בנשואה כתב מוזיקה לחצר הדוכס, שירי אהבה ואבירות חילוניים, מן הסוג שדוכסי בורגונדיה ציפו לו ושהיה, כמסתבר, אהוב עליהם.
ישראל חזקה
האסכולה הבורגונדית
האסכולה הבורגונדית הוא מונח המשמש לציון קבוצת מלחינים, שהיו פעילים במאה ה-15 באזור השייך כיום לצפון ומזרח צרפת, בלגיה והולנד ושבמרכזו הייתה חצר דוכסות בורגונדיה. השמות העיקרים הקשורים באסכולה זו הם גיום דופאי, ז'יל בנשואה, אנטואן בינואה וכן, (באנגליה ובאימפריה שהייתה לה אותו זמן בצרפת) ג'ון דאנסטפל. האסכולה הבורגונדית הייתה שלב הפעילות הראשון של האסכולה הפרנקו-פלמית במוזיקה, מרכז העשייה המוזיקלית של תקופת הרנסאנס באירופה.
רקע.
באירופה של שלהי ימי הביניים וראשית התקופת הרנסאנס, נטו מרכזי תרבות לעבור ממקום למקום עקב תמורות ביציבות הפוליטית ונוכחותו של כוח שולט, אם רוחני ואם חילוני, לדוגמה האפיפיור, מתנגד האפיפיור או קיסר רומי הקדושה. במאה ה-14, מרכזי הפעילות המוזיקלית העיקריים היו צפון צרפת, אביניון ואיטליה, בייצוגם של גיום דה מאשו וה"ארס נובה", "ארס סובטיליור" ופרנצ'סקו לאנדיני, בסדר זה; אביניון נהנתה מתקופת שגשוג תרבותי קצרה אך חשובה, משום שבה שכנה האפיפיורות בתקופת המחלוקת המערבית. כשמלחמת מאה השנים, 1337 עד 1453, עשתה שמות בצרפת, התרחק המרכז התרבותי עוד מזרחה, אל ערים בבורגונדיה ובארצות השפלה הבורגונדיות.
בתקופת שלטון בית ולואה, הייתה בורגונדיה הפלך האיתן והיציב ביותר פוליטית במערב אירופה, שסיפח אליו, מעט מעט, את פלנדריה, בראבאנט, רוזנות הולנד, לוקסמבורג, אלזס ולורן. בתקופת שלטונם של פיליפ ושל שארל האמיץ, דוכסי בורגונדיה, בין 1419 ל-1477, היה כל המחוז הזה מרכז של יצירתיות מוזיקלית. רוב הפעילות המוזיקלית לא התרחשה במה שמוכר כמחוז בורגונדי של ימינו אלה, שבירתו היא דיז'ון (אם כי דוכסות בורגונדיה קיימה שם מרכז ניהולי). המרכזים העיקריים של יצירת מוזיקה היו בריסל, ברוז', ליל ואראס, כמו גם ערים קטנות יותר באותו אזור.
ככל שנפוצו המוניטין של בורגונדיה ברבים, גדל מספר המוזיקאים מכל אותו חבל ארץ, שבאו אליו לשם לימודים וקידום קריירה. שליטי בורגונדיה לא הסתפקו בהיותם פטרוני האמנויות, אלא השתתפו בהן באופן פעיל: שארל האמיץ ניגן בנבל וחיבר שאנסונים ומוטטים (אם כי שום חיבור משלו לא שרד במצב המאפשר ייחוס מהימן). הדוכסים הבקיאים בהלכות העולם עודדו גם חיבור מוזיקה חילונית במידה של חירות שכמעט לא נודעה קודם בתולדות המוזיקה באירופה, מאפיין המגדיר כשלעצמו את תקופת בורגונדיה כתופעה ייחודית לרנסאנס
נדידה זו של תרבות מוזיקלית מפריז מזרחה גם מקבילה לחלוקה המוסכמת (וכלל לא מקובלת על כלל העולם) של תולדות המוזיקה לימי הביניים ולתקופת הרנסאנס; בעוד שגיום דה מאשו נחשב לעיתים קרובות לאחד מאחרוני המלחינים של ימי הביניים, גיום דופאי נחשב במקרים רבים למלחין הרנסאנס הראשון בעל החשיבות.
