ההקשר המיוחד של הטומאה כמושג הלכתי, הוא היותו של חפץ או אדם מסוים במצב של טומאה, זמנית או קבועה. טומאה זו נוצרת בגלל התרחשות מסוימת, והיא ניתנת להעברה מדבר אחד לדבר אחר. כך, למשל, נבלה של בעל חיים נקראת "טמאה" ואדם הנוגע בה נעשה טמא בגלל הנגיעה בה. טומאה זו היא כעין מציאות ממשית של רוח טומאה, אשר קיימת בחפץ עצמו, וניתן להעבירה לחפץ אחר או לסלקה לחלוטין (זהו הסבר פשטני, לצורך ההגדרה הראשונית של המושג וההבדל בינו לבין הקשרים אחרים של "טומאה"; וראו להלן: מהות הטומאה).
ככלל, אין לטומאה זו משמעות מוסרית: יכול אדם להיות צדיק וישר, אבל הוא טמא מפני שנגע בדבר שטימא אותו. לפעמים גם מעשה של מצווה עשוי לטמא את האדם, למשל השתתפות בלוויה או שרפת פרה אדומה. לפיכך, אין התורה מתייחסת אל הטמא כאדם שלילי – אלא שהוא מוגבל, כתוצאה מטומאה זו, מלבוא לבית המקדש ולנגוע בבשרו של קורבן או בתרומה. ההיטהרות מטומאה זו מושגת על ידי מעשה המסלק את הטומאה, בדרך כלל – טבילה במקווה.
מהות הטומאה.
בהסברת מושג הטומאה קיימות שתי גישות מרכזיות בפרשנות היהודית:
הטומאה כמציאות קיימת.
גישה אחת סוברת, שהטומאה שחלה על אדם או חפץ היא מציאות ממשית – ישות רוחנית מסוימת, אף כי היא בלתי נראית ואינה מושגת לחושים. על פי דרך זו ניתן אף לומר, שההלכות האמורות בטומאה נועדו רק לחשוף את המציאות הקיימת ממילא בטבעו הרוחני של העולם. לפי השקפה זו, רוח הטומאה עלולה לגרום נזקים לנפשו של מי שבא עמה במגע, ושמירת הטהרה מצילה את האדם מנזק זה. ביטויים לתפיסה זו ניתן למצוא בכתבי כמה מן הראשונים.
השקפה זו פותחה על ידי רבי עובדיה ספורנו. במאמרו "כוונות התורה" כותב ספורנו כי השדים ניזונים מן הטומאות, ובפרט מטומאת מת, ומטרת ההרחקה מן הטומאות היא להרחיק את השדים הנספחים אליהם מן הקודש והמקדש. על פי דרכו הסביר מדוע בימי הבית השני הירבו חז"ל להוסיף גזירות בענייני טומאה וטהרה (ראו להלן: הלכות טומאה נוספות שקבעו חכמים), שכן בתקופה זו רבו השדים. מדבריו עולה, שהטומאות שגזרו חכמים אף הן משקפות מציאות קיימת, הגורמת לשדים להסתפח אליהן, אלא שבזמן מתן תורה הייתה זו מציאות זניחה, שניתן היה להתעלם ממנה, ואילו בתקופת בית שני הייתה מציאות השדים מפותחת יותר, ולכן דרשה טיפול והתייחסות.
במדרש ובתלמוד הבבלי והירושלמי, יש מקרים בהם מוזכרים "מזיקים", "שדים", רוח רעה ועוד, גם בהקשר של מחלות גופניות ומחלות נפשיות, ובתורה הטומאה מוזכרת בהקשר עם נגעים - הנקראים צרעת, בעור בשיער וגם בטיח הבתים. יש המזהים נגעים אלו עם תופעות מוכרות ומחלות הקיימים בימינו.
לדעת השומרונים וגם הקראים, הטומאה והטהרה המוזכרים בתורה ניתנים להעברה בעזרת רחצה במים, ולכן מזוהים עם ניקיון וכללי היגיינה. עם זאת, הם מחמירים מאוד לגבי טומאת האשה הנידה, ונדרש ממנה להיכלא במקום סגור בימי הנידות, הקצרים. גישה זו דומה במידה רבה לגישת הטומאה כמציאות קיימת.
