מאוחר יותר, בסוף שנת 1942 – תחילת 1943, נערכו שלושה מבצעי ציד יהודים ביארוהה כדי לשלוח אותם למחנות עבודה. בשני המבצעים הראשונים תפשו לרוב צעירים בני 19–26 ושלחו אותם לעבד אדמת כבול בנסטרווארקה (Nestervarea) שבמחוז טולצ'ין. במבצע השלישי נשלחו אנשים יותר מבוגרים. כיוון שרבים חשו בסכנה, ברחו מן העיירה והסתתרו אצל האיכרים. האנשים שנשלחו הוכו בידי הז'נדרמים לאורך כל הדרך, ולאחר שהגיעו הוחזרו שוב ליארוהה, מאחר שנמצאו בלתי מתאימים לעבודה. למחרת היום הוחל במבצע מיוחד, ונערות ונשים צעירות נשלחו לאותה עבודה בטולצ'ין. הגברים, שנלכדו במבצע השלישי נשלחו לניקולאייב. כשהעבודה במחנות העבודה נפסקה, הם הוחזרו ליארוהה. חלק מהיהודים שנשלחו למחנות הצליחו לברוח ולהציל את חייהם. הראשונים שהוחזרו לבתיהם היו יוצאי דורוחוי, ששוחררו בדצמבר 1943.
בעקבות התנגשות עם איכרים מבסרביה שחצו את הנהר ופשטו על הגטו לצורך שוד וביזה, הוקמה בגטו התארגנות יהודית להגנה עצמית, אשר בסופו של דבר שיתפה פעולה עם האיכרים בהברחת סחורה מבסרביה לטרנסניסטריה, דבר אשר תרם לשיפור מצבם הכלכלי של תושבי הגטו, שרבים מהם התפרנסו ממכירת הסחורות. בנוסף לכך היהודים הוסיפו לעבוד במשק החקלאי שהיה קודם קולחוז על מנת להשיג מזון למחיה. הם התפרנסו מעבודה חקלאית אצל איכרים אוקראינים, ונשים יהודיות עסקו בעבודות סריגה. העניים מבין היהודים, אלה שלא יכלו לעבוד, קיבלו מדי פעם מצרכי מזון מהמבריחים. התושבים האוקראינים אף הסתירו בבתיהם ובמחסניהם יהודים מפני אנשי האס אס, אשר על בואם נמסרה הודעה מוקדמת מראש הקולחוז האוקראיני.
כאשר החלה העיירה לקלוט משפחות מרובות ילדים של פליטים ומגורשים ממחנות מעבר של פליטים (כ-500 נפשות) גדלה הצפיפות והביאה לירידה במצב הכלכלי, שהיה כבר רעוע, ולמחסור במזון ובבגדים. רבים מתו ממחלות ומרעב. בסיפור אישי המתועד ב"יד ושם" מסופר: "כאן ביארוהה היו משפחות של יהודים תושבי המקום ואותנו צרפו לבתים של יהודי המקום. הכניסו אותנו לתוך בית קטן, בו התגוררה אישה עם שלושה ילדים. כל הדירה הכילה שני חדרים ורבע. החדר הגדול נמסר לנו ביחד עם עוד 2 משפחות, 11 איש בחדר אחד של 14 מ"ר. אחי נהג למקור סחורה למוהילב על מנת לקנות סבון, מזון וביגוד."
אחרי המלחמה.
ב-20 במרץ 1944 נכנס הצבא הסובייטי ליארוהה. במקום נמצאו כ-300 מגורשים ממקומות אחרים ומספר דומה של יהודים מקומיים. בהפצצה של הגרמנים על העיירה, נהרגו 6 יהודים. רבים מהתושבים נותרו ללא רכוש כלל ורובם גויסו לצבא הרוסי.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזרה יארוהה להיות בשליטת ברית המועצות, במסגרת חבל ארץ הנקרא בוקובינה, שהיה באותה תקופה מחולק בין רומניה, מולדובה ואוקראינה. הצבא הסובייטי כבש מיד את המקום מידי הרומנים המובסים.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הן מולדובה והן אוקראינה הפכו למדינות עצמאיות. כיום, יארוהה היא עיירה קטנה הנמצאת במחוז ויניציה באוקראינה, על הגבול עם מולדובה, על גדת נהר הדניסטר. בעיירה יש אוכלוסייה מצומצמת מאוד וגם שטחה הגאוגרפי מצומצם מאוד.
