חתנו של רבי שלמה, רבי אלעזר רובין (תרכ"ג - ט"ז בטבת תרצ"ג) כיהן ברבנות בסאסוב. חיבר ספר בשם "זיכרון אלעזר". בשנת תר"פ היגר לארצות הברית ופתח בית כנסת סאסוב בניו יורק. שני בניו כיהנו באדמו"רות. שני בנים נוספים, רבי אלימלך ורבי צבי אריה מיאס נרצחו בשואה. בתו חוה שרה נישאה לרבי ישראל חיים וייס מספינקא ונפטרה בצעירותה כשהיא משאירה את בנה יעקב יוסף, לימים האדמו"ר מספינקא בבני ברק. חתן נוסף היה רבי בן ציון משנדישוב.
כיום מכהן נכדו של רבי שמחה, רבי מרדכי יהודה לייב רובין כאדמו"ר מסאסוב לונדון, והוא גר בווינה.
עוצבת בני חיל
עוצבת בני חיל או חטיבה 454 הייתה חטיבה ששימשה כבית ספר לשריונאים בבה"ד 5.
לאחר שהועברה לנגב, מוזגה לתוך חטיבה 460.
היסטוריה.
בתחילת 1948 הוקם בנתניה בית הספר לשריון שקיבל את השם בסיס ההדרכה 11. באפריל 1948 עבר בית הספר לתל ליטוינסקי, אבל פעילותו הופסקה בזמן מלחמת העצמאות ומרבית הטנקים שימשו להקמת חטיבה 8, החטיבה המשוריינת הראשונה של צה"ל. בספטמבר 1949 הוקם במחנה סרפנד "מרכז אימונים ותגבורות לחיל השריון", שלימים הפך לבה"ד 5 ובית הספר לשריון. ב-1954 עבר בית הספר לבסיס ג’וליס (מחנה עמנואל) שם נשאר עד שנת 1985, בעקבות מחסור בשטחי אש עבר באותה שנה לבסיס סיירים. לאחר מלחמת סיני הורחב בית הספר וקיבל מעמד של חטיבה, שנקראה עוצבת בני חיל (חטיבה 454).
חטיבה 454
יעקב מנדלבוים
הרב יעקב מנדלבוים (או מנדלבאום; כונה: ר' יעקב אזולאי, וכן ר' יענק'ל שוחט; כסלו תר"כ, 1859 – י"ז בשבט תר"צ, פברואר 1930) היה ראש השוחטים בירושלים, מעסקני הציבור בעיר, ממייסדי אגודת נחלת ישראל - רמה ושכונת בית וגן.
תולדותיו.
נולד בטורוב, פלך מינסק שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי), לרב ברוך מנדלבוים וללאה לבית טייטלבוים. בשנת תרל"ד (1874), בהיותו בן ארבע עשרה, עלה עם הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בירושלים. למד בישיבות ירושלים, ונודע בכינוי "העילוי מטורוב".
בשנת תרל"ח (1878) נישא לפייגה, בת הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי, מצאצאי החיד"א. היה מראשוני מאה שערים, ויזם את הקמת בית כנסת החסידי "בית ברוך", שהיה בית הכנסת הראשון לעדת החסידים מחוץ לחומת העיר העתיקה.
בשנת תרמ"ו (1886) התמנה לרב בטולה שברוסיה, אך כעבור זמן קצר שב ארצה. באותה שנה היה ממייסדי אגודת "נחלת ישראל – רמה", שפעלה להקמת יישוב יהודי ליד נבי סמואל. בשנת תרמ"ז (1887) היה ממייסדי ועד השחיטה הראשון לעדת האשכנזים בירושלים, ומאז שימש ראש השוחטים בירושלים עד סוף ימיו.
היה מעסקני הציבור בירושלים. בשנת תרס"ח (1908) יצא לאיסטנבול כציר מטעם יהודי ארץ ישראל בבחירת החכם באשי. ייסד "חברת ביקור חולים" בשכונת מאה שערים, כמו כן ייסד "חברת משמרת שבת" בירושלים ועמד בראשה עד סוף ימיו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעל יחד עם אחיו, שמחה מנדלבוים, בוועד העזרה ליהודי ירושלים שעסק בחלוקת מזון וכסף לנצרכים.
