גוּלאג (ברוסית: ГУЛАГ, ראשי תיבות של Главное Управление Исправительно-Трудовых Лагерей - "גלאבנוֹיֵה אוּפּרַבלֶניֵיה איספרָביטֶלנוֹ-טרוּדוֹביך לַגֶרֵיי", ובתרגום לעברית: "ההנהלה הראשית של מחנות עבודה לתיקון", ) היה ענף של שירותי ביטחון הפנים של ברית המועצות אשר עסק בהפעלת מערכת עונשין באמצעות מחנות עבודת כפייה. מחנות אלו יועדו לפושעים מכל הסוגים, אך בפועל נודע הגולאג בעיקר כאמצעי של דיכוי יריבים פוליטיים ומתנגדי המשטר הסובייטי.
טרמינולוגיה.
השם גולאג אינו מתייחס למחנה עבודת הכפייה אלא למשרד שהיה אחראי על מחנות אלו. ברוסית לעולם המונח "גולאג" נאמר בלשון יחיד, אך עם זאת השתרש בשפה השימוש במונח זה למחנה עבודת הכפייה עצמו. כיום השימוש במונח מתאר בדרך כלל מחנה עבודת כפייה למתנגדי משטר, במדינה טוטליטרית.
השם הקיבוצי לאסירים בגולאג היה "זֶקָה" או "זֶק". מקור שם זה במילה הרוסית ל־"אסיר" - "заключённый" (זָקלוּצ'וניי) שקוצרה במסמכים רשמיים לצירוף האותיות 'з/к' הנהגה ברוסית "זֶה-קָה" ומכאן מקור הכינוי, המשמש עד היום גם לאסירים פליליים "רגילים". יש סברה שמקור כינוי זה דווקא בראשי התיבות 'з/к' כקיצור של "заключенный каналостроитель" (זָקלוּצ'וניי קנאלוסטרואיטל, בתרגום: "אסיר בונה תעלות"), מונח ששימש לתיאור עובדי הכפייה שחפרו את תעלת הוולגה-דון.
סוגי מחנות עבודה.
בנוסף למחנה הנפוץ, שהיה מחנה עבודה קשה בשילוב כליאה, התקיימו סוגים נוספים:
היסטוריה.
לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 הכריז לנין כי אין לבטוח בכל "אויב מעמד הפועלים", אף אם אין כנגדו הוכחות לפשע כלשהו כנגד המדינה, ויש להתייחס אליו ככל אסיר פלילי. הגולאגים החלו את דרכם כגרסה מתוקנת של עבודות העונשין בסיביר (שכונו "קטורגה" - גירוש לארץ גלות) שהתקיימו עוד מזמן הצאר, ועד מהרה התמלאו ב"אויבי העם" - מונח כוללני בו כינו הבולשביקים בכירים שהואשמו בשחיתות, חבלה או זריעת יאוש, מתנגדים פוליטיים, אריסטוקרטים לשעבר, אנשי עסקים ובעלי אדמות אמידים - קולאקים (кулаки) ואנשי דת למיניהם.
כמוסד של ברית המועצות, הגולאג הוקם רשמית ב-25 באפריל 1930 כ"אולאג" בהחלטה של ה-או גה פה או ובתיאום עם הוראת הסובנארקום מ-7 באפריל 1930. בחודש נובמבר שונה השם ל"גולאג", ובתקופת שלטונו של סטלין החל מוסד זה בתור הזהב העגום שלו.
פרויקט שכשל, יבול גרוע, תאונות ומכסות ייצור שלא מולאו - כל אלו יוחסו לשחיתות, בגידה וחבלה, ו"חבלנים" להטלת האשמה נמצאו בהמוניהם. באותו זמן, תוכנית התיעוש המזורז הביאה לדרישה גדולה לכוח אדם זול ומעצרים סיטונאיים בוצעו השכם והערב. את הכלי הנוח ביותר להאשמה מזורזת סיפק סעיף 58 (פשעים נגד המדינה והעם) בחוק הפלילי של ברית המועצות, שנתן לשלטון כוח ללא מצרים על נתיניו. משפטי ראווה קצרים, בהם לא היו לנאשמים כל זכויות שהן, הסתיימו בגזר הדין של הגליה לגולאג. הלשנות היו אחד מכלי האכיפה השכיחים ביותר בברית המועצות של סטלין. למשל, הבעת דעה ציונית בקול רם נחשבה לתעמולה אנטי סובייטית שהעונש עליה יכול היה להגיע ל-10 שנות מאסר בגולאג.
