בהרצאה שהוא נותן, מצטט סלדום מספרו של לודוויג ויטגנשטיין "מאמר לוגי פילוסופי" כדי לשלול את אפשרות קיומה של אמת מוחלטת. בניסיון להרשים את סלדום, מרטין מתווכח איתו, ומביע את אמונו באמת המוחלטת של המתמטיקה. "אני מאמין במספר פאי", הוא אומר. סלדום שם את דבריו ללעג. מרטין הפגוע מחליט לנטוש את לימודיו, והולך לחדרו שבאוניברסיטה כדי לאסוף את חפציו. הוא ממשיך לחדרו השכור, ובכניסה לבית פוגש את סלדום, שהגיע לביקור אצל מרת איגלטון. השניים נכנסים יחד לבית, ומוצאים בו את גופתה של מרת איגלטון, שנרצחה בעת ששיחקה "שבץ נא" לבדה. הם מזעיקים את המשטרה.
בחקירתם מספר סלדום לחוקר, המפקח פיטרסן (ג'ים קרטר), כי הגיע לדירה בעקבות פתק שקיבל ובו כתובתה של מרת איגלטון וציון שזו הראשונה בסדרה. על הפתק צויר מעגל. כיוון שסלדום הוא בר סמכא בנושא של סדרות לוגיות, הוא משער שזו דרך של הרוצח להתגרות בו. סלדום הסביר לפיטרסן: "סדרה לוגית היא סדרה של אלמנטים שבאים זה אחר זה לפי כלל מסוים. למשל: 4-3-2-1, או מספרים זוגיים: 8-6-4-2". מרטין וסלדום משוחחים עד כמה קל היה להעלים את הרצח, בהתחשב במחלתה הסופנית של מרת איגלטון, לוּ רק היה הרוצח נמנע מלחבול בפניה בעת הרצח.
כעבור זמן קצר מתגלה בבית החולים מקרה נוסף של זקן שמת לאחר שאלמוני הזריק חומר לא ידוע לזרועו. גם מוות זה לווה בפתק, שעליו ציור של סמל הדג (איכטוס). בביקוריהם בבית החולים, שבו עובדת לורנה, אחות חובבת ספרי מתח שהפכה לחברתו של מרטין, הם שמים לב לפרנק, הנמצא שם עם בתו הקטנה, הממתינה להשתלת ריאות.
סלדום משוחח עם מרטין, ומביע דעתו על מאפייניו של הפשע המושלם: "הפשע המושלם היחיד אינו פשע שאינו מפוענח אלא פשע שמפוענח באופן שמצביע על האיש הלא נכון".
מרטין וסלדום, יחד עם לורנה, מנסים לגלות בשני הפתקים שנלוו לרציחות רמז לרצח הבא, אך אינם מצליחים למנוע אותו: בעת שהם נוכחים בנשף מסכות וקונצרט לכבוד ליל גאי פוקס, נגן המשולש קם ומת. במקום נמצא דף המסביר שזהו הרצח השלישי בסדרה.
סלדום, מרטין ומתמטיקאים נוספים נוסעים באוטובוס לאוניברסיטת קיימברידג', שבה מרצה הנרי וילקינס על הישגו הגדול – הוכחה למשפט האחרון של בורמאט. בתחילת הנסיעה רואה מרטין את לורנה ברחוב, והוא מחליט לרדת מהאוטובוס כדי לבלות אתה. במהלך הבילוי הוא מבין, בעקבות רמז שקיבל מסלדום, ששלושת הסמלים הראשונים הם סדרת סמלים של הפיתגוראים, שפעלו ביוון העתיקה כתערובת של אסכולה מדעית וכת דתית, ראו את המספר כיסוד העולם, ועסקו בענפי מדע שונים, ובהם גם השתלת איברים. כדי להגיע לאיבר הבא בסדרה מרטין ולורנה נחפזים לספרייה, וכיוון שהוא סגורה הם ניגשים לחנות הספרים של "בלקוול", שם הם מוצאים את הספר המכיל מידע על הפיתגוראים, ועל פיו מזהה מרטין את החשוד, את המניע שלו ואת הרצח המתוכנן הבא שלו, הנורא מכולם. הוא מנסה להסתייע במשטרה ובסלדום כדי למנוע את הרצח הבא, אך טעות של המשטרה מאפשרת לרצח להתרחש.
