יואל ברנד (25 באפריל 1906 - 13 ביולי 1964) היה פעיל ציוני יהודי הונגרי, איש מפתח בניסיונות להצלת יהדות הונגריה במהלך השואה מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ, במשא ומתן שכונה "סחורה תמורת דם". בשנת 1942 הצטרף ברנד לוועדת העזרה וההצלה בבודפשט, וב-1944 הציע לו אדולף אייכמן לשאת ולתת מטעמו עם בעלות הברית על הצלת מיליון יהודים תמורת 10,000 משאיות ואספקה. הצעה זו הייתה ככל הנראה הטעיה, ותכליתה האמיתית הייתה ניסיון ליצירת ערוץ חשאי ולא-רשמי בין היינריך הימלר, שפעל מאחורי גבו של היטלר, למערב, וגם חתירה תחת הקשרים בין הסובייטים לבריטים ולאמריקנים באמצעות יצירת רושם של מגע כזה. ברנד נעצר על ידי הבריטים בסוריה וההצעה שהביא לא נדונה. במשך שארית חייו האשים ברנד את הסוכנות היהודית ואת הבריטים בסיכול האפשרות להצלה, למרות שאי אפשר היה להגשים את התוכנית המוצעת ללא ממשלות בריטניה וארצות הברית שהאמינו שעסקאות ההצלה מחבלות במאמץ המלחמתי נגד גרמניה. תסכולו של ברנד נבע מהערכה מופרזת כאילו "היהודים שולטים בכל העולם", כפי שהנאצים האמינו בכך וחזרו על כך בשיחותיהם עמו, אך מצבו של היישוב היהודי בארץ ישראל היה גרוע ועלוב, ונע בין חוסר אונים לבין חשדות בשיתוף פעולה עם הגסטאפו.
ראשית חייו.
ברנד נולד בשנת 1906 בנאסוד שבטרנסילבניה (כיום רומניה). בשנת 1910 עבר עם משפחתו לארפורט שבגרמניה, שם גדל והתחנך. ברנד היה קומוניסט ועבד בקומינטרן בתפקיד ימאי ובתפקידים כלליים במדינות רבות כגון הפיליפינים, יפן, סין ודרום אמריקה. כשחזר לגרמניה עלה מעמדו בקרב הקומוניסטים. מעמדו הוביל למעצרו באירועי שריפת הרייכסטאג בשנת 1933. ברנד שוחרר מהמעצר בשנת 1934, עזב את גרמניה ועבר לבודפשט בירת הונגריה. בבודפשט ברנד עבד בחברת טלפונים. עם הזמן הוא הפך לציוני, היה חבר הנשיאות של קרן היסוד, היה חבר בהנהגת "איחוד פועלי ציון" ונמנה עם המשרד הארצישראלי. בנוסף, הצטרף לצעירי מפא"י.
בשנת 1935, התחתן עם חברה בתנועה הציונית בבודפשט, האנזי הרטמן, בעלת מפעל לכפפות, גרביים וסוודרים. ביולי 1941, נתפסה אחותה של האנזי וגורשה לאוקראינה בגירוש מרוכז מהונגריה של יהודים שלא הצליחו להוכיח שיש להם אזרחות הונגרית. בין 14,000 ל-16,000 מהמגורשים נורו על ידי האס אס ב-27 באוגוסט וב-28 באוגוסט 1941. ברנד שילם ליוזף קראם, סוכן ריגול הונגרי, כדי להציל את אחותה של האנזי. מקרה זה היה תחילת מעורבותו של ברנד בהברחת פליטים יהודיים מפולין ומסלובקיה לחלקים הבטוחים שבהונגריה.
כשמצב היהודים באירופה התערער, צירף ברנד למאמצי ההצלה שלו את ישראל קסטנר, עורך דין ציוני ועיתונאי במחוז קלוז', ואת שמואל שפרינגמן, יהודי פולני ציוני בעל חנות תכשיטים, שהפך לגזבר הוועדה.
בתחילת שנת 1943 הצטרף לקבוצה אוטו קומוי. קומוי, מהנדס הונגרי, קצין לשעבר, בוגר מלחמה שכיהן כיושב-ראש הפדרציה הציונית בהונגריה שבבודפשט. הצטרפותו של קומוי הביאה לקבוצה את האמינות לה נזקקה. הוא הפך ליושב ראש הקבוצה וכך נוצרה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט שכללה כעת את קומוי, קסטנר, יואל והאנזי ברנד, שאנדור אופנבך, אנדריאס ביס, ד"ר משה (מיקלוש) שווייגר (בר צבי), משה קראוס ואויגן פרנקל (שני האחרונים ציונים ואורתודוקסים) וארנו סילאדי (חבר השומר הצעיר). על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, עד כיבוש הונגריה בידי הגרמנים עזרה ועדת העזרה וההצלה ל-22,000-25,000 יהודים מהשטחים שהיו בשליטת הנאצים להגיע להונגריה, על ידי אספקת תעודות מזויפות, מגורים, ביגוד וכסף.
