ביסוריי אפרים קיים קו עלילה ליניארי אחד שמתחלק לאפיזודות קצרות (ואף אפשר לתאר אותם כמערכונים) בהם אפרים מנסה לעשות משהו יחסית פשוט ולבסוף נכשל או מסתבך עוד יותר. לעיתים סיפור אחד ממלא את כל ההתרחשות בפרק. בדרך כלל הקונפליקטים הקומיים העיקריים מתרחשים בסצנות קצרות עם אנשים זרים איתם הוא מתווכח בניסיון לבצע מטלה יום-יומית.
בדומה ל-"סיינפלד" גם ביקום של ייסורי אפרים כל אדם אשר אפרים פוגש הוא דמות, אפילו אם יש לה רק כמה שורות ודרך הטלפון, אף אדם אינו משעמם, לכל אחד יש איזו סטייה או אופן התנהגות שבדרך כלל לא מוצגות בדמויות משניות בסדרות קומדיה קונוונציונליות. בנוסף לכך, סוף טוב לא בא בחשבון, המצב הקשה ההתחלתי של הדמויות בדרך כלל אינו נפתר, אם לא מסתבך עוד יותר. אפילו בפרק בו אפרים מפתיע את אשתו עם מתנה לכבוד חג החנוכה, לאחר כל התלאות שעבר, והיא מרוצה. הסוף במקרה הזה אינו באמת שמח, כי עם כל הכסף שהוציא על המתנה הזו, אפרים למעשה הגדיל את החוב בבנק אותו ניסה לכסות מלכתחילה בכך שהוא ואשתו סיכמו שהם לא יקנו אחד לשני מתנות השנה. הסדרה מלווה במנגינה עליזה ומטופשת על מנת להגביר את האירוניה של המצבים המרים אליהם נכנסים אפרים ואשתו.
200 לפני הספירה
גרג מורטינסון
גרג מורטינסון (באנגלית: Greg Mortenson; נולד ב-27 בדצמבר 1957) הוא מטפס הרים, חובש לשעבר בצבא ארצות הברית, אח במקצועו ופעיל הומניטרי מבּוֹזמן שבמונטנה. מורטינסון נשוי לד"ר טארה בישופ, פסיכולוגית קלינית ובתו של בארי בישופ (1932–1994) מטפס הרים וצלם הנשיונל ג'יאוגרפיק, שליווה את משלחת-הטיפוס האמריקנית ההיסטורית שהעפילה לאוורסט בשנת 1963.
לזוג שני ילדים, אמירה וחייבר (על שם בין אפגניסטן לפקיסטן).
ביוגרפיה.
מורטינסון גדל בטנזניה, לא הרחק מהר הקילימנג'רו בצפון טנזניה, שם פעלו הוריו בשליחות מיסיונרית. אביו ייסד את "המרכז הרפואי הנוצרי קילימנג'רו" ושימש מנהל הפיתוח שלו, ואמו ייסדה את בית הספר הבינלאומי מוֹשי.
מורטינסון התנדב לצבא ארצות הברית, ובמסגרת שירותו בשנים 1975–1977 הוצב בגרמניה וזכה בעיטור לשבח. ב-1983 הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת דקוטה הדרומית, ולאחר מכן המשיך בלימודים לתואר שני בנירופיזיולוגיה. הוא עבד כאח בחדרי מיון וטראומה בבתי חולים בסן פרנסיסקו כדי לממן את מסעותיו לטיפוס הרים.
ביולי 1992 נפטרה אחותו הצעירה של מורטינסון מהתקף אפילפסיה חריף. ב-1993, כדי להנציח את זכרה, טיפס מורטינסון להר K2, ההר השני בגובהו בעולם, ברכס הקרקוראם שבצפון פקיסטן. אחרי יותר משבעים יום על ההר, גרג ושלושה מטפסים אחרים חילצו מטפס נוסף שהיה בסכנת חיים, בפעולה שנמשכה יותר מ-75 שעות. אחרי החילוץ הוא החל בירידה ממחנה-הבסיס של המטפסים כשהוא חלש ותשוש. שני סבלים באלטיים מקומיים אספו את מורטינסון לבתיהם בקוֹרף, כפר קטן בפקיסטן המצוי בחבל באלטיסטן , כדי לסייע לו להתאושש.
כדי להביע את הוקרתו ואת תודתו לקהילה הבטיח מורטינסון לבנות בית ספר בכפר, אחרי שנוכח כי אין בו מבנה כזה וכי הילדים משרבטים את שיעוריהם בבוץ. אחרי תקופה מתסכלת בניסיון לגייס כספים, התנדב , מטפס הרים, מדען ויזם בתחום המוליכים-למחצה, לתרום סכום כסף שיאפשר את הקמת בית הספר. בעקבות הצלחת הניסיון ייסד הרני את מכון מרכז אסיה (CAI) - ארגון ללא כוונת רווח, שמטרתו לקדם את החינוך והאוריינות, בעיקר של ילדות, בכפרי ההרים הנידחים בפקיסטן ובאפגניסטן. הרני מינה את מורטינסון למנכ"ל הראשון של מכון מרכז אסיה.
בעת ניסיון לאתר מיקום לבית ספר חדש נחטף מורטינסון ב-1996 למשך שמונה ימים על ידי (בני העם הווזירי) חמושים ב שב של פקיסטן, וב-2003 הצליח להיחלץ מקרב יריות בין סוחרי אופיום אפגניים. פתווה שהוצאה נגדו על ידי מולא בשל פעילותו לאפשר לילדות ללמוד, בוטלה על ידי מועצת האייתולות בקוֹם שבאיראן, שחבריה הכירו בחשיבות פעילותו. בעקבות אירועי 11 בספטמבר 2001 הוא קיבל מכתבי שנאה ואיומים מאמריקנים בשל פעולתו להקמת בתי ספר לילדים מוסלמים.
מורטינסון מאמין כי חינוך ואוריינות לילדות הם ההשקעה החשובה ביותר כדי להביא ליציבות ולתיקון סוציו-כלכלי, היות שהבנות באזורים הנחשלים יותר בדרך כלל נשארות בקהילתן ומנצלות את הידע שלהן להנחילו ליתר אנשי הקהילה, בעוד שהבנים עוזבים את הבית למצוא עבודה בערים הגדולות.
מורטינסון ודייוויד אוליבר רלין חיברו ביחד את רב המכר של הניו יורק טיימז 'שלוש כוסות תה' (Three Cups of Tea).
מורטינסון הואשם באי-סדרים בניהול קרן CIA ובאי-דיוקים בספרו. בשנת 2012 הוא החזיר מיליון דולרים לקרן CIA בהתאם להחלטת רשויות החוק של מונטנה
ג'ון קראקאוור, עיתנאי, מטפס הרים ותורם ל-CIA האשים את מורטינסון בניהול לא תקין של הקרן.
בשנת 2016 צולם סרט תעודי 3000 Cups of Tea. בהתאם לסרט זה, מורטינסון אכן לא ניהל את הקרן כהלכה, אך הוא אכן פעל רבות לרווחת הנזקקים.
ג'קו אייזנברג (אלבום)
"ג'קו אייזנברג" הוא אלבום הבכורה של הזמר והיוצר הישראלי ג'קו אייזנברג, אשר יצא ב-1 בינואר 2008, בהפקתו של לואי להב. האלבום כולל 12 שירים, אותם כתב והלחין אייזנברג במשך העשור שקדם לצאתו, טרם השתתפותו בתוכנית "כוכב נולד 4", כשעל העיבוד אחראים אייזנברג, לואי להב, הגיטריסט גיא אליהו, חברו לצמד "ג'אמוס", והגיטריסט און דבי.
האלבום כולל, בין היתר, גרסאות אולפן חדשות לשירים "נרדם על החולות" ו"נשארתי נורמלי", אותם ביצע אייזנברג במסגרת התוכנית "כוכב נולד", וכן גרסה חדשה לשיר "לא משנה דבר", אשר הופיע במקור באלבום "שים ת'ראש בצד" של "ג'אמוס". טרם צאתו, שוחררו לתחנות הרדיו הסינגלים "שר שר" ו"גרמת לי ללכת".
את האלבום הקדיש אייזנברג לאביו, שנפטר כשהיה בן 10. השיר "מי מתמודד" עוסק בהתמודדות עם מותו.
עם צאת האלבום, החל אייזנברג במסע הופעות ברחבי הארץ, כשהוא מלווה בהרכב הכולל את גיא אליהו ואון דבי (גיטרות), רוני הוד (תופים), שלומי מאיה (קלידים) ואבשה בוקשפן (בס).
נכון לספטמבר 2012, האלבום מכר כ6 אלף עותקים.
אוטואמנסיפציה
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית הן התהליך בו נבחרים מועמדי המפלגות הגדולות בארצות הברית לנשיאות המדינה בסדרה של התמודדויות במדינות ובטריטוריות שונות של ארצות הברית בחודשים פברואר עד יוני בשנת בחירות.
