השיר שבר את שיאה של לורין היל עם שירה "Doo Wop (That Thing)", במצעד הבילבורד הוט 100, כאשר הצליח להישאר בפסגת המצעד במשך שלושה שבועות, דבר אשר הופך אותו לשיר הראפ בביצוע אישה היחיד שהצליח לעשות זאת.
בנוסף, הפך השיר את קארדי בי לראפרית השישית בהיסטוריה שהצליחה להכניס שיר ראפ למצעד הבילבורד הוט 100. ב-9 במרץ 2021, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר היהלום לשיר, על מכירות של למעלה מ-10,000,000 מיליון עותקים במדינה, דבר ההופך אותו לשיר הראפ הנשי הראשון בהיסטוריה שעשה זאת.
רקע וכתיבה.
את השיר כתבו קארדי בי, קלנרד רפאל, וירדן קיילנייר, והוא הופק על ידי ג'יי וייט. קארדי אמרה כי הסינגל יהיה סינגל הבכורה שלה, וכי אלבום הבכורה שלה "Invasion of Privacy", עתיד להכיל את השיר, ועתיד לצאת תחת חסותה של אותה חברת תקליטים.
קארדי ציינה בראיון כי היא לקחה השראה משיר של הראפר קודאק בלאק, והחליטה לאמץ גם את ה"זרימה" של השיר (באנגלית: Flow), וגם את שם הבמה של הראפר כשם הסינגל שלה. היא אמרה שהיא שינתה את האות הראשונה במילה בודאק כי שמה האמיתי מתחיל באות B, ושינתה את המילה האחרונה Black (שחור) למילה Yellow (צהוב), מכיוון שעורה צהוב; (משמעות המילה בשם הבמה של קודאק בלאק מתייחס לצבע עורו).
וידאו קליפ.
לשיר צולם וידאו קליפ אשר בתחילתו מציג את קארדי במדבר כשהיא נמצאת בין שיירת גמלים, לבושה בגלבייה ירוקה. לאורך כל הקליפ ניתן לראות את קארדי מלטפת נמרים, רוקדת עם חישוק בוער, ויושבת בסעודה שבה שייח'ים זורקים לעברה שטרות.
ניתן גם לראות כי אחד השייח'ים וגם קארדי עצמה, נועלים נעליים עם תחתית אדומה, דבר שמתייחס לשורה מרכזית בפזמון "These is red bottoms, These is bloody shoes" (בעברית: "אלה תחתיות אדומות, אלה נעליים עקובות מדם"). בין לבין ניתן לראות את קארדי יושבת על כיסא שחור כשהיא מבצעת תנועות משונות, ושיערה צבוע בשחור.
הקליפ זכה להצלחה ויראלית רבה ונכון לינואר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-844 מיליון צפיות.
מיקומי שיא.
בארצות הברית הצליח השיר להגיע למקום ה-1, ובכך הפכה קארדי לאישה השנייה שעשתה זאת בשנת 2017.
גיוס חרדים
גיוס חרדים לצה&quot;ל
גיוס בני ישיבות לצה&quot;ל
דחיית שירות לתלמידי ישיבות
בנג'מין מנדי
אמפלמן
הקרב על קלע וזעורה
הקרב על קלע וזעורה הוא קרב שהתרחש ברמת הגולן ב-9 ביוני 1967 במסגרת מלחמת ששת הימים בין כוחות חטיבה 8 של צה"ל לכוחות הסורים אשר הגנו על צפון רמת הגולן. היה זה אחד משני המאמצים העיקריים (השני של חטיבת גולני) של צה"ל במסגרת ההבקעה לרמת הגולן.
כוחות חטיבה 8 תוכננו לנוע מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) ולכבוש את זעורה ועין פית, אולם עקב טעות בניווט המשיך הגדוד שהוביל את הטור החטיבתי, גדוד 129, אל קלע וכבש אותה לאחר קרב קשה. יתר כוחות החטיבה המשיכו כמתוכנן וכבשו את זעורה ועין פית.
רקע.
בפיקוד הצפון הוכנו מספר תוכניות התקפיות לכיבוש רמת הגולן. תוכנית "מלקחיים" הוכנה עוד בנובמבר 1966 ויועדה לכיבוש רמת הגולן עד קוניטרה בתוך 36 עד 48 שעות. לפי התוכנית, שתי אוגדות תוכננו לפרוץ במרכז ובצפון הרמה ולהתקדם בהמשך לעבר קוניטרה.
