מאחר שחסרה תעודת הכשרה פורמלית בעבודה סוציאלית, התקשתה צסי למצוא עבודה בתחום, והחלה לעסוק בהתנדבות למען שילוב ילדים במסגרות חינוך קיימות בעיר חיפה. כבר אז הביעה הזדהות ואהדה כלפי האנשים להם סייעה, ונקטה בגישה שוויונית בגובה העיניים.
כך צברה ניסיון ומונתה לעמוד בראש סניף ירושלים של ארגון ויצו, תחת השפעת גישתה הפלורליסטית של הנרייטה סאלד, אשר ביקשה להעניק עזרה סוציאלית אוניברסלית לכל אדם ללא קשר למוצא, מין ודת. לאחר ניסיון קצר שלא צלח לעבוד בארגון יוצאי גרמניה, הכרותה המוקדמת עם העובדת הסוציאלית סידי ורונסקי סייעה לה לסיים את לימודיה הפורמליים בבית הספר להכשרת עובדות סוציאליות בירושלים. כך, לאחר שנים של התנדבות בתחום, קיבלה בגיל ארבעים תעודת עובדת סוציאלית.
עבודתה הראשונה כאשת מקצוע הייתה בלשכה הסוציאלית בירושלים עם פליטים יהודים בעקבות המרד הערבי הגדול בסוף שנות ה-30.
אחרי קום המדינה נבחרה לייצג את ישראל בתוכנית מיוחדת של האו"ם באנגליה, ובעקבות כך הקימה את המרכזים הראשונים לשיקום מקצועי בישראל. בשנות ה-50 נבחרה על ידי משרד הסעד לנהל את הקורסים הראשונים לעובדות ועובדים סוציאליים יהודים וערבים בחיפה, ובעקבות מעברה לקיבוץ גניגר ייסדה את העבודה הסוציאלית בקיבוצים. צעד חדשני זה הצריך עקשנות ונחישות, מאחר שחברת הקיבוצים לא גילתה פתיחות לסיוע מסוג זה באותה עת: 'הצלחתי [...] בהכנסת רוח חדשה לכמה קיבוצים, רוח של סובלנות כלפי חבר סובל או כלפי בן אדם יוצא דופן'. מעבר לכך, המשיכה לפעול רבות למען זכויותיהן של אוכלוסיות עם מוגבלויות ולשילובן החברתי, ובשנת 1979 זכתה בפרס חזני ממשרד הרווחה בנימוק כי 'תרמה תרומה חשובה להנחת היסודות של פעולות השיקום המקצועי המודרניות בישראל [...] בחתירה מתמדת להבנה יותר טובה של בעיות הנכה, בפיתוח כלים משוכללים יותר להתייחסות לבעיותיו, בעשיית המערכת הבירוקרטית רגישה יותר לבעיות של האדם הזקוק לעזרה'.
בספרה האוטוביוגרפי מברלין עד גניגר: תולדות חיים מבטאת צסי רוזנבליט את מרדנותה במורשת אשר מבכרת הומוגניות חברתית על חשבון אינדיבידואליות ושונות וכן התנגדותה לנורמות המקצוע שמתוות גבול הפרדה נוקשה והיררכי בין אשת המקצוע, בעלת הידע המוחלט, ובין המטופל: "למדתי להעריך אותם (המטופלים), למדתי מהם מוסר השכל יותר ממה שיכולתי ללמוד באוניברסיטה, וקיבלתי מהם יותר משיכולתי להעניק להם".
גם סוגיות מגדריות מקבלות מקום חשוב בסיפורה, כאשר נאבקה על זכותה לנהל קריירה פעילה במקביל לחיי משפחה וגידול ילדים.
כל אלו מציירים את צסי רוזנבליט כאישה בעלת כוח רצון עז, עקשנות ומסירות לערכים בהם האמינה, ועל כן לא סתם בוחרת היא לחתום את ספרה בכך ש'היית נאמנה לעצמך'.
הפסגה (כתב עת)
הפסגה היה שמו המקורי של מאסף תורני בעריכת הרב הלל דוד הכהן טריווש שראה אור בסוף המאה ה-19 בווילנה, בוורשה ובפיוטרקוב. כתב העת נדפס מתוך מטרה מוצהרת לשמש במה למענה נגדי למאמרי ביקורת המקרא, ביקורת התלמוד וביקורת נגד גדולי הפוסקים, שפורסמו בעיתונות העברית הכללית ובספרות המחקר העברית המתחדשת.
