טיסת המבחן תוכננה לשנת 1970, ומסירת המטוסים הראשונים לשנת 1974. העלייה בעלויות הפרויקט והתנגדות של קבוצות לאיכות הסביבה הביאו לביטול הפרויקט כבר בשנת 1971, עוד בטרם נבנה אב הטיפוס הראשון.
פיתוח.
ראשיתו של הפרויקט ביוזמה משותפת של בריטניה, צרפת, ארצות הברית, וברית המועצות, בשנות ה-50 המאוחרות, לבנות מטוס נוסעים על קולי לטיסות מסחריות. בהמשך עזבו את הפרויקט ארצות הברית וברית המועצות; צרפת ובריטניה פיתחו את מטוס הקונקורד לבדן.
בשנות ה-60, כשטס הקונקורד לראשונה, חשש הממשל האמריקאי שהמטוס יביא לעידן חדש בתחום התעופה. ביוני 1963 הודיע הנשיא ג'ון קנדי כי תוכנית לבניית מטוס דומה אושרה; הממשלה מימנה 75% מעלויות הפיתוח. רשות התעופה הפדרלית האמריקאית הוציאה מכרז לפיתוח המטוס. החברות לוקהיד, נורת' אמריקן אוויאיישן, בואינג, פראט אנד ויטני, ג'נרל אלקטריק, וקרטיס רייט התמודדו במכרז, בו זכתה בשנת 1966 חברת בואינג.
הדגם אותו הציגה בואינג היה מטוס רחב גוף שיטוס במהירות שבין 2.7 ל-3 מאך, כנפי דלתא מתקפלות, בין 277 ל-300 מושבים (פי שלושה מכמות המושבים בקונקורד), סידור מושבים 2-3-2, מערכת בידור מרכזית, וחלונות 12 אינץ'.
במהלך הפיתוח נזנח העיצוב המקורי של המטוס, הכנפיים המתקפלות בוטלו משום שהצירים הענקיים הפריעו למהלך הטיסה, המנועים מוקמו באחורי הכנפיים, קיבולת הנוסעים ירדה ל-220, והמטוס איבד את צורתו הייחודית.
עם התקדמות הפרויקט, גברה ההתנגדות מצד ארגוני איכות הסביבה ובשנת 1965 יצא לאור ספר שמנה את הבעיות שיגרום המטוס, ביניהן פגיעה בשכבת האוזון בעקבות טיסות בגובה רב, וכן "בומים" על-קוליים בקרבת שדות תעופה שילחיצו ויסכנו אנשים עם בעיות לב ונשים בהריון.
בטיסות מבחן של מטוס על קולי אחר, XB-70, ליד אוקלהומה סיטי, תבעו תושבים באזור את חברת נורת' אמריקן אוויאיישן על סך של 1,284,532 דולר על נזקים ישירים למבנים וחלונות זכוכית.
מספר פוליטיקאים הובילו קמפיין נגד הממשל שמסבסד פיתוח של מטוס מסחרי במפעל פרטי.
במרץ 1971, למרות תמיכתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בפרויקט, דחה הסנאט האמריקאי את המימון הממשלתי. התומכים בפרויקט חששו שביטול הפרויקט יחד עם מלחמת וייטנאם יובילו לאבטלה המונית.
באותה תקופה היו לבואינג 115 הזמנות למטוס, בעוד שלקונקורד היו 74 הזמנות. הפרויקט בוטל עוד לפני שהושלמו שני אבות הטיפוס שלו. בעקבות ביטול הפרויקט, בואינג פיטרה יותר מ-60,000 עובדים, ובשלט חוצות בסיאטל (העיר בה היו ממוקמים משרדיה הראשיים של בואינג) נכתב: "האחרון שיעזוב את סיאטל - שיכבה את האור".
שרת (מקצוע)
שרת או (נקרא גם: אב בית או איש תחזוקה) הוא מקצוע הכולל תחזוקה כללית של מבנה, כדוגמת בית חולים, בית ספר, בניין משרדים, בניין דירות ועוד. שרתים אחראים לרוב על הניקיון, התחזוקה ולעיתים אף על האבטחה.
מטלות המקצוע.
עבודות השרת כוללות לרוב את המטלות הבאות או השגחה על ביצוע עבודות אלו:
ישיבת שילה
ישיבת שילה, היא ישיבת הסדר הנמצאת ביישוב שילה בבנימין. הישיבה הוקמה בשנת תשל"ט (1979) ולומדים בה כמאה תלמידים ואברכים. בעבר עמד בראשה הרב מיכאל ברום, המשמש כיום כנשיא הישיבה. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב אביב גמליאל.
היסטוריה.
הרב מיכאל ברום מונה לראש הישיבה כמה שנים לאחר הקמתה ושימש בתפקיד במשך כ-30 שנה. בין השנים תש"מ-תשמ"ב עמד בראשות הישיבה הרב משה דימנטמן. גם הרב יעקב חרל"פ שימש בתפקיד לתקופה קצרה. בשנת תשס"ו מונה לראש הישיבה הרב אהרן הראל. הוא פרש בשנת תש"ע. בשנת תשע"ד התמנה לראש הישיבה הרב נתנאל עובד, רב היישוב קריית נטפים. הרב נתנאל והרב אביב גמליאל, שניהם בוגרי הישיבה, הביאו אליה קבוצת תלמידים מישיבת היכל אליהו. לאחר מכן עזב הרב עובד.
בשנת 1996 הונחה אבן הפנה לבית המדרש של הישיבה בתרומת יוסף יצחק גוטניק, בתכנון האדריכל ישעיהו אילן. בית המדרש נבנה אך לא הושלם ונותר ריק, כיוון שבמהלך בנייתו פחת מספר התלמידים. המבנה נמכר למועצה האזורית מטה בנימין.
מאפייני הישיבה.
בישיבה ישנו דגש על הלימוד ההלכתי בסדר בוקר בשיטת אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא. בעבר הדגישה הישיבה את תורת הרב קוק. תחת הרב גמליאל מודגשת יותר תורת החסידות ובפרט חסידות חב"ד ועבודת הנפש לפי ספר התניא, לצד תורת הרב קוק.
הישיבה מוציאה מדי כמה שנים ספר ובו מאמרים פרי עטם של בחורי ורבני הישיבה, בשם "קטורת שילה".
תלמידי הישיבה מתגייסים לצה"ל במסגרת ה"הסדר". הישיבה מוציאה עלון דו-שבועי בשם "ניחוח הקטורת" (נקרא בעבר "פ"שילה"), אשר מופץ בקרב חייליה המשרתים בשירות פעיל בצה"ל.
בישיבה כולל אברכים המונה כ-25 אברכים, בראשות הרב גבריאל גבאי. רובם לומדים למבחני ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל. בישיבה גם מכון הוראה שהוא שלוחה של מכללת מורשת יעקב.
מט&quot;י
מט"י – מרכז לטיפוח יזמות עסקית הוא קבוצה של עמותות העוסקות בסיוע וקידום יזמות לעסקים קטנים ובינוניים, ומיזמי סטארט אפ טכנולוגיים. למט"י כ-25 סניפים הממוקמים באזורים שונים בישראל ופועלים לקידום עסקים באזורם. הקבוצה פועלת מתחילת שנות ה-90.
מטרת מט"י היא לסייע בהפיכת רעיון, למיזם או לעסק, תוך כדי מתן שירותי ייעוץ ותכנון עסקי לעסקים בכל הענפים.
במט"י מאגרי מידע, ניסיון רב בזיהוי יוזמות עסקיות בעלות פוטנציאל כלכלי, טיפוח יזמות, השתתפות בתהליכי הפיתוח העסקי של היוזמות.
בעקבות רפורמה שנערכה הפסיקו מרכזי המט"י לקבל מימון ממשרד הכלכלה, שהחליט להפעיל במקומם מוקדי שטח הנקראים "מעוף לעסקים".
מפיק קולנוע
גט&quot;י
אשוויילר
אשוויילר (בגרמנית Eschweiler) היא עיר בנפת אאכן, נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה קרבת גבולה עם הולנד ובלגיה. העיר ממוקמת כ-15 ק"מ ממזרח לאאכן ו-50 ק"מ ממערב לקלן, על נהר האינדה (Inde).
היסטוריה.
היישוב מוזכר לראשונה ב-828 בכתביו של איינהרד, הביוגרף של קרל הגדול, והאזכור הראשון של כריית פחם באזור הוא מ-1394. אשוויילר היוותה חלק מדוכסות יוליך מאמצע המאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-18. ב-1642 היא נכבשה ונבזזה במהלך מלחמת 30 השנים, וב-1678 כמעט ונהרסה לחלוטין על ידי כוחותיו של המלך הצרפתי לואי ה-14. ב-1756 ניזוקה העיר ברעידת אדמה שפגעה באזור. ב-1794 סופחה לצרפת והייתה בשטחה עד שהועבר לשליטת פרוסיה בעקבות קונגרס וינה משנת 1815. העיר נפגעה קשות ב-1944 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
יהודים באשוויילר.
