"הרצל אמר" (הנקרא גם דוד אמר או המלך אמר) הוא משחק חברה קבוצתי. המנחה נותן לקבוצה הוראות לביצוע, אשר חלקן מתחילות בביטוי "הרצל אמר". את ההוראות המתחילות בביטוי זה יש לבצע, ואילו מכל יתר ההוראות יש להתעלם. משתתף אשר אינו ממלא אחר הוראה שפתחה ב"הרצל אמר", או משנה מהתנהגותו עקב הוראה שלא פתחה בביטוי זה, נפסל.
במדינות דוברות אנגלית, ספרדית וגרמנית מוכר המשחק כ"סיימון אמר" (בגרסה האנגלית - Simon says). במדינות דוברות צרפתית מוכר כ"ז'אק אמר" (Jacques a dit). באפריקאנס מוכר המשחק בשם "הקולונל אמר", ובסין "המורה אמר". המשחק היה נפוץ בארץ ישראל כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20, אך מקור שמו העברי אינו ברור, וככל הנראה קשור לכינוי הנפוץ של הרצל כ־"מלך היהודים".
בהשראתו פותח המשחק האלקטרוני סיימון, בו נדרש לחזור על רצף פעולות.
בתרבות.
השיר "עודד אמר" שהופיע באלבום עודד אמר! של עודד מנשה משנת 1998, עוסק במשחק זה:
הטלה (משחק)
הטלה (הטעם על ההברה הראשונה) או כדור-הטלה הוא משחק ילדים.
המשחק מצריך כדור טניס וקיר. המשתתפים עומדים בטור אל מול הקיר, במרחק של כשני מטרים ממנו. השחקן הראשון מטיל את הכדור אל הקיר תוך כדי ביצוע פעולה מסוימת: מחיאת כף, הנפת רגל והטלת הכדור מתחתיה, סיבוב במקום וכדומה. על המשחק שעומד אחריו לתפוס את הכדור.
יתר המשתתפים צריכים לחזור על הפעולה שביצע השחקן הראשון, לפי סדר העמידה. אם כל המשתתפים הצליחו בביצוע המטלה, או השחקן הראשון נכשל בתפיסת הכדור בעצמו, עובר התור לשחקן העומד מאחורי הראשון, ואילו השחקן הראשון תופס את מקומו בסוף התור. אם אחד המשתתפים נכשל בביצוע המטלה, ממשיך השחקן הראשון לכהן בתור ראשון.
שמות נוספים: ביצים (בהטעמה אשכנזית) על שם זה שלפעמים השחקנים מקבלים מן הכדור מכה בביצים
גרסאות מובנות.
שבע על הקיר.
משחק הטלת כדור טניס לקיר לשני משתתפים. במשחק שבע מטלות שונות, על שמן נקרא המשחק. בתיאור כאן מובאות 11 מטלות, אשר הצטברו כנראה במשחק במשך השנים.
המשחק כולל ביצוע מטלות תוך הכרזת שמן, ואלו הן: "לא כלום", "לא לזוז", "לא לדבר", "מחיאת כף", "כפליים" (מחיאת כף אחת לפנים ואחת מאחורי הגב), "יד ימין", "יד שמאל", "אל החזה", "שילוב אצבעות","גלגול" (של כפות היד זו סביב זו),"סיבוב" (השחקן מסתובב על עומדו).
לאחר ביצוע "קון" (סדרה מלאה של המטלות) קל, מבצעים "קונות" קשים יותר, בהם מוטלת מגבלה גורפת: איסור תזוזה, איסור דיבור וכן הלאה.
כישלון בביצוע משימה גורם להעברת הכדור לשחקן השני.
בירושלים ובפרבריה (אזור בית שמש ויישובי יהודה ושומרון השם שבע על הקיר מתייחס למשחק שבע-שש (מובא להלן).
שבע שש.
גרסה נוספת של המשחק, הנקראת שבע-שש, הייתה פופולרית מאוד בין ילדים באמצע המאה ה-20, בעיקר בתל אביב.
המשחק מתאים לכל מספר ילדים, וגם ילד יחיד יכול לשחק בו, אם כי ללא אלמנט התחרות.
מהלך המשחק.
כל שחקן בתורו לוקח את הכדור ומתייצב מול קיר פנוי. השחקן מטיל את הכדור לפי סדר קבוע:
מי שהפיל את הכדור נפסל ויוצא מן המשחק.
מי שמצליח לסיים את כל ההטלות בהצלחה בלי להפיל את הכדור מנצח.
