במשך ההיסטוריה של ההחלקה על הקרח - במאות ה-18 וה-19 - היו המחליקים נפגשים במועדונים, בהם עסקו בהחלקה סיבובית על רגל אחת על הקרח, ולאחר מכן ביצעו אותה פעולה על הרגל השנייה. אלו היו התרגילים הראשונים שהמחליקים למדו לבצע. התרגיל הבא היה קפיצה מעל שלוש מגבעות. ביצוע תרגילים אלו הביא את המחליקים להישגים מצוינים. עד אמצע המאה ה-18 אפילו לא הייתה קיימת מחשבה על אפשרות להחליק אחורנית. המועדון הראשון של חובבי הענף נפתח בבריטניה בשנת 1742. מועדונים דומים החלו להיפתח אחריו בכל רחבי אירופה וגם בארצות הברית וקנדה.
סגנונם של המחליקים הבריטים היה נוקשה ומכני (גב זקוף, ידיים צמודות לגוף וראש קבוע במקום אחד). הם התרכזו בהחלקה מדויקת ומסודרת. זו הייתה תחילתו של אחד מסוגי התחרות בין המחליקים, שהיה קיים עד לא מזמן והתאפיין בניסיון של הספורטאים לצייר צורות מדויקות על הקרח תוך כדי החלקה; לפי הדיוק של הצורות - המשורטטות על ידי להבי המחליקיים - ניתן הציון. סוג נוקשה זה של תחרות לא עניין במיוחד את הקהל הרחב, ועם הזמן בוטל.
מי שנחשב לאבי ההחלקה האמנותית המודרנית הוא האמריקני ג'קסון היינס (Jackson Haines) שבאמצע המאה ה-19 עורר מהפכה בתחום. הוא היה רקדן בלט שהעביר את תנועות הבלט אל משטח הקרח. בהמשך, התפתח סגנון חופשי יותר, שכלל השתתפות של הידיים, הראש והכתפיים בתרגיל, וכן שילב גמישות, ועוד. באמריקה, בדיוק כמו באנגליה, לא נתקבל סגנון זה באהדה, ולא האירו פנים להיינס. הוא יצא להופעות באירופה, שם התקבל בברכה באוסטריה, על ידי מעריצי הוואלס. לאחר מכן הוא התפרסם גם בגרמניה, ברוסיה, בהונגריה ובארצות סקנדינביה, עד שבסופו של דבר התקבל סגנונו בכל העולם.
ב-1850 הוקם בקנדה משטח ההחלקה המלאכותי הראשון. בעקבותיו החלו נבנים משטחים כאלה בכל רחבי ארצות הברית, קנדה ואירופה. משטחי הקרח המלאכותי איפשרו לספורטאים להתאמן כל השנה. ב-1879 פתחו הבריטים את המועדון הבינלאומי הראשון לחובבי החלקה על קרח. המועדון איחד מחליקים מהענף האמנותי ביחד עם אבירי ענף המהירות. באותם זמנים - אמצע המאה ה-19 - ריצה על הקרח נחשבה כספורט להמונים, בעוד "החלקה אמנותית" נודעה כספורט לאצולה.
מיסוד הספורט.
איגוד ההחלקה הבינלאומי (International Skating Union, בראשי תיבות ISU), נוסד ב-1892 על ידי 6 מדינות: אוסטריה, גרמניה, בריטניה, הונגריה, הולנד ושוודיה ונורווגיה שהיו תחת איחוד. כיום כולל הארגון כ-60 מדינות. אליפות העולם הראשונה לגברים בודדים התקיימה ב-1896 בסנקט פטרבורג. ההחלקה על הקרח הייתה הספורט החורפי הראשון שהוכנס למשחקים האולימפיים. תחרויות החלקה אמנותית נערכו במשחקים האולימפיים החל משנת 1908, תחילה במסגרת האולימפיאדה הרגילה (משחקי הקיץ) ובאולימפיאדת החורף מראשיתה בשנת 1924.
