המתמודדים כעת צריכים לאיית את הסיסמה באופן אלפביתי על גבי לוח ענק אשר נמצא על רצפה חדר האוצר על ידי כך שהם עומדים על האותיות המרכיבות את הסיסמה ו/או מציבים כדורי ברזל על גבי האותיות אם לא נשארו מספיק מתמודדים. הקבוצה חייבת גם לוודא כי המילה מאויתת נכונה משום שטעות באיות יכולה לעלות להם בפרס. לאחר שזה נעשה, אחד הגמדים של המבצר מסובב פסל של ראש טיגריס ובשלב זה מיידעים אותנו אם הסיסמה נכונה או לא והזהב משוחרר אם המילה נכונה. חברי הקבוצה הנותרים צריכים לאסוף את מטבעות זהב ככל שהם יכולים בעזרת ידיהם או החולצה שלהם, להוציא מתוך חדר האוצר ולהניח אותם בדלי אשר ממוקם מחוץ לחדר האוצר. רק המטבעות אשר נשפכו לתוך הדלי נספרים בעוד שכל המטבעות אשר נפלו על הרצפה בדרך לא נספרים. כאשר הזמן כמעט תם השער מתחיל להיסגר אט אט. בשלב זה המתמודדים צריכים לעזוב את חדר האוצר לפני שהשער יסגר לגמרי והטיגריסים ישוחררו לתוך חדר האוצר.
אם הקבוצה נתנה סיסמה שגויה, הזהב לא משוחרר ובמקום זאת השער לחדר האוצר מתחיל להסגר מיד, והמתמודדים צריכים לברוח ממנו במהרה ולסיים את המשחק ללא כספי זכייה.
מטבעות הזהב אשר נאספים בסוף התוכנית מתוך חדר האוצר, נשקלים ומומרים לסך סכום הזכייה של הקבוצה בכסף.
פרובינציית באל
פרובינציית וואלגה
פרובינציית קאפה
פרובינציית סידאמו
פרובינציית גאמה-גופה
הארמונות המלכותיים של אבומה
הָאַרְמוֹנוֹת הַמַּלְכוּתִיִּים שֶׁל אַבּוֹמֶה (בצרפתית: Palais Royaux d'Abomey) הם ארמונות עתיקים השוכנים בסמוך לעיירה אבומה שבדרום בנין. הארמונות הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1985.
רקע היסטורי.
ממלכת דהומיי נוסדה בשנת 1625 בקירוב. לפי סיפור עם מקומי, מוצאם של מלכי דהומיי הוא מהעיר טאדו (טוגו של ימינו), והם נצר לנסיכה אלגיבונון מטאדו ובן זוג לא ידוע. במהלך המאה ה-17 הקימו גנגניהסו ודאקו, שניים מצאצאי הזוג, את התשתית של ממלכת דהומיי. הוגבדייה (1645–1684) הקים את הבסיס החוקי הנדרש כגון סדרי ירושת השלטון. הממלכה השתרעה בתקופה זו על פני מישור אבומה.
במהלך המאה ה-18 כבש המלך אגאדייה (1708–1740) שטחים שהשתרעו עד לחוף האוקיינוס האטלנטי בהביסו את הממלכות אלאדה וסאבי. לאחר כיבושים אלה החזיק בית המלוכה של דהומיי במונופול על החלק המקומי בסחר העבדים האטלנטי, והממלכה נכנסה לתקופה של שגשוג כלכלי. דהומיי הגיעה לשיא פריחתה במהלך תקופת שלטונו של המלך גואזו, בין 1818 ל-1858. הוא נכנע ללחצים של מתנגדי העבדות, החליט לצמצם את סחר העבדים בממלכה והחל לפעול למען ביסוס הכלכלה על ייצוא תוצרת חקלאית.
בנובמבר 1892 הוצתו העיירה והארמונות על ידי המלך בהאנזין, שהיה המלך העצמאי האחרון של דהומיי וזה שנכנע לכוחות הקולוניאליים הצרפתיים, והוא ברח צפונה. המינהל הקולוניאלי הצרפתי שיקם את העיר וחיבר אותה לחוף באמצעות מסילת רכבת.
החל מ-1993 אותרו והוחלפו 50 מתוך 56 התבליטים השטוחים שקישטו את קירות ארמונו של המלך גללה. על התבליטים השטוחים יש שרטוטים איקונוגרפיים המבטאים את ההיסטוריה והכוח של אנשי הפון.
המתחם המלכותי.
אבומה הייתה מוקפת בחומת בוץ לאורך תוואי משוער של 10 קילומטרים, שבה היו שישה שערים עם חפיר בעומק מטר וחצי, הממולא בשיטה דוקרנית. בתוך החומות היו מספר כפרים המופרדים על ידי שדות חקלאיים, מספר ארמונות מלכותיים, כיכר-שוק וכיכר גדולה שבה שכנו הקסרקטינים.
אזורי המגורים היו רק חלק קטן מהמתחם המוקף על ידי החומה החיצונית. ארמונו של המלך אקאבה היה היחיד שנבנה באזור נפרד משאר הארמונות.
הארמונות נבנו על פני תא שטח בגודל של 400 דונם, והמלכים הותירו במקומם את ארמונותיהם של הקודמים להם. המלך אקאבה בנה את ארמונו צפונית-מזרחית למתחם המלכותי המרכזי. הארמונות הללו אכלסו כמחצית משטחו של המתחם המלכותי, והם כוללים את הארמון והבית הרב-קומתי של אגאדג'ה (Agadja) ואת הקברים המלכותיים של טגבסו (Tegbessou; 1728–1774), קפנגלה (Kpengla; 1774–1789) ואגוגלו (Agouglo; 1789–1797). במתחם הארמונות של גואזו וגללה שנבנה במהלך המאה ה-19 שוכנים כיום מוזיאון וכפר אמנים. באזור זה נותרו גם מספר בקתות הנמצאות בתוך אזורים קטנים שבהם עדיין יש צמחייה. דיירי הבקתות דואגים לתחזוקת הקברים.
לכל הארמונות מספר יסודות אדריכליים משותפים. כל אחד מהם מוקף בחומה משלו בתוך המתחם המלכותי וערוך סביב שלוש חצרות פנימיות. החצר החיצונית מכונה "קפודודג'י" (Kpododji), והיא שימשה אתר לתהלוכות צבאיות ולטקסי פולחן. שתי החצרות האחרות היו החצר הפנימית המכונה "ג'אלאלאהנו" (Jalalahènnou) והחצר הפרטית שהובילה למעון המלכותי. אף שהארמונות נבנו על פני תקופה של יותר מ-300 שנים, חומרי הבנייה כמעט שלא השתנו, והם נבנו מלטריט בשילוב מספר סוגי עצים כמו חיזרן ודקל, שמעליהם גגות קש. חומרים אלה, הרגישים לפגעי מזגי האוויר, הביאו להידרדרות במצבם של הארמונות, מצב שהוחמר במספר סופות טורנדו ב-1975, ב-1977 וב-1984. הארמונות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר הם ארמונותיהם של המלכים גללה וגואזו.
בין 1977 ל-1985 נערכו במקום מספר בדיקות על ידי נציגים מטעם אונסק"ו, שגילו את מצבם הרעוע של חלק מהארמונות. ב-1982 נערכו במקום עבודות שיקום, שבהן נעשה שימוש בחומרי בנייה שונים מאלה ששימשו לבניית הארמונות. האירועים הללו גרמו להכנסתו של האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית שבסיכון ב-1985, אך בשנת 2007 האתר נבדק ונמצא שמצבו השתפר, ולפיכך הוא הוצא מהרשימה.
הסכם אוטרכט (1713)
מחוז ארסי
ארסי (געז: አርሲ) היה מחוז שהתקיים במרכזה של אתיופיה. בעבר שטח המחוז היה חלק מהמדינות האסלאמיות סולטנות דוורו והדייה. המחוז נקרא על שם הארסי תת-קבוצה של האורומו שפלשו והתיישבו באזור מהמאה ה-16.
ארסי נכבשה על ידי ממלכת שאווה תחת דרגה סהלה סלסה בשלהי המאה ה-19 והפכה למחוז בה כאשר גבולה הדרומי היה נהר הובה שבלה והצפוני נהר האווש. בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 ארסי גבלה בצפונה ובמערבה בשאווה, בדרום-מערבה במחוז סידאמו, בדרומה במחוז בלה ובמזרחה במחוז הררג. בירתה הייתה העיר אסלה.
כיום מחוז ארסי הוא מחוז במדינת אורומיה.
סן חואן
סן חואן או בשמה המלא סן חואן באוטיסטה (בספרדית: San Juan Bautista) היא בירת הטריטוריה האמריקאית פוארטו ריקו. שמה הנוכחי של העיר ניתן לה רשמית ב-1521, והיא נקראת על שמו של יוחנן המטביל.
