עוד בטרם הופעת ההונים, היו השבטים הגותיים בעימות מתמיד מול האימפריה הרומית, שראתה בהם איום מתמשך על אזורי הגבול לאורך הדנובה. משא ומתן להפסקת מעשי האיבה שנמשכו שנים, הצליח למנוע מלחמה בקנה מידה משמעותי, אך ההיתקלויות והעימותים הביאו לחורבן החיים האזרחיים לאורך הנהר ולהתפוררות הסמכות של ראשי השבטים. מהלכים רומאיים אלו חתרו תחת הליכוד של הגותים וברגע המבחן מול ההונים נפרמו הקשרים הרופפים. בשנת 376, תחת לחץ של ההונים, הגיעו כ-80,000 פליטים גותים אל גדות הדנובה ודרשו כי הרומאים יאפשרו להם לחצות ולהיכנס אל תוך שטחי האימפריה. הרומאים, בהתאם למנהגם במקרים דומים, הסכימו לדרישה מאחר שסירוב היה מעמיד בסכנה מצד הגותים הנואשים את מערכת ההגנה על הפרובינקיות הגובלות בדנובה, ומאידך מתוך תקווה כי הפליטים ישמשו כחיץ מול התקפות עתידיות.
הפליטים חצו את הנהר בסמוך לעיר הבולגרית סיליסטרה, שהייתה ידועה אז בשם דורוסטורום (Durostorum), וחנו בסמוך לעיר במחנה שתנאי המחיה בו היו בלתי נסבלים. בשנת 377 הגיעה המתיחות לשיא, כאשר המושל הרומאי ניסה לחסל את המנהיגים הגותיים ובראשם פריטיגרן (Fritigern) ולהכניע את הגותים בכוח הזרוע. עימות צבאי ראשון בין הצדדים אירע בסמוך לעיר הבולגרית דווניה, שהייתה ידועה באותה תקופה בשם מרטיאנופוליס (Marcianopolis), ובסופו הביסו הכוחות הגותים המאוחדים את הצבא הרומי שנשלח לדכא את ההתקוממות. על מנת לחזק את עמידתו מול הרומים, פנה המנהיג הגותי פריטיגרן לקבוצת הונים ושכר את שירותיהם כשכירי חרב, ייתכן מאחר שחסר חיל פרשים יעיל. נקודת מפנה היסטורית הייתה בשיאו של המשבר, שהגיע ביום 9 באוגוסט 378 בקרב המכריע הידוע כקרב אדריאנופול. הקרב הסתיים בתבוסה רומית קשה ומותו של הקיסר האימפריה הרומית המזרחית ואלנס (באותה תקופה הייתה האימפריה הרומית מחולקת לשני חלקים: האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית). חלקם של שכירי החרב ההונים בקרב לא נכתב ולא ידוע אם הם לקחו בו חלק פעיל או המתינו לסיומו על מנת לפשוט על הצד המנוצח ולבזוז את פירות הניצחון.
עם מות הקיסר ואלנס ועל רקע כישלונם של הגותים לממש את ניצחונם הצבאי, עלה על כיסא המלוכה תאודוסיוס הראשון, מצביא בעל ניסיון רב בלחימה, מתוך תקווה כי ניתן יהיה לדכא את המרידה של הגותים ולהחזיר את השליטה והשקט לאזור הגבול סביב נהר הדנובה. בסיכומו של דבר, בחר תאודוסיוס לסיים את הסכסוך במשא ומתן ובאוקטובר 382 חתם על הסכם המתיר לגותים ולבני בריתם להתיישב בשטח הגובל בגדה הדרומית של הדנובה ובתמורה הם הפכו לחלק ממערך ההגנה והתגייסו לצבא הרומי במעמד של פוֹאֶדֶרָטוּס (לטינית: Foederatus) - בלי לשלבם במסגרות צבאיות כמקובל באימפריה הרומית.
הקיסר תאודוסיוס ניצל את הרגיעה בגבול הדנובה, כדי להגיע להסכם עם הגותים מחד והאימפריה הסאסאנית (הממלכה הפרסית) מאידך, על מנת לבסס את שלטונו באיטליה מול אאוגניוס, השליט הלא חוקי של האימפריה הרומית המערבית. העימות הגיע לשיאו בקרב הנהר הקפוא בספטמבר 394. הקרב הסתיים בניצחון צבאו של תאודוסיוס, אך הוא לא זכה ליהנות מפירות ניצחונותיו ונפטר בינואר 395.
