טובה סנהדראי הייתה האישה הדתית הראשונה בכנסת, והיחידה במשך שנים רבות. כהונתה התאפיינה במחויבות רבה להלכה היהודית ולחברה הדתית שממנה באה, וכללה גם פעולות רבות שנבעו מעצם היותה אישה, כמו גם שיתופי פעולה חוצי סיעות עם שאר חברות הכנסת. כחברת כנסת דתייה השתתפה בשיעורי התלמוד השבועי שנערכו לחברי הכנסת ושילבה בנאומיה ציטוטים ורעיונות מן המשנה, שולחן ערוך וכתבי הרמב"ם.
בנובמבר 1959 אמרה בריאיון לעיתון הדתי-לאומי 'הצופה':
בריאיון ל'מעריב' התייחסה לקשייהן הייחודיים של נשים בכנסת:
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הודיעה על פרישתה מן החיים הפוליטיים.
הקמת תאד"ל (אמונה).
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי וארגון נשי מזרחי התמקדו באורח חיים דתי ובצביונה הדתי של המדינה ופחות בעשייה כוללת למען זכויות נשים. הדמיון בפעילות שני הארגונים, שגם הבדיל אותם מארגוני נשים אחרים בארץ, הוביל לאיחודם באוקטובר 1956 ולייסוד תנועת האישה הדתית לאומית (תאד"ל). סנהדראי ויתרה על תפקיד נשיאת התנועה לטובת שרה הרצוג, שעמדה בראש נשי מזרחי, ומונתה למרכזת התנועה. בתפקיד זה דאגה לאיוש התפקידים בתנועה ועיצבה את תכניה בזיקה לאידאולוגיה של הפועל המזרחי והמזרחי.
בינואר 1956 התקיימה הוועידה הראשונה של תאד"ל, ובמהלכה העלתה את סוגיית ייצוג הנשים: "היהדות ידעה מאז ומתמיד לתת שוויון לאישה... אך בפועל עד היום לא הגיעה החברה לייצוג במוסדות הנבחרים במידה המגיעה לה, בהשוואה לעבודתה הענפה". בהקמתה מנתה תאד"ל 42 אלף חברות, ועסקה בתחומים רבים ובהם: קשר עם התפוצות ועם ארגוני נשים נוספים, חינוך מקצועי ורוחני לנשים ולנערות, הפיכת בתי חלוצות למוסדות חינוך והכשרה, טיפוח החינוך לגיל הרך, סיוע לנזקקים ועוד.
בפברואר 1977 שונה שם התנועה ל"אמונה". סנהדראי המשיכה לעמוד בראשה עד פרישתה ב-1984, כשהתנועה מנתה כשבעים אלף חברות. באותה שנה נוסדה גם תנועת אמונה העולמית והיא שימשה בה כסגנית יושבת הראש. בשנים 1984–1988 כיהנה כנשיאת התנועה.
הקמת ארגון לשירות לאומי.
בשנת 1971 פעלה במסגרת התנועה ובכנסת להקמת ארגון לשירות לאומי לבנות דתיות, "האגודה להתנדבות בעם", וכיהנה כנשיאתו במשך 15 שנה.
כבר מימיה הראשונים של האגודה קמו לה מתנגדים רבים מן החברה החרדית ובשנת 1972 יצא פסק הלכה חתום על ידי מאות רבנים, לפיו: "השירות הלאומי הורס את יסודות המשפחה בישראל והוא בבחינת התאבדות נפשית ורוחנית וימוטט את יסודות היהדות". הרבנות הראשית לא הביעה התנגדות ברורה, אולם לא העניקה את ברכתה לארגון החדש. סנהדראי לא נכנעה ללחצים ויחד עם שאר ראשי האגודה ניהלה מסעות הסברה בשבחו של הארגון. ההתנגדות הסלימה, ובאביב של אותה שנה הוצת ביתה של סנהדראי בצפון תל אביב. ההצתה הסתכמה בנזק לרכוש ולא בנפש, והייתה השלישית בשורת הצתות על רקע זה באותה תקופה. להצתה נלוו פשקווילים וכרוזים, לעיתים אף באופן אלים, אולם היא לא נכנעה.
במקביל להמשך הנהגת האגודה להתנדבות, ריכזה ועדה פנימית של סיעת המפד"ל בכנסת שדנה בשאלת נחיצות שירות החובה בקרב כלל הנשים בצה"ל. היא הציעה להעמיד את השירות הצבאי לצד השירות הלאומי כשתי אלטרנטיבות בפני כלל הצעירות, עם עדיפות לשירות הלאומי: "אני מצדדת בחוק אחד, המחייב את כל בנות ישראל בארץ ישראל, כל זמן שהיו קיימים שני חוקים - הדבר הפריע לי. שכן כאזרחית וכאדם בישראל זה לא בריא ולא טוב. חוק אחד, שווה לכולם - מייצב ו'מיישר' את המצב".
