באמצע המאה השמונה עשרה החלה תסיסה בקרב אוכלוסיית המושבות על רקע הטלת מיסים על ידי השלטון הבריטי מבלי לתת ייצוג פוליטי נאות לאנשי המושבות. המחלוקת הובילה למהפכה האמריקנית שהביאה למלחמת חורמה נגד השלטון הבריטי ובסופו של דבר הובילה לעצמאותה ולריבונותה של ארצות הברית.
קום המדינה ותקופה מוקדמת.
אחרי הכרזת העצמאות בשנת 1776 חוקת ארצות הברית (שנכנסה לתוקף ב-13 בספטמבר 1788) קבעה, בתפקיד האמנה הכלכלית, שכל שטח ארצות הברית הוא מרחב שיווק יחיד ומשותף ושעל מסחר בין מדינות ארצות הברית להיות נטול כל מכס. החוקה הקנתה לקונגרס מספר סמכויות וביניהן:
אחד מהאבות המייסדים של מדינת ארצות הברית ושר האוצר הראשון שלה אלכסנדר המילטון הגה תוכנית הטלת מכסים פרוטקציוניסטיים שסיפקה אמצעים לתשלום החובות הפנימיים והחיצוניים וגם מיסד את ה"בנק מרכזי הראשון".
התרחבות וצמיחה.
בעוקבות חזונם של האבות המייסדים, עד מחצית המאה ה-19 הייתה החברה האמריקנית חברה אגרארית בעיקרה, אך החל מאמצע המאה ה-19 עקב הצטצמות הסְפָר (הגיאוגראפי) מתחילה ארצות הברית להשתלב במהפכה התעשייתית. תופעה זאת כללה את ההתעצמות בתהליך הגידול הדמוגרפי של ארצות הברית בין השנים 1840-1860 צמחה אוכלוסיית ארצות הברית מ-17 מיליון ל-31 מיליון בני אדם (כולל 4 מיליון מהגרים שהגיעו בתקופה זו). זוהי תקופה של עיור. בשנים אלה צומחות ערים גדולות כמו ניו-יורק, פילדלפיה ושיקגו. ב-1860 רק %19.8 מתושבי ארצות הברית חיים בעיר, ואילו ב-1910 כבר %45.7 מהאוכלוסייה מתגוררת בעיר. באותן שנים ארצות הברית הופכת להיות המדינה עם הכי הרבה רשימות פטנטים בשנה. ומפותחות בה טכנולוגיות כמו טלגרף.
מלחמת האזרחים ותקופת הרקונסטרוקציה (שנות ה-60 של המאה ה-19).
במהלך המלחמת האזרחים כל התשתיות (פסי רכבת וקווי טלגרף) וכלכלה נרתמו למאמץ המלחמתי בגלל שבצפון ארצות הברית שבו באופן טבעי יש פחות אדמות חקלאיות ונמלים מה שגרם לזה שתופעת העיור והצמיחה הכלכלית התכוללה בעיקר בצפון ארצות הברית היו בפה מלחמה יותר תשתיות וטכנולוגיה זכותן הצפון עם יותר חיילים אך פחות מאומנים (רוב אנשי הצבא היו דרומיים) השיג מהפך וניצחון.
תקופת השיקום (בין השנים 1865 ל-1877) שבמהלכה ניסתה ממשלת ארצות הברית לפתור את הבעיות ארוכות הטווח שהתעוררו כתוצאה ממלחמת האזרחים. על הסוגיות שאליהן התייחס השיקום נמנים חזרת מדינות הקונפדרציה לאיחוד, מצבם של מנהיגי הקונפדרציה ומצבם החוקתי והחוקי של העבדים המשוחררים. נושאים אלה עוררו זעם ומחלוקת, כך שעד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19, כשל הניסיון לשלב את העבדים המשוחררים לתוך החברה בתור אזרחים שווי זכויות.
ניתן לחלק את השיקום לשלושה שלבים עיקריים: השיקום הנשיאותי (1863-1866), שבמהלכו ניהלו הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון מדיניות מתונה כלפי מדינות הדרום; השיקום הרדיקלי (1866-1873), שבמהלכו נטרלו הרפובליקנים הרדיקלים את הנשיאות ופתחו במדיניות שהדגישה את הענשת הדרום ואת מתן זכויות האזרח לשחורים; והגאולה (1873–1877), שבמהלכה לבנים גזעניים השתלטו על מדינות הדרום והדיחו את הפוליטיקאים הרפובליקנים בהן. כתוצאה משלב הגאולה ומחוסר עניין גובר מצד הצפון, תם עידן השיקום במסגרת בחירות 1876.