בשנות ה-20 השתתף ביסוד שכונת בית וגן בירושלים, וכיהן כראש ועד השכונה עד סוף ימיו. נפטר בי"ז בשבט תר"צ, ובהלוויתו הספידוהו הרב קוק, הרב יוסף גרשון הורוביץ וכן נכדו יהודה זרחיה סגל, שהיה אז כבן שמונה. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. כשלושה חודשים לאחר פטירתו נפטר אחיו שמחה מנדלבוים.
בניו נשאו את שם משפחת אשתו – אזולאי. בנו אברהם אזולאי היה מעסקני הציבור הדתי בתל אביב, ממייסדי שכונותיה וחבר מועצת העיר. חתנו הוא הרב שפטיה הלוי סג"ל, מרבני נווה שלום.
ניגר איש עבר הירדן
ניגֶר איש עבר הירדן (? - 68 לספירה) היה מצביא יהודי, נציב באדום, ממפקדי הצבא היהודי במרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, כל הידוע על ניגר לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו ואין מקורות נוספים המעידים על חייו. המקור היחיד בו הוא נזכר, הוא הספר "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שם הוא מתואר כאחד מגדולי גיבורי המלחמה היהודים של זמנו.
מקום הולדתו של ניגר הוא גם מקור כינויו: הוא "היה מילידי ארץ עבר הירדן (ביוונית: פראיה) ונקרא על שמה 'איש עבר הירדן' (ביוונית: איש פריָה)" (ובאנגלית: Niger the Peraean).
ההתקפה על גאלוס בדרך בית חורון.
בשנת 66 לספירה, עוד בשלב המוקדם של המרד הגדול, לאחר שהמורדים סילקו את חיל המצב הרומאי תחת פלורוס, הנציב ביהודה, ואת צבאו של המלך היהודי אגריפס, יצא הנציב הרומאי בסוריה, קסטיוס גאלוס, לדכא את המרד הספונטני. כשסיים "לטהר" את הגליל (אוקטובר 66), ירד עם צבאו דרומה לחבל יהודה. לאחר שעבר בקיסריה, אנטיפטריס ולוד, יצא עם לגיונותיו בדרך בית חורון לכיוון ירושלים וחנה בגבע (או גבעון).
כשראו המוני עולי הרגל העושים את חג הסוכות בירושלים, שהמלחמה מתקרבת לעיר הבירה, תפסו נשק בידם ויצאו לתקוף את המחנה הרומאי, כשהם בוטחים במספרם העצום. המוני היהודים התנפלו על הרומאים, הבקיעו את ביצורי המחנה שלהם והחל קרב פנים אל פנים. לאחר הרג רב במחנה הרומאי, נהדף ההמון היהודי על ידי הפרשים הרומאים וחזר לירושלים. למרות הנסיגה, הייתה הפשיטה ניצחון יהודי. בקרב נהרגו 515 חיילים רומאים (כ-400 רגלים והשאר פרשים) לעומת 22 חללים יהודים בלבד. יוסף בן מתתיהו מציין את גיבורי הקרב: "מונבז וקאנדיאוס ויחד עמם גם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי".
עם נסיגת היהודים לירושלים, תקף שמעון בר גיורא בעורף הלגיון הרומאי, שעלה בדרך בית חורון לכיוון ירושלים, והצליח להבריח את החיל המאסף ולקחת ממנו שלל. את שלושת הימים בהם התמהמה לגיונו של גאלוס בגבע, ניצלו היהודים לתפיסת ראשי ההרים במעלה בית חורון לצורך שליטה על הדרך מלוד לירושלים.
הקמת ממשלת המרד בירושלים.
בינתיים, ניסיונו של אגריפס לפייס את המורדים ולשכנעם לפרוק את נשקם נכשל. שני שליחיו הותקפו באכזריות ולאחר שאחד מהם נרצח, התעורר זעם העם על המורדים. כשראה קסטיוס גאלוס את תחילתן של המלחמות הפנימיות בין היהודים בירושלים, ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את העיר. לאחר 5 ימים בהם לא הצליח לפרוץ את החומה הצפונית של הר הבית, נואש פתאום גאלוס מהמצור ונסוג בחזרה למחנה שהקים בקרבת ירושלים. הנסיגה הפתאומית העירה במורדים תעוזה מחודשת והם החלו לרדוף אחרי הרומאים המבוהלים ולזנב בהם עד רדת החשכה, אז "הספיקו הרומאים להימלט אל בית-חורון".
