במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב ביחידות גולשי סקי, בייחוד בסקנדינביה ובאלפים.
כיום המגלשיים מאופיינים בגמישות, קלוּת ואלסטיות אך גם קשיחות, והסקי נמנה עם המקצועות האולימפיים החשובים.
סקי מים.
מלבד סקי שלג - ענף ספורט נוסף שעושה שימוש במגלשיים הוא סקי מים. בסקי מים מסוג "סללום" נועל הגולש מגלש אחד (כשרגלו השנייה מושטת קדימה) ובסוג "דאבל" - שני מגלשיים.
בתעופה.
ישנם מסוקים המורכבים ממגלשיים במקום גלגלים כאמצעי לנחיתה על הקרקע. מטוסים קלים בעלי יכולת נחיתה בים כוללים בתחתיתם מצופים דמויי צורת מגלשיים.
מגפיים
מַגָּף (וברבים מַגָּפַיִם) הוא פריט הנעלה סגור וגבוה המכסה את קימור כף הרגל והקרסול בשלמותם. מִפתח מגף עשוי להיות גבוה יותר ולהגיע עד לברך ולעיתים נדירות עד סמוך למפרק הירך.
בעבר שימשו מגפיים כמחסה לרגל כמו גם כסממן מעמדי, והיו עשויים בעיקר מעור; כיום ניתן לאפיין שתי קבוצות של מגפיים מודרניים: האחת - פונקציונלית, שבה מיוצרים מגפיים המיועדים להליכה בתנאי מזג אוויר קשים, גשם או תנאי שטח, רכיבה או צבא, אלה עשויים מחומרים עבים וגסים החל מעור דרך גומי מוקשח ועד סוגים שונים של אריגים סינתטיים, הקבוצה השנייה היא מגפיים יומיומיים, שהתפתחו כפריט אופנה.
באופן מסורתי, מגף הוא בעל סוליה עבה וקשיחה יותר מנעל רגילה; עם זאת שכיחים גם דגמים - שהמוכּר בהם הוא מגף-הגשם שמזוהה עם ילדים - שעשויים יריעת גומי סינתטי וכל תכליתם היא מניעת הירטבות הגרב בשלוליות עירוניות. ככלל, מגפיים אינם מעוצבים לאפשר גמישות יתרה או אווירודינמיות מיוחדת של התנועה ושל הרגליים, כי אם להליכה או רכיבה תוך יציבות מקסימלית של הנועל (תנאי זה, אכן, אינו מתקיים במידה מרובה במקרה של מגפי-עקב אופנתיים).
את טווח אפשרויות השימוש בחוץ - לכאן או לכאן - קובעת מידת האטימות והחומרים.
היסטוריה.
העדות הקדומה ביותר למגפיים נמצאת בציור מערה בספרד המתוארך ל-12-15 אלף שנה לפנה"ס. הציור מתאר גבר ואישה הנועלים מגפיים. נמצאו כדים פרסיים מעוצבים כמגפיים מסביב 3000 לפנה"ס. היוונים הקדמונים תיארו את הסקיתים כנועלי מגפיים בשנות 1000 לפנה"ס. בצבאות האסיאתיים בעולם הקדמון ניתן היה לראות חיילים במגפיים. הקיסרים וחיילים גבוהי דרג נעלו מגפיים העשויים מעור ברומא העתיקה.
בימי הביניים אנשי חצרות המלכים נעלו מגפיים עם רכיסה. במאה ה-15 אנשים נעלו מגפיים שהגיעו עד לירכיים. נשים עדיין לא נעלו מגפיים אלא רק הגברים מכל המעמדות. המגפיים היו בדרך כלל מעור והסתיימו בשוליהם בפרווה. אחד מהאישומים כנגד ג'ון דארק היה שהיא נועלת מגפיים.
במאה ה-16 הופיעו מגפיים קלים יותר. תחת שלטונו של הקיסר לואי ה-17 המגפיים אף הפכו לקצרים יותר.
במאה ה-17 המגף הפך לחלק מהמדים הצבאיים באירופה. המגפיים הגנו על רגלי החיילים בעת הרכיבה.
במאה ה-18 המגפיים היו פופולריות באנגליה בעת רכיבה בזמן צייד ובספורט.
במאה ה-19 ההוסארים בגרמניה נעלו מגפיים שכונו: מגפי הסיאן. במאה ה-19 הדנדי באנגליה בלבושו המגונדר התהדר במגפיים. הרוזן מוולינגטון נעל מגפיים שהפכו לאופנתיות. מגפיים אלו ננעלו מעל המכנסיים הצרים וכונו מגפי וולינגטון. במאה ה-19 באנגליה נראו גם מגפי בלצ'ר שהם למעשה מגפונים.
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה פופולריות עצומה למגפיים. הממציא הבריטי ג'. ספארקס הול הציג למלכה ויקטוריה את הדגם של המגפיים שהמציא, שנודעו בהמשך כמגפי צ'לסי, שהפכו לנפוצות לאחר מכן הן בקרב גברים והן בקרב נשים. החל מתקופה זו היו נפוצים מגפי באלמוראל ומגפוני דרבי.
בארצות הברית היו בולטים מגפי הקאובויס. מגפיים אלו התפתחו ממגפי וולינגטון ומהמגפיים המקסיקניות וקרוס.
נשים החלו לנעול מגפיים החל מהמאה ה-17. הן נעלו מגפיים מעור ומבד. המגפיים היו בדרך כלל רכוסות. בתחילת המאה ה-20 נעלו מגפיים, ונשים וגם גברים העדיפו נעליים אלגנטיות.
בשנות ה-50 הפכו מגפי נשים לאופנתיות והן ננעלו על עקבים גבוהים. במאה ה-20 מגפיים הפכו לחלק מהמלתחה הגברית והנשית. אצל נשים הופיעו מגפיים בכל הסגנונות.
מגף אוסטרלי.
מגף אוסטרלי הוא מגף בעיצוב ייחודי המותאם בעיקר לעבודות בנייה וכדומה.
דגם זה זוכה לפופולריות רבה ומיוצר, בין היתר, על ידי:
ערדליים
ערדליים וביחיד ערדל, הם מין נעל או מגף העשויים גומי הנלבשים מעל לנעל, לשם שמירתה מפני בוץ, רטיבות וכו'.
על-פי רוב ערדליים מגיעים עד מעט מתחת לברך, אולם יש סוגי ערדליים (כמו בתמונה) שנמוכים אף מהנעל עצמה וכל תכליתם להגן על סוליית הנעל מפני לכלוך או חדירת מים ושלג.
בימים עברו היו נעליים אלו עשויות עור ועץ. כשהרומאים כבשו את גאליה, היא צרפת של ימינו, הם שאלו את סגנון המגף הגאלי, והאצילים אף אימצו בשמחה דגם ערדל מעור אדום וסוליית עץ מגולפת ומקושטת להצגת מעמדם. עם זאת, בדרך כלל באותם ימים לא היו אלו אלא פלטפורמות-עץ מוגבהות שחוזקו אל הנעל הפנימית ברצועות, למניעת מגע של הנעל ברפש בתקופה שדרכים סלולות לא היו נפוצות בערים.
בשימוש המודרני הערדל הוא נעל חיצונית שנועלים בעת מזג אוויר סוער כדי לשמור על זו הפנימית יבשה. ערדליים מיוצרים כיום כמעט תמיד מגומי. עד לגיפור הגומי, סבל החומר מהשפעות של הטמפרטורה, ועם בואו של גודייר השתפר המוצר ובשנות ה-90 של המאה ה-19 היה לערדליים אלסטיים שקל היה לנעול ולחלוץ אותם.
שני הסוגים הבסיסיים של הערדל המודרני הם –
הסוג הראשון, לבד מתפקידו בארצות שבהן יש שלג כבד - משמש למעשה גם בארצות כישראל, כחלק מציוד רכיבה על אופנוע בתנאי שטח בחורף, במקרה כזה הערדל עשוי להיות מיוצר מבד לייקרה עבה. הסוג השני, הנמוך - מתאים לערים שבהן ימי גשם מרובים, ובאחדות מהן (כאוסלו) הגיע למעמד של פריט אופנה עירוני שזוכה למגוון עיצובים וצבעים.
ברוסיה יש לערדליים (גָאלוֹשִי) מעמד מסורתי חשוב לצד מגפי לבד רוסיים, הנקראים וָלֵנְקִי, כשהראשונים ננעלים מעל האחרונים אשר אינם חסיני גשם.
שטגליץ-צלנדורף
שטגליץ-צלנדורף (בגרמנית: Steglitz-Zehlendorf) הוא רובע (Bezirk) בדרום-מערבהּ של ברלין, בירת גרמניה. ב-2008 התגוררו בו 291,000 תושבים בקירוב.
הרובע גובל ברבעים שפנדאו בצפון-מערב, שרלוטנבורג-וילמרסדורף בצפון, טמפלהוף-שנברג במזרח, ובדרום ובמערב במדינת ברנדנבורג.
