בשנות השבעים, שניימן המשיכה לשתף פעולה עם זרם הפלוקסוס, אמני מיצגים והפנינגים, והתכתבה עם האמן האמריקאי קאפרוו , שהיה חלוץ בהקמת מושג המיצג. ב-1972 פרסמה את ספרה הראשון "חלקים של בית גוף" (parts of a body house), בו היא קישרה את הגוף למציאות הבית. ספרה השני "סזאן: היא הייתה ציירת גדולה" (Cézanne: She was a Great Painter) יצא ב-1976, והשתמש בציור של שניימן מגיל ארבע שבו דמות מסתכלת במראה, ושם היא משקפת את סיפור חייה, היסטוריית אמנות המערב והציירת סזאן.
ב-1975 הכינה שניימן את העבודה שנחשבת הכי נועזת שלה, "עבודה פנימית": היא עלתה על במה מאולתרת בפסטיבל פמיניסטי בניו יורק, התפשטה, מרחה את גופה בצבעים והוציאה מאיבר מינה נייר מגולגל ובו מניפסט פמיניסטי שכתבה. העבודה הציתה סערה, ורבים ביקרו אותה וכינו אותה סטריאוטיפית ונרקיסיסטית. בסרט תיעודי של BBC, מספרת שניימן שהעבודה אפשרה לה להיות חלוצת אמנות פמיניסטית, אך לא מעבר לזה. רק בשנותייה המאוחרות החלה התעניינות בעבודות אחרות שלה, כגון ציורים רבים שרוב האנשים שהכירו אותה לא ידעו על קיומם, מתוך חוסר עניין של מי שכן נחשף אליהם.
שניימן נפטרה ב-6 במרץ 2019 בגיל 79, ממחלת הסרטן.
קריירה אקדמית.
שניימן לימדה במוסדות ומכונים רבים, הבולטים שבהם הם אוניברסיטת ניו יורק, מכון האמנות בקולומביה (אנ'), הקולג' "בארד" ומכון בית ספר האמנות בשיקגו (אנ'). ציוריה, מיצגיה ותערוכותיה הוצגו גם הם במוזאונים רבים ונחשבים, כגון מוזאון האמנות העכשווית בלוס אנג'לס (אנ'), מוזאון וויטני לאמנות אמריקאית, המוזאון לאמנות מודרנית – מומ"ה.
מורשת.
עבודותיה של שניימן על סרטי צילום השפיעו על אמנים רבים אחרים, כגון פגי אהווש ואביגייל צ'יילד, וסיפקה להם תקדים היסטורי ראשון מסוגו לסרטים פמיניסטיים. המיצגים והצילומים שלה סיפקו גם הם תקדים לאמנים כמו אנה מנדייטה וחנה ווילק בחשיבה על רעיונות תנועה של דימויי אלוהות, התפתחות ומושגיות הנקביות מכך ואידיאלי יופי. גם המופע האמנותי של אלן סטיינברג לא יכול היה להתקיים אילולא שניימן חקרה את האינטימיות הגופנית בעבודות האמנות שלה. תערוכות רבות בין שנות ה-90 של המאה העשרים לשנות האלפיים הוקדשו לאמנים פמיניסטיים בדור הנוכחי, בהקשר ישיר עם עבודותיה של שניימן מ"יצר" (oeuvre). כיום נשים ואמנים רבים מגלים את עבודותיה, והדיאלוג ששניימן יזמה בשנות הששים המוקדמות על נשים, הגוף שלהן, חושניות ואינטימיות ממשיך להעסיק צופים אמנים ומבקרי אמנות גם כיום.
שניימן הנחילה באמנות את הלגיטימיות של גוף נשי חושפני, אף על פי שהנושא שנוי במחלוקת גם היום.
דאקה טריביון
דאקה טריביון (באנגלית: Dhaka Tribune – כלומר, "הבמה של דאקה") הוא עיתון יומי המופיע בשפה האנגלית בבירת בנגלדש, דאקה, החל משנת 2013. מייסדו הוא זאפאר סובהאן, שאליו פונים עיתונאים זרים רבים עם בקשה לפרשן חדשות מארצו .
לעיתון גרסאות מודפסות ואון ליין והוא נקרא בבנגלדש ומחוצה לה. הבעלים של העיתון הוא התאגיד 2A Media Limited בראשות קאזי זאהין אחמד, מקבוצת ג'מקון, אליה שייכים גם העיתונים "באנגלה טריביון" (בשפה הבנגלית) והמגזין לספרות "בנגל לייטס" . כיום המוציא לאור של העיתון הוא קאזי אניס אחמד.
