בשל אופייה הבינלאומי של הכנסייה, הוחלט להקימה בסגנון הרומי-קלאסי של תקופת ישו. ברלוצי ביקש להביע במבנה את היגון שפקד את ישו במהלך הייסורים בגן, ועל כן חלל הכנסייה חשוך למחצה, תקרתו נמוכה יחסית ונקבעו בו 11 כיפות נמוכות כנגד 11 השליחים וכיפה גדולה המייצגת את הצלוב. הצבע השולט בפיסות האלבסטר ששולבו בקירות המבנה הוא סגול, צבע האבלות במסורת הנוצרית, ותקרת הפסיפס זרועת הכוכבים נצבעה בכחול כהה. סביב הכוכבים המדמים את שמי ליל היגון, שולבו ענפי זית המייצגים את עצי הגן הסמוך. המסלע הטבעי ששולב בכנסייה הביזנטית המקורית נשמר ושולב לאורך הכותל המזרחי. אבן הבנייה בגווני אפור-אדמדם הובאה ממחצבות ליפתה ושולבה בקירות המבנה הפנימיים, בעוד שקירותיו החיצוניים עוצבו באבן ורדרדה מאזור בית לחם. המבנה נחלק לשלושה מעברים זהים בממדיהם, וביניהם שתי שורות עמודים ורודים ודקים, המעניקים לאולם מראה של חלל אחד גדול. האפסיס הבודד נקבע בקצהו המזרחי של המעבר המרכזי.
שלושה פסיפסים נקבעו על כותל הכנסייה המזרחי - בשמאלי נראית נשיקת הבגידה של יהודה איש קריות, ובימני מתוארת סצנת המעצר ותשובת ישו למבקשיו:
בתווך, באפסיס היחיד, מתואר ישו כורע ברך על "סלע היגון" המדמה מזבח, וממעל נשלחת יד אלוהים כשהיא אוחזת בכתר הניצחון. בין דמותו של ישו על הארץ ויד האל נראה מלאך היורד משמים כשליח לעזר.
סלע היגון שבאפסיס ובחלק מהמעבר המרכזי, מוקף בגדר ברזל נמוכה המזכירה את כתר הקוצים, ומשולבים בה ענפי זית. בקדמת הזר שולב גביע וזוג ציפורים המסמלות את אלה המבקשים לחלוק את גביע היגון של ישו. בשני צדדיו של זר הברזל נראות יונים האחוזות בו כבסבך וראשיהן מורכנים כסמל לקורבן.
החזית המערבית.
בחזית המבנה מבואה רוחבית גדולה המובילה אל חלל הכנסייה דרך דלת בודדת במרכזה. בדלת, העשויה ארד, נראה עץ החיים העולה וצומח מצלב, וארבעה מענפיו מתעגלים לצדדים ומסתיימים בארבעת סמליהם של המבשרים. מתחת לכל אחד מהסמלים קבוע נוסח היגון בבשורה התואמת. מעל הדלת קבועים דברי ישו לשליחים:
היינו, "הישארו כאן ועשו עמי את הלילה". בלונטה שמעל לכיתוב זה נראים, משמאל לימין, סמל המסדר הפרנציסקני, כי רו וצלב ירושלים.
המבואה נפתחת אל נחל קדרון דרך שלוש קשתות זהות בממדיהן, וביניהן עמודים נושאי כותרות קורינתיות. פסלי ארבעת המבשרים ניצבים על העמודים שבין הקשתות ובפינות המבנה. בגמלון הענק שמעל המבואה קבוע פסיפס המתאר את ישו כמתווך בין אלוהים ובני האדם. ישו נראה לבוש ארגמן, צבע המלכות, לאחר שמסר את ליבו למלאך שמימינו. שתי קבוצות בני אדם ניצבות משני צדדיו של ישו, אך במרחק מה ממנו כדי להדגיש את בדידותו בעת ייסוריו בגת שמנים. האנשים שמימין הם בני העם הפשוטים, והם בוכיים ואבלים; ואילו אלה שמשמאל מייצגים את בעלי השררה שלא השכילו להכיר בו ובבשורה (אחד מהם אוחז ספר ועליו המילה "בורות"). ישו מקבל את פניותיהם של כל בני האדם, כפי שמעיד הפסוק שמתחת לסצנה:
על הגג שמעל הגמלון נראים שני איילים ברוח הפסוק:
בין שני האיילים ניצב צלב מעל כדור המייצג את העולם.
גן עצי הזית.
