בעקבות דין זה נפוץ מנהג שלא לומר את הפיוטים המשולבים בתפילת ערבית של יום טוב ('מערבית') כאשר יום טוב חל בשבת, שמא יבואו להטות את הנר על מנת לקרוא את הפיוט (במקרה זה אין את ההיתר של שניים שעוסקים בפעולה אחת, היות שכל אחד קורא בסידור שלו ואינו שם לב לחברו).
היתרים.
במקרים בהם ישנו החשש להטיית הנר נאסרו פעולות הדורשות עיון אפילו אם נעשות לאור נר מרוחק וגבוה (על פי עקרון 'לא פלוג רבנן'), אולם פעולות אלו הותרו במספר מצבים בהם החשש להטיית הנר הופחת.
הנאה מנר שהדליק גוי.
בעבר בהיעדר תאורה מלאכותית, היו הנרות שהודלקו למאור בשעת כניסת שבת כבים בדרך כלל כעבור מספר שעות, וכן גם חומר ההסקה בתנור החימום היה אוזל כעבור מספר שעות, כך שבמקרה הצורך היה חשיבות במציאת פתרון להדלקת התאורה וחידוש פעולת התנור בהמשך השבת, פעולות האסורות בשבת מכח מלאכת מבעיר.
ככלל, אסור ליהודי ליהנות ממלאכה שעשה גוי בשבת לצורך היהודי, אך מותר לו ליהנות ממלאכה שעשה הגוי לצורך עצמו. על כן אסור ליהודי לבקש מגוי שידליק בעבורו נר או את התנור בשבת (גם אם הבקשה הייתה קודם לשבת), או ליהנות מהם אם הגוי הדליק אותם לתועלת יהודי באיסור (כלומר כאשר לא הייתה לך הצדקה הלכתית). איסור זה של הנאה ממעשה גוי בשבת חל גם כאשר הגוי הדליק את הנר או התנור לצורך יהודי אחר באיסור. אולם מותר ליהנות מאור נר ותנור אם הגוי הדליק אותם לצורך עצמו, וכן אם הגוי הדליק אותם בהיתר, לדוגמה לצורך חולה (גם חולה שאין בו סכנה) או ילדים קטנים (הנחשבים גם כן כחולה שאין בו סכנה), בהם התירו חז"ל אמירה לנוכרי להדליק את הנר לצורכם.
במקרה וגוי הדליק נר בשבת לתועלת יהודי אך בלא הסכמתו וידיעתו, אף כי אסור ליהודי ליהנות מהנר שהודלק באיסור, אין הוא מחויב לצאת מביתו עקב כך, כדין הנאה הבאה לאדם בעל כורחו. יחד עם זאת היהודי מחויב להתרות בגוי שלא יעשה זאת שוב, אחרת ימשיך הגוי להדליק את הנר גם בפעמים הבאות לטובת היהודי, מתוך שרואה שליהודי יש הנאה מכך.
במקומות קרים מאוד נחשבים הכל כחולים מפני הצינה, ולכן מותר לומר לגוי להסיק את התנור כדי לחמם את הבית גם לטובת בריאים. לעניין זה נחשבים ילדים לרגישים יותר לקור ממבוגרים.
מותר לצוות או לבקש מגוי להעביר נר דולק ממקום למקום, היות שמדובר באיסור טלטול מוקצה בלבד, וגם היהודי יכול היה לטלטל את הנר באופן של 'טלטול מן הצד'.
מניעת כיבוי הנר.
הגדרת מלאכת מכבה האסורה מהתורה היא פעולת כיבוי שיש בה צורך מצד עצמה (לדוגמה כיבוי לצורך הבהוב פתילה, על מנת שתבער היטב כשתודלק שוב), בעוד כיבוי שאין בו צורך מצד עצמו (לדוגמה כיבוי לצורך החשכת הבית) אסור מדרבנן, כדין מלאכה שאינה צריכה לגופה.
