עיתונאי מוזיקה שונים, תאורטיקנים ביקורתיים ומחברים ציינו את מורשתה של מדונה וראו בה (ללא ספק) את אמנית מוזיקת הפופ המשפיעה ביותר בכל הזמנים. היא עמדה בראש רשימת "100 הנשים הגדולות ביותר במוזיקה" של VH1 וברשימת "20 האמניות הגדולות ביותר" של הדיילי טלגרף. לדברי העיתונאי רודריגו פרסן, "אמירה שמדונה היא רק כוכבת פופ היא לא מתאימה כמו לומר שקוקה קולה היא רק סודה. מדונה היא אחד הסמלים הקלאסיים של תוצרת ארצות הברית". מגזין רולינג סטון הספרדי כתב באומרו על מדונה כי היא, "הפכה לאדונית הראשונה של הפופ הוויראלי בהיסטוריה, שנים לפני שהשימוש באינטרנט נעשה מאסיבי. מדונה הייתה בכל מקום, בערוצי הטלוויזיה המוזיקלית, רדיו, שערים של מגזינים ואפילו בחנויות ספרים. דיאלקטיקת פופ, שלא נראתה מאז שלטונם של הביטלס, שאפשר לה להמשיך בקצה הטרנד וההצלחה המסחרית. ויליאם לנגלי מהדיילי טלגרף הרגיש כי "מדונה שינתה את ההיסטוריה החברתית בעולם. היא עשתה יותר דברים בהם אנשים שונים עוסקים יותר מכל אחד אחר אי פעם. סביר להניח". דיאן פקנולד תיעדה בספרה אייקונים אמריקאים (2006), כי "העובדה שלא רק עבודתה אלא האדם שהיא אשר היה פתוח לפרשנויות מרובות תרם לעליית לימודי מדונה בכתיבה אקדמית אשר פיתחה את לימודי התרבות האמריקאית.
כותבת המגזין "Spin" ביאנקה גרייסי אמרה כי "התואר מלכת הפופ אינו מספיק כדי לתאר את מדונה - היא מוזיקת הפופ, היא גיבשה את התוכנית של מה שכוכב פופ צריך להיות". האוורד קרמר, מנהל האוצרות של היכל התהילה של הרוק אנד רול, קבע כי "מדונה והקריירה שיצרה לעצמה אפשרו כמעט עבור כל זמרת פופ אחרת לעקוב אחריה... היא בהחלט העלתה את הסטנדרטים של כולם... היא הגדירה מחדש מה הפרמטרים של שחקנית נשית. אנדי בנט וסטיב ווקסמן, מחברי הספר "SAGE Handbook of Music Popular" המדבר על פופולריות בקרב המוזיקה, ציינו כי "כמעט כל כוכבות הפופ הנשיות בעת האחרונה - ליידי גאגא, בריטני ספירס, ביונסה, ריהאנה, קייטי פרי ואחרות - הכירו בהשפעתה החשובה של מדונה על הקריירה שלהן". מדונה השפיעה בנוסף גם על אמנים גברים, בהם ליאם גלאגר, אואזיס וצ'סטר בנינגטון מלינקין פארק אשר ראו בה השראה להפוך למוזיקאים.
השימוש של מדונה בדימויים מיניים הוא מאפיין בולט בקריירה שלה ומה שזרז את השיח הציבורי בנושא מיניות ופמיניזם בהווה. כפי שמתעד רוג'ר צ'פמן בספרו "מלחמות תרבות" (2010), היא ספגה גינויים תכופים מצד ארגונים דתיים, שמרנים חברתיים וקבוצות "כלבי שמירה" של הורים על השימוש שלה בדימויים מפורשים, מיניים, שפה, סמליים דתיים, והתנהגות אחרת "חסרת כבוד" בהופעותיה החיות. עיתון הטיימס כתבה באומרו על מדונה כי "החלה מהפכה בקרב נשים במוזיקה... עמדותיה ודעותיה על מין, עירום, סגנון ומיניות אילצו את הציבור לשבת ולשים לב". פרופסור ג'ון פיש ציין כי תחושת ההעצמה שמדונה מציעה קשורה קשר בל יינתק להנאה של הפעלת שליטה מסוימת על המשמעויות של עצמך, מיניות ויחסים חברתיים. בספרם "עשיית מגדר במדיה, אמנות ותרבות" (2009) ציינו המחברים כי מדונה, בתור מפורסמת, פרפורמרית ואייקון פופ, מסוגלת לערער על דיונים והרהורים פמיניסטיים תלויים ועומדים. לדברי הפמיניסטית הלסבית שילה ג'פריס, מדונה מייצגת את תפיסתה של האישה במה שמוניק ויטיג מכנה את קטגוריית המין כעוצמתית, ונראה שהיא מאמצת בשמחה את ביצועי הקורווה המינית שהוקצתה לנשים. פרופסור סוט ג'אלי כינה את מדונה כ-"אייקון פמיניסטי כמעט קדוש".
