אלחדיף נולד ברודוס למשפחה שמוצאה בגירוש ספרד. אביו, פרחיה, היה סוחר ובעל ספינות. בגיל שנה וחצי נפטר אביו כאשר טבע יחד עם אחת מספינותיו. אמו ג'מילה עלתה עמו לארץ ישראל ב-1869 והתיישבה בירושלים. שם נפגש עם קרל נטר, שחיפש תלמידים לבית הספר החקלאי וכך הפך אלחדיף לתלמידו הראשון, עוד בטרם הוקמו בנייני בית הספר. לאחר שבגר נשלח על ידי נטר להשתלמות באגרונומיה בצרפת ולאחר מכן להשתלמות בגננות ובגידול פרחים בעיר ניס.
לאחר שחזר לארץ נשכר לעבודה בעיצוב גן ביתו של הברון פלטון פון אוסטינוב (לימים סבו של השחקן פיטר יוסטינוב) שהתגורר במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו (בית מלון פארק). כאשר ביקר הברון רוטשילד ביפו וראה את מלאכתו של אלחדיף הציע לו משרה כמנהל הנטיעות והעבודה החקלאית במושבות הברון. ב-1886 החל אלחדיף לעבוד בפתח תקווה ושם נשא לאשה את חנה ונולד לו בנו פרחיה. לאחר מכן עבר אלחדיף לראשון לציון וניהל את נטיעת כרם הגפנים הראשון במושבה. ב-1887 עבר אלחדיף לגליל תחילה לראש פינה ולאחר מכן ליסוד המעלה, שם ביקש הברון לייסד תעשיית בושם המבוסס על פרחי שדה. אלחדיף גידל חלקות פרחים והדריך בעבודה חקלאית את המייסדים שרובם ככולם היו עירוניים משכילים ממזריטש ובריסק ללא כל ניסיון בחקלאות.
עד מהרה קנה לו אלחדיף מקום מכובד במושבה. יכולות הגישור שלו הפכו אותו מקובל על יהודים וערבים. הוא הפך למוח'תאר בלתי רשמי של המושבה ועל עלילותיו נפוצו סיפורים ואגדות. על אף שמפעל הבשמים כשל כלכלית דבק אלחדיף במושבה מוכת הקדחת. הא הקים את אגודת "לינת צדק" שהקיפה את חברי המושבה וארגנה משמרות ביקור חולים של חברים בריאים אצל חבריהם החולים. לבסוף חלה גם הוא בקדחת ונפטר בן 55 בראש פינה.
נכון ל-2013 ביתו ניצב על תילו בקצה רחוב המייסדים ביסוד המעלה והוא נטוש ומוזנח.
שנגן (פירושונים)
יהלומים
יובב כץ
יובב כץ (נולד ב-12 בפברואר 1936) הוא שדרן רדיו, פזמונאי, במאי תיאטרון ומגשר ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בקיבוץ נען לציפורה ופרץ, ממייסדי הקיבוץ. בקיץ 1954 התגייס לצה"ל לחיל השריון ולחם כקצין במבצע קדש. השתחרר משירותו הצבאי בשנת 1957, נשא לאישה את כרמית, אותה הכיר במהלך השירות. לאחר נישואיו התגורר בקיבוץ נען, עבד בענף הפלחה והיה פעיל בחיי התרבות, השתתף בקורס במאים והיה לבמאי היישוב.
בשנת 1961 עזב עם משפחתו את הקיבוץ ועבר לחבל הבשור, שם ניהל תחנת טרקטורים של הסוכנות היהודית. בשנת 1963 עבר עם משפחתו לאילת, בה הקים להקות הומור וסאטירה שאת תוכניותיהן כתב וביים לקראת חגיגות אילת, ביים הצגות עם ילדים, נוער ובוגרים וניהל את אגף התרבות המשותף לעירייה ולמועצת הפועלים. בשנת 1965 עבר עם משפחתו לראשון לציון, החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב בחוגים לתיאטרון ופילוסופיה ופעל כבמאי בתיאטרון הקהילתי.
במלחמת ששת הימים לחם כמפקד סיירת ג'יפים בסיני במסגרת אוגדת שרון. בעקבותיה החל לכתוב פזמונים, בהם גם שהפכו להיטים, דוגמת "מלכות החרמון", "בתי את בוכה או צוחקת", "סיגל", "צלילי הלילה", "לאהוב את החיים".
בשנת 1968 הוזמן לביים את להקת פיקוד הדרום בתוכניתה "זמר בדרום", כתב את מערכוניה ואת חלק משיריה. אחד מחברי הלהקה היה מתי כספי שהלחין שניים מהם, וחבר אחר היה דני גרנות שביצע כסולן את שירו של כץ "לאהוב את החיים".
בשנת 1969 התקבל לעבודה בקול ישראל כמפיק, עורך ומנחה, וערך מגוון תוכניות בתחומי התרבות, הבידור והאקטואליה. ערך והנחה, בין יתר התוכניות, את "אלה הם חייך", "מה דעתך", "רדיו-עשרה", "מועדון עשרה", "גל לסטודנט", "קרן אור אל קרן זווית" ו"פונדק הרוחות" (כמה מהן עם חברו לעבודה נתן שילה). כמו כן, ערך את התוכניות "בירה ומצב רוח" בהנחיית יעקב אגמון ו"בין שישי לשבת" בהנחיית יצחק לבני.
במלחמת יום הכיפורים השתתף כקצין שריון בחזית סיני ובשטח מצרים ממערב לתעלת סואץ. בשנת 1975 יצא עם משפחתו לשליחות ציונית בניו זילנד, שהסתיימה בסוף 1977. הוא חזר לעבודה בקול ישראל ועשה פריצת דרך מקצועית בהשראת מנהלת החטיבה שלו ברדיו - דרורה בן אב"י, כשיצר את מודל השידורים שמציע ייעוץ פסיכולוגי ברדיו, בשידור חי, שראשיתו בתוכנית "שנינו יחד וכל אחד לחוד".
בשנת 1981 החל לפרסם מדור שבועי ב"סוף שבוע" של העיתון "מעריב" במשך כ-14 חודשים. יצר, עם דלית אורמיאן, את תוכנית-הרדיו "חלומות באספמיה", אשר שודרה בלילות (בין 23:00 ל-01:00 לפנות בוקר) ברשת א', במשך מספר שנים בשנות השמונים ובה סיפרו מאזינים על חלומותיהם (ללא כוונה, מצד השדרים או העורכים, לפרש את החלומות).
בשנות ה-90 למד מדעי ההתנהגות והוסמך כמגשר, וכן ביים והנחה קבוצות תיאטרון אימפרוביזציה, הפיק והנחה סופי שבוע תרבותיים במסגרת עמותת "במות". בשנת 1991 יצר בקול ישראל את התוכנית "מועדון הלילה השלישי". ב-29 באוגוסט 2012 שודר פרק האלף במספר של התוכנית.
בשנת 2001 פרש לגמלאות מרשות השידור אך התבקש להמשיך ולשדר את תוכניותיו - "שנינו יחד וכל אחד לחוד" ו"מועדון הלילה השלישי" כגמלאי, עד להורדתם מלוח השידורים ב-2003, שלאחר מכן הושבו ללוח השידורים למספר שנים נוספות. כמו כן הוזמן להרצות בחוגים לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב והמרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2015 התפרסם ספרו, "בתי את בוכה או צוחקת", בהוצאת אופיר ביכורים.
לאורך שנות עבודתו ברדיו הוא כותב שירי זמר, כותב ומביים אירועי חג ותיאטרון בערים, קיבוצים, מושבים ובמרכז ההדרכה.
נשוי לכרמית (מיתי), מורה ומטפלת באמנות, ולהם שתי בנות, שישה נכדים וחמישה נינים.
נה לי
מערת הצדיקים חאלב
מייקל פאלין
לאוואל
הפועל יקנעם/מגידו
אצטדיון למברג
Top Eleven be a Football Manager
איפשירי מוסטפא פאשה
איפשירי או איפשיר (איבשיר) מוסטפא פאשה (בטורקית: İpşiri Mustafa Paşa, ידוע גם כ-"Sadrazam Damat İbşir Mustafa Paşa" ; 1607 - 11 במאי 1655 איסטנבול) היה איש צבא עות'מאני, ממוצא אבחזי, וזיר גדול (סאדר-אזאם) של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1654 -1655, בימי הסולטאן מהמט הרביעי.
איפשירי מוסטפא פאשה נודע כמפקד מיומן ומנהיג מוכשר, אך אכזרי ומושחת. בימים שהיה מושל דמשק וחלב השאיר חותמו על ידי ביצוע עבודות בנייה נרחבות בסגנון עות'מאני (למשל, בשכונת ג'דידייה בחלב).
רקע משפחתי.
מקור הכינוי "איפשיר","איבשיר" או "איפשירי" המזוהה איתו, ככל הנראה בשם של שבט אבחזי - איפסיל.
איפשירי מוסטפא פאשה היה אחיין (בן של אחות) של אבאזה מהמט פאשה שעמד בראש אחת המרידות הקשות ביותר של ה"ג'לאלים" נגד שלטון הסולטאן במאה ה-17.
הקריירה שלו, קשריו עם אבאזה מהמט פאשה ועם אבאזה חסן פאשה.
כשאבאזה מהמט פאשה כיהן כמושל של דמשק, מינה את מוסטפא איפשיר לסנג'קביי של טרסוס.
איפשיר ליווה את אבאזה במסעו בבוסניה (1629) ובבלגרד, בסיליסטרה, באוצ'קיב (Özi) וחוטין, ובפשיטתו לקמנייץ בפולין בשנת 1633. מאוחר יותר הוא השתתף בעימות הצבאי בין אבאזה מהמט ובין מורטדה פאשה.
ב-24 באוגוסט 1634 היה באיסטנבול כשאבאזה מהמט הוצא להורג.
בהמשך מילא איפשיר תפקידים בכירים שונים ברחבי האימפריה : השתתף במסעות צבאיים בירוואן ובבגדאד, התמנה לביילרביי בבודה ("בודין") (פברואר 1639 - פברואר 1640)
, בסיליסטרה - ולוואלי של רומליה (1642-1640),
כיהן כמושל גם בערים מאראש, מוסול, ואן, קראמאן וב 1644 בטמשוואר בבאנאט.
בשנת 1646 הצטרף שוב למרד נגד הסולטאן, אבל המעשה נסלח לו והוא התמנה לפאשה של טוקט
בתפקיד זה הצטיין בדיכוי המרידות באזור, כולל זו של עלי וארוואר פאשה, הוואלי מסיווס. בהתחלה היסס מפני שווארוואר פאשה הגן בשנת 1648 על כבוד אשתו הצעירה וסירב לפקודת הסולטאן איברהים לשולחה להרמון המלכותי באיסטנבול.
להיסוסיו של איפשיר בנוגע לווארוואר עלי פאשה, הגיב הסולטאן: "או ראשו או ראשך!" (Ya başi, ya başın)
לבסוף התקיף איפשיר פאשה את כוחותיו של וארוואר עלי פאשה במפתיע והציל מידיו את קפרילי מהמט פאשה, לימים אחד מהוואזירים הגדולים המפורסמים של האימפריה. לורוואר עלי פאשה שנפל לידיו, ערף את ראשו ושלחו לסולטאן
כפיות הטובה שלו כלפי וארוואר עלי פאשה הביא לו את הכינו "חאין" (הבוגד).
בשנת 1650 התערב בלבנון וסוריה תוך ניסיון לזרוע מריבות בקרב הדרוזים. נחל תבוסה מידי הדרוזים בבקעת הלבנון.
התגייס למען הסולטאן במסעות דיכוי נגד המורדים (ה"ג'לאלים") באנקרה ובאסקישהיר.
סמך על יחידות הסיפחים ולמד לנצל את שחיתות אנשי החצר באיסטנבול, כדי לחזק את מעמדו בפרופבינציה.
בשנת 1652 התמנה למושל של חלב ובתפקיד זה הצטיין בניהולו האכזרי והמושחת.
ביילרביי בדמשק ובחלב.
אישפיר פאשה כיהן כביילרביי בדמשק בשנים 1638 ו-1649
ובחלב בין השנים 1654-1652 (Halep Valisi) תקופת מניהלו בערים אלה התאפיינה בעבודות בנייה בסגנון עות'מאני, שנעשו בעזרת קרנות הקדש - ואקף. בעיר חלב הגדיל את התשתית המסחרית, בעיקר בשכונה הנוצרית ג'דידייה. בנה מסגדים ושיקם את האכסניות (חאנים) בכוונה לשפר את תנאי האירוח של הנוסעים. במתחם הקרוי לפי שמו בשכונת ג'דידייה הקים בית קפה ענק (1654), שנושא אף הוא את שמו.
בזמנו שופץ והורחב הקרוואנסראי בחאן טומאן על יד חלב. מאוחר יותר בזמן כהונתו כוזיר גדול (1654) נבנתה באר הנושאת את שמו בעיר קיליס, (İpşir Paşa Çeşmesi או İpşir Paşa Kasteli), כיום בטורקיה, לא רחוק מחלב.
כהונתו כווזיר גדול 1654-1655.
בסתיו 1654 הווזיר הגדול דרוויש מהמט פאשה לקה בשיתוק, ככל הנראה עקב אירוע מוחי.