אחד הציורים מראה את "" לאור הירח בתיאור מאוד ריאליסטי. הציור הוצג בסלון של 1824, ועורר את התעניינותו של המלך שארל העשירי, שהתגורר בהולירוד בימי גלותו מצרפת. דאגר זכה על ציורו בעיטור צלב לגיון הכבוד הצרפתי (שותפו, בוטון, זכה גם הוא בעיטור עבור ציור שלו בסלון). למרות שניתן לו רשמית עבור הציור, רווחה השמועה שהסיבה האמיתית לכבוד זה נבעה מהצלחת הדיורמה.
דאגר ניסה לחדש ולהלהיב את צופיו בעזרת אפקטים ואשליות שונות. בין השאר הביא לדיורמה, לתצוגת נוף שווצרי של המון בלאן, כלי עבודה, בקתה, נערה בלבוש כפרי, עצים ואפילו עז, והשמיע קולות של קרן אלפים ושירים לאומיים מהמקום. ידיד של דאגר את חוויית הביקור במופע: ״זה אינו ציור - קסמו אינו משתווה לזה״, קראה נערה אנגלייה אחת [בעת ביקור בדיורמה]. ״הנה עירוב יוצא דופן של אמנות וטבע, שמייצר אפקט מדהים ביותר, כך שלא ניתן להחליט היכן נגמר הטבע ומתחילה האמנות. הבית הזה אמיתי, העצים האלו טבעיים. ... מי האמן שיצר כל זאת?״ ״ידידי מר דאגר. ... נרים כוסית לבריאותו!״ דאגר, שהצטרף אל הצופים, ענה לאותה נערה: ״מבקרי אמנות רבים מאשימים אותי בדיוק בשל העירוב הזה בין טבע לאמנות; הם טוענים שהעז החיה, הבקתה והעצים האמיתיים הנם עזרים לא לגיטימיים עבור הצייר. אולי זה נכון! מטרתי היחידה הייתה ליצור את האשליה המושלמת ביותר; רציתי לשדוד את הטבע, ולכן היה עלי להפוך לגנב״.
בשנת 1830 עזב בוטון את פריז ועבר ללונדון, שם ניהל את הדיורמה המקומית. לאחר תאריך זה שני השותפים החלו לזנוח את עיסוקם עם הדיורמה, שנקלעה לקשיים כספיים, בוטון בשל עניינו בציור נופי לונדון, ודאגר בשל נסיונותיו ללכוד את תמונות הקמרה אובסקורה.
מחקרי הצילום של דאגר.
בחיפושו אחר פיגמנטים שיתנו לציוריו עוצמה יתרה, ערך ניסויים במוצרים כימיים רגישים לאור. בין היתר ערך ניסויים בחומרים זרחניים, אשר עם חשיפתם לאור יצרו דימוי זוהר, שנשמר למשך כמה שעות בטרם התפוגג. כנראה משנת 1823 או 1824 החל לערוך ניסויים באור בעזרת קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה (בתרגום לעברית: לִשְׁכָּה אֲפֵלָה. מכשיר אופטי שהפך למקור השם הלועזי למילה מצלמה – Camera). מהר מאוד נטש דאגר את פיתוח הדיורמה והקדיש את כל מרצו לניסיון ללכוד ולקבע את הדימוי שנוצר בגב המכשיר. בניגוד למרבית ממציאי הצילום האחרים (תומאס ודג'ווד, ניספור נייפס וויליאם הנרי פוקס טלבוט), אין מידע המסביר את המניע שהוביל את דאגר לפתח את רעיון הצילום. דאגר עצמו לא כתב על כך, וסברות שונות הועלו אחרי מותו. ייתכן שראה הדגמה של הטבעת דימויים על גבי נייר טבול בתמיסת כסף כלורי באחת מהרצאותיו של הפרופסור ז'אק שארל (1746–1823), דימויים שללא קיבוע הלכו ונעלמו לאחר הטבעתם.
