בעיר התקיימו מוסדות ציבור יהודיים רבים: "בנק עממי יהודי" ובו מאות חברים, בית ספר יסודי של "יבנה", וגימנסיה של "תרבות". בתקופת ליטא העצמאית (עד 1940) שהתה בראסיין ישיבת כנסת בית יצחק, תחת הנהגתו הזמנית של הרב ראובן גרוזובסקי.
חורבן קהילת ראסיין.
ראסייני נכבשה בידי הצבא הגרמני ב-24 ביוני 1941. הליטאים המקומיים החלו מעסיקים את היהודים בעבודות כפייה מזדמנות, ובזזו את רכושם. דווחו מקרי חטיפת נשים ואינוסן. זמן מה לאחר כיבוש העיר, נכפו תושביה היהודיים לענוד על דש בגדיהם טלאי לבן כאות קלון.
ב-29 באוגוסט 1941, הובלו אחרוני השורדים מגטו קובנה, ונרצחו באחד מיערות הסביבה. רק בודדים שרדו והצליחו להסתתר אצל איכרים מקומיים.
רוברט ויסטריך
רוברט סולומון ויסטריך (באנגלית: Robert Solomon Wistrich; 7 באפריל 1945 - 19 במאי 2015) היה סופר והיסטוריון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ותקופה מסוימת גם בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, מנהל המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון באוניברסיטה העברית, עורך ביטאונו, "Antisemitism International", ומחשובי חוקרי האנטישמיות בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
היה חבר בוועדה הבינלאומית ההיסטורית שמונתה על ידי הוותיקן ב-1999 לחקור את מעשיו של האפיפיור פיוס ה-12 בזמן מלחמת העולם השנייה, הפיק סרט תיעודי על האנטישמיות המוסלמית, נאם בפני חברי הפרלמנט הבריטי בנושא האנטישמיות והיה דובר מרכזי בכנסים בינלאומיים בנושא. כתב וערך מעל לשלושים ספרים, אשר רובם תורגמו לשפות רבות אחרות (לפחות 18 שפות) ואשר עסקו בדרך כלל בחקר האנטישמיות לסוגיה. חלק מספריו אף זכו לפרסים אקדמאיים ובינלאומיים שונים. אחד מספריו, "Antisemitism, the Longest Hatred", משנת 1992, היה הבסיס לסרט דוקומנטרי של רשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית PBS, ופרופסור ויסטריך היה גם התסריטאי שלו.
קורות חיים.
ויסטריך נולד ב-1945 בלנגר שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, להורים יהודים, אנשי שמאל, שברחו מפולין ללבוב ב-1940. ב-1942 עברו לקזחסטן. שפת אמו היא פולנית.
משפחת ויסטריך שבה לפולין לאחר שנולד בנם, אך עקב האנטישמיות, שלא נעלמה ממדינה זו גם לאחר השואה, עזבה המשפחה לצרפת ומשם עברה לבריטניה. במדינה זו הם השתקעו ובה ויסטריך גדל. הוא למד בקילבורן, צפון מערב לונדון, בבית ספר, שבו כשליש מהתלמידים היו יהודים, אבל כדבריו, כ-90% מהמורים היו אנטישמים, חלקם סמויים וחלקם גלויים. ויסטריך היה התלמיד המצטיין בכיתתו וקפטן נבחרת הקריקט הבית ספרית.
בן 17 הוא קיבל מלגה לקווינס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', למד בה וסיים ב-1966 תואר ראשון בהיסטוריה, בהצטיינות, ולאחריו ב-1969 גם תואר שני. בתקופת לימודיו לתואר השני ייסד וערך (בשנים 1966–1969) עם שותף, מגזין אמנויות וספרות שנקרא "Circuit". בתקופה זו גם החל מהפך הדרגתי בדעותיו הפוליטיות. הוא החל את דרכו כאיש שמאל, בדומה להוריו ובמאי 1968 אף השתתף במרד הסטודנטים של פריז, אולם באותה שנה הוא נסע מפריז לצ'כוסלובקיה של אלכסנדר דובצ'ק והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, באוגוסט, חוללה לדבריו את התחלתו של השינוי בדעותיו, כנגד השמאל.
