קליפורניה קיבלה שבעה מושבים נוספים אחרי מפקד האוכלוסין של שנת 1990 ואחד מהם היה המחוז ה-50 בדרום סן דייגו (אשר מוספר מחדש כמחוז ה-51 אחרי מפקד האוכלוסין בשנת 2000). ב-1992, פילנר התמודד בפריימריס מחומש עבור מושב זה וניצח בניצחון זעום. אחד מיריביו המרכזיים היה הבוס שלו לשעבר, ג'ים בייטס, אשר הפסיד את המושב על רקע שערורייה של הטרדה מינית משנת 1990 ושביתו נבלע לתוך תחום המחוז. המחוז היה כמעט 40% היספאני (התיחום מחדש של המחוזות בשנת 2000 הפך את המחוז ל-53% היספאני) ומעוז דמוקרטי כבד והניצחון שלו בנובמבר, עם 57% מהקולות, היווה מסקנה חד משמעית. הוא נבחר מחדש שש פעמים ללא אופוזיציה רפובליקנית משמעותית. הוא התמודד ללא אופוזיציה בכלל ב-1998.
פילנר הוא חבר בכיר בתת-ועדת בית הנבחרים לתחבורת תעופה. הוא אחד מחברי בית הנבחרים הליברליים ביותר והיה חבר מייסד של הגוף הפוליטי בקונגרס, שדולת בית הנבחרים (Caucus) הפרוגרסיבית.
לפילנר יש יריבות מרה עם חואן וארגס, עוד פוליטיקאי דמוקרטי אשר רץ נגד פילנר בפריימריס הדמוקרטיים שלוש פעמים. פילנר ניצח בפריימריס הדמוקרטים האחרונים, ב-6 ביוני 2006, עם 51% מהקולות, המירוץ נגד וארגס ושני מתחרים שוליים נוספים, דני רמירז וג'סי ברשיהן. פילנר ווארגס האשימו אחד את השני בשחיתות.
הוא היה אחד מבין 31 חברי בית הנבחרים אשר הצביעו שלא לספור את הצבעת הצירים מאוהיו בבחירות 2004 לנשיאות.
פילנר ניצח בקלות את הבחירות מחדש בנובמבר 2006, בבחירות אמצע הקדנציה, כשהוא מביס את הרפובליקני בלייק מיילס ואת חבר מפלגת החירות דן ליטווין. פילנר ניצח בכ-67% מהקולות שהוטלו במחוז. מיילס קיבל 31% וליטווין כ-2%.
ועדות.
בוב פילנר מכהן כעת בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
תיק ההכאה והתקיפה.
ב-19 באוגוסט 2007, פילנר היה מעורב בריב עם עובדת של חברת התעופה יונייטד איירליינס אחרי שהוא ניסה לקבל גישה לאזור של שדה התעופה הלאומי דיולס בוושינגטון, אשר מותר רק לחברי סגל. עדים תיארו שהם ראו את פילנר דוחף את העובדת של יונייטד איירליינס אחרי שהוא, לכאורה, היה כעוס על כמות הזמן שזה לקח לקבל את המזוודות הרשומות שלו; הוא גם סירב לעזוב את האזור. העובדת הגישה תלונה ופילנר במקור היה אמור להופיע בפני בית המשפט המחוזי ב-2 באוקטובר 2007. ב-26 בנובמבר 2007, הוא הצהיר על עתירת אלפרו, אשר בתחום המשפט הקרימינלי היא הצהרה של המואשם שהוא חף מפשע אך מבין שיש ראיות מספיקות להרשיעו בתיק וניתן להוציא מיד פסק דין ללא דיון בפני חבר מושבעים. הוא עשה זאת אחרי שהתובעים הורידו את סעיפי האישום של עבירות התקיפה וההכאה להשגת גבול, בבית המשפט הכלל מחוזי של מחוז לאוודון בווירג'יניה. פילנר לא הודה באשמה אך הכיר בכך שיש ראיות מספיקות נגדו להרשעה. הוא נקנס ב-100 דולר והורו לו לכתוב מכתב התנצלות לעובדת. העובדת אמרה שהיא לא מסוגלת לעבוד מזה ארבעה חודשים מאז אותו ריב בגלל "לחץ" ו"חרדות" כתוצאה מהמקרה ושהיא שוקלת תביעה אזרחית כנגד פילנר.
