שיווק עירוני יכול להתרחש כתוצאה מתכנון אסטרטגי או באופן טבעי. דוגמה לתכנון אסטרטגי היא העיר לאס וגאס. העיר התפתחה מבחינה שיווקית באמצעות שורה של מאמצים בעלי כוונה אסטרטגית שיעניקו לעיר בונוסים כלכליים ותרבותיים. ירושלים לעומתה היא דוגמה להתפחות אורגנית של שיווק עיר. לעיר יש מעמד בשוק גם מבלי אסטרטגיה תכנונית, בשל העובדה שבעלי עניין לאורך המאות פיארו את העיר ועודדו צליינות ועלייה לרגל- דבר שהביא לבונוסים תרבותיים וכלכליים עבור העיר. שני המקרים ממחישים שיווק עירוני, כאשר בכל אחד מהם יש מעורבות משתנה מבחינה אסטרטגית וטבעית. באופן כללי שיווק אורבני אורגני מתרחש לצד שיווק אסטרטגי, כיוון שקשה להשפיע על תפיסה של עיר רק באמצעות מאמצים אסטרטגיים.
התפתחות התחום.
משנות התשעים יותר ויותר ערים בעולם ניסו לקדם את עצמן דימוי חיובי ואטרקטיבי תוך שימוש בטכניקות פרסום ובאסטרטגיות שיווק שונות. ערים מאמינות כי דימוין הציבורי מושפע מהחלטות משמעותיות של קהלי יעד אחדים: תושבי ערים אחרות, משקיעים, הנהלות של חברות, מפעלי ויזמים, תושבי העיר עצמה וכן מקבלי החלטות בשלטון המרכזי-לאומי. לפי סקוט קאטליפ (Scott Cutlip) "אחד מתוכניות הקידום הראשונות, אם לא הראשונה" נהגתה על ידי ארסטוס בריינרד (Erastus Brainerd) מהעיר סיאטל ב-1896. סיאטל התחרתה עם פורטלנד וויקטוריה כעיר המועדפת למתיישבי הבהלה לזהב. משרד למידע כללי נוסד בעיר בתוך לשכת המסחר שלה, מה שהטה את הכף לטובתה.
ב-2004 התמנה ג'וזף פרלו למנהל השיווק של העיר ניו יורק על ידי מייקל בלומברג ראש העיר, שהחליט לעשות שימוש בפוטנציאל הטמון בעיר מודרנית בעלת נכסים רבים מבחינה תרבותית ומסחרית. באותו עשור המיתוג והשיווק, שהיה נפוץ בקרב חברות מסחריות, הגיע גם למגזר הציבורי. השיווק מבטא השקה בין חשיבה עסקית של חברות וארגונים לבין ערים ומדינות. חברות מודרניות, המעסיקות עובדים רבים ובעלות קשר לקהילה בה הן פועלות, מאמצות מודלים מודרניים של ניהול קהילה או מדינה מתוקנת. מצד שני, ערים רבות מנסות לאמץ מודלים עסקיים מתוחכמים של בניית מותג, על מנת למקסם את נכסי העיר ולהשביח את רווחת התושבים.
כיום בעולם, יש במקביל 12 אלף ערים ומדינות שעוברות תהליך של מיתוג, ביניהן: אמסטרדם, אדינבורו, סינגפור, הונג קונג ועוד.
בישראל.
בתל אביב נעשה תהליך עומק של שיווק תחת הסיסמה "עיר ללא הפסקה" ו"העיר הלבנה" שחיזק את מעמדה כעיר לצעירים עם מקומות בילוי, שרבים מהם פתוחים עד השעות הקטנות של הלילה.
חולון נחשבה לעיר ממוצעת, אנונימית ואפורה לפני תהליך המיתוג, אך הפכה בהליך שיווק הדרגתי שנמשך כבר שנים, למרכז תרבותי ועיר ילדים. נהנית כיום ממעמד של עיר רוויה בפסטיבלים, גלריות ומוסדות תרבות ייחודיים. עיר מתפארת בעדלאידע אליה מגיעים מדי שנה כ-150 אלף איש מכל רחבי הארץ. בכל חודשיים מתקיים בעיר פסטיבל ייחודי כגון פסטיבל אישה, ימי זמר, תיאטרון בובות בינלאומי. בנוסף, בחולון 13 גנים ציבוריים שבהם מפוזרים פסלים סביבתיים עם דמויות מסיפורי ילדים. מוזיאון הילדים הוא חלק מתעודת הזהות של העיר. תרבות וחינוך הן מילות המפתח המובילות כיום את המשווקים של העיר.
