הנחיות כלליות עבור כל נציבי הרייך בשטחי המזרח הכבושים הוכנה על ידי שר הרייך, אלפרד רוזנברג. נציבות אוסטלנד אורגנה תחת "מנהל הרייך" (Reichskomissar) באסטוניה, "מנהל כללי" בלטביה ו"יועץ כללי" בליטא. הרשות המיניסטריאלית של רוזנברג הייתה מצומצמת למעשה. הסיבה הראשית לכך הייתה, שסמכויות רבות בניהול השטחים הכבושים היו בידי אחרים: הוורמאכט והאס אס ניהלו את ההיבטים הצבאיים והביטחוניים, פריץ זאוקל שלט על כוח האדם לעבודה, והרמן גרינג ואלברט שפר ניהלו את היבטים הכלכליים בשטחים הללו. משרדי השלטון המרכזי בשטחי הכיבוש נקראו "הממשלים המיוחדים". לאחר מכן החלו הקומיסרים בשטחי המזרח, הנריך לוזה ואריך קוך, לתקשר ישירות עם היטלר דרך מרטין בורמן ולשכת המפלגה. הם הצליחו לדחוק את כל השחקנים האחרים בנציבות, כולל את האס אס, למעט במרכז בלארוס, שם פעל אריך פון דם באך-צלבסקי תחת פקודה מיוחדת ל"מיגור הפרטיזנים".
ביולי 1941 הוכרז בשטחים הסובייטים הכבושים מינהל אזרחי, הרבה לפני שהדבר התממש בפועל. בתוך הוואקום שנוצר הפעיל האס אס כוח עצום של אבטחה ושיטור, אך נאלץ לוותר עליו בסתיו, כאשר המינהל האזרחי הוקם. רק בסוף 1943 הצליח מפקד האס אס היינריך הימלר להחזיר לעצמו את הכוח הזה. זה גם אחת מהסיבות ליחסים המתוחים ששררו בין האס אס לבין המינהל האזרחי.
חלוקת הנציבות.
נציבות הרייך אוסטלנד הייתה מחולקת לארבעה מחוזות כלליים (Generalbezirke): אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, שבראשם עמד קומיסר כללי. כל אחד מהם חולק למחוזות משנה (Kreisgebiete) שקובצו למחוזות ראשיים (Hauptgebiete) (רק בבלארוס לא היו מחוזות ראשיים). השטחים שנכבשו ממזרח להם היו תחת שליטה צבאית. הכוונה הייתה לכלול בעתיד את השטחים הללו בהרחבתה של אוסטלנד לנציבויות באזורי סמולנסק, פסקוב, ונובגורוד. הגבול המזרחי החדש של אסטוניה תוכנן להיות סביב קו לנינגרד-נובגורוד. המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור כולו, כמו גם מקום מושבו של הקומיסר, היה בריגה שבלטביה.
מחוז אסטוניה.
נציבות זו הייתה עצמאית למעשה, משום שאסטוניה נשארה חלק מאזור בשליטת הוורמאכט, גם לאחר העברתה לידי הממשל האזרחי. על ידי משחק בשתי הרשויות הצבאית והאזרחית האחת כנגד השנייה, הצליח הקומיסר ליצמן למשול בה כראות עיניו.
מחוז בלארוס.
בתחילה, המחוז היה אמור לכלול גם את נבהרדק, פולסיה (בלארוס הדרומית) וסמולנסק (רוסיה), כמו גם את כל בלארוס. בהסדר זה היא הייתה אמורה להיות תחת ארבעה מחוזות ראשיים. בשנת 1942, נהדפה החזית הגרמנית בחזרה לסביבת העיר ויטבסק, והשלטון האזרחי חלש רק על החלקים המערביים של בלארוס (מינסק, סלוצק ובוריסוב), והשאיר את שאר הארץ תחת שליטה צבאית. האזור חולק לשמונה מחוזות חדשים. בשנת 1943 הקים וילהלם קובה ממשלת בובות משתפת פעולה בשם "מרכז ראדה בלארוס". מנקודה זו ואילך, שטחי בלארוס נוהלו עדיין תחת שליטה גרמנית, שנפלה עם התקדמות הצבא האדום.
רכוש, תעשייה וניצול עובדים.
לאחר ההשתלטות על האזורים, הוציא הנריך לוזה ב-15 בנובמבר 1941, צו לפיו כל רכוש המדינה באזור הבלטי ובבלארוס הוחרם והועבר לממשל הגרמני.
