בתחילת יולי 1944, הגיע הצבא האדום למזרח ליטא והגטו הופצץ. לכן הורו הנאצים ב-7 ביולי לפנות את הגטו ולהעביר את יושביו למחנה הריכוז שטוטהוף ששכן ליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית.
ב-22 ביולי יצא המשלוח האחרון מהגטו ברגל לכיוון שטוטהוף. בשטוטהוף נערכה סלקציה, הגברים נשלחו לדכאו וקאופרינג שבגרמניה, הנשים והילדים להשמדה באושוויץ.
ראש היודנראט מנדל לייבוביץ' נהרג באחת ההפצצות.
מפעל הנעליים נהרס בידי הצבא הגרמני ומפעל העור נפגע בהפצצות. הגטו נהרס במהלך הפצצה ארטילרית מסיבית של הצבא הרוסי ב-26 ביולי.
קישורים חיצוניים.
עדויות
מלכי הממלכה המאוחדת
מונפרנס
מלך בריטניה
מלכת בריטניה
אניטה פללי
אניטה פָלֵלי (נולדה ב-7 באוגוסט 1958 כאנה הללי) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית ישראלית. היא ידועה בין השאר בשל קולה הגבוה ובשל מראהּ הכולל תסרוקות צבעוניות, איפור וביגוד יוצאי דופן.
חייה.
ב-1981 שיחקה פללי בסרט "מסג'יסט הצמרת", וזכתה לפרסום רחב יותר ב-1982 כאשר השתתפה בתצוגות אופנה של לבני נשים והייתה לדוגמנית הצמרת הראשונה שהביאה את החוטיני לישראל.
לאורך שנות ה-80 נהגה להופיע בערבי זוגות בהנחיית מאיר רמז שהיו פופולריים באותה העת. בתחילת שנות ה-90 חזרה לתודעת הקהל כאשר התראיינה בתוכנית "חכם בלילה" בהנחיית רון לוינטל בערוץ 2 הניסיוני, ושרה את שירה של אילנית "כבר אחרי חצות".
לאורך שנות ה-90 פללי הדריכה נימוסין והליכות בתחרויות יופי מקומיות ברחבי ישראל והכתירה את המנצחות.
בשנת 1992 שיחקה בתפקיד משנה של רקדנית בסרטו השני של אבי ביטר "קורבן האהבה". היא הופיעה גם בסרטיו של הזמר משה כהן "מבט כואב 1" (ב-1994) ו"מבט כואב 2" (ב-1997), בתפקיד גלוריה.
בשנת 1997 שיחקה בתפקיד משנה (של רקדנית, בדומה לתפקידה ב"קורבן האהבה") בסרט הקולנוע הישראלי "עפולה אקספרס".
ב-2000, שיחקה את דמותה של חוה בסרטו הקצר של ויקטור בראון "גן עדן פרק ב'".
לקראת סוף שנות ה-90 זכתה לפרסום רב יחסית, לאחר מות כלבתה גלורי מפגיעת רכב בראשה, כאשר התארחה בפינה בתוכנית האירוח "חלומות בהקיציס" והציגה את גלורי המפוחלצת. בתוכנית נהגו איל קיציס (המנחה) וטל פרידמן לארח אורחים מוקצנים, בהם פללי. בעקבות חשיפה זו העיתון "לאשה" הכריז עליה כ"התחת של המדינה", כמחווה לקריירה שלה בשנות השמונים כדוגמנית לבני נשים.
בתחילת שנת 1997 השתתפה פללי ב"מופע הקברט של נינו" שהעלה שדרן הרדיו והמוזיקאי נינו אורסיאנו, לצדו של אורסיאנו והידועניות גילה גולדשטיין, קים קונקשיין ומלכת הדראג נופית תדהר בגילומו של אבינוף פרומר. עבור המופע הקליטה גרסת כיסוי לשירה של אילנית "כבר אחרי חצות" ושיר מקורי בשם "אני לא בוניטה", שנודע לאחר מכן בשם "שיר שמח" והפך לשיר המזוהה איתה ביותר.