קבוצת הלכות מתייחסת למניעה מעשיית פעולות שונות שיובילו לכיבויו של הנר, דבר האסור משום מלאכת מכבה מדרבנן. לדוגמה, אין לפתוח דלת כאשר מולה נמצא נר שיכבה עקב הרוח שתנשוב בחדר לאחר פתיחת הדלת. מקור דין זה בגמרא, וישנה מחלוקת ראשונים בפירושו, ועל כן מחלוקת במסקנות ההלכתיות היוצאות ממנו (לדוגמה, פתיחה הדלת באופן איטי).
מותר לכסות נר דולק בקערה או כיסוי אחר, כאשר הכיסוי לא יוביל לחניקת האש וכיבוייה עקב כילוי החמצן.
לגבי מדורה, העשויה לחימום וגדולה יותר מאשר נר, ישנם דינים שונים מעט, כאשר החשש בה הוא שהרוח תלבה את המדורה ותגדילה, דבר האסור מכח מלאכת מבעיר. לכן אסור לפתוח דלק כנגד מדורה מחשש לרוח חזקה שתלבה את המדורה ('רוח שאינה מצויה'). כגזירה לחשש זה נאסרה פתיחת דלת כנגד מדורה גם כשהרוח חלשה ('רוח מצויה') ואינה צפויה ללבות את המדורה. עם זאת לא נאסרה סגירת הדלת הפתוחה, פעולה שאינה משפיעה על בעירת המדורה.
מוקצה.
נר דולק נחשב למוקצה ואסור להזיזו, וכן הדין בפמוט המיוחד להדלקת נר, כדין מוקצה מחמת איסור. הנר הדולק נחשב כבסיס לשלהבת, ועל כן אסור להזיזו אף לצורך גופו או מקומו, וכן בפמוט שנעשה בסיס לנר. יחד עם זאת מותר לנער שולחן שעליו נר כדי לסלקו, כאשר הנר לא הונח בכוונה תחילה על השולחן (אם הונח בכוונה, נעשה השולחן בסיס לדבר האסור). דין זה הוא אף אם הנר דולק, כל זמן שש סיכוי סביר שלא יכבה כאשר יושלך לרצפה, ובתנאי שאין בו שמן.
יתרת שמן (או חומר בערה אחר) וכן יתרת הנר שנותרת לאחר שהאש נכתבה נחשבים למוקצה ואסור להזיזם גם לאחר שכבתה, היות שהשעה הקובעת לעניין מוקצה היא שעת כניסת שבת ('בין השמשות'). ישנה דעה לפיה מי שהנר מאוס עליו מותר לטלטלו ולהוציאו, כדין דבר מאוס ('מוקצה מחמת מיאוס') המותר בטלטול כדי לסלקו.
אל-עין
אל-עין (בערבית: العين - "המעיין") היא עיר השוכנת במזרחו של איחוד האמירויות הערביות. בשנת 2009 התגוררו באל-עין כ-374,000 תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה באמירות אבו דאבי והרביעית באיחוד כולו. ארבעה צברים גאוגרפיים, ובהם 17 אתרי תרבות בסביבת העיר, הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
אל-עין שוכנת במזרחה של אמירות אבו דאבי, סמוך לגבול בין איחוד האמירויות הערביות ועומאן. העיר שוכנת במישור מדברי בגובה של כ-280 מטרים מעל פני הים, אך מיד מדרום לה מתנשא ג'בל חפית (جبل حفيت) המוארך, המתנשא לגובה של 1,249 מטרים מעל פני הים. זהו הר בודד הנישא כמעט קילומטר מעל סביבתו, אורכו כ-18 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע לשלושה ק"מ. חלקו הדרום-מערבי של ההר שוכן בשטח עומאן השכנה. כביש תלול בשיפוע ממוצע של 8% ובאורך של 11.7 ק"מ מטפס אל ראש ההר, ומסתיים ברחבת תצפית גדולה. סמוך לה שוכן ארמון של משפחת האמיר ובית מלון.
שכונות אל-עין נפרסות על-פני שטח נרחב, וששת נאות המדבר ההיסטוריים שקדמו לעיר נבלעו ברצף העירוני הבנוי. נווה המדבר הגדול ביותר, הנושא את שם העיר, שוכן במזרחו של מרכז העיר, אורכו כ-1.7 ק"מ ורוחבו כ-800 מטרים. אל-עין מקיפה משלושת צדדיה את העיר העומאנית הקטנה אל-בוראימי שממזרח לה. שתי הערים יוצרות רצף עירוני אחד, ועד שנת 2006 לא חצץ ביניהם גבול פיזי. כיום מפרידה גדר גבול בין שני היישובים ובה קבועים שני מעברי גבול עיקריים.
