בליל התחרות שובץ השיר במקום ה-13 בסדר ההופעה, אחרי "Sobran las palabras" בביצוע בראוליו מספרד ולפני "My Little World" של ווטרלו ורובינסון מאוסטריה. השיר קיבל 69 נקודות והגיע למקום השביעי מתוך 18.
בשנה לאחר מכן באירוויזיון 1977 ייצגה את איטליה הזמרת מיה מרטיני עם השיר "Libera". אל באנו ורומינה פאוור חזרו להופיע בתחרות באירוויזיון 1985 עם השיר "Magic Oh Magic", שסיים במקום השביעי.
ישיבת שושנים לדוד
מזכיר המלחמה של ארצות הברית
מזכיר המלחמה של ארצות הברית (באנגלית: Secretary of War) היה חבר בקבינט של ארצות הברית החל מתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון. משרה זהה, שנקראה "מזכיר במלחמה" (Secretary at War), נוצרה כדי לשרת את "קונגרס הקונפדרציה" על פי תקנון הקונפדרציה בין השנים 1781 – 1789. במשרה זו החזיקו בנג'מין לינקולן ובהמשך הנרי נוקס. כאשר הושבע ג'ורג' וושינגטון לנשיא הראשון על פי חוקת ארצות הברית, הוא מינה את נוקס להמשיך לכהן כמזכיר המלחמה.
מזכיר המלחמה היה ראש מחלקת המלחמה של ארצות הברית. בתחילה הוא היה אחראי על כל גופי הביטחון, כולל צי ארצות הברית. ב-1798 נוצרה על פי חוק משרת מזכיר הצי של ארצות הברית והיבט זה של פעילות מחלקת המלחמה הוצא מתחום האחריות של מזכיר המלחמה והוא צומצם לאחריות על צבא ארצות הברית. החל מ-1886 מזכיר המלחמה היה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, לאחר סגן נשיא ארצות הברית, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ב-1947, עם קבלת "חוק הביטחון הלאומי" (National Security Act of 1947), בוטל תפקיד מזכיר המלחמה והוא הוחלף במזכיר הצבא של ארצות הברית ובמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית ושניהם יחדיו, לצדו של מזכיר הצי של ארצות הברית, הם מאז 1949 מזכירים שלא חברים בקבינט הכפופים למזכיר ההגנה של ארצות הברית. משרת מזכיר הצבא נחשבת בדרך כלל כמשרה היורשת של מזכיר המלחמה, אף על פי שמזכיר ההגנה הוא זה שירש את מקומו של מזכיר המלחמה בקבינט ובסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
רכס ניקולאס (אנטארקטיקה)
רכס ניקולאס (באנגלית: Nicholas Range) הוא רכס הרים בארץ קמפ שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם 46 קילומטרים ממזרח למפרץ מגנט שבארץ קמפ.
היסטוריה.
גילוי הרכס.
הרכס התגלה ב-12 בינואר 1930 במהלך מסע המחקר של משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה תחת פיקודו של דאגלס מוסון.
מקור השם.
מוסון קרא לרכס על שם ג'י. אר. ניקולאס (G.R. Nicholas) ממלבורן שבאוסטרליה, פטרון המשלחת.
פסגות אקר
פסגות אקר (באנגלית: Aker Peaks או Akar Peaks) המכונות גם רכס אקר (באנגלית: Aker Range), הם רכס הרים, או סדרה של פסגות מכוסות שלג ברובן, מערבית למפרץ אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
הגבוהה שבין הפסגות מתנשאת לגובה של 1,800 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הרכס 14 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום- מזרח.
הפסגות מצויות 6 קילומטרים מערבית לרכס ניקולאס, ו-50 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית למפרץ אדוארד השמיני.
היסטוריה.
גילוי הפסגות.
הפסגות התגלו ב- 14 בינואר 1931, על ידי משלחת צידי לווייתנים נורווגית, בפיקודו של או. בורצ'גרווינק (O. Borchgrevink).
מקור השם.
בורצ'גרווינק קרא לפסגות על שמו של חוותו של מנהל חברת הצייד הנורווגית סוונד פויין ברון האב (.Svend Foyn Bruun Sr), שמקום מושבה בטונסנברג.
