במאה ה-19 החל בחבל בנגל תהליך איטי של תסיסה פוליטית אשר הואץ על רקע התוכניות הבריטיות לחלק אותה לשתי מדינות. הניסיון הראשון להוציאן אל הפועל, אשר נעשה בשנת 1905, כשל 6 שנים אחר כך. העיר כלכותה, מרכז שלטוני של "חברת מזרח הודו הבריטית" מאז הקמתה כמושבה בסוף המאה ה-17 ובירת הודו הבריטית מתחילת השלטון הישיר ב-1857, נמצאה כעת במרכזו של אזור רגיש פוליטית - והוחל בדיונים על העברתה. בדצמבר של שנת 1911 הגיעו לדלהי, חודשים ספורים לאחר טקס הכתרתם בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון, מלך ומלכת אנגליה הטריים - ג'ורג' החמישי ואשתו, המלכה מרי. במעמד חגיגי רב פאר ושפע, שכלל את נוכחותם של בני אצולה ונסיכים הודים, הוכרזו ג'ורג' ומרי כ"קיסר וקיסרית האימפריה ההודית" (טקס הכתרה כנסייתי-נוצרי על קרקע הודו נשלל, על ידי הבישוף מקנטרברי, מטעמים דתיים). מעמד ראוותני וחגיגי זה - אשר זכה לשם הדוּרבּר של דלהי - סוקר בצורה אינטנסיבית על ידי העיתונות העולמית והוסרט בסרט הקינמקולור (צבעוני) הראשון באורך מלא שצולם בהיסטוריה של הקולנוע, אשר נושא את שם המאורע.
הארכיטקט אדווין ל. לאצ'נס (Sir Edwin Landseer Lutyens) נבחר לתכנן את הבירה החדשה בשיתוף עם הרברט בייקר (Sir Herbert Baker) , אשר זכה בעבר לתשבחות על תכנון מבנים בדרום אפריקה הקולוניאלית. מאוחר יותר זכה לוטיינס בהערכה ופרסום רבים בשל תוכנית המתאר המקורית וחלקים ממנה אף יושמו בעבודותיו המאוחרות באנגליה. בניית הבירה החלה בשנת 1912 בשטח 'גבעת ראיסינה' - מרחק קילומטרים ספורים מ"דלהי הישנה" (Old Delhi) - והסתיימה ב-1929. שרידים היסטוריים שנותרו מתקופות קודמות משובצים ברחבי העיר החדשה.
המועצה המוניציפלית ניו דלהי.
סמכות חוקית.
ב-25 במרץ 1913 הוקמה אספת דלהי הקיסרית כגוף מרכזי לפיקוח על עבודות הבנייה באזור. ב-1916 הקים המפקח הראשי של דלהי את המועצה המוניציפלית ראיסינה כגוף שיספק שירותים לפועלים בבנייני הבירה החדשה וב-1925 העלה אותה ל-"דרג שני" על פי "החוק המוניציפלי הפנג'אבי של שנת 1911". המועצה הורכבה אז מעשרה אנשים שמחציתם נבחרו באופן ציבורי ומחציתם מונו מטעם השלטון המרכזי. הוענקה לה הזכות לגבות מיסים למימון הוצאותיה. ב-1927 הוחלט ואושר לקרוא לעיר "ניו דלהי" והשם שונה הפעם האחרונה ל-מועצה המוניציפלית ניו דלהי. בשנת 1932, שנה לאחר סיום הבנייה, קודמה האספה ל"דרג ראשון" וקיבלה אחריות לאספקת חשמל ומים לתושבים וכן ייפוי כוח לביצוע והשלמת כל המשימות שנדרשה לבצען (כגון גבייה). עם השנים צברה האספה תפקידים נוספים. במאי 1994 החליף חוק המועצה המוניציפלית ניו דלהי (NDMC Act, 1994), שאושר קודם לכן באותה שנה על ידי הפרלמנט ההודי, את החוק הפנג'אבי בעיר ושינה באופן משמעותי את הגדרת סמכויות ותפקידי המועצה.
מבנה, שירותים ומוסדות.
משנת 2005 מונה המועצה המוניציפלית 11 חברים: יושב ראש (נכון ל-2006 - סינדהוּשרי קוּלאר), 3 חברים מטעם "המועצה המחוקקת" של ניו דלהי, 2 חברים אנשי ציבור שנבחרו על ידי השר הראשי (מושל דלהי) ו-5 חברים נוספים מטעם השלטון המרכזי. במועצת ניו דלהי 14 מחלקות שונות והיא מעסיקה בהן מעל ל-18,000 עובדים.
