושה תת-מינים:
הבוטנאי הקנדי ג'יימס אקנוולדר (James E. Eckenwalder) צירף עוד שני תת-מינים, "Pinus armandii" var. "Amamiana" ו-"Pinus armandii" var. "Fenzeliana" לעצים שאליוס פריון מסווג כמינים נפרדים "Pinus amamiana" ו-"Pinus fenzeliana". אקנוולדר הסביר זאת בדמיון של האתרים שבהם הם גדלים ובדמיון במורפולוגיה, למשל המבנה הדומה של אצטרובלי הזרעים והזרעים נטולי הכנף או בעלי הכנף החלשה.
שמות נרדפים למין זה הם "Pinus excelsa" var. "Chinensis", "Pinus levis" ו-"Pinus scipioniformis".
שימושים.
לאורן ארמן יש ערך כלכלי מועט כמקור לעץ בסין, עם זאת העץ הוא צמח נוי פופולרי במדינה זו, ונוהגים לנטוע אותו גם בחידוש יערות. העץ יובא לצרפת ב-1895 על ידי ארמן דוד, אבל כמעט שלא נוטעים אותו בפארקים ובגינות נוי מלבד בסין, למעט בארבוטומים. נוהגים לאסוף את הזרעים של העץ ולמכור אותם כצנוברים. עם זאת, מחקר הראה כי הצנוברים ממין זה גורמים ל"תופעות לוואי באכילה" המתבטאות בהופעת טעם מר בפה המתפתחת בין 1–3 ימים לאחר צריכת הצנוברים, ונמשכת בין מספר ימים עד שבועיים ללא טיפול.
בתרבות הסינית.
בגלל העלווה ירוקת-העד שלו נחשב העץ על ידי הסינים כסמל של אריכות-חיים ואלמוות. השרף שלו נחשב לחומר של נפש העץ, המקביל לדם אצל גברים ובעלי חיים. השואפים לחיי נצח דאואיסטים בסין העתיקה צרכו חלק ניכר משרף העץ, בתקווה בכך להאריך את חייהם. האגדה מספרת כי צ'יו שנג (仇 生), שחי בזמנו של המלך צ'נגטנג (商 成汤 王) (שלט 1675–1646 לפנה"ס), מייסד שושלת שאנג, האריך ימים הודות לשרף האורן. האל שׁוֹאוּשִׂינְג (寿星), אל אריכות החיים במיתולוגיה הסינית, מיוצג בדרך כלל כשהוא עומד למרגלות אורן, ואילו עגור הפיות יושב על ענף העץ. בתמונות מסורתיות של "אושר, כבוד ואריכות חיים" (福禄寿 三星), עץ האורן מייצג אריכות חיים, באותה צורה שבה העטלף מסמל מזל טוב בגלל הקשר ההומונימי שלו עם האות בסינית למזל טוב (福). הפטרייה "Wolfiporia extensa", שהסינים מכנים פו לינג, צומחת על שורשי עץ האורן, והסינים מאמינים שאכילתה מדכאת את כל תחושות הרעב, מרפאת מחלות שונות ומאריכה חיים.
בזיליו
בָּזִיליוֹ (באיטלקית: Basiglio; בלומברדית: Basej, בָּזֵיי) היא קומונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. הקומונה ממוקמת 13 קילומטרים דרומית למילאנו. בזיליו היא הישות המוניציפלית העשירה ביותר באיטליה.
מקור השם.
קיימות מספר השערות למקור שמה של בזיליו; ההשערה הסבירה ביותר לגבי מקור השם היא זו שלפיה השם מושפע מלטינית - באזור בזיליו של ימינו היה ככל הנראה מוצב או בסיס (מילה שנקראת גם בלטינית "basis").
על פי השערות אחרות, השם נובע מהמילה basileus ("מלך או "ראש"), "basilio" ("שטח של ראש") או "bassei" ("אבן דרך").
היסטוריה.
