מעשית, בעקבות הוועידה ה-14 של הבולשביקים, יוסיף סטלין מרכז בהדרגה בידיו את השלטון במדינה. הליך זה הסתיים בכנס ה-15 של המפלגה שהתקיים בשנת 1926.
תל אופן
פשרת קריטנדן
פשרת קריטנדן הייתה הצעת פשרה שכשלה, אותה הציע ג'ון קריטנדן, סנאטור אמריקאי ממדינת קנטקי, במטרה לפתור את משבר פרישת מדינות הדרום מן האיחוד בשנים 1860-1861. הצעתו באה לענות על ההסתייגויות שעוררו מדינות הדרום של ארצות הברית, אשר איימו להביאן לידי פרישה מן האיחוד.
רקע.
הצעת הפשרה מורכבת משש הצעות לתיקון החוקה ושלוש הצעות להחלטות של הקונגרס. בית הנבחרים של ארצות הברית והסנאט של ארצות הברית דחו את ההצעה בשנת 1861. ההצעה נתפסה כמכילה ויתורים גדולים מדי למדינות הדרום, אולם ככל הנראה תגובת הדחייה המיידית של אברהם לינקולן להצעה הייתה בעלת ההשפעה הגדולה ביותר. תגובת הדרום לדחיית ההצעה הובילה למלחמת האזרחים האמריקנית.
להצעה היו מרכיבים רבים שלא מצאו חן בעיני נבחרי ארצות הברית. ההצעה הבטיחה את המשך מוסד העבדות במדינות הדרום ונענתה לדרישות הדרום ביחס לעבדים נמלטים ולעבדות במחוז קולומביה. ליבה של ההצעה היה בהקמתו המחודשת של קו פשרת מיזורי בה נקבע כי בכל הטריטוריות שמצפון לקו הרוחב '36°30, והכלולות בשטחי רכישת לואיזיאנה תיאסר העבדות, פרט למדינת מיזורי עצמה שנמצאת צפונית לקו רוחב זה, ומנגד העבדות תותר בכל טריטוריה מדרום לקו גאוגרפי זה. בהצעה אף נכלל סעיף המקבע אותה לדורות ואינו מאפשר את ביטולה או שינויה בעתיד.
ההצעה התקבלה באהדה בין חברי סנאט ממדינות הדרום, אולם רוב חברי המפלגה הרפובליקנית דחו את עיקריה מתוך עמדה שאין להתיר לעבדות להתפשט. אחד מחברי המפלגה, אברהם לינקולן, גינה את ההצעה וטען שאיננה מתמודדת עם עתיד העבדות בארצות הברית. הרפובליקנים הצהירו כי קבלת ההצעה משמעותה "ברית עולמים למלחמה נגד כל אדם, שבט ומדינה המחזיקים ברגל אדמה בין מקום הימצאנו לבין ארץ האש." באותה עת הטריטוריות היחידות שהיו מדרום לקו פשרת מיזורי, היו חלקים מטריטורית ניו מקסיקו וטריטוריות אינדיאניות, בעת שהייתה הסכמה נרחבת משני עברי המתרס כי עבדות לא תשגשג בניו מקסיקו. נציגי מדינות הדרום סירבו להצעת חברי הבית הרפובליקנים, אשר אושרה בהצעת ועדה מ-29 בדצמבר 1860, לקבל את ניו מקסיקו כמדינה באיחוד באופן מיידי.
רגרסיה
בלה קארוי
בלה קארוי (בהונגרית: Károlyi Béla; נולד ב-13 בספטמבר 1942) הוא מאמן התעמלות רומני. הוא נולד בקלוז', טרנסילבניה, תחת שליטה של הונגריה (קלוז' חזרה לשליטת רומניה ב-1944) למשפחה אתנית הונגרית. קארוי ואשתו מרתה , גם היא הונגריה, ערקו לארצות הברית ב-1981 במהלך סיבוב הופעות ראווה עם נבחרת הנשים של רומניה. שניהם מחזיקים באזרחות כפולה רומנית ואמריקאית. הזוג קארוי אימנו את נבחרות הנשים האולימפיות של רומניה וארצות הברית והביאו אותן למדליות אולימפיות.
בלה ומרתה קארולי אימנו בין השאר את המתעמלות: נדיה קומנץ' (הראשונה שהשיגה את הציון 10), מרי לו רטון, בטי אוקינו, קרי סטרוג, תאודורה אונגוריאנו, קים זמסקאל, כריסטי פיליפס ודומיניק מוצ'אנו. בסך-הכול הקארוים אימנו תשע אלופות אולימפיות, חמש עשרה אלופות עולם, שש עשרה זוכות מדליה באליפות אירופה, ושש זוכות באליפות ארצות הברית.
