בשנת 1997 היה חבר ועדת טל, הוועדה לגיבוש קריטריונים לקביעת אמות מידה להטבות מס ליישובים. בין השנים 2000-1999 היה מרכז המחקר של ועדת בן בסט, הוועדה הציבורית לרפורמה במס הכנסה. בשנת 2000 היה גם חבר ועדת ורניה, ועדה בין-משרדית לניסוח חוק המחקר והפיתוח. בשנת 2003 היה חבר ועדת קמא, הוועדה לסיוע חד פעמי בהסתגלות לשינוי מבנה הגמלאות. בין השנים 2006–2008 היה חבר ועדת גרונאו לתחרות בתקשורת. בשנת 2009 היה חבר הפורום המייעץ למנכ"לית הביטוח הלאומי. בין השנים 2006–2011 היה חבר הוועדה לפטורים ולמיזוגים של רשות ההגבלים העסקיים ובין השנים 2009–2011 היה חבר הפורום המייעץ לשר האוצר. בין השנים 2016–2017 היה יושב ראש הוועדה לפיתוח מדד יכולת מוניציפלית של משרד הפנים וכן כיהן כנציג ציבור בוועדה לאיתור-קרן העושר (לפי חוק קרן לאזרחי ישראל). החל משנת 2013 דהן חבר בוועדה הציבורית לבחירת חברי הדירקטוריון של קופת חולים מאוחדת. משנת 2015 הוא יושב ראש ועדת ההיגוי למדדים שוטפים לאפיון הרשויות המקומיות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. החל מאותה שנה הוא גם חבר בפורום "צבא-חברה" בראשות הרמטכ"ל. משנת 2020 הוא חבר במועצה של הביטוח הלאומי.
פעילות במוסדות מחקר ומדיניות.
דהן שימש גם יועץ וחוקר במוסדות כלכליים בינלאומיים. בשנת 1993 היה אורח מחלקת הכלכלה של אוניברסיטת MIT. בשנת 1997 יעץ דהן לקרן המטבע הבינלאומית. בשנים 1998–1999 יעץ בענייני עוני ואי שוויון ל-Inter-American Development Bank. בין השנים 2000–2001 היה מרצה מן החוץ בחוג לכלכלה שבאוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1999–2003 חבר הפורום לצדק חברתי במכון ון ליר בירושלים. באפריל 2006 היה אורח במכון המחקר CES שבמינכן, גרמניה, ובשנת 2011 היה חבר הוועדה המדעית של המכון למחקר כלכלי בישראל (מכון פאלק). בשנת 2013 היה חבר הוועדה המדעית של פורום ספיר. החל משנת 2006 דהן הוא עמית במכון המחקר הגרמני CESifo, כמו כן, החל משנת 2016 הוא חבר הוועדה המדעית של פרויקט הניעות החברתית, יד הנדיב וקרן רש"י.
יאיר שלג
יאיר שלג (נולד ב-18 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, חוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה בתחום דת ומדינה.
ביוגרפיה.
נולד בבת ים כיאיר זילברשלג. למד בישיבה התיכונית "אדר"ת" ובמדרשית נעם ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון. הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים ודוקטורנט בתוכנית ליהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן.
כעיתונאי עבד בירחון "נקודה", במוסף "הארץ" ובמקומון הירושלמי "כל העיר". בשנת 1999 מונה לחבר מערכת "הארץ", ובו הוא כותב על ענייני יהדות ובפרט על עניינים הנוגעים לציונות הדתית ולחרדים. בין השנים 2008-2006 היה חבר הנהלת מערכת "הארץ". כיום הוא כותב בעמוד המאמרים של העיתון, בנושאים שונים הנוגעים לחברה הישראלית והעם היהודי.
בשנת 2000 פרסם ספר בשם "הדתיים החדשים", שחקר מגמות חדשות בקרב החברה הדתית בישראל. טענתו המרכזית של הספר היא כי הציבור הדתי על גווניו השונים מושפע השפעה עמוקה מן החילוניות המודרנית של כלל החברה בישראל, וההשפעה הזאת מעצבת "דתי חדש". לדבריו כל המגזרים הדתיים, ובכללם החרדים, הם מערביים יותר, מודרניים יותר, וחשים תחושת השתייכות למדינה ולחברה והזדהות רבה יותר משחשו בעבר.
