מפיצים שהיו מעוניינים בתסריט דרשו את שינוי שמו, משום ש"הבטלנים" (באיטלקית I vitelloni, 'עגל' בהגהה הרומאני, שימש כשם גנאי לצעירים סוררים) היה שם קשה להבנה, תוספת סיכון להפקה מסוכנת גם כך. פליני מצידו סירב לשנות את השם, שבחר בו מתוך זיכרון של אישה זקנה שקראה לו כך אחרי שהתרגזה מאחד ממעשי הקונדס שלו. 'ויטלוני' הם, על פי פליני
המקור האמיתי למילה נובע מעירוב המילים 'בקר' ו'עגל' באיטלקית, ומשמעותה היא "אדם ילדותי, עצלן בלי זהות מוגדרת או משמעות לחיים". במכתב משנת 1971, הציע אניו פליאנו (אחד מתסריטאי הסרט) הגדרה יותר מפורטת:
ליהוק.
למרות המוניטין שלו בתור מכשיל סרטים ונגד בקשתו של פגוררו, פליני ליהק שוב את אלברטו סורדי לתפקיד ראשי. סורדי, מצידו, סירב בהתחלה להצעתו של פליני מכיוון שלא היה מדובר התפקיד ראשי אך הסכים מאוחר יותר בתהליך ההפקה. המפיצים התקשו לקבל החלטת ליהוק זו ודרשו שיופיע בחוזה עם סורדי סעיף שמבהיר כי שמו לא יופיע בפרסומי הסרט. אף גרוע מכך, פליני ליהק את לאופולדו טריאסטה (שהיה בתפקיד הראשי ב"שייח הלבן" הכושל) לתפקיד המחזאי הצעיר ואת אחיו האלמוני ריקרדו פליני ליהק לגלם את דמותו. אלמונים נוספים בצוות השחקנים היו פרנקו אינטרלנגהי ולאונורה רופו שסיימו באותה תקופה את הצילומים לסרט "מלכת שבא". לשחקנית הצ'כית לידה בארובה היה אומנם קהל מעריצים, אבל היא הייתה יותר מפורסמת בגלל הרומן שלה עם הנאצי יוזף גבלס. פליני סגר את הצוות המפוקפק עם פרנקו פבריצי (פאוסטו) שהתחיל את הקריירה שלו בשנת 1950 בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יומן אהבה" אך נכשל שנתיים מאוחר יותר עם הסרט  Christ Passed by the Barn (דרוש תרגום).
אחרי לחצים מהגופים המממנים של הפרויקט (Cité Film הפריזאים), פגוררו פנה לפליני בבקשה להוסיף שחקן עם "שם" לפרויקט, לעשותו אטרקטיבי יותר.
כדי לרצותו, פנה פליני אל ויטוריו דה סיקה (במאי הסרט גונבי האופניים) והציע לו את התפקיד של סרג'יו נטאלי, השחקן. פליני הסביר לדה סיקה על נטיותיה ההומוסקסואליות של הדמות, וזה הסכים כל עוד הדמות "תכתב עם מידה רבה של אנושיות" לדברו. בסופו של דבר, דה סיקה סירב לתפקיד כי הרגיש שהוא עלול לסמן אותו כהומוסקסואל באמת. פליני, שהחליט גם הוא שדה סיקה לא נכון לתפקיד, ליהק את אכילה מג'רוני, שחקן תיאטרון מוערך, לתפקיד.
צילומים ועריכה.
מתוארת בתור "הפקה נודדת", ההפקה הותאמה ללו"ז מופע הכישרונות שסורדי לקח בו חלק. ההפקה נדדה מעיר לעיר יחד עם המופע, כאשר סורדי השתתף בצילומים בזמנו הפנוי.
כשהמופע הגיע לפירנסה, צולמו סצינות במסיבה ענקית שהתקיימה ב'תיאטרו גולדוני' בדצמבר 1952. בהנהגתו של מנהל ההפקה לואיג'י גיאקוסי, אותו פליני פגש בסט צילומים בטריפולי בזמן המלחמה, ועם הצלם המנוסה אוטלו מרטלי, הצילומים מהמסיבה שימשו כבסיס לנשף המסיכות שהיווה סצנה מרכזית בסרט. ההפקה יצאה להפסקה בחג המולד וחזרה לצילומים ב-15 בינואר 1953. בגלל מחסור תקציבי, הרבה מהסרט צולם באתרי צילום שלא היה בהם צורך בתפאורה. באוסטיה צולמו סצינות השיטוט והבהייה בים על הרציף. בעיר פיומיצ'ינו צולמה סצנת תחרות היופי הפותחת את הסרט, על מדרגות מלון הקורסאל. ג'יקוסי שמר על מוראל הצוות בכך שדאג שיסעדו במסעדות הטובות ביותר בערים בהן ביקרו.