בשנת 1998 השתתפה בתוכנית הרדיו של אורסיאנו "סינדרלה יוצאת מהארון" ברדיו השרון (רדיו 99) שהתבססה על מופע הקברט ובה ביצעה גם מספר שירים, בהם גרסת כיסוי לשיר נוסף של אילנית, "אי שם", והשיר "הלו נינו" בדואט עם גולדשטיין.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה פללי במספר תוכניות אירוח ובידור, בהן "אקזיט", "טיאר ברשת", "פספוסים" ובשעשועון "מסדר זיהוי" בערוץ 10, בהופעה שנקטלה בידי המבקרת אריאנה מלמד.
בשנת 2003 הופיעה פללי בקמפיין לשירות טלפוני בידורי של המותג "Esc" (אסקייפ) בבעלותה של חברת פלאפון, בו אמרה את המשפט "אניטה זאת אני תעני!", שהפך למזוהה איתה. כמו כן, החלה בעבודה על אלבום משותף עם עודד שחף (אחיו של המאפר ירין שחף). האלבום, שהיה אמור להיקרא בשם "מדיננה בג'ננה", נגנז לאחר הוצאת שני שירים מתוכו - שיר הנושא שנכתב על ידי שחף והולחן על ידי איתן מסורי וזכור בעקבות הבית והשיר "כאב" שפללי כתבה והלחינה בעצמה ושאותו ביצעה קודם לכן באחת הפעמים בהן התארחה בתוכנית "חלומות בהקיציס". לאחר מכן הופיעה פללי במועדוני נוער ברחבי ישראל עם שירי הדיסק הגנוז, שיריה המקוריים וכן גרסאות כיסוי לשירי אילנית. איתן מסורי, שהלחין את שיר הנושא של האלבום הגנוז, הקליט אותו מחדש לאחר מכן על רקע אותו פלייבק בו השתמשו פללי ושחף בגרסה המקורית, כאשר קולה של פללי קוצץ מקולות הרקע במהלך הפזמון.
פללי ידועה בין השאר בחיבתה לחיות ומתנדבת בארגון צער בעלי חיים. לאורך השנים היא נהגה להביא להופעותיה בשידור חי את גלורי, כלבתה המפוחלצת, ואת כלבה השני פופי.
לאורך השנים, סבלה מביקורות וכתבות שנויות במחלוקת בשל קולה הגבוה, מראה החיצוני, סיפור חיבתה לפוחלצי חיות והופעותיה עם גלורי כלבתה המפוחלצת הן בשידור חי והן בחייה האישיים, וכן בשימושים חוזרים במילה "כמובן", מילות סלנג ושיבושי מילים (כגון "להשפיך" במקום "לשפוך", "זְקַפוּת" במקום "זקוף", "גֶאווה" במקום "גַאווה" ו"מה שרצוני" או "מה רצוני" במקום "מה שאני רוצה") בראיונות איתה. דבר זה התבטא בין השאר בגיחוכי הקהל בהופעותיה בשידור חי, זאת על אף שפללי עצמה ציינה והדגישה לא פעם שהופעותיה פרובוקטיביות במכוון ושהיא אינה נפגעת מהתגובות והביקורות המופנות אליה.
באחד מפרקי "חלומות בהקיציס" שבו התארחה לצדם של דידי הררי וסיגל שחמון, פללי נשאלה לגבי מצבה המשפחתי, וסיפרה שהיא ילדה בת ב-1989. אם כי כאשר התארחה לצד אבי ביטר, בתוכניתו של שי אביבי "מקרה לילה" סיפרה שהחלום שלה הוא למצוא בן זוג, ולהביא איתו ילד לעולם, מבלי להזכיר את הדברים שאמרה כשהתארחה ב"חלומות בהקיציס" בנוגע למצבה המשפחתי.
ליזי בדיחי
ליזי בדיחי היא דמות ספרותית, הגיבורה הראשית של שבעה ספרים מסוגת הספרות הבלשית שכתבה שולמית לפיד. ליזי בדיחי היא כתבת במקומון באר שבעי בשם "הזמן דרום", ובכל ספר היא מתעקשת לעסוק בתעלומת רצח שאיש לא הטיל עליה לחקור. הספר הראשון בסדרה, "מקומון", יצא לאור בשנת 1989, והצלחתו תרמה להתקדמות הסוגה הבלשית העברית. בעקבות הספר באו שישה ספרים נוספים, בהם פתרה ליזי בדיחי תעלומות רצח שונות.
ששת הספרים הראשונים בסדרה יצאו לאור בהוצאת כתר, והאחרון שבהם בהוצאת ידיעות ספרים.
ספרי ליזי בדיחי.
