היברטסון לא השלים את בנייתה של "ואסה". הוא חלה בסוף שנת 1625, שנה לאחר תחילת העבודה, ומת באביב שנת 1627. הפיקוח על הבנייה נמסר לעוזרו, הנריק 'היין' יאקובסון (Jacobsson), גם הוא מהגר הולנדי.
בניית גוף האונייה הושלמה ב-1627, והיא הושקה ככל הנראה במהלך האביב. לאחר מכן החלה קרוב לוודאי המלאכה על הסיפון העליון, צור הירכתיים, החרטומן (beakhead) והמעטה. באותם ימים לא הייתה עדיין בשוודיה תעשייה מפותחת לייצור אריגי מפרשים, והיה צורך להזמין את הבדים מארצות אחרות, חלקם מצרפת וחלקם מגרמניה ומארצות השפלה. מרבית המפרשים נתפרו מקנבוס ומקצתם מפשתן. חבלי המעטה היו עשויים כולם מקנבוס, ויובאו מלטביה דרך ריגה. המלך ביקר במספנה בינואר 1628, וככל הנראה היה זה ביקורו היחיד באונייה.
תוך כדי העבודות הורה אדמירל פלמינג לבדוק את יציבותה של "ואסה". מבחן היציבות הסטנדרטי של אותם ימים כלל הרצה הלוך ושוב של שלושים מלחים מצד אחד של האונייה אל צידה השני, כדי לגרום לה להיטלטל עוד ועוד. כאשר בוצע מבחן זה ב"ואסה", החלה האונייה להיטלטל במידה חזקה כבר לאחר שלוש ריצות, והבדיקה הופסקה. פלמינג, כפי שטוענים, העיר כי "לו המשיכו לרוץ, הייתה האונייה מתהפכת." היין יאקובסון ויוהאן איסברדסון, שני חרשי האוניות האחראים לבניית "ואסה", לא נכחו למרבית ההפתעה במבחן היציבות. מסופר כי תוך כדי הבדיקה העיר רב המלחים מטסון "יעזור אלוהים שלא תתהפך", והאדמירל השיב "כי אל לו לדאוג, משום שחרש האוניות האומן בנה בוודאי כמה אוניות קודם לכן". האונייה הייתה בלתי יציבה בצורה מסוכנת, כפי שנוכחו לראות קפטן הנסון, האדמירל ולפחות חלק מן הצוות.
לחצים מצד מלך שוודיה.
הצי השוודי ספג בשנות העשרים של המאה ה-17 כמה מהלומות קשות. ב-1625 נקלעה לסערה שייטת שהפליגה ליד מפרץ ריגה, ועשר אוניות עלו על שרטון וטבעו. בקרב אוליבה ב-1627 הובסה שייטת שוודית על ידי צי פולני גדול יותר, ושתי אוניות גדולות אבדו. אוניית הדגל "טיגרן" (Tigern) נפלה לידי הפולנים, ו"סולן" (Solen) פוצצה על ידי אנשי צוותה, כאשר מלחי האויב הסתערו על סיפונה וכמעט הצליחו ללכוד אותה. ב-1628 אבדו שלוש אוניות גדולות נוספות בתוך פחות מחודש ימים. אוניית הדגל של אדמירל קלאס פלמינג, "קריסטינה" (Kristina), נטרפה בסערה במפרץ דנציג, "ריקסניקלן" (Riksnyckeln) עלתה על שרטון ליד ויקסטן בארכיפלג הדרומי של סטוקהולם, ו"ואסה" התמלאה מים וטבעה בהפלגת הבכורה שלה.
אל מול הצורך המלחמתי ואובדן האוניות, הפעיל המלך גוסטב אדולף שהיה עסוק במלחמה בפולין, לחץ בלתי פוסק על המספנה לסיים את בניית האוניות שהוזמנו.
שינויים באונייה.
במהלך בניית האונייה שלח המלך הוראות לגבי האוניות הגדולות, שכללו דרישה לשדרה באורך 120 רגל (37 מטרים). הוראה זו העמידה בפני הנריק היברטסון בעיות חדשות, משום שהאורך שבו נקב המלך היה קטן מאורכם של כלי השיט הגדולים וגדול מאורכם של כלי השיט הקטנים, כפי שנקבעו בחוזה המקורי, וקורות העץ כבר נוסרו על פי מידות החוזה שנחתם. במכתב חדש, מ-22 בפברואר 1626, דרש המלך לדבוק במידות שאותן קבע לאונייה החדשה.
קיים בלבול רב בשאלה אם "ואסה" הוארכה במהלך בנייתה ואם נוסף לה סיפון תותחים נוסף בשלב מאוחר יותר של העבודות. מעטות הן העדויות על פיהן ניתן לקבוע כי "ואסה" עברה שינויים מבניים משמעותיים לאחר ששדריתה הונחה כבר. הארכת אוניות בנות זמנה של "ואסה" נעשתה על ידי חצייתן לשניים וחיבור קורות עץ חדשות בין שני החלקים, מה שהופך את התוספת לדבר שאין לטעות בזיהויו, אך תוספת מעין זו לא זוהתה ב"ואסה". קשה יותר להפריך את הוספתו של סיפון תותחים שני, אך קיימות עדויות משמעותיות הסותרות זאת. ב-5 באוגוסט 1626 הזמין המלך עבור האונייה שבעים ושניים תותחים בני 24 ליטראות, מספר גדול מכדי שניתן יהיה להציב את כולם על סיפון תותחים אחד. מאחר שהזמנת המלך הוצאה פחות מחמישה חודשים לאחר תחילת הבנייה, אפשר היה עדיין להוסיף לאונייה סיפון שני. "גאליו דה גיס" (Galion du Guise) הצרפתית, האונייה שלדברי ארנדט היברטסון שימשה כמודל ל"ואסה", הייתה גם כן בעלת שני סיפוני תותחים.
קישוטי האונייה.
כנהוג באוניות המלחמה של התקופה, קושטה "ואסה" בפסלים שנועדו לפאר את שלטונו, חוכמתו ותעוזתו הצבאית של המונרך ולשים ללעג את האויב ולהפיל עליו פחד. הפסלים היוו חלק ניכר מההשקעה בבניית האונייה, ואף הגדילו את משקלה ופגעו בכך ביכולת התמרון שלה. האונייה נבנתה בתקופת הרנסאנס, זרם אמנותי שיובא מאיטליה על ידי אמנים גרמנים והולנדים, ומרבית קישוטיה משקפים את הראייה האידילית שהרנסאנס העניק לעולם היווני-רומי הקדום. המוטיבים העיקריים היו דמויות מהעולם הים-תיכוני העתיק, אך גם מהברית החדשה ואפילו ממצרים העתיקה. רבות מהדמויות עוצבו בסגנון גרוטסק הולנדי, וכוללות יצורים מאיימים ודמיוניים כמו בתולות ים, פראים, מפלצות ים וטריטונים. הקישוטים בתוך האונייה פנימה מעטים, ומצויים בעיקר במגורי הקצינים ובתא האדמירל שבירכתיים.
על רבים מהפסלים ועל חלקים אחרים באונייה נמצאו שרידי צבע. כל הקישוטים נצבעו בצבעים עזים, ובכמה מקרים הוסיפו ופיארו אותם בציפוי של עלי זהב. צידי החרטומן (המבנה הבולט קדימה מתחת למוט החרטום), החלים (מעקות המגן שסביב הסיפון הפתוח), גגות גלריות האחרה ורקע לוחות העצה נצבעו כולם באדום. הפסלים עצמם נצבעו בצבעים טבעיים, שמראם המבריק הודגש בכמה מקומות בעלי זהב. לפנים סברו כי צבע הרקע היה כחול וכי רוב הפסלים צופו בזהב, כפי שמשתקף בציוריה של "ואסה" מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כמו ברישומיו הדרמטיים של ביורן לנדסטסרום או בציורו של סמיתמן. בשלהי שנות התשעים של המאה ה-20 תוקן הדבר, והרפרודוקציות המאוחרות יותר של קישוטי האונייה, שנעשו על ידי צייר הנושאים הימיים טים תומפסון, כבר צבועות בגוונים המקוריים. הפסלים ב"ואסה" אינם מהווים דוגמה מייצגת לפסלים מצופי הזהב מראשית אמנות הבארוק, אלא משקפים יותר את "נשימותיה האחרונות של אמנות הפיסול של הימי הביניים", עם נטייה לצבעים צעקניים, הדומים למה שהיינו מכנים היום בשם "קיטש".
הפסלים גולפו מעצי אלון, אורן או תרזה, והגדולים שבהם, כמו פסל האריה שעל גליף החרטום, שאורכו מגיע ל-3 מטרים, נבנו מכמה חלקים, שגולפו בנפרד וחוברו זה לזה בברגים. קרוב ל-500 פסלים נמצאו באונייה, מרביתם בעילית הירכתיים, בגלריות ובחרטומן. דמותו של הרקולס מופיעה בשני פסלים משני צידי גלריות האחרה הנמוכות, האחד כשהרקולס בצעירותו והשני בזקנתו. הפסלים מציגים שני אספקטים מנוגדים של הגיבור המיתולוגי, שהיה פופולרי מאוד לא רק בעת העתיקה אלא גם באמנות האירופית במאה ה-17. על העצה (החלק השטוח של ירכתי האונייה) מצויים דימויים תנ"כיים ולאומיים-שוודיים. מוטיב נפוץ במיוחד הוא האריה, ומַסְקָרוֹנִים (mascaron) בדמותו מעטרים את צידם הפנימי של מכסי אשנבי התותחים, אוחזים בסמל המשפחה משני צידיו, מקשטים את גליף החרטום הארוך, ופסלוני אריות צמודים גם לקצהו העליון של לוח ההגה. בכל אחד מצידי החרטומן היו 20 פסלים (רק 19 מהם נמצאו) של דמויות קיסרים רומיים, מטיבריוס ועד ספטימוס סוורוס. כמעט כל הדמויות המיתיות והממשיות מזוהות במישרין או בעקיפין עם המלך, ונועדו לפארו כשליט אבסולוטי שאין בו רבב. דיוקנו האמיתי היחיד של המלך נמצא בקצהו העליון של העצה, שם הוא מונצח כנער צעיר, שערו מתבדר ברוח, והוא מוכתר על ידי שני גריפונים המסמלים את אביו, המלך קרל התשיעי.
צוות המונה לפחות שישה גלפים-אומנים ומספר לא ידוע של שוליות ועוזרים עמל במשך כשנתיים ביצירת הפסלים. אין עדויות ישירות על זהות האומנים שגילפו את פסליה של "ואסה", אך ניתן לזהות בוודאות בחלק מהם את סגנונו של מרטן רדטמר, שהיה, ככל הנראה, אחד הבכירים שבהם. ידוע כי אומנים מוכשרים אחרים, כמו הנס קלאוסינק, יוהאן דידריכסון טייסן (או תסן בשוודית) וכנראה גם מרקוס לדנס, עבדו עבור מספנות הצי המלחמתי בתקופה שבה נבנתה "ואסה", אך סגנון עבודתם אינו ברור מספיק כדי לייחס להם בוודאות את יצירתו של פסל זה או אחר. איכותם האמנותית של הפסלים משתנה במידה ניכרת, וניתן לזהות בהם כארבעה סגנונות נפרדים.
תותחי האונייה.
"ואסה" נבנתה בתקופה של תמורות בשיטות הלוחמה הימית, בה עברו מטקטיקת "התכתשות", שבה הכרעת האויב הייתה מושגת בעיקר בהסתערות על סיפון אונייתו (boarding), אל טקטיקה של שמירה קפדנית על שלמותו של מערך אוניות טורי צפוף ושימת דגש על עוצמת אש עדיפה. האונייה הייתה חמושה בתותחים כבדים ולה ירכתיים גבוהות, שיכלו לשמש כפלטפורמת ירי כאשר 300 החיילים שתוכננה לשאת הסתערו על סיפון האויב. היא לא הייתה האונייה הגדולה ביותר שנבנתה עד אז ואף לא בעלת המספר הגדול ביותר של תותחים. אך מה שעשה אותה לאוניית המלחמה החזקה ביותר בשעתה היה מטח הדופן שלה (broadside). היא יכלה לירות מתותחי דופן אחת מטח קלעים (shots) במשקל כולל של 558 ליטראות (267 ק"ג). היה זה מטח הדופן הכבד ביותר עד לאותה תקופה, ורק בשנות השלושים של המאה נבנתה אונייה המסוגלת לירות מטח כבד יותר. יתרון עוצמת האש הגדולה הותאם לאונייה, שממדיה היו קטנים ביחס למספרם ומשקלם של התותחים שנשאה. לאוניית הצי האמריקני "קונסטיטושן", למשל, הפריגטה המפורסמת מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, שנבנתה 169 שנים אחרי "ואסה", היה מטח דופן במשקל דומה לזה של "ואסה", אך היא הייתה כבדה ממנה במעל 700 טונות.