המאפיין המפורסם ביותר ביצירתו של הולביין הוא הגולגולת המעוותת המופיעה בתחתית התמונה. הגולגולת מצוירת בצורה אנאמורפית - ניתן לראותה רק כאשר הצופה עומד בזווית התמונה ומביט בה תוך הטיית הראש. הגולגולת, המופיעה ביצירות רבות לאורך הרנסאנס, בדרך כלל כסמלת ה"ואניטאס" (ריקנות) או המוטו "ממנטו מורי" (זכור את יום מותך). הגולגולת אינה מאפיינת דווקא את הולביין, ולא ברור מדוע הוא מופיע במרכז התמונה בצורה כה בולטת. לפי סברה, הציור ניתלה בחדר מדרגות כך שהגולגולת הייתה ברורה לאדם היורד מהמדרגות.
אף שהולביין (יליד גרמניה) שהה באנגליה במרבית שנות חייו, יצירותיו הושפעו מהאסכולה ההולנדית המוקדמת, ומכילות מאפיינים "פלמיים" (המזכירים יצירות של יאן ואן אייק). אסכולה זו נהגה לאפיין את הדמויות המופיעות ביצירה באמצעות חפצים.
אחת הפרשנויות ליצירה מבקשת לראות בה ציור קוסמוגוני המציג את כל העולם הידוע: השמיים - באמצעות האצטרולב, הגלובוסים והסקסטנט, הארץ - באמצעות הספרים וכלי המוזיקה, והמוות או העולם התחתון - באמצעות הגולגולת.
האנס הולביין הבן
גונגסון לונג
גונְגְסוּן לונְג (בסינית מסורתית: 公孫龍) היה פילוסוף ופוליטיקאי סיני מהמפורסמים ביותר מאסכולת השמות בפילוסופיה הסינית. כתב ארבע עשרה יצירות מתוכן רק שש שרדו לימינו. ידוע רק מעט על חייו של גונְגְסוּן.
חייו ועבודותיו.
גונְגְסוּן לונְג חי במדינת ג'או בתקופת המדינות הלוחמות (מאה 5 לפנה"ס עד שנת 221 לפנה"ס) שם שירת יחד עם מאו גונג, מחבר תשע המגילות כמשרת של האדון של פינגיואן. הוא החזיק בעמדה פציפיסטית ובעזרת עבודותיו ניסה לקדם פתירת מחלוקות בעזרת פולמוס מאשר בעזרת מלחמות. כאמור, מעט מאוד פרטים ידועים על חייו.
עבודתו המפורסמת ביותר היא "סוס לבן אינו סוס" (白馬論, Báimǎ Lùn) מעין מלכודת תעתוע להיגיון בה הוא מנסה (כמו הרבה פילוסופים באסכולת השמות) להראות שהשפה האנושית (מילים ומשפטים) לא מספיק מהימנה כדי לתאר את המציאות וכמו כן לבחון את הקשר בין מילים למשמעותם והקשר בין הגיון וויכוח. בגלל טבעה הפולמוסי של העבודה, אפשר להגיד שהיא עונה יותר לאופי היווני הקדמון (מוצגת כמגדירה מושגים בעזרת ניתוח) מאשר פילוסופיה סינית עתיקה (מוצגת בצורה שמסתירה פשטות בתוך עומק ועומק בתוך פשטות בעזרת כפילות במשמעות של המילים). תוכן העבודה הוא שיחה בין מתנגד ותומך, התומך תומך בטענה ש"סוס לבן הוא לא סוס" ומתנגד המתנגד לטענה זו. עבודות אחרות נמצאות בספרו
גונְגְסוּן לונג דְזְה(公孫龍子).
בעיקר בגלל האופי הפילפולי של עבודותיו יש הרואים אותם כהיתולים פילוסופיים ויש הלוקחים אותם ברצינות כוויכוח על היגיון. עבודותיו זכו לתגובות נגד רבות בתקופתו, מן הבולטים שבהם היו הקונפוציאניסטים שראו בעבודותיו פלפול מיותר.