עם סיום לימודי התואר השני, נסע ויסטריך לישראל, גר בה במשך כשנה (1969–1970) ואחר כך חזר לבריטניה. בשנת שהותו בישראל עבד כעורך ספרותי בירחון "New Outlook" התל אביבי, ירחון מפ"ם של אז.
ב-1974 השלים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה, באוניברסיטת לונדון. נושא עבודת הדוקטורט היה - "יחסו של השמאל ליהודים במאה ה-19". לאחר מכן עבד במשך שש שנים כמנהל המחקר של המוסד הוותיק ביותר באירופה לחקר השואה, "The Wiener Library for the Study of the Holocaust &amp; Genocide" וכן כעורך ביטאונו. בתקופה זו כבר הספיק לכתוב את שני הספרים הראשונים שלו, וב-1980 התקבל גם כעמית מחקר באקדמיה הבריטית.
ב-1982 עלה לישראל והפך למרצה מן המניין באוניברסיטה העברית, ופרופסור החל מ-1985, משרה בה החזיק עד מותו, תוך שהוא מתקדם בהדרגה בסולם הדרגות האקדמאי. במקביל גם כיהן כמרצה להיסטוריה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, בשנים 1991–1995.
נפטר ברומא כתוצאה מהתקף לב, זמן קצר לפני שהיה אמור לשאת נאום בפני הסנאט האיטלקי על התגברות האנטישמיות באירופה בעת האחרונה.
מומחה לחקר האנטישמיות, מרצה, סופר, עורך, ותסריטאי.
ויסטריך היה התסריטאי של לפחות שני סרטי טלוויזיה דוקומנטריים: תסריט אחד הוא כתב לסרט טלוויזיה של רשת PBS האמריקאית, על פי ספרו "Antisemitism, the Longest Hatred". ותסריט שני הוא כתב ב-1993, לסרט הדוקומנטרי של ערוץ 4 של ה-BBC, "Good Morning, Mr. Hitler". הוא גם כתב כמה דרמות ביוגרפיות לרדיו BBC ול"קול ישראל" והיה היועץ ההיסטורי והאקדמאי לסרטי טלוויזיה דוקומנטריים נוספים, של ה-BBC.
ב-1999 מינה הוותיקן ועדה היסטורית בינלאומית, קתולית - יהודית, בת ששה חברים, שלושה יהודים ושלושה קתולים, לחקירת מעשיו של האפיפיור פיוס ה-12, לקראת ולצורך הפיכתו לקדוש. ויסטריך היה אחד משלושת החברים היהודים בוועדה. ב-2001 פיזרה הוועדה את עצמה לאחר שפרסמה רק דו"ח ביניים שכלל שאלות ולא מסקנות בהקשר לנושא חקירתה. חלק מחבריה טענו אז, שהתפטרותה נובעת מהעובדה שהוותיקן איפשר לה לבחון רק מסמכים מסוימים שאושרו על ידו ולא את כל המסמכים והארכיונים שלו מתקופת השואה, כפי שביקשה.
ויסטריך זכה לפחות חמש פעמים בתואר מחנך מצטיין, מטעם האוניברסיטה העברית. ב-2008 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלוז', שברומניה וב-2011 קיבל מאת עורכי הירחון הניו יורקי "Journal for the Study of Antisemitism" פרס מפעל חיים, על מאבקו באנטישמיות.
בנוסף לכהונתו כעורך ראשי ב-"Circuit arts magazine", וב-"The Wiener Library Bulletin", ו-" Antisemitism International", שימש עד מותו גם כאחד העורכים במספר ירחונים וכתבי עת מקצועיים נוספים ובהם: "European Judaism",
"New Outlook magazine",
"Journal of Contemporary History",
" The Jewish Quarterly",
"Simon Wiesenthal Centre Annual",
"Austrian Studies",
"East European Jewish Affairs" ועוד.
ספריו (רשימה חלקית).
