סורת אל-בַינה (ערבית: سورة البينة), היא סורה מספר 98 בקוראן. סורה קצרה זו מונה שמונה פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במדינה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-טלאק ולפני סורת אל-חשר.
חלקה הראשון של הסורה מתאר את "עמי הספר", הם הנוצרים והיהודים המונותאיסטים, ואת הפוליתאיסטים שאימצו את אללה לצד אלוהויות אחרות, כמי שהוצגה להם "הראיה", קרי מוחמד שליח האלוהים והקוראן, אולם חלקם לא האמין בעדות זו ולא המיר את דתו. כל שנצטווה עליהם, גורסת האיה החמישית, הוא לעבוד את אללה כאל יחיד, להתפלל לו ולתת צדקה (אלזכאה).
חלקה השני של הסורה מלמד כי אלו שיתכחשו לדרישות בסיסיות אלו הם "הרעים שבברואים" ודינם הוא הגהנום, ואילו "המאמינים ועושי הטוב" הם הטובים שבברואים וגמולם יהיה גן העדן לנצח נצחים.
סורת הראיה
סורת אל-קדר
סורת אל-קַדְר (בערבית: سورة القدر), או סורת ליל אלקדר, היא סורה מספר 97 בקוראן. סורה קצרה זו מונה חמישה פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת עבס ולפני סורת א-שמס.
הסורה משבחת את ליל אלקדר, הנחשב במסורת המוסלמית לזמן שבו החלו פרקי הקוראן לרדת למוחמד וכן לזמן שבו חורץ אללה את גורלם של ברואיו מדי שנה. האיה הרביעית גורסת כי "המלאכים והרוח" הם הנושאים את גורלות הברואים שגזר האל, ולרוב, אם כי לא תמיד, מפרשים המוסלמים כי "הרוח" היא ג'בריל (המלאך גבריאל).
ליל אלקדר מתרחש בלילה אי-זוגי במהלך עשרת הימים האחרונים של חודש הרמדאן, אולם תאריכו המדויק אינו ידוע. התשבחות שבסורה זו, כמו גם קטעי חדית' שונים, הביאו את המוסלמים להתייחס למועד ליל אלקדר כזמן מתאים במיוחד לתפילה, תחינה והכאה על חטא בפני אללה.
תִרגוּם.
"בשם אללה הרחמן הרחום
1: אכן, אנו הורדנוהו (את הקוראן) בליל הגורל.
2: והאם נהיר לך מהו ליל הגורל ?
3: ליל הגורל טוב יותר מאלף חודשים
4: המלאכים והרוח (המלאך גבריאל) יורדים בו בהיתר ריבונם, לכל משימה
5: שלום הוא עד עלות השחר.
סורת ליל אלקדר
קונגרס האג (1872)
קונגרס האג היה הקונגרס החמישי של האינטרנציונל הראשון, שנערך בספטמבר 1872, בעיר האג בהולנד.
הקונגרס מפורסם בשל הרחקתו של האנרכיסט, מיכאיל באקונין, מהקונגרס, עקב ההתנגשות הרעיונית בין באקונין לקרל מרקס ותומכיו, בנוגע לתפקיד הפוליטיקה באינטרנציונל הראשון. הקונגרס סימן את הקץ לאינטרנציונל הראשון כארגון המאגד בתוכו את כל הכוחות הסוציאליסטים (אנרכיסטים ומרקסיסטים).
רקע.
הרקע לקונגרס נמצא בכישלון הקומונה הפריסאית בחודש יוני של השנה הקודמת, ובלקחים השונים שנלמדו מכישלון זה על ידי שני האישים הבולטים באינטרנציונל, קרל מרקס ומיכאיל באקונין. מרקס האמין שהלקח העיקרי מהקומונה הפריסאית היה שיש הכרח שהפרולטריון ישתלט על המדינה, ולכן על האינטרנציונל להפוך למפלגה פוליטית של הפרולטריון. מצד שני, באקונין ראה באלמנט החשוב ביותר של הקומונה, את דחיית המדינה על כל צורותיה על ידי העובדים הפריסאים, והמשיך לקרוא לברית מהפכנית של עובדים ואיכרים בארגון מבוזר.
