ספר הפרוזה השלישי גַלְבִּי העוסק בפרשת ילדי תימן (הוצאת ידיעות אחרונות) הפך מיד עם צאתו לרב מכר, היה מועמד לפרס ספיר 2016 ונבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים של 2016 בעיתון הארץ.
ספרה החמישי, פלא - פואמות ושירים יצא לאור במאי 2017 בהוצאת ידיעות ספרים וזכה לביקורות נלהבות. שיר מתוך הספר ובכל ירח זכה במקום השלישי בתחרות שירה על הדרך 2015' שמארגנת עיריית תל אביב.
ספרה השישי גבר אישה ציפור (ידיעות ספרים 2018), הוא ספר פרוזה משולב בקטעי שירה קצרים.
בשנים האחרונות עלו על הבמות מופעים ספרותיים מוזיקליים בעקבות ספריה של אליה כהן ובהשתתפותה: שונים: "שחרחורת ליבי" עם רקפת אמסלם, "בראשית הייתה אהבה" עם גבריאל הדר ולאחרונה "פְּלאות" מופע משיריה המולחנים עם אמיר עמרמי ומורן קאשרו עקרבי.
בראשית 2016 נכנסו שניים משיריה של אליה כהן: רשימה שחורה ותשרי לתוכנית הלימודים הרשמית של משרד החינוך לחטיבות הביניים.
באפריל 2019 ראה ספרה השביעי, הראשון לילדים: סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים (הוצאת טל־מאי וידיעות ספרים. איורים: רמי טל. עורך: יותם שווימר.). בסוף 2019 ראה אור הספר השני בסדרת סבתא טורבו: סבתא טורבו והשף המתנשף (הוצאת טל מאי וידיעות ספרים. איורים: רמי טל. עורך: יותם שווימר.) וטל מחכה לרכבת (ידיעות ספרים. איורים: תמי בצלאלי. עריכה: רינת פרימו). בראשית 2021 ראה אור ספר פעוטות: צעד קט (הוצאת פעם. איורים: לילך הברמן. עריכה: ורד אמר.)
בדצמבר 2021 הוציאה לאור שני ספרי שירה: מכתבים מהאגף הסגור (הוצאת פעם, עריכה: ורד אמר) ורצח בהסכמה (הוצאת פעם, עריכה: ענת לוין).
ב-2022 העלה תיאטרון "הבימה" עיבוד לספרה "גלבי" (מחזאית: חגית רכבי. בימוי: רזי אמיתי).
כמו כן עיבדה היוצרת, המחזאית והבמאית חנה ואזנה גרינולד את הפואמות "יולדות" מתוך ספרה "פלא - פואמות ושירים" ואת "רצח בהסכמה" להצגות שעלו בתיאטרון העברי-ערבי ביפו וברחבי הארץ.
אליה כהן, בת להורים יוצאי חבל קוצ'ין שבדרום הודו אשר עלו לישראל בשנת 1953. נולדה בכפר יובל וגדלה ביסוד המעלה. למדה בבית הספר המקיף ע"ש 'דנציגר' בקריית שמונה. שירתה כמורה חיילת ב'כפר הילדים' בכרמיאל. את לימודיה לתואר ראשון בריפוי בעיסוק עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים. כיום עוסקת אליה כהן בכתיבה, פיסול, קדרות ותיאטרון חזותי. מתגוררת בקריית טבעון עם ארבעת ילדיה.
קישורים חיצוניים.
משיריה
ראיונות
מוטאז אסה בארשים
סטראטיס מיריביליס
סטראטיס מיריביליס (ביוונית: Στρατής Μυριβήλης; 30 ביוני 1890 - 19 ביולי 1969) היה סופר יווני מרכזי, בספרות היוונית של המאה ה-20. השם סטראטיס מיריביליס הוא שם עט. שמו של הסופר הוא אפסטרטיוס סטמטופולוס (ביוונית: Ευστράτιος Σταματόπουλος). ספריו החשובים (שתורגמו לעברית וראו אור ב"ספריה לעם" של הוצאת עם עובד) הם החיים בקבר, בתולת הים הקדושה והמורה זהובת העיניים. היה נשיא המועצה האמנותית של התיאטרון היווני הלאומי, נשיא אגודת הסופרים בארצו, חבר האקדמיה הלאומית של יוון ("האקדמיה של אתונה") וחבר האקדמיה הבינלאומית לספרות ולאמנות. ב-1958 הוצע כמועמד לפרס נובל לספרות.
