ב-1885, בהיותו סטודנט באוניברסיטת דוֹרפַּאט (טַרטוּ), ייסד יחד עם ד"ר כהן ברנשטיין את "האגודה לתולדות היהדות והספרות היהודית", שהייתה פעילה עד לפלישת הבולשביקים לאסטוניה. ב-1908 אסף למעלה מעשרת אלפים כתבים מהקהילה היהודית בנושאי "בראיקה" ו"יודייקה", והקים יחד עם אבא בלושר ודר ד.מ. שוורץ את הספרייה היהודית על שם אברהם מאפו בקובנה. ספריית מאפו הייתה מרכז לתרבות יהודית, למידה ומועדון ציוני, עד שהיא הועלתה באש על ידי פשיסטים ליטאים ערב הפלישה הגרמנית לקובנה. בנוסף, לפין ייסד וכיהן כיושב ראש הראשון של החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא (בקובנה). לפין גם פעל יחד עם ד"ר ד.מ. שוורץ להצלת ספרייתו המפורסמת של ד"ר פיינברג מקובנה, דרך ברלין, לירושלים (על ידי פרופ' הנקיך לווה).. לפין היה תומך נלהב בהחייאת השפה העברית והשימוש שלה בתרבות היהודית
ציונות.
לפין היה ממייסדי החוג הציוני הראשון בדורפט וממייסדי "מכבי" העולמי. לפין שימש גזבר קרן היסוד, תרם רבות מהונו עבור קרן היסוד והקרן הקיימת, ואף התרים נדבנים אחרים עבור קרנות אלו. לפין גם כיהן כציר בהקונגרס הציוני העולמי הראשון ב-1897, בקונגרס הציוני התשיעי שהתכנס ב-1909 בהמבורג, בקונגרס העשירי ב-1911 בבזל ובקונגרס ה-11 ב-1913 בווינה. לאחר לכתו התקיימה אזכרה בבית קונסול ליטא בארץ ישראל נ. רמחמילביץ, בו הועלה פועלו הציוני על נס כלוחם למען הרעיון הציוני בגולה., בנוסף שימש נציג קהילת קובנה בכנסים סביב הרעיון הציוני באירופה כולה
הנחית מרדף
חוצה את הקווים (סדרת טלוויזיה)
וינמאקה
וינמאקה (Winnemucca) היא עיר במחוז המבולדט במדינת נבדה שבארצות הברית. על פי הערכות רשמיות בעיר מתגוררים 7,396 תושבים (2010), עלייה של 3.1 אחוזים ממפקד אוכלוסין של שנת 2000.
היסטוריה.
העיר נקראת על שם הצ'יף המקומי מהמאה ה-19 של שבטי הפאיוט אשר חיו באזור זה. בתו של הצ'יף, שרה וינמאקה, פעלה למען חינוך ויחס הוגן בשבטים המקומיים. המשפחה שלהם למדה אנגלית ושרה עבדה כמתורגמנית, תצפיתנית ושליחה של צבא ארצות הברית במלחמת באנוק בשנת 1878.
ב-19 בספטמבר 1900 הכנופיה של בוץ' קסידי שדדה את הבנק הלאומי הראשון של וינמאקה בסכום של 32,640 דולר.
גאוגרפיה ודמוגרפיה.
שטחה הכולל של העיר הוא 24.3 קמ"ר, הכל שטחי יבשה.
לפי מפקד אוכלוסין בשנת 2000 התגוררו בעיר 7,174 אנשים, 2,736 משקי בית ו-1,824 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 334.9 נפש לקמ"ר.
פאנגיי
פנגאיי (בטונגאית: Pangai) הוא כפר המהווה את המרכז המנהלי של מחוז חאפאי (Ha'apai) שבטונגה.
הכפר שוכן על חופו המערבי של האי ליפוקה (Lifuka) ומספר תושביו הוא 2,427 על פי מפקד שנערך ב-2011 . במרכז הכפר ניצבת כנסייה קתולית וכן כמה חנויות ושווקים ובנק אחד. כמה אתרים היסטוריים נמצאים בכפר כמו כמה כנסיות, בתים בסגנון קולוניאלי ובתי קברות.
