לאחר הסתלקותו ב י"ג באלול תרנ"ב, נקרא בנו, רבי יחזקאל רבינוביץ למלא את מקומו. רבי יחזקאל רצה שאחיו הצעיר רבי יעקב יוסף ישמש כממשיך אך האחרון התנגד. לבסוף הוכרע העניין על ידי רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
רחוב קאנאל
רחוב קאנאל (באנגלית: Canal Street) הוא רחוב ראשי בדרום רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הרחוב חוצה את מנהטן ממזרח למערב ומקשר בין מנהרת הולנד המובילה לניו ג'רזי ולדרך בינמדינתית 78 מצד מזרח לגשר מנהטן ולרובע ברוקלין של העיר ניו יורק ממערב.
הרחוב מהווה את הרחוב הראשי של שכונת צ'יינה טאון, את הגבול הדרומי של השכונות איטליה הקטנה וסוהו, ואת הגבול הצפוני של שכונת טרייבקה.
היסטוריה.
הרחוב נקרא על שם תעלה (באנגלית: קאנאל) שעברה במקום בראשית המאה ה-19. התעלה נחפרה על מנת לנקז את מימי הביצות ומימי אגם קולקט. האגם מולא בשנת 1811 והתעלה יובשה והפכה לרחוב בשנת 1820, כאשר הרחוב עובר במסלול האלכסוני בו עברה התעלה.
ייבוש האגם הביא, בניגוד למצופה, להגברת הביצתיות של האזור, מאחר שהאגם ניקז את מימי המעיינות שבאזור, ובתי השכונה החלו לשקוע. בעקבות מצב הבניינים הרעוע הפך האזור שכונה אז שכונת פייב פוינטס לשכונת עוני הידועה בפשיעה הרבה שבה.
בראשית המאה ה-20 התפתח במפגש הרחובות קאנאל ובוורי מסחר ביהלומים (שעבר לימים למחוז היהלומים שברחוב 47). בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנה ברחוב הבניין של הנהלת בנק סיטיזנס סייבינגס (Citizens Savings Bank) - המבנה המרשים בעל הכיפה הוא המבנה הבולט ברחוב גם כיום.
כיום מהווה הרחוב חלק מצ'יינטאון, ולאורכו של הרחוב חנויות רבות המוכרות מוצרים מזויפים באיכות נמוכה ובמחירים נמוכים.
קאנאל סטריט
אי הרציפות של מוהו
יחדיו
יחדיו הייתה חבורה ספרותית שהתקיימה בתל אביב בין השנים 1926–1939, ומנתה בעיקר משוררים. עם חבריה הבולטים נמנו אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן, אליעזר שטיינמן, יעקב הורוביץ, משה ליפשיץ, יוסף סערוני, וישראל זמורה.
חבורת המשוררים הצעירים, שהשפה העברית הייתה לרוב שפת כתיבתם הראשית (אם כי לא כולם היו ילידי ארץ ישראל) עסקה ביצירת יצירה עברית מקורית שקראה תיגר על דור המשוררים הקודם, שייצג את הממסד הספרותי, חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי ששירתם נראתה בעיניהם מיושנת, ארכאית ולא מתאימה לארץ.
ההיסטוריה.
אליעזר שטיינמן היה בשנת 1926 עורך "כתובים", ביטאונהּ של אגודת הסופרים שביאליק עמד בראשה. יחד עם אברהם שלונסקי פרסם מספר מאמרים בזכות המודרניזם בספרות ובשירה, הנשען על השכלה אוניברסלית. מאמרים אלו כוונו נגד ביאליק ואגודת הסופרים עצמה שכונתה "מנוונת". כתוצאה מכך נוצר נתק בין כתב העת לבין האגודה וכתב העת הפך לשופר התנועה המודרניסטית. כותבים שהזדהו עם הקו שהוצג במאמריהם של שטיינמן ושלונסקי התקבצו יחדיו בבית הקפה "שלג לבנון" בתל אביב. הם הקריאו זה לזה מיצירותיהם והעבירו אותן (לרוב שירים וסיפורים קצרים) לפרסום ב"כתובים". כיוון שחלקם היו עולים בודדים היוותה החבורה תחליף למשפחה וסביבה תומכת הן יצירתית והן חברתית. חבורות ספרותיות היו נפוצות באותה תקופה גם במקום שהיווה מודל עבור רוב משוררי התקופה הצעירים – פריז. בין היתר קוימו דיונים לשם קביעה של מוסכמות כיצד על השירה העברית החדשה להיראות ובאילו נושאים עליה לטפל. הם הושפעו מהפסיכואנליזה שהיוותה חידוש באותה תקופה ואחת מההחלטות הייתה שעל השירה לצלול אל מעמקי נפש האדם.
