מן הצד הרבני, נדחו הטיעונים בהסתמך על הציווי לשמוע בקול החכמים: "כי ייפלא ממך דבר למשפט... ובאת אל-הכהנים הלוים ואל-השֹפֶט אשר יהיה בימים ההם ודרשת והגידו לך את דבר המשפט. ועשית על-פי הדבר אשר יגידו לך... ושמרת לעשות ככל אשר יורוך." הרבניים ראו בקטע זה כמסירת סמכות הפסיקה בידי חכמי כל דור ודור למרות שבהמשך הקטע מצוין "אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ מִן הַמָּקוֹם הַהוּא אֲשֶׁר יִבְחַר ה'", בכוונה ברורה לבית המקדש ולסנהדרין שאינם קיימים כעת. בנוסף ציינו שחלקים רבים בתורה הם סתומים ולא מובנים, או חסרים בהם פרטים מהותיים לגבי יישומם ואין אפשרות לקיימם ללא מסורת פרשנית. בראייתם, הקראים עצמם הוכיחו זאת, שהרי היה להם ליקוט תקדימים בשם "סבל הירושה" והם אף קיבלו את הקאנון התנ"כי שקבעו חז"ל עצמם.
את הטיעונים על ויכוחים וסתירות דחו בכך שהחכמים חלקו על דברים שנשכחו ואבדו במרוצת השנים, בתקופות כמו גזירות אנטיוכוס בהן נתמעטה תורה בישראל. מכנות משותפים רחבים בין החולקים הועלו גם הם כסתירה לטענה. לגבי הניגוד בין התורה שכתב לזו שבעל פה נדחה בנימוק שהאחרונה מבארת, ולא שוללת, את הראשונה.
תולדות הפולמוס.
עוד ענן הנשיא תקף את מה שראה כיומרת הרבניים לטעון שפרשנותם היא בעלת סמכות מחייבת לכלל העם. החכם דניאל בן משה אלקומיסי, הנחשב לפי דעות מסוימות למייסדה האמיתי של הקראות, התמיד בכך אף הוא. הפולמוס הגיע לשיאו בימיהם של רב סעדיה גאון ויריבו סלמון בן ירוחם. הוא נמשך לאורך ימי הביניים, כשעל רקע המחלוקות בדיני הנישואין והגירושין, שתי הקבוצות הכריזו על בני האחרת כממזרים, ובמאה ה-19 התבטא בכתבי החכם אברהם פירקוביץ'.
מקווארי
האי מקווארי (אנגלית: Macquarie Island) שוכן בקצה הדרום-מערבי של האוקיינוס השקט, בערך באמצע המרחק בין אוסטרליה לאנטארקטיקה. האי נחשב כחלק ממדינת טסמניה מאז שנת 1900, והוכרז כשמורת טבע ב-1978. ב-1997 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית.
בני-האדם היחידם השוכנים באי הם חיילי הצבא ההתנדבותי של אוסטרליה שהקים בסיס באי. הם מונים בין 20 ל-40 איש, תלוי בעונה. באי אין תושבי קבע.
היסטוריה.
ביולי 1810 גילה במקרה מגלה הארצות האוסטרלי, פרדריק הסלבורו, את האי בעודו תר אחר שטחים טובים לציד כלבי ים. הוא קבע את מקווארי תחת בעלות בריטית וסיפח אותו למושבה ניו סאות' ויילס. האי נקרא על שמו של קולונל לכלן מקווארי, מושל ניו סאות' ויילס בין השנים 1810 ל-1821. פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, שחקר את האזור עבור אלכסנדר הראשון, היה הראשון לשרטט מפה של האי, הוא הגיע לאי ב-28 בנובמבר 1820, הגדיר את מיקומו והשיג דגימה מפאונת האי מציידי כלבי הים תמורת רום שהיה באמתחתו.
ב-1890 הועבר האי לטסמניה והוא הוחכר על ידי ג'וזף האץ' כדי לנצל את אוכלוסיית הפינגווינים שבו לשמן.
בין השנים 1911 ל-1914 שימש האי כבסיס ליציאת משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בראשותו של דאגלס מוסון. בשנת 1933 הוכרז האי כשמורת טבע והועבר לניהול שלטונות הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית ב-26 בדצמבר 1947.
ב-23 בדצמבר 2004 זעזעה רעידת אדמה בעוצמה של 8.1 בסולם ריכטר (אחת מרעידות האדמה העוצמתיות ביותר שנמדדו), רעידה זו גרמה לנזק מועט בלבד. יש המחשיבים רעידה זו כחלק מסדרת רעידות אדמה שהגיעה לשיאה ברעידת האדמה באוקיינוס ההודי אולם ישנה מחלוקת בקרב הסייסמולוגים על נכונות התאוריה הזו.
