ברסקי נקבר בחורשת הזיתים שבה עבד על שפת הירדן. קברו של ברסקי היה הקבר הראשון בדגניה א'. אירוע הרצח של ברסקי זעזע את חברי קבוצת דגניה א'; ולאחר טקס הקבורה, התחדשו הדיונים על מהות הקבוצה באתר; על מכלול רעיונותיה הקובע, על אופי ניהולה העצמי, ועל תפקידיה במפעל ההתיישבות הציוני.
אותו שודד שנפצע במאבקו עם ברסקי מת מפצעיו כעבור יומים, וב-24 בנובמבר 1913 (כ"ד בחשון תרע"ד) רצחו הערבים את יוסף זלצמן מקבוצת כנרת כפעולת נקם על כך. ב-7 בדצמבר 1913 (ט' בכסלו ה'תרע"ד) נהרג בסג'רה השומר . יעקב כבשנה-עצמון, איש ההסתדרות המצומצמת תיאר לאחר שנים את רשמיו מתקופת עבודתו עם חבריו בדגניה באותם ימים: "וכאילו כדי להעמידנו בבת-אחת לפני שאר בעיות ההתיישבות ותקומתנו בארץ, נתקלנו עוד בשבועות הראשונים לעבודתנו במקרי רצח, שוד ונקמת-דם מצד שכנינו הערבים. מקרי הרצח של ברסקי בדגניה, זלצמן בכנרת ופלדמן בסג'רה, שימשו לנו לקח מעשי והעמידו אותנו בצורה מוחשית ואכזרית פנים אל פנים מול המציאות של תנאי הארץ" (חביון עֹז, עמ' 23).
סדרת אירועי הדמים הזו זירזה את ועדי המושבות והשומרים בגליל לארגן הגנה עצמית מסודרת באזור. במסגרתו מונו שומרים לפרשים בשמירה על הדרכים. ארגון השומר התכנס ודן כדי לדון כיצד לשפר את מעמדו בעיני אנשי המושבות, לאחר סדרת האירועים הללו אשר קרו במהלך אותה שנה.
מכתב ההורים.
קבוצת דגניה א' הודיעה להוריו של ברסקי על מות בנם. והתשובה שקיבלה הייתה: "הננו שולחים לכם את בננו השני למלא מקום בננו שנפל, מות משה מעלה את כולנו ארצה". ואכן הבן שלום, אחיו של משה, הגיע לדגניה באותה שנה. אחר כך, עלתה לארץ ישראל כל המשפחה. הזדרזותם של בני המשפחה לעלות לארץ, הגם שמעברם העקרוני לארץ כבר תוכנן, נתפסה באותם ימים כסוג של הנצחה לחייו הפעלתנים והקצרים של משה ברסקי.
מכתב ההורים הוקרא בפני הקונגרס הציוני על ידי נשיאו חיים ויצמן.
התהודה של האירועים.
מסכת האירועים הללו זעזעו את כלל היישוב היהודי בארץ ישראל. על רצח משה ברסקי נכתב בתיעוד מסע המושבות של רבני היישוב באותם ימים, בזמן הביקור במושבה מרחביה בכ"ה בחשון ה'תרע"ד 1913, ולמחרת בהיותם בכפר תבור:
האזכרה הזו תוארה על ידי יוסף רבינוביץ איש הפועל הצעיר ומרחביה:
עיצוב הזיכרון.
שמואל דיין שהבריא הנציח את זכר מטיבו בשם בנו הבכור, משה דיין, שנולד שנה לאחר הרצח, כפי שכתב משה דיין בספרו האוטוביוגרפי:
ב-2013, במלאת 100 שנים להרצחו, הוקמה אנדרטת זיכרון למשה ברסקי ליד אום ג'וני.
חוסאם חייק
חוסר הכרה
צסק&quot;א מוסקבה (אגודת ספורט)
אגודת הספורט צסק"א מוסקבה (ברוסית: ЦСКА Москва, ראשי תיבות של Центральный спортивный клуб Армии - "מועדון הספורט המרכזי של הצבא") היא אגודת ספורט מרכזית של משרד ההגנה הרוסי הנחשבת לארגון פדרלי.
האגודה אחראית לקידום הספורט בקרב חיילי רוסיה והיא כוללת בתוכה את כל אגודות הספורט מכל סוגי הספורט במדינה (כדורעף, כדורגל, כדורסל, הוקי קרח, כדוריד), אם כי בפועל הקבוצות הייצוגיות של האגודה עברו הפרטה במהלך השנים. כמו כן הוציאה האגודה מספר ניכר של ספורטאים בענפי ספורט אישיים, כגון החלקה על קרח והתעמלות אמנותית. בסך הכל האגודה פעילה בלמעלה מ-40 ענפי ספורט.
