דבריו אלו של בן-גוריון היו ביטוי עז לתחושת הרווחה והשמחה שחש העם בישראל לאחר הסרת האיום המצרי ועל גודל ההישג הצבאי.
חדוות הניצחון שחשו אזרחי ישראל התבטאה בהפיכת שירם של יחיאל מוהר ומשה וילנסקי "מול הר סיני", שחובר אז, למעין המנון (בדומה לשיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים). הבית הבא מהשיר מבטא את רוח התקופה:
מצעד הניצחון.
מצעד צה"ל שנערך ביום העצמאות התשיעי, בה' באייר תשי"ז (6 במאי 1957), היה מצעד הניצחון של צה"ל במלחמת סיני. המצעד נערך בתל אביב, וצפו בו כחצי מיליון צופים, כרבע מכלל תושבי המדינה באותה עת. היה זה הגדול במצעדי צה"ל עד אז. על בימת הכבוד ניצבו נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שהיה אז בשיא תהילתו, ואלוף פיקוד המרכז צבי צור.
במצעד הוצגו לראשונה כלי נשק חדישים של צה"ל, תותחים מתנייעים 105 מ"מ מתוצרת צרפת ותותחי נ"מ מונחי מכ"ם, ומעל חלף מטס של 60 מטוסים, ובהם לראשונה מטוסי מיסטר 4, שנרכשו בתקופה שקדמה למלחמה.
במצעד הוצג טור של נשק שלל שנלקח מידי המצרים במלחמה, שהתקבל בתרועות מצד קהל הצופים. בטור נכללו, בין היתר, טנקים סובייטיים מסוג T-34 ומשחיתי טנקים אימתניים מסוג SU-100. כל כלי השלל הממונעים נצבעו בצבע חום צה"לי, אך לוחיות המספרים שעליהם נותרו הלוחיות המצריות המקוריות בצבע צהוב. יחידות הרגלים שצעדו ענדו על מדיהם את "אות מלחמת סיני" שאך זה הוענק להם, שצבעיו כתום, תכלת, כחול ואדום. הכתום סימל את צבע החולות בסיני, התכלת את צבע תעלת סואץ, הכחול את צבע דגל ישראל, והאדום סימל את הנופלים במערכה. רבים מהצועדים ענדו לצדו את אות מלחמת הקוממיות המעיד על השתתפותם במלחמת העצמאות.
תערוכת הנשק.
אחד מסמלי השמחה שבעקבות הניצחון במלחמת סיני היה תערוכת הנשק שנערכה בשנת 1957, בה הוצגו כלי הנשק ששימשו את צה"ל במלחמה לצד כלי הנשק שנלקחו שלל מהאויב במלחמה. התערוכה, שהייתה הגדולה בתולדות המדינה עד אז, נפתחה ב-29 באפריל 1957 בצומת בית דגן, במקום שבו הוקם לימים מרכז השירות המטאורולוגי. בטקס הפתיחה נשאו דברים נשיא המדינה יצחק בן-צבי, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וממלא מקום הרמטכ"ל האלוף מאיר עמית. בקהל נכחו גם שרים, חברי כנסת, הרבנים הראשיים, ראשי עיריות והנספחים הצבאיים הזרים.
תצוגת כלי נשקו של צה"ל בתערוכה כללה תותחי שדה, טנקים, ובהם טנקי שרמן הוותיקים, וטנקים מסוג אי-אם-אקס-13 שסופקו לישראל ערב המערכה ונטלו בה חלק מרכזי. תצוגת חיל האוויר כללה את המטוסים הוותיקים, החל ממטוסי האוסטר – "הפרימוסים", המסרשמיט והספיטפייר של מלחמת העצמאות, המוסטנג של שנות ה-50, ועד המיסטר 4 שהשתתף במערכת סיני. התעשייה הצבאית הציגה נשק קל, תחמושת ופצצות.
מוקד המשיכה העיקרי בתערוכה היה נשק השלל, תותחים צ'כיים, תותחים מתנייעים וטנקים מסוג T-34 מתוצרת ברית המועצות, והאטרקציה המרכזית - מטוס סובייטי מסוג מיג-15 על ציודו וחימושו.
