הד לגישתו של פרגה אפשר למצוא גם בספרו של לואיס קרול "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם". בדיאלוג בין המפטי-דמפטי לאליס אומר המפטי-דמפטי: "כשאני משתמש במילה, הרי משמעה בדיוק כמשמע שאני בוחר לתת לה - לא פחות ולא יותר". דעה דומה מביע לואיס קרול "לוגיקה סימבולית": "אני טוען שכל מחבר של ספר רשאי בהחלט ליחס כל מובן שהוא רוצה לכל מילה או פסוק שהוא מתכוון להשתמש בהם. אם אני פוגש מחבר, האומר בפתח ספרו "שיהיה מוסכם, כי במילה 'שחור' אני מתכוון ל-'לבן', ובמילה 'לבן' אני מתכוון תמיד ל-'שחור'", אני פשוט מקבל את כלליו, ככל שייראו מפוקפקים בעיניי."
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים.
הבנת המילים מתבצעת באזור ורניקה, אשר נמצא באונה הרקתית של המוח.
נעמן בלקינד
נעמן בֶּלְקִינְד (16 בדצמבר 1888 – 16 בדצמבר 1917 א' טבת התרע"ח) היה מחברי ארגון ניל"י שתפיסתו על ידי העות'מאנים, בספטמבר 1917, סימנה את קיצו של הארגון. בלקינד עצמו נתלה בדמשק בדצמבר אותה שנה, ביחד עם יוסף לישנסקי.
ביוגרפיה.
נעמן נולד בגדרה לפנינה ושמשון בלקינד, מאנשי ביל"ו וממייסדי ראשון לציון. הוא אחיינה של סוניה בלקינד רופאת הנשים הראשונה בישראל, ישראל בלקינד, מנהיג הבילויים, ובן דודו של אבשלום פיינברג, אף הוא חבר ניל"י. בלקינד הושפע רבות ממנו ומרוחו הלאומית. בצעירותו למד בלקינד בבית הספר בראשון לציון. בהמשך למד בבית הספר כל ישראל חברים בירושלים ובמצרים.
בלקינד היה מראשוני היהודים לשרת בצבא הטורקי, אולם בעקבות התחברותה לגרמניה במלחמת העולם הראשונה והבנתו שגורל האימפריה העות'מאנית נחרץ, נענה לאבשלום פיינברג והיה מראשוני המצטרפים לניל"י. עוד בימים הראשונים של פעילותה הגיש לה סיוע, ובהמשך הפך למרכז הפעילות באזור הדרום, הוא אזור החזית. ממקום עבודתו, משרדי היקב בראשון לציון, הכיר קצינים טורקיים רבים, אשר בעזרתם יכול היה להודיע על תנועות הצבא, האספקה והמצב בחזית.
בספטמבר 1917, ניסה לחצות את קווי החזית, בדרכו למצרים, במטרה לגלות את נסיבות העלמו של אבשלום פיינברג. בדרכו לשם נתפס ונכלא בכלא בבאר שבע, שם נשפט ונידון לתלייה, ואף הוכן גרדום לצורך ביצוע גזר הדין במרכז גן אלנבי. בהמשך שינו הטורקים את דעתם כדי לשאוב מפיו מידע. בניל"י תוכנן לשחררו על ידי שוחד או על ידי כניסה חמושה אל כלאו (כשאנשי ניל"י מחופשים לז'נדארמים טורקים), אך זה לא מומש. בינתיים נשבר בלקינד בחקירתו וסיפק לעות'מאנים פרטים על הרשת. בעקבות זאת, החל מרדף אחר יתר אנשי ניל"י. בלקינד הועבר לאחר תקופה קצרה לבית כלא בדמשק ושם בוצע גזר הדין בתלייה. גזר דינו הוצא לפועל יחד עם יוסף לישנסקי, בא' בטבת ה'תרע"ח (16 בדצמבר 1917).
יתר חברי ניל"י לא הוצאו להורג על ידי הטורקים. גזרי דין מוות נפסקו גם לבן דודו של בלקינד, אבשלום פיינברג, ולאחיו הצעיר איתן בלקינד. אבשלום פיינברג נהרג לפני כן ללא ידיעת הטורקים וגזר הדין נפסק שלא בפניו. גזר דינו של איתן בלקינד נדחה בשל גילו הצעיר, ובינתיים הצליח להימלט מידי הטורקים בזמן המולה שהשתררה בהתקפה בריטית על השיירה שבה היה.
