אלאפין היה מטובי שחקני השחמט ברוסיה של שלהי המאה ה-19. בין השנים 1878-1879 הגיע אלאפין למקום השני בתחרות סנקט פטרבורג (ניצח: מיכאיל צ'יגורין). בשנת 1880 הפסיד אלאפין דו-קרב למיכאל צ'יגורין +3 -7 0= (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), וניצח בדו-קרב את קורט פון ברדלבן +3 -1 =1. בשנת 1899 אלאפין סיים בתיקו דו-קרב עם קרל שלכטר +1 -1 =4.
בין התוצאות הטובות ביותר של אלאפין בתחרויות הנה המקום הרביעי בתחרות וינה 1899, המקום השני אליו הגיע בתחרות וינה 1901, המקום החמישי בתחרות מונטה קרלו 1901, המקום הראשון בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1906, המקום השני בתחרות לודז' בשנת 1908, המקום השני בתחרות מינכן 1909 והמקום הראשון בתחרות מינכן 1911. בדו-קרב מול רודולף שפילמן הפסיד אלאפין +3 -6 =1.
מד הכושר המוערך של אלאפין היה בשיאו 2688 (פברואר 1898) כאשר אלאפין היה ממוקם עשירי בעולם.
בין השנים 1898-1910 פרסם אלאפין עיתון שחמט משלו בשם Der Schachfreund (החבר של השחמט). בשנת 1913 פרסם אלאפין ספר המיועד לשחמטאים מתחילים באותו שם.
היום הוא מוכר בעיקר בזכות תרומתו לתיאורית הפתיחה במרבית הפתיחות החשובות.
הסתעפויות בפתיחות.
שמו של אלאפין נקשר להסתעפויות רבות בפתיחה וביניהן:
בית ספר למל
דיפול חשמלי
גבעת הראה
התקפת האצ&quot;ל על יפו
ב-25 באפריל 1948 פתח אצ"ל בהתקפה על יפו כחלק מן המערכה על תל אביב במלחמת העצמאות. לאחר שלושה ימי לחימה הצליחו לוחמי האצ"ל לנתק את רובע מנשייה ולכובשו. אל מול מתקפת נגד של הצבא הבריטי ולחץ מדיני של הבריטים על מוסדות היישוב נסוג האצ"ל מעמדותיו ברובע ולוחמי ההגנה תפסו את מקומו. בהתקפה נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, רובם מאש הצבא הבריטי. ההשתלטות על יפו ועורפה הכפרי התבצעה על ידי חטיבות "ההגנה" במבצע חמץ שהחל ביום השלישי של המבצע. בעקבות התקפת אצ"ל ומבצע חמץ הואצה מגמת הבריחה של ערביי יפו שהביאה בסופו של דבר לכניעת העיר הערבית.
רקע היסטורי.
לפני מלחמת העצמאות חיו ביפו כ-95,000 תושבים ,מעל 70 אחוז מהם היו ערבים. על פי החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 הייתה יפו אמורה להיות מובלעת של המדינה הערבית המוקפת בשטחי המדינה היהודית.
מיד לאחר החלטת החלוקה החלו מעשי איבה לאורך קו הגבול העירוני בין יפו לתל אביב . תושבי תל אביב סבלו במשך כל המערכה מיריות וצליפות בלתי פוסקות מיפו. בייחוד התפרסם מסגד חסן בק אשר מצריחו הגבוה צלפו כוחות ערבים על העוברים ושבים בתל אביב (1100 נפגעים בחמישה חודשים על פי יוסק'ה נחמיאס). ההפגזות והצליפות גרמו לפינוי חלק מתושבי השכונות הדרומיות של תל אביב, ויצרו בעיית פליטים מעיקה בעיר.
המצב הכלכלי בעיר יפו היה קשה והמורל ירוד. עוד לפני מתקפת האצ"ל רבים מתושבי שכונות הספר של יפו מנשייה ואבו כביר נטשו ועברו למרכז העיר ורבים מעשירי יפו ובני המעמד הבינוני נטשו את העיר וחלקם אף עברו למדינות שכנות.
מפקדת ההגנה העדיפה להשתלט על הכפרים מסביב ליפו במקום להסתער עליה ישירות, פעולה שהייתה כרוכה בהיתקלות עם הצבא הבריטי אשר שהה באזור.
במקביל, לאחר הצלחת ההגנה בכיבוש טבריה וחיפה, החליט האצ"ל לצאת להתקפה גדולה לכיבוש יפו, כדי להכלילה במדינה היהודית האמורה לקום. התוכנית הייתה לפרוץ בתחילה לעבר הים, לנתק את שכונת מנשיה, ולהפסיק את הצליפות על תל אביב ממסגד חסן בק. ובשלב שני, לפרוץ לתוך יפו ולכובשה. לפי התוכנית, במשך כל ההתקפה אמורה הייתה להתבצע הפגזה על יפו, שמטרתה מניעת תנועה צבאית סדירה בעיר, שבירת רוחם של חיילי האויב וגרימת אנדרלמוסיה ובהלה באוכלוסייה האזרחית, שתסייע לשתי המטרות הראשונות על ידי תנועת בריחה המונית.
ההתקפה.
ההכנות להתקפה.
התקפת האצ"ל על יפו התאפשרה לאחר שתי פעולות מוצלחות של החרמת כלי נשק ואמצעי לחימה מהצבא הבריטי.
ב-6 באפריל 1948 חדרו לוחמי אצ"ל לבושים במדים בריטים ומסתייעים בשני משוריינים בריטים שהוחרמו גם כן, למחנה 80 ליד פרדס חנה. הם פרצו למחסן הנשק והחלו להעמיס 62 רובים, 39 תת מקלעים, 21 מקלעי ברן, פגזי פיאט ותחמושת לרוב. כמו כן הוחרם זחל בריטי אחד. הבריטים תקפו את הכוח, והתפתח קרב קשה בו נהרגו מפקד המחנה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו. חייל אצ"ל אחד נהרג בפעולה.
ב-17 באפריל 1948 תקפו לוחמי אצ"ל בפיקודו של עמיחי פאגלין (גידי), רכבת נשק בריטית ליד חדרה. 120 לוחמים ושבעים מכוניות רוכזו בשוני. בק"מ ה-41 מחיפה נתקלה הרכבת במוקש קל, ונאלצה לעצור. מיד עם עצירתה פתחו עליה אנשי האצ"ל באש. הבריטים השיבו אש, ובחילופי היריות נהרגו שלושה בריטים ושלושה אנשי אצ"ל. אך רק לאחר שפאגלין איים כי הרכבת תפוצץ על נשקה, יצאו ממנה הבריטים כשידיהם מורמות לאות כניעה. ברכבת היו כ-6,000 פגזים למרגמות 3 אינץ'. בעזרת הבריטים הועמסו הפגזים למכוניות האצ"ל, והועברו בחשאי למרתפי היקב בזכרון יעקב. לפגזים אלה הייתה חשיבות מכרעת בהתקפה על יפו.
האצ"ל גייס כ-600 איש מאנשיו, וריכז אותם ב"מחנה דב" (על שם דב גרונר) ברמת גן (כיום שכונת קריית בורוכוב). הוקם בית חולים צבאי בבית החולים ליולדות פרויד (רחוב יהודה הלוי 9 בתל אביב), שנעזב עקב ההפגזות והצליפות מיפו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בגדר בית החולים לשעבר פרויד.
לוחמי האצ"ל צוידו בכ-180 רובים, כ-400 סטנים, 35 מקלעים, כ-2000 רימונים, ארבעה משוריינים, שתי מרגמות, שני מטולי פיא"ט ואלפי פגזי מרגמה.
ב-24 באפריל 1948 כונסו הלוחמים למסדר יציאה במחנה דב. במרכז עמדו עמיחי פאגלין (גידי) ומפקד האצ"ל מנחם בגין שנשא דבריו ליוצאים לקרב:
הלוחמים עלו על המכוניות ויצאו בשיירה ארוכה לתל אביב. בשעה מאוחרת בלילה הגיעו לבית הספר אליאנס בשכונת נוה צדק (כיום מרכז סוזן דלל) שם מוקמה המפקדה. בגלל הצורך בארגון הלוחמים, פריסת קווי טלפון והצבת המרגמות, נדחתה ההתקפה לשעה תשע בבוקר.
יום ההתקפה הראשון.
ב-25 באפריל 1948 בשעה 9:00 החלו שתי מרגמות של 3 אינץ' להפגיז את יפו ולא פסקו במשך כל ימי ההתקפה. מפקד כוח המרגמות היה צבי אלטשולר (כינוי מחתרתי "יוחנן"), שהיה גם סגן מפקד מחלקת "הדלק" (מודיעין האצ"ל), ולאחר מכן מפקד מחלקת "המס" (היחידה שהייתה אחראית על גיוס משאבים כלכליים). יש הטוענים שההפגזה על מסגד חסן בק הייתה החלטה עצמאית של אלטשולר, והיא זו שהביאה למעשה לתחילת המנוסה ההמונית של תושבי יפו. באותו הזמן החלו חיילי האצ"ל לתקוף את "צוואר הבקבוק" - האזור בין מנשיה לבין יפו מכיוון הים. שתי פלוגות יצאו מבית ספר אליאנס. הפלוגה בפיקודו של אליהו כץ "גונדר עלי" נעה לאורך רחוב זרח ברנט, והפלוגה בפיקודו של אליהו טמלר-סנד "גונדר יהושע" נעה תחילה דרומה, ואחר כך לאורך רחוב ישיבת וולוז'ין בנווה צדק לכיוון תחנת הרכבת. כל פלוגה כללה שלוש מחלקות ובכל מחלקה 3 כיתות, אשר מנו כול אחת כ-6 לוחמים.
הפלוגות נעו במערך המוכר כיום בעגה הצבאית כ"אחד לפנים". הם נתקלו באש עזה מכלי נשק שונים בעיקר ממקלעי "שפנדאו". התברר שהכוחות הערבים, היו ערוכים כהלכה, והעמדות שלהם היו מאוישות ומצוידות היטב. גם ארגון העמדות שלהם הבטיח כי כל עמדה תקבל חיפוי מהאגפים ומהעורף. כתוצאה מכך כיתת החוד בפלוגתו של אליהו כץ נתקלה באש עזה ונעצרה. מהפלוגה של אליהו טמלר סנד נשלחה כיתה לכבוש עמדה מבוצרת, ולחפות ממנה על הכוח של אליהו כץ.
הפורצים נתקלו באש יעילה שנורתה לאורך הרחוב ממשוריין בריטי, נותקו מהכוח העיקרי והתבצרו בחנות עזובה. שני הכוחות ניסו לחבור על ידי השלכת רימונים. ואכן מספר לוחמים הצליחו בחסותם לחצות את הכביש. אולם המשוריין הבריטי התקרב אל אזור החציה. בתגובה לרימון שנזרק אליו, ירה המשוריין פגז אל חצר הבית. בשלב זה החלה גם עמדה ערבית סמוכה לרכז את אִשָׁהּ אל עבר החצר. המשוריין הבריטי ניסה להמשיך ולהתקרב אולם עצר לאחר שרימון נוסף הושלך לעברו. גם ניסיון לקרב את אחד ממשוריני האצ"ל אל אזור הקרב לא עלה יפה. ומאחר שהכוח שתפס את המבנה היה קטן ותחמושתו מצומצמת, נאלצו אנשי הכוח לסגת עם הרוגים ופצועים.
כיתת החוד בפלוגתו של אליהו טמלר סנד נותקה אף היא במהלך קרב עם עמדה אשר אוישה בחיילים עיראקיים. הלוחמים קעקעו את הקיר האחורי של המבנה, בו מצאו מחסה. וזחלו לחדר סמוך ממנו נמלטו לחצר מוקפת חומה. רימון שהושלך אל החצר הוטל בקור רוח בחזרה, על ידי מפקד הכוח שעזב אחרון את החצר. גם כאן, אל מול עדיפות הכוח הערבי, ביקשו הלוחמים סיוע של משוריין. המשוריין התקרב לעמדה הערבית עד כ-20 מטר ממנה, ופתח עליה בירי אש ממקלע "ברן". לאחר חצי שעה של חילופי אש, אזלה התחמושת במשוריין והוא נסוג. אחר כך, הגיע משוריין שני עם שלוש פצצות פיא"ט (מטול חי"ר אנטי טנקים). הפצצה השנייה פגעה במטרה והכוח פרץ לעמדה וכבש אותה. אולם עוד לפני שהספיק הכוח להתבסס בעמדה, הופיע באזור משוריין בריטי מצויד אף הוא בפיא"ט, ואילץ אותם לסגת. בשעות הצהריים חזרו שתי הפלוגות אל שטח ההפקר שבין יפו לבין תל אביב, והתארגנו למגננה מחשש להתקפת נגד ערבית בתגובה לניסיון לכיבוש יפו.
במהלך קרבות יום זה נהרגו זאב צוויג, אברהם מזרחי, מיכאל לסקה, ושמואל ווכטפוגל.
יום ההתקפה השני.