אורי שבח (נולד ב-22 בדצמבר 1949, ב' בטבת התש"י, בחולון). הוא זמר, מלחין ומוזיקאי ישראלי.
קריירה מוזיקלית.
שבח החל את דרכו המוזיקלית בתחילת שנות ה-70 כסולן בצוות הווי חטיבת הצנחנים.
בפסטיבל הזמר והפזמון בסגנון המזרח: לאחר שחרורו הופיע בפסטיבל עם השיר "למנצח שיר מזמור". בפסטיבל השני בשנת 1971 ביצע את שירו של אביהו מדינה "עונג שבת". בפסטיבל השלישי בשנת 1972 זכה במקום הראשון עם שירו של עמוס מלר "עיר כלה". בפסטיבל הרביעי בשנת 1973 זכה במקום השלישי עם "שיר שמח" שכתב אביהו מדינה. בפסטיבל החמישי בשנת 1974 זכה במקום הראשון עם השיר "ארץ אהובה", אף הוא של מדינה. עד שנה זו הוציא 2 אלבומים שכללו את להיטיו מהפסטיבלים לצד שירים נוספים כמו "יעקב ועשו", "לנר ולבשמים" ועוד. בשנת 1976 השיר "פזמון האגודה" שכתב שבח זכה במקום השני בביצועם של צמד העמרנים. השיר הפך ללהיט והוא הוקלט ונכלל באלבומו הראשון "אשרי האיש" שיצא באותה שנה. בפסטיבל האחד עשר בשנת 1980 זכה במקום השלישי יחד עם להקת האלמוגים בשיר "שובי השולמית". בפסטיבל השלושה עשר בשנת 1985 זכה במקום השלישי בשיר "הללויה נגנו". בכך הפך אורי שבח לכוכב הבולט בתחרויות פסטיבל הזמר והפזמון בסגנון המזרח כשרשם הישג של חמש זכיות, פעמיים במקום הראשון ושלוש פעמים במקום השלישי.
בתחילת שנות ה-80 הוציא אלבום שני בשם "עולם יפה" וכלל שירים רבים שכתב אביהו מדינה, ביניהם "לילה בקהיר", "בתקווה אל המחר", ו"מזלות" שבוצע במקור על ידי ראובן ארז בפסטיבל הזמר בסגנון עדות המזרח (שיר זה מוכר יותר בשם "סוד המזלות", והתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב). באלבום זה ביצע גם שירים בתימנית של רבי שלום שבזי ושירים מן המקורות שהולחנו על ידו ועל ידי מדינה.
בשלב מאוחר יותר התחזק שבח בדת והפעילות המוזיקלית שלו פחתה. מאז ועד היום הוא הוציא את האלבומים "אודך", "מסורת מבית אבא", "להר המוריה" ו"מודה אני". בשני האלבומים האחרונים הצטרף אליו להקלטות גם בנו רן שבח.
כיבוש היצר
כיבוש היצר הוא מושג ביהדות העוסק בשליטה והכנעה של כוחות הנפש, או יצר הרע של האדם.
במחשבת היהדות.
העת העתיקה.
חז"ל לימדו שיסודות הגבורה נמצאים במאבק הנפשי הפנימי של האדם עם עצמו; הכנעת כוחות הנפש או היצרים נקראה בלשונם כיבוש; כך, במסכת אבות נאמר:
גם שתיקתו של הנביא ואי-מסירת דבר האל הנמסר לו לציבור נקראת אצל חז"ל כיבוש; והנביא הסוכר את פיו מוגדר כ.
ימי הביניים.
ספר החינוך מסביר, כי כיבוש היצר הוא טעם הנזירות המתוארת בתורה:
כיבוש התאוות נחשב להכנה ראויה לקבלת מעלה רוחנית גבוהה יותר אצל האדם; כך למשל, כתב הראב"ד, רבי אברהם אבן דאוד, שחי בטולדו במאה ה-12 בספרו אמונה רמה:
הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, שיכלל בהגותו עקרון זה, וטען כי הכיבוש הוא תנאי לקבלת הנבואה; וזאת מכיוון שהכיבוש הוא תכונתו של הגיבור והגבורה היא אחד התנאים לקבלת נבואה. בהקדמתו הפרשנית למסכת אבות כתב:
רבי הלל בן שמואל טען בספרו תגמולי הנפש כי פעולת הכיבוש אצל האדם מושפעת מתכונות מולדות; כך כתב על . אך האדם יכול לרכוש את המידות הללו, .
העת החדשה.
בראשית העת החדשה, המשיכו הוגים יהודים את הזרם העיקרי של מחשבת ימי הביניים, הן באשר לתפיסת הכיבוש כעבודת נפש כחלק מקיום המצוות של היהודי, והן באשר לתפיסתו כנחוץ וכרוך בצב הפניה המתמדת אל האל (כלומר היותה של הנפש ממוקדת באופן קבוע באל).
רבי יהודה אריה ממודנה אשר חי במפנה המאות ה-16 - ה-17 באיטליה, תיאר בספרו צמח צדיק את עבודת הנפש של
בספרו דרך ה', תיאר רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, אשר חי במאה ה-18 באירופה ואחר בארץ ישראל, את הכיבוש כמאפשר את הדבקות באל שהיא תכלית קיום האדם:
מאז המאה ה-18, עסקו הוגים בחלק ניכר של ההגות היהודית, בהגדרת הגבולות של כיבוש הנפש, ואף בחסרונותיה כאשר היא מופעלת יתר על המידה. כך למשל, בהגות ובספרות תנועת חסידות הבעל שם טוב לזרמיה, עסקו רבים בדרכים הנכונות ושאינן נכונות לכיבוש, בהקשר לדיון כללי חדש על היחסים שבין גשמיות לבין רוחניות בעבודת האל.
מתקופת העלייה השנייה ואילך, התחדש צורף בלשונם של חלוצים המונח כיבוש, במובנו הנפשי והרוחני, אל הביטוי: "כיבוש העבודה", כחלק ממערך המושגים הציוני. כיבוש העבודה (במובנו האחד) הוא התכשרות האדם תוך כדי התגברות על תכונות מולדות ונרכשות לעבודת כפיים בארץ ישראל. כיבוש העבודה הוכרז כמטרתן המוצהרת של מפלגות הפועלים הציוניות. על פי פרופ' אליעזר שביד, אנשי העלייה השנייה ובראשם הוגה הדעות והחלוץ אהרן דוד גורדון, סברו כי הזכות על הארץ קשורה בעבודה בה, וכי "עם ישראל לא ייגאל אם היהודים לא יעבדו במו ידם את אדמת ארצם ... כל אלה הפכו את העבודה לעניין המחייב כיבוש לא רק במובנו החיצוני. דרושה הייתה היכבשות לעבודה".
ובמקביל, המשיכו הוגים להתעמק בכיבוש במובנו הנפשי והרוחני כהשתקפות מהופכת של מלחמות העמים שהתחוללו בהיקף ללא תקדים במרוצת המאה ה-20. הרב אביגדור עמיאל רבה של העיר תל אביב באמצע המאה, הכריז על כיבוש כוחות הנפש, סוג של מלחמה מתמדת שהיא יסודה העיקרי של היהדות:
במחצית השנייה של המאה ה-20, הדגיש הרב יוסף דב סולוביצ'יק את ערכו של הכיבוש אך ורק ביחס לאמות המידה של ההלכה; הכיבוש הוא בעל ערך גדול באשר לדברים האסורים על פי ההלכה, אך הוא מיותר, ואף אסור, ביחס לדברים המותרים:
ג'ון קלווין
אוניית קרוז
אפרים טובנהויז
אפרים טובנהויז (25 במאי 1908 – 17 באפריל 1983) היה סופר, עיתונאי, מחלוצי היישוב ובוניו. טובנהויז היה צאצא של ר' מאיר מפרמישלאן מצד אביו, ושל רבי אברהם המלאך מצד אמו.
תולדות חייו.
טובנהויז נולד ב-1908 בצפת, בן זקונים לאביו הרב מאיר טובנהויז, שהיה סופר ועיתונאי, ולאמו בת שבע גולדנבאום, בתו של הרב אברהם שלמה גולדנבאום. בנערותו עברה המשפחה לחיפה והוא למד בבית הספר אליאנס - כל ישראל חברים ומשם עבר לבית הספר הריאלי וסיים בהצטיינות. בגיל עשרים נשא אפרים את לאה רוזנברג לאישה ולזוג נולדו שתי בנות: שולמית ותמר.
פועלו וכתיבתו.
טובנהויז היה אחד מעסקניה של תנועת המזרחי. בשנת 1950 (תש"י) נבחר כחבר הנשיאות של הוועד הפועל של התנועה בחיפה, וכחבר המועצה הארצית של התנועה. בשנת 1951, תשי"א, היה פעיל כחבר הוועד של ועד הלשון. בשנת 1952 (תשי"ב) נבחר למנהל ולגזבר הכבוד של "החברה לחקר המקרא" בישראל. כמו כן היה פעיל במסגרת הציונים הכלליים.
