ניתן היה למצוא יהודים בכפרים הברברים המבוצרים לאורך דרום מרוקו. כך למשל באוטאט של תאפילת התקיים מלאח, רובע יהודי, עם כ-500 יהודים; בפיגואיג היה מלאח בן 100 יהודים. דרומית יותר, באזור נאות המדבר של טואט, התקיימה קהילה גדולה של יהודים בנווה אלהמדה. בתמנתית, מרחק שבועיים מסע מתפילת, היו ככל הנראה בין 6,000 ל-8,000 התושבים צאצאים של יהודים שהתאסלמו. מערבה יותר, בחבל סוס, התגוררו כ-100 יהודים בעיר אוגולמין בת 3,000 התושבים.
קרוב לוודאי שהתקיימה התבוללות של יהודים שחיו באזור הסהרה של מרוקו ואלג'יריה, וייתכן כי חלק מהשבטים הברברים היו יהודיים בעברם. מסורת אחרת, זו שבה החזיקו היהודים באזור, גורסת כי הברברים הם צאצאי הפלשתים שגורשו מכנען. בהתאם למסורת זו, בכתבים יהודיים מצפון אפריקה ומספרד בימי הביניים, הברברים כונו "פלשתים". מסורת נוספת טוענת שמשה נקבר בתלם סן וכי העדויות לכך הן נוכחותם הרבה של היהודים באזור לצד מקומות קדושים למוסלמים הנושאים שמות מקראיים ואגדות יהודיות שמסופרות באזור זה עד היום.
ל. רין טוען כי הברברים של אלג'יריה הם צאצאים לשבט ישראלי חקלאי.
הדגטון והקשר היהודי-ברברי.
הדאגטון (Daggatun שמם ככל הנראה נובע מהמילה הערבית תאג'טון שמשמעותה - כופרים) היו שבט נודד ממוצא יהודי שחי בסביבות תמנטיט, בנווה טואט בסהרה המרוקאית. התיעוד הראשון של הדגטון נכתב על ידי רבי מרדכי אבי סרור יליד אקא שבמרוקו, שנסע דרך הסהרה לטימבוקטו בשנת 1857. לפי רבי סרור, הדגטון חיו באוהלים ודמו במנהגיהם ובשפתם לשבטי הטוארג הברברים שבקרבם חיו אך עמם לא קיימו קשרי נישואין. רבי סרור טוען כי היווצרות השבט החלה בסוף המאה השביעית כאשר הח'ליפה עבד אל-מאליכ עלה לשלטון וכבש את דרכו עד מרוקו. כאשר הגיע הח'ליפה לתמנטיט הוא ניסה לאסלם את תושבי האזור, וכאשר היהודים התנגדו לכך הוא הגלה אותם למדבר עג'ג', כפי שעשה לטוארג אשר קיבלו את האסלאם באופן חלקי בלבד. לאחר שנותקו משאר הפזורה, איבדו יהודים אלו עם השנים את צביונם היהודי ואת מנהגיהם ואימצו רבים ממנהגי האסלאם.
עדויות אחרות מזהות קבוצת "ערבים" שגורשו לעג'ג' שהוזכרו על ידי ארווין וון בארי, שביניהם גרו גם יהודים. ויקטור הורוביץ מדבר גם הוא על שבטים ממוצא יהודי שנודדים באופן חופשי במדבר שנטשו את מנהגי היהדות ואימצו את האסלאם. בין שבטים אלו הוא כולל את הדאגטון שמונים כמה אלפים ומפוזרים במספר נאות מדבר בסהרה ומגיעים אפילו עד נהר ניז'ר. הדאגטון, לטענתו היו בעימות ממושך עם הטוארג. חשוב לציין שהורוביץ מעולם לא היה באפריקה וניזון משמועות של הקהילה היהודית באירופה.
איי כף ורדה וחופי גינאה.
בחצי האי האיברי פעלה הרקונקיסטה במרץ לשחרור האדמות הקתוליות מידי המורים המוסלמים שהגיעו לראשונה במאה ה-8. יהודים הגיעו לאזור מוקדם יותר, בתקופות הפיניקית והרומאית. אף על פי כן, יהודים מגרבים היו בני ברית של המורים ותושבים של איבריה במשך מאות שנים.
