עם כניסתם של מנועי הקיטור לכלי השיט עלה מספר המשלחות שהגיעו אל האיים. רובן הגיעו מנורווגיה. בשנות העשרים המאוחרות של המאה העשרים גם נורווגיה וגם ברית המועצות תבעו בעלות על האיים. הנורווגים כינו את האיים "ארץ פריטיוף ננסן". ברית המועצות תבעה חלק מהאזור הארקטי שכלל את ארץ פרנץ יוזף ואת האי ויקטוריה הסמוך בצו שהוצא ב-15 באוקטובר 1926. כנגד צו זה פרסמה ממשלת נורווגיה מחאה רשמית. לאחר פרסום הצו, אף על פי שנורווגיה הרשמית המשיכה לתבוע את בעלותה על האיים היא סירבה לעשות פעולות רשמיות שיסדירו את מעמד האיים, אולם היא לא התנגדה ליוזמות פרטיות. ב-1929 מימן איל ההון, הימאי הנורווגי לארס כריסטיאנסן, שתגליותיו סיפחו לנורווגיה שני איים בקרבת אנטארקטיקה, משלחת של שתי ספינות שיצאו לעבר האיים. ההוראות שהם קיבלו היו להקים תחנת אלחוט מאוישת ולהשאיר צוות שיעשה את החורף באיי פרנץ יוזף, וכן לתבוע את הבעלות על האי ויקטוריה בשמו של כריסטיאנסן. המטרה הייתה להשיג אחיזה חוקית בחלק מהארכיפלג לפני שהסובייטים יעשו זאת. המשלחת לא הצליחה להגיע אל ארץ פרנץ יוזף בשל תנאי קרח קשים, ובזמן שהם חיכו לתנאים טובים יותר הם הופתעו - בוקעת הקרח הסובייטית "גאורגי סאדוב" הקדימה אותם.
ב-29 ביולי 1929 פרופסור שמידט, אחד מחברי משלחת ה- "סדוב" הניף את דגל ברית המועצות במפרץ טיקאיה ובאי הוקר והכריז כי ארץ פרנץ יוזף היא חלק מברית המועצות. הנורווגים לא ערערו באופן רשמי על הסיפוח הסובייטי של ארץ פרנץ יוזף אולם הם המשיכו למקד את מאמציהם בנוגע לאי ויקטוריה. הוויכוח על האי ויקטוריה הסתיים בספטמבר 1932 כאשר ברית המועצות סיפחה את האי.
ביולי 1931 טסה ספינת האוויר הגרמנית הצפלין מברלין לאי הוקר דרך לנינגרד. לאחר טיסה מזרחה לאורך קו הרוחב 81 מעלות צפון אל הארכיפלג סברניה זמליה הוא חזר אל האי הוקר והחל בצילום אווירי חלוצי של הארכיפלג. בטיסה זו הוא הגיע עד לאי רודולף שבצפון הרחוק.
במשך שנות המלחמה הקרה אזור הקוטב הפך לאזור חיץ חם בין ברית המועצות לארצות הברית והרבה נקודות באזור הארקטי הפכו למקומות אסטרטגיים חיוניים. האיים הוכרזו כאזור ביטחוני לאומי החל משנות השלושים ועד להתפרקותה של ברית המועצות ב-1991 והם הפכו לאזור אסור לזרים. שדה תעופה נבנה באי גרהאם בל ששימש כבסיס למפציצים הרוסיים וכן הוא שימש אתר למשימות אימונים שהיו שכיחות מאוד בין ארץ פרנץ יוזף נוביה זמליה ורוסיה היבשתית. למרות שהאי היה נקודה צבאית רגישה אוניית נוסעים ביקרה בו ב-1971.
ב-2005 הגאוגרף האוסטרי כריסטוף יובנריך הגיע אל האי בראש משלחת אוסטרית – רוסית במטרה להתחקות אחר עקבותיהם של פאייר ו- ווייפרכט.
החל מה-15 ביוני 2009 הארכיפלג הוא חלק מהייסוד מחדש של הפארק הלאומי הארקטי הרוסי.
מזג האוויר.
בינואר הטמפרטורה היום יומית הרגילה היא בין -15°C לבין −10.5°C. ביולי הטמפרטורה הרגילה היא בין 0°C לבין 2.2°C. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא -12.8°C. בשלושים השנים האחרונות הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה באיים הייתה 13°C והנמוכה ביותר הייתה −54°C. משקעים יש כל השנה אולם הם רבים יותר בעונות המעבר - סוף האביב והסתיו. ערפל נפוץ מאוד בסוף הקיץ.
בעלי חיים.
האקולוגיה בארץ פרנץ יוזף מושפעת מהאקלים הקר והקשה, אולם היא בכל זאת תומכת במגוון של אוכלוסיות בעלי חיים. בעלי חיים מקומיים מורכבים ברובם מהניבתן, שועל השלג, דוב קוטב, כלבי ים וסנאי השלג. דובי הקוטב באזור זה דומים לשאר דובי הקוטב בתת-האזור הארקטי, אולם דובים אלו שונים מבחינה גנטית משאר תתי הקבוצות של דובי הקוטב. בין הציפורים שמגיעות אל האי ניתן למצוא את הריסה (Kittiwake), ה- Fulmar, ושחפים. לעיתים קרובות ניתן לזהות את הלבנתן הלבן בחופי האיים. אוכלוסיות של אייל הצפון נמצאות על האי הוקר.
האיים החשובים.
ברשימה הבאה מפורטים האיים החשובים בין איי הארכיפלג וחשיבותם:
שמות האיים.
מעט מאוד משמות האיים בארץ פרנץ יוזף הם שמות רוסיים. רוב השמות הם גרמניים, בריטיים, איטלקיים ובמקרה אחד שם ממוצא נורווגי.
בריסטול בופורט
הבריסטול בופורט (באנגלית: Bristol Type 152 Beaufort) היה מפציץ טורפדו דו-מנועי אשר תוכנן על ידי חברת בריסטול אירופליין ופותח מהמפציץ הקל בריסטול בלנהיים.
שימוש נרחב נעשה בבופורט עד לסוף מלחמת העולם השנייה בידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בזירת האוקיינוס השקט, כאשר מרביתם יוצרו באוסטרליה ברישיון. הבופורט היה גם בשימוש פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי, כולל טייסות של חבר העמים הבריטי ששירתו תחתיו, ומאוחר יותר בידי זרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי מ-1940 ועד ליציאתו משירות ב-1944.
הבופורט לא היה מטוס מוצלח לגמרי. על אף שתוכנן כמפציץ טורפדו הוא שימש לרוב כמפציץ רגיל. לבופורט היו יותר שעות טיסה באימונים מאשר בפעילות מבצעית ויותר מטוסים אבדו כתוצאה מתאונות וכשלים טכניים מאשר מאש אויב. עם זאת, מן הבופורט פותח מטוס קרב כבד ארוך טווח בשם בופייטר, שהתגלה כמוצלח ביותר, ומטוסי בופורט רבים שודרגו בסופו של דבר למטוסי בופייטר.
תכנון ופיתוח.
הבופורט תוכנן לפי דרישת משרד האוויר הבריטי למטוס דו-מנועי שישמש כמפציץ טורפדו הפועל מבסיס חופי וכמו כן, שיוכל לשמש כמטוס סיור. הבריסטול Type 152 קיבל את השם בופורט, על שם דוכס בופורט שהיה במוצאו מהמחוז הסמוך, גלוסטרשייר. מפציץ הטורפדו המתחרה תוצרת בלאקבורן (Blackburn) הוזמן גם הוא בשם בלאקבורן בוט'ה. בצעד חסר תקדים, הוזמנו שני המטוסים היישר מלוחות השרטוט, כתוצאה מהצורך הדחוף של חיל האוויר המלכותי במפציץ טורפדו חדש. 320 מטוסי בופורט הוזמנו, אך מאחר שבריסטול הייתה מחויבת גם לייצור הבלנהיים, נבנו על ידי בריסטול עצמה רק 78 מטוסי בופורט בעוד ה-242 הנוספים נבנו על ידי בלאקבורן. הקצאות אלה ישונו מאוחר יותר.
על אף שהעיצוב היה דומה בדרכים רבות לבלנהיים, הבופורט היה מעט גדול יותר, עם תוספת של כ-46 ס"מ למוטת הכנפיים, גוף המטוס היה גבוה יותר והחרטום הוארך כדי לספק מקום לאיש צוות נוסף, כתוצאה מכך היה הבופורט כבד יותר משמעותית. תא הפצצות הוגדל כדי לאכלס טורפדו או לחלופין, לשאת מטען פצצות גדול יותר. בעקבות העלייה במשקל הוחלף המנוע מסוג בריסטול מרקיורי במנוע חזק יותר מסוג בריסטול פרסיאוס (Bristol Perseus). התברר כי הבופורט עדיין איטי יותר מהבלנהיים והמנוע הוחלף שוב, לבריסטול טאורוס (Bristol Taurus). למנועים אלה, עיצב המהנדס הראשי רוי פדן (Roy Fedden) בתי מנוע אווירודינמיים ששולבו בתוך חריצים אנכיים בכנפיים, מה שהפחית את הגרר. על זרימת האוויר שלטו מדפים מותאמים.
אף על פי שהיה דומה לבלנהיים, עבר המבנה הבסיסי שיפורים כמו מתכת מחושלת והחלקה של זוויות חדות. הודות לשיפורים היה המשקל הכללי של מבנה הבופורט קל משל הבלנהיים. בנוסף, הוכנסו הכנפיים לתוך מרכז גוף המטוס ובית המנוע היווה חלק אינטגרלי מהצלעות להן הייתה התושבת המרכזית מחוברת. נעשה שימוש בחיבורים ניידים בגוף המטוס ובכנפיים, מה שאפשר לקבלני משנה לייצר את הביופורט בחלקים מיטלטלים נפרדים שחוברו לאחר מכן בקלות, דבר שסייע מאוד כאשר החלה הרכבת המטוס באוסטרליה.
כן הנסע הראשי מתוצרת ויקרס היה גדול מכן הנסע של הבלנהיים, מופעל הידראולית ועם מנגנון הורדת גלגלים בחירום.
אב הטיפוס הראשון ירד מפס הייצור של החברה בפילטון (Filton) באמצע 1938. כבר בשלב הניסויים על הקרקע סבלו מנועי הבריסטול טאורוס מהתחממות-יתר והיה צורך לתכנן ולהרכיב בתי מנוע קונבנציונליים יותר בעלי צינורות קירור היקפיים, שעיכבו את טיסת הבכורה שהתקיימה ב-15 באוקטובר של אותה שנה.
בזמן טיסת המבחן התברר שדלתות כן הנסע גורמות למטוס לסבסב בנחיתה. דלתות אלו הוסרו בטיסות הבאות, ולאב הטיפוס השני שנבנה (ולכל המטוסים הבאים שיוצרו) הותאמו דלתות קונבנציונליות יותר שהותירו חלק קטן של הגלגלים חשוף כאשר נסגרו.
תוצאות טיסות הניסוי בהפצצות מגובה רב שבוצעו בגובה של 10,000 רגל (3,048 מטר) ובמהירות של 238 מיל לשעה (כ-383 קמ"ש) הראו, לדברי טייס הניסוי, שהמטוס "הוא פלטפורמת הפצצה גרועה בצורה יוצאת דופן, והנטיה המוגזמת להתגלגל מקשה ביותר על קביעת דחף המטוס".
לאחר 1941, הותאמו למטוסי הבופורט הבריטיים לוחות חצי עגולים מאחורי בתי המנוע כדי "להחליק" את זרימת האוויר ולשפר את היציבות.
העדיפות שקיבל הבלנהיים והבעיות הנמשכות במנועי הבופורט עיכבו את תחילת הייצור. בעוד שהטיסה הראשונה הייתה באוקטובר 1938, נכנס המטוס לייצור רק בנובמבר 1939. המטוסים הראשונים השתתפו בטיסות ניסוי נוספות והבופורט נכנס לשירות מבצעי בטייסת מס' 22 של פיקוד החופים בדצמבר של אותה שנה.
מטוסי בופורט בריטיים.
בסך הכל יוצרו 1,013 מטוסי בופורט סימן I בעלי מנועי טאורוס ומספר שינויים הוכנסו לפס הייצור:
כאשר התברר שלמנועי הטאורוס יש בעיות, החלה תוכנית לציוד מחדש של המטוסים במנועי פראט אנד ויטני טווין-ואספ (Twin-Wasp) R-1830 כוכבי בעל 1,200 כ"ס, שדמה למנוע המקורי בהיקפו אך שקל מעט פחות. מנועים אלו הניעו מדחפי פסיעה משתנה מסוג המילטון סטנדרט (Hamilton Standard). ביצועי המטוס עם המנוע החדש השתפרו: המהירות עלתה מ-437 ל-446 קמ"ש, ורום הפעולה המרבי עלה מ-5,030 ל-5,486 מטר. לעומת זאת,התקצר טווח הפעולה מ-2,580 ל-2,330 ק"מ.
הגרסה הסופית של הבופורט שנבנתה בבריטניה הייתה בעלת מנועי פראט אנד ויטני T סימן III. ב-250 המטוסים שנבנו מגרסה זו, החל מאוגוסט 1943, בוטלה עמדת הצריח האחורי. המטוס האחרון ירד מפס הייצור ב-25 בנובמבר 1944.
מטוסי בופורט אוסטרליים.