ויליאם חשף את פאני לטיפוס הרים לאחר נישואיהם, ויחד בילו קייצים רבים בהרים הלבנים בניו המפשייר. כאן טיפסה על הר וושינגטון (6,293 רגל או 1,918 מטר) מספר פעמים. הטיפוס בצפון מזרח ארצות הברית איפשר לפאני לפתח את יכולותיה יחד עם נשים אחרות. בניגוד למועדונים אירופיים, מועדוני טיפוס אמריקאים בהרים הלבנים אפשרו לנשים להיות חברות בהן, ועודדו נשים לטפס. הם קידמו חזון חדש של האישה האמריקאית, כזו שהייתה גם ביתית וגם אתלטית. פאני וורקמן אימצה את הדימוי הזה בהתלהבות. עם זאת, שני בני הזוג לא אהבו את ווסטר, שם התגוררו, וכמהו לחיות באירופה. לאחר שהוריהם של פאני ושל ויליאם נפטרו והותירו להם אחוזות גדולות, בני הזוג יצאו לטיול האירופי הגדול הראשון שלהם, סיור בסקנדינביה ובגרמניה.
אירופה וסיורי אופניים.
בשנת 1889 משפחת וורקמן עברה להתגורר בגרמניה. בריאותו הירודה של וילאם השתפרה לאחר המעבר לאירופה, והוא התאושש באופן מפתיע. ילדם השני של הזוג, זיגפריד, נולד זמן קצר לאחר שהגיעו לדרזדן. פאני בחרה לא למלא את תפקידיה המסורתיים של אשה ואם ובחרה להיות סופרת והרפתקנית היא חיה חיים נמרצים שסטו מ"הנשיות האידיאלית" של סוף המאה ה-19. כפמיניסטית, פאני ראתה עצמה דוגמה לרעיון שנשים יכולות להשתוות ולהצטיין כמו הגברים והיא גילמה את האתוס של האשה החדשה. יתרה מזאת, כפי שמציינת מילר בספרה מכיוון שהמשפחה האידיאלית של אותה תקופה הייתה גדולה ומידע על מניעת הריון לא היה קל להשיג, הידע הרפואי של ויליאם בוודאי היה לא יסולא בפז.
בשנת 1893 נפטר זיגפריד משילוב של שפעת ודלקת ריאות. לאחר מותו, על פי פאולי, פאני וורקמן, בעזרת סיורי האופניים שלה, "רדפה באגרסיביות אחר זהות אלטרנטיבית, כזו ששחררה אותה מהאחריות המקובלת של אשה ואם" הם החמיצו את חתונת בתם לסר אלכסנדר מק'רוברט בשנת 1911 בזמן שהם חקרו בקארקורם.
בני הזוג חקרו את העולם וכתבו יחד שמונה ספרי מסעות המתארים את האנשים, האמנות והארכיטקטורה של האזורים שעברו בהם. בנרטיב שלהם אמרו לא מעט על התרבויות של אותם אזורים נידחים ודלילים. הם כללו תיאורים ליריים של השקיעה, עבור הקהל הפופולרי שלהם אבל גם הסברים מפורטים על מאפיינים גאוגרפיים, כמו קרחונים, עבור קהל הקוראים המדעי שלהם. פאני וויליאם פרסמו מאמרים מדעיים במקביל לכתיבתם הפופולרית כדי לפנות לארגונים כמו האגודה הגאוגרפית המלכותית. פאני גם האמינה שהמדע יתן לה יוקרה יותר גבוהה בעיני קהילת המטפסים. פאני כתבה את רוב ספרי המסעות הללו בעצמה, ובתוכם היא העירה בהרחבה על מצוקת הנשים בכל מקום בו נסעה.
סטפני טינגלי כתבה, בערך האנציקלופדי שלה על ספורי המסעות של פאני וורקמן, שיש בהם ביקורת פמיניסטית על הקשיים שנשים חוו ועל מעמדן הנחות של הנשים בחברות אליהן נקלעה. כתומכת בעלת רצון חזק ובולטת לשינוי זכויות הנשים, השתמשה פאני במסעותיה כדי להפגין את יכולותיה ולהבליט את אי השוויון שנשים חיו בהן. עם זאת, ספריה נכתבו בגוף רבים ראשון או בגוף שלישי, ולכן קשה לייחס באופן החלטי דעות או קולות לאחד מבני הזוג שכתבו את הספרים יחדיו.
