בבריטניה, חרף המיתון הכלכלי, נכשלו הניסיונות מצד סקטורים מסוימים להעלות את המכסים. מבחינה כלכלית, בריטניה לא הייתה זקוקה לפרוטקציוניזם שכן הייתה תחרותית יותר בכל סקטור. אחת הסיבות לכך הייתה האימפריה הבריטית שאפשרה אספקת חומרי גלם, מזון וכוח עבודה שהזינו את הכלכלה הבריטית. בנוסף, לאריסטוקרטיה בעלת הקרקעות היה כוח פוליטי רב ואינטרס מובהק בהימנעות מפרוטקציוניזם.
בארצות הברית הייתה המדיניות שונה מאשר במעצמות אירופה. בארצות הברית הוטל מכס גבוה על התעשייה ומכס נמוך בהרבה על החקלאות. הסיבה העיקרית לכך היא כלכלית גרידא (בשונה מהמצב באירופה, שם ההסבר הפוליטי משמעותי יותר): בארצות הברית החקלאות הייתה תחרותית מאוד ולא הייתה זקוקה להגנות (לפחות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה), בעוד התעשייה הייתה פחות תחרותית וזקוקה להגנות. על בסיס זה היה קונפליקט בין הסקטורים, שכן הסקטור החקלאי היה פגיע ותנודתי וחש כי גם לו מגיעה הגנה מצד המדינה. ישנם גורמים דומסטיים שונים המסבירים את המדיניות האמריקאית בימי המשבר. כך למשל, לתעשיינים היה כוח פוליטי רב באופן יחסי, בין היתר בשל היותם קבוצה קטנה ומאורגנת יותר מהעובדים ומהצרכנים (ראו בעיית הפעולה הקולקטיבית לעיל), אשר הייתה דומיננטית מאוד בשתי המפלגות השולטות. במקרה של ארצות הברית, גם למבנה המוסדי ושיטת הבחירות הייתה השפעה על קבלת ההחלטות בהקשר זה.
מכס סמוט-האוולי.
במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 עבר בארצות הברית חוק פרוטקציוניסטי שקבע את מכס "סמוט-הולי" (Smoot-Hawley), אשר העלה באופן חסר תקדים את המכס הממוצע במדינה על אלפי מוצרים לכ-60%. ההסבר העיקרי לכך שחוק זה עבר בקונגרס חרף הקואליציה מוטת הייצוא במדינה מחייב בחינה של המצב הדומסטי.
המערכת המוסדית של ארצות הברית היא גורם חשוב בהבנת הדינמיקה הדומסטית. מערכת הבחירות האזורית יוצרת תמריץ לנציגים הנבחרים לייצג אינטרסים ספציפיים וצרים, בהתאם לאזור הבחירה שלהם, ולהביא לקונגרס את האינטרסים של קבוצות המתחרות בייבוא. כשאינטרסים אלו מוצגים בקונגרס, נטייתו היא ליצור הגנה למספר תעשיות, וכך עולה הפרוטקציוניזם. כך קרה בהקשר של חוק סמוט-הולי, כאשר ההצעה המקורית של היוזמים הייתה ליצור הגנה על תוצרת חקלאית. ליוזמה זו הצטרפו מחוקקים נוספים שהוסיפו עוד ועוד סקטורים, עד שבסופו של דבר כלל החוק החדש מעל 20,000 מוצרים שזכו למכס גבוה.
על פי ההסבר של שַטשניידר (Schattschneider), הקואליציה בעד פרוטקציוניזם הציעה מידה מועטה של הגנה למגוון של סקטורים, וכך הצליחה ליצור את קבוצת הלחץ שנדרשה כדי לקדם את הנושא בקונגרס. הקואליציה התגבשה בין היתר בזכות שיתופם של סקטורים רבים שאינם מתחרים זה בזה. שטשניידר מדגיש כך את חשיבותן הרבה של קבוצות אינטרס בארצות הברית. לעומתו, טוען פסטור (Pastor) כי הגורם המשמעותי המסביר את מכס סמוט-האוולי הוא ההסבר הפוליטי-מפלגתי. לדבריו, עלייתו של הנשיא הרפובליקני הובר לצד קיומו של רוב רפובליקני בסנאט יצרו את התנאים המתאימים להעלאת מכסים, בייחוד בסקטור התעשייתי, שהמפלגה הרפובליקנית שאפה לקדם.
