האימפריה הבריטית, ששלטה בראשית המאה העשרים באזורים רבים מסביב לגלובוס, הבינה את הערך העצום שיש לעיתון ככלי ליצירת מכנה משותף רחב וחיבור לאומה השלטת. מיד עם כיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית, הקים המנדט הבריטי את העיתון. מטרתו המוצהרת של העיתון הייתה לאחד ולפנות לשלושת הקהלים הבולטים שנמצאו בתקופה זו בארץ ישראל - החיילים הבריטים, האוכלוסייה הערבית, והיישוב העברי בנוסף לכך, עבור הבריטים מטרות העיתון היו לאחד את תושבי האזור תחת הנהגה אחידה. העיתון הוא סמל לשלטון יציב. טענה זו הוכחה כנכונה, ואכן ככל שהעיתון צבר יותר קוראים, הוא השפיע ועיצב את השקפתם בייחס לשלטון הבריטי.
הממשל הבריטי, שראה בתקשורת דרך מקשרת ומחברת בין האוכלוסיות במקומות אשר בשליטתו ובין הממשל, שאף להגיע לאוכלוסייה גדולה ורחבה ככל הניתן. על כן העיתון פנה בשפות שונות לקהלים הבולטים בארץ ישראל בתקופה זו. למרות הפנייה בשפות שונות, לא ניתן ייצוג לאוכלוסיות המקומיות. מערכת העיתון מומנה, הופעלה ונכתבה על ידי נציגי השלטון הבריטים, כאשר ליישוב היהודי ולאוכלוסייה הערבית היושבת בארץ לא ניתנו ייצוג או זכות לביטוי עצמי. הסיבה העיקרית לכך הייתה החשש הבריטי מפני סחיפת דעת הקהל לכיוון עוין לממשל, וחוסר רצונו של הממשל לתת במה לקולות שאינם עולים בקנה אחד עם המסר המאחד.
ב-4 באפריל 1918 ראתה אור בירושלים גרסתו העברית של שבועון הצבא הבריטי בארץ ישראל, "חדשות מהארץ הקדושה – The Palestine News", שנשא את כותרת המשנה "ההוצאה העברית של שבועון המשלחת הצבאית אשר למחנה הבריטי בארץ האויב הנכבשה". לצד הצבא הבריטי מימנה את העיתון גם ההסתדרות הציונית, שעד לשנות ה-30 העניקה לו תקציבים קבועים ותיווכה בינו ובין נדבנים יהודים. תלותו של העיתון בהסתדרות הציונית נמשכה גם לאחר רכישתו על ידי גורמים פרטיים.
בימיו הראשונים חולק העיתון חינם לחיילים היהודים בצבא הבריטי, ובמקביל הוצע למכירה לקהל הרחב ביפו ובירושלים. החל מגליונו השני קוצר שמו העברי, בהוראת הצנזורה הבריטית, ל"חדשות מהארץ". חרף מקורות המימון הממסדיים שלו, כבר מראשיתו סבל העיתון מקשיים כלכליים, ולאחר חמישה גליונות בלבד הועברה המערכת לקהיר, שם יצא לאור הגיליון השישי ב-16 במאי 1918.
שינוי בעלים.
כיוון שהמניע להקמת עיתון היה תעמולתי, הבריטים הבינו כי ככל שמעמדם יתבסס ויתחזק בשלטון על ארץ ישראל, כך ילך ויקטן הצורך בעיתון. בשנת 1918 הבין הממשל המנדטורי כי מעמדו ושליטתו על הארץ הם ללא עוררין, ועל כן בחר להעמיד את העיתון למכירה. היישוב היהודי, שכמו האימפריה הבריטית נואש לעיצוב דעת קהל ולתקשורת אוהדת ראה בקניית העיתון נכס לאומי. בעידוד הסוכנות היהודית קנה איש העסקים י"ל גולדברג את העיתון ושינה את שמו לעיתון "הארץ". בכך פתח גולדברג את השער לעיתונות מסחרית, בבעלות פרטית, הכתובה בעברית. מטרתו המוצהרת של העיתון המשיכה להיות מטרה שיווקית, וקבעה כי "העיתון ישמש להפצת מסרים לאומיים".
