חוצנים במדע הבדיוני
בשנות ה-50 של המאה ה-20 העלה הפיזיקאי אנריקו פרמי פרדוקס הידוע בכינויו פרדוקס פרמי שעיקרו השאלה "אם אכן ישנם חיים תבוניים ביקום, אז היכן הם?". שאלה זו באה לאחר עשרות שנים של שימוש בדמויות חוצניות בספרות המדע הבדיוני. בין אם החוצנים קיימים במציאות ובין אם לא, האלמנט של חוצנים נפוץ מאוד במדע בדיוני.
היסטוריה.
השימוש שעושה המדע הבדיוני בדמויות חוצנים הוא המשך ישיר של דמויות בדיוניות ששימשו בתרבות האנושית מאז שחר ההיסטוריה – יצורים כשדים, אלים ובעלי חיים דמיוניים. כבר במאה ה-17 תיאר יוהאן קפלר בספרו "סומניום, או: האסטרונומיה של הירח", חוצנים החיים על הירח. קפלר תיאר אותם כיצורים בעלי עור קשיח, הנחבאים במערות מפני אור השמש. בסוף המאה ה-19 תיאר אורסון וולס בספרו מלחמת העולמות פלישה מהחלל של חוצנים שמקורם ממאדים.
עם התרחבותה של ספרות המדע הבדיוני במאה ה-20 נפוץ השימוש בחוצנים, ועמו הרב גוניות של תיאוריהם. הרעיון של חוצנים חדר גם לקולנוע המדע הבדיוני.
תכונות חוצנים.
הגיוון הרב של שימוש בדמויות חוצנים מאפשר להצביע על תכונות עיקריות. ישנם חוצנים המתוארים במדע הבדיוני לפרטי פרטים, עד כדי תיאור של מבנה פנימי ותכונות פיזיולוגיות. להלן מספר מיונים אפשריים של חוצנים בעקבות ספרות המדע הבדיוני:
אורגניזם.
רוב החוצנים המתוארים במדע הבדיוני הם אורגניזם. יחד עם זאת, תוארו חוצנים שאינם אורגניים.
חוצנים אורגניים.
על פי רוב מתוארים החוצנים בצורה המאפשרת שיוכם למיון הטקסונומי. כך ניתן למצוא חוצנים דמויי יונקים, זוחלים, חרקים, רכיכות, צמחים ועוד. תיאור נפוץ מאוד הוא של חוצנים דמויי אדם.
חוצנים לא אורגניים.
חוצנים לא אורגניים הם בדרך כלל תבוניים באופן מלא או חלקי, ובכך נבדלים מחפצים סתמיים. דוגמאות לחוצנים שאינם אורגניים:
תבונה.
בספרות המדע הבדיוני מוצגים שלשה מבנים אפשריים לתבונה חוצנית:
יחס לאנושות.
תכונה נוספת בה נבדלים מיני חייזרים תבוניים זה מזה היא יחסם לאנושות. בספרות המדע הבדיוני המוקדמת היה יחסם של גזעי חייזרים לאנושות על פי רוב עוין, והסיפורים התמקדו בקונפליקט שבין האנושות לבין החוצנים. כיום ניתן למצוא מגוון רחב של יחסים בין האנושות לגזעי חוצנים - גזעי חוצנים אשר אינם בעלי נטייה כגזע אך לפרטים עצמם עשוי להיות יחס כזה או אחר.
ישנם תיאורים של גזעים שיחסם כגזע משתנה במהלך העלילה - ברוב המקרים מדובר ביחס עוין שמשתנה לטובה. דוגמה אופיינית למין כזה הם הפורמיקים בסדרת המשחק של אנדר.
פשטות מרצון
חיי פשטות
Selfie
ספר העקרים
רנגה
רנגה (ביפנית: 連歌 | באנגלית: Renga) היא סוגת שירה משותפת שמקורה ביפן. מחרוזת רנגה מורכבת לפחות משתי חוליות, המכונות "קוּ" (句). החוליה הראשונה של רנגה, הנקראת "הוֹקוּ"  (発句), היא הבסיס לסוגת ההאיקו המודרנית.
רנגה נכתבת על ידי שני כותבים או יותר (בדרך כלל בין ארבעה לעשרה). כל משתתפ/ת תורמ/ת בתורו חוליה לשיר, כאשר כל חוליה מתקשרת למהלך של קודמתה ובו בזמן פותחת מהלך חדש עבור החוליה הבאה אחריה, כל זאת תוך הענות לאילוצים מבניים וצורניים מסוימים.
בין המאות ה-12 וה-17 לערך, הייתה הרנגה הז'אנר הספרותי המרכזי ביפן. שניים מהמאסטרים הגדולים של הרנגה היו הנזיר הבודהיסט סוֹגִי (1421–1502) והמשורר מצואו באשו (1644–1694).
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, ז'אנר הרנגה זוכה לתפוצה וקבלה מוגברת במערב, דבר המתבטא בפרסום תרגומים וספרי רנגה מקוריים באנגלית, במחקרים ובתרגומים, ובשנים האחרונות - בהקמה ובפריחה של במות רנגה אינטרנטיות. כמו כן, ניתן להצביע על הרנגה כמקור השראה מרכזי לשירה המשותפת הנכתבת כיום במערב.
רקע היסטורי.
הרנגה נולדה ביפן לפני כאלף שנה ובראשיתה הייתה נחלתם הבלעדית של שכבת המשכילים והאריסטוקרטיה. בגלגוליה הראשונים כללה אוסף גדול של מגבלות תוכניות וצורניות ודרשה מן המשתתפים בה בקיאות עצומה בספרות הסינית והיפנית הקלאסית. כמה מאות מאוחר יותר התפתח סגנון רנגה עממי יותר, "Hakai no renga", שעשה שימוש בשפת יומיום, בתכנים ארציים יותר ובמערכת כללים נוקשה הרבה פחות. כל אלה אפשרו עולם תוכן עשיר ומשוחרר שהלך ונטה עם הזמן אל ההומוריסטי, הרכילותי והוולגרי.
על בסיס הסגנון הזה יצר המשורר היפני הגדול מאצואו באשו את סגנון הרנגה הידוע בשם רנקו. הרנקו עושה אף הוא שימוש בשפה ובתכנים יומיומיים אבל התכוונותו היא לירית ומתבוננת והחיבור בין חוליות מתבסס על דמיון בנימה, במצב הרגשי ובחוויית הקיום ולא על שיתוף תכנים או על משחקים מילוליים. זהו חיבור שנובע מהבנה של תמונת העומק של החוליה הקודמת וזינוק למקום חדש על בסיס מה שאותה הבנה מעוררת בכותב.
רנקו (היקאי-נו-רנגה).
הרנקו הוכר כסוגה ספרותית במאה ה-17, אך למעשה התפתח במקביל, או אף לפני, הרנגה המסורתית. הרנקו בנוי על פי אותה חלוקת הברות כמו הרנגה, וגם הוא נכתב על ידי מספר כותבים. עם זאת, אופיו של הרנקו הוא משחקי וקליל, ותמציתו בתושייה וולגריות. כללי הרנגה הקלאסית כמעט ולא שימשו את הכותבים. כחלק מכך, לא נעשה שימוש בלקסיקון מוגבל של מילים; נהפוך הוא - ביטויים בסינית, מילות יום-יום וסלנג נעשו חלק מהשפה השירית. כמו כן, בכל הקשור לסוגיות של מעמד במושב הרנגה, הרנקו היה פתוח בהרבה מאשר הרנגה הקלאסית, שאחד מתנאי הכניסה אליה היה היכרות מעמיקה עם השירה הסינית והיפנית הקלאסית, והיכרות מעמיקה עם החוקים הרבים של הרנגה, שהיו אפשריים בעיקר, אם לא רק, לבני מעמד גבוה.
הסוג המקובל ביותר של רנקו היה הקאזן, רנגה הבנויה מ-36 חוליות. מלבד חולית הפתיחה השגרתית (שגם היא לא הופיעה תמיד), היו חוליות הרנקו עמוסות במשחקי מילים, חידות וקפיצות אסוציאטיביות בלתי צפויות. הכתיבה של החוליות הייתה נטולת סדר. פעמים נכתבה החוליה השנייה ראשונה, פעמים היה על המשורר להוסיף חוליה בין שתי חוליות ראשונות.