בימי המתיחות של מאי 1967 הוכנה בפיקוד תוכנית צנועה יותר שכונתה "מקבת", במסגרתה הייתה אמורה אוגדה אחת לכבוש את המוצבים הסוריים בקו ההגנה הראשון (תל עזזיאת, תל פאחר ומערך המוצבים שסביבם) והשני (זעורה ועין פית) בצפון הרמה. משימת כיבוש זעורה ועין פית הוטלה על חטיבת השריון 37 אשר הייתה שייכת לפיקוד הצפון.
עם פתיחת המלחמה התמקדה הלחימה בחזית המצרית והירדנית. הדרג המדיני שלא רצה להסתבך בלחימה בשלוש חזיתות בו זמנית, הורה לפיקוד הצפון להיערך להגנה בגזרת רמת הגולן. עם פרוץ הקרבות, ב-5 ביוני, הועבר עיקר כוחה של חטיבה 37 (מלבד גדוד הטנקים 377) לגזרת צפון השומרון.
חטיבה 8 טרם ההבקעה.
חטיבה 8 הוקמה במאי 1948 והייתה חטיבת השריון הראשונה של צה"ל. לאחר מלחמת העצמאות פורקה החטיבה, אולם ב-1949 הוקמה מחדש כחטיבת חי"ר במילואים. בסוף 1966, סיימה החטיבה את אימוני ההסבה והפכה לחטיבה ממוכנת. ערב מלחמת ששת הימים כללה החטיבה שלושה גדודים בפיקודו של אל"ם אלברט מנדלר:
בנוסף כלל הגדוד פלוגת סיור בפיקודו של רס"ן רפי מוקדי.
החטיבה גויסה בתקופת ההמתנה ונערכה בהר צניפים, מול כונתילה. החטיבה הייתה חלק ממבצע לשון אדומה, תרגיל הטעייה כנגד הצבא המצרי, אשר נועד ליצור את הרושם כאילו צה"ל מרכז כוחות בגזרת כונתילה כהכנה למאמץ העיקרי בגזרה המרכזית של סיני. ההטעיה גרמה למצרים להזיז את הדיוויזיה השישית בפיקודו של סעד א-שאזלי דרומה למרכז סיני, מול חטיבה 8, ובכך הקלה על מאמץ ההבקעה הצה"לי בציר המרכזי בסיני.
ב-5 ביוני, עם פרוץ המלחמה, חצה גדוד 129 של החטיבה את הגבול לכיוון סיני והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה השישית. במקום התפתח קרב שריון בו הושמדו רוב הטנקים המצריים. לאחר הקרב חזר הגדוד אל שטח ישראל. הגדוד איבד שלושה חיילים במתקפה ושני טנקים נפגעו.
ב-7 ביוני, יומיים לאחר פרוץ המלחמה, פוצלה החטיבה לשניים. מחצית הכוח בפיקוד סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת נשאר בסיני. הכוח כלל את גדוד החרמ"ש 89 ושתי פלוגות טנקים מגדוד 129. יתרת החטיבה, תחת פיקודו של המח"ט מנדלר, כללה את גדוד הטנקים המוקטן 129 (שלוש פלוגות) וגדוד החרמ"ש 121 אשר הועמדו לרשות פיקוד הצפון. הטנקים של גדוד 129 הוסעו על מובילים לצפון ונערכו לקראת התקפה אפשרית מול סוריה.
תוכנית הקרב.
בזמן שטנקי החטיבה נעים צפונה על מובילים, הגיע מנדלר המח"ט לתדרוך במטכ"ל בתל אביב. על חטיבה 8 הוטלה המשימה שהוקצתה בתוכנית המקורית לחטיבה 37 (כיוון שזו לחמה עדיין בצפון השומרון): לכבוש את מתחמי זעורה ועין פית לפי תוכנית "מקבת". לחטיבה 8 סופח גדוד טנקים מוקטן 377 בפיקוד סא"ל אמנון חינסקי מחטיבה 37 אשר כלל שלוש פלוגות טנקי סופר שרמן.
ב-8 ביוני הוחזרה חטיבה 37 לחזית הסורית. חטיבה 37 הכירה את משימותיה לפי תוכנית "מקבת" עוד בטרם המלחמה, אולם בפיקוד הצפון לא שינו את היערכות הכוחות ותוכניות הלחימה מהיום הקודם, בין היתר עקב הזמן המועט שהיה לחטיבה 37 להתארגן, ועל חטיבה 8 הוטלה המשימה להבקיע את מערך ההגנה הסורי בצפון רמת הגולן.