הממשל המנדטורי שחש כי האחיזה שלו בארץ ישראל חזקה דיה, הסכים למכור את העיתון לכל המרבה במחיר. הסוכנות היהודית הבינה כי הצעה כספית גבוהה חייבת להגיע בהקדם, וחששה מפני הצעה כספית גבוהה של האוכלוסייה הערבית. י"ל גולדברג, שגויס לרכישת העיתון, טען כי "זהו עניין בעל חשיבות לאומית, וכישלון ברכישת העיתון תתגלה כבכייה לדורות". ההבנה כי הממשל הבריטי יאסור על הקמת עיתון נוסף, הניעה את הסוכנות היהודית להשקיע את מירב האמצעים הנדרשים לרכישת העיתון.
ב-1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, החליט הממשל הבריטי להפסיק את מימון העיתון העברי, כמו גם את גרסאותיו בערבית ובאנגלית. העיתון נמכר לנדבן היהודי-רוסי יהודה לייב גולדברג, ממייסדי הוצאת אחיאסף, שהיה שותף בכמה עיתונים עבריים והעורך והמו"ל של "העולם", ביטאון ההסתדרות הציונית בעברית. גולדברג השיב את מערכת העיתון לירושלים, ומאוחר יותר שונה השם ל"חדשות הארץ". גיליונו הראשון של העיתון במתכונת זו יצא לאור ב-16 ביוני 1919 (כ' בסיון תרע"ט). ב-2 בדצמבר 1919 (י' בכסלו תר"פ) קוצר שם העיתון ל"הארץ". "הארץ" היה עיתון בוקר, היחיד שמראשית קיומו לא השתייך למפלגה פוליטית, אם כי היה מזוהה עם החוגים ה"אזרחיים". מאוחר יותר נאמר בהלצה על השתייכותו האידאולוגית של העיתון כי "הממשלה היחידה ש'הארץ' תמך בה הייתה ממשלת המנדט הבריטי".
חשיבותו לדורות.
חשיבותו של העיתון, על אף שתקופת פעילותו במתכונתו המקורית הייתה קצרה, רבה. העיתון החל את הסחף והמעבר מעיתונות מפלגתית, בעלת סממנים פוליטיים מובהקים, לעיתונות מסחרית, בעלת גוף מממן פרטי. עיתונות זו, הנפוצה כל-כך בימינו, הייתה כמעט נטע זר בחברה הקולקטיביסטית של ימי המנדט. המעבר של העיתון לידיים יהודיות, והפיכתו למה שלימים יוודע כעיתון "הארץ", מהווים נקודת ציון היסטורית בתחילת המעבר מתקשורת מאוחדת, הסובבת סביב עולם ערכים הומוגני, לדה-מסיפיקציה, קיטוע ורב גווניות הניכרים בעיתונות בימינו.
מחלף שער מוריה
מחלף שער מוריה הוא מחלף המחבר את כביש 1 ורחוב בן-גוריון בירושלים. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלו עבודות לסלילת תוואי חדש לכביש 1 דרך צפון ירושלים ששמו "דרך יצחק שמיר", בעוד התוואי הישן משמש ככניסה למרכז העיר. פיצול התוואי הישן מהתוואי החדש נבנה כמחלף "T" חלקי בסמוך למחלף מוצא המקורי. גשר ארוך וגבוה מקשר אל התוואי הישן, בעוד הכניסה לתוואי החדש עוברת מתחת לגשר. המחלף נפתח לתנועה בשנת 2007. בעבר נחשב כחלקו המזרחי של מחלף מוצא, למרות שהוא מרוחק כקילומטר מזרחה ממחלף מוצא.
בסמוך למחלף זה עובר ערוצו של נחל שורק, באזור המכונה עמק הארזים.
טורנדו מוצרי צריכה
טורנדו מוצרי צריכה בע"מ, המוכרת במותג טורנדו, היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בשנת 1992, ועוסקת ביבוא ושיווק של מוצרי מיזוג אוויר. מייסדי החברה ובעליה הם האחים רונן ועודד בזזי, שהקימו בשנת 1988 את רשת "ענק המזגנים".
החברה משווקת מזגני אוויר במגוון דגמים. לחברה מערך מכירות ושירות בפריסה ארצית. בשנות ה-90, מזגני החברה יוצרו במפעל בישראל. כיום מזגני החברה מיוצרים בסין. עד שנת 2014 יוצרו על ידי קבוצת מידאה. מאז הם מיוצרים על ידי חברות סיניות כשחלק מהחלקים מיוצרים ביפן, והחברה הפכה לחברת מדבקה.
בשנת 2002 הושק המותג "טורנדו". לחברה שני מותגים נוספים בתחום המיזוג - "SAGA" ו-"ISKA". בשנת 2021 החלה קבוצת טורנדו לשווק את מותג המזגנים "מיצובישי Heavy" מתוצרת מיצובישי תעשיות כבדות, אחת מהחברות של קבוצת מיצובישי .
