תנאי החיים בגטו דבוז'ץ היו טובים יחסית לתנאי החיים בשאר הגטאות באזור, דבר זה הוביל להסתננות של יהודים מגטאות אחרות לגטו דבוז'ץ. הגרמנים מינו יודנראט, שהופקד בין השאר על גיוס עובדי כפייה ומשטרה יהודית. ראש היודנרט הראשון, ביירך, גילה מסירות רבה, ויושבי הגטו רכשו לו אמון. בחורף הראשון סגרו הגרמנים את הגטו וגידרו אותו בתיל ואף גזלו מהיהודים את כל דברי הפרווה וחפצים יקרי ערך. הדבר הִקשה מאוד על ההתמודדות עם תנאי מזג האוויר הקשים.
בדצמבר 1941 הובאו לגטו כ-400 יהודים מז'טל וכ-300 מלובצ'ה, עיירות במחוז נובוגרודק בפולין. מחמת הצפיפות והמחסור במזון פשטו בגטו מחלות מידבקות, ביניהן מגפת הטיפוס. עקב כך פתח היודנרט מאפייה ובית חולים קטן בגטו. בחורף 1942-1941 נסגר הגטו למעבר וגודר, ובעקבות זאת הוחמרה הצפיפות בו, וגדל המחסור במזון.
במרץ 1942 הקימו הגרמנים בדבוז'ץ מחנה עבודה וריכזו בו כ-2,000 צעירים יהודים מדבוז'ץ ומקהילות אחרות באזור, כמו רוביז'ביץ', איוויינייץ וקרליץ. המחנה הוקף בגדר תיל, והשמירה הופקדה בידי 12 שוטרים בלארוסים חמושים בפיקודו של קצין ס"ס (שמו אינו ידוע).
במאי 1942 הובאו למחנה מאות יהודים נוספים, בין היתר מנליבקי , וכתוצאה מכך התנאים במקום הידרדרו. יושבי המחנה עבדו בכרייה במחצבות אבן ובעבודות מפרכות. הם גרו במבנים רעועים, בעליות גג וברפתות בתנאי צפיפות נוראיים. מנת הלחם היומית שלהם הייתה 200 גרם בלבד. גם מאפיית היודנרט לא סיפקה את תצרוכת הלחם המינימלית של המחנה, ולכן גטאות בסביבה נדרשו לשלוח אספקה. לכן נמשכו ההתגנבויות אל מחוץ למחנה לשם השגת מזון מאיכרים. כל מי שנתפס מתגנב אל מחוץ למחנה, נורה למוות.
במאי 1942 הוחלף ראש היודנרט ביירך בפליט יהודי מלודז', נוביק, שנהג ביהודים בקשיחות והשתדל לרצות את הגרמנים. נוביק והעצירים במחנה האמינו שבזכות עבודתם הקשה הם יינצלו. מפקד המחנה הגרמני התאמץ מאוד לחזק אשליה זאת. במחנה העבודה קמה מחתרת של בוגרי תנועות הנוער, בהנהגתם של ישראל קסלר וחיים שלוסברג. הצעירים ציפו להפוך למחתרת גדולה, ובינתיים הסתפקו בפעולות התנגדות מוגבלות במחנה. עציר יהודי הלם בפטיש בראשו של מנהל עבודה פולני שסטר לו, ולכן הוצא להורג. שני יהודים אחרים שגילו התנגדות הוכו ונאסרו. חברי המחתרת רכשו מעט נשק, יצרו קשר עם פרטיזנים באזור והקימו ועד שהבריח יהודים ליער.
בסתיו 1942 גייסו הגרמנים כמה עשרות צעירים לצורך חפירת בורות בביאלה בולוטה. כיוון שלא שבו, הסיקו יושבי המחנה והגטו שסופם קרב, הם החלו לחפש מקומות מסתור, לחפור בונקרים ואף ניסו לברוח ליערות.
