עם שחרורה מהצבא הצטרפה ל"להקת פיקוד דיזינגוף", שהורכבה מיוצאי להקות צבאיות. הלהקה העלתה תוכנית בידור אחת, בבימויו של דני ליטאי בו נכללו שירים ומערכונים שונים. ב-1970 הקליטה את אלבום הסולו הראשון שלה, שנקרא "צילה דגן", בו בלטו מספר שירים של המשוררת לאה גולדברג. אחד מהשירים הבולטים בתקליט הוא השיר ולא היה בינינו אלא זוהר, ללחן של דני ליטני (שאף הקליט אותו מאוחר יותר). שירים נוספים באלבום למילים של גולדברג היו "נחל שלי" ו"לתמונת אמא". שיר נוסף מהאלבום המזוהה עם דגן, הוא "כוכבים בדלי" (הזכור בזכות השורה "הו נומה נומה עוללי") של עקיבא נוף, שאותו ביצעה בפסטיבל הזמר ב-1970.
באותה שנה השתתפה לצד דני מסינג ויאיר קלינגר במופע "ייאוש יושב על ספסל", ערב משירי ז'אק פרוור בתרגומה לעברית של עדה בן נחום. בהמשך הקליטו השלושה שירים תחת השם "שלישיית הצירוף המקרי", בהם "בלדה ללוח השנה" שזכה להצלחה גדולה, ו"רוזה מרציפן". בנוסף, הם גם השתתפו גם בפסטיבל שירי ילדים הראשון עם השיר "נומי ילדה".
בפסטיבל הזמר ב-1971 שרה את שירה של דליה רביקוביץ "חלומות של חושך ואור". ב-1974 השתתפה במופע "תפוח זהב", ערב משירי סשה ארגוב, בו שרה את שירו של אלכסנדר פן "וידוי" (הידוע בזכות שורת הפתיחה שלו "מעילי הפשוט ופנס על הגשר"). בהמשך הקליטה עם בעלה, השחקן עזרא דגן, שירי ילדים ("בולבול תגיד לי למה") ושירי חגים ("מעשה בלביבות"). לבני הזוג נולד בן, גיא.
דגן הרבתה לשיר שירי משוררים, השתתפה בתוכניות ערב שירי משוררים של גלי צה"ל, בהן ביצעה את "חמדה" של דליה רביקוביץ ו"ערי נעורי" של דוד פוגל. היא השתתפה בתוכניות רדיו רבות בקול ישראל, כמו "על הדרך עץ עומד", תוכנית שירי יידיש מתורגמים לעברית, תוכנית "שירי הבלקן" ועוד.
אלבומה השני של דגן, "פגישה מחודשת עם קרול קינג" יצא ב-1977 וכלל שירים מקוריים של קרול קינג שתורגמו לעברית. השירים הועלו במופע שהעלתה באותה שנה ונקרא בשם האלבום. המופע כלל ביצועים לשירים עבריים מוכרים כמו "שיר אהבה ישן" ו"היו לילות". עוד באותה שנה השתתפה דגן בתוכנית "ארץ טרופית יפה", שירים ברזילאים מתורגמים, אלבום ומופע בו השתתפו גם מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל והפרברים. בתוכנית היא שרה את השיר "עזור לי".
ב-1980 השתתפה בערב שירי משוררים מספר 3 של גלי צה"ל ושרה את "שוב אותם רחובות", שהלחין עודד לרר למילים של יוכבד בת מרים. באותה שנה היא השתתפה במופע "שירי הבלקן", בהפקת קול ישראל ובתרגומו של יורם טהרלב. השיר שבוצע על ידה היה "שיר חורף יוגוסלבי", שמאוחר יותר בוצע על ידי רביעיית האחים והאחיות.
