צ'אנג-אה 4 (במנדרינית: 嫦娥四号) היא משימה סינית לחקר הירח שהשיגה את הנחיתה הראשונה על הצד הרחוק של הירח, ב-3 בינואר 2019. לוויין לממסר תקשורת שוגר לראשונה למסלול סביב נקודת לגראנז' במאי 2018. הנחתת הרובוטית והרובר יוטו-2 שוגרו ב-7 בדצמבר 2018 ונכנסו למסלול סביב הירח ב-12 בדצמבר 2018. הנחתת נחתה בצד הרחוק של הירח ב-3 בינואר 2019 בשעה 02:26. בכך הפכה לחללית הראשונה אי פעם שנחתה בצד הרחוק של הירח.
המשימה היא המשכה של משימת צ'אנג-אה 3, שהייתה המשימה הסינית הראשונה שנחתה על הירח. החללית נבנתה במקור כגיבוי לצ'אנג-אה 3 והפכה זמינה לשיגור לאחר שצאנג-אה 3 נחתה בהצלחה ב-2013. תצורת צ'אנג-אה 4 הותאמה כדי להתאים למשימה החדשה. כקודמיה, המשימה נקראת בשם צ'אנג-אה, אלת הירח הסינית.
סקירה.
משימת לונה 3 הסובייטית, ששוגרה בשנת 1959 הייתה המשימה הראשונה שהצליחה לצלם את הצד הרחוק של הירח והייתה החללית הסובייטית השלישית להישלח לירח.
המשימה הסינית לחקר הירח נועדה להתבצע בשלושה שלבים מצטברים בהתאם להתקדמות הטכנולוגית: הראשונה הייתה להגיע למסלול סביב הירח, משימה שהושלמה על ידי צ'אנג-אה 1 ב-2007 וצ'אנג-אה 2 ב-2010; השנייה הייתה לנחות ולנדוד על פני הירח, שהתבצעה על ידי צ'אנג אה 3 ב-2013 וצ'אנג-אה 4 בינואר 2019; השלישית היא לאסוף דגימות מהירח ולשלוח אותם לכדור הארץ. המשימות העתידיות צ'אנג-אה 5 וצ'אנג-אה 6 צפויות ליישם מטרות אלה. מטרת התוכנית הוא להקל על אכלוס הירח ובניית מושבות ירח. על פי התוכנית זה אמור להתבצע בשנות השלושים של המאה ה-21, בין 2030 ל-2039 ואולי לבנות מאחז סמוך לקוטב הדרומי של הירח. התוכנית החלה לשלב השקעה פרטית של אישים וארגונים בפעם הראשונה, מהלך שמטרתו להאיץ את קצב החדשנות ופיתוח חלל, תוך הפחתת עלויות ייצור וקידום שיתוף פעולה ומערכות יחסית צבאיותאזרחיות.
צ'אנג אה 4 תוכננה לשיגור ב-2015 במסגרת השלב השני של תוכנית חקר הירח. אבל המשימה סבלה מעיכובים ושוגרה סוף סוף ב-7 בדצמבר 2018, 18:23 בשעון מקומי. החללית נכנסה למסלול ירחי ב-12 בדצמבר 2018, 08:45 (על פי זמן אוניברסלי מתואם). אפסיד המסלול היה לרדת ל-15 ק"מ ב-30 בדצמבר 2018, 00:55 UTC. הנחיתה התרחשה ב-3 בינואר 2019 בשעה 02:26 UTC.
משימה זו תנסה לקבוע את הגיל והרכב האזור הנחקר על הירח, כמו גם לפתח טכנולוגיות הנדרשות בשלבים מאוחרים יותר של התוכנית.
מטרות.
אתר הנחיתה של המשימה הוא מכתש אשר נקרא אגן איטקן, מכתש זה הוא מכתש גדול מאוד שנוצר באירוע התנגשות קדום של אסטרואיד על הירח. כיום המכתש מגיע לעומק של כ-13 קילומטר ומעריכים כי עוצמת הפגיעה ככל הנראה חשפה את קרום הירח ואת חומרי המעטפת. אם המשימה תצליח לחקור את חומרים אלו, נוכל לקבל השקפה חסרת תקדים במבנה הפנימי של הירח ובמקורותיו. המטרות המדעיות הספציפיות הן:
אתר הנחיתה.
