המבחן האמיתי לצמד השליט הגיע עם המצור על אדסה (1144). ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של השליט המוסלמי זנגי אל תוך העיר, בירת רוזנות אדסה ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה. כך נפלה בידי האסלאם בירת הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים. מליסנדה, שראתה בעצמה אחראית לשלומן של המדינות הצלבניות הקטנות, שלחה את צבאה לעזרת הנצורים, אך לשווא. ממלכת ירושלים הייתה מאוימת כעת גם היא.
באפריל 1146 הופיע ממזרח שבט תורכמאנים, והשתלט על המבצר הצלבני שבואדי מוסא החולש על הדרך לאילת, בעזרת תושבי המקום הערביים; בלדוין בן השש עשרה יצא לעברם, אולי כדי לזכות בהכרה כלוחם למרות גילו הצעיר. בסיוע אבירי מצודת כרכ, צר בלדווין במשך שבועיים על המבצר, ולבסוף הדף את הפולשים, שנכנעו.
באותה השנה, נפל מסוסו זנגי, מכניע אדסה ואימת הצלבנים, ומת. בנו, נור א-דין, שאף להרחיב את גבולו מזרחה, בין אם אל דמשק המוסלמית בה משל הווזיר הסלג'וקי מועין א-דין אונור, ובין אם אל ירושלים. מירון בנבנישתי מסביר כי בין ממלכת ירושלים לדמשק הייתה שביתת נשק בלתי כתובה במשך כ-20 שנה, שנכרתה בזמנו בין מועין א-דין אונור ובין פולק מאנז'ו כדי למנוע מאביו של נור א-דין, זנגי, לכבוש את דמשק, והביאה ליציבות שתי הממלכות גם יחד.
אולם בראשית 1147 הכריז ארמני שהתאסלם בשם אלטונטש, מושל ערי עבר הירדן בוסרה וסְוַלְחָה שבחורן, בדרום סוריה של ימינו, שהיו ואסאליות של דמשק, על אי תלותו במועין א-דין אונור שלקח ממנו את משרתו, והציע למסור לצלבנים את בוסרה וסְוַלְחָה תמורת מינויו לאמיר החורן. אוכלוסיית החורן הייתה נוצרית-אורתודוקסית, מהכנסייה היוונית-מלכיטית, והנוצרים חשבו שיוכלו להתבסס בו בקלות, דבר שיעשה אותם לבעלי כוח טקטי ניכר שיוכל לשמש לאיום על דמשק. המלכה מליסנדה כינסה את המועצה המלכותית, ה"הוט קור", לדון האם להפר את הברית עם דמשק. האצילים היססו, ולכן מחד גיסא כינסו את הצבא בטבריה, סמוך לחורן, ומאידך שלחו משלחת למועין א-דין כדי שיחזיר את אלטונטש למשרתו כאמיר. אונור לא רצה במלחמה עם הצלבנים משום שאז יוכל נור א-דין לצאת אל דמשק, אך גם לא הסכים לאבד את החורן; ולכן שלח להזכיר למליסנדה שעל פי החוק הפיאודלי אל לו לשליט לתמוך בוואסאל מתמרד, והציע לפצותה על הוצאות הכנת צבאה לקרב. המועצה ענתה שמחובתה לסייע לאלטונטש לחזור לעריו, אך התחייבה לא לגרום נזק בשום צורה שהיא לאדמה דמשקאית. אונור הצליח לשכנע את השליח שטובת שתי הממלכות היא להניח לעניין, אך משחזר וניסה לשכנע את המלך והמלכה מצא כי רוח הקרב של החיילים כבר נעורה, והם האשימו את השליח בבגידה. במאי 1147 חצה הצבא הצלבני את הירדן סמוך לכנרת לעבר הגולן, כשמלכו בלדווין בראשו, אך במסעם לאורך נהר הירמוך מזרחה, לעבר דרעא (אדרעי), הטרידו אותם הרוכבים הקלים הטורקמנים של אונור, שבינתיים מיהר לכרות ברית עם נור א-דין. נור א-דין שש על ההזדמנות להרחיב את תחום השפעתו, הברית חוזקה כשהשיא אונור את בתו לנור א-דין, ויחד התקדמו צבאותיהם אל בוסרה, שם מסרה אותה אשתו של אלטונטש