בספטמבר 1871, המועצה הכללית של האינטרנציונל, בהובלת מרקס, ערכה כנס בלונדון בו התקבלו מספר החלטות, הכוללות החלטה אחת שהכריזה ש"כינוס מעמד הפועלים במפלגה פוליטית הוא הכרחי במטרה להבטיח את ניצחון המהפכה החברתית ומטרתה הסופית - ביטול המעמדות." רבים ראו בהחלטה זו שינוי כיוון משמעותי של החוקים הכלליים של האינטרנציונל.
ההחלטה גרמה למבוכה רבה בחלקים רבים של האינטרנציונל, במיוחד באיטליה, החלקים דוברי הצרפתית בשווייץ וספרד, כיוון שראו בה כאמצעי שיחסל את העצמאות של קבוצות מקומיות, ויהפוך את האספה הכללית למשרד פוליטי ריכוזי. הכינוס עצמו נחשב בלתי רגיל על ידי קבוצות אלו, שהאמינו שהחלטות בעלות אופי שכזה יכולות להתקבל רק בכינוס רגיל את האינטרנציונל.
ביוני 1872, נקבע קונגרס ל-2 בספטמבר 1872, בהאג, כאשר על סדר יומו של הקונגרס היה שינוי חוקי הארגון.
במהלך הקונגרס.
הקונגרס התכנס מה-2 ועד 7 בספטמבר 1872, כאשר הפלג המרקסיסטי השתלט על הקונגרס, ומרקס גירש את באקונין ואת האנרכיסט, ג'יימס גיום.
השפעות הקונגרס.
לאחר הגירוש של באקונין וגיליאם, האנרכיסטים הכריזו על הקונגרס והחלטותיו כבטלים ומבוטלים. הפלג האנרכיסטי (פדרציית יורה) ערך קונגרס משלו, הידוע בשם קונגרס סיינט אימייר, מספר ימים לאחר מכן, שבו נוסד האינטרנציונל האנרכיסטי סיינט אימייר.
מאוחר יותר באותה שנה באקונין כתב:
מרנגוני
נאות הככר
אגרופו של בוצ'יוני
"קווי כוח - אגרופו של בוצ'יוני" (Linee di forza del pugno di Boccioni) הוא פסל מאת האמן הפוטוריסטי ג'אקומו באלה (Giacomo Balla).
הפסל נוצר, כנראה, באזור שנת 1914–1915 מקרטון ועץ הצבועים באדום. הפסל נבנה מחדש בסוף ימיו של באלה, בין השנים 1956–1958, ונוצק בברונזה בכמה העתקים בשנת 1968. באלה אף יצר רישום המתאר את הפסל, אותו הפך פיליפו תומאזו מארינטי לסמלה של התנועה הפוטוריסטית.
הפסל בנוי מסדרה של צורות מעוגלות הבנויות כקונסטרוקציה, כמעט חסרת עומק. "אגרופו" של האמן הפוטוריסטי אומברטו בוצ'וני מתואר כאן כבמעין אסוציאציה של פטיש המכה בסדן. מן הצד האחד הפסל מדגיש ומאדיר את הכוח ואת האלימות, ומן הצד השני הוא מכיל גם אירוניה כלפי אלימות זו.
שיטת ספריית הקונגרס
שיטת המיון של ספריית הקונגרס (באנגלית: Library of Congress Classification; בראשי תיבות: LCC) היא שיטת מיון ספרים בספריות שפותחה בידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית. השיטה נפוצה במרבית הספריות האקדמאיות בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות. מרבית הספריות הלא אקדמיות בארצות הברית עושות שימוש בשיטת דיואי.
את השיטה פיתח הרברט פטנאם (Putnam) ב-1897, זמן קצר לפני שהתמנה לספרן ספריית הקונגרס. השיטה תוכננה לשרת את צורכי ספריית הקונגרס, ולהוות תחליף לשיטת המיקום הקבוע שהנהיג תומאס ג'פרסון. היא הושפעה בעיקר משיטת קטר המתפשטת (Cutter Expansive Classification), שפיתח צ'ארלס אמי קטר, העושה שימוש במחלקות מאותיות בלבד, ומשיטת דיואי, העושה שימוש במחלקות ממוספרות בלבד. כאשר עזב פטנאם את משרת הספרן, בשנת 1939, פותחו כל המחלקות, להוציא את המחלקה "K" (חוק) ואת המחלקה "B" (פילוסופיה ודת). השיטה אינה מציעה שיטת מיון גלובלית, אלא שיטה למיון הספרים שנמצאים בספריית הקונגרס של ארצות הברית בפועל.
על השיטה נמתחה ביקורת על כך שהיא אינה מבוססת דיה מבחינה תאורטית, ועל כך שהחלטות מיון רבות נבעו מצרכים פרקטיים מיוחדים, ולא מתוך שיקולים של אופן הצגת מגוון הידע האנושי.
השיטה.
מחלקות המיון הראשיות הן:
אל תשאל, אל תספר
אל תשאל, אל תספר (באנגלית: Don't ask, don't tell, בראשי תיבות: DADT) הוא המינוח המקובל למדיניות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהייתה מעוגנת בחוק של הממשל הפדרלי בין השנים 1993 ל-2011, ונועדה למנוע חשיפת נטייה מינית של חיילים על ידי הצבא. על פי מדיניות זו, נאסר על כל אדם הומוסקסואל או ביסקסואל לדבר במהלך שירותו בכוחות הביטחון על מערכות יחסים הומוסקסואליות שהוא מנהל, לרבות נישואים או הורות. מנגד, כל עוד החייל מסתיר את נטיותיו המיניות, מפקדיו אינם רשאים לשאול ולחקור אותו בנושא. המדיניות קבעה כי אם נודע שחייל הוא הומוסקסואל או שחיילת היא לסבית, יש להדיחם באופן מיידי מהצבא, ללא אפשרות לערעור.
מדיניות "אל תשאל, אל תספר" אומצה בשנת 1993 על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון כפשרה בינו לבין הקונגרס האמריקאי. במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1992 הבטיח קלינטון כי כל אדם יוכל לשרת בצבא, תהא נטייתו המינית אשר תהא; אך משנבחר לנשיא, התברר כי חברי קונגרס רבים מתנגדים לכך בחריפות, וכך גם פוליטיקאים בולטים כג'ון מקיין, ואף קציני צבא בכירים ובראשם יושב ראש המטות המשולבים, קולין פאוול (ששינה את דעתו בנושא בסוף שנת 2009).
המדיניות עוררה ביקורת ציבורית רחבה, ונחשבה לנושא מרכזי בדיון הציבורי ובמסעי הבחירות בארצות הברית: ארגוני שדלנות רבים קמו במטרה להביא לביטולה, ונערכו הפגנות מחאה כגון הצעדה לשוויון לאומי. ידוענים אמריקאים רבים, כדוגמת הקומיקאית קאת'י גריפין והזמרת ליידי גאגא, יצאו בפומבי נגד המדיניות והובילו צעדות מחאה, כנסים ונאומים. במהלך השנים הוגשו מספר עתירות משפטיות נגד המדיניות, ובאחת הפסיקות אף נקבע כי אכיפת מדיניות זו היא מעשה הנוגד את חוקת ארצות הברית. נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שהושבע בינואר 2009, התחייב להביא לביטול המדיניות בתקופת כהונתו, ובדצמבר 2010 בוטלה המדיניות, לאחר ששני בתי הקונגרס הצביעו בעד ביטולה, והנשיא אובמה חתם על החוק לביטולה. ב-21 ביולי 2011 ביטל אובמה סופית את המדיניות, והביטול נכנס לתוקף ב-20 בספטמבר 2011.
על פי הערכת המרכז לזכויות ההומואים בארצות הברית, בשנת 2010 שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית כ-66 אלף הומואים, לסביות וביסקסואלים, שהם כ-2% מכלל המשרתים: 13 אלף בשירות פעיל ו-53 אלף במשמר הלאומי ובעתודות הצבא. מאז כינון המדיניות הודחו מהצבא יותר מ-13 אלף חיילים וחיילות על רקע נטייתם המינית.
רקע והיסטוריה.
יחס הצבא להומואים ולסביות.