התסריט הכולל מעט מאוד טקסטים מתאר את חוויית הלחימה בתנאים פיזיים קשים ותחת לחץ, את היחסים בין החברים וההתמודדות עם הפחד ואת הקושי להשאיר פצועים ומתים בשטח. ככל שעובר הזמן ההתלהבות שאיתה הגיעו למלחמה מתחלפת בעייפות והם שמחים להתפנות לאחר שנפגעו בעצמם. התסריט מסתיים בסצנה זהה לזו הפותחת ובה נראה ויינרויב מתפלש עם חברתו בצבעי מים עזים כשהם על מיטה לבנה, מה שנראה עתה כתהליך של ריפוי הנפש.
חלק מהשחקנים בסרט, ובהם תומר רוסו, אורי רן קלאוזנר ויורם חטב, מגלמים בו תפקיד תחת שמם האמיתי.
ביקורות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות לצד שליליות בשל היותו שונה מאוד בנוף סרטי המלחמה המודרניים. הסרט ריאליסטי מהמקובל, מצד אחד ומצד שני מכיל במכוון או שלא במכוון פרטי תפאורה בולטים, שאינם מתאימים לזמן בו העלילה התרחשה ובעלי בעיות אמינות אחרות. הסרט נמצא ברשימה של הספר "1001 movie you must see before you die"
בעייתיות פרטי תפאורה.
על אף שעלילת הסרט מתרחשת בשנת 1973, מצולמים בו באופן בולט מאוד חפצים רבים שטרם יוצרו בזמן התרחשות העלילה, כגון מזגנים בחלונות הבתים, שעונים דיגיטליים וטנקים מסוג מרכבה. ייתכן כי יש בכך "רישול מכוון", המהווה מוטיב חוזר ביצירתו של גיתאי. כך למשל בסרטו העלילתי הראשון "אסתר" שעלילתו התנהלה בתקופת מגילת אסתר נשמעו ונראו ברקע שאון מכוניות נוסעות ובניינים מודרניים. גם סרטו התנתקות מכיל פרטים שקשה להחליט אם הם שגויים או אומנותיים. על כך כתבה המבקרת דנה שוופי "הוא מתגמל אותנו באוסף בחירות שנראות לרוב אקראיות, שרירותיות או סתם שגויות."
אחד משלנו
אחד משלנו הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 הופק על ידי צבי שפילמן - ישראפילם ובבימויו של אורי ברבש על פי תסריט של בני ברבש. הסרט עוסק בהתנגשות בין ערך אחוות הלוחמים לבין ערך הנאמנות לאמת. את ההשראה לסרט קיבל התסריטאי, ברבש, מפרשת פינטו. אחד מכוכבי הסרט, שאול מזרחי נועץ בקרוב משפחתו, אביב כוכבי, מ"פ צנחנים דאז, כדי להיטיב להבין את הדמות שעליו לשחק את ההוויי בצנחנים. הסרט נשלח על ידי ישראל להתחרות על מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה.
הסרט מתאר שלושה חברים טובים, אמיר, יותם ורפא, שעם גיוסם לצה"ל מתנדבים לצנחנים, עברו את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבלו ליחידה מובחרת. במהלך הטירונות בצנחנים הם עוברים מסלול הכשרה כלוחמים, והופכים לחלק ממשפחת לוחמים בה הנאמנות אחד לשני היא מעל לכול. אולם, רפא נאלץ לפרוש מהטירונות עקב פציעה שנגרמה מרשלנותו של מפקדם הקשוח, המכונה "המלאך הלבן". רפא עובר לשרת כחוקר במשטרה הצבאית.
