במצרים ובמסופוטמיה (אשור ובבל) שימש שרף האורנים מרכיב בתרופות למחלות עיניים, אוזניים, כליות, שרירים ומין וכן למחלות בדרכי הנשימה. דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לסה"נ, תיאר שימוש באצטרובלי אורן לטיפול בכליות ובשלפוחית השתן. זרעי האורן שימשו לטיפול בשיעול ולריפוי מחלות ריאה. חלקי הצמח האחרים שימשו לטיפול בכאבי שיניים, עפעפיים, פצעים וכבד. בימי הביניים שימשו הזרעים, בין היתר, לריפוי קצרת, שיתוק, עיוותים ורעידות, צהבת, עור בקוע, מחלות כליות וריאה, דלקות בדרכי השתן וטחורים, וכן שימשו מעוררי תאווה. הזרע מכיל שמן רב וחומרי מזון ומשמש בימינו כחומר מרפא עממי, בעיקר לחיזוק הגוף.
ליגת הכדורסל המקצוענית של רוסיה
ביל ברייסון
ויליאם מקגווייר "ביל" ברייסון (אנגלית: William McGuire "Bill" Bryson; נולד ב-8 בדצמבר 1951) הוא סופר ועיתונאי אמריקאי, שחי את רוב חייו בבריטניה. מחברם של ספרים רבי-מכר בנושאים מגוונים כמו השפה האנגלית, טיולים, שייקספיר, מדע פופולרי וההיסטוריה של העולם והאנושות. ספריו זכו להצלחה רבה והם מתובלים בהומור ובאנקדוטות.
ביוגרפיה.
ברייסון נולד בדה מוין באיווה, בנם של אגנס מרי וביל האב, עיתונאי ספורט. הוא למד באוניברסיטת דרייק (Drake University) באיווה אולם הפסיק את לימודיו בשנת 1972 והחליט לצאת לטיול תרמילאים באירופה. בשנת 1973 הגיע לבריטניה, שם מצא עבודה בבית חולים פסיכיאטרי. הוא פגש שם את אשתו לעתיד, אחות בשם סינתיה. בשנת 1975 חזרו לארצות הברית כדי שברייסון יסיים את לימודיו. בשנת 1977 התיישב הזוג בצפון יורקשייר שבאנגליה, שם פעל ברייסון עד לשנת 1995, שבה עבר לעיר הנובר שבניו המפשייר.
ברייסון אב לארבעה ילדים.
הדסה בן-עתו
הדסה בן־עִתּוֹ (16 במאי 1926 – 14 באפריל 2018) הייתה שופטת ישראלית, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ושופטת במינוי זמני בבית המשפט העליון. ידועה גם בשל מחקרה על אודות הפרוטוקולים של זקני ציון, שפורסם בספרה "השקר מסרב למות" משנת 1998.
ביוגרפיה.
לאה הדסה נולדה בבז'ז'יני שבפולין, בתם של החסידים דבורה ברודר ודוד ליפמנוביץ, קבלן בניין. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב־1935 ולאחר מכן נולדה נירה, אחותה של הדסה (לימים נירה כפיר, פסיכולוגית). עד 1941 התגוררה המשפחה, שירדה מנכסיה, בקריית מוצקין ובן־עתו למדה בבית הספר הריאלי העברי. לאחר מכן עברה לירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" בעיר, לבקשתה של דבורה מהמנהל, היות שלמשפחה לא היה כסף לממן את הלימודים. מאוחר יותר למדה בן-עתו היסטוריה, פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, לאורך שלושה סמסטרים. ב־1946 עבדה כרכזת מועדוני נוער בוויצו, הייתה המזכירה הארצית של הארגון, ונשלחה מטעמו כנציגה לוועידה העולמית של ויצו בבזל.
