פודור נולד ב-1884 בבודפשט שבהונגריה. למד בבית ספר תיכון בגראץ, וכשסיים פנה ללמוד כימיה במכון הטכנולוגי של ציריך, שם קיבל בשנת 1907 תואר דוקטור ותואר מהנדס. עבד בשווייץ ובשוודיה. בהמשך עבר לאוניברסיטת האלה שבגרמניה, ועבד כאסיסטנט ראשון של פרופ' אמיל אבדרהלדן (Abderhalden). בשנת 1922 התמנה בהאלה לפרופסור לביוכימיה.
בהשפעת היכרותו עם חיים ויצמן עלה בשנת 1923 עם אשתו ובנו לארץ ישראל והחל בהכנות להקמת האוניברסיטה העברית, תחילה בהקמת המכון לכימיה. בכך היה למעשה לפרופסור הראשון באוניברסיטה, עוד קודם להקמתה הרשמית. תחילה שימש ראש המחלקה למדעי הביולוגיה ועם הקמת החוג לביוכימיה ולכימיה קולואידית בשנת 1931 היה בה לחבר הסגל הראשון. כן כיהן כדקאן הראשון של הפקולטה למדעי הטבע. בשנת 1952 פרש לגמלאות.
פודור היה נשיא גדול של לשכת הבונים החופשיים בישראל. בשנת 1955 הוענק לו פרס ויצמן ובשנת 1968 העניקה לו עיריית ירושלים את תואר יקיר העיר. בשנת 1964 הוכתר בתואר דוקטור כבוד לפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית.
נפטר בירושלים בגיל 84.
היה נשוי למריה פוטוק ואב לבן יחיד, פרופ' פאול יוסף פודור, כימאי אף הוא.
מצודת סאמטר
משחקים בחצר האחורית
משחקים בֶּחצר האחורית הוא מחזה מאת עדנה מזי"א, שנכתב בהשראת פרשת האונס בקיבוץ שמרת שזעזעה את המדינה בראשית שנות ה-90. במהלך הפרשה אנסה חבורת נערים, חלקם בני הקיבוץ, לאורך מספר ימים נערה בת 14 וחצי בת הקיבוץ. הפרשה עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשה אונס.
הפקה.
המחזה עלה לראשונה בתיאטרון חיפה ביוני 1993 בבימוי עודד קוטלר. את המחזה כתבה מזי"א ביוזמת קוטלר, לאחר שהנאשמים בפרשה זוכו תחילה מחמת הספק, על ידי השופט מיכה לינדנשטראוס, בבית המשפט המחוזי בחיפה. לפני שפרקליטות המדינה הגישה ערעור לבית המשפט העליון על זיכוים של ארבעה מהנאשמים. משפטם בבית המשפט העליון החל ב-23 במרץ 1993, בעת החזרות על ההצגה.
העובדה שההצגה עלתה בזמן הערעור לבית המשפט העליון, עוררה ביקורת. העיתונאי שגיא כהן כתב שלדעתו ההצגה היא הפרת עקרון הסוב יודיצה. גם הפעילה הפמיניסטית אסתר עילם, שהייתה בין מקימות מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, העבירה ביקורת על המחזה וכתבה:.
בהפקה המקורית בתיאטרון חיפה הבמה עוצבה בצורת מרובע הפולש אל תוך הקהל. לצידה יושב המוזיקאי ערן צור, שמלווה את ההתרחשויות בנגינת גיטרה בס. ההפקה כללה וריאציות על שירי הילדים "חמש שנים על מיכאל" ו"דני גיבור", ובקטעי האונס הוא השתמש במוטיב הבס מתוך "בחצרות בחושך", שיר שכתב ושר במסגרת להקת טאטו. השיר, המתאר מעשה אונס סדיסטי המסתיים ברצח, נפסל לשידור ברדיו כשיצא על גבי התקליט חתוך תוכן ב-1988.
בהפקת התיאטרון העירוני חיפה הוצג המחזה כ-1,000 פעמים ואומדן הצופים בה היה כרבע מיליון. כאשר רוב הצופים היו בני נוער, הצגה עלתה גם בתל אביב במקומות נוספים. וזכתה לחשיפה בעקבות הרשעת ארבעה מהנאשמים בערעור, בדצמבר 1993. בהמשך תורגם המחזה לשפות רבות וזכה להצלחה גם מחוץ לישראל, בין היתר בבלגיה, בגרמניה, באוסטריה, ברומניה, ברוסיה ובאנגליה.
