בשנת 1961, באו"ם, אחמד שוקיירי טען כי שגריר אורוגוואי פברגט הוא כביכול יהודי ולכן "נאמנותו" יכולה להיות רק כלפי ישראל ולא כלפי מדינתו אורוגוואי. השגריר ענה שדבריו מתאימים יותר לתקופות עבר, כי הדבר מראה על שיגרה של טענות חסרות בסיס בנאומיו, וכי הערתו של שוקיירי מזכירה את התעמולה של גבלס (להטיל ספק בנאמנות).
באו"ם, פברגט לחם גם נגד אנטישמיות ברוסיה.
פברגט, לאחר מכן שירת בממשלת אורוגוואי והיה שותף להקמת "החזית הרחבה" (Frente Amplio) של מפלגות השמאל ב-1971. ביוני 1973, בעקבות הפיכה צבאית והקמת משטר דיקטטורי, גלה פעם נוספת, הפעם לבואנוס איירס בירת ארגנטינה, ושב למונטווידאו זמן קצר לפני מותו, בנובמבר 1976.
בזכות תמיכתו בהקמת מדינת ישראל וקשריו עימה, נקראו על שמו רחובות בערים רמת גן, חולון ותל אביב. כהוקרה על תמיכתו, הוזמנו בני משפחתו בדצמבר 2007 לישיבה מיוחדת של הכנסת לציון 60 שנה להחלטת האו"ם על תוכנית החלוקה.
סמל אינדיאנה
סמל מדינת אינדיאנה או החותם של מדינת אינדיאנה, המסמל כיום את המדינה, עבר מספר שינויים מאז הוצע לראשונה.
במקורו, שימש הסמל את הטריטוריה הצפון מערבית אשר שטחה של אינדיאנה מהווה חלק ממנה. בשנת 1963 שינתה האספה הלאומית של אינדיאנה את הסמל, ובחרה את הסמל הנוכחי.
תיאור הסמל.
הסמל מתאר חוטב עצים הכורת עץ שקמה אמריקאית (Platanus occidentalis), מימינו שני עצים, ומשמאל הסמל שני עצים נוספים. באמצע הסמל רץ ביזון אמריקאי. ברקע רואים את השמש השוקעת ולה 14 קרניים.
סביב הסמל מצוירים עלי עץ המדינה - שושנן הצבעונים ("Liriodendron tulipifera"), וסביבם הכיתוב "החותם של מדינת אינדיאנה" ו- 1816 - שנת הצטרפותה של אינדיאנה לארצות הברית.
ההיסטוריה של הסמל.
החקיקה של הטריטוריה הצפון מערבית אינה כוללת הוראות בדבר צורת הסמל. האזכור הראשון של סמל האזור מקורו בהצהרה של המושל ארתור סנט קליר מה-26 ביולי 1788. החותם הראשון כלל נחש, סירות, שמש זורחת, ויער עצים ובו גרזן ומספר עצים הכרותים ומסודרים לשימוש. סמלים אלה מציינים את יערות הפרא שגדלו במדינה ותחילת כריתתם לצורך הבאת התרבות למדינה. הנחש מסמל את הפראיות (והאינדיאנים הפראים) והגרזן את הסדר שיביאו המתיישבים עימם.
חוק של הקונגרס מה-8 במאי 1792 הורה למזכיר המדינה לדאוג לסמלים עבור הטריטוריות השונות של ארצות הברית (ומתייחס גם לטריטוריה הצפון מערבית שאינדיאנה הייתה חלק ממנה). החוק מה-7 במאי 1800 המקים את טריטוריית אינדיאנה אינו מורה על סמל כלשהו. האזכור הראשון בדבר קיומו של סמל של טריטוריית אינדיאנה מקורו במסמך שנחתם בינואר 1801 על ידי מושל הטריטוריה ויליאם הנרי האריסון.
תיאור מה-28 בדצמבר 1802 של הסמל מציין כי בסמל ישנו אדם הכורת עץ, באפלו הפונה לכיוון הפוך משמש (שלא ברור אם היא שוקעת או זורחת) וכן מענף אחד העצים משתלשל קלף ועליו שם הטריטוריה: "אינדיאנה".
ההוראה הראשונה בדבר חותם המדינה מצויה בסימן 6, בסעיף 26 לחוקת המדינה משנת 1816 המורה שלמדינה יהיה חותם. בשנת 1816 נחקק חוק המתאר את סמל המדינה. תיאור הסמל שהוצג בפני הסנאט של המדינה נאמר שהסמל יכלול יער ובו חוטב עצים הכורת עץ, באפלו הבורח מהיער לעבר המישור וברקע שמש יושבת (כנראה הכוונה לשמש שוקעת) והמילה אינדיאנה. החוק המוצע אושר ב-13 בדצמבר 1816 והפך את הסמל לרשמי.
גם חוקת המדינה משנת 1851 קובעת בסימן 15, בסעיף 5 שלמדינה יהא חותם רשמי. בדיקה שנערכה בשנת 1895 על ידי רוברט ס. האטצ'ר בהוראת סנאט המדינה העלתה כי אין תיאור רשמי של סמל המדינה. האטצ'ר ציין כי בכל הסמלים בהם נעשה שימוש מופיעים יער, חוטב עצים ובאפלו.
בהצעת חוק מספר 486 בסנאט המדינה מה-8 במרץ 1895 מוצע לקבוע תיאור רשמי של סמל המדינה. החוק קובע כי:
בעקבות החוק החל בשנת 1905 דיון ציבורי בשאלת משמעות החלקים השונים של הסמל. בין היתר נדונה שאלת שקיעת השמש מאחורי הרים במערב - בייחוד לאור העובדה שבמערב המדינה אין הרים. במסגרת הדיון הציבורי הוצע שמאחר והשמש נמצאת מאחורי הרים, הרי שמדובר בשמש הזורחת על המדינה ולא בשמש שוקעת. עוד הוצע שמדובר בשמש התרבות הזורחת מעל האזורים הפראיים.
בשנת 1963 נחקק חוק נוסף המתאר את סמל המדינה. תיאור זה קיבע בחוק את הנוהג לכתוב סביב הסמל את המילים "החותם של מדינת אינדיאנה". החוק (שמספרו 1348) אושר על ידי בית הנבחרים ב-11 במרץ 1963.
בשנים 2004 ו-2005 הוצעו שתי הצעות חוק המבקשת לשנות את תיאור הסמל כך שיקבע שהשמש היא זורחת ולא שמש שוקעת.
שבע גבעות רומא
שבע גבעות רומא הן שבע גבעות ממזרח לנהר הטיבר שמהוות את ליבה של העיר רומא.
שבע הגבעות הן:
על פי המסורת, האחים רמוס ורומולוס ייסדו את רומא על גבעת הפאלאטיום.
אף על פי שגבעת הוותיקן , עליה שוכנת קריית הוותיקן, אינה נחשבת לאחת משבע הגבעות, חלקים בנצרות מאמינים כי בחזון יוחנן ישנה התייחסות לשבע גבעות רומא:
שבע הגבעות של רומא
חדר אוכל
חדר אוכל הוא חדר שבו מגישים ארוחות לסועדים. ישנם שני סוגים של חדרי אוכל:
בניגוד למסעדה, בחדר אוכל הארוחות אינן בתשלום או שהן בתשלום מסובסד (כך לעיתים בבתי ספר ובמקומות עבודה) או עקיף (כחלק מתשלום עבור כלל השירות, למשל בבית מלון).
חדר האוכל בצבא.
חדר האוכל קיים ברוב בסיסי צה"ל, והוא משמש להגשת ארוחות לחיילי הבסיס. בבסיסים גדולים מתקיימים מספר חדרי אוכל, למשל לשם הפרדה בין חוגרים לקצינים.
המזון המוגש בחדר האוכל מוכן במטבח הבסיס הצמוד לחדר האוכל, או מוכן במטבח חיצוני ומובא אל מטבח הבסיס רק לשם חלוקתו. בחדר האוכל מתקיימת הקפדה על הכשרות, ובדרך כלל מוגשות בו ארוחת צהריים בשרית וארוחות בוקר וערב חלביות. בפסח מוגש בחדר האוכל מזון כשר לפסח.
תפעול חדר האוכל נעשה על ידי חיילים שזה תפקידם הצבאי, וכן על ידי כלל חיילי הבסיס, במסגרת תורנות מטבח. בניגוד למסעדה, הפתוחה במשך כל שעות היום, חדר האוכל פתוח רק בשעות קבועות מסוימות, לארוחת בוקר, ארוחת צהריים וארוחת ערב. בבסיסים פתוחים, שהחיילים אינם לנים בהם, מספר הסועדים בארוחת הבוקר ובארוחת הערב מצומצם יחסית למספר הסועדים בארוחת הצהריים.
חדר האוכל בקיבוץ.
חדר האוכל בקיבוץ היה אחד המאפיינים של חיי השיתוף בקיבוץ - בבתי החברים לא היה מטבח (או שהיה מטבח זעיר), והאוכל לחברים הוגש בחדר האוכל. האוכל הוכן והוגש על ידי חברי הקיבוץ, שעבדו בחדר האוכל בתורנות. סביב האכילה המשותפת התפתח הווי שכלל אף סלנג ייחודי, למשל המילה "כולבויניק" או "ציבורית" התייחסה לכלי אשפה שהוצב במרכז השולחן.
לפני הקמת בתי תרבות ומועדונים לחבר, שימש חדר האוכל, בהיותו האולם הגדול ביותר בקיבוץ, כמקום כינוס באירועים שונים ובמיוחד את "אספת הקיבוץ" שקבעה את כללי הקהילה הקיבוצית.
עם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם, ויש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב. בספר חדרוכל בו מכונסים מתכונים, תמונות וסיפורים הקשורים להווי חדר האוכל הקיבוצי נחשפת משמעותו הרגשית של חדר האוכל ומעמדו כציר מרכזי בקיבוץ, על התמונה העולה מאיסוף החומר וקיבוצו אמר אחד ממחבריו בריאיון לעיתון הארץ: "הקיבוצים במצב הכי קשה הם אלה שבהם חדר האוכל לא פעיל. הם נגמרו כקיבוץ. האנשים כבר לא נפגשים, כל מה שאיחד אותם - הלב של הקיבוץ - הפסיק לפעום. כל אחד מסתגר בפינה שלו וזה עצוב מאוד. ישנו געגוע עצום לאוכל כסמל לקהילה שהייתה ואיננה. בקיבוצים רבים מתעקשים להחזיק את חדר האוכל כי מבינים שבלעדיו לא יהיה קיבוץ. לפעמים כל ההיכל הזה מתוחזק רק כדי להיפתח בחגים או בארוחה של שישי בערב, העיקר להמשיך ולתפקד כקהילה סביב האוכל".
בספרו של צבי דרור, שיצא בקיבוץ לוחמי הגטאות, מתועדת "תפילת האשכבה לחדר האוכל", שנסגר ב-1970 ורגע לפני פתיחת חדר אוכל במתכונת חדשה:
בשנות ה-80 פרסם עמנואל טל מחקר על חדר האוכל הקיבוצי. במאמר "פרקים בהתהוותו ועיצובו של חדר האוכל הקיבוצי" הוא מספר כיצד החל בשנות ה-20 המוקדמות, בכל עלייה חדשה אל הקרקע היו מקימים קודם כל את צריף חדר האוכל. "השינויים באורחות חייה של החברה הקיבוצית השתקפו לאורך כל דרכה בצורתו של חדר האוכל ובסדרים הנהוגים בו".
חדר האוכל בבתי ספר.
בישראל התקיימו משנות העשרים של המאה ה-20 עד שנות ה-70 חדרי אוכל בבתי ספר יסודיים. במטבח הצמוד נלמדו שיעורי תזונה או כלכלת בית, במהלכם הכינו התלמידים חלק מארוחת הצהריים ושימשו כתורנים בהגשת הארוחה. היוזמה הראשונית להסעדה בבתי ספר וגני ילדים הייתה של ההסתדרות הציונית הדסה, המימון הושג מכספי הארגון, מהעיריות, מכספי תורמים כגון אלפרד מונד ומתשלומי הורים. הדסה הצהירה על מגוון מטרות למיזם, ביניהן: הספקת מזון בריא, חינוך לצרכנות נבונה של מצרכים מקומיים ועונתיים, הקניית ידע בתזונה ובישול, היגיינה, נימוסים והליכות וניהול משק בית.
במדינות רבות נהוג יום לימודים ארוך ובמסגרתו התלמידים אוכלים ארוחת צהריים בחדר האוכל. בארצות הברית יש המבקרים את שיטת ההסעדה בבתי הספר המעודדת צריכת מזון בעל ערך תזונתי נמוך וארוחות המבוססות על חטיפים, משקאות קלים, מזון שעבר עיבוד רב ומזון מטוגן.
שבע גבעות העיר רומא
חורחה גרסיה גרנדוס
ד"ר חורחה גרסיה גרנדוס (1900–1961) (בספרדית: Jorge Garcia Granados), דיפלומט מגואטמלה. היה שגריר ארצו באו"ם וחבר ועדת אונסקופ – המשלחת המיוחדת לארץ ישראל שהחליטה על תוכנית החלוקה.