מיום לידתו נושא צ'ארלס בתואר "הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס, נסיך אדינבורו". החל משנת 1952, עת הוכתרה אימו למלכת בריטניה, נושא הנסיך צ'ארלס בתואר "הוד מעלתו, דוכס קורנוול", וכן, בתואר הסקוטי "הוד מעלתו, דוכס רות'סיי, הרוזן מקאריק, ברון רנפרו, שליט האיים והלורד העליון והאוצר של סקוטלנד". בשנת 1958, בגיל 10, העניקה לו המלכה את התואר הנסיך מוויילס, תואר מסורתי המוענק ליורשי העצר הבריטיים מאז שנת 1301. ב-1 ביולי 1969 הוכתר בתואר זה בטקס רשמי שהתקיים בטירת קרנארפון בוויילס. באנגליה, בוויילס ובצפון אירלנד מקובל לכנותו "הוד מעלתו המלכותית, הנסיך מוויילס" ובסקוטלנד "הוד מעלתו המלכותית, דוכס רות'סיי".
תוארו המלא: "הוד מעלתו המלכותית הנסיך צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג', הנסיך מוויילס, והרוזן מצ'סטר, הדוכס של קורנוול, הדוכס של רות'סיי, דוכס אדינבורו, הרוזן מקאריק, הברון מרנפרו, אדון האיים והנסיך והאוצר הגדול של סקוטלנד, אביר מסדר הבירית, אביר מסדר הדרדר, אביר מסדר האמבט, אביר מסדר ההצטיינות, אביר מסדר אוסטרליה, חבר במסדר משרתי המלכה, חבר המועצה המלכותית ועוזר המלכה".
בעבר נשמעה טענה לפיה צ'ארלס הכריז כי לאחר שיהפוך למלך, על מנת לכבד את סבו, המלך ג'ורג' השישי, ייקרא לאחר הכתרתו המלך "ג'ורג' השביעי" ולא המלך "צ'ארלס השלישי". מה גם שהמלכים צ'ארלס הראשון וצ'ארלס השני נחשבו למלכים גרועים ולא פופולריים. בית קלרנס הכחיש שמועה זו.
לאחר נישואיה לצ'ארלס נקראת קמילה פרקר "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול". קמילה פרקר בוחרת שלא להשתמש בתואר נסיכת ויילס, כדי לא לפגוע בזכרה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, המזוהה בציבור כ"נסיכת ויילס". התואר דוכסית קורנוול תקף רק באנגליה ובוויילס. בסקוטלנד נקראת קמילה פרקר בולס - "הוד מעלתה המלכותית, הדוכסית מרות'סיי".
כאשר יוכתר הנסיך צ'ארלס כמלך בריטניה, תהיה קמילה זכאית על פי חוק לתואר "המלכה בת הזוג" (Queen Consort), אך בסמוך לנישואיהם הוציא בית קלארנס הודעה רשמית לפיה קמילה בוחרת שלא להיקרא כך בבוא היום, ותסתפק בתואר "הנסיכה בת-הזוג" (Princess Consort) - בדומה לתוארו של הנסיך אלברט, בן זוגה של המלכה ויקטוריה.
לאחר שנפטר אביו הנסיך פיליפ ב-9 באפריל 2021 ירש ממנו צ'ארלס את תואר דוכס אדינבורו.
יחידות הצבא תחת פיקודו.
הנסיך צ'ארלס נושא בדרגת כבוד אדמירל הצי החל מ-2012 והוא מפקדם הסמלי של מספר גדודים וחילות (בסוגריים: תאריך תחילת כהונתו):
מלאכי
מַלְאָכִי הוא הספר האחרון שבקובץ תרי עשר ומסכם את מדור ספרי הנביאים שבתנ"ך. הוא נקרא על שמו, או לפי רוב הדעות בחז"ל כינויו של הנביא המוסר את הנבואות שבו. בנוסח המסורה, הספר הוא בן שלושה פרקים, ומכיל בעיקר תוכחה ואזהרה לכהני התקופה ולעם, אך גם מדגיש את אהבת ה' את יעקב (וצאצאיו, הלא הם עם ישראל) מול שנאתו כלפי עשו (הוא אדום). ברוב הקאנונים הנוצרים של ספרי הברית הישנה, ספר מלאכי הוא האחרון ומכיל ארבעה פרקים.
מלאכי הנביא.