סחורה תמורת דם.
המפגש עם אייכמן.
ביום ראשון, 19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה ללא התנגדות. ברנד הוחבא אצל יוזף וינינגר, שליח של האבווהר גרמני, שקיבל כסף מברנד בתמורה למתן מידע על הפליטים היהודיים. ברנד עצמו שילם בין 8,000 ל-20,000 דולר בשביל מקום מסתור.
על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, וינינגר קישר בינו לבין אדולף אייכמן באפריל 1944. ברנד נלקח לבית מלון בו התקיימה הפגישה, בה נכח גם קורט בכר - קצין אס אס ונציג של היינריך הימלר.
על פי העדות, אמר אייכמן לברנד: "היודע אתה מי אני? אני הממונה על המבצע
("Aktion").
באירופה, בפולין, בצ'כוסלובקיה, אוסטריה המבצע הושלם, ועכשיו הגיע תורה של הונגריה". אייכמן הוסיף כי בחן את ברנד כאיש הג'וינט והסוכנות היהודית, וקבע כי הוא "מסוגל לפעול":
ברנד אמר לאייכמן שהוא אינו מוסמך לקבל החלטה זו, ושאל היכן ישיג לו תמורה, כשכל ציוד היהודים הוחרם על ידי הגרמנים. אייכמן השיב כי הוא אינו מעוניין בכסף או בסחורה הונגרית אלא בסחורת חוץ, והציע לנסוע לחו"ל ולדון ישירות עם "אנשיו". בפגישת המשך הודיע לברנד כי הוא מעוניין במשאיות, מיליון יהודים עבור 10,000 משאיות, וכי המשאיות חייבות להיות חדשות, מאובזרות ומצוידות להפעלה בחורף. ברנד הוסיף בעדותו כי אייכמן הציע "להשיב טובה תחת טובה" אם המשאיות יוטענו במצרכים, קפה, תה, שוקולד וסבון.
אייכמן הציע לברנד כמקדמה לשחרר 100,000 יהודים. הוא אמר לברנד: "תיקח אותם מאיפה שאתה רוצה, הונגריה, אושוויץ, סלובקיה - מאיפה שאתה רוצה ואיזה שאתה רוצה". ברנד נשאל איפה הוא מעוניין לבצע את ההסכם והוא בחר באיסטנבול. ברנד שאל מי נותן לו ביטחונות שהיהודים באמת ישוחררו, ולכך ענה אייכמן כי אם יחזור עם תשובה חיובית, הוא יפוצץ את מתקני אושוויץ ויעביר 100,000 יהודים תמורת 1000 המשאיות הראשונות.
על הצעתו של אייכמן העיד ברנד במשפט קסטנר: "כשעזבתי את המבנה, הרגשתי כמו משוגע, מה אנחנו נעשה עם ההצעה המפלצתית הזאת? ... אני הכרתי את הגרמנים והשקרים האכזריים שלהם היטב, אבל המחשבה על 100 אלף יהודים בתור מקדמה עינתה את מוחי, לא הייתה לי שום זכות לחשוב על שום דבר מעבר לזה". ברנד האמין שאם יחזור מאיסטנבול עם הבטחה בלבד, יינצלו לפחות 100 אלף יהודים.
ברנד נפגש עם אייכמן שוב, הפגישה האחרונה ביניהם התקיימה ב-15 במאי 1944. אייכמן אמר לברנד שהמשלוחים לאושוויץ עומדים להתחיל - כפי שאכן קרה - אבל היהודים לא ייהרגו כל עוד השיחות מתקיימות. אייכמן אף הציע לפוצץ את אושוויץ ולשחרר בהתחלה "עשרה, עשרים, חמישים אלף יהודים", כל עוד יקבל מאיסטנבול הסכמה עקרונית להצעה שלו.
המפגש עם הסוכנות היהודית.
