Innocent (בעברית: תְּמִימָה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השלישי, "Speak Now". השיר יצא לאור ב-12 בספטמבר 2010, כמה שבועות לפני יציאת האלבום, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
אף על פי שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להגיע למקום ה-27 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי טיילור סוויפט לבדה והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ; סגנון שמאפיין שירים נוספים מתוך "Speak Now". אליסון סטיוארט מוושינגטון פוסט סקרה את "Fearless", ואף התייחסה לשיר, ואמרה עליו כי הוא "יצירת מופת".
האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-19 בדצמבר 2011, הצליח לצבור למעלה מ-3.7 מיליון צפיות. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-14 מיליון השמעות.
ביקורת.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-145 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
פלייסמייקינג
פלייסמייקינג (מאנגלית: Placemaking) היא גישה מעשית בתחום העיצוב העירוני הפועלת לתכנון ושיפור של שטחים ציבוריים פתוחים או מרחבים ציבוריים. תופעה זו היא חלק ממגמת ההתחדשות העירונית אך התהליך של יצירת המקום מגיע מלמטה למעלה.
על פי רעיון זה אנשי קהילה המתגוררים בסמוך אל שטח ציבורי פתוח כלשהו מנצלים שטח זה מתוך כוונה ליצור מקומות ציבוריים המקדמים תרבות פנאי, אקולוגיה, ספורט, חינוך או חקלאות. יצירת המקום תתבצע על פי חזון שגובש עם התושבים, תהיה מותאמת לאופיו וייחודיותו של האזור ותשאף לשפר את תחושת השייכות למקום ואת רווחת חיי התושבים. בדרך כלל מקומות אלו מתוכננים בשיתוף ובמימון של עמותות, רשויות מקומיות, או משרדי ממשלה.
כיום תחום הפלייסמייקינג מתחבר לנושא של מעורבות חברתית ובניית קהילות. כחלק "מעשיית מקום קהילתי" ישנם כלי מנהיגות השתתפותית בעזרתם פועלות קהילות רבות ברחבי הארץ למען המקום שהן גרות בו, ובעקבות כך, הן מתגבשות ומועצמות.
על אף היתרונות הרבים שקיימים ביצירת מקום בשיתוף פעולה עם תושבי המקום, קיימת גם ביקורת חברתית על כך שבתהליך עצמו לעיתים מעורבים מעט תושבים אשר אינם בהכרח מייצגים את הכלל. לעיתים קרובות התושבים המעורבים ייצגו את האוכלוסייה החזקה בשכונה ובתהליך קבלת ההחלטות לא ישתתפו תושבים שמבחינה חברתית או כלכלית אינם פנויים לעסוק בכך, דבר שעשוי לדחוק מהמרחב קהילות שהנרטיב שלהן אינו מיוצג.
פלייסמייקינג – הגדרה.
פלייסמייקינג היא גישה מעשית לשיפור איכות המרחבים הציבוריים הנמצאים בשכונה, עיר או אזור והפיכתם למקומות טובים, כאשר בדרך זו משתפרת גם איכות החיים של האזור כולו והקהילה שחיה בו. ההגדרה הפשטנית ביותר של פלייסמייקינג היא יצירת מקומות איכותיים שאנשים רוצים לחיות, לעבוד, לשחק וללמוד בהם, בדגש על תהליך היצירה. מקום איכותי מאופיין בהיותו מקום בטוח וידידותי לאנשים, נגיש מבחינה הליכתית ותחבורתית, ממוקם באזור פעיל ויש בו עניין, ייחודיות, אטרקטיביות ויזואלית או אומנות ציבורית. לעיתים קרובות מקומות אלו ישלבו שימושים מעורבים ויהיו בעלי ממדי בנייה טובים ביחס לרחוב ועם חזיתות איכותיות ומזמינות. השילוב בין צורה פיזית נכונה, תמהיל שימושים מותאם ויצירת הזדמנויות חברתיות נכונות מאפשר מפגש בין אנשים וקיום פעילות משמעותית במקום איכותי, דבר המייצר תחושת שייכות חזקה למקום עצמו ומקדם מעורבות אזרחית.