בשלב זה נוצר רושם שכל הרציחות באו על פתרונן, אך כעבור זמן, כאשר מרטין ולורנה יוצאים לבלות בחו"ל, מגלה מרטין פרט נוסף, המשנה כליל את הפרשנות לאירועים. את פרשנותו החדשה מציג מרטין לסלדום בפגישה במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
פרשנות.
רעיונות מדעיים הנשזרים בסרט.
בעלילת הסרט נשזר עיסוק ברעיונות מדעיים אחדים, ובהם פרדוקס המעקב אחר כלל של ויטגנשטיין בחקירות פילוסופיות, עקרון האי-ודאות של הייזנברג, משפט חוסר השלמות של גדל, פרדוקס השקרן, המשפט האחרון של פרמה והשערת טניאמה-שימורה שהייתה שלב בדרך להוכחתו, וכן אפקט הפרפר.
חירות דרמטית.
בנושאים אחדים מרשה לעצמו הסרט לחרוג מהדיוק ההיסטורי:
הפקה.
הסרט הוא קופרודוקציה ספרדית-בריטית-צרפתית בבימויו של אלכס דה לה איגלסיה. צילום הסרט החל ב-22 בינואר 2007 והסתיים ב-24 במרץ. הסרט צולם באוקספורד ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון. במהלך הפקת הסרט תיאר הבמאי את חוויותיו בבלוג שלו.
אל-ביידא (לוב)
אל-ביידא (בערבית: البيضاء – הלבנה, תעתיק מדויק: אלביצ'אא') היא עיר מסחר ותעשייה בצפון חבל קירנאיקה שבמזרח לוב, ובירת מחוז אל-ג'בּל אל-אח'דר. על פי מפקד אוכלוסין שנערך בלוב בשנת 2010 נמנו בעיר כ-250,000 נפש, והיא הרביעית בגודלה בערי המדינה.
בשולי העיר מצוי קברו של אחד מבני לווייתו (צחאבה) של הנביא מוחמד, והיא נקראה בעבר על שמו – סידי ראפע. אחרי הגעת הסנוסים במאה ה-19 והקמת הזאווייה שלהם נודעה העיר בשם אל-זאוִיָה אל-ביידא, ובקיצור אל-ביידא. ב-1912 עברה לוב מידי העות'מאנים לשלטון איטליה, ובמקום נושבו איטלקים. בתקופת השלטון הפאשיסטי האיטלקי (1922–1943) התרחבה העיר ושמהּ שונה ל-בֶּדָה ליטוֹריָה (Beda Littoria). במלחמת העולם השנייה פעלו בה ובסביבתה מפקדות של צבאות הציר. אחרי קבלת העצמאות ב-1951, כשהפכה לבירת הממלכה, התחוללה בעיר תנופת התחדשות. נבנו בה בנייני ממשלה וארמון מלוכה (כיום מתחם אוניברסיטת עומר אל-מוח'תאר, בקרבת הזאווייה שבמערב העיר). בעקבות מהפכת מועמר קדאפי ב-1969 שונה מעמדה.
אליהו אליעזר מישקובסקי
הרב רפאל אליהו אליעזר מישקובסקי (כונה רבי אֶלֶ'ה; כ"ה בטבת תרע"ז, 19 בינואר 1917 - כ' בטבת תשמ"א, 27 בדצמבר 1980) היה ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים ורב היישוב. כתביו נדפסו בספר משנת אליהו.
קורות חייו.
נולד בפולין לרב חזקיהו יוסף מישקובסקי ולבריינה, בתו של רבי יצחק בלאזר. בשנת ה'תרפ"ט, בגיל שתים עשרה, עזב את ביתו והחל ללמוד בישיבת גרודנה, שם היה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב שמעון שקופ. משם עבר לישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, והיה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ. כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת מיר.
בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח לעלות עם אביו לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בשנת תש"ו (1945) נישא לשושנה, בתם של הרב מרדכי שמואל קרול, רבו של כפר חסידים, שנפטר כשנה קודם לכן, ורבקה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. בסוף אוגוסט 1945 התארס ונקבע שימלא את מקום אבי ארוסתו כרבה של כפר חסידים. חתונתו של הרב מישקובסקי נערכה בדצמבר 1945 בכפר חסידים והייתה גם טקס הכתרתו כרב היישוב, והשתתפו בה חשובי הרבנים בארץ ישראל באותה תקופה, ובהם הרבנים הראשיים יצחק הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב זלמן סורוצקין, הרב ראובן כץ והרב שבתי יגל. במשך למעלה משלושים שנה הוא כיהן כרב היישוב וכמנהיגו הרוחני. בשנת 1963 מונה גם לרב של רכסים.
