ב-8 בנובמבר לינקולן נבחר לנשיא ארצות הברית בפעם השנייה וראה בכך אישור לתמיכת העם בדעותיו ובהצעתו לתיקון. זמן קצר לאחר הבחירות הביע באחד מנאומיו את נחישותו לא לוותר על שחרור העבדים תמורת השגת הסכם שלום. הוא המשיך להביע נחישות בנאומים, בכנסים ובישיבות לממש את החזון השוויוני, הדמוקרטי והחופשי שרצה להנחיל בארצו. בעקבות המלחמה וניצחונו בבחירות, לינקולן לא הסתפק בניהול מאבק על מניעת התפשטות העבדות, אלא ראה בחיסול מוחלט של העבדות את הפתרון היחיד. לכן, הוא העלה שוב את רעיון התיקון ה-13 לסדר היום והפעם לא היה מוכן להפסיד בהצבעה והיה נחוש להשתמש בכל האמצעים ובכל הסמכויות שלו על מנת להעביר אותו. בראייתו, שחרור העבדים הפך למטרה הנעלה ביותר שלשמה יש אף להמשיך במלחמה.
לינקולן פועל לשכנע את המתנגדים.
מתחילת הניסיון להעביר את התיקון בחוקה, נתקל לינקולן בהתנגדות מצד חברי מפלגתו שפקפקו בתועלת של התיקון וטענו כי שחרור העבדים יגרום נזק לכלכלה ואף עלול ליצור קשיים בתרבות, בחברה ובתחום הפוליטי. כאן החל המאבק האמיתי של לינקולן, לאחר שהבין שזו ההזדמנות האחרונה לממש את השחרור בגלל שהמלחמה כבר נמשכה 4 שנים ארוכות וקשות ותבעה קורבנות רבים, הדרום לא היה מוכן לוותר על עקרונותיו וההצעה כבר נכשלה פעם אחת.
המאבק המרכזי של לינקולן היה עם חברי מפלגתו, הרפובליקניים. היו חברי מפלגה שהסכימו שביטול העבדות הוא צעד חשוב, אבל הם גם טענו שצריך לחשוב גם על פתרון מספק, מעשי וארוך טווח. מבחינתם כל עוד לשחורים לא יינתן שוויון זכויות מלא, ימשכו הגזענות ותפיסת העליונות של הלבנים על השחורים. על מנת לרצות אותם ניסה לינקולן לספק פתרונות לא מעשיים, כמו יישוב השחורים מחוץ למדינה, כדי שלא יאלצו להתמודד עם זכות הבחירה שלהם וזכויות נוספות שיפרו את האיזון בין שחורים ללבנים בארצות הברית ויגררו התנגדות חריפה.
מאבק נוסף של לינקולן היה עם חברי מפלגתו השמרניים, שדרשו באותה העת לסיים את מלחמת האזרחים. הם טענו שהצפון נלחם על שמירת הברית ושחרור העבדים, אבל הדרום לא הסכים לוותר על עקרונותיו, וכך המלחמה תבעה קורבנות רבים והיקשתה על חיי היום יום במדינה. החיילים נמצאו בקווי האש, משפחות השכול היו כואבות ועצובות וכולם היו מותשים מן המלחמה ודרשו את סיומה. בנוסף, טענו שהמלחמה גורמת נזק כבד למדינה ולכן צריך להגיע להסדר עם הדרום על סיומה, הדרום כבר מותש מהלחימה ועומד להיכנע ולכן יסכים לחזור לברית - המטרה הראשונה של המלחמה. לדבריהם, ביטול העבדות הוא נושא חשוב, אבל סיום המלחמה בהקדם חשוב יותר. לינקולן הבין שהסדר שלום עם מדינות הדרום יפגע בהעברת התיקון, כי לאחר שמדינות הדרום יחזרו לברית, יצטרפו נציגי הדרום לקונגרס וימנעו את העברתו. לינקולן נפגש עם נציגי הקונפדרציה של מדינות הדרום הפורשות, על מנת לרצות אותם חברי מפלגה, אבל הוא לא היה מוכן להתפשר ולכן המשא ומתן עם מדינות הדרום נכשל לאחר סירובן לבטל את העבדות. לינקולן הסתיר את פרטיו המדויקים של המשא ומתן עם הקונפדרציה משאר חברי המפלגה.
כדי להשיג רוב בקונגרס לינקולן היה צריך לשכנע גם את חברי הקונגרס מהמפלגה הדמוקרטית שהתלבטו אם לתמוך בחוק. לצורך כך הוא נפגש עם חברי קונגרס במשרדו והסביר להם את חשיבות התיקון. כך רתם אליו עוד חברי קונגרס שעזרו לו להמשיך ולשכנע אנשים נוספים.
ההצבעה.
עד הרגע האחרון לינקולן ושותפיו לא היו בטוחים האם אכן הם ישיגו רוב, כל קול היה חשוב. לאחר ויכוח סוער בקונגרס ההצבעה החלה. בזכות המאבק של לינקולן התיקון ה-13 קיבל את הרוב הדרוש ועבר, העבדים שוחררו.
אשרור התיקון במדינות ארצות הברית.
התיקון הוצע לקונגרס על ידי נציגי כמה מן המדינות חודשים מספר לפני סיום מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא עבר בסנאט ב-8 באפריל 1864, ובבית הנבחרים ב-31 בינואר 1865. כעבור כמעט שנה, ב-18 בדצמבר, לאחר אשרורו על ידי יותר משלושה רבעים מן המדינות כנדרש על פי החוקה, נכנס התיקון לתוקף.
אשרורים מאוחרים יותר.
אשרור החוקה הושלם ב-6 בדצמבר 1865, וב-18 בו נכנס התיקון לתוקף. בהמשך אשררו את התיקון עוד מספר מדינות:
לאחר האשרור.
התיקון אפשר את סיומה של העבדות בארצות הברית. הליך זה החל בהצהרת האמנציפציה של אברהם לינקולן בשנת 1863, אולם ההצהרה התייחסה רק לעבדים במדינות הקונפדרציה, ואילו עבדים במדינות שנשארו באיחוד נותרו עבדים עד שהתיקון לחוקה נכנס לתוקפו.
בשנת 1916 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתיקון אינו אוסר על גיוס חובה או על הטלת עבודות אזרחיות שונות על התושבים כמו יציאה לעבודות תחזוקה של כבישים מספר ימים כל שנה. המשפט האחרון בגין הפרה של התיקון ה-13 התרחש בשנת 1947.
ארצות הברית לאחר התיקון.
אומנם בעקבות התיקון שוחררו 4 מיליון עבדים לחופשי, אך השחורים לא היו אזרחים שווי זכויות והם המשיכו לסבול מאפליה, גזענות, חוסר שוויון, אלימות והפרדה. הם נאלצו לבנות את חייהם כעצמאיים ללא כל בסיס כלכלי, ללא מקצוע וללא השכלה. בחסות צבא האיחוד שנשאר במדינות הדרום כ-12 שנים הם זכו לשוויון ואף יכלו להצביע, אך כאשר הצבא נסוג, מדינות הדרום קבעו את היחס לשחורים וכך החלה מדיניות "נפרד אבל שווה". כך שנים רבות לאחר שחרור העבדים חיו השחורים בתנאים מחפירים והושמעו רק מחאות בודדות. רק במחצית השנייה של המאה ה-20 (כ-100 שנים לאחר העברת התיקון), בעקבות התעוררות הדרישה לצדק ופעילות תנועות המחאה של השחורים, נחקקו חוקים לשיפור הזכויות שלהם והענקת שוויון הזדמנויות שבסופו הצליחו שחורים להשתלב במעמד הבינוני.
כרבלא
כרבלא (ערבית: كربلاء, תעתיק מדויק: כַרְבַלַאא) היא עיר במרכז עיראק ובירת המחוז הקרוי על שמה, כ-88 ק"מ דרום-מערבית לבירה בגדאד. נכון ל-1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 711,530 בני אדם.
בעיר כרבלא נהרג חוסיין בן עלי יחד עם 70 מבני משפחתו על ידי צבא השליט יזיד בן מעאויה מבית אומיה, באחד מהמאורעות החשובים לאסלאם בכלל ולשיעה בפרט. גופתו של חוסיין בותרה ונשלחה לחלקים רבים באימפריה האומיית כאקט של הפחדה כנגד מרד. מהיותה העיר בה התקיים הקרב הפכה כרבלא למוקד עלייה לרגל ולעיר קדושה לשיעים.
רקע היסטורי.
לאחר שהח'ליף עלי בן אבי טאלב נרצח בשנת 661 ובנו הבכור חסן נאלץ לוותר על שלטונו, עבר השלטון בעולם המוסלמי לבית אומיה. בנו השני של עלי, חוסיין, ניסה להחזיר את השלטון לבית עלי ובמהלך הקרב בכרבלא נהרג יחד עם כל אנשיו.