עם מותו של תאודוסיוס התחלקה האימפריה הרומית בין בניו: האימפריה הרומית המערבית נשלטה על ידי פלביוס אוגוסטוס הונוריוס בן העשר, אך הכוח הוחזק למעשה בידי המגיסטר מיליטום (מפקד הצבא) פלביוס סטיליקו, והאימפריה הרומית המזרחית על ידי פלאביוס ארקדיוס אוגוסטוס, שלא יכול היה להחזיק בשלטון ונאלץ לשתף פעולה עם פוליטיקאים בעמדות כוח. בהיעדר צבא רומאי מערבי ראוי לשמו (משום שספג אבדות כבדות בקרב הנהר הקפוא ולא שוקם על ידי סטיליקו), ערכו ההונים פשיטות מעבר לדנובה הקפואה, שבמהלכם הותקפו, נבזזו והושמדו כפרים של שבטים גותים - פליטי מלחמות העבר עם ההונים, שרוב הלוחמים בהם שהו באותה תקופה עם הצבא הרומי באיטליה. הפחד מפשיטות ההונים גרם לגותים לנטוש את האדמות שנתנו להם, למרוד בקיסר הרומי ולצאת במסע של הרס לאורך הפרובינציות של הדנובה ומשם דרומה אל יוון.
בשנת 406 חצו את נהר הריין לוחמים ושבטים במספרים גדולים - כולם תחת לחץ מתמיד של ההונים, שפעלו בגלים רצופים לביסוס שליטתם על האזור שמצפון לנהר הדנובה. הפעם הפולשים כללו ונדלים וקבוצות של אלאנים, שעד לזמן זה היו בני ברית של ההונים ושיתפו איתם פעולה בתקיפת יישובים גותים וביסוס שטח ההשפעה. הסיבה לשינוי ולבריחה של האלאנים אל מחוץ לטווח השגתם של ההונים לא ידוע. הפלישה רחבת ההיקף אל הפרובינציה גאליה, גרמה לקריעת המרקם החברתי והפוליטי של הפרובינקיה החשובה. שנה לאחר מכן הכריז על עצמו כקיסר המגיסטר מיליטום של הפרובינקיה בריטניה, פלביוס קונסטנטיוס. הוא השתלט על גאליה, חיזק את ביצורי הריין וקבע את בירתו באַרְלְ (צרפתית: Arles).
באקלים פוליטי קשה והפכפך, התקשה סטיליקו לשמר את מעמדו ופירות הצלחותיו בעבר, בחצר הקיסר הונוריוס נטתה הכף לטובת מתנגדיו של סטיליקו, שטענו כי הוא נמנע מלפעול על רקע של הסכם סודי בינו לבין הפולשים או הגותים של אלאריק. בשנת 408 נרצחו כל שומרי ראשו ההונים של סטיליקו, והוא נאסר והוצא להורג. על מנת לבסס את מעמדו ולהבטיח את כסאו, שלח הונוריוס בנים של משפחות מחצר הקיסר ברוונה (רוונה שימשה כבירת האימפריה הרומית המערבית בתקופה זו) כבני ערובה אל ההונים שמעבר לגדה הצפונית של הדנובה, בתמורה לגיוס של 10,000 לוחמים הונים כשכירי חרב. לא ידוע אם הלוחמים ההונים אכן הגיעו לבסוף לצפון איטליה לעמוד לשירות הקיסר וסביר להניח כי הקיסר לא יכול היה באמצעיו המוגבלים לשכור או לצייד מספר כה גדול של שכירי חרב. לאחר מות סטיליקו, פלש אלאריק הראשון, מלך הוויזיגוטים, אל צפון איטליה וצעד על רומא. הקיסר הונוריוס נקט בתכסיסי השהיה במשך 18 חודשים, בהם חנו הגותים מחוץ לעיר. ביום 24 באוגוסט 410 פרצו הגותים אל העיר ובמשך 3 ימים השתוללו בה ללא מעצורים, בוזזים מכל הבא ליד באירוע שזעזע את העולם הרומי ונחרט לדיראון עולם בהיסטוריה. הגותים המשיכו במסע ההרס שמונה שנים, עד שנת 418, אז הצליח קונסטנטיוס השלישי להגיע איתם להסכם וליישובם בעמק הגארון בדרום-מערב צרפת.