מטרת כתב העת הוצגה בידי העורך בפתח הגיליון הראשון: .
במאסף "הפסגה" פורסם לראשונה "ספר השטרות" של רב האי גאון מכתב יד.
על גבי גיליונות "הפסגה" הותקפו בין היתר האישים הבאים: רב צעיר (חיים טשרנוביץ), בשל ספריו ומאמריו על תולדות ההלכה; חיים זליג סלונימסקי ושמואל אלכסנדרוב בשל עמדתם בנושא נס פך השמן.
קובצי המאסף.
הקובץ הראשון יצא לאור באביב תרנ"ה (1895) ובסך הכל נדפסו עשרה קבצים. שבעת הכרכים הראשונים נערכו בידי הרב טריווש והודפסו בדפוס האלמנה והאחים ראם בווילנה, הקובץ השמיני נערך בידי בנו הרב קלמן טריווש וחתנו הרב אברהם זקהיים שערך גם את שני הקבצים האחרונים.
בשל בעיות רישוי שהערים הממשל הרוסי שונה שמו של המאסף חליפות, השם המקורי "הפסגה" הוצג תמיד בצורה בולטת ונוספה לו מילת קידומת כדי לשנות את שמו: הר הפסגה, ראש הפסגה (מתרנ"ז), אשדות הפסגה (מתרנ"ח), אשדות הפסגה (מתר"ס) ועין הפסגה (מתרס"ב). הקבצים השמיני והתשיעי יצאו לאור בוורשה והעשירי בפיוטרקוב.
כותבים בולטים.
בין הכותבים הבולטים במאסף: הרב יהודה לייב פישמן מימון שפרסם בו את פרסומיו הראשונים, שאול חנא קוק, אברהם אליהו הרכבי, רבי משה רוזין (אף הוא חתנו של העורך), רבי יצחק שלמה יואל שרמן מראוונה.
כלזיון
יצחק ברודסקי
יצחק ברודסקי (ברוסית: Исаак Израилевич Бродский; 6 בינואר 1883 - 14 באוגוסט 1939 לנינגרד) היה צייר יהודי סובייטי.
ביוגרפיה.
נולד בסופייבקה. אביו ישראל, היה סוחר. ב-1896 סיים את לימודיו בבית ספר בעיר ברדיאנסק, לאחר מכן בין 1896 ל-1902 הוא למד בבית ספר לאמנות באודסה. ב-1902 הוא התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג, הוא היה במשך חמש שנים תלמידו של איליה רפין. בין שנים 1909–1911 על חשבונה של האקדמיה הוא טייל בגרמניה, צרפת, ספרד ואיטליה, בין היתר הוא ביקר אצל מקסים גורקי שהתגורר על האי קאפרי בין השנים 1906–1913.
ברודסקי היה פעיל מבחינה פוליטית, הוא לקח חלק בהתקוממותם של הסטודנטים במהפכת 1905, וב-1907 הוא צייר מספר קריקטורות בשביל עיתונים אופוזיצאונריים. הוא לא היה פעיל בחיי יהודי רוסיה, אך בכל זאת ב-1907 הוא צייר ציור הנקרא פוסלה פוגרומה (לאחר הפוגרום) והוא היה חבר באגודה היהודית לקידום האמנות.
ב-1917 הוא התחיל לצייר את דיוקנו של אלכסנדר קרנסקי וסיים את המלאכה ב-1918 לאחר שממשלת מעבר כבר נפלה. אחרי מהפכת אוקטובר הוא התמקד בציור דיוקנאות של ראשי המהפכה, כגון: לנין, סטלין ואחרים. לאחר השלמת דיוקנו של סטלין ב-1928 הוא הפך לצייר הבלתי-רשמי של חברי המפלגה. ב-1932 הוא הפך למרצה באקדמיה הכלל-רוסית לאמנות בלנינגרד וב-1934 הוא הפך למנהלה של האקדמיה.
ברודסקי נודע כאספן אמנות שתרם למוזיאונים רבים ולאחר מותו דירתו הפכה למוזיאון.
ברודסקי נפטר ב-14 באוגוסט 1939 בלנינגרד ושם נקבר. שנה לאחר מותו יצא לאור ספר האוטוביוגרפיה שלו.
