אלאריק הנרגז רצה לצאת למלחמה ברומא, אך שקל את מצבו ואת הסכנה לרעב בקרב הגותים, והציע הצעה מתונה יותר—קבלת נוריקום ואספקת תבואה מסוימת, תמורת הגנה על גבולות האימפריה (נוריקום שכנה בחגורה השנייה של הפרובינקיות סביב איטליה). יוביוס, שקודם לכן היה להוט לכרות הסכם שלום, התנגד להצעה בחריפות, ככל הנראה משום שחשש שקבלת הצעה ממותנת זו תציג אותו כבן בריתו של אלאריק, כיוון שקודם יעץ להונוריוס לקבל את הצעתו הקודמת והמחמירה, ולכן נשבע וכפה על כל הנוכחים, כולל הקיסר, להישבע כי לעולם לא יקבלו את הצעת אלאריק.
אלאריק, בתגובה, צעד לקראת סוף שנת 409 לרומא והטיל עליה מצור בפעם השנייה, כשהוא חוסם את אספקת המזון לעיר מן הנמל. הסנאט, לכוד בין הקיסר המהסס ברוונה והרעב במצור, נענה להצעתו של אלאריק ומינה קיסר חדש: פריסקוס אטאלוס, פרפקט העיר רומא.
אטאלוס ואלאריק שלחו את קונסטנס לאפריקה, כדי להעביר את המושל במקום, שנותר נאמן להונוריוס, לצידם. הם, בינתיים, צעדו לכיוון רוונה, כשבדרך מצטרף אליהם יוביוס, שהפך את עורו והפך ליריבו המובהק של הונוריוס, כביכול. האימפריה המזרחית שלחה צבא של 4,000 איש להגן על רוונה, אך הונוריוס עדיין התכוון לנטוש את איטליה, אם יתברר כי אפריקה אבדה לאימפריה.
כאשר נודע כי קונסטנס נרצח, ביקש אלאריק לשלוח צבא ברברי לכבוש את אפריקה, שאסמי התבואה שלה היו חיוניים לאימפריה. הסנאט ואטאלוס התנגדו, גם בגלל העובדה ששליחת ברברי להילחם בפרובינקיה רומית נראתה להם לא מכובדת אך גם, ואולי בעיקר, משום שחששו מהצלחת הכיבוש הברברי באפריקה, לא פחות משחששו מכישלונו. גם אחרי שהרעב התחיל פושה ברומא, בגלל חסימת אספקת התבואה מאפריקה, סירב אטאלוס לאשר משלוח כוח ברברי לאפריקה. אלאריק, בתגובה, הסיר את אטאלוס ביולי 410 מכס הקיסר ושב לשאת ולתת עם הונוריוס.
כאן, ככל הנראה בגלל עוינות שבטית קודמת, החליט סארוס, מפקד רומי ממוצא ויזיגותי, לתקוף את מחנה אלאריק. המתקפה הייתה מטופשת, דבר שעורר חשד שהונוריוס עמד מאחריה, אך הייתה בה גם תעוזה, שקשה היה לייחסה לקיסר שנגרר עד אז בלא דעה משלו אחר יועציו. אלאריק, מכל מקום, סבר שידו של הונוריוס הייתה במתקפה, נטש את המשא ומתן וצעד לצור על רומא בפעם השלישית.
זמן קצר אחרי שהקיף את העיר המורעבת, נעזר אלאריק בסיוע מבפנים והצליח לפרוץ את שער סאלאריאן בצפון-מזרח העיר ב-24 באוגוסט 410. הביזה נמשכה יומיים או שלושה, אם כי הגותים חסו על הכנסיות וחלק מהמבנים הציבוריים, הם נטלו עמם בנסיגתם, לצד שפע שלל, גם את אחותו של הונוריוס, גאלא פלקידיה.
מרומא המשיך אלאריק דרומה, ככל הנראה במחשבה לפלוש לאפריקה ולהבטיח לעצמו בכך את היכולת להשתלט על איטליה מאוחר יותר. תוכניתו השתבשה כאשר החל לאסוף ספינות כדי להעביר אותו ואת חייליו למסינה שבסיציליה, כאשר סערה החריבה את האניות בנמל. זמן קצר אחרי כן, מת אלאריק ממחלת המלריה בקוזנצה, עוד לפני תום שנת 410. אנשיו קברו אותו בבזנטוס. הם הטו את מימי הנחל לערוץ אחר, חפרו את הקבר, ואז הטו את מימיו שוב על פני הקבר. לפי יורדנס, העבדים שהועסקו במלאכה הוצאו להורג אחר כך, כדי שסוד מקום קבורתו לא יוודע. אחרי מותו, נבחר אחי אשתו, אטהאולף, למלך הוויזיגותים.
