אזורי הפעילות המשמעותיים ביותר של החברה הם בחוף המערבי של ארצות הברית, חוף המפרץ של ארצות הברית, דרום-מזרח אסיה, קוריאה הדרומית, אוסטרליה ודרום אפריקה. ב-2010 מכרה החברה 3.1 מיליון חביות בממוצע ביום של מוצרים כמו דיזל, בנזין ודלק סילוני. אזור פעילות משמעותי נוסף של התאגיד הוא אגן פרמיאן שבמערב טקסס. בנובמבר 2018 הודיע התאגיד על הצטרפותו לקבוצת "השותפות האסטרטגית של פרמיאן". קבוצה זו כוללת 17 חברות נפט הפועלות באגן, והיא שמה לה למטרה לשתף פעולה עם גורמי ממשל, ארגונים ללא כוונת רווח ועסקים מקומיים על מנת לטפל בבעיות תעסוקה ודיור, במיסוי הגבוה על שירותי הבריאות ובבעיות התנועה הנגרמות בין היתר בשל פעילותן של חברות הנפט וביניהן שברון.
שברון פועלת גם בישראל ומפעילה את אסדת הקידוח במאגר תמר. בשבוע הראשון לפעילותה, עצרה את הזרמת הגז ממאגר תמר.
אנרגיה מתחדשת.
על פי פרסומים בכתב העת המדעי Energy Strategy Reviews וב-NS Energy פעילות האנרגיה המתחדשת של שברון היא שולית וזניחה ביחס לפעילותה המסורתית בתחום הנפט והגז. בהתאם לפרסומים אלו אין לשברון מטרה, חזון או תוכנית למעבר לאנרגיה מתחדשת.
ב-16 במרץ 2021 הוגשה בארצות הברית תלונה כנגד שברון על פרסום מתמשך ושיטתי שמטרתו להטעות את הציבור. הטענה המרכזית היא שהפרסומים של שברון מייצרים מצג שווא של חברה העוסקת באנרגיה נקיה ומתחדשת, כאשר בפועל, בין השנים 2010 ועד 2018, שברון השקיעה רק 0.2% באנרגיה מתחדשת.
טענות דומות הועלו גם בישראל כנגד הקמפיין הפרסומי של שברון תחת הכותרת "חברת האנרגיה האנושית".
משבר האקלים.
מחקר של המכון לאחריות אקלימית אשר פורסם בעיתון הגרדיאן מראה שפרט לחברת נפט סעודית, אין אף חברה שפלטה יותר גזי חממה משברון. על פי המחקר, שברון אחראית לפליטות של למעלה מ-43 מיליארד טון של גזי חממה.
שברון, כמו מספר חברות גז ונפט גדולות נוספות, נאלצת להתגונן מול סדרה של תביעות משפטיות לתשלום פיצוי על נזקי שינויי אקלים (עליית מפלס פני הים, בצורות, שריפות, שיטפונות ועוד). הטענה המשותפת לתביעות אלו היא שחברת שברון ידעה, כבר לפני 50 שנה ויותר, את ההשלכות המסוכנות לפעילותה ולמרות זאת, השקיעה כסף רב דווקא בהסתרת המידע מהציבור והפצת ספק וחוסר אמון במדע, כל זאת ע"מ שהכנסותיה לא יפגעו.
בין הגופים שתובעים את שברון ניתן למצוא את ניו-יורק, דלאוור, רוד איילנד ועוד.
אחד מבתי ההשקעה הגדולים, המנהל כ-90 מיליארד דולר, החליט להיפטר ממניות חברת שברון, ומספר חברות נפט וגז נוספות, בגלל השימוש שעשו בכוחן על מנת לעכב צעדים למניעת משבר האקלים.
נזק לסביבה.
נזק סביבתי באקוודור.
ב-2003 הוגשה בבית משפט באקוודור תביעה נגד שברון על ידי תושבים מקומיים ע"ס 28 ביליון דולר. התושבים האשימו שהשלכת 18 ביליון גלון אמריקאים (68,000,000 מטר מעוקב) של מי תוצר לתוך נהר האמזונס גרמה למחלות והרס יערות ונהרות. מחברת שברון נמסר שהם סיימו את הניקיון של הזיהום שנגרם על ידי טקסקו (חברת בת של שברון), שהזיהום הוא למעשה כתוצאת מפעילות של חברת נפט של אקוודור, ושההסכמים ב-1998 עם ממשלת אקוודור פוטרים את החברה מכל התחייבות.