אתר הנחיתה הוא מכתש בשם פון קרמן אשר נמצא באזור אגן איטקן של קוטב הדרום (South Pole-Aitken Basin) על הצד הרחוק של הירח שטרם נחקר על ידי נחתות. לאתר חשיבות סמלית, כמו גם ערך מדעי. תיאודור פון קרמן היה המנחה של צ'יין שואה-סן, מייסד תוכנית החלל הסינית, במהלך לימודי הדוקטורט שלו.
הנחתת נחתה בשעה 02:26 UTC ב-3 בינואר 2019 והפכה לחללית הראשונה לנחות על הצד הרחוק של הירח. "יוטו-2" נפרס מאוחר יותר באותו יום.
תגליות.
בפברואר 2020 פורסמו תוצאות בדיקות עומק שביצע מכ"ם חודר קרקע על יו-טו. על פי ממצאי הבדיקה עומק שכבת הרגולית במכתש הוא כ40 מטר - עמוק פי 4 ממה ששיערו המדענים בתחילה. 13 המטרים העליונים מכילים חומר נקבובי-גרגרי ומתחתיו סלעים שגודלם עד מטרים בודדים ולמטה יותר שכבה ובה רבדים של חלקיקים עדינים וגסים. בניגוד לתחזיות המוקדמות המכ"ם לא איתר סלעי בזלת שנוצרו מהיתוך הקרקע בפגיעת המטאוריט שיצר את המכתש, השערת החוקרים היא שהעדר הבזלת היא תוצאת בליה שעבר הסלע במיליוני השנים מאז היווצרות המכתש.
יוהן גאורג יעקבי
ריסון שיפוטי
ריסון שיפוטי (גם איפוק שיפוטי או פסיביזם שיפוטי) היא גישה שמרנית בתחום המשפט הציבורי המעודדת שופטים לנהוג בריסון עצמי בעת הפעלת סמכויותיהם, על מנת לשמר את הפרדת הרשויות.
איפוק שיפוטי יכול להתבטא באופנים שונים. הבולטים שבהם היא נטייה להימנעות מפסילת חקיקה שאינה במובהק בלתי חוקתית, הימנעות מחקיקה שיפוטית, והימנעות מדיון בנושאים פוליטיים ומהכרעה בשאלות ערכיות הנתונות לוויכוח ציבורי. ריסון שיפוטי נחשב לתאוריה ההפוכה לאקטיביזם שיפוטי. יש המשתמשים במונח ריסון שיפוטי גם לתיאור נטייה של שופט להסתמך על תקדימים והעדפת פסיקה יציבה ועקבית על פני יצירתיות וחדשנות.
היבטים של ריסון שיפוטי.
דוקטרינת המינימליזם.
מינימליסטיים משפטיים טוענים כי השופטים צריכים לשים דגש רב על דבקות בתקדימים מהעבר. עוד הם טוענים כי השופטים נדרשים לבצע רק שינויים קלים, במצטבר, על מנת לשמור על יציבות. כמו כן, הם מבקשים מהשופטים לעשות זאת על ידי ניסוח פסקי דין ממוקדים ומצומצמים.
דוקטרינת השאלה הפוליטית.
דוקטרינת השאלה הפוליטית מעודדת את בתי המשפט לסרב לדון בתחומים מסוימים ששנויים במחלוקת מבחינה פוליטית. על פי תאוריה זו, בית המשפט מודה כי החוקה עשויה להיפגע אולם הוא עדיין מסרב לפעול. לעיתים קרובות דוקטרינה זו מכונה כסוג של ריסון שיפוטי, אולם היא גם עשויה להיחשב בצורה מסוימת אקטיביזם שיפוטי כלפי תובעים שזכויותיהם נפגעו, אך בית הדין מסרב לדון בדבר.
היסטוריה של הגישה בארצות הברית.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בדימוס, אוליבר ונדל הולמס הבן, הנחשב לאחד התומכים המרכזיים בגישה זו, תיאר את חשיבות הריסון השיפוטי ברבים מספריו. גם חברו הקרוב וחניכו, השופט פליקס פרנקפורטר, מינוי דמוקרטי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וליברל בהשקפותיו, נחשב לדובר נחרץ בזכות האיפוק השיפוטי והדבר התבטא ברבים מפסקי הדין שלו, בהם צידד בהימנעות מביטול חקיקה אלא במקרים בהם סתירתהּ לחוקה היא מובהקת וברורה. הוא חזר על עמדתו לפיה תפקידו של בית המשפט איננו לחוות את דעתו לגבי "תבונה או רשע של חוק" אלא רק לקבוע "האם המחוקקים יכלו, לפי שיקול דעתם, לחוקק חוק כזה".