האגודה יונקת את שורשיה ממועדון הסקי המוסקבאי (Московский клуб лыжников, МКЛ) שביוני 1901 פוצלה מתוכה חברת OLLS («Общества любителей лыжного спорта», ОЛЛС).
ב-29 באפריל 1923 החברה הפכה לחברת OPPV, חוג הספורט הצבאי האופטי (опытно-показательная военно-спортивная площадка ВСЕОБУЧА, ОППВ) שהיה לאגודת הספורט של הצבא האדום ונחשב מאז לתאריך הקמת האגודה.
ראובן רובינשטיין (מהנדס)
ראובן רובינשטיין (Reuven Y. Rubinstein; 25 באוגוסט 1938, קובנה, ליטא – דצמבר 2012, ישראל) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, מומחה עולמי למערכות סטוכסטיות, להסתברות יישומית ושיטות מונטה קרלו ומפתחה של שיטת אנטרופיה צולבת.
ביוגרפיה.
רובינשטיין נולד ב-1938 בקובנה שבליטא, וב-1941 הוגלתה משפחתו לגולאג בסיביר. סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל בהצטיינות בשנת 1960 מהאוניברסיטה הטכנית של קובנה , ובשנת 1969 סיים דוקטורט בחקר ביצועים באוניברסיטה הטכנית של ריגה. בשנת 1973, כשהיה בן 35, עלה לישראל והצטרף לסגל הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול של הטכניון. בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1992 לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ספרו משנת 1981, "Simulation and the Monte Carlo Methods", נחשב לספר המצוטט ביותר בעולם בנושא שיטות מונטה קרלו.
ביום הולדתו ה-70 התקיים לכבודו כנס בינלאומי בנושא סימולציה בדנמרק, וכמו כן המגזין "Annals of Operations Research" הקדיש לכבודו גיליון מיוחד.
רובינשטיין היה נשוי לד"ר רינה רובינשטיין, רופאת ילדים, ואב לשניים.
אהרן שר
אהרֹן שֶר (1899 - י"ז בשבט תר"ף 6 בפברואר 1920), היה חלוץ, אחד משמונת הרוגי מאורעות תל חי שעל שמם נקראת קריית שמונה.
חייו ופעלו.
אהרן שר נולד בצ'רניהיב באוקראינה. הוא למד בבית ספר עירוני והצטיין בספורט.
בגיל 15 עלה לארץ ישראל ושקד על לימוד השפה העברית. במקביל עבד כפועל חקלאי בעין חי, פתח תקווה, בן שמן והיה חבר קבוצת כנרת. שר התגלה כאדם נחוש בהחלטותיו, הוא נהג לקחת על עצמו אחריות והיה נכון תמיד לכל תפקיד. בשנות השלטון הטורקי בארץ, התפרסם בין אנשי ההתיישבות העובדת, כאשר במהלך תקרית עם ערבים התנדב למסור עצמו לידי השלטונות ולהציל את הקבוצה ממשפטם.
שר עלה עם קבוצת חברים לעזרת מגיני תל חי. ביום שישי, י"ז בשבט תר"פ 1920, בשעה 11:30 בצהריים, הותקפו העובדים בחריש בשדה על ידי רוכבים ערבים. שר יצא לעזרתם, ובהתקלות נפגע מכדורי רובה ונהרג. כשהגיעה הבשורה על נפילתו בקרב לקבוצת כנרת, קם חברו שאול מאירוֹב, עלה ל והצטרף למגיני תל חי. מאירוֹב (לימים אביגור) קיבל את אקדחו של שר ואת נרתיק האקדח המוכתם בדמו של שר.
הידיעה על מותו הגיעה למשפחתו ברוסיה רק כמה שנים אחר כך, על ידי אשתו של מאיר רוטברג, ידידתו של שר עוד מימי קבוצת כנרת, בעת תערוכה חקלאית שנערכה ברוסיה.
מאמרו.