מטע הזיתים בגת שמנים צמוד לכנסייה מצפון ומשתרע כיום על-פני שטח של 1,200 מ"ר. מאחר שלפי המסורת ישו התפלל על "סלע היגון" בתוך הגן, הרי שזה השתרע בתקופתו גם בשטח בו נצבת כיום הכנסייה. שמונת עצי הזית הנותרים מוקפים בגדר שבה שולבו אלמנטים ביזנטיים. לאחר הכיבוש המוסלמי של ירושלים הפך השטח לוואקף, ובמאה ה-14 הוא חולק בחומות נמוכות ובשבילים למספר חלקות קטנות. בשלב כלשהו הפך המקום מוואקף לשטח פרטי, וב-1681, וייתכן שכבר ב-1666, השלימו הפרנציסקנים את רכישת הבעלות בו. ב-1847 הוקף הגן בחומה גבוהה כדי להגן על העצים, וב-1959 הוחלפה זו בגדר הקיימת. מחקר של הרשות האיטלקית הלאומית למחקר שפורסם ב-2012 תיארך שלושה משמונת עצי הזית בגן למאה ה-12, התקופה הצלבנית בה שופצו כנסיות רבות בארץ ישראל
. העץ בפינת הגן הדרום-מזרחית ניטע על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-1964, בעת שביקר בארץ הקודש.
ביבליוגרפיה.
מאשה הלוי, "יצירת נוף מקודש: כנסיית כל האומות בגת שמנים כמקרה בוחן", מותר, 21, תשע"ד, עמ' 80-69.
אנטוניו ברלוצי
אנטוניו בַּרלוּצי (איטלקית: Antonio Barluzzi; 26 בספטמבר 1884 - 14 בדצמבר 1960) היה אדריכל איטלקי, אשר פעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ובירושלים המזרחית ובגדה המערבית בשנים שלאחר מלחמת העצמאות. ברלוצי תכנן מספר רב של כנסיות ומבנים אחרים במרחב ארץ הקודש, בעיקר עבור משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. בתקופת פעילותו בארץ הקודש, עסק ברלוצי בפעילות פוליטית איטלקית ונשא מספר תפקידים רשמיים בא"י - מטעם ממשלת איטליה והמפלגה הפשיסטית.
תולדות חייו.
אנטוניו ברלוצי נולד ברומא למשפחה שהועסקה במשך ארבעה דורות בידי קריית הוותיקן (קודם לכן מדינת האפיפיור). בין השנים 1902–1907 למד הנדסה בספיאנצה – אוניברסיטת רומא. לירושלים הגיע ב-1912 כדי לעזור לאחיו ג'וליו ברלוצי בהקמת בית החולים האיטלקי בירושלים (כיום משמש את משרד החינוך וממוקם בין הרחובות שבטי ישראל והנביאים). הוא שב לאיטליה ב-1914 והצטרף לסמינר הנזירים שליד בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. הוא עזב את לימודיו לאחר מספר שבועות והתגייס לצבא האיטלקי, בו שירת בחיל ההנדסה. ב-1918 שב לארץ ישראל במסגרת כוח המשלוח הצבאי לארץ.
ב-1919 מונה ברלוצי על ידי הקוסטוס (ראש משמורת ארץ הקודש) דאז, פרדיננדו דיוטאלווי (Ferdinando Diotallevi), להקים את כנסיית כל העמים בגת שמנים שבמורד הר הזיתים בירושלים, ואת כנסיית ההשתנות בהר תבור. שתי הכנסיות הוקדשו ב-1924. בהמשך הוא הקים את ההוספיס ואת כנסיית הרועה הטוב המוקדשים לרועה הטוב ביריחו, ושיפץ את כנסיית ההלקאה בויה דולורוזה שבירושלים. עוד הקים ברלוצי את מתחם קולג' טרה סנטה ברחביה בירושלים, עבד במשך שתי עונות בשיפוץ הגולגולתה בכנסיית הקבר ובנה את מנזר אנטוניוס הקדוש בירושלים. בין השנים 1937-1938 הקים ברלוצי את הכנסייה בהר נחום עבור "הארגון הלאומי לעזרה למסיונרים איטלקים", ולאחר מכן שיפץ לחלוטין את כנסיית הביקור בעין כרם. יחד עם האדריכל הוונציאני לואיג'י מרנגוני, תכנן תוכנית חדשה לחלוטין לכנסיית הקבר, שהוזמנה ממנו על ידי השליח האפוסטולי של הוותיקן גוסטאבו טסטה.