עצמותיהם של שני עולי הגרדום הועלו לארץ ישראל לאחר הכיבוש הבריטי והוטמנו בראשון לציון ב-24 באוקטובר 1919.
נעמן בלקינד הניח אישה, רעיה בלקינד, ותינוק בן שנה.
חמישים שנה לאחר מכן הוכר נעמן בלקינד כהרוג מלכות על ידי מדינת ישראל ולמעלה משישים שנה לאחר מותו הוענק למשפחתו אות ניל"י בגין פעילותו במחתרת זו.
ג'ון פטרסון
ג'ון הנרי פטרסון (באנגלית: John Henry Patterson; 10 בנובמבר 1867 - 18 ביוני 1947), היה נוצרי ציוני, לוטננט קולונל (סגן-אלוף) ממוצא אירי בצבא הבריטי, צייד וסופר. זכה ב-1902 באות השירות המצוין (DSO) הבריטי בגין שירותו בעת מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה. נודע בעולם בזכות ספריו, ובמיוחד ספרו "אוכלי האדם של צאבו", על פיו נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע.
מילא תפקיד חשוב ביותר בתחייה הציונית, כאשר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים - גדוד נהגי הפרדות בחזית גליפולי, ולאחר מכן כמפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, שנלחם בארץ ישראל.
ראשית חייו.
פטרסון נולד ב-1867 בעיירה אירית קטנה בשם פורגני (Forgney) סמוך לדבלין, לאב פרוטסטנטי ואם קתולית. אביו, הנרי פטרסון היה כהן דת פרוטסטנטי - כנראה ממשפחת אצולה אנגלית - ואמו ככל הנראה משרתת קתולית אירית ששירתה בבית אצילים, כשפטרסון עצמו נולד כנראה מחוץ לנישואין. הוא לא חשב עצמו כאירי במובן הלאומי, והיה יוניוניסט נלהב.
במרץ 1885, בגיל 17, התנדב פטרסון לצבא הבריטי, והוצב לשרת בדרום אפריקה ובהודו. בעת שירותו בהודו פגש מורה אירית פרוטסטנטית מבלפסט, פרנסס הלנה גריי, וב-1895 נשא אותה לאשה. נולד להם בן, לאחר שבתם הבכורה מתה בגיל ארבעה חודשים. בתקופה זו גם השלים לימודיו לתואר והוכשר כמהנדס.
השירות באפריקה והספר הראשון.
בשל השכלתו ההנדסית וידיעת השפה ההינדית החליטו מפקדיו בצבא הבריטי להפקידו על בניית גשר למסילת רכבת באפריקה המזרחית, (קניה של ימינו), שם מרבית הפועלים היו הודים. המסילה קישרה בין נמל מומבסה לניירובי, והגשר המיועד נבנה מעל הנהר צאבו, באזור הקילימנג'רו.
פטרסון הגיע למקום במרץ 1898 ומצא את כל העובדים בשביתה. מסתבר ששני אריות אוכלי אדם מאוכלוסיית אריה צאבו, טורפים מידי לילה פועלים והעבודה כולה הושבתה כתוצאה מכך. את עשרת החודשים הבאים הקדיש פטרסון כמעט אך ורק לציד אותם אריות, שטרפו בסופו של דבר לפחות 128 מעובדיו. רק בינואר 1899 הושלמה המלאכה והעובדים חזרו לבניית הגשר והמסילה. את הרפתקאות הציד תיאר בספרו הראשון שנזכר לעיל, אשר יצא לאור בהוצאת מקמילן, ב-1907. הספר הפך לכמעין "תנ"ך כיס" לאנשי הציד של אותה תקופה, ולפחות שלושה סרטי קולנוע שונים נעשו על פיו במהלך השנים, האחרון שבהם ב-1996 (להלן). את גופותיהם המפוחלצות של שני האריות הוא מכר ב-1924 למוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע, בשיקגו.
פטרסון חזר לאנגליה בינואר 1901, לאחר שהושלמה בניית המסילה כולה, 572 מייל אורכה.
