הפארק הגאולוגי סרדיניה (באיטלקית: Parco Geominerario della Sardegna), הוא אתר תיירות המשמש בעיקר לסיורים גאולוגיים. הפארק הוכרז באי סרדיניה בשנת 1997, והוא הראשון מסוגו באי. הוא הוקם ליד העיר קרבונה בפרובינציית קרבוניה-איגלסיס, במקום שבו פעלו מכרות במשך 6,000 שנה. מכרה הפחם שבפארק היה פעיל משנת 1937 עד לשנת 1964
שטחו הכולל של הפארק הוא 3,500 קמ"ר, הוא משתרע על שמונה חלקים והוא נחשב לפארק הגדול והמגוון ביותר באירופה.
באוקטובר 1997 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כפארק הגאולוגי הראשון ברשת הפארקים הגאולוגיים האירופית הכוללת עד היום 32 פארקים באירופה. טקס ההכרזה של הפארק נערך בעיר קליארי בספטמבר 1998.
הפארק, בדומה לפארקים גאולוגיים אחרים, הוקם על מנת לסייע בפיתוח התיירות הכפרית והתיירות גאולוגית. בשטח הפארק שוחזרו קטעים מהמכרות, מסופר תהליך הייצור של המחצב בהתאם לתאוריות הגאולוגיות ומוצגות תמונות וקטעי סרטים מהימים שבהם פעל המכרה.
מוזיאון הפחם.
המרכז האיטלקי לחקר הפחם, ( Centro Italiano della Cultura del Carbone (CICC), חנך בנובמבר 2006 בשטח מכרות "סרבריו" בעיר קרבוניה את מוזיאון הפחם. האתר שאינו פועל משנת 1964 שוקם במטרה להיות אתר לימודי ותיירותי.
הביקור המוזיאון כולל:
ממשלת הוד מלכותה
נאורית
נאורית (Dorerin Naoero) היא שפה אוסטרונזית המשמשת כאחת משתי השפות הרשמיות ברפובליקת נאורו. כמחצית מאוכלוסיית נאורו, כ-7,000 איש, דוברים את השפה. כמעט כל דובריה שולטים גם בשפה האנגלית. מספר דובריה נמצא במגמת ירידה.
נאורית שייכת למשפחת השפות המיקרונזיות בשפות האוסטרונזיות.
איזון אקולוגי
משבר לוקסמבורג
משבר לוקסמבורג (לוקסמבורגית: Lëtzebuerg-Kris; גרמנית: Luxemburgkrise; הולנדית: Luxemburgse kwestie) הוא עימות דיפלומטי בין צרפת ופרוסיה על המעמד הפוליטי של לוקסמבורג שהתרחש ב-1867. העימות כמעט והסלים לכדי מלחמה בין שתי המדינות, אך הסתיים בדרכי שלום במסגרת הסכם לונדון.
רקע.
לעיר לוקסמבורג היו כמה ממערכות הביצורים הטובות ביותר בעולם; הביצורים תוכננו על ידי מרשל וובאן, והם כונו "גיברלטר של הצפון". החל מקונגרס וינה שנערך ב-1815 הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג הייתה באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. כחלק מהוויתור לפרוסיה, לוקסמבורג הייתה אמורה להצטרף לקונפדרציה הגרמנית, ולאחר מכן יוצב בה חיל משלוח פרוסי. המהפכה הבלגית פיצלה את לוקסמבורג לשני חלקים, ואיימה על השליטה ההולנדית בשאר הטריטוריה. כתוצאה מכך החליט וילם הראשון להצטרף לאיחוד המכס הגרמני, הצוֹלְפֶרְאַיין, על מנת לדלל את ההשפעות התרבותיות והכלכליות שהיו לצרפת ובלגיה על לוקסמבורג.
מלחמת שבעת השבועות.
לאחר מלחמת שלזוויג השנייה התגברו המתחים הלאומיים בגרמניה, ולאורך כל שנת 1865 היה ברור שפרוסיה מתכוונת לערער על המעמד של אוסטריה בקונפדרציה הגרמנית. למרות האפשרות של ערעור מאזן הכוח בין השתיים, נפוליאון השלישי וצרפת החליטו להישאר נייטרליים; הקיסר הצרפתי צפה כי אוסטריה תנצח, אך לא היה יכול להתערב לטובתה כיוון שבכך היה מסכן את מערכת היחסים בין צרפת לאיטליה שלאחר האיחוד.