שדה התעופה של האי ממוקם 5 ק"מ מצפון לכפר. כמו כן פועל רציף לעגינת מעבורות.
יאן קום
יאן קוּם (באנגלית: Jan Koum, באוקראינית: Ян Кум; נולד ב-24 בפברואר 1976) הוא יזם יהודי-אמריקאי, יליד ברית המועצות. מנכ"ל ומייסד חברת וואטסאפ, שבעקבות הצלחת היישומון שלה נרכשה ב-2014 על ידי חברת מטא תמורת 19 מיליארד דולר, במזומן ובמניות.
ביוגרפיה.
קום נולד וגדל בכפר קטן ליד פסטוב הסמוכה לקייב שבאוקראינה (בברית המועצות דאז), בן יחיד למשפחה יהודית. אמו הייתה עקרת בית ואילו אביו עבד בחברת בנייה, כמנהל עבודה. המשפחה הייתה ענייה ובבית לא היו אפילו מים חמים.
בשנת 1992, בגלל האנטישמיות בה נתקלו באוקראינה מולדתם, היגר קום עם אמו לקליפורניה שבארצות הברית והשתקע באזור עמק הסיליקון, בעיירה מאונטיין וויו (Mountain View). אביו נשאר באוקראינה ומת ב-1997.
משפחת קום הקטנה והענייה נאלצה להתמודד עם קשיים כלכליים גם במולדת החדשה. את דירתם בת שני החדרים רכשו בעזרה ממשלתית למהגרים עניים, האם עבדה כשמרטפית והבן כמנקה בחנות מכולת. לאוכל הם נעזרו בתלושי מזון של מחלקת הרווחה העירונית.
קום סיים בית ספר תיכון והחל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת סן חוזה סטייט, אך הפסיק את לימודיו בטרם השלים את התואר. ב-1997 הוא החל לעבוד ביאהו!, כמהנדס תוכנה, משרה שמצא בעזרת בריאן אקטון, מי שלימים יהפוך לשותפו בווטסאפ.
אמו של קום נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2000.
בשנת 2007, אחרי שקום עבד ביאהו! כעשר שנים, עזבו הוא ואקטון את החברה, טיילו כשנה בעולם והחלו לחפש שוב עבודה. שניהם ניסו להתקבל לפייסבוק ושניהם נכשלו.
ב-2009 הקים קום את חברת וואטסאפ ותשעה חודשים אחרי הקמתה הצטרף גם אקטון. קרן הון סיכון סקויה קפיטל השקיעה בשלושה סבבים שונים כ-60 מיליון דולר. בעת המכירה לפייסבוק החזיק קום 45% ממניות החברה (אקטון 20%).
באפריל 2018 הודיע על כוונתו לעזוב את ניהול החברה.
באוקטובר 2021 הוערך הונו בכ-10.6 מיליארד דולר.
פרסף
לנה (תמונה)
לנה (באנגלית: Lenna) הוא שמה של תמונת ניסוי סטנדרטית הנמצאת בשימוש החל משנת 1973, שלימים הפכה לאחת התמונות בעלות השימוש הרחב ביותר במחקרים אקדמיים הקשורים לעיבוד תמונה. פופולריות התמונה של לנה העניקה לה את הכינוי ההומוריסטי "הגברת הראשונה של האינטרנט". ממדי התמונה הם 512X512 פיקסלים, והיא נחתכה מתמונה שהתפרסמה במקור במגזין פלייבוי בשנת 1972. בתמונה מופיעה הדוגמנית השוודית לנה סודרברג, והיא צולמה על ידי הצלם דווייט הוקר.
השימוש הרב בתמונה הוא ככל הנראה לצורך הדגמת אלגוריתמי עיבוד תמונה, לדוגמה, דחיסה או מניפולציות צבע.
ביקורת.
לאורך השנים הושמעה לעיתים ביקורת מסוימת אודות השימוש בתמונה זו. הטענות עסקו בשני עניינים עיקריים: זכויות היוצרים של פלייבוי, הידוע באגרסיביות בה פועל המגזין כלפי מפרי זכויות יוצרים המשתמשים ללא רשות בתמונותיו; והשימוש בתמונה ממגזין פורנוגרפי כדוגמה לסקסיזם במדע.
