גם בנקים בישראל הנפיקו איגרות חוב מסוג שטרי הון. כך, לדוגמה, בנק מזרחי טפחות בע"מ הנפיק לציבור סדרה אחת של שטרי הון. מועד הפדיון הסופי של הסדרה, שהוקצתה לראשונה ב-2006, חל כעבור 100 שנים – ב-2106. תנאי שטרי ההון כוללים, בין היתר, את המנגנונים שהוזכרו לעיל: הם אינם מלווים בשעבוד; הם נדחים מפני כל התחייבויותיו האחרות של הבנק; הבנק רשאי להשעות את תשלומי הריבית והקרן על שטרי ההון, בהתקיים תנאים המעידים על חשש לפגיעה ביציבותו הפיננסית של הבנק (כגון היעדר רווח נקי במשך תקופה מסוימת); הבנק רשאי להמיר את שטרי ההון למניות, ללא זכות ברירה לבעלי שטרי ההון.
מימון מובנה.
שטר הון הוא נייר הערך הנחות (junior) ביותר המונפק על ידי תאגיד ההשקעה הייעודי () בהשקעות מימון מובנה () או "איגוח". במאזן ה-SIV, התמורה בגין שטר ההון מופיעה תחת ההתחייבויות. אולם, זו התחייבות מטיפוס ייחודי ל-SIV והיא בעלת מאפיינים שונים מאלו של מרבית ה"התחייבויות" במאזנים. זאת, בעיקר מכיוון שה-SIV אינו מחויב להחזיר את הכסף בכל מקרה, אלא רק בהתקיים תנאים מסוימים הנגזרים מערכו של נכס בסיס מוגדר. כנהוג בתחום האיגוח, הקביעה, האם בעלי שטר ההון יקבלו חזרה את הכסף שהשקיעו או חלק ממנו, תלויה בעיקר בתזרים המזומנים הנובע ל-SIV מנכס הבסיס בו השקיע. מבין הרבדים (tranches) השונים של ניירות הערך שמנפיק ה-SIV, שטר ההון הוא הרגיש ביותר לשינויים בערכו של נכס הבסיס ובתזרים המזומנים הנובע ממנו. אם תזרים המזומנים יורד מתחת לרמה המאפשרת לשלם את כל התחייבויות ה-SIV לנושיו, בעלי שטר ההון יהיו הראשונים לסבול מאי-תשלום (default).
שמחה חינקיס
שמחה חינקיס (11 ביולי 1907 - 5 במרץ 1988) היה שוטר במשטרת המנדט שהורשע במעשה נקמה באבו כביר במהלך מאורעות תרפ"ט. הוא נידון למוות, אך גזר הדין שונה ל-15 שנות מאסר, והוא השתחרר לאחר שש שנים.
תולדות חייו.
נולד ברובנה שבווהלין, אוקראינה, לציפורה גורודקו וחנן חינקיס. למד בחדר, וכבר בגיל צעיר ייסד עם חבריו קבוצת כדורגל מקומית בשם מאיאק. ב-1924 השתתף בהכשרה בקלוואן, וב-1925 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. הוא עבד כפועל בנין וכצבע, ובמקביל שיחק כדורגל בקבוצת "הכח" ואחריה ב"אלנבי הפועל" והתגייס למשטרת המנדט ב-1927.
בזמן מאורעות תרפ"ט הוא היה מוצב בתחנת המשטרה באבו כביר. ב-25 באוגוסט 1929, כשפרצו המהומות עמד חינקיס על המשמר בתחנה, וחיפה ביריות רובהו על אוטובוס שבו נסעו אנשי ההגנה שבאו מכיוון מקוה ישראל להציל שני פועלים יהודים שנשארו מבודדים בבית חרושת לכוהל ליד אבו כביר. אנשי ההגנה נתקלו בתגובה אלימה של ערביי המקום שירו מפרדס שבקרבת גבעת הרצל. אחד מהם קרא לערבים "אין אנו חורשים נגדכם כל רעה, תנונו לעבור", אבל הערבים ירו עליהם וארבעה מאנשי ההגנה נהרגו. ברקוביץ, פיינגולד, והררי, נהרגו במקום, ובנימין זאב גולדברג, בנו של "הנדיב" יצחק לייב גולדברג, וחברו של חינקיס, הספיק לברוח אך נורה בראשו ולפי המתואר "נפל מתבוסס בדמו" לזרועותיו של חינקיס.
בהמשך ניסו התוקפים להמשיך בהתקפה לעבר תל אביב מכיוון הפרדס. חינקיס אסף שלושה חברים מתנדבים בתחנה ביפו, שהיו מצוידים באקדח (הוא היה היחיד עם רובה), ויחד הם חדרו לבית בפרדס, אליו סברו שנסוגו אחדים מהתוקפים, והרגו בבית חמישה מבני משפחת אל-עון, בהם שייח'. לאחר מכן ניקה את רובהו ואף חזר לעבודתו, אך נעצר בעקבות הלשנה בה היו מעורבים יהודים.
מפקד משטרת יפו, אלפרד ריגס, עצר את חינקיס. הסוכנות היהודית והוועד הלאומי העמידו לחינקיס חמישה סנגורים, בהם מרדכי עליאש, מנחם דונקלבלום, ויצחק אולשן. הוא הועמד לדין ביחד עם יהודי נוסף בשם יוסף אורפלי באשמת רצח. ב–6 בנובמבר 1929 הואשם חינקיס בהריגת שלושה גברים ושתי נשים ערבים, ובניסיון רצח של ילד בן 5 ותינוק בן שנתיים שנפצעו (ילד שלישי שכב מתחת לאמו ההרוגה וניצל). בתחילת פברואר 1930 נידון למוות בתלייה. לאחר גזר הדין נלקח חינקיס לצינוק בבית הסוהר המרכזי בירושלים, רותק בשלשלאות, והולבש במדים אדומים. גזר הדין עורר זעם רב ביישוב היהודי, ובעיתון "דבר" פורסם מאמר מערכת שהביע אי אמון במערכת המשפט הבריטית. בעקבות המאמר הוגשה תביעה נגד העיתון על ביזיון בית המשפט, וסגן העורך דאז, זלמן שזר, ישב על כס הנאשמים, ויוצג על ידי משה זמורה. העיתון נקנס ב-80 לירות אותן תרמו קוראיו.
בערעור, טענו עורכי דינו של חינקיס שהרצח לא תוכנן מראש, וכי קודם לכן חברו הטוב גולדברג מת בידיו. עונשו הופחת ל-15 שנות עבודת פרך, לאחר שנקבע שלא הוכח שעשה את מעשיו במחשבה תחילה. חינקיס טען שפרץ לבית במהלך מרדף אחר פורעים וכי פגע בפורעים, אך טענתו לא נתקבלה על ידי בית המשפט וגם בקרב היישוב העברי זכה רק לאמון חלקי.
ב-3 ביוני 1935, במסגרת חנינה כללית של השלטון הבריטי, שוחרר חינקיס. לאחר שחרורו נתקבל בשמחה על ידי ההמון בתל אביב והוועד הלאומי ערך לכבודו קבלת פנים חגיגית. חבריו בהפועל הזמינוהו לבעוט את בעיטת הפתיחה במשחק כדורגל נגד נבחרת מצרית, וכיבדוהו בזר פרחים. יצחק לייב גולדברג העניק לחינקיס מגרש בשכונת "תל בנימין" ‏שנקראה לזכר בנו.
זמן מה לאחר שחרורו נישא לחנה בתו של נתן שטראוס, יוצאת גרמניה, והחל לעבוד במחלקת המים של עיריית תל אביב-יפו. בהמשך הקריירה שלו כיהן גם כמזכ"ל התאחדות הספורט. בשנת 1956 הוא נישא בנישואים שניים לחנה צ'פ לבית פרנק.
נפטר בשנת 1988, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר גלעדי.
היחס לחינקיס ביישוב היהודי.
היחס כלפי חינקיס מצד היישוב היהודי היה מורכב. למחרת השחרור נכתב ב"דבר":
לאחר שנגזר דינו לתלייה, המשורר עמנואל הרוסי חיבר שיר הלל לכבודו, שהודפס עם תמונתו על גלויה, אך המשטרה הבריטית החרימה את הגלויות מהקיוסקים.
ספר ההגנה תיאר את המקרה:
בשני ראיונות עם חינקיס, ב-1959 ב"מעריב" וב-1985 ב"הארץ", הוצגה גרסתו שלו. בהארץ נכתב: "קנה את עולמו במהלך מאורעות תרפ”ט באומץ הלב שגילה... נשפט למוות על רצח פורעים חמושים”.
הלל כהן תיאר באריכות את מקרהו של שמחה חינקיס בספרו "תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי", וטען שהוא התקבל כגיבור ביישוב היהודי. אחרים שללו פרשנות זאת.
הנצחה.
