לפי סיפור אחד, אוריון הכריז על עצמו כצייד הגדול ביותר בתבל. הרה, אשת זאוס, שמעה זאת והחליטה להמיתו. לצורך כך היא משלחת את העקרב לרצחו, ואוריון אכן נעקץ למוות על ידי העקרב. רחמיו של זאוס נכמרו על אוריון, והוא מחליט לשימו בכיפת השמיים. הרה, מצדה, שמה בשמים את העקרב, כקבוצת הכוכבים עקרב, אך עומדת בתנאי שמציב זאוס, והוא ששני היריבים לא ייפגשו לעולם. ובאמת, כאשר אחת משתי קבוצות הכוכבים הללו זורחת, השנייה כבר שקעה - וכך שני היריבים לעולם אינם נפגשים.
סיפור אחר מספר שהאלה ארטמיס התאהבה באוריון עד כדי כך שהיא שכחה מחובותיה כאלת הירח. אפולו, אחיה, לא אהב זאת ולכן החליט לעשות מעשה. הוא גרם לה לשלוח את אחד מחציה נושאי-המוות אל אוריון מבלי שתדע. אוריון מת, ולאחר שנודע לה הדבר, ארטמיס העבירה אותו לשמים.
ייתכן שבמקרה זה שם מערכת הכוכבים קדם לאגדה, משום שהוצע ששם מערכת אוריון בא מאורו-אנא האכדי, ושהאגדה נבעה ממיקום המערכת בכיפת השמיים.
לפי מספר מקורות קבוצת אוריון מורכבת למעשה משלושה גופים בעלי שלוש זרועות, שתי רגליים מסועפות ואחת מרכזית וקטנה, ושלושה גופים תחומים במותניים. יחד עם גופים נוספים במזל מאזניים (שביל החלב, קבוצות הכוכבים ג'ירף, לינקס, תאומים, כלב גדול ועגלון), ייתכן שזהו מוצא האגדה על גריאון, שמהווה את אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
המסתכל בשמיים יוכל לראות את החגורה כחגורתו של אוריון, מצפון לחגורה 2 כוכבים אשר הם כתפיו של אוריון ומעליהם משולש אשר הוא ראשו. מדרום לחגורה 2 כוכבים אשר הם רגליו של אוריון וביניהם כת הקשת שלו אשר מסומנת ב-3 כוכבים. ממזרח לכתפו הימנית של אוריון מס' כוכבים היוצרים קשת. הקשת מכוונת אל פר.
נמק
נֶמֶק (בלועזית: גַּנְגְּרֵנָה, Gangrene. בשלב החמור יותר והמסוכן, הוא מכונה בעברית מַק), הוא מוות נרחב של רקמות בגוף כתוצאה מזיהום או חוסר חמצן.
נמקים שכיחים בקצוות הגוף, ובעיקר בגפיים. נמק יכול להיגרם כתוצאה:
נמק עלול להוות סכנת חיים. תאי הגוף מקבלים באופן שגרתי אותות מתאים סמוכים ברקמה, אותות המעודדים אותם להמשיך במחזור התא ובפעילות המטבולית השוטפת. כשתאים רבים מתים הם מפסיקים לשלוח אותות לתאים הסמוכים, וכך מתפשט הנמק - לעיתים במהירות רבה.
עד לאחרונה לא ניתן היה לטפל בנמקים. הפתרון ההכרחי היה (ועדיין, במרבית המקרים) להיפטר מהרקמה הנמקה. דבר זה מתבצע באמצעות:
במקרה של זיהום חיידקים, טיפול מסיבי באנטיביוטיקה יכול לשפר את המצב.
שיטות חדשות לטיפול בנמקים מתמקדות בשחזור כירורגי-פלסטי של האיבר הפגוע, ובמיוחד בשחזור כלי הדם שנהרסו.
חיידקים מסוימים, במיוחד מינים מסוימים בסוגים "Streptococcus" ו-"Staphylococcus", המכונים לעיתים "חיידקים טורפים", מסוגלים לגרום לזיהומים נרחבים הגורמים לנמק. זיהומים אלו ידועים בהתפשטותם המהירה, המגיעה ל-3 ס"מ בשעה. שיעור התמותה עומד על כ-20%. כשהזיהום לא מטופל, המוות ודאי (שיעור תמותה של 100%).