העידן המוזהב (1865 - 1900).
צמיחה חסרת תקדים בכל ענפי הייצור שכללה המצאות ושכלולים בתחום הטכנולוגיה ובהם הטלגרף החשמלי, הטלפון, הנורה חשמלית, מנוע החשמלי (באותן שנים התחללה בארצות הברית מלחמת הזרמים) ושיטת "הסרט הנע". כמו כן, מתאפיינת התקופה בעלייה דרמטית בתפוקה של חומרי גלם כמו ברזל, פלדה ונפט. בשנת 1900 מייצרת ארצות הברית את כמות הפלדה של בריטניה וגרמניה יחדיו (שתי המדינות המדורגות אחרי ארצות הברית בתחום ייצור הפלדה). כמו כן, רשת מסילות הברזל התרחבה ואפשרה העברה זריזה ויעילה של סחורות וכוח אדם ממקום למקום, וזאת בעיקר לאחר המצאת המסילות הכפולות על ידי קורנליוס וונדרבילט.
אך תקופה זו נקראת התקופה המוזהבת (ולא תקופת הזהב) בגלל שרוב העושר רוכז בידי אילי ההון ובעלי התאגידים (מונופוליזציה של תחומי תעשייה ומסחר). בין האישים הבולטים: רוקפלר (נפט), קארנגי (פלדה), וונדרבילט (רכבות) ומורגן (בנקאות). אילי ההון קנו לעצמם מעמד פוליטי וזאת כדי לקדם את עסקיהם. הפעולות שביצעו לא תמיד היו כשרות או חוקיות, וכך רווחה תופעה של "קניית" מחוקקים ושופטים. רוקפלר למשל נהג "לשבור את השוק" על ידי מכירת מוצרים במחירי הפסד. מתחריו שלא יכלו להתמודד איתו, פשטו את הרגל, ואז רוקפלר קנה אותם בזול וכך יצר לעצמו מונופול שאפשר לו להפקיע מחירים ללא שום איום של תחרות על עסקיו. אילי ההון עמדו בראש של תאגידים גדולים, או אנכיים (לאורך פס הייצור) או אופקיים (השתלטות על ענף שלם) או שילוב "תמנוני" של תאגיד אנכי ואופקי כאחד. למעשה, אילי ההון הפרו את האיזון של הדמוקרטיה האמריקנית תוך ריכוז כוח אדיר שהיה משוחרר מכל מגבלה חוקתית ופוליטית.
העידן הפרוגרסיבי (1890 - 1920).
התנועה הפרוגרסיבית ותיקוניה לקראת סוף המאה ה-19 החלו תנועות מחאה נגד התופעות של הקפיטליזם הקיצוני. ארגונים רבים פעלו רבות לביסוס העבודה המאורגנת בארצות הברית ולמדיניות הרווחה האמריקנית. תנועה נוספת הייתה התנועה הפופוליסטית/אגרארית שהייתה תנועת מחאה חקלאית, ששאפה להביא לעלית המכס בתחום החקלאות עקב הירידה המתמדת במחירי התוצרת החקלאית שנבע מהמיכון החקלאי המואץ שחל בשנים אלו. התנועה הפרוגרסיבית צמחה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. תנועה זאת צמחה בתקופה של שפע והתבססה על רעיונות ליברליים של התקופה בהתבסס על הוגים ששאפו לתקן את החולאים של הקפיטליזם והאינדיבידואליזם הקיצוניים שהביאו להשחתת המידות של הדמוקרטיה האמריקנית. הוגי דעות אלה כונו "זורקי הבוץ" או "גורפי האשפה" כי חשפו את הכיעור שבתקופה, את הקשיים של השכבות החלשות, השחיתות של "הברונים השודדים". אך זו לא תנועה סוציאליסטית אלא תנועה המעוניינת בתיקון השיטה הקפיטליסטית. מטרות התנועה הפרוגרסיבית היו:
בתחום הכלכלי:
בתחום החברתי:
בתחום הפוליטי:
האנשים שעמדו בראש רעיונות אלו היו בדרך כלל אנשים משכילים, משכבות הביניים של החברה, כאלה שלעיתים קרובות גם נפגעו מעלייתם של בעלי ההון החדשים. רעיונות התנועה חלחלו לשתי המפלגות הגדולות. רעיונות התנועה זכו להצלחה בעיקר בימי כהונתם של הנשיא הרפובליקניי תאודור רוזוולט (1901-1909) והנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון (1913-1921).