הנסיגה הרומאית מירושלים סיפקה לרבים מנכבדי היהודים את ההזדמנות לעזוב את העיר, אותה דימה יוסף בן מתתיהו "לאניה טובעת בים". אבל לא כל שכבת האצולה נטשה את ירושלים. כשחזרו הרודפים לעיר, משכו אליהם, בין אם מרצון או בכח, את אלה שעד אז התנגדו למלחמה. הם התאספו איתם ביחד בהר-הבית והקימו את ממשלת המרד. מושלים צבאיים מונו לפקד על חבלי הארץ השונים, כאשר על חבל אדום מונו יהושע בן צפא ואלעזר בן חנניה, ממשפחות כהנים גדולים. מושלי אדום החדשים מטעם הממשלה הלאומית "הוצנחו" על ניגר, שהיה בעצמו "ראש אדום בימים ההם" ומעתה נאלץ לסור למרותם.
שמעון בר גיורא, לעומתו, שגם הוא לא מונה לתפקיד צבאי בכיר על ידי הממשלה הלאומית, נדחק לידי הקנאים הקיצוניים והצטרף אל הסיקריים המתבצרים במצדה, משם ערך פשיטות על בתי העשירים בחבל אדום. כשהתגברו מקרי השוד והרצח, הגיבו מושלי אדום בהקמת צבא מקומי ושמירה על הכפרים.
ההתקפה על אשקלון.
המכה הגדולה שהונחתה על קסטיוס גאלוס הפילה אימה על הקיסר נירון, שבחר באספסינוס, גנרל עטור ניצחונות בבריטניה, לפקד על דיכוי המרד ביהודה. אספסינוס, בעזרת בנו, טיטוס, אסף "את כל צבאות הרומאים אשר בסוריה", יחד עם הלגיונות ה-5 וה-10, וחילות העזר של מלכי האזור, כדי לכבוש את ארץ יהודה (67 לספירה).
אבל תבוסתו של גאלוס, מאידך, גם הגבירה את תאוות הניצחון בקרב המורדים, שהחליטו להרחיב את ההתקפה לאזורים נוספים בארץ, הרחק מירושלים. העיר שנבחרה להיות המטרה הראשונה היא אשקלון, ש"איבת עולם הייתה בינה ובין היהודים". יוסף בן מתתיהו מציין את שמותיהם של שלושת מפקדי הפעולה: "שרי-חיל ואנשי-מעלה בגבורתם וחכמתם, והם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי ויחד איתם יוחנן האסי" (מפקד מחוז תמנה, לוד, יפו ואמאוס).
אשקלון הייתה אמנם עיר מבוצרת, אבל נתונה להגנת גדוד חי"ר אחד בלבד ויחידת פרשים (500 או 120 רוכבים), תחת פיקודו של אנטוניוס. היהודים הגיעו בסערה לשערי העיר, אך אנטוניוס, שכבר ידע על ההתקפה המתוכננת, לא נבהל מכמות האנשים או מעוצמת התלהבותם, ויצא אליהם עם הפרשים שלו. הרומאים עמדו בהתקפה והצליחו להדוף את המטפסים על חומת העיר. למרות היתרון המספרי והמוראלי של היהודים, הקרב הפך מיד לכישלון. היהודים הפגינו נחיתות צבאית, כאשר המון רגלי של "אנשים צפופים בלי סדר" ללא ניסיון קרבי, הסתער עם כל הבא ליד, מתוך זעם ולא מתוך תכנון מוקדם, על "אנשי צבא מזוינים מכף רגל ועד ראש", "גיבורי חיל מלומדי מלחמה" בצבא מסודר, חיילים מקצועיים על סוסים, המצייתים לפקודות.
השורות הראשונות של המערך התוקף התמוטטו מול הרוכבים הרומאים ונלחצו אחורה אל השורות האחוריות "וחרב איש הייתה באחיו". הקרב מול חומת אשקלון הסתיים בבריחת היהודים לכל עבר, כשהשטח המישורי מעניק יתרון לרוכבים הרומאים. הרומאים השיגו את הנמלטים, אגפו אותם והרגו בהם בעזרת רומחים ללא קושי. הלוחמים היהודים, שהתבישו "ממנוסתם המהירה", עוד ניסו להשיב מלחמה וקיוו להפוך את תוצאת הקרב, אבל הניצחון הרומאי היה בלתי נמנע. הקרב הסתיים רק בלילה כשלרומאים פצועים מעטים בלבד. בין החללים הרבים בצד היהודי, היו גם שני המפקדים, יוחנן וסילס. המפקד השלישי, ניגר, נשאר בחיים ומצא מקלט יחד עם המוני הפצועים בעיירה האדומית שעלית (או שעלים. ביוונית: סאליס).