פסגת יצירתו של סטון היא חיי מיכלאנג'לו (1961), אפוס רחב-יריעה המתאר את תקופתו וחייו של האמן והאדריכל האיטלקי בן תקופת הרנסאנס. לצורך כתיבת הספר שהה סטון מספר שנים באיטליה. על ספרו זה זכה לאות הוקרה מהממשלה האיטלקית על תרומתו למורשת התרבותית של איטליה. הספר הוסרט בכיכובו של צ'ארלטון הסטון.
חיזבאללה
אנדרה ז'וליבה
אנדרה ז'וליבה (בצרפתית: André Jolivet; 8 באוגוסט 1905 – 20 בדצמבר 1974) היה מלחין צרפתי, שנודע בדבקותו בתרבות ובחשיבה המוזיקלית הצרפתית. המוזיקה של ז'וליבה נובעת מעניינו באקוסטיקה ובאטונאליות ובמקביל היא מושפעת ממוזיקה עתיקה ומודרנית גם יחד, בייחוד בכלי נגינה שהיו בשימוש בעת העתיקה. הוא חיבר במגוון צורות רחב למספר רב של סוגי הרכבים שונים.
חייו.
ז'וליבה נולד בפריז להורים אמנים (בציור ובנגינת פסנתר), שעודדו אותו לבחור בהוראה. לתכלית זו למד במדרשה למורים והחל ללמד בבית ספר יסודי (בין תקופת לימודיו לתחילת עבודתו כמורה גם שירת שלוש שנים בצבא). בסופו של דבר בחר להגשים את שאיפותיו הוא בתחום האמנות וללמוד תחילה נגינה בצ'לו ואחר הלחנה. מורו הראשון היה פול לה פלם, שנתן לו בסיס איתן בהרמוניה ובקונטרפונקט. אחרי ששמע לראשונה קונצרט מיצירות ארנולד שנברג החל לגלות עניין במוזיקה אטונאלית ובהמלצת לה פלם התקבל כתלמידו האירופאי היחיד של אדגר וארז, שהנחיל לו את ידיעותיו בתחומי אקוסטיקה, מוזיקה אטונאלית, אשכולות צלילים ותזמור. ב-1936 ייסד ז'וליבה את קבוצת "צרפת הצעירה" (La jeune France) עם המלחינים אוליבייה מסייאן, דניאל-לזור ואיב בודריאה, שניסו להשיב לכנה צורת הלחנה אנושית יותר ומופשטת פחות. "צרפת הצעירה" התפתחה מאגודת המוזיקה הקאמרית החדשנית "לה ספיראל", שמסייאן ולזור הקימו שנה קודם לכן.
שינויים רבים חלו באידיאלים האסתטיים של ז'וליבה במהלך הקריירה שלו. שאיפתו הראשונית כנער מתבגר הייתה לכתוב מוזיקה לתיאטרון, שהשראתו ניכרה בחיבוריו הראשונים, בכלל זה מוזיקה לבלט. קלוד דביסי, פול דיקא ומוריס ראוול היו המלחינים הבאים שהשפיעו עליו אחרי ששמע קונצרט של יצירותיהם ב-1919; הוא חיבר כמה יצירות לפסנתר בתקופת לימודי ההוראה שלו לפני שהחל ללמוד אצל לה פלם. השפעתם של שנברג ווארז ניכרה מאוד בתקופה הראשונה שלו כמלחין בוגר, כשסגנונו נשען במידה רבה על אטונאליות ורעיונות חדשניים. "מאנה" (1933), ראשית "תקופת הקסם" שלו, הייתה יצירה בשישה חלקים לפסנתר, שכל אחד מחלקיה קרוי על שם אחד מששת החפצים שוארז השאיר בידו לפני שהיגר לארצות הברית. המגמה של ז'וליבה כמלחין לאורך כל הקריירה שלו הייתה "להשיב למוזיקה את משמעותה המקורית, הקדומה, כאשר הייתה הביטוי הקסום, לחש הכשף, לאמונות הדתיות של קבוצות אנושיות." "מאנה", גם כאחת מיצירותיו הבוגרות הראשונות, משקפת מגמה זו; ז'וליבה התייחס אל כתבי הקודש כאל קמיעות, עצמים בעלי כוח קסם. כתיבתו המאוחרת יותר ממשיכה לבקש במוזיקה את משמעויותיה המקוריות ואת כוחה לייצר ביטוי רגשי, טקסי וחגיגי.
ב-1945 פרסם ז'וליבה עבודה שקבעה, כי "מוזיקה צרפתית אמיתית אינה חבה דבר לסטרווינסקי, אף כי המלחינים נשענו במידה רבה על נושאים מן המוזיקה העתיקה בכתיבתם; ז'וליבה ו, צרפת הצעירה" דחו את הנאו-קלסיציזם והעדיפו סגנון החלנה עיוני פחות ורוחני יותר. בהמשך, בתקופת מלחמת העולם השנייה, רחק ז'וליבה מן האטונאליות והתקרב לסגנון כתיבה טונאלי ולירי יותר. אחרי שנים אחדות של עבודה בסגנון זה, הפשטני במופגן, תקופה שבה כתב, בשנת 1942, את האופרה הקומית Dolorès, ou Le miracle de la femme laide ובשנת 1943 את הבאלט
Guignol et Pandore הגיע לפשרה בין סגנון זה ליצירתו המוקדמת, הנסיונית יותר. הסונאטה הראשונה לפסנתר, שנכתבה בשנת 1945, מגלה יסודות של שני הסגנונות גם יחד.
ז'וליבה מימש לבסוף את שאיפת נעוריו לכתוב לתיאטרון כשהתמנה למנהל מוזיקלי של הקומדי פרנסז בשנת 1945, משרה בה כיהן עד 1959. בעת כהונתו שם כתב מוזיקה למחזות של מולייר, רסין, סופוקלס, שייקספיר וקלודל, 14 יצירות בסך הכל. כמו כן המשיך להלחין לאולם הקונצרטים, לעיתים קרובות בהשראת מסעותיו התדירים ברחבי תבל, תוך שהוא עושה שימוש בטקסטים ובמוזיקה ממצרים, המזרח התיכון, אפריקה ואסיה ומטמיע אותם בסגנונו הוא, הצרפתי במובהק.
בשנות ה-50' וה-60' כתב ז'וליבה קונצ'רטי אחדים לכלים שונים, בהם חצוצרה, פסנתר, חליל, נבל, בסון, כלי הקשה, צ'לו וכינור. יצירות אלה, הזוכות להערכה רבה, תובעות כולן יכולת טכנית וירטואוזית ממבצעיהן. ז'וליבה הוא גם אחד המלחינים הבודדים שכתבו לאונז מרטנו, כלי נגינה אלקטרוני מוקדם. הוא סיים את כתיבתו של קונצ'רטו לכלי זה ב-1947, 19 שנים אחרי המצאתו. ז'וליבה ייסד את "המרכז הצרפתי להומניזם במוזיקה" (Centre Français d'Humanisme Musical) באקס-אן-פרובנס בשנת 1959, וב-1961 החל ללמד הלחנה בקונסרבטואר של פריז. הוא מת בפריז לפני שהספיק להשלים את האופרה Le soldat inconnu
ג'יימי קאראגר
פאבלו פרנסיסקו
פאבלו פרנסיסקו (באנגלית: Pablo Francisco, נולד ב- 5 בינואר 1974), הוא סטנדאפיסט אמריקאי ממוצא צ'יליאני. התפרסם בארצות הברית הודות לחיקוי "איש הקדימונים", כלומר חיקוי קולו של האדם שמציג את הקדימונים בקולנוע. קטעי הסטנדאפ שלו ייחודיים הודות ליכולותיו הקוליות - פרנסיסקו מבצע אפקטי קול מגוונים של יריות, מנגינות שונות וחיקויים של אישים מפורסמים.
רוב קטעי הסטנד-אפ של פרנסיסקו הם פארודיות על שחקני קולנוע, סרטי קולנוע מוכרים וסגנונות מוזיקליים. הוא גם דן במערכות יחסים ומרבה להתבדח על האוכלוסייה ההיספאנית בארצות הברית.
פרנסיסקו החל להופיע בסוף שנות ה-90 בתוכנית MADtv, ומאז הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות נוספות, ביניהן טונייט שואו של ג'יי לנו. בנוסף, הוא מעלה מופע משלו ברחבי דרום קליפורניה.
ש&quot;ג (פירושונים)
תרח&quot;ץ
גשר עזריאלי
גשר עזריאלי (נקרא גם גשר הקריה) הוא גשר מעוצב להולכי רגל מעל דרך בגין בתל אביב. הגשר מוליך מפתח מתחם הקריה ומגדל המטכ"ל שבמערב דרך בגין אל מזרח דרך בגין וכן היישר אל תוך קניון עזריאלי ודרכו לתחנת הרכבת השלום. ככזה, הוא משמש חיילים רבים ועובדי משרד הביטחון.
מבנה.
זהו גשר תלוי קשת. הוא מבוסס על קשתות גדולות העשויות מצינורות פלדה עבים, ומהקשתות יורדים כבלים של פלדה, הנושאים את משטח ההליכה. מבנה הגשר מנצל את התנגדות הקשת ללחצים אנכיים (כוחות המתיחה של הכבלים מומרים ללחצים על דפנות הגשר). את הגשר תכנן האדריכל אברהם יסקי. אורכו כ-120 מטרים, רוחבו כ-10 מטרים, גובהו כ-8 מטרים מעל דרך מנחם בגין ומשקלו 300 טונות. הוא כולל דרגנועים בצדו המערבי, מדרגות ומעליות בשני הצדדים ובצד המזרחי חיבור ישיר לקומה השנייה של הקניון.
הגשר הוקם בשנת 2002 כחלק מפרויקט חיבור מרכז עזריאלי לרכבת ולמתחם הקריה, כאשר עד הקמת מרכז עזריאלי ומחלף קפלן התקיים מעבר תת-קרקעי להולכי רגל בסמוך למיקום הגשר. הגשר נחנך ב-9 באפריל 2003.
שומר גדודי
שוטר גדודי
רציחות וייטצ'אפל
רציחות וייטצ'אפל הוא השם שניתן לסדרת 11 מעשי רצח אכזריים של יצאניות שהתרחשו בין השנים 1888 ל-1891 בשכונת וייטצ'אפל שבמזרח לונדון ובסביבותיה. חמישה מבין 11 מעשי הרצח ידועים בשם "הרציחות הקאנוניות", והם מיוחסים לרוצח המכונה ג'ק המרטש. קיימת מחלוקת באשר לזהות הרוצח בששת המקרים האחרים, שמאפייניהם לא תואמים לחלוטין את שיטת הפעולה של המרטש. חוקרים שונים בחרו מדי פעם בפעם לייחס למרטש רצח אחד או יותר מתוך השישה בנוסף לחמש הרציחות הקאנוניות, אך גם היום אין התקדמות בפרשת וייטצ'אפל. כמו במקרה של חמש הרציחות הקאנוניות, גם גופותיהן של רציחות וייטצ'אפל צולמו באופן חלקי או מלא (שהיה קשה לצפייה) ופורסמו בעיתונות.
הקורבנות.
אמה אליזבת סמית'.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-3 באפריל 1888, נכנסה אמה אליזבת סמית', יצאנית בשנות ה-40 לחייה, לאכסניה שבה התגוררה ברח' ג'ורג' שבשכונת ספיטאלפילדס, כשהיא חבולה ופצועה קשה. בעודה שוכבת על ערש דווי, סיפרה סמית' לחוקרי המשטרה את שאירע לה: היא יצאה בשעה 18:00 בערב לחפש אחר לקוחות למכור להן את גופה וסיימה את עבודתה לקראת הבוקר. לדבריה, כאשר שבה לכיוון האכסניה, מספר נערים החלו לעקוב אחריה והיא הייתה מודעת לכך. כשהגיעה לרח' אוסברון שבוייטצ'אפל הם התקיפו אותה באכזריות (דבר שגרם לפגיעות פנימיות), אנסו ושדדו אותה, ולאחר מכן החדירו בחוזקה עצם קהה לתוך איבר מינה. סמית' הועברה בדחיפות לבית החולים הקרוב, אך נפטרה מפצעיה ביום שלמחרת עקב פגיעות פנימיות שלא טופלו בזמן.
הקשר לג'ק המרטש.
זמן קצר לאחר תחילת מעשי הרצח של ג'ק המרטש, שוער כי סמית' היא אחת מקורבנותיו הראשונים. עם זאת, דעה זו לא מקובלת על מרבית החוקרים כיום מכיוון שתופעת כנופיות הנערים התוקפים ושודדים יצאניות הייתה שכיחה באותה עת. כמו כן, אין נימוק משכנע לפקפק בגרסתה של סמית'. אף אם היא שיקרה או מסרה פרטים שגויים מסיבה כלשהי, הרי שדפוס הפשע עצמו אותו היא תיארה, הכולל אונס, שוד והתקפה על ידי כנופיה ולא על ידי אדם אחד, אינו תואם כלל את מאפייני הרצח של שאר קורבנותיו של המרטש.
מרתה טבראם.