מרים טוביה בונה
מרים טוביה בונה (1932 – 27 ביולי 2020) הייתה אוצרת, ציירת ואשת חינוך ישראלית.
ביוגרפיה.
מרים (מוזיק) טוביה בונה לבית בן-אפרים נולדה בתל אביב-יפו בשנת 1932 לגדליה ומרים (לבית שפירא) בן-אפרים. אמה נפטרה במהלך לידתה והיא אומצה על ידי דודיה ראובן זליג בן-אפרים (אחי אביה), ורעייתו רחל. אביה, גדליה בן-אפרים, נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים נוספים: ציפורה (ציפקה) (נ. 1935) ורזיאל (נ. 1940).
בשנת 1938 בערב יום הכיפורים חוותה המשפחה טרגדיה נוספת כשדודה מצד אמה, יהושע בן-אריה, ורעייתו, שושנה רייזלה (שהייתה גם אחותו של אביה), נרצחו בטבריה עם שני ילדיהם הפעוטים, אריה וזוהר, על ידי אנשי כנופיית עז א-דין אל-קאסם.
ילדותה ונעוריה עברו עליה בתל אביב-יפו, למעט פרק זמן קצר בשלהי שנות ה-30 שבו התגוררה המשפחה בהרצליה. היא למדה בבית הספר לדוגמה והייתה חברה פעילה בתנועה המאוחדת.
עם תום שירותה הצבאי נישאה למוטקה לוינשטיין, איש הפלמ"ח שכונה "מוטקה בלגן" וכעבור פרק זמן קצר התגרשה ממנו.
בשנת 1954 נישאה בשנית למלחין עובדיה טוביה (2006-1920) שהיה ממייסדי תיאטרון המחול ענבל ושימש כמנהל המדרשה למורי מוזיקה בתל אביב (1966–1986).
לזוג נולדו שני בנים: אפרים טוביה, קלידן ומנהל מוזיקלי, ואיל טוביה, בנקאי ורו"ח. מרים ועובדיה טוביה התגרשו בשנת 1972.
בשנת 1982 נישאה מרים טוביה בונה בשלישית לאדריכל מיכאל בונה (2002-1929).
טוביה בונה נפטרה בתאריך 27 ביולי 2020.
קריירה מקצועית.
מרים טוביה בונה למדה אמנות במדרשה לאמנות (1962-1957). עם תום לימודיה ובמשך מספר שנים הייתה פעילה כציירת.
בשנים אלה הציגה תערוכת יחיד של רישומי פחם בגלריה אורית בתל אביב (1962) והשתתפה, בין השאר, בשתיים מהתערוכות הקבוצתיות של "+10" (קבוצת אמנות שפעלה בתל אביב בשנים 1965–1970 בראשות רפי לביא): ב"תערוכה באדום" (גלריה כץ, תל אביב פתיחה: 11.3.1967) וב"תערוכת העירום" (גלריה גורדון, תל אביב, פתיחה: 16.11.1967).
בשלהי שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 התחוללו שינויים גדולים, אישיים ומקצועיים, בחייה של טוביה בונה והיא החליטה לפרוש מפעילותה כציירת ולפנות לנתיבי התפתחות אחרים הקשורים באמנות: הוראה ואוצרות.
היא לימדה תולדות האמנות והבנת האמנות בתיכון ע"ש תלמה ילין (1983-1968) ונרשמה ללימודי תולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב (1971). במקביל שימשה כמרצה לאמנות במכון לאמנות, בת ים (1973-1971) ובמכון אבני, תל אביב (1976-1973).
בשנת 1975 אצרה לראשונה תערוכה. הייתה זו תערוכה קבוצתית נודדת של גרפיקה ישראלית שהוצגה בשנים 6–1975 ולוותה בקטלוג מטעם משרד החינוך והתרבות, קרן תרבות אמריקה ישראל, אמנות לעם.
בשנת 1976 אצרה טוביה בונה בבית האמנים בתל אביב תערוכה גרפית קבוצתית נוספת בשם "האות".
בשנת 1978, לכבוד שנת ה-30 של מדינת ישראל, אצרה טוביה בונה שתי תערוכות נודדות של אמנות ישראלית בדרום אמריקה.
