ב-1942 החלו חניכי בית יתומים בפראג לבצע חזרות כדי להעלות את האופרה. לאחר שתי העלאות של האופרה, נשלחו הילדים לגטו טרזיינשטט, במרחק של כשעה נסיעה מפראג. בין האסירים שנשלחו לאכלס את הגטו היו גם אמנים, מלחינים ומוזיקאים שהמשיכו ליצור פעילות תרבותית ענפה, בצד קשיי הקיום ואי הוודאות שאפיינו את חיי הגטו. הנאצים השתמשו בגטו זה ובפעילות התרבותית בו כדי להסוות את השמדת יהודי אירופה, והוא הוצג על ידם כגטו לדוגמה בביקור משלחת הצלב האדום ב-23 ביוני 1944. האופרה "ברונדיבר" הייתה אחת היצירות החשובות שהועלו בגטו בתקופה זו, והיא נועדה לסמל עבור יושבי הגטו את התקווה לשרוד ולהינצל. משלחת הצלב האדום צפתה בקטע הסיום של האופרה במהלך ביקורה בגטו.
האופרה אף צולמה לסרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטט - התיישבות יהודית". צילומי הסרט החלו ב-26 בפברואר 1944, בבימוי הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון. מטרת הסרט הייתה להציג כאילו משטרו של היטלר היטיב עם היהודים. לאחר צילום הסרט נשלחו הבמאי ורוב השחקנים ואנשי הצוות, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ. הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שימשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו עד היום.
האופרה הועלתה בגטו 55 פעמים. חלק מהילדים השחקנים התחלפו לעיתים לאחר טרנספורטים שבוצעו מדי פעם, בהם הועברו חלק מיושבי הגטו אל מחנות השמדה. לכן הילדים שהשתתפו בהצגה למדו מספר תפקידים, למקרה שייאלצו להחליף ילדים שהועברו מהגטו. מספר שחקנים הופיעו בכל ההצגות, בהם הונזה טרייכלינגר, שגילם את ברונדיבר, וגם הוא נספה בהמשך באושוויץ.
שנים אחר כך, האופרה זכתה מספר פעמים להעלאה מחודשת בישראל, בהם העלאה משותפת על ידי מקהלת הילדים מורן מישראל ומגרמניה ובליווי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ב-2010; והעלאה משותפת של מקהלת הילדים מורן מישראל ומפראג ובליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות ב-2011.
יוסף בן נאים
רבי יוסף בן-נאיים (ט' באלול ה'תרמ"ב – ט"ז בשבט ה'תשכ"א; 24 באוגוסט 1882 - 2 בפברואר 1961) היה רב, סופר, חוקר וביבליוגרף ממרוקו. מחבר הספר 'מלכי רבנן' ו-40 ספרים נוספים.
קורות חיים.
נולד לרב יצחק בן נאיים ב-24 באוגוסט 1882 (ט' באלול ה'תרמ"ב) בפאס שבמרוקו, למשפחה שמוצאה ממגורשי ספרד. בהיותו כבן 8 החל ללמוד אצל הרב רפאל אהרן אבן דנאן. אביו שכר לו מורים חשובים, בהם הרב שלמה אג'ייני והרב יוסף כהן (בין השנים תרנ"ז-תר"ס; 1896-1900). בהיותו כבן 16 נישא לפריחה בת הרב יעקב אסולין. בקיץ של שנת 1900 נדבק ממחלת הקדחת שהתפשטה בתקופה ההיא וגבתה קורבנות רבים, אולם ניצל והתאושש. כשהבריא, המשיך ללמוד בישיבתו של הרב חיים כהן.