תולדות חייו.
נולד באי לסבוס שהיה אז תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. עד שנת 1905 חי בכפר סיקמיה (Συκαμιά), המתואר לפרטיו בספרו "בתולת הים הקדושה". ב-1905 עבר להתגורר בבירת האי, מיטילנה, שם למד בבית הספר התיכון והוכשר כמורה כפרי. למרות כוונתו להרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת אתונה, נקטעו תוכניותיו כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 והוא התנדב לצבא יוון. לאחר שובו משדה הקרב החל לפרסם טורים בעיתונות וכן פואמות וסיפורים קצרים שראו אור ב-1915 באסופה בשם "סיפורים אדומים".
ב-1915, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, שב והתגייס לצבאו של אלפתריוס וניזלוס (שנלחם, למרות הנייטרליות המוצהרת של יוון לצד בריטניה וצרפת כנגד בולגריה, גרמניה וטורקיה) ולחם כסמל בחזית המקדונית ובמלחמת יוון–טורקיה שפרצה מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובה נחלו היוונים תבוסה קשה. ב-1922 שב ללסבוס לאחר עשר שנים כמעט רצופות של שירות קרבי פעיל.
מוראות המלחמה שחווה הותירו בו משקעים קשים ובין אפריל 1923 לינואר 1924 פרסם בשבועון קמבאנה (Καμπάνα; "הפעמון") כתבים שכתב במהלך המלחמה ואחריה. בכתביו הביע את חוסר התוחלת שבמלחמה ותיאר את זוועותיה. ב-1930 אוחדו פרסומים אלה וראו אור באתונה בספר "החיים בקבר". הספר, המוזכר לרוב יחד עם "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק כאחד מספרי החיילים המשובחים אודות מלחמת העולם הראשונה, הפך מיד את מיריביליס לסופר חשוב בארצו ולסמל של הפרוזה היוונית המודרנית.
ב-1932 עבר מיריביליס עם משפחתו לאתונה ועבד כעורך וכותב במספר כתבי עת. התפקיד הבכיר ביותר אליו הגיע היה מנהל התוכניות של שירות השידור הלאומי, ממנו התפטר בעת כיבוש יוון על ידי הגרמנים (1941-1944) ואליו שב לאחר מכן וכיהן בו עד פרישתו ב-1951. כן היה מנהל ספריית הפרלמנט. במהלך מלחמת האזרחים ביוון (1946-1949) היה בין המתנגדים החריפים לקומוניסטים.
ב-1933 ראה אור ספרו "המורה זהובת העיניים". הספר מתרחש באי לסבוס ומספר את סיפורו של קצין השב ממלחמת יוון–טורקיה המבקש להימלט מסיוטי המלחמה באמצעות עיסוק באמנות הציור ומחפש את אלמנת חברו שמת לצידו על מנת למסור לה דרישת שלום אחרונה וארנק של מזכרות.
בשנת 1949 התפרסם ספרו "בתולת הים הקדושה", המתרחש בכפר ילדותו בשנים שמחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה (1922) עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה (1945). המאורעות ההיסטוריים המסעירים (בעיקר הטיפול בפליטים היוונים מאסיה הקטנה) מסופרים מבעד לעיניה של ילדה אסופית כפרית ומשולבים בה זכרונות מילדותו של מיריביליס עצמו. התיאורים הפיזיים כה חדים ומדויקים, עד כי תיירים מגיעים לכפר ומזהים בו אתרים המוזכרים בספר. ספרו זה מושווה עם ספריו של ניקוס קאזאנצאקיס על אי-ילדותו, כרתים.
בנוסף לרומנים פרסם קובצי סיפורים קצרים ("הספר הירוק", 1936; "הכחול", 1939; "האדום", 1952 ו"הוורוד", 1959) ונובלות.
סטרטיס מיריביליס
מנחם מנדל שרשבסקי
הרב מנחם מנדל שרשבסקי (תר"ז, 1847 - ח' באדר א' תרפ"ט, פברואר 1929) היה רבה של העיירה קוסובה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) במשך ארבעים ושלוש שנה.
קורותיו.