כתוצאה מכך נערכה פגישה בעיר ביאריץ ב-4 באוקטובר 1865, ובה הבטיח נפוליאון לביסמרק כי צרפת תישאר נייטרלית, מתוך תקווה שההצהרה תחזק את עמדתה של צרפת במשא ומתן על הגדה המערבית של הריין. ביסמרק סירב להעניק אדמות מאזור הריין, שהיה האזור המועדף על נפוליאון. אולם, הוא כן פעל לטובת ההגמוניה הצרפתית בבלגיה ובלוקסמבורג, אך לא התחייב בכתב לעשות זאת.
התוצאה של מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866, הפתיעה את נפוליאון. הפרוסים הביסו את כוחות הברית של אוסטריה ובוואריה וניצחו בצורה מוחצת את צבא אוסטריה בפיקודו של לודוויג פון בנדק במסגרת קרב קניגרץ, ואוסטריה הוכרחה לשוב אל שולחן המשא ומתן. נפוליאון השלישי הציע לפשר בין הצדדים, והתוצאה של פעילותו, שכונתה שלום פראג, הובילה לפירוקה של הקונפדרציה הגרמנית ולהחלפתה בקונפדרציה הצפון-גרמנית, שבה הייתה לפרוסיה דומיננטיות גדולה יותר.
ההצעה הצרפתית.
הממשלה הצרפתית הציעה לווילם השלישי סכום של חמישה מיליון גילדן הולנדי בתמורה ללוקסמבורג, בהנחה שביסמרק יכבד את חלקו בהסכם. כיוון שהיה מצוי בבעיות כלכליות, וילם קיבל את ההצעה ב-23 במרץ 1867, אך הצרפתים הופתעו כאשר התברר להם כי ביסמרק לא מתכוון לכבד את ההסכם. ביסמרק איחד את רוב גרמניה הצפונית תחת הכתר הפרוסי, והוא אף הגיע בחשאי להסכמים עם המדינות הדרומיות ב-10 באוקטובר. ביסמרק חזר בו מההסכמה שנתן לנפוליאון בביאריץ ואיים לפתוח במלחמה, לאחר שנדחף לכך על ידי עיתונים לאומניים בצפון גרמניה.
מספר שרים ממדינות אחרות מיהרו להציע הצעות פשרה על מנת למנוע את פתיחת המלחמה, שהייתה עשויה לגרור לתוכה את ארצותיהם. שר החוץ של אוסטריה, הרוזן בויסט, הציע להעביר את לוקסמבורג לבלגיה הנייטרלית, ובתמורה לכך צרפת תתפשר עם בלגיה מבחינה טריטוריאלית. אולם, המלך לאופולד השני מבלגיה סירב לוותר על אדמותיו, ובכך דחה את הצעתו של בויסט.
נפוליאון שאף לסגת מתוכניותיו לאור הכעס שהתעורר בקרב הציבור הגרמני ולאור המבוי הסתום שאליו הגיעו הצדדים; כמו כן, הוא לא רצה להיראות בפני המעצמות כאחד שדוגל במדיניות של התפשטות טריטוריאלית. מסיבה זו דרישתו היחידה של נפוליאון הייתה שפרוסיה תסיג את חייליה מלוקסמבורג, ואיים לפתוח במלחמה אם היא לא תעשה זאת. על מנת להימנע ממצב זה הצאר הרוסי אלכסנדר השני קרא לעריכתה של ועידה בינלאומית בלונדון. הממלכה המאוחדת הייתה מעוניינת לארח את השיחות; ממשלת בריטניה חששה שסיפוחה של לוקסמבורג יחליש את בלגיה, שהייתה בעלת ברית אסטרטגית שלה באירופה.
ועידת לונדון.
כל המעצמות המעורבות בסכסוך הוזמנו ללונדון לוועידה שמטרתה המוצהרת הייתה למנוע מלחמה. כיוון שהיה ברור כי אף צד לא יסכים לסיפוחה של לוקסמבורג לצרפת או לקונפדרציה הגרמנית הצפונית, המשא ומתן היה ממוקד סביב תנאי הנייטרליות של לוקסמבורג. התוצאה הייתה ניצחון עבור ביסמרק; אף על פי שפרוסיה נאלצה להסיג את חיילה מלוקסמבורג, העיר עדיין הייתה חלק מהצולפריין (איחוד המכסים).
אנטרקוט
אַנְטְרֶקוֹט (מצרפתית Entrecôte - "בין הצלעות"; בעברית: ורד הצלע) הוא מונח המשמש במטבח הצרפתי המסורתי בפרט, ובמאכלי בשר בקר בכלל, לאומצה או לצלי, שמקורם בבשר שבין צלעות הבקר. האנטרקוט הוא נתח בשר עתיר סיבי שומן ("משויש").
