בדומה לשיטת רבין, הצפנת בלום גולדווסר פגיעה להתקפת מוצפן-נבחר שבה תוקף מנסה לגלות את הגורמים הראשוניים של המודולוס ועל כן לגלות את המפתח הפרטי מתוך המפתח הפומבי. במודל זה ההנחה היא שלתוקף גישה למערכת המבצעת הצפנה ופענוח כקופסה שחורה, אין לו גישה למפתח הסודי עצמו אך באפשרותו לבחור מסרים אותם הוא מעוניין שהמערכת תפענח עבורו ולנתח את התוצאה. סיטואציה כזו אינה בלתי אפשרית במערכות מסוימות ולכן מהווה איום בלתי מבוטל.
הצפנת בלום גולדווסר יעילה מבחינה חישובית כיוון שהטקסט המוצפן המתקבל אינו גדול משמעותית מטקסט המקור, אלא במספר קבוע של סיביות (כגודל השלם formula_86 בסיביות). תהליך ההצפנה יעיל ודורש רק הכפלה מודולרית (מודולו formula_9) אחת כדי להצפין formula_13 סיביות, כלומר עבור מודולוס בגודל formula_89 סיביות ומסר בגודל formula_90 סיביות תהליך ההצפנה לוקח formula_91 פעולות בסיסיות. לעומת RSA למשל שדורשת העלאה בחזקה מודולרית מלאה במידה והמעריך נבחר אקראית. ללא אופטימיזציה העלאה בחזקה מודולרית מלאה דורשת בממוצע formula_92 פעולות כפל מודולריות כאשר formula_89 שווה ללוגריתם בבסיס 2 של המודולוס. כמו כן תהליך הפענוח של אלגוריתם בלום גולדווסר דורש (בנוסף בשלב ההכנה) רק שלוש העלאות בחזקה מודולריות ללא תלות באורך המסר, יתר הפעולות דומות להצפנה, כלומר בסה"כ formula_94. מה שאומר שעבור מסרים גדולים, שיטת בלום גולדווסר יעילה יותר מ-RSA.
קרב ורשה (1920)
קרב ורשה (בפולנית: Bitwa warszawska; כונה גם הנס על הוויסלה, Cud nad Wisłą), היה הקרב המסיים של המלחמה הפולנית-סובייטית, והתנהל בין ה-13 ל-25 באוגוסט 1920. הקרב הסתיים במפלה של הכוחות הסובייטיים וחתימת הסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
רקע היסטורי.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין העצמאית שאפו הפולנים לחזור לגבולות לפני חלוקת פולין ב-1795 ולהקים פדרציה עם אוקראינה, ליטא ובלארוס. זו הייתה הסיבה שבגללה פתח יוזף פילסודסקי בשיתוף מנהיג האוקראינים סימון פטליורה במלחמה נגד הבולשביקים. המלחמה החלה במרץ 1919 ובתחילתה קצרו הפולנים הצלחה היות שהבולשביקים ובראשם ולדימיר לנין היו עסוקים במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-7 במאי 1919 נכבשה קייב.
כאשר נראה היה שהובטח הניצחון במלחמת האזרחים הפנה לנין את מאמציו לעבר פולין בכוונה לכבוש אותה, להשליט בה משטר קומוניסטי שבעקבותיו יתעוררו מהפכות קומוניסטיות בארצות אירופה ובעיקר בגרמניה.
ב-24 במאי 1920 פתחו הרוסים במתקפת שבראשה עמד סמיון בודיוני ודיוויזיית הפרשים שלו. הפולנים פתחו בנסיגה וב-13 ביוני נטשו את קייב. ב-4 ביולי פתח מיכאיל טוכאצ'בסקי במתקפה רחבה והפולנים נאלצו לסגת נסיגה מהירה שהגיעה עד 30 ק"מ ליום. ב-13 ביולי חצו יחידות פרשים סובייטיות את נהר הויסלה כדי ללכוד את ורשה בתנועת מלקחיים. נראה היה שוורשה עומדת בפני כיבוש ושהפולנים ניצבים בפני תבוסה בטוחה.
הקרב.