היסטוריה.
חרסים הם העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר ליישוב באזור אל-עין, והם מתוארכים לתקופה הנאוליתית (8000 עד 4000 לפנה"ס). חרסים אלה הם שרידים שהותירו אחריהם נוודים שעסקו בגידול צאן, ואשר נמשכו אל המעיינות בג'בל חפית. החרסים מעידים על קשר עם תרבויות מסופוטמיה במהלך האלף ה-5 לפנה"ס. בתקופת הברונזה הקדומה הופיעו יישובי קבע במורדות ג'בל חפית ובמישורים שלמרגלותיו, ואלה התרכזו בעיקר בצידו המזרחי של ההר. ביישובים אלה התפתח סגנון קבורה אופייני בקברים עגולים שבכל אחד מהם הוטמנו מספר גופות. כ-500 קברים מסוג זה התגלו באזור, ואף על פי שרובם נשדדו, בחלקם נתגלו מנחות קבורה דוגמת כלי חרס, חפצי ארד קטנים, אבנים מעוטרות וחרוזי חרס שרופים. ממצאים אלה מעידים על קשרי מסחר ענפים עם מרכזה ודרומה של מסופוטמיה, ונראה כי חשיבותו של האזור הייתה בכך ששכן על הדרך המובילה ממסופוטמיה אל מכרות הנחושת בהרי חאג'ר שבעומאן ("דרך הנחושת"). החל בתקופת הברונזה התיכונה הופיעה באל-עין חקלאות שלחין מגוונת, ולצידה משק חי. המים נשאבו מבארות שניצלו את מי התהום, ובשל חשיבותם הם מוקמו במגדלים או במבנים מבוצרים. לוחות שעליהם מסמכים כתובים בכתב יתדות המתוארכים לסוף האלף ה-3 לפנה"ס, מעידים על המשך קשרי המסחר של תושבי האזור עם מסופוטמיה. לוחות אלה מיוחסים לתרבות אום א-נאר שפרחה לאורך חופיו הדרומיים של המפרץ הפרסי במחצית השנייה של האלף ה-3 לפנה"ס. בתקופה זו החלו מבני הקבורה העגולים האופייניים לאזור לגדול, ולכלול מספר אולמות קבורה, לעיתים בשני מפלסים.
הופעת מערכות ההשקיה הקהילתיות המכונות "אפלאג'" בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס, אפשרה את גידולה של אוכלוסיית הקבע בסביבה, והביאה להתפתחות היררכיה חברתית שנדרשה לשם ניהול משק המים המשותף. התקופה המוסלמית שהחלה במאה ה-7 הביאה עימה גל של פריחה והתפתחות. מאבקי הכוח בין נסיכי עומאן, ערב והאמירים המקומיים בסוף המאה ה-17, הביאו להקמת מצודות צבאיות ומגדלי שמירה עשויים לבני בוץ. מבנים אלה נבנו מקירות עבים שבהם נקבעו פתחים קטנים, וגגותיהם עשויים מקורות עצי תמר הנושאים כפות תמרים. סגנון בנייה זה היה סגנון הבנייה העיקרי באל-עין עד שנות ה-60 של המאה ה-20, מועד בו התגלה נפט באזור. גילוי הנפט הביא לעלייה חדה באוכלוסייה, להיווצרות המרכז האורבני של אל-עין סביב נאות המדבר ולהרס רוב המבנים המסורתיים. בשנת 1967 הוכרה אל-עין כעיר.
אתרי המורשת העולמית בעיר.
17 אתרי המורשת העולמית בעיר ובסביבתה, הכוללים ממצאים ארכאולוגיים, אדריכליים, חקלאיים, הידראוליים ועירוניים, ערוכים בארבעה צברים גאוגרפיים, שלכל אחד מהם מאפיינים תרבותיים או תקופתיים שונים:
ג'בל חפית.