אין בספר זה או בשאר התנ"ך כל מידע על הנביא, וקשה לקבוע אפילו אם שמו הוא אכן מלאכי (ראו להלן). בכתובת שבראש הספר – – אין פרטים על הנביא. הוא אינו מוזכר במקורות תנ"כיים מחוץ לספרו (בשונה מנביאי תקופתו, חגי וזכריה, המוזכרים גם בספר עזרא). לאור זאת, ישנן דעות שלפיהן מלאכי הוא למעשה דמות בולטת אחרת מתקופת שיבת ציון – עזרא הסופר, מרדכי היהודי, זרובבל בן שלתיאל, נחמיה בן חכליה, חגי, יהושע בן יהוצדק, או אחרים, אך דעות אלו חסרות ביסוס מפורש בכתובים. הדעה המקובלת בחז"ל היא שמלאכי הוא עזרא הסופר, והראיה לכך היא ששניהם נלחמו בנישואי התערובת עם עמי הארץ. מתוכנו של ספר מלאכי ומהשוואתו לפרקים אחרים בתנ"ך, נראה שמלאכי הנביא חי בימי שיבת ציון, ככל הנראה באזור ירושלים.
על פי מסורת חז"ל.
במסכת מגילה חלוקים האמוראים באשר לזיהוי של מלאכי, ואגב כך מוסרת לנו הגמרא מידע על זמן התנבאותו:
פרט לזיהויו של מלאכי עם עזרא ומרדכי, פותחת הברייתא המצוטטת צוהר למסורת, שעל פיה ניבא מלאכי בשנת שתיים לדריווש, היא שנת 520 לפנה"ס. אמנם, ברור לנו שמלאכי ניבא בזמן שבית המקדש השני כבר היה קיים, כלומר מאוחר יותר, אולם אפשר לשער שראשית נבואתו הייתה אז. חז"ל מייחסים למלאכי, כאחד מאחרוני הנביאים, את תיקונן של מספר תקנות הלכתיות, ותולים בו דברים נוספים. מלאכי היווה חלק חשוב משלשלת המסירה (שלשלת החכמים שהעבירו את התורה מדור לדור):
בתלמוד מסופר, בין השאר, שמלאכי תיקן (יחד עם חגי וזכריה) מספר תקנות הלכתיות (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
בנוסף, מיוחס למלאכי תרגום של דברי הנביאים לארמית:
לאחר מותו של מלאכי נפסקה הנבואה:
מלאכי כמעט שאינו מופיע לבדו, ובמרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
מלאכי - שם הנביא?
הכתובת בראש הספר, , היא בעלת לשון יוצאת דופן במקצת (השוו עם ואילך, ו). בנוסף, שונה מהות נבואת מלאכי ממהות שאר נבואות המשא (נבואת משא קלאסית היא נבואת פורענות על עמים זרים, ואילו מלאכי מדבר גם על עם ישראל). סיבות אלו הן בסיס לדעה על פיה נוספה כתובת הפתיח לספר זמן רב לאחר כתיבתו, בידי מי שסידר את קובץ תרי עשר או את ספר מלאכי בלבד. על פי אותה דעה, מלאכי איננו שמו הפרטי של הנביא, אלא כינוי [על פי הפסוק: ], שמשמעותו אולי 'השליח שלי', או, כקיצור השם מלאכיה (ואולי מלאכיהו או מלאכיאל), 'שליח האלוהים'. כך נכתב גם בתרגום השבעים. חיזוק לטענה זו נובע מכך ש"מלאכי" כשם של אדם אינו מופיע כלל במקרא מחוץ לספר מלאכי, ואף לא במשנה או בתלמוד (פרט לאזכורי נביא זה). על פי שיטה זו, הנביא העדיף להישאר באלמוניותו, וייתכן אף ששמו הוא "אֵלִיָּה", שם המופיע בפסקת הסיום של הספר ().
מנגד, יש הטוענים שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא: בכל ספרי הנבואה האחרים נמצא שם הנביא בכתובת הפתיחה של הספר, וסביר להניח שכך גם בספר מלאכי. הטענה כי מלאכי הוא שם שאינו מופיע כלל במקרא אינה רלוונטית כלל, שכן ישנם שמות יחידאיים רבים במקרא – ופרט לכך, מלאכי חי בתקופה שונה מרוב דמויות התנ"ך ושמות אנשי תקופתו (כפי שאכן משתקף ברשימות בספרי עזרא ונחמיה) שונים באופן משמעותי.