דאגר השתמש ככל הנראה בקמרה אובסקורה במהלך עבודתו כשוליה של צייר הפנורמות פרבוט (1807–1816). ייתכן שאז עלה בראשו הרעיון לקבע את תמונות הקמרה. משנת 1824 דאג נהג לבקר בחנות האופטיקה של בפריז, שמכרה עדשות וקמרה אובסקורה, וישנן עדויות שבמהלך שיחותיהם שאל: ״האם מישהו יצליח אי פעם לקבע את התמונות המושלמות האלו?״ שבלייה טען לימים שפעם הגיע לחנותו אחוז התרגשות רבה וטען שהצליח לקבע את תמונות הקמרה: ״הצלחתי לתפוס את האור החומק וכלאתי אותו! אילצתי את השמש לצייר ציורים עבורי!״ ״מי שלא הכיר האיש טוב כפי שאנו הכרנו אותו, היה בוודאי מאמין שהוא בהתקף של שיגעון״, נזכר שבלייה. ואולם, הכרזתו הייתה מוקדמת מדי, שכן לא הצליח לקבע את תמונותיו. התקרית התרחשה, ככל הנראה, כבר בשנת 1824, למרות שהאופטיקאי אינו מציין זאת במפורש בזיכרונותיו.
ניסוייו הפכו לאובססיה עד שרעייתו הדואגת פנתה בשנת 1827 לכימאי הנודע, בתום אחת מהרצאותיו בסורבון בשאלה: ״עלי לשאול אותך שאלה בעלת חשיבות רבה עבורי. אני אשתו של דאגר, הצייר. מזה זמן הוא אחוז דיבוק מהרעיון שביכולתו לקבע את הדימוי שבקמרה. הוא תמיד טרוד מהמחשבה, אינו יכול לישון בלילות בגללה. אני חוששת שהוא איבד את דעתו. האם אתה, כמדען, חושב שדבר זה אפשרי, או שמא הוא משוגע?" "במצב הידע הנוכחי שלנו", השיב לה הכימאי, "הדבר אינו אפשרי; אך איני יכול לומר שתמיד כך יהיה, ואיני יכול להכריז על האדם שמנסה לעשות זאת כמשוגע". בין אם ידע זאת דאגר ובין אם לא, באותן שנים התנהל מרדף מקביל ללכידת אותו דימוי, שהוביל להמצאה בו זמנית כמעט של הצילום, במקומות שונים ובטכניקות שונות. אך דאגר היה חסר השכלה מדעית בפיזיקה ובכימיה, וניסוייו לא עלו יפה.
שותפות עם ניספור נייפס.
ב-12 בינואר 1826 נכנס לחנותו של שבלייה קולונל לוראן נייפס דה סנסי-לה-גראן במטרה לרכוש קמרה אובסקורה ועדשה איכותית עבור בן דודו, ניספור נייפס (1765–1833), שזקוק לה במסגרת ניסוייו לקבע את הדימוי שנוצר בקמרה אובסקורה. שבלייה ניסה לאסוף פרטים על ניסוייו של אותו נייפס ועדכן את דאגר במידע: ״משהו מנסה להקדים אותך. הנה אבן החכמים. ... אולי אתם צועדים באותו הנתיב, אז מדוע שלא תיצור קשר עם אותו מר נייפס?״
ניספור נייפס היה בן למשפחת אצולה שאבדה חלק מהונה במהפכה הצרפתית, אך הונו הספיק לו ולאחיו קלוד להפנות את מרצם לפיתוח המצאות שונות. הם המציאו מנוע קיטור מוקדם בשנת 1807, והחלו לעבוד עם חומרים רגישים לאור במטרה להמציא טכניקת דפוס חדשה שתעתיק רישומים ותחריטים. טכניקה זו התבססה על ציפוי של משטח (אבץ, אבן, זכוכית, פיוטר ועוד) בשכבת זפת שהיה רגיש לאור (מסוג ביטומן של יהודה), והתקשה בעת שנחשף לאור. כאשר הונח ציור על גבי המשטח, האזורים הכהים בציור חסמו את האור והותירו את הזפת רכה, ואילו האזורים הבהירים העבירו אור שהקשה את הזפת. לאחר חשיפה של מספר שעות ניתן היה להסיר את הציור, להניס את הזפת הרכה בשמן ולקבל גלופה של הציור. לטכניקה זו קרא נייפס הליוגרפיה (Heliography = רישום שמש).
