מעבידים יכולים להיות אנשים פרטיים השוכרים, למשל, שמרטף, אשר עובד בשכר שעה; אך יכולים להיות גם תאגידים גדולים ומוסדות ממשלתיים אשר מעסיקים אלפי אנשים. במרבית החברות המערביות, הממשלות הן המעסיק הגדול ביותר, אבל רוב כוח העבודה מועסק במגזר הפרטי בעסקים קטנים ובינוניים.
המעסיק הוא ששולט על הבסיס היצרני של מקום העבודה ועל ההון והמשאבים במקום העבודה. גם תוצר קניין רוחני של העובד מצוי בדרך כלל בחזקת המעסיק.
הגדרה.
בדיני העבודה יש התייחסות נרחבת לזכויות וחובות של המעסיק, אך אין בהם הגדרה למושג בסיסי זה. בהעסקה על ידי קבלן כוח אדם מקובל להבחין בין המעסיק הפורמלי, שהוא הקבלן, ובין המעסיק בפועל, שהוא רוכש השירותים מהקבלן, שאצלו נעשית העבודה. האחריות לציות לדיני העבודה מוטלת בראש ובראשונה על הקבלן, אך אחריות מסוימת מוטלת על המעסיק בפועל. בעבודה במסגרת אשכול חברות, זהות המעסיק אינה חד משמעית.
בפקודת הנזיקין מוגדר מעביד: "מי שיש לו ביחסיו עם אדם אחר שליטה גמורה על הדרך שבו אדם אחר מבצע עבודה בשבילו, ואילו הוא עצמו אין עליו מרות דומה לגבי אותה עבודה". בסעיף 82(ב) לפקודת הנזיקין, מוגדר מעביד, לעניין סעיף זה: "החייב לפי החוק בתשלום דמי הביטוח בעד המבוטח, לרבות מי שהמעביד אחראי למעשהו לפי סעיף 13 לפקודה זו". על פי פסיקת בית המשפט העליון, הגדרה זאת חלה גם על חוק הביטוח הלאומי. בשנת 1997 ברוב של 3 נגד 2 החליטו שופטי בית המשפט העליון שהמונח "מעביד" בסעיף 82(ב) לפקודת הנזיקין אינו כולל "עובד עצמאי".
בשנת 2014 תוקנו חוק הביטוח הלאומי ופקודת מס הכנסה והוכללה בהם ההגדרה שמעביד ומעסיק הם: "מי שמעסיק אדם במסגרת יחסי עבודה".
בחירת מינוח לחקיקה.
המונח ששימש בחוקי מדינת ישראל לציון המעסיק היה "מעביד". מונח זה ספג ביקורת בתחילת 1951 מצד חבר הכנסת יעקב גיל מהציונים הכלליים שטען שבכל מקום בתנ"ך שבו מופיע השורש להעביד הוא מופיע בקונטציה שלילית ועל כן יש להשתמש במקום זאת במונח "נותן עבודה". הצעתו של גיל לא נתקבלה, בגלל הטענה שהמונח "נותן עבודה" מעביר קונטציה של חסד שניתן לעובד.
ביולי 2014 אישרה הכנסת חוק הקובע שב-45 מחוקי מדינת ישראל, שבהם מופיע המונח "מעביד" על הטיותיו, הוא יוחלף למונח "מעסיק". דברי ההסבר להצעת החוק נימקו זאת: "למונח מעביד, על הטיותיו, עלולה להיות משמעות שלילית, המתקשרת בין היתר לניצול, שיש בה כדי להשפיע על השיח המשפטי והציבורי כלפי מי שמעסיק עובדים. לפיכך מוצע להחליף מונח זה במונח מעסיק, שאינו טעון במשמעות שלילית כאמור." גם לאחר תיקון זה מתקיימים מאות מופעים של המושג "מעביד" בפקודת מס הכנסה, בחוק הביטוח הלאומי, בחוק ביטוח בריאות ממלכתי ובחוקים נוספים.
סרקל ברוז'
אגודת הספורט המלכותית סרקל ברוז' (בהולנדית: Cercle Brugge Koninklijke Sportvereniging) היא קבוצת כדורגל בלגית מהעיר ברוז', המשחקת בליגת העל הבלגית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1899. הקבוצה זכתה בשלוש אליפויות הליגה הבלגית ב-1911, 1927 וב-1930 ופעמיים בגביע הבלגי, בשנים 1927 ו-1985. במהלך עונת 1927, שחקן שלה אלברט ואן קויל נפטר כמה ימים לאחר המשחק וגם יו"ר הקבוצה נדבק במחלה ונפטר.
