רבי שלמה היה מורו וידידו של רבי משה לייב מסאסוב וכן מורו של רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בלז. בהסכמה לספרו כתב החוזה מלובלין: "כי הנה ידוע הרב המגיד מישרים החריף ובקי בנגלה ונסתר קדוש ישראל... וראיתי בהכתבים כמה וכמה חידושים נפלאים ומתוקים מדבש ומאוד נהניתי מהם...".
ספריו ודרכו.
הדפסת ספרי חסידות וקבלה.
המגיד מלוצק וחותנו ר' יצחק אייזיק הכהן הם המדפיסים הראשונים של ספרי חסידות. הם הדפיסו גם ספרי קבלה, ובהם: ספר הקנה, 'כתבי האר"י' של רבי חיים ויטאל - עץ חיים, שערי קדושה ו'שבחי הריב"ש' (כיום נודע כשבחי הבעש"ט). בשערי הספרים השתדלו לטשטש ולהסתיר את שמותיהם, עקב ההתנגדות העזה לחסידות.
בחלק מן הספרים השתמש המגיד בשם העט "איש רב פעלים מקבצאל". פסוק זה מרמז כנראה על שם משפחתו 'פלאם', שמשמעותו לפי הבנתו: לית אתר פנוי מניה (= אין מקום פנוי ממנו) ורמזים נוספים על שמו ושם אביו.
ספריו.
מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים.
רבי שלמה ליקט את דברי רבו המגיד ממזריטש בספר "מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים". בספר מספר רבי שלמה ש"המגיד" עצמו עודדו לכתוב את דברי התורה ששמע ממנו.
דברת שלמה.
רבי שלמה כתב גם ספר בשם "דברת שלמה", על פרשיות השבוע בשני חלקים, ובו גם פירוש על מגילת אסתר. בשער הספר מצוין שהאותיות "דברת" הן ראשי תיבות "תלמיד רבינו דב בער". מטרת המחבר הייתה להוציא לאור את הספר עם ליקוטי אמרים, אך הספר הודפס לראשונה רק 35 שנים לאחר מותו, בידי בנו רבי דב בעריש, בשנת ה'תר"ח (1840), בזאלקווא. בהוצאה זו היו שיבושים רבים. לספר צורפו הסכמות של החוזה מלובלין, רבי ישראל מרוז'ין ורבי שלום מבלז.
מהדורה חדשה יצאה בעריכת הלל ווינד, עם הסכמת הרבי מבלז ותולדות המחבר, ירושלים תשט"ו. מהדורה מתוקנת ומבוארת יצאה בשנת ה'תשע"א (2011), בידי יעקב יצחק וייס, במימון צאצאי המחבר ותוך ציטוט פירושים מהם.
הגותו.
המגיד מלוצק רואה את העולם כמעשה בריאה בלתי פוסק. הספר דברת שלמה מפנה את הקורא לכוחות החיוביים שבקרבו, והיכולת לבנות ולהשפיע על העולם כולו, למרות שפלות ערכו של כל אדם, על ידי שינוי המבט. על האדם להתבונן במציאות באופן שיוביל אותו לעשייה חיובית. דבר זה נכון לאנושות כולה, ובפרט ליהודי. כך למשל, במקום להתלונן על דיינים השופטים את האדם ומחייבים אותו לשלם, עליו להודות להם על כך שהם מישרים את דרכו.
רבי שלמה מרבה לדבר על ארץ ישראל, הרוחנית והממשית, שכיבושה תלוי במסירות הנפש ובאחדות של עם ישראל. הוא מרבה לעסוק בכוחה הרוחני של ארץ ישראל, גם כשהיא עלובה למראה, ומדגיש את כוחו של עם ישראל לשנות את הארץ לטובה, בעצם היותו בה. הוא קושר זאת גם בכוח הטמון באותיות האלף בית העברי ובדיבור בלשון הקודש. בפרשת שלח הוא כותב: .
בעקבות זאת, יש הרואים בו מראשוני מחיי הלשון העברית.
צאצאיו ושושלתו.
ילדיו של הרב יצחק: רבי דוד האדמו"ר מאלעסק (תרנ"ד - תשל"א, חתן רבי משה לנגנר הרבי מסטרטין בטורונטו, רבי שמואל אהרון פלאם האדמו"ר מדובצק (נרצח בשואה), וחתנו רבי חיים יעקב ספרין, האדמו"ר מקומרנא בירושלים. צאצאיו אלו עוסקים בביאור והפצת תורתו. חסידות סטרטין מביאה מדי שבוע דברים מתורתו בעלון "דגל מחנה יהודה מדברי רבוה"ק מסטרטין".