בין הפעילויות של החבורה היו ערבי קריאה, ערבי דיון פילוסופיים וגם הצגת מופעים דרמטיים, והעלאת תוכניות שעירבו בין בידור קל ומסרים מעמיקים שנקראו "טורים בעל פה" ו"קלוב האמודאים". למרות שנגבה תשלום מהציבור, החבורה לא החזיקה עצמה כלכלית.
בשנת 1933 עזב שלונסקי את "כתובים" וייסד את כתב העת "טורים". החבורה שסביב "טורים" הייתה דומה מאוד במטרותיה לחבורה שסביב "כתובים" אך משנת 1935 החלו להתבלט בה שני כוכבים, נתן אלתרמן ולאה גולדברג. בהמשך הצטרפו לחבורה גם אלכסנדר פן וחנה רובינא. החבורה נעה מ"שלג הלבנון" לקפה "כסית" (הראשון, ברחוב בן-יהודה 59) ולאחר מכן קבעה את משכנה בקפה "אררט" (בן יהודה 9), ששמו, שניתן על ידי שלונסקי, פורש על ידי ליצני הדור כראשי תיבות של "אני רוצה רק טה", בהתאם למצבם הכלכלי של חברי החבורה.
הוצאות הספרים העבריות (ובייחוד הוצאת דביר) לא היו מעוניינות להוציא את ספרי חברי "יחדיו", עקב החשש שמדובר בצעד לא כלכלי. לפיכך, אנשי החבורה הוציאו את ספריהם בעצמם, תחת השם "יחדיו". בשנת 1939 הקים ישראל זמורה, שביתו היה אחד ממקומות המפגש של החבורה, את הוצאת "מחברות לספרות", שיועדה להוציא לאור את כתביהם של אנשי החבורה ומשוררים וסופרים עבריים נוספים.
החבורה התפרקה בסוף שנות ה-30, על רקע קרעים בין חבריה. "כוכבי" הקבוצה ובראשם אלתרמן, הפכו בעצמם לממסד ספרותי, בעוד אחרים נותרו בשוליים. כמו כן נבעו פערים בשל חילוקי דעות פוליטיים וסכסוכים שונים, בהם על רקע רומנטי.
מאפיינים.
החבורה ראתה בעצמה חלק מן המודרניזם האירופי. הודגשה הקפדה על אסתטיקה, הן במבנה והן בתוכן. למרות שנושאי השירה היו מגוונים, ובחלקם חילוניים ותמונות יום-יום, השפה הייתה מוקפדת, עשירה ו"גבוהה" (מושפעת מלשון התנ"ך) ועשירה בסימבוליזם. בצד השפה הגבוהה, הוכנסו מילים יומיומיות כחלק מדימויים. המבנה המוקפד התאפיין, לדברי החוקרת חיה שחם, בחריזה, אנאפורה, חזרה משולשת וקצב הנשען על משקל.
לרבים מחברי הקבוצה הייתה זיקה לתיאטרון ולדרמה, הן בנושאי השירה, הן בהצגת הסצנות והן בחיי היום יום ותחומי העניין. חלקם אף כתבו מחזות להצגה בתיאטרון. ניתן לציין בהקשר זה במיוחד את אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן ועוד.
היצירות המייצגות ביותר את שירת החבורה הן "כוכבים בחוץ" של אלתרמן, "טבעות עשן" של גולדברג ו"אבני בֹהו" של שלונסקי.
ביקורת.
המתקפה העזה ביותר על חבורת "יחדיו" באה בשנות ה-50 מאת נתן זך וחבורת "לקראת" וסוכמה במאמרו של זך "הרהורים על שירת אלתרמן", שפורסם ב"עכשיו" ב-1959. כבר מתחילת שנות ה-50 פרסמו זך ואחרים מניפסטים כיצד לכתוב שירה, במסגרתם הותקפו יוצרי חבורת "יחדיו" כנגועים בפאתוס, שהליריקה שלהם סנטימנטלית (רגשנית אך חסרת עומק רגשי) ושהצורניות של יצירתם, החרוז והמשקל, מיושנת.