נולד בסלונים, שם התגורר אביו הרב קלמן קלונימוס שרשבסקי. נישא למרים, בתו הבכורה של רב העיירה קוסובה הרב שמואל סלונימסקי. לאחר פטירת רעייתו בדמי ימיה נישא לאחותה ביילא רבקה.
אחיו של הרב שרשבסקי, רבי אהרון זליג (שהיה מכונה ר' זליג רייצה'ס) היה גם הוא תלמיד חכם מפורסם.
בשנת תרמ"ג (1882) בערך נפטר הרב סלונימסקי. הרב שרשבסקי התמנה לרשת את מקומו בערך בשנת תרמ"ד.
בתו חיה אסתר נשאה לרב יעקב וולנסקי. תקופה קצרה לאחר שנשאו עלה הזוג לירושלים.
בשנת תרפ"ז, לאחר פטירת רעייתו, עלה הרב שרשבסקי לירושלים והתגורר בשכונת מאה שערים בבית אחיו האמור, שכבר הלך לעולמו. תחתיו התמנה ברבנות בקוסובה חתנו האחר, הרב מאיר לייקין, שנספה בשואה עם יתר בני העיירה בי"א באב תש"ב.
כדרכו בחו"ל נמנע גם בירושלים מלעסוק בענייני ציבור והעדיף לשקוד על התורה כשהוא עטור בטלית ותפילין. הקפיד שלא יצלמוהו ולכן כמעט לא השתמרו ממנו תמונות.
הרב שרשבסקי נפטר בח' באדר א' תרפ"ט, ונקבר על פי צוואתו בטליתו המצויצת שבה למד את הש"ס עשרים ושש פעמים כפי שהזכיר בהספדו הרב קוק. בלוויה השתתף קהל גדול והספידוהו גם הרב שמואל רפפורט, הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק יעקב וכטפויגל. נטמן בהר הזיתים בסמוך לקברו של הרב שלמה אלישיב.
חצי שנה לאחר מכן, נרצח נכדו, הרב ישראל שלמה זלמן בן גרשון ולנסקי, ששימש כמזכיר ישיבת חברון, במאורעות תרפ"ט בחברון.
הרב נתן פריד מבאי ביתו של ההחזון איש היה נינו.
כרום-בוק
כרום בוק
חוק שירות לאומי-אזרחי
חוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014 נועד ליצור מסלול לשירות לאומי-אזרחי לבחורי ישיבות מעל גיל 21, כתחליף לשירות בצה"ל.
היסטוריה חקיקתית.
הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-10 ביולי 2014, בשם "הצעת חוק שירות אזרחי לתלמידי ישיבות (הוראת שעה)". במהלך הדיון בוועדה שונה שמו של החוק.
בהכנת החוק לאישור הכנסת עסקה הוועדה לשוויון בנטל, בראשותה של ח"כ איילת שקד, שהוקמה על ידי ממשלת ישראל השלושים ושלוש כדי להסדיר את גיוס בני ישיבות ושירות החרדים בצה"ל ובשירות לאומי-אזרחי. הוועדה עמלה שבעה חודשים תוך ויכוחים רבים על תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון וחקיקת חוק שירות לאומי-אזרחי. שקד אמרה שהחוק אינו מושלם ולא שוויוני, אך הוא נחקק לתכלית ראויה - שילוב החרדים בחברה, בצבא ובמשק, ושלא ציפתה להשיג יותר ממה שהחוק השיג, שכן כפיית גיוס על החרדים לא תשיג את מטרתה. כמו כן אמרה שהחוק מכיר בחשיבות של לימוד התורה ומתחשב בחרדים.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 2014. 67 חברי כנסת הצביעו בעד החוק, ורק ח"כ אחד, יוני שטבון, התנגד לו. האופוזיציה החרימה את ההצבעה על חוק זה ועל חוקים נוספים שהובאו לאישור הכנסת באותו שבוע, לנוכח החלטת ועדת הכנסת מספר ימים לפני כן לקבוע סדרי דיון מיוחדים בהצעת החוק בהתבסס על סעיף 98 לתקנון הכנסת. במקביל לחוק זה אושר תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון, במסגרתו נוסף לחוק פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים, המקנה סמכות להפנות מיועד לשירות ביטחון שהוא תלמיד ישיבה לשירות לאומי-אזרחי.