שבע בום
שבע בום הוא משחק ילדים, משחק חברה ומשחק מיומנות דיבור.
מהלך המשחק.
המשחק מיועד לשני שחקנים ומעלה, המסודרים בסדר ויזואלי ברור, למשל סדר הישיבה. הקבוצה מונה את המספרים הטבעיים, כאשר על כל משתתף לנקוב בשמו של המספר הבא, אלא שחל איסור לבטא מספרים מסוימים: אין לבטא מספרים המכילים את הספרה שבע או מתחלקים בשבע ללא שארית. במקום לבטא מספרים אלו, יש לומר "בום". שחקן שמתבלבל יוצא מן המשחק והספירה מתחילה מחדש.
המשחק הופך בעייתי יותר, כמובן, כאשר נתקלים ברצף של מספרים המכילים את ספרה שבע, למשל התחום 70-79, בו צריך להגיד בום אחרי כל מספר.
לרוב ישנה הגבלת זמן מסוימת שמונעת מהשחקן לחשוב עמוקות לפני אמירת התשובה.
גיוון.
כאשר השחקנים כבר אינם חושבים אלא זוכרים בעל פה את המספרים הבעייתיים, ניתן לגוון את המשחק.
עשרים ואחת
משחק החיים
סבתא סורגת
סבתא סורגת הוא גרסה של משחק לולאות המהווה משחק ילדים ביתי, המיועד לשני משתתפים לפחות. המשחק מצריך לולאת חוט חזק באורך של עשרות סנטימטרים. מטרת המשחק ליצור תצורות חדשות באמצעות כריכת הלולאה על האצבעות, והעברתה בין השחקנים.
המשחק מוכר בשמות שונים בתרבויות שונות. במספר שפות המשחק נקרא "עריסת חתול" (למשל: באנגלית - Cat's cradle, בצרפתית - Berceau du chat, בפורטוגזית - Cama de gato). ברוסית המשחק נקרא Ниточка (ניטוצ'קה) - פתיל (של חוט) ובסינית 翻繩 fan sheng, "חבל מסתובב".
מהלך המשחק.
השחקן הראשון בונה את הכריכה ההתחלתית: הוא משחיל ארבע אצבעות מכל כף יד (ללא אגודל) בתוך הכריכה. הוא כורך את הלולאה שנית, סביב כל רביעיית אצבעות. באמצעות האמה של כל יד, הוא מושך את החלק הפנימי של הכריכות הנוספות, ליצירת התצורה ההתחלתית.
בשלבים הבאים, כל שחקן בונה כריכה חדשה על סמך הכריכה הקודמת. אם השחקן אינו יודע כיצד להתקדם, הוא יכול לבקש מן השחקן השני "לקחת" ממנו את הכריכה: להעתיק את הכריכה אליו, למטרות לימודיות.
במשחק זה עשויות להיווצר תצורות החוזרות על עצמן במעגל סגור, בדומה למתרחש במשחק החיים.
שקית (משחק ילדים)
שקית, או שני כלבים ועצם, הוא משחק ילדים המיועד לשתי קבוצות. הקבוצות מסודרות על שני קווים, במרחק של כעשרה מטרים זו מזו, כאשר השחקנים בכל קבוצה ממוספרים לפי מיקומם בשורה. במרכז המגרש מונחת שקית (המלאה בחומר כבד, במשקל של כמה מאות גרמים), ולידה עומד מנהל המשחק.
בכל סיבוב, מנהל המשחק קורא מספר. שני השחקנים הממוספרים במספר זה, אחד מכל קבוצה, מזנקים לעבר השקית. השחקן הראשון אשר נוגע בשקית מוגדר כבורח, והשני כרודף. ברגע שנגע הראשון בשקית, עליו לקחתה אל מעבר לקו של קבוצתו. הצליח הראשון להימלט, ניצח בסיבוב. נתפס - ניצחה הקבוצה השנייה.
במקרים בהם הראשון מגיע לשקית בהפרש גדול מן השני, המשחק מהיר ומלא פעילות. עם זאת, המשחק עלול להפוך לחסר חיים כאשר המתחרים מגיעים בערך באותו הזמן אל השקית, ונכנסים למצב יציב של חוסר מעש: ידיהם שלוחות אל השקית, אך אינן נוגעות בה. הראשון שייגע בשקית יוגדר כבורח, ומיד ייגע בו השני, מכיוון שידו מונחת מעל וממתינה.