הקרב החל ב-12 באוגוסט 1920 בהתקפה של הצבא האדום על רדזימין, 23 ק"מ מזרחית לוורשה, כבש אותה ב-14 באוגוסט ובתגובה עזבו כל השגרירים את ורשה, למעט שגריר הותיקן. פילסודסקי החליט להגיש כתב התפטרות מכל תפקידיו המדיניים ולהתרכז רק בפעולות הצבאיות. סיבה נוספת הייתה שאם ייפול פילסודסקי בקרב לא תהיה הפרעה בהמשך השלטון. פילסודסקי ביקר בחזית והעלה את מורל החיילים. ב-14 באוגוסט פתח ולדיסלב שיקורסקי בראש הארמייה הפולנית ה-5 במתקפת נגד ותוך מספר ימים הצליח להדוף את הסובייטים.
ב-16 באוגוסט פתח פילסודסקי במתקפה נגד בודיוני, תוך ניצול החולשה בנקודת החיבור שבין הארמיות של בודיוני מדרום וטוכאצ'בסקי מצפון. תוך מספר ימים הצליחו הפולנים לכתר את הסובייטים. רק בשלב מאוחר הבחין טוכאצ'בסקי בחומרת המצב ונתן פקודת נסיגה. הצבא נסוג באנדרלמוסיה כאשר הפולנים שהיו מצוידים גם ברכב משוריין נעים במהירות של 30 ק"מ ליום.
תוצאות.
באמצע אוקטובר 1920 הגיעו הפולנים לקו ממנו גורשו שנה קודם. הפסקת אש נכנסה לתוקפה ב-18 באוקטובר של אותה שנה וגבולות פולין נקבעו ל-20 שנה בהסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
הביטוי "הנס על הוויסלה" הוטבע על ידי חבר הסיים ולדיסלב סטרונסקי שהתנגד ל"הרפתקה האוקראינית" של פילסודסקי. רק לאחר מכן הפך הביטוי למטבע לשון של פטריוטיות פולנית.
הצרפתים, שחששו מניצחון הבולשביקים, שלחו משלחת צבאית בראשות גנרל מקסים וייגאן לייעץ לצבא הפולני. פילסודסקי התייחס אליו בזלזול ושאל אותו "כמה דיוויזיות אתה מביא"? גם הרמטכ"ל הפולני לא התייחס אליו ברצינות. וייגאן נפגע מיחסו של פילסודסקי והחליט לעזוב. ב-25 באוגוסט 1920 קיבל וייגאן את אות הכבוד הפולני ובשובו לפריז התקבל כגיבור לאומי וזכה לאות לגיון הכבוד. שנים רבות היה קיים המיתוס המוטעה כאילו הוא הציל את ורשה.
זכות בחירה לנשים
זכות בחירה לנשים לא הייתה מקובלת בדמוקרטיות של ימי קדם. במהלך המאה ה-19 החלו להתעורר דרישות להעניק לנשים זכות בחירה, וברוב המדינות היא ניתנה במהלך המאה ה-20.
היסטוריה.
זכות בחירה לנשים הוענקה לראשונה ברפובליקה הקורסיקנית אשר התקיימה בין השנים 1755–1769 באי קורסיקה, אך הוגבלה לנשים לא נשואות. כאשר האי נכבש וסופח לממלכת צרפת בשנת 1769, בוטלה זכות ההצבעה, ובפרט זכות ההצבעה לנשים.
החוקה של ניו ג'רזי העניקה זכות בחירה לנשים בעלות רכוש בין השנים 1776–1807, אך לא לנשים נשואות אשר לא החזיקו רכוש בנפרד מבעליהן.
בשנת 1838 הצטרף האי פיטקרן לאימפריה הבריטית והעניק זכות בחירה גם לנשים, הגם שהקהילה באי הייתה קטנה ביותר. המדינה הריבונית הראשונה שהעניקה זכות בחירה לנשים, שעדיין קיימת, היא ניו זילנד, אשר העניקה לנשים זכות בחירה לקראת הבחירות בשנת 1893. אמנם לנשים לא ניתנה עדיין הזכות להיבחר לבית הנבחרים, אך באותה שנה נבחרה האישה הראשונה לראש עיר באונהונגה, אליזבת ייטס, שכיהנה בתפקיד למשך שנה.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו מספר ארגונים לאומיים ובינלאומיים לתיאום המאמצים לשינוי החקיקה שתוביל לזכות ההצבעה, שהמרכזי ביניהם הוא ברית הנשים הבינלאומית (International Alliance of Women). הארגון היה פעיל גם בקידום זכויות אזרח לנשים.