(הספר זכה ב-1992 בפרס היהודי - בריטי "Jewish Quarterly-Wingate Prize"). (כמו כן, הספר היה הבסיס לסרט טלוויזיה בן שלוש שעות של רשת הטלוויזיה האמריקאית PBS. ויסטריך היה גם התסריטאי והעורך של הסרט).
סטויבץ
סטויפץ
כלב לבן
כלב לבן (בצרפתית: Chien Blanc) הוא ספר אוטוביוגרפי פיקטיבי למחצה שנכתב בידי רומן גארי. הספר מתאר את קורותיהם של גארי ואשתו, ג'ין סיברג כשעברו לארצות הברית בשלהי שנות ה-60; תקופה סוערת בה המאבק לשוויון זכויות היה בעיצומו, המחלוקת סביב מלחמת וייטנאם גברה וגם מאורעות נוספים כמו מרד הסטודנטים בצרפת השפיעו על הפוליטיקה האמריקאית.
עלילה.
כשגארי ואשתו עוברים ללוס אנג'לס בשנת 1968 מפריז, מאמץ אותם כלב רועים גרמני המתגלה כחביב ועדין, כל עוד מדובר באנשים לבנים. מרגע שאדם שחור מתקרב אליו, הכלב הופך לאלים ומנסה לתקוף את האדם השחור. גארי לוקח את הכלב אל גן החיות של ג'ק קרואתרס כדי שזה ינסה "לרפא" את הכלב מגזענותו. אחד ממטפלי גן החיות, אדם שחור בשם קיז, מוכן לקחת עליו את המשימה והופך למטפל העיקרי בכלב. המטפל מזהה כי הכלב הוא "כלב לבן" – כלב שאולף להיות כלב תקיפה נגד שחורים אך מחליט לנסות לאלף אותו למרות גילו המבוגר של הכלב.
ג'ין סיברג, אשתו של גארי, מתוארת בספר כמשתתפת פעילה בארגונים שונים לשוויון זכויות לשחורים בארצות הברית. היא תורמת לארגונים רבים כמעט את כל משכורתה מן הסרטים בהם היא משחקת, ומשתתפת בעצרות, הרצאות ופעילויות נוספות לטובת העניין.
גארי נוסע מלוס אנג'לס למזרח הרחוק כדי להרגע מהפעילות הפוליטית האינטנסיבית שמנהלת ג'ין מביתם. הוא חוזר לארצות הברית להלווייתו של אחיה של ג'ין. זמן קצר לאחר מכן ד"ר מרטין לותר קינג נרצח וגארי מתאר את המהומות שפרצו בעקבות הרצח בערים רבות בארצות הברית. גארי הול לפגוש את רד, ידידו האמריקאי שהכיר בפריז, פעיל בתנועת הפנתרים השחורים. רד מאמין כי גיוס של צעירים שחורים לצבא ארצות הברית כדי להילחם במלחמת וייטנאם הוא שישפר את מצבם של השחורים באמריקה משום שייתן להם מיומנויות צבאיות.
בפריז, גארי מבקר את באלארד, בנו של רד. באלארד ערק מצבא ארצות הברית כדי להתחתן עם אהובתו, צרפתייה. זוהי תקופת מרד הסטודנטים בפריז (מאי 1968) וגארי מתאר את המהומות ברחובות כמו גם את חיי הלילה והפנאי, הממשיכים להתקיים במקביל.
כאשר גארי חוזר לקליפורניה, הוא מגלה כי פלג התנועה שרד היה ממנהיגיה מתפרק משום שסוכנים ממשלתיים הצליחו לחדור אליו במסווה, וכי בנו של רד, פיליפ, נהרג במלחמת וייטנאם. גארי הולך לבקר את הכלב, שנמצא עם קיז, והכלב תוקף אותו ואת ידידו הליברל. קיז אומר לגארי שהוא הצליח – הוא אילף את הכלב, ועכשיו הכלב הוא "כלב שחור"- כלומר כלב התוקף לבנים במקום שחורים.
נושאים עיקריים.