וילהלם הרביעי הגרף של דוכסות יוליך, שאשוויילר השתייכה אליה, נתן ב-1226 היתר ליהודים להתיישב בדוכסות. אולם אין מסמכים המעידים כי יהודים אכן התיישבו במקום. במאה ה-18 התגוררו משפחות יהודיות בעיירה וייסוויילר (Weisweiler), המהווה כיום רובע של אשוויילר, זאת תחת חסות הגרפים של הצפלד (Hatzfeld). הקהילה הקימה בית כנסת ב-1760 ובית ספר ב-1844. ב-1933, ערב עליית הנאצים לשלטון, חיו במקום 107 יהודים, רק מעטים מהם הצליחו להינצל מההשמדה.
אתרים בעיר.
בכנסיית St. Peter und Paul בעיר מוצגת פייטה משנת 1360 לערך. בעיר ישנן מספר טירות, ובהן טירת אשוויילר שבה שלושה מגדלים מהמאה ה-13.
מבטל כיסו של חברו
משבר פיננסי באסיה (1997)
חיים קרישפין
חיים קְרִישְׂפִּין (נכתב לעיתים קריספין; Krispin; 22 בספטמבר 1905 – 27 באוגוסט 1963) היה פעיל ציבור בתקופת היישוב והמדינה, חבר הוועד הלאומי ומראשי יהדות בולגריה בישראל.
תולדותיו.
קרישפין נולד בעיר רוֹסְצ'וּק (רוסה) שבנסיכות בולגריה. למד בבית ספר עברי עממי ולאחריו בגימנסיה עברית, והיה חבר תנועות הנוער "מכבי" ו"השומר הצעיר". בגיל צעיר החל לפעול גם בהסתדרות לשפה ולתרבות העברית. למד שנתיים בסמינר למורים בעברית, הוכשר כמורה, ועבד מספר שנים בהוראה עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1932.
בשנים הראשונות להיותו בארץ עבד בבניין והיה חבר קיבוץ ג'. בשנת 1936 היה בין מייסדי ומנהיגי המושב השיתופי כפר חיטים. היה חבר הנהלת חברת בנים לגבולם. החל בפעילות ציבורית והיה מיוזמי תוכנית "בנים לגבולם" לעידוד עלייה. בשנת 1942 נבחר לוועד הפועל של תנועת המושבים. באפריל 1943 היה ברשימת הצירים של מפא"י לוועידה הרביעית של קופת חולים. כפעיל במפא"י נבחר לחבר באספת הנבחרים הרביעית ולחבר הוועד הלאומי.
בארגון "ההגנה" ובמהלך מלחמת העצמאות במסגרת צה"ל עבד במחלקת התקציב. לאחר המלחמה עבד במחלקה להתיישבות של חיילים משוחררים ולשיקום נכי המלחמה. פעילותו הציבורית נמשכה כציר לקונגרסים ציוניים, חבר מועצת "תנובה", יציאה בשליחות המגבית לדרום אמריקה, פעילות בתנועת "מן העיר אל הכפר" ופעילות ענפה בתחום העלייה ויהדות בולגריה במסגרת מרכז מפא"י וב"איחוד עולי בולגריה". בשנת 1960 היה יושב ראש ועדת השקל הארצית.
בדצמבר 1965 נחנך בית עם אזורי בכפר חיטים שנקרא על שמו.
גירוש היהודים מפריז (1942)
גירוש היהודים מפריז (מכונה גם: מצוד ולודרום ד'איבר ובקיצור: מצוד ול ד'איבר, בצרפתית: Rafle du Vélodrome d'Hiver מילולית "ולודרום החורף") התבצע ב-16 וב-17 ביולי 1942 על ידי משטרת צרפת של וישי על פי הוראות הנאצים, תחת שם הקוד "מבצע רוח האביב". מטרת המצוד הייתה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בצרפת הכבושה. 13,152 קורבנות נאספו ורוכזו במתחם "ולודרום ד'איבר" בפריז, ולאחר מכן נשלחו למחנה דראנסי הסמוך ולמקומות נוספים, לקראת שילוחם למחנות ההשמדה.
תכנון המצוד.