פעילות ציבורית נוספת.
מלבד כהונתה כחברת הכנסת ופועלה בארגוני הנשים של המפלגה, כיהנה סנהדראי כיושבת ראש המועצה הישראלית של האיגוד הסוציאלי העולמי (1960–1962), כנשיאת מועצת ארגוני הנשים בישראל, הייתה חברה במועצה הציבורית לנושא יחסי ממון בין בני זוג במשרד המשפטים (1965–1966) וחברה במועצה הציבורית לבתי ספר מקצועיים. בשנת 1964 נבחרה לחברות במועצה הציבורית למען האישה בישראל, וכן הייתה חברת הנהלה של המועצה למען יהדות רוסיה.
בין השנים 1976 ל-1978 הייתה חברת צוות מעמד האישה בדיני משפחה בראשות פרופ' מנחם אלון, אחד מתשעה צוותים של הוועדה הממלכתית למעמד האישה בראשות אורה נמיר. היא פעלה בוועדה לקידום חקיקה בעניין משפחות נטושות, ולהחמרת הענישה לאנסים. אולם בגלל מחלוקות בין חברי הצוות, הצוות היה היחיד בוועדה שחבריו וחברותיו לא הגיעו להסכמה ולא הגישו המלצות.
סנהדראי הייתה חברה בהנהלת "הבונה", קבוצה קבלנית לבניין, ובדירקטוריון של חברת הבנייה "משכנות" מבית הפועל המזרחי. במהלך השנים השתתפה בכנסים של המזרחי, הפועל המזרחי ואמונה בישראל ובחו"ל. כיהנה כחברת הוועד הפועל הציוני, פעלה כחברת מרכז תנועת 'הפועל המזרחי' וחברת הוועד הפועל בישראל, כצירה לקונגרס הבינלאומי לנשים יהודיות וכצירה לקונגרס הציוני
בשנת 1979 קיבלה את תואר יקירת העיר תל אביב יפו.
סנהדראי פרסמה מאמרים על בעיות האישה העובדת הדתית בעיתון "הצופה" ובקבצים "ניב החברה" ו"דפי פעולה" ובביטאון ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, והוציאה ספר על רחל ברקמן אשר הייתה מהחלוצות הדתיות הראשונות בתקופת העלייה השלישית (ונפטרה בדמי ימיה).
סנהדראי תמכה ברעיון ארץ ישראל השלמה ובהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון והתנגדה לפינוי חבל ימית ב-1982.
אחרית ימיה.
בשנותיה האחרונות עברה מספר משברים רפואיים, שהותירו אותה מרותקת לכיסא גלגלים, אך עם מחשבה צלולה. היא עברה לגור בבית ההורים "תפארת בנים" בירושלים. משם המשיכה להתעניין בנעשה בתנועה ובכלל, והזכירה למבקריה כי חשוב לשמור על אחדות המחנה, ולהימנע מחיכוכים ומפילוג. כששמעה על הקשיים הכלכליים אליהם נקלעה "אמונה", המליצה: "לוותר, להוריד, למתן ובלבד שלא תאיים סכנת סגירה על מפעלה של 'אמונה'".
טובה סנהדראי-גולדרייך נפטרה ב-31 באוגוסט 1993, בגיל 86, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
הנצחתה.
בשנת 1996 ראתה אור ביוגרפיה שלה, בעריכת שאול מייזליש, תחת הכותר "באמונה בחרתי" בהוצאת "אמונה".
תנועת "נאמני תורה ועבודה" השיקה לעילוי נשמתה את אפליקציית Yomy - אפליקציה ללימוד יומי של תורה ומשניות, הכוללת גם סידור, ומיועדת למעוניינים לשלב בין לימוד לעמל, בין תורה ועבודה - כדרכה של סנהדראי.
קישורים חיצוניים.
ממאמריה:
דבורה נצר
דבורה נצר (נוסוביסצקי) (1 במאי 1897, האימפריה הרוסית – 4 בינואר 1989, תל אביב) הייתה חברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י. פעילה ציונית ברוסיה ואסירת ציון, מראשוני העיר תל אביב, אשת חינוך, מורה ומנהלת, פעילה במועצת הפועלות וממייסדות ארגון אמהות עובדות.
