פרס שוער השנה, רשמית פרס שוער השנה על שם לב יאשין (ברוסית: Приз «Вратарь года» имени Льва Яшина) הוא פרס ספורט שנתי, המוענק מדי שנה לשוער הכדורגל הטוב ביותר בליגת העל הרוסית בכדורגל.
הפרס מוענק ברציפות מאז 1960 בחסות מגזין "אוגוניוק" (Огонёк) ותחילה הוענק כתואר שוער השנה בברית המועצות, עד 1991 אז החל להיות מוענק לשוער הכדורגל הטוב ביותר בליגה הרוסית. המגזין בוחר מדי חודש שוער מצטיין שנתון להצבעת קוראיו. בתום עונת הכדורגל המגזין נוקב בשמות שלושת שוערי הכדורגל הטובים ביותר ומציב לקוראיו את זכות ההצבעה, בתום ההצבעה מוכרז המנצח ולזוכה הנבחר מוענק פסל הפרס, שעוצב על ידי הפסל גאורגי ורטאנוביץ'.
איגור אקינפייב זכה 11 פעמים בפרס והוא שיאן הזוכים. כל זוכי הפרס היו אזרחי ברית המועצות או רוסיה ומעולם לא זכה בפרס שוער בעל אזרחות זרה.
קריסטיאן פורד
פרס לב יאשין
סרג' קורשיא
סרג' קורשיא, (נולד ב-21 באוקטובר 1958) הוא ראש מועצת כפר שמריהו, מנהל חברות, אל"ם במילואים, לשעבר קצין במשטרת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1958 במרוקו ועלה לארץ בשנת 1961. גדל בהרצליה פיתוח ובמונטריאול. בנם של ג'ורג' ומרסל קורשיא.
בגיל 19 חזר ארצה על מנת להתגייס לצה"ל כחייל בודד. התגייס בשנת 1977 ושירת בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים. השתחרר בדרגת סגן בשנת 1981. במהלך שירותו הסדיר השתתף במבצע ליטני. משרת במילואים מזה 37 שנים בהן מילא שורת תפקידי פיקוד. במהלך מלחמת לבנון הראשונה נפצע בקרב בפאתי ביירות. בשנת 2002 השתתף במבצע חומת מגן בתפקיד פיקודי כמפקד יחידה בדרגת סא"ל. השתתף במלחמת לבנון השנייה בתפקיד מפקד ההטסות של פיקוד הצפון בדרגת אל"ם. שירת כמפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה מטעם פיקוד העורף בדרגת אל"ם.
עם שחרורו מצה"ל שירת במשטרת ישראל כקצין. בשנת 1988 מונה לתפקיד סמנכ"ל התאחדות סוכני הנסיעות והתיירות בישראל במשך 6 שנים. בשנת 1994 מונה למנכ"ל חברת כוח אדם למשך שנתיים וחצי. בשנת 1996 מונה למנהל מפעל תכשיטים. משנת 2003 ניהל חברה פרטית הנותנת שירותי ניהול פרויקטים בתחום הנדל"ן.
בשנת 1998 החל את עשייתו הציבורית כיו"ר ועדת ביטחון במועצה המקומית כפר שמריהו בהתנדבות. נבחר כחבר מועצה מקומית כפר שמריהו וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. במקביל לכהונתו כיו"ר ועדת ביטחון, כיהן גם כיו"ר ועדות מכרזים, איכות הסביבה וביקורת. משנת 2014 מפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה בפיקוד העורף.
בשנת 1998 הקים את יחידת המתנדבים של כפר שמריהו ורשפון - יחידת משמר הכפר, יחידה מבצעית 605 ופיקד על היחידה.
דוד הירשלר
דוד איילון (הירשלר) (1916 - 26 ביוני 1983), היה אתלט ועורך דין ישראלי, בעל מדליית ארד מהמכביה השנייה (1935) בהטלת כידון, אלוף ושיאן הפועל בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל. היה מזכיר מועצת פועלי ירושלים (1965–1977).
ביוגרפיה.
הירשלר נולד בחברון. בילדותו אביו עזב את ביתם והותיר את אימו עגונה. לאחר מכן עבר עם אימו ואחיותיו להתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים.
