הסונאטות לפסנתר של סקריאבין החלו את דרכן בצורות המקובלות של שלהי התקופה הרומנטית, אך נטשו בהדרגה את הסמנים הצורניים של ספר הלימוד וסופן שנכתבו כיצירות של פרק אחד; לעיתים רואים בסקריאבין מלחין על הגבול שבין הרומנטי למודרני בכתיבת סונאטות.
"סונאטת קונקורד" המאסיבית של צ'ארלס אייבס לפסנתר משנת 1920 מגלה דמיון מועט לסונאטה המסורתית. יש בה ארבעה פרקים (אם כי לא בקצבים הרגילים), מעט מאוד קווי תיבות, והטונאליות, כשהיא קיימת, מרפרפת או, לפעמים, משולבת בפוליטונאליות. היא מכילה אפילו תפקידים בלתי מחייבים, (משניים מאוד), לויולה ולחליל.
בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20 מחבר פייר בולז שלוש סונאטות, שאינן טונאליות ואף אינן ערוכות במבנה המקובל של ארבעה פרקים, אך נועדו להיחשב לסונאטות, על המשמעות הכרוכה בכך. אליוט קרטר החל את המעבר שלו ממלחין נאו-קלאסי לאוונגארד בסונאטה שלו לצ'לו.
הסונאטה בלימודים ובמוזיקולוגיה.
המושג או העיקרון של הסונאטה.
המחקר בנוהל המעשי ובמשמעות של הצורה, הסגנון והמבנה של הסונאטה היה המניע לעבודות עיוניות חשובות של היינריך שנקר, ארנולד שנברג וצ'ארלס רוזן, בין השאר. הפדגוגיה של המוזיקה המשיכה להישען על הבנת הכללים של צורת הסונאטה ויישומם, כפי שנוסחו ונקבעו במשך קרוב למאתיים שנות התפתחות להלכה ולמעשה.
התפתחות הסגנון הקלאסי ונורמות ההלחנה שלו יצרו את הבסיס לחלק גדול מתאוריית המוזיקה של המאות ה-19 וה-20. בתור עקרון-גג צורני, ניתן לסונאטה אותו מעמד מרכזי כמו לפוגה הבארוקית; הבנת הסונאטה כעיקרון בר-קיימא ודומיננטי במוזיקה המערבית הנחתה דורות של מלחינים, נגנים ומאזינים. מושג הסונאטה הופיע לראשונה לפני שנאצלה למונח חשיבותו הנוכחית, יחד עם התפתחות הנורמות המשתנות של התקופה הקלאסית. חקר הנושא עוסק בסיבות לשינויים אלה ובקשר ביניהן לבין המשמעות המתפתחת ומתגבשת של סדר צורני חדש במוזיקה. במחקרים אלה עולים כמה גורמים משותפים: שינוי המוקד ממוזיקה ווקאלית לאינסטרומנטאלית; תמורות בנוהלי ביצוע, ביניהם אובדן הקונטינואו ונגינת כל פרקי היצירה מהתחלה עד הסוף, ללא חזרות "מכניות"; התרחקות מדרך המחשבה לפיה צריך כל פרק לבטא רגש דומיננטי אחד, אל הרעיון של שילוב נושאים וקטעים מנוגדים לשלמות ממוזגת; המעבר מאופן הלחנה פוליפוני להומופוני; שינויים בזמינות כלים ופיתוחים טכניים של כלי נגינה; התיישנות הארגון הזוגי הגלוי והישיר בפרקי היצירה; הופעתם של עוד מקצבי ריקוד; ותמורות בחסות ובפרזנטציה.
גורם מכריע ברוב הפרשנויות של צורת הסונאטה הוא מושג המרכז הטונאלי; כמילים של מילון גרוב החדש למוזיקה: "הצורה העיקרית של הקבוצה המגלמת את "עקרון הסונאטה", העיקרון החשוב ביותר של המבנה המוזיקלי מן התקופה הקלאסית עד המאה ה-20: שחומר המוצג לראשונה בסולם משלים יוצג מחדש בסולם הבית."