שטגליץ-צלנדורף נוצר במסגרת רפורמת השכונות של ברלין בשנת 2001, תוך איחוד רשמי של הישויות ליכטרפלדה (78,300 תושבים ב-2008), שטגליץ (70,500), צלנדורף (58,000), דאהלם, ניקולאסזה, לאנקוויץ, וואנזה.
האיחוד הוא מנהלי בלבד, ובפועל התושבים משתמשים בשמות הישנים.
ראש עיריית הרובע נכון ל-2008 הוא נורברט קופ.
הרובע מצטיין בטבע רב בסביבותיו. מצפונו משתרע יער גרונוולד, ויש בו אגמים: קרומה לאנקה (Krumme Lanke), שלכאטנזה (Schlachtensee) וואנזה (Wannsee). בדאהלם נמצאת האוניברסיטה החופשית של ברלין (Berlin Freie Universität), האוניברסיטה הגדולה בעיר ואחת הגדולות בגרמניה.
הרובע נחשב כבעל המרקם החברתי-כלכלי החזק ביותר מבין חלקיה של ברלין. הוא מתאפיין בבתים פרטיים ובאחוזות רבות, וכן במסלולי הליכה ובפארקים.
ערים תאומות.
בסוגריים שנת החתימה על ברית ערים תאומות:
וכן עשרה יישובים בגרמניה.
תאומים דיזיגוטיים
עוררות מינית
עוררות מינית היא מצב פיזיולוגי של התעוררות תשוקה בציפייה לפעילות מינית.
גורמים שמקדמים עוררות מינית ידועים כגריינים מיניים. לרוב, העוררות מחוללת שינויים גופניים, חלקם גלויים וחלקם סמויים.
עוררות מינית באדם.
בני אדם מתעוררים מינית כתוצאה מגורמים שונים ובמגוון של מצבים. מטבעה, רגשה עשויה להיות פיזית או מנטלית; אדם יכול להתעורר מינית על ידי עצמו או על ידי זולתו או על ידי מופעים אלה ואחרים של זולתו כגון שיער, צורה חיצונית, ריח וכדומה, וגם על ידי גירויים שאינם אנושיים.
במצב של עוררות שנגרמת מאדם אחר, היא עשויה להצביע על נטייתו המינית של האדם הנעור. כשהעוררות מושגת תוך שימוש בחפצים, או תלות בהם, היא נבחנת כפטישיזם. זאת כוללת אף התעוררות כתוצאה מחלק בגוף של הזולת או איבר זה או אחר שלו (שאינו בעל משמעות מינית יומיומית).
אצל מרבית האנשים נחווית עוררות מינית בצורה של גירוי פיזי של אחד מהאזורים הארוגניים שלהם, בייחוד אם נלווית לכך דריכות לקראת יחסי מין צפויים או צפויים-לכאורה.
בנוסף, אנשים מסוימים חווים עירום, ארוטיקה ופורנוגרפיה כמעוררים מינית. ניתן לקבוע כי מרבית בני האדם חשים גירוי מעירום מלא או חלקי של בני/בנות המין השני או אותו מין; או מחיזיון של פעולה מינית שמבוצעת בידי אחרים, ויש שגם מגורים ממצב של אהבה אל הפרטנר/ית שלהם.
תורמים נוספים לעוררות המינית יכולים להיות מיקום רומנטי, מוזיקה ואמצעים או מצבים משככים.
העוררות המינית האנושית היא הופעתו של רצון מיני שבתורו שואף להוביל לאורגזמה, אולם עם זאת עשוי להיות מטרה כשלעצמה, אף בהיעדרו של פורקן.
בשונה מבעלי חיים אחרים, אצל בני-אנוש הן הזכר והן הנקבה מסוגלים להתעורר מינית לאורך כל השנה, וכך אין עונת ייחום.
שינויים פיזיולוגיים.
גבר.
עוררות מינית בגבר על פי רוב מתבטאת בתפיחה והזדקפות של הפין שלו, כשדם ממלא את הרקמה הספוגית לאורך האיבר. זהו, על פי רוב, הסימן המהימן והבולט ביותר לעוררות בקרב זכרים.
ורידי הפין מתבלטים לאורך הזיקפה, נוזל טרום-שפיכה נפלט בכמות קטנה, פי הטבעת מתהדק, האשכים מתקשים והעור עליהם נמתח.
אישה.
אצל נשים, עוררות מינית מביאה לסיכוך הנרתיק שמקורו בציפייה לחדירה.
סימנים נוספים הם הזדקרות הפטמות, הצטופפות של דפנות הנרתיק, תפיחוּת של הפות והדגדגן ושינויים קטנים בשפתי-הפות, וכן התרחבות האישונים.
הפרעות.