זרעי האינדיגו בהם השתמשה לוקאס הובאו לה על ידי אביה מהקריביים. לוקאס עמדה בפני משימה מאתגרת, לסגל את זרעי האינדיגו לאקלים השונה השורר בדרום קרולינה. לשם כך היה עליה ללמוד מהו סוג האדמה הטוב ביותר, ומתי לזרוע ולקצור את הצמחים. לוקאס בררה מהיבול שצמח את הצמחים הטובים ביותר ואותם המשיכה לגדל. בשנת 1740 החלה לוקאס לזרוע אינדיגו, אולם היא זרעה אותם מאוחר מדי, ולכן הצמחים לא הספיקו להבשיל לפני שהכפור הגיע. גם ניסיונותיה בשנים הבאות נכשלו, עד שבשנת 1744 היא גידלה את יבול האינדיגו המוצלח הראשון שלה .
לאחר שלוקאס הצליחה לגדל אינדיגו, היא הייתה צריכה ללמוד איך להפיק ממנו צבע. על מנת לעשות זאת היה עליה לקטוף את הפרח בגיל הנכון, ולהתסיס אותו בכמויות גדולות. הנוזל היה מיובש, נחתך דק ולאחר שהיו מוסיפים ליים לאבקה, חלקיקי הצבע היו מתיישבים בתחתית, ואותם היו הופכים למעין עוגות שהיו נמכרות בשוק. על מנת לעזור לה בתהליך, שכר אביה יצרן צבע צרפתי מקצועי, אך מכיוון שהוא רצה לשמור על המונופול הצרפתי בתעשייה, הוא חיבל בהפקת הצבע. לאחר שלוקאס גילתה זאת היא שכרה יצרן צבע אחר, ובשנת 1744 הצליחה להפיק צבע באיכות מספקת לשיווק.
עבודתה בגידול יבולים אחרים.
לוקאס הייתה הראשונה בדרום קרולינה שנטעה ג'ינג'ר. בנוסף ערכה לוקאס ניסויים בגידול תאנים ואף נטעה פרדס תאנים בהיותה בת 19 במטרה לייבשן ולייצאן.
לוקאס ערכה גם ניסויים בגידול קנבוס, פשתן ומשי שממנו תפרה שלוש שמלות משי, ואחת מהן מוצגת במכון הסמית'סוני בוושינגטון די. סי.. אך לאחר שגילתה שגידולם אינו מספיק רווחי, נטשה את גידולם.
לוקאס גם נטעה עצי ארז ואלון, ולאחר מלחמת העצמאות האמריקאית ערכה ניסויים בגידול כותנה, שהפך לגידול המרכזי בארצות הברית לאחר מותה.
עבודתה בחינוך ילדים.
לוקאס גידלה את ילדיה והמשיכה את תרומתה המדעית, כשערכה ניסויים בהתפתחות החינוך בילדות המוקדמת. בתומכה בתאוריית ה"טאבולה ראסה" של ג'ון לוק, לפיה ילדים נולדים ללא ידע מולד אלא כדף חלק (טבולה ראסה בלטינית) .
קנדיס פרט
קנדיס ביב פרט (Candace Beebe Pert) היא נוירולוגית ופארמקולוגית אשר גילתה את הקולטן האופיוטי. פרט נולדה במנהטן, ניו יורק, ונפטרה בגיל 67 (1946-2013).
קורות חייה.
פרט  נולדה במנהטן, ניו יורק, בשנת 1946. אביה של פרט, רוברט, היה אומן מסחרי ואילו אמא של פרט, מילדרד, הייתה פקידה קלידנית בבתי משפט. היא נישאה תחילה לאגו פרט, חוקר אחר, אך השניים התגרשו. לשניים 3 ילדים ונכד. לאחר מכן נשאה למייקל ראף, חוקר אחר, אך החליטה להשאיר את שם משפחתה "פרט".
בשנת 1970 סיימה פרט לימודי תואר ראשון בביולוגיה במכללת ברין מאר בפנסילבניה בהצטיינות יתרה, ובגיל 27 עלתה לגדולה כסטודנטית מצטיינת במהלך לימודי התואר השני. בשנת 1974 הפכה לדוקטור לפארמקולוגיה במסגרת לימודיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס לרפואה.
לאחר סיום עבודתה על הדוקטורט, פרט ניהלה עם המחלקה לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס את המכון הלאומי לבריאות בשנים 1974-1975, ולאחר מכן התחילה לבצע מחקר במכון הלאומי לבריאות הנפש בשנים 1975-1987. במהלך עבודתה כחוקרת, בשנת 1993 השתתפה פרט בסרט המדעי "Healing and the Mind", ובשנת 2004 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "What the Bleep Do We Know?" ובנוסף כתבה את הספר המצליח "מולקולות של רגשות".