הירשלר התאמן בקבוצת הפועל ירושלים והפועל חיפה ובהמשך אימן בקבוצת הפועל ירושלים.
בתחרויות ספורט של המכביה שנערכו בפראג, צ'כיה בשנת 1933 זכה הירשלר פעמיים במקום שני בקפיצה במוט בתוצאה של 2.72 מטר, אחרי סגל מדנצינג (2.85 מטר) ובהטלת כידון, אחרי בלא וייס מצ'כוסלובקיה (45.18 מטר).
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה הירשלר במדליית ארד בהטלת כידון אחרי דב רבינוביץ' מארץ ישראל (50.50 מטר) ובלא וייס.
באליפות הפועל שנערכה בתל אביב ביוני 1944 זכה הירשלר ב-3 מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.17 מטר, הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.02 מטר ובזריקת משקולת בשיא הפועל חדש של 74.30 מטר.
במסגרת אליפות הפועל בקרב רב שנערכה בתל אביב בדצמבר 1946 קבע הירשלר בקפיצה לגובה תוצאה של 1.71 מטר.
באליפות ישראל שנערכה במאי 1948 זכה הירשלר בשתי מדליות כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.94 מטר, אחרי דב רבינוביץ' מברית מכבים עתיד (35.59 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 48.32 מטר, אחרי אברהם גרין ממכבי תל אביב (53.80 מטר).
חייו האישיים.
עו"ד הירשלר נבחר לתפקיד מזכיר מועצת פועלי ירושלים. הוא התחתן עם רחל קיסלוב (אשר שימשה כמזכירת בית המשפט הבריטי) ונולדה להם בת אחת, איילת. ב 1948 התגרשו ומאוחר יותר נישא לרות איילון, להם שלושה בנים. שחר, זיו וטל. אחד מילדיהם, ניצב שחר איילון, גם הוא אתלט בעברו.
הנצחה.
אולם הספורט של הפועל ירושלים נקרא על שמו של דוד איילון וכן ספריית ספורט על שמו.
דוד איילון (הירשלר)
מוזיאון נזו
מוזיאון נזו (ביפנית: 根津美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברובע מינאטו של העיר טוקיו, יפן.
המוזיאון הוקם על בסיס אוסף האמנות של נזו קימצ'ירו (Nezu Kaichirō), שנתרם על ידי בנו והפך למוזיאון, שנפתח בשנת 1941. בשנת 1964 הורחב מבנה המוזיאון המקורי ובין השנים 2009-2006 עבר המוזיאון שיפוץ מקיף בתכנון האדריכל היפני קנג'ו קומה (Kengo Kuma). אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-7,400 פריטים, ביניהם 87 בעלי חשיבות לאומית (Important Cultural Properties) ו-94 יצירות לאומיות (Important Art Objects). בין הפריטים חפצי ברונזה, טקסטיל, ציור, פיסול וקדרות יפנית. לצד תצוגות האוסף, המוזיאון מציג גם תערוכות מתחלפות שונות. לצד מבנה המוזיאון הוקם גן בסגנון מסורתי.
מנחם רומנו
הרב מנחם אברהם רומנו (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Abraham Menahem Romano; 20 במאי 1882, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 31 באוקטובר 1968, סרייבו, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה הרב הראשי הספרדי של יהודי זאגרב בין 1919–1936, הרב הראשי של יהודי סרייבו בין 1946–1968 והרב הראשי של יהדות יוגוסלביה.
קורות חייו.
מנחם רומנו נולד בסרייבו למשפחת רבנים נודעת. אביו אברהם רומנו כיהן ברבנות בסרייבו ובן דודו אברהם מוריץ רומנו היה הרב הראשי האחרון של יהודי ביטולה. הוא רכש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בסרייבו תחת אביו ובהמשך תחת הרב ד"ר מוריץ לוי. ב-1902 נישא לרחל לבית קָמְחִי ולזוג נולדו 5 ילדים: שמואל, בלאנקה, יעקב-יאשה לימים היסטוריון, רבקה ומאיר.