על פי אייכנגרין (Eichengreen), מכס סמוט-הולי הוא תוצר של הקשיים שעמם התמודדה החקלאות האמריקנית. בשנות מלחמת העולם הראשונה קצרו החקלאים האמריקנים רווחים גבוהים כתוצאה מהמחירים הגבוהים בשוק. אך בשנות ה-20 התקשו החקלאים לעמוד בתחרות הגוברת בעולם, שכן המחירים הלכו וירדו כתוצאה מהתאוששות החקלאות באירופה. הסקטור החקלאי לא זכה כמעט להגנות ביחס לסקטור התעשייתי, בעיקר בשל שגשוגו בשנות המלחמה. במקביל, החקלאים האמריקאים נהנו מייצוג יתר הן בקונגרס והן בסנאט (בשל מערכת הבחירות שתוארה לעיל) והאינטרסים שלהם באו לידי ביטוי בצורה בולטת בוושינגטון. ההסברים למכס סמוט-הולי הם שונים זה מזה אך ככלל, ישנה הסכמה רחבה שגורמים דומסטיים הם הסיבה המרכזית לקביעת המכס.
ביקורת וסיכום.
לסיכומו של דבר, רבות נכתב על אודות הכלכלה הפוליטית של המסחר הבינלאומי, אך ככלל ניתן להבחין בשני זרמים עיקריים במחקר. שטשניידר ואחרים התמקדו בקבוצות אינטרס המשפיעות על תהליכי קבלת החלטות. הנחות היסוד של גישה זו מתיישבות עם מודל ענפי הייצור שלעיל, שלפיו ייתכן מצב שבו בעלי הון ועובדים בסקטורים שונים יתחרו זה בזה סביב נושא מדיניות הסחר. מאמרו של גורביץ' שהוצג לעיל מתבסס על גישה זו גם כן. לעומת זאת, רוגובסקי ואחרים התמקדו בחתך המעמדי בכך שהציבו את גורמי הייצור זה מול זה. על פי גישה זו, המתיישבת עם מודל גורמי הייצור, בעלי ההון מתחרים בעובדים בשאלת מדיניות הסחר. יש חוקרים שעשו את האבחנה בין בעלי הון מסוגים שונים ובין עובדים מסוגים שונים ובכל זאת הסיקו כי סוגיית המעמד היא מרכזית בוויכוחים על מדיניות סחר. בשתי הגישות האלו, הגורם המעצב את העדפות הצדדים הוא השינוי בהכנסות הצפוי כתוצאה משינוי מדיניות סחר. אך ההסכמה הכללית בקרב החוקרים היא שלחצים דומסטיים מתעשייה, עבודה וכו' משחקים תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות.
ואולם, ישנה גם ביקורת על גישות אלו ועל כוחן ההסברי. ראשית, גישות אלו לא מסבירות את המכניזם המביא את האינטרסים של קבוצות שונות לחלחל כלפי מעלה ולהשפיע ברמת המדינה. שנית, ריבוי של קבוצות אינטרס עשוי להביא פוליטיקאים דווקא לבחור בדרך המועדפת עליהם תוך התחמקות מהלחץ של קבוצה מסוימת. כלומר, במצב של ריבוי קבוצות לפוליטיקאים מתאפשר לתמרן בהתאם לאינטרסים הפוליטיים האישיים שלהם. כמו כן, ישנם חוקרים הגורסים כי להעדפות של מקבלי ההחלטות עצמם ישנו משקל משמעותי יותר בקביעת מדיניות הסחר מאשר קבוצות אינטרס, יהיה כוחן אשר יהיה.
ניתן להתבונן בכלכלה הפוליטית הבינלאומית בכלל ובתחום המסחר הבינלאומי בפרט מפרספקטיבות שונות. יש המדגישות את המערכת הכלכלית הבינלאומית, יש המדגישות אידאולוגיות, יש השמות דגש על היחסים הבינלאומיים ויש המתמקדות בתפקידן של המדינות ומוסדותיהן. בערך זה הוצגה הגישה הדומסטית, המסבירה בדרכים שונות את השפעתן של קבוצות שונות במדינות על קבלת החלטות וקביעת מדיניות מסחרית.
אמנון סלומון
אמנון סלומון (3 באפריל 1940 - 23 באוקטובר 2011) היה צלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס אופיר לצילום.
ביוגרפיה.
סלומון נולד בשנת 1940 בתל אביב במשפחה בת שלושה בנים. אביו היה יליד הונגריה ואמו ילידת רוסיה. אביו עבד כמוביל עוגות בקונדיטוריה של אחיו. התגורר סמוך לקולנוע עדן, שם גילה את משיכתו לקולנוע, בעיקר לסרטים מוזיקליים.
