בסוף הקליפ, כל השאר נעצרים. טייט מביט לצדדים, מושך בכתפיו ומתחיל לצעוד אחורנית גם הוא.
כשיר נושא.
השיר נבחר להיות שיר הנושא של דרמת גיבורי-העל "סמולוויל" שעלתה לשידור כחודש לאחר יציאת הסינגל ב-2001. 50 שניות מתוך השיר מושמעות בפתיח שהופיע ב-216 מתוך 217 פרקי הסדרה לאורך עשר עונותיה (החל מהפרק השני). מילות השיר מתייחסות להצלותיו של הגיבור הראשי בהווה ובעתיד.
בפרק הסיום של העונה הראשונה מתארחת להקת "רמי זירו" כלהקה המופיעה בנשף בתיכון סמולוויל, ומבצעת את השיר.
השיר נכנס לשני אלבומי אוסף של הסדרה: "The Talon Mix" (2003) ו-"Ultimate Smallville Soundtrack" (2013) – בשניהם הוא שיר מספר 1 בדיסק.
השיר הפך למזוהה עם הסדרה עד לרמה שכמה מהאזכורים שנעשו לסדרה בתרבות הפופולרית נעשו באמצעות שמו של השיר.
בחלק הראשון של פרקי "עולמות אחרים" הושמע השיר בסצנה שהציגה לראשונה את העיירה סמולוויל ואת לויס ליין ביקום החץ.
מפלגת העבודה (ישראל)
אלכסנדרה אורסוליאק
אלכסנדרה סרגייבנה אורסוליאק (ברוסית: Алекса́ндра Серге́евна Урсуля́к; נולדה ב-4 בפברואר 1983) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה.
ביוגרפיה.
אורסוליאק נולדה במוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות, במשפחתם של הבמאי סרגיי ולדימירוביץ' אורסוליאק (יליד 10 ביוני 1958) והשחקנית גלינה קיאזימובנה נדירלי (ילידת 10 במרץ 1956). לאלכסנדרה יש אחות למחצה (מנישואיו השניים של אביה) - דריה סרגייבנה אורסוליאק (ילידת 2 באפריל 1989).
בשנת 2003 סיימה את לימודיה במחלקת המשחק בבית הספר לאמנויות הבמה במוסקבה והתקבלה לקבוצת תיאטרון הדרמה במוסקבה על שם פושקין.
את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בשנת 2003, ערכה כשכיכבה כבתו של מנהל תחנת הרכבת, לריסה בסדרת הטלוויזיה בבימויו של אנדריי קאבון "התחנה". בשנת 2016, יחד עם הרקדן דניס טאגינצב, היא זכתה בעונה העשירית של תוכנית הבידור הרוסית "רוקדים עם כוכבים" של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1".
עליית משלים
שבעת הקרובים
זאב פורת
זאב פורת (Zeev Porath ,Wilhelm Ochs וילהלם/וילי אוכס; 1909–1991) היה מנהל מחלקת אדריכלות בעיריית תל אביב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. ממתכנני אצטדיון הכדורסל ביד אליהו, כמו גם מבני ציבור ומגורים בעיר ובהתיישבות העובדת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהה בלבוב ולאחר מכן במחנה הריכוז ינובסקה (Janowska). בשנות ה-60 הוזמן למתן עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאציים שנערכו בגרמניה.
ביוגרפיה.
זאב פורת (וילהלם אוכס) נולד ב-1909 בטרנופול (Tarnopol), אוקראינה, לחיים ובת-ציון אוכס. למשפחה היו עשרה ילדים, ולוילהלם - אח תאום.
למד ארכיטקטורה ב (Lviv Polytechnic). במוסד חינוכי זה הופעלה לראשונה המדיניות של "ספסלי גטו" כביטוי להקצנה אנטישמית בפולין בין שתי מלחמות העולם.
בשנות הכיבוש הגרמני שהה בגטו לבוב, ובהמשך נכלא במחנה הריכוז ינובסקה. במחנה שימש כשרטט, ובמקביל רשם בסתר דמויות קצינים נאצים וסוהרים, וכן מראות וזוועות מחיי היום-יום במחנה: תזמורת שהוכרחה לנגן בכפייה, נשים שהוכרחו לרקוד, התעללות באסירי המחנה, סדיזם, הוצאות להורג ורצח. לימים זכה לכינוי "הצייר מינובסקה".
