מיקוֹלַאיוּס קוֹנסטַנטינַס צְ'יוּרלִיוֹניס (בליטאית: Mikalojus Konstantinas Čiurlionis; 22 בספטמבר 1875 – 10 באפריל 1911) היה צייר ומלחין ליטאי.
קורות חיים.
צ'יורליוניס היה אחד מתשעת ילדיהם של קונסטנטין, נגן עוגב וליטאי אתני, ואדל רדמן, שהוריה היגרו לארץ מבוואריה. כילד גדל ולמד בשפה הפולנית – מאות שנות איחוד עם פולין עשו אותה לדומיננטית במרחב, ובאותם ימים ניסו השלטונות הצאריים לכפות רוסיפיקציה על ידי איסור הדפסת עיתונים בשפה המקומית. הלאומיות הליטאית עוד הייתה בחיתוליה.
כבר כילד התגלה כישרונו המוזיקלי והוא למד את התחום בבית-ספר בפלונגה מ-1889 עד 1893. מורו, הנסיך הפולני מיכל אוגינסקי, סייע לו להתקבל לאקדמיה למוסיקה בוורשה ב-1894, שם השתלם בהלחנה ובנגינה בכינור. הוא סיים ב-1899. ב-1901 נסע לבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג, ובין מוריו במוסד נמנה קרל ריינקה. בגרמניה החל צ'יורליוניס להתעניין גם בציור, אותו למד באופן מקצועי באקדמיה לאמנויות בוורשה בין 1904 ו-1906. למרות שעסק כבר בהלחנה באופן מקצועי, עיקר פרסומו בא לו מתמונותיו; יצירות פרי עבודתו הוצגו לראשונה באקדמיה בשנתו הראשונה שם, ובימי חייו הכין כ-200 ציורים ועוד כ-80 תרשימים. סגנונו, ששאב מהאר נובו והסימבוליזם, הושפע רבות מהכשרתו המוזיקלית: הוא שילב מוטיבים וצבעים במה שמבקרים אחדים הגדירו כ"קומפוזיציות", והרבה לקרוא לתמונותיו בשמות מתחום הנגינה, כמו "סונטת השמש." רבות מיצירותיו הציגו מוטיבים עממיים ליטאיים.
בשנים הבאות התגורר בעיקר בווילנה, שם פיתח תודעה לאומית ליטאית לאחר מהפכת 1905: שנתיים לאחריה היה צ'יורליוניס אחד המארגנים של תצוגת האמנות הראשונה שהוקדשה ליצירות ליטאיות ועמדה בסמן ההתעוררות הלאומית, וציוריו הוצגו בה. ב-1908 היה אחד מתשעה-עשר החברים המייסדים של "איחוד האמנים הליטאים". ב-1909 נשא לאישה את מבקרת האמנות סופיה קימנטייטה, שהייתה מסורה כמוהו לתנועה הלאומית ולימדה אותו לדבר בשטף בשפת עמו. במקביל לציור עסק בהלחנת שירים עממיים. וילנה הייתה מרוחקת מדי ממרכזי התרבות לטעמו, והוא הרבה לנסוע לסנקט פטרבורג, שם הצטרף לחוג הציירים שערך את כתב-העת רב ההשפעה "עולם האמנות" (מיר איסקוסטבה), שבראשו עמדו דמויות מפתח כמו קונסטנטין קורובין וולנטין סרוב. הוא זכה בהכרה מסוימת בבירה הקיסרית: 125 מתמונותיו הוצגו בתערוכה של אנשי כתב-העת. אך הניכור והאדישות מצד סובביו, שמיעטו להתייחס אליו, והעוני המרוד שחי בו השפיעו עליו לרעה מבחינה גופנית ונפשית כאחד. במרץ 1910 אושפז בבית-חולים פסיכיאטרי סמוך לוורשה, ובאביב אותה שנה נולדה בתו דאנוטה, אותה לא ראה מעולם. בחורף הבא לקה בדלקת ריאות, ממנה נפטר והוא בן שלושים-וחמש בלבד.