התערוכה בבית דגן ננעלה ב-20 במאי 1957 והועתקה לחיפה. ב-19 ביוני נפתחה התערוכה בכיכר פלומר, רחבת הרכבת שבעיר התחתית של חיפה. בחיפה נוספה לתערוכה אטרקציה נוספת – ביקור הקהל בספינת המלחמה המצרית "אבראהים אל-אוול", שנלקחה בשבי על כל אנשי צוותה והפכה לאוניית חיל הים אח"י חיפה. כדי לאפשר לקהל המבקרים לעבור מאתר התערוכה ולעלות על סיפון הספינה מבלי לחצות את פסי הרכבת, הותקן גשר ביילי בין הכיכר לנמל חיפה.
בטקס הפתיחה של התערוכה, בפני קהל של שלושת אלפים איש, נשאו דברים ראש עיריית חיפה אבא חושי, אלוף פיקוד הצפון יצחק רבין ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס. מפקד חיל הים, האלוף שמואל טנקוס, גזר את הסרט, אות לפתיחת התערוכה לקהל. בדבריו אמר שמעון פרס: "הקהל יחזה בתערוכה זו גם בים הפתוח ועל הים הפתוח ועל ים פתוח זה יגן צה"ל במלוא כוחו". לרגל התערוכה הטביע דואר ישראל חותמת מיוחדת.
התערוכה בחיפה ננעלה ב-20 ביוני 1957, לאחר שביקרו בה שבעים אלף איש.
"תחי צרפת וישראל".
לפני המלחמה, ובעיקר לאחריה, חשו תושבי ישראל אהדה רבה כלפי צרפת, שעמדה לצדה של ישראל במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה במדיניותה. ככל שנחשפו יותר פרטים על הברית בין שתי המדינות שנכרתה בוועידת סוור גברה האהדה. הציבור חש שהברית המשולשת צרפת-הממלכה המאוחדת-ישראל הייתה בעיקרה ברית בין צרפת לישראל, שבריטניה נגררה אליה רק בתוקף הנסיבות. כישלון מבצע מוסקטר הצרפתי-בריטי האדיר בעיני העם בישראל את תחושת ההישג הישראלי במלחמה, שמדינת ישראל הקטנה נחלה בה ניצחון בעוד ששתי המעצמות כשלו בה, אך הכישלון לא פגע בעצמת אהדת העם לצרפת.
הציבור ראה במנהיגי צרפת, ובעיקר גי מולה ומוריס בורז'ס-מונורי, ידידי אמת של ישראל. שגריר צרפת בישראל פייר ז'ילבר, דובר העברית היה מקובל ואהוב על כל הציבור. על כך כתבו, במעט נימת הומור, אמנון דנקנר ודוד טרטקובר:
רביעיית מועדון התיאטרון ביטאה את רחשי הלב לצרפת בפזמונה הפופולרי פרי עטו של דן אלמגור:
השבית מעט את השמחה הכללית חבר הכנסת דוד הכהן, שנשא דברים בפני אנשי הפדרציה הציונית בבריטניה בספטמבר 1957 ואמר:
נבואתו של דוד הכהן התאמתה לימים, לאחר מלחמת ששת הימים, אולם בזמנה זכתה לגינוי כללי בציבור הרחב, בעיתונות ובמפלגות, והגיעה אף לדיון בממשלה ודוד הכהן אולץ לחזור לישראל.
היחסים המיוחדים בין ישראל לצרפת ואהדת הציבור הישראלי לצרפת נמשכו עד להתמוטטות הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1958, ומאז נחלשו בהדרגה. באותה שנה קיבלה עדיין מדינת ישראל סיוע בהקמתו של הכור הגרעיני בדימונה, ובשנת 1962 סיפקה צרפת לישראל עשרות מטוסי קרב מתקדמים מסוג מיראז' 3, אולם היחסים הלכו והתקררו עד שהגיעו למשבר ששיאו היה באמברגו שהטילה צרפת על ישראל ערב מלחמת ששת הימים ודבריו הבוטים של הנשיא שארל דה גול על ישראל לאחר אותה מלחמה.
הממשל הצבאי.
במשך חודשים אחדים של שליטה ישראלית ברצועת עזה ובסיני קיימה ישראל ממשל צבאי באזורים אלה. ביוזמת שבתאי רוזן, היועץ המשפטי של משרד החוץ נמנעה ישראל מהחלת המשפט הישראלי באזורים אלה, ופעלה בהם בהתאם לדיני הכיבוש של המשפט הבינלאומי, ובכלל זה אמנות האג ואמנת ז'נבה הרביעית. בהתאם לכך המשיך להתקיים באזורים אלה החוק שנהג בהם בעת שהיו בשליטת מצרים.
סא"ל חיים גאון מונה למושל הצבאי של רצועת עזה. בצו שהוציא הוקם בית משפט צבאי לשיפוט מהיר, שבו שפט סרן חיים מנחם בסוק, וב-15 בינואר 1957 החלו לפעול ברצועה בית משפט השלום ובית משפט לערעורים.
לאחר שהסכימה לסגת מסיני, האמינה עדיין ממשלת ישראל כי ניתן יהיה להשאיר בשליטתה את רצועת עזה, שלה קרא בן-גוריון "שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים". כדי לחזק את מעמדה של ישראל ברצועת עזה החלו פעולות ממשל מזורזות ברצועה; משטרת ישראל התמקמה בערי הרצועה, אורגנו עבודות צבוריות, סופקו מוצרי מזון במחירים מוזלים וב-26 בנובמבר כוננה מועצת עיר חדשה בעזה בראשותו של נכבד מקומי בשם , מי שכיהן כראש עיריית עזה בשנים 1939–1951. בסוף נובמבר חודשה תנועת האוטובוסים בין עזה לבין ח'אן יונס ובית חאנון.
הלך הרוח במדינה היה כי פעולות ממשל אלו תחזקנה את אחיזתה של ישראל ברצועה וישראל תמשיך להחזיק בה. בעיתון "דבר" מ-27 בנובמבר 1956 הופיע תיאור אידילי של החיים בעזה תחת שלטון ישראל:
ישראל המשיכה במאמצים מדיניים להגיע לידי הסכמה בדבר השארתה של רצועת עזה בשלטון ישראל. ישראל כוננה מועצת עיר בח'אן יונס, פתחה סניף דואר בעזה וחידשה את הלימודים בבתי הספר בעיר. ב-19 בדצמבר הצהיר דוד בן-גוריון לעיתון הניו יורק טיימס: "בשום פנים ואופן אין להחזיר את המצרים לעזה. אנו לא ניתן להם לחזור". המשך הלחץ הבינלאומי הביא לנסיגת ישראל מרצועת עזה במרץ 1957.
הנסיגה.
דוד בן-גוריון לא שיער, בכותבו את האיגרת על "מלכות ישראל השלישית" למסדר הניצחון בשארם א-שייח' ב-6 בנובמבר 1956, כי הוא עומד לפתחו של לחץ מסיבי מצד שתי המעצמות הגדולות, ארצות הברית וברית המועצות, לנסיגת ישראל מסיני ורצועת עזה. רק משה דיין הספקן ובעל החושים החדים, חש את העתיד לבוא. ביומנו כתב אז:
הלחץ של שתי המעצמות, שכלל גם איום גרעיני על ישראל מצד ברית המועצות, הביא לנסיגת צה"ל מסיני ומרצועת עזה, שהחלה ב-15 בנובמבר 1956 והסתיימה ב-8 במרץ 1957.
ארצות הברית, שכאמור דרשה מישראל לסגת מסיני, התחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של ישראל במצרי טיראן, וכך למרות הנסיגה היו למלחמת סיני תוצאות חיוביות לאורך זמן עבור מדינת ישראל: נשמר חופש השיט במצרי טיראן, הוכנס כוח חירום של האו"ם לרצועת עזה וסיני, השתרר שקט בגבול ישראל-מצרים וחצי האי סיני נשאר מפורז למשך עשר שנים. מצב זה בא לקיצו ב-15 במאי 1967, יום העצמאות תשכ"ז, כאשר המצרים הכניסו את צבאם לסיני וב-17 במאי דרש נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול ויתרכזו במחנותיהם, ולבסוף ב-23 במאי סגרה מצרים את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות. בזאת החל המהלך שהביא לבסוף לפרוץ מלחמת ששת הימים.
הסתננות
הסתננות היא כניסה בלתי חוקית של אדם למדינה. הסתננות נעשית על ידי מי שמאפייניהם או מטרת כניסתם מונעים מהם קבלת אישור לכניסה חוקית או לשהייה חוקית במדינה.
הסתננות נעשית לטווחים אחדים של זמן שהייה במדינה:
למניעת הסתננות נוקטות מדינות באמצעים מגוונים:
ארצות הברית.
בארצות הברית נמצאים בין 7 ל-20 מיליון מהגרים לא חוקיים, רובם ממקסיקו.
ישראל.