בשל עיסוקו כשרטט, קיבל אישורי יציאה יומיים ממחנה הריכוז. באחד הימים, לבקשת אסירה יהודיה מהמחנה בשם חנה שרייבר ובעלה יוסף, שם נפשו בכפו ובסיכון חייו העביר בתוך מעילו את תינוקה, אייזיק שרייבר (Ajzyk Szreiber, נולד ב-22 בספטמבר 1942), ומסרו לידי משפחה פולנית למשמרת (שנתיים לאחר סיום המלחמה, נפדה הילד, עלה לישראל במסגרת עליית הנוער, ונקלט בקיבוץ משמר העמק. סיפורו מופיע בארכיון מוזיאון לוחמי הגטאות.)
ב-1943 ברח וילהלם אוכס ממחנה הריכוז ינובסקה, עם אוסף רישומיו, ובאמצעות תעודות מזויפות, שהכין מבעוד מועד הגיע לרומניה, חבר לפעילי המוסד לעלייה ב', ובשנת 1944 עלה עמם לישראל. ספינתם נתפסה על ידי הבריטים, והוא נכלא במחנה המעצר בעתלית.
במרץ 1945, עוד בטרם הסתיימה המלחמה, פורסם בעיתון המנדטורי "הבקר" בעמוד השער, פרק מתוך יומנו של זאב פורת, המתאר את יומו הראשון במחנה הריכוז וההשמדה ינובסקה. בגוף הכתבה מוצג אחד מרישומי הזוועה הקרוי "האונטרשטורמפיהרר רוקיטו"
לימים פגש זאב פורת את גוסטי לבית פרוידנטל (אחותו של דר' עמנואל טל - חוקר האדריכלות בתנועה הקיבוצית). גוסטי וזאב נישאו ובנו ביתם בתל אביב. לזוג נולדו שתי בנות: רחל פופר (פורת) ואביטל סימן-טוב (פורת).
בשנות ה -60 -70 של המאה ה-20 שימש זאב פורת כמנהל מחלקת האדריכלות בעיריית תל אביב. אחת מגולות הכותרת של עבודתו בשנים אלו, הייתה אצטדיון הכדורסל ביד-אליהו.
עבודותיו בהתיישבות העובדת דוגמת "הבית הלבן " - בית התרבות בקיבוץ בית אלפא, פורסמו בעיתונות ובספרי אדריכלות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוזמן זאב פורת מספר פעמים, למתן עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאציים, שנערכו בשטוטגרט ובמנהיים. חלקם הועמדו לדין בעקבות פעילותו של שמעון ויזנטל (מי שכונה"צייד הנאצים", והקדיש את חייו לאיסוף ותיעוד מידע אודות פושעי מלחמה נאציים, במטרה להביאם לדין. ויזנטל, כמו זאב פורת, היה אדריכל במקצועו, ושהה בגטו לבוב ובמחנה הריכוז ינובסקה.
רישומיו הריאליסטים של זאב פורת, מאותם ימים, כמו גם יומנו האישי סייעו לביסוס העדויות.
ארכיונו של זאב פורת כולל את רישומיו ממחנה הריכוז ינובסקה, יומנו האישי, כתבות בעיתונות ישראלית וזרה, ועדויות מהמשפטים בהם נטל חלק.
פריטים מן הארכיון נמסרו ב-2013 על ידי משפחתו, לארכיון המוזיאון בקיבוץ לוחמי הגטאות, להצגה, למחקר ולמשמרת, והתקבלו בהתרגשות רבה.
פרויקטים אדריכליים נבחרים.
בית התרבות בקיבוץ בית אלפא.
בית התרבות בבית אלפא, הקרוי גם "הבית הלבן", תוכנן על ידי זאב פורת בשנות ה-40, בנייתו החלה ב-1947, הופסקה בשל מלחמת העצמאות וחודשה ב-1950. הבניין נחנך בשנת 1952.
זאב פורת היה חבר קרוב של קבוצה מאנשי הקיבוץ, ילידי טרנופול שליד לבוב.
הבניין נבנה על ידי חברי הקיבוץ עצמם, בסיוע מועט של אנשי מקצוע.
בית התרבות היווה חלק מאתרי אדריכלות סוציאליסטית בהתיישבות העובדת, המבטאים את רוח התקופה החלוציות והמודרניזם.