סנדרה (הונגריה)
סנדרה (בהונגרית: Szendrő) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, שבצפון מזרח הונגריה.
הקהילה היהודית.
יהודים התיישבו בעיירה במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו בין במסחר, בעיקר בשיווק תוצרת חקלאית. כמו כן, הם עסקו בגידול גפנים וייצור היין ששווק בעיקר לבודפשט הסמוכה.
בעיירה נבנו בית כנסת, מוסדות חינוך ומוסדות צדקה ופעלה החברה קדישא. בעקבות הקרע ביהדות הונגריה (1869-1868), הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. ב-1929 נמנו עם קהילת יהודי סנדרה 42 סוחרים, שלושה חקלאים, שני תעשיינים, מורה, עורך דין, שני רופאים, מהנדס, שלושה פקידים, שישה בעלי מלאכה. בעיירה היה בית עלמין יהודי עתיק שנפתח עם ראשות ההתיישבות היהודית בעיירה.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בסנדרה 277 יהודים.
הקהילה היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים".
ב-1942 נכלאו במחנה הסגר בקישטרצ'ה 15 מנכבדי הקהילה בעקבות הלשנתו של ראש העירייה, חבר מפלגה אנטישמית. לאחר כמה חודשים הם שוחררו, אך מיד גויסו לעבודות כפייה
הם נשלחו לחזית באוקראינה, שם הועסקו בפינוי מוקשים. רובם נספו בעבודה זאת.
מיד עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, במרץ 1944, תפסו חיילים גרמנים כמה ממנהיגי הקהילה בסנדרה כבני ערובה. על היהודים נכפה להישאר בבתיהם והנוצרים הוזהרו לבל יושיטו עזרה ליהודים. במאי 1944 הוקם הגטו בסנדרה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. הגברים נשלחו לעבוד במכרה סמוך, אחרים נשלחו לעבודות כפייה מחוץ לעיירה. בחג השבועות הועברו כל יהודי גטו סנדרה למישקולץ ומשם נשלחו לאושוויץ.
הקהילה היהודית לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה חזרו לסנדרה כ-30 יהודים וחידשו את חיי הקהילה. ב-1948 הקימו גלעד לזכר 280 קדושי סנדרה. בניין בית הכנסת שופץ למטרת תפילה בציבור אולם בשל התנכלות התושבים במקומיים החלו היהודים להגר מהונגריה.
במקום נשארו בתי קברות יהודיים.
טום הוגו
טום הוגו הרמנסן (בנורווגית: Tom Hugo Hermansen; נולד ב-27 באוקטובר 1979), מוכר בשמו הפרטי טום הוגו, הוא זמר, מוזיקאי וכותב שירים נורווגי. גר באוסלו. הוגו הוא הומו מוצהר. הוא זמר בלהקת קיינו הנורווגית.
קריירה.
בקיץ 2018 ייסד ביחד עם בן זוגו את להקת קיינו הנורווגית וכתב את השיר "Spirit in the Sky". בהמשך הצטרפו אליו הזמרת הנורווגית אלכסנדרה רוטאן והזמר הסאמי פרד-רנה בוליו. הם התחרו במלודי גרנד פרי לשנת 2019 (כדי שהם ייצגו את נורווגיה באירוויזיון באותה שנה) עם אותו שיר. השיר זכה במקום הראשון ונבחר לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2019. לבסוף הגיע השיר למקום השישי בגמר האירוויזיון.
חיים אישיים.
הוגו הצהיר במהלך ראיון כי הומו.
נג'קרש
נג'קרש (בהונגרית: Nagykőrös) היא עיירה בהונגריה, במחוז פשט.
הקהילה היהודית.
ראשוני היהודים השתקעו בעיירה בסוף המאה ה-18, רובם ככולם עסקו במסחר זעיר וברוכלות. בסוף המאה ה-19 מילאו יהודי העיר תפקיד חשוב בהישגים הכלכליים של המקום, בעיקר בענפי החקלאות השונים ליצור כגון: פירות, עופות וביצים, בהם נתברכה הסביבה. יחס התושבים ליהודים היה תקין בדרך כלל. אמנם הוטלו על היהודים הגבלות שונות, כגון זו שיהודי אשר רצה לרכוש נכסי דלא ניידי חייב היה לרשום אותם על שם מכר לא יהודי. אך גם הגבלה זו נעלמה יחד עם שאר ההגבלות, משהוענק ליהודי הונגריה שוויון זכויות, ב-1868.
יהודי העיירה לקחו חלק פעיל במהפכת 1848 בהונגריה ולאחר דיכוי המרד על ידי האוסטרים הוטל עליהם קנס גבוה בשל כך.. במחצית המאה ה-19 בעיר פעל בית ספר יהודי ומנהלו היה מוריץ אהרנטייל.
בית הכנסת בעיירה.
בית הכנסת הראשון של יהודי העיירה נבנה ב-1817 בסיועם של בעלי אחוזות לא יהודים. עד אז התפללו בבית פרטי שנמסר להם חינם על ידי אחד מתושבי העיירה הלא יהודים. בית הכנסת החדש נחנך על ידי הרב של העיירה, שלמון קראקאואר, שנשא נאום בשפה ההונגרית, דבר יוצא דופן באותם ימים. ב-1879 שופץ בית הכנסת של העיירה, וברעידת אדמה שפקדה את העיר ב-1911 נחרב כליל. ב-1914 החל בניית בית כנסת חדש, אולם הבנייה התעכבה בשל מלחמת העולם הראשונה, ורק ב-1927 הסתיימה. עקב קשיים תקציביים לא היה רב בקהילה מתחילת המאה ה-20 ואילך, אלא רק ממלא מקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה נפלו 19 מחברי הקהילה. אחר המלחמה התנפלו עליהם חיילים שחזרו מהחזית, ושדדו את רכושם. גם המהפכה הקומוניסטית ו"הטרור הלבן" שבא בעקבותיה פקדו את המקום, ובמהומות שפרצו נרצחו 5 יהודים בידי כנופיות.
בין שתי מלחמות העולם נרגעו הרוחות, ויהודי העיירה התבססו מבחינה כלכלית ותפסו מקום נכבד בפיתוח תעשיית המזון והשימורים ואף ייצאו את תוצרתם.
בתקופה זו כמעט ולא היו נזקקי סעד בקהילה. עם פרסום חוקי האפליה ב-1938, נפגעו קשות הסוחרים היהודים, וכן שאר בעלי העסקים והחנויות, רישיונותיהם בוטלו ועסקיהם הופקעו.
הקהילה היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944. על פי נתוני מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944 מנו חברי הקהילה הנאולוגית של נג'קרש 375 יהודים.
המינהל ההונגרי נותר על כנו גם לאחר הכיבוש הגרמני, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על סמך הוראות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי. ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה, סגן הממונה על המחוז, שהיה אנטישמי מושבע, להקים גטאות במחוזו. המעבר לגטאות החל ב-22 במאי 1944 בשעה חמש לפנות בוקר, ו-352 תושביה היהודים של נג'קרש נצטוו לעקור לגטו המקומי.
ב-20 ביוני 1944 הועברו תושבי גטו נג'קרש למרכז השילוח שבית החרושת לגפרת הנחושת בקצ'קמט, ומשם, עם עוד יהודים רבים, הם גורשו לאושוויץ כעבור מספר ימים.
לאחר המלחמה שבו לעיר כמה עשרות ניצולים שהקימו קהילה קטנה מחדש, אף על פי שקטנה במהלך השנים בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא עדיין התקיימה.
ערים תאומות.
לערים הבאות יש הסכמים עם נג'קרש:
ענת גונן
ענת גונן (נולדה ב-15 במרץ 1945), היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית, חלוצה בנושאי סביבה, וסופרת ילדים.
ביוגרפיה.