פטרסון נשלח לתקופה קצרה להילחם במלחמת הבורים כלוטננט שני בחיל הפרשים. עקב מספר מעשי מופת שעשה במהלך הקרבות הוא הוחזר כעבור כחצי שנה לאנגליה, כדי לקבל את אות השירות המצוין (DSO) וכדי לקדמו בתפקיד. בינואר 1902 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ונשלח עם הבטליון החדש שלו (כ-460 איש), שוב, למלחמה בדרום אפריקה, אולם עד הגיעו לשם במאי 1902 כבר נסתיימה המלחמה. פטרסון שב לאנגליה כעבור שנה, שם שהה במשך כארבע שנים.
צייד מפורסם והספר השני.
בתקופת שהותו באנגליה הירבה פטרסון לתור בעולם, ובין השאר גם חזר לאפריקה למסעות ציד. באחד מהם, שנערך ב-1906 צד אנטילופת-אילנד מצוי מתת-מין חדש, שלא היה ידוע עד אותה עת. תת-מין זה קרוי על שמו = אילנד פטרסון - "Taurotragus oryx pattersonianius".
ב-1907, לאחר שיצא לאור ספרו הראשון ולאור ההצלחה הרבה של הספר הושאל פטרסון מהצבא למשרד המושבות הבריטי, ונשלח שוב לאפריקה המזרחית הבריטית. הפעם, בתור מפקח ראשי על הציד ("Chief Game Warden") בכל אזור אפריקה המזרחית. סיפורו הקצר של ארנסט המינגוויי "The Short Happy Life of Francis Makomber", שיצא לאור ב-1936 מבוסס על אירוע שאירע ב-1908, שבו מצא שותפו למסע של פטרסון, אודרי ג'יימס בליית, את מותו, ואילו אשתו של בליית המשיכה במסע הציד לצד פטרסון. המקרה עורר תהיות וביקורת, אך פטרסון לא הועמד לדין, אם כי השמועות סביב המקרה המשיכו לרחוש שנים אחר כך. הסיפור אף הפך ב-1947 לסרט, "The Macomber Affair", בו כיכב גרגורי פק בתפקיד פטרסון. על תקופה זו בחייו כתב גם פטרסון עצמו את ספרו השני In the grip of the nyika; further adventures in British East Africa, אשר יצא לאור ב-1909, אף הוא בהוצאת מקמילן.
פטרסון פרש מהצבא לראשונה אחרי עשרות שנות שירות ב-1911 ובשנים 1913–1914 הצטרף למיליציית "המתנדבים של אלסטר" (Ulster Volunteers), צבא הפרוטסטנטים האירים, אשר התנגדו לשאיפת האירים הקתולים לעצמאות מבריטניה. פעולותיהם של "מתנדבי אלסטר" היו בין הגורמים לחלוקת אירלנד בסופו של דבר ולהישארותה של צפון אירלנד, בעלת הרוב הפרוטסטנטי, בתוך בריטניה, כשאירלנד הקתולית קיבלה את העצמאות. פטרסון היה מפקד רגימנט בלפסט המערבית בתקופה זו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו מרבית "מתנדבי אלסטר" לצבא הבריטי וגם פטרסון שב לשירות בו.
מלחמת העולם הראשונה, הגדודים העבריים ושני ספרים נוספים.
גדוד נהגי הפרדות.
בראשית המלחמה שירת פטרסון בחזית פלנדריה, אך לא הצליח לקבל תפקיד פיקודי מתאים. הוא עבר משם לאלכסנדריה שבמצרים, לצד שני גנרלים ששרתו שם והכירו אותו עוד ממלחמת הבורים, גנרל דאדלי וגנרל מקסוול. כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, ייסדו יוסף טרומפלדור וזאב ז'בוטינסקי גדוד עברי במצרים ופטרסון קיבל בעזרת שני הגנרלים ידידיו - בעיקר הגנרל סר ג'ון מקסוול, שהיה המפקד הכללי של הצבא הבריטי במצרים באותה עת - את מבוקשו: הוא מונה למפקדו של הגדוד העברי, שנקרא: גדוד נהגי הפרדות ציון. לסגנו מונה יוסף טרומפלדור, לרופא הגדוד מונה הד"ר משולם ליבונטין.