ב-1981 ילדה דגן את בתה נועה, מבעלה השני, האדריכל יעקב קצמן. בשנת 1991 העלתה מופע ממיטב שיריה וחומר מקורי, "והשאר טיפות של גשם", בבימויה של אורנה עקאד, אך היא לא הצליחה לחזור על הצלחות העבר. היא פנתה לעסוק בציור ובאמנות פלסטית. ב-2002 יצא אוסף כפול של שיריה. היא הופיעה עם בנה השחקן והזמר גיא דגן והם החלו לעבוד על אלבום משותף.
מותה.
דגן נפטרה ממחלת הסרטן בגיל 57. היא נקברה בבית העלמין ירקון. לאחר מותה יצא לאור האלבום "יין ודבש", אוסף של הקלטותיה האחרונות משנת 2002 עד מותה. זהו גם האלבום המשותף לה ולבנה גיא דגן, והוא כולל שירים מקוריים שלה ושל גיא (שיר מקורי אחר אותו שרה דגן היה "אִם הלילה", מפסטיבל הזמר והפזמון 1979).
דיסקוגרפיה.
אלבומים:
אלבומים בהם השתתפה (רשימה חלקית):
הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית
הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית היו מרובות וסבוכות, ונבעו ממגוון השפעות. על אף שצרפת הייתה אחת הממלכות החזקות והעשירות באירופה, שינויים כלכליים-חברתיים והלכי חשיבה חדשים ערערו את יסודות השלטון האבסולוטי, שמבנהו הקשה עליו לקדם את הרפורמות הנחוצות. חוב גבוה ומשבר כלכלי קשה, שהשיתוק הפוליטי חסם את היכולת לספק להם מענה, אילצו את המלך לואי השישה עשר לכנס ב-1789 את אספת המעמדות, שהציפה לפני השטח את הניגודים והקובלנות ודחפה להתפרצות.
היסטוריוגרפיה.
הרקע לפרוץ המהפכה הצרפתית הוא אחד הנושאים הנחקרים והשנויים ביותר במחלוקת בין היסטוריונים. המאבק על מורשתה, בפוליטיקה הצרפתית והעולמית, הפך את התחום לטעון במיוחד. אוהדי המהפכה הציגוה כניצחונה הבלתי נמנע של הקדמה על משטר רקוב, בעוד שמלוכנים ראו בה טרגדיה וחורבן. תפקידם של הדמויות והמהלכים ההיסטוריים המרכזיים פורשו מחדש שוב ושוב: לדוגמה, שר האוצר ז'אק נקר נחשב במשך שנים רבות בחייו לפזרן כושל, אולם בשלב מסוים השתנה המוניטין שלו והוא הפך בעיני ההמונים למגינם. פיטוריו על ידי לואי השישה-עשר הביאו להתקוממות ולכיבוש הבסטיליה. כיום הוא מתואר כמי שכמעט והציל את המונרכיה.
ההיסטוריון המרקסיסטי ז'ורז' לפבר, נציג בולט של אסכולת האנאל, פרש ברביע השני של המאה ה-20 תאוריה נרחבת ששרטטה את המהפכה במונחי מלחמת מעמדות: הבורגנות העולה שאפה לתת ביטוי פוליטי לכוחה הכלכלי המתעצם; שעת הכושר הגיעה כשהארץ נגררה אל סף פשיטת רגל, והאצולה השוקעת התקוממה נגד המלך שניסה לכפות עליה את קיצוץ זכויות היתר שלה. הבורגנות הסתייעה בתורה באיכרות הכפרית המדוכאת, שנלחצה על ידי בעלי הקרקעות, ובהמוני הפועלים העירוניים.
ההסבר של לפבר התקבל באופן גורף והחזיק בעמדת בכורה במשך למעלה מדור, עד שהופרך כליל בשנות ה-70. הוכח כי דימויה של האצולה כגוף אליטיסטי ומנוון היה מיתוס. במשך שני הדורות לפני המהפכה הוענקו תוארי אצולה לרבבות מצטרפים חדשים, בניה היו משוקעים בפעילות הכלכלית, והתקיימה זהות אינטרסים רבה בינה ל'בורגנות', שעצם קיומה כיישות מובחנת הוטל בספק. הפטורים הנדיבים ביותר ממס הוענקו לסוחרים הגדולים בערי הנמל, ורבים מפשוטי העם נהנו מסוג כזה או אחר של זכויות-יתר. הסוחרים והתעשיינים היו בתת-ייצוג במוסדות הנבחרים החדשים והפסידו רבות מהמהפכה, בעוד שהמובילים היו עורכי-דין ואינטלקטואלים שכמהו יותר לקול בפוליטיקה מלהזדמנויות כלכליות.
הניסיונות של המבקרים, שפעלו גם מתוך תפישה אנטי-מרקסיסטית, לבסס דגם חליפי התמקדו בשאיפה למדוד את מידת החלחול של רעיונות הנאורות, החופש והשוויון, בקרב הציבור. הם פנו לשתי תאוריות בסיסיות: זו של אלכסיס דה טוקוויל, שכתב עוד במאה ה-19 שהאופן בו ריסק המשטר האבסולוטי את הקורפורציות שהרכיבו את החברה פירק את הנתינים ממבנים אלה והפך אותם לאוסף של בודדים, כשכל אחד מהם מרגיש שווה. כמו כן, היעדרם של מוסדות ייצוגיים מנע מהאינטלקטואלים ניסיון בענייני המדינה, ולכשתפסו את השלטון הונעו מרעיונות אוטופיים שהתגלו כאסוניים עת ניסו ליישמם בפועל. החלופה הנוספת הייתה גישתו של יירגן הברמאס להתפתחות דעת הקהל והמרחב הציבורי עקב התבססות עיתונות מודפסת, מועדוני ויכוחים ובתי קפה, שיצרו ערוץ עוקף לאופן ההיררכי בו הועברו מסרי השלטון לעם.
גם השלילה הגורפת של ההסברים המטריאליים נדחתה, והגורמים הכלכליים העמוקים ששינו את החברה הצרפתית נותחו על בסיס פרטני, בלי מחויבות לדטרמיניזם היסטורי. בראשית המאה ה-21 אין פרדיגמה כוללת המתיימרת להסביר את פרוץ המהפכה, ומתמיד המחקר בהיבטים ובממדים המרובים שלה.
צרפת במאה ה-18.
אבסולוטיזם והחברה.
למן התקופה שלאחר דיכוי מרידות הפרונד בידי לואי הארבעה-עשר, שררה להלכה מונרכיה אבסולוטית בצרפת. מקור הלגיטימציה של המערכת הפוליטית, כפי שהשתקף ברטוריקה הרשמית שלה, היה ציות מוחלט למלך. בפועל, לא ניתן היה למנוע מן הפרלמנטים – בתי-הדין האזוריים ששימשו כגורם העיקרי בממשל המקומי, והיו מופקדים על רישום החוקים שהתקבלו מגבוה בשטחם ויישומם – לעכב או למחות על מדיניות הכתר. גם האצולה, שלואי החליש וניסה לפתות לחיי תענוגות בארמון ורסאי, נותרה כוח אדיר. החיכוך בין השליט לפרלמנטים ולאצילים המשיך להיות גורם קבוע בפוליטיקה הצרפתית גם במאה ה-18, אך לא היה לו כל מוצא מוסדר בדמות בית מחוקקים.
כלכלת הממלכה נשענה לחלוטין על המגזר החקלאי גם ערב המהפכה: למרות שהתפתחו תעשייה ומסחר, יותר מ-80% מהאוכלוסייה עסקו בעיבוד הקרקע. לחם היה מוצר הצריכה החשוב ביותר, ומקור התזונה העיקרי של הרוב הגדול. כמו כן, שרר בידול חד בין מחוזות צרפת כשווקים, שנועד בעיקר לאפשר פרוטקציוניזם באמצעות דיכוי תחרות וסחר פנימי, ולמנוע ספסרות בדגנים. שינויים פתאומיים בתחום זה היו עשויים להביא לרעב ולמהומות. כתוצאה מהחסמים היו השווקים השונים בצרפת הטרוגניים מאוד, עם הפרשי מחירים עצומים.