הר הדסון (בספרדית: Cerro Hudson) הוא הר געש שכבתי בדרום צ'ילה, שבו התרחשה אחת ההתפרצויות געשיות הגדולות ביותר של המאה ה-20. ההר עצמו מכוסה בקרחון. בפסגת ההר יש קלדרה גדולה שנוצרה מהתפרצות עתיקה. פעילות געשית מודרנית מתרחשת בתוך הקלדרה. הר הדסון קרוי על שמו של פרנסיסקו הדסון, הידרוגרף של הצי הצ'יליאני במאה ה-19.
תיאור.
הר הגעש הדסון שוכן כ-15 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט ו-137 קילומטרים דרומית לעיר קויאיקה, דרומית לעיירה פוארטו אייסן (Puerto Aisén) וצפונית לשדה הקרח הצפוני (Campo de Hielo Norte) במחוז אייסן של צ'ילה.
הר הדסון משתרע על שטח של 300 קמ"ר, גובהו 1,905 מטרים ובפסגתו קלדרה שקוטרה עשרה קילומטרים המכוסה שלג עד. מי הפשרת השלגים מתנקזים בפרצה בשפה הצפון מערבית של הקלדרה, והם המקור למפולות הבוץ במורד הנהר ריו דה לוס ומלס (Río de Los Huemeles). צפונית להר הגעש יש שני חרוטי אפר, וחרוטי אפר נוספים מצויים על המדרונות הצפון-מערביים והדרום-מזרחיים.
היסטוריה של התפרצויות.
הר הדסון הוא הר הגעש הדרומי ביותר בהרי האנדים של צ'ילה שפעילותו מיוחסת להפחתה של לוח נסקה מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
משערים כי מדד ההתפרצות הגעשית (המסומן בקיצור כ-VEI) של התפרצויות געשיות גדולות שהתרחשו בהר הדסון סביב השנים 4750 לפנה"ס ו-1890 לפנה"ס היה 6. התפרצויות אלו אחראיות, קרוב לוודאי, להיווצרות הקלדרה. ההתפרצות של 4750 לפנה"ס השמידה ככל הנראה קבוצות גדולות של התושבים הקדמונים שחיו במרכז פטגוניה ואולי אפילו את כולם, על פי הממצאים שנתגלו באתר הארכאולוגי של לוס טולדוס (Los Toldos). בתקופה המודרנית היו בהר התפרצויות מתונות ב-1891 וב-1971, והתפרצות גדולה מאוד ב-1991.
ההתפרצות של 1971.
לפני 1970 היה ידע מועט מאוד על ההר. ב-1970 החלה התפרצות געשית שולית שהמסה חלקים מהקרחון, באוגוסט-ספטמבר 1971 זוהתה התפרצות מתונה (מדד התפרצות 3) בחלקה הצפון מערבי של הקלדרה שהעיפה אפר געשי לאוויר, וגרמה להתפתחות להארים מהמסת חלק גדול מהקרחון. הלהארים גרמו למותם של חמישה אנשים, ורבים נוספים פונו מהאזור.
ההתפרצות של 1991.
ההתפרצות שהתחוללה בין אוגוסט לאוקטובר 1991 הייתה התפרצות פליניאנית שעוצמתה 5 במדד ההתפרצות הגעשית, שבה נפלטה טפרה בנפח גולמי של 4.3 קילומטרים מעוקבים (מקביל ל-2.7 קילומטרים מעוקבים של סלע מוצק). חלקים מהקרחון נמסו וזרמו במורד ההר כזרמי בוץ. איש לא נפגע בהתפרצות זו בשל ריחוקו של ההר ממקומות יישוב, אבל אלפי אנשים פונו מהאזורים הסמוכים. אפר נשר על צ'ילה, ארגנטינה כמו גם על איי פוקלנד.
בנוסף לאפר, נפלטו כמויות גדולות של גז געשי, בעיקר גופרית דו-חמצנית. אלו תרמו לגזים שכבר היו באטמוספירה מההתפרצות הגדולה עוד יותר של הר הגעש פינטובו מוקדם יותר באותה שנה וסייעו לתופעת ההתקררות העולמית בשנים שבאו אחר כך. גם האוזון התדלדל, כאשר החור באוזון מעל אנטארקטיקה גדל בשנים 1992 ו-1993 לממדים הגדולים ביותר שנמדדו מעולם.
בשל התפרצות פינטובו באותה שנה לא זכתה ההתפרצות הגעשית הגדולה של הר הדסון לתשומת לב רבה.