יום לאחר המפגש האחרון עם אייכמן, קיבל ברנד גיבוי מלא מהיודנראט ההונגרי, ונסע עם שותף, בנדי גרוס, יהודי הונגרי שהתנצר, (שמו ההונגרי: אנדור גרוז או אנדריי גיאורגי), ואשר על פי היסטוריונים רבים היה סוכן כפול, שריגל עבור הגרמנים, ההונגרים, הבריטים ואף האמריקאים, ונסע תחת כיסוי של מנהל חברת הובלות הונגרית שנוסע למשא ומתן עם שלטונות טורקיה לגבי הסכם הובלות. ברנד יצא ב-15 במאי 1944 עם הרמן קרומיי לווינה. גרוס עזב את בודפשט יומיים לאחר מכן.
בווינה קיבל ברנד דרכון גרמני עם השם אויגן באנד, הוא שלח מברק לסוכנות היהודית באיסטנבול (אז נקראה קונסטנטינופול) להודיע שהוא מגיע. תחילה טס לסופיה ומשם לאיסטנבול, במטוס שנועד לדיפלומטים גרמנים, והגיע ב-19 במאי. במברק שקיבל חזרה נאמר לו שחיים יפגוש אותו באיסטנבול. ברנד התרגש מאוד כיוון שחשב שמדובר בחיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, אבל הכוונה הייתה לחיים ברלס, יושב ראש קבוצה של שליחים ציונים מאיסטנבול.
בכל תקופת ניסיונות ההצלה, ראשי הסוכנות היו מוקפים בכ- 6 ארגוני מודיעין, בריטי ואמריקאי, שעקבו וצוטטו בכל מה שנאמר בפגישות האינטימיות שלהם.
ראשי המעצמות התנגדו לעסקאות כעין אלו שהיוו תקיעת תריז בשיתוף הפעולה המלחמתי בין המערב ולבין הסובייטים, וניסיון השעיה של המלחמה לצורך ריכוז כוחות גרמניים בחזית המזרחית, לפיכך כל גורם שהתחבר אל ברנד ושותפו נחשב כגורם עוין המסייע לגרמנים בהגשמת מטרותיהם האסטרטגיים.
בהגיעו לאיסטנבול, גילה ברנד שלא רק שאף אחד לא חיכה לו בנמל התעופה, אלא שהוא גם עלול להיעצר ולהיות מגורש וחשב שהסוכנות בגדה בו. בפועל, כשנחת, חיים ברלס עדיין ניסה להשיג לו ויזת כניסה לאיסטנבול. בעיה נוספת הייתה שבדרכון שמו היה אויגן באנד, מה שלא היה ידוע לחיים ברלס. בסופו של דבר בנדי גרוס, שהיה מקושר מאוד, עשה מספר טלפונים והשיג לברנד אישור כניסה לאיסטנבול.
ברנד התעצבן מאוד על התקרית הזאת והגיע נרגש לפגישה עם הנציגים היהודים. הוא אמר להם:
הנציגים היהודים אמרו לברנד שמשה שרת, יושב ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ונציג התנועה הציונית מול המנדט הבריטי, יגיע לאיסטנבול לפגוש אותו, דבר שגרם לברנד לקוות שהעניינים מתנהלים בצורה רצינית. הוא סיפר להם על אושוויץ (כנראה מדיווחו של רודולף ורבה) ועל דרישתו לבטל את תאי הגזים. מאוחר יותר אמר ברנד שהם לא ירדו לסוף דעתו, "הם כנראה לא ראו את המוות יום יום, כמונו בבודפשט".
הסוכנות נתנה לברנד דף לכתוב עליו את עיקרי ההסכם שהוא מעוניין בו ושיוסכם על ידי אייכמן. המסמך הבטיח לגרמנים 4,000 דולר על כל 1,000 יהודים שישוחררו לארץ ישראל ומיליון פרנק שווייצרי על כל 1,000 יהודים שישוחררו לספרד. בנוסף בעלות הברית יעניקו ציוד ליהודים במחנות הריכוז ויעניקו לגרמנים ציוד ואספקה. ברנד שלח מסמך זה לאייכמן, בתקווה שלפחות הגירושים לאושוויץ יפסקו זמנית.
המעצר על ידי המודיעין הבריטי.
לאחר מספר ימים באיסטנבול, היה ברור לברנד שמשה שרת לא יגיע, והויזה הבריטית של ברנד עמדה לפקוע. ברנד נשאל אם הוא מעוניין להגיע לחלב שנמצאת על גבול סוריה-טורקיה ושם יוכל לפגוש את שרת. ברנד הסתייג כיוון שהיה זה שטח שנשלט על ידי הבריטים והוא פחד שהם יעכבו את התוכניות שלו ויחקרו אותו. בסופו של דבר הוא הסכים ועלה על רכבת מלווה בשני חברי הסוכנות היהודית.