משנת 1480 מוצאים היסטוריונים עדויות לאינקוויזיציה הספרדית ולתהליך ההגליה של יהודים. בשנת 1492 הגיעה האינקוויזיציה לשיאה, אשר התפשטה במהרה לפורטוגל השכנה שבה הגלו המלכים ז'ואו השני ומנואל הראשון אלפי יהודים לאיי סאו טומה ופרינסיפה ולכף ורדה. מספר הגולים לאזורים אלו היה כה גדול שהקהילה היהודית בהם נקראה "הפורטוגזים". אלו שלא הוגלו אולצו להתנצר או הוצאו להורג.
למרות חשיבותם ותרומתם של היהודים הפורטוגזים בראשית ימיה של האימפריה הפורטוגזית, במסחר, בימאות ובקרטוגרפיה של אפריקה, הם עמדו בפני פרעות, פוגרומים ודיכוי במהלך האינקוויזיציה הפורטוגזית כאשר הם כונו "מאראנוס" - "חזירים" ככינוי גנאי ליהודים מומרים או "ז'ודאוס סגרדוס" - יהודים בהחבא. הדבר הביא לאניסה להתנצרות. אל שהתנצרו נקראו "נובוס קריסטאוס" - נוצרים חדשים. רק בשנת 1768 הסירה פורטוגל את ההבדלה בין נוצרים "חדשים" ו"ישנים".
על אף מעמדם הנחות ומצבם כגולים ומגורשים, הורשו מספר קטן של אירופאים ויהודים לעסוק במסחר, בתנאי שלא התחרו ישירות עם מונופול המסחר של הכתר הפורטוגזי. כך נוצרו שני סוגי סוחרים באיים: הסוחרים שעבדו רשמית עבור השלטון, אשר כונו קפיאטוס (capitaos) שלא היו יהודים, והסוחרים הלא-תלויים שכונו לנסאדוס (lançados - מונח בפורטוגזית ל"מנודים") והיו יהודים או ממוצא יהודי ברובם המכריע.
מתחילת עד אמצע המאה ה-17, הקימו הלאנסאדוס מרכזי סחר לכל אורך החוף הגינאי, דרך סנגל, גמביה ועד לחופי גאנה. מבסיסם העיקרי אשר באיי כף ורדה הם שימשו כמתווכים בסחר עבדים ובמוצרים כגון עורות, שנהב, זהב, גומי, שעווה וקפה בין הסוחרים האפריקניים המקומיים שביבשת לבין הסוחרים הפורטוגזיים ה"רשמיים" שעסקו בסחר טרנס-אטלנטי. עם הזמן, למדו היהודים את השפות האפריקניות המקומיות, התבוללו בקרב האוכלוסייה המקומית ויצרו תרבות קריאולית באיים ובחוף.
נוכחות הסוחרים היהודים ממוצא פורטוגזי הצטמצמה עם התגברות הנוכחות הצרפתית בסנגל והבריטית בגמביה ובגאנה, לאזור החוף של גינאה הפורטוגזית (גינאה ביסאו של ימינו) וכף ורדה. קהילות הלאנסאדוס נעלמו בסוף המאה ה-18 עקב נישואי תערובת, אך צאצאיהם עודם מהווים גורם משפיע על כלכלת האזור.
בתחילת המאה ה-19, החלו יהודים להתיישב באי סנטו אנתאו, וזכר למושבם נותר בשמו של הכפר 'סינאגוגה' (בית כנסת בפורטוגזית) הממוקם בחוף הצפוני בין ריברה גרנדה לג'נלה. כמו כן, קיים עדיין בית העלמין היהודי בעיירה פונטה דה סול. שמות המשפחה כהן ווענון נפוצים בסנטו אנתאו.
יהודים אחרים, כמו משפחת בן אוליאל, נדדו לאי בואה ויסטה וסחרו במלח, עורות ועבדים. שמות משפחה יהודים נפוצים באיים וביניהם ניתן למצוא את השמות אודעי, בנרוס, בן דוד, כהן, דגמה, וצרויה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הגיעו לאיים, ובמיוחד לבואה ויסטה ומאיו, יהודים ממרוקו שסחרו בעורות.
רבי מרדכי אבי סרור והקהילה היהודית האחרונה בטימבוקטו.
רבי מרדכי אבי סרור ואחיו יצחק, הגיעו ממרוקו ב-1859 על מנת להפוך לסוחרים בטימבוקטו. בזמן תחילת פעילותם, היה המסחר הישיר בין צפון אפריקה למרכזה נתון בלעדית בידי סוחרים מוסלמים. לא מוסלמים נמנעו מעיסוק במסחר היות שהמוסלמים היו נחושים לחסום כל חדירה לעיסוק משגשג זה.
