נפטר בישראל בגיל 77. הלווייתו נערכה בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
ויליאם היקי
ויליאם אדוארד היקי (באנגלית: William Edward Hickey; 19 בספטמבר 1927- 29 ביוני 1997), היה שחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1985 על הופעתו בסרט "הכבוד של פריצי".
ביוגרפיה.
היקי נולד בברוקלין לנורה ואדוארד היקי, שניהם ממוצא אירי.
החל את להופיע בגיל עשר במופעי רדיו.
השתתפותו הראשונה בסרט הייתה בסרטו של פרד זינמן "כובע מלא גשם" ולאחר מכן בקומדיה של מל ברוקס "המפיקים".
שיחק בשנות ה-70 בתור ההיסטוריון במערבון של ארתור פן "איש קטן גדול" ובתור המטיף בדרמה של ג'ון יוסטון "דם חכם".
ב-1985 שיחק בקומדיית הפשע של "הכבוד של פריצי" בה גילם את דון קוראדו פריצי, קיבל על הופעתו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1986 שיחק בדמותו הספרותית של אומברטינו דה קאסל אחד ממנהיגי מסדר הפרנציסקנים בסרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו המבוסס על הרומן "שם הוורד".
ב-1989 גילם את פרנק קלר בסרט הפשע "ים של אהבה", את הדוד לואיס בקומדיה "כיף של חופשה" ואת מפעיל הבובות בסרט האימה "אדון הבובות".
ב-1990 הועמד היקי לפרס אמי על הופעת אורח שנתן בסדרה "אגדות מעולם המסתורין", בנוסף שיחק בקומדיית הספורט של בילי קריסטל "תשכחי את פריז" ואת בילי ספרו בקומדיה "שמיים כחולים שלי".
ב-1993 דיבב בסרט "הסיוט שלפני חג המולד" את דמותו של ד"ר פינקלשטיין.
השתתף בתפקיד משני ב-1997 בקומדיה "הצילו, עכבר בבית!".
היקי נפטר בשנת 1997 כשהיה בן 69 מסיבוך נפחת במהלך צילומים, הוא נקבר ב"בית הקברות אברגרינס" שבברוקלין.
נאוסטריה
משפחת אסטור
משפחת אסטור (Astor) הייתה משפחת אילי הון ונדל"ן אמריקאית ממוצא גרמני "בעלי הבית של ניו יורק". המשפחה הייתה אחת המשפחות הבולטות בארצות הברית במאה ה-19. כיום הענף המוכר של המשפחה פועל בבריטניה. הונה של המשפחה בא משליטה בקרקעות במנהטן ובאזור ניו יורק בכלל. כן הייתה המשפחה בעלת מלון וולדורף-אסטוריה, מן המלונות היוקרתיים בעולם.
מקור המשפחה.
ג'ון ג'ייקוב אסטור הראשון נולד בעיר וולדורף, ליד היידלברג שבמדינת באדן-וירטמברג בגרמניה בשם יוהאן יאקוב אסטור. בגיל 16 הצטרף לאחיו ג'ורג' (גיאורג) בלונדון ויחד פתחו בית מלאכה וחנות לממכר כלי נגינה (בעיקר חלילים). ב-1784 היגר לארצות הברית יחד עם אח אחר, הנרי. אסטור סחר בפרוות ובאופיום לפני שהתמקד כליל ברכישת מגרשים במנהטן, ב-1830. עם מותו ב-1848 היה אסטור האדם העשיר ביותר בארצות הברית. במותו הוערך הונו ב-20 מיליון דולר. לפי יחס ההון לתמ"ג האמריקאי הוערך ההון במונחי 2006 בכ-110 מיליארד דולר, דבר שהופך את אסטור לאמריקאי השלישי או הרביעי בעושרו בהיסטוריה ולמולטי-מיליונר האמריקאי הראשון בהיסטוריה.
מספר תחנות מסחר פרוות ברחבי ארצות הברית היו לערים הנקראות עד היום אסטור או אסטוריה (בהם אזור שהוא כיום חלק מקווינס, ניו יורק וערים במדינות אורגון, אילינוי ודקוטה הדרומית, איווה, פלורידה, ג'ורג'יה וקנזס).
פעילות נדל"ן ומלונאות.
בני המשפחה רכשו אחוזות בכפר ריינבק במדינת ניו יורק ובניופורט שברוד איילנד (אחוזת ביצ'ווד). כן רכשה המשפחה קרקעות לאורך השדרה החמישית וברובע הברונקס בניו יורק.