הסרט צולם על ידי מספר צלמים (קרלו קרליני, אוטלו מרטלי ולוציאנו טרסאטי) בתקופה של כשישה חודשים. פליני פיתח שפה ויזואלית שהתאפיינה בצילומים איטיים וארוכים שעוקבים אחרי הדמויות שלדברו "מבטאת את אורח החיים האדיש וחסר המטרה שלהן”. השימוש בזום סימן אירועים דרמטיים, לדוגמה כשסנדרה מתעלפת בתחרות היופי וכשאביו של פאוסטו מכה אותו.
עם העורך רונלדו בנדטי, פליני ביסס מקצב עריכה בו סיקוונסים (סדרות של סצינות) קצרים הופרדו בחיתוכים חדים, בעוד שבסיקוונסים ארוכים יותר הם השתמשו בדיזולבים (מעברים חלקים ועדינים יותר). כך האפיזודות השונות, בעלות ה"היגיון הפנימי" חוברו והחזיקו יחדיו.
בסוף הסרט, פליני הקפיא את התמונה כדי לייצב את גווידו, חברו של מורלדו, בעודו מייצב עצמו על פסי הרכבת.
הפצה.
הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה ב-26 באוגוסט 1953 וזכה בפרס אריה הכסף, בנוסף לתרועות בסוף ההקרנה ולביקורות מעולות. הסרט הופץ ויצא לאקרנים ב-17 בספטמבר 1953 ובניגור לציפיות זכה להצלחה מסחרית וביקורתית.
"הבטלנים" היה סרטו הראשון של פליני שזכה לתפוצה בינלאומית. הוא הצליח בצרה נאה באנגליה וצפון אמריקה ונחל הצלחה גדולה בארגנטינה.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-23 באפריל 1954 ונחל גם שם הצלחה גדולה.
"הבטלנים" הוצג לראשונה בארצות הברית ב-7 בנובמבר 1956 בהצלחה נאה ולביקורות טובות.
הסרט הופץ מחדש ב-2003 במלאת 10 שנים למותו של פליני.
פרסים.
זכיות:
פסטיבל הסרטים בוונציה: אריה הכסף - פרס הבמאי הטוב ביותר, לפדריקו פליני, 1953.
הסינדיקט האיטלקי הלאומי לעיתונאי קולנוע: פרס סרט הכסף; פרס הבמאי, פדריקו פליני; פרס המפיק; פרס שחקן המשנה, אלברטו סורדי, 1954
מועמדויות:
פסטיבל הסרטים בוונציה: אריה הזהב, פדריקו פליני, 1953
פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע (האוסקר): פרס התסריט לסרט קולנוע, 1958.
השפעות בולטות.
אחד מסרטיו היותר משפיעים של פליני, “הבטלנים" עורר השראה אצל הבמאים האירופאים חואן אנטוניו ברדם, מרקו פררי ולינה וורטמולר. אפשר לראות השפעה והשראה והסרט אצל מרטין סקורסזה בסרטו "רחובות זועמים" (1973), אצל ג'ורג' לוקאס בסרטו "אמריקן גרפיטי" (1974) ואצל בארי לוינסון בסרטו "דיינר" (1987). בקולנוע הישראלי, ניתן לראות במידה מסוימת השפעה של סרט זה על סדרת סרטי אסקימו לימון של בועז דוידזון.
לוף (צמח)
ג'יב מיכייסקו
ג'יב מיכֶיֶסקוּ (ברומנית: Gib Mihăescu, שמו בלידה גאורגה י. מיכייסקו
Gheorghe I.Mihăescu; 23 באפריל 1894 - 19 באוקטובר 1935) היה סופר ומחזאי רומני. זכו להערכה במיוחד הרומנים שלו, "הרוסיה" ו"דונה אלבה". יצירתו התאפיינה בעיקר בתיאור חוויות אובססיביות, במיוחד ארוטיות (ברומן "הרוסיה" סביב האידיאל הנשי ו"הנשמה הרוסית") הגורמות להידרדרות נפשית ומוסרית.. היה עורך דין בהכשרתו.
פרטים ביוגרפיים.
מיכייסקו נולד ב דרגשאן, מחוז ולצָ'ה, היה בוגר המכללה הלאומית ע"ש "קרול הראשון" בקראיובה.
