בזכות מעמדו הדתי ויכולתו המדהימה להלהיב ולסחוף את שומעיו בנאומים הצליח צאדר להפוך בפועל למנהיג העדה השיעית בלבנון. הוא ארגן וניהל שביתות, הפגנות, עצומות ותהלוכות מחאה. עם התקדמותו בהנהגת העדה השיעית אימץ צאדר לעצמו אידאולוגיה חברתית-פטריוטית.
בבחירות לפרלמנט ב-1972 ניסה מחנה השמאל, אשר עד אז התבסס בעיקר על סונים, דרוזים ומעט נוצרים, לחזק את כוחו בעזרת תמיכתם של השיעים. השיעים היו כבר אז העדה הגדולה ביותר בלבנון, אך גם המקופחת ביותר מבחינת הקצאת משאבים.
התקפותיה של מדינת ישראל על לבנון כתגובה לפעילות אש"ף משטח לבנון היו בין המניעים שהביאו שיעים רבים יותר להגר צפונה, לערים, ובעיקר לעיר הבירה, ביירות. השיעים התיישבו בשכונות עוני ובמחנות דמויי מחנות פליטים. תנאי חייהם הקשים חשפו אותם להשפעת אש"ף, בניגוד לרצון נכבדי השיעים.
בתחילת שנות השבעים חש צאדר במצב של בני עדתו, הנקרעים בין ההנהגה החילונית המסורתית – הנכבדים, לבין השפעת השמאל ובראשם הפלסטינים. צאדר החל לפעול בשני מישורים:
במשך שנות ה-70, פעל צאדר במסגרת "תנועת המקופחים". זו התנועה אשר בשנת 1975, במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלבנון המודרנית, שמשה בסיס להקמת תנועת "אמל" השיעית (أَمَل - ראשי תיבות בערבית של "גדודי ההתנגדות הלבנוניים" ובעברית: "תקווה")
התערערות השלטון.
עם פרישתו של שאהב מן הנשיאות בשנת 1964 התחיל בלבנון תהליך התערערות השלטון. אחיזת הברזל של שהאב בפוליטיקה ובעשייה הציבורית הלבנונית נשתחררה ותהליכים אשר בהמשך יובילו לפרוץ מלחמת האזרחים השנייה בלבנון התחילו להתרחש. כך, לדוגמה, התמקמות והתבססות הפלסטינים בדרום לבנון, באזור שנחשב באופן מסורתי לנחלתם של השיעים, הפכה אט-אט למוקד החיכוך, כך שכל נקודות התורפה של המשטר השאהביסטי באו לידי ביטוי בשטח.
בשנת 1964, החליטה ועידת פסגה כל-ערבית בקהיר על הקמת אש"ף - ארגון לשחרור פלסטין. תוצאות מלחמת ששת הימים היוו בעבור הארגון החדש הצדקה ליצירת בסיס פעולה איתן בלבנון. למעשה, מלחמת ששת-הימים מהווה נקודת מפנה בתולדות ההיסטוריה הלבנונית, שכן לאחריה הפעילות הפלסטינית בלבנון התחילה להתחזק. הפעילות הפלסטינית זכתה לתמיכה עצומה מצד הלובי הפרו-ערבי בכל העולם.
למרות שבבחירות שנערכו בשנת 1968 זכתה המפלגה המארונית המאוחדת (האנטי-ערבית) למספר רב של קולות, העוצמה הפלסטינית בלבנון הלכה והתחזקה. שנת 1969 הייתה רצופה בעימותים בין הצבא הלבנוני לבין הפלסטינים, שזכו לתמיכתו של כמאל ג'נבלאט, מנהיג הזרם הפרו-ערביסטי. כך נוצר מצב בו הנוצרים, בהנהגת המארונים, נעמדו אל מול המוסלמים והדרוזים. שבריריותה של המדינה הלבנונית בלט מאוד לעיני מנהיגי המדינות הערביות השכנות, בעיקר סוריה.
נציגיהן של מדינות ערב התערבו בפועל בנעשה בתוך לבנון. בלחצן נחתם "הסכם קהיר" ב-3 בנובמבר 1969, אשר אמור היה להרגיע את המתיחות הלבנונית-פלסטינית, אך בפועל הושגה מטרה הפוכה. ההסכם הביא להכרה ולתובנה מארונית כי, למעשה, בתוך מדינת לבנון מוקמת "מדינה נוספת", אשר נקראה לימים "פתחלנד" (על שם הארגון שעומד בבסיס אש"ף). המדינה הפנימית הזו הייתה מדינה פלסטינית שאיננה כפופה לשום מרות לבנונית.
תסכולם של המארונים בא לידי ביטוי בפעולות אלימות, אשר החמורה הראשונה שבהן אירעה במרץ 1970: היתקלות חמושה בין כוחות של הפלאנגות לבין כוחות של הפלסטינים בכפר בלבנון, סמוך לכביש ביירות-דמשק. העימות לא "שחרר" את הלחץ שהצטבר בין הנצים וחברי שתי הקבוצות פעלו להגברת כוחם העצמאי. הן הפלסטינים והן כוחות הפלנגות לא האמינו כי בכוחן של רשויות החוק להגן עליהן מפני עוינות הקבוצה השנייה.
בבחירות 1970 לנשיאות נבחר סולימאן פרנג'יה, ממשפחת נכבדים לבנונית. משטרו של פרנג'יה חיסל את צמרת "המשרד השני" מתקופת שהאב. כך איבד "המשרד השני" את כוחו הרב בניווט הנעשה בתוככי המדינה. התוצאה המידית מכך היא שבתקופת שלטונו של פרנג'יה חל גידול עצום בכמות הנשק המוברח לשטחי לבנון. גירוש הפלסטינים מירדן ב"ספטמבר השחור" הגדיל את אוכלוסיית הפלסטינים בלבנון לכדי 300,000 איש. כל אלה, בתוספת אישור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית בלבנון ואישור מקביל לפעילותן מחדש של המפלגות הסורית-לאומיות השונות, הביא מיידית להקמתן של מליציות נוספות בעזרת התשתית הפלסטינית שהתבססה בלבנון עוד מ-1948.
לחצם הגובר של המארונים על הנשיא פראנג'יה להפעיל את הצבא כנגד הפלסטינים לא צלח מסיבות שונות. לקראת 1975, בעוד כל המליציות הלבנוניות (והפלסטיניות - מקרב הפלסטינים "המתארחים" על אדמת לבנון), מתחמשות עוד ועוד, מיליציות נוצריות שונות הכירו בפומבי בדרישה הפלסטינית למדינה פלסטינית עצמאית. כלומר, הם היו נכונים לוותר שטח ריבוני ובלבד שתשמר הדומיננטיות וההגמוניה הפוליטית-חברתית-כלכלית של הנוצרים בתוך המדינה. אולם, למרות התמיכה הערטילאית של העדות השונות בלבנון במדינה פלסטינית, לא סוכם עדיין מה יהיו ההסדרים עד להשגתה. מחד גיסא, המארונים, שרצו בעבר בהקמת מדינה לבנונית גדולה, לא רצו לוותר מיד על אדמתם למען השאיפה הפלסטינית; מאידך גיסא, הפלסטינים רצו בהגשמה מיידית של יעדם. הניגודים הללו הובילו להגברת המתח הרב שכבר שרר ממילא בדרום לבנון.
המתיחות והתסיסה הגיעו לכדי התפקעות "בועת השקט" הפוליטי-חברתי בראשית 1975. בצידון החל ויכוח, בעידוד הפלסטינים, בין המליציות המקומיות לבין הרשויות של המדינה על זכויות הדיג בחוף שבאזור. עד מהרה נורו היריות הראשונות ולא עבר זמן רב ופעולת התגמול הגיעה מצדה השני של הזירה. התוצאה הייתה "מלחמת האזרחים הלבנונית" השנייה בתולדות המדינה העצמאית.
וורהאמר
וורהאמר (באנגלית: WarHammer; בתרגום לעברית: פטיש מלחמה) הוא משחק מלחמה שולחני בשימוש מיניאטורות המבוסס על משחק התפקידים מבוכים ודרקונים. המשחק פותח באנגליה, והמהדורה הראשונה יצאה בשנת 1987.
במשחקי מלחמה מסוג זה, השחקנים משתמשים במיניאטורות על מנת לייצג חיילים, מפלצות וכלי רכב ולנהל קרבות אחד נגד השני. המשחק מאופיין בשלושה אופנים ראשיים: צביעה, בנייה ומשחק.
וורהאמר מחולק לשני משחקים:
אופי המשחק.
את משחקי המיניאטורות אפשר להשוות לשחמט. כמו בשחמט, שני השחקנים משחקים אחד נגד השני באמצעות שימוש בעזרים ויזואליים (הכלים והלוח), משחק אסטרטגי ומאתגר שיש לו מטרה סופית, תוך ציות למערכת חוקים נוקשה. גם במשחקי מיניאטורות, שחקנים מנסים להערים אחד על השני בזמן שהם מזיזים את המיניאטורות (הכלים), מודלים זעירים המייצגים את חייליהם, על שדה הקרב (הלוח). כמו בשחמט מודלים שונים הם בעלי תכונות שונות, חלקם טובים יותר וחלקם טובים פחות, וכולם ביחד מרכיבים צבא. בניגוד לשחמט, חופש התנועה כמעט בלתי מוגבל, הכלים יכולים להתחלף, והלוח לא קבוע. על כן, כל משחק יהיה שונה מקודמיו.
השחקנים אוספים כל אחד לעצמו צבא המורכב מהרבה אלמנטים. כגון יחידות משוריינות, חיילים פשוטים, גיבורים, מכונות מצור וכדומה ומציבים אותו מול צבא אחר על שדה קרב אשר יכול להיות כל משטח שטוח החל משולחן מטבח וכלה במשטח אשר עוצב לדמות תוואי שטח שונים, הכוללים דשא, עצים, סלעים ופלגי מים.
את המיניאטורות השחקנים קונים לא מורכבות ולא צבועות. הם מרכיבים וצובעים אותן כראות עיניהם. עם אימון וניסיון, ותוך שימוש בטכניקות מתאימות, שחקנים בהחלט יכולים לאסוף ולהציג לראווה צבאות מהממים. בקהילה הישראלית יש כמה וכמה צבעים מוכשרים עם צבאות מדהימים.
בזמן המשחק, השחקנים מודדים מרחקים לביצוע פעולות כמו תנועה, ירי, הסתערות וכדומה (כמו שכלי השחמט מוגבלים בתנועתם, כך גם למיניאטורות השונות יש הגבלות שונות), ומשתמשים בקוביות כדי לברר אם פעולות החיילים שלהם הצליחו. תהליך זה מכניס אלמנט של מזל, בניגוד לשחמט, אבל בל נשכח את הגיוון העצום והמרשים.
כיצד להיכנס לתחביב.
תחביב הוורהאמר (הן 40,000 והן פנטזיה) דורש זמן, השקעה וכסף, אך לדעתם של שחקנים רבים מדובר בהשקעה כדאית, שכן המשחק מקנה שעות רבות של הנאה, הן בבניית הצבא והן במשחק. מומלץ לשחקן חדש לקנות את ספר החוקים של המשחק שבחר, ולאחר מכן, אחרי שבחר צבא שאותו הוא מעוניין לשחק, לקנות את 'ספר הצבא' ("Codex; Army Rules Book"), ספר המתאר כיצד לשחק את הצבא הנבחר. לאחר לימוד הכללים, על השחקן לבחור יחידות לצבא שלו, ולרכוש אותו. על מנת לצבוע אותן השחקן יזדקק לצבעים ומכחולים. רוב משחקי המיניאטורות דורשים מספר מינימלי של חיילים אותם השחקן חייב להשיג על מנת לשחק, אולם מספר זה אינו גבוה במיוחד.
משה דוד קאסוטו
משה דוד (אוּמְבֶּרְטוֹ) קָאסוּטוֹ (באיטלקית: Umberto Cassuto; י"ד באלול תרמ"ג, 16 בספטמבר 1883, פירנצה – י"ט בכסלו תשי"ב, 18 בדצמבר 1951, ירושלים) היה רב בפירנצה ופרופסור למקרא באוניברסיטה העברית. עסק בפרשנות המקרא, בביקורת נוסח המקרא ובאשורולוגיה.
ביוגרפיה.
משה דוד קאסוטו נולד בשנת 1883 בפירנצה שבאיטליה לעמינדב שבתי. למד באוניברסיטת פירנצה, ובסיום לימודיו קיבל תואר דוקטור לשפות שמיות. ב-1922 נתמנה לרב ומנהל בית המדרש של פירנצה. ב-1925 התפטר, והתמנה לפרופסור לעברית באוניברסיטת פירנצה. ב-1933 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת רומא, ובשהותו שם קטלג את הכתבים היהודיים בספריית הוותיקן.
התגברות הפאשיזם באיטליה מנעה ממנו להמשיך לשרת בתפקידו באוניברסיטת רומא. ב-1939 עלה לארץ ישראל ונתמנה כפרופסור למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ערך וכתב ב-"rivista israelitica", כתב לאנציקלופדיה "יודאיקה" הגרמנית, "האנציקלופדיה העברית", "Enciclopedia Italiana" והיה עורך ראשי של "האנציקלופדיה המקראית".