צ'יורליוניס החל להתפרסם רק לאחר מותו. תערוכות שהוקדשו לזכרו והציגו את עבודותיו נערכו בווילנה ובקאונס עוד בטרם מלאה שנה לפטירתו, ותצוגות נוספות הוסיפו להתקיים. ב-1913 התרשם מגלה הארצות גאורגי סדוב מכך שהנוף באחד מאיי ארץ פרנץ יוזף הזכיר לו תמונה של הצייר וקרא להר הגבוה במקום על שמו. צ'יורליוניס הגיע לתהילה עם הקמתה של ליטא העצמאית, כשהממסד חיפש יוצרים להעלותם על נס, והמוניטין שלו כלאומן מסור שיחק לזכותו. ב-1925 אישרה הסאימה הקמת גלריה לאומית על שמו בווילנה. מלבד פרסומו במולדתו היה אהוד גם על אמנים ומבקרים רוסים כמו אלכסנדר בנואה ומסטיסלב דובוז'ינסקי. ב-1930 שיבח אותו רומן רולן כאחד מגדולי ציירי המאה. ב-1940 סופחה ליטא לברית המועצות; בסוף שנות ה-40 וראשית ה-50, בשיא המערכה הסטליניסטית נגד "תרבות קוסמופוליטית", הותקף סגנונו כבורגני ופשטני. בתקופת ההפשרה של ניקיטה חרושצ'וב ניסה הממסד המפלגתי המקומי לגייס לצדו שוב את האינטלקטואלים, וזכרו של צ'יורליוניס זכה שוב לכל הכיבודים האפשריים. כיום קרואים על שמו האקדמיה לאמניות בווילנה ומוסדות, רחובות ואתרים בכל רחבי ליטא.
גביע דייוויס 1928
אתגר הטניס הבינלאומי 1928 (באנגלית: 1928 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-23 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו נציגי צרפת ומשחק הגמר נערך בפריז. לתחרות נרשמו 32 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה נבחרת ארצות הברית ניצחה את נבחרת איטליה.
המשחק על התואר נערך ב-27-29 ביולי 1928 בפריז, צרפת. נבחרת צרפת שיחקה נגד נבחרת ארצות הברית וניצחה עם תוצאה 1:4. בכך היא זכתה בתואר בשנה השנייה ברציפות.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
בית זה כלל 6 נבחרות, כולל יפן והרפובליקה הסינית. לראש הבית הגיעה נבחרת ארצות הברית שהחזיקה בגביע בשנים 1920-1926.
בית אירופה.
הבית כלל 26 קבוצות, כולל אוסטרליה, הפיליפינים, דרום אפריקה, ניו זילנד והודו הבריטית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחק בין מנצחי הבתים.
המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בפריז, צרפת, במהלך 22-20 ביולי 1928. נבחרת ארצות הברית ניצחה את איטליה עם התוצאה 1:4.
פיזוסטיגמין
פיזוסטיגמין (Physostigmine) הוא אלקלואיד פאראסימפתומימטי, ומעכב אצטיל-כולין אסטרז הפיך. הוא נמצא באופן טבעי בשעועית קלבר ("Physostigma venenosum").
החומר סונתז לראשונה בשנת 1935 על ידי פרסי לבון ג'וליאן וג'וזף פיקל. הוא משווק גם תחת השם המסחרי אזרין (eserine).
פיזוסטיגמין משמש לטיפול בגלאוקומה, אלצהיימר וכן משמש להגברת תנועתיות המעי ושלפוחית השתן. לעיתים משתמשים בו גם לטיפול בתת-לחץ דם בעמידה (Orthostatic Hypotension). כיון שהוא אמין שלישוני, הוא יכול לחצות את מחסום דם-מוח, והוא ממשמש לטיפול בהרעלה של אטרופינים מוסקרינים דוגמת אטרופין, סקופולמין, ומינון יתר של תרופות אנטיכולינרגיות אחרות.
מנת יתר יכולה לגרום לתסמונת כולינגרית. תופעות לוואי אחרות עשויות לכלול בחילות, הקאות, שלשולים, אנורקסיה, סחרחורות, כאבי ראש, כאבי בטן, הזעה והפרעות בעיכול.
דג'נרס
דג'נרס (באנגלית: DeGeneres) היא משפחה אמריקנית.
אנחנו כאן (להקה)
אנחנו כאן היא להקת הפולקלור היהודי הייצוגית של ישראל והעיר תל אביב-יפו. הלהקה נוסדה בקיץ 1956 בווילנה בירת ליטא, ברית המועצות. עם פתיחת שערי ברית המועצות בשנות ה-70 היו חברי הלהקה בין הראשונים שעלו לישראל, החל משנת 1971 עלו חברי הלהקה לארץ ישראל וזמן קצר לאחר הגיעם חידשו את פעילותם יחד עם להקות דומות שהגיעו מקובנה ומערים נוספות, בארץ תחת השם העברי "אנחנו כאן" (ביידיש: "מיר זיינען דאָ").
מטרתה מאז היווסדה הייתה לשמר ולהפיץ את תרבות הפולקלור היהודי-ישראלי. רפרטואר הלהקה מבוסס על שילוב בין תרבויות, מזרח ומערב, (שירה ומחול של יהדות ספרד, מזרח אירופה, תימן, מרוקו, אגן הים התיכון), צעירים ומבוגרים, (מקהלה יציבה מול רקדנים צעירים), ותיק מול חדש וה"צבר" מול ה"גלותי".
היסטוריה.
בווילנה.
הלהקה נוסדה בשנת 1956 בעיר וילנה כמסגרת לקבוצות אמנים, זמרים, רקדנים ושחקנים שביקשו לשמור על מורשת התרבות היהודית, לאחר הכחדת חלק ניכר מהעם היהודי בשואה.
בקיץ 1956 נפגשו בסתר קבוצת יהודים בווילנה, והחליטו לצאת למאבק בשלטונות הסובייטיים, במטרה להחיות את הרוח היהודית בעיר. בקבוצה היו משה פיאנקו, יו״ר הוועד והמנהל האמנותי; מרק מויזס, עוזר יו״ר הוועד ואחראי אמנותי; הירש שרפשטיין, השחקן הראשי של החוג הדרמטי; משה ויסמונסקי, צייר האנסמבל, ואישים נוספים, בהם שלמה מאירוביץ (מנצח התזמורת), יצחק דוגים (במאי, חוג דרמה), שחקני התיאטרון: מוטל כנוביץ, יולי כץ, שרה בקר, זינה שרפשטיין ואחרים. הקבוצה פנתה אל ברל צסרקס, שהיה נגן כינור בתזמורת הפילהרמונית של ליטא, וזה פנה אל יו"ר הוועדה המרכזית של האיגודים המקצועיים בליטא ושכנע אותו כי קבוצת יהודים אשר תפעל כלהקת חובבים אינה דבר מזיק. אישים נוספים שפעלו במסגרת המקהלה היו שאול בלכרוביץ', המנצח על המקהלה, ז'ניה רבינוביץ', מדריכת חוג הריקודים, הסולניות שרה סטרימלינג ועליזה בלכרוביץ'.
בפגישה הוחלט להקים חוג דרמה, בבימויו של יצחק דוגים. בהמשך נוספו גם תזמורת מנדולינות ומקהלה מעורבת (גברים ונשים), בניצוחו של שאול בלכרוביץ', חוג ריקודים בהדרכתה של ז'ניה רבינוביץ' ותזמורת מנדולינות. והלהקה – "להקת הפולקלור", בשמה אז – החלה להופיע בפני הקהילות היהודיות ברחבי ברית המועצות. כפי שאמר מר מרק מויזס, מנהלה הראשון של הלהקה: "היה חבל שדבר כל כך יפה, האוצרות של הפולקלור היהודי האידישיאי, שירים וריקודים יפים כאלו – ייעלמו". החזרה הראשונה התקיימה בבניין ברחוב גורקי 38.
חוג הדרמה פעל כתיאטרון עממי והעלה הצגות, הרקדנים והתזמורת פעלו כלהקת ריקוד וזמר. אליהם הצטרפו במשך הזמן חובבי תרבות נוספים ויצרו להקה שמנתה כ-120 חברים. הם ניסו להשיג אישור להופיע בצורה חופשית מעל הבמה, ולבצע שירים וריקודים יהודיים וישראלים.
הופעת הבכורה של האנסמבל התקיימה ב-27 בדצמבר 1956. ההופעה כללה כמאה משתתפים, והמופע הורכב ממשחק, ריקוד וזמר אשר ביטאו את תרבות הפולקלור היהודי. וכשהחלה המקהלה לשיר ביידיש הדבר עורר התרגשות רבה בקרב הקהל ורבים פרצו בבכי. לאור הביקוש, החלה להופיע גם מחוץ לגבולות וילנה. בחורף 1967 הופיעה הלהקה בעיר לנינגרד.
בעקבות רצון של השלטון הסובייטי להפיק סרט תעמולה בהשתתפות הלהקה, שבו תוצג שמירת התרבות היידית ברוסיה, בניגוד למציאות, החליטו חברי הלהקה לפרק את האנסמבל ולעלות לישראל.
בישראל.