כניסה להר הבית בימינו - קיימת הבחנה בין הטמאים ממקור טומאה חיצוני, כמו טמא מת, לבין הטמאים מחמת דבר היוצא מגופם: טמא מת וכדומה רשאים להיכנס להר הבית, אבל לא לעזרה ולחלקים מסוימים סביבה (החיל ועזרת נשים). לעומת זאת, הטמאים מחמת דבר היוצא מגופם, כמו בעל קרי ונידה, אסורים להיכנס להר הבית. בימינו ניתן להיטהר מכל הטומאות על ידי טבילה במקווה או מעיין, פרט לטומאת מת, בהיעדר אפר פרה אדומה. לפיכך, ניתן להיטהר מכל הטומאות המונעות מלהיכנס להר הבית, ובלבד שיזהר האדם שלא להיכנס למרכז הר הבית, המזוהה כמקום העזרה המקורי, שאסור לטמא מת. הנושא שנוי במחלוקת בין הפוסקים בדורנו, ורובם שוללים את העלייה להר, אם בגלל חוסר ודאות לגבי זיהוי מקומה הקדום של העזרה, ואם מחשש שאנשים לא יקפידו על ההבדלה בין התחומים השונים בהר.
בנוסף, ישנם מנהגים שונים לטבילה ללא צורך הלכתי מובהק אלא לשם תוספת טהרה וקדושה. טבילה מסוג זה נפוצה אצל גברים בכל בוקר לפני תפילת שחרית, וכן בערב שבת.
נוסף על כך, מנהג נפוץ אצל רוב שומרי המצוות הוא הטבילה בערב ראש השנה ובערב יום הכיפורים, בעיקר אצל גברים (ואף יש פוסקים שהתייחסו לטבילה בערב יום כיפור כחובה) אך יש קהילות שבהן נהגו שגם הנשים יטבלו לקראת יום כיפור (ללא קשר לטבילה לשם היטהרות מטומאת הנידה). רבים טובלים גם לפני שלוש הרגלים.
ספרות ההלכה בנושאי טומאה וטהרה.
בתורה מרוכזות הלכות טומאה וטהרה בעיקר בספר ויקרא, בפרשיות שמיני - תזריע - מצורע, וכן בספר במדבר, בפרשת חוקת.
במשנה הוקדש לכך סדר טהרות כולו, ומלבדו פזורות הלכות טומאה וטהרה במסכתות רבות. לסדר טהרות כולו קיימת גם תוספתא. במדרשי ההלכה מוסבר הקשר בין פסוקי התורה שבכתב לבין הלכות הטהרה בתורה שבעל פה, בספרא לפרשיות הנ"ל בספר ויקרא ובספרי וספרי זוטא לפרשת חוקת.
אין תלמוד בבלי לסדר טהרות, מלבד למסכת נידה, מפני שהיא עוסקת רבות בנושאי טהרת המשפחה, שאקטואליים בכל זמן ומקום. עם זאת, סוגיות רבות ברחבי התלמוד עוסקות בהלכות טומאה וטהרה. התלמוד מציין את הקושי המיוחד בלימוד הלכות הטומאה והטהרה, ואף מספר על חכמים מבין האמוראים שלא היו בקיאים בהם, והתקשו בהבנת משניות בסדר טהרות. התלמוד הירושלמי בסדר טהרות, כפי שהוא מצוי בידינו, כולל שלושה פרקים בלבד מתוך מסכת נידה, וכנראה יתר שבעת הפרקים אבדו.
בימי הביניים נכתבו חיבורים מועטים בלבד שמוקדשים לנושאי טהרה (מלבד טהרת המשפחה). יחיד ומיוחד היה הרמב"ם, שבמסגרת הקודקס ההלכתי המקיף, "משנה תורה", כלל גם את "ספר טהרה" המסכם את הלכות טומאה וטהרה. גם בימינו הלכות טומאה וטהרה לרוב אינן נלמדות הלכה למעשה. עם זאת, ניכרת פריחה יחסית בעיסוק בהלכות טומאה וטהרה בהשוואה לדורות קודמים: הוקמו כוללים שזהו הנושא המרכזי בלימודיהם, ונכתבו עשרות ספרים הדנים בהלכות טומאה וטהרה.