נמנמן סלעים
נמנמן עצים
עד מוות
עד מוות הוא ספר מאת הסופר עמוס עוז המורכב משתי נובלות אשר יצא לאור בשנת 1971. הספר, הרביעי שפרסם עוז, ראה אור כארבע שנים לאחר הרומן מיכאל שלי והווקדש לאביו יהודה אריה קלוזנר. המהדורה הראשונה, בהוצאת ספרית הפועלים של הקיבוץ הארצי, לוותה בחיתוכי עץ מקוריים מאת האמן יעקב פינס.
עלילת הספר.
אהבה מאוחרת.
הנובלה הראשונה מובאת בגוף ראשון מפי גיבורה, מרצה נודד קשיש וערירי בשם שרגא אונגר. על רקע כוונת הממונים עליו להוציאו לפרישה מוקדמת, עקב סגנונו המיושן וקבעונו לנושא יהדות רוסיה, מתבונן שרגא בעצב על חייו ועל יחסיו הקלושים עם הסובבים אותו, מתאר את שגרת יומו בביתו ואת ביקוריו בקיבוצים ברחבי הארץ, ותוהה על משמעות קיומו -ועל חדלונו הקרב. מדבריו של שרגא מצטיירת תמונת אדם עייף, מובס, אחוז חרדה מפני חתרנות בולשוויקית ואיום השמדה, ועם זאת - נפשו שוקקת וצמאה למגע אנושי, ויותר מכך, לסימן של הוויה נשגבת אשר עשויה לתת פשר לקיומו.
עד מוות.
הנובלה השנייה מתארת את קורותיה של שיירת צלבנים העושה דרכה מצרפת לירושלים באביב 1096. את המסע מנהיג האציל גיום די-טורון, אך ככל שזה הולך ומתכנס בעצמו, גוברת השפעתו המפוקפקת של קרובו, קלוד עקום הכתף, מעין קדוש-חוטא, הנע בין סגפנות וקנאות דתית להתמסרות בולמוסית ליצריו. השיירה נעה באיטיות דרך כפרים ויערות, במפנה העונות מהסתיו אל החורף. מגעי הצליינים עם הנקרים בדרכם קשים ואלימים, ואכזריות מופלגת שמורה ליהודים. האנשים שטופים בשנאה קמאית ליהודי, כאדם וכמהות מופשטת, וניכר כי הם מייחסים לו כוחות המאיימים עליהם. כאשר שוקע כליל האציל דה-טורון בדמדומי מה שנראה כטראנס דתי-מיסטי, הניוון המוסרי של האנשים מחריף וצלם האנוש הולך ומתרחק מהם. השיירה לא זוכה להגיע למחוז חפצה, ומעט האנשים ששרדו נלכדים במצודה מתפוררת בה הם נאבקים בקור, ברעב ובשגעון. האציל די טורון מוצא את מותו במצודה והמסע בא אל סופו.
פרשנות.
ההתייחסות, על פי רוב, במחקרים העוסקים ביצירתו של עוז, אינה כורכת את שתי הנובלות זו בזו אלא עוסקת בכל אחת מהן בנפרד. עם זאת, על אף ההבדלים הרבים בין השתיים, ניתן לזהות קשר תמתי ביניהן; שני הגיבורים, בדרכם השונה, חולקים כמיהה מייסרת אל הנשגב, כמיהה אשר משפיעה על יחסם לזולת ועל תפיסת הזולת אותם. השתיקה בה מעורסל די-טורון מעוררת יראת קודש וצייתנות בסובביו, בעוד שלהגו מלא הפאתוס של אונגר ממאיס אותו על שומעיו. די-טורון הנרדף על ידי יהודים טמאים ואונגר המדמה לראות סוכנים מדיחים בכל מקום, חווים את מציאות חייהם כפגומה, ארצית ולא מספקת, ובשניהם תוססת השתוקקות להארה, התגלות וגאולה.