לעומתם הפרושים ראו בטהרה מעשה טקסי שיש לו כללים מפורטים, ביניהם גודלו של מקווה המים, מקור מימיו, ניקיון הטובלים בהכנסם לטבילה הטקסית ועוד. ייתכן, אמנם שרק באמצעות טקס זה מתאפשרת העברת הטומאה וההיטהרות, אך ייתכן גם שמהות הטומאה היא מהות סמלית.
הטומאה כרעיון סמלי.
גישה שנייה סוברת, שאין צורך להניח את דבר קיומה הממשי של רוח טומאה, ועניין הטומאה הוא ריחוק, לרוב כביטוי סמלי של רעיון כלשהו. כך סבר הרמב"ם, שהטומאה איננה ישות רוחנית מציאותית, אלא הגדרה הלכתית גרידא, וכפי שכתב בסיום "ספר טהרה" בחיבורו הגדול משנה תורה:
בספרות חז"ל קיים מקור קדום לתפיסה עקרונית זו על מהות הטומאה, בשמו של רבן יוחנן בן זכאי:
מן הפרשנים בעת החדשה הלך בכיוון זה הרש"ר הירש, באומרו: הרש"ר הירש מסתמך על ההבחנות הדקות בהלכה בין מיני הכלים המקבלים טומאה, חלקן אף תלויות במחשבת האדם על הכלי; ומכאן הסיק, שהדבר הקובע האם הטומאה תחול או לא תחול במקום מסוים הוא יחסו של האדם לדבר, ולא המציאות כשלעצמה.
הסברים רעיוניים להלכות הטומאה והטהרה.
פרשני המקרא והוגי הדעות ביהדות הסבירו את הרעיון העומד מאחורי הלכות אלו בדרכים שונות.
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי כותב, לאחר משפט של הסתייגות מן היכולת להבין לאשורם את טעמי המצוות בכלל ומצוות אלו בפרט, שהיסוד המשותף לכל מיני הטומאות הוא המוות. גם הצרעת היא מיתה מסוימת לאיבר הנגוע בה, וכן זרע היוצא מהגוף ומאבד את פוטנציאל ההולדה שבו. המוות משפיע לרעה על האדם מבחינה נפשית, וככל שהאדם עדין יותר – כך הוא מושפע לרעה גם מצורות קלות יותר של דמיון למוות.
הרמב"ם במשנה תורה (סוף הלכות מקוואות) מגדיר את הלכות הטומאה והטהרה כ"גזירת הכתוב" ללא סיבה המובנת לבני אנוש. לעומת זאת, בספרו מורה נבוכים (חלק שלישי, פרק מז) הרחיב הרמב"ם במתן נימוקים להלכות אלו. לדעתו, הזהירות מן הטומאות כשלעצמה איננה מקנה לאדם יתרון רוחני כלשהו, אלא שיש לזהירות זו אפקט תועלתי ומעשי: הלכות הטומאה נועדו להרחיק את האדם מבית המקדש, וזאת מסיבה פסיכולוגית, שכן ככל שביקוריו של האדם במקדש יהיו נדירים יותר - כך תהיה התרשמותו חזקה יותר, ולמקדש תהיה השפעה יותר משמעותית על התנהגותו.
הרמב"ם מוסיף, שהתורה רצתה גם להרחיק את האדם מדברים מאוסים. בכיוון זה הרחיב רבי יצחק אברבנאל בפירושו לויקרא פרק יא, כיצד דירוג הטומאות לחמורות יותר וקלות יותר קשור לנזק הסביבתי הטבעי שנגרם מהן.
במקומות אחרים כתב הרמב"ם, שהיתרון בזהירותם של ה"חברים" מלהיטמא (ראו להלן) הוא, שעל ידי כך נאלצו להתרחק מחברתם של עמי הארץ, ובדידות זו איפשרה להם להגיע להישגים רוחניים.
האנתרופולוגית מרי דאגלס שעסקה בהלכות הטומאה והטהרה בספר ויקרא על בסיס השוואה לתרבויות שונות, הגיעה למסקנה שהטומאה היא ביטוי של אנומליה וחוסר סדר – אחת מן הדרכים להתמודד עם תופעות לא רגילות הגורמות לאדם חוסר נחת בולט היא באמצעות הרחקתו של המושא האנומלי והגדרתו כטמא. הרב אברהם יצחק הכהן קוק כותב דברים דומים: . כלומר, הטומאה מבטאת את היחס האנושי הירוד אל המוות – יחס שלאמיתו של דבר אינו נכון, וזאת בשל הישארות הנפש. בהמשך כותב הראי"ה, שהכהנים מוזהרים שלא להתקרב למתים כדי שלא יתרשמו יתר על המידה ממחזהו המטעה של המוות (לא מפני עוצמתה האמיתית של הטומאה, אלא מפני השקר שבה).
