דפוסי האפיפיות הראשונים שנראו בדומה לצורתם היום נוצרו באזור הולנד וגרמניה במאה ה-12. הדפוסים הללו היו גדולים, בגודל של שולחן ביתי, והיו מטביעים דוגמאות מפורטות מאוד על האפיפית, כגון נופים, שלט אצולה ואיקונות דתיות. דפוסי האפיפיות הגדולים הונחו על אש גלויה (לעיתים באח ביתית) על מנת לחממם.
ב-1869 נרשם הפטנט הראשון לדפוס אפיפיות בארצות הברית, על ידי קורנליוס סווארת'ות. הדפוס שרשם היה ממוקם מעל כיריים מופעלות בגז או פחמי עץ, והציר היה מוגן בשרוול ברזל יצוק.
ב-1911 הוציאה ג'נרל אלקטריק לשוק את דפוס האפיפיות החשמלי הראשון, שכלל גוף חימום. למתקן היה תרמוסטט פנימי שמנע חימום יתר - בעיה בדגמים הראשונים שפותחו. אף על פי שדוגמאות הדפוסים התפתחו במרוצת השנים, קונספט דפוס האפיפיות החשמלי לא השתנה כלל.
ב-1971 נרשם שימוש לא קונוונציונלי בדפוס אפיפיות, כשאחד ממייסדי נייקי, ביל באורמן, השתמש בדפוס הביתי על מנת לייצר סוליה נוחה וקלה מגומי. הסוליה הנסיונית היוותה דוגמת בסיס לסוליות "נעל הירח" (Moon Shoe) של נייקי שיצאו שנה מאוחר יותר.
שם בעברית.
על פי פרסום האקדמיה ללשון העברית בנושא "כלכלת בית: אפייה" משנת 1957, המכשיר Waffle Iron יקרא דְּפוּס אֲפִיפִיּוֹת. שם זה לא נקלט ומנגד לא נפסל בציבור הרחב, היות שהכנת אפיפיות אינה מעיקרי המטבח הישראלי. לרוב ייקרא המכשיר בפרסומים לציבור הרחב בשם "מכשיר להכנת וופל בלגי", או כל שם תיאורי דומה.
אנדרטת הבנדיירס
אנדרטת הבנדיירס (בפורטוגזית: O Monumento às Bandeiras) היא יצירה מונומנטלית של הפסל ויטור ברשרט (Brecheret) השוכנת בעיר סאו פאולו שבברזיל.
האנדרטה הוקמה בדרום העיר, בכיכר בסמוך לפארק איביראפווארה (Ibirapuera) מצד אחד, ואל מול ארמון ה-9 ביולי, מקום מושבה של האספה המחוקקת של סאו פאולו, מצד שני. האנדרטה הוזמנה על ידי ממשלת סאו פאולו בשנת 1921, ונחנכה בשנת 1954, יחד עם פארק איביראפווארה, לקראת חגיגות 400 השנה לייסוד העיר שהתקיימו בשנה שלאחר מכן.
האנדרטה עשויה גרניט, משתרעת לאורך של 50 מטרים ומתנשאת לגובה של 16 מטרים. האנדרטה מציגה את הבנדייראנטס ואת מוצאם האתני המגוון: באנדרטה מיוצגים הפורטוגלים בעלי הזקן, האפריקנים, האינדיאנים ובני התערובת בעודם מושכים אחריהם סירה, שבה נעשה שימוש במשלחות רבות. האתוס הברזילאי, ובעיקר בקרב בני סאו פאולו, רואה במשלחות החקר (הבנדיירס) שיצאו בעיקר מסאו פאולו לפנים הארץ כדי לתור אותה, לסחור, לתפוס אינדיאנים על מנת לשעבדם ולכבוש את האזור, גורם מתרבת ראשון במעלה שתרם רבות להתפשטותה של ברזיל.
רולנדו וילאזון
מתן שוחד
קבלת שוחד
ארמון דרוטנינגהולם
ארמון דרוטנינגהולם (בשוודית: Drottningholms slott) הוא בית המגורים הפרטי של משפחת המלוכה השוודית. הוא נבנה על האי לובן (Lovön), בכפר הקטן דרוטנינגהולם, מערבית לבירה סטוקהולם. בניית הארמון המקורי החלה במאה ה-16. הארמון הוא אתר תיירות פופולרי בשוודיה. בשנת 1991 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, האתר הראשון שהוכרז בשוודיה.
היסטוריה.
השם דרוטנינגהולם, שמשמעותו היא האיון של המלכה, נגזר מהמבנה הרנסאנסי המקורי שעוצב על ידי וילם בוי, והיה ארמון אבן שהוזמן על ידי יוהאן השלישי ב-1580 עבור אשתו, המלכה קתרינה יגילון. לפני הארמון הזה הייתה במקום אחוזה בשם טורבסונד. הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ רכשה את הטירה בשנת 1661, שנה לאחר שהפסיקה לכהן כמלכת שוודיה, אך ב-30 בדצמבר של אותה השנה נשרפה הטירה עד היסוד. הדוויג שכרה את האדריכל השוודי הנודע ניקודמוס טסין האב כדי שייעצב ויבנה מחדש את הטירה. העבודות לשיקום הבניין החלו ב-1662, אולם ניקודמוס מת ב-1681, זמן קצר לפני שהעבודות הסתיימו. בנו, ניקודמוס טסין הבן, המשיך את עבודתו והשלים את עיצובו של פנים הארמון. למרות זאת, הארמון נותר במשך למעלה מ-100 שנים במצב לא גמור.
בזמן השיפוצים שלטה הדוויג בשוודיה, בשמו של המלך הצעיר קרל האחד עשר. שוודיה הפכה למדינה חזקה לאחר שלום וסטפליה, וכיוון שהמלכה הייתה שליטת המדינה בפועל, היה צורך לבנות עבורה מקום מגורים מרשים בקרבת סטוקהולם.
הארמון הוענק לנסיכה לואיז אולריקה, שהפכה ב-1744 למלכת שוודיה כאשר נישאה למלך אדולף פרדריק. בזמן שלואיז התגוררה בארמון היא הורתה לשנות את סגנון העיצוב הפנימי שלו לעיצוב רוקוקו צרפתי. לואיז גם הורתה לבנות את התיאטרון המפואר של הארמון, לאחר שהתיאטרון הפשוט והקטן יותר נשרף ב-1762. בנוסף, לואיז הורתה לבנות את הספרייה, המגורים הפרטיים והגלריה האמנותית. המלך גוסטב השלישי, בנה של לואיז, התגורר בארמון בתקופה זו והיה זה שנאלץ למכור אותו למדינה.
מצב הארמון החל להידרדר במאה ה-19 כתוצאה מהזנחה וחוסר תשומת לב. בתקופת שלטונו של אוסקר הראשון, השתנה המצב, וב-1907 החלו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות. מאז 1981 משתמשת משפחת המלוכה השוודית הנוכחית בארמון כבית המגורים העיקרי שלה, וכתוצאה מכך הארמון נשמר על ידי צבא שוודיה בדומה למה שנהוג בארמון סטוקהולם.
לאורך 400 שנות קיומו עבר הארמון חידושים, שינויים ותוספות רבות. בין 1907 ל-1913 בוצע בו שיפוץ וחידוש ניכר, ובמסגרתו הוחלף גג הארמון, צינורות המים תוקנו, והארמון חובר לחשמל, חימום, ולביוב. מספר אזורים בארמון שוקמו ונבנו מחדש לאורך תקופה של עשרים שנים שהחלה בערך ב-1977. מאמץ רב הושקע בספרייה ובהיכל הלאומי, וברחבי הארמון הותקנו מערכות נגד שרפה. בין 1997 ל-2002 בוצעו עבודות לבנייה מחדש של הקירות החיצוניים.
אתר הנופש הגדול של החוף הפלורידיאני
ניקולאי מטנר
ניקולאי קארלוביץ' מֶטְנֶר (ברוסית: Николай Карлович Метнер; 5 בינואר 1880 - 13 בנובמבר 1951) היה מלחין ופסנתרן רוסי.
חייו.
מטנר נולד במוסקבה, הצעיר מבין חמישה ילדים, בערב חג המולד (לפי הלוח היוליאני הנהוג ברוסיה באותה תקופה - 24 בדצמבר 1879). משפחתו הייתה ממוצא סקנדינבי-גרמני אך כבר שנים רבות התגוררה ברוסיה. הוא היה בן תקופתם של רחמנינוב וסקריאבין.
כתב מספר יצירות ניכר, אשר בכולן משתתף פסנתר. פרי עבודתו כולל ארבע-עשרה סונאטות לפסנתר, שלוש סונאטות לכינור ולפסנתר, שלושה קונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת, חמישייה לפסנתר ולכלי קשת, שתי יצירות לשני פסנתרים, קטעי אופי קצרים, ומאה ושמונה שירים, בכללם שתי יצירות ווקליזה חשובות (סונאטה-ווקליזה וסוויטה-ווקליזה).
38 קטעי הפסנתר שלו המכונים "сказки" ("סְקָזְקִי", מעשיות) הם מן המקוריים ביצירותיו, וחשיבותם משתווה לחשיבות הסונאטות שלו.
מטנר קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו מאימו עד הגיעו לגיל 10, אז התקבל לקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא סיים את לימודיו ב-1900 כאשר היה בין 20, וזכה בפרס על שם אנטון רובינשטיין. בין מוריו היו פול פאבסט, ואסילי ספלניקוב, ואסילי ספונוב, וסרגיי טאנייב. חרף טעמיו המוזיקליים השמרניים, יצירותיו הוערכו למדי בקרב בני תקופתו, ויכולותיו כפסנתרן וירטואוז היו שניים רק לרחמנינוב. לתדהמת משפחתו, אך בתמיכתו של טאנייב, זנח במהרה את הקריירה כפסנתרן קונצרטים, והתרכז בהלחנה, לוקח על עצמו את האתגר ליצור המשך לסדרת הסונאטות של בטהובן (מלחינים בולטים במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה נמנעו בדרך כלל מכתיבת סונאטות רבות לפסנתר, והסתפקו בשתיים או שלוש לכל היותר). יחד עם סקריאבין (10 סונאטות) ופרוקופייב (9 סונאטות), עורר עניין מחודש בז'אנר הסונאטה לפסנתר.
עד למהפכת 1917, מטנר חי עם הוריו. באותה תקופה התאהב באנה מיכאילובנה ברטנסקאיה, כנרת מוכשרת ואשתו הצעירה של אחיו המבוגר, אמיל. בשלב מסוים אמיל נאלץ להישאר בגרמניה, שם למד כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, ואפשר לאנה להתחתן עם אחיו. מטנר ואנה התחתנו ב-1918, לאחר מותה של אמו.
שלא כמו רחמנינוב, מטנר עזב את רוסיה רק בשנת 1921, זמן מה לאחר המהפכה. רחמנינוב סידר לו מספר הופעות בארצות הברית ובקנדה ב-1924. הרסיטלים שלו היו בדרך כלל על טהרת יצירותיו, בעיקר הסונאטות, עם קטעי ביניים של שירים ויצירות קצרות לפסנתר. בניגוד לרחמנינוב, מטנר לא נתן קונצרטים למטרות רווח (מה שהיה מכריח אותו לנגן יותר יצירות של מלחינים אחרים, במקום היצירות שלו), ועל כן לא ניגן בפני קהל לעיתים קרובות. בהיותו מוערך באנגליה, היגר והתיישב ב-1936 בלונדון, שם לימד, ניגן והלחין על בסיס יומי קבוע.
קשיים ממשיים החלו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה; הכנסותיו ממוציאים לאור בגרמניה פסקו ומצבו הבריאותי הלך והתרופף. תלמידתו עדנה איילס נתנה לו מקום מחסה בווארוויקשייר, שם השלים את הקונצ'רטו השלישי שלו לפסנתר, אותו ניגן ב-1943 בקונצרטי הפרומס. ב-1946 השתפר מצבו הכלכלי, כאשר אחד ממעריציו הגדולים, ג'איאצ'מארג'ה וודיאר בהאדור, המהרג'ה של מייסור ונשיאה הראשון של תזמורת פילהרמוניה, ייסד את אגודת מטנר, במטרה להקליט את כל יצירותיו. מצבו הבריאותי של מטנר כבר היה רע למדי, אך עד מותו הספיק להקליט את שלושת הקונצ'רטי שלו, חלק מן הסונאטות והיצירות הקאמריות, ומספר שירים ויצירות קצרות. באחת מן ההקלטות ניגן את הראשונה משתי יצירותיו לשני פסנתרים, ריקוד מעגל רוסי, אופ. 58 מס' 1, יחד עם הפסנתרן בנו מויזייביץ'. בהקלטה אחרת ליווה את אליזבת שוורצקופף בחלק משיריו, ובכללם "המוזה", יצירה לפי פושקין, שנכתבה ב-1913. ההקלטות הללו מציגות אישיות יוצרת חזקה, בלתי נלאית, חרף התדרדרות במצב הרפואי. כאות תודה, הקדיש מטנר את הקונצ'רטו השלישי שלו למהרג'ה של מייסור.
מטנר נפטר בביתו שבגולדרס גרין, לונדון ב-1951, ונקבר בבית העלמין של הֶנְדוֹן.
מטנר
קרוליין ווזניאקי