החנוכייה בימי קדם הייתה שורת מנורות שמן עשויות מחרס או מתכת שהוצבו זו בסמוך לזו, או מנורה אחת עגולה בעלת שמונה פתחי פתילות. בימי הביניים התפתחו חנוכיית המתכת האשכנזית וחנוכיית החרס הספרדית. בספרד הוסיפו לחנוכייה קיר אחורי ששימש לתלייתה, בגרמניה עשו שימוש לראשונה בנברשת עומדת בעלת שמונה קנים בתוספת כן מוגבה עבור השמש, צורה זו כנראה בהשפעת מנורת בית המקדש, בתימן השתמשו בקערת אבן (עשויה מאבן מיוחדת) בעלת חריצים סביב עיגולה.
שימוש בחנוכייה העשויה מכסף כהידור מצווה נזכר במאה ה-16, בספרו של רבי משה בן מכיר, סדר היום, הרב אברהם אזולאי כתב חמש עשרה דרגות בהידור חומר החנוכייה.
כיום לרוב החנוכייה מורכבת משמונה קנים המותאמים לקבלת שמונה נרות, וכן קנה נוסף המיועד ל'שַמָּש' - על מנת שאם ישתמשו לאור החנוכייה, יהיה זה לאורו של השמש, ולא לאור שאר הנרות שאסור להשתמש לאורם. כמו כן הוא משמש להדלקת יתר הנרות.
הסיבה שבחנוכייה ישנם שמונה נרות הוא מפני שחג החנוכה הוא שמונה ימים זכר לנס פך השמן, ותיקנו להדליק ביום הראשון נר אחד, ובכל יום ויום להוסיף עוד נר.
בחנוכייה כשרה כל שמונת הנרות עומדים בקו ישר, בגובה אחיד, ואילו על השמש להיות נבדל מיתר הנרות באופן כלשהו, לדוגמה בגובה שונה או במרחק מסוים משאר הנרות.
בחסידות חב"ד, יש הנוהגים להשתמש בחנוכיות עם קנים אלכסוניים ולא מעוגלים בהשראת צורת מנורת המקדש. שכן לפי הרבי האחרון מנחם מנדל שניאורסון קני היו אלכסוניים ולא מעוגלים כפי שסובר הרמב"ם.
בישראל ובגולה נהוג בגני הילדים ליצור עם הילדים חנוכיות פשוטות שבהן משתמשים הילדים במהלך החג.
המנון ליטא
השיר הלאומי (בליטאית: Tautiška giesmė) הוא ההמנון הלאומי של ליטא. השיר, אשר ידוע גם בשם "ליטא, המולדת שלנו" על פי מילותיו הראשונות, נכתב על ידי ד"ר וינצס קודירקה בשנת 1898 והפך להמנון הלאומי של ליטא בשנת 1919. בשנת 1992, עם קבלת העצמאות המחודשת לאחר התפרקות ברית המועצות, אומץ ההמנון בשנית בחוקת ליטא.
היסטוריה.
השיר "ליטא, המולדת שלנו" נכתב בתקופה שבה ליטא הייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית. מחבר השיר, וינצס קודריקה, היה באותה העת סטודנט לרפואה באוניברסיטת ורשה ובעל טור בעיתון "וארפאס" . במסגרת כתיבתו לעיתון, רשם קודריקה את חזונו באשר לאופיה של ליטא, דבר שהפך מאוחר יותר לשיר "ליטא, המולדת שלנו". בשנת 1898, בעודו חולה בשחפת הלחין קודריקה את השיר, אשר פורסם יחד עם הלחן ב"וארפאס" בספטמבר של אותה שנה. לאחר מותו של קודריקה בשנת 1899, נוגן השיר לראשונה בקונצרט בסנקט פטרבורג, ושש שנים לאחר מכן, נוגן ההמנון לראשונה על אדמת ליטא במהלך האספה הגדולה של וילנה.
בשנת 1919, שנה לאחר הכרזת העצמאות של ליטא, התקבל השיר כהמנון הלאומי של המדינה, וזאת עד לסיפוחה של ליטא לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1950 הוחלף ההמנון בהמנון הרפובליקה הסובייטית של ליטא.
