אחד מציוריו החשובים הוא "מלאן דיפטיך" (Melun Diptych) מ-1450, דיפטיכון שהוצג בקתדרלה של מלאן (Melun) ובחלקו השמאלי מופיע סטפנוס הקדוש ובימינו המדונה והילד במראה חיוור כשהם מוקפים במלאכים אדומים וכחולים.
הדיוקן העצמי המיניאטורי שיצר משמש כדיוקן המוקדם ביותר מסוגו שידוע כי שרד באמנות המערב, זאת במידה והדיוקנאות הנמצאים בגלריה הלאומית בלונדון ויוצרו על ידי יאן ואן אייק לא היו למעשה דיוקן עצמי, כפי שמרבית ההיסטוריונים לאמנות מאמינים.
מחקר שדה
מגילת אנטיוכוס
מגילת אנטיוכוס או אנטיוכס (נקראת גם מגילת בני חשמונאי, מגילת חנוכה ומגילה יוונית) היא מדרש אגדה קצר המתאר את נס החנוכה ואת מרד החשמונאים. המגילה היא החיבור היחיד המוקדש למאורעות אלה שהשתמר בספרות חז"ל. אף שאיננה חלק מהתנ"ך, בקהילות רבות נהוג היה לקוראה בחנוכה, בדומה לקריאת מגילת אסתר בפורים.
תפוצה.
המגילה נשמרה במקור ארמי, רבי סעדיה גאון תרגמה לערבית והוסיף לה מבוא. המגילה נכללת במספר כתבי יד של התנ"ך ובסידורי תפילה.במספר קהילות בתימן, באיטליה ובקוצ'ין נהגו לקרוא בה בחנוכה. ייתכן שהיו קהילות שקראו בה עם ברכה בשם ומלכות, משום שהרי"ד נצרך לכתוב שאין לברך על קריאתה.
תיארוך.
רבי סעדיה גאון קבע את זמן חיבור המגילה לימי בית חשמונאי. רב שמעון קיירא כתב אודותיה: לפי תיארוכים אלה המגילה קדומה לספרי החשמונאים. במחקר ישנן השערות נוספות החל מהמאה ה-1 לפנה"ס, עד למאה ה-11. השערה נוספת, המתבססת על פרשנות שונה לדברי רס"ג, היא שרס"ג בעצמו העלה אותה על הכתב ופיסק אותה לפסוקים, על סמך מסורות שונות שרווחו בעל פה.
תוכן.
מערכה ראשונה נגד ניקנור.
המגילה מתארת את עוצמתו המדינית של אנטיוכוס (ובגרס משנהו) ושנאתו ליהודים, אנטיוכוס שולח את ניקנור לירושלים, מציב פסל וזובח חזיר בבית המקדש. עקב חילול בית המקדש, פורץ המרד הראשון שיזם יוחנן בן מתתיה הכהן הגדול, יוחנן הצליח על ידי תחבולה להרוג את ניקנור בעזרת בית המקדש, על ידי דקירתו בחרב קטנה שהחביא. לאחר מכן יצא יוחנן למלחמה, הניס את הפולשים תוך כדי הריגת 27,700 חיילי אויב, לאחר שחזר מהמרדף בנה מנורה בשם "מקבי".
מערכה שנייה נגד בגרס.
בגרס נשלח על ידי אנטיוכוס, לדכא את המרד, כבש שוב את ירושלים והנהיג גזירות שמד (שבת חודש ומילה) על היהודים, מות בתליה הוטל על הורים שמלו את ילדיהם.
המגילה מתארת שני מעשים שכנראה גרמו לתסיסה וחידוש המרד.
חמשת בני מתתיה יצאו למרד נרחב, והצליחו להביס את צבא יון.
מערכה שלישית נגד בגרס.
לאחר התבוסה, המליץ בגרס לאנטיוכוס שיש לכנס צבא גדול כנגד היהודים, הכולל פרשים ופילים "מלובשי שריון", כמה מדינות חברו כדי לדכא את המרד ביהודה, כבשו שוב את ירושלים פרצו 13 פרצות בבית המקדש, הפסיקו את אספקת המים והעלו אותה באש.
מתתיה ובניו התכנסו במצפה גלעד, קריאה לצום ותפילה להצלחת המשך המערכה, מתיתיה מברך את בניו לקראת המערכה, בתחילת המערכה מת יהודה, ומתתיה הזקן יצא להילחם עם בניו במקומו, תפקידו של אלעזר היה להרוג את הפילים, ושם מצא את מותו. הקרב הוכרע בני חשמונאי הרגו רבים מהיוונים, ואת בגרס שרפו באש. לאחר המלחמה, אנטיכוס ברח מבושה, והתאבד.
לבסוף מתארת המגילה את שיקום וטיהור בית המקדש, נס פך השמן וקביעת חג החנוכה לדורות.
מגילת חנוכה
מגילת בני חשמונאי
מגילה יוונית
דיוויס קליבלנד
אנדרטת בצרה
אנדרטת בצרה היא אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה, הניצבת בקרבת העיר בצרה שבעיראק. היא מנציחה את שמותיהם של 40,680 חיילים של האימפריה הבריטית, שנפלו בקרבות במסופוטמיה מראשית המלחמה ועד לאוגוסט 1921 ומקום קבורתם לא נודע.
מיקום ומבנה האנדרטה.
האנדרטה נחנכה בשנת 1929. מיקומה המקורי היה על גבי רציף לחופו המערבי של נהר שט אל-ערב בבסיס ימי בעיר מאקיל, כ-8 קילומטרים מצפון לבצרה. בשנת 1997, כנראה עקב טבעו הרגיש של מיקומה, הועברה האנדרטה על ידי השלטונות העיראקיים למיקום חדש. ההעברה, שבמסגרתה פורקה האנדרטה והורכבה מחדש בשלמותה, הייתה כרוכה במאמץ רב ובהשקעת אמצעים גדולים. מקומה החדש של האנדרטה הוא כ-32 קילומטרים מבצרה, בשטח מדברי בצד הדרך שבין בצרה לבין העיר נאסיריה, בליבו של אזור שהיה שדה קרב גדול במהלך מלחמת המפרץ.
האנדרטה בנויה מאבן חול אדמדמה ומלווחה. חלקה העיקרי הוא אכסדרת עמודים באורך של 75 מטרים. בשני קצותיה של האכסדרה ובניצב להם ניצבות שתי אכסדרות נוספות באורך של כ-14 מטר כל אחת. באכסדרות משולבים עשרה מגדלים נמוכים בעלי כיפות מרובעות. במרכז האכסדרה הארוכה היא בולטת כלפי גב האנדרטה בתבנית של חצי משושה. במרכזו של המשטח שלפני המבלט ניצב אובליסק אבן בעל בסיס מרובע, שעליו חרותה הכתובת "1914-1921". אל קירות האכסדרות צמודים 69 לוחות הנושאים את שמות הנעדרים.
האנדרטה היא מן הגדולות באנדרטאות לנעדרי האימפריה הבריטית שהוקמו בעקבות מלחמת העולם הראשונה, והיחידה שהוקמה לציון המערכה במסופוטמיה. היא מנציחה את שמותיהם של 33 אלף חיילים הודים וכ-7,000 בריטים, שנפלו בקרבות עם חיילי האימפריה העות'מאנית.
הטיפול באנדרטה.
האנדרטה הוקמה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. בשל הנסיבות הפוליטיות והביטחוניות בעיראק התקשתה הוועדה במהלך שנות התשעים לתחזק את בתי הקברות הצבאיים והאנדרטאות שבטיפולה שם, והגישה של הציבור אליהם הייתה מוגבלת. על כן נרשמו שמות הנופלים והנעדרים המונצחים בהם ובכלל זה על גבי האנדרטה בשני כרכים, המוצגים לציבור במטה הראשי של הוועדה בבריטניה.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק נמצאה האנדרטה בקרבת השטח שבשליטת הכוחות הבריטיים בעיראק, ותוכנן לקיים בה טקסי זיכרון בימי הזיכרון של בריטניה בהשתתפות חייליה המוצבים בעיראק. כמו כן תוכנן לערוך בה שיפוץ.
החוג לקולנוע וטלוויזיה - אוניברסיטת תל-אביב
ישיבת כנסת יחזקאל
ישיבת כנסת יחזקאל היא ישיבה גדולה באלעד, המשתייכת לזרם החרדי-ליטאי.
הישיבה, שהיא הישיבה הגדולה הראשונה שהוקמה באלעד, נוסדה בשנת תשס"א על ידי הרב ברוך מרדכי אטינגר, חתנו של הרב דב צבי קרלנשטיין ומחבר הספרים "משפט החוב" ו"עמק מלאכה". היא הוקמה בעידוד הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
בישיבה כ-400 בחורים. בשנת תשע"ה הגדילה משמעותית את מספר הבחורים שהיא מקבלת ואף שטחה גדל.
הישיבה מפרסמת קובצי חידושי תורה מאת הרבנים והתלמידים, בשם "כנסת יחזקאל" ו"ביני עמודי" ו"בי מדרשא".
המשגיחים הם הרב חזקיהו קצבורג והרב יששכר גליק. הר"מים הם הרב מיכאל בן שלמה (ש"ב), הרב ישראל מאיר טבצ'ניק (ש"א), הרב אריה פרידמן (ש"ב), והרב שרגא שטיינברג (ש"א), הראש ישיבה משמש אף כר"מ ש"ג. מנהל הישיבה הוא שמחה ראדין.
אני מאמין (ניגון חסידי)
אני מאמין הוא ניגון חסידי שחובר למילות התפילה אני מאמין. הניגון זכה לפרסומו העיקרי לאחר שהושר בשנת תש"ה (1945) אצל האדמו"ר ממודזיץ', הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב, שישב בארצות הברית, והפך מאז למעין שיר הנצחה לשואה בעולם החסידי. מאז הוא בוצע על ידי מבצעים רבים, חסידים ושאינם חסידים.
גלגולו של הניגון.
הניגון מיוחס לעזריאל דוד פסטג, חסיד מודזיץ' וחזן ומלחין בולט בוורשה שלפני מלחמת העולם השנייה, שנרצח בשואה.
על פי המסופר על ידי החזן בן-ציון שנקר, חסיד מודזיץ', כך התגלגל הניגון: כאשר נשלחו פסטג ובני משפחתו בשנת תש"ב (1942) אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, דחוסים אל תוך קרונות משא ללא אוויר ומים, החל פסטג לשיר בשארית כוחותיו את "אני מאמין" בלחן זה. בעוד יושבי הקרון מצטרפים אליו ומדקה לדקה התגברה השירה, הכריז פסטג כי מי שינצל מהתופת ויעביר את הניגון לרבי ממודז'יץ השוהה באמריקה, יזכה בחצי מחלקו בעולם הבא. אחד היהודים שהצליח להינצל ולברוח לשווייץ רשם את תווי הניגון וסיפורו, ושלחם לרבי ממודז'יץ בניו יורק, ככל הנראה מבלי לציין את שם החזן.
במהלך סעודת ברית מילה שנערכה בחודש ניסן תש"ה (1945) הראה הרבי את המכתב לרב יצחק הוטנר ולרבי יעקב חיים מסטולין, ובן ציון שנקר החל לשיר את הניגון מתוך הכתב בליווי הקהל הרב שנכח במקום. לאוזני המשתתפים במעמד כבר הגיעו באותה עת הידיעות על אודות האסון שפקד את אחיהם באירופה, ובן ציון שנקר העיד כי "עין אחת לא נותרה יבשה לשמע הניגון וסיפור הצלתו". הרב הוטנר, ששהה רבות במחיצתו של פסטג לפני המלחמה בוורשה, זיהה את התבנית המוזיקלית ואת המחבר האלמוני של הניגון. הרבי ממודז'יץ, שזיהה והכיר אף הוא את ניגוניו של פסטג מימי שהותו באוטבוצק, התבטא לפי המסופר כי "עם הניגון הזה צעדו יהודים אל משרפות הגזים, ועם הניגון הזה יצעדו יהודים לקבל את פני משיח-צדקנו [...] כאשר ר' עזריאל דוד שר את ה'אני מאמין' בוודאי נעו אמות הסיפים בעולמות העליונים".
לפי חוקר המוזיקה החסידית האמריקאי ולוול פסטרנק, חובר הלחן כבר בגטו ורשה.
להקת זושא ביצעה את הניגון בשנת ה2016 באלבומה "כוונה".
אין לבלבל את הלחן המיוחס לפסטג עם לחן קצבי ומאוחר יותר, של מונה רוזנבלום ומרדכי בן-דוד, פופולרי גם הוא, שבוצע מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי זמרים רבים, בהם מרדכי בן-דוד, דודו פישר, איתן מסורי וצמד רעים.
נוסחים ספרותיים.
על סיפור הלחנת הניגון והצלתו התפרסמו מספר נוסחים ספרותיים, כאשר בחלקם שולבו מוטיבים אגדיים על כך שהניגון הולחן על ידי פסטג תוך כדי הנסיעה ברכבת, וכי הניצול שהעביר את הסיפור קפץ מהרכבת כיוון שהסכים ל"עסקת" העולם הבא שהציע פסטג. בהקדמה שצורפה לתווי הניגון במאסף "רשומות" כבר בשנת תש"ו (1946) נכתב גם כי את הניגון "שרו אלפים ורבבות בורשה ולובלין, בלודז' וביאליסטוק, ובשורה זו יצאה נשמתם."