ב-6 באוגוסט 2021 הוציאה הלהקה עיבוד מחדש בהקלטת אולפן של השיר "Absurd" שנכלל בזמנו באלבום "Chinese Democracy", ונכתב במקור על ידי ריד ופיטמן. זהו הסינגל הראשון שהוציאה הלהקה ביחד עם סלאש, מאז 1993.
ההופעות בישראל.
במוצאי שבת, 22 במאי 1993, הופיעה הלהקה בפארק הירקון בתל אביב. למרות הקהל הרב שהגיע להופעה (כ-40,000 איש), היא הוכתרה על ידי המבקרים ככישלון חרוץ מבחינת הביצוע על הבמה. מספר שבועות לפני ההופעה בארץ נפצע קלארק בתאונת אופנוע, ומי שהפתיע בהסכמתו להחליף אותו לחמש ההופעות הראשונות בסיבוב ההופעות היה איזי סטראדלין. לסיבוב ההופעות של הלהקה התלווה הגיטריסט בריאן מיי, חבר להקת קווין, אשר היה מיודד ומקורב ללהקה וחימם את הופעתה. קווין נחשבת ללהקה המשפיעה ביותר על Guns N' Roses - דבר שנאמר פעמים רבות על ידי רוז וסלאש.
ב-3 ביולי 2012 הופיעה הלהקה בפארק הירקון בתל אביב לעיני כ-15,000 צופים. ההופעה זכתה לביקורות מעורבות.
ב-15 ביולי 2017 הופיעה הלהקה שוב בישראל, גם הפעם בפארק הירקון, במסגרת מופע האיחוד של ההרכב המקורי. כל 61,000 הכרטיסים להופעה נמכרו מבעוד מועד. ההופעה נמשכה 3 שעות וקיבלה ביקורות טובות.
צ'מבלו
צֶ'מְבָּלוֹ (מאיטלקית: Cembalo) הוא שם כללי של משפחת כלי מקלדת ממשפחת הקורדופונים, שבהם מופק הצליל בפריטה על מיתר. המשפחה כוללת את הקלאוויקורד, הספינט והווירג'ינל. הצ'מבלו הוא גרסה מוקדמת של הפסנתר. לנגן הצ'מבלו קוראים צ'מבליסט.
הצליל מופק באמצעות פריטה על מיתרים המתוחים מעל לוח תהודה, בניגוד לפסנתר, שבו מופק הצליל באמצעות הקשה על המיתר, ובניגוד לקלאוויקורד, בו מופק הצליל על ידי לחיצה על המיתר.
בתקופת הבארוק, תור הזהב של הצ'מבלו, השתמשו בכלי למילוי הרמוני בשיטת הקונטינואו, כמו גם ליצירות סולו וקונצ'רטו רבים. בסוף המאה ה-18 חלה דעיכה בפופולריות של הכלי, ובתחילת המאה ה-19 הוא נעלם כמעט לחלוטין מן הנוף המוזיקלי. במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו להופיע יצירות מודרניות לצ'מבלו, וההלחנה החדשה ממשיכה גם כיום.
שיטת הפעולה של הצ'מבלו.
שיטת הפעולה זהה כמעט בין כל סוגי הצ'מבלו:
על המנוף מותקן מפרט בצורה אופקית, אשר נמצא מעט מתחת למיתר. כאשר מקישים על חלקו הקדמי של הקליד (2), חלקו האחורי עולה, והמפרט פורט על המיתר (3).
סוגי צ'מבלו.
צ'מבלו.
המילה "צ'מבלו" משמשת לתיאור כלל הכלים הנמנים עם המשפחה, או ליתר דיוק, אלו המזכירים בצורתם פסנתר כנף. לרוב הצ'מבלו בין מיתר אחד לשלושה מיתרים לכל צליל. הצירוף הנפוץ ביותר הוא שני סטים של מיתרי "8 רגל" (כלומר מיתרים המשמיעים צליל בגובה בו הוא כתוב), וסט אחד של מיתרי "4 רגל" (כלומר מיתרים המצלצלים אוקטבה גבוה מעל הצליל הכתוב). בכלים גדולים ומתוחכמים יותר אפשר למצוא גם מיתרי "16 רגל" (המצלצלים אוקטבה מתחת לצליל הכתוב). לכל אחד מהרגיסטרים של מיתרי "8 רגל" צליל שונה, משום שהם נפרטים במקומות שונים והמתח שלהם שונה מעט. בעזרת מערכות מנופים יכול הנגן לבחור לנגן בכל מערכת מיתרים בנפרד או בצירופים שונים שלהם. בכלים בעלי שתי מקלדות ניתן לשלב צירופים שונים בכל מקלדת. כמו כן בכלים רבים יש רגיסטרים נוספים המאפשרים מגוון צלילי רחב יותר - למשל רגיסטר "לאוטה" שבו מוצמדות פיסות עור או לבד לבסיס המיתרים ויוצרות אפקט דמוי לאוטה, או רגיסטר "מוסלר", בו סט נפרד של מפרטים פורט על המיתרים קרוב מאוד לבסיסם, וכך מפיק צליל מאנפף.