לצידו בבית אלפא, נבנו מיבנים נוספים ברוח זו, של האדריכלים: ריכארד קאופמן, לאופולד קרקואר, שמואל מסטצ'קין, אריה שרון ואחרים.
אצטדיון הכדורסל ביד אליהו.
קרוי היום "היכל מנורה מבטחים".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אדריכלים ישראלים]]
[[קטגוריה:מנהלים ישראלים]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה]]
[[קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1909]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1991]]
בית מרכז האמנויות (יפו)
בית מרכז האמנויות הוא מבנה אבן מפואר הנמצא ברחוב יפת מספר 28 ביפו. הבית הוקם, ככל הנראה, בשנת 1885 על ידי הסוחר פדול דבאס, אשר השקיע רבות בעיטורו. במהלך השנים שכנו במבנה משרדיהם של ארגונים שונים. עם קום המדינה, ישבה במבנה יחידה צבאית של חיל האוויר, ומאז שנת 1965 משמש המבנה כבית ספר לאמנות של עיריית תל אביב-יפו, אשר העניק לבית את שמו הנוכחי, והחל משנת 2022 משמש כאחד הבתים של התיכון החברתי תל אביב יפו. קודם לכן (החל משנת 2005) שימש כמשכנו של מוזות - בית ספר תיכון לאמנויות. בית מרכז האמנויות הוכר כאתר לשימור מבנים.
הרקע להקמת המבנה.
במחצית המאה ה-19, בעקבות שיפור המצב הביטחוני בארץ ישראל, החל תהליך של הקמת מבנים מחוץ לחומות הערים ובכלל זה מחוץ לחומת העיר יפו. תחזוקת החומה של יפו והחפיר שהקיף אותה הוזנחו על ידי השלטונות העות'מאנים, והחומה הלכה והתפוררה, עד אשר נהרסה כליל בשנת 1888. האפשרות לצאת מן הרחובות הצפופים של יפו העתיקה, הניעה את עשירי העיר להקים בתי מידות מטיפוסים שונים במרחב הפתוח שסביב העיר. חלקם הקימו בתי באר מוקפים גדרות אבן בלב שטחי הפרדסים שהשתרעו ממזרח ליפו, בעוד אחרים העדיפו להקים את בתיהם לאורך הדרכים הראשיות שיצאו מיפו לכיוון עזה, ירושלים ושכם.
הראשונים שהחלו לבנות את הבתים החדשים מחוץ לחומת העיר היו הסוחרים הנוצרים, שהתעשרו כתוצאה מפיתוח התחבורה והמסחר עם ארצות אירופה. רוב בתי הפאר שהוקמו לאורך רחוב יפת נבנו על ידי סוחרים ממשפחות נכבדות דוגמת ביירותי, ג'בג'י, ג'לאד, ע'רע'ור, תיאן, ותמארי.
בית חלל מרכזי.
במחצית המאה ה-19 החלה להתפתח ברחבי ארץ ישראל בנייה של בתים מפוארים בסגנון חדש, שאומץ ככל הנראה מן הסגנון שנפוץ בלבנון. בתים אלו כונו בשם "בית החלל המרכזי". המבנה הבסיסי של בתים מטיפוס זה כלל שתי קומות, כאשר חלקם התחתון שימש לצורכי מסחר ומלאכה, וחלקם העליון שימש למגורים. קירוי הבית נעשה בגג רעפים, שהובאו במרבית המקרים מן העיר מרסיי שבצרפת. קומת המגורים כללה אולם אורך מרכזי ומשני צדיו נבנו חדרי המגורים. הכניסה לקומת המגורים נעשתה לרוב באמצעות גרם מדרגות שנבנה לצד הבית, וקושר באמצעות פרוזדור קצר ישירות אל האולם המרכזי. בשני קצותיו של האולם המרכזי נבנו פתחים גדולים בהם נבנו שלוש קשתות שנסגרו בקירות זכוכית, והובילו אל מרפסות פתוחות מהן ניתן היה להשקיף אל הרחוב. שלוש הקשתות שבמרכז חזית המבנה, אשר נשענו על שני עמודים עגולים, הפכו למרכיב הבולט ביותר של בתי האולם המרכזי ושימשו לסימן ההיכר שלהם.
הקמת המבנה.