הקרב בכרבלא ומותו של חוסיין הטביעו את חותמם עמוק באמונה השיעית. בעקבותיהם הפכה השיעה ממפלגה שרוצה להחליף את השלטון לתנועה דתית. על פי האמונה השיעית, חוסיין בחר למות בקרב שהיה בעצם אבוד מראש, כביטוי לאהבת האסלאם והגנה על אללה.
השיעים מציינים את קרב כרבלא בטקס התעזיה - ניחומים כדי להשתתף בצער בית עלי, מעשה אותו הם רואים כמצווה. הניחומים מגיעים לשיאם ביום העשוראא – העשרה בחודש מוחרם, תאריך הקרב על פי האמונה המוסלמית.
בטקסי חג העשוראא משחזרים את הקרב, והמשתתפים פוצעים את עצמם בחרבות וסכינים עד זוב דם.
משטרה חשאית
משטרה חשאית היא ארגון לשמירת החוק והמשטר במדינה, הפועל בדרכים חשאיות.
בדרך כלל, המשטרה החשאית עוסקת במניעת מתקפות כנגד הממשלה מצד גורמי פנים (מהפכנים, חתרנים וכו'). בתקופות שונות בהיסטוריה תפקיד זה בוצע על ידי סוכנויות שונות בעלות תחומי סמכות מגוונים, ולכן המונח "משטרה חשאית" כוללני ומקיף גם ארגונים שלא היו שיטוריים כלל, או שכלל לא היו חשאיים.
במדינות דיקטטוריות, מדינות משטרה ומדינות טוטליטריות, המשטרה החשאית משתמשת לעיתים קרובות בשיטות ואמצעים שנחשבים לבלתי חוקיים במדינות מערביות רבות (אלימות, רצח, סחיטה, עינויים, חטיפה) במטרה לדכא מהפכנים, דיסידנטים ואת האופוזיציה. ברבות ממדינות אלה, המשטרה החשאית היא אחד ממוקדי הכוח המרכזיים במשטר, והיא מעורבת כמעט בכל תחומי החיים.
גם במדינות דמוקרטיות ישנן משטרות חשאיות, אלו פועלות לרוב בדרכים מתונות יותר, אך בעִתות מלחמה או משבר מוענקות להן לעיתים סמכויות נרחבות למדי.
מאפייני המשטרה החשאית.
המאפיינים של ארגון, ההופכים אותו למשטרה חשאית, נתונים במחלוקת תמידית. ישנם מספר מאפיינים המקובלים כמאפייני משטרה חשאית:
משטרות חשאיות בעולם כיום.
באירופה.
בברית המועצות וברוסיה
באסיה.
במזרח התיכון
אם חורגת (טלנובלה)
אם חורגת (בספרדית: La Madrastra; באנגלית: The Stepmother) היא טלנובלה מקסיקנית בת 120 פרקים שהופקה בשנת 2005, על ידי חברת טלוויסה. הסדרה מבוססת על פי ספרו של ארתורו מויה גראו.
שיר נושא הסדרה "Víveme" (חיה אותי) נכתב על ידי לאורה פאוזיני ואיגנסיו באייסטרוס, הולחן על ידי ביאג'ו אנטונצ'י ובוצע על ידי לאורה פאוזיני.
עלילה.
הסיפור מתחיל לפני 20 שנה, כאשר קבוצת חברים מפליגה בשיט תענוגות, אשר מסתיים ברצח. מריה, אשתו של אסטבן סן רומן, שומעת ירייה, ומוצאת את חברתה פטריסיה איבנס מתה. מתוך בלבול היא מרימה את האקדח בו התבצע הרצח ומואשמת ברצח ונידונה למאסר עולם. בעלה אסטבן, אשר מטיל ספק בתמימותה, מתגרש ממנה, משביע את חבריו לשמור את הסוד, ומספר לילדיו שאימם מתה בתאונה. כעבור 20 שנה, מריה משתחררת מהכלא בעקבות התנהגות טובה, וחוזרת לביתה בחיפוש אחר נקמה. היא נחושה בדעתה לחשוף את הרוצח האמיתי ולהתעמת עם אסטבן, שאותו היא עכשיו מתעבת על שנטש אותה לגורלה. אבל מטרתה העיקרית היא לחזור לחיי ילדיה, הקטור ואסטרז'ה. בשל כך, מריה נישאת בשנית לאסטבן על מנת לזכות שוב באהבת ילדיה. אולם, הם רואים בה פולשת, אשר באה לקחת את מקומה של אימם האהובה.
עבם
עדן נתן-זדה
אבא גנוב 1
אבא גנוב 2