בפברואר 1971 נטען כי גויס אלבז כסוכן ומודיע משטרתי בשורות ה"פנתרים השחורים". כפי שנחשף ב-2008 בפתיחת ארכיון המדינה הוא קיבל תשלום על שירותיו. לדברי רפ"ק אברהם תורג'מן, קרוב משפחתו של אלבז, היה חשש שתנועת "הפנתרים השחורים" תפעל באלימות כמו התנועה האמריקאית בעלת השם הזהה, ולכן רצה לגרום לפירוקה. גיוסו נבע מצורך משטרתי לפירור ופגיעה באחדות הנהגת הפנתרים.
אלבז היה אחד מראשי התנועה, ובשלב מסוים אף נבחר ליו"ר הארגון. כאחד מחמשת מנהיגי התנועה הוא אף השתתף בישיבה עם ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
אלבז יצר קשרים ענפים עם ראשי הליכוד ומי שהיו לימים ראשי המדינה: מנחם בגין, יצחק שמיר, חיים קורפו ואחרים.
שנים לאחר מכן ריכז בהצלחה את התנועה הפוליטית לבחירת שמואל פלאטו-שרון לכנסת.
מדוע לא תתעטשי רוז סלאווי?
"מדוע לא תתעטשי רוז סלאווי?" (באנגלית: Why Not Sneeze Rose Sélavy?) הוא פסל מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן, אשר נוצר בשנת 1921.
העבודה מורכבת מכלוב ציפורים, בתוכו הניח דושאן 152 קוביות שיש המעוצבות בצורת קוביות סוכר, מדחום רפואי ושלד גירני של דיונון (הניתן לעיתים קרובות לציפורים כדי שישחיזו בו את מקורן). הכותרת החידתית של העבודה, המנוסחת כשאלה, מאזכר את דמותה של רוז סלאווי (Rose Sélavy), דמות המופיעה בכמה עבודות של דושאן.
הפסל נוצר עבור דורותיאה דרייר, אחותה של קתרין דרייר, אשר הייתה פעילה בתנועת הדאדא הניו-יורקית לצידו של דושאן. דושאן קיבל בעבור היצירה 300 דולר. דורותיאה שלא הייתה מרוצה מן האובייקט, העבירה אותו לאוסף האמנות של אחותה. בשנת 1937 נמכר הפסל לאוסף של וולטר ארמסטרונג, אשר נתרם למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
דושאן יצר מספר העתקים ליצירה. בשנת 1963 נוצר העתק ראשון של העבודה ובשנת 1964 נוצרה סדרה של 8 העתיקים חתומים ו-3 שאינם חתומים לעבודה. אולם רק בעותק המקורי, הנמצא במוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוטבע על קוביות השיש הכיתוב "Made in France" ("תוצרת צרפת").
דושאן הגדיר את העבודה כ"רדי מייד". בראיון שהעניק בשנת 1956 הסביר את הקשר בין האובייקט לרעיון הרדי מייד (מוכן מראש):
שכונת התקוה
פיט ונטז
פרוטוקול דיפי הלמן
הר התקווה
הר התקווה (Mount Hope) הוא שמה של חווה חקלאית שהוקמה באמצע המאה ה-19 על ידי שתי קבוצות של נוצרים פרוטסטנטים מילניאליסטים, מפרוסיה ומארצות הברית, באזור שבו שוכן כיום בית הספר "שבח מופת" בדרום תל אביב.
הקבוצה הפרוסית של מייסדי החווה, מרביתם בני משפחת גרוסשטיינבק (Großsteinbeck), היגרה לארץ ישראל מוופרטל בנובמבר 1849, ולאחר שהתגוררה בירושלים עברה בשנת 1851 ליפו. הקבוצה האמריקאית, נוצרים פרוטסטנטים מילניאליסטים מפילדלפיה, הגיעה למקום בתחילת 1853 והונהגה על ידי , שהגיעה לארץ עם בנה צ'ארלס. בני שתי הקבוצות האמינו שהתיישבותם בארץ ישראל תקרב את הגאולה.
קלורינדה מיינור חכרה שטח אדמה בן 30 דונם מידי פטר קלאסן (דוד בן אברהם), שעליו הוקמה חוות "הר התקווה". היא גם חכרה את פרדס מונטיפיורי מידי יהודה הלוי מרגוזה. את האדמות עיבדה הקבוצה יחד עם פועלים יהודים מיפו.
מיינור פנתה במכתב לקוראי ה"אוקסידנט", כתב עת יהודי-אמריקאי, בבקשה לסיוע כספי.
בשנת 1854 הגיעה לחווה מהכפר גרוטון שבמסצ'וסטס משפחה נוספת - וולטר דיקסון עם אשתו שרה, בנו הנרי ובנותיו אלמירה, אן, מארי וקרוליין.
ביוני 1854 נישאו בחתונה כפולה בחווה יוהאן גרוסטיינבק לאלמירה דיקסון ואחותה מארי לפרידריך גרוסטיינבק.
ב-1855 הגיע משה מונטיפיורי לביקורו הרביעי בארץ. הוא רכש את אדמותיו של מרגוזה והפך את מיינור למנהלת השטח.
דרי החווה סבלו ממחלת המלריה ומהתנכלויות של שכניהם הערבים מהכפר סלמה.
עם מות קלורינדה מיינור מסרטן ב-6 בנובמבר 1855, המשיך צ'ארלס, בנה של קלורינדה, לנהל את פרדס מונטיפיורי כשנתיים נוספות ולאחר מכן שב לארצות הברית.
חלק מאנשי קבוצתה של קלורינדה חזרו לארצות הברית, ובחווה נותרו כנראה רק שלוש משפחות: האחים יוהאן ופרידריך גרוסשטיינבק עם נשותיהם, האחיות לבית דיקסון, ובני משפחת דיקסון: ההורים וולטר ושרה וילדיהם הנרי וקרוליין.
בינואר 1857 ביקר הסופר האמריקאי הרמן מלוויל, מחברו של "מובי דיק", בחווה וכתב על כך ברשימותיו: "בית הספר החקלאי שבנו האמריקאים ליהודים נכשל. היהודים אמנם הגיעו לשם, אך השימו עצמם נרגשים, קיבלו בגדים ונעלמו".
ב-11 בינואר 1858 התנפלו חמישה ערבים על החווה, רצחו את פרידריך גרוסשטיינבק ואנסו את שרה דיקסון ואת בתה מרי. בלחץ הקונסוליות של ארצות הברית ופרוסיה עצרו השלטונות העותמאנים ארבעה מהתוקפים ודנו אותם למאסר עולם. ביוני 1858 עזבו דיירי החווה את ארץ ישראל והיגרו לארצות הברית, ובזה הקיץ הקץ על החווה.
בעקבות הידיעות על ההתקפה החליטה קהילת הטמפלרים הגרמנים לדחות את בואה לארץ-ישראל.
נכדה של אלמירה ויוהאן גרוסטיינבק הוא הסופר ג'ון סטיינבק (סבו, יוהאן אדולף גרוסשטיינבק קיצר את שם המשפחה והתאים אותו להגייה האמריקאית בעת הגירתו לארצות הברית).
בשטחה של "הר התקווה" הוקם בשנת 1948 בית הספר "שבח" (כיום "שבח מופת"). בחצר בית הספר ניצב עץ שקמה שנטעו המתיישבים בחווה.
ב-30 בינואר 1966 הגיע ג'ון סטיינבק לביקור בישראל, במהלכו ביקר באתר.
מאונט הופ
אני בטי המכוערת
אני בטי המכוערת (במקור: Yo soy Betty, la fea), הידועה גם בשם בטי המכוערת, הייתה טלנובלה מצליחה שנכתבה על ידי פרננדו גאיטאן (Fernando Gaitán), וצולמה בקולומביה בשנים 1999–2001 בהפקת רשת הטלוויזיה הקולומביאנית RCN. מעבר להצלחתה הגדולה ברחבי העולם הלטיני, הסדרה זכתה לאימוצים מקומיים רבים ברחבי העולם, כגון "בטי" (Ugly Betty) ו"בטי בניו יורק"(Betty en NY) שהופקו בארצות הברית, יפה היא לא (La Fea Más Bella) שהופקה במקסיקו, "קטי המכוערת"(Not Born Beautiful) ברוסיה, "אסתי המכוערת" שהופקה בישראל ו"ג'סי המכוערת"(Jassi Jaissi Koi Nahin) שהופקה בהודו. בעקבות הצלחתה הופקה לטלנובלה סדרת המשך בשם "אקומודה" וסדרת אנימציה Betty Toons.
הדמויות.
ביאטריס פינסון סולנו (בטי המכוערת).