וירג'ינל.
הווירג'ינל הוא כלי פשוט יותר מהצ'מבלו המאוחר ולרוב הוא מצוי בצורת תיבה. במרבית הווירג'ינלים ישנו מיתר בודד לכל תו, אשר מתוח במקביל למקלדת, לאורך התיבה. מקור שמו של הכלי מגיע מהמילה האנגלית Virgin ("בתולה"), כיוון שהשימוש בכלי נעשה בעיקר על ידי עלמות צעירות. צלילו המיוחד של הווירג'ינל נובע מהעובדה שהמיתרים בו נפרטים קרוב למרכזם, בניגוד לצ'מבלו, שבו הם נפרטים בתחילתם.
את הווירג'ינלים ניתן לחלק לשתי חלוקות משנה:
וירג'ינל סְפִּינט.
בווירג'ינל ספינט, המקלדת ממוקמת בשמאלו של הכלי (או לכל אורכו, כמו בפסנתר מודרני), והפריטה על כל המיתרים מתבצעת בקצה אחד שלהם. זהו הווירג'ינל הנפוץ ביותר.
וירג'ינל מוּסֵלַר.
בווירג'ינל מוסלר, המקלדת ממוקמת בצד ימין של הכלי, והפריטה על המיתרים מבוצעת במקומות שונים לכל מיתר: בצלילים הגבוהים מתבצעת הפריטה בקצה המיתר, ואילו בנמוכים, היא מתבצעת במרכז המיתר. בהתאם לכך, הצלילים הנמוכים היו בעלי צליל עשיר וחם, אך היה לכך מחיר: כל רחש קל של מנגנון הפריטה הוגבר היטב על ידי תיבת התהודה של הכלי, דבר שגרם לרעשי רקע רבים בשעת הנגינה.
סְפִּינֶט.
הספינט הוא צ'מבלו קטן שבו המיתרים נמצאים בזווית (בדרך כלל של שלושים מעלות) ביחס למקלדת. סידור זה מאפשר להוסיף מיתרים רבים לכל צליל.
היסטוריה של הצ'מבלו.
שורשיו של הצ'מבלו טמונים בימי הביניים. התיאור הכתוב הקדום ביותר לכלי מתוארך לסוף המאה ה-14 וסביר שבשנים אלו אכן הומצא הכלי. הייתה זו תקופה בה היו התפתחויות בנושאי המכניקה הזעירה (בעיקר בתחום השעונים), התפתחויות שזלגו חיש מהר אל תחומי החיים האחרים. חיבור על כלי מוזיקה שנכתב בשנת 1440, מתאר בפירוט צ'מבלו קטן עם שלושה מנגנונים שונים של מנופים.
הצ'מבלו הקדום ביותר שנשמר עד לימינו יוצר באיטליה, כנראה בשנת 1521. ברחבי העולם קיימים צ'מבלי קדומים יותר, אך הם לא במצב תקין לנגינה. אולם, דוגמאות קדומות אלו לא שופכות אור על התהייה לגבי מקורותיו של הצ'מבלו, מכיוון שהן כולן שלבים מתקדמים מאוד של התפתחות הכלי. הכלים האיטלקיים התאפיינו במבנה קל ובמתח מיתרים נמוך, דבר שאפיין את תעשיית כלי המקלדת האיטלקית במשך מאות שנים. לכלים איטלקיים יש בדרך כלל צליל חודר וצלול, ורק מקלדת אחת, לעיתים עם שתי שורות מיתרים.
המהפכה בתעשיית הצ'מבלו החלה בסביבות שנת 1580 בפלנדריה (כיום חלקה הצפוני של בלגיה), כאשר יצרנים מקומיים חיזקו את מבנה השלד של הצ'מבלו, דבר שאפשר מתח מיתרים גבוה יותר וכתוצאה מכך שיפור ניכר של האיכות והצליל של הכלי. בין בוני הכלים המפורסמים של התקופה נמנו בני משפחת Dulcken ו-Ruckers.