מדונה זכתה לשבחים כמודל לחיקוי לנשות עסקים בענף שלה, "להשיג את סוג השליטה הכלכלית שנשים נלחמו עליה זמן רב בתעשייה", בעודה מניבה מכירות של מעל 1.2 מיליארד דולר בעשור הראשון לקריירה שלה. לדברי ג'יני גורלינסקי בספר "100 המוזיקאים המשפיעים בכל הזמנים" (2010), רמות העוצמה והשליטה של מדונה היו "חסרות תקדים" עבור אישה בתעשיית הבידור. פרופסור קולין בארו מבית הספר לניהול קראנפילד בבדפורדשייר תיאר אותה כ-"אשת העסקים החכמה ביותר באמריקה... שעברה לצמרת התעשייה שלה ונשארה שם על ידי כך שהמציאה את עצמה כל פעם מחדש". אקדמיים מבית הספר לעסקים של לונדון כינו אותה "יזמית דינאמית ששווה להעתיק" בעודם מזהים את חזון ההצלחה שלה, את הבנתה בתעשיית המוזיקה, את יכולתה לזהות את גבולות הביצוע שלה (וכך להביא עזרה), את נכונותה לעבוד קשה ואת יכולתה להסתגלות כמפתחות להצלחתה המסחרית. הסופר אנדרייו מורטון כתבה על מדונה בספרו על שמה משנת 2002 כי היא "אופורטוניסטית, מניפולטיבית וחסרת רחמים - מישהי שלא תעצור עד שתשיג את מבוקשה".
מדונה ידועה בנוסף בהיותה אחת מתוך הגיי אייקונים הבולטים בעולם. כתב ירחון הלהט"ב אדבוקט סטיב גדולה העיר כי "בשנות השמונים והתשעים שחרורו של קליפ או סינגל חדש של מדונה היה דומה לחג לאומי, לפחות בקרב מעריציה ההומואים". גדולה גם הצהיר כי במהלך תקופה זו, במקביל לעליית מגפת האיידס בעולם, "כאשר אמנים אחרים ניסו להרחיק את עצמם מהקהל שעזר לכוכבות שלהם לעלות, מדונה רק הפנתה את האור לאוהדיה ההומואים וגרמה לו לשרוף את כל המאיר". בנובמבר 2010 הופיעה בתוכנית האירוח של אלן דג'נרס ודיברה נגד בריונות כלפי בני נוער להט"בים והתאבדויות שנעשו בעוד שהדגישה כיצד התקרבה לקהילה הגאה כשהייתה נערה, ואמרה כי היא חשה שונה בתיכון ומצאה קבלה ואהדה בקרב חבריה ההומוסקסואליים והצהירה כי "למעשה, לא הייתה לי קריירה אלמלא הקהילה הגאה". במרץ 2013 העניקה פרס במהלך טקס פרסי הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה לעיתונאי ההומוסקסואל המוצהר אנדרסון קופר בעודה קוראת למהפכה.
במצעדי הבילבורד.
מדונה היא אמן הסולו האמריקאי המצליח ביותר במצעדי הבילבורד. 12 משיריה כבשו את ראש מצעד הפזמונים האמריקאי במצעד הרשמי, בילבורד הוט 100, וכ-38 משיריה הגיעו לעשרת המובילים והיא מוגדרת כאמן הסולו עם הכי הרבה שירים שנכנסו לעשירייה הפותחת בהיסטוריה. במצעד שירי הדאנס קלאב כבשה מדונה את פסגתו כ-50 פעמים והיא האמן עם מספר השירים הגבוה ביותר לעשות זאת. בשנת 2016 הוכתרה כאמן עם שירי הדאנס הטובים בכול הזמנים.
במצעד האלבומים הרשמי של בילבורד, בילבורד 200, כול 14 אלבומי האולפן של מדונה הגיעו לעשרת המובילים ו-9 מהם כבשו את המצעד. היא מוכתרת כזמרת השנייה עם מספר האלבומים הרב ביותר בפסגה בכול הזמנים מאחורי ברברה סטרייסנד עם 11. ב-2016 הוכתרה כ-"אשת השנה" על ידי המגזין והפכה לאישה ה-9 אשר זוכה בתואר.
דיודה
דיודה (באנגלית: Diode), היא רכיב אלקטרוני בעל שני חיבורים, שפועל כשסתום חד-כיווני ומאפשר מעבר זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד. בתרשימי חשמל, הדיודה מסומנת בצורת חץ, שקודקודו נפגש עם קו אנכי, בכיוון הזרימה של החשמל. שני הדקי הדיודה קרויים אנודה (הדק חיובי) וקתודה (הדק שלילי), כאשר כיוון הזרם החשמלי הוא מהאנודה לקתודה.
רקע.
בשנת 1880, במהלך ניסויים בנורת הליבון שהמציא, הלחים תומאס אדיסון טבלת מתכת, הקרויה אלקטרודה, בנוסף לחוט הלהט שבנורה. לאחר מכן, רוקנה הנורה מאוויר (תהליך שעברו כל נורות הליבון שבהן עסק אדיסון). הנורה הופעלה בדרך הרגילה, כאשר חוט הלהט התחמם והפיץ אור. אדיסון גילה, שלאחר שחוט הלהט חומם, אפשר היה להעביר זרם חשמלי בין חוט הלהט והאלקטרודה, אך בכיוון אחד בלבד - אם חוט הלהט חובר להדק השלילי של סוללה והאלקטרודה להדק החיובי. אם המתח חובר בכיוון ההפוך, דהיינו כאשר לחוט הלהט היה מתח גבוה יותר מזה של האלקטרודה, לא זרם כל זרם. אדיסון רשם פטנט על שימוש בתופעה זו (שנקראה אז "אפקט אדיסון", וכיום קרויה פליטה תרמיונית) לצורך מדידת מתח ישר וייצובו, אך לא עשה בה שימוש מעשי.
ההסבר לתופעה ניתן רק לאחר גילוי האלקטרון. הזרם החשמלי הוא תנועה של אלקטרונים בריק השורר בשפופרת, מהקתודה (האלקטרודה החמה) אל האנודה (האלקטרודה הקרה). התופעה מתרחשת מכיוון שכתוצאה מחימום חוט הלהט, האלקטרונים שבאטומי החומר המרכיב אותו משתחררים מהאטומים לזמן קצר. המתח של הסוללה יוצר שדה חשמלי במרחב בין הקתודה והאנודה, שאם הוא בכיוון הנכון, הוא גורם להאצת האלקטרונים לכיוון האנודה בה הם יכולים להיקלט ולהמשיך לזרום במעגל החשמלי. אם המתח מחובר בכיוון ההפוך, השדה החשמלי ההפוך יאיץ את האלקטרונים בחזרה אל הקתודה, והם לא יוכלו להגיע לאנודה, ולכן בכיוון זה הזרימה נחסמת.
בשנת 1904 סר ג'ון פלמינג רשם פטנט על שימוש באפקט אדיסון במקלט טלגרף אלחוטי, על ידי המרת זרם חילופין לזרם ישר. ההתקן נקרא מיישר זרם (rectifier). השם דיודה ניתן רק בשנת 1919 להתקן שבו שתי אלקטרודות ("די" פירושו שתיים), יחד עם השמות טריודה להתקן שבו שלוש אלקטרודות, טטרודה להתקן של ארבע אלקטרודות, וכן הלאה.
חוקרים אשר עסקו במחקר על חומרים מוליכים למחצה הציגו תופעות הדומות להתנהגות של דיודה כבר במאה ה-19. ב-1926 ל. גרונדל ופ. וגייגר הציגו דיודה המבוססת על חיבור בין נחושת לתחמוצת נחושת (חומר מוליך למחצה). ב-1938 נתן וולטר שוטקי הסבר תאורטי להתנהגות זו. דיודה זו, המבוססת על חיבור בין מוליך למחצה ומתכת, נקראת על שמו דיודת שוטקי. דיודה המבוססת על חיבור בין מוליכים למחצה בעלי אילוח שונה (דיודת PN) תוארה על ידי ויליאם שוקלי ב-1949.
אף שדיודות העשויות משפופרות ריק עדיין נמצאות בשימוש (לדוגמה במגברי שמע), מרבית הדיודות המיוצרות כיום עשויות מחומרים מוליכים למחצה. ייצורן זול יותר, הן קטנות יותר, הן כמעט ולא צורכות הספק וביצועיהן טובים יותר. מאז 1949 הומצאו סוגים חדשים רבים של דיודות המיועדות למגוון רחב של שימושים.
עקרון פעולה.