היסטוריה.
הגיליון הראשון של "דאקה טריביון" יצא לאור דאקה ב-19 באפריל 2013. האירוע נחגג באופן רשמי במלון Pan Pacific Sonargaon בדאקה.
זה קרה בימים שבהם קרה אסון קריסתו של בניין ראנה פלאזה בסאבאר, דאקה. בהמשך כתבי העיתון
וצלמיו כיסו עוד אירועים בעלי הד והשלכות עולמיים כמו משבר הפליטים בעקבות רדיפת הרוהינגיה במיאנמר. הגליונות היו רחבים עד ל-1 במרץ 2015 כשהפכו לקומפקטים. החל מ-1 במאי 2019 הועבר העיתון שוב לפורמט ברודשיט (רחב).
המוטו של העיתון הוא The news you want. No more, no less.
מיוזמת העיתון מתקיימים בבנגלדש קמפיינים מסחריים המארגנים תחרויות עם פרסים בנושאים "אני שמח להיות בנגלדשי" ו"אני תוצרת בנגלדש". החל משנת 2015 "דאקה טריביון" הוא כלי התקשורת העיקרי השותף ב"פסטיבל הספרות של דאקה".
עמדות פוליטיות.
העיתון מתאר את מדיניותו האדיטוריאלית כליברלית מבחינה כלכלית וחברתית.
עורכיו שואפים להשיג דרכו את העלאת רמת הדיונים הפוליטיים בבנגלדש. הם רואים בו עיתון עצמאי, בלתי מפלגתי, המוקדש לקידומם של מה שהם מגדירים כערכי היסוד של המדינה - במיוחד דמוקרטיה, ריבונות לאומית וחילוניות ולבניית חברה משגשגת, צודקת וסובלנית.
העיתון תומך באופן פעיל בשוויון הזכויות, כולל למיעוטים בתחום הג'נדר וקורא, בין השאר, לביטול החוקים נגד ההומוסקסואלים בבנגלדש
העיתון כולל עמודי op-ed הנגישים לדעות שונות מאלו של מערכת העיתון.
העיתון הוקיע את רציחתם של אינטלקטואלים חילונים או אתאיסטים על ידי איסלמיסטים והזהיר מפני הקיצוניות האסלאמיסטית.
בעל המניות הראשי של העיתון הוא התאגיד 2A Media Limited בבעלות קבוצת ג'מקום של אחד ממנהיגי ליגת אוואמי של בנגלדש, קאזי נביל אחמד.
מוספים.
היומון מפרסם גם מגוון מופסים כולל מוסף חודשי לאמנות ולספרות.
פנלופה מדי
פנלופה מדי (באנגלית: Penelope Maddy; נולדה ב-4 ביולי 1950) היא פילוסופית ומתמטיקאית אמריקאית, פרופסור מן המניין למתמטיקה, פילוסופיה ולוגיקה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. מדי עוסקת בעיקר בפילוסופיה של המתמטיקה ובנטורליזם בתורת הקבוצות, ונוסף על כך גם בנושא שהיא קוראת לו "פילוסופיה שנייה".
לימודים אקדמיים.
מדי למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי משנת 1968 עד שנת 1972, וסיימה את התואר הראשון שלה במתמטיקה ביוני 1972. בשנת 1974 מדי עברה לאוניברסיטת פרינסטון ושם, בינואר 1979, הוענק לה תואר הדוקטור בתחום הפילוסופיה.
קריירה אקדמית.
מדי עבדה במחלקה למתמטיקה ובמחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת נוטר-דאם בין השנים 1978–1983, ובשנת 1979 מונתה לפרופסור חבר (Assistant Professor). לאחר מכן, עברה לאוניברסיטת אילינוי בשיקגו ועבדה שם במחלקה לפילוסופיה עד שנת 1987, אז עברה לאוניברסיטה בה היא עובדת עד היום: אוניברסיטת קליפורניה באירוויין. באוניברסיטה זו היא כיהנה כפרופסור חבר לפילוסופיה ולמתמטיקה בין השנים 1987–1989, ולאחר מכן כפרופסור מן המניין לפילוסופיה בין השנים 1989–1998. בשנת 1989 מונתה גם כפרופסור מן המניין למתמטיקה. בנוסף, בשנת 1998 היא מונתה כפרופסור מן המניין ללוגיקה ולפילוסופיה של המדע, ובשנת 2014 שבה לכהן גם כפרופסור מן המניין לפילוסופיה.