ילדות ונעורים.
נולדה בשם ורה דיסקין כבת בכורה לשבעה אחים ב-1 במאי 1897 לפסיה בת ברוך שולמן ולשמעון ליב דיסקין בעיירה הקטנה מנה , פלך צ'רניגוב באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביה היה חסיד חב"ד וציוני, שעסק במדעי היהדות והיה מלמד עברית בחדר מתוקן שהקים בביתו. בת בכורה לשבעה אחים. כילדה למדה עם אחיה בחדר של אביה, שהקפיד שתלמד עברית. כשהייתה כבת עשר למדה באופן פרטי לקראת לימודים בגימנסיה. בגיל ארבע עשרה החלה את לימודיה בגימנסיה בקונוטופ, אותם סיימה בהצטיינות. החל מגיל שש עשרה למדה בצ'רניגוב לימודים עצמאיים לתעודת בגרות. לאורך השנים סייעה כלכלית למשפחתה כשלימדה שעורים פרטיים.
בשנת 1917 והיא בת עשרים התקבלה ללימודי רפואה באוניברסיטת יקטרינוסלב. כעבור שנתיים הפסיקה את לימודיה והחלה ללמד בתיכון בסוסניצה וקיבלה תעודת הוראה. ביוני 1920 נישאה לשרגא (פייבל) נוסוביצקי, פעיל בקואופרציה, מנהל מחוז כלכלי מטעם המשטר הסוציאליסטי ופעיל במפלגת פועלי ציון. בשנת 1920 חזרה ללמוד באוניברסיטת יקטרינוסלב וסיימה לימודי ביולוגיה במכון הביולוגי בחרקוב. הקימה בית ספר ערב לנוער עובד, בו למדו בחורים ובחורות יהודים שעבדו כשוליות בבתי מלאכה שונים. בבית הספר למדו עברית ועברו הכשרה לעבודה ציונית סוציאליסטית.
בין השנים 1920 ל-1924 הייתה פעילה בתנועת החלוץ, במפלגת צעירי ציון ואחר כך בצ.ס. (התנועה הציונית הסוציאליסטית) והדריכה בני נוער. בין השנים 1921–1922 התגוררו בסוסניצה, שם נאסרה פעמיים על פעילותה הציונית. בפעם ראשונה בשנת 1921, והיא בחודש השישי להריונה, ובפעם השנייה בשנת 1922, אז נאסרה עם בנה משה שנולד בינואר 1922. משנת 1923 חיו בסנסובק, אז נאסרה שוב עם בעלה בגלל כרוז שקרא לפעילות ציונית. בעקבות מעצרם עברו למוסקבה שם בתור חברה בהחלוץ והוזמנה להשתתף בקורס מיוחד שהקים דן פינס בו הכשירו קבוצת חלוצים להוראה בישראל.
בשנת 1923, כשהתקיימה תערוכה חקלאית עולמית במוסקבה, הכירה את דוד בן-גוריון וקיבלה אישור עלייה לגדוד העבודה. כשגדל בנה, דרשה מהחלוץ אישור רישיון עלייה בעבורו. חברי המפלגה הקומוניסטית העדיפו שתמשיך להדריך את הנוער. היא פנתה לזיאמה אהרונוביץ (זלמן ארן), ידיד המשפחה והסבירה שהיא רוצה לגדל ולחנך את בנה בארץ ישראל. נימוק זה הכריע, והיא קיבלה רישיון עלייה.
מורה ומנהלת בית ספר ערב בתל אביב.
ב-3 במאי 1925 הגיעה ארצה באנייה צ'צ'רין יחד עם בנה, בעלה וכ-60 חלוצים, כחלק מהעלייה הרביעית. הם נשלחו לגדוד העבודה אך התנאים הפיזיים לא התאימו למשפחה עם ילד, והם קיבלו סידור עבודה בתל אביב. הוא נרשם ללשכת העבודה, היא עבדה ככובסת ומבשלת לבני החלוצים שעבדו בבניין.
בשנת 1929 הגיעו הוריה ארצה. אביה כיהן בארץ כרב ובשנת 1939 נפטר. אמה הייתה עסקנית ציבורית בפעולות צדקה בתל אביב. בשנת 1932 נולדה הבת רנה. בשנת 1948, על פי הנחייתו של בן-גוריון לפיה בעלי הדרגות הגבוהות בצה"ל יישאו שם עברי, החליף בנה משה, שהיה אז קצין בכיר, את שם משפחתו לשם נצר ובעקבותיו עשו זאת יתר בני המשפחה.