סרור הצליח, בעזרת הידע שלו בחוקי הקוראן להשיג מעמד של בן חסות (ד'ימי) תחת הגנת השליט המקומי, אמיר ממוצא פולאני, שהרשה לו להתיישב בטימבוקטו ולעסוק במסחר על אף התנגדותם של הסוחרים המוסלמים. סרור הצליח להקים רשת מסחר בין טימבוקטו לאסואירה שבמרוקו ומשם לג'נובה וונציה. ההצלחה בעסקים הביאה יהודים נוספים ממשפחתו של סרור לטימבוקטו, שהקימו בית כנסת וקיימו מניין, אך הפסדים כלכליים שנגרמו כתוצאה מאיבוד חלק משיירות המסחר הביאו לנטישת טימבוקטו תוך שנים מעטות.
רשומות ערביות בטימבוקטו.
רשומות של ההיסטוריה היהודית של מאלי ניתן למצוא בספריית קאטי אנדאלוסי. בבעלותו של ישמעאל דיאדיה האידרה, היסטוריון מטימבוקטו, טקסטים ערביים ויהודיים מקרב הרשומות ההיסטוריות של העיר. דיאדיה חקר את עברו וגילה כי משפחתו ממוצא יהודי מרוקאי, משפחת אבאנה. כאשר חקר את זקני הכפרים שבהם חיה משפחתו הוא גילה שהידע על המקורות היהודיים של משפחתו היה קיים אך הוסתר מחשש לרדיפות.
במסגרת מחקרו, חשף האידרה את ספרייתו האישית של מחמוד קאטי הראשון, שהועברה לצאצאיו מדור לדור, שהוסיפו להרחיבה לפחות עד המאה ה-17.
בימינו נמצאת הספרייה בבעלותם של שני ענפים של שבט הקאטי בקירשמבה. כ-1,700 מתוך 2,000 הכתבים של הספרייה נבחנו על ידי עבדול קאדר האידרה, המומחה לטקסים ערביים בטימבוקטו. מסמכי המסחר מתייחסים לשלוש משפחות במיוחד: משפחת קהת (קאטי) שהגיעה מדרום מרוקו והמירה את דתה עם שאר הקהילה בשנת 1492; משפחת כהן, צאצאיו של הסוחר המרוקאי אל-חאג' עבד אל-סלאם אל כוהין, שהגיע לטימבוקטו במאה ה-18; ומשפחת אבאנה שהגיעה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
הר רמון
הר רמון (בערבית: ראס רמאן), פסגה בהר הנגב בגובה 1,037 מטר מעל פני הים. ההר ממוקם מעל הפינה הדרום מערבית של מכתש רמון כ-35 ק"מ ממצפה רמון. פסגת הר רמון היא הגבוהה בפסגות הר הנגב, ההר השלישי בגובהו בישראל, לאחר הר חרמון והר מירון. ההר הוא חלק מקמר רמון העולה מגובה 250 מטר עד פסגתו בגובה 1,037 מטר. בפסגת ההר ישנה תצפית רחבה אל כל פסגות מערב הנגב, למכתש רמון ובתנאי ראות טובים להרי אדום שמעבר לגבול עם ירדן.
על פסגת ההר נמצא שדה של רגמים, שהם גלי אבנים אשר שימשו לקבורה (טומולי) מתקופת הברונזה התיכונה. בקרבת הרגמים עובר "קו-K" שהוא מעין קיר הבנוי מאבנים נמוך, שאורכו 4.6 ק"מ. קו זה מתגבר על מכשולים טופוגרפיים ושומר על כיוון מזרח-מערב. הוא קישר בין היישובים בהר רמון לבין היישוב בהר רומם. מניחים שהקו וקווים נוספים הדומים לו המצויים בנגב, מעידים על פעילות פולחנית קדומה שהייתה קשורה בקבורה. סמוך לפסגת ההר נמצא תחילתו של נחל ניצנה, ובקרבתו בור חמת, בורות לוץ ומעלה ערוד. הגישה אל ההר היא בדרך עפר סלולה היוצאת מכביש 171.
במהלך מבצע עובדה חנה כוח של חטיבת הנגב על הר רמון בדרך לאילת. הקור העז ששרר על ההר הקפיא את המשאיות של הכוח וגרם לעיכובים בהתקדמות.
דימה בילאן
דימה בילאן (ברוסית: Дима Билан; נולד ב-24 בדצמבר 1981) הוא שחקן וזמר רוסי ממוצא קאראצ'אי, זוכה אירוויזיון 2008.