בשנת 1903 הוציא לאור את חיבורו הראשון: "הדרת פנים לזקן". בתקופה זו הגיע לפאס הרב אברהם בן סוסאן מהעיר דבדו. הרב בן סוסאן עמד על טיבו וכישרונותיו, והציע לאביו לפתוח לבנו ישיבה, בה יוכל להגדיל תורה ולהתפתח. בשנים 1902-1909 חלה הרעה בביטחונם של יהודי מרוקו בשל מרידות. הפרעות ביהודים הגיעו לשיאן בשנת 1912 בה פרצו המוסלמים את שערי המלאח (שכונת היהודים) וערכו בשכונה פוגרום, הידוע בשם התריתל. היהודים ברחו לכל עבר וישיבתו של בן נאים נסגרה. לאחר מכן החל לשמש כמורה ליהדות בבית הספר של כל ישראל חברים, אולם לאחר שעמד על אופי המקום, עזב את עבודתו. בהמשך עסק לפרנסתו כסופר שטרות (נוטריון) מטעם הממשלה הצרפתית. בנוסף לכך נתמנה לסופר גיטין בעיר מגוריו פאס. ההכנסה ממלאכות אלו לא הספיקה, ולכן עסק במלאכת השחיטה והבדיקה. כן שימש כמוהל, אך ללא תמורה כספית.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב) נבחר לשליח ציבור ורב בית הכנסת של 'התושבים' (כינוי ליהודים שישבו במרוקו לפני בוא המגורשים בשנת רנ"ב - 1492). הוא כיהן בתפקידו במשך 27 שנים.
למרות שלא כיהן בתפקיד רשמי ברבנות, נראה מתשובותיו כי היה משיב רבות לשאלות בהלכה. כן נמנה עם ראשי הנואמים באירועים שונים בעיר פאס ובערים הסמוכות לה.
לאחר שאשתו נפטרה בגיל 38, נישא לשמחה, שהייתה קרובת משפתה של אשתו הראשונה, וטיפלה בשמונת ילדיו במסירות.
ספרייתו.
בחדר מרווח ששכן בעליית ביתו הקים בן נאים ספרייה גדולה. לאורך כל ארבעת קירות החדר היו מדפי ספרים מסודרים עד לתקרה. בספרייה היו כ-7,000 ספרים בשנות החמישים. אוצר ספרייתו היה מגוון בכל תחומי היהדות, והכיל ספרי השכלה כלליים וכתבי יד עבריים. הספרים היו מסודרים לפי נושאים ותקופות, כתבי יד לחוד וכתבי דפוס לחוד. הוא שקד על תורתו בספרייתו זו, ובה העלה על הכתב את חידושיו ופירושיו.
שמה של ספרייתו הענפה יצא למרחוק, והנשיא יצחק בן-צבי ביקש כי יעלה ארצה עם ספרייתו, שכללה אז כעשרת אלפים ספרים, אולם החשש לספריו גרם לו לדחות את ההצעה. הספרייה נרכשה לאחר פטירתו על ידי בית המדרש לרבנים בניו יורק, אך שרפה שפרצה במחסן בו היו הספרים, הותירה ממנה 134 ספרים בלבד.
הלך לעולמו ב-2 בפברואר 1961 (ט"ז בשבט ה'תשכ"א) ונקבר בפאס, ליד קברי אבותיו.
על שמו נקרא רחוב ביישוב יד רמב"ם.
אהרון מאיר (ארכאולוג)
אהרון מאיר (נולד ב-18 במרץ 1958) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ומנהל החפירות בתל צפית, היא גת המקראית.
קורות חייו.
ראשית חייו.
מאיר נולד ברוצ'סטר ניו יורק, ארצות הברית ועלה לישראל בגיל 11 בשנת 1969. לאחר שירות צבאי בצה"ל ביחידה מובחרת ושחרור בדרגת סרן, למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך קיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה ב-1997. מאיר עשה פוסט-דוקטורט בין 2002 ל-2003 במכון להיסטוריה ומדעים ב-MIT. מלמד באוניברסיטת בר-אילן משנת 1993.
קריירה.
מאיר השתתף וניהל מספר חפירות ארכאולוגיות בישראל, בין השאר באתרים הבאים: ירושלים, תל חצור, יקנעם, תל קסילה, בית שאן ומשנת 1996 בתל א-צפי.
תחומי התמחותו כוללים את התרבויות של תקופת הברונזה ותקופת הברזל של מזרח הים התיכון. הנושאים אותם למד כוללים: מסחר בתקופה העתיקה, מטלורגיה, ייצור כדים, יישומים מדעיים בארכאולוגיה, סקרים ארכאולוגים, ארכאולוגיה של ירושלים, תקופת הברונזה התיכונה בלבנט, כרונולוגיה של האלף השני לפני הספירה, יחסי מצרים והלבנט הקדום, כלי נשק קדומים ומלחמה, תרבויות ודתות קדומות. בשני העשורים האחרונים הוא חוקר רבות את תופעת הפלשתים וגויי הים. כמו כן, בשנים האחרונות, הוא עוסק בתרבויות של פפואה ניו-גינאה, שבמערב האוקיינוס השקט.
