במקום הפיגוע הוקמה אנדרטה לזכר בני הזוג הנקין. באפריל 2018 הושחתה האנדרטה בידי פורעים ערבים ושופצה עוד באותו יום בידי לוחמי חטיבת כפיר ותלמידי הישיבה התיכונית באיתמר הסמוכה.
איתם הנקין היה ישראלי בעל אזרחות אמריקאית, עובדה שהביאה את שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו לקיים ביקור תנחומים בבית משפחת הנקין בימי השבעה. במהלך הביקור מסר לשגריר ד"ר יגיל הנקין, היסטוריון צבאי ואחיו של הנרצח, מכתב בו "ניחם" אותו על מחויבותו לשמש כדובר של ממשל אובמה, שמדיניותו ביחס לביטחונה של מדינת ישראל לדברי הנקין "בלתי ניתנת להסברה ובלתי ניתנת להצדקה". המכתב עורר הדים בכלי התקשורת וברשתות החברתיות.
תגובות לפיגוע.
דובר חמאס בחו"ל חוסאם בדראן בירך על הפיגוע שביצעו אנשיו וכינה אותו: "פיגוע הירואי". גם בחזית העממית בירכו את הרצח. בתשובה לשאלת מנחה בטלוויזיה הפלסטינית הרשמית האם מבצעי הפיגוע חברי פת"ח או חמאס השיב מחמוד אסמאעיל, חבר הוועד הפועל של אש"ף: "אין צורך לשוב לוויכוח ולמריבה בקשר לשאלה מי ביצע את הפעולה... אין צורך לפרסם ולהתפאר בכך שעשית את זה. האדם עושה את חובתו הלאומית מרצונו האישי, כמיטב יכולתו".
כשנשאל האם הוא מגנה את רצח בני הזוג הנקין, השיב חבר הכנסת באסל גאטס: "עם תחת כיבוש יש לו זכות להתנגד לכיבוש בכל אמצעי שהוא מוצא לנכון. אני אישית, הלוואי והייתי יכול למנוע כל טיפת דם... אבל האחריות על כל מה שקורה נמצאת על כתפיו של ביבי נתניהו". שלושה ימים לאחר הרצח פרסם דובר מפלגת חד"ש - החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון, רג'א זעתרא, פוסט ברשת פייסבוק בו כתב: "כעם החי תחת כיבוש לעם הפלסטיני קיימת הזכות המלאה להתנגדות בכל צורותיה, כולל התנגדות צבאית מזוינת נגד חיילים ומתנחלים ומתקנים ומקומות של הכיבוש וההתנחלויות (לא ילדים ואזרחים)".
ראש הממשלה בנימין נתניהו שהה בזמן הפיגוע בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק. הוא התבטא: "אנחנו עדים למעשה רצח אכזרי במיוחד, מזעזע, שבו נרצחו זוג הורים ונותרו ארבעה יתומים קטנים...". שר הביטחון משה יעלון הגיב לפיגוע "הפיגוע הרצחני הוא המשך ברור להסתה נגד מדינת ישראל ונגד אזרחיה, ולניסיונות החוזרים ונשנים להוציא אל הפועל פיגועים". יאיר לפיד טען גם כן להסתה: "הרצח המתועב הזה הוא המשך ישיר של מדיניות ההסתה והשקרים של אבו מאזן".
לאחר הפיגוע קראו תושבי היישוב איתמר, הסמוך למקום הרצח, לממשלת ישראל לאשר את התב"ע של שטחו הבנוי של היישוב. התב"ע אושר חלקית.
מוריס יאמאוגו
מוריס יאמֶאוֹגוֹ (בצרפתית: Maurice Yaméogo; 31 בדצמבר 1921 - 9 בספטמבר 1993) היה נשיאה הראשון של וולטה עילית (כיום - בורקינה פאסו).
תולדות חייו.
יאמאוגו נולד בעיר קודוגו (Koudougou ) והשתייך לשבט המוסי, קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר בטריטוריה. הוא למד בבתי ספר של המיסיון ובסמינר לכמרים במטרה להיות כומר קתולי. אולם בשלב מסוים החליט לעזוב את המסלול לכמורה, להיכנס לשירות הציבורי ולהתחתן.
בשנת 1946 נבחר לחבר הפרלמנט שהוקם בוולטה עילית הצרפתית מטעם המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (Parti Démocratique Unifié) וב-1948 נבחר לחבר מועצת אפריקה המערבית הצרפתית כנציג תנועת איגודי העובדים. ב-1954 התמנה ליו"ר קונפדרציית העובדים הנוצרים (Confédération française des travailleurs chrétiens; CFTC) האיגוד המקצועי הגדול בוולטה עילית. ב-1957 ייסד את התנועה הדמוקרטית הוולטאית (Mouvement Démocratique VoltaÏque), שזכתה ל-26 מושבים מתוך 70 בפרלמנט (מול "העצרת האפריקאית הדמוקרטית" -RDA - Rassemblement Démocratique Africain שזכתה ל-36 מושבים), והפך לשר החקלאות בממשלה קואליציונית שניהלה את האוטונומיה המקומית של וולטה עילית, תחת שליטה צרפתית. ב-1958 עבר ל-RDA והתמנה לשר הפנים. בספטמבר אותה שנה, לאחר מותו של דניאל קוליבאני (Daniel Ouezzin Coulibaly), היה יאמאוגו ליושב ראש האספה המחוקקת של וולטה עלית (ראש ממשלה בפועל). בתפקידו זה ביקש להוביל את ארצו לאיחוד עם הפדרציה של מאלי (במסגרת זו הובטחה לו משרת סגן יושב ראש האספה המחוקקת הפדרלית). אולם שוכנע על ידי פליקס הופואה-בואני להצטרף, יחד עם חוף השנהב לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה), מסגרת כלכלית-מדינית תחת חסות צרפתית, שתאפשר מתן שלטון ריבוני למדינות. יאמאוגו חתם על ההסכם בדצמבר 1958 וולטה עילית זכתה בשלטון ריבוני, בדרך לעצמאות מלאה.
לקראת הבחירות שהתקיימו במרץ 1959 הקים יאמאוגו את מפלגת האיחוד הדמוקרטי וולטאי (UDV - Union Démocratique VoltaÏque) וזכה לניצחון סוחף עם 64 מושבים מתוך 75. ב-5 באוגוסט 1960 זכתה וולטה עילית לעצמאות (יחד עם שאר "מדינות ההסכמה") ויאמאוגו היה לנשיא המדינה. הוא אסר את ראשי מפלגת האופוזיציה בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית והוציא אותה מחוץ לחוק. מפלגות נוספות שהתקיימו נאסרו או מוזגו לתוך UDV, כך שהמשטר במדינה היה הלכה למעשה משטר חד-מפלגתי, בעל זיקה לצרפת ולמערב וקשר הדוק עם מדינות ההסכמה (חוף השנהב, דהומיי, וניז'ר). יאמאוגו כיהן גם כשר החוץ, שר הביטחון (בשנים 1961-1962) ושר לביטחון פנים (1963-1965). כן כיהן כנשיא מדינות ההסכמה.
ב-3 באוקטובר 1963 נערכו "בחירות" בהן היה יאמאוגו מועמד יחיד וזכה ב-99.9% מהקולות. בשלהי 1965 עוררה מנהיגותו הסמכותנית גל של ביקורת, הפגנות ושביתה כללית. ב-3 בינואר 1966 אולץ יאמאוגו להתפטר. מחליפו היה סנגולה למיזאנה (Sangoulé Lamizana ). יאמאוגו נשלח לכלא בו היה במאסר עד 1968. בשנת 1983 נאסר שוב, על ידי המהפכנים שהעלו לשלטון את תומא סנקרה. ב-1985 שוחרר ויצא לגלות בחוף השנהב ממנה שב ב-1990. יאמאוגו נפטר בואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו, ב-9 בספטמבר 1993.
יחסיו עם מדינת ישראל.
יאמאוגו היה אחד מידידי ישראל באפריקה, בתקופה שבה הייתה צרפת ידידתה הקרובה של ישראל.
מוריס יאמאוגו ביקר בישראל ב-5 ביולי 1961 כנציג ארצו וארבע מדינות ההסכמה. הביקור נמשך עד ה-13 ביולי 1961.
סוסון גבנונון (סרט)
סוסון גבנונון (ברוסית: Конёк-горбунок; הופץ במדינות המערב בשם "Upon the Magic Roads") הוא סרט פנטזיה רוסי, בבימויו של אולג פוגודין ובכיכובם של מיכאיל יפרמוב ופאולינה אנדרייבה. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בהפצה מסחרית נרחבת ב־22 באוקטובר 2020, אך בהמשך יציאתו נדחתה ל־18 בפברואר 2021. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הסרט הרוויח 285 מיליון דולר והוכתר לשובר קופות מקומי, משהרוויח בסך הכל יותר ממיליארד רובל לעומת תקציב של 760,000,000 מיליון רובל.
איוואן אינו יורש עצר, לא גיבור, לא גבר יפה תואר ואחיו הגדולים אפילו מחשיבים אותו כטיפש. אבל הכל משתנה כאשר לאיוואן יש חבר ועוזר נאמן - סוסון גבנונון. גם אם הוא קטן, הוא חכם ואמיץ. איוואן והסוסון יצטרכו לבחון את חברותם על אומץ, להתייצב מול יריב מגוחך, להתגבר על ניסיונות מדהימים ולפגוש אהבה, ששווה לסכן בה הכל. או, כמעט את הכל.
רקע.
הסרט מהווה עיבוד קולנועי לייב אקשן ראשון מסוגו לסיפור "סוסון גבנונון", שנכתב על ידי פיוטר ירשוב ומבוסס על אגדות עם סלאביות.
עלילה.
הסיפור מתחיל בכך שאב קורא לשלושת בניו ומראה להם שדה חיטה שנרמס. האב מורה לבניו לעמוד על המשמר בלילה כדי לגלות מי רומס את החיטה והאחים מצידם שולחים לשם את הצעיר, איוואן השוטה. בלילה, איוואן, משוחח במתיקות עם הקיפוד, אותו הציל בעבר, רואה את קווי המתאר של סוסה וזורק את החבל לענן ערפילי. פתאום מושך את החבל והסוסה מתחילה לשאת אותו דרך השדות וכרי הדשא. הם נופלים לתוך ביצה ואיוואן שולף את הסוסה הטובעת באמצעות הטחנות. קשורה, היא בוכה והגיבור, שמרחם עליה, נותן לה לצאת לחופשי, לוקח ממנה את מילתה שהיא לא תדרוך על שדותיהם. למחרת בבוקר, באורווה, הוא מגלה שני סוסים יפים ופוגש את הסוס הגיבן הקטן, המכונה "סוסון גבנונון". לדבריו, סוסת אמו שלחה אותו לעזור ולתמוך. איוואן, שרוצה לחלץ כסף על הסוסים, לוקח אותם לשוק. שם הצאר רואה אותם ומורה להם לקחת את הסוסים לאורוות, באומרו שלמעשה הם הסוסים שלו. לאחר שלא קיבל כסף, איוואן מבקש מהסוס לעזור לו והוא שורק לקרוא לסוסים בחזרה. המלך מציע לאיוואן את תפקיד החתן הראשי והוא מסכים.
עם הזמן אנשים מתחילים לאהוב את איוואן יותר ויותר. הצאר רוצה להוציא אותו להורג, אך אינו מוצא סיבה. שק השינה מציע לו רעיון לשלוח את החתן אל ציפור האש ואז להוציא אותו להורג על כך שלא פעל לפי פקודת הצאר, מכיוון שהוא חושב שאיוואן לא יוכל למצוא אותה. איוואן והסוסון יוצאים לחפש את ציפור האש. לאחר איסוף אגוזי החלום, הם מוצאים את מקלט הציפור ושופכים אותם אליה. היא, לאחר שניקרה את כל האגוזים, נרדמת. איוואן כובל את הציפור בשלשלאות. למחרת בבוקר, אומר הסוסון כי הציפור יכולה להאיר באש לוהטת רק כשהיא חופשית. היא בוכה בשלשלאות ואיוואן משחרר אותה. עם שובו, התליינים מובילים את איוואן לבמת ההוצאה להורג. לטענתו, הוא תפס את ציפור האש, אך שחרר אותה, אך איש אינו מאמין לו. כאשר הגרזן כבר מורם מעל לראשו, ציפור האש מופיעה וההוצאה להורג מתבטלת.
הצאר, ששונא את איוואן יותר ויותר, ביוזמתו של יועצו ישנוני, שולח את החתן אל עלמת הצאר, במחשבה שהוא גם לא יוכל להתמודד עם משימה זו, מכיוון שהנערה גרה בארץ הקרח על סלע גבוה. עם זאת, איוואן והסוסון מגיעים ליעדם. הנערה מתעוררת משנתה ואומרת לאיוואן שהיא לא רוצה להתחתן, מכיוון שלא נותרו גיבורים ואז קופצת לתהום. איוואן ללא היסוס ממהר אחריה, ומתחתיהם צועד במאסף הסוסון.