ב-2011 זכו תושבי אקוודור בתביעה ע"ס 8.6 ביליון דולר, בשל טענתם לאבדן יבולים וחיות משק ועלייה בשיעורי מחלת הסרטן. המתלוננים אמרו שאין בסכום די כדי לפצות על הנזק שנגרם על ידי החברה.
אחרי פניות נוספות לבית המשפט גדל הסכום שניתן לתושבים ל-18 ביליון דולר, ובעקבות כך שברון הגישה ערעור נוסף לבית הדין הלאומי לצדק של אקוודור. הערעור נדחה. תביעה זו נחשבת לפעם הראשונה שבה תושבים מקומיים תבעו בהצלחה חברה בינלאומית במדינה שבה התרחש הזיהום. חברת שברון כינתה את התביעה "מזימת סחיטה" וסירבה לשלם את הקנס.
בנובמבר 2013 החליט בית הדין הבינלאומי לבוררות בעד שברון וחברת הבת שלה, חברת הנפט טקסקו. בית הדין מצא את שברון לא אשמה בנוגע לתביעות בענייני סביבה באקוודור.
במרץ 2014 קבע שופט בית המשפט המחוזי בארצות הברית לואיס א. קפלן שעורך הדין הראשי של תושבי אקוודור, סטיבן דונציגר , עשה שימוש ב"אמצעים מושחתים", כולל כפייה, שוחד, הלבנת מזומנים ועברות נוספות, כדי להשיג את פסק הדין של 2011 באקוודור. אבל הוא לא פסק בנושא הבסיסי, קרי העניין הסביבתי. על אף שפסק דין בארצות הברית אינו משפיע על בית המשפט באקוודור, פסק הדין הזה חסם את האפשרות לתבוע נזיקין מחברת שברון בבתי דין בארצות הברית. סטיבן דונציגר עתר לבית המשפט ומאוחר יותר התברר שחברת שברון שילמה לעד מפתח בפרשה עבור עדותו, שהודה שהייתה כוזבת.
באפריל 2015 שומרי האמזונס פרסמו סרטי וידאו שהגיעו על פי הדיווח מחושף שחיתויות בתוך שברון. בסרטונים ניתן לראות עובדים ויועצים המאתרים זיהומי נפט באתרים בחלק האמזונס שבתחומי אקוודור – שלטענת שברון נוקו שנים קודם לכן. סרטי וידאו אלו הוכרו כלגיטימיים על ידי הייעוץ המשפטי של שברון שאף דרשו לקבל אותם בחזרה. אך לטענת החברה, סרטי הווידאו מראים בדיקות שגרתיות להגדרת היקף בורות נפט. החברה טענה גם שאין אפשרת לקבוע על פי הסרטים אם האתרים הנראים בהם הם באחריות שברון או באחריות שותפתה לשעבר - Petroecuador. לפי ארגון שומרי האמזונס סרטי הווידאו כוללים מפה המאשרת שהאתרים המדוברים אכן שייכים לשברון ויש בהם ראיונות עם כפריים החיים בשטח שבאחריות שברון.
בספטמבר 2018, פסק בין דין בינלאומי לטובת שברון, וקבע שאקוודור הפרה את התחייבויותיה באמנות בינלאומיות שונות. בית הדין קבע שהקנס בגין זיהום, ע"ס 9.5 ביליון דולר, שהשית בית המשפט העליון של אקוודור על חברת שברון "התקבל באמצעות מרמה, שוחד ושחיתות והתבסס על טענות שכבר יושבו על ידי הרפובליקה של אקוודור שנים קודם לכן". היועץ המשפטי של אקוודור מתכוון לפנות לבית הדין הבינלאומי, ואמר "מטריד אותי שבית הדין מבקש מהמדינה לבטל פסק דין שניתן באחד מבתי המשפט שלה כחלק מסכסוך בין שני גורמים פרטיים".
שברון ממשיכה לנצל נפט מאזור האמזונס. בתי הזיקוק של El Segundo (קליפורניה), Pascagoula (מיסיסיפי), וריצ'מונד (קליפורניה), מעבדים כולם נפט מהאמזונס. ב-2015 El Segundo היה בית הזיקוק הגדול ביותר בארצות הברית, ועיבד 54,463 חביות ביום.
דליפות נפט באנגולה.