פינלנד העניקה לנשים את הזכות לבחור ולהיבחר בשנת 1906. רוסיה העניקה לנשים זכות בחירה בשנת 1917, בריטניה וגרמניה בשנת 1918. ארצות הברית אשררה את התיקון ה-19 לחוקה אשר העניק זכות בחירה לנשים בכל המדינות, בשנת 1920. בספרד ניתנה זכות בחירה לנשים על ידי הממשלה הרפובליקנית בשנת 1930. בברזיל לאחר מאבק ארוך שנים בהובלת ברטה לוץ זכות בחירה לנשים ניתנה ב-1931 והיא נבחרה לפרלמנט תוך מספר שנים. בצרפת ניתנה לנשים זכות בחירה בשנת 1944 ובשווייץ רק בשנת 1971. עם מתן זכויות הצבעה לנשים בסעודיה בשנת 2011, בכל המדינות בעולם - שנערכות בהן בחירות - ניתנת זכות הצבעה לנשים.
בארץ ישראל.
בספרו האוטופי אלטנוילנד שנכתב בשנת 1902 חזה הרצל את הדמוקרטיה היהודית בפלשתינה ככזו המעניקה לנשים את הזכות לבחור ולהיבחר.
החל בקונגרס הציוני העולמי השני הוענקה לנשים זכות בחירה לקונגרס הציוני. המחלוקת הראשונה על זכותן של נשים יהודיות בארץ ישראל להשתתף בבחירות התרחש בזכרון יעקב ב-1903, בבחירות לוועד שאמור היה לייצג את הקהילה היהודית מול השלטונות העות'מאנים. הוחלט שרק לגברים תינתן זכות הצבעה. בשנת 1910 כתבה שרה טהון מאמר בו דרשה זכות בחירה לנשים בארץ.
נשים יהודיות בארץ ישראל דרשו זכות לבחור ולהיבחר מאז שהחלו הדיונים על הקמת מוסדות היישוב היהודי בארץ לאחר הכיבוש הבריטי ותחילת המנדט. בשנת 1919 הוקמה התאחדות נשים עבריות לשיווין זכויות בא"י על ידי שרה עזריהו, רוזה וולט-שטראוס ואחרות, שדרשה שיותר לנשים להשתתף בחיים הציבוריים. את קורות המאבק כתבה שרה עזריהו בספרה על התאחדות הנשים (1949). המאבק הסתיים בהצלחה בשנת 1926 והוא הגורם העיקרי לכך ששאלת זכותן של נשים לבחור ולהיבחר לא הועמדה בספק עם הקמת המדינה.
הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים של כנסת ישראל היו בשנת 1920, ועוררו מחלוקת ביישוב, ובכללו מחלוקת הלכתית בשאלה האם הצבעת נשים מותרת: בעוד הרב קוק, בנוסף לרבנים האשכנזים ומנהיגי העדה בירושלים סבר שהדבר אסור, סבר הרב עוזיאל הספרדי כי הדבר מותר. כך כתבו גם מספר רבנים דתיים לאומיים בולטים במאה ה-21, כרב יעקב אריאל והרב זלמן מלמד. נימוקיו של הרב קוק בדבר האיסור היו בהסתמך על התפיסה: שמשמעה כי נשים, בהתאם לאופיין, אינן צריכות לעסוק בפעילות ציבורית. טעמים אלו לא נחשבו חזקים מספיק לאסור הצבעת נשים בדיעבד - שכן משהוכרע ביישוב שזכות ההצבעה תינתן גם לנשים, גם הפוסקים שהתנגדו לנתינתה תמכו בכך שנשים יממשו אותה כמו גברים, וימנע תת-יצוג של המגזר.
עם כינונה של מדינת ישראל הוענקה זכות ההצבעה לכל הבגירים בהן נשים כהמשך ישיר של זכות ההצבעה להנהגת היישוב העברי שקדם למדינה.
ניין אינצ' ניילז
ניין אינצ' ניילס
כיבוש קונסטנטינופול
כיבוש קונסטנטינופול (ביוונית: Ἅλωσις τῆς Κωνσταντινουπόλεως או Άλωση της Κωνσταντινούπολης, "אלוסי טיס קונסטנטינופוליס", בטורקית: İstanbul'un Fethi) על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בהנהגת הסולטאן מהמט השני ב-29 במאי 1453, נחשב לאקורד הסיום של האימפריה הביזנטית שהונהגה על ידי אחרון שליטיה, הקיסר קונסטנטינוס האחד עשר.