פישר כיהן כמרצה (Assistant Professor) לכלכלה באוניברסיטת שיקגו עד 1973, ומאותה שנה היה לפרופסור-חבר במחלקה לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. פרופ' פישר הוא גם מרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון הובר באוניברסיטת סטנפורד. בין השאר, היה מנחה הדוקטורט של בן ברננקי, לימים נגיד הפדרל ריזרב. פישר אף היה ועודנו חבר במספר אגודות אקדמיות וארגונים כלכליים, הוא עמית לשעבר באגודה לאקונומטריקה ונבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועדון ה-30, חבר חוקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER) ועוד. כן הוא שירת במועצות המנהלים של המכון לכלכלה בינלאומית (IIE), ושל ארגון נשות הבנקאות העולמית (WWB), ובמועצה המייעצת הבינלאומית לבית הספר החדש לכלכלה של מוסקבה (NES). ב־1985 אף נמנה סטנלי פישר על היועצים הכלכליים האמריקאים שנשלחו לסייע לישראל ביישום תוכנית הייצוב.
מינואר 1988 עד אוגוסט 1990 שימש כסגן נשיא לפיתוח כלכלה וכלכלן ראשי של הבנק העולמי. לאחר מכן מונה לראש הקתדרה ע"ש אליזבת' וג'יימס קיליאן וראש המחלקה לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). בין ספטמבר 1994 ועד סוף אוגוסט 2001 כיהן כמשנה למנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית.
בפברואר 2002 עבר פישר לסקטור הפרטי ועד אפריל 2005 כיהן פישר כסגן יו"ר סיטיגרופ, הבנק המסחרי הגדול בעולם דאז. במסגרת תפקיד זה, פישר שימש בין היתר כראש קבוצת הסקטור הציבורי, יושב ראש הוועדה לסיכון מדינה בתאגיד, ונשיא סיטיגרופ אינטרנשיונל.
במהלך כהונתו בקרן המטבע ובעקבות מעברו לסיטיגרופ נמתחה על פישר ביקורת כי ייצג קבוצות אינטרסים בממשל ארצות הברית. ב-2002 פרסם ג'וזף שטיגליץ, חתן פרס נובל לכלכלה, ביקורת נוקבת כלפי פישר בספרו "אי נחת בגלובליזציה". בספר הוא מותח ביקורת חריפה על קרן המטבע העולמית בתקופה שפישר היה אחד מבכיריה. שטיגליץ רמז לניגוד עניינים בהתנהלותו של פישר וכתב:
נגיד בנק ישראל.
ב-1 במאי 2005 מונה פישר לנגיד בנק ישראל. הוא עלה באותה עת לישראל וקיבל אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות.
ב-2 במאי 2010 מונה פישר לתקופת כהונה שנייה. הדבר היה לאחר חקיקת חוק בנק ישראל, שתיקונו לווה במתחים על רקע מעמד הנגיד. ח"כ שלי יחימוביץ' פנתה אל פישר בדיון שנערך בוועדת הכספים לקראת אישורו של החוק:
המגזין גלובל פייננס העניק לפישר ציון A (הגבוה ביותר) לשנת 2010 וב-2011 זכה שוב לציון A. בציון זה זכו רק שישה נגידים אחרים ב-2010 וחמישה חוץ ממנו ב-2011.
באוקטובר 2010 פישר זכה בתואר נגיד השנה 2010 מטעם מגזין Euromoney.
במאי 2011 הגיש פישר את מועמדותו לתפקיד יושב ראש קרן המטבע הבינלאומית, אך מועמדותו נפסלה, עקב הגבלת גיל המועמדים (65, בעוד גילו של פישר בעת הגשת המועמדות היה 67).
בינואר 2013 הודיע פישר שיסיים את כהונתו כנגיד בנק ישראל ב-30 ביוני 2013. החליפה אותו קרנית פלוג, שבתקופת כהונתו מונתה למשנה לנגיד.
סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב.
ב-10 בינואר 2014 נבחר פישר על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה למועמדו לתפקיד סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב, ג'נט ילן, ופישר החל לכהן בתפקיד בחודש יוני. ב-6 בספטמבר 2017 הודיע פישר על התפטרותו מהתפקיד על רקע "סיבות אישיות".
עמדתו בנוגע למשבר הכלכלי העולמי והשפעתו על ישראל.