בשנת 2007 הועלתה גרסה שנייה למחזה בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בבימוי נועם שמואל. בעקבות כתבה של עמנואל רוזן בה צפתה קורבן הפרשה במחזה, נפגשה עם השחקנים, הבמאי ועדנה מזי"א, הוחלט לתת לה תמלוגים מהכנסות ההפקה. אך ב-2011 החליטה לתבוע את התיאטרון ומזי"א על פגיעה בפרטיות.
בשנת 2021 הועלתה גרסה שלישית בתיאטרון בית ליסין בבימוי עידו רוזנברג. בהפקה זו עודכנה ההצגה וכעת נכלל בה חלק בו מצלמים הנערים את האונס בטלפון הנייד שלהם. בגרסה זו, הנערה, שמגלמת גם את עורכת הדין היא נערה אסרטיבית יותר מההצגות הקודמות.
עלילה ודמויות.
מזי"א צמצמה את הדמויות ותחמה את ההתרחשות לאירוע בודד, המתרחש בגן המשחקים של עיירה קטנה, במהלך אחר צהריים אחד, קיצי, דחוס ומהביל. במחזה משתתפים חמישה שחקנים, ארבעה צעירים וצעירה אחת, בתפקידים כפולים. בתחילה הם ארבעת האנסים והנאנסת, ואחר כך הופכים לארבעת הסנגורים והתובעת. דבורי, גיבורת המחזה, היא נערה חסרת ביטחון, דחויה חברתית הצמאה לתשומת לב וחום. היא יתומה מאב, ובת לאם שאינה מקדישה לה תשומת לב. התובעת היא גרסה בוגרת ומנוסה יותר של דבורי. השנים הקנו לה מידה מסוימת של ביטחון עצמי, והיא מסוגלת לנסח במילים את מה שדבורי מרגישה ויודעת אבל לא מסוגלת להגיד.
אסף סחרוב הוא מנהיג חבורת הנערים, נאה, מלא ביטחון ומכיר בערך עצמו. דבורי מאוהבת בו בסתר. בגרסת הסנגור מפגין אסף אותו ביטחון שקט. שמוליק קופר הוא הנער הדחוי, דיבורו מהיר ומתגמגם והוא חולה אסתמה וחבריו מפקירים אותו במשפטם המשותף. סלע בורוכוב הוא דמות המאצ׳ו הלוחם, וגידי בצר הוא הנער הזרוק ארוך השיער. משפט אונס, שבו נטפלים הסנגורים של הנערים לנאנסת ולפרקליטתה, מסתיים בהרשעת האנסים.
פרמקופיאה
פרמקופיאה (ביוונית φαρμακον – תרופה, רעל ו-ποιη – מכין, יוצר) הוא אוסף מסמכים רשמיים (של תקנות ותקנים) המבטיחים איכות נאותה של התרופות. זהו מסמך או ספר רשמי הכולל בתוכו צורות הכנה ובדיקה של תרופות ושיטות, מינונים ודרישות לחומרי גלם. דרישות הפרמקופיאה מחייבות את כל המפעלים והמוסדות אשר יוצרים, מאחסנים, משתמשים ומנהלים תרופות.
היסטוריה.
ספרי הפרמקופיאות הראשונים נכתבו על ידי רופאים מוסלמים, ביניהם "קאנון הרפואה" של אבן סינא משנות ה-20 של המאה ה-11, ספרי אבו אלראיחאן אלבירוני באותה המאה, איבן זוהר במאה ה-12 ואיבן אלבייתר במאה ה-14.
הפרמקופיאה האירופית הראשונה נכתבה ב-1498 בפירנצה מטעם מכללת הרפואה העירונית.
ספר שהודפס בנירנברג ב-1542 היה הפרמקופיאה הראשונה שייצאה בהזמנת השלטונות. הוא היה פרי עטו של ולריוס קורדוס (Valerius Cordus) אשר נכתב לפי בקשת מועצת העיר.
הכותרת "פרמקופיאה" הופיעה לראשונה בעבודה שפורסמה בבזל ב-1561 על ידי ד"ר פואז (Foes), אך המונח נכנס לשימוש שוטף רק בתחילת המאה ה-17.
לפני 1542 השתמשו הרוקחים בחיבורים של אבן סינא וסרפיון De Synonymis ו Quid pro quo של Simon Januensis, Liber servitoris של Bulchasim ben Aberazerim, שתיארו את החומרים שמוצאם מצמחים, בעלי חיים ומינרלים. Antidotarium של ניקולאוס מסלרנו, שימש אף הוא רוקחים ותיאר תרכובות גלנוס בסדר אלפביתי. לחיבור האחרון, היו שתי מהדורות - Nicolaus magnus ו Nicolaus parvus. במהדורה האחרונה, כמה מן התכשירים שתוארו במהדורה הגדולה הושמטו ואת הנוסחאות פרסמו במידה קטנה יותר.
