ביישוב נמצא בית ספר ניסויי ממלכתי-דתי אזורי לכיתות א'-ח' המשרת את יישובי הציר המזרחי של הר חברון ובו כאלף תלמידים. ביישוב גם ישיבה תיכונית לחינוך סביבתי (ישיבת סוסיא), שבה כ-200 תלמידים. בראשה הרב נעם פרל. בשנת 2020 הוקמה גם ישיבה גבוהה בראשות הרב פרל.
בשנת 1985 הוקם ביישוב מרכז סיור ולימוד סוסיא, המדריך סיורים באזור מדבר יהודה, הנגב והרי יהודה ומפעיל את אתר התיירות שבסוסיא העתיקה. כמו כן קיימת ביישוב אכסניה, הכוללת 31 חדרים (240 מיטות), המארחת קבוצות ומשפחות בעיקר לסופי שבוע. מאז שנת 2005 מקיים מרכז סיור ולימוד סוסיא בחג החנוכה כנס שנתי בנושא ספר המדבר בארץ ישראל.
ביישוב פועל סניף בני עקיבא. נוער סוסיא הקים סניף בני עקיבא לילדי מרכז הקליטה "אורלי" בערד, ומדי שבוע הגיעו מדריכים למקום. בשנת תשע"ו, לאחר שכבר לא היו חניכים במרכז הקליטה, פתח הנוער בפרויקט חדש - גרעין "יונתן" של בני עקיבא במועדונית בבאר שבע.
אסון הייזל
אסון הייזל הוא שמה של תקרית שארעה ב-29 במאי 1985 באצטדיון הייזל בבריסל, שבה נהרגו 39 אוהדים ונפצעו יותר מ-600 אוהדים נוספים בעת משחק גמר גביע אירופה לאלופות 1985 בכדורגל בין הקבוצות ליברפול ויובנטוס.
כבר בבוקרו של יום המשחק אירעו תקריות בין אוהדים אנגלים לאיטלקים כאשר בריונים אנגלים התפרעו בעיר. לקראת תחילת המשחק הצטופפו ביציעים כ-55 אלף אוהדים. היציעים חולקו לשניים - חלק אחד עבור האוהדים האנגלים, וחלק שני עבור האיטלקים ואוהדים משאר מדינות העולם, כאשר רצועת יציע ברוחב מטר וחצי חצצה בין השניים.
כשעה לפני שריקת הפתיחה פרצו אוהדים אנגלים שיכורים את רצועת ההפרדה והשליכו פחיות ובקבוקי משקה לעבר האיטלקים ביציע Z. ביציע החלה מהומה, והאוהדים שניסו להימלט נלכדו בין גדרות הברזל שתחמו את היציע. השוטרים שנכחו במגרש סירבו לפתוח את היציע לכיוון כר הדשא ולהקל בכך על הלחץ של הבורחים, וכתוצאה מהמהומה הכללית ומיעוט אפשרויות הניקוז לקהל המבוהל נרמסו למוות 39 אוהדים איטלקים ונפצעו יותר מ-600. הגופות הראשונות הוצאו מהאצטדיון כשהן עטופות בדגלים שהביאו האוהדים למשחק.
להפתעת הצופים במגרש ומיליוני הצופים והמאזינים בבית, שראו את הזוועה בשידור ישיר, החליטה אופ"א לקיים את המשחק למרות האסון. במשחק נצחה יובנטוס את ליברפול בתוצאה 0-1 מבעיטת עונשין מ-11 מטר של מישל פלאטיני. לאחר תום המשחק דרשו שרי הספורט של מדינות באירופה לבטל את משחקי גביעי אירופה. ראשי אופ"א דנו בסוגיה והחליטו להשעות את הקבוצות האנגליות ל-5 שנים ממפעלי האגודה, השעיה שמנעה את המשך פריחת הכדורגל האנגלי במפעל האירופאי היוקרתי (ב-8 השנים שלפני האסון, 7 פעמים זכתה קבוצה אנגלית בגביע אירופה, מתוכן 4 פעמים זכתה ליברפול. בשנים שלאחר התקרית אף קבוצה אנגלית לא הצליחה להגיע לגמר גביע אירופה, והראשונה שעשתה זאת רק לאחר 14 שנים הייתה מנצ'סטר יונייטד עם הניצחון 1-2 על באיירן מינכן בגמר 1999).
האצטדיון המיושן בבריסל נבנה מחדש תחת השם 'אצטדיון המלך בודואן' והעירייה הקימה מחוצה לו שעון שמש ענק כאנדרטה לזכר ההרוגים.