להלכה, מועמדי המפלגות לנשיאות נבחרים בוועידות הארציות של כל מפלגה שמתקיימות בקיץ, מספר חודשים לפני הבחירות הכלליות, ובתהליך הבחירות המקדימות נבחרים רק הצירים לוועידות אלה. במהלך רוב ההיסטוריה האמריקנית מועמדי המפלגות אכן נבחרו בוועידות עצמן, אולם הרפורמות שנערכו לקראת הבחירות של 1972 גרמו לכך שכמעט תמיד זהות המועמד של כל מפלגה מתבררת עוד במהלך סדרת הבחירות המקדימות, ובכך הפכו ועידות המפלגות לאירועים סמליים ותעמולתיים.
היסטוריה.
מלכתחילה הליך הבחירות לנשיאות ארצות הברית לא היה אמור להיות מפלגתי, ולכן הליך בחירת המועמדים התפתח עם הזמן באופן לא מסודר. בראשית המאה ה-19 מועמדי המפלגות לנשיאות נבחרו על ידי נציגי המפלגות בקונגרס. שיטה זו נכשלה בבחירות של 1824 כאשר הייתה למעשה רק מפלגה גדולה אחת, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ושלושה מחברי המפלגה לא קיבלו את מרות החלטת המפלגה, כך שהתמודדו ארבעה מועמדים מאותה המפלגה.
בחירת המועמד על ידי ועידה, שבה צירים נבחרים מרחבי המדינה, החלה לקראת מערכת הבחירות של 1832. המפלגה הראשונה שנקטה בדרך זו הייתה המפלגה האנטי-מסונית הקטנה, ב-1831, ומיד אחריה אימצה את השיטה גם המפלגה הדמוקרטית. רבים מהצירים מונו על ידי ה"בוסים" של מנגנוני המפלגה בכל מדינה, ובמידה רבה נשלטו על ידם גם בזמן הוועידה. ההחלטות האמיתיות התקבלו מאחורי הקלעים במה שכונה "החדרים אפופי העשן" במשא ומתן ו"מסחר סוסים" פוליטי. הוועידות החלו פעמים רבות ללא מועמד מוסכם, ואפילו לא עם מספר מצומצם של מועמדים, דבר שגרר לא פעם סיבובי הצבעה רבים עד שהושגה החלטה על זהות המועמד - השיא של מספר סיבובי ההצבעה התרחש בוועידת המפלגה הדמוקרטית (בה, עד 1936, נדרש רוב מיוחד של שני שלישים מהצירים) ב-1924 בה נדרשו 103 סיבובי הצבעה עד שהושגה הכרעה.
הנהגת הפריימריז בהם המצביעים בוחרים ישירות בצירים לוועידה, הייתה חלק מהרפורמות הפרוגרסיביות של תחילת המאה ה-20, ונועדו לשבור את כוחם של "הבוסים" המפלגתיים. הפריימריז התקיימו לראשונה לקראת ועידת המפלגה הרפובליקנית ב-1912, בכתריסר מדינות. אולם על אף שתאודור רוזוולט זכה ברוב ההתמודדויות, בחרה הוועידה, שרוב ציריה עדיין נבחרו בשיטה הישנה, בויליאם הווארד טאפט, שניצח רק בשלוש מההתמודדויות.
בעשורים הראשונים של קיום הפריימריז השפעתם הייתה מוגבלת. רק מיעוט של הצירים נבחרו בפריימריז, ובמקרים רבים גם בפריימריז נבחרו צירים לא מחויבים. ב-1952 הפריימריז החלו להוות גורם משמעותי: במחנה הדמוקרטי הפסדו של הנשיא הארי טרומן לסנטור אסטס קפובר בפריימריז בניו המפשייר שפתחו את עונת הפריימריז הביאו לפרישתו מהמרוץ, אולם עדיין, על אף שקפובר ניצח ברוב הפריימריז הוא לא נבחר בוועידה למועמד המפלגה. בצד הרפובליקני, ניצחונו של דווייט אייזנהאואר בניו המפשייר חיזק את מעמדו לקראת הוועידה, שבה ניצח אף על פי שבסופו של דבר הוא לא זכה ברוב הפריימריז של מפלגתו בשנה ההיא. ב-1960 וב-1964 ועידות המפלגות בחרו במועמדים שאכן זכו ברוב הפריימריז שהתקיימו, אך עדיין ברוב המדינות לא התקיימו פריימריז.