הקומונה מוזכרת לראשונה במסמך מהמאה ה-14 בו היא מצוינת בשם "loco de Baxilio" (בתרגום חופשי: "המקום של בזיליו"). באותה תקופה לעיתים נכתבו העיצורים עם האות X, אך אין ספק שההגייה המדויקת של השם היא בזיליו. במסמך מתקופה מעט יותר מאוחרת, השם נכתב באות s במקום x.
ב-26 באוקטובר 1524 נערך קרב בבזיליו במהלך המלחמות האיטלקיות, בין כוחות צרפתים בראשות המרשל ז'אק דה לה פאליס, לבין כוחות ספרדים שנשלחו על ידי קרל החמישי, עליהם פיקד פרננדו פרנצ'סקו ד'אוולוס. הקרב נערך באזור בית החווה בפנאטי, והסתיים בניצחון הכוחות הצרפתים.
קשינה פנאטי היה המרכז החשוב ביותר בעיירה ובו חגגו טבילות, חתונות ואירועים נוספים.
ב־26 באוקטובר 1524 נלחם קרב בבזיליו במהלך המלחמה האיטלקית (1521–1526) באיטליה בין הצרפתים של המרשל ז'אק דה לה פאליס וכוחות ספרדים שנשלחו על ידי קרל החמישי, בפיקוד פרננדו דה אבלוס. הקרב התרחש באזור בו נמצא כיום בית החווה בפנאטי, והסתיים בניצחון הצרפתים. באותם ימים 25% מהילדים נפטרו בטרם הגיעם לגיל חמש; כמו כן באותה תקופה הייתה העדפה ברורה לבנים על פני בנות, מאחר שבנות גרמו לבעיות כלכליות קשות למשפחותיהן.
למרכז ההיסטורי של העיר מחברים שלושה שבילי אופניים והולכי רגל החוצים את תעלת ספציאנה. בשנות ה-50 הייתה דרך לרכבים וקרה שאוטובוס ובו נוסעים סטה מהכביש והתהפך לתוך התעלה. היעדר פצועים או פגיעות קשות נחשב לנס עבור התושבים, שהקימו פסל במקום. הפסל עבר שיפוץ במאי 2005 במימון עמותת התרבות "ViviBasiglio" ובשיתוף העירייה המקומית.
דמוגרפיה.
היסטוריה דמוגרפית.
בשנת 1751 התגוררו בעיר 290 תושבים. 20 שנה אחר כך כבר התגוררו בה 796 תושבים. בשנת 1805 ירד מספר זה ל-560. בשנת 1809 סופחה לקומונה העיירה הסמוכה רומנו פלטנו, ובשנת 1811 גם פייב, פיזונסקו ופיזבריאסה טולצינסקו. עם זאת, כל השינויים בוטלו עם חזרתם של האוסטרים לאזור בשנת 1815. בשנת 1853 התגוררו בעיר 674 תושבים.
הפריחה התרחשה עם בניית מילאנו 3 בשנות ה-80, וסייעה לגידול במספר התושבים בעיר.
גרף זה מציג את השינויים הדמוגרפיים שעברו על העיר לאורך השנים:
קבוצות אתניות ומיעוטים זרים.
על פי נתוני הלשכה הלאומית האיטלקית לסטטיסטיקה מ-1 בינואר 2016, ישנם בסך הכול 915 בני מיעוטים זרים בעיר, המרכזיים שבהם פיליפינים, דרום קוריאנים ויוצאי מדינות דרום אמריקה. כמו כן ישנם בעיר מספר תושבים מבריטניה, ספרד, צרפת, רומניה ורוסיה.
כלכלה.
בבזיליו ממוקמים משרדיהן של חברות רבות ובינלאומיות כמו Banca Mediolanum ו-AstraZeneca. לצד זה, העיירה שומרת על מסורת חקלאית: האדמות המעובדות עולות על אלה המאוכלסות, ומגדלים בהן בעיקר אורז, המגיע לכמות של מעל 8 טון לדונם מדי שנה.
