מסגד עג'מי (ערבית: مسجد العجمي, "מסג'ד אלעג'מי") הוא מסגד השוכן ברחוב קדם בשכונת עג'מי ביפו. למבנה שתי קומות - אולם התפילה שוכן בקומה השנייה, ומבואה מקורה בצידו המערבי משמשת ככניסה אליו. בקומה הראשונה פועל גן ילדים, והמינרה נמצא בצידו הדרומי של הבניין. המסגד הוקם על ידי חאג' יוסף אל-מנאווי במקום המזוהה עם מקום קברו של שייח' אברהים אל-עג'מי, אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד. לגבי מועד ההקמה קיימות מספר גרסאות - לפי אחת מהן הוקם הבניין בשנת 1892, ולפי גרסה אחרת כבר במאה ה-18. המבנה נהרס בשנת 1970 לאחר שמצבו התדרדר בשל הזנחה, והוא נבנה מחדש והורחב בשנת 1973.
סימפוניה מס' 34 של מוצרט
הסימפוניה מס' 34 בדו מז'ור קכל 338, נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט. נסיבות הכתיבה של היצירה כמו גם תאריך ביצוע הבכורה נותרו עלומים, ולא ידוע על הזמנה כל שהיא. ידוע שהיצירה הושלמה בזלצבורג, ב-29 באוגוסט 1780.
זו היא אחת הסימפוניות הראשונות של מוצרט שניתן להחשיבן כיצירה סימפונית "גדולה", בה מוותר מוצרט על השפעות מוזיקליות חיצוניות, וכותב מוזיקה בסגנונו הייחודי. בניגוד למוזיקה מהתקופה הקלאסית הסימפוניה כוללת רק שלושה פרקים, ללא פרק המנואט. למרות זאת, נהוג לנגן את היצירה עם המנואט ק. 409 שנכתב על ידי מוצרט בווינה בשנת 1782 לקונצרט. למרות ששאר פרקי הסימפוניה כתובים ללא חלילים, המנואט כתוב גם לשני חלילים, מאחר שנכתב בתקופה מאוחרת יותר.
הרכב ומבנה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
2 אבובים, 2 בסונים, 2 קרנות, 2 חצוצרות, טימפאני, כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים וקונטרבסים (כאמור, פרק המנואט כולל גם שני חלילים).
לסימפוניה יש מבנה בסיסי של ארבעה פרקים, כמקובל במוזיקה הקלאסית: פרק מהיר, פרק איטי, פרק ריקודי (כאמור בסימפוניה זו פרק המנואט נכתב בנפרד) ופרק מסיים מהיר. ארבעת פרקי הסימפוניה הם:
פרק ראשון.
- Allegro vivace- הפרק נפתח בהצהרה חגיגית ומלכותית ביותר. זה הוא גם האופי ששולט ברוב חלקי היצירה. הצירוף של צלילים ארוכים ומקצבים מנוקדים, מאפיינים פתיחות צרפתיות, אך מוצרט מוסיף על כך קישוטים מהירים, שאחר כך מזוהים עם פתיחות "מוצרטיות". לפני המעבר מקדימים, החצוצרות והאבובים. במעבר ניתן לשמוע תנועה מהירה ותמידית בכינור השני, על רקע המנגינה בכינורות הראשונים. במעבר ישנן כמה מינוריזציות לסולם סול מינור, שמקנות תחושת כובד ורצינות. המעבר נגמר בשני סולמות מהירים עולים. הנושא השני נפתח בהקדמה קצרה, עם סולם כרומטי בכלי הקשת. הנושא השני שונה במהותו ובאופיו מהנושא הראשון, למרות שמוצרט מצליח לקשר בין הנושאים.