התפתחות נוספת בתחום, חלה במאה ה-18 בצרפת, שם אימצו בוני הכלים את המבנה המחוזק שייצרו הפלמים, והגדילו את מנעד צליליו מ-4 אוקטבות, ל-5 ואף יותר. הצ'מבלו הצרפתי של המאה ה-18 היה בשימוש נרחב בכל רחבי אירופה. כשהיה הצ'מבלו בשיא תפארתו, החל להופיע באירופה הפסנתר, שבמהרה התפתח מאוד והשאיר את הצ'מבלו מאחור. בתוך פחות ממאה שנים מאז הופעתו הראשונה של הפורטה-פיאנו, הוצאו כמעט כל הצ'מבלי באירופה משימוש.
בתחילת המאה ה-20, התעוררה מחדש התעניינות במוזיקה עתיקה, שהביאה לתחייה מחודשת של הצ'מבלו. כלים ישנים שופצו וכלים חדשים נבנו לצורך הופעות פומביות של מוזיקה שתישמע "כמו שנכתבה". בתחום זה הייתה הצ'מבליסטית ונדה לנדובסקה פורצת הדרך, ותרמה רבות לפופולריזציה של הכלי במאה ה-20, ומלחינים מודרניים רבים (כמ מנואל דה פאיה ופרנסיס פולנק) כתבו עבורה יצירות. אולם, מרבית הצ'מבלי, שנבנו כמו פסנתרי ענק, כדי שיוכלו להופיע עם תזמורות גדולות, הפתיעו בצלילם החלש והשטוח. אופי צליל זה הוא תוצאה של המסגרות הכבדות ותיבות התהודה הגדולות ש"בלעו" את צליליו העדינים של הצ'מבלו.
עד מהרה נתברר שכדי לבנות צ'מבלו שיפיק צליל כראוי, יש להסתמך על ניסיונם של בוני הכלים העתיקים במאות שעברו. ברחבי העולם קמו סדנאות שלמדו את ייצור הכלים על ידי פירוק והרכבה מחדש של כלים עתיקים, סדנאות שמייצרות את הכלים עד היום, כמו גם מייצרות ערכות להרכבה ביתית של כלי מקלדת עתיקים.
ג'ימי פייג'
ג'יימס פטריק "ג'ימי" פייג' (באנגלית: James Patrick "Jimmy" Page; נולד ב-9 בינואר 1944) הוא מוזיקאי אנגלי, שהיה הגיטריסט והמפיק של להקת הרוק לד זפלין ואחד מהגיטריסטים המשפיעים ביותר בתולדות הרוקנרול. פייג' דורג במקום השני (אחרי ג'ימי הנדריקס) ברשימת "50 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים" של גיבסון, ושלישי ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
פייג' נולד בהסטון, מידלסקס, פרבר צפוני של לונדון, בן יחיד לאב מנהל תעשייתי במקצועו ואם מזכירה רפואית. פייג' התחיל לנגן בגיטרה בגיל 12 לאחר ששמע את אלבומו של אלביס פרסלי "Baby, Let's Play House", ולמרות שלקח מספר שיעורי נגינה הוא נחשב כמי שלימד את עצמו לנגן. פייג' קיבל השראתו מאמני רוקאבילי דוגמת סקוטי מור וג'יימס ברטון אך לאחר זמן נטה יותר לאמני בלוז דוגמת בי בי קינג ואלמור ג'יימס. עם סיום לימודי התיכון החל לנגן פייג' עם משוררי ביט, עד שניל כריסטיאן ביקש ממנו להצטרף ללהקתו, "הקרוסיידרס" (צלבנים). במהלך סיבוב ההופעות חלה פייג' - שהיה שברירי מאוד מבחינה פיזית באותם ימים - במחלת הנשיקה, ונאלץ לפרוש מהלהקה ובמקום זאת בחר להתמקד בלימודי אומנות.
הקלטות האולפן.
גם במשך לימודיו המשיך פייג' לנגן במועדון מרקי עם אלכסיס קורנר, אריק קלפטון וג'ף בק. לאחר שמספר אמרגנים הבחינו בנגינתו של פייג' הוא החל לנגן בהקלטות אולפן עבור מספר אמנים, בתחילה עשה זאת כעיסוק משני אך עם הזמן גבר הביקוש עבור נגינתו והוא החל להקליט באופן קבוע. פייג' ניגן עבור להקות רבות דוגמת הקינקס, הרולינג סטונז והמי (The Who, גיטרה מלווה בשיר "I Can't Explain", גיטרת Fuzz בשיר "Bald-Headed Woman"), ועבור זמרות כמו מריאן פייתפול ולולו.