בתקופה זו גם הכירה את ראובן כליפא, מנהל גלריית הקיבוץ (רח' דב הוז 25, תל אביב), והוא הציע לה להצטרף לצוות הגלריה כאוצרת.
בשנתיים (1978-9) שבהן שימשה טוביה בונה כאוצרת במשרה חלקית בגלריה הקיבוץ היא אצרה למעלה מ-20 תערוכות ובהן תערוכות יחיד לדליה מאירי (פברואר-מרץ 1978), לחיים מאור (אפריל-מאי 1978 וכן מרץ-אפריל 1979), ליעקב חפץ (ספטמבר-אוקטובר 1978), לדב הלר (נובמבר-דצמבר 1978), למיכאל סגן-כהן (דצמבר 1978), לגרי גולדשטיין (ינואר 1979), ליאיר גרבוז (מאי-יוני, 1979) ולאורי ריזמן (יוני-יולי 1979).
בשנים הללו החל להתנסח קו פוליטי בעבודתה כאוצרת והיא הייתה שותפה לארגונם של כמה מאירועי האמנות פורצי הדרך שהתקיימו באותן שנים בגלריה הקיבוץ וביניהם "אמנות פוליטית" בהשתתפות אביטל גבע, משה גרשוני, מוטי מזרחי, סרג' שפיצר ועוד (1978), ו"כלוב השלום" של דב אור-נר (1979).
בשנים שלאחר פרישתה מגלריה הקיבוץ שימשה טוביה בונה מרצה לאמנות בשורה של מוסדות אמנות: במכללת שנקר, רמת גן (1983-1980), בבית הספר לציור קלישר, תל אביב (1986-1983) וכן במכללה האקדמית לחינוך - אורנים, טבעון (1990-1979) שבה אף ניהלה את המכון לאמנות (1987-1985).
שנות ה-90 היו תקופה של פריחה מקצועית של טוביה בונה כאוצרת. בשנת 1990 היא מונתה למנכ"לית ואוצרת ראשית של המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. באותה שנה אף לקחה חלק כאוצרת שותפה בתערוכה "לקראת שנות ה-90" שיזמה גליה בר אור במשכן לאמנות בעין חרוד.
לאורך 4 השנים שבהן שימשה כמנכ"לית ואוצרת ראשית של המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (עד 1994) חידדה טוביה בונה את אמירתה האוצרותית. לצד תערוכות יחיד של אמנים מוכרים היא הציגה אמנים צעירים או מוכרים פחות וכן מספר גדול של אמניות נשים. היא נתנה במה גם לתערוכות עיצוב והזמינה אוצרים אורחים וביניהם אדם ברוך, סורין הלר ופרופ' גילה בלס, שאצרה בשנת 1992 את התערוכה "קבוצת העשרה 1960-1951" אשר לוותה בקטלוג מחקרי (פתיחה: 12 בנובמבר 1992).
בין האמנים והאמניות שהציגו תערוכות יחיד במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן בתקופת כהונתה: אבנר בן גל, אלימה, אודי אלוני, יאיר גרבוז, אבנר כץ, בוקי שוורץ, גדי דגון, דוד וקשטיין, רבקה ריין, יעקב חפץ, ארנון בן-דוד, בלו סמיון פיינרו, קבוצת זיק, צביקה קנטור, נעמי שלו, לינדה זנדהאוז, גליה פילין טרמו, אילת זהר, תמרה ריקמן, שוש קורמוש, יורם (ריורם) מרוז, שושנה היימן, עמי לוי, כוכי דוקטורי רועי רוזן ועוד.
התערוכה הקבוצתית רבת המשתתפים "חרדה" (1.9-15.11.1994), שאותה אצרה טוביה בונה בשיתוף עם אילנה טננבאום, הייתה אקט סיכום של תקופת עבודתה הפוריה במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן שהסתיימה בשל העובדה שעיריית רמת גן סירבה לחדש את חוזה העסקתה מבלי לנמק.
בשנת 1995 מונתה לאוצרת ראשית של מוזיאון חיפה לאמנות שנפתח באותה שנה מחדש לאחר פרק זמן שבו היה סגור לרגל שיפוצים.