בשני הנושאים יש מקצב מנוקד, אלא שפה הוא מקבל גוון חינני וקליל, ולא רשמי ומלכותי כמו בנושא הראשון. הירידה הכרומטית ממשיכה באבובים. הנושא השני ארוך יחסית, ובולטים בו הכינורות ב"קפיצות" שלהם. קבוצת הסיום מתחילה בטרמולו בכינורות, והם נכנסים אחד אחרי השני במעין קנון. לפתע הפורטה התזמורתי נעצר, והקודה (הארוכה למדי) נגמרת. ביצירה הזו אין קו חזרה כמקובל, וישר עוברים לפיתוח. המעבר הדרסטי לפיתוח מתחיל כאשר מודגש המעבר לתו פה, שמהווה דיסוננס לסולם בו נגמרה האקספוזיציה: סול מז'ור. כלי הנשיפה מעץ מדגישים את האקורד, בזמן שכלי הנשיפה מוסיפים צליל מונמך, ומשנים את האווירה לדרמטית ומינורית. פתאום הופכת המוזיקה לקלה ונעימה, כשעוברים לסולם לה במול מז'ור. לאחר מכן, האבוב מפתח את הצליל הארוך שעליו שהה ומגיע למעין דו-שיח עם הכינורות. כלי הנשיפה שומרים על אותה תבנית ריתמית, ואילו הכינורות משנים אותה מדי פעם, מה שיוצר גיוון. כאן מגיע המוזיקה לנקודה קודרת ביותר, והקרנות מנגנות צליל עוגב, והפיתוח נגמר בשלוש כניסות קצרות של האבובים. בריפריזה נשמעת שוב המוזיקה החגיגית, אך הפעם המעבר מבוטל כליל, ולאחר שהמוזיקה נוחתת על הצליל סול וחוזרים הסולמות העולים המהירים, הפרק עובר אל הנושא השני, שמושמע הפעם בסולם הטוניקה כמובן. גם הקודה מקוצרת, ונגמרת בחגיגיות.
פרק שני.
- andante di molto - הפרק האיטי בסימפוניה. הפרק מבוסס בעיקר על צליליהם של כלי הקשת. תפקיד הויולות מחולק לשניים. כל כלי הנשיפה (מלבד הבסון שמצטרף מדי פעם לקו הבאס) שותקים בפרק. הפרק בנוי כך: נושא ראשון, מעבר, נושא שני, קבוצת סיום וקודה. המבנה הזה חוזר על עצמו פעמיים. כלומר הפרק בנוי כמו סונאטה ללא הפיתוח. הפרק מאוד לירי וזורם. בחזרה השנייה משתנה רק סולמו של הנושא השני.
פרק שלישי.
- Menuet - כאמור היצירה נכתבה ללא פרק שלישי, אך נהוג לנגן אותה עם המנואט הזה (שנכתב עם תוספת של שני חלילים). חלק הא' של המנואט מאוד ריקודי, דבר שנזנח בסימפוניות הבאות. בחלק הב', הכינורות יוצרים קנון קטן, שנודד מעלה אל כלי הנשיפה, וזה לכבוד סיום המנואט. בחלק הטריו מובלטים כלי הנשיפה מעץ, וכלי הקשת הופכים למלווים לכל אורך הטריו. האבוב זוכה לסולו הראשון, ונענה על ידי החליל, שמנגן טריולות. בחלק הב' של הטריו זוכה החליל לסולו. לאחר מכן חוזר המנואט.
פרק רביעי.
- Finale: Allegro vivace - זהו פרק ריקודי ביותר במשקל של שש שמיניות מהיר ביותר. הפרק נפתח באוניסון, שלאחריו מנגנים רק כלי הקשת בתנועה מהירה. המשפט חוזר על עצמו. המעבר מאוד קצר ומאופיין במוזיקה מלכותית. הנושא השני מנוגן תחילה רק בידי הכינורות, ולאחר מכן מצטרפים האבובים. הפרק ניחן בתנועה מתמדת, וישר עוברים אל קבוצות הסיום. חלק הפיתוח כולל מספר מינוריזציות וגם הוא מאוד קצר. לאחר מכן עוברים אל הריפריזה, בה אין שינויים מהותיים (הנושא השני נשאר בסולם הטוניקה), והפרק נגמר בחגיגיות.
יעקובלב
מסגד ג'באליה
מסגד ג'באליה (בערבית: مسجد الجبلية; תעתיק מדויק: מסג'ד אלג'בליה) הוא מסגד השוכן בגן קידרון בשכונת גבעת עלייה ביפו, ליד גשר חלון ליפו. המסגד נוסד בשנת 1877 בידי חג' מוחמד אל-סקחפי, ושופץ בשנים 1943 ו-2002. במקום פועלת גם מדרסה.