בשנת 2009 צוינה העירייה על ידי העיתון "Il Sole 24 ORE" (בהתבסס על הנתונים של מחלקת הכספים) כזו עם ההכנסה ממיסים הממוצעת הגבוהה ביותר באיטליה (51,803 אירו בשנה).
ואלס להגנת הצומח
ואלס להגנת הצומח הוא פזמון שכתבה והלחינה נעמי שמר, וידוע בביצוע של להקת הנח"ל.
רקע.
את השיר ביצע לראשונה ההרכב "האחיות שמר" שהוקם על ידי נעמי שמר וכלל את דליה אורן, רותי ביקל, דינה גולן ואמנה כהן. ההרכב ביצע משירי שמר.
בשנת 1967 נכלל השיר בתוכנית "הנחלאים באים הנחלאים באים" של להקת הנח"ל. בתוכנית זו בוצעו שירים נוספים שכתבה נעמי שמר:"ירושלים של זהב" ו"אילו ציפורים". בין חברי הלהקה בתוכנית זו: שולה חן, ששי קשת, שלום חנוך, מוטי פליישר ואלי מגן.
תוכן השיר.
אף שהשיר נראה תחילה כמדבר על שמירת הצומח, השיר עוסק בנושא אחר לגמרי. נעמי שמר כתבה אותו כשיר העוסק בהטרדות מיניות בצבא. השיר מדבר מנקודת מבט של חיילת. היא מספרת על כך שישנם חוקים רבים להגנת פרחי הבר, אך אין שום טיפול כנגד חיילות המוטרדות מינית, תופעה שהייתה נפוצה גם בתקופה זו.
גרסות כיסוי.
בין האמנים אשר ביצעו גרסת כיסוי לשיר ניתן למנות את גידי גוב ומזי כהן, הופה היי וחני נחמיאס, ניר פרידמן, ג'יין בורדו ואיה זהבי פייגלין (במסגרת אלבום "צו השעה"), דב גליקמן (כשיר פתיחה לסדרה "שאול") ורוני דלומי.
המפרשית הדה
המפרשית הדה (Heda) הייתה ספינה רוסית, שנבנתה ב-1855 בכפר היפני הדה כדי לחלץ את תת-האדמירל הרוסי אפימיי פוטייטין וצוותו, לאחר שספינתם טבעה סמוך לחופי יפן במהלך המשא ומתן על חוזה שימודה. המפרשית נבנתה עלי ידי מלחים רוסים בשיתוף 300 חרשי עץ יפנים.
רקע היסטורי.
האירועים סביב בניית המפרשית הדה כרוכים בהתפתחות קשרי החוץ של יפן עם מעצמות המערב במחצית השנייה של המאה ה-19. עד אותה עת הנהיגו שליטי יפן מדיניות בדלנית (סאקוקו) קפדנית ודחו ניסיונות מצד מעצמות המערב לפתח קשרים מדיניים ומסחריים. קשרי החוץ והסחר של יפן באותה עת הצטמצמו לקשרים עם סין והולנד. הבדלנות היפנית נבעה בין היתר מחשש לפלישת מעצמות המערב אל שטחים ביפן, וכן מחששם מפני המיסיונריות הנוצרית. לקראת סוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 רבו המקרים בהם דחו היפנים בקשות של סוחרים רוסים אנגלים אמריקאים ואחרים לפתוח את נמלי יפן למסחר. בשנת 1804 הגיע ליפן איש העסקים והמדינאי הרוסי ניקולאי פטרוביץ רזאנוב בשליחות הצאר אלכסנדר הראשון. רזאנוב הגיע לחופי נגאסאקי על אחת מהספינות שנטלו חלק במשלחת הרוסית הראשונה שהפליגה סביב העולם, ובידיו מכתב בקשה מאת הצאר, הקורא לשלטונות לפתוח את נמלי יפן בפני סוחרים רוסים. לאחר המתנה של מספר חודשים בקרבת נגאסאקי דחו היפנים את הבקשה הרוסית, כפי שדחו עד אז בקשות דומות ממדינות אחרות.