גנגרינה
אולם (עיר)
אוּלְם (בגרמנית: Ulm) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
אולם שוכנת בין שטוטגרט ומינכן (100 ק"מ מהראשונה ו-130 ק"מ מהשנייה). העיר שוכנת על הגבול בין באדן-וירטמברג לבוואריה. את הגבול מהווה נהר הדנובה, שלגדותיו שוכנת העיר. מעבר לנהר שוכנת העיר נוי-אולם (אולם החדשה), השייכת לבוואריה. נכון לסוף 2017 מונה אוכלוסיית העיר 125,596 נפש.
באולם אוניברסיטה קטנה, אשר נוסדה ב-1967; לומדים בה כ-7,000 סטודנטים. כ-18% מתושבי אולם אינם גרמנים; רוב הזרים הם טורקים.
היסטוריה של העיר.
מסביב לעיר אוּלם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים ליישוב עתיק ביותר, שתוארכו כ-7,000 לפני זמננו. בעיר עצמה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית.
אוֹלם מוזכרת לראשונה בשנת 854 לספירה, ובשנת 1164 הוכרזה כעיר, על ידי פרידריך ברברוסה. העיר שגשגה במאה ה-16 וה-17, בעיקר בזכות יצוא של טקסטיל באיכות גבוהה. באותן שנים פרחה גם האמנות בעיר, בעיקר בתחומי הציור והפיסול.
בימי מלחמות הקואליציה האנטי צרפתית השלישית כיתר נפוליאון צבא אוסטרי גדול בסביבות אולם והשמידו (ראו קרב אולם).
באולם נולד ב-1879 אחד הגרמנים והמדענים הידועים ביותר בכל הזמנים - הפיזיקאי היהודי אלברט איינשטיין. בית הולדתו אינו קיים עוד, ובמקומו הוצבה אנדרטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בדצמבר 1944, הופצצה אולם על ידי בנות הברית ו- 81% אחוז מהמבנים בה נהרסו. לאחר תום המלחמה שוקמה העיר. עקב כך, הבניה בעיר מאופיינת בבניה מודרנית, שבה משולבים שרידים רבים ומגוונים של מבנים עתיקים.
המינסטר של אולם.
אולם היא מקום משכנה של הכנסייה הגבוהה ביותר בעולם, המינסטר של אולם (Ulmer Münster). גובה הצריח הוא 161.53 מטרים, רק מטרים ספורים יותר מגובהה של הקתדרלה של קלן (זאת נחשבת לכנסייה הגדולה ביותר בגרמניה; המינסטר של אולם נמצאת במקום השני). המינסטר של אולם מפורסמת לא רק בגודלה הרב אלא גם בעושר יצירות האמנות שבתוכה.
הקהילה היהודית.
העדות הראשונה להימצאם של יהודים בעיר היא מ-1241 בה מדווח על מיסים ששולמו על ידם, אולם ההערכה היא כי היהודים הראשונים הגיעו לעיר הרבה לפני כן. מצבות בבית הקברות מהשנים 1243 ועד 1491 מעידות על רציפות התיישבות יהודית במקום. בפרק זמן זה ידוע שרבים מהיהודים עסקו במתן הלוואות. בפרעות המוות השחור שנערכו ב-1349 נבזז הרובע היהודי בעיר וחלקים ממנו נהרסו אך הקהילה התאוששה חיש מהר. במאה ה-15 בעת שחשיבות העיר גדלה, גבר לחץ המיסים על היהודים וב-1499 הם נצטוו לעזוב את העיר בתוך חמישה חודשים. מדיניות זו שנקראה Judenfreiheit נאכפה במשך 200 שנה ורק ב-1712 הורשו יהודים לחזור ולסחור בשוק הבקר המקומי ורק בסוף אותה מאה הורשו יהודים לחזור ולהתגורר בעיר.
מ-13 נפש ב-1814, גדלה הקהילה ל-667 נפש ב-1886 אך מאז דעכה באטיות. ב-1873 הוקם בעיר בית כנסת וב-1885 בית עלמין. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי בתי מלאכה והיו מבוססים כלכלית. במהלך השלטון הנאצי פחתה האוכלוסייה היהודית בעיר מ-530 נפש ב-1933 ל-162 נפש באוגוסט 1939. בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של אולם ויהודים רבים הוכו. מתוך 116 יהודי אולם שגורשו למחנות (45 מהם לטרזיינשטט) רק ארבעה שרדו. ב-1958 הוקם ציון במקום בו עמד בית הכנסת שנשרף וב-1988 הועמד במקום ציון גדול יותר. עם תום מלחמת העולם השנייה הוקם באולם מחנה עקורים בו התגוררו יהודים משארית הפלטה. ב-1968 היו כ-25 יהודים בעיר.
בשנת 2000 הוקמה בעיר קהילה יהודית שהיא סניף של הקהילה של וירטמברג המצויה בשטוטגרט בשיתוף פעולה עם חסידות חב"ד. מאז מכהן הרב שניאור זלמן טרבניק כרב העיר. ב-2004 מנתה הקהילה כ-450 נפש; רובם מהגרים מחבר המדינות בשנות ה-90. בשנת 2012 נחנך במרכז העיר בית כנסת, מרכז קהילתי, מקווה טהרה וגן ילדים. האירוע היה בנוכחות נשיא גרמניה יואכים גאוק.
יצחק דוד גרוסמן
הרב יצחק דוד גרוסמן (נולד בי"ט באלול ה'תש"ו, 15 בספטמבר 1946) הוא רבה של מגדל העמק וחבר מועצת הרבנות הראשית, מייסד ונשיא רשת מוסדות החינוך "מגדל אור" והעומד בראש "מפעלות הרב גרוסמן". עיקר עיסוקו הוא בקירוב לבבות וחינוך נוער בסיכון, רווחה ונושאים חברתיים. עקב פעילותו הוענקו לו: פרס ישראל למפעל חיים לשנת תשס"ד (2004), אות עיטור הנשיא, מגן הסובלנות, פרסים ואותות נוספים.
קורות חייו.
נולד בירושלים לגוטא פערל והרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד ליובאוויטש בלוד ובכפר חב"ד ופינסק קרלין. בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ובהמשך, בישיבת סלבודקה שבבני ברק ובישיבת תומכי תמימים בלוד. בשנת תשכ"ו (1966) הוסמך לרבנות, בתשכ"ז 1967 התחתן עם אסתר בת הרב דוב בעריש רוזנברג משפיע בשיכון חב"ד לוד, ב-תשכ"ח 1968 עבר לגור במגדל העמק, בשליחותו של האדמו"ר מלעלוב רבי משה מרדכי בידרמן, ויחד עם בנו הרב אברהם שלמה בידרמן (לימים האדמו"ר מלעלוב), החלו בפעילות חינוכית ותורנית ענפה.
בסיוון תש"ל 1970 התמנה לרב העיר מגדל העמק.
בשנים אלו פעל בקרב הצעירים שהתדרדרו לפשע וסמים והיה נכנס אליהם לדיסקוטקים ומועדונים ומבקרם בבתי הסוהר וכמו כן פעל לפתוח בתוך שירות בתי הסוהר אגף דתי, שבו האסירים יוכלו לעבוד על צמיחתם האישית והשיקום שלהם, באותה תקופה הרב גרוסמן היה מכונה "רב הדיסקוטקים" ו"רב האסירים"
בשנת -תשל"ב 1972 החל להקים את רשת מוסדות החינוך "מגדל אור", ללימוד תורה והשכלה באזורי מצוקה. 18 חניכים היו במחזור הראשון ועם השנים היא גדלה במהירות, ומונה כיום אלפי חניכים.
בשנת 1978, אלול תשל"ח פתח בתוך מסגרת "מגדל אור" את ישיבת "תומכי תמימים" (אחד מסניפי רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש) בעיר בראשותו של אביו הרב ישראל גרוסמן, שהיה ראש ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, עד שמסר את ראשות הישיבה לרב יצחק גולדברג, היום היא מנוהלת עצמאית ממוסדות "מגדל אור", ולומדים בה מאות תלמידים, בראשות הרב יצחק גולדברג ותחת ניהולו של הרב לוי וילימובסקי.
בין השנים תשנ"א-תשנ"ה 1991–1995, הרב גרוסמן פעל גם בקליטת עלייה, ותרם להבאת היהודים העולים מברית המועצות לשעבר והעולים מאתיופיה, מצרפת ומתימן וקלט עולים במוסדות החינוך שהקים. בין יתר פעילותו בתחום קליטת העלייה, הקים במגדל העמק מדרשה לבנים בשם מדרשת הגליל, וכן אולפנה לבנות ומקום הנותן השכלה גבוהה לנוער עולה מברית המועצות, ובית ספר יסודי בשם מחשבה. רשת החינוך שהקים פעילה אף מחוץ לגבולות ישראל, ולה סניפים בפטרבורג ובמוסקבה.
ב-תשס"ב 2002, הרב גרוסמן הקים במגדל העמק, תיכון בית יעקב לבנות, בשם "שלהבת".