לוטרת הים ניזונה מיותר מ-100 מיני טרף שונים. במרבית תפוצתה, תזונתה מורכבת כמעט לחלוטין מחסרי חוליות ימיים, כמו קפודי ים, חלזונות, צדפות, רכיכות אחרות וסרטנים. גודלו של הטרף משתנה, ונע בין צלחיות קטנות ועד תמנוני ענק. באזורים הצפוניים, הלוטרה ניזונה גם מדגים. בניגוד לאמונה העממית הרווחת, לוטרות הים אוכלות כוכבי ים רק לעיתים נדירות, והקלפ שאותו היא בולעת כלל לא מעוכל בבטנה.
דרכי הציד של הלוטרות משתנות מפרט לפרט, שכן הלוטרות נוהגות לצוד את טרפן בדרך שאמותיהן צדו אותו. תזונתן של אוכלוסיות מקומיות משתנה גם היא במשך הזמן, שכן הלוטרות עשויות לדלדל משמעותית אוכלוסיות של טרף מועדף, כמו קיפודי ים גדולים, וכן בשל העובדה שזמינות סוג מזון מסוים תלויה גם בגורמים אחרים כמו דיג אנושי.
הטורפים העיקריים של לוטרות הים הם קטלנים ואריות ים; עיטמים לבני-ראש טורפים לעיתים גורים. בקליפורניה, מעריכים כי כרישים, ובעיקר עמלצים לבנים, אחראים לכעשרה אחוזים ממקרי המוות של לוטרות, וכי זוהי אחת הסיבות לאי התרחבותה של אוכלוסיית הלוטרות צפונה.
מין מפתח.
לוטרות הים הן הדוגמה הקלאסית להדגמת המושג מין מפתח: נוכחותן משפיעה על המערכת האקולוגית בה הן נמצאות במידה רבה מזו המצופה מיצורים בגודלן ובמספריהן. הן מבקרות את גודל האוכלוסיות של כמה יצורים אוכלי-צמחים בינתיים (Benthic; סמוך לקרקעית הים), ובפרט קיפודי ים. קיפודי הים, בתורם, ניזונים מהקלפ, וגורמים לו להיסוג או למות. אובדן בית הגידול והמזון בדמות יערות הקלפ מוביל בתורו לשרשרת שינויים עמוקים בסביבה הימית. כך למשל, אזורים בצפון האוקיינוס השקט בהם לוטרות אינן חיות הופכים לעיתים למיושבים בצפיפות בקיפודים ונעדרים מקלפ.
הבאתן של לוטרות הים לאזור קולומביה הבריטית הביא לשיפור משמעתי בבריאותן של המערכות האקולוגיות החופיות, ושינויים דומים נצפו כאשר אוכלוסיות הלוטרות השתקמו באיים האלאוטיים, באיי קומנדר ובחופי ביג סור שבקליפורניה. עם זאת, אין לתלות את קיומם של יערות הקלפ במצב הלוטרות באזור בלבד: אוכלוסיות הקיפודים עשויות להיות מבוקרות על ידי גורמים אחרים מלבד הלוטרות.
נוסף על כך, תפקיד נוסף שממלאות לוטרות הים הוא בהסרת שכבות צדפים שחורות (Mussels) מאזורים סלעיים, ובכך הן מאפשרות למינים אחרים לנסות להתחרות ולהתקיים באזור. כך למעשה מסייעות הלוטרות להגברת המגוון הביולוגי באזור חיותן.
הלוטרות והאדם.
סחר בפרוות.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שלוטרות ניצודו כבר לפני אלפי שנים לניצול בשרן ופרוותן. ציד הלוטרות התרחב לכדי קנה מידה משמעותי בתחילת המאה ה-18, כאשר ציידים וסוחרים מכל העולם ביקשו לספק את הביקוש לפרוות לוטרות, שהיו מן הפרוות האיכותיות ביותר. ציד זה הביא בסופו של דבר להריגתן של מיליון לוטרות לערך.