טובנהויז הקדיש את חייו לתיעוד אישים ולוחמים שהיו חלוצי היישוב ובוניו ופעלו בארץ ישראל ובחו"ל, בהם ד"ר יצחק אפשטיין, ד"ר היינריך לווה, פרופ' ישראל רייכרט, האדמ"ורית חנה רחל מלודמיר וכן אביו של אפרים מאיר טובנהויז ואחיו חיים יאיר, יעקב יוסף ומשה ברוך טובנהויז. מסע זה מתועד בספרו "בנתיב היחיד" (1959).
טובנהויז ערך את ספר היובל לרב הלל פוסק, שבו השתתפו מאה ועשרים רבנים וסופרים תורניים בראשותם של הרב בן-ציון עוזיאל והרב יעקב משה טולידאנו.
כן לקח חלק בספר יובל השבעים לרב הראשי לארץ ישראל בן-ציון מאיר חי עוזיאל "אור המאיר", שבו פרסם מחקר על צפת הקבלית במאה ה-16 ור' משה קורדובירו. השתתף קבוע ברבעונים ובירחונים המדעיים והספרותיים: "תלפיות" (ניו יורק), "שערי ציון" (לונדון), "ליטערארישע העפטן" (ארצות הברית), "לשון און לעבן" (לונדון), "דער שפיגעל" ו"שריפטען" (בואנוס איירס), ובשבועונים והעיתונים היומיים: "דער אמעריקאנער", "ניו יורקער וואכנבלאט" (שניהם יוצאים בניו יורק) ו"דאס".
מלבד ספריו, השתתף טובנהויז כסופר קבוע באנציקלופדיה כללית יזרעאל והוא היה מחברם של הערכים בנושאי קבלה, חסידות, ספרות עברית ויידיש. הוא פרסם מאמרים רבים על אישים יוצרים בתורנות, במדע בספרות. כן פרסם מחקרים, מסות וביקורות ספרים אשר חלקם פורסמו בשמות העט: א. ינאי, א. יונה, א. פן, א. בן-מאיר, א. בן המביט, א. בן הצופה ועוד. בנוסף כתב ספר מקיף על החולמים והלוחמים בארץ מימי הביל"וים, (משנת 1882) עד הקמת מדינת ישראל. כתיבת ספר זה העסיקה אותו במהלך למעלה מ-15 שנות עבודה.
Until the End of Time (שיר)
Until the End of Time הוא הסינגל הראשון מתוך אלבומו בעל אותו השם של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, שיצא לאחר מותו. השיר זכה להצלחה רבה והפך למצליח ביותר באלבום, כשהגיע בארצות הברית למעמד של פלטינה משולשת. הקליפ לשיר מכיל אוסף קטעים של שאקור שלא פורסמו בעבר. השיר הגיע בשיאו בסה"כ למקום ה-52 במצעד הבילבורד הוט 100, אך הגיע עד למקום ה-4 במצעד הסינגלים הבריטי ולצמרת של מצעדים רבים בעיקר באירופה. הפזמון והקצב של השיר מכילים סמפול מהשיר הפופולרי של שנת 1985, "Broken Wings", של להקת מיסטר מיסטר.
סימן-טוב גנה
סימן-טוב גנה (1924 – 6 במרץ 1968) היה לוחם בעל אות גיבור ישראל.
קורות חייו.
סימן-טוב גנה נולד בעיר העתיקה בירושלים ב-1924 למשפחה יוצאת גאורגיה, בנו של חבר בגדודים העבריים ומתנדב בחיל החפרים של הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. בפרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נאלצה המשפחה לעזוב את העיר העתיקה ועברה לשכונת זיכרון משה. כנער עבד בבית החרושת של חברת הסיגריות מספרו. בשנת 1941 נפל אביו בשבי בכרתים. גנה שירת גם הוא בצבא הבריטי, תחילה בחיל הנוטרים ולאחר מכן בצי הבריטי במשך שלוש וחצי שנים, בהם שירת על ספינות אספקה, הוא זכה בתקופת שירותו במספר עיטורים. באפריל 1946 השתחרר, עבד כנהג מונית והצטרף למחתרת לח"י. בראשית מלחמת העצמאות, הצטרף עם חברים נוספים לחטיבה 8 ושירת בגדוד 89.