ביולי 2012 פרסם פישר הצהרה בה קבע כי כלכלת ישראל צפויה להיפגע מהמשבר העולמי שהחל בגוש האירו, שיבח את הצעדים של העלאות המיסים והקיצוצים שננקטו על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האוצר יובל שטייניץ והודיע על המשך ניהול מדיניות מוניטארית אקטיבית מצד בנק ישראל: "מצד אחד המשק העולמי במצב קשה שכבר התחיל להשפיע על צמיחת המשק הישראלי, וישנה אף אפשרות שנצטרך בעתיד הקרוב להתמודד עם השלכות החרפת המשבר בגוש האירו. מצד שני, ישנן הבעיות הנובעות מהגירעון הגדול בתקציב, שאם לא נטפל בהן, נמצא עצמנו ב-2013 עם גירעון גדול עוד יותר בתקציב המדינה. אפשרות זו כבר גורמת לספקות ואי ודאות לגבי היכולת של מדינת ישראל לנהל את המשק ברמה הנדרשת. לאור מצב זה, צעדיהם של ראש הממשלה ושר האוצר אמיצים וחיוניים לשיפור המצב התקציבי שלנו ב-2013. הם יאפשרו לנו לנהל את המשק באופן שיתמוך בהמשך הצמיחה, לטובת אזרחי המדינה. בנק ישראל מצידו, ימשיך לנהל מדיניות מוניטארית שתשמור על יציבות מחירים, תתמוך בצמיחת המשק ותשמור על יציבות המערכת הפיננסית".
באוקטובר 2020 בחרה אספת בעלי המניות של בנק הפועלים בפישר כדירקטור בבנק.
חיים אישיים.
פישר היה נשוי לרודה פישר (לבית קיט) עד למותה ב-2020. הוא הכיר אותה בימיו בתנועת "הבונים". לבני הזוג שלושה ילדים. עם עלייתם לארץ, הפכה רודה לנכבדת עדי נגב, כפר שיקומי לנכים. מתגורר בהרצליה. שלושת בניו חיים בארצות הברית. הבכור, מייקל, הוא רופא. האמצעי, דייוויד, הוא סמנכ"ל השיווק של חברת פייסבוק. הצעיר, ג'ונתן, הוא נשיא חברת הפקת הסרטים האמריקנית גראונדסוול.
הונו של פישר הוערך בשנת 2014 בין 14.6 ל-56.3 מיליון דולר, מה שהופך אותו לאחד האישים העשירים בבנק הפדרלי המרכזי.
ספריו.
כמו כן היה עורכם של ספרים רבים, ביניהם:
Securing Peace in the Middle East ,MIT Press, 1994).
בין השנים 1986 עד 1994 היה העורך של השנתון NBER Macroeconomics Annual ושל כתבי עת כלכליים אחרים. פרופ' פישר פרסם מאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים.
קישורים חיצוניים.
מכתביו
ממלכת רומי
ארגוליס
ארגוליס (ביוונית: Ἀργολίς) היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון.
ארגוליס המודרנית שייכת מנהלתית למחוז פלופונסוס, וממוקמת במזרח הפלופונסוס שבדרום יוון, על שטחו של רוב חצי האי ארגוליס. ארגוליס נתחמת על ידי המפרץ הסרוני במזרח, הים האגאי ומפרץ ארגוליס בדרום, ארקאדיה במערב, וקורינתוס בצפון. הפינה הדרום מזרחית של חצי האי ארגוליס, וכן מספר איים קטנים מדרומו ומזרחו, שייכים מנהלית למחוז אטיקה.
בתקופת יוון העתיקה, ארגוליס נשלטה על ידי הפוליס ארגוס, שעל שמה נקראה, וכללה בשטחה גם את החוף המערבי של מפרץ ארגוליס (שטח השייך היום לארקאדיה), ובכך גבלה בחבל לאקוניה שנשלט על ידי ספרטה. שתי ערי המדינה התחרו לעיתים קרובות על ההגמוניה בפלופונסוס, והיו יריבות מרות שנים רבות.
שטחה של ארגוליס 2,154 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה, נכון ל-2011, 97,044 נפשות. בירתה של ארגוליס היא נַאפְפְּלִיוֹ, עיר נמל על חופו הצפוני של מפרץ ארגוליס, אשר שימשה גם כבירה הראשונה של יוון המודרנית עד לשנת 1834.
ארגוליס הררית בחלקיה הצפון מזרחיים, מזרחיים ומערביים. עם זאת, מרכז ארגוליס והשטח שבין מפרץ ארגוליס ובין תעלת קורינתוס מישורי ופורה. שטח זה שימש כנתיב תחבורה ראשי לאורך ההיסטוריה, וכן כאדמה החקלאית העיקרית.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומו של יישוב בארגוליס עוד בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס, יישוב שקדם לארגוס הדורית ולתרבות המיקנית. נראה שהפלאסגים, הילידים המקורים של יוון, התגוררו ביישוב זה.
שרידיהם של היישובים הקדומים מיקנה וטירינס עדיין קיימים בצפון ארגוליס. באלף ה-2 לפנה"ס שלטה מיקנה על חלקים נרחבים ביוון הדרומית ובאגן הים התיכון, והתקופה שבין המאה ה-17 לפנה"ס, לבין המאה ה-11 לפנה"ס מכונה התקופה המיקנית עקב חשיבותה.
עם הפלישה הדורית בסוף האלף השני לפני הספירה התמוטט השלטון המיקני. שבטים דורים השתלטו על האזור, והעיר ארגוס נעשתה למרכזם ולמרכז ארגוליס. ארגוס הייתה כוח משמעותי בפלופונסוס לכל אורך תקופת יוון העתיקה, כאשר שיא כוחה והשפעתה היה במאה ה-8 לפנה"ס. התעצמותה של ספרטה באה במידה לא מבוטלת על חשבונה של ארגוס, ושתי הערים התחרו על הבכורה בפלופונסוס שנים רבות.
בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס עברה ארגוס, וארגוליס איתה, לתחום השפעתה של מוקדון, ובסוף המאה היא הצטרפה לליגה האכאית. לאחר המלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין הליגה האכאית ב-146 לפנה"ס, נפלה ארגוס, ואיתה ארגוליס, לידי שלטון רומאי, ובכך סיימה את קיומה כישות פוליטית עצמאית.
בעת המודרנית הייתה ארגוליס אחד ממוקדי מלחמת העצמאות היוונית: נַאפְפְּלִיוֹ, על חופו הצפוני של מפרץ ארגוליס, הייתה מבצר מרכזי של העות'מאנים, והיוונים צרו עליה כשנה, וכבשו אותה בנובמבר 1821. יואניס קפודיסטריאס, שהיה למושלה הראשון של יוון המודרנית, הגיע אל נאפפליו ב-1828, ובין 1829 ל-1834, שימשה העיר כבירת יוון.
מ-1833 עד 1899 ארגוליס וקורינתוס היו מאוחדים בתור מחוז מנהלי אחד, נומוס, שכלל בתוכו את האיים במפרץ הסרוני. ב-1909 אוחדו שני המחוזות בשנית, וב-1949 הופרדו בשנית. כחלק מהרפורמה המנהלית של 2011 בוטל מחוז המשנה הישן והוחלף ביחידה אזורית. יחידה זאת שמרה על אותם גבולות של קודמה, אולם הרשויות המוניציפליות שבתחומה אורגנו מחדש.
בתחילת 1998 גרם שיטפון בוצי ליד ארגוס לנזק חקלאי שהוערך בין מאות למיליוני דולרים.
תנועת כך
זכות הקניין
זכות הקניין היא זכותו של אדם להשתמש בנכס או למנוע מאנשים אחרים לעשות שימוש בנכס פיזי או רוחני או לפגוע בו. הזכות, בהגדרה כלכלית, היא זו שהמחזיק בה יכול ליישם על השימושים המקובלים בחברה במקורות הנמצאים במחסור. בכלכלה מוסדית, הזכויות מוגדרות כמוסדות ("כללי המשחק") המסדירים את מערכת היחסים בחברה במה שנוגע לשימוש בנכסים וזכויות אחרות והבעלות עליהם. התאוריה של זכויות הקניין מתארת את התמריצים של הפרטים ושל החברה במערכת הכלכלה המוסדית וכלכלת השוק. קיום זכויות קניין מוגדרות היטב ומערכת לאכיפתן הם תנאי חיוני לקיום שווקים לגורמי ייצור, נכסים, מוצרים ושירותים.