הספר הראשון בסדרה, "מקומון", עובד לסרט בשם זה על ידי אמנון רובינשטיין. הספרים בסדרה תורגמו לשפות אחדות.
ליזי בדיחי וגיבורים נוספים בסדרה.
ליזי בדיחי היא כתבת במקומון הבאר שבעי "הזמן דרום", שהוא מקומון של העיתון הארצי "הזמן". את עבודתה במקומון החלה בגיל עשרים, עם שחרורה מצה"ל. קיבל אותה לעבודה מוריס דהאן, הממונה על המודעות.
להופעתה של ליזי ניתן תיאור סטריאוטיפי ולא מחמיא: "מאז שהיא זוכרת את עצמה היא הייתה ילדה גבוהה מדי, שמנה מדי, לבושה תמיד בבגדים צרים וקצרים ממידותיה. גם כשהייתה ילדה לא ראו בה את תווי הילדה." בבגרותה היא מתוארת כבעלת כפות רגליים גדולות, שדיים גדולים ופחוסים, מבט מנומנם וקול עצל, עונדת עגילי פלסטיק גדולים וזולים, משתמשת בליפסטיק דוחה, גוררת את סוליותיה. מראה זה גורם לאנשים לומר לליזי את המשפט שהיא כל כך שונאת לשמוע: "את יותר פיקחית ממה שאת נראית". ליזי היא רווקה בת 30 פלוס, כמעט ואינה פעילה מינית, ופעילותה המעטה בתחום זה אינה גורמת לה נחת: "היא הזכירה לעצמה שהפעם האחרונה שנכנסה עם מישהו למיטה הייתה לפני שנה וחצי, היא הזכירה לעצמה שכל 'פרשייה' שהייתה לה נגמרה עוד לפני שהתחילה".
גיבורים קבועים נוספים בסדרה הם:
בנוסף לתיאור חקירת הרצח, מכיל כל ספר את תיאור קשריה של ליזי עם בני משפחתה (אמהּ, אחיותיה, גיסיה ודודותיה) ועם עמיתיה למערכת העיתון.
רון לוונטל
מיכה קירשנר
מיכה קירשנר (1947 – 11 בספטמבר 2017) היה צלם עיתונות ישראלי, שצילם למגזינים מובילים מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
מיכה קירשנר נולד באיטליה ב-1947, ושנה מאוחר יותר עלה לארץ עם משפחתו. בצה"ל שירת בסיירת שקד.
קירשנר למד צילום ואמנות בבית הספר לאמנויות חזותיות שבניו יורק בין השנים 1971–1975.
בשנים 1977–1980 הקים את המסלול לצילום של "המדרשה לאמנות" (שבשנות האלפיים מוזגה לתוך "המכללה האקדמית בית ברל") ועמד בראשה.
בשנת 1979 הצטרף לירחון מוניטין כצלם וחבר מערכת. בירחון זה החל לצלם פוליטיקאים אנשי חברה ואת עמך ישראל מתוך עמדה ביקורתית. צילומיו הוגדרו כשווי ערך למילה הכתובה. בשנת 1982 עורר סערה ציבורית כשפרסם במוניטין את עבודתו "דיוקן יונה וולך", בעקבות השיר "תפילין" של יונה וולך, שכללה צילום עירום של גבר עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות. בשנת 1996, חמש עשר שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת התערוכה "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות של נציג ש"ס בעיריית רמת גן, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
בשנת 1983 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב. תערוכת יחיד נוספת הוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 1997.
קירשנר הוביל מהפכת צילום בישראל משצילם דיוקנאות של החברה הישראלית ופלסטינים נפגעי האינתיפאדה הראשונה בשנות ה-80. בשנת 1984 קיבל את "פרס מוזיאון ישראל לצילום".
במהלך שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, צילם עבור מעריב. במוסף סופשבוע של מעריב, הופיעו צילומיו במסגרת מדוריו הקבועים "הישראלים", "עמישראלחי", "הפוליטיקאים" ועוד. קירשנר היה בין יוזמי הביאנלה הראשונה לצילום בעין חרוד במשותף עם אבי גנור, שמחה שירמן, אברהם אילת, יונה פישר וגליה בר-אור ואצר את התערוכה. עבודותיו האישיות, בשנות ה-70 וה-80 הוגדרו על ידי המבקרים כצילומים הראשונים המתכתבים עם הפוסטמודרניזם.