אלאריק
אלאריקוס
דקיה
פוספוליפיד
פוספוליפיד (באנגלית: Phospholipid) הוא ליפיד אמפיפילי. הפוספוליפידים מהווים מרכיב ראשי בכל הממברנות הביולוגיות בעולם החי.
מבנה.
הפוספוליפיד הוא ליפיד אמפיפילי בעל זנב הידרופובי מחומצות שומן (שהן שרשרות פחמימניות ארוכות) וראש הידרופילי המורכב מקבוצת זרחה, אליה קשור כוהל. בין הראש לזנב מחבר דיגליצריד או ספינגוזין בקשר פוספודיאסטרי. הפוספוליפיד הוא מולקולה יונית קוטבית.
פוספוליפידים בעלי שלד גליצרולי מכונים פוספוגליצרידים, ופוספוליפידים בעלי שלד של ספינגוזין מכונים ספינגומיילינים.
פלסמלוגן הוא פוספוליפיד הקשור לאלקן בקשר אתרי בפחמן הראשון של הגליצרול (הוינילי).
בטבע.
הפוספוליפידים הם המרכיב המרכזי של קרום התא. הפוספוליפידים בקרום התא מסודרים בשתי שכבות כאשר בכל שכבה הראשים ההידרופיליים פונים לכיוון הצד החיצוני של קרום התא, בצד אחד לכיוון הציטופלזמה שבתוך התא ובצד שני כלפי חוץ לכיוון הנוזל החוץ תאי; והזנבות ביניהם, כלפי פנים קרום התא. בזכות מבנה זה קרום התא מהווה חיץ הידרופובי בין שתי תמיסות מימיות, פנים התא והסביבה החיצונית, וכך מונע מעבר חופשי בין פנים התא לצדו החיצוני.
פוספוליפידים המעורבבים עם מים יוצרים ללא התערבות מבנים סגורים וכדוריים המכונים מיצלות, או מבנים של דו-שכבה ליפידית כמו בקרום התא ובממברנות האברונים.
בנוסף להיותם המרכיב המרכזי של שלד קרום התא, הפוספוליפידים בקרום התא משמשים כמאגר של שליחים תוך תאיים המשוחררים על פי הצורך וכעוגן עבור חלבונים מסוימים לקרום התא.
לפוספוליפידים תפקידים נוספים שלא כחלק מקרום התא. פוספוליפידים משמשים כחומרים פעילי שטח של הריאה ובמיצי עיכול הם משתתפים בהמסה של כולסטרול.
הפוספוליפידים מחולקים באופן א-סימטרי בין שני צדי הדו-שכבה ליפידית. במחקר ראשון שזיהה את האסימטריות, משנת 1972, נמצא שעל אף כי מספר הפוספוליפידים משני צדי קרום התא של תאי דם אדומים הוא בערך שווה, יש א-סימטריות רבה בסוגים של הפוספוליפידים בשני הצדדים. הפוספוליפידים מסוג choline lipids, ספינגומילין ו Phosphatidylcholine נמצאו בעיקר בשכבה החיצונית של קרום התא של תאי דם אדומים, בעוד Phosphatidylethanolamine ופוספוליפידים שהכילו סרין נמצאו באופן מובהק יותר בשכבה הפנימית של התא לכיוון הציטופלסמה. במחקר אחר, על וירוס האינפלואנזה A נמצא א-סימטריות לא רק בסוגי הפוספוליפידים, אלא גם במספרם. פיזור א-סימטרי של פוספוליפידים נמצא גם בקרום התא של סוגים אחרים של תאים, כמו בטסיות דם.
בתעשייה.
