בתקופת הברונזה המאוחרת II האתר היה המיושב ביותר. אובחנו שמונה שלבי בנייה. נמצא מבנה גדול כנראה ארמון מהמאה ה-13 לפנה"ס. המבנה מורכב מחצר ומערכת חדרים צמודה. בחצר נתגלתה אמבטיה עם דפנות ורצפה מטוייחים. תעלת ניקוז הובילה לבור שפכים בחוץ. הממצאים כוללים כלי חרס מקומיים ושברי כלים מעוטרים באיילים ועופות. כן נתגלו שלוש חרפושיות של מלך העובד את האל פתח. למרגלות התל התגלה "בית המושל המצרי".
תקופת הברזל I.
שכבה זו מייצגת את היישוב הפלשתי הקדום (המאה ה-12 לפנה"ס – המאה ה-11 לפנה"ס). נתגלו מכלולי חדרים פלישתיים, כבשן לצריפת כלי חרס גדול ומתוחכם מבחינה טכנולוגית. בתוך הכבשן נמצאו חרסים פלישתיים רבים.
תקופת ברזל II.
נמצאה שכבה המתוארכת למאות העשירית והתשיעית לפנה"ס. נמצאו בתי ארבעת המרחבים. נמצא מבנה קמרונות אשורי, מבנה מרשים עם תקרות לבנים מקומרות. המבנה מורכב משישה חדרים לפחות, החדרים היו מרוצפים. באתר נתגלה מצבור של קרמיקת הארמון האשורית, אשר נגלתה לראשונה באתר זה וזוהתה על ידי פטרי כמשפחה קרמית. גודל המבנה ושפע החרסים האשוריים מצביעים אולי שהמבנה היה "בית מושל" – מקום מושבו של המושל האשורי. הממצאים כללו גם עגיל כסף עם שיבוץ שנהב.
התקופה הפרסית.
הממצאים כוללים מבנה גדול וכן מצודה ענקית. זיהוי התקופה נעשה בעזרת החרסים המיובאים מיוון.
התקופה ההלניסטית.
בתחילת התקופה ההלניסטית שלטו באזור בני בית תלמי ממצרים. תל גמה הפך למרכז גדול של אחסון תבואה, והתושבים עברו להתיישב בשטחים מסביב לתל. האתר ננטש סופית בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס.
חבל שלום
חבל שלום (נקרא גם "פתחת שלום") הוא חבל יישובים בנגב הצפוני, שהוקם החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעיקר עבור מפוני חבל ימית ונקרא כך לרגל הסכם השלום עם מצרים. כל יישוביו הם חלק מהמועצה האזורית אשכול.
היסטוריה.
הקמת החבל החלה בסוף 1978 כחלק מההכנה לפינוי ישובי פתחת רפיח שבצפון סיני, יישובים שהוקמו ברובם רק שנים ספורות לפני כן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. על פי התוכנית 20 יישובים היו אמורים לקום תוך שלוש שנים שמתוכם 15 הוקצו למפונים. חלק מהמתיישבים בישובי פתחת רפיח הפריעו לעבודות הקמת החבל, מכיוון שהתנגדו לפינוי היישובים במסגרת הסכם השלום, וחלק מחו על כך שהוחל בעבודות פיתוח לפני שהוסכם על הפיצויים שיקבלו.
את עבודות הכשרת השטח ופיתוח הקרקע ביצעה הקק"ל וסולל בונה בעלות של כמיליארד ל"י. עד תחילת שנת 1980 הוכשר השטח להקמת שישה מושבים בהם 60 משקים כל אחד והוחל בהקמת הבתים ב-4 מושבים. היישובים הראשונים שהסכימו להתפנות ולהתיישב בחבל היו הקיבוצים סופה וחולית, ומושב תלמי יוסף עבור מתיישבי תלמי יוסף בסיני שסיכום על הקמת היישוב החדש עבורם בפתחת שלום הושג עוד בשנת 1979.
בנוסף הוקמו ב-1980 המושבים יתד ויבול שלא הוקמו עבור מפוני ימית אלא עבור גרעיני התיישבות חדשים שהמתינו מספר שנים להקמת יישוב הקבע עבורם.