צאצא נוסף, הרב שלמה זלמינא וינברג, אח של הרבי מטולנא, הוציא לאור ספר המתאר ענף זה של המשפחה.
רבי שלמה זוכה למקום מיוחד גם בחסידות בעלז, כרבו של המייסד רבי שלום רוקח. צאצאיהם התחתנו זה בזה. לאדמור"י בלז היה הקיטל של רבי שלמה והם היו לובשים אותו בליל הסדר. החלוק אבד בשואה
הרב שלמה אבינר, צאצא של המגיד מלוצק הקרוי על שמו, כותב בספרו 'טל חרמון' על השפעת הספר 'דברת שלמה' עליו.
הפארק הלאומי בווינדי
הפארק הלאומי הבלתי עביר בווינדי (אנגלית Bwindi Impenetrable National Park) הוא פארק לאומי השוכן ברמת קיגזי שבשולי השדרה המערבית של השבר הסורי-אפריקני, בדרום-מערבה של אוגנדה ובסמוך לגבולה עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. שטחו של הפארק הוא 320.92 קמ"ר, ובו יער גשם טרופי צפוף העביר להולכי רגל בלבד, והמשתרע הן בשטח מישורי והן בשטח הררי. בשנת 1994 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
שטח וגאוגרפיה.
בשנת 1932 הוכרזו חלקו הצפוני והדרומי של הפארק כשתי שמורות חורש בשטח כולל של 207 קמ"ר, וב-1948 נוסף לשתי להן שטח נוסף והן אוחדו ליחידת שימור אחת שהשתרעה על פני 298 קמ"ר. שינוי נוסף בארגונו של המקום חל ב-1961 כאשר שטחו הוגדל ל-320.8 קמ"ר, וב-1992 הוא הוכרז כפארק לאומי ועוצבו גבולותיו ושטחו הנוכחיים.
הפארק משתרע בין גובה של 1,190 מטר בצפונו ל-2,607 מטר במזרחו, והוא מתאפיין בגבעות והרים תלולים ובעמקים צרים. שלושה נהרות עיקריים מנקזים את צפונו של הפארק אל אגם אדוארד שמצפון-מערב לו, ושלושה אחרים מתנקזים אל אגם מוטאנדה הקטן השוכן מדרום לו. בשל מורדות ההרים התלולים, חשופה האדמה לבלייה מואצת במקומות בהם נכרתת הצימחיה הצפופה.
האקלים בפארק הוא טרופי ומתאפיין בשתי עונות גשומות - האחת ממרץ עד מאי והשנייה מספטמבר ועד נובמבר. טמפרטורת המקסימום השנתית נעה בממוצע בין 20°C ל-27°C וטמפרטורות המינימום הממוצעות הן 7°C עד 15°C. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 1,130 מ"מ ל-2,390 מ"מ בשנה.
העיר הקרובה באזור - קבאלה נמצאת כ-29 ק"מ מהפארק.
החי והצומח.
בשל הפערים הטופוגרפיים בשטחו של הפארק, קיים בו מגוון של צימחייה, ויש בו, בין היתר, 200 מיני עצים (יותר מכל חורש אחר באפריקה), בהם עשרה מינים אנדמיים, ו-104 שרכאים. שמו של הפארק הכולל את המינוח "בלתי עביר" בא בשל הצימחיה השבוכה הגדלה בו, והוא מסווג כחורש עד לח בחלקו התחתון וחורש גבהים במעלה הגבעות וההרים. בפארק שטחים קטנים של ביצות ואזורי עשבים פתוחים, וחורש של חזרן בשטח של 100 הקטאר.
336 מיני עופות (מהם 12 אנדמיים), 120 מיני יונקים (אחד אנדמי) ו-202 מיני פרפרים (3 אנדמיים) היקנו לפארק את מעמדו כקהילת החי העשירה ביותר ביבשת. כמעט מחצית מכלל 700 גורילות ההר חיות בתחומי הפארק, ועובדה זו היא ללא ספק אחד מהגורמים העיקריים לפרסומו של המקום. הגורילות נמצאות בסיכון ואליהן מצטרפים, בין היתר, השימפנזה המצוי, הפיל האפריקני והנמר.