הפוספוליפידים משמשים לייצור ליפוזומים לצרכים רפואיים. בהתחלה נעשה שימוש בפוספוליפידים טבעיים בייצור ליפוזומים, אך כיום משתמשים גם בפוספוליפידים שעברו שינוי מבנה במעבדה ואף בפוספוליפידים מסונתזים. גם בתעשיית המזון ותוספי התזונה משמשים הפוספוליפידים לייצור ליפוזומים (ראה: טכנולוגיה ליפוזומלית בתוספי תזונה), לשם הגנה על רכיבים עדינים במזון ובתוספי תזונה וכן כמערכת הובלה במערכת העיכול של רכיבי תזונה קשי תמס, לשם שיפור הספיגה והזמינות הביולוגית.
דמוגרפיה של ארצות הברית
אוכלוסיית ארצות הברית היא השלישית בגודלה בעולם. נכון ליולי 2022, מונה אוכלוסיית ארצות הברית 333 מיליון תושבים בקירוב. ההגירה לארצות הברית ממדינות רבות לאורך השנים ובעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה מקור מרכזי לגידול האוכלוסייה.
האוכלוסייה אורבנית ברובה; נכון ל-2008, מתגוררים 82% מתושביה בערים ובפרברים (שיעור האוכלוסייה האורבנית הממוצע בעולם הוא 50.5%). שטחים נרחבים אינם מיושבים (או מיושבים בדלילות רבה). קליפורניה וטקסס הן המדינות המאוכלסות ביותר בארצות הברית. ניו יורק היא העיר המאוכלסת ביותר.
שיעור הפריון הכולל בארצות הברית נמצא בירידה מתמשכת. הוא הוערך ב-2009 כ-2.01 ילדים לאישה, וב-2018 ב-1.73. עם זאת אוכלוסיית ארצות הברית גדלה בעקביות, בשיעור ממוצע של כ-0.75 אחוזים לשנה (נכון לעשור השני של המאה ה-21) יחסית למרבית המדינות המפותחות, וזאת בשל רמת פריון גבוהה יותר לאורך זמן והגירה.
אוכלוסייה.
נכון למרץ 2018 מונה אוכלוסיית ארצות הברית כ-327 מיליון תושבים. שיעור הפריון בארצות הברית נכון ל-2018 הוא כ-1.73. אחוז הקשישים (מעל גיל 65) נכון ל-2018 הוא כ-15 אחוזים.
בשנה שהסתיימה ביולי 2014 הסתכם הגידול באוכלוסייה ב-2.36 מיליון תושבים: 3.96 מיליון לידות, 2.59 מיליון מיתות, כלומר גידול טבעי של 1.36 מיליון, ובנוסף הגירה של כמיליון תושבים חדשים.
ב-2018 הסתכמו הלידות בכ-3.789 מיליון והפטירות בכ-2.835 מיליון. הריבוי הטבעי היה 953 אלף שהוא הריבוי הטבעי הנמוך ביותר אבסולוטית מאז 1936.
שיעור גידול האוכלוסייה הממוצע מ־2009 עד 2018 היה כ-0.75% לשנה, נמוך מהממוצע העולמי שעומד על כ-1.1% בשנה.
היסטוריה.
כאשר נוסדה ארצות הברית ב-1776 עמדה האוכלוסייה על מעט יותר מ-2 מיליון. ב-1790 היא הגיעה ל-3.9 מיליון, מרביתם ממוצא אנגלי. האוכלוסייה המשיכה לצמוח במהירות, ל-5.3 מיליון ב-1800, 9.6 ב-1820, 17 ב-1840, 31.4 ב-1860.
ב-60 השנים הראשונות לקיומה (עד 1830) צמחה האוכלוסייה בקצב מהיר, צמיחה שהתבססה כמעט בלעדית על ריבוי טבעי, מהמהירים ביותר בעולם באותה עת. ההגירה הייתה שולית, כמה אלפי מהגרים לשנה. האוכלוסייה הכפילה את עצמה מדי כ-25 שנה, מה שגרם לדמוגרף תומאס מלתוס להתבסס על הכפלה זו כבסיס לתחזיתו (השגויה) במסה שכתב על עקרון האוכלוסייה. הגידול המהיר התבסס בעיקרו על שיעור פריון גבוה - מעל 6, ועל שיעורי תמותת תינוקות וילדים נמוכים יחסית למה שהיה באירופה.
קצב גידול האוכלוסייה הואץ משנות ה-40 של המאה ה-19 אבל החל להתבסס יותר ויותר על הגירה, מה שהביא הן לגידול מהיר וחסר תקדים באוכלוסייה והן ליצירת פסיפס אתני מגוון.