אנרגיית מים
אנרגיית מים (באנגלית: Hydropower או Water power) היא אנרגיה שמקורה בתנועת מים, כגון זרימת מים במדרון או במפל, זרימת מים בנהרות, תנועת גלי הים, או זרמי גאות ושפל של האוקיינוסים. אנרגיה זו מוגדרת כאנרגיה מתחדשת. מאז ימי קדם נוצל כוח המים למטרות שימושיות. כבר הרומאים והיוונים עשו שימוש באנרגיות מים מסוגים רבים תוך הזרמת המים גם באקוודוקטים להפעלת טחנות מים מסוגים שונים. לפעמים אנרגיית המים משמשת כמקור אנרגיה מתחדשת להשקיה ולהפעלה של מכשירים מכניים שונים, כגון טחנות קמח, מנסרות, טחנות טקסטיל, טחנות לגריסת סלעים לחצץ ואו לאבקת צבע, פטישים מכניים, מנופי עגינה, מעליות ביתיות וטחנות עפרות. טרמפות , המייצרות אוויר דחוס ממים נופלים, משמשות לעיתים להפעלת מכונות אחרות במרחק.
בשלהי המאה ה-19 הפכה אנרגיית המים למקור לייצור חשמל. כראגסייד בנורת'מברלנד היה הבית הראשון שנעשה בו שימוש בהידרואלקטריות בשנת 1878. תחנת הכוח ההידרואלקטרית המסחרית הראשונה הוקמה במפלי הניאגרה בשנת 1879. בשנת 1881, מנורות הרחוב בעיר מפלי הניאגרה שבמחוז אונטריו, קנדה הופעלו באמצעות אנרגיית מים.
מאז תחילת המאה העשרים, המונח אנרגיית מים שימש כמעט אך ורק יחד עם הפיתוח המודרני של האנרגיה הידרואלקטרית. מוסדות בינלאומיים כמו הבנק העולמי רואים באנרגיית מים אמצעי להתפתחות כלכלית מבלי להוסיף כמויות משמעותיות של פחמן לאטמוספירה, אף על פי שלסכרים המשמשים ליצור כוח הידרואלקטרי קיימת השפעה שלילית חברתית וסביבתית.
היסטוריה.
העדויות המוקדמות ביותר על גלגלי מים וטחנות מים מקורן בסהר הפורה, שבמזרח הקדום, במאה הרביעית לפני הספירה, במיוחד באימפריה הפרסית, 350 שנה לפני הספירה, באזורי עיראק, איראן ומצרים .
באימפריה הרומית ויטרוביוס תיאר טחנות מונעות על ידי מים במאה הראשונה לפני הספירה. בטחנת ברבגל היו 16 גלגלי מים שעיבדו וטחנו עד 28 טון דגנים ליום. גלגלי מים רומאיים שימשו גם לניסור שיש למשל המנסרה של הירפוליס בסוף המאה ה-3 לספירה. במנסרות אלה היה גלגל מים שהניע שני מוטות ארכובה וחיבור להפעלת שני מסורים. מתקנים שכאלה ישנם גם בשתי טחנות מסור רומיות מזרחיות מהמאה ה-6 שנחפרו באפסוס ובג'רש בהתאמה. הארכובה ומנגנון מוט החיבור של טחנות המים הרומיות הללו המירו את התנועה הסיבובית של גלגל המים לתנועה ליניארית של להבי המסור.
בסין, כבר משושלת האן (202 לפנה"ס - 220 לספירה) פטישים מכניים ומפוחים היו מונעים על ידי סקופי מים , ישנם היסטוריונים הטוענים שהפטישים המכניים היו מונעים על ידי גלגלי מים ולא על בסיס של סקופי מים. כי לא היה להם מספיק כוח כדי להניע את מפוחי התנורים. ניתן לראות בסין עדויות לגלגלי מים אנכיים המפעילים פטישים המונעים על ידי מים. הטקסטים המוקדמים ביותר לתיאור מכשירים מסוג שכזה הם מילון ג'יג'יופיה משנת 40 לפני הספירה, הטקסט של יאנג שיונג המכונה פאנגיאן משנת 15 לפני הספירה, וכן שין שין שכתב הואן טאן בסביבות 20 לספירה. בתקופה זו גם המהנדס דו שי הפעיל כוח באמצעות גלגלי המים על בוכנת - מפוח באתר להתכה ויציקות ברזל.
