נטורפילוסופיה (בגרמנית: Naturphilosophie; הלחם בסיסים של "נטורל" ו-"פילוסופיה", מילולית: "פילוסופית טבע") הוא זרם באידיאליזם הגרמני, ששגשג במהלך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19. עיקר פיתוחו היה בעבודותו של פרידריך וילהלם שלינג בין השנים 1797–1799 כתגובה לפילוסופיה של פיכטה מורו. נטורפילוסופיה נקשרת ל"אידיאליזם המוחלט" של הגל אשר הציע תפיסה מוניסטית של ההכרה והטבע. ההשקפה המטאפיזית שהציע שלינג לא זכתה להצלחה רבה לאורך זמן, אולם השפעתו ניכרת במחקרים המדעיים של התקופה, כגון האלקטרומגנטיזם. עם עליית המדע האמפירי בשנות ה-40 של המאה ה-19 הזרם הנטורפילוסופי היה נתון לביקורת הולכת וגוברת בשל המתודולוגיה האפריורית שלו, שאופיינה בספקולציות שאינן ניתנות לאימות לצד התעלמות מהשיטה הניסיונית.
רעיון כללי.
שאלות היסוד של תורת ההכרה, כגון בעיית ההתאמה בין המושגים שבראשנו לעולם, מצריכות לפי שלינג חקירות מטאפיזיות שרק על בסיסן ניתן להשיב עליהן. בפרט, הנטורפילוסופיה התפתחו כדי לפתור את בעיית הדדוקציה הטראנסצנדנטלית, קרי שאלת האופן שבו מושגים אפריוריים בשכל מיושמים עבור התפיסות החושיות האפוסטריוריות, רבות הפנים. שאלות אלה מצריכות תאוריות מטאפיזיות בנוגע ליחס בין המנטלי והעולם הפיזיקלי, הסובייקט והאובייקט, הדבר כשהוא לעצמו (noumenon) ועולם התופעות (phenomenon). בייסר טוען שניתן לסכם את הרלוונטיות של הנטורפילוסופיה כ"אפיסטמולוגיה נטורליסטית", המסבירה את סובייקט הידע ואובייקט הידע בתוך הטבע כשלם.
הנטורליזם של שלינג אינו מכניסטי. שלינג מתנגד לתפיסה הקרטזיאנית לפיה תכונת החומרים היא התפשטות במרחב והם משפיעים זה על זה על ידי מגע מכני שניתן לתיאור מתמטי מדויק. כמו כן הוא חולק על תפיסת הטבע המכניסטית של ניוטון ופיכטה המובילה לדואליזם בין הטבע, הוא עולם האובייקטים, הנתון לחוקים דטרמניסטיים ובין האדם התופס אותם, מנותק מהטבע ומשוחרר מהחוקים. בהקשר זה הוא מושפע מתיאור הטבע החומרי הדינמי של קאנט במאמרו Metaphysische Anfangsgründe der Naturwissenschaften ("היסודות המטאפיזיים של מדעי הטבע") מ-1786, לפיו התנהגות החומר היא איזון בין שני כוחות, משיכה ודחייה. כפי שנראה בהמשך, שלינג יתאר את הטבע, מעבר לתיאור הקאנטיאני, כאורגניזם אחד גדול.
שלינג ובני זמנו, שראו את הפילוסופיה כמדע, חיפשו עיקרון אבסולוטי ראשוני ממנו ניתן יהיה לגזור את כל המערכת הפילוסופית. המניע העיקרי של פיתוח הנטורפילוסופיה הוא אפוא מציאת השקפה כוללת המסבירה את הטבע ואת ההכרה התופסת אותו, את הסובייקט, באופן שלא יהיה נתון למתח הדיכוטומי בין חומר למחשבה כמו בפילוסופיה הקאנטיאנית.