בשנת 2003 החל לעבוד במכון הישראלי לדמוקרטיה בתפקיד חוקר בכיר בתחום דת ומדינה.
בשנת 2010 פרסם ספר נוסף: "מעברי ישן ליהודי חדש: רנסאנס היהדות בחברה הישראלית". הספר מבקש להתחקות אחר ההתחדשות היהודית בחברה הישראלית, למפות את מגוון ההיבטים של תופעת זו ולתאר את התפתחותה השיטתית וההדרגתית. שלג בספרו מצביע על שני נתיבים מרכזיים ברנסאנס היהדות: האחד אינטלקטואלי באופיו ומתאפיין בזיקה אל היהדות כתרבות, ואילו השני רוחני יותר בהשוואה אליו, ומתבטא בחיפוש אחר חוויה אותנטית ורליגיוזיות.
מאז שנת 2011 כותב שלג במוסף שבת של עיתון מקור ראשון.
חיים אישיים.
מתגורר בירושלים, היה נשוי לעיתונאית במבי שלג (עורכת "ארץ אחרת") עד פטירתה ב-2016, ואב לשלושה ילדים. באוקטובר 2018 נישא לאסתי.
מצ'יסטה
מצ'יסטה (מאיטלקית "Maciste") הוא שמה של דמות בדיונית בקולנוע האיטלקי. מצ'יסטה מתואר כאדם רב-און, בדומה להרקולס, המבצע מעללים שבן אנוש רגיל אינו מסוגל להם. מצ'יסטה הופיע בעשרות סרטים שתיארו את מעלליו, רובם סרטים באיכות נמוכה מסוג "חרבות וסנדלים", המתרחשים, כביכול, בתקופה הקלאסית. הסרט הראשון בו הופיע מצ'יסטה הוא הסרט האילם הקלאסי "כביריה" משנת 1914. הצלחת הסרט הובילה ליצירת עשרים ושבעה סרטים אילמים בהם הופיע מצ'יסטה בגילומו של ברתולומאו פגאנו. בשנות ה-60 החל גל נוסף של סרטי מצ'יסטה. בסך הכול כיכבה דמותו של מצ'יסטה ב-52 סרטים.
כביריה והסרטים האילמים.
דמותו של מצ'יסטה הופיעה לראשונה בסרט האילם האיטלקי "כביריה" ב-1914. המשורר והלאומן האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, שהיה התסריטאי, טען כי המציא את השם "מצ'יסטה" בעקבות רמזים בתרבות הקלאסית כי זהו כינוי להרקולס, ואכן בתרבות היוונית הקלאסית ישנם שמות דומים המשמשים ככינויים להרקולס.
סרט זה, מ-1914, היה סיפורו של עבד המציל נסיכה רומית מבני קרתגו הרשעים, שזממו להקריבה למולך. ד'אנונציו ביסס את עלילת הסרט ואת התסריט באופן רופף על הסיפור "שלמבו" מאת גוסטב פלובר. הסרט היווה תבנית לפיה נוצרו יתר סרטי מצ'יסטה, שעלילתם הבסיסית עסקה לרוב בשליטים רודנים המעורבים בסוג כלשהו של טקס מאגי לאל מרושע, ומשתמשים לשם כך באישה נאה, שאותה יש להציל. מצ'יסטה הוא האדם החזק באופן על-טבעי שחש להציל את האישה, ולעיתים להשיב את הממלכה לידי השליט האמיתי, ממנו הפקיע הנבל את השלטון. ברוב הסרטים יש סצנה המתארת ריקוד בטן. חלק מן הסרטים מציגים את דמותה של מלכה מרושעת החושקת במצ'יסטה. סרטים אלו התרחשו במקומות שונים בעולם העתיק, ממונגוליה ועד פרו, ממצרים העתיקה ועד האימפריה הרומית. לעיתים התרחשו הסרטים אף בזמנים מאוחרים יותר, ואף בעולם המודרני, כאשר מוצאו הקרתגני של מצ'יסטה לא מנע ממנו להופיע בכל זמן היסטורי שבו התרחשה עלילת הסרט.
השחקן ששיחק את מצ'יסטה בסרט "כביריה", ברתולומאו פגאנו, שיחק ב-26 סרטים אילמים שנעשו בכיכובו בהתבסס על דמותו של מצ'יסטה, בתקופה שבין 1915 ל-1926. דמותו של מצ'יסטה בגילומו של פגאנו יכלה להופיע בכל מקום ובכל זמן. ואכן, הסרטים שנעשו בתקופת מלחמת העולם הראשונה נשאו אופי תעמולתי, ומצ'יסטה הופיע בהם כחייל. הסרטים מהתקופה שלאחר המלחמה שבו לעולם הפנטסיה, אך לעיתים נשאו אופי ריאלי יותר. מצ'יסטה תואר אף כמשתתף באולימפיאדה המודרנית. עם זאת, בכל מקום נותר אופיו עקבי - הוא היה גיבור עממי, בעל כוח על-אנושי בדומה להרקולס, הנלחם ברשע ובעריצות, בדמות אצולה מושחתת ומלוכה רודנית.
תחייתו של מצ'יסטה בשנות ה-60.
דמותו של מצ'יסטה זכתה לתחייה קולנועית בשנות ה-60. בשנת 1958 הפיק מפיק איטלקי סרט בשם "הרקולס" בכיכובו של שרירן אמריקני בשם סטיב ריבס. הסרט נרכש להפצה בארצות הברית תמורת 35,000 דולר על ידי המפיק ג'וזף אי. לווין, והיה ללהיט בלתי צפוי שהכניס פי כמה וכמה מהשקעתו של לוויין. הצלחה בלתי צפויה זו הביאה לפריחת תעשיית דרמות איטלקיות בכיכובם של שרירנים אמריקנים בנושאים מיתולוגיים או קלאסיים. מצ'יסטה כיכב ב-25 מסרטים אלו. מצ'יסטה לא נשא לאומיות או מוצא מוגדר, ומקור כוחו האדיר לא הוסבר מעולם. כמו כן הופיע מצ'יסטה בסרטים בזמנים שונים בין רומא העתיקה למאה ה-18. סוג זה של סרטי "חרבות וסנדלים" פרח במשך כשש שנים, עד לעליית מערבוני הספגטי, שניצלו את משאבי האולפנים האיטלקים. סרטים מסוג זה נקראו סרטי ניצול והיו חלק מתופעה תרבותית רחבה של תרבות שוליים אירופית המיובאת לארצות הברית, בניסיון ליצור רווח מסרטים בנושאים או בסגנון שאולפני הסרטים הממסדיים האמריקאים סירבו לגעת בהם.
כאשר הופצו הסרטים בארצות הברית, לא הופיע בכותרתם השם מצ'יסטה, שלא היה מוכר לצופה האמריקאי. הגיבורים נקראו "שמשון", "גוליית", "הרקולס", "אטלס" או "קולוסוס". חלק מהסרטים לא הוקרנו בבתי הקולנוע בארצות הברית, אלא שודרו בטלוויזיה האמריקנית כחלק מעסקאות חבילה, בסדרה בשם "בניו של הרקולס" ששודרה בימי שבת אחר הצהריים. מספר שרירנים איטלקים שיחקו את מצ'יסטה, אך הוא קשור במיוחד בשמו של האמריקאי מרק פורסט, ששיחק בשבעה מהסרטים. שחקנים אחרים ששיחקו את הדמות כוללים את גורדון סקוט, גורדון מיטשל, קירק מוריס, סמסון ברק, אלן סטיל, ריצ'רד לויד, רנאטו רוסיני ופרנק גורדון.
השפעה תרבותית.
דמותו של מצ'יסטה, שנוצרה על ידי הלאומן ד'אנונציו, דורשת עיון בהקשר לזמנה ולתקופתה. מצ'יסטה של ד'אנונציו משקף תפיסה קולוניאליסטית של איש המערב הנלחם כנגד הברברים האוריינטלים המנוונים, כשם שהכיבוש האיטלקי בלוב ובמזרח אפריקה התיימר לעשות. מצ'יסטה, על אף שהיה קרתגני בעצמו, ייצג את הדמות האידיאלית של היליד. הוא היה עבד צפון אפריקני שתשוקתו הייתה להתאחד ולהיטיב עם אדונו הרומי.