לידיהם כאשר הצלבנים במרחק ראייה מהעיר. המוסלמים תקפו את הצבא הצלבני, שנסוג באבדות איומות מידי חיל הפרשים הסלג'וקי כשרק משמעת הברזל שהשליט בלדווין ויכולת ההנהגה שלו הצילה אותו מכליה גמורה, כאשר המלך נותן דוגמה אישית ומסרב להזדרז עם משמר ראשו למקום מבטחים. הברונים החליטו כעת לכרות שביתת נשק עם אונור, אבל השליח נהרג בדרכו; מכל מקום, מועין א-דין אונור השתדל להימנע מלהשמיד כליל את צבא הצלבנים, משום שלא סמך על נור א-דין – בלבו קינן חשש תמידי כי מטרתו של החתן החדש היא כיבוש המזרח ובכללו דמשק, בדומה לשאיפותיו של אביו. אי לכך רצה וזיר דמשק באפשרות עתידית של חידוש הסכם השלום שהיה לו קודם לכן עם ממלכת ירושלים, וכשהגיעו הצלבנים סמוך לחמת גדר בא שליח מאונור להציע להם זכות מעבר ואספקה תמורת שלום נוח לדמשק. בלדווין סירב בגאוה להצעה, אך סטיבן רונסימן (תולדות מסעי הצלב כרך ב', ספר שני) מספר כי זר מסתורי, רוכב על סוס לבן ונושא נס ארגמן, הנהיג את הצבא בביטחון לחמת גדר, אל המים המתוקים. שם, לאחר התנגשות אחרונה בכוחות נור א-דין, הסתיים בחציית הירדן המסע היקר וחסר הטעם, שגרם לחיזוק מעמד נור א-דין.
באביב של שנת 1148, כאשר זנגי כבר לא היה בין החיים וממלכתו חולקה בין בניו, נחתו שרידי מסע הצלב השני, שמטרתו הייתה מיגור האימפריה של זנגי, בערי הנמל של סוריה וארץ ישראל, וביום 24 ביוני 1148 הגיעו לעכו המלכים האירופאיים, שהמשפיעים שבהם היו לואי השביעי מצרפת ואשתו אלינור מאקויטאניה, וקונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שם נפגשו עם בלדווין השלישי, מליסנדה, ומועצתם שהורכבה מאבירי אירופה וירושלים. דיון כבד משקל התפתח בשאלה האם לחתור למטרה המקורית ולפנות אל חלב, שתהווה בסיס נוח להתקפת נגד צלבנית להחזרת רוזנות אדסה לשליטה נוצרית, טענה שבה החזיקו המלכה מליסנדה, איש אמונה קונטאבל ממלכת ירושלים מנשה דה ירז' ואלינור מאקויטאניה, או לפעול על פי עצתם של קונרד ולואי ולנסות ללכוד את דמשק, צעד שיחזק משמעותית את ממלכת ירושלים עצמה וכן יגביל את כוחם של בני זנגי. דמשק גם הייתה חשובה יותר בהיסטוריה הנוצרית מאשר חלב ואדסה, והייתה בעלת מיקום אסטרטגי יותר מהמובלעת של אדסה, אך מצד שני – מועין א-דין אונור היה כעת שוב בעל הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים, והמתקפה תהרוס לעד את הסכם השלום ביניהם. בסופו של דבר הוחלט כי דמשק תהווה את המטרה למתקפה הצלבנית, הן מפני חוסר כוח האדם שיאפשר מהלומת מחץ על האימפריה של נור א-דין, ובמספר מועט כזה היה ניתן לכבוש רק את דמשק, והן משום שההחלטה נסתייעה בסניורי הממלכה, אשר שאפו לתלות של המלוכה בהם (וברית עם דמשק תחזק את הממלכה ותבצר את השלטון) ובאבירים האירופאיים (שרצו מסעות מיידיים של קרב ותהילה). ההחלטה נתבררה במבט רטרוספקטיבי כטעות מוחלטת, שכן היא שמה קץ להסכם בין ירושלים ודמשק, הסכם שאיפשר את קיומה של הממלכה הנוצרית ואשר מביטולו לא הצליחה הממלכה להתאושש לעולם. אמנם, בהמשך שוקמה הברית, אך דמשק לא הייתה עוד משען בטוח לצלבנים אלא ידידה מרוחקת ואף תלותית בהם.
באמצע חודש יולי 1148 יצאו הכוחות המשולבים של ממלכת ירושלים וצלבני אירופה ונאספו בטבריה, וביום ה-24 ביולי עמדו הצלבנים מול חומות דמשק. בהיעדר מכונות מצור, ומאחר ומספרם, כ-50,000 לוחמים, לא היה מספיק למצור יעיל על העיר, הטקטיקה הצלבנית נאלצה להסתמך על התקפת פתע שתכריע את המגינים הדמשקאים. אך הלוחמים הערביים המאומנים לחמו בהצלחה בתוקפים, והצלבנים לא מצאו מיקום משביע רצון ואיבדו את גורם ההפתעה; לאחר ארבעה ימים בלבד התברר כי מיד עם הטלת המצור על עירו, שיגר מועין א-דין אונור מסר בהול לנור א-דין, והכוחות המשולבים של בניו של זנגי, סייף א-דין גאזי אמיר מוצול ונור א-דין אמיר חלב, מתקרבים אל העיר. הצלבנים הוכרחו להפסיק את המצור על מנת שלא להלכד בין הפטיש לסדן, ובכך בא הקץ למסע הצלב השני, מאמץ אדיר ממדים שנכשל באופן מוחלט: אדסה לא נכבשה מחדש, הלחץ על אנטיוכיה לא הוקל והמסע על דמשק נסתיים במפלה ואובדן בן הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים.
לאחר שהביס את הצרים על דמשק, הבחין נור א-דין שחותנו מועין א-דין אינו מרוצה מהברית הכפויה עמו, וחושש שתוביל להשתלטות חיצונית על דמשק, ולכן ניצל את מצבם העגום של הצלבנים והוביל מתקפה על המבצרים של נסיכות אנטיוכיה. במהלך מצור שהטיל נור א-דין על טירת עינבּ ב-1149 נהרג נסיך אנטיוכיה, ריימונד מפואטייה, ובלדווין השלישי נטל את משרת עוצר הנסיכות, שכן אשתו של ריימונד קונסטנס, יורשת הנסיכות מאביה, הייתה דודניתו מאמו של בלדווין.
לאחר כישלון מסע הצלב השני והסרת איום צלבני מעל דמשק, שב מועין א-דין ושיקם את הברית שהייתה לו עם הצלבנים. לאחר מותו בשנת 1149 עלה לשלטון בנו, מוג'יר א-דין אונור, שהמשיך בדרך אביו וביכר את הברית עם הנוצרים על פני השעבוד לנור א-דין. באוגוסט 1150 נאלץ בלדווין להעביר את טורבסל, ישות אוטונומית שהייתה השריד האחרון לרוזנות אדסה, לידי מנואל הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, משום שכוחו המועט לא איפשר לו לצאת להגנתה. לכן, תוך התקפות מצד נור א-דין, פינה את תושביה הנוצריים לממלכת ירושלים ותו לא.
בשנת 1152 נקראו בולדווין ואמו להתערב במחלוקת בין הרוזן ריימונד השני מטריפולי ואשתו הודיירנה מטריפולי, שהייתה בתו של בלדווין השני, מלך ירושלים ולפיכך דודתו של בלדווין ואחות מליסנדה; בדומה לנישואיהם של פולק מאנז'ו ומליסנדה, גם נישואי ריימונד והודיירנה עלו על שרטון כאשר הודיירנה, המולכת בזכות יחוסה, ניסתה לקחת לעצמה שלטון יתר. כשהתיווך נסתיים, הייתה הודיירנה עתידה לשוב עמם לירושלים, כאשר ריימונד נרצח לפתע על ידי מתנקש מכת החשישיים. בלדווין נשאר מאחור כדי ליישב את ענייני טריפולי, שהותקפה לפתע בידי נור א-דין, ואילו הודיירנה הפכה לעוצרת לבנה הצעיר, ריימונד השלישי, כאשר היא מעניקה לבלדווין את זכות הקנאת מבצר טרטוס למסדר הטמפלרים כהגנה מפני המוסלמים, הגנה שצלחה עד נפילת המבצר בידי צלאח א-דין בשנת 1188.
מלחמת האזרחים.