בתחילת שנות השלושים ובאמצען הגיעה הטוטליטריות בברית המועצות לשיאה. כל סימן של "בורגנות" היווה עילה למאסר מיידי בגולאג. האמרה המיוחסת ללנין בהקשר זה היא "כאשר חוטבים עצים – ניתזים שבבים" ("Лес рубят — щепки летят"). אוכלוסיית הגולאגים עלתה דרמטית: בשנים 1931–1932 אוכלוסיית הגולאגים עמדה על 200,000 אסירים לערך; ב-1935 - כמיליון, ולאחר הטיהורים הגדולים ב-1937 - קרוב לשני מיליונים. בהשוואה, אוכלוסיית האסירים העובדים בארצות הברית באותה תקופה עמדה על מאות אלפים.
במחצית השנייה של 1941 אוכלוסיית הגולאגים הצטמקה מאוד, בעיקר עקב "שחרור" מסיבי ושליחת האסירים לחזית (צבא אנדרס שקם בסוף 1941 הורכב רובו ככולו מפולנים, "אויבי העם", שהוגלו משטחי הכיבוש במזרח פולין בשנים 1939–1941 ושוחררו בעבור נכונותם להתגייס), אך גם עקב צמצום חד בפשיעה בשנים 1942–1943. לאחר המלחמה שוב עלה מספר האסירים והגיע לשיא של 2.5 מיליון בראשית שנות החמישים, חלקם אמנם עריקים ובוגדים מהמלחמה, אך רבבות מהם היו שבויים רוסיים שלחמו בנאמנות עד נפילתם בשבי, שוחררו מהשבי והואשמו (קולקטיבית) בבגידה. הנפילה בשבי נחשבה לבגידה בצבא האדום וחייל שנפל בשבי היה צריך להתאבד או לנסות לברוח. מספר רב של אזרחים סובייטיים נשלחו אף הם לגולאגים, בעיקר מאזורים שנכבשו על ידי הנאצים - בחשד ששיתפו עמם פעולה.
גם שבויי מלחמה גרמנים, פינים, פולנים ורומנים ואזרחים ממדינות ששוחררו על ידי הצבא האדום היוו חלק מהאסירים בגולאגים. לא היה זה נדיר שאסירים ושבויים במחנות הנאצים הועברו ישירות לגולאג הסובייטי.
גם לאחר מותו של סטלין, במרץ 1953, המשיך המשטר הסובייטי לתפעל את מנגנון הגולאג, אך רבים מהאסירים הפליליים שוחררו במסגרת תוכנית חנינה רחבת היקף. שחרור אסירים פוליטיים החל רק ב-1954 והפך נפוץ יותר מאז ואילך, בעיקר לאחר גינוי משטרו של סטלין על ידי חרושצ'וב בנאומו הסודי בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בפברואר 1956. תרמו למגמת השחרור מרידות שפרצו במחנות אחרי תום העידן הסטליניסטי.
הגולאג חוסל רשמית בהוראת האם וה דה (משרד הפנים) ב-25 בינואר 1960, בעקבות ביטול האם וה דה עצמו בצו של המועצה העליונה של ברית המועצות ויצירת הק.ג.ב..
מספר הנספים המתועד בגולאגים מ-1943 ועד 1953 הוא כ-1,054,000 איש, אסירים פוליטיים ופליליים כאחד. מספר זה לא כולל כ-800,000 איש שהוצאו להורג כ"קונטרה רבולוציונירים", שכן הוצאות להורג אלו לא בוצעו בדרך כלל במסגרת הגולאג. בין 1932 ו-1940 מתו לפחות 390,000 איכרים כתוצאה מהגירה כפויה. ייתכן ומספר זה חופף למספרים הקודמים, אך הוא אינו כולל את התקופה שמעבר לשנים 1932–1940 או מוות שלא כתוצאה מהגירה כפויה. מספר האסירים בגולאגים היה גבוה הרבה יותר, ורבים מהשורדים סבלו פגיעות גופניות ונפשיות קשות.
על פי אחד המקורות (ד"ר אורן נהרי), הגיע סך הכול מספר האסירים שעברו בגולאגים ל-29 מיליון איש.
ב-1959 הוקם המינהל הראשי למקומות מאסר של משרד הפנים הסובייטי (Главного управления мест заключения МВД СССР), כארגון לאחזקת מתקני המאסר. בשנות ה-70 הוא הפך למינהל הראשי לביצוע עונשים והוכפף למשרד המשפטים והתקיים עד 1991 עת פורק.
התנאים במחנות.