יצירת מקום מעניקה השראה לאנשים לדמיין מחדש את המרחב בו הם חיים ולפעול להפיכת המרחבים הציבוריים להיות הלב של הקהילה. רעיון זה שואף לחזק את הקשר שבין האנשים לבין המקומות המשותפים שהם חולקים במרחב. באמצעות תהליך שיתופי של יצירת מקום ניתן לעצב את המרחב הציבורי ודרכו למקסם את הערך המשותף. פלייסמייקינג הוא יותר מאשר עיצוב אורבני טוב יותר, אלא הוא מאפשר דפוסי שימוש יצירתיים והתייחסות לזהויות החברתיות, התרבותיות והפיזיות המגדירות את המקום ויש להן חשיבות להתפתחותו. פלייסמייקינג אפקטיבי שם את ההשתתפות הקהילתית במרכז ומנצל את הנכסים, ההשראה והפוטנציאל של אותה הקהילה כדי לייצר מרחבים ציבורים איכותיים התורמים לבריאותם, אושרם ורווחתם של האנשים הפלייסמייקינג מתבסס על ההבנה כי קהילות עירוניות וכפריות זקוקות למקומות טובים שמגבירים את הרווחה החברתית, הפיזית, הכלכלית והחברתית של תושביהן. שיתוף פעולה בין תושבים, בעלי מקצוע וגופים ציבוריים יכול להוביל להפיכת אזורים ציבוריים נטושים ולא מטופחים או חסרי אופי וייחוד - כמו מרכזי תחבורה ישנים או רחובות מוזנחים - למקומות חשובים ואיכותיים אשר מחזקים את הקשר בין האדם לבין המרחב בו הוא חי, ובכך מייצרים ערים טובות יותר.
צמיחת גישת הפלייסמייקינג.
השימוש העקבי במושג פלייסמייקינג וכניסתו לתוכניות של מדיניות ותכנון עירוני החלה אמנם רק בשנות התשעים, אך ראשיתה של הגישה התפתחה בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים. באותה תקופה הגישה השלטת בעולם התכנון הייתה גישת "התכנון המודרני" אשר דגלה בחלוקה לאזורים, הפרדה בין שימושים שונים והעדפה לרכב פרטי. אופי התכנון פגע ביכולת ההליכתיות בערים וביכולת לייצר מרחבים ציבוריים משותפים ופעילים.
גישת "יצירת המקומות" צמחה כתגובת נגד לתכנון המודרני והיא קיבלה חיזוק משני הוגים מרכזיים ג'יין גייקובס וויליאם ווייאט אשר קראו לייצר במרחב הציבורי תחושת שייכות מחודשת. גייקובס ווייאט טענו כי יש לתכנן את הערים בשביל אנשים ולא רק עבור מכוניות ומרכזי קניות. עבודתם התמקדה בחשיבות החברתית והתרבותית שיש לשכונות תוססות ושטחים ציבוריים מזמינים. ג'ייקובס עודדה את האנשים לקחת חלק בבעלות על הרחוב באמצעות הרעיון המפורסם של "עיניים ברחוב", אשר לפיו הנוכחות של האנשים ברחוב מספקת הגנה טבעית ומאפשרת יצירת מרחב בטוח. וווייאט הדגיש אלמנטים מרכזיים הנחוצים ליצירת חיי חברה תוססים במקומות ציבוריים.
תנועת העירוניות החדשה (ה-New Urbanism) שהתפתחה בארצות הברית בשנות ה – 80, המשיכה לקדם את רעיון יצירת המקום והחלה להכניס אותו למדיניות העירונית. על פי גישת הניו-אורבניזם התכנון המודרני הוביל להזנחה של מרכזי הערים ואובדן תחושת הקהילתיות בהם. מנגד, הגישה דוגלת בשימור מסורת אדריכלית מקומית, טיפוח רוח המקום, יצירת קהילתיות על ידי ציפוף המגורים, הקמת מתחמים מעורבי שימושים וטיפוח של המרחב הציבורי. עקרונות אלו עומדים בבסיס רעיון הפלייסמייקינג ולכן תנועה זו האיצה את התפתחותו.