דרשונישוק
דרשונישוק (בליטאית: Darsūniškis, דרסונישקיס; ביידיש: דאַרשונישאָק) היא עיירה במחוז קובנה בליטא, על גדת הנהר ניימן . בעיירה קיימים מרכז רפואי, בית ספר יסודי ומספר כנסיות, בהן כנסיית עלייתה של הבתולה מרים השמיימה, שנבנתה בשנת 1855 וכן מספר כנסיות נוספות שנבנו בסוף המאה ה-18. באזור אתר נוף המהווה אתר מורשת מוגן, אתר שבתקופת מסעי הצלב הצפוניים היווה חלק ממערך ההגנה על היישוב, וכן מחצבים.
תולדות העיירה.
העיירה היא אחד היישובים העתיקים בליטא. במקורות גרמניים - כרוניקות של המסדר הטבטוני משנת 1365 - מוזכר שמה כ-Dirsunen. במאה ה-14 הייתה העיירה אחד מיעדיהם של מסעי הצלב הצפוניים, ובמהלך קרבות באזור נשרפה הטירה המקומית.
במאה ה-15 הוקמה במקום כנסייה ואוכלוסיית היישוב גדלה. במאה ה-16 הפך היישוב למרכז מסחר ואומנות, עקב הימצאו על הדרך בין קובנה ופוני (Puni), והתקיימו בו כיכר שוק ואכסניה. בסוף המאה ה-17 נשרפה הכנסייה ונבנתה שוב, אך בעת הפלישות השוודיות שרפו אותה הפולשים. מיקומה של העיירה על הנהר נמן סייע לשיקומה כעיירת מסחר, בין היתר לשם סחר בעצים בין אזור האיחוד הפולני-ליטאי לבין אזור גרמניה.
בסוף המאה ה-18 נבנה בעיירה בית ספר קהילתי והוקנו לה זכויות מגדבורג. בתקופה זו מנתה העיירה כמה עשרות משפחות. תושבי העיירה שוחררו מחובת הצמיתות והורשו לנוע בחופשיות אל מחוץ לתחומיה. בשנת 1868 נמנו בעיירה 668 תושבים, מהם 303 יהודים. עוד היו בעיירה מספר חנויות ופונדקים, ורבים מתושבי העיירה עסקו במסחר.
במלחמת העולם השנייה שרפו הגרמנים הפולשים את העיירה. בתקופת השלטון הקומוניסטי בעיירה התקיימה בעיירה חווה קולקטיבית.
יהודי דרשונישוק.
בין מלחמות העולם ישבו בדרשונישוק כ-120 יהודים. עם הכיבוש הסובייטי בשנת 1939 דוכאה הפעילות הפוליטית היהודית בעיירה, ולאחר הכיבוש בידי הגרמנים הוקם בעיירה גטו בו נכלאו יהודי עיירות סמוכות.
באוגוסט 1941 רצחו ליטאים את הגברים היהודים מדרשונישוק ועד תחילת ספטמבר נרצחו גם יתר יהודי העיירה.
דוק (פירושונים)
ברימאג
ברימאג, בשמה המלא ברימאג דיגיטל אייג' בע"מ, היא חברה ישראלית מסחרית. החברה עוסקת ביבוא, שיווק והפצה של מכשירי חשמל ואלקטרוניקה ביתיים ובמתן שירותי אחריות ותיקונים למוצרים אלה. החברה מייבאת, משווקת ומפיצה בישראל מוצרים מתוצרת יצרנים שונים ובהם: KENWOOD LG BEKO V-ZUG ו - BABYLISS.
היסטוריה.
החברה התאגדה בשנת 1993 כחברה פרטית, אשר רכשה פעילויות ומיזגה לתוכה חברות ותיקות. בשנת 2005 הונפקו מניות החברה בבורסה של תל אביב. לאחר ההנפקה התרחבה פעילות החברה והיא מחזיקה כיום ב-50% בחברת ישפאר מוצרי צריכה בע"מ, יבואנית מוצרי האלקטרוניקה הבידורית הביתית תחת המותגים SONY, LENCO וקו מוצרים לבנים תחת המותג LENCO. החברה מחולקת למחלקות מכירה, על פי קטגוריות המוצר. לצידן פועל המטה, התומך במבנה הארגוני בתחומים הבאים: לוגיסטיקה, כספים, ושירות. לחברה מרכזים לוגיסטיים בשטח של כ-20,000 ממ"ר.