החל משנת 1975, פרט החזיקה במשרות רבות במכון הלאומי לבריאות הנפש, ובשנת 1983 הפכה לראש המחלקה לביוכימיה של המוח, ולאישה הראשונה שעמדה בראש מחלקה במכון. במהלך שנותיה כחוקרת פרסמה פרט מעל ל-250 מאמרים מדעיים.
גילויים חשובים.
גילוי הקולטן האופיוטי.
בשנת 1973, במהלך לימודיה לתואר שני בבית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס, גילתה פרט את קולטן האופיואידי. קולטן זה הוא הקולטן המאומת הראשון שנמצא במוח האדם, והוא מעביר דרך אופיואידים במערכת העצבים את תחושת הכאב. הוא מגיב לתרופות המשככות כאבים, כמו מורפין וסמים כמו אופיום. אל הקולטן נקשרת התרופה המשככת, והיא גורמת לקולטן להפסיק להעביר את תחושת הכאב למערכת העצבים, וכך היא מצליחה לשכך את כאב החולה.
הודות לגילוי הקולטן יהיה ניתן לייעל את התרופות לשיכוך כאבים בעתיד ולהגביר את השפעתן על הסובלים מכאבים כרוניים.
תחום מחקר חדש.
נוירולוגים רבים מתעניינים בקשר בין המוח האנושי לבין בריאות הנפש ורגשות. גם פרט החליטה לחקור את הנושא במטרה להוכיח שיש קשר מדעי בין המוח  לבין מצבי הרוח והרגשות שאנו חווים. היא חקרה את הנושא במהלך עבודתה במכון הלאומי לבריאות הנפש בשנות השמונים. ממחקרה הסיקה פרט כי המוח וכל הגוף מעביר מסרים באמצעות מולקולות מסוימות הנקשרות לקולטני תא ספציפיים. מולקולות אלו, המורכבות מפפטידים, משפיעות בו זמנית גם על תפקוד הגוף וגם על מצבים רגשיים. מתוך מסקנה זו, פרט יצרה את תחום המחקר "פסיכונוירואימונולוגיה" וכתבה את ספרה המצליח "מולקולות של רגשות". מסקנתה של פרט הייתה פורצת דרך, אך היא עוררה מחלוקת והתנגדות, מאחר שהיא הייתה שונה לחלוטין ממסקנות אחרות של חוקרים במשך שנים. למרות זאת, עם הזמן בוצעו יותר ויותר מחקים אשר הראו כי פרט צדקה במסקנתה.
שימוש בפפטידים בתרופות.
במהלך עבודתה, פרט עבדה עם בעלה האימונולוג, מייקל ראף, במטרה לחקור חלבון הנקרא "פפטיד T". פרט ובעלה קיוו שהפפטיד יוכל לעזור בטיפול בנגיף ה-HIV, בכך שיחסום את הדרך של הנגיף להיכנס לתאי הגוף. למרות שהתרופה נראתה מבטיחה, היא לא הובילה לטיפול מוצלח בקרב החולים שנבדקו.
לאחר מכן, פרט ובעלה רצו להמשיך את המחקר על שימוש בפפטידים כאמצעי טיפול במחלות. הם הקימו יחד את חברת "רפיד פרמצבטיקה", המפתחת תרופות המבוססות על פפטידים לטיפול במחלת האלצהיימר, מחלות לב, מחלות כלי דם ומחלות נוספות. פרט כתבה יותר מ-250 מאמרים מדעיים על פפטידים, וחידשה מידע רב בתחום. המידע אשר צברה בנושא איפשר מאוחר יותר ליצור תרופות נוספות אשר עזרו בטיפול של מחלות רבות.
אנני סקוט דיל מונדר
אנני סקוט דיל מאונדר (באנגלית: Annie Scott Dill Maunder, 14 באפריל 1868 - 15 בספטמבר 1947) הייתה אסטרונומית ומתמטיקאית בריטית. מאונדר ידועה בעיקר בזכות עבודתה המשותפת עם בעלה אדוארד וולטר מאונדר וגילוייהם החדשניים בתחום האסטרונומיה, ובייחוד בנושא כתמי השמש. זכתה במספר פרסים כמו ההצטיינות המתמטית "טריפוס" (Tripos). על שמה נקראו תופעת המינימום של מאונדר אשר גילתה עם אדוארד, וכן טלסקופ חדשני אשר הוצב בגריניץ' בשנת 2018. בנוסף, כתבו בני הזוג גם ספר בשנת 1908 – "השמיים וסיפורם" (The Heavens and Their Story).
קורות חיים.
אנני סקוט דיל ראסל נולדה בסטרביין, מערב טירון שבאירלנד ב-14 באפריל 1868. אביה, ויליאם אנדרו ראסל, היה כומר בכנסייה הפרסביטריאנית בסטרביין ואימה, הסי נסביט ראסל הייתה עקרת בית. לזוג היו שישה ילדים כאשר הילדה החמישית הייתה אנני. אנני סקוט דיל ראסל למדה בבית הספר ללימודי קולג' לנשים בבלפסט, שהפך מספר שנים לאחר מכן לקולג' ויקטוריה. היא קיבלה מלגה של שלוש שנים לקולג' גירטון שבקיימברידג' וב-1889 זכתה בהצטיינות המתמטית הנחשבת טריפוס (Tripos) אך לא הוענק לה תואר מכיוון שלנשים לא ניתנה הזכות לקבלת תארים עד השנה 1948.
בשנת 1895 אנני התחתנה עם אדוארד וולטר מאונדר אשר היה הממונה עליה במצפה הכוכבים בו עבדה. בעקבות נישואיה נאלצה להתפטר מתפקידה בשל האיסור באותה תקופה על נשים נשואות לעבוד בשירות הציבורי. אנני הייתה בת 27 ואדוארד, אלמן, היה כמעט בן 45 עם חמישה ילדים, לבני הזוג לא היו ילדים משותפים. אנני ערכה את כתב העת של האגודה האסטרונומית הבריטית וסייעה לבעלה בעבודתו על בסיס התנדבותי.
אדוארד וולטר מאונדר נפטר בשנת 1928, לאחר מחלה ארוכה. אנני נותרה בחיים כמעט 20 שנה אחרי מותו של אדוארד, והיא מתה בלונדון ב-15 בספטמבר 1947 בגיל 79.
בשנת 1915, לאחר שהוסר לבסוף האיסור על השתתפות נשים בארגון האסטרונומי המלכותי, הייתה סקוט דיל מאונדר האישה הראשונה להצטרף, יותר מ-20 שנה לאחר ששמה הוצע לראשונה כמועמדת לחברות בארגון.
קריירה.
שנה לאחר סיום לימודיה עסקה סקוט דיל מאונדר בהוראה ולימדה נערות מתמטיקה. בעבודה זו, אנני הרוויחה שכר שאפשר לה לחיות ללא צורך בתמיכה כלכלית ממשפחתה או אנשים אחרים. בשנת 1891 עזבה את עבודתה בחינוך והצטרפה לצוות של מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', לונדון, בתור "מחשבת". במסגרת תפקיד זה היא ביצעה חישובים מתמטיים מסובכים, צפתה בשמש דרך מצלמות חדשניות וצילמה אותה מדי יום. היא השתייכה למחלקה הסולארית ועבדה עבור שכר של ארבעה עד שישה ליש"ט לחודש, ירידה משמעותית בשכר ביחס לעבודתה הקודמת. סקוט דיל מאונדר אף כתבה על כך בזכרונותיה:
בעבודתה בעיקר סייעה לאדוארד וולטר מאונדר, ראש המחלקה הסולארית.
בשנת 1898, שלוש שנים אחרי חתונתם, נסעו בני הזוג מאונדר להודו לצפות בליקוי חמה. אנני צילמה את הקורונה השמשית במצלמה בעיצובה, וצילמה תמונה של סרט ארוך מאוד. בני הזוג לקחו חלק בשתי משלחות ליקוי נוספות, וסקוט דיל מאונדר נחשבה למומחית לצילום ליקויי חמה.
אנני ואדוארד מאונדר כתבו יחד בשנת 1908 ספר שנקרא "השמיים וסיפורם" (the heavens and their story). הספר לא נכתב כספר לימוד אסטרונומיה, אלא כמקור השראה, בתקווה שהקורא יימשך לנושא ויחל לחקור אסטרונומיה בעצמו. הספר מספר על השמש, הירח, הכוכבים, פני השמש, כוכבי הלכת השונים ועוד. בספר כלולות תמונות שאנני צילמה בעזרת המצלמה המיוחדת שלה שתכננה בעצמה. "השמים מספרים סיפורים מעניינים", כתבה סקוט דיל מאונדר.