בשנת 1983 נקלעו המושבים בחבל לחובות, לאחר ירידה במחירי הירקות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור. לאחר שהפגינו במעבר רפיח הובטח לתושבים סיוע מידי, אך הקשיים נמשכו לאחר שבעקבות האינתיפאדה הראשונה, לא יכלו להעסיק פועלים מעזה. רוב חובות מושבי חבל שלום נמקחו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
במאי 2001 ממשלת ישראל הסכימה על הצעת ההחלטה, שהביא לממשלה שר התשתיות אביגדור ליברמן, בגיבוי ראש הממשלה, אריאל שרון, על הרחבת חבל שלום דרומה לאזור חולות חלוצה. מטרת ההחלטה הייתה למנוע מסירת השטח במסגרת הסכם לחילופי שטחים כחלק מהסדר הקבע עם הפלסטינים. זאת לאחר שעלתה אפשרות שהאזור ישמש כחלק ממדינה פלסטינית עתידית, במסגרת חילופי שטחים, ותיתן מענה לצפיפות האוכלוסין ברצועת עזה. הצעה כזו נכללה, לדוגמה, ביוזמת ז'נבה, וגם אהוד ברק תמך ברעיון זה בהיותו ראש הממשלה, בשנת 2000. גם לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, האזור, שהיה ידוע בשם עוג'ה, נכלל בשטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה.
בסוף 2001 הוקמה ועדת היגוי, והוחל בתכנון שלושה יישובים, שלומית, ניצנית וחלוצית. בינואר 2005 אישרה הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה אשכול את התוכניות להקמת שלומית, בה בשלב הראשון 1,500 יחידות דיור וחלוצית 4, שתוכנן, בשלב ראשון, ל-300 יחידות דיור, שבחלקן נחלות חקלאיות במקביל, בשנת 2002, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה רמת נגב את הכרזתה של שמורת טבע בחולות חלוצה על מנת למנוע בנייה שתפגע בשטחי הטבע שבהם נמצאים בעלי חיים וצמחים מוגנים. בין המתנגדים לפיתוח השטח היה ארגון חיים וסביבה שטען כי הקמת יישובים חדשים לא רק תפגע בטבע, אלא גם תחליש יישובים קיימים בפריפריה, על ידי הפניית תקציבים לפיתוח חדש על חשבון השקעה ביישובים קיימים.
בשנת 2003 השלימה חברת מקורות הקמת רשת מים להשקיה בקולחין ליישובי החבל. וב-2005 הקימה מאגר מים חדש.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי חבל קטיף החלו יישובי האזור לקלוט חלק מהמפונים והוקמו מדרום לחבל המושבים: נווה, בני נצרים (שעד לעלייתם לנקודת הקבע ישבו בשכונות ארעיות ביתד ויבול בהתאמה). ביולי 2015 החלה בניית בתי הקבע ביישוב שלומית.
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ מייעדת את השטח שמדרום ליישובים נווה, בני נצרים ושלומית להקמת אזור תעשייה ומרכז היי-טק בשליטה פלסטינית.
גאוגרפיה.
האזור עליו הוקם החבל הוא בעל חולות מישוריים, שקיבלו את הכינוי "פתחת שלום". גבולותיו הם צומת אבשלום בצפון, חולות חלוצה בדרום, גדר הגבול ישראל-מצרים במערב וחבל אשכול במזרח.
יישובים בחבל שלום.
היישובים בחבל שלום הם:
כל יישובי חבל שלום הם מושבים, למעט הקיבוצים סופה וחולית, ואבשלום ושלומית, שהם יישובים קהילתיים.
היישובים (למעט סופה וחולית) מאוגדים באגודה מרכזית המטפלת בנושאים הבאים:
בשדות מושב יתד הוקמה אנדרטת אוגדת הפלדה המנציחה את אוגדת ישראל טל (שכונתה "אוגדת הפלדה"), שבמלחמת ששת הימים כבשה את האזור של רצועת עזה וצפון סיני. היא הועתקה לשם עם בניית החבל, לאחר שהוקמה לראשונה בימית.
נרש
ישיבת נרש הייתה מרכז תורה חשוב בבבל שהוקם על ידי רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, בדור החמישי לאמוראים, לאחר פטירת רבא.
הישיבה התקיימה רק במשך 19 שנים. נרש הייתה סמוכה לסורא, ובמות רב פפא, העתיק רב אשי את הישיבה ל"מתא מחסיא", פרבר של העיר סורא.
לואי השני
לואי המגמגם
לואי השני "המגמגם" (בצרפתית: Louis II le Bègue; 1 בנובמבר 846 – 10 באפריל 879) היה מלך פרנקיה המערבית בשנים 877–879 ומלך אקיטן בין 867–879.
חייו.
לואי היה בנם של המלך קרל הקירח וארמנטרוד מאורליאן. ב-10 בפברואר 856 אביו השיא אותו לאחת מבנותיו של אריספו דוכס ברטאן שהעניק ללואי, שהיה בן עשר שנים בלבד, את דוכסות לה מאן ואת העיר לה מאן כבירתו. צעדים אלה גרמו למורת רוח בקרב אנשי האצולה של ברטאן. בנובמבר 857 נרצח אריספו דוכס ברטאן וב-858 סאלומון מברטאן ורובר החזק מרדו בקרל הקירח וקראו ללודוויג הגרמני מלך פרנקיה המזרחית לפלוש לפרנקיה המערבית. בספטמבר של אותה שנה לודוויג הגרמני הגיע לאורליאן, פגש את מנהיגי המורדים וגירש את לואי מלה מאן.
בשנת 867, בימי שלטון אביו, הוא הוכתר למלך אקיטן. כאשר קרל הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ונסע להגן על איטליה, השאיר את לואי כעוצר הממלכה תחת פיקוח יועציו ונציגי הכנסייה.
במות אביו הם הכריחו את לואי להכיר בסמכותם למנות את המלך והכתירו אותו בתנאי שישמור על זכויותיהם. נתון למרותם, ללואי לא הייתה הרבה השפעה פוליטית. בתקווה לשנות את המצב, הוא החליש את הכתר על ידי חלוקת נחלות שונות במטרה לזכות בתומכים.
בשנת 862 הוא נישא לאנסגרדה מבורגונדיה ולהם נולדו שני בנים, לואי וקרלומן. מאשתו השנייה, אדלייד יהודית מפריז, נולדה לו בת אחת, הנסיכה ארמנטרוד. מאשתו השלישית, לואיטגרד מסקסוניה, נולד לו בן נוסף, שארל, שנולד לאחר מות אביו.
בריאותו של לואי הייתה רופפת והוא מת שנתיים בלבד אחרי אביו. לאחר מותו, חולקה הממלכה בין שני בניו, לואי וקרלומן.
ציד
צַיִד הוא פעילות לתפיסה והריגת בעלי חיים לא מבויתים אשר אינם כלואים. הציד נעשה לרוב לשם ניצול בשרם, פרוותם, עורם, שומנם או חלקים אחרים של בעלי החיים הניצודים (ראו: תעשיית הפרוות), אך לעיתים גם לשם הנאתו של הצייד בלבד.
היסטוריה.
לפני ביות בעלי חיים על ידי האדם, בחרו לעיתים בני האדם בציד כאחת הדרכים להשגת מזון, ביגוד או צרכים אחרים שנזקקו להם, וייתכן שאף לשם הנאה, כפעילות חברתית או טקסי חניכה או בגרות שבטיים. השגת המזון העיקרית של בני האדם התבצעה על ידי איסוף גרגרים, עלים ופירות ובשלב התפתחותי מאוחר יותר, גם על ידי ציד של בעלי חיים. לאחר פיתוח החקלאות במסגרת המהפכה הנאוליתית ובעקבות ביות בעלי חיים, נחלש הצורך של האדם לצוד לשם השגת חלבונים, שהכרחיים לתזונתו של האדם.
בתקופה הפרה היסטורית סיפק הציד את עיקר תזונתו של האדם. העורות והפרוות של החיה הניצודה סיפקו לאדם ביגוד ומחסה (אוהלים). העצמות והקרניים שימשו לאדם חומרי גלם לייצור כלים שונים.
עם ראשית ביות בעלי החיים החל האדם להשתמש גם בבעלי חיים לעזרה בציד, למשל בכלבים, בציפורי ציד ובסמורים.