בין 2005 ל-2007 שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה על שם מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן. הוא ייסד יחד עם פרופסור סטיב ויינר ממכון ויצמן למדע ברחובות תוכנית משותפת במדעי הארכאולוגיה, שפעל עד שנת 2010. לאחרונה, הוא מונה למנהל של מרכז מינרבה לקשרים בין ישראל וארם בתקופת המקרא, שהוא מרכז מחקר שעוסק במחקר בין-תחומי על היבטים שונים של הקשרים וההשפעות בין התרבות הישראלית והתרבות הארמית, בעיקר (אך לא רק) בתקופת המקרא. המרכז, שממוקם באוניברסיטת בר-אילן, משותף לאוניברסיטת לייפציג בגרמניה, ועוד מוסדות אקדמיים בישראל ומחוצה לה.
משנת 1996 הוא מנהל את חפירות תל א-צפי, שזוהתה כגת הפלישתית – אחת מחמש ערי הפלשתים המוזכרות במקרא. עירו של גוליית הפלישתי.
אהרון נשוי לפרופסור עדינה מאיר, ראש בית הספר לרפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית ולהם שלושה בנים ושני נכדים.
פרסומים.
פרופסור מאיר פרסם יותר ממאה פרסומים מדעיים ובהם:
הסחוס האריתנואיד
שומרים (משפט עברי)
שנאור כוגן
שנאור כוגן (רומנית: Şneer Kogan, ברוסית: Шнеер Герцевич Коган; 30 במרץ או 30 במאי 1875 אורחיי - 2 במרץ 1940 קישינב) היה צייר, גרפיקאי ומורה יהודי רומני, יליד בסרביה.
היה ממקימיו של החינוך האמנותי ושל איגוד האמנים הפלסטיים בבסרביה.
רקע משפחתי ושנות ילדותו.
שנאור כוגן נולד במשפחה יהודית דתית בעיירה אורחיי (או אורהיי) בבסרביה, בימי שלטון האימפריה הרוסית, כיום בשטחה של רפובליקה מולדובה.
אביו, הרץ כהן או כוגן, היה סוחר בדגן וביין. ייתכן כי המשפחה הגיעה לבסרביה מליטא. קיבל בילדותו חינוך מסורתי יהודי ב"חדר". אחרי שהמשפחה עברה לגור בקישינב למד שם בגימנסיה עד שנת 1889.
לימודיו באודסה ובגרמניה.
בהמשך נרשם ללימודי הנדסה באודסה אך עזב אותם כדי ללמוד יחד עם אחיו הצעיר, משה, בבית הספר לאמנויות בעיר. אחר כך נסע יחד עם משה על מנת להשלים את לימודיו באקדמיה המלכותית הבווארית לאמנויות במינכן שבגרמניה. שם היה בין השנים 1897–1903 תלמידו של האמן יוהאן קספר הרטריך. במינכן שני האחים פקדו את חוגי האמנים הרוסים הגולים - וסילי קנדינסקי, אלכסיי יבלנסקי ואחרים.
העלייה לארץ ישראל וחזרתו לבסרביה.
כשבשנת 1910 החליט אחיו, משה, להתיישב בפריז, עלה שנאור כוגן לארץ ישראל ועבד בעיקר בעיצוב פסיפסים ששימשו לקישוט הבתים ראשונים של העיר תל אביב החדשה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שב כוגן אל בית הוריו בקישינב.
בבירת בסרביה פעל כוגן בעיר קישינב, כצייר, בעיקר בצבע מים, ולעיתים גם בצבעי שמן. הוא נודע גם בעבודתו הפדגוגית. בשנת 1915 הקים בקישינב בית ספר לאמנות משלו, שהתאחד ב-
1 במרץ 1919 עם בית הספר העירוני בניהולו של אלכסנדרו פלמדיאלה ויצר את בית הספר לאמנויות של קישינב, הנושא בימינו את שמו של אלכסנדרו פלמדיאלה. שנאור כוגן לימד במוסד זה עד סוף ימיו. רבים מן האמנים המקומיים היו תלמידיו, ביניהם משה (מקס) גמבורד (1954-1903) ואשתו, יבגניה גמבורד (1956-1913), מנדל מיכאיל ביירכמן (2005-1908), אולגה אולבי (ביאסלאי) (1990-1900) ואחרים.