דגמי הפצצה טקטית שיועדו לאמנעה אווירית בעומק הטקטי של האויב, גרסאות אלו סומנו ב-(I)B (interdiction).
מטוסי צילום.
גרסאות שפותחו למטרת סיור וצילום אווירי, סומנו באותיות PR (Photo-reconnaissance).
מטוסי אימון.
מספר דגמים שפותחו למטרת אימון טייסים ולאימון צוותים מקצועיים במספר תחומים בהם זיהוי מטרות אוויריות, ניווט וכדומה. גרסאות אלו סומנו באות T (אימון; Trainer).
מרטין B-57 קנברה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותחילת מלחמת קוריאה חיל האוויר של ארצות הברית היה זקוק למפציץ טקטי למטרות אמנעה אווירית, כמחליף לדאגלס A-26 אינווידר המיושן. מספר חלופות נבחנו והקנברה נבחר ב-1951 לאחר שבוצעו תצוגות תכלית מבין חמשת המטוסים שהוצעו. חיל האוויר העדיף ייצור מקומי של מטוס וחברת גלן ל. מרטין זכתה במכרז היצור עם הזמנה ראשונית של 250 מטוסים, לאחר מכן באוגוסט 1951 הגיע מטוס הקנברה השני שנשלח מבריטניה כבסיס ליצור והפיתוח האמריקאי. משום הדחיפות לשלוח את המטוסים הראשונים ללחימה בקוריאה, המטוסים הראשונים שפותחו B-57A היו כמעט זהים לחלוטין לדגם B.2 הבריטי עליו היו מבוססים, בהמשך דגמי ה-B-57B והלאה הותאמו לדרישות חיל האוויר האמריקאי וכללו שינויים נרחבים יותר.
ה-B-57 קנברה היה המפציץ הראשון בשירות ארצות הברית שביצע גיחות הפצצה קרביות, הוא זכה להערכה רבה לאורך השנים ונחשב למטוס אמין ובעל ביצועים טובים. הקנברה שירתה בחיל האוויר של ארצות הברית בין 1954 ועד שיצא משירות צבאי ב-1983, כיום מספר מטוסים ממשיכים לשרת בנאס"א לביצוע מחקר בגובה רב כמו גם כסיוע לבחינת מערכות תקשורת. חברת מרטין פיתחה מספר דגמים עיקריים לאורך השנים, בהם מטוסי הפצצה טקטיים לאמנעה אווירית ומטוסי סיור וצילום, מטוסי קנברה שירתו באופן נרחב בעיקר במלחמת וייטנאם ולאחר מכן בהדרגה הוחלפו במטוסים מתקדמים יותר כגון הדאגלס A-3 סקייווריר והנורת' אמריקן A-5 ויג'ילנטה.
ה-B-57 של חברת מרטין נמכר בעיקר לפקיסטן וטאיוואן. בשירות פקיסטני מטוסי קנברה לקחו חלק במספר מערכות ומלחמות בהן מלחמת הודו-פקיסטן של 1965 ומלחמת הודו-פקיסטן של 1971, עד שיצא משירות מבצעי בשנת 1985.
יוסיף פרנק
יוסיף פרנק (בקרואטית: Josip Frank; 16 באפריל 1844, אוסייק, האימפריה האוסטרית - 17 בדצמבר 1911, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה פוליטיקאי, משפטן ולאומן קרואטי. נמנה עם ראשי מפלגת הזכויות הקרואטית הלאומנית. יהודי מומר. נכדו היה אאוגן קווטרניק ראש שירותי הביטחון של משטר האוסטאשה במדינת קרואטיה העצמאית.
קורות חיים.
יוסיף פרנק נולד באוסייק במשפחה יהודית, בן לעמנואל והלנה ואח ליעקב. ב-1862 סיים בית ספר תיכון בעיר הולדתו. לאחר סיום התיכון התנצר ואימץ את הנצרות הקתולית. בהמשך, ב-1868 רכש תואר במשפטים באוניברסיטת וינה. ב-1872 עבר לזאגרב ובה פתח משרד לעריכת דין וב-1873 נישא לאולגה לבית רוֹיְצֶ'בִיץ' בת למשפחה אמידה מבלה צרקווה ולזוג נולדו 5 ילדים.
