תהליך זה מתרחש כאשר יש התגברות של איום כלשהו. האשליה של אבינגהאוס (אשליה אופטית) שימשה למדידת חשיבה מייחלת הפוכה, כאשר המשתתפים שצפו ביעדים השליליים המעיטו מערכם של יעדים חיוביים או נייטרליים. רגשות של פחד מביאים גם לתפיסה של האובייקט הגורם לאימה כקרוב יותר ממה שהוא במציאות. בדיוק כמו תוצאות מחקרים קודמים, שהצביעו על כך כי ככל שחפץ מסוים הוא רצוי יותר, כך הוא ייתפס כקרוב יותר. יתרה מזאת, יש אנשים שפחות נוטים לחשיבה מייחלת על סמך מצבים רגשיים או אישיותיים.
מנגנוני הבסיס.
קוגניציה.
המנגנונים הקוגניטיביים העומדים בבסיס חשיבה וראייה מייחלת לב אינם מוכרים. מכיוון שמושגים אלו עדיין מתפתחים, המחקר על המנגנונים התורמים לתופעה זו עדיין בעיצומו.
עם זאת יש כיום הצעה לכמה מנגנונים שניתן לייחס לחשיבה מייחלת: הטיית קשב, הטיית פרשנות או הטיית דיווח. לפיכך, ישנם שלושה שלבים שונים בעיבוד הקוגניטיבי בהם עלולה להתעורר חשיבה מייחלת.
ניתן לייחס את אותם המנגנונים לראייה מייחלת ולחשיבה מייחלת, מאחר ששתיהן כוללות עיבוד רמזים הקשורים בסיטואציות, כולל רמזים חזותיים. עם זאת, גם הטיית הפרשנות וגם הטיית הדיווח מתרחשות בשלבי עיבוד קוגניטיבי מודעים. מנגנון רביעי הנקרא "סט תפיסתי" יכול גם להסביר תופעה זו. מנגנון זה מציע שמצבים נפשיים או אסוציאציות המופעלות לפני שאובייקט נצפה, ינחו את מערכת הראייה בעדינות. לכן ניתן לזהות בקלות רמזים כאשר הם קשורים למצב נפשי או לאסוציאציות.
יש המשערים שראייה מייחלת נובעת מכישורים קוגניטיביים. תפקודים קוגניטיביים גבוהים יותר מסוגלים להשפיע ישירות על איך שחוויות נתפסות, במקום להשפיע רק על התפיסה ברמות עיבוד גבוהות יותר. אלו הטוענים נגד כישורים קוגניטיביים סבורים כי מערכות חישה פועלות באופן מודולרי כאשר מצבים קוגניטיביים מפעילים את השפעתם רק לאחר שהגירויים נתפסו. התופעה של ראייה מייחלת מרמזת על כישורים קוגניטיביים בחוויה התפיסתית.
ראייה מייחלת נצפתה בשלבים מוקדמים של סיווג. מחקרים המשתמשים בדמויות מעורפלות ומשחקים תחרותיים שונים, מראים נטייה זו. המודלים ההיררכיים המסורתיים של עיבוד מידע מתארים עיבוד חזותי מוקדם כרחוב חד כיווני: עיבוד חזותי מוקדם נכנס למערכות רעיוניות, אך מערכות רעיוניות אינן משפיעות על תהליכים חזותיים. נכון לעכשיו, המחקר פוסל את המודל הזה ומציע כי מידע רעיוני יכול לחדור לעיבוד חזותי מוקדם ולא רק להטות את המערכות התפיסתיות. מחקרים שנעשו על ידי כישורים רעיוניים מנצלים גירויים של זוגות בקטגוריה מושגית ומודדים את זמן התגובה כדי לקבוע אם יש לקטגוריה השפעה על עיבוד חזותי.
מעגלים עצביים.
