איזבלה מביעה שאט נפש ממולדתה, המכונה בשיריה "גיא בן הינום" ו-"אתר מקולל", המוקף ב-"יער אפל ובודד", המיושב על ידי "אנשים אי-רציונליים ומחוסרי השכל", ואשר נחצה על ידי ה-"סירי העכור" (שמו הקודם של נהר הסיני, הנמצא בקרבת מקום לטירה המשפחתית). היא מדמיינת את עצמה נזרקת לתוך הנהר, אולי מתוך כוונה לאבד את עצמה לדעת. תיאורים אלו הניבו את התאוריה שבין אחותה של איזבלה, פורציה, לבין דייגו סנדובל התקיימה חליפת המכתבים, ולמעשה הם היו קורבנות הרוצחים; איזבלה, המושפעת על ידי טרגדיה, השליכה את עצמה לאחר מכן לתוך הנהר. תאוריה זו נתמכת בחוסר העדויות לגבי מיקום קבורתה של איזבלה.
בשיריה, איזבלה סורקת את הים, בעודה מחכה לספינה שתביא חדשות טובות על גורל אביה (אשר למעשה חי בנוחות בצרפת, מתעלם מגורלה הקשה) ובתקוות השווא שמצבה ישתפר עם חזרתו. היא מאשימה את קרל החמישי (מכונה בשם "הקיסר" בשיריה) בכך שהוא "מונע מהאב לעזור לביתו", ואילו פרנסואה הראשון, ה-"מלך גדול", הוא מושא תקוותיה לשחרור אביה. תקוות אלו נופצו כאשר אויבי פרנסואה הביסו אותו, דבר שהפך את איזבלה למדוכדכת אף יותר. אמהּ מתוארת כזקנה אומללה שאינה מסוגלת לשלוט בילדיה; אחיה הם "עצלים באופן קיצוני ודוחה", ואיזבלה מאשימה את המזל שלא העניק להם את האופי הנוח שהיה אופייני לאבותיה. איזבלה מצרה על כך שהיא ננזפת על ידי "אנשים בורים, אשר בשל סכלותם אינם מבינים אותי".
איזבלה אף ביכתה את המשורר לואיג'י אלמני, אשר נמלט לצרפת אחרי שניסה לקשור קשר נגד החשמן ג'וליו דה מדיצ'י, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי. היא כותבת על ה-"סוף מעורר הרחמים" שלה, דבר המעלה את החשד שהיא הייתה מודעת לרצח הקרב ובא, על אף שייתכן כי היא ציפתה למיתה טבעית שתביא סוף לחייה העצובים. ביצירותיה האחרונות מוצאת איזבלה מעט נחמה בישו ובבתולה מרים, באמצעותם נראה שהיא סוף סוף קיבלה על עצמה את קיומה העצוב וניסתה למצוא שלוות הנפש, תוך כדי השלמה עם הארץ שהיא תיעבה. תקוותה הסופית הייתה לראות את עצמה "לגמרי משוחררת מן האוויר הסוער של ארץ, ולהימצא בין הנשמות המבורכות".
מורשת.
מספר שנים לאחר מותה של איזבלה, שיריה הופצו בחוגים הספרותיים של נאפולי, וזכו להערכה מצד קוראיהם. בשנת 1552 שיריה נכללו באנתולוגיה מאת לודוביקו דולצ'ה שהודפסה בוונציה. היצירה שלה הוכנסה בשלמותה לאוסף שירים אחר, "שירים מאת נשות חיל אצילות", פרי ידיו של לודוביקו דומניקי, בשנת 1559. בשנת 1629, אחיינה מרקנטוניו, בנו של קמילו, פרסם ביוגרפיה משפחתית בשם "תולדות משפחת האצולה די מורה", בה מצויים פרטים חדשים לגבי חייה ומותה.
אף על פי שעבודתה נכללה באנתולוגיות נוספות, איזבלה כמעט נשכחה כמשוררת, ומבקרי הספרות התעלמו ממנה במשך מאות שנים. אחרי תקופה ארוכה של שקט, אשר נמשכה עד לתחילת המאה ה-20, היצירה של איזבלה התגלתה מחדש על ידי אנג'לו דה גוברנטיס בשנת 1901, כאשר השתתף בכנס ספרותי בבולוניה. בשנת 1907, דה גוברנטיס פרסם את ספרו "איזבלה די מורה. שירים", אשר הכיל ביאורים ומבוא ביוגרפי לחיי איזבלה. בנדטו קרוצ'ה היה האדם הראשון שסיפק ביוגרפיה רחבה וביקורת ספרותית מקיפה על יצירתה, דבר שגרם להעריך מחדש את מקומה בספרות האיטלקית. קרוצ'ה שיבח את שירתה על ה-"תשוקה המיידית" וה-"התעמקות הרגשית", השונה מאוד מהסגנון הספרותי של תקופתה, אותו קרוצ'ה כינה "מצועצע ומלאכותי".
לדברי פול פ. גרנדלר, מחבר "האנציקלופדיה של הרנסאנס", עבודתה של איזבלה היא "מקדימה בצורה מרשימה את רעיונות הרומנטיקה" והוא אף מציין כי "אין משורר אחר לפני איזבלה שהחדיר עומק אישי כל כך לשירתו, תוך כדי הכנסת דרמה חדשה לשירה, וזאת מכיוון שהיא עוסקת בנסיבות הטרגיות של חייה". לדעתו, דבר זה תורם "לפיתוח רגישות חדשה בשפה הפואטית, המבוססת על כתיבה המעלה את הפאן הביוגרפי, הפוליטי, המשפחתי והאישי לרמה שירית גבוהה ביותר". איזבלה נחשבת למבשרת שירתו של ג'אקומו ליאופרדי בשל הנושאים הדומים בהם עסקו, רגשותיהם וחוויות חייהם הנושקות. ייתכן גם ששיריה השפיעו על טורקוואטו טאסו כפי שניתן להסיק משירו "שיר למטאורו" משנת 1578.
איזבלה גולמה על ידי אני דופריי בדרמה העוסקת בחייה אשר הועלה בתיאטרון ד'אורסיי, בפריז, ב-23 באפריל 1974. המחזה נכתב על ידי אנדה פייר דה מנדיארג ובוים על ידי ז'אן-לואי בארו.
בשנת 1993 הוקם אתר ספרותי על שמה בוולסיני, עיר הולדתה, בו מצוי תיאטרון. במקום מתקיימים מופעים מוזיקליים.
הצגת התיאטרון "סיפורה של איזבלה די מורה, מסופר על ידי בנדטו קרוצ'ה" שנכתב על ידי דאצ'ה מראיני הוצג בוולסיני בשנת 1999 ולאחר מכן ברומא, בשנת 2000.
פסטיבל הסרטים "Io, Isabella International Film Week" מוקדש לזכרה.
יחסי בורונדי–קוריאה הצפונית
יחסי בורונדי–קוריאה הצפונית הם היחסים בין הרפובליקה של בורונדי לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה בעבר ובהווה.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים ב-11 במרץ 1967, שנה אחרי נפילת המונרכיה בבורונדי והדחת נטארה החמישי, מלך בורונדי. מישל מיקומברו (נשיא בורונדי), סוציאליסט אפריקאי ממוצא טוטסי, שתמך בסין, שמר בתחילה על קשר הדוק עם צפון קוריאה, אולם בשנת 1971 התגלתה חתירה כביכול נגד הממשל הצבאי של מיקומברו שתוכננה על ידי צפון קוריאנים, בשיתוף בני הנוער של מפלגת Union for National Progress) UNP) בבורונדי, שהתנגדה שלשטונו של מיקומברו. במשך כמה חודשים הוא סירב לקבל את כתב האמנה של השגריר הצפון קוריאני, ואיים לגרש את כל אזרחי קוריאה הצפונית שבבורונדי.
למרות זאת, צפון קוריאה סייעה למשטר הטוטסי במהלך ההתקוממות של בני שבט ההוטו שפרצה בשנת 1972, ואשר כתוצאה ממנה נהרגו למעלה מ-150 אלף בני אדם בני שבט ההוטו. יחד עם סין וצרפת העניקה קוריאה הצפונית תמיכה צבאית למשטר בבורונדי במהלך ההתקוממות. בשנים שלאחר מכן היחסים בין המדינות שוקמו, ובשנת 1976 הבטיח מיקומברו תמיכה מלאה למדיניותו של קים איל-סונג, אולם הוא הודח באותה שנה. בסוף שנות ה-70, מהנדסים צפון קוריאנים הקימו ארמון נשיאותי ליורשו של מיקומברו, ז'אן-בפטיסט בגאזה.
הנשיא הבא של בורונדי, פייר בויויה (ששלט בשנים 1987–1993 ו-2003-1996), תמך גם הוא בקוריאה הצפונית, ובין השאר הביע תמיכה בתוכניות קוריאה הצפונית להשגת איחוד קוריאני. בנוסף, הוא דיווח על כך שסיוע אפשרי מקוריאה הצפונית לבורונדי נשלח במהלך מלחמת קונגו השנייה.
בשנת 2011 טענה בורונדי כי רכשה נשק סיני פגום מצפון קוריאה באמצעות חברה אוקראינית, ובכך שברה את אמברגו הנשק שהוטל על קוריאה הצפונית על ידי האו"ם.
ייצוג דיפלומטי.
לשתי המדינות אין ייצוג דיפלומטי זו בבירתה של זו.
יחסי ארצות הברית–מזרח טימור
יחסי ארצות הברית–מזרח טימור הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
היסטוריה.
למזרח טימור ישנה שגרירות בוושינגטון, וכן משלחת קבועה בניו-יורק באומות המאוחדות. ארצות הברית תמכה בתוכנית סיוע דו-צדדית גדולה לפיתוח מזרח טימור, ותרמה 20.6 מיליון דולר ב-2007, כמו כן היא תורמת כספים כחברה מרכזית במספר סוכנויות רב-צדדיות, ביניהן הבנק לפיתוח אסיה והבנק העולמי. חיל השלום האמריקני פעל במזרח טימור מאז 2002, אך הוא השהה את פעילותו במאי 2006 בשל אי שקט וחוסר יציבות.
שגרירות ארצות הברית במזרח טימור ממוקמת בפראיה דה קוקוירוס, דילי. כמו כן, שגרירת ארצות הברית במזרח טימור היא קרן קלארק סטנטון, מנהל משלחת הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) הוא מארק אנתוני, קצין המדיני / כלכלי / מסחרי הוא רוברטו קוירוז, ונציג מזרד ההגנה האמריקני הוא רס"ן רון סרג'נט.
סיוע.
פיתוח תהליכים פוליטיים.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי החלה לתמוך בפיתוח של תהליכים דמוקרטיים, אפקטיביים, דמוקרטיים ופוליטיים במזרח טימור בשנת 1999. בין השנים 2001 ו-2008 תרמה הסוכנות 2,215,997$ לקרן הבין-לאומית למערכות בחירות, 3,619,134$ למכון הרפובליקני הבינלאומי (IRI) ו-3,728,490$ למוסד הלאומי הדמוקרטי (NDI).
הבחירות הכלליות בגרינלנד 2013
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-12 במרץ 2013. מפלגת האופוזיציה סיומוט הפכה לגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-14 מתוך 31 המושבים. ב-26 במרץ, מנהיגת סיומוט, אלקה האמונד, הפכה לראש הממשלה האישה הראשונה של גרינלנד.
31 חברי הפרלמנט נבחרו בשיטה היחסית על פי מחוזות בחירה.
נושא הקמפיין העיקרי היה ניצול העושר המינרלי של האי. מפלגת אינואיט אטקטיגיט תמכה בכך שהעובדים הזרים, שרובם יהיו סינים, יעבדו בתעשיית הכרייה במדינה, ואילו מפלגת סיומוט התנגדה להצעה.
אצות חומות
Blond Ambition World Tour
Blond Ambition World Tour הוא סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת האמריקאית מדונה. סיבוב ההופעות נועד על מנת לקדם את אלבומה הרביעי Like a Prayer, ואת הפסקול, I'm Breathless, ובנוסף לכך, במהלכו הופיעה הזמרת באירופה, צפון אמריקה ואסיה.
סיבוב ההופעות היה שנוי מאוד במחלוקת בשל איקונוגרפיה קתולית ומיניות. מגזין רולינג סטון כינה אותו "חגיגה כוריאוגרפית מפוארת, פרובוקטיבית מינית" ואף הכריז עליו כסיבוב ההופעות הטוב ביותר ב-1990.
בשנת 1991 יצא סרט דוקומנטרי תחת השם "" (או תחת השם "במיטה עם מדונה" בצפון אמריקה), אשר מתעד מאחורי הקלעים של סיבוב ההופעות, ואת מהלך הפקתו.
רקע וביקורות.