דברים האסורים בטומאה.
אדם שנטמא, מוטלות עליו מגבלות הלכתיות מסוימות כל עוד הוא טמא: אסור לו להיכנס לבית המקדש, וכן לאכול מאכלים שנחשבים לקדושים. המאכלים מתחלקים, מבחינת דרגת קדושתם הנוגעת להלכות הטומאה והטהרה, לארבעה סוגים (מן הקל אל החמור והמקודש):
את החולין מותר לאכול בטומאה, אך את שאר מיני המזון חובה לאכול בטהרה (לשם כך יש להקפיד גם על טהרתו של האדם האוכל וגם על טהרת המזון עצמו). היו אנשים שהקפידו לאכול גם את החולין בטהרה, במידת האפשר (בלשון חז"ל: "אוכל חולין בטהרה", וראו להלן). גם מי שנוהג כך, רשאי לשמור את המזון שנטמא לימים שבהם האדם עצמו יהיה טמא, ולא תהיה לו ברירה אלא לאכול אוכל טמא.
מי שהיה טמא, וטבל במקווה - נטהר, אבל עדיין קיימת בו טומאה מסוימת עד סוף היום (אדם זה נקרא טבול יום). במצב זה של טומאה קלה, רשאי הוא לאכול מעשר שני, אך לא תרומה. בסוף היום - יהיה מותר לו גם לאכול תרומה, אם ממשפחת כהנים הוא. לגבי רוב הטמאים, סוף היום משלים לגמרי את טהרתם, והם רשאים גם לאכול קודש, אבל ישנם כמה מן הטמאים (זב, זבה, יולדת ומצורע. ראו להלן: הדברים המטמאים) שקבעה התורה שעליהם להביא קרבן להשלמת טהרתם. עד הבאת קורבנם הם מוגדרים כמחוסר כיפורים, ואסורים לאכול קרבן או להיכנס לבית המקדש.
התורה מחשיבה מאוד את טהרת המקדש והקרבנות, ואדם שנכנס למקדש במזיד או אכל קדשים (=קרבנות) בהיותו טמא – חייב כרת. עוון זה נקרא בלשון חז"ל "טומאת מקדש וקדשיו" (קודשיו = הקרבנות). מי שעבר על איסור זה בשוגג - מביא קורבן חטאת. מלבד זאת, קבעה התורה שהציבור צריך להביא קרבנות חטאת בתאריכים קבועים, כדי לכפר על טומאות שהתרחשו במקדש.
חובת הטהרה.
בתורה נאמר על בעלי החיים האסורים באכילה: . מפסוק זה ניתן להבין שהתורה אוסרת על האדם לנגוע בנבלה, כדי שלא ייטמא, ומכאן שיש איסור כללי להיטמא; וכך אכן תופסים זאת הקראים. חז"ל קבעו כי אין כל איסור להיטמא. ראיה לדבר, מכך שהתורה אסרה במיוחד על הכהנים והנזירים להיטמא בטומאת מת. מכאן ניתן ללמוד, שכל ישראל מותרים להיטמא בכל טומאה שהיא, ואף כהן ונזיר מורשים להיטמא בשאר הטומאות מלבד טומאת מת. התורה התירה שימוש בחֵלֶב של נבלה לכל מלאכה; לפיכך קובעת ההלכה כי אין איסור להיטמא, וכי מי שנטמא לא חייב להיטהר; האיסור הוא רק לאכול קודש או להיכנס לבית המקדש כל עוד האדם טמא. את הפסוק: "בנבלתם לא תגעו" פירשו חז"ל, שאכן קיים איסור להיטמא, אך זאת דווקא לקראת העלייה לרגל, בזמן שבית המקדש היה קיים, וכדי שיוכלו כל ישראל להיכנס למקדש ולאכול קדשים.
כך סיכם זאת הרמב"ם:
דברים דומים כתב רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי, בתגובה לדברי "מלך כוזר", שצידד בעמדה הקראית, באומרו: "טובה בעיני דרך הקראים להיזהר מן הטומאות". על כך משיב ה"חבר":