האזורים במוח המניעים ראייה וחשיבה מייחלת קשורים לאותם אזורים העומדים בבסיס הזדהות חברתית ותגמול. מחקר בדק מבנים אלה באמצעות MRI בזמן שהמשתתפים העריכו את ההסתברויות לניצחון בסדרת משחקים של קבוצות פוטבול. לפני תחילת מחקר זה, הנחקרים הגדירו את ציוותי קבוצות ה-NFL שניתנו להם: המועדפים, הנייטרלים והפחות מועדפים. חשיבה מייחלת משויכת לתאוריה של זהות חברתית, על פיה האדם מעדיף חברים בקבוצה על פני חברים שלא שייכים בקבוצה. במקרה זה, אנשים אלה העדיפו את הקבוצה שהם הזדהו איתה ביותר.
במהלך משימות המשתייכות לתחום זה, נמצאה פעילות דיפרנציאלית בשלושה אזורים במוח: קליפת המוח הקדם-מצחית, האונה הקודקודית והאונה העורפית. פעילות דיפרנציאלית באזורים מסוימים אלו מרמזת על מצב של קשב סלקטיבי לאותות שקיבלו הנחקרים; לפיכך, ממצאים אלו של פעילות מוחית תומכים בסברה שהעיבוד הקוגניטיבי ברמה נמוכה או בנוכחותה של הטיית קשב. עם זאת, פעילות דיפרנציאלית בקליפת המוח הקדם-מצחית מעידה גם על עיבוד קוגניטיבי גבוה יותר. פעילות קליפת המוח הקדמית קשורה להעדפות המעורבות בזיהוי חברתי. כתוצאה מכך, כאשר האותות הניתנים רלוונטיים לאותו אדם, למשל קבוצת כדורגל מועדפת, קליפת המוח הקדם-מצחית מופעלת. זיהוי עצמי זה מכיל גם גורם של נהנתנות, אשר בתורו מעורר את מערכת התגמול. הפעלה דיפרנציאלית של אזורי מערכת התגמול נצפתה רק בשילוב עם הפעלת האונה העורפית. כך, הפעלת אזורי מערכת התגמול עם זיהוי עצמי יכולים להביא לתשומת לב ויזואלית.
מסלולים במערכת הראייה אשר מזינים את קליפת המוח הארובתית-מצחית, ממלאים תפקידים חשובים בתהליכים הרגישים להפרעות קוגניטיביות. גירויים העוברים עיבוד של מערכת הראייה מפעילים את קליפת המוח הארובתית-מצחית; דימות תהודה מגנטית תפקודי שימש לפיקוח על פעילות המוח בקליפת המוח הארובתית-מצחית ובאזורים הוונטרוטמפוראלי כדי לקבוע איזה מסלול יסייע לזיהוי מהיר יותר של אובייקטים. התוצאות תמכו בכך שנוירונים של מערכת הראייה ממלאים תפקיד חיוני בזיהוי אובייקטים ברזולוציה נמוכה, שכן הנוירונים מסייעים להפעלת תהליכים המספקים רמזים לניחושים ראשוניים המובילים לזיהוי מהיר יותר של האובייקטים.
תשומת הלב.
לבני אדם שדה ראייה מוגבל פיזיולוגית, ויש להפנות אותו באופן סלקטיבי לגירויים מסוימים. תהליך הקשב מאפשר לבצע את ההפנייה של תשומת הלב, שעשויה להיות אחראית לתופעת הראייה המייחלת. ציפיות, רצונות ופחדים הם גורמים שמסייעים בהפניית הקשב ותשומת הלב. כתוצאה מכך, לחוויות קוגניטיביות אלו יש אפשרות להשפיע על החוויה התפיסתית. תשומת הלב יכולה לסייע בארגון של תנועה מתוכננת ולספק מנגנון דרכו גירויים חזותיים יכולים להשפיע על ההתנהגות.
