הכוח המונגולי, שפלש לאירופה, היה תחילה כוח בן כעשרים אלף לוחמים, אולם בשיאו מנה 150,000 לוחמים (50,000 מונגולים ו-100,000 בעלי ברית של המונגולים), כוח עצום באותה תקופה. כוח הפלישה עבר דרך רוסיה ואוקראינה אל פולין וגרמניה. בפולין התפצל הכוח לשניים, כוח אחד פנה אל שלזיה וגרמניה והכוח השני פנה לכיוון הונגריה והחבלים הרומנים. הכוח הראשון ניצח בקרב ליגניץ, אך סבל אבדות קשות, לכן הפסיק את התקדמותו ושב לאסיה. הכוח השני התפצל בעצמו לכמה כוחות, כשהכוח העיקרי חודר להונגריה דרך מעבר מונקאץ'.
הפלישה.
סדר האירועים.
העם המונגולי היה מפורד לשבטים שונים עד להופעתו של ג'ינגיס חאן, שהצליח לאחד את השבטים המונגולים לאומה לוחמת אחת. תחילה פנה לעבר סין ולאחר מאבקים ממושכים השתלט עליה. בשלב הבא פנו המונגולים אל עבר האימפריה החוארזמית (במרכז אסיה) וגם אותה שיעבדו. גיס של 25,000 לוחמים, קיבל אישור להמשיך במסע מלחמה מעבר להרי הקווקז, ניצח קואליציה של עמים נוודים לאחר שמנהיגיו שכנעו את הקומנים לבגוד בבני בריתם ובהמשך תקף את הקומנים וניצח קואליציה של רוסים וקומנים, הפסיד קרבות מול בולגריה של הוולגה ושב לתחומי האימפריה המונגולית לאחר שהצטברו אבדותיו (ראו הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי).
המונגולים הפיקו לקחים מגיחה זו ושמו להם למטרה להכניע את בולגריה של הוולגה ועשו זאת בהדרגה. לאחר כיבושה הסופי יצאו המונגולים להתקפה על הנסיכויות הרוסיות ולאחר כיבוש והכנעת מרביתן המשיכו לכיוון מרכז אירופה. המונגולים ניצחו את הצבאות הפולנים, הגרמנים וההונגרים, שניצבו מולם וחדרו לחצי האי הבלקני.
בשנת 1242 החלו המונגולים בנסיגה לכיוון מרכז האימפריה שלהם, פינו את מרכז אירופה, אך המשיכו לשלוט על מזרח אירופה ולחייב את הארצות האלה בתשלומי מס. לא ידוע בוודאות מה היה הגורם לנסיגת המונגולים ממרכז אירופה - יש התולים את המעשה במות שליטם וההכנות לבחירת היורש, הכנות בהן רצו להשתתף גם המצביאים המונגולים, ששהו באותה עת באירופה. יש גם התולים את הנסיגה בהתארכות קווי האספקה, הצטברות אבדות ותבוסות מקומיות, כמו שהיו בדלמטיה ובמעברי הרים בארצות הרומניות.
תיאור הפולשים.
אנשי דת נוצרים בני התקופה תיארו את הפולשים המונגולים בכתובים, שחלקם שרדו ומהם למדו ההיסטוריונים על התקופה. המונגולים מתוארים כבעלי גפיים קצרות, פנים רחבים, חסרי שיער פנים ובעלי עיניים קטנות ומרוחקות האחת מרעותה. הם ניזונו בעיקר מבשר, שתו משקה עשוי מחלב מוקרש בדם של סוס, בזו לחיטה והעדיפו את הדוחן.
הם רכבו על סוסים קטנים ומהירים וחצו נחלים ברכיבה על הסוסים השוחים והצטיינו בשימוש בקשת מונגולית. לכל פרש מונגולי היו מספר סוסים, כך שיכול היה לשמור על רעננות סוסיו במהלך מסע ממושך, בהחליפו את סוס הרכיבה לעיתים קרובות. הם היו מסוגלים לעבור מאוכף של סוס אחד לאוכף של סוס אחר מבלי לעצור לשם כך. מבנה הפיקוד הצבאי היה חופף לנאמנות הפיאודלית. מפקדי היחידות הצבאיות נקראו בשמות היחידות – של עשרה נקרא ארבאן, של מאה נקרא יאגון, של אלף מינגאן ומפקד של רבבה טומן. הלוחם המונגולי חבש כובע פרווה עם כיסוי לאוזניים, נעל מגפיים ולבש פרווה (השיער פונה כלפי חוץ) היורדת עד מתחת לברכיו ומהודקת לגופו בעזרת חגורה. בשעת הקרב החליפו את כובע הפרווה בכובע עור, שכיסה גם את העורף. הלוחם היה מצויד בחרב מוצקה וקלה המחוברת לגבו בעזרת רצועות. לא נשאו מגינים, פרט לעמידה בזקיפויות. כל לוחם היה מצויד בשתי קשתות ושתי אשפות מלאות בחצים מושחזים מאוד בשלושה אורכים, לפי המרחק אליו נורו. כלי נשק נוספים היו חרב עקומה, מגל, חנית מצוידת בראש מתכתי משולש או מעוין באורך יותר מ-15 סנטימטרים ובקרס להפלת רוכבים ופלצור עשוי משיער סוסים. הלוחמים היו מצוידים גם בפצירה להשחזת החצים, מרצע, מחטים, חוטים, סיר חרס, חמת נוזלים מעור בקיבולת של שני ליטרים להחזקת מים, חלב או קומיס, שני שקי אוכף לנשיאת בגדים להחלפה ומזונות ושק אוויר מעור עיזים שנועד לסייע בחציית נחלים.
כל לוחם מונגולי החזיק מספר סוסי פוני, כחמישה. הסוסים הרבים אפשרו ללוחמים לעבור מרחקים גדולים מבלי להתיש את סוסיהם. ריבוי הסוסים יצר גם רושם ויזואלי של צבא גדול בהרבה מכפי שהיה למעשה. הלוחמים המונגולים לא קיבלו שום שכר והתפרנסו רק מביזה.
האירופאים היו מאוחדים בדעתם על האכזריות המיוחדת של המונגולים וכך מתאר אותם המלומד הארמני Kirakos (קיראקוס): "...היה להם מראה דוחה ולבבות חסרי רחמים. לא הושפעו מבכי האימהות והיו חסרי כבוד ללובן שערם של הזקנים. נחפזו בשמחה אלי טבח, כמו לחתונה או חגיגה. בכל מקום היו פזורות גופות, שלא נמצאו להן קברים."
ארגון מערכות הפלישה.
לקראת הפלישה הפעילו המונגולים שירות חשאי לאיסוף מידע בעזרת מרגלים שתרו את הארץ המיועדת, בדקו את פני השטח, הדרכים, מעברי ההרים ומעברי הנחלים, המבצרים, מצבת כוחות האויב ומשאביו הצבאיים. שילמו ליסודות הבלתי מרוצים ולבוגדים, גייסו מורי דרך והציבו סוכנים.
שירות לוגיסטי ליקט את הגמלים שנועדו לשאת את האספקה ואת עזרי הלחימה ומכונות המצור. הובילו את עדרי הבהמות שנועדו להזין את הלוחמים ודאגו לתחלופה ולאספקה שוטפת. היה גם ארגון של מקומות החניה בדרך לכיבושים. לפני גוף הצבא המרכזי יצאו קבוצות סיירים שהקדימו אותו ביומיים.
מערך הקרב המונגולי כלל פרשים קלים, שהרכיבו בדרך כלל את המשמר הקדמי ואת שני האגפים של הצבא המונגולי. במרכז הכוח המונגולי נעו הפרשים הכבדים, שהיוו את הכוח הלוחם העיקרי, בשורות צפופות. החלקים השונים של הצבא המונגולי נכנסו לקרב אחד לאחר השני, כשכל כוח מוכן לסגת, במקרה שהקרב לא התנהל בהתאם למתוכנן (המונגולים לא ראו בנסיגה חוסר כבוד, אלא טקטיקה מקובלת). המפקד העליון של הצבא ניהל את הקרבות, אך לא השתתף בהם באופן אישי. כל מפקד בכוח ידע מראש היכן עליו להיות לפי תוכנית המערכה, והתקשורת בין חלקי הצבא השונים התנהלה באמצעות דגלי איתות ביום ופנסים בלילה. הצבא המונגולי התנהל בשקט ובסדר מופתי, בצורה שלא הייתה מקובלת באותה תקופה, ולעיתים קרובות הדהימה את יריביו.
הפלישה הראשונה לרוסיה.
הקרבות בקווקז.
כוח פרשים מונגולי גדול, בפיקודם של המצביאים דז'ב וסובוטאי, כל אחד מהם בראש טומן (עשרת אלפים לוחמים מונגולים), התקיף את גאורגיה והרג את מלכה. מפקדי הכוח קיבלו את אישורו של ג'ינגיס חאן להמשיך במסע המלחמה שלהם לפני חזרתם לגוף המלחמה העיקרי. השניים וצבאם תקפו את העיר דרבנט, שלא הסכימה להיכנע, אך הבטיחו לחוס עליה בתמורה לעשרה מורי דרך שהעיר תספק להם. מורי הדרך נועדו להעבירם דרך הרי הקווקז, אולם עם קבלת עשרת מורי הדרך, המונגולים הוציא להורג אחד מהם, כדי להרתיע את האחרים מלבגוד בהם. המעבר דרך ההרים עלה ביוקר למונגולים, שנאלצו להשאיר מאחור את מכונות המצור שלהם ואיבדו מאות לוחמים שקפאו למוות בהרים.
מהעבר השני של הרי הקווקז הקביל את פני המונגולים צבא גדול (כחמישים אלף לוחמים) של אלאנים, צ'רקסים וחזגינים. לצבא זה הצטרפו הקומנים, ואלה שכנעו גם את הכוזרים ואת בולגריה של הוולגה להצטרף לקואליציה נגד המונגולים. החאן הקומני קוטן הציב בראש הצבא הקומני את אחיו, יורי ואת בנו, דניאל. בקרב הראשון, שנערך בין הקואליציה ובין המונגולים, לא הייתה הכרעה מובהקת. בעקבות זאת פעלו המונגולים לפירוק הקואליציה על ידי כך שהבטיחו לקומנים לשמור על שלום איתם ולהתחלק איתם בביזה, שייקחו מהשבטים הקווקזיים. הקומנים השתכנעו ופרשו מהקואליציה ולאחר יציאתם מהקואליציה תקפו המונגולים את יתרת הקואליציה והשמידו אותה. הקומנים, שיצאו אל מחוזותיהם בשני גופי צבא נפרדים, נרדפו על ידי המונגולים, שתקפו כל גוף בנפרד והמשיכו ושרפו את אסטרחן. המונגולים המשיכו לרדוף את הקומנים והחאן הקומני, קוטן, נחפז אל חצרו של חתנו, מסטיסלאב האמיץ, שליט גליציה.
הקרב על נהר קלקה ותחילת המערכה על הנסיכויות הרוסיות.
ברבע הראשון של המאה ה-12 הנסיכויות הרוסיות היו מסוכסכות ביניהן והתישו את כוחותיהן במאבקים פנימיים. תושבים נוספים של האזור, הקומנים הלבנים, היו במאבק מתמיד עם הנסיכויות הרוסיות, כולל רוס של קייב ורפובליקת נובגורוד. ניסיונו של מלך הקומנים, קוטן, להזעיק את הנסיכויות הסלאביות למאבק נגד המונגולים לא צלח, אך לאחר שהגיעו ידיעות חדשות על התקדמות המונגולים לכיוון הדניסטר, שינו הסלאבים את טעמם והתחילו להתכונן למלחמה.
מסטיסלאב השלישי, של קייב גיבש קואליציה של נסיכויות סלאביות שכללה גם את יורי השני, נסיך ולדימיר. ההיסטוריונים חלוקים בהערכותיהם לגבי גודל הצבאות בעימות זה. את הצבא הסלאבי מעריכים בין 30,000 ל-80,000 לוחמים ואת הצבא המונגולי בין 20,000 ל-23,000 לוחמים. ג'בה חנה עם צבאו על הגדה המזרחית של הדניפר, בהמתינו לתגבורות מדז'וצ'י (אבי באטו), שערך מבצע בסביבות ימת אראל. בינתיים דז'וצ'י חלה והתגבורת לא הגיעה. הנסיכים הסלאבים ניסו ללכוד את המונגולים במלכודת ולשם כך העבירו הנסיכים של גליציה ושל ווהלין את צבאם דרומה, נסיכי קייב וצ'רניגוב פנו צפונה וצבא קורסק התקדם חזיתית. בו זמנית ניסו הקומנים לתקוף את המשמר העורפי של המונגולים. ג'בה הבחין בתנועות הצבאות הסלאביים, לכן שלח 10 שליחים למסטיסלאב השלישי של קייב, כדי לשכנעו שהמונגולים לא יצאו נגדו והם רודפים רק אחרי הקומנים. נסיך קייב הורה להוציא להורג את כל השליחים. בתגובה שלחו המונגולים שליחים חדשים שהכריזו מלחמה.