בשנת 1947, אוק רידג' הייתה עדיין חלק מ"אי של סוציאליזם באמצע ים של כלכלת יוזמה חופשית". ה-AEC רצתה לפרוש מניהול הקהילה, אך הדבר לא היה פשוט. גורמים רשמיים ב-AEC הסבירו שוב ושוב שרואן-אנדרסון סיפקה לתושבים הרבה יותר משירותים עירוניים רגילים, ושהיתרונות של כלכלה חופשית היו מועטים בעיני התושבים. הם נהנו מדמי שכירות נמוכים, לא שילמו ארנונה, קיבלו שירותים עירוניים וקהילתיים בסטנדרטים גבוהים, ומערכת החינוך הייתה מצוינת. היסטוריון העיר אוק רידג', ויליאם וילקוקס, ציין כי תושבי העיר נהנו מאוד מקיומם המוגן כלכלית, ומההטבות הנדיבות שהצבא סיפק. סקר שנערך אצל התושבים בימי פתיחת השערים, הראה כי הם מתנגדים לשינוי ביחס של 10 ל-1.
עם זאת, ב-19 במרץ 1949 נפתחו אזור המגורים והאזור המסחרי של אוק רידג' לגישה ציבורית, ובוטלו השערים שחסמו את הכניסה לעיר. בטקס החגיגי שהתקיים נכחו סגן הנשיא אלבן ברקלי, מושל טנסי גורדון בראונינג, יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית דייוויד ליליינטל, וכוכבת הקולנוע מארי מקדונלד. כולם הביטו בשומרים המסירים את המחסומים שחסמו את העיר מאז הקמתה. הגישה למתקני הגרעין נשלטה על ידי שלושה בתי שער. ב-6 ביוני 1951 קראה ועדת ההקצבה של הסנאט לוועדה לאנרגיה אטומית להפסיק את "השיטה הלא דמוקרטית הנוכחית" להפעלת הקהילה, ויזמה צעדים כדי לכפות על תושבי אוק רידג' להקים את המוסדות הדמוקרטיים המקובלים בערי ארצות הברית, ולאמץ את מערכת הכלכלה החופשית המקובלת.
טיבוע אוניית המחבלים אטבירוס
טיבוע אוניית המחבלים אטבירוס (Attaviros, על שם הר גבוה באי רודוס) נעשה במהלך מבצע לסיכול פיגוע גדול שתוכנן על ידי אבו ג'יהאד, סגנו של יאסר ערפאת. יעדו של הפיגוע היה מחנה הקריה בתל אביב, והתאריך המתוכנן היה ביום העצמאות 1985. בסיכול השתתפו ספינות הטילים אח"י מולדת (מסדרת סער 4) ואח"י מבטח (מסדרת סער 2). אוניית המחבלים "אטבירוס" טובעה מירי תותח של אח"י מולדת. 20 מחבלים שהיו על סיפונה נהרגו ושמונה ניצלו ונשבו. לא היו נפגעים מהצד הישראלי.
האונייה.
אטבירוס נבנתה בהולנד עבור חברת ספנות פינית. שמה הראשון היה קורטנס (Kuurtanes) והיא הושקה בינואר 1960 ונמסרה לבעליה בחודש מרץ של אותה שנה. היא הייתה בעלת מעמס של 775 טון ותפוסה של 493 טון; אורכה היה 70 מטרים ורוחבה 10 מטרים. מהירותה המרבית הייתה 11.5 קשר (כ-21 קמ"ש).
בשנים הבאות החליפה האונייה ידיים כמה פעמים בין כמה חברות בפינלנד ובנורווגיה, ובהתאם השתנה גם שמה. ב-1972 עברה האונייה שיפוץ והותקנה בה דלת מתרוממת בדופן. ב-1977 נמכרה האונייה לחברה ברישום פנמי, ובשנים הבאות נמכרה כמה פעמים בין חברות ספנות שונות, הרשומות תחת דגל פנמה. ב-1984 נמכרה האונייה לחברת "לאקי קפטן" (Lucky Captain), גם היא חברה רשומה בפנמה, ושמה שונה ל"אטבירוס" (Attavirus).
תכנון הפיגוע.
לאחר גירוש אנשי אש"ף מביירות באוגוסט 1982 והתבססותם בתוניס, החלו ראשי הארגון בתכנון פעולות נגד ישראל מבסיסם החדש. אבו ג'יהאד, סגנו של ראש הארגון, יאסר ערפאת, זיהה עוד בשנות ה-70 של המאה ה-20 את הזירה הימית כתווך שממנו ניתן לפעול נגד ישראל, על ידי התקרבות לחוף באונייה, ירידת מחבלים בסירות גומי מהאונייה אל החוף, וביצוע פיגוע בסמוך אליו. הפיגוע במלון סבוי ב-1975 והפיגוע בכביש החוף ב-1978 בוצעו על פי תפיסה זו.