מחלוקת זו, הקיימת כיום בין פרשני וחוקרי התנ"ך, נתקיימה גם בין חכמי ישראל לאורך הדורות. השתקפות מחלוקת זו נמצאת בקטע הגמרא שצוטט לעיל (), שבו טוענים חלק מן האמוראים שמלאכי הוא דמות אחרת (ואם כך, 'מלאכי' הוא רק כינויו של הנביא), וחלקם שמלאכי הוא אכן שמו. מאוחר יותר שבה ומופיעה מחלוקת זו בתרגומי התנ"ך השונים. תרגום השבעים פירש את המילה 'מלאכי' כ-'מלאכו', ויונתן בן עוזיאל אף הפריז וכתב: . לעומתם, תרגום הפשיטתא והוולגטה גרסו שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא, ורשמו את תעתיק המילה 'מלאכי' בשפתם.
גם לפרשני התנ"ך של ימי הביניים היה מה לומר בנושא זה. אבן עזרא בפתיחת פירושו לספר כותב: "יש אומרים שהוא עזרא ולפי דעתי שהוא שמו כאשר הוא כתוב". גם הרד"ק סבר כך: "ורז"ל אמרו מלאכי זה עזרא, ולא מצאנו בשום מקום שקראו נביא אלא עזרא הסופר".
ספר מלאכי.
ספר מלאכי עוסק רבות באהבת ה' ליעקב מול שנאתו לעשו, ביזוי המקדש על ידי כהני התקופה, חטא נישואי התערובת וכתוצאה מכך נטישת הנשים העבריות ויום ה'. מספר רעיונות מרכזיים חוזרים לאורך הספר:
סיבת אהבת ה' ליעקב ושנאתו לעשו אינה מוסברת. ברם, תוצאות היחסים הללו ברורים: צאצאי יעקב חוזרים לארצם, ואילו ארצם של בני עשו הפכה לשממה. גם אם ינסו לשוב ולבנות, מבטיח ה': . בני יעקב יראו ויכבדו את ה'.
לאחר מכן עובר הנביא בחדות לנושא אחר, ומדבר על כבודו המבוזה של המקדש ושל המזבח. הוא מדמה את ה' לאב ולאדון: , ומוכיח את הכהנים על כך שאינם מקפידים בכבוד שמיים: . הוא אף משתמש בלשון קשה ולעגנית יותר: . בסופו של חלק זה מדבר הנביא על ירידת הדורות ועל ירידת קרנה של ברית הלוי: .
לאחר פסקה זו עובר הנביא לדבר על חילול ברית הנישואים, על ידי לקיחת נשים נוכריות וזניחת נשות הנעורים. בקטע קצר אחר הוא מדבר על "אחד", שהפרשנים חלוקים בשאלה מיהו. ייתכן כי מדובר באברהם אבינו או בה', ואולי בדמות אידיאלית סתמית המתוארת כמודל לדוגמה וחיקוי.
בפסקה הבאה, מוסיף הנביא להוכיח את העם, בשימו את טענותיהם בפיהו: , ודחייתן בלעג לא מוסווה: . המלאך יבשר את בוא הצדק, והרשעים ייענשו: .
בהמשך הקטע ממשיך מלאכי לתאר את חטאיהם של הרשעים, ומבטיח הפעם שכר לצדיקים כנגד עונשם של החוטאים: .
לקראת סופו של הספר מדבר הנביא בגלוי על חזון "יום ה'", שבו יזכו הצדיקים ל.
פסקת הסיום של הספר מהווה סיכום כללי שלו. אלו הם דברי הנבואה האחרונים בתנ"ך, ובהם מצא לנכון כותב הספר להזהיר: . בפסקה זו מדבר הנביא לראשונה על אליה (ו?) הנביא, שיבוא . פסקת סיום זו נחשבת על ידי חוקרים רבים לתוספת חיצונית לספר, שנוספה שם כחתימה לקובץ תרי עשר או אף לקובץ הנביאים כולו. סגנונה שונה באופן מובהק מסגנון שאר ספר מלאכי: היא כתובה בצורה שירית ובשפה גבוהה ומליצית יותר, וגם נושאה אינו חופף את הנושא הקודם. מאידך, אין לשכוח שבספר מלאכי הסגנון ממילא אינו אחיד, ויש והוא עובר נושא בצורה חדה ודרמאטית. לפיכך, אין לקבוע בוודאות אם מיקום פסקה זו הוא טבעי או מלאכותי.
נהוג לחזור על הפסוק הלפני אחרון בספר (), כדי להימנע מלסיים ברע את התרי עשר (דבר זה נעשה בספרי יתק"ק: ישעיה, תרי עשר, קינות = איכה, קהלת), וכך חוזר פסוק זה ברוב ספרי התנ"ך המצויים בידינו לאחר סיום הספר.
אבל בכתר ארם צובא, אין תוספת פסוק שאינו כתוב בספר, אלא הפסוק האחרון כתוב על חמש שורות, כך: