הבחירות לרשויות המקומיות תוכננו במקור ל-17 ביולי 2010. עם זאת, ועדת הבחירות המרכזית הפלסטינית לא הייתה מסוגלת לפעול ברצועת עזה שבשליטת חמאס, וכתוצאה מכך הממשלה הפלסטינית הודיעה ב-25 באפריל כי הבחירות יידחו ברצועה. ב-10 ביוני 2010 הודיעה הממשלה כי כל הבחירות המקומיות בוטלו.
ב-10 ביולי 2012 הודיעה הממשלה כי הבחירות המקומיות תתקיימנה ב-20 באוקטובר של אותה שנה.
הבחירות.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בגדה המערבית ב-20 באוקטובר 2012, עם חלק שני שהתקיים ב-24 בנובמבר 2012, פת"ח טען לניצחון לאחר שחמאס הודיע שהוא נסג מהבחירות.
ההצבעה התקיימה רק ב-92 מתוך 353 רשויות מקומיות בגדה המערבית. יותר מ-80 כפרים לא הצליחו לייצר רשימות מועמדים.
האשלון המיוחד
7 ימים
7 לילות
נעמי סמילנסקי
נעמי סמילנסקי (22 בדצמבר 1916 - 13 במרץ 2016) הייתה ציירת, תחריטאית ומאיירת ישראלית.
ביוגרפיה.
סמילנסקי נולדה בקרקוב שבגליציה, לרחל וליעקב וולמן, בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל.
עוד בהיותה תלמידה החלה לעזור למשפחתה במתן שעורים פרטיים. למרות מצבם הכלכלי ראו בעצמם בני משפחתה כבני תרבות, יוצאי נחלת ספר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. כבר בילדותה בקרקוב נהגה אמה לקחת אותה לתערוכות, ובירושלים לימדה אותה לקרוא ולכתוב שירה בגרמנית, לכן נחשבה בבית הספר מוזרה ו"אחרת".
ב-1932, בגיל 16, החלה ללמוד בסמינר למורים בבית הכרם, שם גם הכירה את בעלה, הסופר יזהר סמילנסקי (ס. יזהר), והשניים היו לזוג. בשנת 1933, לאחר שסיימו את לימודיהם, עבר יזהר ללמד במושבה יבניאל והיא עברה ללמד בקבוצת גבע. לאחר מכן, בשנים 1937–1941 למדה ציור ורישום אצל מרדכי ארדון ותחריט וחיתוך עץ אצל יוסף בודקן בבצלאל.
בשנת 1942 נולד בנם ישראל, בשנת 1944 נולדה בתם הלה ובשנת 1954 נולד זאב.
בשנת 1960 השתלמה ב- Central School for Arts and Crafts בלונדון ועברה השתלמויות נוספות בבוסטון ובניו יורק. בשנים 1950–1986 הייתה מורה לתולדות האמנות בבית הספר "דה שליט" ברחובות.
בשנת 1968 קיבלה מלגה מ"קרן פורד" ושהתה ארבעה חודשים בסדנה "תמרינד" בלוס אנג'לס. כשהייתה כבת שבעים, לימדה תחריט בבצלאל.
ד"ר חיים גמזו ראה בה אחת מאמני התחריט החשובים בישראל.
בראיון שראיינה אותה נרי ליבנה לעיתון הארץ, היא מספרת שהייתה צריכה להילחם על אמנותה. "קודם כל יש העניין של מקום. כדי לכתוב צריך שולחן וזהו, אבל לאמנות צריך מקום, לתחריטים במיוחד. צריך גם חדר חושך וצריך חומצות, שאגב הרסו לי גם את הריאות...". לשאלתה של נרי ליבנה, האם יזהר העריך ואהב את האמנות שלה, עונה סמילנסקי: "מנין לי לדעת? הוא לא אמר שום דבר רע, אז אני מניחה שכן. גם לא את הכל הראיתי לו". בסטודיו שהיה לול יצרה תחריטים בעזרת המכבש שקיבלה במתנה מנחום גוטמן ואחר כך במכבש שקנתה בעצמה.
סמילנסקי כתבה משך שנים רבות סיפורים לילדים ולמבוגרים, אך מעולם לא פרסמה אותם, מלבד הסיפור "נעילה" העוסק בהלוויית אמה, שאותו פרסמה בכתב העת פרוזה.
האוצרת עדה נעמני, בת רחובות, כתבה על העבודות של נעמי: "...את דיוקנו של הסופר ס. יזהר, עמו חלקה את חייה, ציירה פעמים אין ספור... בתקריבי הפנים ובתנוחות הביתיות ניכר הניסיון למסור עדות על יזהר, אישיות ידועה ונערצת, מתוך מבט קרוב ואינטימי מאוד, מבט על יזהר בנעלי בית... המבט הנוקב והבלתי מתפשר ביותר מצוי דווקא בפורטרטים העצמיים של נעמי, בהם היא מוסרת עצמה ללא כחל ושרק. שם נבחין קודם כל בעיניים, בנוכחותו החדה והסקרנית של המבט.
זהו מבט היוצר את הקשר הראשוני בינה לבין המודל שמולה, סדרת דיוקנאות עצמיים אלו מצטרפת לגלריה גדולה ומעניינת של ציורים בהם מתבוננים ציירים בעצמם ומוסרים על כך עדות כנה ובלתי מתפשרת."
היא חיה ויצרה במושב מישר, עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים, אוספים פרטיים ובמוזיאונים ברחבי העולם.
מדרגות פוטיומקין
מדרגות פוטיומקין (אוקראינית: Потьомкінські східці, רוסית: Потемкинская лестница) הוא גרם מדרגות באורך 142 מטרים באודסה, אוקראינה. המדרגות אשר מהוות למעשה את הכניסה הראשית לעיר מכיוון הנמל, הן הסמל הידוע ביותר של אודסה.
מבנה המדרגות יוצר אשליה אופטית, כך שהעומד למרגלותיהן רואה גרם מדרגות אחיד ללא עשרת הפודסטים אשר ביניהן. העומד במרומי הגרם, רואה לעומת זאת את הפודסטים בלבד, כאשר המדרגות עצמן מחוץ לטווח הראייה. בנוסף, למביט מלמטה נראה כי גרם המדרגות ארוך מאורכו האמיתי ושכל המדרגות בו ברוחב אחיד, אף שבפועל המדרגות התחתונות רחבות יותר מהעליונות.
היסטוריה.
עד ראשית המאה ה-19 החיבור היחיד בין העיר אודסה, היושבת על מישור ערבתי מוגבה, לבין המעגן שתחתיה היה באמצעות שביל מתפתל או מדרגות מאולתרות העשויות בולי עץ. גרם המדרגות הראשון, שמנה 200 מדרגות, נבנה בשנת 1825. המדרגות בצורתן הנוכחית נבנו בין השנים 1837 ו-1841 מאבן חול שהועברה דרך הים מנמל טריאסטה באוסטריה (כיום באיטליה).
עם הזמן נשחקו המדרגות עקב תהליך סחיפה וב-1933 שופצו תוך החלפת אבן החול בגרניט בגוון אפור-ורדרד שמקורו באזור נהר הבוג הדרומי, והפודסטים כוסו באספלט. עקב עבודות הרחבת נמל אודסה, כוסו 8 המדרגות התחתונות, וכך מספרן כיום הוא 192.
לצידו של גרם המדרגות הוקם בשנת 1906 מסלול פוניקולר, אשר שינע אנשים בין הנמל לבין העיר, וחסך את העלייה והירידה במדרגות. בשנת 1970 הוחלף הפוניקולר בדרגנוע, אך בשנת 1997 בוטל. בשנת 2005 נחנכה במקום מערכת פוניקולר חדשה.
שמו המקורי של גרם המדרגות היה "פרימורסקי" (ליד הים), עד שבשנת 1955, בתקופת ברית המועצות, הוחלף השם ל"מדרגות פוטיומקין" לציון 50 שנים למרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
בתחילת שנות ה-90, לאחר עצמאות אוקראינה, הוחזר למדרגות שמן המקורי, אך השם הסובייטי נותר שגור בפי התושבים עד היום.
במרומי המדרגות ניצב פסל ברונזה בדמותו של ארמן עמנואל דו פלסי, דוכס רישליו, פוליטיקאי צרפתי, אשר בשנות גלותו היה ראש העיר הראשון של אודסה, ובהמשך כיהן פעמיים כראש ממשלת צרפת. הפסל הוא המונומנט הראשון שהוקם באודסה אי פעם.
בתרבות.
מדרגות פוטיומקין התפרסמו בזכות סרטו האילם של סרגיי אייזנשטיין מ-1925, אוניית הקרב פוטיומקין. באחד מקטעי הסרט נראים חיילי הצאר יורדים במדרגות בשורות מסודרות תוך כדי שהם טובחים באזרחים, ביניהם נשים וילדים, באמצעות ירי רובים.
רות ל' אוזקי
התעמלות אמנותית במשחקים האולימפיים
התעמלות אמנותית היא מקצוע במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כחלק מענף ההתעמלות. זהו אחד משני הענפים היחידים, לצד שחייה צורנית, שבו מתחרות נשים בלבד.
התחרויות כוללות קרב-רב ליחידות, ומאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) גם תחרות לנבחרות. זאת, בניגוד לאליפויות עולם ואליפויות יבשתיות, בהן נערכות תחרויות גם בכל אחד מהמכשירים בנפרד (חישוק, כדור, אלות וסרט). בתחרויות היחידות רשאיות להשתתף שתי מתעמלות אומנותיות מכל מדינה, ובשלב הגמר משתתפות 10 מתעמלות. בתחרות הקבוצתית רשאית להשתתף נבחרת אחת מכל מדינה, ו-8 מתוכן מעפילות לשלב הגמר.
מדליות.
מתעמלות אמנותיות מ-15 מדינות שונות זכו במדליות אולימפיות. מאז אולימפיאדת סידני (2000) נהנית רוסיה משליטה מוחלטת בענף, ומתעמלות אמנותיות ממדינה זו זכו בכל 10 מדליות הזהב שחולקו מאז ועד אולימפיאדת טוקיו 2020. באולימפיאדת טוקיו לא הצליחה רוסיה לזכות באף מדליית זהב בענף לאחר שלינוי אשרם מישראל זכתה באישי ובולגריה בקבוצתי
מתעמלות אמנותיות ישראליות במשחקים האולימפיים.
מתעמלות אמנותיות ישראליות השתתפו במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), באולימפיאדת סיאול (1988) וב-5 האולימפיאדות שנערכו מאז אולימפיאדת סידני (2000). אירה ריסנזון הייתה המתעמלת הראשונה שהעפילה לשלב הגמר, באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום התשיעי. באולימפיאדת לונדון (2012) רשמה נטע ריבקין את ההישג הגבוה ביותר למתעמלת יחידה, כשסיימה במקום השביעי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה נטע ריבקין את הופעתה השלישית ברציפות במשחקים האולימפיים, הישג השמור רק לעוד 2 מתעמלות בהיסטוריה של ענף זה, אך לא העפילה לשלב הגמר.
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית רשמה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וכבר בהופעתה הראשונה העפילה לשלב הגמר, וסיימה במקום השישי. באולימפיאדת לונדון (2012) שוב העפילה הנבחרת לגמר, וסיימה במקום השמיני. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שוב העפילה הנבחרת לשלב הגמר, והשוותה את מקום השיא של הנבחרת מאולימפיאדת בייג'ינג כאשר סיימה במקום השישי. באולימפיאדת טוקיו זכתה לינוי אשרם במדליית הזהב בתחרות קרב רב אישי, שהיא המדליה הראשונה של ישראל בענף ההתעמלות האמנותית.
התעמלות במשחקים האולימפיים
תחרויות התעמלות נערכו בכל אולימפיאדה בעת החדשה מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באתונה 1896. ענף ההתעמלות נחשב לאחד משלושת הענפים הפופולריים במשחקים, לצד האתלטיקה והשחייה. באולימפיאדת אמסטרדם 1928, נוספו גם תחרויות הנשים להתעמלות המכשירים לאחר 32 שנים שבהן התחרו גברים בלבד. תחרויות התעמלות אומנותית נוספו למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 1984 ותחרויות הטרמפולינה נוספו בסידני 2000.
היסטוריה.
התעמלות מכשירים.