ב-1919 כיהן ברבנות בבאניה לוקה ובשלהי אותה השנה עבר עם משפחתו לזאגרב ומונה לרב הקהילה הספרדית שבעיר אשר מנתה בשיאה 625 נפשות. ב-1927 הוכרה הקהילה על ידי השלטונות היוגוסלביים כקהילה נפרדת, מנחם רומנו מונה רשמית לרב הראשי של הקהילה וכיהן בתפקידו עד 1936. ב-1936 שב לסרייבו, כיהן ברבנות ולימד בבית המדרש התאולוגי היהודי, אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים ובראשו עמדו הרבנים מוריץ לוי והינקו אורבך. באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ואזור בוסניה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. עד מהרה הוחל ברדיפות יהודים. ביתו רבקה ובעלה גורשו לשאבאץ ובהמשך נספו. בנו של מנחם רומנו ד"ר שמואל רומנו לו היו קשרים בקרב נכבדי העיר, הצליח למלט את הוריו לכפר מחוץ לסרייבו ושם הסתתרו עד לסיום המלחמה.
ב-1946 מונה לרב הראשי של יהודי סרייבו ופעל לחידוש חיי הקהילה שרוב בניה נספו בשואה. בהמשך מונה לרב הראשי של יהודי יוגוסלביה. ב-1968 הלך לעולמו והוא בן 86 ונקבר בסרייבו. נכדו ד"ר נֶנָאד רומנו (בסרבית: Nenad Romano) הוא מפיק סרטי טלוויזיה ומרצה באוניברסיטת בלגרד.
ליילה פורי
ליילה פורי (באנגלית: Layla Fourie) הוא סרט מתח דרום אפריקאי-גרמני-הולנדי-צרפתי שביימה פיה מאריי. הסרט מספר על ליילה, אישה צעירה שבתור מאבחנת פוליגרף בוחנת פגיעה שגרמה להריגה של אדם שהיא עשתה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שהתקיים ב-11 בפברואר 2013, שם זכה לשבח מיוחד. בהמשך הסרט היה מועמד למספר פרסים שבחלקם זכה. שפת הסרט היא אנגלית, ואורכו כ-90 דקות.
תקציר העלילה.
הסרט מספר על ליילה, אישה צעירה שחיה עם בנה הקטן, קיין, ביוהנסבורג שם היא עובדת בלילה כמלצרית. לאחר ראיון עבודה מוצלח כמאבחנת פוליגרף, ליילה פוגעת בטעות באדם והורגת אותו. מתוך דאגה לבנה במקרה ותשלח למעצר, ליילה מחביאה את הגופה ומטשטשת עקבות. למחרת, ליילה מתייצבת במקום העבודה החדש שלה, בו למרבה האירוניה היא בוחנת את הפגיעה שהיא עשתה. מפגש עם שני נבחנים משנה את התמונה כולה.
כריסטין בלייזי פורד
המכון לרפואה
נדיה אל פאני
נדיה אל פאני (בערבית: نادية الفاني; נולדה ב-1960) היא במאית, תסריטאית ומפיקת קולנוע צרפתייה-תוניסאית. היא בעיקר יוצרת סרטים תיעודיים על זכויות אדם, זכויות נשים, חילוניות וביקורת על הדת.
ביוגרפיה.
עד 2011.
אל פאני נולדה לאם צרפתייה ואב תוניסאי. אביה, בכיר אל פאני, היה אחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית התוניסאית אחרי עצמאות המדינה מהקולוניאליזם הצרפתי. הוא הופיע בסרט שלה "Ouled Lenine". אחיה הוא צלם הקולנוע סופיאן אל פאני.
היא החלה לעבוד בתחום הקולנוע בתור מתמחה ב-1982, בסרט "Misunderstood" של ג'רי שצברג, אשר צולם בתוניסיה. אחרי זה היא הפכה לעוזרת הבמאי, ועבדה, בין השאר, עם רומן פולנסקי, נורי בוזיד, רומן גופיל, ופרנקו זפירלי. ב-1990, היא ביימה את הסרט הקצר הראשון שלה, והקימה חברת הפקה בתוניסיה, Z’Yeux Noirs Movies, כדי להפיק ולביים סרטים משלה. מכיוון שהייתה קרובה או מעורבת בארגונים פמיניסטיים תוניסאים, היא החלה ליצור סרטים דוקומנטריים ב-1993 עם "Femmes Leader du Maghreb" ו-"Tanitez-moi".