בשנות מלחמת העולם השנייה חזר ברלוצי לאיטליה, שם נשאר בעיקר בסרדיניה עד שנת 1947. לאחר ששב לארץ שיפץ ברלוצי את הקלויסטר בכנסיית קתרינה הקדושה בבית לחם, ובנה את כנסיית לזרוס הקדוש באלעיזריה, את כנסיית שדה הרועים בבית סאחור, ואת כנסיית דומינוס פלוויט (כנסיית בכי האדון) על הר הזיתים בירושלים. שנה לאחר מותו, ב-1961, נחנכה יצירתו האחרונה בארץ - כנסיית יוסף הקדוש השייכת למסדר הכרמליתי ברחוב המגינים בחיפה.
נוסף על מבנים אלה תכנן ברלוצי בתי ספר, בתי חולים וכנסיות בירדן, את הפטריארכיה הארמנית-קתולית בביירות ובית ספר ביריחו.
ברלוצי הכין תוכנית מפורטת לכנסיית הבשורה בנצרת, עליה עבד החל מ-1939 ואילך. ב-1954 הונחה אבן הפינה לכנסיית הבשורה, אולם בסופו של דבר נמסר פרויקט כנסיית הבשורה לארכיטקט איטלקי אחר, ג'ובאני מוציו, וברלוצי עזב את הארץ ב-1958. ברלוצי נפטר ברומא ב-1960.
עיטורים ואותות.
במשך חייו הוענקו לברלוצי מספר עיטורים, ובהם אביר מסדר הכתר של איטליה (Ordine della Corona d'Italia) ב-1922, מפקד במסדר אבירי הקבר הקדוש בירושלים (Ordo Equestris Sancti Sepulcri Hierosolymitani) ב-1923, מפקד במסדר הסובירני הצבאי של מלטה, וכן עיטור הגבורה של הרפובליקה האיטלקית (Ordine al merito della Repubblica Italiana) שהוענק לו ב-1947 והוא העיטור הגבוה ביותר באיטליה.
כנסיית דומינוס פלוויט
כנסיית דומינוס פלוויט (לטינית Dominus Flevit - "האדון בכה") היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית, השוכנת על הר הזיתים בירושלים, וצורתה כשל דמעה.
היסטוריה.
בחפירות שנערכו באתר קודם להקמת הכנסייה, בשנים 1953–1955, נחשפו אתר קבורה רב תקופתי ושרידיהם של מנזר ביזנטי מהמאה ה-5, ולצידו כנסייה שהוקדשה לאנה הקדושה. גורלה של כנסייה זו אינו ידוע, ובאופן יוצא דופן בירושלים, הצלבנים לא הקימו במקום כנסייה משלהם. ב-1518 הוקם במקום מסגד אשר נבנה, ככל הנראה, בידי העות'מאנים לרגל כיבושם את הארץ. המסגד כונה "אל-מנסוריה", היינו, "המנצחת". נראה שרק לאחר מכן זוהתה במקום מסורת בכי האדון. הפרנציסקנים הצליחו לרכוש רק את הקרקע שמדרום לשביל העולה אל הר הזיתים, ובנו עליה קפלה ב-1891. חלקו האחר של השטח הגיע לידי מסדר האחיות הבנדיקטיניות, והן מכרו אותו לפרנציסקנים ב-1940, לאחר שנקלעו לקשיים כלכליים. עם תום המחקר הארכאולוגי במקום ב-1955, נבנתה הכנסייה הנוכחית בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, במקום בו שכנה הכנסייה הביזנטית הקדומה.
קיימת סברה, שהמקום שבו נמצאת הכנסייה, שימש בתקופות בהן פעל בית המקדש, לשריפת הפרה האדומה, מול פתח ההיכל.
המבנה.
ברלוצי עיצב את כיפת הכנסייה בצורת דמעה, כדי להנציח את בכיו של ישו בהיותו על הר הזיתים, עת ניבא את חורבן ירושלים:
מזבח ושרידי פסיפס מהכנסייה הביזנטית שולבו במבנה המודרני, אך בעוד שהיא פנתה מזרחה, בדומה לרוב הכנסיות בעולם, הכנסייה המודרנית פונה מערבה, מפני שכאשר ישו עמד על הר הזיתים וביכה את ירושלים, הרי שחייב היה לעמוד ופניו מערבה. העיר העתיקה של ירושלים נשקפת דרך חלון זכוכית הקבוע בקיר המערבי של המבנה, מאחורי המזבח, ובו משולבים צלב, גביע, קוצים המתקשרים לכתר הקוצים וסמלים נוספים. בקדמת המזבח המודרני קבוע פסיפס של תרנגולת האוספת את אפרוחיה והפסוק: