ההר נקרא על שם אודין, ראש האלים במיתולוגיה הנורדית.
1410–1419
מס ורוד
מס ורוד הוא כינוי למחיר גבוה יותר שמשלמות נשים עבור קבלת שירותים ומוצרים, לעומת המחיר שמשלמים גברים בעבור מוצרים ושירותים דומים. דוגמאות לכך ניתן למצוא בשירותי טיפוח דוגמת עיצוב שיער וכן במוצרים כמו סכיני גילוח, בשמים, דאודורנטים ואפילו תרופות. בכל אחד מהתחומים הללו, מוצרים המיועדים לנשים יקרים יותר מהמוצרים המקבילים, המיועדים לגברים. על אף השימוש במילה "מס", "המס הוורוד" אינו מס שהמדינה גובה, אלא הוא הכינוי שניתן ליוקר המוצרים המיועדים לנשים, כאשר המחיר נקבע על ידי יצרנים ומשווקים. עם זאת, קיימת ביקורת חברתית כלפי מדינות בהן קיים "מס ורוד" שגורסת כי על המדינה להתערב על ידי חקיקת חוקים ואכיפתם, כדי לבטל את "המס הוורוד" ולעצור את האפליה המגדרית.
נוסף לכך, המדינה היא שמחליטה אילו מוצרים יחויבו במס קנייה ואילו ייחשבו למוצרי יסוד שאינם מחויבים במס, כמו תרופות ומזון. בישראל ובארבעים מדינות בארצות הברית, תחבושות היגייניות וטמפונים חייבים במע"מ, אף על פי שמוצרים מסוימים כמו ירקות ופירות פטורים ממנו. התוצאה היא שמוצרים אלה יקרים יותר, ונשים משלמות יותר.
היסטוריה.
לאחר המהפכה התעשייתית, הדרישה החברתית לניראות נשית כפי שמקובלת היום קיבלה היבט כלכלי. חברות מסחריות זיהו את כוח הקנייה של נשים והחלו לייצר מוצרים ייעודיים להן. בתחילה, יצרו חברות מסחריות מוצרי היגיינה לנשים עבור הווסת: תחבושות היגייניות וטמפונים. בהמשך, חברות מסחריות החלו לשווק מוצרים ייעודיים לנשים על ידי עריכת שינויים בצבע או בגודל אריזה של מוצרים שכבר היו קיימים בשוק ולא היו ממוגדרים או ששווקו ללקוחות גברים. מוצרים אלה תומחרו במחיר יקר יותר ממחיר המוצר המקורי.
התפתחות תעשיית התחבושות והטמפונים בארצות הברית.
עד המאה ה-19 היה המחזור החודשי סימן להתבגרות מינית. נשים השתמשו בפיסות בד מגולגלות כדי למנוע מדימום הוסת ללכלך את הבגדים ועשו בהן שימוש חוזר.
בשנת 1880 פיתחו מדענים את ה-"the New Germ Theory ". לפי תאוריה זו בהפרשות גוף האדם, באוויר ובמים קיים משהו חי שעשוי להיות מזיק ולגרום למחלות. פקידי בריאות הציבור עודדו את הציבור לערוך פעולות של "ניקוי מחטא של האדם והבית". כתוצאה מכך, המחזור החודשי הפך מסימן להתבגרות מינית, לסוגיה שהשיח סביבה מתמקד בהיגיינה, ניקיון וחיטוי בלבד. התחבושות הביתיות, הרב פעמיות, נחשבו למסוכנות ונשים החלו להשתמש בתחבושות חד פעמיות שיוצרו בייצור המוני. בנקודה זו הפך המחזור החודשי לעסק רווחי עבור יצרני התחבושות. המפרסמים בסוף המאה ה-19 עודדו נשים להחליף את התחבושות לפחות פעמיים ביום. הם הציגו את התחבושות כבעלות תכונות חיטוי המאושרות על ידי רופאים. התחבושות הפכו למוצר הכרחי עבור נשות המעמד בינוני.