כוח של זרם מים המתפרץ בלחץ ממיכל, שימש במכרות פתוחים להפקת עפרות ומתכות בשיטה הנקראת הצפת המצוק באמצעות אקוודוקטים שהובילו את המים למקום ההצפה והכרייה. השיטה שימשה לראשונה במכרות הזהב של דולאוקותי בויילס משנת 75 לספירה ואילך, אך פותחה בספרד במכרות כמו לאס מדולאס. שיטת ההצפה הייתה בשימוש נרחב גם בבריטניה בתקופת ימי הביניים ובתקופות מאוחרות יותר להפקת עופרת ועפרות בדיל. מאוחר יותר השיטה התפתחה לכרייה הידראולית כאשר נעשה בה שימוש במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה.
בעולם המוסלמי בתקופת תור הזהב של האסלאם והמהפכה החקלאית הערבית (במאות 8–13 לספירה), מהנדסים איסלמיים עשו שימוש נרחב בכוח מים כמו גם בשימוש מוקדם בכוח הגאות, במתחמי מפעלים הידראוליים גדולים. בעולם האסלאמי נעשה שימוש במגוון טחנות תעשייתיות המונעות על ידי מים, כולל בבתי מבטשות, טחנות קמח ביתיות, טחנות נייר, בוכנות, מנסרות, טחנות ספינה , תעשיות הברזל והפלדה, טחנות בתעשיית זיקוק הסוכר וטחנות גאות . במאה ה -11 פעלו טחנות תעשייתיות אלו ברחבי העולם האסלאמי, מאל-אנדלוס וצפון אפריקה ועד המזרח התיכון ומרכז אסיה . מהנדסים מוסלמים השתמשו גם בטורבינות מים, בגלגלי שינים ובטחנות מים להעלאת מים ממפלס נמוך למפלס גבוהה, היו חלוצים בשימוש בסכרים כמקור כוח מים, לשימוש בטחנות מים ובמכונות להעלאת מים.
מהנדס המכונות האסלאמי אל-ג'זארי (1136–1206) תיאר עיצובים של 50 מכשירים, רבים מהם מונעים במים, בספרו """ספר הידע של מכשירים מכניים גאוניים", הוא מתאר שעונים, מכשיר להגשת יין, וחמישה מכשירים להרמה מים ומטענים". בנוסף לאלה הוא מתאר מתקן חגורה אינסופית עם כדים מחוברים המבוססת על גלגל מים.
בשנת 1753 פרסם המהנדס הצרפתי ברנרד פורסט דה בלידור ספר בשם "אדריכלות הידראוליקה Architecture Hydraulique""" שתיאר מכונות הידראוליות עם ציר אנכי ואופקי. במהפכה התעשייתית היה ביקוש רב למכונות שכאלה דבר שגרם גם להתפתחות המכונות.
בסוף המאה ה-18 היו באירופה בסביבות 500,000 עד 600,000 טחנות מים שהפעילו טחנות קמח ומכונות אחרות. התפוקה הממוצעת של טחנות אלה הייתה בין 3 ל־5 קילוואט, במערכות הגדולות ביותר היו מגיעות מעל 40 קילוואט.
עם התפתחות רשתות חשמל הידראוליות נעשה שימוש בצינורות להובלת מים בלחץ ולהעברת כוח מכני מהמקור למשתמשי הקצה. מקור הכוח היה בדרך כלל גלגל מים, שהפעיל משאבה. שימוש נרחב בטכנולוגיה זו נעשה בערים ויקטוריאניות בבריטניה. רשת חשמל הידראולית פותחה גם בז'נבה, שווייץ. מזרקת סילון המים המפורסמת בעולם תוכננה במקור כשסתום הפחתת לחץ יתר ברשת הצנרת להולכת המים.
בתחילת המהפכה התעשייתית בבריטניה, המים היו מקור הכוח העיקרי להמצאות חדשות כמו נול המים או מסגרת מים לתעשיית הבדים שהתבסס על גלגל מים של ריצ'רד ארקרייט. אף על פי שהשימוש בכוח מים פינה את מקומו לאנרגיית קיטור בטחנות והמפעלים הגדולים, הוא עדיין שימש במהלך המאה ה-18 וה- 19 לפעולות קטנות רבות יותר, כמו להניע את המפוח בתנורי רם קטנים (למשל תנור Dyfi ).
בשנות ה-30 של המאה העשרים, בשיא הבניית של תעלות המים בארצות הברית. אנרגיית מים שימשה להובלת דוברות במעלה ובמורד הנהרות ולהפעלת קרוניות כבלים במעלה גבעות תלולות.