עשה קורס קצינים בבית הספר של חיל הרגלים ביאשי. בימי מלחמת העולם הראשונה השתתף בקרבות במרששט, משרט ואויטוז וזכה בעיטור על גבורתו. ב-1918 שוחרר מהצבא ושהה תקופה בכפר הולדתו דרגשאן
עבד כעורך דין בקישינאו ובעיירת הולדתו, דרגשאן על מנת לטפל בבריאותו.
יחד עם לוצ'יאן בלאגה, אדריאן מאניו וצ'זאר פטרסקו, נמנה עם מייסדיו בשנת 1921 של כתב העת ה"נאו-מסורתי" הימני "גנדיריה" (Gândirea - "החשיבה") אותו עזב בהמשך.
ג'יב מיכייסקו היה אחד מהפרוזאיקנים הפופולרים שפעלו ברומניה בין שתי מלחמות העולם. התחיל את הקריירה הספרותית שלו בשנת 1919 על ידי פרסום הסיפור "הקו הראשון" (Linia întâi) בכתב העת "לוצ'אפרול" (Luceafărul). פריצת הדרך האמיתית עשה עם קובץ הנובלות "גרנדיפלורה" (La Grandiflora) והמחזה "הביתן עם צללים" Pavilionul cu umbre בשנת 1928. בהמשך פרסם את קובץ הנובלות "ההזיה" (Vedenia) (1929) ואת הרומנים פסיכולוגיים - ארוטיים כמו "הרוסייה", "הזרוע של אנדרומדה", "אשת השוקולד", "הימים והלילות של סטודנט מאחר", "דונה אלבה".
מחזות תיאטרון שלו נלקטו בקובץ "הביתן עם צללים".
מיכייסקו ניהל התכתבות עם סופרים כמו צ'זאר פטרסקו, עם קורנליו מולדובאנו, אפריליאנה מדיאנו ועם סוזאן סובאלובה.
מבקרים אחדים ראו בכתיבתו השפעה מסוימת של דוסטויבסקי.
ג'יב מיכייסקו נפטר בגיל 41 עקב סיבוכים של השחפת, בבית החולים של המשטרה בבוקרשט.
בין יתר תחביביו היה אסטרונום חובב ובנה מצפה כוכבים קטן בביתו בדרגשאן.
יצירותיו.
כתב חמישה רומנים:
קישורים חיצוניים.
Biblioteca şcolarului, Chişinău 1998 (ברומנית)
נפתלי מנחם הוטנר
הרב נפתלי מנחם (הערץ מנדל) הוטנר (ה'תרל"ח, 1878 - כ"ה בחשוון ה'תרצ"ה, 1935) היה מרבני העיר איישישוק, בנו של רבי יוסף זונדל הוטנר.
תולדותיו.
נולד בביאליסטוק לרב יוסף זונדל הוטנר ולרבנית הנדל. בצעירותו למד בכולל קדשים מיסודו של החפץ חיים, שם למד יחד עם הרב אלחנן וסרמן. נישא לקריינה גולדה בת הרב צבי חיים
אפשטיין, רבה של באקשט, אחותו הצעירה של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבות
סלבודקה וחברון. לאחר נישואיו התמנה כרב בעיירה טלושטש, באזור ורשה, אשר רוב תושביה היו חסידים. בהוראת אביו התפטר מרבנותו כעבור תקופה קצרה ושב לאיישישוק. מאז שימש את אביו וסייע לו בענייני הרבנות.
מאבק הרבנות באיישישוק.
עם פטירת אביו רבי יוסף זונדל, בשנת תרע"ט, היה מובן כי בנו נפתלי מנחם ימלא את מקומו ברבנות איישישוק, וכך התקיים הלכה למעשה בשנים הראשונות אחר כך. אלא שאז אירע מקרה שהביא לעזיבתו את הרבנות. לראש הקהל בעיירה היה דין תורה עם אחד מאנשי הקהילה, ואז פנה ראש הקהל אל הרב הצעיר והזהירו כי עליו לזכותו במשפטו, ולא - ידאג לסלקו ממשרתו. אך הרב סירב וראש הקהל יצא חייב בדינו. ראש הקהל, שהיה בעל מעמד בעיירה, החליט להעמיד כנגד הרב הוטנר מועמד נגדי, את הרב שמעון רוזובסקי שהשתייך לתנועת המזרחי. במשך זמן ניטש מאבק קשה בין תומכי שני הצדדים, כשרבנים מהעיירות הסמוכות באים לסייע לאחד מהצדדים. בסופו של דבר נקבעה פשרה לפיה ישמש רבי נפתלי מנחם כדיין הקהילה וכמורה הוראה, והרב רוזובסקי ישמש כרב הרשמי בקהילה.
משה שנפלד מספר בשם החזון איש כי מאז לא דרכה כף רגלו של החפץ חיים באיישישוק