פעילות מחקרית.
מחקרה המוקדם של מדי התפתח מתוך שאלות מתודולוגיות בנוגע ליסודות של תורת הקבוצות, ובייחוד משאלות לגבי האופנים שבהם ניתן להגן על אקסיומות חדשות או לבקר אותן. מחקר ממוקד זה הוביל אותה לשאלות כלליות יותר במטפיזיקה ואפיסטמולוגיה של מתמטיקה ולוגיקה, ולגבי הקשר בין התחומים הללו למדעי הטבע. בעקבות מחקרה, נראה היה למדי שההתקדמות בתחום הזה דורשת הקדשת תשומת לב למתודולוגיה של הפילוסופיה עצמה. בשל כך, החלה מדי להתעניין בסוגים שונים של נטורליזם, כלומר של הגישה לפיה יש קשר בין פילוסופיה ולוגיקה למדעי הטבע. הדבר הוביל אותה לפתח סוג חדש של פילוסופיה, שהיא קראה לו "פילוסופיה שנייה", דהיינו גישה שמתארת הכרח מסוים לחקור את העולם ואת הסביבה דרך לוגיקה ומתמטיקה. באמצעות גישה זו הגיעה מדי לשאלות העוסקות בהיגיון עצמו, כלומר בשאלות כגון: האם יש היגיון אחד, האם יש דרך "נכונה" לחשוב, וכו'.
בעקבות מחקר זה, מדי החלה לדגול בגישה הריאליסטית של המתמטיקה, שעל פיה בני האדם אינם ממציאים מושגים מתמטיים אלא מגלים אותם, ומושגים אלה קיימים כשלעצמם, בעולם בלתי-מוחשי לחלוטין. על בסיס גישה זו היא כתבה את ספרה "Realism in Mathematics", שיצא לאור בשנת 1990. מספר שנים לאחר מכן, מדי שינתה את גישתה לגישת הנטורליזם במתמטיקה, שעל פיה חלק מהמושגים המתמטיים דווקא כן מוחשיים. היא יישמה את הגישה הזו בתחום של תורת הקבוצות, כאשר הוכיחה שקבוצות יכולות להיות דבר מוחשי, ואפילו קיים גיל בו בני האדם מתחילים להבחין בקבוצות במקום בעצמים בודדים. על גישתה זו מדי כתבה ספר בשם "Naturalism in Mathematics", שיצא לאור בשנת 1997.
נוסף על כך, מחקריה של מדי עסקו בפוזיטיביזם לוגי (הגישה שטוענת שמלבד הדברים שאנחנו יכולים להוכיח באופן לוגי, לא קיים דבר אמיתי) ובפילוסופיית השפה הרגילה (תאוריה פילוסופית שלפיה הבעיות הפילוסופיות נוצרות עקב חוסר הבנה של מילים בסיסיות שאנו משתמשים בהן ביום-יום). כמו כן, מדי השתמשה בספקנות רדיקלית (הגישה לפיה אין דבר אחד שניתן להיות בטוח בו, ניתן להטיל ספק בכל) ככלי ניתוחי להשוואה ולהנגדה של האסכולות האלה של החשיבה המטא-פילוסופית (חקירה של הפילוסופיה). לאורך מחקרה, מדי חקרה את הגותם של פילוסופים שונים, וביניהם דקארט, לוק, ברקלי, יום, ריד, קאנט, פרגה, וויטגנשטיין, מור, אוסטין, קארנאפ וקוויין.
ספרים.
ספריה לא תורגמו לעברית.
גרייס הרטיגן
גרייס הרטיגן (באנגלית: Grace Hartigan; 28 במרץ 1922, ניוארק, שבניו ג'רזי, ארצות הברית - 15 בנובמבר 2008) הייתה ציירת בתחום האקספרסיוניזם המופשט. בתחילת דרכה, הרטיגן התעסקה רק בציורים מופשטים, אך משנת 1952, החלה לצייר גם מוטיבים ודמויות מוכרות מחיי היום-יום בתוך יצירותיה. בעקבות שילוב זה בין הסגנון המופשט לסגנון הצורני, התייחסו אליה כמבשרת אומנות הפופ. יצירות ידועות שלה כוללות בין היתר את הציורים "תפוזים" משנת 1952 ו"רחוב הכלות הגדול" משנת 1954.
ביוגרפיה.