משנת 1816 החל נייפס לנסות לשלב את החומרים הרגישים לאור עם מכשיר הקמרה אובסקורה. הוא ניסה לרשום בעזרת האור את הדימוי שמוקרן בתוך הקמרה על גבי משטח עם חומר רגיש לאור. הוא הצליח לרשום תמונת נוף נגטיבית, שצולמה על גבי נייר רגיש לאור שנמשח בתרכובת כלור וכסף. ואולם, התמונה קובעה רק באופן חלקי, בעזרת חֻמְצָה חַנְקָתִית, ודהתה לאחר חשיפה ממושכת לאור. היכולת לקבע זמנית את הדימוי הייתה גילוי מקורי וחשוב שאפשר לו גם לנסות להדפיס את הדימויים הנגטיביים שקיבל ולהפוך אותם לפוזיטיבים, אך ללא הצלחה. בכך הקדים את המצאת תהליך צילום הפוזיטיב-נגטיב של ויליאם הנרי פוקס טלבוט בכמה שנים. לאחר מספר שנים של ניסויים, בשנת 1827, היה ניספור נייפס הראשון שהצליח לצלם ולקבע באופן סופי את הדימוי של הקמרה אובסקורה במה שנחשב היום לתצלום הראשון בהיסטוריה, ״נוף מחלון בלה-גרא״. התמונה, דימוי פוזיטיבי ויחידאי, המראה את הנוף מחלון חדרו בבורגונדי, צולמה על גבי לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) שצופה בביטומן (סוג של זפת), ונשטפה אחר-כך בתערובת של שמן לבנדר ונפט. הוא נזקק לחשיפה של שמונה שעות להשגת התמונה.
דאגר יצר קשר עם נייפס במטרה לנסות להבין מה הצליח להשיג עד כה בניסוייו. בהיעדר ידע מדעי, ניסוייו כמעט ולא התקדמו. נייפס לא אהב את התערבותו של דאגר בענייניו, ולא הבין מנין נודע לו על ניסוייו. הוא ניסה להרחיק את דאגר בנימוס מעליו, אך לאחר זמן מה נעתר לבקשתו ושלח לו ביוני 1827 לוח פיוטר עם רפרודוקציה של ציור שהוטבעה בו בעזרת תהליך ההליוגרפיה, אך ללא הסבר על אופי התהליך. במכתבו לדאגר כתב נייפס שהוא מתכנן להתפנות כעת לניסוייו ״להעתקת מראות מהטבע״ - כלומר תמונות מהקמרה אובסקורה, ולא רפרודוקציות של ציורים.
למרות שדאגר לא הציג לו תוצאות מקבילות של ניסוייו עם הקמרה (כשנראה משום שלא היה לו מה להציג), הסכים נייפס לפגוש אותו בעת ששהה בפריז, בדרכו לאנגליה לבקר את אחיו החולה. דאגר לקח אותו לסיור בדיורמה, שהרשימה עמוקות את נייפס, כמו גם מניסויו של דאגר עם חומרים זרחניים. לאחר נסיעה כושלת לאנגליה, בה ניסה ללא הצלחה למצוא ולעניין מממנים להמצאתו, חזר נייפס לפריז, נפגש כמה פעמים עם דאגר, והסכים להיכנס איתו לשותפות. ב-14 בדצמבר 1829 נחתמה בעיר שלון עסקה לשיפור ולשכלול שיטת ההליוגרפיה, לפיה יגלה נייפס, שהוגדר בבירור כ"ממציא התהליך", לדאגר את כל פרטי המצאתו, ואילו דאגר ידאג לעזור בשכלול ההמצאה. השותפות נקבעה לעשר שנים, וכן נקבע שההכנסות יחולקו שווה בשווה בין השותפים, למרות חוסר השוויון בתרומה שהביא כל אחד: נייפס חשף את סודו בפני דאגר, ואילו דאגר נדרש רק לספק "עיצוב חדש של קמרה אובסקורה", ולרתום את כישרונו ומרצו. ייתכן שגילו המתקדם, העובדה שלא הצליח לקדם את המצאתו לבד, ותחושת המבוי הסתום אליו נקלע, הביא את נייפס לחתום על ההסכם.
לאחר שהתוודע לפרטי המצאתו של נייפס חזר דאגר לפריז ושני הממציאים, שלא התראו יותר לעולם, המשיכו לעבוד בנפרד על ההמצאה ולהחליף דעות. עיקר עניינם הוקדש לניסויים ביוד בשילוב עם כסף. נייפס אף הצליח להשיג דימוי פוזיטיבי בעזרת תרכובת-יוד, אך לא הצליח לקבע את הדימוי.