אבו ג'יהאד החל ב-1984 בתכנון פיגוע גדול בישראל. הכוונה הייתה לבצע פיגוע מיקוח בישראל ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. המחבלים היו אמורים להגיע בדרך הים לישראל כשהם חבויים במכולה על סיפון אוניית משא, ממנה ירדו לשלוש סירות גומי כאשר תגיע האונייה למרחק כ-100 קילומטרים מחופי תל אביב. המחבלים, מצוידים ברובים, מטולי RPG-7 וחומר נפץ, היו אמורים להגיע לחוף בת ים. על פי התכנית היו המחבלים אמורים להשתלט על אוטובוס מלא בנוסעים שעמו יחדרו לבסיס הקריה, שם יבצעו פיגוע מיקוח עם בני הערובה שילכדו, שחלקם היו אמורים להיות קצינים בכירים שייתפסו בקריה. אם ישתבש המבצע תכננו המחבלים לבצע ירי לשם הרג המוני. לצורך המבצע רכש אש"ף את האוניות "מון לייט" ו"אטבירוס", שתיהן אוניות משא בינוניות. שתי האוניות עגנו בעיר ענאבה שבמזרח אלג'יריה, סמוך לגבול תוניסיה, במרחק 2,900 קילומטרים מחופי ישראל.
ההיערכות למניעת הפיגוע.
בקהילת המודיעין הישראלית החל להיאסף מידע שהצביע על הכוונה ליזום פיגוע גדול. כאשר הגיע המידע על רכישת שתי אוניות סוחר הוסקה המסקנה שמתוכנן פיגוע מהים. ב-7 באפריל יצאו ארבע ספינות טילים מישראל לאלג'יריה למבצע דרך נץ. בליל 14 - 15 באפריל הורידו ספינות הטילים לוחמים של שייטת 13, שחדרו לנמל ענאבה, איתרו את האונייה "מון לייט" והטביעו אותה. "אטבירוס" לא נמצאה ובצה"ל הסיקו שהאונייה יצאה כבר בדרך לפיגוע והחלו בסריקות אחריה.
בדיעבד הסתבר ש"אטבירוס" יצאה לדרכה מאלג'יר, במגמה להגיע לנקודת הורדה במרחק של כ־60 מייל (כ־100 ק"מ) ממערב לתל אביב, שם הייתה אמורה להוריד שלוש סירות גומי ובהן 20 מחבלים. סירות הגומי היו אמורות לנוע לכיוון החוף תוך שמירה על דממת קשר והימנעות ממגע עם כלי שיט. האונייה תוכננה לחזור לאחר השילוח לאזור פורט סעיד ולהמתין שם.
טיסות סיור של חיל האוויר בניסיון לאתר את ה"אטבירוס" לא מצאו דבר. ביום שישי, 19 באפריל, יצאה אח"י מולדת לסיור מול החוף הדרומי של ישראל. "מולדת" הייתה בפיקוד סא"ל דני הלוי ועליה הייתה גם חוליית לוחמי שייטת 13 וחוליית האזנה. אח"י מבטח, בפיקודו של סרן ירון צחר, יצאה לסיור מול החוף הצפוני. במהלך הלילה סבלה אח"י מולדת מתקלה באחד המנועים, אך הלוי החליט להמשיך עם שלושה מנועים בלבד.
איתור והטבעה.
בשבת 20 באפריל בצהריים, כשהייתה אח"י "מולדת" כ-70 מיל מהחוף בקו רוחב אשקלון, אותרו במכ"ם קבוצת מטרות בתנועה מדרום לצפון. הלוי החליט להתמקד ב-25 אוניות שמפליגות צפון־מזרחה, לכיוון סוריה וללבנון. בדיקת הקורסים והמהירות ציינה אונייה שמסלולה יעבור קרוב יותר לחופי ישראל מהאחרות. והחל ללוות אותה מרחוק. היה לילה חשוך מאוד, ללא ירח.
בשעה 23:15 התקרבה אח"י מולדת לירכתי האונייה החשודה. בהדלקת זרקור הקסנון לזמן קצר נראה שם האונייה בבירור: ATTAVIROS, וכן התגלתה הדלת המאפשרת הורדת סירות בדופן. בשלב זה הייתה הכוונה רק להרחיק את האונייה מחופי ישראל. "מולדת" קראה ל"אטבירוס" בערוץ 16, ערוץ הקשר הימי הבינלאומי ודרשה ממנה לשנות את נתיב הפלגתה ולנוע לכיוון צפון־מערב. אטבירוס השיבה באנגלית שכלי השייט נמצא במים הטריטוריאליים המצריים ולפי כך היא ממשיכה בדרכה.
בשעה 00:09 דיווח הלוי למפקדת חיל הים שהוא נמצא במרחק של כ־500 מטר ומבקש אישור לירי אזהרה. האישור התקבל. "אטבירוס" שינתה לפתע כיוון והחלה להפליג חזרה לעבר פורט סעיד. הלוי חשש שהאונייה תיכנס למי החופים של מצרים ותתחמק. בשעה 00:30 הורה הלוי על ירי צרור להפחדה מתותח הפלנקס של "מולדת" לעבר חרטום ה"אטבירוס". זו המשיכה במסלולה ולאחר זמן קצר נורתה ממנה רקטת RPG לעבר "מולדת", מלווה בצרור ירי מנשק קל. הירי הבהיר לצוות "מולדת" שהמדובר באוניית המחבלים, ומפקד האונייה קיבל הוראה לירות על מנת לשתק. "מולדת" התרחקה מעט כדי שתוכל לירות מהתותח העיקרי שלה, בקוטר 76 מ"מ, ופתחה באש מטווח 2,700 מטרים. לאחר ירי של 42 פגזים בתוך דקות ספורות נעלמה המטרה ממסך המכ"ם.
"מולדת" נעה אל הנקודה האחרונה שבה נראתה ה"אטבירוס" על המכ"ם. תוך כדי תנועה הבחינה "מולדת" בשני כלי שיט, כנראה ספינות טילים מצריות, שנראו על מסך המכ"ם. שני כלי השיט נעו לכיוון "אטבירוס" במהירות 22 קשר (40 קמ"ש), מכיוון פורט סעיד. לאחר כמה דקות הסתובבו כלי השיט המצריים ושבו לנמל. אח"י מולדת המשיכה בחיפושים אחר ניצולים, ואנשי הצוות חשו בריח של סולר וראו קרשים ושברים שונים במים. עם ההתקרבות לאזור שבו הייתה אטבירוס החלו להישמע שריקות ממשרוקיות הנמצאות בחגורות ההצלה.
פעילות אח"י מבטח.
אח"י מבטח, בפיקוד סרן צחר, נמצאה כ-70 מיל ימי (כ-130 ק"מ) מצפון לאזור ההיתקלות. כאשר התברר שהאונייה שגילתה "מולדת" היא אכן "אטבירוס" פנתה "מבטח" ונעה דרומה במהירות 40 קשר (74 קמ"ש), מהירות גבוהה יחסית למהירות הרגילה הנהוגה בסיור, 30 קשר (כ-55 קמ"ש). לאחר הפלגה של כשעתיים הגיעה אח"י "מבטח" לנקודה שבה הוטבעה "אטבירוס" וסייעה באיסוף המחבלים.
ניצולים/מחבלים.
הלוי ידע שהניצולים הנמצאים במים הם מחבלים מיחידת עילית של אש"ף, ושאף להקטין את הסיכון לאנשיו. בשל כך החליט לא להוריד את צוות שייטת 13 בסירות גומי למים לצורך החילוץ, אלא התקרב עם הספינה והאיר על הניצולים בזרקור הקסנון. במהלך ההתקרבות כיוונו אנשי צוות הספינה נשק על המחבלים והורו להם ברמקול להרים ידיים. שמונה מחבלים, מהם שלושה שהיו בצוות האונייה, נתגלו בחיים. הם היו במצב של חצי ציפה ולא ניתן היה לראות מה יש בחלק הגוף התחתון. מתוך זהירות, שמא הם נושאים מטעני נפץ, הורו להם להתפשט ולעלות בסולם החבלים, כשהחיילים מכוונים אליהם את כלי הנשק. מיד עם עלייתם לאונייה נכבלו המחבלים באזיקים. תהליך החילוץ היה איטי ונמשך כארבע שעות.
גם לאחר הטבעת "אטבירוס" היה חשש שהאונייה הספיקה להוריד חוליית פיגוע לפני שהוטבעה, ושזו נמצאת כבר בדרך לחופי ישראל. בחקירה ראשונית של הניצולים התברר שבאונייה היו עוד 20 מחבלים שטבעו, והחשש שהיה מחוליית פיגוע שירדה מוקדם יותר מהאונייה התבדה.