בגרסה אחרת של המשחק, מנהל המשחק מחזיק בידו מטפחת בד, שאותה שחקני כל קבוצה ינסו להעביר לצד שלהם. הוא יכול לקרוא למספר שחקנים בו זמנית. כאשר המשחק נתקע הוא יכול להחזיר את השחקנים שבמגרש, ולנקוב במספרים חדשים.
כף יד
כף היד היא איבר זוגי הנמצא משני צדי גוף האדם, בקצה של כל יד.
מבנה כף היד.
כף היד משמשת לאחיזה, ושליטה מבוקרת באצבעות היא אחד המאפיינים של האדם. בכף היד יש חמש אצבעות, ששמותיהן: אגודל, אצבע, אמה, קמיצה וזרת. מיקומו של האגודל כאצבע נגדית לשאר האצבעות הוא המאפשר לאדם לתפוס חפצים ולהשתמש בכלים עדינים.
בראש כל האצבעות גדלות ציפורניים בחלק החיצוני של כף היד.
בפנים כף היד נראים מעין קווים החרוטים על העור, קווים אלו מסמנים את אופן התנועה של כף היד ועליהם מתבססת אמונה עתיקה שלפיה בקווים אלו טמון מידע על האדם וגורלו. פענוח הגורל לפי אמונה זו נקרא קריאה בכף היד.
תקשורת באמצעות ידיים.
שפת סימנים של חרשים היא שפה טבעית שמילותיה (כלומר - סימניה) בנויות משלושה מרכיבים הכרחיים: צורת כף היד, תנועת כף היד ומיקום כף היד ביחס לגוף.
גם בקרב השומעים קיים רפרטואר נרחב של תנועות ומחוות ידיים לשם תקשורת, בחלקו נובע משפת גוף ובחלקו נשען על מוסכמות תרבותיות. דוגמאות:
שערות בכף היד.
צדה הפנימי של כף היד הוא אזור נקי לחלוטין משערות. מצב זה הביא ליצירת הביטוי "עד שיצמחו שערות בכף היד" לתיאור אירוע שלא יתרחש לעולם. דוגמה לביטוי זה מופיעה בסיפורו של ש"י עגנון, "בלבב ימים" (עמ' תקו): "שפעם אחת היו מספרים בביאת המשיח פשט הוא את ידו ואמר, כשם שאפשר לכף ידי שיצמח עליה שער כך אפשר שיבוא המשיח. לא הספיק להחזיר את ידו עד שהעלתה שער."
בהקשר אחר, צמיחת שערות בכף היד מוצגת כעונש טבעי (דמיוני) הצפוי למי שמרבה באוננות.
החתים במקרא
החתים הם עם קדום המוזכר במקרא כאחד מעמי כנען. מחקרים ארכאולוגים מודרניים ניסו לזהות אותם כעם הודו-אירופאי שחי באזור אנטוליה והקים ממלכה ששגשגה בין 1680 ל-1180 לפנה"ס, שבהתאם לזיהוי זה מכונה כיום הממלכה החתית.
עם זאת, זיהוי זה מוטל בספק, ומהווה נושא למחלוקת בקרב החוקרים. רבים סבורים שאין כל קשר בין החתים המוזכרים במקרא לבין העם האנטולי המכונה כיום באותו השם, וכי מדובר בשני עמים שונים.
בהיסטוריוגרפיה המקראית.
לחתים, כמו עמים תנ"כיים אחרים, מקור באחד מבני נח. לוח העמים בספר בראשית מתאר את חם כסבי חת ואת כנען כאביו.
בתקופה שבין מסע אברהם ארצה ועד לירידת בני ישראל מצרימה (בין לערך 2000 עד לפני 1200 לפנה"ס) מוזכרים החִתִּים ובְנֵי־חֵת, בקשר לשני אירועים מרכזיים: קנין מערת המכפלה על ידי אברהם מידי החתים הגרים בחברון ונישואי עשיו לנשים חתיות. הפסוקים הללו מעידים על היאחזות חתית בחברון והשפעה שהגיע גם לחלקיה הדרומיים של ארץ ישראל. גבולותיה של התרבות החתית נמתחו לאורך כה רב לעיתים די רחוקות. מבחינה כרונולוגית, כיבושיו של מוּרְשִילִיש אשר הגיעו, לפי המסופר, עד לבבל, התרחשו לערך בתקופה המדוברת, בימי הממלכה החתית הקדומה.
אחר יציאת מצרים ולקראת ההתנחלות השבטית מתוארים גבולות יושבי כנען. גבולות החתים משתנים מעט, וכעת החתים מזוהים כעם השוכן באזור צפוני והררי, ונודעת חשיבות, לפחות גאוגרפית, לתואר "ארץ החתים".