את המהפכה השנייה בענף הניע אולריך סלכוב (Salchow) משוודיה. בשנת 1909 הוא ביצע, בפעם הראשונה בהיסטוריית הענף, קפיצה סיבובית פשוטה. הבא אחריו, ב-1913, היה הספורטאי האוסטרי אַלוֹיְס לוּץ (Lutz) שחנך קפיצה שהייתה קשה ביחס לאותה עת. שתי הקפיצות קיימות עד היום, ונקראות לוץ וסלכוב על שם מבצעיהן הראשונים. עם השנים פותחו סוגי קפיצות נוספים, ביניהם הטוֹ (Toe), קפיצה הידועה גם בשם טוֹ-לוּפ (Toe Loop), הפליפ (Flip), הלופ (Loop) שנקראת לפעמים רידברגר על שם ממציאה, והאקסל (Axel), הנחשבת לקפיצה הקשה ביותר.
האישה הראשונה ששכנעה את האיגוד שתוכל להצטרף לענף חרף האיסור על השתתפות נשים הייתה מאדג' סיירס שהשתתפה בתחרויות עם גברים. הודות לה התאפשר ב-1906 לערוך את האליפות הראשונה לנשים. באליפות הנשים הראשונה היא ניצחה וקיבלה את מדליית הזהב. במקביל להשתתפותן של הנשים במשחקים האולימפיים, הן ערכו גם הופעות לקהל בליווי תזמורות והכניסו חידושים סגנוניים. בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 התבלטה סוניה הני ילידת נורווגיה, שחקנית שהופיעה על הקרח. רבים קראו לה "מלכת הקרח". היא החזיקה בתואר אלופת העולם במשך 12 שנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נהרסו כליל כמעט כל משטחי הקרח באירופה. הפעילויות הספורטיביות בענף זה כמו גם בענפים אחרים עברו לארצות הברית ולקנדה. החל משנות החמישים החלו להתחרות גם מחליקים מברית המועצות דאז, שקודם לכן התאמנו מבלי להיפגש עם מחליקים בני אומות אחרות. ברית המועצות הפכה במהרה למדינה מובילה בענף, בעיקר בקטגוריית הזוגות ובריקוד על הקרח. לודמילה בלוסובה (Belousova) ואולג פרוטופופוב (Protopopov) היו הזוג הסובייטי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית (אינסברוק 1964) בקטגוריית זוגות, ומאז ועד היום כל הזוכים בזהב אולימפי בתחום זה היו מברית המועצות או מרוסיה (פרט למשחקי 2002 בהם את מדליית זהב קיבלו שני זוגות - מרוסיה ומקנדה).
במשחקים שהתקיימו בארצות הברית ב-1960, שודרו לראשונה תחרויות ההחלקה בטלוויזיה. הדבר חשף את הענף במדינות בהן הוא עוד לא היה מוכר, כמו יפן, והשפיע רבות על אופי ההחלקה. ענף הריקוד על הקרח הוכנס לראשונה במשחקי 1976.
פורמט התחרות וניקוד.
בתחרויות ההחלקה על הקרח מבצעים המחליקים שני תרגילים, אחד קצר שבו מרכיבי חובה, ואחד ארוך ובסגנון חופשי יותר.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי בשנת 2002, התעורר חשד כי תוצאות השיפוט בתחרות הזוגות לא היו כשרות, והשופטת מטעם צרפת הודתה שהופעל עליה לחץ להטות את התוצאות. כתוצאה מכך, הוענקו באותה אולימפיאדה מדליית ארד ושתי מדליות זהב: לזוג הרוסי, שהיה המנצח המקורי; ולזוג הקנדי, שבמקור זכה במדליית הכסף. השלכה נוספת של אירוע זה הייתה שינוי בשיטת השיפוט בענף שנכנסה לתוקף בשנת 2003/04. עד אז היו השופטים מעניקים לכל מתמודד ציון עבור הפן הטכני של הביצוע וציון על אופן ההצגה האמנותי, כאשר שני הציונים היו מתוך ניקוד מקסימלי של 6.0. החל מעונת 2004, מקבלים המחליקים ניקוד הכולל ציון על ביצוע אלמנטים וציון על הופעתם. המחליקים מקבלים ניקוד על כל אלמנט שהם מבצעים ועל איכות ביצועו ('ציון אלמנטים') ועל חמישה מרכיבי החלקה, על פי ציון מקסימלי של 10: מיומנויות החלקה, מעברים, כוריאוגרפיה, אינטרפרטציה, וביצוע (ציון הופעה).
קישורים חיצוניים.
הארכיאולוג העירום
לז אמבסדר
פרינוד
אנרי דה מונטרלן
אנרי דה מונתרלן
אנרי דה מונתרלאן
ג'רמי יששכרוף
ג'רמי יששכרוף (באנגלית: Jeremy Issacharoff; נולד ב-1955) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בגרמניה, משנה למנכ"ל משרד החוץ והמייסד של האגף לעניינים אסטרטגיים.
ביוגרפיה.
יששכרוף נולד בלונדון בירת הממלכה המאוחדת ב-1955 להורים ישראלים. הוא בוגר בית הספר לכלכלה של לונדון, ובעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני ביחסים בינלאומיים ואסטרטגיה. בשנת 1977 עלה לארץ, שירת בצה"ל והשתחרר בשנת 1980.
החל את עבודתו במשרד החוץ בשנת 1981 במחלקה המשפטית. לאורך השנים שימש בתפקידים דיפלומטיים שונים ובהם ציר-יועץ מדיני למשלחת הישראלית באו"ם, יועץ מדיני לשרי החוץ יצחק שמיר ושמעון פרס וחבר בשיחות השלום עם לבנון ובמשלחת הישראלית לועידת מדריד (1991). בשנת 1993 מונה לציר-יועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בשנת 2001 הקים את האגף האסטרטגי במשרד החוץ ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף. ב-2005 מונה לציר המדיני בוושינגטון וממלא מקום השגריר. כשחזר לישראל שימש כעמית מחקר במכון למחקרי ביטחון לאומי. תחומי מחקרו היו גרעין ומדיניות בקרת נשק ויחסי ארצות הברית–ישראל. משנת 2010 עד שנת 2014 כיהן שוב כסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף לעניינים אסטרטגיים. בתפקידו כסמנכ"ל לעניינים אסטרטגיים, נשא יששכרוף באחריות המערכה המדינית מול הגרעין האיראני, בקרת נשק, ביטחון אזורי במזרח התיכון ופיקוח על הייצוא הביטחוני של מדינת ישראל.
באוקטובר 2014 מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ וראש המערך המולטילטרלי, התפקיד השני בחשיבותו בדרג המקצועי של המשרד.
ב-2003 מונה יששכרוף על ידי מזכ"ל האו"ם קופי ענאן לחבר בוועדת האו"ם לפירוק מנשק, UNIDIR, עד ל-2009.
ב-4 באפריל 2017 מונה לכהן כשגריר ישראל בגרמניה. ב-29 באוגוסט 2017 הגיש את כתב האמנתו לנשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר.
חיים אישיים.
יששכרוף נשוי ללורה קם, אשת יחסי ציבור, ואב לשלושה. אחד מבניו, דין, שימש דובר ארגון שוברים שתיקה וכיום משמש דוברו של יו"ר חד"ש, חבר הכנסת איימן עודה.
סרגי סוביאנין
סרגיי סוביינין
מייקל גאצו
מייקל וינצ'נזו גַאצוֹ (Michael Vincenzo Gazzo; 5 באפריל 1923 - 14 בפברואר 1995) היה מחזאי ושחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1974 על תפקידו בתור פרנקי פנטנג'לי בסרט "הסנדק חלק שני".
ביוגרפיה.
גאצו נולד בעיירה הילסייד שבניו ג'רזי. לאחר שחרורו מחיל האוויר האמריקאי בתום מלחמת העולם השנייה למד משחק במספר מוסדות, והוא בוגר בית הספר למשחק "אולפן השחקנים".
החל את דרכו כמחזאי והיה אחראי למחזה המצליח כובע מלא גשם". פרד זינמן החליט לאמץ את תסריטו של גאצו לגרסה קולנועית מרשימה שהוציא לאקרנים ב-1957.
גאצו השתתף גם בכתיבת התסריט לסרטו של אלביס פרסלי "המלך קרלואי".