בשנת 1897 הקים ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי את מלון אסטוריה בשדרה החמישית (היכן שניצב כיום בניין אמפייר סטייט), סמוך למלון "וולדורף" שהקים בן-דודו ויליאם וולדורף אסטור ב-1893. מאוחר יותר איחד את פעילות שני בתי המלון לעסק יחיד, בניהול ובעלות משותפת של שני בני הדודים שנקרא מלון וולדורף אסטוריה.
השלוחה הבריטית.
ג'ון ג'ייקוב אסטור השלישי, נכדו של הראשון, היה אריסטוקרט ונדבן. הוא הרבה לבקר בלונדון, מתוך תחושה שמקומו בבריטניה. בנו, ויליאם וולדורף אסטור השתקע לבסוף ב-1891 בבריטניה. ב-1916 קיבל תואר אצולה של ברון ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת ויקונט. מאז נושאים צאצאיו בתואר "ברון הבר" (Baron Astor of Hever, טירה במחוז קנט).
שיטה אחרונה
בהלכות שטרות, אין למדין משיטה אחרונה הוא כלל שנאמר על ידי רב עמרם הקובע שאין תוקף משפטי לכתוב בשורה האחרונה שבטקסט הכתוב בשטר, לפני חתימת העדים, ולכן אף נקבע ש"צריך שיחזור מעניינו של שטר בשיטה אחרונה", כלומר יש לחזור ולכתוב בשורה האחרונה את סיכום הכתוב בשטר, בקיצור.
התקנה.
תקנה זו תוקנה רק בשטרות שבהם העדים חותמים לאחר הטקסט שכתוב בשטר, שמכיוון שאין מקום מדויק שבו העדים צריכים לחתום, הם אינם מדייקים והם חותמים לפעמים במרחק של שורה לאחר הטקסט. לעומת זאת, בגט מקושר שבהם העדים חותמים בצד השני של השטר, (לפי רב הונא כנגד כל קשר וקשר ולפי רב ירמיה בר אבא מלמטה למלעלה כנגד השטר), ומקום חתימתם מוגדר בדיוק, שם לא תיקנו חז"ל שאין למדין משיטה אחרונה. בנוסף, גם בשטר רגיל, תיקנו חז"ל שאם העדים הרחיקו יותר מדי מסוף השטר, השטר פסול, שהרי אז חוזרת ועולה שאלת הזיוף, ואין מועילה לכך תקנת ה"אין למדין משיטה אחרונה".
איסור הרחקת חתימת העדים מהשטר.
ישנן דעות כי התקנה היא שדווקא יחזרו על השטר בקיצור בשורה האחרונה "צריך שיחזור" כו', ולכן אם לא חזר על השטר בשיטה אחרונה, לא די בכל שאין למדין משיטה זו, אלא שהשטר פסול כי לא נעשה כתיקון חכמים. אך הרשב"א דוחה דעה זו וסובר שהתקנה היא רק שלא ילמדו משיטה אחרונה, ולכן הצריכו שיחזור על השטר בשיטה אחרונה ולא יסמוך את הטקסט לשטר.
אם כי, קיימת הסכמה בין הראשונים, שבמקרה שהעדים הרחיקו את חתימתם מהשטר במרחק גדול יותר משורה השטר פסול. בגדר התקנה קיימות מספר דעות, הנחלקות בהגדרת "שורה" לעניין זה. אין חולק על כך שצריך מקום לכתוב שתי שורות ואוויר ביניהן, והמחלוקת היא כמה שיעור האוויר שבין השורות. לפי רב יצחק בן אלעזר השיעור הוא , ובתלמוד הוסבר כי הכוונה ל-4 אווירים: אוויר מעל לשורה העליונה - שמא יצטרך לכתוב את האות ל', אוויר מתחת לשורה העליונה שמא יצטרך לכתוב כ"ף סופית (ך'), וכן מעל ומתחת לשורה התחתונה, מכיוון שהמזייף צריך גם לקחת בחשבון שמא הלמ"ד שיכתוב בשורה התחתונה תהיה ממש מתחת לכ"ף סופית שבשורה העליונה, ודם אם הלמ"ד והכ"ף הסופית לא יצאו באותו מקום בדיוק, צריך רווח נוסף לאחר הלמ"ד או הכ"ף סופית בגלל שצריך שצריך שישאר אוויר מסוים בין שתי השורות - שהרי לא נהוג לכתוב שתי שורות ללא רווח ביניהן. לעומת זאת רב חייא בר אמי קובע בשם עולא שהשיעור הוא שתי שורות ושלושה אווירין, מפני שגם במקרה קיים חשש זיוף כי המזייף יכול לאמן את ידו שלא יצאו לו הלמ"ד והכ"ף הסופית זו מול זו, ולפי רבי אבהו די בשורה אחת ושני אווירין כדי לפסול את השטר (אחד בשביל הלמ"ד ואחד בשביל הכ"ף סופית). ההלכה נפסקת ברמב"ם ובשולחן ערוך כעולא.
כמו כן, אם הרחיקו העדים שורה וחצי מהטקסט, דהיינו שהחלו לחתום באמצע שורה שגם היא במרחק של שורה מהטקסט, השטר כשר, מפני שהכלל הוא שבמקרה כזה שהעדים התחילו לחתום באמצע שורה, אין למדין מהשורה וחצי האחרונות ובשולחן ערוך.
חכמי התוספות קובעים שגם כיום שבטלה תקנת ה"אין למדין משיטה אחרונה" מכיוון שתיקנו את הבעיה על ידי כתיבת המילים והכול שריר וקיים, עדיין שטר שהשאירו בו שתי שורות פנויות פסול מחשש שמא יחתוך המלווה את הנייר בחלק שלאחר הטקסט, ובחלק הריק עם העדים יכתוב שטר חדש.
זכות המלווה או הקונה.
מכיוון שהחשש לזיוף בשורה האחרונה הוא למלווה או הקונה - האדם שהשטר ניתן לזכותו וממילא יכול לזייף בשטר פרטים שאינן מוצאין חן בעיניו, לכן הכלל שאין למדין משיטה אחרונה תקף רק על פרטים שהם לזכותו של המלווה או הקונה ולא על פרטים שהם לחובתו ואין חשש שיזייף אותם. מכיוון שכך, כאשר יש "מחק" בשורה האחרונה קיים חשש שהלוה או המוכר יטען ששם היה פרט שנכתב לטובתו (שהרי מותר לכותבו בשורה האחרונה) ונמחק, וכדי למנוע בעיות כאלו, שהרי אין לדבר סוף - תמיד ייתכן שאם יוסיפו ויכתבו שורה נוספת, יתגלו גם בה טעויות, נהגו לכתוב שריר וקיים בסוף השטר, ושם כותבים שפרט פלוני ופלוני נכון, ומכיוון שבתקנת ה"שריר וקיים" אין אפשרות לזייף (ראו ערך) פשטה תקנה זו בקרב העם.
כיום.
קיימת מחלוקת בראשונים האם קיימת כיום תקנת ה"אין למדין משיטה אחרונה": לפי רוב הראשונים, תקנה זו אינה קיימת כיום, וזאת בעקבות תקנת הקדמונים לפיה יש לכתוב בכל שטר והכול שריר וקיים, וממילא בטלה טעמה של תקנת ה"אין למדין משיטה אחרונה", שהרי בכל מקרה בשורה האחרונה כותבים "והכול שריר וקיים", ועל ידי תקנת השריר וקיים לא ניתן להוסיף מאומה בסיום הטקסט, ואם יכתוב פעמיים "והכול שריר וקיים", יהיה השטר פסול. וכך גם נפסק בשולחן ערוך. לפי זה המילים שנכתבות בסוף השטר "וקניינא מיניה... במנא דכשר למקניא ביה" הם חלק מהשטר, שכן עד אותו חלק נכתבה רק התחייבותו של המתחייב שהודיע על התחייבותו וביקש מהעדים לקנות ממנו ולהחיל תוקף משפטי להתחייבותו, ובאותו קטע נכתבת התחייבותו המעשית.
עם זאת, קיימות דעות בראשונים הסוברות שגם כיום תקפה תקנת ה"אין למדין משיטה אחרונה", ולכן אין לכתוב בשורה האחרונה דבר שלא נכתב לפני כן, ולפי שיטה זו מה שכתוב בשטרות "וקנינא מיניה" מדובר בחזרת השטר ובקטע שאינו נחוץ. כך מצא ר"י בכתב יד של רבינו תם לאחר פטירתו (למרות שרבינו תם הורה לר"י אחרת).
דעת הרמב"ן.
כך גם כותב הרמב"ן, שכותב שלמרות שכך מנהג העם, שכותבין בשורה האחרונה דברים שהם מעיקר השטר וסוברים שכיום בטלה תקנת השיטה אחרונה, והוא קובע . אם כי הוא מתאמץ ליישב את מנהג העם .