בשנת 1992 אושרה חוקת ליטא, ובה נקבע בסעיף 19 כי "השיר הלאומי" הוא ההמנון הלאומי של ליטא. החוק האחרון בנוגע להמנון הלאומי נחקק בשנת 1999 שם נקבעו מילות ההמנון וכן נהלים באשר לשימוש בהמנון.
מונחים במבנה ארגוני
דגל גאורגיה
דגל גאורגיה המכונה גם "דגל חמשת הצלבים", הוחזר לשימוש ב-14 בינואר 2004 לאחר הפסקה של כ-500 שנה. דגל זה שימש את הממלכה הגאורגית המאוחדת בימי הביניים ושימש גם כסמל הרשמי של מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת של גאורגיה.
ההיסטוריה של הדגל.
"דגל חמשת הצלבים" נמצא בשימוש לפחות מאז המאה ה-13. האלמנט המרכזי בדגל הוא צלב גיאורגי הקדוש (גיאורגי הקדוש הוא הפטרון של אנגליה, אתיופיה ושל גאורגיה), אותו הצלב המצוי בדגל אנגליה. המלומד הגאורגי גיאורגי גבסקיריה סבור שארבעת הצלבים הנוספים הוספו ככל הנראה בזמן שלטונו של גאורגי החמישי המזהיר , שגירש את המונגולים. בערך באותו זמן, אומץ העיצוב החדש כווריאנט של צלב ירושלים, שמשתמש גם הוא בצלב מרכזי המוקף בארבעה צלבים קטנים בארבעת הרבעים שהוא מגדיר. הצלבים אמורים לסמל את חמשת הפצעים הקדושים של ישו.
הדגל יצא משימוש בימי הביניים המאוחרים, אך לאומנים גאורגים החזירו אותו לשימוש בעת הכרזת עצמאות המדינה מברית המועצות בשנת 1991. רוב הגאורגים, כולל הפטריארך הקתולי של הכנסייה האורתודוקסית והאפוסטולית הגאורגית רב ההשפעה, תמכו בהחזרת הדגל הישן ובשנת 1999 אישר הפרלמנט הגאורגי חוק לשינוי הדגל. עם זאת, הנשיא אדוארד שוורדנדזה לא תמך בחוק. הדגל אומץ בסוף שנות התשעים על ידי מפלגת האופוזיציה העיקרית - התנועה הלאומית המאוחדת בהנהגת מיכאיל סאקשווילי, כסמל להתנגדות העממית לשלטון שווארדנדזה.
הדגל אומץ סופית על ידי הפרלמנט הגאורגי ב-14 בינואר 2004, ובאופן רשמי על ידי צו נשיאותי עליו חתם סאקשווילי ב-25 בינואר, בעקבות בחירתו לנשיאות גאורגיה. השינוי התקבל בוויכוח ציבורי מסוים וטענו נגדו שאימוץ דגל של מפלגה פוליטית כסמל לאומי הוא צעד אנטי-דמוקרטי. כמו כן, הועלו טענות על הזיהוי הדתי המובהק לנצרות של הסמל הלאומי של גאורגיה.
דגלים קודמים של גאורגיה.
גאורגיה העצמאית (1918–1921, 1990–2004).
במהלך קיומה של גאורגיה כמדינה עצמאית (הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה) בשנים 1918–1921, אומץ הטריקולור המוצג כאן. העיצוב נוצר בתחרות לאומית לעיצוב דגל שבה זכה יעקב ניקולדזה - צייר במקצועו. הדגל בוטל על ידי ברית המועצות בעקבות הכיבוש הסובייטי בשנת 1921, אך הושב לשימוש ב-14 בנובמבר 1990 על ידי המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה. אולם הדגל איבד מהפופולריות שלו שכן הוא נקשר אצל התושבים עם התקופה האלימה של ההתנתקות והעצמאות מברית המועצות.
גאורגיה הסובייטית (1936–1990).
במהלך התקופה הסובייטית אימצה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה מספר גרסאות של הדגל הסובייטי האדום, שבהן הופיעו שם הרפובליקה, או פטיש ומגל סובייטים עם כוכב אדום בתוך שמש כחולה בקנטון ופס כחול בחלק העליון של הדגל. דגל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה בוטל על ידי ממשלת גאורגיה כשהצהירה על עצמאותה מברית המועצות ב-9 באפריל 1991.