ויליאם ניומן חקר ביסודיות את מושג הסונאטה בעבודתו המונומנטלית, "סונאטה בתקופה הקלאסית (תולדות מושג הסונאטה)", שכתיבתה החלה בשנות ה-50' ויצאה לאור בשנת 1972 במהדורה בת שלושת הכרכים, שהייתה לסטנדרטית. הוא מציין, שבהתאם למחקר שלו, תאורטיקאים הציגו באופן כללי "הכרה מעורפלת של צורת הסונאטה במהלך התקופה הקלאסית ועד סוף שנות ה-30' של המאה ה-19" ושם דגש מיוחד על עבודתו של אנטון רייכה משנת 1826 שתיארה את "הצורה הזוגית במלוא פיתוחה", על קביעת היחסים בין הסולמות, על ההערה של קרל צ'רני משנת 1837 בהקדמה לאופוס 600 שלו, ועל אדולף ברנהרד מרקס, שכתב בשנת 1845 מסה ארוכה על צורת הסונאטה. עד לנקודה זו, טוען ניומן, ההגדרות הזמינות לקו בחוסר דיוק ודרשו רק אופי אינסטרומנטלי וניגודים באופי הפרקים.
ויליאם ניומן מציין עוד, מכל מקום, שהכללים האלה נוסחו ונקבעו בתגובה להבנה הגדלה והולכת כי במאה ה-18 היה אכן ארגון צורני של המוזיקה. לפרסומים האלה של רייכה, צ'רני ומרקס קדמו התייחסויות ל"צורת הסונאטה המקובלת", ובעיקר לארגון הפרק הראשון של סונאטות ויצירות קרובות להן. הוא מתעד גם את ההתפתחות שחלה באנליזה של הסונאטה ומוכיח שעבודות ביקורת מוקדמות על סונאטות, פרט לכמה יוצאים מן הכלל הראויים מאוד לציון, עסקו רק ברפרוף בפרטים מבניים וטכניים. הרבה יצירות חשובות השייכות לסוגת הסונאטה, או בצורת סונאטה, לא זכו לניתוח מקיף במונחים של מקורותיהן התימאטיים וההרמוניים עד למאה ה-20.
לשכת גיוס
תיבה (מוזיקה)
בתיווי מוזיקלי, תיבה (באנגלית: bar or measure) היא מקטע זמן, המוגדר על ידי מספר נתון של פעמות של משך זמן נתון. באופן טיפוסי, קטע מוזיקלי בנוי ממספר תיבות באותו אורך, ובכתב התווים המקובל בימינו, מספר הפעמות בכל תיבה מופיע בראשית היצירה, ליד סימן המשקל (לדוגמה, 3/4).
המילה "תיבה" היא התרגום העברי למושגים בשפות שונות, שכולם מקובלים בשימוש בשפת המוזיקה. "באר" הוא המושג הבריטי ואילו "מיז'ר" הוא המושג האמריקאי, ואף כי נהוג להחליף ביניהם בשימוש רגיל, הרי "באר" במובנו המדויק מתייחס רק לקווים המאונכים המגדירים את התיבה, בעוד "מיז'ר" מתייחס לפעמות שבין קווים אלה. לצד שני המושגים האנגלו-סקסיים הללו קיים המושג "טאקט" (Takt) הגרמני, שהיה מקובל בשימוש במשך שנים רבות בישראל.
התיבה הראשונה במשקל מלא בתוך יצירה נקראת "תיבה 1". כאשר יצירה מתחילה בקדמה (auftakt - צליל לא מודגש בסוף תיבה, השייך למעשה לתיבה הבאה) "תיבה 1" תהיה התיבה הבאה אחריה.
בתמונה שמשמאל מוצגים קווי תיבה שונים - משמאל לימין: קו רגיל המפריד בין תיבה לתיבה; קו כפול, המציין סיום קטע והתחלת קטע חדש; קו סיום; התחלת קטע עם סימן חזרה; סיום קטע עם סימן חזרה; קו המציין סיום עם חזרה והתחלה עם חזרה.
קצב (מוזיקה)
קֶצֶב (בלועזית ריתמוס) הוא מושג המתאר כל סוג של חזרה, במרווחי זמן קבועים או משתנים, ומהווה מושג יסודי במוזיקה ובריקוד. המושג מתייחס למכלול המקיף את כל יחסי הזמן במוזיקה, ומורכב ממִשְׁקָל, מִקְצָב ומִמִפְעָם. מושג הקצב נוגע במתמטיקה, בפילוסופיה ובפסיכולוגיה.
אוריה החתי
אוּרִיָּה הַחִיתִּי, דמות מקראית, היה אחד משלושים ושבעה גיבורי דוד, ובעלה הראשון של בת שבע, אימו לעתיד של שלמה המלך.
דוד המלך ואשתו של אוריה.
דוד יצא באחד הלילות לגגו ומשם ראה את בת-שבע מתרחצת.
דוד חשק בה, זימן אותה אליו ושכב עימה. כתוצאה מכך בת שבע הרתה. היא הודיעה זאת לדוד, שהחזיר את אוריה משדה הקרב וציווהו לשוב לביתו כדי שישכב עם אשתו והוולד ייוחס אליו. אך אוריה סירב להיכנס לביתו בנימוק: דוד ערך לו משתה ושכרו, אך עדיין אוריה ישן עם החיילים האחרים בפתח הארמון. דוד שלחו חזרה לחזית עם הוראה כתובה ליואב לשלוח אותו "אֶל-מוּל פְּנֵי הַמִּלְחָמָה הַחֲזָקָה" כדי שיהרג. יואב מילא את הפקודה והשתמש בבשורת מותו של אוריה בשביל להמתיק לדוד את הדיווח על אבדותיו במערכה. בגמר אבלה של בת-שבע על אוריה, דוד נשאה והיא ילדה לו בן.
סיפור זה היה רע בעיני ה', ששלח את נתן הנביא להוכיח את דוד. דוד שב בתשובה, אך נענש במות הילד, בכך שתקום עליו רעה מביתו ונשיו יילקחו ממנו לעיניו ויישכבו בידי אחר בפרהסיה ובכך שלא תסור חרב מביתו "עד-עולם".
שמו של אוריה "החתי" מעיד על מוצאו הנוכרי. לפי פרשנות חז"ל, אוריה נקרא חתי רק מפני שישב בארץ חת. אך לפי פירוש הרמב"ם הוא היה גר תושב ונישואיו לבת-שבע היו חסרי תוקף. לפי פירוש חז"ל לחטא דוד ובת שבע, חיילי דוד ובכללם אוריה נתנו לנשותיהם גט (והראשונים בסוגיה זו נחלקו האם זהו גט גמור או על תנאי) לפני צאתם למערכה, כך שבת-שבע הייתה גרושה כשדוד שכב עימה. הצד השוה בפירושים אלו הוא שלפיהם דוד לא עבר על איסור ניאוף, שלפי ההלכה אחת מתוצאותיו הוא שבת שבע הייתה נאסרת לדוד לעולם.
סירובו של אוריה.
התלמוד רואה בדברי אוריה התרסה כלפי דוד. הוא אף מגדיר אותו כמורד במלכות עקב דבריו "אדני יואב" (רש"י שם) או לדברי התוספות עקב סירוב פקודתו של דוד לסור לביתו, ומצדיק בכך את הוצאתו להורג על ידי דוד.
גם היסטוריונים מודרניים כגון מנחם פרי או מאיר שטרנברג רואים בהתנהגות אוריה התרסה נזעמת כלפי המלך דוד כאלו אומר: "ואתה בא אל ביתך לאכול ולשתות ולשכב עם אשתי!" וסבורים הם שהכתוב במכוון לא פרש את הספור בצורה חד-משמעית: ייתכן כי אוריה כבר חשד בדוד ובאשתו ודבר זה, ולא רגשות סולידריות, הוא שהפריע לו לשכב עם אשתו. אוריה משתמש בביטוי חריף כלפי המלך: "חייך וחי נפשך" כך אולי הוא רומז למלך שעל מעשה כזה עליו לשלם בחייו. כותב יהודה קיל:
חוג (מתמטיקה)
קצב
תסמונת וויליאמס
שרלוט
שארלוט (קרוליינה הצפונית)
שארלוט (באנגלית: Charlotte) היא העיר הגדולה ביותר במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית. לפי הערכות, בעיר גרים 885,708 תושבים (2011), והיא העיר ה-16 בגודלה בארצות הברית. העיר נקראת על שמה של הנסיכה הגרמנית והמלכה הבריטית שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
היסטוריה.
עד להתיישבות האירופית, התיישבו בסביבה שבטים אינדיאנים, אשר מרביתם מתו כתוצאה ממחלת האבעבועות השחורות. האזור בו יושבת כיום העיר שארלוט הייתה במהלך המאה ה-18 בצומת של דרך העגלות הגדולה, שהשתרעה מצפון לדרום, כשהצטלבה עם דרך מרכזית שהשתרעה ממזרח למערב. בשנת 1755 הקים אדם בשם תומאס פולק במקום את ביתו ותוך 13 שנים התעבה היישוב במקום ובשנת 1768 הוכר כעיירה.