דמעותיה המרות של פטרה פון קאנט (בגרמנית: Die bitteren Tränen der Petra von Kant) הוא סרט גרמני משנת 1972, בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר, המבוסס על מחזה פרי עטו. לסרט לוהקו נשים בלבד, ועלילתו מתרחשת בביתה של הדמות הראשית, פטרה פון קאנט. הסרט עוקב אחרי ההתפתחויות והשינויים במערכות יחסיה עם נשים אחרות. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-22.
עלילה.
פטרה פון קאנט היא מעצבת אופנה ידועה, מברמן. הסרט מתרחש כמעט כולו בחדר השינה שבביתה. פטרה הייתה נשואה פעמיים, ונישואיה הסתיימו במוות או בגירושים. בעלה הראשון, פייר, היה אהבתה הגדולה, והוא נהרג בתאונת דרכים בזמן שפטרה הייתה בהריון. נישואיה עם בעלה השני נגמרו במרירות הדדית. פטרה חיה עם מעצבת אחרת, מרלן, ומתייחסת אליה באופן סדיסטי, כאל שפחה.
בפתיחת הסרט, מרלן מעירה את פטרה, ועוזרת לה להתלבש. פטרה מדברת עם אמה בטלפון, בזמן שהיא ממשיכה לדרוש שירותים ממרלן, כולל שתרקוד עבורה ריקוד מפתה. פטרה מזמינה אליה אורחים, אותם מרלן מאחרת. בין האורחים, קארין, שהגיעה לאחרונה מאוסטרליה. פטרה מייד נמשכת אליה, ומזמינה אותה לבוא לחיות אצלה כדי ללמוד לדגמן. השתיים מתאהבות, אך אי התיאום ביניהן ניכר מהר מאוד. הרקעים המשפחתיים שלהן שונים מאוד - לקארין סיפור משפחתי טרגי, בעוד לפטרה הייתה ילדות מאושרת.
קארין מספרת לפטרה שהשאירה את בעלה בסידני, ומתכוונת להתגרש ממנו. אך לאחר זמן קצר מתברר שהם נשארו בקשר, והוא הגיע לציריך. קארין רוצה לנסוע אליו, ומבקשת מפטרה לממן לה את הנסיעה. פטרה נותנת לה יותר כסף מאשר בקשה, ומשתכרת.
ביום הולדתה, פטרה שותה לשוכרה, ומחכה לטלפון מקארין. בת דודה, סידוני, מגיעה לביקור ומספרת לה שקארין נמצאת בברמן. בידיה מתנת יום הולדת, בובה קטנה עם שיער בלונדיני, כמו של קארין. פטרה שופכת את כעסה על אימה, ולרי, ובפרץ זעם שוברת את הכלים שמרלן הכניסה לחדר להגיש בהם כיבוד לאורחות. היא טוענת שיש לה זכות לשבור כל מה שהיא קנתה, ושהרגשות שלה כלפי קארין אינם שיגעון חולף, אלא אהבת אמת. ולרי, שעד כה לא הייתה מודעת לקיומה של קארין, נמצאת בהלם מהמחשבה שבתה מאוהבת באישה.
מאוחר יותר, פטרה שוכבת על מיטתה ומתפייסת עם ולרי. היא מודה שרצתה להחזיק בקארין ולא באמת לאהוב אותה. קארין מתקשרת מפריז ורומזת לפטרה ששתיהן יוכלו שוב להיות ביחד. פטרה אומרת למרלן שיש לה הרבה על מה להתנצל בפניה, אך מרלן - אשר הגשימה את הפנטזיות המזוכיסטיות שלה דרך פטרה - אורזת מזוודה, לוקחת את הבובה, ועוזבת.
עיבוד לאופרה.
המחזה, בגרסת התרגום לאנגלית של דניס קלנדרה, עובד לאופרה על ידי ג'רלד בארי. הופעות הבכורה של האופרה היו בדבלין ולונדון ב-2005.