בשנת 1913, כתגובה לסדרה של משברים פיננסים שקדמו לו, ובפרט המשבר הפיננסי של שנת 1907 נוסד הפדרל ריזרב.
שנות העשרים הסוערות (1920 - 1929).
תקופה זו היא נסיגה מהעידן הפרוגרסיבי. ארצות הברית היא המנצחת היחידה של מלחמת העולם הראשונה שלא נפגעה באפון משמעותי במהלכה והפכה את ארצות הברית למרכז הפיננסי הגדול בעולם, והיא ביססה את מעמדה כמדינה התעשייתית המפותחת ביותר. אבל, עם סיום המלחמה הציבור האמריקאי לא רצה ללהמשיך בתפיסה של מעורבות שהוביל הנשיא וילסון הדמוקרט גרמה לעליית המפלגה הרפובליקנית ששנתה את תפיסת השלטון לתפיסה של בדלנות. בשנות ה-20 שלטו רק נשיאים רפובליקניים: וורן הרדינג (1921-1923), קלווין קולידג' (1923-1929) והרברט הובר (1929-1933). המפלגה הרפובליקנית הובילה את הממשל לסגת מרעיונות הפרוגרסיביזם לטובת עידוד היוזמה החופשית וקפיטליזם. סיסמאות כמו שבכותרת "חזרה לחיים הנורמליים" ביטאו מגמות אלה, חזרה לקפיטליזם טהור.
מפעלי תעשייה שהתפתחו בעקבות המלחמה, סיפקו מקורות פרנסה חדשים שהביאו לעלייה מתמדת ברמת החיים של כל מעמדות החברה. ארצות הברית דהגנה על התוצרת המקומית שלה בזכות מכסי מגן, כאשר בראשית שנות ה-20 אירופה נזקקה למוצרים אמריקניים. העידן הפך להיות מאוד חומרני, דבר שבא לידי ביטוי גם בבידור ובקולנוע. חלק מהאינטלקטואלים האמריקניים שזוהו עם התנועה הפרוגרסיבית התאכזבו מתרבות החומרנות, וכתוצאה מכך חלקם עזב לאירופה.
השפל הגדול (1929 - 1941).
רקע.
השפל הכלכלי הגדול שאירע בין השנים 1931–1929 נחשב למשבר הכלכלי החמור ביותר בתולדות ארצות הברית. התקופה המהווה הקדמה ורקע לשפל הגדול היא פרק הזמן שלאחר מלחמת העולם הראשונה, השפל בעקבותיה, והפעולות שנקטו הממשל האמריקני ובנק פדרל ריזרב במהלך שנים אלו. בתקופה שלפני המשבר הייתה גאות אינפלציונית בארצות הברית עם הלוואות גדולות והולכות של הבנקים ללא ביטחונות מתאימים. הצמיחה שהתבססה על הגדלת אשראי אינפלציונית הגיעה לקיצה בסוף שנת 1928, כשנה לפני פרוץ המשבר באופן רשמי, והשפל הכלכלי החל, באופן לא מוכרז, כבר ביולי 1929.
ראשיתו של המשבר ב-24 באוקטובר 1929, ב"יום חמישי השחור" בבורסה של ניו יורק, כאשר כמעט 13 מיליון מניות נמכרו. יום אחרי כן עלה המדד מעט, אך כעבור כמה ימים, ב-29 באוקטובר, התרחש "יום שלישי השחור", עם מכירות שיא של למעלה מ-16 מיליון מניות וצניחה של כארבעים נקודות במדד המניות התעשייתיות (ה"דאו ג'ונס") של ה"Wall Street Journal". ב-13 בנובמבר ירד המדד לשיא שלילי של 224 נקודות, כמחצית גובהו חודשיים לפני כן.
תקופת הובר.