בשנת 2003 רכשה אלון חברת הדלק לישראל, יחד עם מתיו ברונפמן ושלום פישר את השליטה ב"ריבוע כחול - ישראל בע"מ" מאגודת "קואופ תל אביב-דן- השרון" כך שהבעלות על גרעין השליטה התחלקה בין קבוצת אלון (כ-73.5%) וברונפמן-פישר (כ-26.5%). תמורת המכירה חולקה בין חברי האגודה השיתופית לאחר הליך משפטי ממושך.
בשנת 2007 רכשה קבוצת אלון את חלקם של ברונפמן ופישר בקבוצה תמורת 52.6 מיליון דולר.
ב-29 בינואר 2016 הודיעה החברה האם, אלון חברת הדלק לישראל, על מכירת 72.71% מהחזקותיה ב"אלון רבוע כחול ישראל" לחברת "גינדי ישראל 2010" שבשליטת גינדי החזקות, תמורת 115 מיליון ש"ח. להשלמת העסקה נדרשת "אלון חברת הדלק לישראל" לעמוד בתנאים אחדים, ובהם הסדר חוב עם בעלי האג"ח של "אלון רבוע כחול ישראל" והבנקים.
ב-15 בפברואר 2016 הכריעו מחזיקי האג"ח של החברה בהצבעה שקיימו, לקבל את הצעתו של מוטי בן משה לרכישת החברה, ולדחות את הצעתה של גינדי.
בעלי תפקידים.
דודי וייסמן כיהן עד 17 במרץ 2015 כמנכ"ל אלון רבוע כחול ישראל.
דור אלון
כביש 20 (ירושלים)
פרס אורנג'
ידינסטבו ביהאץ'
הרמן לנגביין
הרמן לנגביין (Hermann Langbein), (1912, וינה - 1995), היה אסיר אושוויץ, היסטוריון וחסיד אומות העולם מאוסטריה.
לפני המלחמה.
לנגביין היה שחקן תיאטרון, קומוניסט בהשקפותיו ולחם כחבר בבריגדות הבינלאומיות למען הרפובליקנים ונגד פרנסיסקו פרנקו והלאומנים במלחמת האזרחים בספרד. לאחר המלחמה עבר לצרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה במאי 1940 נשלח לנגביין למחנות ריכוז גרמניים, בהם דכאו ואושוויץ. בדכאו היה לנגביין מזכירו של רופא המחנה אדוארד וירטס והשתמש בקשריו כדי לסייע לאסירים יהודים. חלקם ניצלו מהמתה בזריקות רעל או בתאי גזים הודות לבקשתו של לנגביין. באושוויץ קיבלו מספר רופאים יהודים תפקידים בזכות התערבותו של לנגביין, תפקידים שעד אז נשמרו רק לפולנים או לגרמנים לא יהודים, מה שהציל את חייהם של חלקם. באושוויץ טען לנגביין בפני וירטס (שכעת היה הרופא באושוויץ) שרצח בתאי גזים של יהודים חולים עשוי לגרום לכך שיהודים חולים לא יתייצבו לדווח על מחלות, מחשש להירצחם, וכך יתפשטו מגפות באושוויץ גם בקרב סגל המחנה. וירטס השתכנע והמליץ בפני ארתור ליבהנשל, מפקד המחנה, לרצוח - מקרב היהודים ששרדו בסלקציות ההשמדה ונמנו כעת על סגל היהודים האסירים - רק יהודים שהם חולים אנושים.
באושוויץ וכן במחנות אחרים בהם היה כלוא, היה לנגביין בין מנהיגי המחתרת שבין חבריה היו בני לאומים שונים וכן יהודים. באוגוסט 1944 הועבר למחנה הריכוז נוינגמה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה היה לנגביין המזכיר הכללי של ארגון אושוויץ הבינלאומי וכן מזכיר בארגון נוסף של אסירי מחנות הריכוז הנאציים. לנגביין כתב מספר ספרים על קורותיו בתקופת המלחמה. ב-1967 הכיר יד ושם בלנגביין כחסיד אומות העולם.
פרסי היובל של אופ&quot;א
פרסי היובל של אופ"א פורסמו בנובמבר 2003 במשרדי אופ"א בניון שבשווייץ לרגל חגיגות היובל לאיגוד, והם מציינים את בחירתן של 52 המדינות באיגוד בכדורגלן המצטיין במדינתם ב-50 השנים האחרונות (1954–2003). השחקנים הנבחרים זכו לכינוי כדורגלני הזהב של אופ"א. הנציג הישראלי ברשימה הוא מרדכי שפיגלר, מלך השערים לשעבר של נבחרת ישראל, תואר אותו החזיק עד שנת 2021.
רשימת הזוכים.
שיחק בנבחרת ברית המועצות
שיחק בנבחרות ו
שיחק בנבחרות , ו
שיחק בנבחרות ו
שיחק בנבחרת יוגוסלביה
שיחק בנבחרת צ'כוסלובקיה
שיחק בנבחרות ו
שיחק בנבחרות ו
בלייק ריטסון
בלייק אדם ריטסון (באנגלית: Blake Adam Ritson; נולד בינואר 1978) הוא שחקן ובמאי אנגלי.
ביוגרפיה.
ריטסון נולד ב-1978 בלונדון. עד 1993 למד בבית הספר "דולפין סקול" ברדינג שבברקשייר. אחר כך בבית הספר "סט. פול" במערב לונדון. באוניברסיטת קיימברידג' (Jesus College) למד אנגלית ואיטלקית של ימי הביניים, וסיים את התואר בשנת 2000.
קריירה.
בהיותו סטודנט הופיע על במת התיאטרון ועל מסכי הקולנוע. הוא גילם את פול אתרידג' ב-" White Chameleon", את פליאנס ב"מקבת'" ואת אוגוסטוס ב"ארקדיה" מאת טום סטופארד בהפקה של התיאטרון הלאומי בבימוים של ריצ'רד אייר וטרור נאן.
תפקידיו הידועים ביותר של ריטסון הם המלך אדוארד השלישי בסדרת הטלוויזיה "עולם ללא סוף" (2012), הדוכס מקנט במיני סדרה "על אדונים ומשרתים" (2010 - 2012), מר אלטון בעיבוד משנת 2009 של הרומן "אמה" מאת ג'יין אוסטין, ואדמונד ברטרם ב"מנספילד פארק" עיבוד נוסף לספר של אוסטן. בסדרת הטלוויזיה "כובע אדום" שיחק בתפקיד ג'יילס ויקרי, ובסדרה הבלשית "A Touch of Frost" (בכיכובו של דייוויד ג'ייסון) גילם את העוזר רוברט פרסלי. עוד שיחק בתפקיד ג'סטין בסדרה "ליגה של גברים", כאידק בסרט הטלוויזיה "אלוהים על דוכן הנאשמים", ובתפקיד הראשי בסרט הקצר "For Elsie", שהיה שותף בהפקתו. ב-2013 השתתף בסדרת הפנטזיה-ההיסטורית "הסודות של דה וינצ'י וגילם את הרוזן ריאריו.
ריטסון כותב ומביים יחד עם אחיו, דילן. סרטו האחרון של דילן "Love Hate" בכיכובם של בן וישו והיילי אטוול הושלם במאי 2009. הסרט הוצג בפסטיבלים רבים כמו פסטיבל הקולנוע של אדינבורו, פסטיבל הקולנוע של פאלם ספרינגס, פסטיבל הקולנוע BFI בלונדון, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברקשייר, פסטיבל קולנוע בסופיה, ב"טופיפסט" בפולין ועוד.
הסרט הקצר הראשון של האחים היה "Out of Time" עם מארק היפ וראקל קסידי. הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים CON-CAN, והיה שני בתחרות בפסטיבל הקולנוע של ברלין. עוד הוצג הסרט בפסטיבלים בלונדון בסאן פאולו ובדרזדן. בסרט השני שביימו בלייק ודילן ריטסון "More More More" שיחק מארק גאטיס והגיע שני בתחרות של Turner Classic Movies.
סרט נוסף שביימו האחים הוא "Good Boy" עם ג'סיקה היינס, ריס שירסמית, ניקולס ברנס, ג'ואנה פייג' וארוסתו של בלייק ריטסון האטי מוראהן.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הדרמה התקופתית "העידן המוזהב" מבית היוצר של ג'וליאן פלוז לרשת HBO.
קריירה מוזיקלית.
ריטסון ניגן בבנג'ולילי (banjolele) באלבום "Cowley Road Songs" של דאגלס הודג' משנת 2006. האלבום הוקלט ב"בלו מון סטודיו" במשך ארבעה ימים.
חיים אישיים.
ריטסון ואחיו דילן ריטסון כותבים ומביימים יחד. דילן אף הוא למד בקיימברידג' שם כתב וביים מחזות עבור פוטלייטס ופסטיבל אדינבורו וזכה לשבחים.
ארוסתו של ריטסון היא השחקנית האטי מוראהן. ב-2016 נולדה בתם. באחד הסרטים שביימו האחים ריטסון היא הייתה מעצבת התלבושות ומפקחת על התסריט.
מחנה HKP
מחנה HKP ("מחנה לתיקון כלי רכב צבאיים", ובגרמנית: Heereskraftfahrpark 562 Zwangsarbeitslager) היה מחנה לעבודת כפייה שהוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה ברחוב סובוץ (Subocz, שמו הוחלף ל-Subačiaus), בעיר וילנה שבליטא על ידי האס אס אך נוהל בפועל על ידי הצבא הגרמני. מפקד המחנה בפועל היה המהנדס הגרמני רב-סרן קרל פלגה שהגן על העובדים היהודים מפני האס אס. במחנה נכלאו כ-1,250 פועלי כפייה יהודים.
הקמת המחנה ופעולתו.
מחנה HKP הוקם בחפזה בספטמבר 1943 על ידי פלגה כשזה שמע על התוכנית לחסל את גטו וילנה ואת היהודים הגרים בו. פלגה קיבל אישור להעביר את עובדיו היהודיים, שהוגדרו כעובדים החיוניים למאמץ המלחמה הגרמני, וכן את בני משפחותיהם, למחנה בפרברי וילנה. הוא טען שחיוני להעביר גם את בני משפחותיהם של העובדים כדי לשמור על המורל ולא לפגוע בתפקודם כפועלים. במחנה, ששכן בשני בתים סמוכים בווילנה, שוכנו כאלף יהודים - גברים, נשים וילדים. הודות למאמציו של פלגה היו יהודים אלה חופשיים בדרך כלל מהתעללות ומרעב. רוב אנשי יחידתו של פלגה, קצינים וחיילים, התייחסו ליהודים באופן הוגן.
לעיתים נכנסו אנשי אס אס למחנה, התעללו ביהודים וחטפו יהודים לשם שילוחם למחנות השמדה או לגיא ההריגה פונאר שליד וילנה. באקציית הילדים של 27 במרס 1944 חטף האס אס את הרוב מבין 250 הילדים שהיו במחנה, כשהוריהם היו בעבודה, ורצח אותם מחוץ למחנה.
שחרור המחנה.
ביוני 1944 קרב הצבא האדום לווילנה, והחלה המתקפה על וילנה . פלגה נאלץ להתפנות מערבה. הוא לא יכול היה להזהיר את עובדיו היהודיים, כיוון שנפרד מהם בנוכחות אנשי אס אס, אך אמר: "כולכם יודעים עד כמה זהיר האס אס בהגנת אסיריו היהודים" ("Sie wissen alle genau, Wie sorgfältig die SS ist beim Schutz ihrer jüdischen Gefangenen"). לפי גרסה אחרת, היו דבריו: "אתם יודעים שללא ספק האס-אס הוא ארגון שמגן על פליטים." כמחצית מהעובדים הבינו את האזהרה המובלעת בדברים והסתתרו לפני הגעת יחידות הפשיטה של האס אס, ב-3 ביולי 1944.
500 אסירים שהתייצבו לקריאת האס אס נלקחו לפונאר ונרצחו שם. במהלך שלושת הימים הבאים סרקו אנשי האס אס את מחנה HKP ומצאו כמחצית מהאסירים החסרים, שהיו במקומות מסתור. יהודים אלה, כ-250 במספרם, נורו בחצר המחנה.
עם שחרור מחנה HKP על ידי הצבא האדום, נמצאו במחנה 250 ניצולים יהודים. זו הקבוצה הגדולה ביותר של ניצולים שנמצאה בווילנה בתום השואה.
פארמה (אוהיו)
פארמה (באנגלית: Parma) היא עיר במחוז קויאהוגה במדינת אוהיו בארצות הברית. העיר היא חלק מהמטרופולין של העיר קליבלנד. בפארמה מתגוררים 81,601 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה.
בתחיל המאה ה-19 האזור נודע בשם גרינבראייר (Greenbriar), וההתיישבות בו החלה ב-1816. ב-7 במרץ 1826 האזור הפך לתת-מחוז במחוז קויאהוגה, לאחר שהתיישבו בו מספיק אנשים. השם שונה לפארמה, בהשפעת אחד התושבים ששב ממסע באיטליה והתרשם שם מהעיר פארמה.