שארל האמיץ נהרג בשנת 1477 בקרב ננסי, באחד מנסיונותיו לספח עוד שטחים לאימפריה שלו. אחרי מותו המשיכה המוזיקה לשגשג כמקודם, אבל הפלך נחלק פוליטית, דוכסות בורגונדיה נטמעה בצרפת ורוב ארצות השפלה היו לחלק משטחי הכיבוש של הענף הספרדי של בית הבסבורג (ראו שבעה-עשר המחוזות). הן החצר הצרפתית והן ההבסבורגים טיפחו את המוזיקה; מכל מקום, סגנון צרפתי החל להתפלג מזה של ארצות השפלה, בייחוד במוזיקה חילונית ובתקופה שאחרי 1500.
מלחינים.
תולדות המוזיקה הבורגונדית החלו בשנת 1384 בארגון מקהלת הקאפלה בידי פיליפ האמיץ; כאשר הלך לעולמו כעבור עשרים שנה, התחרתה הקאפלה בתפארתה במוסד המפורסם באביניון. בין השמות שנקשרו במוזיקה הבורגונדית בשלב מוקדם זה היו יוהנס טאפיסיה וניקולא גרנו, שהמשיכו במסורת אל השלב הבא של הקאפלה, כאשר הוכרה בשנת 1415. עוד מלחינים מוקדמים שם היו הוגו דה לאנטינס וארנולד דה לאנטינס, שהתוודעו בהמשך אל דופאי באיטליה.
מכל השמות שנקשרו באסכולה הבורגונדית, המפורסם ביותר היה גיום דופאי, שהיה קרוב לוודאי המלחין המפורסם ביותר באירופה במאה ה-15. הוא כתב מוזיקה ברבות מן הצורות שהיו מקובלות באותה תקופה, מוזיקה מלודית, שירתית וקליטה (יותר ממחצית ממוזיקת הקודש שלו היא הרמונים פשוטים של קנטוס פלאנוס, למשל). בני תקופתו של דופאי היו מלחינים כמו ז'יל בנשואה, ששהה בחצר הבורגונדית בין 1430 ל-1460 בקירוב, והיינה ואן חיזכם, מלחין, זמר וחייל, שנהרג אולי במערכה הצבאית האחרונה של שארל האמיץ.
אחרי מות דופאי ב-1474, המוזיקאי הבולט ביותר בבורגונדיה היה אנטואן בינואה, מלחין שאנסונים פורה, בין השאר, ואולי מחבר הנעימה המפורסמת L'homme armé.
סגנון וצורות מוזיקליים.
מלחיני בורגונדיה העדיפו צורות חילוניות, לפחות כל עוד פעלו בשטחי בורגונדיה; הרבה מוזיקה דתית שרדה מאז עד ימינו, בייחוד משל אותם מלחינים שעשו באיטליה, למשל במקהלת האפיפיור. הצורות החילוניות הבולטות ביותר ששימשו את אנשי בורגונדיה היו ארבע הצורות הקבועות (formes fixes) (רונדו, בלדה, וירלאי וברז'רט, שנודעו כולן בשם הכללי שאנסון. מבין הארבע, הרונדו היה הפופולרי ביותר, הרבה מעל האחרות; בכל אופן, מספר הרונדו ששרדו עולה על זה כל צורה אחרת. רוב הרונדו היו בשלושה קולות ובצרפתית, אם כי יש גם אחדים בשפות אחרות. ברובם, הקול העליון (ה"סופריוס") שר את הטקסט ושאר הקולות בוצעו על פי רוב בכלי נגינה.
את הברז'רט פיתחו מלחיני בורגונדיה עצמם; הוא היה דומה לווירלאי אבל קצר יותר, בן בית יחיד.
רוב המלחינים כתבו גם מוזיקת קודש בלטינית; דבר זה עמד בתוקפו למשך עוד כמה דורות. הם כתבו הן מיסות והן מוטטים, כמו גם מחזורי מגניפיקטים. בתקופה זו השתנתה המיסה מקבוצה של פרקים נפרדים שנכתבו בידי מלחינים שונים, לעיתים קרובות תוך שימוש בטכניקה של מוטיב ראשי, למחזורים מאוחדים המבוססים על קנטוס פירמוס. דופאי, בינשואה, בנואה, רג'ינלד ליברט ואחרים כתבו כולם מיסות מחזוריות. אחת הנעימות המועדפות לשימוש כקנטוס פירמוס הייתה l'homme armé, שלא רק מלחיני בורגונדיה עשו בה שימוש אלא גם מלחינים במאות הבאות; למעשה הייתה זו הנעימה הנפוצה ביותר בשימוש כבסיס לחיבור מיסה בכל תולדות המוזיקה.