מכסות עבודה קיצוניות, רעב, התעללות ומזג אוויר קשה היו הסיבות העיקריות לשיעור התמותה הגבוה בגולאג, שהגיע עד ל-80%. כריתת עצים ועבודות כרייה היו העבודות הנפוצות והקשות ביותר. במכרה של גולאג, המכסה לאסיר יכלה להגיע עד 13 טון של עפרה ליום. אי עמידה במכסה גרמה לשלילת מזון חיוני, מה שהחל מעגל קטלני של תת תזונה ואי יכולת לעמוד במכסה בעקבותיה, מצב שכונה "דוחודיאגה" (Доходяга). האסירים אולצו לעבוד בתנאים תת-אנושיים, ולמרות מזג האוויר הקשה, הם כמעט מעולם לא צוידו בביגוד מתאים, תזונה הולמת או טיפול רפואי. חוסר בוויטמינים גרם למחלות תזונתיות רבות. המזון שניתן לאסיר סיפק לרוב כ-1,200 קלוריות בלבד ליום, בעיקר בצורת לחם מאיכות נמוכה שחולק במשקל וכונה "פאיקה" ("Пайка"). לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי המינימום הנדרש לעובד בעבודה קשה הוא 3,100-3,900 קלוריות ליום. בחלק מהמחנות הייתה נהוגה שיטה אכזרית ובה היו שוללים מהאסיר האחרון שהגיע למשמרת העבודה את מנת המזון היומית שלו, ולעיתים אף ירו בו במקום.
בגולאגים הייתה קיימת חלוקה ברורה בין קבוצות של פושעים פליליים מקצועיים לבין אסירים פוליטיים או כאלו שנשפטו על עבירות פליליות פעוטות (כמה איחורים לעבודה יכלו לעלות בשנים ארוכות בגולאג). החיכוכים בין הקבוצות היו קשים. הפושעים נודעו באכזריותם, במעשי אונס כלפי נשים ואף גברים, בגנבות (היה נפוץ אצלם להמר על רכושו של הזולת, כאשר זה שהפסיד במשחק הקלפים היה אמור לגזול את הרכוש מבעליו החוקיים), בשפתם הגסה ומלאת ניבולי הפה ובקעקועיהם. "בתי דין" של עולם תחתון שפעלו בקרבם היו בעלי עוצמה רבה, וידם הארוכה השיגה גם אסירים שהועברו ממחנה למחנה מאימתם.
גאוגרפיה.
בימי הגולאגים הראשונים נבחרו המיקומים בעיקר משיקולי בידוד האסירים. מנזרים מרוחקים היו פופולריים במיוחד להפיכה לגולאגים. אחד מהאתרים הראשונים היה במנזר עתיק באיי סולובצקי בים הלבן, זמן קצר לאחר המהפכה בשנת 1918. אתר זה נתן את השם "סולובקי" כשם נרדף למחנה עבודה בכלל, והוצג לעולם כמחנה דוגמה ל"שיטה הסובייטית לחינוך מחדש באמצעות עבודה של אויבי מעמד הפועלים". בתקופה מאוחרת יותר הגולאג תפקד בעיקר כמקום לריכוז עבודה זולה, וככזה הוקם בדרך כלל היכן שזו נדרשה, כולל בערים גדולות - חלקים מהרכבת התחתית של מוסקבה והאוניברסיטה שלה נבנו בידי עובדי כפייה. לצורך הקמת תעלת מוסקבה הוקם מחנה גולאג בקרבת מוסקבה שהיה קיים במשך חמש שנים ואכלס כ-200 אלף אסירים.
רוב רובם של מחנות הגולאג מוקמו באתרים מרוחקים ונידחים בצפון מזרח סיביר (שני מקבצים נודעים של גולאגים באזור זה היו סבוסטלאג לאורך נהר קולימה ונורילאג באזור נורילסק) ובאזורי דרום מזרח ברית המועצות, בעיקר בערבות הסטפה של קזחסטן (לוגלאג, סטפלאג, פשצ'אנלאג). אלו היו אזורים נרחבים ושוממים ללא דרכים כלל (למעשה, בניית הדרכים הייתה מעבודות הכפייה בגולאג) וללא מקורות מזון, אך עשירים במחצבים ומשאבים טבעיים (כעץ, למשל). עם זאת, גולאגים התקיימו גם ברוסיה, בלארוס, אוקראינה ואף במדינות שמחוץ לברית המועצות כצ'כוסלובקיה, הונגריה, פולין ומונגוליה (שהייתה בשליטתו הישירה של גולאג).