בנוסף לאספקת שירותים בסיסיים, המועצה אחראית גם על אספקת חשמל ומים לאוכלוסייה וניהול מוסדות התרבות, החינוך, הרפואה והעזרה הסוציאלית שבשטחה. למעשה, למעט שיטור ותחבורה, העניק חוק ה-NDMC למועצה סמכויות שלטוניות כמעט מלאות. סמכויות אלו הן נרחבות ביותר וייחודיות באופיין - כמותן לא ניתנו לאף אחת מריבוא הרשויות המוניציפליות בהודו.
בין המוסדות שנמצאים בתחום המועצה נמנים 7 בתי חולים, 14 מרכזים קהילתיים, 5 בריכות שחייה ציבוריות, מספר מרכזי ספורט לנוער ואצטדיון שיוואג'י (Shivaji), המשמש כעת זירה לתחרויות הוקי. אתרי המורשת נמצאים אף הם בתחום אחריותה של המועצה.
אתרי מסחר, תרבות ומורשת.
פהאר גאנג'.
אזור התרמילאים, כולל תרמילאים ישראלים רבים. הרחוב הראשי של האזור נקרא "מיין בזאר" (Main Bazar) ולאורכו, וכן בסמטאות היוצאות ממנו ניתן למצוא אין ספור דוכנים ואכסניות (גסטהאוסים).
כיכר קונאוט.
כיכר קונאוט (Connaught Place), ששמה הרשמי ראג'יב צ'וק (Rajiv Chowk), מכונה בפי המקומיים "סי. פי." (C.P) ומהווה מרכז עסקים חשוב בדלהי. זוהי כיכר ענק, בסגנון ויקטוריאני, בעלת שלוש טבעות שנחלקת על ידי 8 רחובות רדיאליים המתחילים בטבעת הפנימית וממשיכים בקו ישר. שבעה מהרחובות נקראים "דרך רדיאלית מספר 1-7" והשמיני רחוב הפרלמנט.
שגרירויות זרות.
שטחה של ניו דלהי משמש שגרירויות קבע של מדינות רבות.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי, נמל התעופה העמוס ביותר בהודו.
בעיר פועלת הרכבת התחתית של דלהי הכוללת שישה קווים.
ערים תאומות.
ערים תאומות של ניו דלהי:
מוזיאון לונדון
מוזיאון לונדון (באנגלית: Museum of London) מתעד את ההיסטוריה של לונדון החל מהתקופה הפלאוליתית ועד ימינו. המוזיאון נמצא במרכז הסיטי של לונדון, בקרבת קתדרלת סנט פול.
הקמה.
המוזיאון, שנפתח בשנות ה-70 נמצא במבנה שנבנה כחלק מפרויקט שיקום הסיטי, והוא אחד מבנייני מתחם הברביקן. בגן המוזיאון מצויים חלקים מחומת העיר לונדון.
סניף נוסף של המוזיאון נמצא באזור הרציפים של לונדון - הדוקלנדס ונקרא המוזיאון בדוקלנדס. המוזיאון נמצא באייל אף דוגס בקרבת קנרי וורף. סניף זה מתמקד בהיסטוריה התרבותית והחברתית של אזור הרציפים.
מנהל המוזיאון מתקופת הקמתו ועד 1997 היה מקס הבדיץ' (Max Hebditch). בשנת 1997 מונה סיימון תורלי (Simon Thurley) כמנהל המוזיאון. מנהל המוזיאון הנוכחי הוא פרופסור ג'ק לומן (Jack Lohman).
מוצגים.
המוזיאון מציג את אוסף איגוד העיר לונדון שהוצג קודם לכן בבניין הגילדהול. גלריות המוזיאון מסודרות בסדר כרונולוגי ומציגות מוצגים ארכאולוגיים, דגמים, תמונות ותרשימים. המוזיאון מתמקד בעיקר בהיסטוריה הסוציאלית והכלכלית של העיר, תוך מתן דגש למוצגים ארכאולוגיים המציגים היבטים אלה, וכן להשפעת התרחבות העיר על היבטים אלה ועל חיי האוכלוסייה בעיר.
בשנת 2004 החל שדרוג של גלריות המוזיאון תוך כוונה להפוך את התצוגות לתצוגות אינטראקטיביות. במסגרת השיפוץ שודרגה הגלריה הפרהיסטורית הנקראת "לונדון שקדמה ללונדון" (London Before London) וגלריית ימי הביניים.