במהלך תקופה זו השתנה המוטט מן הדגם האזוריתמי של המאה ה-14 ליצירה הפוליפונית השעועה, העשויה פרקים פרקים, שמוצאים ביצירתם של מלחיני בורגונדיה המאוחרים כמו בינואה. במוטטים, כמו גם במיסות ושאר יצירות הקודש, נעשה שימוש בטכניקה מוזיקלית נפוצה, הפובורדון, הירמון של קנטוס נתון בסקסט-אקורדים, מקושט מדי פעם למניעת מונוטוניות. מוזיקה שחוברה בטכניקת הפובורדון אפשרה הבנה ברורה של הטקסט המושר ובה בעת עקפה את הפשטות היתרה של הקנטוס פלאנוס.
חצרות בורגונדיה טיפחו גם את המוזיקה האינסטרומנטלית, לעיתים קרובות כמוזיקה לריקודים. מאפיין מיוחד של הסגנון האינסטרומנטלי הבורגונדי הייתה העדפת הדוכסים למוזיקה לכלים קולניים (חצוצרות, טמבורין, שום וחמת חלילים) וכמות המוזיקה לכלים אלה ששרדה מאז עולה על זו, שנכתבה לכלי תקופה אחרים כמו לאוטה או נבל. בביצועי התקופה היה מקובל להציב את הכלים הקולניים במקום מוגבה, כגון יציע, ואילו יתר הכלים נמצאו סמוך יותר אל המחוללים.
עם הצורות האינסטרומנטליות נמנו ה"באס דאנס", או "באסאדאנצה", מחול טקסי בעל אופי אומר כבוד וקצב איטי יחסית. באס דאנס טיפוסי היה במקצב זוגי, בחלוקת-משנה לשלשות (בתיווי מודרני, 6/8), ולעיתים קרובות בא מיד אחריו מחול מהיר, ה"טורדיון" או "צעד בראבאנט".
האסכולה הבורגונדית הייתה הדור הראשון של מה שנודע לעיתים בשם האסכולה הפרנקו-פלמית, דורות אחדים של מלחינים בטווח של 150 שנה, שחיברו מוזיקה בסגנון הפוליפוני, המתקשר עם נוהלי ההלחנה המקובלים בתקופת הרנסאנס. דורות מאוחרים יותר, שלא קיימו שום קשרים מיוחדים עם החצר או המחוז הבורגונדי אך היו קשורים ביניהם בכוח קרבה גאוגרפית ועשייה מוזיקלית משותפת, כללו שמות כמו יוהנס אוקכם, יאקוב אוברכט, ז'וסקן דה פרה, אדריאן וילארט ואורלנדו לאסוס.
כתבי יד.
יש בערך 65 כתבי יד אותנטיים, המכילים מוזיקה מאת מלחינים בורגונדיים. הבולטים ביותר ביניהם הם אלה:
ארנסט ווליס באדג'
ארנסט אלפרד תומפסון ווליס באדג' (27 ביולי 1857 – 23 בנובמבר 1934) היה חוקר, היסטוריון ופילולוג בריטי, שעבד עבור המוזיאון הבריטי ופרסם עבודות רבות על המזרח הקדום.
ילדות ונעורים.
א.א. ואליס באדג' נולד בבודמין, קורנוול לאב לא ידוע ועזב בגיל צעיר להתגורר בלונדון עם סבתו ודודתו.
הוא החל להתעניין בשפות לפני גיל עשר, אך כיוון שעזב את הלימודים בגיל 12 כדי לעבוד כפקיד בחברת W.H. Smith, למד בזמנו החופשי עברית וסורית, בעזרת מורה מתנדב בשם צ'ארלס סיגר. באדג' החל להתעניין בשפה האשורית ב-1872, בזמן ששהה במוזיאון הבריטי.
עבודתו.
באדג' נחשב לאחד מחשובי האגיפטולוגים בכל הזמנים. כתב ספרים רבים על מסעותיו וגילויו במצרים בשליחות המוזיאון הבריטי שבלונדון. בין השאר, גילה את האתר הארכאולוגי אל-עמארנה במצרים ועסק בפיענוח כמה לוחות חימר עתיקים שנמצאו בו, תרגם במלואו את הספר העתיק "כברה נגסת" על קיסרי אתיופיה, רכש עותק עתיק של הספר "מדינת האתונאים" המיוחס לאריסטו, ועוד.
באדג' נודע בעיקר בזכות חשיפת "ספר המתים" השלם - הפפירוס של אני, אותו גילה בשנת 1888 בעת מסע ארכאולוגי ללוקסור, בסיוע שודדי קברים וסוחרי עתיקות מקומיים לא חוקיים. הוא נעצר על ידי הרשויות המצריות, אך ברח מהכלא המצרי והצליח להבריח את הספר למוזיאון הבריטי, שם הוא נמצא עד היום.
ביקורת ומחלוקת.