עבודותיהם של בני הזוג וורקמן יצאו מהשקפת עולם קולוניאליסטית בכך שהם מתארים את האנשים שפגשו וצפו בהם כ"אקזוטיים או חריגים, במקרה הגרוע - כפרימיטיביים או אפילו תת-אנושיים ". עם זאת, לעיתים הם מבהירים כי האנשים שהם פגשו ראו אותם באור דומה, הם מציינים שלעיתים היו מודעים להטיותיהם שלהם.
בין 1888 ל־1893, יצאו בני הזוג וורקמן לסיורי אופניים בשווייץ, צרפת ואיטליה. בשנת 1891 הפכה פאני לאחת הנשים הראשונות שטיפסו על מון בלאן. [26] היא גם הייתה בין הנשים הראשונות שטיפסו על היונגפראו ועל המטרהורן בשנת 1893 החליטו בני הזוג לחקור אזורים שמעבר לאירופה ופנו לכיוון אלג'יריה, הודו-סין והודו. הנסיעות הארוכות הללו היו הרעיון של פאני. הסיור המורחב הראשון של הזוג היה טיול אופניים של 4,500 ק"מ ברחבי ספרד בשנת 1895; כל אחד מהם נשא מטען של 20 ק"ג והם רכבו בממוצע 72 ק"מ ביום, לפעמים רכבו עד 130 ק"מ. לאחר מכן הם כתבו יחד על חוויותיהם באיבריה. בספרם הם תיארו את ספרד כ"כפרית, מוזרה ומקסימה ", בזיכרונות האלג'יראים פאני התמקדה ביופייה והרומנטיקה של הכפר ונמנעת מכל פרשנות על התנאים העירוניים הקשים. עם זאת, היא הדגישה את ההתעללות וההזנחה של נשים בחברה האלג'יראית.
הודו.
נסיעתם של בני הזוג וורקמן להודו, בורמה, ציילון ויאווה נמשכה שנתיים וחצי, החל בנובמבר 1897, והם עברו על פני 23,000 ק"מ. באותה תקופה פאני הייתה בת 38 וויליאם 50. הם רכבו על אופניים כ־6,400 ק"מ מהקצה הדרומי ביותר של הודו ועד ההימלאיה בצפון. כדי להבטיח שתהיה להם גישה לאספקה, הם נסעו בכבישים ראשיים וליד מסילות רכבת, ולעיתים נאלצו לישון בחדרי ההמתנה של הרכבת אם לא היה מקום לינה אחר. הם נשאו עמם מינימום אספקה, שכללהתה, סוכר, ביסקוויטים, גבינה, בשרים משומרים, מים, כריות, שמיכה לכל אחד מהם, חומרי כתיבה, וערכות רפואיות ותיקון אופניים. הטיול היה מפרך. לעיתים קרובות היו להם מעט מים, הם התמודדו עם נחילי יתושים, תיקנו עד 40 ניקובי צמיגי אופניים ביום וישנו ברבעים שורצים עכברושים. ספרה של פאני וורקמן, שנכתב לאחר הטיול, הדגיש את הארכיטקטורה העתיקה שראו ולא את התרבויות המקומיות העכשוויות. בהשוואה למערביים באותה תקופה לבני הזוג היה מידע יוצא דופן על ההיסטוריה של הודו. הם קראו את ג'קאטה, מהאבהארטה וראמאיאנה לפני נסיעתם. הם היו להוטים ללמוד על התרבות שיצרה את האפוסים האלה. הם בילו יותר זמן בלמידה על ההיסטוריה העתיקה מאשר להתערות עם אנשים חיים.
סוגיות עבודה.
במהלך קיץ 1898, החליטו בני הזוג לברוח מהחום ולחקור את מערב ההימלאיה וקרקורם. לאחר מכן, הם התכוונו לחקור את האזור סביב קנצ'נג'ונגה בסיקים, ואז לבסוף לנסוע אל ההרים הגובלים בבהוטן במזרח. קשיים בירוקרטיים ובעיות מזג אוויר פגעו בתוכניותיהם. הבעיות החמורות ביותר נגעו לכוח עבודה. הם שכרו 45 סבלים, הצטיידו לטיולים בסיסיים בהרים אך העלויות שלהם הרקיעו שחקים לאחר שהופצו ידיעות על אמריקאים עשירים שמסתובבים בכפרים. הם לא יכלו לעזוב עד 3 באוקטובר קרוב לעונת הקור. בני הזוג וורקמן התלוננו בכתביהם על הסבלים ששכרו, שהיה קשה לעבוד איתם. הם סירבו לעבור יותר מ 8.0 ק"מ ביום. לאחר שלושה ימים במסעם הגיעו בני הזוג וורקמן לשלג והסבלים התקוממו - הם סירבו לעבוד בתנאי קור כאלה ואילצו את כל המשלחת לחזור לדרג'ילינג.
בני הזוג וורקמן נזקקו לסבלים מקומיים לסחוב ציוד עבורם מכיוון שהם לא יכלו לשאת בעצמם כמות מספקת למסע רב-חודשים. הם נאלצו להעביר אוהלים, שקי שינה, ציוד צילום, מכשירים מדעיים וכמות גדולה של אוכל. הסבלים היו סקפטיים לגבי כל המיזם. המקומיים טיפסו לעיתים קרובות על ההרים, אבל לא היו רגילים לקבל הוראות מאישה, מה שהקשה על מצבה של פאני. בני הזוג וורקמן ניסו לפתור את הבעיות הללו בהתנשאות ויהירות. קנת מייסון טען על תולדות טיפוס הרים בהימלאיה, שנכתב בשנת 1955, כי "בני הזוג וורקמן היו במסעותיהם קורבנות של עצמם. הם היו חסרי סבלנות ולעיתים נדירות ניסו להבין את המנטליות של הסבלים וכך לא קיבלו הטובים שביניהם." בפרק שלה על משפחת וורקמן טוענת מילר כי לבני הזוג, בהיותם אמריקאים, לא הייתה אותה תחושה של קאסטה או מעמד שהיה לחוקרים בריטים. בני הזוג וורקמן, כמו רוב בני ארצם, ציפו כי האנרגיה העצומה שלהם תצליח להתגבר על כל המכשולים."
טיפוס הרים בהימלאיה.
לאחר נסיעתם הראשונה להימלאיה, התמקדו בני הזוג וורקמן בטיפוס הרים. במשך 14 שנים הבאות הם נסעו שמונה פעמים לאזור, שבאותו זמן כמעט לא נחקר ולא היה ממופה. נסיעותיהם נעשו בלי שהיה להם ציוד מודרני קל משקל, מזון מיובש בהקפאה, קרם הגנה או מכשירי קשר. בכל משלחת הם חקרו, סקרו וצילמו, ובסופו של דבר דיווחו על ממצאיהם ויצרו מפות. בני הזוג חלקו באחריות ביניהם. שנה אחת פאני הייתה מארגנת את הלוגיסטיקה של מסעם וויליאם היה עובד על הפרויקטים המדעיים ובשנה שלאחריה הם היו מחליפים תפקידים.
לאחר טיולם הראשון בהימלאיה שכרו בני הזוג וורקמן את מתיאס זורברגן, מדריך טיפוס ההרים הטוב והמנוסה ביותר באותה תקופה. וכך, בשנת 1899, עם 50 סבלים מקומיים וזורבריגן, החלו בני הזוג וורקמן לחקור את קרחון ביאפו שבקרקורם, אבל נקיקים מסוכנים ומזג אוויר גרוע אילצו אותם לשנות את המסלול, לעבור לקרחון סקורו לה ולפסגות הבלתי מוכרות שסביבו. הם הגיעו לזיגפרידהורן, פסגה של 5,700 מ' שנקראה על שם בנה, והעניק לפאני את שיא הגובה לנשים באותה תקופה. לאחר מכן הם חנו בגובה 5,200 מ ', וטיפסו על פסגה גבוהה יותר של 5,930 מ', וקראו לה הר בולוק וורקמן. בהתפעלות הם העירו על הנוף הנשגב של K2, ההר השני בגובהו בעולם. ייתכן ופאני וורקמן הייתה האישה הראשונה בעולם כשראתה אותו. לבסוף הם טיפסו על ההר קושר ג'אנג' 6,400 מטר, וזיכו את פאני בשיא הגובה השלישי שלה ברציפות.