עירא אייזנשטיין
הרב ד"ר עירא אייזנשטיין (באנגלית: Ira Eisenstein; 26 בנובמבר 1906 - 28 ביוני 2001) היה חתנו ושותפו של הרב מרדכי קפלן לייסודו של זרם היהדות הרקונסטרוקטיבית ומנהיג התנועה אחר מותו.
ביוגרפיה.
נולד במנהטן, נכדו של יהודה דוד אייזנשטיין. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1931 הוסמך לרבנות קונסרבטיבית על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS). שם פגש את מרדכי קפלן, הכיר את בתו, ג'ודית ונשא אותה לאשה. בהמשך פעל יחד עם רבו וחותנו להקמת מוסדות היהדות הרקונסטרוקטיבית ולעיצוב סידור התפילה שלה. במסגרת זו שימש כרב הקהילה הרקונסטרוקטיבית הראשונה, קהילת "אנשי אמת" בשיקגו. לאחר מכן כיהן כרב בית הכנסת הרקונסטרוקטיבי בלונג איילנד, ניו יורק.
ב-1968 הקים אייזנשטיין את בית המדרש לרבנים של התנועה (בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת) בפילדלפיה. בין השנים 1959 ל-1970 היה נשיא האיגוד ליהדות רקונסטרוקטיבית (Jewish Reconstructionist Foundation) ובין השנים 1935 ל-1981 ערך את ביטאונה "The Reconstructionist".
F4 DKW
F4 DKW היא מכונית משפחתית קטנה אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית DKW בין השנים 1934–1935, בגרסאות סדאן 2 דלתות, 4 מושבים, וקבריולה 2 מושבים.
דוד דויטש
באנהארד
ברבי (שיר)
ברבי הוא פזמון בביצוע צמד הזמרים סטטיק ובן-אל תבורי שפורסם בנובמבר 2015. את המילים והלחן כתבו בן-אל תבורי, אוראל תבורי ולירז רוסו. הפזמון זכה להצלחה רבה, והיה לפזמון הראשון של תבורי והשני של סטטיק שנכנס לפלייליסט של גלגלצ. נכון ל-30 בינואר 2018 צבר הקליפ לפזמון למעלה מ-40 מיליון צפיות ביוטיוב, והוא אחד הסרטונים הישראליים הנצפים ביותר באתר.
אחרי הצלחת "#דוביגל", שיר בו השתתפו תבורי וסטטיק, פנו שני הזמרים למפיק המוזיקלי ג'ורדי שהפיק את השיר, בבקשה לשיר משותף נוסף. השיר היה להצלחה גדולה ותחילת שיתוף פעולה פורה בין תבורי וסטטיק לפלג בתור מפיקם.
הפזמון זכה במקום 9 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ו.
תוכן השיר.
השיר הוא שיר אהבה שהזמר (תבורי) שר לאהובתו הבלתי מושגת. בחלק ממילותיו השיר פונה אל המאזינים, והאהובה מוזכרת בו בגוף שלישי (למשל: "יש לה את אותו חיוך בכל תמונה"), ובחלק אחר האוהב פונה ישירות אל אהובתו (למשל: "את לא היחידה נו בחיאת תביני").
המאהב שר: "אני קורא לך ברבי את עונה לי קן". ברבי היא בובת פלסטיק בדמות אישה צעירה ונאה וקן הוא בן זוגה של ברבי.
מילות השיר כוללות דימויים אחדים, לדוגמה, "אני טורף היא חלבית כמו תנובה" או "אבל היא כמו גברת יצחק תשובה".
החריזה בשיר אינה בתבנית אחידה בכל בתי השיר, ובחלק מהשורות אין חריזה.
לשון השיר.
השיר כתוב במשלב דיבורי שבו משולבות מילות סלנג רבות, למשל "אז וואלה מאמי סורי", "דאווינים" ו"בחייאת".
פעמים אחדות מופיעה בשיר השורה "יש לה את אותו חיוך בכל תמונה". שורה זו כוללת שני צירופים שהעסיקו את חכמי הלשון. יש הרואים את הצירוף "את אותו" כשגיאה של עודפות, אולם רוביק רוזנטל ציין שזו צורה לגיטימית, המופיעה כבר בתלמוד ירושלמי ובתוספתא.
הצירוף "יש לה את" נפסל על ידי אחדים ממתקני הלשון, שכן להבנתם בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא ישיר בלבד, ולכן לשיטתם יש לומר, למשל, "יש לי הספר" ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו על ידי מתקני הלשון כבר ב-1911; ללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי כנראה רק בשנות ה-60.
ביקורת.