המרכז לתקשורת בינלאומית CIC
יהושע ביצור
יהושע ביצור (14 בינואר 1926 - 1 ביולי 1988) היה עיתונאי ופובליציסט, כתב וראש מערכת "מעריב" בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בווינה, מוצא משפחתו מפולין ורומניה. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל עם הוריו ולמד בגימנסיה גאולה בתל אביב. לאחר סיום לימודיו שירת בנוטרות (תחת פיקודו של משה דיין) ובמשטרת היישובים העבריים. ב-1947 יצא ללימודים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובקורס לעיתונות של קולג' אוניברסיטת קולומביה. עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל שב וחויל לצה"ל עם ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות. ב-1950 שוחרר ולמד באוניברסיטה העברית גאוגרפיה, היסטוריה ויחסים בינלאומיים. במקביל למד בבית המדרש למורים בית הכרם, שם הכיר את רעייתו צביה. ב-1954 הציע לו עורך מעריב, עזריאל קרליבך, לקבל על עצמו את משרת כתב העיתון הצעיר בדרום הארץ, לפני שקיבל תואר אקדמי. אחת ממשימותיו הראשונות הייתה סיקור טבח מעלה עקרבים וחגיגות חמש השנים לשחרור אילת, בהן ראיין את דוד בן-גוריון. כן עקב מקרוב אחר העלייה ההמונית ומפעלי ההתיישבות בנגב ובחבל לכיש, מהן שיגר כתבות אנושיות וסיקורים נוקבים.
ב-1956, לאחר מותו של קרליבך, החליף ביצור את כתבו הפרלמנטרי של העיתון, שלום רוזנפלד, שמונה למשרת סגן עורך. מאז סיקר ביצור במשך שנים ארוכות את פעילות הכנסת כסופר הפרלמנטרי של מעריב. בשל נוכחותו הקבועה במשכן כינו אותו גבריאל שטרסמן ויוסף אחימאיר "חבר הכנסת ה-121". בנוסף, שיקף ביצור את הווי חיי העיר ירושלים החצויה בכתבות שהאירו פנים שונות, שפורסמו במדורו "חולין בעיר הקודש". ב-1962 קיבל את פרס ירושלים לעיתונות על שם גרשון אגרון. ב-1966 כיהן כשנה ככתב עיתונו בלונדון ולאחר שסיים את תפקידו שב לירושלים. בשנת 1975 קיבל את פרס סביסלוצקי על עבודה עיתונאית פרלמנטרית. ב-1979 מונה לראש מערכת העיתון בירושלים. במקביל לדיווח אובייקטיבי מפעילות הכנסת ומשרדי הממשלה, הביע בטוריו הפובליציסטיים את תפיסת עולמו הרוויזיוניסטית.
על שמו רחוב בירושלים, בשכונת גבעת משואה.
שטף הצפה
מוסידורה
ז'אן רוק (בצרפתית Jeanne Roques; 23 בפברואר 1889 - 11 בדצמבר 1957) המוכרת בעיקר בשם הבמה שלה מוסידורה (ביוונית: "מתנת המוזות"), הייתה שחקנית, במאית ותסריטאית צרפתייה.
חייה המוקדמים.
מוסידורה נולדה בפריז בשנת 1889. אמה הייתה פעילה פמיניסטית, ואביה סוציאליסט. היא החלה לעסוק באמנות בגיל צעיר. בגיל 15 כתבה את הרומן הראשון שלה, ובגיל 16 אימצה את שם הבמה שלה מתוך הספר "Fortunio" של תאופיל גוטייה, ושיחקה במחזה שכתבה חברתה הטובה, הסופרת קולט.
קריירה קולנועית.
מוסידורה החלה את הקריירה הקולנועית שלה כבר בימיו הראשונים של הקולנוע הצרפתי. הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בסרט Les miseres de l'aiguille של הבמאי רפאל קלאמור בינואר 1914. היא המשיכה בשיתוף פעולה עם הבמאי הצרפתי לואי פוייד ובשנת 1915 החלה לשחק בסדרת הסרטים המצליחה שלו "הערפדים" בתור זמרת הקברט אירמה ופ, ובהמשך כיכבה בסדרת הסרטים Judex.
מבקרים רבים שיבחו את "הערפדים" ואת "Judex" והכריזו עליהם כעל ראשית קולנוע האוונגרד. מוסידורה נחשבת לאחת מדמויות הואמפ הבולטות, והיא השפיעה על דמויות ואמפ רבות נוספות, ביניהן על דמותה של תידה בארה.
מלבד משחק, מוסידורה כתבה הפיקה וביימה סרטים רבים. מסוף שנות העשרה ועד תחילת שנות העשרים ביימה מוסידורה עשרה סרטים, כולם אבדו פרט לשניים: Soleil et Ombre משנת 1922 ו-La Terre des Taureaux משנת 1924, שניהם צולמו בספרד.
אחרית ימיה.
לאחר שקריירת המשחק שלה דעכה, התמקדה מוסידורה בכתיבה ובהפקה. סרטה האחרון, La Magique Image, יצא בשנת 1950 והיה סרט מחווה ללואי פוייד. מוסידורה נפטרה בפריז בשנת 1957 ונקברה בבית הקברות בבואה-לה-רואה.
הגביע היווני בכדורגל
הגביע היווני (ביוונית: Κύπελλο Ελλάδος Ποδοσφαίρου) הוא מפעל כדורגל יווני בשיטת גביע שנוסד בשנת 1931 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל היוונית. חברת ההימורים היוונית אופאפ מעניקה את חסותה למפעל, שנקרא לעיתים על שם החברה: גביע הכדורגל אופאפ.
החל משנת 2009, גמר הגביע נערך מדי שנה באצטדיון האולימפי באתונה, למעט משחק הגמר בשנת 2017, אשר נערך בעיר וולוס.
היסטוריה.
בטרם ייסודה של התאחדות הכדורגל היוונית, בין השנים 1908–1918, אורגנו מספר טורנירי גביע, בין היתר על ידי ההתאחדות האולימפית ביוון. המפעל נוסד רשמית תחת התאחדות הכדורגל בשנת 1931.
בשנותיו הראשונות, לא חלה חובת השתתפות במפעל, והקבוצות שנרשמו הוגרלו לשחק האחת מול השנייה. עם קביעת חובת ההשתתפות, שונתה גם שיטת ההגרלה, והקבוצות הוגרלו בזוגות לצמד משחקים (בשיטת בית-חוץ) עד ההעפלה לגמר. בשנות ה-90 שונתה השיטה פעם נוספת, ונוסדה שיטת בתים בשלבי המוקדמות למפעל, כשהראשונות בכל בית הוגרלו לצמד משחקי בית-חוץ עד לגמר המפעל.
במהלך השנים נקבעו שינויים נוספים בשיטת ההכרעה. עד לשנת 1964, בהיעדר בעיטות הכרעה, קבוצות אשר נפרדו בשוויון לאחר הארכה, שיחקו ביניהן משחק חוזר. בשנה זו, לאחר שמשחק חצי הגמר בין אולימפיאקוס (כדורגל) לפנאתינייקוס הסתיים בשוויון 1-1, פרצו אוהדי שתי הקבוצות למגרש והביאו להפסקתו. האוהדים האמינו כי תוצאת המשחק הייתה מכורה מראש, ונקבעה כדי שיתקיים משחק חוזר מסיבות כלכליות. בעקבות כך, עונה אחר כך בוטל חוק המשחק החוזר ונקבע כי במידה של שוויון, העולה לשלב הבא תיקבע בהטלת מטבע. בשנת 1969, עם יישום שיטת בעיטות ההכרעה, שונה החוק בשנית, ושיטה זו החליפה את שיטת הטלת המטבע.
עד לשנת 1971, כל הקבוצות במדינה, חובבניות ומקצועניות כאחד, הוגרלו למפעל לפי מחוזות, מה שגרם לא פעם להגרלות של קבוצה מקצוענית הנחשבת חזקה, לבין קבוצה חובבנית השכנה לה. עקב כך התרחשו מפגשים רבים בעלי תוצאות גבוהות מהממוצע, כמו ניצחונה של אפולון אתונה על פאו ניאס מילנדיאס החובבנית בתוצאה 23-0, במהלך טורניר הגביע בשנת 1959. ניצחון זה נשמר כתוצאת השיא בכל הזמנים בגביע היווני. החל משנת 1971, רק קבוצות שלוש הליגות הבכירות ביוון משחקות במסגרת הגביע, כשהקבוצות מהליגות הנמוכות משחקות בטורניר הגביע לקבוצות חובבניות.
הזוכה הראשונה בגביע היווני הייתה א.א.ק. אתונה שגברה על אריס סלוניקי בתוצאה 5-3, במשחק הגמר הראשון שנערך ב-8 בנובמבר 1931.
שלבי המפעל.
השיטה הנוכחית הונהגה בשנת 2005, ומיושמת עד היום, להוציא שתי עונות (, ).
המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא). כל סיבוב משוחק במשחק אחד, למעט סיבובי רבע הגמר וחצי הגמר המשוחקים בשני משחקים (בשיטת בית-חוץ). במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין.