בשיא ימי הביניים התרחשה התפתחות נרחבת של הכלכלה באזור צפון גרמניה ובאזור הבלטי כחלק של המהפכה המסחרית, זאת עקב התפתחות נרחבת של הכלכלה הפיאודלית באותם אזורים וכן התפתחות העירונית במערב אירופה שנצרכה לחומרי גלם מצפון מזרח אירופה.
ארצות השפלה ייבאו תוצרת חקלאית רבה מאותו אזור. העיר נובגורוד הייתה למרכז האירופי למסחר בפרוות. בעקבות הכלכלה המתפתחת נוסדו ערים רבות, רובן גרמניות כמו ליבק, ויסמר, ריגה, דאנציג (גדנסק) ועוד. הסוחרים הגרמנים, בכוח ארגוניהם החזקים, הפכו לכוח הכלכלי המונופוליסטי בערים אלו. כבר ב הקימו ארגוני סוחרים אלו סניפים בלונדון ובגוטלנד. ב הם קיבלו זכויות מסחר באנגליה ובפלנדריה. הערים ליבק והמבורג כרתו ברית להגנה על המסחר שלהן, ב-1256 הצטרפו עוד ערים לברית.
היסטוריה.
בשנת 1366 גובשה ברית הנזה על ידי החלטה שרק לאזרחי "ערי הנזה הטבטוניות" יוקנו זכויות הברית המקנות ביטחון אישי לסוחרים, חופש מעבר והנחות במכס.
משמעות השם "הנזה" היא קבוצה גדולה בגרמנית ימי-ביניימית, הכוונה בשם היא לקבוצות גדולות של סוחרים שהתאגדו לברית כלכלית של ערים.
ערים רבות הצטרפו לברית זו שהתרחבה עד סטוקהולם, הולנד, קלן, ברסלאו (ורוצלב), קרקוב ועוד רבות. מנהיגת הברית הייתה העיר ליבק, בגלל מיקומה הגאוגרפי בחיבור בין הים הצפוני לים הבלטי. ב-1361–1362 כבשה דנמרק את גוטלאנד והביסה את צי הברית. בעקבות זאת הקימה הברית צי חדש וגדול וחתמה על בריתות שונות ופתחה במלחמה נגד דנמרק. זו האחרונה הובסה ונאלצה לחתום על חוזה שטרלזונד שהעניק לברית זכויות רבות.
במאה ה-15 החלה שקיעתה ההדרגתית של הברית. מדינות לאומיות שהחלו להיווצר השפיעו על הטיית המסחר למסחר פנימי. ערי הברית, למרות מאמציה של ליבק לחזק את קשרי הברית, החלו להעדיף את קשרי המסחר הפנימי במדינותיהן או המסחר האזורי בתחומן (האזור הבלטי) על פני המסחר הבינלאומי. ערי הברית הדרומיות נפרדו מהצפוניות וערי הולנד הפכו למונופול עצמאי. התחרות בין סוחרים בערים שונות גברה ואיתה גברו הניגודים בין הסוחרים לגילדות האומנים. באזורים אחרים של אירופה קמו בריתות כלכליות מתחרות לברית הנזה. הברית תמכה בסוחרים נגד היצרנים והאומנים ואיימה לגרש מהברית כל עיר שבה קולות האומנים יגברו במועצת העיר. ב התפרקה הברית לחלוטין וב-1669 נותרו בברית רק שש ערים.
ב-1980 הברית חודשה כאיגוד סחר בינלאומי בין עיריות שפתוח לכל עיר שהייתה חלק מברית הנזה המקורית, אל ברית ערי הנזה המודרנית הצטרפו ערים רבות מאזור החוף בצפון אירופה.
חשיבותה של ברית הנזה.
ברית ערי הנזה מילאה תפקיד חשוב ביותר בפיתוח הסחר הבינלאומי. בברית התפתחו צורות יסוד של פעילות מסחרית הקיימות עד ימינו כמו שותפויות עסקיות, עסקי הון, הנהלת חשבונות ועוד. הברית הביאה לפיתוחם של חבלי ארץ נידחים כנורווגיה ונובגורוד והאזור הבלטי המזרחי. הברית גם הוסיפה למסחר הבינלאומי שעד אז התמקד במוצרי מותרות כמו תבלינים, פרוות, משי וכדומה את תחום חומרי הגלם כמו עצים. מבחינה פוליטית, השפיעה ברית הנזה רבות על מניעת האבסולוטיזם בגרמניה, היות שערי הברית שמרו בקנאות על אי תלות פוליטית וכלכלית באצולה הפאודלית הגרמנית ובמלכי סקנדינביה. בידי הברית עמד נשק האמברגו נגד כוחות פוליטיים עוינים, למשל מלכי סקנדינביה. ההסתמכות הרבה על המסחר הימי הביאה לפיתוחן ושכלולן של אוניות המטען הנקראות "קוג".
הנזה
ברית הנזה
תפילת אבינו מלכנו
"אָבִינוּ מַלְכֵּנוּ" היא תפילה יהודית הכוללת כארבעים בקשות ותחינות, אשר כולן פותחות בפנייה אל האל במילים "אבינו מלכנו". התפילה נאמרת בעשרת ימי תשובה ובתעניות.
מקור התפילה.
תפילת אבינו מלכנו מופיעה כבר בסדר רב עמרם גאון, הסידור הקדום ביותר שהגיע לידינו. בכלבו כתוב שמקור התפילה הוא בתלמוד שם מסופר שהחכמים גזרו תענית ציבור ורבי אליעזר התפלל אך לא ירדו גשמים, ולכן החליפו רבי עקיבא ואמר: "אבינו מלכנו חטאנו לפניך. אבינו מלכנו אין לנו מלך אלא אתה", ומיד החל הגשם לרדת. הכלבו כותב: "וכשראו הדור שנענה באותה תפילה, הוסיפו עליו דברי בקשות ותחנונים, וקבעום לעשרת ימי תשובה". דברים אלו צוטטו בבית יוסף ודברים דומים מופיעים בסידור רש"י. לעומת זאת, הרב מרדכי יפה כותב בלבוש: "שהוא נתייסד מפי ר' עקיבא כנגד ברכות אמצעיות של שמונה עשרה" וניכר מדבריו שהוא מייחס את תיקון התפילה עצמה לרבי עקיבא.
עם השנים נוספו לתפילת אבינו מלכנו בקשות נוספות שיצרו הבדלי נוסחאות בין העדות השונות.
מועדי אמירת התפילה.
תפילת אבינו מלכנו נאמרת בעשרת ימי תשובה, מיומו הראשון של ראש השנה ועד יום הכיפורים, כולל ימים אלה. התפילה נאמרת מיד לאחר חזרת הש"ץ בתפילת שחרית ובתפילת מנחה. אצל הספרדים והתימנים גם ביום הכיפורים התפילה נאמרת בשחרית ובמנחה בלבד. אולם אצל האיטלקים התפילה נאמרת ביום הכיפורים גם בתפילת נעילה ואצל האשכנזים אומרים אותה ביום הכיפורים גם בנעילה וגם לאחר הסליחות בתפילת ערבית, ויש חילוקי מנהגים בקהילות האשכנזים אם לאומרה במנחה של יום כיפור. האשכנזים נוהגים שלא לומר אבינו מלכנו בערב יום הכיפורים, אלא אם יום הכיפורים חל בשבת, שאז אומרים אבינו מלכנו בתפילת שחרית של ערב יום הכיפורים.
אמירה בתעניות.
כבר בסדר רב עמרם גאון מופיע רצף קצר של 2–3 בקשות אבינו מלכנו בתחילת סליחות לתענית ציבור: "ויש שמתחילין: אבינו מלכנו אבינו אתה, אבינו מלכנו אין לנו מלך אלא אתה, אבינו מלכנו רחם עלינו, סלח לנו אבינו כי חטאנו ...". אולם נוהג לומר את תפילת אבינו מלכנו בתענית ציבור לא מופיע כלל אצל הראשונים וגם לא בסידורים עד המאה ה-18. עם זאת, בכלבו כתוב "ועוד העם נהגו לאמרו במקצת מקומות בשני ובחמישי לפני תחינה". תפילת אבינו מלכנו בתענית ציבור (למעט תשעה באב) מופיעה בסידורים של מנהג אשכנז המזרחי ושל הרבה סידורי נוסח ספרד החסידי החל מסוף המאה ה-19, ונזכרת אצל בעל ערוך השולחן ויש שטענו שכבר הגר"א אמרה. ביתר הקהילות לא התקבל מנהג זה.
בחלק מקהילות האיטלקים והרומניוטים נהוג לומר את התפילה גם בהושענא רבא.
הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר של חסידות צאנז-קלויזנבורג, תיקן בשנת תשכ"ט לומר אבינו מלכנו בכל ימות החול.
אמירה בשבת.
קיימת מחלוקת בין הגאונים והראשונים באשר לאמירת אבינו מלכנו בשבת. יש שסברו שאין לאומרו בשבת בשל האיסור לבקש את צרכיו של האדם בשבת; אלו שחלקו, סברו שאיסור זה חל רק על אדם פרטי אך לא חל על תפילה השייכת לכלל הציבור. קיימת גם עמדת ביניים של הר"ן, שאין לאומרו בשבת, אך ביום הכיפורים שחל להיות בשבת אומרים אותו כיוון ש"אם לא עכשיו אימתי".
בנוסח איטליה ומרבית קהילות הספרדים נהוג לאומרו גם בשבת, אך משמיטים כל מקום שמוזכר חטא ועון. ביתר קהילות הספרדים ורוב קהילות גאורגיה, וכן אצל התימנים אין אומרים אותו בשבת, אך אומרים ביום הכיפורים שחל בשבת. בנוסח אשכנז (ונוסח ספרד), אין אומרים אותו כלל בשבת ואפילו ביום הכיפורים שחל בשבת, למעט תפילת נעילה, הנאמרת כבר לאחר שקיעת החמה, וגם נחשבת להזדמנות האחרונה להתפלל טרם צאת יום הכיפורים. בעל ערוך השולחן כותב שהסיבה איננה איסור לאומרו אלא להיכר שהוא שבת, שכן ממילא הוא כבר נאמר בעשרת ימי תשובה. גם בנוסח קטלוניה לא אמרוהו בשבת, ולא ברור לגבי יום כיפור שחל בשבת.
תוכן התפילה.
התפילה מורכבת משורות המתחילות במילים "אבינו מלכנו", למשל:
בנוסחים קדומים מופיעים 20–25 שורות. בנוסח האשכנזי המזרחי הנוכחי יש 44 שורות, לעומת מנהג אשכנז המערבי שיש בו רק 38 שורות. רבי יצחק אייזיק מטירנא ואחריו הרב מרדכי יפה בספר לבוש החור מתארים הקבלה בין שורות תפילת אבינו מלכנו לברכות האמצעיות של תפילת שמונה עשרה.
במחזור קארפינטראץ ישנם פיוטי רשויות קצרים הנאמרים לפני תפילת אבינו מלכנו.
נהוג לשנות את המילה "כתבנו" בחמש שורות אמצעיות של התפילה ל"חתמנו" בתפילת נעילה.
מנהגים.
במנהג אשכנז המזרחי נוהגים לפתוח את הארון בכל פעם שאומרים אבינו מלכנו; בקהילות אשכנז המערבי, פותחים את הארון רק בשחרית של ראש השנה ובתפילות יום כיפור, אבל במנחה של ראש השנה ובתפילות עשרת ימי תשובה, אין פותחים את הארון כלל. בקהילות אשכנז המערבי נוהגים שהחזן אומר כל משפט ואחריו הקהל, כאשר חלק מהמשפטים נאמרים במנגינה קצרה וחלקם במנגינה מיוחדת. בנוסח אשכנז המזרחי נהוג ברוב הקהילות שאת התחלת וסוף התפילה אומר כל אחד לעצמו, אולם מספר שורות באמצע התפילה אומר החזן והקהל חוזרים אחריו כל שורה בנפרד; המנהג הרווח הוא כיום לאמר כך תשע שורות באמצע. בעבר היה מנהג לאמר רק את חמשת פסוקי כתבנו ביחד חזן וקהל ובספר מטה אפרים כתב שנהגו לומר חזן וקהל החל מ"אבינו מלכנו קרע רוע גזר דיננו", כלומר שבע שורות נאמרו במתכונת של חזן אומר וקהל חוזר. היה מי ששיער שהאמירה המשותפת של חלק מהפסוקים נובע מהרצון למנוע טעות בגלל בלבול בין הנוסח של עשרת ימי תשובה לזה של תעניות ציבור. היו שיצאו נגד מנהג זה לומר רק את הפסוקים האמצעיים בקול חזן וקהל כי הוא מראה שמחשיבים את הבקשות האמצעיות הפרטיות מעל לבקשות הכלליות שבשאר חלקי תפילת אבינו מלכנו. אחרים קראו להחזיר את המנהג הישן לומר את כל התפילה במתכונת חזן-קהל בטענה שהמנהג התבטל מחמת עצלות. הרב צבי הירש שפירא מציין מנהג עתיק שהיו אומרים את אבינו מלכנו ביחד כל הקהל ביחד בנעימה ולא במתכונת של חזן וקהל חוזר אחריו.
במקומות רבים נהוג לשיר את השורה האחרונה: "אבינו מלכנו חננו ועננו כי אין בנו מעשים". לעומת זאת, היו שכתבו שיש לומר פסוק זה בלחש כאדם המתבייש מחדלון מעשיו, בדומה לאמירת תחנון, וכן נוהגים בקהילות אשכנז המערבי.