מבנה המסגד שוכן על גבעה החולשת על סביבתה ומשקיף על הים ועל מדרון יפו ממערב ועל שכונות נווה גולן ושיכוני חיסכון שממזרח לו. המבנה עשוי אבן, צורתו כשל מלבן ובפינתו הצפון-מזרחית מתנשא מינרה נמוך. הכניסה הראשית אל המבנה היא בצידו המערבי הפונה אל הים, ומובילה אליה שדרת דקלים שבה גרמי מדרגות עשוים משיש. לגרם המדרגות הסמוך למבנה מעקה אגן מסוגנן, והוא מסתיים במרפסת מקורה בצורת ארקדה שבה חמש קשתות מחודדות. בצד הדרומי והצפוני של המרפסת שתי קשתות נוספת - אחת בכל צד - הפונות אל מרפסות קטנות הבולטות מקו החזית של הבניין. בקיר החזית עצמו דלת עץ כפולה שמעליה לונטה מזכוכית צבעונית, ושלושה חלונות. בחזית הדרומית שלושה חלונות ובמרכזה המיחרב הבולט מקו החזית של הבניין. בחזית הצפונית שלושה חלונות, דלת עץ גדולה נוספת המובילה אל אולם התפילה, ולידה דלת קטנה יותר ומוגבהת המובילה אל המדרגות העולות אל המינרה.
אולם התפילה נתמך בשתי שורות של עמודים שחלקם התחתון מצופה בשיש בהיר, ואלה תומכים בתקרה שחלקה עשוי בצורת קמרון צולב. רצפת האולם מכוסה בשטיח בדוגמת קשתות הפונות דרומה.
דיג חובבים
יוזף גלינק
יוזף גלינק (Josef Gelinek או Josef Jelinek, 3 בדצמבר 1758 - 13 באפריל 1825), ידוע גם כ"אב גלינק" או ה"אבאט גלינק", היה פסנתרן ומלחין אוסטרי ממוצא צ'כי, יליד בוהמיה, כומר קתולי בהכשרתו.
קורות חייו.
גלינק נולד בטאבור או בסדלצה, בדרום-בוהמיה. מקור שם משפחתו צ'כי, ככל הנראה, ילינק. הוסמך בגיל 28, בשנת 1786, לכמורה קתולית. הצטיין במיוחד כפסנתרן וירטואוז וכמלחין.
מורו הראשון למוזיקה היה אביו, שלימד בבית ספר, אחר כך למד אצל נגן העוגב והמלחין יוזף זגרט או זגר בפראג. מאוחר יותר למד אצל יוהאן גיאורג אלברכטסברגר בווינה.
מוצרט הבחין בכישרונו כששמע אותו מבצע וריאציות על נושא מאחת האופרות שלו בעת קונצרט בארמון הרוזן פיליפ קינסקי. הוא התרשם כל כך שהמליץ לרוזן קינסקי להעסיק את גלינק ככומר "קפלן" וכמורה לפסנתר ולמקצועות אחרים בארמון. ואכן גלינק עבד בהמשך כחמש עשרה שנה בשירות משפחת קינסקי. לאחר מכן החל משנת 1795 עבר לשרותו של הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי. בקריירה הכנסייתית שלו הגיע לדרגת "אב של מנזר" ("אבאס", בגרמנית "אבט").
היה ידיד של יוזף היידן ושל בטהובן. שמו כפסנתרן הלך לפניו בווינה, אולם אחרי שקרא תיגר על בטהובן הצעיר במין "דו-קרב" של נגינה בפסנתר, נדהם מיכולותיו הטכניות והכיר בתבוסתו.
ב-1822 נמנה עם הנענים להזמנתו של המלחין אנטון דיאבלי לכתיבת וריאציות על נושא.
יצירותיו זכו בהצלחה מסוימת בחייו, חלקן הגדול נשכחו. אחד מתלמידיו בחצר הרוזנים קינסקי היה הגיטריסט הווינאי ונצל מתייקה (Matiegka).
גלינק היה מפורסם בווריאציות שכתב על נושאים מוזיקליים מאת מלחינים רבים.
משום כך הקדיש לו המלחין קארל מריה פון ובר את המכתם הבא:
גלינק נפטר בווינה בשנת 1825.
קישורים חיצוניים.
Ernst Pauer - "Dictionary of Pianists and Composers for Pianoforte"
Novelo,Ewer and Co, Music primers and educational series 1895, London
בינה ורחשי לב
צ'רלי גואל
מאריו בולאטי
Thin Air
Thin Air הוא אלבום משנת 2009 של היוצר הבריטי פיטר האמיל. האלבום מגובש מאוד הן רעיונית והן מוזיקלית, והתקבל בביקורות אוהדות. נושאי האלבום סובבים סביב תחושת האובדן והמפלה בעקבות נפילת מגדלי התאומים.
צליל האלבום חף כמעט משימוש בכלי הקשה, וההובלה נתונה לגיטרות או פסנתר. כמו בכל אלבומיו המאוחרים של האמיל, ישנו שימוש רחב בקולות רקע ארוגים זה על גבי זה.