מגיסטראט
מגיסטראט (לטינית, magistratus) הוא השם ששימש ברפובליקה הרומית למשרות רשמיות בתחום הפוליטי, הצבאי, הדתי והשיפוטי ברומא העתיקה. משרת המגיסטראט נחלקה לשני סוגים: בעלי משרה רגילה (magistratus ordinarii, מילולית "נבחרים באופן קבוע") ובעלי משרה מיוחדת (magistratus extraordinarii). נושאי המשרות הרגילות נבחרו מדי שנה לכהונה בת שנה (להוציא את משרת הקנסור) . לרוב, שני מועמדים נבחרו לכהן באותו התפקיד של מגיסטראט "רגיל", וזאת כדי למנוע נסיבות בהן ירוכז כוח רב מדי בידיו של אדם אחד. לעומת זאת, בחירות לתפקיד מגיסטראטים "מיוחדים", אשר להם הייתה סמכות ועוצמה שעלו על נושאי המשרות הרגילות, התקיימו בעיקר בעטיין של נסיבות מיוחדות, והללו נבחרו באופן יחיד. המועמדים למשרות נהגו להתחרות אחד בשני במסגרת משחקים הפתוחים לציבור אותו ביקשו לשעשע. משחקים אלו התקיימו נוסף על התחרויות שאורגנו דרך שגרה על ידי האיידילים.
מגיסטרט
נטילת ידיים
נטילת ידיים היא דרישה הלכתית לרחיצת הידיים במים קודם עשיית דברים שונים. ברוב המקרים חיוב הנטילה מוזכר בתלמוד, כגון נטילה קודם האכילה.
המונח.
המונח 'נטילת ידיים' נזכר לראשונה בתוספתא. מקור הביטוי בנוהג הקדום של נתינת מים לידי הזולת: 'נותנים לידיים' מול 'נוטלים לידיים'. כלומר, המשרתים נותנים את המים על ידיהם של אלו הנוטלים את המים.
שמו המקובל של הכלי שבאמצעותו מבצעים את נטילת הידיים הוא נַטְלָה. מקור שם זה הוא בתלמוד הבבלי. במקום אחר נקרא גם אנטל.
אירועים המצריכים נטילה.
גם כיום, אף על פי שלא ממלאים את כל דיני הטומאה והטהרה, לפי ההלכה יש ליטול ידיים בכמה סיטואציות:
חלק מהמקרים הנ"ל תלויים במחלוקת הפוסקים אם אכן חייבים בנטילה ידיים באותן הסיטואציות, וברוב הקהילות נוהגים שלא לברך על נטילות אלו, חוץ מלפני אכילת פת וכשניעור בבוקר (ויש נוהגים לברך על הנטילה לפני תפילת שחרית במקום על הנטילה מיד כשקם בבוקר).
מקרים נוספים בהם יש ליטול ידיים משום נקיות או משום רוח רעה:
נטילת ידיים שחרית.
בתלמוד במסכת ברכות נאמר:
בבית יוסף מביא באריכות את דברי ספר הזוהר כי סיבת תקנת הנטילה בבוקר, משום שבשעה שאדם ישן שורה עליו רוח רעה, ובבוקר כשניעור היא מסתלקת מגופו ונשארת רק על ידיו, ועל ידי הנטילה, מסתקלת הרוח רעה מהם.
לדעת רש"י כך גם כוונת התלמוד במסכת ברכות, שמביא כי אין לגעת קודם נטילה בנקבי הגוף:
בראשונים כתבו טעמים נוספים לתקנה זו:
נטילה קודם ברכת כהנים.
מקור הנוהג של רחיצת ידי הכהנים לפני עבודת הקודש, שהתגלגלה לנטילת ידיים לפני העלייה לדוכן לברך את הקהל, הוא מהשימוש בכיור במשכן ובמקדש, שבו רחצו הכהנים את ידיהם לפני עבודת הקודש:
נטילה קודם התפילה.
יש חיוב ליטול ידיים לפני תפילה.
המקור לחיוב רחיצת ידיים לפני התפילה (ובמקרה זה, לאו דווקא הכהנים) הוא במטאפורה של "נקיון כפיים": היות שידיים שעשו מעשה רע הן לכאורה, על פי המטאפורה התנ"כית הקדומה מלאות דם, ומכיוון שתפילה לאלוהים כוללת נשיאת כפיים כלפי השמיים, כמובא בתנ"ך על שלמה שפרש את כפיו בתפילה לאלוהים. הרי שתפילות הנישאות מידיים שאינן טהורות אינן מתקבלות.
אי נטילת ידיים יכולה לגרום לשכחה.
מידת החיוב לטרוח בהשגת המים.
לדעת הרי"ף והרמב"ם יש לטרוח ולהשיג מים כאשר המים נמצאים עד מרחק מיל לכיוון שאינו עתיד לצעוד אליו, ועד שיעור פרסה לכיוון שדעתו לצעוד אליו. לדעת הריא"ז יש לחזר אחרי המים גם אם על ידי כך יתאחר ויפסיד את זמן התפילה. במידה והמים רחוקים יותר ינקה ידיו בלא מים בכל דרך אפשרית.
