גוסטב פרנץ וגנר (בגרמנית: Gustav Franz Wagner; 12 במאי 1910 – 3 באוקטובר 1980) היה פושע מלחמה נאצי ששימש כסגן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור שבפולין.
ביוגרפיה.
וגנר נולד וגדל בווינה שבאוסטריה. בשנת 1931 נאסר על היותו חבר המפלגה הנאצית בווינה ועל מנת להתחמק ממאסר נוסף עבור ציור גרפיטי של צלב קרס, עבר בשנת 1934 לגרמניה. בגרמניה היה חבר האס אה ולאחר מכן הוא הצטרף לאס אס. בשנת 1940 פעל במרכז ההרג הנאצי בטירת הרטהיים (NS-Tötungsanstalt Hartheim) סמוך ללינץ, שם נרצחו אנשים בעלי מוגבלויות במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
בשל ניסיונו בטירת הרטהיים, מונה וגנר בשנת 1942 לסגנו של פרנץ שטנגל במחנה ההשמדה סוביבור. במסגרת תפקידו הוא עמד על הרמפה ברציף הרכבת וקבע מי מהבאים דינו לעבודה ומי למוות. בין האסירים הוא נחשב סדיסט ונהג להכות אסירים יהודים עד שנפחו את נשמתם. היה ידוע גם תחת השמות "החיה" "התליין של סוביבור", "הקצב" ו"חיוך של מלאך המוות".
אחד האסירים תיאר אותו כך:
בסוביבור הומתו בגז מעל ל-250,000 איש. עבור עבודתו זו, העניק לו היינריך הימלר את צלב הברזל ותיאר אותו כאחד מהראויים ביותר בקרב אנשי הביצוע של מבצע ריינהרד. לאחר המרד בסוביבור באוקטובר 1943 הורה לסגור את המחנה ווגנר נשלח לאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נידון וגנר למוות שלא בפניו במשפטי נירנברג. הוא חי בשם בדוי בעיר גראץ ועבד כפועל בניין. בעזרת הגמון מהוותיקן בשם אלויס הודאל, הצליחו וגנר ושטנגל לברוח יחד לברזיל, שם קיבל ב-1950 אישור לישיבת קבע וחי באין מפריע תחת השם גינתר מנדל.
המאמצים לתפיסתו ומותו.
וגנר נתגלה לבסוף בברזיל ב-30 במאי 1978 הודות למאמציו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל. לאחר שהביא לתפיסתו של שטנגל, ראה ויזנטל ראיון שהעניק שטנגל ממקום כלאו, בו אמר שסגנו וגנר מתגורר בברזיל. על מנת למצוא אותו הפיץ ויזנטל לעיתונים תמונה מפוברקת של וגנר וטען שזוהי תמונה מעודכנת מסאן פאולו שם הוא מסתתר, על מנת שהוא ייבהל ויסגיר את עצמו וכך באמת קרה. וגנר הסגיר את עצמו, ובקשות להסגרתו הוגשו על ידי ישראל, מערב גרמניה, אוסטריה ופולין. ישראל שלחה לברזיל את פרקליט המדינה, גבריאל בך, לקראת הדיון בהסגרה ושלטונות ברזיל העניקו לו מעמד של משקיף בדיון בהסגרה. התובע הכללי של ברזיל תמך בהסגרה למערב גרמניה והתנגד להסגרה לאוסטריה, מכיוון שוגנר איבד את אזרחותו האוסטרית ולישראל, מכיוון שלא הייתה קיימת בעת ביצוע הפשעים. ביוני 1979 דחה בית המשפט העליון בברזיל את בקשת ההסגרה של גרמניה המערבית בנימוק טכני והוא שוחרר לביתו.
בריאיון ל-BBC בשנת 1979, לא הביע וגנר חרטה על פשעיו ואמר "לא הייתה לי שום תחושה לגבי זה... זה היה סתם עוד עבודה בשבילי. לאחר שעות העבודה, אף פעם לא דיברנו על העבודה שלנו אלא שתינו ושיחקנו קלפים".
באוקטובר 1980 נמצא וגנר מת בסאו פאולו כשסכין תקועה בחזהו. לדברי עורך דינו, מדובר היה בהתאבדות (הוא גם ניסה להתאבד פעמיים בהיותו במעצר), אך יש הטוענים כי נדקר למוות, בעיקר בגלל הקושי בביצוע התאבדות בדרך זו. מותו נרשם תחת סעיף התאבדות.