ב-29 בדצמבר 1942 כיתרו כוחות גדולים של אנשי ס"ס, ז'נדרמים גרמנים, שוטרים פולנים ובלארוסים משתפי פעולה את הגטו ואת המחנה כולו, והאקציה הגדולה החלה. היהודים נקראו להתאסף בכיכר המחנה, כביכול, לקראת צאתם לעבודה בבוברויסק. צעירים שניסו לפרוץ את גדר המחנה ולהימלט, נורו למוות בידי השוטרים. הנאספים בכיכר הובלו לביאלה בולוטה, נורו למוות ונקברו בבורות שנחפרו שם. רבים נפצעו מן הירי ונקברו חיים. העובדים במחצבות הוצאו להורג באותו יום במקום עבודתם. ראש היודנרט נוביק נורה על ידי מפקד המחנה הגרמני. בין הנרצחים ביום ההוא היה גם הרב ברוך יעקב זמודיאק.
בימים שאחרי האקציה נתגלו עוד מאות יהודים בבונקרים ובמחבואים אחרים ואף הם נרצחו. אחרי האקציה נותרו במחנה עוד כמה עשרות יהודים שהגרמנים השאירו לצורכי עבודה, אך באוקטובר 1943 הוצאו גם הם להורג.
מבין מאות היהודים שברחו ליערות מצאו רבים את דרכם אל הפרטיזנים ולחמו בשורותיהם, אבל רבים אחרים הוסגרו לגרמנים על ידי משתפי פעולה או נרצחו בידי פרטיזנים פולנים של "ארמייה קריובה" שפעלו ביערות באזור.
יהודים ממחנה העבודה בדבוז'ץ לחמו בין השאר ביחידות הפרטיזנים היהודיות של האחים ביילסקי ושל ד"ר אטלס.
ב-8 ביולי 1944 שוחררה העיירה דבוז'ץ בידי הצבא הסובייטי.
כיום לא חיים יהודים בדבוז'ץ.
אכיפה מנהלית
אכיפה מנהלית היא סמכות ענישה המוענקת לפקחי הרשות המבצעת, מבלי שיזדקקו לשם כך לפנייה במשפט פלילי אל הרשות השופטת.
מנגנון האכיפה העיקרי שכוללת החקיקה הוא ההליך הפלילי, שבמסגרתו רשאי בית המשפט להטיל עונש על מי שהורשע בדין.
דברי ההסבר להצעת חוק ייעול הליכי האכיפה ברשות ניירות ערך עמדו על הקושי שבהליך הפלילי:
לשם התגברות על קשיים אלה קיים בישראל (ובמדינות נוספות, בהן ארצות הברית, בריטניה, גרמניה וצרפת) מנגנון של אכיפה מנהלית, המאפשר לפקחים של גוף פיקוח, כגון רשות ניירות ערך, רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, הרשויות המקומיות ומשרדי הממשלה להטיל עונש, בדרך כלל עיצום כספי, סמוך מאוד לאיתור הפרה של החוק. מי שהוטל עליו עונש באכיפה מנהלית רשאי, אם קיבל לכך זכות לפי החוק המסמיך, לערור על כך בפני בית משפט.
חוקי ישראל הכוללים הסמכה לאכיפה מנהלית.
הסמכה לאכיפה מנהלית קיימת בעשרות חוקים, להלן דוגמאות אחדות:
אכיפה מינהלית
באצ'למאש
בצ'למש (בהונגרית: Bácsalmás) היא עיר במחוז באץ'-קישקון שבהונגריה, בקרבת הגבול עם סרביה.
היסטוריה.
בשנת 1543 נזכרה לראשונה בצ'למש בכתובים של הארכיבישוף של קלוצ'ה. במאה ה-17 הגיע זרם של קרואטים לעיירה בהנהגת פרנציסקנים מבוסניה. בשנות ה-80 של המאה ה-18 התיישבו 195 משפחות גרמניות בבצ'למש והיוו את הרוב השולט עד 1945. בשנים אלה אדמות העיר היו בבעלות הגברים האצילים מהאזור.
במאה ה-19 הפכה העיירה למרכז ייצור יין ותבואה, אשר נשלחה בעיקר לאוסטריה ולבוהמיה.
בשנת 1941 הגיע מספר התושבים ל-13,310, כאשר שני שלישים מתוכם היו גרמנים. בין השנים 1945–1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הורחקו מרבית הגרמנים מהעיירה, והונגרים מסלובקיה עברו להתגורר בה.
הקהילה היהודית.
באמצע המאה ה-18 החלו יהודים להתיישב במקום, עיקר פרנסתם היה ממסחר שהוביל להתפתחות כלכלית של כלל היהודים באזור. יחס תושבי המקום, שרבים מהם היו ממוצא גרמני, היה עוין כלפי היהודים והתרחשו בעיירה כמה עלילות שם. בשנת 1850 נשרף הארכיון ולכן לא נשאר תיעוד על כך.