בתחילת המאה ה-18, ציידים רוסים החלו לצוד לוטרות באיים הקוריליים ולמוכרן לסין. באותה תקופה הרוסים גם חקרו את צפון האוקיינוס השקט, ושלחו את ויטוס ברינג על מנת למפות את החוף הארקטי ולמצוא נתיבי שיט מסיביר לצפון אמריקה. ב-1741, במסעו השני לצפון האוקיינוס, ספינתו של ברינג נהרסה בסמוך לאי ברינג ולאיי קומאנדר. רבים מאנשי הצוות של ברינג, וברינג עצמו, מצאו שם את מותם. חברי הצוות ששרדו, ובהם חוקר הטבע גאורג שטלר, מצאו לוטרות ים על חופי האי, ובילו את החורף בציד לוטרות ובהימורים על פרוותיהן. הם חזרו לסיביר לאחר שהרגו כ-1,000 לוטרות, וגבו עבור פרוותיהן מחיר גבוה. זו הייתה תחילתו של מסע ציד שכונה "הציד הגדול", ושהסתיים רק מאה שנים מאוחר יותר.
משלחות הציד הרוסיות דלדלו במהירות את אוכלוסיות הלוטרות באיי קומאנדר, ועד 1745 הם כבר החלו לעבור לאיים האלאוטיים. תחילה הם סחרו בפרוות עם הילידים האלאוטיים שהתגוררו באיים, אולם מאוחר יותר הם שיעבדו אותם: את נשותיהם וילדיהם לקחו כבני ערובה, ואת הגברים הכריחו לצוד עבורם לוטרות; את הסרבנים עינו והרגו. ילידים רבים נרצחו או שמתו ממחלות שהביאו עימם הרוסים. כך, אוכלוסיית האלאוטיים הצטמצמה, לפי הערכות הרוסים עצמם, מכ-20,000 ל-2,000 תושבים בלבד. עד שנות ה-60 של המאה ה-18 כבר הגיעו הרוסים לאלסקה. בד בבד, הצטרפו מדינות נוספות לציד בדרום. מגלי ארצות ספרדים קנו פרוות מאינדיאנים ששכנו לחופי מקסיקו וקליפורניה של ימינו, ומכרו אותן באסיה. ב-1778, מגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק הגיע לאי ונקובר, ושם רכש פרוות לוטרות מאנשי האומות הראשונות. כאשר עגנה ספינתו של קוק בנמל סיני, נמכרו הפרוות במהירות ובמחירים גבוהים, והן כונו בשם "זהב רך". השמועה פשטה, ותושבים מכל רחבי אירופה וצפון אמריקה הגיעו לצפון-מערב יבשת אמריקה על מנת לסחור בפרוות הלוטרות.
הציידים הרוסים הרחיבו את תחומי הציד דרומה, לאזורים שהם המדינות וושינגטון, אורגון וקליפורניה של ימינו. כחלק מכך, הקימו הרוסים מושבה, "פורט רוס". ב-29 השנים שלאחר מכן הרגו הרוסים כ-50,000 לוטרות ים בקליפורניה.
בסופו של דבר הידלדלו אוכלוסיות הלוטרות לרמה שבה הציד שלהן הפך לא כדאי. באיים האלאוטיים נפסק הציד ב-1808. באלסקה התאוששה אוכלוסיית הלוטרות והגיעה ללמעלה מ-100,000 פרטים, אולם ב-1867 אלסקה נמכרה לארצות הברית, והאמריקאים, ששבו לצוד את הלוטרות, דיללו את האוכלוסיות פעם נוספת. מחירי הפרוות עלו ככל שהלוטרות הפכו נדירות יותר: בשנות ה-80 של המאה ה-19, נע מחירה של פרווה אחת בין 105 ל-165 דולרים בשוק לונדוני; ב-1903 לעומת זאת, עשוי היה מחירה של פרווה להאמיר לכדי 1,125 דולרים. ב-1911, חתמו רוסיה, יפן, בריטניה הגדולה וארצות הברית על אמנה, שבה נאסר באופן מוחלט ציד הלוטרות.
שיקום ושימור.
במהלך המאה ה-20, השתקמו אוכלוסיות לוטרות הים בכ-60% מאזורי תפוצתם ההיסטוריים - שיקום שנחשב לאחת ההצלחות הגדולות בשימור היונקים הימיים. עם זאת, ארגון השימור העולמי (IUCN) עדיין מכליל את לוטרת הים ברשימת בעלי החיים הנתונים בסכנת הכחדה (Endangered Species), ומפרט את מגוון האיומים המסכנים את לוטרות הים: התבקעות מכליות נפט, טריפה על ידי קטלנים, ציד בלתי חוקי וחנק בשל הסתבכות ברשתות דיג. ציד הלוטרות איננו חוקי יותר בכל העולם, למעט מספר אזורים מצומצמים בארצות הברית בהם הציד מותר לאינדיאנים. הציד הבלתי חוקי היה מקור דאגה רציני במזרח הרחוק הרוסי לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, אולם ממדיו קטנו מאוד עם הגברת האכיפה והשתפרות המצב הכלכלי.
האיום המרכזי הניצב בפני לוטרת הים הוא התבקעות מכליות נפט, בשל הרגישות הרבה של פרוותה: הלוטרות משתמשות בפרוותן על מנת לשמור על חום גופן, וכשזו ספוגה בנפט, היא מאבדת את יכולתה לכלוא אוויר ולחמם את גוף הלוטרה. כך, חום גופה של הלוטרה צונח במהירות עד למותה מהיפותרמיה. הכבד, הכליות והריאות של הלוטרות נפגעים גם הם כשהלוטרה שואפת נפט או מעכלת אותו (בעת ניקוי גופה). אסון הנפט של אקסון ואלדז ב-24 במרץ 1989 הביא למותן של אלפי לוטרות ים במפרץ הנסיך ויליאם שבאלסקה, וגם ב-2007, למעלה מעשור ומחצית לאחר האסון, השפעת הנפט עדיין מורגשת באזור. דובר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית תיאר את האהדה הציבורית ללוטרות הים שצמחה מהכיסוי התקשרותי של האירוע כשכתב:
דליפת נפט גדולה אחת באזורי המחיה הגאוגרפיים המצומצמים של אוכלוסיות לוטרת הים בקליפורניה, וושינגטון וקולומביה הבריטית יכולה להיות הרת אסון למדינות או למחוזות אלו. מניעת דליפות נפט והכנות להצלת לוטרות הים, במקרה שדליפה כזו תתחולל, הם במוקד מאמצי השימור. גם הגדלת אזור המחיה של אוכלוסיות הלוטרות יכולה להקטין את הסכנה שדליפת נפט אחת תחסל את האוכלוסייה בשלמותה. עם זאת, בשל המוניטין של המין כמצמצם את אוכלוסיית הצדפות בצורה משמעותית, מתנגדים גופים העוסקים בדיג צדפות מסיבות מסחריות, לשם קיום, או לתיירות לעיתים קרובות להגדלת אזורי המחיה של הלוטרה, ואף היו מקרים שדייגים ואחרים הרגו לוטרות ים בניגוד לחוק.
בעשרות השנים האחרונות חלה ירידה דרסטית ובלתי צפויה במספרן של לוטרות הים באיים האלאוטיים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש האזור בית ל-55,000 עד 100,000 לוטרות ים, אבל עד שנת 2000 הצטמצמה האוכלוסייה לכ-6,000 חיות. ההשערה המקובלת ביותר, אך השנויה עדיין במחלוקת, היא שלווייתנים מסוג קטלן הניזונים מלוטרות הים אחראים לירידה הגדולה במספרן. התופעה של היעלמות לוטרות הים חופפת לעלייה בטריפות על ידי קטלנים. עם זאת, אין עדות ישירה שקטלנים נוהגים לארוב ללוטרות הים באופן משמעותי.
אזור מחיה נוסף המעורר חשש הוא קליפורניה, שבה ההתאוששות של אוכלוסיית הלוטרות החלה להראות סימנים של תנודתיות ואפילו נסיגה בסוף שנות ה-90. מאזור זה התקבלו דיווחים על אחוזי תמותה גבוהים בצורה יוצאת דופן בין לוטרות בוגרות, או בגיל הבגרות, בייחוד אצל נקבות. נתיחה שלאחר המוות שנערכה בגופות של לוטרות גילתה שמחלות, בייחוד הדבקות בטפיל טוקסופלזמה גונדי ("Toxoplasma gondii") ובטפיל ממערכת תולעים קוצניות ראש ("acanthocephala") היא הסיבה העיקרית לתמותה של לוטרות הים בקליפורניה. הפונקדאים של טפיל הטוקסופלזמה גונדי, שהוא ברוב המקרים קטלני עבור לוטרות הים, הם חתולי בית, חתולי פרא ואופוסומים, ומשערים כי הוא נישא לים בגללים של חתולי בית הנסחפים לאוקיינוס דרך מערכת הביוב. אף על פי שברור שמחלות תרמו למותם של רבות מלוטרות הים של קליפורניה, לא ברור מדוע האוכלוסייה בקליפורניה מושפעת לכאורה מהמחלה יותר מאוכלוסיות באזורים אחרים.