זך, ועמו יוצרים כדוד אבידן, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ', דן פגיס, אריה סיון, טוביה ריבנר ואחרים, הציבו דוגמה שונה לשירה עברית, משוחררת מכבלי חריזה ומשקל, בשפה יומיומית יותר ובוטה יותר.
בנק ירושלים
בנק ירושלים (שנודע בעבר בשם "בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות בע"מ") הוא בנק ישראלי הפועל כבנק מסחרי החל משנת 1998, ומתמחה באשראי לנדל"ן, בשוק ההון, חיסכון ובבנקאות בינלאומית. הבנק מספק שירותי מסחר בניירות ערך זרים וישראליים, ושירותי בית השקעות.
היסטוריה.
הקמת הבנק.
הרעיון להקמת בנק בירושלים שיתמקד במימון פעילות כלכלית בירושלים, עלה לראשונה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ביוזמת מספר אנשי עסקים ירושלמים. במקביל גם קופת מלווה וחיסכון של העובדים בירושלים ביקשה להפוך לבנק. בנק ישראל התנגד תחילה להקמת בנקים חדשים באותה עת, אך ב-1963 הסכים להקמת בנק למשכנתאות בירושלים. בדצמבר 1963 ניתן לבנק רישיון תחת השם "בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות בע"מ". ראש עיריית ירושלים, מרדכי איש שלום מונה לנשיא הבנק.
"בנק ירושלים" היה הבנק השני שפעל בשם זה. בשנת 1928 הקימו עסקני היישוב החרדי הישן, ביניהם משה פרוש, את "בנק ירושלים בע"מ". בנק זה נמכר ומוזג עם בנק פויכטוונגר בשנת 1938.
רכישת השליטה בידי משפחת שובל.
בעלי המניות של הבנק בתחילת דרכו היו: חברת וולפסון קלור מאיר, חברת שיכון ופיתוח הממשלתית, יצוא חברה להשקעות (שהייתה בבעלות האחים מאיר), בנק הלוואה וחסכון ירושלים, עיריית ירושלים והסתדרות העובדים. כיושב ראש מועצת המנהלים מונה אייזק וולפסון וכסגניו מונו צ'ארלס קלור ומשה מאיר.
הבנק עסק בעיקר במימון בנייה למגורים בירושלים ולקח חלק בהקמת קריית וולפסון ושכונת רמת שרת.
במהלך השנים רכשו האחים מאיר את רוב מניות הבנק (לאחר שרכשו את מלוא הבעלות בחברת חברת וולפסון קלור מאיר שהייתה בעלת המניות הגדולה בבנק, בנוסף החזיקו גם בחברת יצוא שהייתה בעלת מניות בבנק). בשנת 1989 החליטו האחים להפריד את עסקיהם ומשה מאיר קיבל את השליטה בבנק. משה מאיר מינה את זלמן שובל שהיה נשוי לביתו כנה כיושב ראש הבנק. שובל שימש באותה עת גם כחבר כנסת והדבר עורר ביקורת על ניגוד עניינים. לאחר מותו של משה מאיר בשנת 1993, עבר הבנק לשליטת זלמן וכנה שובל.
מעבר מבנק למשכנתאות לבנק מסחרי.
בשנת 1992 הציע הבנק את מניותיו לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1996 שונה שם הבנק לשמו הנוכחי. בשנות ה-90 הרחיב משמעותית את פעילותו בתחום הליווי הפיננסי לנדל"ן עד כדי 40% מסך האשראי שלו, היקף זה יחד עם קשיי החזר של חלק מהלווים, הביא את המפקח על הבנקים בבנק ישראל להתערב ולהורות על עצירה זמנית במתן האשראי לתחום זה.
בשנת 1997 קיבל הבנק רישיון מוסד כספי מבנק ישראל בהתאם לחוק הבנקאות. במסגרת הרישיון, הותר לבנק לעסוק בכל העיסוקים המותרים לתאגיד בנקאי בעל רישיון "בנק", למעט תשלום בשיקים על פי דרישה. בשנת 1998 קיבל רישיון בנק מסחרי כחלק ממאמץ הבנק להיכנס לתחום האשראי העסקי, ההלוואות והחסכונות למגזר הפרטי, ועם קבלתו השלים הבנק את הפיכתו לבנק מסחרי.
במאה ה-21.
בשנת 2002 החל הבנק להנפיק ללקוחותיו כרטיסי אשראי בשיתוף חברת כרטיסי אשראי לישראל.