המינהל החזיר אדמות שהופקעו על ידי הסובייטים לבעליהם לשעבר האיכרים. גם בתי מלאכה קטנים, תעשיות ועסקים עירוניים הוחזרו לבעליהם הקודמים, בכפוף לתשלום מכסת מיסים לרשויות. רכוש היהודים הוחרם. בבלארוס הוקמה מנהלה כדי לנהל את כל מאפייני השלטון הסובייטי לשעבר.
תאגידים וחברות תעשייתיות פרטיות הקשורות לממשלת גרמניה, מונו במהירות לנהל את המפעלים שהוחרמו. כך, חברות כמו מניסמן, אי גה פארבן וסימנס השתלטו על כל המפעלים לשעבר במדינה הסובייטית באוסטלנד ואוקראינה.
השלטונות הגרמניים בבלארוס התלוננו על המדיניות הקיצונית של "היהודים הבולשביקים" שכפרו במושגים בסיסיים כמו נכס בבעלות פרטית או יוזמה אישית. בניגוד להם, הרשויות במדינות הבלטיות ציינו כי "במלחמה ובשלבים הראשונים של הכיבוש, האוכלוסייה נתנה דוגמה לשיתוף פעולה כנה, וזאת אולי סיבה לתת להם מספר חירויות של ממשל אוטונומי".
לדברי שר הכלכלה הגרמני פון קרוזיק, עד פברואר 1944 קיבלה ממשלת הרייך הסבר של עלויות הכיבוש והמסים, ולוזה נדרש לספק מיידית עובדי כפייה מן השטחים הכבושים לגרמניה, 380,000 עובדי חקלאות ו-247,000 עובדי תעשייה.
הגרמנים ראו את הסלאבים כמאגר של עובדי כפייה לשימושו של הרייך הגרמני, ובמידת הצורך ככאלה שיכולים לעבוד עד מוות.
ההתיישבות הגרמנית.
המטרות הפוליטיות של אוסטלנד, כפי שהוגדר על ידי אלפרד רוזנברג, היו הסרת האיום של רוסיה הגדולה על הרייך במהלך המאות הבאות. התוכניות לטווח ארוך נבדלו מאלה של אוקראינה, הקווקז או אזור מוסקבה. השטחים הבלטיים, יחד עם בלארוס, אמורים היו להפוך לאזור חסות גרמני לפני האיחוד עם גרמניה עצמה. רוזנברג טען כי שטחים אלה הם בעלי אופי "אירופאי" מיסודם, הנובע מ-700 שנים של היסטוריה תחת שלטון שוודיה, דנמרק וגרמניה, ולכן עליהם לספק מרחב מחיה לגרמניה. דעה זו הייתה משותפת גם להיטלר ולנאצים בכירים אחרים. מטרה זו יכולה להיות מושגת על ידי התבוללות גזעית של העמים הבלטיים והבלארוסים לאוכלוסייה אחת.
מתכנני ההתיישבות הגרמנית באזור ראו אותו כמיושב באופן מסורתי על ידי גרמנים, ואשר הוצף על ידי הסלאבים. במהלך המלחמה התיישבו גרמנים אתניים, רובם מרומניה וקצתם מהולנד, במחוז פסקוב.
השמדת היהודים.
בעת הפלישה הגרמנית ביוני 1941, היה מיעוט יהודי משמעותי באוסטלנד, כמעט 480,000 אנשים. לאלה נוספו גם מגורשים מאוסטריה, גרמניה וממקומות אחרים.
היהודים הוגבלו לגטאות רבים, אשר במהרה הפכו לצפופים בתנאי מחיה קשים. השמדתם של האוכלוסייה היהודית החלה כמעט מיד לאחר הפלישה הגרמנית רוב היהודים באזורים הכפריים חוסלו בבורות ירי עוד בסתיו 1941. באזור אוסטלנד נותרו מספר קטן של גטאות וביניהם גטו ריגה, גטו שאוולי, גטו קובנה, גטו וילנה וגטו מינסק.
ב-21 ביוני 1943 ציווה הרייכספיהרר אס. אס. היינריך הימלר על הפיכת כל הגטאות במרחב אוסטלנד למחנות ריכוז באחריות האס. אס.
הגטאות בריגה, בווילנה ובמינסק חוסלו בסתיו 1943 ורוב תושביהם נרצחו. גטו קובנה הפך למחנה ריכוז כאשר גטו שאוולי הפך למחנה משנה שלו. ביולי 1944 חוסל הגטו האחרון באוסטלנד. רבים מתושביו נרצחו והנותרים שולחו לגרמניה, למחנות קאופרינג שהיו מחנות משנה של דכאו (לגברים), ושטוטהוף, לנשים.
קרוב לחצי מיליון יהודים נרצחו בשטחי הנציבות.
הפרטיזנים.
שלטונות הביטחון הגרמניים המקומיים היו עסוקים בפעולות הפרטיזנים הסובייטים בבלארוס. הם ציינו כי "אזורים נגועים" בפעילות פרטיזנית כללו שטח של 500 עד 600 קמ"ר, סביב מינסק, פינסק, הומל, בריאנסק, סמולנסק וויטבסק, לרבות כבישים ומסילות רכבת באזורים אלה.
דנינו
דַּנִינוֹ הוא שם משפחה יהודי צפון אפריקאי. משמעות המילה בספרדית היא "מזיק"; מוצא המשפחה הוא ככל הנראה בשכונה היהודית דנינו הסמוכה לעיר סלמנקה שבספרד.יש הערכות אחרות כי במקורו זהו כינוי גנאי אנטישמי.
משפחת דנינו מחזיקה בשושלת יוחסין המגיעה עד הרמב"ם.
גיבורי האולימפוס
גיבורי האולימפוס (באנגלית: The Heroes of Olympus) היא סדרת המשך לסדרה רבת המכר "פרסי ג'קסון והאולימפיים". ספרי הסדרה עוסקים במיתולוגיה היוונית והרומית. הסדרה נכתבה על ידי ריק ריירדן. הספר הראשון בסדרה, "הגיבור האבוד", יצא לאור בארצות הברית ב-12 באוקטובר 2010, וזכה להכרה רבה. בהמשך יצאו גם הספרים הבאים בסדרה – "בן נפטון", "אות אתנה", ו"בית האדס". "דם האולימפוס" הוא הספר האחרון שחותם את הסדרה. הוא יצא באוקטובר 2014.
הנבואה הגדולה השנייה.
במחנה היווני הנבואה הגדולה השנייה נחשבת כנבואה הראשונה של האוראקל מדלפי החדשה (רייצ'ל אליזבת דר) וכנבואה חדשה. לעומת זאת, במחנה הרומאי הנבואה נקראת "נבואת השבעה" (The Prophecy of Seven) והיא נחשבת כעתיקה ובת אלפי שנים. היא מוכרת גם בלטינית, והשורות האחרונות בה, כפי שג'ייסון מדקלם אותן בספר הראשון, הן:
החצויים מנבואת השבעה.
אליהם מצטרפים גם ניקו די אנג'לו, גליסון הדג' הסאטיר ופריאטורית המחנה הרומי ריינה אווילה רמירס-אריאנו, כדמויות משנה חשובות.
הספרים.
סדרת הספרים החדשה כתובה בגוף שלישי, וכל כמה פרקים מתמקדת בדמות אחת מרכזית. זאת בניגוד לסדרת הספרים הקודמת, שבה הסיפור סופר בגוף ראשון על ידי פרסי ג'קסון.
הגיבור האבוד.
הספר עוסק במסע החיפושים של ג'ייסון, פייפר וליאו להצלת האלה הרה.
בספר זה גם מתגלה לנו שפרסי נעלם ממחנה החצויים שלושה ימים לפני ובמהלך חיפושיה של אנבת' אחריו הרה מגלה לה בחלום שנער עם נעל אחת מהגרנד קניון יעזור לה למצוא את פרסי. אנבת' חושבת שהנער עם הנעל האחת הוא פרסי, אבל כשמגיעה לגרנד קניון מסתבר שזה ג'ייסון. היא מביאה את ג'ייסון למחנה. במחנה מתגלה כי ליאו הוא הבן של הפייסטוס ואף יכול ליצור אש בעזרת ידיו. זהו כוח חשוב ונדיר במיוחד, אך נחשב גם למסוכן מאוד. במחנה מגלים גם כי פייפר היא בתה של אפרודיטה. אף שאינה מרוצה מכך בהתחלה, מגלה שקיבלה מאמה את היכולת לדבר דיבורי הקסמה ולגרום לאנשים לעשות כרצונה. גם זה כח נדיר, אף בקרב ילדי אפרודיטה. במחנה מגלים שג'ייסון הוא בנו של זאוס. ג'ייסון, פייפר וליאו הולכים להציל את הרה, המאמן הדג' ואת אבא של פייפר, שמוחזק בידי אנקלדוס. בסוף הספר מתברר שפרסי נמצא במחנה הרומאי.
הנבואה של ספר זה:
בן נפטון.