ד"ר ניקולאס טולפ, ראש העיר של אמסטרדם ומנתח מכובד, אסף את כל חבריו הכימאים והרופאים ויחד הם כתבו את הפרמקופיאה הראשונה של העיר אמסטרדם - Pharmacopoea Amstelredamensis בשנת 1636. זה היה ניסיון משולב לשפר את בריאות הציבור, לאחר התפרצות של המגפה השחורה, ולהגביל את מספר חנויות הרוקחים באמסטרדם.
פרמקופיאות של מדינות שונות.
פרמקופיאה בריטית.
עד 1617 תרופות ושיקויים בשימוש נפוץ נמכרו בממלכת אנגליה על ידי ובעלי מכולות שהיו שייכים שניהם לגילדת . באותה השנה מרפאים יצרו והוענקו להם זכויות, לפיהן בין השאר, נאסר על בעלי מכולות להחזיק חנות חומרי מרפא.
מאותה השנה הכנת מרשמים הייתה קשורה ישירות במרפאים והם נדרשו להכין את השיקויים באופן מדויק כפי שנכתב בפרמקופיאה שאושרה במאי 1618 על ידי מכללת הרופאים ועל ידי מינוי פקחים מטעם המכללה שבדקו במשך החודשים הבאים את כלל בתי המרקחת של לונדון והשמידו כל תרופה שהוכנה בצורה לא אמינה. אותה הפרמקופיאה הרשמית הראשונה של לונדון התבססה בעיקר על עבודותיהם של מזוא וניקולאוס מסלרנו (Mezue and Nicolaus de Salerno). נמצאו בה טעויות רבות שבעקבותיהם היא נגנזה והמהדורה המתוקנת יצאה רק בדצמבר הבא.
באותו הזמן התרופות ושיקויים שהוכנו היו בעלי 20 עד 70 ויותר מרכיבים בעוד שהרבה תרופות מרפא הוכנו מאותו חומר שנחשב לבעל השפעה שונה בהתאם למקור או תנאיים שנאסף. כך לדוגמה, עיני סרטן (כלומר, ), פנינים, צדפות, קונכיות ואלמוגים היו אמורים להיות בעלי תכונות מרפא שונות. בין מרכיבים אחרים בנוסחאות הללו היו הפרשות בני אדם, כלבים, עכברים, אווזים וחיות אחרות, חישובים, גולגולות האדם וטחב עליהן, גורים עיוורים, שלשולים וכדומה.
המהדורות של 1621, 1632, 1639, 1677 לא כללו שינויים משמעותיים. רק במהדורה של 1721 תחת חסותו של הנס סלואן כללה שינויים רציניים, כגון השמטת התרופות הרבות שנמצאו מגוחכות, יחד עם זאת נשארו כ"תרופות" צואת כלבים, שלשולים וטחב הגולגולת. כמו כן לשמות התרופות הרשמיות נוספו שמות בוטניים, המים המזוקקים אוחדו לתקן אחיד, מהרשימות הוסרו אלכוהוליים ממותקים , וחומרים אחרים שלא נחשבו לתרופות בלונדון אך עדיין היו באופנה במקומות אחרים. במהדורה מ-1746 רק התרופות שקיבלו רוב קולות בוועדת הפרמקופיאה ולאלו נוספה רשימת תרופות היעילות ביותר. נעשה ניסיון לפשט עוד את ההכנות הישנות על ידי השמטת מרכיבים מיותרים. במהדורת 1788 הנטייה הזאת אף הוגברה ונמחקו תרופות המורכבות ביותר אשר שמשו את המרפאים כבסיס יותר מאלפיים שנים וכמה תרופות שנחשבו למסוכנות בפרמקופיאת 1765 הוחזרו לרשימות. בשנת 1809 התקבלה לשימוש הנומנקלטורה הצרפתית לחומרים כימיים וב-1815 הרישומים המעודכנים שלה הונפקו. המהדורות הבאות הודפסו ב-1824, 1836 ו-1851.
הפרמקופיאה הראשונה של אדינבורו הודפסה ב-1699 והאחרונה ב-1841.
הפרמקופיאה הראשונה של דבלין הודפסה בשנת 1807 והאחרונה ב-1850.