לפי התוכנית הייתה אמורה החטיבה להתקדם מזרחה מגבעת האם ולהתחבר לדרך הפטרולים הסורית. אז היה עליה לפנות דרומה, לכבוש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש (ממזרח לכפר סאלד) ואז לפנות לציר שכיוונו צפון-מזרח ולטפס לכיוון זעורה. הכוחות הונחו לנוע על דרכים קיימות בלבד עקב סכנת מיקוש. בשל חוסר ההיכרות עם השטח והזמן הקצר שהיה לחטיבה ללימודו, העמיד פיקוד הצפון לרשות החטיבה את קצין המבצעים של חטמ"ר 3, סרן דני בונה, שהכיר היטב את הגזרה.
סדר התנועה החטיבתי היה: כוח של פלוגת הסיור בפיקוד המ"פ רפי מוקדי (שדני בונה צוות אליו), גדוד טנקים 129 (שלוש פלוגות, אותן הובילה פלוגה ז' בפיקוד נתנאל הורוביץ), חפ"ק המח"ט, גדוד הטנקים המוקטן 377 וגדוד החרמ"ש 121 במאסף.
מהלך הקרב.
תחילת התנועה והטעות בניווט.
זמן קצר לפני השעה 7 בבוקר ב-9 ביוני 1967, היום החמישי למלחמה, קיבל דוד אלעזר את האישור להתחיל במתקפה. בשעה 7:25 הורה אלעזר לחטיבה 8 להבקיע לפי התכנון בציר העולה מגבעת האם אל הכפרים הסורים זעורה ועין פית.
כבר עם תחילת התנועה החלה הפגזה על הטור. אחד הפגזים פגע פגיעה ישירה בזחל"ם של סמג"ד 121, רס"ן משה חביב, שנהרג יחד עם 6 חיילים שהיו עמו בזחל"ם. הזחל"ם הפגוע וגופות ההרוגים נותרו במשך שעות לא הרחק מגבעת האם מבלי שיפונו. כוחות רבים שטיפסו לרמת הגולן באותו היום חלפו על פני הגופות ורבים תיארו לאחר מכן את המחזה הקשה.
בסביבות השעה 11:30 חצה גדוד 129 את הגבול בכוח של 25 טנקים, ועד 12:20 כבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש. ציר התנועה הצר והחשש ממיקוש חייב תנועה בטור ולא איפשר פריסה של הכוחות. דרומית לנעמוש היה אמור הכוח לפנות שמאלה בציר העולה לכיוון צפון-מזרח. בשלב זה נתגלעה מחלוקת בין נווטי הכוח: מוקדי צידד בפנייה שמאלה לכיוון זעורה, ואילו בונה טען כי יש להמשיך עוד דרומה לפני הפניה. המג"ד, אריה בירו, הכריע על פי דעתו של בונה וגדוד 129, ושאר החטיבה בעקבותיו, המשיך דרומה. לאחר מכן הגיע הגדוד לכפר סיר א-דיב הנמצא על ציר הנפט. בכפר הקימו הסורים מערך נ"ט אשר החל לפגוע בטנקי הגדוד. בירו, המג"ד, חשב שהכפר שמעליו הוא זעורה. רק לאחר שלא הבחין באש ארטילרית שניתנה לבקשתו על זעורה הבין את הטעות בניווט. למרות זאת החליט להמשיך בציר העולה אל קלע.
גדוד 129 מול מוצבי קלע.
מוצב קלע היה מתחם מבוצר היטב אשר בדיעבד נראה כי הוכן מראש על ידי הסורים כדי לבלום פריצה בציר זה. לאחר שעברו את סיר א-דיב נפצע בירו מצרור בלסתו. הוא הורד בג'יפ לקבלת טיפול רפואי תוך שהוא מתעקש לשבת בכוחות עצמו כדי שלא לפגוע במורל חייליו. מפקד פלוגת הסיור רפי מוקדי, אשר לא היה איש שריון, החליט לעלות על טנק המג"ד. בהוראת המח"ט מנדלר הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד והחל לנוע צפונה בניסיון לתקן את טעות הניווט, תוך שהוא מנסה לקרוא בקשר לשאר כוחות הגדוד. עקב בעיות קשר לא היו אנשי הגדוד מודעים לכך שמוקדי קיבל את הפיקוד על הגדוד.