ב־1947 עברה להתגורר בחולון והחלה ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בצה"ל בתפקיד סגנית קצין התרבות של פיקוד מרכז. לאחר שחרורה ב־1949 עבדה כמנהלת ענף הנוער במחלקת התרבות במשרד החינוך, ופעלה להקמה ולניהול של כחמישים מועדוני נוער לעולים ברחבי הארץ; בהמשך עברה לתפקיד מנהלת ענף הסטודנטים במשרד. ב־1951 עזבה את עבודתה וחזרה ללימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שאותם סיימה ב־1953. בן־עתו השתלמה בקורסים נוספים במשפטים ובקרימינולוגיה בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובאוניברסיטת דנוור. ב־1955, לאחר התמחות בבית המשפט המחוזי ביפו ובפרקליטות מחוז תל אביב, התקבלה ללשכת עורכי הדין בישראל, ומאז עבדה חמש שנים במשרד עורכי דין, עם התמחות במשפט פלילי.
ב־1960 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, והצטרפה בכך לארבע שופטות שכיהנו במדינה כולה. כעבור עשור מונתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובין היתר גזרה עונש מאסר על אשר ידלין בשל חלקו בפרשת ידלין (עונש שלא היה מקובל באותם ימים על עבירות צווארון לבן, לדבריה). בשנים 1971–1974 הייתה גם מרצה בתחום המשפט הפלילי באוניברסיטת בר־אילן. ביולי 1980 ניצלה מפצצה שהונחה בביתה; ייתכן כי הפצצה הייתה קשורה למשפט על שוד בנק שניהלה באותה תקופה.
ב־1980 כיהנה במינוי זמני בבית המשפט העליון. ב־1988 התמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בן־עתו הייתה חברה פעמיים במשלחת ישראל לאו"ם (1965 ו־1975), ופעמיים במשלחת ישראל לוועידת אונסק"ו לזכויות האדם (ביניהן בפריז 1982). מונתה ב־1988 לנשיאת הארגון הבין־לאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים. כן עמדה בראשות הוועדה לבדיקתה של בעיית הזנות בישראל.
ב־1991, לאחר 31 שנים שבהן כיהנה כשופטת בערכאות שונות בבתי המשפט בישראל, הקדימה בן־עתו ופרשה מתפקידיה במערכת המשפט כדי לעסוק ב"פרוטוקולים של זקני ציון".
לאחר פרישתה.
מאז פרישתה מכס השיפוט עסקה בן־עתו במאבק נגד האנטישמיות, תופעה שנתקלה בה בזמן שירותה במשלחת לאו"ם. המאבק הוביל אותה לכתוב את הספר "השקר מסרב למות" (1998), העוסק בפרוטוקולים של זקני ציון ומתאר את מקורם. בעבודתה ביקשה להראות כי הטקסט, שגם אותו שמעה מצוטט בעצרת הכללית, הוא זיוף. כמשפטנית ומומחית לנוהלי האו"ם, חקרה בן־עתו את טיבם של הפרוטוקולים וכן את הטענות שהטקסט זויף או נגנב. היא בדקה את ההוכחות שהוצגו במשפט בברן, בירת שווייץ. הספר תורגם לתשע שפות והתפרסם ברחבי העולם. לאחר פרסומו עסקה בן־עתו גם בכתיבה ובהרצאות על הקשר בין אנטישמיות ובין אירועים עכשוויים, כגון מלחמת לבנון השנייה וגל המחאות בארצות ערב (2010–2011). כן כתבה שני ספרים נוספים.
ב־1999 זכתה בפרס צלטנר לחקר המשפט, פרס יוקרתי למשפטנים ישראלים. ב־2007 הוענק לה פרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל ולתפוצות. ב־2011 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר־אילן, כהוקרה על מאבקה באנטישמיות ותרומתה למערכת המשפט ולחברה.
על כובד המשקל של שיפוט הוגן אמרה: "שופט לא מקבל עצות על איך לשפוט. סומכים על שיקול הדעת שלך – וזו מעמסה מאוד כבדה[.] כששלחתי צעיר, בפעם הראשונה, לבית סוהר, חלמתי בלילה על הדלתות שנטרקות אחריו ועל מה שקורה במשפחה שלו. זו אחריות מאוד גדולה".
נפטרה ב־14 באפריל 2018, והיא בת 91.
חיים אישיים.
ב־1950 נישאה לגרשון בן־עתו, וב־1957 אימצו השניים בת, אורלי. הם התגרשו ב־1982.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
מדינות (לפי שם)
צבי ציגלר
צבי ציגלר הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון, נשיא לשעבר של האיגוד הישראלי למתמטיקה, וכיום משמש יו"ר הוועדה הבין-סנאטית של האוניברסיטאות. תחום מחקרו העיקרי הוא תורת הקירובים.
ציגלר סיים את הדוקטורט בשנת 1965 באוניברסיטת סטנפורד. הוא שימש בטכניון במגוון תפקידים בהם דיקן הפקולטה למתמטיקה, משנת 1979 ודיקן בית הספר ללימודי מוסמכים.
בשנת 1995 פסק בית המשפט העליון בהרכב בן חמישה שופטים לטובת ציגלר בתביעה אזרחית כנגדו מבנק מזרחי טפחות. ציגלר שימש כערב להלוואה אולם בית המשפט קבע כי הבנק הסתיר מידע מציגלר ולא פעל לפי "חובת גילוי נאות" אל מול הלקוח ולכן העסקה מבוטלת. פסיקה תקדימית זאת מכונה "פרשת ציגלר".
הוא נשוי לד"ר אילנה ציגלר, דמוגרפית ומנהלת האגודה לתכנון המשפחה בישראל. הוא אב לארבעה ילדים. בתו, תמר ציגלר היא פרופסור מן המניין למתמטיקה באוניברסיטה העברית; בנו ראובן (רובי) ציגלר הוא פרופסור חבר לדיני פליטים בינלאומיים באוניברסיטת רדינג, בריטניה. אחותו של ציגלר הייתה עדנה שכטמן. אחיינו הוא ערן שכטמן, מנכ"ל חברת קונקט.
דיבשה אמירה
דִיבשה אמירה (1899 - 9 באפריל 1966) הייתה מתמטיקאית ישראלית, מראשוני המורים למתמטיקה בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולדה ברוסיה ועלתה לארץ ישראל בשנת 1906 עם הוריה רבקה ואהרן איתין, ממייסדי אחוזת בית ובעל בית הדפוס העברי הראשון ביפו. בשנת 1914 סיימה את לימודיה התיכוניים במחזור השני של הגימנסיה העברית "הרצליה". למדה באוניברסיטת גטינגן בגרמניה ובשנת 1924 סיימה את הדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ בהנחיית פרופסור הרמן מינץ () מאוניברסיטת גטינגן. לאחר מכן לימדה שנים אחדות באוניברסיטת ז'נבה.
המתמטיקאי הגרמני אדמונד לנדאו, שפעל באוניברסיטה העברית בירושלים בראשית ימיה, תיאר את אמירה "הגאומטריקנית היחידה בארץ ישראל", ובהמלצתו לימדה קורסים אחדים בגאומטריה באוניברסיטה העברית.
את ספרה "ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה" כתבה בצרפתית בשנת 1933, בעת ששהתה באוניברסיטת ז'נבה, אך מלחמת העולם השנייה מנעה את הוצאתו לאור בפריז, ובסופו של דבר הספר יצא לאור בעברית בשנת 1962.
לימדה בסמינר למורים על שם לוינסקי ובתיכון בית הכרם בירושלים מיום היווסדו. אחד מתלמידיה, המתמטיקאי ארנסט שטראוס () כתב הקדמה לספרה של אמירה, "ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה", ובה ציין: "היה זה מזלי הטוב להיות אחד מאלפי התלמידים שטעמו את טעמם הראשון במתמטיקה רצינית מפי ד"ר אמירה בבית הספר התיכון. למרות כל ההרצאות ששמעתי מאז מפי מתמטיקאים מעולים, לא פגשתי אדם העולה עליה הן כמורה והן כנותן השראה לתלמידיו".
הייתה נשואה עד לפטירתה למתמטיקאי פרופ' בנימין אמירה שלמד עמה בגימנסיה הרצליה. נפטרה ב-9 באפריל 1966 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
שינה פוליפאזית