נתח אנטרקוט מסורתי מכיל רקמת שריר, עוביו כשלושה סנטימטרים ומשקלו בין 400 ל-500 גרם. עם זאת, כיום משמש המושג גם לנתחי בשר אחרים, שנלקחו, לדוגמה, מצידה האחר של הצלע, ומשקלם אינו אחיד.
אנטריקוט
מליילם
מליאלאם
מאליאלאם
הסכם לונדון (1867)
הסכם לונדון (מכונה לעיתים הסכם לונדון השני. באנגלית: Treaty of London; צרפתית: Traité de Londres) היה הסכם בינלאומי שנחתם ב-11 במאי 1867. כיוון שנחתם לאחר מלחמת שבעת השבועות ולאחר משבר לוקסמבורג, להסכם היו השלכות נרחבות על לוקסמבורג ועל מערכת היחסים בין המעצמות האירופיות.
השפעות.
התוצאה המיידית החשובה ביותר של ההסכם, כפי שנכתב בסעיף 1, הייתה אשרור האוניה הפרסונלית בין ארצות השפלה ולוקסמבורג, תחת שלטון בית אורנז'-נאסאו. משבר לוקסמבורג פרץ לאחר שנפוליאון השלישי, הקיסר הצרפתי, ניסה לקנות את לוקסמבורג מווילם השלישי. כתוצאה מכך השמירה על לוקסמבורג בבעלות הולנדית, ללא התערבות של צרפת, הייתה בעלת חשיבות עליונה לפרוסיה.
הנייטרליות של לוקסמבורג, שעליה הוסכם בהסכם לונדון הראשון, אושררה גם כן. הצדדים שלא חתמו על ההסכם הראשון הפכו לאחראים על הנייטרליות של לוקסמבורג (בלגיה הייתה יוצאת דופן כיוון שהיא עצמה הייתה מחויבת לנייטרליות).
על מנת לוודא שלוקסמבורג תישאר נייטרלית, הוחלט כי ביצורי העיר לוקסמבורג (הידועים בכינוי "גיברלטר של הצפון") יפורקו ולא ייבנו מחדש. הפירוק של מערכת הביצורים נמשך שש-עשרה שנים, ועלה 1.5 מיליון פרנק צרפתי. במסגרת פירוק הביצורים נהרסו 24 ק"מ של ביצורים תת-קרקעיים ו-40,000 מ"ר (10 אקרים) של חרכי ירי, סוללות, קסרקטינים וכדומה. יתר על כן, נקבע כי חיל המצב הפרוסי ייסוג מהעיר לאחר ששהה בה מאז קונגרס וינה של 1815.
בעקבות מלחמת שבעת השבועות קרסה הקונפדרציה הגרמנית. שתיים מחברות הקונפדרציה לשעבר, הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג ודוכסות לימבורג, עברו לחזקתו של המלך ההולנדי. פירוק הקונפדרציה אושרר בהסכם לונדון על מנת לפשט את המצב, והוצהר כי מעתה ואילך לוקסמבורג יהיו "חלקים חשובים בממלכת ארצות השפלה". לוקסמבורג הצטרפה להסכם המכס הגרמני החדש, הצולפריין, ונותרה בו עד ה-1 בינואר 1919.
החותמים.
נציגי כל המעצמות האירופיות הגדולות חתמו על ההסכם:
איטליה לא הייתה אמורה להגיע לכנס, אך המלך ויטוריו אמנואלה השני שכנע את המלכים והקיסרים האחרים להזמין את נציגו. הקשר בין איטליה ללוקסמבורג היה רופף מאוד, וההסכם לא השפיע על איטליה בצורה משמעותית. אולם, הייתה זו הפעם הראשונה שבה איטליה הוזמנה להשתתף בוועידה בינלאומית על בסיס היותה מעצמה, ומסיבה זו להזמנה הייתה חשיבות סמלית רבה באיטליה.
מזרקת בקינגהאם
מזרקת בקינגהאם (באנגלית: Buckingham Fountain) היא מזרקת מים מפורסמת אשר ממוקמת בגראנט פארק באזור "הלולאה" בשיקגו.
המזרקה עצמה עוצבה על ידי אדוארד בנט והפסלים הממוקמים על המזרקה עוצבו על ידי ז'אק לאמברט בהשראת מזרקת לאטונה בארמון ורסאי. המזרקה נתרמה לעיר על ידי קייט בקינגהאם לזכר אחיה, קלארנס בקינגהאם.