גם משוררי רנגה קלאסית הפרו חלק מהחוקים, או המציאו חוקים חדשים מפעם לפעם. אך משוררי האיקאי היו חופשיים בכל הקשור למבנה הרנגה המסורתי – כפי שניתן לראות באוסף ההאיקאי הראשון שפורסם במאה ה-16: "אוסף הכלאיים של צוקובה". אוסף זה מכיל רק פרגמנטים מתוך שירי שרשרת, אך טווח הנושאים והסגנונות המוצגים בו, הולך הרבה מעבר לגבולות השירה היפנית המסורתית. ערך הוולגריות מוצב כנגד ערך הפואטיות, בין אם תוך שילוב שני הערכים, או באמצעות פרודיה על שירים ידועים.
אחרי עידן המלחמות של ימי הביניים בארכיפלג, הפך ההאיקאי לסוגה ספרותית מוכרת – והפופולרית מכולם, עד העלייה של הפרוזה היפנית, שבעצמה הושפעה עמוקות מההאיקאי. בימים אלה של שלום ושגשוג, החלה ההפצה המסחרית של ספרי האיקאי. האנתולוגיה החדשה הראשונה הופיעה ב-1633, ובחמישים השנים שאחר כך פורסמו קרוב ל-300 ספרים של האיקאי. במהרה, משוררי האיקאי צצו בכל יפן, ובעיקר בערים הגדולות, והייצור של הרנקו הפך לסוג של תעשייה: עם הזמן היה מי שמילא תפקיד של שופט-מבקר שנותן הערכה אסתטית של השירים במהלך מושב הרנגה. על פי רוב היה זה משורר מפורסם, שהשתתף באירועי הרנגה כשופט תמורת תשלום. משוררים רבים הרוויחו כך את לחמם.
מבנה הרנקו.
הרנקו היפני מורכב משני סוגים של חוליות: האחת בת שלוש שורות עם תבנית הברות של 5-7-5 (כלומר חמש הברות בשורה הראשונה, שבע בשנייה וחמש בשלישית) והשנייה בת שתי שורות בתבנית הברות של 7-7. החוליה הפותחת (ה-Hokku) היא מן הסוג הראשון, החוליה השנייה (ה-Waki) היא מן הסוג השני, השלישית שוב מן הסוג הראשון וכן הלאה. מאפיינים בסיסיים אלה תואמים גם למבנה של הרנגה הקלאסית.
הרנקו הנפוץ ביותר מאז ימי באשו הוא ה-Kasen, המורכב משלושים ושש חוליות. שש החוליות הראשונות הן פתיחה, 24 החוליות הבאות הן גוף הרנגה ושש האחרונות הן הסיום. דימוי החוזר על עצמו לעיתים קרובות בכתיבה אודות מבנה הרנגה, הוא של מסיבת קוקטייל או ארוחת ערב חגיגית. שש החוליות הראשונות של הרנגה מקבילות לשלב ההתכנסות וההכרות הראשונית בין המוזמנים. הנימה שלהן היא, לפיכך, מתונה יותר והקשרים בין החוליות נועזים פחות וברורים יותר. כמו כן החוליה הראשונה מוקדשת בדרך כלל למארגן המושב, מביעה הכרת תודה - ולו מרומזת - על מאמציו, ומציינת בדרך כלשהי את הזמן או המקום של ההתרחשות. החוליה השנייה נכתבת על ידי המארגן עצמו ועיקרה הצטנעות נוכח המחמאות והתודות שהופנו אליו בחוליה הראשונה.
חלקה השני של הרנגה מקביל לשלב הארוחה עצמה. הכל כבר מיודעים זה לזה, חשים מאוד בנוח ועם היין והאוכל עולה גם מידת הפתיחות והשיחה זורמת בחופשיות מנושא לנושא. חלק זה הוא עיקר נפחה של הרנגה ובו יש מקום לכל אחד מן המשתתפים להפגין את ייחודו. הקישורים בין החוליות אסוציאטיביים יותר והנופים והנושאים מתחלפים תדיר.
שש החוליות האחרונות של הרנגה מקבילות לשלב בו הכל מחפשים את מעיליהם וממהרים לומר משפטים אחרונים במבוא בדרך החוצה. קצוות אחרונים נסגרים והכרת תודה על האירוע המענג ממלאת את הלב. הקצב של חלק זה יהיה לפיכך בדרך כלל בהול ומהיר יותר והחיבורים בין החוליות פראיים יותר. החוליה האחרונה (Ageku) יכולה לשוב ולהתייחס בנימה של סיכום לחוליה הראשונה של הרנגה.
מאפיינים תרבותיים.