נוכחות אנושית.
בשטח הפארק עצמו לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים אם כי רמת קיגזי יושבה ככל הנראה לפני כ-37,000 שנים. העדויות המוקדמות ביותר לכריתת עצי החורש הן מלפני 4,800 שנים, ככל הנראה בידי ציידים-לקטים שעשו לשם כך שימוש באש, וזוהי העדות הראשונה לעיבוד כלשהו של אדמה באפריקה המשוונית. לפני 2,000 שנים לכל היותר הגיעו חקלאים בני בנטו למקום.
כיום שוכן הפארק באחד האזורים החקלאיים הצפופים ביותר באוגנדה, וצפיפות האוכלוסייה סביב החורש נעה בין 160 ל-320 איש לקמ"ר. כ-10,000 משפחות השייכות למספר שבטי בנטו מעבדות את השטחים הסובבים את הפארק. לאלה נוספו כ-50 עד 100 משפחות אשר פונו משטחי הפארק ב-1964. ברובו המכריע של שטח הפארק עצמו (84%) ניכרת השפעה אנושית כלשהי, שכוללת עדויות לצייד, כריתת עצים (אם כי לא לצרכים מסחריים בשל מגבלות התבליט והצימחיה), כריית זהב, מרעה, או עקבות שבילים; ורק יתר שטחו חופשי מעקבות אלה לחלוטין.
ב-1993 פתח הפארק את שעריו למבקרים, בעיקר כאלה המעוניינים לצפות בגורילות החיות בתחומו. המקום היה לאזור יעד חשוב לתיירות זו לאחר מלחמת האזרחים שפרצה ברואנדה, והתדרדרות המצב הפוליטי והביטחוני ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
סוקור
סוקור היא רמה בהרי מנדארה בצפונה של מדינת אדמאווה בצפון-מזרח ניגריה, סמוך לגבולה עם קמרון. בשנת 1999 הוכרז שטח הרמה בגודל של 764.4 הקטאר כאתר מורשת עולמית בשל הנוף התרבותי הייחודי שלו. ההכרזה כוללת את ארמון ההידי (ראש השבט) הניצב על גבעה החולשת על הכפרים שלרגליה, שדות בנויים על טרסות במעלה הגבעות בסביבה ואת שרידיה של תעשיית הברזל המקומית המפותחת שגוועה במהלך המאה ה-20.
היסטוריה.
קיימות עדויות קלושות להתיישבות בסוקור בתקופת האבן החדשה, אך במקום נמצאו ממצאים של תרבות מתקופת הברזל שעשתה שימוש בתנורים להתכת המתכות ובאבני ריחיים.
שושלת ראשי השבטים השולטת במקום בהווה, קמה במאה ה-17, ובתקופתה הייתה רמת סוקור לאזור ייצור חשוב של ברזל שסיפק את צרכיה של צפון-מזרח ניגריה. ייצור הברזל ברמה נמשך עד לעשור הראשון של המאה ה-20, ובין 1912 ל-1922 היה המקום ליעד לפלישות מצד שבטים שכנים יריבים. ייצור הברזל במקום המשיך ושקע בתקופת השלטון הבריטי ולאחר עצמאותה של ניגריה, ונפסק לחלוטין לאחר שנת 1960. כתוצאה מכך היגרו רבים מתושבי רמת סוקור אל המישורים הסמוכים מצפון ומדרום לה.
האתר.
לארמונו של ההידי הכולל את ההרמון החרב כעת, נודעת חשיבות פוליטית ודתית עמוקה לבני הסוקור. שטחו של הארמון הוא פחות מהקטאר בודד והוא שוכן מעל לכפרים בהם מתגוררים פשוטי העם. הארמון בנוי בצורת מתחם עגול ובו בתים פשוטים עשויים מאבני גרניט מקומית. חלק מהאבנים גדולות במיוחד והובאו לאתר ממרחק רב. אל הארמון מובילות דרכים מרוצפות ממזרח ומצפון ורוחבן עומד על 5 עד 7 מטר. הן עשויות מגושי גרניט זהה לאלה ממנה ניבנו בתי הארמון. סביב הארמון ובתוכו ישנן דרכים מרוצפות נוספות, אך אלה עשויות מגושי גרניט גדולים יותר.