מוצגים בעלי עניין מיוחד הם:
אלוף הראבן
אלוף הרְאבן (23 באפריל 1926 – 23 בפברואר 2016) היה איש קהילת המודיעין, הוגה דעות, פרשן פוליטי ויזם חברתי ישראלי.
ביוגרפיה.
אלוף הראבן נולד במושבה הגרמנית בחיפה בשנת 1926 לדוד שטיינברג, שהיה מהנדס טלפוניה בשירות הטלפון של המנדט הבריטי (בנו של יחיאל מיכל שטיינברג), ולתחייה לבית אפשטיין, שהייתה פסנתרנית. שמו המיוחד בא מסבו, יצחק אפשטיין, מורה וממחדשי השפה העברית, ששלח רשימת שמות מומלצים להוריו שהראשון מביניהם היה "אלוף", והוריו אימצו שם זה.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן סיים בלונדון סקול אוף אקונומיקס תואר ראשון במדע המדינה. בשנת 1948 חזר לארץ ישראל והתגייס לצה"ל. הוא שובץ למודיעין חיל התותחנים, משם עבר עד מהרה ליחידת המחקר של אגף המודיעין. הראבן שירת בצה"ל עד שנת 1964 והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. בזמן שירותו שימש ב-1954 ראש לשכתו של ראש אגף המודיעין, בנימין גיבלי ושל יורשו בתפקיד, יהושפט הרכבי. בשנת 1962 התמנה לסגן הנספח הצבאי של ישראל בצרפת וקשר קשרים עם שירות הביון הצרפתי.
ב-1964 התגייס למוסד ושירת בו עד שנת 1970; עסק בפיתוח קשרים מדיניים חשאיים במזרח התיכון ובסיוע לכורדים בעיראק. לאחר מכן עבר לנהל את מחלקת ההסברה במשרד החוץ, תפקיד שמילא במשך ארבע שנים. בתקופה זו הציע לקלוד לנצמן את הרעיון לעשות את הסרט "שואה".
לאחר מכן עבר לאקדמיה ומונה למנהל "מכון שילוח" באוניברסיטת תל אביב, שהפך ל"מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון". לאחר שנתיים בתפקיד זה עזב את האוניברסיטה והצטרף כעמית למכון ון ליר. עם פרישתו מהמכון בשנת 1991 הקים, יחד עם עמית ערבי, פייסל עזאיזה, את עמותת "סיכוי - לקידום שוויון אזרחי", לקידום שוויון אזרחי לערבים בישראל. משנת 2006 שימש יושב ראש עמותת "בין אדם לאדם", לקידום כבוד האדם כערך מוביל.
בשנת 1998 קיבל הראבן את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל. ב-2007 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
אלוף הראבן היה נשוי לסופרת שולמית הראבן, ואב לשני ילדים: איתי הראבן והסופרת גַּיִל הראבן.
כוהן גדול
מוזיאון ויקטוריה ואלברט
מוזיאון ויקטוריה ואלברט (באנגלית: The Victoria and Albert Museum; ידוע בכינוי: V&amp;A) הוא מוזיאון בשכונת קנזינגטון ברובע קנזינגטון וצ'לסי שבמערב לונדון. המוזיאון מתמחה בעיצוב מוצרים, הן מבחינה אסתטית והן מבחינה פונקציונלית.
המוזיאון הוקם בשנת 1852, אז נקרא "מוזיאון דרום קנסינגטון", כהמשך לתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון בשנת 1851, ביוזמת הנסיך אלברט בעלה של המלכה ויקטוריה. בשנת 1899 שונה שם המוזאון ל-"מוזיאון ויקטוריה ואלברט".
בניין המוזיאון נבנה בסגנון אדוארדיאני וויקטוריאני, וב-145 הגלריות שלו (ששטחן הכולל 45,000 מ"ר) מוצגים כארבעה מיליון מוצגים.
מוצגים חשובים.
במוזיאון שתי חצרות מקורות הקרויות "חצרות היציקות", ובהן מוצגות יציקות גבס של פסלים, אפריזים וארונות קבורה בגודל טבעי. המפורסמת מבין היציקות היא עמוד טראיאנוס שנחתך לשתי יציקות עמוד בשל גובהו.
מטרת הבאת יציקות הגבס ללונדון הייתה שאמנים אנגליים ילמדו מיציקות של מבנים ופסלים אלה (רובם מרומא ומיוון) וכך מוצרים המיוצרים באנגליה יושפעו מן האמנות הקלאסית.