רב האיי גאון
סווינמינדה
גדוד 13
נפרובלסטומה
נפרובלסטומה, או הגידול על שם וילמס (באנגלית- Wilms' tumor)- (על שם מנתח גרמני בשם ד"ר מקס וילמס שתיאר זאת לראשונה), הוא גידול סרטני בכליות אשר לרוב מתרחש אצל ילדים, ובאופן נדיר אצל מבוגרים.
מדובר בסוג של סרטן אשר מגיב טוב מאוד יחסית לטיפול, עם שיעור הישרדות של כ- 90% למשך חמש שנים.
אפידמיולוגיה.
הגידול על שם וילמס הוא אחד מהגידולים העיקריים אצל ילדים. הגיל הממוצע בעת האבחנה הוא 3 שנים, ו- 80% מן המקרים מתגלים לפני גיל 5 שנים. קיימת הופעה של הגידול גם בעשור השני לחיים, אולם היא נדירה. השכיחות זהה בבנים ובבנות. לעיתים הגידול משפחתי, במקרים אלו יופיע הגידול בגיל צעיר יחסית, ויהיה קיים שיעור גבוה של פגיעה בשתי הכליות.
בחלק ניכר מהחולים מופיע הגידול באסוציאציה למומים מולדים. למשל- Wagar syndrome (הכולל בנוסף לגידול גם אנאורידיה, אנומליות גניטואורינריות ופיגור שכלי), תסמונת Backwith wiedemann ותסמונות נוספות.
פתולוגיה.
מרבית הנפרובלסטומות הן אונילטרליות (כלומר מתרחשות בכליה אחת בלבד). פחות מ-5% מהמקרים הם בשתי הכליות. הגידול עטוף לרוב בקפסולה ולא חוצה את קו האמצע של הבטן. במקרים של גרורות, הן בדרך כלל לריאות. במידה ויש קרע (rupture) בגידול, יש סכנה לאיבוד דם ולפיזור פריטונאלי של הגידול בבטן. במקרים כאלו יש צורך דחוף בניתוח.
מבחינה פתולוגית, הגידול מכיל שלושה אלמנטים:
הגידול לוחץ על שכבת הפרנכימה של הכליה. המרכיב המזכימטי של הגידול יכול להכיל תאים בעלי דיפרנציאציה רמבומייואידית. המרכיב הרמבומייואידי יכול כשלעצמו להראות סימנים לממאירות (Rhabdomyosarcomatous wilms).
באופן כללי, הגידול על שם וילמס יכול להיות מסווג לשתי תתי קבוצות בהינתן הממצאים הפתולוגיים:
סטייג'ינג.
את מידת התפשטות הגידול מחלקים ל-5 דרגות:
stage 1- הגידול מוגבל לכליה וניתן לכריתה בשלמותו.
stage 2- הגידול התפשט מחוץ לכליה, אך ניתן לכריתה בשלמותו.
stage 3- פיזור מקומי של הגידול לבטן.
stage 4- מופיעות גרורות המטוגניות רחוקות (השכיח לריאות), כבד, עצמות, מוח.
stage 5- הגידול קיים בשתי הכליות.
קליניקה.
התופעה השכיחה, המופיעה בכ- 80% מן המקרים, היא קיום של מסה בבטן (גוש בבטן). לעיתים קרובות, ללא תלונות נוספות. אצל 50% מן הילדים יש גם כאבי בטן, וייתכנו הקאות וחום. בכ- 25% מן המקרים יש יתר לחץ דם (עקב רמת רנין גבוהה הנובעת מאיסכמיה כלייתית הנובעת מלחץ של הגידול על עורק הכליה). בחלק מן המקרים יש סינדרומים פרה-נאופלסטיים- כגון עליה בהפרשת אריתרופוייטין, עליה בהפרשה של ACTH והופעה של היפוגליקמיה. בכ- 25% מן המקרים מופיעה המטוריה מיקרוסקופית או מקרוסקופית (דם בשתן).
אבחנה.