קיסריה מוצבה מחדש והפכה מיישוב של האלפיון העליון המורכב מאוכלוסייה מבוגרת בלבד, ליישוב ססגוני בו חיה אוכלוסייה מגוונת וניתנים בו שירותים לכל השכבות.
בחצר של פופיק
בחצר של פופיק הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים בגילאי הגן ששודרה בין השנים 2009 -2018 בטלוויזיה החינוכית. כוכב התוכנית הוא הבובה "פופיק" שמופעלת על ידי אילן סביר, והתוכנית מתרחשת בחצר פלפלים.
רקע.
התוכנית החלה את דרכה כשידורי רצף בו פופיק אירח ילדים ודיבר איתם על מצבים שונים, בהמשך הוא ראיין מפורסמים כמו: מיכל דליות, אריק אלפר, אסף אשתר וכו'. בשנת 2011, הצטרפה אל פופיק, אחותו הקטנה ליבי והם דיברו יחד עם ילדים. החל משנת 2012 שידורי הרצף הופסקו והסדרה עברה לפרק של 15 דקות ואל פופיק וליבי הצטרפו חברים חדשים, מתושלח היצור הירוק והחכם, טישה סוסונת הים והקוסמת האנושית דיתה (יעל לבנטל), שירי הסדרה בוססו על שירים לועזים. בסוף 2013, דיתה הוחלפה בפנחס (פיני טבגר) והשירים הוחלפו בשירים ישראלים. בשנת 2015, נכנסה לסדרה הדמות לבנה (לבנה פינקלשטיין).
את שיר הנושא של התוכנית מבצעת יסמין אבן.
בשנים 2015 ו-2016 הייתה הסדרה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע, וב-2017 זכתה בפרס.
בשנת 2020 זכתה "החצר של פופיק" לפארודיה בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
חיל סינסטרו
יחידת פלס&quot;ר 401
ל. דני
ל' דני
גליקשטיין
חיים גליקשטיין
חיים גליקשטיין (1 באפריל 1915 – 15 במאי 1986) היה עיתונאי ומבקר תיאטרון ישראלי, מזכיר עיתון "דבר", ומתרגם פורה, שתרגם לעברית עשרות ספרים ומחזות רבים.
ביוגרפיה.
חיים גליקשטיין נולד ב-1915, השלישי מארבעת ילדיהם של זוג ילידי פולין, אסתר (לבית ויסוסקי) ועקיבא גליקשטיין, קבלן-מהנדס. אביו היה גיסם של הלל יפה וחיים מרגליות קלווריסקי.
בשנות ה-40 השתייך ל"הגנה", והיה דייר-משנה של מנחם שטרן.
בספטמבר 1947, ערב מלחמת העצמאות, ערך והוציא ביחד עם שלמה טנאי ומשה שמיר את הקובץ "דף חדש" ("לספרות, אמנות וביקורת"), שהיה אחד מכתבי העת הראשונים של בני דורו.
גליקשטיין, שהיה עיתונאי מקצוען, שימש כמזכיר עיתון "דבר". בשנים 1957-59 שימש כשליח "דבר" ללונדון. היה חבר נשיאות אגודת העיתונאים בתל אביב.
פרסם מאמרים רבים של ביקורת תיאטרון וכן מאמרים בנושאי ספרות מעל במות שונות, בהן כתבי העת "במה", "משא". משנות ה-50 היה בין מבקרי התיאטרון של "קול ישראל" ומעורכי התוכנית השבועית לספרות ותיאטרון "השבועון לספרות ולתרבות". לדברי העיתונאי ואיש התרבות אורי קיסרי, גליקשטיין היה "מבקר רציני ושקול".
חיים גליקשטיין נפטר ב-1986, בגיל 71.
תרגום.
גליקשטיין פעל כמתרגם עברי במשך יותר מ-40 שנה, מסוף שנות ה-20 לחייו ועד מותו; תרגומיו, כ-80 במספר, התפרסמו החל במחצית הראשונה של שנות ה-40 ועד סוף שנות ה-80. בנוסף לתרגומים שראו אור, תרגם מחזות רבים שהועלו על הבמה (בעיקר בתיאטרון הבימה ובתיאטרון הקאמרי), וכן עיבד ותרגם תסכיתים לרדיו.
בין תרגומיו:
האוטוביוגרפיה של ג'ווהרלל נהרו (1942); א"מ פורסטר, "מסע להודו" (1944); נורמן מיילר, "הערומים והמתים" (1950); אנטול פראנס, "פייר הקטן" (1951); ג'יימס אולדרידג' , "הדיפלומאט" (1951); ויליאם שיירר, "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" (1961); פיליפ רות, "היה שלום, קולומבוס" (תש"ל), "מה מעיק על פורטנוי" (תש"ל) ו"סופר הצללים" (1981); מריו פוזו, "דון קורליאונה איש המפיה" ("הסנדק"; ) (1971) ו"שוטים מתים" (1979); מספרי ההיסטוריון זאב לקויר; סול בלו, "כוכב הלכת של מר סאמלר" (1971); ארתור רובינשטיין, "שנותי היפות" (תשל"ה); ג'ון לה קארה, "החפרפרת: (פחח, חייט, חייל, מרגל)" (1975); לן דייטון, "פרשת ריגול" (1975), "המרגל הקטן" (1980) ו"ס"ס-בריטניה: בריטניה בכיבוש הנאצים, 1941" (1982); אייזק אסימוב, "השמש העירומה" (1975), "מערות הפלדה" (1975), והקובץ "גדול ורחב הוא העולם" (1976); ספרי איש העסקים האמריקאי פול ארדמן ; ראסל הובן , "העכבר וילדו" (תשל"ח); צ'ארלס ברליץ, "משולש ברמודה" (תשל"ח); אירווין שו, "אביון וגנב" (1979) ו"לחם על פני המים" (1983); בנג'מין ספוק, "גידול ילדים בתקופתנו" (1979); איאן מקיואן, "גן הבטון" (1980); ריצ'רד יוז , "השועל בעליית הגג" (1980) ו"רועת העץ" (1987); אייריס מרדוק, "הנסיך השחור" (1981) ו"הים, הים" (1984); הנריק איבסן, "הדה גאבלר" (מחזה (תשמ"ב); אורסולה לה גווין, "מאלאפרנה" (1982); טיילור קולדוול, "מצעדי גבר" (1983); אפטון סינקלר, "המלך פחם" (1983); נתנאל וסט, "גברת לב-בודד" (1983); ג'ון אירווינג, "מלון ניו-המפשייר" (1984); ‫ליאון יוריס, "החאג'" (1985); ‫דפנה דה מוריאה, "רבקה" (1986); מרדכי ריצ'לר, "יהושע אז ועכשיו" (1987).
גליקשטיין נחשב בזמנו למתרגם טוב למדי, אך לא חף מפגמים.
יעקב רבי כתב על תרגומו ל"הדיפלומט" לג'יימס אולדרידג' כי הוא "שוטף וקל, אך לא נקי מפגמים וזרויות".
מרדכי אבישי, במאמר ביקורת על תרגומו לספרו של סול בלו "כוכב הלכת של מר סאמלר" , כתב כי "תרגום הספר של סול בלו הוא מלאכה לשונית-סגנונית קשה. ולו בשל הפחים שהוא טומן למתרגם בפיתולי מחשבתו ומורכבות-הניסוח. המתרגם העברי חיים גליקשטיין יצא בכבוד מהתמודדות זו ונתן לנו תרגום גמיש וחי, שרמתו ודאית."
יותם ראובני כתב על תרגומו ל"בולבוסים מפורסמים" לג'ו קוטנווד כי "חיים גליקשטיין תרגם את קוטנווד כפי שהוא היה בוודאי אוהב זאת: בתערובת מעודנת של סלנג, כמה מלים גסות והרבה שמרנות".
לעומת זאת, יורם קניוק ביקר קשות את תרגומו לספרו של מריו פוזו "הסנדק" (; בכותרת העברית: "דון קורליאונה איש המאפיה"), בכותבו: "חיים גליקשטיין הוא מתרגם מקצועי. שיר וספר בישול יוצאים אצלו דומים. [...] גליקשטיין מתרגם כמו מכונה".
מחזות בתרגומו של גליקשטיין שהועלו בתיאטרון הקאמרי: "נדנדה בשניים" לוויליאם גיבסון (1960), "אדם לכל עת" לרוברט בולט (1964), "מסיבת יום הולדת" להרולד פינטר (1965) ו"רב-סרן ברברה" לג'ורג' ברנרד שו (1967);
בתיאטרון הבימה: "מקצועה של הגברת ווארן" לג'ורג' ברנרד שו (1961), "אמיל והבלשים" לאריך קסטנר (1962), "בילי בדאי" לקית' ווטרהאוז ו-ויליס הול (1963), "המלך נוטה למות" לאז'ן יונסקו (1963) ו"רקוויאם לנזירה" לוויליאם פוקנר ואלבר קאמי (1964);
ובתיאטרון זווית: "ארץ רחוקה" להנרי דנקר (1964).
גם תרגומו של גליקשטיין לדרמה זכה ככלל להערכת המבקרים..