כארבע שנים לאחר אסון הייזל, ב-15 באפריל 1989, הייתה מעורבת ליברפול בטרגדיה נוספת - אסון הילסבורו, שבו נהרגו 96 אוהדים של הקבוצה.
אסון מעגן
אֲסוֹן מַעֲגָן הוא אסון תעופה שהתרחש בכ"ח בתמוז תשי"ד, 29 ביולי 1954, כאשר מטוס קל מסוג פייפר קב התרסק לתוך קהל שנכח בטקס זיכרון לצנחני היישוב בקיבוץ מעגן. באסון נהרגו 17 איש ונפצעו 25. ראש ממשלת ישראל משה שרת וראשי היישוב היו נוכחים בטקס זה.
תיאור האסון.
טקס הזיכרון נערך למטרת חנוכת האנדרטה לזכר הצנחן פרץ גולדשטיין, שהיה חבר הגרעין שהקים את קיבוץ מעגן ונספה בשליחותו באירופה, ואמור היה להעלות את פועלם של הצנחנים שנשלחו במלחמת העולם השנייה לאירופה להציל יהודים. העצרת נועדה להתקיים בו זמנית עם הנחת אבן הפינה למוסד "יד ושם". כך יצא שהבחירה באיזה טקס להשתתף סימנה גם עמדה לגבי התמיכה במפלגת מפא"י והציונות הארץ-ישראלית - הנוכחים הביעו בעצם השתתפותם את תמיכתם בעמדת היישוב, ובעיקר מפלגת מפא"י, לגבי אופן תגובתם ומידת היחלצותם לעזרת יהודי אירופה בזמן השואה, במיוחד לאור משפט קסטנר. ראש הממשלה משה שרת הכין נאום בו עמד להשיב לתוקפים את ראשי היישוב על פועלם בשואה לאור משפט קסטנר שהתקיים זה מכבר. הטקס זכה לפרסומת מקדימה מרובה ברדיו ובעיתונים, כלי התקשורת באותה התקופה.
בטקס נכחו כ-2,500 מוזמנים ובהם ראש הממשלה משה שרת, מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, יגאל אלון, טדי קולק, הצנחנים ששבו בשלום מאירופה ומשפחות הצנחנים שנספו, קציני צה"ל וראשי ההתיישבות העובדת. על סידורי הטקס היה ממונה צה"ל, שהכשיר מגרש מיוחד, כיסאות וסידורי ביטחון. השורות הראשונות הוקצו לצנחנים ובני משפחות הצנחנים שנספו.
נשיא המדינה היה אמור אף הוא להשתתף בטקס, אך ביטל ימים ספורים קודם לכן את השתתפותו, לטובת האירוע ביד ושם. עם זאת, הוא שיגר איגרת עם דבריו. מארגן הטקס, מזכיר קיבוץ מעגן פנה לצה"ל וביקש מטס צבאי, אך הצבא סירב לבקשתו. ארגון קלוב התעופה לישראל הציע מטס ראווה לצורך פרסום פועלם, ומארגן הטקס הסכים לכך יומיים לפני המועד, במגמה שמטוס קל יעבור מעל ראשי הנוכחים וממנו תושלך איגרת הברכה מנשיא המדינה לכבוד הנוכחים בעצרת.
בתחילת העצרת הוצב משמר כבוד ליד האנדרטה בפיקודו של סגן , תזמורת צה"ל פתחה בנגינת "התקווה" והחיילת דליה פרידלנד קראה תפילת "יזכור", אביו של פרץ גולדשטיין הסיר את הלוט מעל המצבה וזרים הונחו למרגלותיה.
