העונה הראשונה של התוכנית שודרה החל ב-4 באפריל 2008, והתמקדה בעיקר באסייג אשר בכל פרק הציג שני קומיקאים אשר נשלחו לעבוד במקומות עבודה שונים. לאחר שידור הקטעים המוקלטים ממקומות העבודה, הקומיקאים מגישים קטע סטנד-אפ אודות אותה עבודה ונושאים נוספים. בכל סוף קטע התדיינו המשתתפים על הפן הקומי הקיים באותו מקצוע.
ב"פינת ה-VIP" שהגישה רז שפירא המעסיקים של הקומיקאי מתראיינים. לאחר מספר תוכניות בוצעו מספר שינויים בפורמט התוכנית - שם התוכנית שונה ל"צחוק מעבודה - המהדורה המרכזית", רז שפירא פרשה בשל קבלת תפקיד חדש בערוץ המוזיקה, כמות הקומיקאים המשתתפים בכל תוכנית גדלה לפאנל המוכר (בממוצע ארבעה פאנליסטים) וכן נולדה הפינה "הסטנד-אפ הראשון בקריירה" שבה התארחו ידוענים שונים (אשר רובם אינם מזוהים מתחום הסטנד-אפ). פינה זו המשיכה גם בעונות הבאות. למשתתפים הקבועים נוספו בהמשך נדב אבקסיס ואבי נוסבאום. בעונה השנייה של התוכנית נוספה פינה הנקראת "הדור הבא לצחוק", בה אסייג מדבר עם ילדים בגיל הגן על נושאים כמו משטרה, דיאטה וספורט.
העונה השלישית שודרה מ-9 בספטמבר 2009. שם התוכנית חזרה לשמה המקורי (צחוק מעבודה). עם יציאתה של ליטל שוורץ לחופשת לידה, היא הוחלפה בחנה לסלאו ואילנית לוי. כמו כן נוספה פינה חדשה בה אסייג עוקב אחרי סטנדאפיסטים מתחילים ומארח אותם באולפן.
העונה הרביעית החלה ב-21 בפברואר 2010. בעונה זו הצטרף יעקב כהן שגם קיבל פינה משלו.
העונה החמישית עלתה לשידור ב-5 ביולי 2010. אל עונה זו הצטרפו הקומיקאים מיקי גבע (שכבר הופיע בתוכנית בעבר) הדר לוי ושאולי בדישי, בנוסף שחר חסון אשר שב לתוכנית. עונה זו כללה פינת מחווה לקולנוע הישראלי, בה משתתפי התוכנית שולבו בקטעי פרודיה כמעין המשך מעודכן לעלילות של סרטים ישראלים שונים ("אלכס חולה אהבה", "צ'רלי וחצי", "מציצים" ועוד). בפינה זו השתתפו גם שחקנים נוספים, בהם דני שטג, דודי כהן ודוד קיגלר (אשר השתתף בתוכנית בעבר).
העונה השישית עלתה לשידור ב-29 במאי 2011, שפרק הפתיחה זכה לרייטינג של 19.6%. אל עונה זו הצטרפו קומיקאים שהשתתפו בעבר. נדב אבקסיס שהשתתף בעונה השנייה ורועי לוי שהשתתף בתוכנית אחת בעונה הראשונה. שחר חסון והדר לוי לא משתתפים בעונה זו. עונה זו כללה גם פינה קבועה של צמד הקומיקאים דובדבני וקובץ'.
ב-8 באוגוסט 2012 פורסם בדף הפייסבוק של התוכנית קדימון לעונה השביעית של התוכנית. עונה זו עלתה לשידור ב-31 באוגוסט 2012, ואליה הצטרפו שחר חסון, עופר שכטר, מיקי גבע, חן מזרחי, אודליה יקיר והשחקנים יפית אסולין ויניב ביטון ("נבחרת ישראל בטלוויזיה"). זאת לאחר עזיבתם של המשתתפים הוותיקים אורי חזקיה, ארז שלם ונדב אבקסיס. עונה זו לוותה גם בתוכנית בת בשם "הכיתה הטיפולית של צחוק מעבודה" בהנחיית שחר חסון, המארח פאנל של 5 סטנדאפיסטים צעירים. עונה זו הסתיימה בסוף דצמבר 2012.
בחודשים אפריל-מאי 2013 הופקו מספר תוכניות ספיישל בנושאים שונים, ביניהן ספיישל "צחוק מהסטנדאפ" ובו התאחדה רוב חבורת "פלטפוס", ספיישל "צחוק מעצמאות" לכבוד יום העצמאות ועוד. בין המשתתפים הנוספים בתוכניות הספיישל היו אורי גוטליב ומני עוזרי. באוקטובר 2013 שודרה תוכנית ספיישל נוספת, "צחוק מהאייטיז", לרגל עליית הסדרה של אסייג "שנות ה-80". ספיישל זה הוא השידור האחרון שהופק עד כה במסגרת התוכנית.
יש המחשיבים את סדרת הספיישלים לעונה השמינית של התוכנית.
כמו כן, התוכנית משודרת בשידורים חוזרים בערוץ הוט קומדי סנטרל.
ב-18 באפריל 2020 עלתה עונתה התשיעית של התוכנית אחרי היעדרות של שבע שנים, בערוץ רשת 13, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל. עונה זו נקראת "צחוק מהמצב". מבנה התוכנית כוללת פאנל של ארבעה משתתפים, כאשר חלקם עולים לסטנד-אפ הנוגע למצב, וכן אורחים שמתארחים בתוכנית, ויושבים יחד עם חברי הפאנל הקבוע. עונה זו הסתיימה ב-8 ביוני 2020.
קומיקאים קבועים.
בחלקה השני של העונה הראשונה, בשל עזיבתה של רז שפירא, נוספו לעונה הראשונה בסדרה, קומיקאים קבועים שמלווים את שלום אסייג במהלך התוכנית וגם במשך העונות האחרות: שחר חסון, אורי חזקיה, קובי מימון, ארז שלם, וליטל שוורץ. בעונה השנייה הצטרפו לצוות לעיתים נדב אבקסיס, מיכאל הנגבי ורשף לוי. בעונה השלישית הצטרפו לפאנל הקומיקאים הקבועים גם יעקב כהן וחנה לסלאו ומאוחר יותר גם אילנית לוי, שאולי בדישי, מיקי גבע, עידן אלתרמן והדר לוי.
צוות הכותבים.
בנוסף לכותבים הראשיים אבי בלקין ומני אסייג, צוות כותבי התוכנית מנה את אסף בייזר, מתן אוסישקין, ערן אוסישקין, שחר אינבינדר, ליאור פריד, חן אביגדורי, נטלי קשלס ואמית לוי.
מכירת הפורמט מחוץ לישראל.
ביוני 2009, פורמט התוכנית נמכר לשידור בערוץ פראנס 4 הצרפתי. ביולי 2010 נמכר הפורמט גם לרשת RTL בגרסה דוברת גרמנית. הפורמט נמכר לשידור גם לספרד, רוסיה, סין ומזרח אירופה, ונמכר גם כאופציה לארצות הברית, אולם לא הופקה שם תוכנית.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
יהודים במשחקים האולימפיים
ספורטאים יהודים השתתפו בכל המשחקים האולימפיים שנערכו בעת החדשה. חלקם הגיעו להישגים מרשימים, כגון מארק ספיץ שזכה באולימפיאדת מינכן בשבע מדליות זהב תוך שבירת שיא העולם בכל אחת מתחרויות הגמר. בערך זה מופיעים ספורטאים עם לפחות הורה אחד יהודי, בלי קשר להגדרה של מיהו יהודי או להגדרה העצמית של הספורטאים שזכו במדליות האולימפיות.
מתוך 18,854 מדליות שחולקו בכלל המשחקים האולימפיים, 506 מדליות (216 מדליות זהב) חולקו לספורטאים ממוצא יהודי (2.68% מכלל המדליות ו-3.5% ממדליות הזהב, בעוד שאחוז היהודים בעולם הוא 0.2%); האולימפיאדה בה חולק המספר הרב ביותר של מדליות לספורטאים יהודים היא אולימפיאדת הלסינקי, בה חולקו 26 מדליות לספורטאים יהודים והאולימפיאדה בה חולק המספר הרב ביותר של מדליות זהב לספורטאים יהודים היא אולימפיאדת מינכן, בה חולקו 18 מדליות זהב לספורטאים יהודים.