מונחים במשפטים
מונחים בשוק העבודה
מונחים בתורת הקבוצות
מונחים בתורת המשחקים
תיגלת-פלאסר ג'
תוכולתי-נינורתה
זמן גיאולוגי
גיאולוגיה
נהר המקונג
נהר המיסיסיפי
נהר האמאזונאס
חמוטל בר-יוסף
חמוטל (בורשטיין) בר-יוסף (נולדה ב- 13 ביוני 1940) היא משוררת, סופרת, מתרגמת וחוקרת ספרות ישראלית, פרופסור אמריטה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומרצה באוניברסיטאות שונות בישראל ובעולם.
ביוגרפיה.
נולדה בקיבוץ תל יוסף למוניה ואביגדור-אריה בורשטיין שעלו לארץ ישראל מאוקראינה בשנת 1936. אחיה הבכור, , נהרג במלחמת העצמאות. בשנת 1953 עברה עם הוריה לשכונת קריית שלום שבדרום תל אביב. בשנים 1957–1960 למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. עבדה כמורה לספרות בבית ספר תיכון, וכן עבדה באגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך והתרבות.
בשנת 1977 קיבלה תואר שני בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך שלה נושאת את השם "נוסח אישי ונוסח ציבורי: הטרוגניות לשונית והשלכותיה האידאולוגיות, ב'חיל הפרשים' מאת איסאק באבל וב'ימי צקלג' מאת ס. יזהר".
בשנת 1984 קיבלה תואר דוקטור לספרות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה בהנחייתו של דן מירון שנושאה "הלשון הפיגורטיבית ביצירתו הסיפורית של א"נ גנסין", שקיבלה ציון מעולה.בשנת 1990 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם לימדה ספרות עברית עד שנת 2003. ב 1993 יסדה שם מסלול לימודים לכתיבה יצירתית שזכה להצלחה רבה. לימדה ספרות עברית באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, רוסיה, אוקראינה, פולין וצרפת.
החל מ-1959 החלה לפרסם שירים, ואף זכתה בפרסים שונים על שירתה, בהם פרס עיריית תל אביב, פרס נשיא המדינה לספרות (1981), פרס ויצו לאישה היוצרת (1999), פרס ברנר (2005), פרס יהודה עמיחי (2011), פרס אקו"ם למפעל חיים (2013) ופרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
שיריה תורגמו לאנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית, גרמנית, ספרדית, הונגרית, רומנית ועוד.
שיריה הולחנו על ידי ערן אל-בר, יעל תאי, אלברט סופר, עודד זהבי, נטע אלוני, נתנאל זלבסקי ועוד. אחדים מהם ניתן למצוא ביוטיוב וכן בשני אלבומים: "עם כוחות אחרים" (לחנים של ערן אל-בר) ו"הבית בוער" (לחנים וביצוע אלברט סופר).
הייתה נשואה למחזאי והסופר יוסף בר-יוסף.
ארכיון.
ארכיונה נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
אברהם חלפי
אברהם חלפי (כ' באדר ה'תרס"ו, 17 במרץ 1906 – כ"ד בסיוון ה'תש"ם, 8 ביוני 1980) היה משורר ושחקן תיאטרון ישראלי. חבר בסגל השחקנים של תיאטרון האוהל ותיאטרון הקאמרי.
ביוגרפיה.
חלפי נולד בעיר לודז' בפולין לשמואל ופייגה חלפי. מעריכים כי נולד בין 1903 ל-1904. לפי האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו נולד חלפי ב-1 במרץ 1904, ועל פי תעודת הנישואים שלו, שנמצאה בארכיון המדינה, נולד בין 1903–1904. על פי עדותו, בטופס בכתב ידו המצוי בארכיון גנזים , נולד ב-17 במרץ 1906.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחתו לרוסיה. תחילה למינסק ואחר כך לאומן. חלפי למד בגימנסיה רוסית ושיחק בלהקת חובבים. ב-1922 חזר עם משפחתו לפולין, לעיר ברסט ליטובסק.