בשנת 2012, ייסדה פרופ' בן-נפתלי את הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא, אשר פועלת בבית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס. הקתדרה עוסקת בזכויות האדם, ותורמת לקידום שיח זכויות האדם בישראל, הן דרך לימודי המשפטים והן באמצעות שיתופי פעולה אינטרדיסציפלינריים אחרים. בין היתר, בן-נפתלי, באמצעות הקתדרה, פתחה תואר שני במשפטים ששמו "תקנה" אשר מתרכז במשפטים ובזכויות אדם. נכון לשנות 2016 נפתחו שני מחזורים של התוכנית, שבמסגרתה נהנים 12 סטודנטים במלגת לימודים מלאה.
הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא מפיקה את כתב העת המשפטי "'המשפט' ברשת: זכויות אדם", אותו עורכת בן-נפתלי. לכתב העת שני פורומים - האחד, הכולל טקסטים מארחים ועליהם מגיבים כותבים. השני, "מבזקי הארות פסיקה", שבמסגרתם מגיבים אנשי אקדמיה ופרקטיקה לפסקי דין העוסקים בזכויות אדם.
חיים אישיים.
אחותה, מיכל בן-נפתלי היא סופרת שזכתה בפרס ספיר בשנת 2016.
משורר נודד
משורר נודד או זמר נודד (בולשית: Bardd; באירית: Bardos; בברטונית: Barzh), היה מעמד של משוררים ומלומדים בתרבות הקלטית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ובייחוד באירלנד, סקוטלנד, ויילס וקורנוול. המשורר הנודד הוא בעל תפקיד טקסי ודתי, שכן הוא החדיר בשירתו מיתוסים חברתיים וסיפורים דתיים בתקופה שבה עדיין לא הייתה נפוצה התרבות הכתובה. מבחינה זו, הוא משתייך לאותו מעמד כמו הדרואידים והנביאים.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה למשוררים קלטיים מסוג זה היא של דיודורוס סיקולוס ושל סטראבון, המתארים את המשוררים כחלק מן המעמד הדתי הקלטי.
בתרבות הפופולרית מוכרים "חמשיריקס" מסדרת הקומיקס אסטריקס כמשורר נודד; ואוסיאן, מן הפואמה באותו שם של ג'יימס מקפרסון.
בהשאלה, קיימת התייחסות לזמרי האופוזיציה הסובייטיים כ"משוררים נודדים".
"בארדים" בברית המועצות.
ברוסיה הסובייטית ציין המונח "בארד" (ברוסית: Бард) משוררים שהיו מבצעים את שיריהם ומלווים את שירתם בניגון גיטרה. בזִמרת המשוררים האלה הייתה נסתרת מחאה סוציאלית, והיא נחשבת לז'אנר דיסידנטי-מחתרתי. ה"בארדים" הידועים ביותר הם בולט אוקודז'בה (רוסית: Бул'ат Ш'алвович Окудж'ава), אלכסנדר גאליץ' (רוסית: Александр Г'алич), אלכסנדר דולסקי (רוסית: Александр Д'ольский).
חברת הנסיעות והתיירות נצרת
חברת הנסיעות והתיירות נצרת בע"מ היא חברת אוטובוסים המפעילה שירותי תחבורה ציבורית באזור נצרת, נוף הגליל, חיפה, עפולה, עמק יזרעאל המערבי, הגליל התחתון ועמק זבולון. החברה נמצאת בבעלות משפחת עפיפי, המחזיקה בקבוצת "נזארין".
פעילות.
בבעלות החברה נמצאות שתי חברות אוטובוסים נוספות: חברת שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת המפעילה תחבורה ציבורית עירונית בנצרת, נוף הגליל ובסביבתה וחברת נתיב אקספרס המפעילה תחבורה ציבורית עירונית בערים צפת ונהריה וקווי אוטובוס בינעירוניים רבים בהם: קווי כרמיאל–נהריה, נהריה–חיפה עפולה–צפת, ועפולה–בני ברק,
לחברת הנסיעות נצרת קשרי בעלות צולבים עם חברת הנסיעות נזארין טורס והיא מפעילה עבור נזארין טורס בע"מ קווי אוטובוסים לעמאן.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשם "נצרת–חיפה" ב-1927, וב-1943 נרשמה להסעת נוסעים בין נצרת לספוריה, חיפה ותל אביב. עוד הפעילה החברה באותה עת קווים סדירים לעבר הירדן. לאחר קום המדינה אימצה החברה את שמה הנוכחי והרחיבה את שירותיה לכפרי הצפון.
בתחילת שנות ה-70 החלה החברה לספק שירותי הסעה ולינה גם לתיירים.
בעבר, לחברה הייתה חברה בת בשם "אומני אקספרס" אשר הפעילה קווי אוטובוס באזור יקנעם–קריית טבעון והפעילה את קווי "עפולה–חיפה", בחודש דצמבר 2014 כל קווי האוטובוס שהיו ברשות החברה הועברו לחברת סופרבוס בעקבות הפסד החברה במכרז שהיה להפעלת אשכול זה ובכך הסתיימה פעילות החברה כולה.
וילג' ווייס
ווילג' וויס (מאנגלית The Village Voice - קול הווילג') היה שבועון שהופץ בחינם בעיר ניו יורק. השבועון כלל כתבות תחקיר, ניתוח אקטואליה, ביקורת על אמנות ותרבות ופרוט אירועים בסביבת ניו יורק. בשאר ארצות הברית הופץ השבועון בתשלום.
הווילג' וויס הוא המפורסם מבין עיתוני התרבות והאמנות המהווים אלטרנטיבה לשבועונים המסורתיים. ב-2005 נפגם מעט שמו הטוב של השבועון, לאחר שנקנה על ידי קונצרן התקשורת ניו יורק מדיה. מספר עורכים בכירים פוטרו בעקבות הגילוי כי כתבה שפורסמה בגיליון מיוחד לכבוד 50 שנות העיתון הייתה מפוברקת.
ב-22 באוגוסט 2017 הודיע השבועון על הפסקת הופעתו בדפוס, והמשך פעילותו במהדורת אינטרנט בלבד. כעבור שנה הסתיימה גם פעילות זו.
עולא
עולא (בתלמוד הירושלמי נקרא עולא בן ישמעאל) היה אמורא ארץ ישראלי מפורסם בדור השני והשלישי.
קורות חייו.
עולא היה תלמידם של רבי אלעזר ורבי יוחנן. הוא נהג לרדת לעיתים תכופות לבבל ושימש כמתווך בין הישיבות בארץ ישראל לישיבות בבבל, ומסר הלכות ומנהגים מאמוראי הארץ לאמוראי בבל. בכך נמנה עולא על הנחותי, קבוצה של אמוראים שירדו ועלו חליפות בין מרכזי התורה שבשתי הארצות.
בהגיעו לבבל היה מתארח לפעמים אצל רב נחמן ראש הישיבה וחתן הריש גלותא. במסכת ברכות מסופר כי באחד מביקוריו של עולא בבית רב נחמן, הוא לא הניח לילתא, אשתו של רב נחמן, לשתות מהכוס של ברכה שאותה אחז בעת ברכת המזון, עקב דברי רבי יוחנן שאין פרי בטנה של אשה מתברך אלא מפרי בטנו של בעלה. ילתא כעסה עליו, נכנסה למרתף היין ושברה ארבע מאות כדי יין. בכך רצתה ילתא לבטא שכעסה אינו על דבר גשמי יין - שלא היה חשוב בעינה מרוב עושרה, אלא על דבר רוחני - שתיית כוס של ברכה.
עולא נפטר בבבל. כשהרגיש שהוא עוד מעט עומד למות, הוא התעצב מאוד על שלא זכה למות בארץ ישראל. רבים ניחמוהו בכך שהבטיחו לו שיעלו את עצמותיו לארץ ישראל, אך הוא לא התנחם בכך, באומרו "מה הנאה לי שאני מאבד מרגליתי (נשמתי) בארץ טמאה. אינו דומה הפולטה בחיק אמו לפולטה בחיק נכריה."
לאחר מות עולא ספד לו רבי אלעזר רבו, ובסופדו קרא: "אתה, עולא, על אדמה טמאה תמות?!".
מתורתו.
בין עולא לרב שמואל בר יהודה קיימת מחלוקת בטעמם של חכמים שקבעו כי אף על פי שמהתורה ארוסה (אשה שהתקדשה ולא נישאה) שכהן קידש אותה אוכלת בתרומה, אסור לה לאכול תרומה מדברי חכמים עד שתינשא. לפי עולא טעם התקנה מתבסס על כך שארוסה אינה מתגוררת בבית בעלה עד לנישואיה, ומכך שתאכל תרומה בבית אביה יחד עם אחיה ואחיותיה שאינם מותרים בה עלולים להגרם תקלות ומכשולות וכלשון חז"ל "שמא ימזגו לה כוס בבית אביה ותשקה לאחיה ואחיותיה". לעומת זאת, רב שמואל בר יהודה נתן טעם אחר לדבר, הקשור בכך שעד שהארוסה באה לבית הבעל בנישואין, הקשר עדיין עומד בספק וייתכן שיתברר כמקח טעות, בעקבות מום גופני שאולי ימצא בה אחרי נישואיה, ומכיוון שכך קיים חשש שמא יתברר שיש בה מום וממילא הקידושין יתבטלו למפרע ונמצא שאכלה תרומה בעוד שלא הייתה נשואה לכוהן.
עולא ביראה.
לפי דעה אחת עולא סתם הוא האמורא 'עולא ביראה', בן העיר ביריה הסמוכה לצפת, ששם התיישבו הכהנים בני משמרת יקים בעקבות חורבן צפת בידי הרומאים. עולא ביראה מסר כמה מאמרים משמו של רבי אלעזר, ורבי חלבו מסר בשמו.
אחא בר עולא.
יש משערים כי האמורא רבי אחא בר עולא היה בנו של עולא כי מוצאים בשניהם שהיו מן היורדים ("נחותי"). וכן לפי סדר הדורות אינו מן הנמנע שהיו אב ובן.
קיי טומי-יאמה
בעיית לוגריתם דיסקרטי
שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת
שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת בע"מ היא חברת אוטובוסים המפעילה שירותי תחבורה ציבורית באזור נצרת, נוף הגליל ובסביבתן. החברה שייכת במלואה לחברת הנסיעות והתיירות נצרת של משפחת עפיפי, והיא מפעילה 24 קווי אוטובוס ושירותי הסעת תלמידים באמצעות 85 האוטובוסים שבבעלותה. בחברה 180 עובדים, מהם 130 נהגים, וברשותה שני מוסכים בנוף הגליל. החברה נוסדה ב-1956.
שרותי אוטובוסים הייתה החברה הראשונה בארץ שהפעילה אוטובוסים זעירים בקווי תחבורה עירוניים.
גריניץ' וילג'
גריניץ' וילג' (באנגלית: Greenwich Village, מילולית: כפר גריניץ'), הנקראת בקיצור "הווילג'", היא שכונת מגורים במערב מנהטן תחתית שברובע מנהטן בניו יורק, בין רחוב 14 בצפונה לרחוב האוסטון בדרומה. היא נקראת על שם גריניץ' שבלונדון. האזור זכה לפרסום כששימש בתור מרכז הבוהמה וערש תרבות הביט בשנות ה-60, וכן מרכז של הקהילה ההומו-לסבית.
בשנים האחרונות, הביקוש הרב למגורים באזור, תרם להתברגנות וג'נטריפיקציה, וכיום רוב תושביו הם משפחות מהמעמד הבינוני והגבוה. עם זאת, הוא עדיין גדוש במסעדות, בתי קפה, ברים ומועדוני הופעות קטנים. בניגוד לחלקים אחרים של מנהטן אין בו גורדי שחקים רבים ורוב הבניינים הם מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
שער הכניסה לשכונה מצפון הוא כיכר וושינגטון שבו שער וושינגטון. בין הרחובות המפורסמים שחוצים אותו ניתן למנות את רחוב לאפייט ורחוב בליקר המהווה את מרכז חיי הלילה של השכונה.
בזמן הפסקת החשמל בניו יורק ב-1977, התפרסמה השכונה בכך שבעוד בשכונות אחרות אירעו מקרי פשיעה, בגריניץ' וילג', התושבים יצאו מבתיהם לרחובות ומסעדות רבות הגישו להם שמפניה בחינם.
בסמוך לגריניץ' וילג' נמצאים האזורים המכונים איטליה הקטנה ("ליטל איטלי"), צ'יינה טאון, סוהו, נוליטה, נוהו והלואר איסט סייד.
בשנים 1993–2003 צולם בניין בשכונה ברחוב בדפורד 90 לתוכנית הטלוויזיה "חברים".
התנהגות ארגונית חיובית