התקפות על האימפריה הרומית המזרחית.
החל משנת 395, החלו ההונים למקד את תשומת לבם באימפריה הרומית המזרחית. פשיטות ביזה הפכו למסעות מלחמה, ששטפו את תרקיה וחדרו דרך קווקז אל ארמניה ומשם דרומה אל שטחי סוריה הגדולה ועד לשערי אנטיוכיה. ההונים ניצלו את ריכוז הצבא הרומי באיטליה על מנת לתקוף ריכוזים אזרחיים ללא התנגדות של ממש. על מנת להקל על הלחץ, חתמו הביזנטים על הסכם עם המורדים הגותים, לפיו קיבל המנהיג הגותי אלאריק דרגת פיקוד בכירה בצבא הרומי וקציניו קיבלו קצבת זהב ומזון. המשא ומתן כלל גם הסכמים לגבי שטחי מחיה חדשים. הסכם זה שהרגיע את העימות הרומי-גותי, אפשר לסריס אוטרופיוס, יועץ החצר של ארקדיוס והשליט בפועל של האימפריה המזרחית, לאסוף צבא במהלך שנת 398 ולהדוף זמנית את התקפות ההונים על האימפריה. לפי דעה אחרת, לאחר שמיצו את אפשרויות הביזה, איבדו ההונים עניין (באופן זמני) באימפריה הרומית המזרחית ועזבו מרצונם, כשהם מרכזים את המאמץ כנגד האימפריה הסאסאנית - הממלכה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
בתחילה הצליחו ההונים להפתיע את הפרסים ואספו שלל ושבויים, כשהם חודרים עמוק לתוך שטח האימפריה וזורעים הרס וחורבן. ההרפתקה הפרסית של ההונים נסתיימה בקרב מכריע מול צבא פרסי סדיר שהתייצב בדרכם. הם נהדפו מגבולות האימפריה ונאלצו לסגת אל הרי הקווקז, לאחר שסבלו תבוסה צבאית מכריעה בקרב כנגד הצבא הסאסאני, במהלכו הם איבדו את מרבית שללם ומספר גדול של שבויים. בהיסטוריה של ההונים, אירוע זה הוא אפיזודה בעלת משמעות מוגבלת, אך היא מלמדת על יכולתם של ההונים לנהל מערכות מהירות על פני מרחקים גדולים. נקודה שנייה עולה מהתיאורים של ההיסטוריון תיאודורטוס (Theodoretus). לפי דבריו, ההונים אספו לוחמים צעירים מאוכלוסיית המקומות עליהם פשטו, חלקם היו עבדים שנשבו באיומי חרב ואחרים היו לוחמים צעירים שהצטרפו לשורות ההונים מרצונם.
הביזנטים חגגו את הצלחתם להדוף את ההונים משטחם בתהלוכה מפוארת, אותה הוביל אוטרופיוס ברחובות עיר הבירה. השמחה לא האריכה ימים. הקיסר הביזנטי החלש וההפכפך ארקדיוס הגלה את אוטרופיוס, ביטל את ההסכמים עם הגותים והפסיק לשלם להם סובסידיה, ובמקביל חיזק את קשריו עם מנהיג הוני בשם אולדין, ששלט על הטריטוריה לאורך הגדה הצפונית של הדנובה. מטרת המהלך הייתה, ככל הנראה, להשתמש בהונים בראשות אולדין ככוח לריסון הגותים ולהבטיח שקט לאורך גבול הדנובה. טקטיקה זו הצליחה והגותים עזבו את שטחי הקיסרות המזרחית ונעו מערבה. בשטחי האימפריה המערבית נתקלו הגותים בצבא הרומי בראשות סטיליקו ונסוגו אל הפרובינציות דלמטיה ופאנוניה לאחר שני עימותים צבאיים קשים חסרי הכרעה. הרומאים מצדם נאלצו לנטוש את עיר הבירה מילאנו ולהעביר את השלטון לעיר המבוצרת רוונה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון מרכזה של איטליה. על מנת להסיר את האיום הגותי, נחתם בשנת 405 הסכם עם מנהיגם אלאריק, המעניק לו דרגת מגיסטר מיליטום, וכן תשלום קצבה לתומכיו.