שר גיבש את עמדתו הציונית חלוצית כבר בגיל צעיר. עם החמרת מצבם הביטחוני של היישובים היהודים בגליל העליון בתר"ף 1920, כתב מאמר שהיה בעצם קול קורא לעזרה דחופה ופרסם אותו בכתב העת קונטרס. מאמרו של אהרן הביא לידיעתם של קוראי קונטרס מידע חיוני על המצב הביטחוני הקשה בצפון הארץ, ואף תרם להגעתם של מתנדבים נוספים ליישובי הגליל העליון, ובהם שרה צ'יזיק ובנימין מונטר. עמדתו של אהרן שר במאמרו, הייתה מבע מייצג בעמדת המצדדים בהשארות בכל מחיר ומאמץ ביישובי הגליל העליון; עמדה שאחד ממבטאיה בהנהגת מפלגת "אחדות העבודה" היה ברל כצנלסון. לעומתו, סבר זאב ז'בוטינסקי מנהיג ציוני, וחבר אף הוא ב"אחדות העבודה" באותם ימים, כי הנסיבות הקשות מחייבות את יציאתם ב"הדר" של המתיישבים, עד שתמצא הדרך להחזירם ליישוביהם.
במאמרו כתב שר: "אנו מוכרחים להושיט יד-עזר לנקודות "הצפון הרחוק", כי בלבות אנשי המקומות הכי "מבוצרים": תל-חי וכפר-גלעדי, למרות ההכרה הברורה כי את המקום אין עוזבים, כי על הבנוי אין מוותרים, אינה פוסקת ההרגשה כי הננו אך קומץ, קומץ, קומץ, כי באותה מדה שמספר האנשים גדל, מתחזק גם רוחם בהם. ... המצב קשה ומסוכן עלינו להגדיל את היישוב בגליל ... דרוש לנו עובד שידע להגן על מחרשתו אל תתנו לגליל העליון לנפול" (קונטרס, כ', עמ' 10 -11).
במשך השנים הפך המאמר, הן בספרות חינוכית והן בהיסטוריוגרפיה הנכתבת באקדמיה, לאבן יסוד בהבנת תודעתם העצמית של חלוצים, אנשי תנועת העבודה וההתיישבות העובדת באותן שנים. ולאחד מן המבעים המייצגים בדיון העקרוני שהתנהל באליטה המנהיגה של היישוב היהודי בארץ ישראל, לנוכח סדרת אירועי הדמים בגליל העליון עד לנפילתם של יוסף טרומפלדור וחבריו בתל חי.
מעבר ח'ייבר
מעבר ח'ייבר (פשטו: د خیبر درہ; אורדו: درۂ خیبر) (גובה: 1,070 מטר) הוא מעבר הרים המחבר בין פקיסטן ואפגניסטן.
מעבר ח'ייבר היה לאורך כל ההיסטוריה האנושית נתיב מסחר חשוב בין מרכז אסיה ובין דרום אסיה והיווה חלק מדרך המשי. המעבר הוא גם נקודה צבאית אסטרטגית שעליה ניטשו קרבות לאורך ההיסטוריה. הנקודה הגבוהה במעבר נמצאת חמישה קילומטרים בתוך פקיסטן בלנדי כותל. המעבר מפלס את דרכו בהר ספיד כוה המהווה שלוחה דרום-מערבית של רכס הינדו-כוש.
היסטוריה.
בכמה מגרסאות תאוריית הנדידה ההודו-ארית נטען כי ההודו-ארים נדדו להודו דרך מעבר ח'ייבר. הפלישות דרך המעבר שתועדו בהיסטוריה הן של דריווש הראשון ושל אלכסנדר מוקדון. מאוחר יותר פלשו המוסלמים דרך המעבר להודו והקימו את האימפריה המוגולית ב-1526. הצבא הבריטי פלש לאפגניסטן דרך מעבר ח'ייבר ונלחם באפגניסטן שלוש מלחמות; במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה (1839-1842), ב-1878-1880 וב-1919. ג'ורג' מולסוורת', איש הצבא הבריטי ב-1919, אמר: "כל אבן בח'ייבר נספגה בדם". הסופר רודיארד קיפלינג כינה את המעבר: "חיתוך חרב דרך ההרים".
מצפון למעבר ח'ייבר נמצא אזור שבט המולאגורי ומדרום למעבר נמצא אזור שבט האפרידי של חבל טירה. תושבי המעבר עצמו משתייכים לשבט אפרידי. במשך השנים מאז הגעת הפתאנים לאזורים הסמוכים למעבר התייחסו מטות השבטים הפתאנים, במיוחד האפרידי והשינווארים האפגניים, אל שטח המעבר כנחלתם וגבו מס מהנוסעים שביקשו לעבור בביטחון במעבר. מאחר שגביית המס הייתה מקור ההכנסה העיקרי של השינווארים, ניסיונות של שליטי האזור להפסיק את גביית המס נתקלו בהתנגדות עזה מצד אנשי השבטים.