לעומתם, התוספות והרא"ש סוברים שאין חובה לחזר אחרי מים דווקא לשם הנטילה שלפני התפילה, ואם המים אינם מצויים ינקה את ידיו בכל דבר שמנקה. השולחן ערוך הכריע שיש לחזר אחרי המים, אך רק אין חשש שיפסיד את זמן התפילה.
ברכה על נטילת ידיים לפני תפילה.
לדעת הרמב"ם יש לברך "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נטילת ידיים" הן כשנוטל את ידיו לפני קריאת שמע והן כשנוטל לפני תפילת העמידה, והדבר נכון גם לגבי תפילת מנחה ותפילת ערבית. לדעת הרא"ש יש לברך ברכה זו לפני שנוטל ידיו לתפילות שחרית מנחה וערבית. כאשר מנקה ידיו ב עליו, לדעת הרא"ש, לברך: "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נקיות ידיים". לעומת זאת, לדעת הרשב"א אין מברכים "על נטילת ידיים" אלא לפני אכילה ולפני תפילת שחרית בלבד, וזאת לא מהטעם של נקיות לפני התפילה, אלא משום ש"בשחר אנו נעשים כבריה חדשה "חדשים לבקרים רבה אמונתך", וכמו שבא להם ז"ל במדרש, וצריכין אנו להודות לו יתברך על שבראנו לכבודו לשרתו ולברך בשמו. ועל דבר זה תקנו בשחר כל אותן ברכות שאנו מברכין בכל בוקר ובוקר. ולפיכך אנו צריכין להתקדש בקדושתו וליטול ידינו מן הכלי ככהן שמקדש ידיו מן הכיור קודם עבודתו". השולחן ערוך מכריע שיש ליטול בברכה רק לפני תפילת שחרית, ואילו לפני מנחה וערבית יטול ידיו במים ללא ברכה. כשמנקה ידיו לפני תפילת שחרית בכל מידי דמנקה יברך "על נקיות ידיים", כדעת הרא"ש. לפי האמור בספר מעשה רב מנהג הגר"א היה לברך על הנטילה לפני כל תפילה.
נטילה קודם האכילה.
בתלמוד, מובא שחז"ל תיקנו ליטול ידיים קודם אכילת לחם, משום "סרך תרומה" - כיוון שכהנים מחויבים בטהרת ידיים קודם שאוכלים תרומה (מכיוון ש'סתם ידיים' דינן כטמאות בדרגת שני לטומאה מגזירת חכמים על טומאת ידיים), לכך תיקנו נטילה גם לפני אכילת חולין, על מנת להרגיל את הכהנים בנטילה, וכפי שכתב רש"י במקום:
בתלמוד במסכת ברכות נאמר, שחז"ל סמכו נטילה זו לדברי הפסוק "והתקדשתם והייתם קדושים" - והתקדשתם - אלו מים ראשונים", ולפי זה יש ליטול גם משום קדושה ונקיות.
יש הטוענים כי מקור הפרקטיקה של נטילת הידיים לפני הסעודה הוא בכללי הנימוס של הסעודה על פי סגנונה של התרבות ההלניסטית: נטילת ידיים לפני האוכל, כחלק מההגיינה, הפרדת הטעמים והטהרה שלפני ניסוך היין לאלים שהיה נהוג לפני הארוחה.
נטילה לאחר עשיית צרכים.
בנוגע לאדם הנוטל ידיו לאחר עשיית צרכים וברצונו ליטול ידיים גם לשם אכילת פת, נחלקו הדעות בקביעת סדר הנטילה. על אדם כזה לברך שתי ברכות במקביל: ברכת אשר יצר וברכת "על נטילת ידיים".
דעה ראשונה אומרת שעליו לשטוף את ידיו (שטיפה כשרה ל"אשר יצר" אך אינה כשרה לנטילת ידיים לסעודה) לברך "אשר יצר", ליטול ידיים שנית, לברך "על נטילת ידיים", לברך "המוציא" ולאכול מן הפת.
דעה שנייה אומרת שעליו ליטול ידיים פעם אחת, לברך לפני הניגוב "על נטילת ידיים", לאחר הניגוב יברך "אשר יצר", יברך "המוציא" ויאכל מהפת (ערוך השולחן, קסה, ב) - בדרך זו הורו פוסקים רבים לנהוג באדם שהתפנה ל"גדולים" באמצע הסעודה ורוצה לחזור ולאכול מעל כביצה לחם.
דיני הנטלה.
ישנן הלכות מסוימות הנוגעות לכלי שבו נוטלים ידיים: