מסגד הזקן (Mosquée du Barbier) הוא למעשה מאוזוליאום וזאווייה והוא שוכן מצפון למדינה. הוא משמש כקברו של אבו זאמע אל-בלווי (Abi Zamaa Balaoui, המכונה גם סייד סחבי - Sayed sahbi), שנמנה עם בני לווייתו של מוחמד, הצחאבה, והביא עמו שלוש משערות מזקנו של הנביא. על שום כך שמו של המקום. המבנה הנוכחי מהמאה ה-17 נושא כיפה ולצידו חצר ומינרט. הוא מעוטר בעיטורי סטוקו.
מאגר האע'לבים.
המאגר הוקם בין השנים 859–863 על ידי השליטים האע'לבים, והוא הידוע מבין 15 מאגרים שהוקמו בסביבותיה של קירואן בסך הכל. הוא שוכן 950 מטר מצפון לשער תוניס שבחומה הצפונית של המדינה. המאגר עשוי משתי בריכות עגולות ומחוברות זו לזו. הגדולה בין השתיים היא למעשה מצולע בן 64 צלעות בקוטר של 129.67 מטר. היקפה 450 מטר וקיבולתה עומדת על של 57,764 מטר מעוקב. הבריכה הקטנה היא מצולע בן 17 צלעות בקוטר של 37.4 מטר ועם קיבולת של 4,119 מטר מעוקב. בתקופות מסוימות בהיסטוריה שימש המאגר כבריכת רחצה ונופש.
יהודים.
היהודים הראשונים הגיעו לקירואן מאזור קירנאיקה בלוב של ימינו מיד עם הקמתה, וגל מתיישבים יהודים נוסף הגיע אליה בסוף המאה ה-7. תקופת הזוהר של הקהילה החלה מסוף המאה ה-8 ונמשכה עד לתחילת המאה ה-11, דהיינו מתחילת שלטונם של האע'לבים ועד לשלטון החפצים (الحفصيون) . בעיר שכנו בית כנסת, ישיבה, בית קברות ("Jabanet Lihoud"), מוסד לגמילות חסדים ומוסדות נוספים. יהודי העיר עמדו בקשר עם ישיבת פומבדיתא ועם ישיבת סורא בבבל במזרח, כל עוד אלה תפקדו, ועם קהילות יהודיות בספרד במערב.
בשנת 880 ביקר אלדד הדני בעיר ותיאר באוזני הקהילה המקומית את מסעותיו. הוא ריתק את מאזיניו גם בעברית השגורה בפיו, והביא עמו מקבץ דינים שנהגו לטענתו בקרב השבטים האבודים. אלו נראו תמוהים בקרב אנשי קירואן, אולם משנשלחו לרב צמח בן חיים בסורא הוא ניסה ליישבם. רבנים אחרים, ובהם המהר"ם מרוטנבורג ובעלי התוספות, לא גילו גישה אוהדת דומה. יהודי בשם יצחק בן שלמה הישראלי שימש כרופאם האישי של השליט האע'לבי האחרון ושל השליט הפאטימי הראשון, והוא עמד בקשר עם רב סעדיה גאון בתחילת המאה ה-10. עוד נודע שמו של דונש בן תמים, רופא ופילולוג בן העיר, ששימש גם הוא כרופא בחצר הפאטמית. משך כל התקופה הזו הייתה קירואן מרכז לימוד תלמודי נודע, ויהודי העיר עמדו בקשר בנושאי הלכה עם רב שרירא גאון ועם רב האי גאון.
רבי יעקב בן נסים שימש כראש ישיבת קירואן בסוף המאה ה-10, ונפטר בשנת 1006. בשנת 1005 בערך הגיע רבי חושיאל לקירואן מאיטליה, ושימש כראש הישיבה לאחר פטירתו של רבי יעקב בן ניסים, בשנת 1006. לאחר פטירתו של רבי חושיאל, מילא את מקומו בנו רבנו חננאל עד שנפטר בשנת 1057. לאחריו כיהן רבנו נסים, בנו של רבי יעקב בן נסים עד סגירת הישיבה באותה שנה. באותה תקופה למד בקירואן גם הרי"ף. הכיבוש הבדואי ב-1057 גרם להתמעטות מספרם של היהודים ולסגירת הישיבה. סופה המוחלט של הקהילה בא לה ב-1270, כאשר נאסר על לא-מוסלמים להתגורר בעיר, והיהודים הוכרחו לעוזבה או להתאסלם.
אינגושית
אינגושית היא שפה המדוברת בפי המתיישבים בחבלי צ'צ'ניה ואינגושטיה המכונים גם חבל צ'צ'נו-אינגושיה הנמצא באזור הקווקז. השפה שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות. בזמן שלטון סטלין הוא הגלה אינגושים רבים לקזחסטן וסיביר ולכן ישנן קהילות דוברות אינגושית באזורים אלו.
ביזרטה
ביזרטה או בנסרט (בערבית: بنزرت) היא העיר הצפונית ביותר ביבשת אפריקה. העיר נמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה, במרחק 140 קילומטר מסיציליה. העיר חולשת מדרום על המעבר מהחלק המזרחי של הים התיכון אל חלקו המערבי, ומשום כך הפכו אותה הצרפתים למבצר ולנמל ימי וצבאי גדול.
היסטוריה.
העיר נוסדה לפני הספירה על ידי הפיניקים בני צור, ונקראה אז "היפוזריטוס" (Hippo Zaritus) ו"דיהריטוס". מהכנענים עברה העיר לרומים, ומהם, במאה ה-7 לערבים. במאה ה-16 נכבשה ביזרטה על ידי הספרדים ויהודיה גורשו. ב-1572 נכבשה על ידי העות׳מאנים ויהודים שבו לגור בה. בשנת 1881 כבשו את ביזרטה הצרפתים ובנו בה מתקנים צבאיים ונמל שנפתח ב-1895.
ביזרטה העתיקה מוקפת חומה ונמצאת, יחד עם הנמל, בחלקה הצפוני של העיר. העיר החדשה, על מבצריה ונמליה החדישים, שוכנת בחלק הדרומי של ביזרטה.
בזמן מהפכת אוקטובר עברו אוניות הצי הרוסי הקיסרי (שהיה לבן בעיקרו) לעיר ושם נותרו עד סוף המהפכה. האוניות לא חזרו מעולם לברית המועצות ולבסוף נמכרו כגרוטאות מתכת.
על פי תנאי כניעת צרפת במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה על הצי הצרפתי בביזרטה להתפרק מנשקו והנמל היה אמור להישאר מחוץ לקרבות. בראשית 1941, לצורך מעבר כוחות גרמניים מצרפת לתוניסיה, בקשה גרמניה להשתמש בנמל ביזרטה, אך ממשלת וישי סרבה. במהלך שנת 1941 היה השימוש בנמל ביזרטה לנושא דיון מתמיד בין גרמניה לממשלת וישי. בנובמבר 1941 הודח מקסים וייגאן מתפקידו כמושל צפון אפריקה הצרפתית מטעם ממשלת וישי, ובכך נפתח הדרך לפתיחת הנמל לשימוש הגרמנים. בתחילה ניתן לגרמנים להשתמש רק בשדות האוויר של ביזרטה.
הגרמנים שכבשו את העיר בשנת 1942 הפכו אותה לנקודת משען של הצבא הגרמני בצפון אפריקה. בנובמבר 1942 החלו בעלות הברית במתקפה על תוניסיה ולקראת סוף החודש הוציאו את נמל התעופה שלה מכלל שימוש. אולם ההתקפה על ביזרטה נדחתה מחשש לאבדות. באפריל 1943, נהדפו הכוחות הגרמניים בתוניסיה אל אזור שסביב ביזרטה ותוניס. בתחילת מאי 1943 נכבשו תוניס וביזרטה.
במאי 1944 הועמד האדמירל דריין למשפט על שמסר את ביזרטה לידי הגרמנים.
במאי 1950 עגנה האונייה הישראלית "עכו" בנמל ביזרטה והותקפה בידי מפגינים אנטי-ישראליים שיידו לעברה אבנים.
בהסכם על אוטונומיה לתוניסיה שנחתם עם צרפת ב-1955 הושארה ביזרטה תחת שלטון ישיר של צרפת בגלל חשיבות הנמל שלה לצי הצרפתי. אולם לאחר שהמתח בין צרפת ותוניסיה גבר, דרשה תוניסיה מצרפת לפנות גם את ביזרטה. ביוני 1958 הושגה הסכמה על פינוי הכוחות הצרפתיים מתוניסיה אל ביזרטה. לאחר פינוי הכוחות הצרפתיים אל ביזרטה התקיימו שיחות על ביזרטה, אך לא הושגה בהם הסכמה ותוניס דרשה את פינוי ביזרטה. בינואר 1960 הציב בורגיבה אולטימטום לפינוי ביזרטה עד 8 בפברואר 1960. צרפת לא נענתה לדרישה, ובמקום זאת התנהלו מגעים בין המדינות שלא העלו פתרון מוסכם. ביולי 1961 העלה בורגיבה שוב את הדרישה לפינוי ביזרטה ולאחר שדרישתו לא נענתה שם מצור יבשתי על ביזרטה. הצרפתים דרשו מתוניסיה לפנות מיד את המצור ומשלא נענו שלחו כוחות צבא וכוחות אוויר שהשמידו את הביצורים, הרגו תוניסאים רבים והרסו חלק מהעיר. ב-22 ביולי 1961 הורתה מועצת הביטחון על הפסקת אש. באוגוסט 1961 קיבלה עצרת האו"ם החלטה בעניין ביזרטה.
בסוף ספטמבר 1961 הושג הסכם על פינוי כוחות צרפת מהעיר ביזרטה ושובם אל הבסיס. ביוני 1962 הוחל בפינוי הבסיסים, והפינוי הושלם באוקטובר 1963. בדצמבר 1963 קיימה תוניסיה חגיגות גדולות לרגל פינוי הבסיס.
ערים תאומות.
הערים התאומות של ביזרטה הן:
בנוסף לביזרטה יש הסכמי שיתוף פעולה עם:
בנסרט
ביזרתה
ספקס
ספֿקס (בערבית: صفاقس, תעתיק: צפֿאקס; בברברית: ⵙⵉⴼⴰⴽⵙ, בצרפתית: Sfax) היא העיר השנייה בגודלה בתוניסיה ובירת המחוז הקרוי על שמה במזרח המדינה. העיר, שנוסדה בשנת 849 על חורבות היישובים הרומיים טאפארארה וטאיאנא, שוכנת על שפת מפרץ גאבס שבים התיכון כ-235 ק"מ דרום-מזרחית לבירה תוניס. יש בה את אחד הנמלים החשובים במדינה ומפעל תעשייתי לעיבוד פוספט.
במאה ה-12 נכבשה ספקס על ידי הנורמנים, ובמאה ה-16 כבשו אותה הספרדים.
בימי מלחמת העולם השנייה התבצרו הגרמנים בעיר, והיא הופצצה רבות על ידי מטוסי ארצות הברית, עד שהגרמנים פינוה והבריטים נכנסו לתוכה, בשנת 1943.
העיר מחולקת לשניים:
מספקס יוצאת רכבת אל גאפסה, העשירה במכרות פוספטים, ורכבת אחרת מחברת אותה עם שאר ערי החוף. הנמל של ספקס הוא גדול ומשוכלל, ודרכו נשלחים מדי שנה מאות אלפי טונות של סחורות: פוספטים, שמני זית, תמרים, שקדים, ספוג, עשב חלפה, אריגי משי, צמר, כותנה וסחורות אחרות מתוצרת המקום.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיר מונה 286,203 בני אדם (1 בינואר 2022), 80% מהם הם ערבים, והיתר אירופאים, בעיקר צרפתים. בספקס קיים גם יישוב יהודי. עם כיבוש העיר בידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו יהודי. איזידור שפרבר, רופא פולני שהתגורר בעיר הוכרז על ידי הגרמנים כראש היודנראט בעיר. העיר שוחררה על ידי בעלות הברית עם יתר ערי תוניסיה.
ספאקס
ספכס
אוראן
אוראן (בערבית: وهران, "והראן"; בברברית: ⵡⴻⵀ) היא עיר נמל באלג'יריה, השוכנת במפרץ אוראן, לחופי הים התיכון, במרחק 430 ק"מ מזרחית למצר גיברלטר ובמרחק 350 ק"מ דרומית מערבית לאלג'יר. אוראן היא העיר השנייה בגודלה באלג'יריה. בעיר כמיליון תושבים. העיר מהווה מרכז כלכלי חשוב ונחשבת לאחת הערים העתיקות באלג'יריה.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי סוחרים מורים מאל-אנדלוס בשנת 903. היא נכבשה על ידי הספרדים בהנהגת הקרדינל סיסנרוס בשנת 1509 ונשארה בידיים ספרדיות עד כיבושה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1708. בשנת 1732 נכבשה העיר בשנית על ידי הספרדים אך מעמדה כעיר מסחר מרכזית פחת באופן משמעותי עד שלבסוף מכר אותה קרלוס הרביעי, מלך ספרד לעות'מאנים בשנת 1792.