ארגון P.P.S) Project for Public Spaces) ופעילותו.
מאז שנת 1975 פועל ארגון ה-P.P.S) Project for Public Spaces) העוסק בגיבוש ופיתוח גישת הפלייסמייקינג. הארגון פעל בלמעלה מ־3,500 קהילות ברחבי העולם ופעילותו מהווה דוגמה לכך שאימוץ תהליך קהילתי משותף הוא גישה יעילה ליצירת והחייאת שטחים ציבוריים. מבחינת הארגון, יצירת מקום הוא גם תהליך וגם פילוסופיה. התהליך מאפשר להתבונן, להקשיב ולשאול את האנשים שחיים, עובדים ומשחקים באותו מקום מהם הרצונות, הצרכים והשאיפות שלהם ושל הקהילה בה הם חיים. בעזרת הידע הזה ניתן ליצור חזון משותף לאותו מקום שיכול להפוך מהר לאסטרטגיה ותהליך יישומי. בהתחלה השינויים הפרקטיים יכולים להיות מהירים, זולים ובקנה מידה קטן, אך הם מביאים יתרונות מיידיים הן למקום עצמו והן לאנשים שמשתמשים בהם.
תהליכי התכנון הנוקשים שצמחו במאה ה-20, הפכו להיות ממסדיים מאוד ונדירות הן הפעמים בהן לבעלי עניין מתוך הקהילה יש סיכוי להשמיע שאיפות ורעיונות משלהם בנוגע למקום בו הם חיים. עם זאת, גישת הפלייסמייקינג יכולה לשבור את החסם הזה במידה ואדריכלים, מתכננים ומעצבי ערים מסכימים עם הערך הרחב שיש לפעילות שכזו. הניסיון של ארגון PPS הראה כי כאשר בעלי המקצוע מברכים על הפעילות הזו הם חוסכים לעצמם בעיות רבות לאחר מכן.
עקרונות לביצוע "יצירת מקום" לפי ארגון ה-P.P.S.
ארגון ה-P.P.S הגדיר 11 עקרונות מנחים שיסייעו לקהילה "לייצר מקום" שיאחד מגוון דעות לחזון קוהרנטי, יתרגם את החזון לתוכנית ממשית ויבטיח שהתכנית תהיה אפשרית לביצוע וברת-קיימא. העקרונות פורסמו כחלק מספר שנקרא How To Turn A Place Around: A Handbook for Creating Successful Public Spaces שנכתב על ידי קת׳לין מאדן שהיא אחת מפעילות הארגון. מאז צאת הספר ב-1999 הוא הפך לגורם מרכזי בהנעת והגדרת תנועת "הפלייסמייקנג". 11 העקרונות שהוגדרו בספר הם:
ארבע גישות ל-"פלייסמייקינג".
בתוך הרעיון הכולל והסטנדרטי של פלייסמייקינג ניתן לראות עוד שלוש גישות ספציפיות יותר. כמו שמוצג באיור- 4 הגישות הן: פלייסמייקינג סטנדרטי, ובתוכו שלוש גישות נוספות: פלייסמייקינג אסטרטגי, פלייסמייקינג יצירתי ו-פלייסמייקינג טקטי.
בין הגישות יש תחומי חפיפה מסוימים, כאשר כולן שואפות לשפר את איכות ומגוון השירותים לתושב במסגרת השכונה, הקהילה או האזור. בנוסף, כל הגישות תלויות במעורבות רחבה של בעלי העניין השונים בתכנון ועיצוב הפרויקט והפעילויות. השוני בין הגישות מתבטא בכך, ששלוש הגישות הספציפיות הנובעות מהגישה הראשונה, מתמקדות בסוגים מסוימים של שיפור איכות החיים, בתהליכים שונים להשגת יותר תוצאות או תוצאות מהירות יותר, ובדרכים שונות לביצוע ניסיונות לפני שמשקיעים כמות גדולה של כסף ומשאבים.