פיכטה ושלינג חולקים על תפיסת אותו עיקרון מוחלט שיוכל לאחד את כל הפילוסופיה. לדעת שניהם, מושג ה"אני הטראנסצנדנטלי" הקיים כתנאי לכל הכרה בפילוסופיה של קאנט, אינו מספיק ברור. פיכטה, ב"תורת המדע" (Wissenschaftslehre) שלו (1794) מחזיק באי-תלות הסובייקט ובתפקידו הראשוני ובכך חושב להתגבר על הדואליזם הקאנטיאני. הוא למעשה מרחיב את הטענה של קאנט שהפעילות השכלית של הסובייקט יכולה להיות מובנת כחלק מעולם התופעות ולכן חייבת להיות חלק מהמציאות כפי שהיא לעצמה. הפילוסופיה תלויה אליבא דפיכטה בפעולה החופשית של הסובייקט. העיקרון המוחלט לפי זה הוא הסובייקט עצמו. שלינג אמנם רואה בעקרון "האני", או התודעה העצמית, של מורו האידיאליסט פיכטה, התקדמות לקראת ניסוח העקרון הראשוני, אולם גם אצל פיכטה הוא מוצא ניתוק בין הטבע, הדבר כשהוא לעצמו, הנתון לחוקים דטרמניסטיים, לאדם התופס ולעולם הרוח.
רקע התפתחותי.
הפרויקט הנטורפילוסופי של שלינג יצא לאור ב-1797 עם פרסום הIdeen zu einer Philosophie der Natur ("רעיונות לפילוסופיה של הטבע"), והתפתח מאוחר יותר בפרסום Von der Weltseele ("על נפש העולם") ב-1798 ו Erster Entwurf eines Systems der Naturphilosophie ("מתאר למערכת של פילוסופית טבע") ב-1799.
את שלבי התפתחות הנטורפילוסופיה אצל שלינג ניתן לראות כשלבי של התנתקותו מתורת המדע האידיאליסטי של מורו. בצורתו הסופית והמוגמרת, לנטורפילוסופיה הנחות הסותרות את תורת המדע, בהן ריאליזם טרנסצנדנטלי (הטבע קיים ללא תלות בהכרה) ונטורליזם טרנסצנדנטלי (הכל ניתן להסבר לפי חוקי הטבע, כולל אף הרציונליות של הסובייקט הטרנסצנדנטלי).
הספר "רעיונות לפילוסופיה של הטבע" הוא הניסיון הראשון של שלינג לפתח את הנטורפילוסופיה, בו הוא מבקש לתפוס את הזמן בו הממשי והאידאי, האובייקטיבי והסובייקטיבי, הנאומנה והפנומנה היו מאוחדים. זה השלב שלפני הרפלקציה, לפני ההתפלספות המדברת על עצמה. הוא טוען ששפינוזה היה הראשון שהתמודד עם בעיית הדיכוטומיה בין הסובייקטיקבי לאובייקטיבי.
ב"על נפש העולם" שלינג מראה שמה שנחשב לאובייקטיבי הוא למעשה סובייקטיבי, ושניתן להגיע מהממשי לאידאי (בעוד שברעיונות לפילוסופיה של הטבע הוא הולך מהאידאי לממשי). גם כאן, כמו בספר הקודם, שלינג מסתמך על תצפיות וניסויים מדעיים וכן על תאוריות מדעיות. במאמר זה הוא טוען שאם מסתכלים על הטבע כשלם, הוא נתפס לא כמכני אלא כדינמי מאוד, ברמה האורגנית כמו גם באי-אורגנית, כמוהו כאורגניזם. ישנו סוג של 'כוח חיות' בבסיס כל המציאות (מה שכינו בעבר "world soul"), שהנפש והשכל אינם אלא רמות שונות של התפתחותו (אין הכוונה למושג של לייבניץ). בעולם הזה, הנתפס כאובייקטיבי, הסובייקטיביות כבר קיימת, האובייקטיבי והסובייקטיבי מאוחדים כבר בעיקרון הראשוני האבסולוטי.
מטאפורת האורגניזם החי המתארת את העולם כשלמות אחת הגדלה ומתפתחת באופן קבוע, היא מרכזית לנטורפילוסופיה, לפיה ישנו כוח חי הפועל דרך הטבע ויוצר בהתפתחותו את הצורות השונות של החומר, הצמחים, בעלי החיים, ולבסוף גם תודעה. תפיסת האורגניזם, בשונה ממנגנון מכני בו נוצרים דברים כתוצאה מסיבות חיצוניות, היא של משהו היוצר את עצמו, ומהווה את סיבת עצמו.
