קיומה של מו היה שנוי במחלוקת כבר בזמנו של לה פלנז'ון. כיום מדענים מסכימים ללא ספק שקיומה של "מו" (כמו יבשות דמיוניות אחרות דוגמת למוריה) הוא בלתי אפשרי מבחינה פיזית, מכיוון שיבשת לא יכולה לשקוע או להיהרס בתקופה קצרה כל כך, כפי שטוענת התאוריה. יתרה מזאת, משקל כל העדויות הארכאולוגיות, הבלשניות והגנטיות הן נסיבתיות בלבד לטענה שלציווילזציות, גם מהעולם החדש וגם מהעולם הישן, יש אותו אב קדמון. כיום נחשבת מו למקום דמיוני.
ההיסטוריה של הרעיון.
אוגוסטוס לה פלז'ון.
הרעיון הוצג לראשונה בעבודותיו של אוגוסטוס לה פלז'ון (1825 - 1908), לאחר חקירותיו בהריסות המאיה בחצי האי יוקטן. הוא טען כי תרגם את כתבי המאיה העתיקים, שכביכול הצביעו על כך שציוויליזציית המאיה ביוקטן עתיקה מהציוויליזציה ביוון או במצרים, ובנוסף היה מסופר בהם על יבשת עוד יותר עתיקה.
לה פלז'ון קיבל דווקא את השם "מו" משארל אטיין בראסר דה בורבורג (Charles Étienne Brasseur de Bourbourg), שבשנת 1864 תרגם לא נכון את קודקס טרואנו (Troano Codex) כשהשתמש באלפבית דה לאנדה. בראסר האמין כי המילה שתרגם כ"מו" היא יבשת ששקעה בעקבות קטסטרופה. לה פלז'ון זיהה את היבשת האבודה הזו עם אטלנטיס, והפך אותה ליבשת שכביכול שקעה אל תוך האוקיינוס האטלנטי:
לה פלז'ון טען כי המייסדת של ציוויליזציית מצרים היא המלכה מו, שניצלה מהתופת שהטביעה את מו. ניצולים אחרים כביכול ברחו לתוך מרכז אמריקה והפכו לאנשי המאיה.
ג'יימס צ'רצ'וורד.
היבשת האבודה של לה פלז'ון התפרסמה על ידי ג'יימס צ'רצ'וורד (1851-1936) בסדרת ספרים, שהתחילה ב"היבשת האבודה של מו, מקורו של האדם" (1926) ומאוחר יותר נערכה כ"היבשת האבודה מו" (1931). ספרים מפורסמים אחרים בסדרה היו: "ילדי מו" (1931) ו"הסמלים הקדושים של מו" (1933).
צ'רצ'וורד טען כי, "לפני יותר מחמישים שנים", בזמן ששירת כחייל בהודו, הוא התחבר עם נזיר מקדשי בדרגה גבוהה, שהראה לו לוחות חימר כתובים בשפה, שכביכול הייתה שפת "האגה-מאיה" האבודה ושרק שני אנשים בהודו ידעו לקרוא אותה. על ידי שליטתו בשפה בעצמו, גילה צ'רצ'וורד שמקורם הוא ב"מקום שבו [האדם] הופיע לראשונה - מו". גרסת הספר של 1931 טענה ש"כל העניין המדעי בעבודה זאת מבוסס על תרגום של שני לוחות חימר", לוחות החימר שקרא בהודו, ואוסף של 2,500 לוחות אבן שנחשפו על ידי ויליאם ניבן (William Niven) במקסיקו (עמ' 7).
צ'רצ'וורד נתן תיאור חי של מו, מקום בעל ציוויליזציה מפותחת, הנאאקל (Naacal), אשר פרחו בין לפני 50,000 ל-12,000 שנים, נשלטו על ידי "גזע לבן" (עמ' 48) והיה "נעלה עלינו במאפיינים שלנו" (עמ' 17). בזמן קיומה, לפני 12,000 שנה, חיו במו כ-64,000,000 תושבים בהרבה ערים גדולות, ובנוסף היו להם קולוניות גם ביבשות אחרות.
צ'רצ'וורד טען כי מו הייתה ממוקמת באזור האוקיינוס השקט, ונמתח ממזרח למערב מאיי מריאנה עד לאי הפסחא. ומצפון לדרום מהוואי עד למאנגאיה. הוא טען כי לפי "מיתוס הבריאה" שקרא בהודו, מו הועלתה השמיימה על ידי כוחות געשיים תת-ימיים וגייזרים. לבסוף, מו "נשמדה לגמרי בכמעט לילה אחד" (עמ' 44). אחרי סדרות של רעידות אדמה והתפרצויות געשיות, "הארץ השבורה נפלה לתוך אמבט האש הגדול" והייתה מכוסה לגמרי "על ידי 50 מיליון מיילים רבועים של מים".(עמ' 50)
צ'רצ'וורד טען כי מו הייתה המקור המשותף לכל הציוויליזציות הגדולות כמו מצרים, יוון, מרכז אמריקה, הודו, בורמה ואפילו אי הפסחא, ובמיוחד לבניית המגלית העתיקה. כראיות לטענה זו, הוא הצביע על סמלים מכל העולם, שבהם ראה תמות משותפות של ציפורים, של יחסי האדמה והשמיים, ובמיוחד של השמש.
צ'רצ'וורד טען כי המלך של מו היה רע, שאותו קישר למצרים, רע (אל), ורפאנוי המילה הפוליזיאנית לשמש, רה (ra'a), שהוא תרגם לא נכון ל"רע"-raa (עמ' 48). הוא טען כי מצא את הסמלים לשמש "במצרים, בבל, פרו וכל המדינות והארצות העתיקות - הייתה השמש לסמל אוניברסלי". (עמ' 138)
צ'רצ'וורד מיחס את כל האומנות המגלית בפולינזיה לאנשים ממו. הוא טען כי הסמלים של השמש "מוצגים על אבנים בהריסות פולינזיות", כמו כובעי אבן (פוקאו) על המואי הענקיים באי הפסחא. בציטוט של וו.ג'יי. ג'ונסון (W.J. Johnson), צ'רצ'וורד מתאר את הכובעים "כדורים" ש"נראים ממרחק כאדומים" ומכריזים על "ייצוג השמש כרע" (עמ' 138). הוא גם טען בטעות שכמה מהם עשויים מ"אבני חול אדומות" (עמ' 89), שלא קיימים על אותו האי. הפלטפורמות שעליהם הפסלים נחים ("אהו"-"ahu") מתוארים על ידי צ'רצ'וורד כ"דמוי רציפים שם נשמרת האבן שנחתכה ופוסלה", שהושארו שם באותה תנוחה "מחכים לשליחתם לחלקים אחרים ביבשת כדי לבנות מקדשים וארמונות" (עמ' 89). הוא גם כביכול מציין את העמודים ש"הועמדו על ידי המאורים של ניו זילנד" כדוגמה ליכולת עבודת היד של הציוויליזציה הזו (עמ' 158). לפי ראייתו של צ'רצ'וורד, הפולינזים המודרניים הם לא צאצאים של אנשי מו, היוצרים של העבודות המורכבות הללו, אלא ניצולים של השואה שהביאה "את הקניבליזם והפרעות" בעולם (עמ' 54).
טענות מודרניות.
הקונספט של צ'רצ'וורד הורחב על ידי סופרים אחרים. גראם הנקוק (Graham Hancock) טוען כי הריסתה של מו אירעה באזור 10,000 לפנה"ס, למרות שבספרם של ג'יימס ברמוול (James Bramwell) וויליאם סקוט-אליוט (William Scott-Elliott) "אטלנטיס האבודה" ("Lost Atlantis") טענו השניים כי סדרת האירועים הטראומתית שחיסלה את מו התחילה עוד לפני 800,000 שנים (עמ' 194), והמשיכה עד הקטסטרופה האחרונה, שקרתה בדיוק בשנת 9564 לפנה"ס (עמ' 195).
בשנות ה-30 של המאה ה-20, מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסדה של הרפובליקה של טורקיה, התעניין בעבודתו של צ'רצ'וורד וסבר כי מו יכולה להיות ארץ האם של הטורקים.
ספרו של מייקל דסמקט (Michel Desmarquet) משנת 1933, "הנבואה של ת'איובה" ("Thiaoouba Prophecy") מכיל תיאור מפורט של היבשת מו. הסופר לכאורה נכח ביבשת הזו ובמבנים שבתוכה כשחיפש אחר חוצנים.
מאסאקי קימורה הציע שמאפיינים תת-ימיים מסוימים שמצוים ליד חופי האי יונגוני, ביפן (ידוע יותר כ"אנדרטת יונגוני") הם הריסות של מו (או "הריסות של העולם האבוד מויין" ע"פ CNN).
מחקר על אגדות מקומיות מספרות שהתרבות אטלנטיס ומו היו יריבות, כיוון ששתיהן סגדו לשמש ושתיהן היו על יבשות ששקעו (באוקיינוס האטלנטי וב אוקיינוס השקט)
ביקורות.
טענות גאולוגיות.
מדע הגאולוגיה המודרני שולל לגמרי "יבשות אבודות" מכל גודל משמעותי. לפי תאוריית טקטוניקת הלוחות, שאושרה בצורה מקיפה לאורך 40 שנים, קרום כדור הארץ מורכב מסלעי "סיאל" קלים יותר (עשירים באלומיניום סיליקט) שצפים על אבני "סימה" כבדים יותר (עשירים במגנזיום סיליקט). הסיאל לרוב נעדר או שעוביו רק כמה קילומטרים בתחתית האוקיינוסים, לעומת יבשות שהם גושים גדולים בעובי עשרות קילומטרים. מכיוון שיבשות שמורכבות מהסיאל צפות על הסימה בדומה לקרחון ימי שצף על המים, יבשת לא יכולה פשוט לטבוע מתחת לאוקיינוס.
אמנם ייתכן שנדידת היבשות והתפשטות קרקעית הים ישנו את צורת ומיקום היבשות, ולעיתים לחלק יבשת לשני חלקים או יותר (כמו שקרה בפנגיאה), אך תהליכים אלו מאוד איטיים וקורים במשך זמנים גאולוגיים (מאות מיליוני שנים). לאורך קנה המידה ההיסטורי (עשרות אלפי שנים), הסימה מתחת לקרומי היבשות נחשבת מוצקה, והיבשות עוגנות בבסיסן עליה. מוסכם על הכל שהיבשות וקרקעיות האוקיינוסים שמרו על מיקומם הנוכחי לאורך כל זמן קיומו של האדם.
בנוסף, אין תרחיש מתקבל על הדעת לאירוע שיכול "להרוס" יבשת, מכיוון שמסה אדירה של אבני סיאל צריכה להגיע למקום כלשהו ואין כל זכר לכך בתחתית האוקיינוסים. האיים באוקיאניה הם לא חלקים מיבשת שקועה, אלא קציהם של הרי געש מבודדים.
זה המקרה, לדוגמה, של אי הפסחא, שהוא קצה געשי שהתהווה לאחרונה יחסית, ומוקף על ידי אוקיינוס עמוק (3,000 מטרים עומק במרחק 30 קילומטרים מהאי). בשנות ה-30 של המאה ה-20, הבחין אלפרד מאטרו (Alfred Métraux) בביקורו באי, שפלטפורמות המואי נבנו ליד החוף העכשווי, עובדה שמראה שחופי האי לא השתנו מאז שבנו את הפסלים. יתרה מזאת, "דרך המלך" שפיאר לוטי (Pierre Loti) דיווח עליו שעוברת מהאי לארץ השקועה מתחת, היא למעשה זרימת לבה תת-ימית טבעית. מלבד זאת, טענתו של צ'רצ'וורד שעל האי אין סלעי חול או סלעי יסוד, שנויה במחלוקת מכיוון שכל הפסלים, עשויים סלע געשי מקומי הנקרא סקוריה.
קטסטרופה מקומית.
הטענות הגאולוגיות השוללות את תאוריות "היבשות האבודות" לא שוללות קטסטרופות "מקומיות" שיכול לשנות את מסלול ההיסטוריה האנושית, כמו עליית גובה פני הים ב-80 מטרים לאורך 12,000 השנים האחרונות, הצפת הים השחור לפני 7,600 שנים, והתפרצות הר הגעש תירה באי היווני סנטוריני לפני 3,600 שנים.
ראיות ארכאולוגיות וגנטיות.
הפרטים וההשפעה ההיסטורית של תאוריית מו, שכבר עם פרסומם היו יותר שנויים במחלוקת מהראיות הפיזיות, עורערו ביסודיות על ידי ארכאולוגים וחוקרי גנטיקה.
הראיות מצביעות על כך שהציוויליזציות של אמריקה והעולם הישן התפתחו ללא תלות הדדית, ולמעשה, החקלאות והחברה העירונית ככל הנראה התפתחו לראשונה, לאחר סוף עידן הקרח, באזור הלבנט לפני כ-10,000 שנים והתפרשו בהדרגה החוצה לשאר העולם הישן. את התפתחותן של הערים העתיקות ביותר הידועות לנו, כמו צ'טלהויוק, אפשר לזקוף בקלות יותר להתפתחות הדרגתית, ולא לניצולים מ"ציוויליזציה עליונה". לבסוף, תוצאות מחקרים בגנטיקה של האינדיאנים, האוכלוסייה הפאסיפית, והאנשים העתיקים של העולם הישן, מנוגדים לתאוריה של מו.