הקבוצה הגיעה 5 פעמים נוספות לגמר הגביע הבלגי. כמו כן, הקבוצה נמצאת שנים בצמרת הליגה הבלגית, ולרוב משחקת במסגרות אירופאיות, אך בדרך כלל לא עוברת את השלבים המוקדמים.
הסימפוניה הראשונה של בטהובן
הסימפוניה הראשונה בדו מז'ור אופוס 21 מאת לודוויג ואן בטהובן הולחנה בין השנים 1799-1800. הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-2 באפריל 1800 בבורגתיאטר, וינה, והוקדשה לברון גוטפריד ואן סוויטן אשר היה פטרונו של המלחין. היצירה יצאה לאור לראשונה שנה מאוחר יותר.
רקע.
הסימפוניה מראה בבירור כי בטהובן הושפע ממלחינים בני תקופתו, ובמיוחד ממורו היידן, אך ניתן למצוא ביצירה מאפיינים משלו עצמו, כמו השימוש התכוף בספורצנדו. סקיצות של הפרק האחרון מהסימפוניה נמצאו יחד עם התרגולים שלו בקונטרפונקט כאשר למד אצל המלחין אלברצברגר באביב של שנת 1795.
אינסטרומנטציה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
צורה.
לסימפוניה ארבעה פרקים:
משך היצירה הוא כ-28 דקות.
תיאור היצירה.
ההקדמה האיטית בת שתים עשרה התיבות נחשבת לרוב כבדיחה מוזיקלית, אך ישנם המיחסים זאת לאופיו האקספרימנטלי של בטהובן; היא פותחת באקורד הטוניקה, אשר מוביל למעשה לסובדומיננטה פה מז'ור. בטהובן כמו "מושך באף" את המאזין כאשר אקורד הטוניקה מופיע לראשונה רק בחלק המהיר. דבר דומה נעשה גם בסימפוניית "פראג" של מוצרט. הפרק השני (בסולם פה מז'ור - הסובדומיננטה) בסימן הטמפו אנדנטה (שמשמעו - "בקצב הליכה"), מהיר יחסית. הפרק השלישי, אף על פי שהוא נקרא "מנואט" (ריקוד אצילי ומתון), הוא למעשה מהיר מאוד, עד כי הוא יכול להיחשב כסקרצו. הפרק האחרון מתחיל גם הוא בבדיחה מוזיקלית, המורכבת מסולמות חלקיים המנוגנים לאט, עד אשר מופיע אותו סולם בעלייה זריזה ומבשר על הופעת האלגרו, המסיים את הפרק. ההלצה האיטית הזו יכולה להתפרש גם כגיוון שהיה חשוב לבטהובן להכניס, מאחר ששני הפרקים שבינה הם מהירים מאוד, ולא נהוג להביא שני פרקים באותה מהירות כמעט בזה אחר זה.
תיכון שבח-מופת
מוניק ויטיג
מוניק ויטיג (בצרפתית: Monique Wittig; 13 ביולי 1935, דנמארי, או-רן, אלזס, צרפת – 3 בינואר 2003, טוסון, אריזונה) הייתה סופרת צרפתייה, תאורטיקנית, פרופסורית לספרות צרפתית וללימודי נשים באוניברסיטת אריזונה. הוגה פמיניסטית שהטילה ספק בהגדרות החברתיות המקובלות לגבר ואישה וערערה בטבעיות של קטגוריות אלו. היא פרצה לתודעה בינלאומית כסופרת עם צאת ספרה הראשון "L’Opoponax", ותרומתה האקדמית קובצה באסופת המאמרים "". ויטיג פיתחה את הבסיס הרעיוני לתאוריות לסביות פמיניסטיות ותאוריות קוויריות.
ביוגרפיה.
ויטיג נולדה ב-15 ביולי 1935 בדנמארי (Dannemarie) שבמחוז או-רן, בחבל אלזס שבצרפת. היא החלה את דרכה האקדמית בעבודות הגהה זוטרות. במקביל, כתבה דרמות לשידור ברדיו והחלה להשתתף במחאות פמיניסטיות. פריצתה לסצנת הספרות בצרפת הייתה ב-1964, עם פרסום הרומן הראשון שלה, "L'opopnax". הספר עוסק בילדות ומתאר חוויות ראשוניות של ילדים, כמו היום הראשון בבית הספר וההתאהבות הראשונה. הרומן זכה לביקורות נלהבות גם מחוץ לצרפת, וזיכה אותה בפרס מדיסיס לשנת 1964. חמש שנים אחר כך, ב-1969, הוציאה את ספרה השני, "Les Guerilleres". הספר הלירי מתאר מלחמה אכזרית בין המינים, נשים הנלחמות בגברים בקרבות עקובים מדם. הספר זכה לביקורות פחות נלהבות בשל סגנון הכתיבה ומהפכנותו הפוליטית.
ויטיג סיימה דוקטורט בלימודי שפה בבית הספר ללימודים גבוהים למדעי החברה בצרפת. בנוסף, הייתה אחת מהמייסדות של התנועה לשחרור הנשים בצרפת (MLF) והשתתפה בפעילויות מחאה פמיניסטיות. ב-26 באוגוסט 1970, יחד עם נשים רבות אחרות, היא הניחה פרחים מתחת לאנדרטת "החייל האלמוני" – פעולה סימבולית שנחשבה לאירוע מכונן בייסוד הפמיניזם הצרפתי. ב-1971 הצטרפה לקבוצה הלסבית הראשונה בפריז, "Red Dykes", והייתה חברה בקבוצה פמיניסטית רדיקלית נוספת בשם "Revolutionary Feminist".
ספרה השלישי, "Le Corps Lesbien" (הגוף הזכרי הוא לסבי), פרובוקטיבי אף יותר, עוסק בלסביות הפולשות אחת לשנייה כמעשה של אהבה. הספר ספג ביקורות קשות ויש הטוענים שהיה מהפכני מידי לתקופתו.
ב-1976 עזבה ויטיג את צרפת ועברה לארצות הברית, שם השתלבה בחוגים אקדמיים פמיניסטים, בעקבות עניין שגילתה החוקרת ג'ודית באטלר בכתביה והשקפתה. בין השנים 1980 ל-1990 פרסמה מאמרים רבים באנגלית במגזין "Feminist Issues" שמציגים את התפישה הפוליטית המהפכנית שלה. ב-1992 יצא לאור מקבץ מאמרים אלו ואחרים, בשם "The Straight Mind". בהקדמת הספר כותבת ויטיג שהאסופה נחלקת לשניים. החלק הראשון עוסק בדיון פוליטי והשני במשמעות הכתיבה. חלוקה זו מצביעה על החיבור של ויטיג כסופרת להשקפות הפוליטיות שלה. לטענתה פעולת הכתיבה היא פוליטית במהותה, בכך שהיא מראה כל פעם מחדש כיצד הקטגוריה "אישה" אינה טבעית אלא יצירה היסטורית שנובעת מהשקפת עולם פאלית (גברית).
סנדה זייג, בת זוגה של ויטיג, ביימה סרט המבוסס על סיפור שכתבה בשם "הנערה". זהו סרט דרמה רומנטי בין אמנית לנערה שהוקרן לראשונה בארצות הברית בשנת 2001 וספג ביקורות שליליות.
בשנת 2003, בת 67, ויטיג עברה התקף לב קשה שגרם למותה.
תאוריה.
ויטיג קראה לעצמה לסבית רדיקלית ופיתחה תאוריה פמיניסטית מטריאליסטית, כהמשך לפילוסופיה של סימון דה-בובואר. תפישת עולמה באה לידי ביטוי בספרים ובמסות שכתבה. ויטיג מציגה את ההטרוסקסואליות ככפויה ורואה את הלסביות כמאבק נגד הפטריארכיה. היא אינה מניחה בקיומם של הבדלים מהותניים בין נשים וגברים. היא רואה בקטגוריות מגדריות תפקידים פוליטיים, תולדה של השליטה הגברית. ויטיג מבקרת את המרקסיזם שמנע את המאבק הפמיניסטי, וגם את התנועה הפמיניסטית שאינה מערערת על הדוגמה ההטרוסקסואלית. השקפה זו שבאה לידי ביטוי בכתיבתה הספרותית הפכה אותה לאחת מהדמויות המרכזיות הקשורות לתאוריה קווירית.