היסטוריה.
ב-1508 הקים חואן פונסה דה ליאון את היישוב המקורי, כפארה (כיום פואבלו חייבו בעיר גואנבו). שנה לאחר מכן הוחלט להעתיק את היישוב למיקום שהיה ידוע אז כפוארטו ריקו.
לאחר מותו של דה ליאון, העיר התחזקה ובנתה ביצורים על מנת להגן על עצמה מפני התקפות של ארופאים מכיוון הים או החוף. במשך הזמן הפכה העיר למרכז כלכלי והמסחר בכותנה, תבלינים, סוכר וטבק פרח. אך עם זאת, גדל גם הסחר בעבדים אפריקניים. כמו כן התושבים, בעיקר אנשי המעמד הבינוני והחקלאים, החלו להשתלט על העיר ואט אט השתחררו מהשלטון הספרדי.
במאות ה-18 וה-19 החלה להתגבש הזהות הלאומית החדשה של הפורטוריקנים, עד שהעיר נכבשה מידי הספרדים על ידי ארצות הברית בשנת 1898.
בשנת 1917, קיבלו תושבי העיר ביחד עם כל תושבי האי אזרחות אמריקאית כדי שיוכלו להתגייס לצבא האמריקאי ולהשתתף במלחמת העולם הראשונה.
אסונות טבע והשפל הכלכלי בשנות העשרים פגעו בכל האי בכלל, ובסן חואן בפרט. הודות לכסף שהזרימה ארצות הברית בשנות ה-30 החלה העיר לצמוח בשנית ובשנים 34–1933, שופצה העיר והבניינים הישנים שוחזרו. בעקבות כך, הפכה העיר למרכז תיירותי.
בשנת 1983 הוכרזו האתר ההיסטורי הלאומי בסן חואן ומצודת סן חואן כאתר מורשת עולמית.
פדורה
לרקוד עם כוכבים
הררג
הררג (בגעז: ሃረርጌ) היה מחוז שהתקיים בדרום-מזרחה של אתיופיה. הררג היה המחוז הגדול ביותר בשטחו ובירתו הייתה העיר הרר. אוכלוסיית המחוז הייתה מוסלמית ברובה עם רוב סומלי.
האזור סופח לאימפריה האתיופית בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה שלאחר מכן הוקם מחוז הררג. תחת השלטון האיטלקי האזור היה לחלק ממחוז סומליה ומחוז הרר. בין השנים 1941–1963 המחוז כלל גם מחוז בלה.
הררג גבלה במזרחה בסומליה, בצפון מזרחה בג'יבוטי, בצפונה בוולו, בצפון מערבה בשוואה, במערבה במחוז ארסי ובדרום מערבה במחוז בלה. המחוז הכיל את אזור אוגדן הסומלי.
בשנת 1987 תחת השלטון הסוציאליסטי בוטל מחוז הררג תוך שהוא פוצל לארבעה מחוזות: מערב הררג שבירתה אסבה תפרי, מזרח הררג שבירתה הרר, דירה דאווה שבירתה דירה דאווה ואוגדן, כששני האחרונים היו למחוזות אוטונומיים.
בשנת 1995 מחוז הררג חולק על פי מפתח אתני ורוב שטחי המחוז הפכו למדינת סומלי, שטחים בצפונו שבו חיו עפרים סופח לעפר ושטחים שיושבו באורומו בחלק הצפון-מערבי סופחו לאורומיה, סביב העיר הרר הוקמה מדינת הררי והעיר דירה דאווה קיבלה מעמד של עיר עצמאית.
מתחזה
ביקור הגברת הזקנה
ביקור הגברת הזקנה (בגרמנית: Der Besuch der alten Dame) הוא מחזה מאת המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שנכתב בשפה הגרמנית, פורסם והוצג לראשונה בציריך בשנת 1956, בכיכובה של תרזה גיזה.
מחזה זה הוא טרגדיה קומית, או מחזה מוסר מקאברי, שעוסק בהשתעבדות האדם לממון, תוך ויתור על ערכים מוסריים דוגמת קדושת החיים. המחזה מדגיש את האמצעים שמאפשרים לאדם ולחברה לשנות את ערכיהם מבלי להתייסר, וכן בודק את יחסיות מושג הצדק. יש שרואים במחזה משל על הפנמת ערכי האידאולוגיה הנאצית בקרב החברה הגרמנית בתקופת השלטון הנאצי. המחזה משופע בסמלים ובסצינות גרוטסקיות.