הדמות הראשית בסדרה היא ביאטריס פינסון סולנו (בגילומה של אנה מריה אורוסקו), הידועה כבטי המכוערת. בטי היא בתם היחידה של חוליה סולנו דה פינסון (אדריאנה פרנקו) והרמס פינסון גלארסה (חורחה הררה). בטי היא בחורה צעירה לא מושכת ומגושמת, הלבושה באופן שאינו אופנתי. את שיניה מעטר גשר, והיא מרכיבה משקפיים עבים וגדולים. בשל כך, היא זוכה ללעג ולגנאי על ידי רבים ממכריה, הן במקום מגוריה והן במקום עבודתה.
הן בילדותה והן בבגרותה, בטי זכתה לגנאי בשל כיעורה ההופך לסימן ההיכר שלה. פתיח הסדרה מתאר את האופן שבו הסתייגו מבטי בשל כיעורה בכל חייה, החל מהאחות המבוהלת בבית החולים לאחר לידתה, דרך גן הילדים בו בכו כאשר ראו אותה, וכלה בתיכון בו נותרה דחויה. כשהזמינה קפה לראשונה מהקפיטריה בחברה, נאלצה בטי להבהיר מי היא באמצעות התיאור התמציתי: "אני בטי, המכוערת!".
לבטי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במימון. מלבד ספרדית, בטי דוברת אנגלית וצרפתית באופן שוטף אך, למרות כישוריה, היא אינה מצליחה להשיג עבודה ואף לא ראיון עבודה, לטענתה בשל מראהּ בתמונה המצורפת לקורות החיים שלה.
ארמנדו מנדוסה.
ארמנדו מנדוסה (בגילומו של חורחה אנריקה אבֶּיו) הוא הנשיא הנכנס של חברת אקומודה, בנם הבכור של מייסד החברה רוברטו (קֶפָּה אמוצ'אסטגי) ומרגריטה מנדוסה (טאלו קינטרו), ואדם משכיל ונאה. בהיותו הנשיא החדש של אקומודה, הוא מנסה לצאת מצלו של אביו המצליח, שניהל את החברה במשך שנים ארוכות וזכה לאמון ולכבוד רב מן העובדים. נסיונותיו מביאים אותו להסתבך בהרפתקאות פיננסיות ולהימצאותו באיום תמידי מצדו של דניאל ולנסיה (לואיס מסה), השואף למלא את מקומו כנשיא החברה.
ארמנדו הוא חברו הטוב של מריו קלדרון, סגן נשיא החברה, ומאורס למרסלה ולנסיה, לה הוא אינו שומר אמונים.
ניקולס מורה.
ניקולס מורה (מריו דוארטה) הוא השכן של בטי וחברה מילדות, המגונן עליה כאח. בדומה לבטי, גם ניקולס אינו מקובל חברתית ולבוש באופן שאינו מחמיא. ניקולס הוא איש סודה של בטי, לו היא מספרת את קשייה ולבטיה. בהמשך, ניקולס מתמנה על ידי בטי למנכ"ל טרהמודה, ומשנה את סגנון לבושו. הוא מתאהב בפטריסיה פרננדס ואף מנהל איתה מערכת יחסים, מאחר שפטריסיה משוכנעת שעקב תפקידו הוא בעל ממון.
פטריסיה פרננדס.
פטריסיה (לורנה פאס) נחשבת לאחת הנשים היפות באקומודה ועל כך גם עיקר גאוותה. פטריסיה, שיהירותה, שחצנותה ורדיפתה אחרי סמלי סטטוס והון מופגנים לאורך כל הסדרה, היא מעין אנטי-תזה לבטי. בניגוד לבטי, פטריסיה (שמדגישה הלוך ושוב לאורך הסדרה כי למדה מימון במשך שישה סמסטרים באוניברסיטת סן מרינו ("Yo estudie seis semestres de finanzas en la San Marino")) לא סיימה חוק לימודיה בשל נישואיה שהסתיימו לא מכבר. גירושיה הותירו אותה ללא הון מספק למילוי אחר דרישות סגנון חייה הראוותני.
פטריסיה היא חברתה הטובה של מרסלה ולנסיה, ארוסתו של ארמנדו ומנהלת בכירה בחברה. היא סובלת מהטרדות מיניות מצדו של דניאל ולנסיה, אחיה של מרסלה, המנסה לנצל את מצבה הכלכלי לסיפוק צרכיו האישיים. בעוד שהיא דוחה את הצעותיו של דניאל, היא נעתרת לחיזוריו של ניקולס מורה, למרות מראהו, מאחר שהיא חושבת שהוא עשיר.
מרסלה ולנסיה.