בשנת ה'תשט"ו (1955) העתיקה ישיבת כנסת חזקיהו את משכנה מזכרון יעקב לכפר חסידים. בעקבות פטירתו הפתאומית של גיסו, מייסד וראש הישיבה הראשון הרב נח שימנוביץ, התמנה הרב מישקובסקי תחתיו לראש הישיבה. במשך עשרות שנים הייתה הישיבה אחת הישיבות המרכזיות בישראל, ורבים מתלמידיה היו בוגרי ישיבות תיכוניות. הרב מישקובסקי עמד בראשות הישיבה במשך למעלה מעשרים וחמש שנה, עד פטירתו בשנת ה'תשמ"א (1980).
בשנת ה'תש"ך (1960) חלה הרב מישקובסקי אנושות ונעדר מן הישיבה למשך מספר חודשים. בתקופת החגים הבריא ובחודש חשוון תשכ"א שב לישיבה. כסגולה נוסף לו השם 'רפאל', אותו נשא עד מותו. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב מישקובסקי נודע בישיבה בכינויו "הרב", ולאחר מותו נקרא ברכסים רחוב על שמו: "דרך הרב".
משפחתו.
אחיו חיים אריה מישקובסקי היה בעלה של המשוררת זלדה.
אחיו דוד מישקובסקי ניהל את ישיבת כנסת חזקיהו עד לפטירתו בשנת תשס"ו.
אחיו שלמה מישקובסקי בעל משרד רואי חשבון בחיפה (אביו של הרב חזקיהו מישקובסקי משגיח ישיבת אורחות תורה).
גיסיו הם הרב שלמה נח קרול, שהיה רב המושב חמד, הרב יעקב ניסן רוזנטל אב"ד חיפה, הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון.
חתניו הם הרב דוד יצחק מן, ראש ישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים, עד לפטירתו בשנת תשע"ב. הרב יעקב מאיר זוננפלד, הרב האשכנזי של היישוב רכסים. בתו טובה הייתה נשואה לרב שלמה כץ, ראש ישיבת חברון (נפטרה בשנת תשס"ג, בגיל 49). בנו מרדכי שמואל מישקובסקי נפטר בשנת תשמ"ח בגיל 42, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
לסלי ויליאם נילסן
הבה נעצב את שיערנו בהתאם לאורח החיים הסוציאליסטי
לובצ'ה (בלארוס)
לוּבְּצָ'ה (בכתיב יידי: לובטש; בבלארוסית: Любча, Lubča, לוּבְּצָ'ה; ברוסית: Любча; בפולנית: Lubcz) היא עיירה ליד הנהר ניימן, 23 ק"מ מנבהרדק, במחוז גרודנו שבבלארוס.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
העיירה מוזכרת לראשונה בכתובים מ-1401 ומניחים שנוסדה בשלהי המאה ה-12 או בראשית המאה ה-13 עת נשלט האזור על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. עד לסוף המאה ה-15 עדיין השתייכו אדמות העיירה לדוכס הגדול. בשנת 1499 הוענקה העיירה על ידי הדוכס הגדול דאז, אלכסנדר יגיילו (לימים מלך פולין), למזכירו האישי פדק קרפטוביץ.
המאות ה-16–17.
בראשית המאה ה-16 הותקף היישוב על ידי כוחות טטרים, האזור הסובב אותו נכבש אך היישוב עצמו עמד במצור. ב-1528 נמכרה העיירה לאלברכט גסטולד, מושל וילנה. ובשנת 1547 עברה לרשותו של יאן קישקה "האביר הגדול של ליטא", ותומך הזרם האריאני בנצרות. ב-1581 הוחל בבניית מצודה במקום. ב-1590 לאחר הקמת האיחוד הפולני-ליטאי הוענקו ללובצ'ה זכויות מגדבורג, לבקשת קישקה. ב-1606 ניתנה העיירה במתנה לבית משפחת רדזיוויל. ואולם בעקבות מלחמות ננטשה העיירה ונחרבה במחצית הראשונה של המאה ה-17, בתקופת שלטונו של יאן השני קז'ימייז', מלך פולין.
בית הדפוס בלובצ'ה.