הוא השתלב בחיים הפוליטיים ומתח ביקורת על ההנהגה הקרואטית בשל רצונה בהשתלבות באימפריה האוסטרו-הונגרית, ויצירת ישות הכלאיים ממלכת קרואטיה-סלאבוניה תוך ויתור על שאיפותיהם הלאומיות של הקרואטים. ב-1880 נבחר למועצת העיר זאגרב. ב-1890 הצטרף "למפלגת הזכויות הקרואטית" ועד מהרה השתלב בהנהגתה והיה לאידאולוג הראשי שלה. ב-1897 התמנה ליושב ראש המפלגה. הוא נבחר לפרלמנט (הסאבור) הקרואטי והיה חבר בוועדות הכספים והתקציבים שלו. פרנק נקט במדיניות אנטי סרבית מובהקת והתנגד לרקימת קשרים קרובים עם ממלכת סרביה. במקביל עמדותיו הלאומניות-קיצוניות הובילו לעימותים בתוך מחנה הימין הלאומני הקרואטי, ולהחלשת כוחו. ב-1908 חל פילוג במפלגת הזכויות הקרואטית. ב-1909 חלה יוסיף פרנק ונאלץ לפרוש מפעילות פוליטית. מפלגתו מיתנה את עמדותיה, והתאחדה מחדש בשם "מפלגת הזכויות הנוצרית-סוציאלית". יוסיף פרנק נפטר ב-1911 ונקבר בבית הקברות מירוגוי. מפלגתו הייתה הכר האידאולוגי לצמיחת תנועת האוסטאשה ואנשי התנועות הבדלניות כונו "פרנקיסטים" על שמו.
שני בניו של יוסיף פרנק, ולדימיר ואיבו המשיכו את דרכו הפוליטית. ביתו אולגה נישאה לסלאבקו קווטרניק מראשי תנועת האוסטאשה ובנם אאוגן היה ראש שירותי הביטחון של הארגון.
דוד בן-אשר
דוד בן-אשר (נולד ב-3 במרץ 1939) הוא עיתונאי ומשורר בהווה, ראש מחלקת כושר קרבי בצה"ל ואל"ם במיל. שחקן ומאמן כדורעף בעברו.
ביוגרפיה.
דוד בן-אשר נולד וגדל בקיבוץ עין שמר, של השומר הצעיר. הוריו ילידי פולין, עלו לישראל ב-1933.
אביו, ניומקה, היה במאי ושחקן בהצגות בתיאטראות בקיבוצים; אמו, חנה, עבדה כגננת במשך 35 שנה.
אחותו, בת-עמי יוגב, היא במאית סרטים ומורה; אחיו, שלמה בן-אשר, הוא מדריך תיירים.
כדורעף וניהול ספורט
מגיל 15 ועד גיל 35 פיתח בן-אשר קריירה ספורטיבית כשחקן כדור-עף: בשנים 1954–1960 זכה במסגרת הפועל עין שמר, הקבוצה הבולטת בכדורעף בשנות החמישים, בשש אליפויות הליגה הלאומית (ליגת העל) ובגביעי המדינה.
שיחק ואימן בקבוצות נוספות בליגה לאומית וארצית: אליצור בארות-יצחק, אליצור תל אביב, הפועל העוגן, גן חיים, אליצור יבנה, הפועל כפר-סבא, הפועל נען, בית הלוחם ת"א, מענית, כמו כן אימן את נבחרת צה"ל.
בשנים 1956–1963 שיחק בנבחרת ישראל במשחקים בינלאומיים. בשנות השבעים שימש כמאמן נבחרת ישראל לנוער והוביל אותה פעמיים לשלבי הגמר של אליפות אירופה;
שימש כחבר בוועדות האיגוד האירופי והישראלי בכדורעף וכיהן כחבר בארגון מאמני הכדורעף בהתאחדות לספורט בישראל.
בשנות השמונים היה חבר בוועדת כדור-עף חופים באיגוד האירופי – CEV במשך 5 שנים, בה היה בין מעצבי אליפות אירופה בכדור-עף חופים. ב-1976 היה מאמן נבחרת נכי צה"ל בכדורעף במסע בארצות הברית.
היה מנהל (יועץ) אגף הספורט של ארגון הספורט של החרשים בישראל (אס"ח) והכין אותם לאולימפיאדת החירשים ברומא.
שירות צבאי
בשנים 1958–1960 שירת בן-אשר בסדיר בנח"ל והגיע לדרגת מפקד פלוגה, בוגר קורס קציני חי"ר. אחר-כך למד לתואר מורה בכיר במדרשה לחנ"ג בווינגייט (כיום המכללה האקדמית). תפקידו הבא היה סגן מפקד בה"ד 8, ואחריו קצין אימון גופני פיקוד מרכז. בשנים 1967–1970 שימש ראש מדור אימון גופני במטה הכללי. בשנים 1970–1973 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם) ובאוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון במנהל וארגון החינוך. בשנים 1973–1974 כיהן כמפקד בה"ד 8 - בית הספר הצבאי לאימון גופני. בשנים 1974–1978 - ראש ענף אימון גופני במטה הכללי. בתפקידו האחרון בצה"ל, בשנים 1978–1980, כיהן כראש מחלקת כושר קרבי בדרגת אלוף-משנה.