בשלב זה הופיעו שני מטוסי פייפר של "קלוב התעופה לישראל", שמאחד מהם אמורה הייתה להיות מוצנחת איגרת. הטייס היה אוריון גלין גלר ומאחוריו ישב מזכיר הקלוב לתעופה אבשלום סטרוד. המטוס הגיע מצד דרום, הסתובב וקרב אל הקהל. נקודת ההצנחה תוכננה להיות מצפון לאנדרטה, אך משהצניח גלין את האיגרת היא נתפסה בגלגל השמאלי של המטוס. גלין ביצע מספר סיבובים שבהם נראה סטרוד מחזיק את ההגאים ובו בזמן גלין משרבב החוצה את פלג גופו העליון ומנסה להגיע לאיגרת. לאחר שהצליח לתפוס את האיגרת, חזר ליעף אחרון, הפעם בגובה נמוך מאוד, והפעם הוציא את כל פלג גופו העליון מחוץ למטוס והטיל את הצינור ובו האיגרת. מתחקיר "הארץ" עולה שייתכן וגם בפעם הזו בהגאים אחז סטרוד שמעולם לא הטיס מטוס. בכל מקרה כאשר חזר להביט לפנים כבר היה מאוחר מדי. המטוס פגע בסגן שמחה לוי שעמד ליד האנדרטה והרגו מיד. לאחר מכן המשיך המטוס, דילג על שלוש השורות הראשונות, התהפך ופגע בקהל שישב בשורות שאחריהם. מנועו המשיך לפעול והמדחף פגע באנשים נוספים ופצע והרג בהם. 17 אנשים נהרגו ו-25 נפצעו. הטייס והנוסע נפגעו קלות. הטייס חילץ את עצמו, ואחר כך את סטרוד. ישנם חילוקי דעות לגבי התנהגותו של הטייס לאחר פציעתו. יש אומרים שישב ובכה, ואחרים אומרים שהתעשת וסייע בחילוץ הפצועים. השניים פונו מהמקום, והמטוס עלה באש.
בין הנספים היו ארבעה מצנחני היישוב שהיו ביחד עם פרץ גולדשטיין בשליחות וחזרו בשלום: סגן-אלוף דב הררי (ברגר), אריה אורני (פיכמן), יהודה אחישר (גוקובסקי) ושלום פינצי. כמו כן נספו בן ציון ישראלי מראשי תנועת העבודה; מחנכו של גולדשטיין בקיבוץ אפיקים שמואל זהרהרי ורעייתו רחל; אליהו שומרוני, מייסד הנח"ל; צפורה כסה, מחנכת בקבוצת שילר, אשתו של יונה כסה; ודניאל ועפרה סרני - בנם וכלתם של עדה ואנצו סרני (הצנחן שנספה באירופה).
גם סימן טוב גנה, בעל עיטור הגבורה ממלחמת העצמאות, היה בין המשתתפים בטקס, וניצל כשעבר שניות ספורות לפני האסון מהמקום שבו ישב.
ראש הממשלה מנע את הפרסום בעיתונות עד למחרת, על מנת שמשפחות הנספים והניצולים יוכלו להתעדכן לגבי מצב קרוביהם.
השלכות האסון והנצחתו.
ועדת החקירה שמונתה לחקור את האסון מנתה שלושה חברים: יזהר הררי, אל"ם יצחק פונדק ועמנואל צור. מסקנות הוועדה הוגשו לראש הממשלה ב-7 בספטמבר 1954. הוועדה קבעה כי אורי גלין פעל מתוך פזיזות, קלות ראש וחוסר אחריות, וכי הטיסה כולה, כולל השלכת האיגרת, בוצעו ללא רישיון מאגף התעופה האזרחית. אורי גלין הועמד לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות, אך לאחר שמיעת עדי התביעה המליץ השופט ליועץ המשפטי לממשלה להפסיק את ההליכים לאור דלות הראיות נגד גלין והיועץ המשפטי לממשלה נענה להמלצה.
גלין עבר להתגורר בארצות הברית, למד רפואה והמשיך לעסוק באתלטיקה (הוא היה שנים רבות אלוף ישראל בזריקת דיסקוס וייצג אותה גם בארצות הברית). לאחר מספר שנים חזר לישראל ונתמנה למרצה בבית הספר לרפואה שליד הטכניון בחיפה. כן היה בכיר באיגוד האתלטיקה עד יציאתו לגמלאות.
משרד הביטחון לא הכיר באחריותו לאסון ומשפחות הנספים והנפגעים קיבלו מהממשלה פיצוי חד פעמי כולל של 160 אלף לירות, שאותו הגדיר שר האוצר כ"תשלום חסד". כדי לפצות את קיבוץ מעגן עצמו על האסון, הקציב המשרד כסף להקמת "בית הצנחן" במקום האסון.
בבית הצנחן יש אולם מופעים קטן, פינת הנצחה לנספים באסון מעגן, תערוכה על שליחות הצנחנים באירופה במלחמת העולם השנייה ותערוכה על תולדות קיבוץ מעגן. במקום נערכים סיורים מודרכים ומוצג סרט על שליחות הצנחנים ואסון מעגן.
חקירת האסון ונסיבותיו.
מיד לאחר האסון מונתה ועדת חקירה שהסיקה, על פי עדותו של גלין, שמדובר בתקלה טכנית של כיס אוויר בצירוף כשל של המנוע. כמו כן קבעה הוועדה שמארגן הטקס אשם בסדרה של ליקויים שבלעדיהם היה ניתן למנוע את האסון.