המדינות שמהם ספורטאים יהודיים בלטו במשחקי הקיץ הן ארצות הברית (62 זהב 34 כסף ו-43 ארד: 5% מכלל המדליות של ארצות הברית, כאשר יהודים מונים 3% מאוכלוסייתה), ברית המועצות (46 זהב 26 כסף ו-16 ארד: 10% מכלל המדליות כאשר היהודים מנו 1% מאוכלוסייתה), הונגריה (45 זהב 19 כסף ו-18 ארד: 20% מכלל המדליות של הונגריה כאשר היהודים מנו בין 5% ל-1% מאוכלוסייתה). צרפת (6 זהב 7 כסף ו-8 ארד, 2.5% מכלל המדליות של צרפת כאשר היהודים מונים בה 1% מהאוכלוסייה), גרמניה (6 זהב 3 כסף ו-4 ארד 2% מהמדליות של גרמניה כאשר היהודים היו לא יותר מ-1% מהאוכלוסייה), ואוסטריה (4 זהב 8 כסף ו-8 ארד האחרונה ב-1948: 34% מהמדליות של אוסטריה עד שנה זאת כאשר היהודים היו כ-4% מאוכלוסייתה).
משחקי הקיץ.
אולימפיאדת אתונה (1896).
באולימפיאדה הראשונה השתתפו יהודים רבים וחלקם אף הגיעו להישגים מרשימים. לא כולם זכורים היום משום שחלקם הצניעו את יהדותם מחשש לאנטישמיות. בלטו במיוחד בני-הדודים אלפרד וגוסטב פלאטו מגרמניה. ביחד זכו בחמש מדליות זהב ומדליית כסף בהתעמלות מכשירים. שניהם נמלטו להולנד לאחר עליית הנאצים לשלטון, אך נתפסו ונספו בשואה, כמו ספורטאים יהודים רבים אחרים.
ספורטאי בולט נוסף היה אלפרד האיוש, סטודנט יהודי מבודפשט שבהונגריה. האיוש זכה במדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-1,200 מטרים. בהמשך חייו היה האיוש לאדריכל שתכנן מתקני ספורט, בריכות שחיה ואצטדיונים ואף זכה במדליית הכסף על תוכנית "פורום הספורט" ששלח ל"תחרות הרוחנית" של אולימפיאדת פריז (1924).
אולימפיאדת אמסטרדם (1928).
שתי קבוצות בעלות אלמנט יהודי בולט, שהתחרו באולימפיאדה זו, היו נבחרת הסיף של הונגריה שכללה מספר סייפים יהודים בולטים, וזכתה במדליית הזהב הקבוצתית במקצוע החרב, ונבחרת התעמלות הנשים של הולנד, שמאמנה, חריט קלירקופר היה יהודי, וחמש מהבנות שהתחרו במסגרתה היו יהודיות אף הן. אלופי הסיף ההונגרים, יאנוש גאראי ואטילה פטשאואר נרצחו בשואה. פטשאואר נרצח על ידי קלמן צ'ה שהיה בנבחרת האולימפית ברכיבה על סוסים, שימש כקצין במחנה דווידובקה בו היה פטשאואר עציר, זיהה אותו, והתעלל בו עד שקפא למוות. גורלן של המתעמלות ההולנדיות לא היה שונה. מתוך חמש המתעמלות נספו ארבע באושוויץ ובסוביבור, כן נספה בסוביבור המאמן קלירקופר.
באוליפיאדה זו חולקו בפעם היחידה גם מדליות לאמנות והזוכה במדליית הכסף היה הסופר היהודי אוסטרי - צ'כי ארנסט וייס.
אולימפיאדת ברלין (1936).
זמן קצר לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933 התעוררה במדינות דמוקרטיות השאלה אם השתתפות במשחקים אולימפיים שייערכו בגרמניה תהיה מוסרית. הוועד האולימפי האמריקני בחן את הטענות השונות לגבי אפליית ספורטאים יהודים בגרמניה והגיע למסקנה כי בגרמניה נהנים הספורטאים הללו מיחס הוגן, וכי אין מניעה להשתתף במשחקים האולימפיים. החלטה זו התקבלה חרף לחצים להחרמת המשחקים שהופעלו על ידי אנשי שמאל, ליברלים, עיתונים מרכזיים ואחרים.
לקראת המשחקים האולימפיים הורה היטלר על הסרת שלטים אנטי-יהודיים (כגון "יהודים אינם רצויים") מנתיבי תחבורה מרכזיים ומאזור האטרקציות התיירותיות.
בכתב העת האמריקאי הליברלי "The Nation" ב-1 באוגוסט 1936 נכתב: "לא תראה ראשים יהודיים כרותים, ואף לא מוכים מכות נמרצות... אנשים מחייכים, מנומסים, ושרים בהנאה בגני הבירה".