כאשר נשיא בית המשפט האמריקאי בדימוס, השופט ויליאם רנקוויסט, הפך חלק מתקדימי בית המשפט של ארל וורן, נכתב בכתב העת טיים כי הוא אינו תומך בעקביות בריסון שיפוטי. עם זאת, רנקוויסט הודה בעבר כי הוא עורך דין שמרן יותר של הגישה.
ב 1936 ניסח שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס את כללי אשוונדר, סדרת כללים להימנעות מהכרזה על חוק כבטל, בהם התווה קו מנחה לאופנים בהם יימנע בית המשפט מפסילת חוקים.
השופט הליברל הוגו בלאק, נודע במהלך כהונתו בבית המשפט העליון (בין השנים 1937–1971) כתומך נלהב של איפוק שיפוטי. הוא התנגד נחרצות לתפיסת תפקידם של שופטים כמעצבי החברה וערכיה. הוא הדגיש כי
ג'ון מרשל הרלן השני, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1955–1971), סבר כי רוב הסוגיות הציבוריות צריכות להתברר במגרש הפוליטי, כאשר למערכת המשפט צריך להיות תפקיד מוגבל. בדעת המיעוט שלו כנגד פסק הדין 'ריינולס נגד סימס' כתב:
אנטונין סקאליה, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1986–2016), התנגד נחרצות לדיון של בית המשפט העליון בשאלות ערכיות שאין לגביהן הוראה חוקית (או חוקתית) מפורשת. בפסק הדין "קרוזאן נגד מנהל משרד הבריאות של מיזורי" שעסק בדרישות החוק של מדינת מיזורי ביחס להמתת חסד, כתב כי היה על בית המשפט להימנע מלדון בשאלה זו ובסוגיות דומות לה, שכן שאלות כאלה .
ריסון שיפוטי בישראל.
בבית המשפט העליון.
ראשית ימי המדינה.
גישת האיפוק השיפוטי הייתה דומיננטית בבית המשפט העליון בעשורים הראשונים למדינת ישראל. במקרים נדירים הפעיל בית המשפט העליון ביקורת שיפוטית ופסל פעולות של הממשלה או הכנסת, (בין המקרים הידועים הוא בג"ץ קול העם).
התגברות האקטיביזם השיפוטי.
תקופת כהונתו של השופט מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון נחשבת למבשרת השינוי בבית המשפט העליון, שינוי שהגיע לשיאו במהלך כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון. התגברות האקטיביזם השיפוטי בתקופתו של שמגר, באה לידי ביטוי בין השאר, בשני מקרים בהם חייב בית המשפט את ראש הממשלה יצחק רבין להעביר מתפקידם שרים שהוגש נגדם כתב אישום, אף שהחוק לא חייב פיטורין של שר שהועמד לדין, זאת בנימוק שהחלטתו של ראש הממשלה שלא להעביר מתפקידו את השר היא בלתי סבירה בעליל בשל הפגיעה שהיא גורמת לאמון הציבור בשלטון ומשכך דינה להתבטל. לפסקי הדין האילו קדם פסק הדין בעניינו של יוסי גינוסר, בו נפסלה בעילה דומה ההחלטה למנותו למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. עם זאת, עדיין הכיר בית המשפט בכך שנושאים מסוימים מצויים מחוץ לתחום שיפוטו. כך, עתירה כנגד מדיניות ההתנחלות של הממשלה ביהודה ושומרון, נדחתה בנימוק שהיא כוונה כנגד מדיניות כללית ולא כנגד פעולה קונקרטית. בפסק הדין אף נאמר כי .
החל מתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, הייתה גישת האיפוק השיפוטי לעמדה אופוזיציונית ביחס לתפיסה המיוחסת לבית המשפט העליון לפיה "הכל שפיט". עמדה זו בוטאה בחריפות בידי נשיא בית המשפט העליון ברק:
תומכים.
אל מול עליית האקטיביזם השיפוטי, חלק משופטי העליון דאז ובדימוס התנגדו לתהליך והדגישו את הצורך באיפוק שיפוטי.
נשיא בית המשפט העליון (בין השנים 1980 - 1982), משה לנדוי, אמר בריאיון לעיתון הארץ בשנת 2000: