שרון נולד בירוסלב שבגליציה (כיום פולין), בשם לודוויג קורצמן (בגרמנית: Ludwig Kurzmann) עלה לארץ ישראל ב-1920 יחד עם קבוצת הכשרה של תנועת השומר הצעיר והיה ממקימי וממתכנני קיבוץ גן שמואל. חדר האוכל בקיבוץ מהווה את אחת מיצירותיו הראשונות של שרון, וזאת עוד בטרם זכה להכשרה סדירה בתחום התכנון והבנייה. לאחר שש שנות חברות בקיבוץ, פנה ללמוד אדריכלות בבית הספר באוהאוס שבעיר דסאו, שם למד ועבד בין השנים 1926–1929. במהלך לימודיו וכן לאחר השלמתם עבד שרון במשרדו של מנהל בית הספר, האדריכל הנס מאייר. במסגרת זו הופקד שרון על מלאכת תכנון מרכז ההכשרה של האיגודים המקצועיים בברלין, עם השלמת הפרויקט בשנת 1929 מונה שרון למנהל הסניף הברלינאי של משרד הנס מאייר. ב-1929 נישא לאמנית סיבים ומעצבת אריגים הגרמנית בבית הספר באוהאוס, גונטה שטלצל, ובאותה שנה נולדה בתם יעל.
בשנת 1931 שב שרון לארץ ישראל והתמקם בתל אביב, בה חבר לאדריכלים צעירים נוספים אשר דגלו ברוח החדשה של המודרניזם, בראשם זאב רכטר ודב כרמי. בתקופה זו החל לתכנן מבנים בתל אביב ומחוצה לה בסגנון בינלאומי. בין עבודותיו הבולטות בשנות ה-30 של המאה ה-20 ניתן למצוא: תכנון תערוכת ההסתדרות (1932), מעונות עובדים ברחוב פרישמן (1935), מבנה ״תיאטרון אהל״ ברחוב בילינסון בתל אביב 1934, בית חולים בילינסון בפתח תקווה (1935), חדר האוכל של גבעת השלושה (1936), קולנוע "עמל" בכפר סבא (1936), משק שוורץ בתל נעמה (1940), בית ספר אוסישקין בכפר סבא (1941), בתי קירור בכפר חסידים (1942), רמת יוחנן, משמרות, בית חירות. בין השנים 1941 ו-1947 היה מרצה בכיר במחלקה לארכיטקטורה בטכניון.
הפרויקט החשוב והמרכזי ביותר שעליו היה מופקד שרון הוא תוכנית-אב למדינת ישראל, עליה עמל בין השנים 1949–1953 כראש אגף התכנון במשרד ראש הממשלה. בתוכנית זו, שנקראה על שמו "תוכנית שרון", נתן שרון עדיפות עליונה ליישוב הספר הישראלי, בהתאם לחזון הציוני של אותה תקופה. שרון חילק את מדינת ישראל לארבעה אזורי השפעה כלל ארציים: האזור הצפוני (מהשומרון עד הגליל) - ובירתו העיר חיפה, האזור המרכזי (מנתניה עד רחובות ועד תחילת השפלה) - ובירתו תל אביב, אזור ירושלים ואזור המדבר (הנגב, מדבר יהודה והערבה) - ובירתו באר שבע. התוכנית ראתה אור כספר תחת השם "תכנון פיסי בישראל".
בשנים 1950 עד 1964 עבד שרון בשיתוף עם האדריכל בנימין אידלסון. בין המבנים הבולטים אשר יצר בתקופה זו ניתן למצוא: הרחבת בית החולים בילינסון (1954), אודיטוריום בטכניון (1956) ובית החולים סורוקה בבאר שבע (1959). בשנת 1962 היה שרון השני מבין האדריכלים בישראל אשר זכה בפרס ישראל בתחום האדריכלות.
בשנים 1965–1984 עבד שרון בשיתוף פעולה עם בנו האדריכל אלדר שרון. בין המבנים הבולטים אשר יצר בתקופה זו ניתן למצוא: בית חולים רמב"ם בחיפה (1965), בית חולים גהה בפתח תקווה (1966), בית כור בתל אביב (1966), בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב (1970), בניין בנק ישראל ומוזיאון יד מרדכי (1970).
בנוסף לכך ניתן למנות עבודות נוספות שלו בפתח תקווה: מפעל יכין, המרפאה הראשית של קופת חולים כללית, קולנוע היכל.
בשנים 1965 עד 1971 עמד שרון בראש אגודת המהנדסים.
בשנת 1983 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אריה שרון נפטר ב-1984 והוטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
אדריכלות.
בתחילת הקריירה האדריכלית תכנן שרון מבנים בעיקר בסגנון הבינלאומי, ולאחר מכן, עם שינוי המגמה בארץ ובעולם, התאפיינו בנייניו על פי עקרונות הברוטליזם. תפיסת האדריכלות של אריה שרון תאמה היטב ואף הובילה את קאנון האדריכלות המקומי, תפיסה אשר התעצבה ברוח הזמן וברוח המקום, מעין מודרניזם אשר הותאם לצרכים המקומיים.
קארל גוסטף אמיל מנרהיים
הברון קארל גוסטף אמיל מנרהיים (בשוודית: Carl Gustaf Emil Mannerheim; 4 ביוני 1867 - 27 בינואר 1951) היה איש צבא ומדינאי פיני, פיני-שוודי במוצאו, ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא פינלנד ומאוחר יותר נשיא פינלנד (1944–1946), וממקימי פינלנד העצמאית.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
מנרהיים נולד בטירת לוהיסארי שבאסקיינן למשפחת אצולה פינו-שוודית ממוצא הולנדי. הוא היה הילד הצעיר במשפחה וככזה זכה לתואר ברון. הגם ששפת האם שלו הייתה שוודית, מנרהיים דיבר גם פינית, רוסית, צרפתית, גרמנית ואנגלית. את השפה הפינית רכש בילדותו המוקדמת, אולם השנים הרבות שבילה מחוץ לפינלנד, במיוחד שלושים שנות שירותו הצבאי בצבא הרוסי, השכיחו את השפה שלמד בילדותו והשפיעו על המבטא שלו.
סב-סבו של מנרהיים, הרוזן קרל אריק מנרהיים, החזיק במספר משרות בשירות האזרחי בפינלנד, אז עוד תחת חסות רוסית, ובהן חברות בסנאט הפיני. אביו של מנרהיים, הרוזן קרל רוברט, היה משורר, סופר ואיש עסקים. האב לא נחל הצלחה גדולה, ולאחר שפשט את הרגל היגר לפריז וחי בה כאמן.
כפרש פיני בצבא הצאר.
לנוכח מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו, מנרהיים נשלח למכללה הצבאית בעיר המינה בשנת 1882, והוא בן 15 שנים. בעיות משמעת הביאו להשעייתו מן המכללה ארבע שנים אחר כך. מאוחר יותר נרשם לבית ספר פרטי בהלסינקי ועבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה בשנת 1887. זמן קצר אחר כך הגיע לסנקט פטרבורג, והתקבל כצוער למכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי. בתקופה זו הייתה פינלנד דוכסות אוטונומית למחצה תחת חסותה של רוסיה הצארית. ב-1889 סיים את לימודיו וסופח לחיל הפרשים הרוסי. בהמשך התקבל למשמר העלית של חיל הפרשים ושימש כשומר ראשם של בני משפחת הצאר. בינתיים נישא, ביוזמת משפחתו, לאנסטסיה ארפובה, בתו של גנרל רוסי ידוע. נישואיו אלה הסתיימו למעשה ב-1902 ולהלכה ב-1919.
מנרהיים לא התקבל לאקדמיה לקציני מטה, בעיקר משום שלא שלט היטב בשפה הרוסית. במקום זה, רכש מיומנות בטיפול בסוסים. בשנת 1903 סופח לצוות קצינים האחראי על אימוני גדודי הפרשים בצבא הצאר.
מנרהיים התנדב ולחם במלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904 והוצב ברגימנט ה-52 במנצ'וריה. אומץ הלב שהפגין בקרב מוקדן העניק לו את דרגת הקולונל.
עם סיום המלחמה חזר לפינלנד ושהה תקופת מה בשוודיה. הוא נטל חלק פעיל בדיוני ועדות האצילים. הוא אף הנהיג משלחת לסין באוקטובר 1906 יחד עם המדען הצרפתי פול פליו (Pelliot). אחר כך הוביל משלחת נפרדת לסין אשר פעלה בה עד סתיו 1908. מטרותיה של המשלחת היו אסטרטגיות בעיקרן, ולא רק אנתרופולוגיות, שכן אזורי צפון סין עלולים היו להוות פוטנציאל למשבר בין רוסיה, סין ובריטניה. בתום הסיור מונה למפקד הרגימנט בנובומינסק, פולין. ב-1911 הועלה לדרגה המקבילה לאלוף וב-1912 היה לחבר בצמרת הפיקוד של הצבא הקיסרי.
במלחמת העולם הראשונה שירת מנרהיים כמפקד חיל הפרשים בחזיתות האוסטרו-הונגרית והרומנית. בראשית המלחמה באוגוסט 1914 פיקד על חטיבת משמר הפרשים בגזרת ורשה. לאחר שהוכיח עצמו בקרב מול הכוחות האוסטרו-הונגרים בדצמבר, זכה לאחד מהרמים שבעיטורי רוסיה הצארית, צלב ג'ורג' הקדוש. בשנת 1915 מונה מנרהיים לפקד על דיוויזיית הפרשים ה-12, ולאחר מהפכת פברואר ב-1917 הועבר לפקד על הקורפוס השישי של חיל הפרשים. מנרהיים לא זכה לאמונה של הממשלה הרוסית החדשה ושוחרר מתפקידו בספטמבר 1917, לאחר שנפל מסוסו. הוא החל לתכנן את פרישתו לקראת מעבר לחיים האזרחיים בפינלנד.
מניצחון במלחמת האזרחים להנהגת המדינה.
עם הדחת הצאר על ידי הבולשביקים, הכריזה פינלנד על עצמאותה. בינואר 1918 מונה מנרהיים לשמש כראש המטה הכללי של צבא פינלנד על ידי הסנאט של המדינה החדשה, בראשותו של פר אבינד סווינופוד. הצבא הפיני בתקופה זו לא היה יותר ממיליציות מקומיות, או המשמר הלבן של פינלנד, גוף שנועד להגן על הממשלה במהלך מלחמת האזרחים בפינלנד. מנרהיים קיבל את המינוי והקים את מטה הצבא בעיירה סנאיוקי. משם ניהל את פעולות המשמר הלבן במהלך חודש מרץ 1918.
מנרהיים סלד מהשפעתה של גרמניה על הממשלה הפינית, וביוני 1918 עזב את פינלנד לזמן מה: כך היה הרמטכ"ל הפיני מחוץ למדינה בשלב האחרון והגורלי של מלחמת האזרחים, בו המונים מחיילי האויב ה"אדום" מתו כתוצאה מרעב וממחלות במחנות השבי.
בסתיו 1918 שב מנרהיים לפינלנד. בדיונים שניהל עם בריטניה ועם ארצות הברית זכה מנרהיים להכרתן של שתי המעצמות במדינתו העצמאית. הוא אף ארגן סיוע חיצוני בדמות אספקת מזון לפינלנד, על מנת למנוע רעב במדינה שליקקה עתה את פצעי המלחמה. למרות שהתנגד בתוקף לבולשביזם, סירב לכרות ברית עם קצינים רוסים "לבנים", תומכי הצאר, משום שאלה לא היו נכונים להכיר בעצמאותה של פינלנד. בשנת 1919 הפסיד מנרהיים בבחירות לנשיאות ופרש מהחיים הציבוריים.
בין המלחמות.
בשנים שבין המלחמות היה עיקר פועלו של מנרהיים הומניטרי באופיו. הוא תמך בצלב האדום הפיני וייסד את קרן "ילדי מנרהיים". ב-1929 סירב לקחת חלק ביוזמתם של אנשי ימין רדיקליים בפינלנד, לפיה יהפוך לדיקטטור צבאי. אף על פי כן, הביע תמיכה מסוימת בתנועה הפאשיסטית למחצה, לפואה (Lapua). ב-1931 שב מנרהיים לחיים הפוליטיים לאחר שהסכים להתמנות לראש מועצת ההגנה של פינלנד. בו בזמן הובטח לו כי במקרה שתפרוץ מלחמה, יתמנה לרמטכ"ל הצבא. הבטחה זו תחודש שוב בשנת 1937. בשנת 1933 זכה בדרגת הכבוד פילדמרשל -- האדם היחיד בתולדותיה של פינלנד העצמאית שזכה בדרגה צבאית זו, שהיא הגבוהה ביותר. מנרהיים תמך בתעשייה הצבאית הפינית וביקש, ללא הצלחה, לכונן ברית הגנה משותפת יחד עם שוודיה. עם זאת, חימושו של הצבא הפיני ארך זמן רב יותר מכפי שהניח מנרהיים, והוא ידע כי צבאו אינו מוכן למלחמה. לכל אורך תקופה זו הרבה מנרהיים להסתכסך עם שרי הממשלה ואיים להתפטר מספר פעמים.