פעילות ב-2011.
ב-26 באוקטובר הכריז השירות הגאולוגי של צ'ילה (SERNAGEOMIN), מצב חירום אדום. המשרד האחראי לטפל במצבי חירום (Onemi ראשי תיבות של Oficina Nacional de Emergencia del Ministerio del Interior) פינה מעל למאה תושבים מהאזורים הסמוכים. בטיסה מעל להר התגלה ענן קיטור וגז שהכיל מעט מאוד אפר שהגיע לגובה בין קילומטר ל-4 קילומטרים. לא אובחנה בינתיים פליטת לבה.
אלברטו קורדה
אלברטו דיאס גוטיירס (בספרדית: Alberto Díaz Gutiérrez; 14 בספטמבר 1928, קובה – 25 במאי 2001, צרפת), ידוע יותר בשם אלברטו קורדה, או בקצרה - קורדה (Korda), היה צלם קובני הזכור בעיקר בעקבות תמונתו המפורסמת של צ'ה גווארה בה נראה המהפכן המרקסיסטי צ'ה גווארה.
ביוגרפיה מוקדמת.
קורדה נולד ב-14 בספטמבר בהוואנה, קובה. ההתנסות הראשונה שלו בצילום היה כשצילם את החברה שלו במצלמת ה-35 מ"מ של אביו. קורדה היה בן של עובד רכבת ועבד בעבודות רבות עוד לפני שהתחיל לעבוד כעוזר צלם.
תחילת הקריירה שלו כצלם היה בתור צלם נשפים, הטבלות וחתונות. הוא נהג לרוץ לסטודיו שלו כדי לפתח את התמונות ואז לחזור לאירוע ולמכור את התמונות שלו כמזכרת. תחילה הייתה איכות עבודתו של קורדה גרועה למדי - אחרי כמה חודשים הייתה התמונה הופכת למטושטשת ומצהיבה. כשפתח קורדה את הסטודיו הראשון שלו הייתה לו הזדמנות ללמוד מהטעויות שלו ולעצור את הצהבת התמונות על ידי כימיקלים מתאימים. בשנת 1953 נפתח הסטודיו הראשון שלו יחד עם צלם בשם לואי פירס. תחילה הייתה עבודתם של קורדה ופירס מגוונת – החל מצילום אופנה וכלה בצילום למטרת פרסומות.
רוב התמונות בסטודיו שלהם צולמו על ידי השותף שלו, כדי לשמור על יציבות העסק. הכסף שהרוויחו מהעבודות שהוזמנו אפשר לקורדה לפתח את הסגנון הייחודי שלו בצילום – הוא נהג להסתכל על התמונה מזווית אחרת, שונה מזווית ההסתכלות הקלאסית של צלם סטודיו.
בשנים הראשונות קורדה התעניין בעיקר בצילום אופנה כיוון שזה איפשר לו להתעסק בשני הדברים החביבים עליו: צילום ונשים יפות. קורדה לא אהב תאורה מלאכותית וטען כי זה 'עיוות של המציאות', והוא נהג להשתמש בתאורה טבעית בלבד בסטודיו שלו. הוא היה אמן בצילום שחור-לבן צילומי השחור לבן שלו נראו מושלם מבחינת הקומופיזיציה והמסגור של התמונות. הצילום היצירתי והייחודי שלו הפך את הסטודיו שלו למשהו שהיה יותר מרק עסק משגשג. הוא הפך לסטודיו אומנותי של ממש. "המטרה העיקרית שלי הייתה לפגוש נשים", הוא התוודה פעם בפני אשתו השנייה, נליה מננדז, דוגמנית ידועה בקובה.
כמהפכן קובני.
מערכת היחסים שלו עם פידל קסטרו הייתה מעניינת. עבור קסטרו היה קורדה יותר מסתם צלם רשמי, חבר או צלם אישי. הם מעולם לא שוחחו על השכר ויחסי החברות שלהם לא היו יחסי עובד-מעסיק. לפיכך, קורדה היה נינוח לידו, מתעניין בכל דבר ובכל אחד. כל תמונה שצילם הייתה סמל של מהפכה, במקום תיעוד רשמי של האירועים שלה.
המהפכה הקובנית הייתה נקודת מפתח בקריירה של קורדה וגרמה לשינוי בתוכניות שלו לגביה. ב-1945 נוסד עיתון שהציע מקום נרחב לצלמים להצגת תמונותיהם, וקורדה הפך להיות חלק מהגורם המהפכני.