מלבד בדיקה גופנית אשר מצביעה במרבית המקרים על קיום של מסה בטנית, ניתן לערוך בדיקות מעבדה ובדיקות הדמיה.
פיילוגרפיה תוך ורידית יכולה להדגים בכ- 80% מן החולים קיום של מסה תוך כלייתית. האבחנה המבדלת כולל בעיקר: הידרונפרוזיס (אגן כלייתי מורחב), ציסטות כלייתיות, או גידולים אחרים שהם בעיקר נוירובלסטומה ונפרומה מזובלסטית.
יש לערוך אולטראסאונד על מנת לאבחן, ולעיתים גם ארטריוגרפיה ובדיקות הדמיה אחרות.
לאחר מכן יש לקחת ביופסיה מהגידול.
טיפול.
הטיפול בגידול הוא כריתה כירורגית, גם אם יש גרורות ריאתיות. במקרים מסוימים ניתן אף לכרות גרורות בריאות ובכבד. הניתוח כולל כריתה של הגידול ושל הכליה, וכן חיפוש גרורות בכבד, בבלוטות הלימפה ובכליה השנייה. הגידול רגיש להקרנה ולכימותרפיה. אם הגידול הוא דו-צדדי (בשתי הכליות) יש לבצע כריתה חלקית (כריתת יתד) בכליה הפחות מעורבת, ולאחר מכן הקרנה למקום.
פרוגנוזה.
הפרוגנוזה תלויה בגיל ההופעה של הגידול, בסוג ההיסטולוגי ובמידת הסטייג'ינג. בדרך כלל, שנתיים ללא מחלה פירושם הבראה. 90% מהחולים בסטייג' 1 ועד גיל שנתיים יישארו בחיים, ו- 80% בשלב 1 במידה והם מעל גיל שנתיים. הפרוגנוזה לשלבים 2 ו-3 היא כ- 80% בכל גיל. בכל מקרה של חזרת המחלה, הפרוגנוזה היא גרועה. במקרים כאלו מנסים לשפר את ההישרדות על ידי השתלת מח עצם אוטולוגית.
מנחם מרקוס
מנחם מרקוס (נולד ב-1947 בתל אביב) הוא גאומורפולוג, סופר, מטייל ישראלי ומדריך טיולים ברחבי ישראל, המתגורר בהר אדר.
ביוגרפיה.
מרקוס, יליד תל אביב, למד באוניברסיטה גאוגרפיה, גאולוגיה וגיאומורפולוגיה. משמש מזה שנים רבות כמורה דרך בקורסים לידיעת הארץ ובקורסי מורי דרך. נמנה עם מקימי בי"ס שדה חצבה. מרקוס שימש כגאוגרף הראשי ברשות שמורות הטבע בין השנים 1981 ל-1999. במקביל עסק בכתיבה ועריכה של ספרי טיולים, בין השאר ערך את מדריך ישראל החדש ו"אנציקלופדיה מפה לידיעת הארץ". שימש כעורך מדור הטיולים של השבועון "כותרת ראשית", וכתב במגזין "מסע אחר".
אמרה יעקבי
אמרה יעקבי (1905 – 20 בפברואר 1937) היה כדורגלן יהודי הונגרי, מראשוני שחקני נבחרת ארץ ישראל.
ביוגרפיה.
יעקבי נולד בבירת הונגריה בודפשט באימפריה האוסטרו-הונגרית, והחל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצת כדורגל היהודית "הגיבור" מהעיר ברטיסלאבה. בשנת 1927 עלה יעקבי לארץ ישראל, ובתחילת דרכו שיחק לסירוגין כחלוץ בהפועל "אלנבי" תל אביב, הפועל חיפה ומכבי חיפה. הכדורגל בישראל לא היה מפותח בשנים הראשונות שלאחר הגעתו, והטורניר הסדיר היחיד שנערך היה גביע ארץ ישראל. בתקופה זו לא הגיע יעקבי להישגים יוצאי דופן בגביע, והשתתף בעיקר במשחקי ידידות. עם זאת, הוא היה בסגל הפועל חיפה בעונת 1931/1932, העונה הראשונה של הליגה הארצית (כיום ליגת העל). קבוצתו סיימה את העונה במקום השלישי, אך חלק ממשחקיה לא התקיימו כלל והיא שיחקה ב-12 משחקים מתוך 16.