בניגוד לפולחנים אחרים שבהם הקרבת הבן הייתה נהוגה רק במקרה קיצוני מאוד, כמו אויב שצר על העיר וסכנת אבדון, נראה כי בפולחן המולך, הקרבת הבן הייתה חלק מהתהליך השגרתי של פולחנו, שבו נקרא העובד המסור של האליל, לתת את בנו כקורבן לאל, באקט של התמסרות. פולחנו המזעזע עורר את זעמו של הנביא ירמיהו, אשר ניבא עקב כך נבואת חורבן על ירושלים, שהרשתה לדבר כזה להתרחש בה (ירמיהו פרק י"ט).
צורת הפולחן.
יש הסוברים כי היו מעבירים את הקורבן בשַׁלְהֶבֶת המדורה עד שנשרף (מלבי"ם), יש הסוברים כי בפולחנו נהגו להניח את הקרבן בכפות ידיו של פסל ברזל מלובן בדמות אדם יושב, ואילו רלב"ג בדומה לרמב"ם, סובר כי כהני המולך היו מעבירים את האנשים בין שתי מדורות.
פולחנו, לפרשנות חז"ל מתואר במדרג של שבעה קרבנות אפשריים: הפשוט ביותר היה עוף, לאחריו עז וכן הלאה: השישי – שור, והשביעי – הבן, שנחשב למובחר ביותר.
על פי מדרש ילקוט שמעוני כלל מבנה במות התופת שבע מחיצות סורגים, שביניהן פסלו של האליל, שהיה חלול ומוסק מבפנים באש. לפסל היו פני עגל, וידיו היו פשוטות לקבלת הקרבנות. לבמה היו שבעה תחומים אחד לפנים מהשני, להקרבת קרבנות העבודה הזרה. הראשון – להקרבת עופות; השני – להקרבת צאן; השלישי – להקרבת שה; הרביעי – להקרבת עגל; החמישי – להקרבת פר; השישי – להקרבת שור; השביעי – להקרבת קרבנות אדם. לפני שהאב היה מכניס את בנו לתחום השביעי הפנימי מכולם, הוא היה מנשקו, ולאחר מכן המולך (האדם שעבד בעבודה הזו) היה נותן את הבן על כפות ידיו המלובנות של המולך ושורפו באש. עוד על פי ילקוט שמעוני נקרא גיא 'בן הינום' בשמו, מפני שקולו של התינוק המוקרב היה 'נוהם מכח האש', בזמן שהיו מתופפים בתופים (גי התופת) כדי להחריש את קולו, או לפי פירוש נוסף מפני שהנאספים היה נוהמים ואומרים לאב המקריב "ינהם לך, יערב לך".
בארכאולוגיה.
עדות לפולחן המולך נתגלתה במושבה הפיניקית קרתגו שבאפריקה הצפונית, שם גילו הארכאולוגים אלפי קערות חרס בהן עצמות ילדים חרוכות.
אלוהי בני עמון.
על פי המתואר בתנ"ך, שמו של האל העמוני היה מֹלֶךְ או מִלְכֹּם, ויש הסבורים שעבודתו העיקרית של מולך הייתה באמצעות פולחן המולך. על שלמה המלך בערוב ימיו נאמר: , אך לא ידוע אם התקיים מצידו מעשה "מעביר בנו ובתו באש".
גם לאחר מלחמת דוד בחנון בן נחש מלך עמון נאמר , ולדעת אחדים מהמפרשים אין הכוונה לעטרתו של חנון אלא לעטרת שהייתה שייכת לאל העמוני מלכם.
ביטויים.
מהמולך ועבודתו נגזרו מספר ביטויים בעברית:
מירו בן שמעון
מאיר (מירו) בן שמעון (נולד ב-7 במאי 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה.
בן שמעון גדל במחלקת הנוער של קבוצת הפועל אשדוד ושיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת של המועדון, ולאחר מכן עבר למכבי יבנה בה שיחק במשך רוב הקריירה. קבוצתו האחרונה הייתה במכבי עירוני אשדוד, בה שיחק כחצי עונה.
כמאמן החל את דרכו באימון קבוצת הנוער של מכבי עירוני אשדוד בעונת 1997/1998 כשהעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית (כיום ליגת העל לנוער). והמשיך בה עונה וחצי נוספות.
בעונת 1999/2000 החליף את ניסים בכר באמצע העונה כמאמן מ.ס. אשדוד, והצליח להשאיר את הקבוצה בליגת העל. בהמשך אימן לתקופה קצרה בליגת הלאומית את הפועל כפר סבא לאחר שנקלעה לסכנת ירידה והצליח להשאיר אותה בליגה, ולאחר מכן אימן את עירוני ראשון לציון.
הישגו הגדול ביותר היה ההעפלה לגמר גביע המדינה עם קבוצתו הפועל אשקלון בעונת 2006/2007, בה הפסיד להפועל תל אביב בפנדלים. באותה עונה ירדה הפועל אשקלון לליגה הארצית.
בעונת 2007/2008 עבר לאמן את קבוצת האוהדים החדשה הפועל קטמון מליגה א' דרום, אף שהוצעו לו חוזים בקבוצות מליגות יותר גבוהות. למרות הכישלון של קטמון לעלות לליגה הארצית, הושאר בן שמעון לעונה נוספת, אך פוטר 3 מחזורים לאחר תחילתה.
ביולי 2009 מונה בן שמעון למנהל מקצועי של מחלקת הנוער במועדון ספורט אשדוד, תפקיד אותו מילא שנה אחת.
בפברואר 2013 מונה בן שמעון לתפקיד מאמן הכח עמידר רמת גן, ובתום העונה סיים את תפקידו.
בן שמעון נשוי ואב לשישה ילדים (שלוש בנות ושלושה בנים). בניו רן ואמיר בן שמעון הם כדורגלנים.
קברדנית
בועז
קאסר אל יהוד
יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
יואכים השני "הקטור", הנסיך הבוחר מברנדנבורג (בגרמנית: Joachim II., Kurfürst von Brandenburg; 13 בינואר 1505 - 3 בינואר 1571) היה נסיך בוחר של ברנדנבורג, ונקרא על שם הגיבור הידוע ממלחמת טרויה.
ביוגרפיה.
יואכים השני נולד ב-13 בינואר 1505, ליואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ("נסטור") מבית הוהנצולרן ואליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של הנס, מלך דנמרק וכריסטינה מסקסוניה. יואכים חונך להיות קתולי אדוק. עם השנים ניכרה בו התחברות לרפורמציה, ובעקבות כך נושל על ידי אביו באופן רשמי מירושת נסיכות הבוחר מברנדנבורג, אך לבסוף הוחזר. בשנות ה-30 של המאה ה-16 אימץ את הנצרות הפרוטסטנטית.
אשתו הראשונה, מגדלנה מסקסוניה, הייתה בתו של גאורג, דוכס סקסוניה ונכדתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, והיא ילדה לו את יוהאן גאורג, לימים נסיך בוחר של ברנדנבורג. לאחר מותה ללא עת, ב-1534, והיא בת 27 בלבד, נשא יואכים את ידוויגה יגלו, נסיכת הבוחר מברנדנבורג (1534), בתו של זיגמונט הראשון, מלך פולין ("הזקן") תוך הבטחה שלא יכריח אותה להמיר את דתה לדת הפרוטסטנטית.
בשנת 1535 מת אביו, ויואכים ירש את כתר הנסיך הבוחר. אך גם לאחר מות אביו, ולמרות שכאמור, בפועל היה כבר פרוטסטנטי ואף נכח (פברואר 1539) בתפילה הלותרנית הראשונה שהתקיימה בברלין, לא הזדהה רשמית עם מרטין לותר, עד למות חותנו מלך פולין, (1548), ועד לחתימת שלום אאוגסבורג ב-1555. במהלך המלחמה השמלקלדית הוא שמר על נייטרליות, למרות שהרגיש קרוב יותר לראשי ברית שמלקלדן, בהיותו פרוטסטנטי, לאחר לחץ פוליטי מצד הקיסר קרל החמישי.
התנהלותו הפוליטית השקולה, וקשרי הנישואין שלו עם ארצות זרות, גרמו לברנדנבורג לשגשג ולהתפתח בשנות שלטונו, מכיוון שהנסיכות כמעט ולא נפגעה ממאורעות הזמן הקשים שעברו אז על האימפריה הרומית הקדושה.
יואכים השני הושפע על ידי השתדלן היהודי רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים, לא להגרר אחרי כתבי השטנה של מרטין לותר, ולא גירש את היהודים מארצו כפי שעשה עמיתו יוהאן פרידריך מסקסוניה.
ב-3 בינואר 1571 מת יואכים השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
משפחתו.
בשנת 1524 התחתן יואכים עם מגדלנה מסקסוניה, בתם של גאורג, דוכס סקסוניה וברברה יגלו, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בשנת 1534 התחתן יואכים עם ידוויגה יגלו, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של זיגמונט הראשון, מלך פולין וברברה זאפויה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קצר אל-יהוד
קצר אליהוד
קסר אל-יהוד
אולם המאה בוורוצלב
אולם המאה בוורוצלב (בפולנית: Hala Stulecia; בגרמנית: Jahrhunderthalle) או אולם העם (בפולנית Hala Ludowa) הוקם בין השנים 1911 ו-1913, לפי תוכניתו של מכס ברג ששימש באותה העת כאדריכל העיר. המבנה נחשב לאבן דרך בתחום ההנדסה והאדריכלות המודרנית בתחילת המאה ה-20 ולפורץ דרך בפיתוח הבנייה בבטון מזוין. בשל כל אלה הוכרז האולם בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
וורוצלב, שנקראה בעבר בשם ברסלאו, הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הגרמנית והיא התפתחה במהירות במאה ה-19. הבניין הוקם לקראת תערוכה לציון מאה שנים לפנייתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה אל העם הגרמני ב-1813, ומכאן שמו המקורי של המבנה בגרמנית.
ב-1910 החליטה מועצת העיר על הקמת המבנה ולשם כך יוחד שטח של 1,500 דונם שכלל את גני שטיטניצקי (Park Szczytnicki) ואת גן החיות. התכנון הופקד בידיו של מכס ברג ששימש כאדריכל העיר מאז 1909, וזה הציג את תוכניתו לאולם בתחילת 1911. התוכנית אושרה ב-28 ביוני 1911, ובד בבד פורסמה תחרות לתכנון המתחם כולו. ב-1912 אישרה מועצת העיר את התוכנית המלאה שלבשה צורה של כיכר וסביבה מספר מבנים ושתי שדרות.
עבודות ההקמה החלו בשנת 1911, תוך שימת דגש על בחירת חומרי הבנייה ואיכותם. הבטון הובא ממפעלי הבטון של שלזיה באופולה ונעשה שימוש בפלדה איכותית במיוחד לדריכת הבטון. מבחני עומס והתקשות נערכו במשך חודשים ותוצאותיהם נבחנו בקפידה, בין היתר על דגם מוקטן של המבנה ביחס של 1:25. תערוכת המאה החלה במאי 1913 בנוכחות וילהלם השני, קיסר גרמניה ולמעלה מ-100,000 איש ביקרו בה. לאחר שננעלה המשיך האולם לשמש לתערוכות שונות, קונצרטים ולהצגות תיאטרון. המתחם הורחב בשנים 1924–1925 ונוספו לו ביתן תערוכות גדול וארקדת כניסה מקורה שגגה נהרס במלחמת העולם השנייה. ב-1948 נערכה במקום תערוכה לכבוד גאולת השטחים שנמסרו מגרמניה לפולין, ובכיכר הוקמה "מחט" פלדה ("Iglica").
בשנת 2011 החלו שיפוצים מקיפים הכוללים את כל חלל הפנים של המבנה.
האולם והמתחם.
האולם נבנה כולו מבטון מזוין וצורתו כשל קואטרפויל (Quatrefoil), מבנה סימטרי שכולל ארבעה "עלים". במרכזו חלל עגול גדול בקוטר של 65 מטרים ובגובה של 42 מטרים. הכיפה, שגובהה 23 מטרים, עשויה בטון מזוין ובה 4 מעגלים של חלונות, הניצבים בארבע קומות זה מעל זה, בצורה המזכירה עוגת חתונה. האולם יכול להכיל עד 8,000 מקומות ישיבה ובשעת בנייתו היה המבנה הגדול מסוגו בעולם.