ב-1997 נבחר להיכל התהילה של ההתעמלות.
בלה קרולי
זירמה
צילום מאקרו
צילום מאקרו הוא צילום תקריב של אובייקטים קטנים מאוד. ההגדרה הקלאסית היא שהתצלום המוקרן על גבי סרט הצילום או חיישן דיגיטלי הוא בדרך כלל באותו הגודל של האובייקט. בזיהוי פלילי מתבצע שימוש נרחב בצילום מאקרו, זאת משום שהפרטים הקטנים בזירות הפשע או התאונה עלולים להיות משמעותיים מאוד לפענוח המקרה.
ציוד.
צילום מאקרו נעשה באמצעות עדשות שתוכננו לצילומים קרובים במיוחד; עדשות אלו נקראות "עדשות מאקרו". חלק מהיצרנים קוראים ל"מאקרו" בשם "מיקרו", אך שם זה עלול לבלבל עם מיקרופילם.
ישנם סוגים שונים של עדשות מאקרו, התלויים באורך המוקד:
עומק שדה.
עומק שדה קטן הוא שיקול חשוב מאוד בצילום מאקרו, בכך שהוא מאפשר התמקדות רק באובייקט החשוב ביותר. אלמנטים קרובים או רחוקים אפילו במילימטר מהאובייקט המצולם עלולים לשבש את הפוקוס ולטשטש אותו. בשל כך, מומלץ לצלם את אותו האובייקט מספר פעמים עם עומק שדה שונה בכל אחת מהתמונות. במצלמות דיגיטליות ובמצלמות בעלות חיישן ישנו יתרון גדול בצילום מאקרו בשל עומק השדה הרחב שהן מציעות.
תאורה.
תאורה נכונה ושווה של האובייקט המצולם היא בעיה שקשה להתגבר עליה בצילום מאקרו. עדשות מסוימות מסוגלות לצלם אובייקט בקירוב עד כדי שהאובייקט נוגע בעדשה, במקרה זה, תוספת של תאורה לצילום אינה אפשרית כלל, מה שהופך צילום בתקריב קיצוני ללא מעשי. כדי "לגבור" על בעיה זאת, ישנם צלמים אשר משתמשים בעדשות טלפוטו (עדשה אשר הגודל הפיזי של העדשה קטן יותר מגודל הטווח שלה) בדרך כלל בעדשות בטווח של 100–200 מ"מ. עדשות אלה פופולריות כיוון שהן מאפשרות תאורה בין העדשה לאובייקט המצולם.
דניס מק'יואן
דניס מק'יואן (אנגלית: Denis M. MacEoin; נולד ב-1949) (כותב גם תחת שמות העט דניאל איסטרמן וג'ונתן אייקליף) הוא סופר, מרצה, עורך עיתונות ועיתונאי בריטי, ממוצא אירי, החי וכותב כיום בניוקאסל שבאנגליה. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון. לימד באוניברסיטת ניוקאסל והיה נשיא האגודה לרפואה טבעונית בבריטניה.
קורות חיים.
מק'יואן, יליד בלפסט, צפון אירלנד, למד בשנים 1967–1971 באוניברסיטת דבלין (טריניטי קולג' (דבלין)) ספרות אנגלית עד לקבלת תואר MA, כאשר במקביל והחל מ-1965, כלומר עדיין כנער, הוא החל רואה עצמו כבהאי. בעקבות אמונתו זו הוא המשיך באוניברסיטת אדינבורו בלימודי פרסית, ערבית ולימודי האסלאם. את עבודת הדוקטורט שלו בלימודי פרס הוא השלים באוניברסיטת קיימברידג' (קינג'ס קולג') ב-1979. בשנים 1979–1980 לימד אנגלית וציוויליזציה איסלאמית, באוניברסיטת מוחמד החמישי בעיר פאס, במרוקו, ואחר כך עזב את הדת הבהאית (1980), חזר לבריטניה ומ-1981 שימש כמרצה ללימודי ערבית והאסלאם באוניברסיטת ניוקאסל והתמחה בתחומי השיעה והדת הבהאית. בשנת 1986 היה לעמית כבוד במרכז האיסלאמי ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת דורהאם. היה עמית ספרותי של קרן רויאל באוניברסיטת ניוקאסל בשנים 2005–2008. עבודתו באוניברסיטת ניו קאסל הופסקה עקב לחצים של תורמים מערב הסעודית והוא הוחלף על ידי מרצה סעודי. בשנים 2009–2010 היה עורך הרבעון האמריקאי "מידל איסט", שייסד דניאל פייפס ב-1994. הוא הוחלף על ידי אפרים קארש, אך ממשיך לשמש גם כיום עורך בכיר ברבעון זה.
נשוי מאז 1975. אשתו בת', גם היא סופרת, בעלת תואר דוקטור לרפואה הומיאופאתית כתבה כ-20 ספרים על הומיאופתיה, בריאות וחיים טבעיים, כולל "ספר התרופות הטבעי", "ספר רפואה טבעית", "מדריך מעשי למשפחה ולבריאות" אשר יצא לאור בהוצאת בלומסברי בשנת 1999, "הומיאופאתיה: רפואה במשך המאה ה-21" (קייל Cathie, 2006) ועוד.
מק'יואן עצמו הוא חסיד הרפואה האלטרנטיבית מאז 1960. בשנים האחרונות הוא פיתח את צד הסוציולוגיה והפוליטיקה של הרפואה והרצה בפני סטודנטים לרפואה על נושאים אלה. במשך שנים רבות הוא היה נשיא האגודה לרפואה טבעית בבריטניה.
יצירתו.
מק'יואן פרסם בשמו האמיתי שורת ספרים, חלקם רבי מכר, העוסקים באסלאם ובטרור האסלאמי מחד וב, מאידך. הוא ממשיך לעבוד ולכתוב בתחום חקר האסלאם. הוא והסופרת הבריטית-יהודיה מלאני פיליפס, הם יחידים כמעט בנוף האינטלקטואלי הבריטי, הכותבים על התפתחות האסלאם הקיצוני וסכנת השתלטותו על בריטניה. הם גם מהבודדים בין האינטלקטואלים הבריטים שהם פרו ישראלים. מק'יואן אף כותב בלוג מיוחד המוקדש להגנה על ישראל. בין ספריו בנושאים אלו: "חטיפת הבריטים בידי האסלאם", מחקר על השנאה לכל מה שאינו מוסלמי ובעיקר על האנטישמיות במסגדים המוסלמים בבריטניה ובמוסדות תרבות ולימוד אחרים שם, "דו"ח על בתי הספר המוסלמים בבריטניה", שפורסם באינטרנט על ידי Civitas ועוד. בשנת 2009, האתר Civitas פרסם דו"ח נוסף שלו על "השריעה חוק או דין אחד לכל".
בנוסף, מק'יואן פרסם בשם העט דניאל איסטרמן (Daniel Easterman) לפחות 16 מותחנים בדיוניים רבי מכר שרקעם הוא האנטישמיות האסלאם והטרור האיסלאמי ובשם עט נוסף – ג'ונתן אייקליף (Aycliffe) עוד לפחות שמונה רבי מכר שרקעם פנטסיה ורוחות רפאים.
מותחנים תחת השם דניאל איסטרמן הוא החל לכתוב בשנת 1984 - "הרוצח האחרון", ומאז הופיעו כאמור מותחנים רבים נוספים שלו, שהפכו רבי מכר, כמו "חצות בצהריים", "K", "הבודהה התשיעי", "המיקלט השביעי" ועוד. רוב המותחנים הללו עסקו באותו כיוון של מחקריו המדעיים - טרור מוסלמי אנטישמי, אף כי הפעם מהכיוון הבדיוני ולא זה המדעי.
תחת שם העט ג'ונתן אייקליף כתב דניס מקיואן שורת ספרי פנטסיה ורוחות רפאים, שהפכו אף הם רבי מכר. הראשון שבהם – "חדרה של נעמי" - יצא לאור בשנת 1991, ואחריו – "לחישות בחשיכה" (1992), "ההיעלמות" (1993), "המטריקס" (1994), "האבודים" (1996) "צל על הקיר" (2000), "גן אבוד במרחבי הזמן" (2004) ועוד.
ממכתבו לתמר פוגל.
באפריל 2011 כתב מק'יואן מכתב לתמר פוגל הנערה ניצולת הטבח באיתמר:
את המכתב המקורי ניתן למצוא למשל כאן.
אסתר גרזון-קיוי
אסתר אדית גֶרזוֹן-קִיוִי (Edith (Esther) Gerson-Kiwi; 13 במאי 1908 – 15 ביולי 1992) הייתה מוזיקולוגית ישראלית, פרופסור באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, חלוצת המחקר על המוזיקה של עדות ישראל.
ביוגרפיה.