פלישת מזיקים.
בשנים האחרונות מתעורר חשש שהאיזון האקולוגי באי מופר עקב התרבות יתר של אוכלוסיית הארנבים באי. הארנבים הובאו לאי לראשונה על ידי מלחים בתחילת המאה ה-19 כמקור מזון והחלו להתרבות במהירות עד לפגיעת מחלה, מיקסומטוזיס (myxomatosis), שהפחיתה את מספרם לכ-10,000 פרטים בשנות ה-80 של המאה ה-20. כיום מונה אוכלוסיית הארנבים באי כ-100,000 פרטים.
לבד מארנבים, ישנה בעיה גם עם אוכלוסיית עכברושים נרחבת באי, העלולים לגרום לבעיה סביבתית חמורה. ישנן תוכניות להשמדת עכברושים רחבת היקף באמצעות פיתיונות, דוגמת התוכנית שבוצעה באי קמפבל שבניו זילנד. וויכוח בין ממשלת אוסטרליה הפדרלית לבין ממשלת טסמניה בדבר מימון הפרויקט, שעלותו 24 מיליון דולר אוסטרלי, עיכבה את הוצאתו לפועל. אולם בסופו של דבר הוסכם על מימון משותף.
גאוגרפיה.
אורכו של האי מוערך בכ-34 ק"מ, רוחבו בכ-5 ק"מ, ושטחו בכ-128 קמ"ר. האי מהווה את הפסגות הגבוהות ביותר ברכס מקווארי, שרובו תת-ימי, ונמשך מצפון ומדרום לאי. בסמוך לאי שוכנות מספר קבוצות של איונים. אחת הקבוצות, איוני בישופ וקלארק, מהווים את הנקודה הדרומית ביותר של אוסטרליה.
פאונה.
פאונת האי כוללת מיני דובי ים רבים: אנטארקטי, תת אנטארקטי וניו זילנדי, וכן פיל ים דרומי. מיני פינגוינים רבים מתרבים באי, ביניהם פינגווין לבן-פנים שהאי מהווה את אתר ההתרבות היחיד שלו.
כאמור, ישנה אוכלוסיית ארנבים גדולה באי המפרה את האיזון האקולוגי. בעבר הייתה באי אוכלוסיית חתולים מזיקה, שהובאה אף היא על ידי אירופאים, עד השמדתה בשנת 2002.
בספטמבר 2006 מפולת גרמה לנזק רב לאתר התרבות הדיצנים במפרץ לוסיטניה. הרשויות סוברות שהמפולת נגרמה משילוב של גשמי אביב עזים וסחיפה שנגרמה ממחילות ארנבים. האירוע הזה הוא שדחק בממשלה הפדרלית של אוסטרליה ובממשלה הטסמנית למצוא פתרון למימון התוכנית להשמדת אוכלוסיית הארנבים, מימון שאכן הושג ביוני 2007.
יציבותם של חלק גדול מהצוקים באי מעורערת כתוצאה ממחילות הארנבים. הארנבים אינם מפאונת האי המקורית והם מוכרים כמזיקים גם באוסטרליה עצמה.
המחוז הפדרלי המרכזי
המחוז הפדרלי המרכזי (ברוסית: Центральный федеральный округ) הוא אחד מתשעת המחוזות הפדרליים של רוסיה. למרות שהוא נקרא "מרכזי", הוא למעשה המערבי בין המחוזות הפדרליים. אוכלוסיית המחוז מונה כ-38,000,651 נפש (לפי מפקד 2002) ושטחו - 650 אלף קמ"ר.
משרדו של נציג הנשיא במחוז שוכן במוסקבה.
רוג'ר בניסטר
רוג'ר גילברט בניסטר (Roger Gilbert Bannister; 23 במרץ 1929 - 4 במרץ 2018), היה אתלט בריטי הידוע בעיקר כאדם הראשון שרץ מרחק של מייל אחד בפחות מארבע דקות. לאחר הישג מפורסם זה, פרש מאתלטיקה כדי להקדיש עצמו ללימודי רפואה והיה לנוירולוג.
ביוגרפיה.
רוג'ר בניסטר נולד בהארו שבמידלסקס למשפחה בת מעמד הפועלים. בילדותו היה נחוש להצטיין בלימודיו כדי שיוכל ללמוד רפואה ואכן זכה במלגה ללימודים באוקספורד. עיסוקו באתלטיקה בשנותיו הראשונות היה על בסיס חובבני ונשען יותר על כישרון מאשר על השקעה. גם בשנים המאוחרות יותר, כשכבר היה רץ ברמה עולמית והתאמן יותר ברצינות, עדיין התאפיין כרץ שהסתפק בקילומטרז' נמוך של אימונים ביחס ליריביו.
לקראת אולימפיאדת לונדון (1948) כבר יצא שמעו ככישרון עולה בריצה למרחקים בינוניים, והוא נתבקש להתחרות, אולם העדיף שלא לעשות כן, בהעדיפו להמשיך להתאמן ולקבוע יעד אולימפי רחוק יותר - אולימפיאדת הלסינקי (1952). בארבע השנים שבתווך שיפר בהדרגה את שיאו למרחק האולימפי (1,500 מטרים, או "המייל המטרי") כמו גם למרחק הבריטי המסורתי של מייל אחד (כ-1,609 מטרים). כגודל ציפיותיו מהלסינקי כך הייתה גם גודל האכזבה שלו וממנו, כשסיים לבסוף במקום הרביעי בלבד במרוץ ה-1,500 מטרים, ללא מדליה אולימפית. הממסד הספורטיבי הבריטי לא הסתפק בשיא הלאומי שקבע במרוץ והאשים את שיטות האימון הלא מספקות שלו בכשלונו. בניסטר עצמו שקל לפרוש, אך לבסוף החליט במקום זאת להתרכז במטרה חדשה: שבירת המחסום ה"עגול" של 4 דקות למייל.
בשנים שלאחר משחקי הלסינקי המשיך בניסטר להתאמן מעט במקביל ללימודי הרפואה והסתפק באימון יומי בן 45 דקות בלבד. לקראת קיץ 1954 החל להתקרב למטרתו, אולם בניסטר לא היה היחיד שרדף אחרי מחסום ארבע הדקות: הרץ האוסטרלי ג'ון לאנדי (לימים מושל מדינת ויקטוריה), ניסה גם הוא את כוחו באותה משימה באותה העת. בניסטר היה מודע לכך שמרוצו אינו נגד השעון בלבד, אלא גם נגד היריב מהצד השני של העולם.
ב-6 במאי 1954 השתתף בניסטר במרוץ באוקספורד לעיני 3,000 צופים, בניסיון להקדים את לאנדי לאבן הדרך הנכספת. המרוץ שודר בשידור חי ברדיו הממלכתי הבריטי ושני רצים בריטים נבחרו מראש לסייע לו לקבוע קצב מהיר וכדי להוביל המרוץ עד שלביו האחרונים. ה"קוצבים" עשו את חלקם, כשהצליחו למשוך את בניסטר לקצב מהיר וגם לסיים בעצמם את המרוץ (שאם לא כן, הייתה הטקטיקה נחשבת לבלתי ספורטיבית). גם בניסטר לא אכזב וסיים בזמן שיא של 3:59.4 דקות. בסוף המירוץ אמר: “אנו רצים, לא משום שאנו חושבים שזה מועיל לנו, אלא משום שאנו נהנים מכך ומשום שאיננו יכולים להימנע מכך. ככל שהחברה וסביבת העבודה מגבילות יותר, כך גם נחוץ יותר למצוא פורקן לאותה הכמיהה אל החופש. איש אינו יכול לומר ‘אסור לך לרוץ מהר יותר, או לקפוץ גבוה יותר’. הרוח האנושית היא בלתי-מנוצחת".
שיאו ההיסטורי החזיק מעמד רק עד ה-21 ביוני 1954, עת נשבר על ידי לאנדי, אך הוא כבר לא יכול היה ליטול מבניסטר את התואר: "הראשון שרץ מייל בפחות מארבע דקות".
ב-7 באוגוסט 1954 נפגשו לראשונה לאנדי ובניסטר במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בוונקובר. לקראת סיום המרוץ האט המוביל לאנדי כשהביט אחורה, בניסיון לאתר את בניסטר מבין הדולקים אחריו. שעטת הסיום של בניסטר אפשרה לו לעקוף את לאנדי, לקבוע שיא חדש כשגמא את המייל תוך 3:58.8 דקות ולזכות באליפות חבר העמים. ללאנדי, שסיים שלישי, 8 עשיריות השנייה אחרי בניסטר, נותרה רוח טובה דיה כדי להתלוצץ שאמנם אשת לוט הביטה לאחור והפכה לנציב מלח, אולם הוא "הראשון בהיסטוריה שהביט אחורה והפך לברונזה". הייתה זו הפעם הראשונה בה יותר מרץ אחד רץ מייל בפחות מארבע דקות.