יצוין שתפיסה אורגנית זו של הטבע הייתה אמנם נוכחת אצל נובאליס, שלגל והלדרלין ("הרומנטיקנים של ינה") אך רק באופן מרומז ועוברי. מחשבה זו נעשתה מפורשת וסיסטמטית רק אצל שלינג.
מחשבת הנטורפילוסופיה כוללת אפוא אותנו בתוך הטבע, כחלק משלם הבנוי מסדר עולה של "פוטנציאלים" שיש בהם קוטביות. כמו מגנט, בו הקטבים הם חלק בלתי נפרד מהשלם עצמו, ובכל זאת הם הפכים.
שני כתבים ראשונים אלו של שלינג על הנטורפילוסופיה (מ-97 ו-98) עדיין מראים בבירור את תלותו בתורת המדע ובאידיאליזם. רק בהקדמה ל"מתאר למערכת של פילוסופית טבע" מ-1799 שלינג כותב ששתי המערכות הפילוסופיות, הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, אשר מתחילה מהאגו המודע והחופשי וגוזרת ממנו את עולם הטבע וחוקיו, והפילוסופיה של הטבע, המתחילה מהטבע עצמו ומגיעה להופעתו החופשית והמודעת באגו, הן שתיהן שקולות ובלתי תלויות אחת בשנייה, ומהוות אספקטים שונים לאותה מציאות. הנטורפילוסופיה אמורה למעשה להסביר את הכל על בסיס כוחות טבעיים בלבד (כמו מדעי הטבע), ומעמדו אינו תלוי בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, כך שהוא מבטל את כל ההסברים האידיאליסטיים. כמו כן הוא אינו מתיר פניות לכוחות על טבעיים או נסתרים שאינם חלק מהטבע עצמו (מכאן, למשל, ביקורתו של שלינג לתאוריות ויטאליסטיות). שלינג למעשה מבקש להרחיב את העקרונות הנטורליסטיים לדרגות הגבוהות של התבונה, כך שגם היא תהיה לא יותר מתולדה של כוחות טבע הכרחיים.
בהמשך שלינג מרחיק לכת עוד יותר וטוען לעליונות הנטורפילוסופיה על הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, בספרו Allgemeine Deduktion des dynamischen Prozesses ("היסק כללי של התהליך הדינמי") מ-1800. הוא מבקר את ההשקפה האידיאליסטית כמלאכותית ומופשטת, ההופכת את סדר הדברים, ושמה את מה שנחשב כראשון עבור הידיעה כראשון גם עבור הקיום. גם במערכת כמו זו שהוא מציע של פילוסופיה של הטבע יש מקום לאני הטרנסצנדנטלי, אולם רק כתוצאה, רק כתוצר מתקדם של הטבע עצמו.
יש להבין את המבנה הפנימי של הטבע כולו כפעילות יצרנית, שתוצריה הם האובייקטים הפיזיקליים. לשם כך שלינג מבקש לתפוס את הטבע בשני אספקטים אלה: מצד אחד כפעילות חופשית ויצרנית, בלתי מותנית (הטבע כסובייקט) ומצד שני כתוצר פאסיבי קבוע (הטבע כאובייקט). קבלת התוצרים הקבועים של הטבע אפשרית כאשר היצרנות של הטבע מוגבלת, וההגבלה הזאת חייבת לנבוע מתוך הטבע עצמו. מכאן שהטבע כתוצר הוא תוצאה של שתי נטיות הפוכות: היצרנות והגבלתה. המציאות, שהיא אחדותית והומוגנית ביסודה, החלה להתחלק ולעשות רפלקציה על עצמה ועל ידי כך נעשתה לבסוף אובייקט של עצמה. ההתחלקות הראשונה של המציאות מהווה בסיס להתחלקויות העוקבות, המגיעות בהמשך לניגודים הידועים מהמדע כגון המגנטיזם, המטען החשמלי, התגובות הכימיות והחומר האורגני, שהוא בעצם כהוכחה אמפירית להתנהגות הדינמית של הטבע.
יוצא אם כך שבמובן מסוים שלינג לא נפטר לגמרי מהדואליות. אמנם הוא מאחד את מהות הסובייקט והאובייקט ובכך הולך מעבר לקאנט, אולם השניות "הועברה" לעיקרון הראשוני, למוחלט עצמו. האובייקטיבי והסובייקטיבי אינן ישויות שונות אלא אספקטים או תכונות של המציאות.