במסגרת שירותו שימש כנציג צה"ל במועצה הלאומית לחינוך גופני וספורט בראשות שר החינוך. במלחמת ששת הימים שירת בחטיבה 5 באזור השומרון ובמלחמת יום הכיפורים בסיני שירת באזור תעלת סואץ.
בשנים 1980–1983 שהה עם משפחתו כשליח הסוכנות בניו ג'רזי, ארצות הברית.
ב-1984 השתחרר מצה"ל.
באותה שנה סיים תואר שני (.M.A) בחינוך, עם עבודות גמר בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
במסגרת שירותו הצבאי הנהיג בן-אשר חובת מבחן כושר לצורך עלייה בדרגה של משרתי הקבע, וחובת מעבר קורס מ"כים על ידי מדריכי הכושר הקרבי. בהיותו ראש ענף העלה הצעה שהתקבלה, להפוך את ענף אימון גופני בצה"ל למחלקת כושר קרבי, ושם המקצוע שונה מ"אימון גופני" ל"כושר קרבי". הכניס את חובת המעבר של בוחן בר-אור לכושר קרבי כמדד לעלייה בדרגה, יזם את סמל מערך הכושר הקרבי אותו נושאים המדריכים על דש חולצתם עד היום, והוא תג השרוול של אנשי מערך הכושר הקרבי. ב-1979 יזם את מרוץ גולני מהחרמון ועד אילת, בשיתוף מח"ט גולני תא"ל דוד כץ. המרוץ מתקיים עד היום.
פעילות ציבורית
לאחר שחרורו מהצבא נשא בתפקידי ניהול בהסתדרות, משרד הקליטה, בית ברל, עיריית נתניה, הפועל, האגודה לקרב מגע ועוד.
ב-1989 התמודד בן-אשר על ראשות מועצת הוד השרון ברשימה העצמאית "הוד השרון שלי" מול אליהו שמעוני, ראש המועצה המכהן ועזרא בנימיני, שזכה בבחירות בסיבוב השני; בן-אשר הפסיד בבחירות אלה
כתיבה
משנת 2006 בן-אשר הוא עיתונאי ב"ירוק" - רשת מקומונים בשרון. כותב במוסף מעריב של יום ששי "זמן צפון שרון" ו"זמן ירושלים", כותב במגזין גמלאי צה"ל "צוות שלנו" ובמגזין הבינלאומי "רוקדים". כותב כתבות מגזין, וכתבות מסוגים שונים, לרבות מדור משוררים. מדי שבוע מוקרא חמשיר השבוע פרי עטו ברדיו רשת ב' בתוכנית "שישי אישי" של מושיק טימור, החמשיר מתפרסם גם במוסף "זמן מעריב".
בן-אשר כתב ספר בתחום האימון הגופני וקרב מגע "Fighting Fit" (ראה אור ב-1983 באנגלית בארצות הברית, בהוצאת פטנאם בתרגום פרופ' מרים שלזינגר).
בן-אשר כתב מאמרים בעשרות כתבי עת בישראל ומחוצה לה, בעיתונים, מגזינים, ביטאונים מקצועיים. המאמרים – בתחום הציונות, צבא, ספורט, ריקוד, פוליטיקה, קיבוץ ועוד. בשנות השבעים היה בעל טור שבועי של שירים במדור הספורט ב"מעריב". היה בעל פינה שבועית בגלי צה"ל בענייני כושר ובריאות. היה בעל טור חמשירים פובליציסטיים בעיתונים שונים (10), בעל מדור קבוע ב"לאשה" בתחום הגנה עצמית. כותב מאמרים על ריקודי עם בביטאון "רוקדים" (מגזין לריקודי עם). כתב מאמרים ב"מערכות", ב"במחנה", ב"צוות שלנו", במגזין הצבאי של המרינס ארצות הברית – "Marine Corps Gazette" , במגזין הצבאי "Defense Update"; בראשית שנות השמונים היה בעל טור קבוע בעיתון יהודי בניו ג'רזי. כעיתונאי ראיין מאות אנשים וסיקר את קורותיהם ופועלם הספרותי, לרבות חתני פרס ישראל.
שירה