"לקראת גיל שלושים", אמר קורדה, "הייתי בדרך לחיים של קלות דעת, כשאירוע יוצא דופן שינה את המסלול שלי - המהפיכה הקובנית. זה היה בזמן שצילמתי ילדה קטנה שפיסת עץ שימשה בתור הבובה שלה. הבנתי ששווה להקדיש את עבודתי למהפכה שמטרתה למגר את אי השוויון". הוא נתפס לרעיונות של המהפכה והחל לצלם את מנהיגיה. כצלם מהפכני עבד קורדה על פי קצב הצילום שלו. הוא מעולם לא הושפע מלחץ עיתונאי או כל בקשה אחרת. אחת התמונות היותר מזוהות עם קורדה היה הביקור שלו באנדרטת לינקולן בוושינגטון, אפריל 1959. מסעותיו של קורדה הובילו אותו לכל רחביה של קובה, מעבר לים וגם אל ברית המועצות.
ב-1969 חזר קורדה מסיירה מאסטרה, אזור הררי נידח שם הצבא המהפכני החל את התקפותיו על הצבא של פולחנסיו בטיסטה. קורדה נהג לצלם קדמת קו ההתקפה של צבא המהפכה. כשחזר לביתו, בתו לא זיהתה אותו. שיערו וזקנו היו ארוכים ומלוכלכים משום שלא התקלח והסתפר חודשים.
קורדה שלח תמונות רבות לעיתון וקרא לסדרת התמונות "פידל חוזר לסיירה". פידל אהב את התמונות של קורדה ומעולם הוא לא עצר אותו כשצילם תמונה. הוא עבד באופן חופשי מבלי לחשוב על השלכות פוליטיות, מתוך מטרה להשיג את מה שהוא רצה בתמונות שהוא צילם.
קורדה עבד כצלם של העיתון המהפכני של קובה, 'רבולושיין', כשצילם את התמונה המזוהה ביותר שלו, תמונתו של צ'ה גווארה אשר הפכה לסמל עולמי של מהפכה ומרד. הוא לא קיבל מעולם תמלוגים על התמונה כי קסטרו לא הכיר באמנת ברן. בשנת 2000 הוא תבע את חברת סמירנוף על שימוש בתמונתו לצורכי פרסומת. קורדה הגיב על השימוש הבלתי חוקי ואמר כי "כתומך של האידיאלים שעל שמם צ'ה גווארה מת איני מתנגד להפצה של התמונה על ידי אילו המבקשים לפרסם את זכרו מתוך מטרה להפיץ את האידיאלים של צדק חברתי בעולם. אולם אני חד משמעית מתנגד לניצול התמונה למטרות קידום מוצרים כמו אלכוהול, או כל מטרה הפוגעת במורשתו של צ'ה.". בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט חויבה סמירנוף ב-50,000$ שנתרמו למערכת הבריאות הקובנית על ידי קורדה. קורדה אמר, "אם צ'ה היה עדיין בחיים, הוא היה עושה את אותו הדבר".
לאחר המהפכה הפך קורדה לצלם האישי של פידל קסטרו במשך כ-10 שנים. הוא ליווה את קסטרו בנסיעות ובפגישותיו עם אישים שונים. במשך התקופה הזו הוא גם צילם הפגנות, יבולי סוכר ותמונות במפעלים. הוא צילם גם כמה תמונות פחות ידועות של קסטרו כמו תמונות בהם הוא מסתכל בחשש על נמר בגן חיות ניו יורקי, דג ומשחק גולף יחד עם צ'ה גווארה, עושה סקי וצד ברוסיה ותמונה יחד עם ארנסט המינגוויי. עבודות נוספות שלו כוללות תמונות של מהפכנים הרוכבים אל תוך הוואנה אחרי הניצחון, ועוד תמונה ידועה בשם "דון קישוט של פנס הרחוב", בה נראה קובני חובש כובע קש הנשען על עמוד של מנורת רחוב מול ים של בני-אדם במהלך הפגנה.
שנותיו המאוחרות ומותו.
מ-1968 ועד 1978 הוא התרכז בעיקר בצילום מתחת למים עד לתערוכה יפנית ב-1978 בה הוא עורר התעניינות בינלאומית בעבודתו. קורדה לקה בהתקף לב קטלני בפריס, 2001 בזמן תערוכה בה הוצגו עבודותיו. הוא קבור בבית הקברות קולון, הוואנה.
תערוכות.
במרץ 2010 נמכר המקור של התמונה המפורסמת של צ'ה גווארה תמורת 6,600 יורו.