בעקבות הקרע ביהדות הונגריה היהודים החליטו להצטרף אל קהילות הסטטוס קוו אנטה. ב-1880 נמנו בעיירה 189 יהודים מתוך כ-8,000 איש. בשנת 1888 נבנה בבצ'למש בית כנסת חדש ומפואר. האוכלוסייה הגיעה לשיא ב-1910 של 217 יהודים, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הצטמצמה לכ-150 יהודים והצליחה להתאושש באופן יחסי עד ערב מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1846, נוסד בית ספר יסודי יהודי. לשון הלימוד בו הייתה גרמנית עד 1869 ומאז ואילך - הונגרית. בבית הספר למדו 14 יהודים. במקום פעל "תלמוד תורה". ב-1906 הונהגו בבית הספר שיעורים בעברית בהשפעת אגודה המקומית שנקראה "חובבי שפת עבר". אך ב-1922 בעת "הטרור הלבן", שנגרם על ידי הגרמנים, נסגר בית הספר לאחר שהשלטונות ביטלו את תמיכתם בו ושללו את רישיונו. בשנת 1924 הוחזר למוסד הרישיון לאחר שהקהילה הדגישה את תרומתו ללשון ולתרבות ההונגרית, אך התמיכה בו לא חודשה. ב-1929 מנה בית הספר 21 תלמידים ומורה אחד.
בעיירה קיים בית עלמין יהודי. בשנת 1950 הוקם לוח זיכרון לזכר הנספים בשואה שגרו בעיר. בסתיו 1956, בעת המרד ההונגרי, עזבו כל היהודים את העיר. מאז אין יהודים בבצ'למש. בית הכנסת בעיר הפך לבית ספר נוצרי, ולוח הזיכרון הועבר מבצ'למש לבית הכנסת בבאיה.
הקהילה היהודית בתקופת השואה.
בינואר 1941, לפני הכיבוש הגרמני, חיו בבצ'למש 186 יהודים שהיוו כאחוז אחד מהאוכלוסייה המקומית כולה. מרבית היהודים היו סוחרים, בעלי מלאכה, בעלי מקצועות חופשיים וכמה מהם היו פקידים.
בשנת 1942 גויסו מהעיר יהודים לשרות העבודה למטרת עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי. בשנת 1944, לאחר כיבוש הונגריה נכנס הצבא הגרמני לבצ'למש, והיהודים הורשו לצאת מהעיר בשעות קבועות בלבד.
באפריל הוקם הגטו המקומי במתחם של טחנת קמח, ובחלוף החודשים עד הגירוש רוכזו בו יהודים מבצ'למש ומיישובים בסביבה, בהם באיה, באצ'קה טופולה, מייקוט וסובוטיצה, עד שבמתחם שהו בסופו של דבר כ-3,000 יהודים בתנאים קשים.
בין 25 ביוני ל-28 ביוני 1944 גורשו כל תושבי גטו בצ'למש והועמסו על רכבת גירוש שיצא ממרכז השילוח בסגד. הרכבת נשאה כ־6,000 יהודים, ובאמצע הנסיעה חולקו המגורשים לשתי קבוצות: 2,737 מהם גורשו לאושוויץ, והשאר ובהם יהודי בצ'למש גורשו למחנה שטרסהוף שבאוסטריה. לאחר המלחמה, חזרו לעיר כ-30 יהודים בלבד ששיפצו את בניין בית הכנסת וחידשו את חיי הקהילה.
אוסובה (מחוז משנה קוסטופיל)
אוסובה (באוקראינית: Осова), הידוע גם בשם אוסובה וישקה (בפולנית: Osowa Wyszka), הוא כפר במחוז משנה קוסטופיל במחוז רובנו באוקראינה, שנמצא במרחק של כ-380 קילומטרים מקייב. עד למלחמת העולם השנייה אוסובה הייתה מושבה חקלאית יהודית.
היסטוריה.
אוסובה וישקה הוקמה ב-1836, בימי הצאר ניקולאי הראשון, על ידי 137 יהודים מבריסק שרכשו קרקעות על שטח של 28,950 דונם.