שלוש שנים לאחר מכן רפא נשלח למחנה היחידה, הממוקם בשטחים, ופוגש את יותם, המשמש כמפקד פלוגה ביחידה. מוטל עליו לחקור תקרית בה נהרג עציר פלסטיני שהיה חשוד ברצח חברם אמיר, שהיה אף הוא קצין ביחידה. רפא מוצא עצמו קרוע בין נאמנותו ואהבתו לחבריו לבין מחויבתו לחשיפת האמת, שכולם פרט לו מעדיפים לכסות. פרט לו ולחיילת צעירה בשם תמר (דליה שימקו). לקראת סופו של הסרט מבין יותם כי רפא עומד לחשוף את ממצאי החקירה, בה גילה כי העציר לא נמלט כפי שדווח בתחילה, כי אם הוכה ועונה ולבסוף נורה בעודו כפות. כתוצאה מכך מכים קציני היחידה את רפא ומותירים אותו בחדרו פצוע. תמר סועדת את רפא הפצוע ומפצירה בו כי ייסע מן הבסיס וידווח למשטרה הצבאית על מה שגילה. בעוד היחידה מתארגנת לביצוע פשיטה על מחנה הפליטים שבקרבת הבסיס, כנגד ארגוני המחבלים, אוסף רפא את חפציו ובסיוע תמר עומד לצאת את המחנה. הצופים בסרט משתכנעים כי רפא בחר להשאיר בצד את הפתגם שהיה הכי מזוהה איתו ועם החברים בטירונות: "אחד בשביל כולם - כולם בשביל אחד", להניח לנאמנויות הישנות ליחידה ולרעיו לנשק ולפרסם את האמת. אולם כאשר חולף יותם על פניו בנסיעה, כאשר רפא עומד ליד עמדת המשרפה הבוערת - נראה שאין בכוונת רפא להוציא את האמת לאור, אלא לשרוף את הראיות המעידות על הרצח ולהישאר למעשה "אחד משלנו".
פסקול.
נעימת שיר הנושא של הסרט "מה אתה בכלל יודע על אהבה", מופיעה מספר פעמים לאורך הסרט; ובסוף הסרט, ברולר של הקרדיטים, מתנגן השיר בביצועו של גידי גוב. השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי אילן וירצברג - שגם יצר את המוזיקה לכל הסרט.
הפקות נוספות והתייחסויות תרבותיות.
למעשה את הסרט אחד משלנו הקדימה הצגה באותו שם, שאותה כתב בני ברבש ובבימויו של איציק ויינגרטן, ושהוצגה בתיאטרון בית ליסין החל מינואר 1988 (כמעט שנתיים לפני הסרט). במרץ 1989 החל הבמאי אורי ברבש לצלם את הסרט על פי תסריטו של אחיו בני, וב-6 באוקטובר 1989 הוצג הסרט בהצגת בכורה. כמו כן, בשנת 2010 עלתה ההצגה בביצועם של תלמדי שנה ג' של סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בשנת 2011 עלתה ההצגה בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי בבימוי עמית גזית בהשתתפות תלמדי שנה ג'. תיאטרון באר שבע העלה את ההצגה "אחד משלנו" ב 2 בדצמבר 2021. במאי: כפיר אזולאי. שחקנים (לפי א'-ב'): אימרי ביטון, אלון בראל, אמיר קריאף, אסף זגה, לוטם חכמון, נגה כץ, עמית רהב, תום גרציאני.
הפרק "אחת משלנו" מן הסדרה "מ.ק. 22" מ-2004 הוא פרודיה על הסרט, ודליה שימקו מתארחת בפרק זה בתפקיד עצמה.
קליאו
במיתולוגיה היוונית קליאו (Κλειώ - "המספרת") הייתה אחת מתשע המוזות, מלוותיו של האל אפולו וצאצאיותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון. קליאו הייתה המוזה הממונה על ההיסטוריה ועל שירת הגבורה.
דמות קליאו במיתולוגיה.
המיתוס מספר שהיא זו שהעניקה ליוונים הקדמונים את האלף-בית הפיניקי. בהתאם לתפקידה, היא בדרך כלל תוארה מחזיקה קולמוס, מגילות קלף או לוחות לכתיבה.
לפי סיפורי המיתולוגיה, קליאו נזפה באפרודיטה, אלת האהבה והיופי, על אהבתה רבת התשוקה לאדוניס. אפרודיטה הכועסת החליטה להעניש אותה, וגרמה לה להתאהב בפיראוס, מלך מקדון, ממנו היא הרתה וילדה את יקינטון יפה התואר, שברבות השנים היה למאהבו של האל אפולו. אך אהבתם של השניים לא האריכה ימים, כיוון שיקינטון נהרג בשגגה על ידי אפולו (לפי מסורות אחרות, יקינטון דווקא נהרג על ידי זפירוס, אל הרוח המערבית). לאחר מותו, אפולו יצר מדמו את פרח היקינטון, הקרוי על שמו.
על שמה של קליאו.
שמה של קליאו הוענק, בין היתר, להיסטוריה הכמותית הנמדדת - קליאומטריה; לאסטרואיד 84, שנתגלה ב-1865; לפרס שמוענק, החל מ-1959, לפרסומות הטלוויזיה הטובות ביותר; למספר יישובים ברחבי ארצות הברית, וכן שמה הוא גם השם הרשמי של החברה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג', שקמה ב-1997.
קאל-אל
קלארק קנט
קלארק
השערת הארדי-ליטלווד השנייה
בתורת המספרים, השערת הארדי-ליטלווד השנייה מתייחסת למספר המספרים הראשוניים בקטעים מסוימים. היא קובעת ש-formula_1 לכל x, y ≥ 2, כאשר formula_2 מסמן את פונקציית המספרים הראשוניים. כלומר, מספר הראשוניים בקטע שאורכו y אינו עולה כאשר הקטע זז במעלה ציר המספרים. הוכח שהשערה זו סותרת את השערת הארדי-ליטלווד הראשונה על k-יות של ראשוניים, שממנה נובע שאם קיימות דוגמאות נגדיות להשערה השנייה, אז ערכו של x צריך להיות גדול מאוד ביחס ל-y.
סוף העולם שמאלה
סוף העולם שמאלה הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אבי נשר, אשר יצא לאקרנים בשנת 2004.
הסרט הדרמטי-קומי מתאר את המציאות החברתית של אנשי עיירת עולים חדשים ישראלית בנגב ב-1968, דרך סיפור חברותן של שתי נערות, שרה טלקר (לירז צ'רכי), עולה חדשה מהודו הנמנית עם קהילת הבני ישראל (הודו), וניקול שושן (נטע גרטי), בת להורים יוצאי מרוקו. סיפור החברות מתחיל כאשר משפחת עולים מהודו, משפחתה של שרה, מגיעה אחרי חודש אולפן והבטחות שווא על מגורים במרכז הארץ, לגור בעיירת הסְפר המאוכלסת רובה ככולה בעולים קשי יום ממרוקו.
ותיקי העיירה, המזדהים עם התרבות הצרפתית, מתייחסים בעוינות לעולים החדשים מהודו ומתנשאים מעליהם. ההודים מצדם, הרואים עצמם כבני התרבות הבריטית, חושבים את האוכלוסייה המקומית לבורה וגסת-רוח. בין שתי הקבוצות נוצרת מלחמת תרבות, אך שתי הנערות יוצרות ביניהן חברות ייחודית.
שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי נינט טייב.
תקציר.
השנה 1968. האדם עומד לנחות על הירח, וסטודנטים מפגינים ברחובות פריז, אך נדמה כי דבר ממאורעות אלה אינו משפיע על החיים בעיירה קטנה ומבודדת במדבר הישראלי.
שתי משפחות שהיגרו לישראל, האחת ממרוקו והשנייה מהודו, מוצאות את עצמן חיות בשכנות. אין להן דבר במשותף מלבד החלום ושתי בנות בגיל ההתבגרות. למרות ההבדלים ביניהן, ניקול המשוחררת והקלילה ושרה, ההודית, השקולה והרצינית, הופכות לחברות טובות. הנעורים והתשוקה שלהן לחופש עוזרים להן להתגבר על דעות קדומות, בזמן שבעיירה לא רק שההודים מוצאים עצמם במקום המרוחק מה"מערב" הנשאף, אלא הם אף נגררים למלחמות תרבות עם המרוקאים.
המרוקאים היצירתיים והיצריים, המחשיבים עצמם "צרפתים", מתנשאים מעל ההודים "השחורים". ההודים המאופקים והשקטים, המחשיבים עצמם "בריטים", רואים במרוקאים בני אדם בורים וגסי רוח. ההתנגשות בין המהגרים משתי "האימפריות" אינה עוזרת לפתרון המשבר הכלכלי ותחושת הנטישה והאובדן.
שתי הנערות הבוחנות את גבולות המוסר המרדני, מתמרדות כנגד הוריהן בעוד הן רוקמות חלומות על כוכבות בסגנון המערב, ובמשפחות שלהן הכול הרבה יותר מורכב.
המהלך ה"רגיל" של החיים נעצר בבת אחת כאשר אביה של ניקול, איזק, מארגן שביתה במפעל היחיד בעיירה. הדבר משבית את העיירה כולה ומוביל למשבר כלכלי וחברתי.