ב-2006 הפעילויות של שברון באפריקה היו נתונות לביקורת כלקויות מבחינה סביבתית על ידי נציגים של 130 קהילות, חוקרים, עיתונאים ופעילים ניגריים. ב-2002 דרשה אנגולה 2 מיליון דולר כפיצויים על דליפות נפט שנגרמו לכאורה על ידי שברון, הפעם הראשונה שהיא קנסה תאגיד בינלאומי הפועל במימיה.
פשרות לפי חוק האוויר הנקי של ארצות הברית.
שברון נתבעה על זיהום שחרג מהמותר על פי חוק אוויר נקי בארצות הברית. ב-16 אוקטובר 2003 הגיעה לפשרה על הוצאה של כ-275 מיליון דולר לטובת התקנת ציוד ושימוש בטכנולוגיה עדכנית ב-5 בתי זיקוק. שדרוג זה צפוי להפחית את פליטות אוויר המזהמות בכ-10,000 טון בשנה.
ב-2000 שילמה שברון קנס של 6 מיליון דולר, וזאת בנוסף לסיוע במימון מרפאה לטיפול בנזקי זיהום אוויר ופעולות נוספות בסך כולל של מיליון דולר. הקנס והתשלומים הנוספים היו תוצאה של הפעילות של שברון באל סגונדו, קליפורניה..
הבונקר הגרעיני בהר שאיין
הבונקר הגרעיני בהר שאיין (באנגלית: Cheyenne Mountain Complex) הוא מתקן פיקוד ושליטה תת-קרקעי של חיל האוויר של ארצות הברית הנמצא במדינת קולורדו. המתקן נבנה בשיאה של המלחמה הקרה בשנות ה-60 בתוך סלע הגרניט של הר שאיין שברכס הרי הרוקי, ומוגן מפני התקפה בנשק גרעיני. האתר שיכן מאז מפקדות של יחידות שונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ונודע במיוחד כמרכז המבצעים של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD).
מבנה המתקן.
פיקוד NORAD, המשותף לארצות הברית ולקנדה, הוקם בשנת 1957, ובסיסו נקבע בבסיס חיל האוויר אנט (Ent) בקולורדו. בשלהי העשור הוחלט לבנות עבורו מרכז פיקוד ושליטה שיהיה ממוגן מפני תקיפות של נשק גרעיני של ברית המועצות. עבודות הקמת המתקן החלו בחודש מאי 1961 בהר שאיין, מעט מדרום לעיר קולורדו ספרינגס. בהר נחצבו חללים עבור מבנים, מנהרות קישור ומנהרות גישה. עבודות החציבה והפיצוץ נעשו על ידי קבלן אזרחי בפיקוחו של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית והסתיימו במאי 1964. במהלכן הוצאו מבטן ההר כ-700 אלף טונות של סלעים.בחללים שנחצבו נבנו 15 מבני מתכת, ש-12 מהם בני שלוש קומות כל אחד, וכן אזור שירות נרחב. בניית המתקן הסתיימה בראשית שנת 1966 והוא הפך למבצעי באופן מלא ב-7 בפברואר 1967.
המתקן, בשטח של כ-20 אלף מטרים רבועים, ממוקם תחת 610 מטרים של סלע הגרניט של הר שאיין. למנהרת הגישה אליו יש שני פתחים, צפוני ודרומי, הממוקמים בצלע המזרחית של הר שאיין, בגובה של 2,134 ו-2,164 מטרים מעל פני הים, בהתאמה. הכניסה ממנה למנהרות המתקן היא דרך שלוש דלתות הדף כבדות (ראו להלן). מנהרות גישה מרובות מובילות אל רשת המנהרות העיקרית של המתקן: שלוש מנהרות מקבילות, שאורך כל אחת מהן 180 מטרים, גובהה 20 מטרים ורוחבה 15 מטרים; אלו מצטלבות עם ארבע מנהרות נוספות, כל אחת באורך של 100 מטרים, בגובה של 17 מטרים וברוחב של 10 מטרים. 15 המבנים שבמתקן מוקמו בתוך רשת המנהרות וסביבה. תקרת המנהרות מחוזקת מפני מפולות סלעים באמצעות רשתות מתכת המקובעות למקומן בכ-110 אלף ברגים שננעצו אל תוך הסלע.
אזור השירות של המתקן משתרע מדרום למנהרות העיקריות של המתקן. במתקן עצמו יש מתקני שירות שונים לרבות מרפאה, מזנון וחדר כושר.
בקרבת הפתח הצפוני למנהרת הגישה לבונקר מצויים מגרש חניה למבקרים וכן מנחת מסוקים ותחנת כיבוי אש.