החל את הקריירה כעוזר צלם של דוד גורפינקל, תפקיד בו החזיק כארבע שנים, במהלכן גם עזר בצילום הסרט "חור בלבנה" של אורי זוהר.
במלחמת ששת הימים שירת יחד עם הבמאי ז'אק קתמור. לאחר המלחמה החלו בצילום הסרט "מקרה אישה" (1969).
נמנה עם חברי קבוצת האמנים האוונגרדית "העין השלישית".
בשנת 2003 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על הישגים מקצועיים. בשנת 2010, לכבוד יום הולדתו השבעים, נערכה מחווה לכבודו בסינמטק תל אביב. באותה שנה זכה בפרס אופיר על צילום לסרט "התגנבות יחידים" בבימויו של דובר קוסאשווילי.
נפטר לאחר מאבק ממושך בסרטן ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר בן זוג, אילן שוקרון.
עלי נסאר
עלי נסאר (בערבית: علي نصار; נולד ב-11 בספטמבר 1954) הוא במאי ותסריטאי ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
נסאר נולד בעראבה, בן למשפחה בת 14 נפשות. בילדותו לצד העבודה בחלקה המשפחתית, צפה בסרטים מצריים ואופרטות לבנוניות אשר הקסימו ושבו אותו. ב-1975 הגשים את חלומו והוא קיבל מלגה מהמפלגה הקומניסטית ללימודים גבוהים במוסקבה. למד משחק במוסקבה ובשנת 1981 סיים לימודי תואר שני בבימוי באקדמיה לקולנוע במוסקבה. אחר כך ביים סרטים תיעודיים. כשחזר לישראל יסד בעראבה קבוצת תיאטרון וביים ארבע הצגות. אחר כך נסאר עבד כצלם היומון "אל-איתיחאד" היוצא לאור בחיפה. בשנת 1983 כתב וביים את הסרט התעודי "סיפורה של עיר לחוף הים", סרט פוליטי על שכונת עג׳מי, שלא הופץ לציבור. גורל דומה אירע גם לסרטו השני, "המינקת" משנת 1994.
בשנת 1997 יצא סרטו הארוך הראשון, "שביל החלב". הסרט מביא את סיפורו של כפר ערבי בגליל בשנת 1964 כמראה של החברה באותה תקופה, דרך סיפורו של מברוק (סוהיל חדאד), פועל פשוט וקשה יום ומוכתר הכפר (מכרם ח'ורי). הסרט, שמומן על ידי "הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים", הוקרן בסינמטקים במשך זמן רב, זכה בפרס התסריט הישראלי הטוב בפסטיבל ירושלים בשנת 1997, והשתתף במספר פסטיבלי סרטים בינלאומיים. עם זאת, הסרט עורר האשמות בקרב הקהל הערבי: משרד התרבות בתוניסיה סירב להפיץ את "שביל החלב" בטענה שהבמאי ישראלי, ובעיתון האופוזיציה המצרית "אלאהלי" נכתב שהסרט "מריח כסף ישראלי". נסאר הואשם כי מכר את הבעיה הפלסטינית בתמורת לתקציב שקיבל מהממשלה.
סרטו "בחודש תשיעי" מ-2002 היה מועמד ל-7 פרסי אופיר אך לא זכה באף קטגוריה. חבר השופטים הציע לנסאר לקבל את פרס הניחומים, אך הוא סירב.
בשנת 2007 יצא סרטו "מחכים לסלאח א-דין", על פי הרומן "הנעדר 2000" מאת סוהיל כיואן. הסרט עוקב אחר ג'מאל, אשר נקרע במשולש אהבים בין אשתו עביר לבין אהבתו הראשונה. הוא מחליט לעזוב את עביר ואת הכפר בו הוא גר ויוצא לעיר הגדולה בעקבות אהובתו הישנה, לילה. בעקבות כך הוא יוצא למסע עצמי, שבמהלכו הוא מגלה את אכזבתו מאורח החיים ומאידאולוגיות שבחר.
שיחק בסרטו של אבישי סיון "המשוטט", שיצא בשנת 2010.
בשנת 2015 ביים את "לכודים בתוך הרשת", סדרת מקור שהפיקה רשות השידור ושודרה בערוץ 33 ואחר-כך בערוץ הראשון.
תיאודובלד
שכר כחיל הראשון
לאנדרו ביזיאק
קרישנה לוי