אחרי מלחמת העולם השנייה, חומרי קריאה וסרטים שמומנו על ידי תאגידים, חינכו נשים אודות אנטומיה נקבית ואפשרו להורים בין השנים 1950 ל-1960 להימנע מדיבור אודות הנושא "המפחיד והמאיים" - הוסת. חוברות ההדרכה היו למעשה חומר פרסומי במסווה של חינוך. קהל היעד שלהן היה גדול, שכן צעירות מתבגרות אז השתייכו לדור הבייבי בום. כדי להגדיל את המכירות אף יותר, הפרסומות עודדו נערות להחליף תחבושות שש פעמים ביום, המלצה שגדולה פי שלושה מקודמתה, שדחפה נערות ונשים להחליף פעמיים ביום בלבד. החברות המסחריות החלו לייצר בשלב זה גם טמפונים.
חוברות הפרסום וההדרכה עודדו נערות לרכוש את המוצר המפורסם, שיהפוך אותן ל"נשיות". בהמשך, החלו היצרנים לייצר מוצרים נוספים המיועדים לנשים בלבד במטרה להגדיל את הרווח הכלכלי שלהם. מוצרים אלו שווקו כהכרחיים לטיפוח נשיות תקינה. בין המוצרים הללו נכללו מוצרי טיפוח שיער, עור וציפורניים. כך נוצר קשר בלתי נפרד בין נשיות לתרבות הצריכה: הדרישה החברתית לביצוע מגדרי הולם של נשיות נוצלה על ידי החברות המסחריות. החברות הגדילו את מגוון המוצרים המיועדים לנשים ודרשו עבורם מחיר גבוה. מחיר זה מכונה "המס הוורוד".
מוצרים עליהם מוטל "מס וורוד".
במחקר שערכה המחלקה לענייני צרכנים של העיר ניו יורק, נטען כי מוצרים לנשים הם בדרך כלל יקרים יותר מאשר מוצרים לגברים. המחקר התבסס על ניתוח כלכלי לצורך חוק שנערך בשנת 1995 בקליפורניה המסתמך על וועדת שימוע להגנה צרכנית, יעילות ממשלתית ופיתוח כלכלי שהתקיימה בשנת 1994. כל המחירים במחקר נלקחו מן האינטרנט ללא התאמת אינפלציה.
מוצרים שמשווקים במיוחד לנשים עלו בממוצע ב-7% יותר מאשר מוצרים המשווקים לגברים, פער זה חל על בין היתר על הלבשה, צעצועים ומוצרי בריאות.
בתחום הצעצועים, צעצועים המשווקים לבנות עלו בממוצע ב-7% יותר מאשר צעצועים המשווקים לבנים. המחקר השווה בין שני קטנועים, זהים בצורתם אך שונים בצבעם: הקטנוע האדום עלה 24.99 דולר ואילו הקטנוע הורוד עלה 49 דולר.
בגדי ילדות היו יקרים ב-4% יותר מאשר בגדי ילדים.
בגדי נשים היו יקרים ב - 8% יותר מבגדי גברים. הפער הגדול ביותר הגיע למוצרי טיפוח / היגיינה אישיים, שם מוצרים המיועדים לנשים עלו 13% יותר ממוצרים המיועדים לגברים. עוד מצא המחקר כי מוצרים המיועדים לנשים לעיתים קרובות קטנים יותר בנפח מהמוצרים המיועדים לגברים.
נשים משלמות 92% יותר מגברים עבור שירות זהה של ניקוי יבש.
נשים משלמות 54% יותר מגברים עבור תספורת זהה.
עבור קרם המעודד צמיחה של שיער, נשים משלמות 40% יותר מאשר גרסת המוצר המיועדת לגברים, על אף שהיא מכילה 3% פחות מכמות החומר הרפואי הפעיל בגרסה הגברית. בצורה כזו, נשים משלמות יותר כסף עבור פחות מוצר.
תחבושות היגייניות וטמפונים אינם מוכרים כתרופות, וחייבים במע"מ.
חקיקה.
במהלך כהונתו של הקונגרס ה-114 הנציגה ג'קי ספיר הציגה את הצעת החוק ל"ביטול המס הוורוד". היא טענה שיהיה זה לא חוקי ברמה הלאומית לגבות מחירים שונים מגברים ומנשים עבור מוצרי צריכה ושירותים דומים באופן משמעותי. הצעת החוק נכשלה בגלל ההגדרה המעורפלת למה נחשב "דומה באופן משמעותי". אך הנציגה ספיר בשנת 2016 הצליחה להעביר חוק בנושא המס הורוד, כאשר ניו יורק הצביעה על הפיכת מוצרי היגיינה נשית חינם בבתי ספר, במקלטים ובבתי כלא. לפי הדיווחים 300,000 תלמידות בית ספר בגילאי 11 עד 18 ו-23,000 נשים ונערות המתגוררות במקלטים בניו יורק הושפעו מחוק פורץ הדרך הזה. גם קונטיקט, פלורידה ואילינוי הצליחו להעביר חוקים הפוטרים ממס למוצרי היגיינה לנשים.
אף על פי שאין חוקים ספציפיים נגד ה"מס הוורוד", יש כמה מדינות שהעבירו חקיקה דומה להצעה שהעלתה ספייר. עם זאת, החוק חל בעיקר על שירותים ולא על סחורות. לדוגמה, חוק השירותים הציבוריים של מסצ'וסטס (the Massachusetts Public Accommodations Act) קבע שאין לבצע תמחור מגדרי, קרי, מחיר שונה לגברים ולנשים, עבור שירותי קוסמטולוגיה. שירותים אלה הם שירותים הקשורים בטיפולי יופי כמו עיצוב שיער, הסרת שיער, טיפולי עור, קוסמטיקה, מניקור/פדיקור ועוד. גם בני יורק ובקליפורניה יש חקיקה שאוסרת על תמחור מגדרי עבור קבלת שירותים. למרות זאת, כפי שצוין קודם, בעלי עסקים מוצאים פרצות בחוק כדי להצדיק את התמחור הגבוה שלהם למוצרים או לשירותים המיועדים לנשים.
הסבר אפשרי לכך שהוצעו מעט מאוד הצעות חוק לגבי "המס הוורוד", הוא שנושא המחזור החודשי של נשים נחשב לטאבו עבור גברים. ייתכן שגברים לא עוסקים בו ולא מעלים הצעות חוק בעניינו מתוך מחשבה שזהו נושא נשי ונשים צריכות להעלות אותו כהצעת חוק. העובדה שיש מעט נשים בממשלה יכולה לתת הסבר מדוע הנושא לא מקודם בסדר היום הפוליטי. אפשרות נוספת היא שדבר קיומו של "המס הוורוד" אינו ידוע וברור לגברים והם אינם מביאים בחשבון שזוהי סוגיה שיש להידרש לה.
לאחרונה יש ניסיון בארצות הברית להשיג פטור ממס עבור טמפונים.
מאז 2015, 24 מדינות הציגו הצעות חוק לפטור פדים וטמפונים ממס מכירה, ברוב המדינות החוק לא אושר, המדינות שבהן אושר החוק הן קנדה ב-2015, קניה ב-2004 שבנוסף הקציבו מיליונים להפצת פדים במוסדות חינוך, בבריטניה החוק עוד לא יצא לפועל אך אושר, בהודו הסירו את המס על טמפונים. אוסטרליה הצביעה על חקיקה כדי ליצור פטורים מיוחדים ממס עבור טמפונים, אך אף אחד מהם לא הפך לחוק.
בישראל בשנת 2018 השרה מירב מיכאלי הציעה חוק להגנת הצרכן בנושא: "תיקון – איסור הפליית מחירים בשל מגדר" אשר נידחה. סעיפי החוק שהוצעו היו שמעסיק לא יקבע מחיר שונה למוצרים ושירותים זהים או דומים בשל רקע מגדרי ובנוסף חוק זה יחול גם אם המוצר מגיע באריזה או צבע או תיוג שמיועד לסמן את ההבדל המגדרי.
עיקרי ההסבר הם שמבדיקות שנעשו בישראל עולה כי בשליש מהמקרים מחירם של מוצרים בגרסה "נשית" גבוה יותר מאותם מוצרים בגרסה ה-"גברית". הממצאים הללו עולים בקנה אחד עם מחקרים שכבר נעשו בעולם והגיעו למסקנה דומה, לפיה מוצרי צריכה הממותגים כמיועדים לנשים יקרים מאלה המיועדים לגברים.