פילנר היה מעורב גם בתקרית קודמת בפברואר 2003, עם הביטחון של מתקן מעצר ההגירה של קליפורניה, בעיר אל סנטרו, סן דייגו. פילנר הגיע למתקן וביקש לראות עצור פקיסטני. כאשר גישתו לעציר נדחתה כשהיא מותנית באישור, פילנר התחיל להתווכח, השיג את הגבול של הביטחון וניסה לדחוף את דרכו פנימה מעבר לביטחון כדי להיכנס יותר פנימה לתוך המתקן. על פי המפקח אשר הגיש את הדו"ח, פילנר הצהיר ש"[הוא] חבר קונגרס ויכול לעשות מה [שהוא] רוצה".
עננים אפורים
עננים אפורים בצרפתית: Nuages Gris) S. 199 ברשימת סירל, היא יצירה לפסנתר סולו שחיבר פרנץ ליסט בשנת 1881. בשנותיו המאוחרות החל ליסט לעסוק בניסויים בהלחנה, ובניגוד לרוב יצירותיו, הווירטואוזיות מטבען, "עננים אפורים" קצרה למדי ופשוטה מבחינה טכנית.
ההרמוניות מבוססות על מרווחים של קוורטות וקוורטות מוגדלות (טריטונים - כסמל לשטן) והיצירה מכילה טרצות מוגדלות רבות. ההרמוניות שונות מאוד מאלה שביצירותיו המוקדמות, נותנות ליצירה תחושה אפלה מאוד וכמעט מורבידית, ומייצגות את הדפרסיה, שליסט סבל ממנה בשלב מאוחר זה של חייו.
"עננים אפורים" שימש בפסקול הסרט "עיניים עצומות לרווחה" - סרטו האחרון של הבמאי סטנלי קובריק.
אברהם יהודה גולדראט
אברהם יהודה גולדראט (1912 - 17 ביוני 1973) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם סיעת החזית הדתית המאוחדת כנציג פועלי אגודת ישראל.
תולדות חייו.
גולדראט נולד בקילץ שבפולין לרב יששכר גולדראט, מחבר הספרים "מנחת יששכר" ו"מקיץ נרדמים". למד אצל הרבי מאוסטרובצה ובשנת 1930 הוסמך כרב. בשנים אלו עמד בראש "צעירי אגודת ישראל" בעיר הולדתו. לאחר מכן עבר לוורשה ושימש עיתונאי בעיתון "דער ווד". בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. בשנת 1935 נאם את נאום הפתיחה בכנס ייסוד צעירי אגודת ישראל בתל אביב. בשנת 1943 היה ממייסדי האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי. מונה למזכיר פועלי אגודת ישראל והיה עורכם של העיתון שערים והשבועון "היסוד". בספטמבר 1948 נסע לארצות הברית לוועידה של פועלי אגודת ישראל שם.
נבחר מטעם החזית הדתית המאוחדת לכהן בכנסת הראשונה והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים וועדת העבודה. בבחירות לכנסת השנייה הוצב במקום השלישי ברשימת פועלי אגודת ישראל, שקיבלה רק שני מנדטים.
ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל. בתחילת דצמבר הגיעה פועלי אגודת ישראל להסכמה על כניסה חזרה לקואליציה כאשר הרוב, בראשות בנימין מינץ וקלמן כהנא תמך בכניסה לקואליציה, בעוד המיעוט, בראשות גולדראט וז' זוהר תמך בחזית משותפת עם אגודת ישראל בהתנגדות לממשלה. על רקע מחלוקת זאת נבחרה בינואר 1953 מזכירות חדשה לפועלי אגודת ישראל, שבה גולדראט וזוהר לא היו חברים.
לאחר חלוף מחצית כהונת הכנסת השנייה, דרש גולדראט שהרב קלמן כהנא יתפטר מהכנסת כדי לפנות לו מקום בהתאם להסכם רוטציה שהיה ביניהם. כהנא סירב בהוראת מוסדות המפלגה, בשל המחלוקת ביניהם על הכניסה לקואליציה. גולדראט ביקש לתבוע את כהנא בדין תורה בפני הרב איסר יהודה אונטרמן, אולם הלה נמנע מלהגיע לדיון. הרבנות הראשית קבעה שעל הרב כהנא להתייצב לדיון, אולם גולדראט שוכנע לבטל את התביעה ובמקום זאת מונתה "ועדת ארבעה" פנימית של פועלי אגודת ישראל לבירור הנושא. הוועדה החליטה שבעקבות שינוי יחסי הכוחות בתוך המפלגה על כהנא להמשיך בכהונתו בכנסת. על פי דיווחים בעיתונות, שהוכחשו על ידי בנימין מינץ, שילם קלמן כהנא פיצויים לגולדראט על שלא מילא את הסכם הרוטציה. בינואר 1954 גררו השמועות גינוי מקיר לקיר בוועדת הכנסת. בעקבות הסכסוך הוביל גולדראט אופוזיציה פנימית בתוך פועלי אגודת ישראל שיוצגה בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל ונטען שהקיפה כ-40% מהמפלגה, אולם גם לקראת הבחירות לכנסת השלישית לא שולב גולדראט ברשימת פועלי אגודת ישראל ובמהלך 1956 עבר גולדראט לפועל המזרחי.