עיריית תל אביב הקימה שלט זיכרון לשמחה חינקיס במקום הקרב בו השתתף, בדרך בן צבי פינת גרינבוים, בכניסה לשכונת נווה עופר.
ציפורה לוריא
ציפורה (ציפי) לוריא (1948 - 7 בדצמבר 2008) הייתה אוצרת אמנות, מבקרת אמנות, פובליציסטית ומרצה ישראלית. פרצה דרך לאמנות נשים, בעיקר מן הציבור הדתי.
ביוגרפיה.
ציפורה לוריא לבית טסלר נולדה בשנת 1948 בעיר קלוז' שברומניה, עלתה לישראל בגיל עשר והתיישבה בירושלים. היא למדה באולפנת "חורב" ובתום השירות הלאומי נישאה והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בתולדות האמנות, ספרות אנגלית וספרות השוואתית. התמחתה בתיאטרון מודרני ובאמנות מודרנית. בד בבד למדה במדרשה בתל אביב אצל האמן רפי לביא. בשנים הראשונות לנישואיה לאיש ההתיישבות ישעיהו לוריא התגוררה בירושלים ואחר כך עברה ליישוב עפרה שבחבל בנימין.
לוריא כתבה ביקורות אמנות בעיתונים "דבר", עתון 77", "נקודה", "ארץ אחרת" ו"מקור ראשון". בשנים 1996-1995 הגישה תוכנית תרבות דו שבועית ברשת א' של קול ישראל.
הקימה כשותפה אוצרת עם אבנר בר חמא את "הגלריה האחרת" בתל אביב.
לימדה אמנות ותיאטרון במכללת אמונה ובמכללת תלפיות.
נפטרה ב-7 בדצמבר 2008 אחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
ציפי לוריא
מלכה ברוורמן
מלכה ברוורמן (בן יהודה) (24 בדצמבר 1917, ט' בטבת תרע"ח - 27 בספטמבר 1997, כ"ה באלול תשנ"ז) הייתה מבכירות קהילת המודיעין הישראלית, האישה הראשונה שכיהנה כסגנית ראש "המוסד". נטלה חלק גדול בגיבוש "המוסד" ב-13 שנותיו הראשונות.
ילדות ונעורים.
ברוורמן נולדה בשנת 1917 בביאליסטוק שבפולין, לאסתר ולאליהו, הצעירה מבין 8 אחים. אביה ושני אחיו היו בעלי עסקים אמידים. אמה הייתה אישה מסורתית. ברוורמן למדה בגימנסיה כמו כל אחיה ואחיותיה וגם למדה לנגן בפסנתר. היא התחנכה לציונות והייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר". חוותה גילויי אנטישמיות.
עם הזמן, השפעות המהפכה הבולשביקית והפסדים ממלחמת העולם הראשונה הובילו לירידת המשפחה מנכסיה ובהמשך נפטר אביה. חלק מהאחים היגרו לארצות הברית ולמקסיקו, ובשנת 1933 עלתה ברוורמן לארץ ישראל עם אמה, שניים מאחיה ואחותה. האחות, ציפורה, נפטרה בארץ ממחלת הטיפוס. האחות ברוניה, שנישאה והתגוררה בוורשה שבפולין, נספתה בשואה.
עם ההגעה לארץ ישראל נאלצה ברוורמן לוותר על הצטרפות לקיבוץ שהוקם על ידי בני הגרעין שלה מ"השומר הצעיר" וגם על המשך לימודים, ונדרשה לסייע בפרנסת המשפחה. המשפחה השתקעה ברעננה, וברוורמן מצאה עבודה בפרדס במיון תפוזים, ובמהרה קודמה לדרגת אחראית. בהמשך עברה לעבוד בסוכנות היהודית.
היא הצטרפה לש"י (שירות ידיעות), שירות המודיעין ב"הגנה", במסגרתו עסקה בהעברת ידיעות. היא עברה גם הכשרת עזרה ראשונה וקורס הדרכה, והדריכה על נשק. כבר אז באו לידי ביטוי תושייתה וקור רוחה, כפי שמלמדת עדותה, בה היא מתארת כיצד התחזתה לחולה משנתפסה על ידי הבריטים בהפרת עוצר כדי להעביר ידיעה.
בשנת 1944 נישאה למוניו ווינטראוב, איש עסקים, בעל מכבסות שסיפקו שירותי כביסה לבתי חולים. הזוג השתקע בצהלה שבתל אביב, שכונה שהייתה אז בהקמה.
תקופת השירות.