הפרעות קשב וריכוז יכולות גם הן להביא לשינויים בתפיסה החוייתית. עיוורון קשבי, בו אירועים בלתי צפויים עוברים ללא שאדם יבחין בהם, הוא סוג כזה של הפרעה. החוקרים ווייט ודייוויס, חקרו את העיוורון הקשבי על ידי כך שביקשו ממשתתפי המחקר לקבע צלב במרכז המסך. בשלב הראשון הנחקרים קיבלו במרכז הצלב סימן מספרי המציין את מספר האותיות שיופיעו על זרועות הצלב. לאחר מכן, האותיות בפועל הופיעו על זרועות הצלב. במהלך ארבעה סבבים של הניסוי, מספר האותיות התאים למספר שנרמז. בסבב החמישי של הניסוי, למחצית מהמשתתפים נרמז לצפות למספר קטן יותר של אותיות ולמחצית השנייה נרמז לצפות למספר האותיות הנכון. לאחר מכן הופיעו האותיות על המסך בליווי גירוי בלתי צפוי. המשתתפים נתבקשו לציין את האותיות שהופיעו ונשאלו האם בנוסף לאותיות הם ראו חפצים נוספים. המשתתפים שנרמז להם לצפות לפחות אותיות מהמספר האמיתי נטו יותר לעיוורון קשבי, מהמשתתפים שנרמז להם המספר האמיתי של האותיות. תוצאות אלה מצביעות על כך שיכולת הקשב מושפעת מהציפיות המוקדמות. תוצאות אלו מספקות הוכחות נוספות לכך שתהליכים קוגניטיביים מתכנסים בתהליך הבנייה התפיסתית.
פרשנות רגש.
רגשות מתפרשים לעיתים קרובות באמצעים שונים, למשל: רמזים חזותיים בפנים, שפת גוף וקונטקסט. עם זאת, הוכח כי קונטקסט ורקע תרבותי משפיעים על התפיסה הוויזואלית ועל פרשנויות לרגש. הבדלים בין-תרבותיים בעיוורון לשינוי נקשרו לסט תפיסתי, או לנטייה לקלוט סצינות חזותיות בדרך מסוימת. לדוגמה, תרבויות מזרחיות נוטות להדגיש את הרקע של אובייקט, ואילו התרבויות מערביות יש נטייה להדגיש עצמים מרכזיים בסצנה. קבוצות תפיסתיות הן גם תוצאה של העדפות אסתטיות תרבותיות. לכן, הקשר תרבותי יכול להשפיע על האופן בו אנשים מקבלים מידע מהבעות פנים שונות. לדוגמה, אנשים לבנים מערביים יתמקדו לרוב באזור שסביב העיניים, האף והפה, ואילו אסייתים יתמקדו באזור העיניים.
כאשר אנשים מרקע תרבותי שונה קיבלו סדרת פרצופים ונתבקשו למיין אותם לערימות לפי הרגש שרואים בתמונה, ההתמקדות של אנשים ממוצא אסייתי הייתה בעיקר באזור העיניים. אותה התמקדות הביאה לכך שנחקרים אלו תפסו את הבעות הפנים שאמורות היו להראות בהלה, כהבעות שמראות הפתעה ולא בהלה או פחד. כתוצאה מכך, אסוציאציות או הרגלים מסוימים שיש לאדם יכולים להוביל לסיווג שונה של הדברים. ההבדל הספציפי הזה בתפיסה הוויזואלית של הרגש מעיד ככל הנראה על מנגנון הטיה של ראייה מייחלת.
אופטימיות.
ראייה מייחלת קשורה גם להטיית האופטימיות: אנשים נוטים לצפות לתוצאות חיוביות מאירועים אף על פי שלציפיות אלו אין ביסוס משמעותי במציאות. כדי לקבוע את הקורלציה העצבית העומדת בבסיס הטיית האופטימיות, נעשה מחקר הדמיה של דימות תהודה מגנטית תפקודית. במחקר צולם מוחם של הנחקרים בזמן שהם נזכרו ברגעים אוטוביוגרפיים הקשורים לאירועי חיים ואז נתבקשו לדרג את זיכרונותיהם בכמה סולמות. לפי הדירוגים נראה כי נחקרים צפו שאירועים עתידיים יהיו חיוביים יותר מאשר אירועים חיוביים בעבר, ואת האירועים השליליים הם חוו כמרוחקים יותר בתנאי זמן ומרחב. אזורי המוח הפעילים, בהשוואה לנקודת הקיבוע, היו פיתול החגורה הקדמי והאמיגדלה הימנית. שני אזורים אלו היו פעילים פחות כשהנחקרים נתבקשו למיין אירוע שלילי בעתיד.