ביולי 1956 נבחר גולדראט לוועד הפועל המצומצם, בן 13 חברים, של המפד"ל והועמד בראשות מחלקת ההסברה. בשנת 1967 מונה למנהל ספריית הרמב"ם בתל אביב, תפקיד שבו כיהן עד לפטירתו בשנת 1973.
עמדותיו.
גולדראט תמך בשיתוף פעולה רחב בין אגודת ישראל והמפלגות הציוניות, ובמיוחד עם המזרחי והפועל המזרחי. עם זאת, הוא הוביל בראשית שנות ה-50 קו שהיה יותר קרוב לעמדת אגודת ישראל המסתייגת משותפות קואליציונית עם החילונים. הוא הצביע בדעת מיעוט נגד תמיכה בראש עיר חילוני בעיריית פתח תקווה ואף התפטר מהוועדה המוניציפלית כשדעתו לא נתקבלה.
גולדראט אמר בכנסת שהוא תומך בעונש מוות, אולם לא הסכים להצביע נגד ביטול עונש מוות כל עוד חוקי המדינה אינם על פי חוקי התורה.
אברהם-חיים שאג
הרב אברהם-חיים שָאג (צְוֶובְּנֶר) (י"ב בתמוז ה'תרמ"ג 17 ביולי 1883 - כ"ד בכסלו ה'תשי"ט 6 בדצמבר 1958), היה חבר הכנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת בכנסת הראשונה.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, נינו של הרב אברהם שאג-צוובנר. למד ולימד בישיבת תורת חיים.
היה ממייסדי "המזרחי" ומראשיו בארץ ומנהל לשכת "המזרחי" בירושלים בין השנים 1919–1921. ממייסדי כפר סבא, גאל את אדמות שכונת בית וגן, היה ממקימי אגודת בית וגן ועמד שנים רבות בראש הנהלת האגודה. ממייסדי שכונת רוממה ושכונת גאולה.
מ-1936 שימש כיושב-ראש המועצה הדתית בירושלים ויושב-ראש חברה קדישא "קהילת ירושלים". היה מנהלו של בית חינוך עיוורים בירושלים, סגן יושב-ראש הנהלת בנק ארץ ישראל-בריטניה, חבר הנהלת הוועד הלאומי ואספת הנבחרים הראשונה. לאחר קום המדינה נבחר לכהן בכנסת הראשונה והיה חבר ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים.
נפטר בשנת 1958 ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
משפחתו.
בשנת 1900 (תר"ס) נשא לאשה את לאה צוובנר, הבת של דודו יעקב צוובנר.
לרב שאג היו שמונה ילדים: יהודה ליב (אריה), מרים קפלן, שושנה באומגרטן (שבנה פרופ' יעקב אשל היה ממייסדי המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, ונכדה פרופ' חנן אשל היה מבכירי הארכאולוגים בארץ). בתו אסתר הייתה נשואה לרב יוסף משה שכטר, ששימש כרב הכותל לאחר מלחמת ששת הימים. בניו האחרים: הרב יצחק צוובנר, אביגדור שאג, צבי שאג ובן הזקונים , שהיה חובש ב"מחלקת ההר" של הפלמ"ח ומנופלי מחלקת הל"ה. בעקבות נפילת בנו היה אברהם-חיים שאג פעיל בתחום הנצחת חללי מערכות ישראל ושימש כיושב-ראש המועצה הציבורית להנצחת החייל.
רחוב "הרב שאג" בשכונת בית וגן בירושלים קרוי על שמו.
אברהם חיים שאג
צאלח סלימאן
צאלח סלימאן (בערבית - صالح سليمان; 1888 - 24 בנובמבר 1980), איש ציבור ערבי ישראלי.