חיסול הגטאות ברחבי פולין הכבושה היה קשור קשר הדוק לבניית מחנות מוות חשאיים - מתקני השמדה המוניים בהיקף תעשייתי - שנבנו החל מסוף 1941 (חלמנו) למטרת רצח המוני.&lt;ref name="Dwork/Pelt"&gt;Dwork, Deborah and Robert Jan Van Pelt,"The Construction of Crematoria at Auschwitz", W.W. Norton &amp; Co., 1996.&lt;/ref&gt; תוכנית ההשמדה הנאצית הסתייעה במערך הרכבות שאפשר לאס אס להסיע את הקורבנות אל יעדי ההשמדה ובמקביל, לשקר לקורבנותיהם באמירה שהעברת האוכלוסיות ההמונית מיועדת לשם "יישוב מחדש" באזורים בהם יעבדו היהודים למען משק המלחמה הגרמני, תוך קביעה שקרית שבתום המלחמה ובהיפסק הצורך הזמני בהעסקת היהודים, יוחזרו אלה לבתיהם. יהודים נשלחו להשמדתם ברכבות ממאות גטאות בערים הכבושות בפולין. הגדולים שבגטאות אלה היו ורשה, לובלין, קרקוב, ביאליסטוק ולודז' - הגטו האחרון בפולין שרוקן מיושביו באוגוסט 1944. בחלק מהגטאות הגדולים היו ניסיונות התנגדות חמושה, כגון מרד גטו ורשה, מרד גטו ביאליסטוק, מרד בנדין ומרד גטו לחווא, אבל ההתנגדות נכשלה עקב עדיפותו של הכוח הצבאי הגרמני והיהודים נרצחו או גורשו למחנות ההשמדה.עד שחרור מזרח אירופה בידי הצבא האדום, חוסלו כל הגטאות בפולין. רק כ-50,000–120,000 מיהודי פולין שרדו את השואה על אדמת פולין, חלקם בעזרת פולנים חסידי אומות העולם.
הגרמנים הקימו לפחות 1000 גטאות באזורים הכבושים בפולין וברית המועצות." הגטאות בגבולות פולין שלפני המלחמה והמלחמה הם אלה שתושביהם היו בני אזרחות פולנית לפני הפלישה, או שהיו להם קשרים היסטוריים חזקים עם פולין. היו גטאות שהתקיימו חודשים ספורים בלבד, ואף פחות מכך. לעיתים - בעיקר במזרח פולין, שנכבשה לאחר יוני 1941 כחלק מפלישת גרמניה לברית המועצות ב"מבצע ברברוסה" - הוקמו גטאות לשם ריכוז יהודים לאחר גל רצח המוני שבו חוסל חלק משמעותי, או אף עיקרי, מיהודי העיר. במקרים אלה התקיים לעיתים הגטו מספר חודשים, או אף חודש אחד בלבד, לפני שחוסלו יהודיו והעיר הוכרזה "ריקה מיהודים".
גטאות קבועים נוצרו רק בערים גדולות או ביישובים עם מסילות ברזל, מכיוון שהיה צורך לספק לגטאות מזון רב (שתמורתו שולמה על ידי היהודים עצמם), מה שלא מנע מחסור ורעב עד מוות ברוב הגטאות. ב-1940 ו-1941 מרבית הגטאות היו חתומים בפני העולם החיצון על ידי חומה או גדר תיל, וכל יהודי שנמצא מחוץ להם עלול היה להיירות. גטו ורשה היה הגטו הגדול ביותר. למעלה מ-400,000 יהודים נדחסו לאזור של 3.4 קמ"ר, ובו היו 7.2 אנשים בחדר בממוצע. גטו לודז' היה השני בגודלו, ועם הקמתו נכלאו בו כ-160,000 אסירים (בסך הכל עברו בו למעלה מ-200,000). במסמכיהם כינו הנאצים את הגטאות "Jüdischer Wohnbezirk" או "Wohngebiet der Juden," כלומר "רובע יהודי". בסוף 1941, רוב יהודי פולין היו בגטאות, אף על פי שהגרמנים ידעו שהמערכת אינה בת קיימא; לרוב האסירים לא היה סיכוי להתקיים מעבודה. מכאן עברו הגרמנים לשילוב של רצח המוני בבורות ירי עם המתה בתאי גזים במחנות השמדה. בוועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 ליד ברלין, נקבעו דרכי ההוצאה לפועל של "הפתרון הסופי" - העברת יושבי הגטאות למחנות ההשמדה, תהליך שהחל עוד לפני ועידת ואנזה.
לאחר השואה.
רוב תושבי הגטאות - כ-90% מהם - נרצחו במבצע ריינהרד. רובם היו בעלי אזרחות פולנית לפני הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין. אזרחות זו אפשרה ליותר מ-150,000 ניצולי שואה שנרשמו בוועד המרכזי של יהודי פולין לנצל את הסכמי ההשבה בין פולין וברית המועצות כדי להגר באופן חוקי למערב וכך לעזור להקים את מדינת ישראל המתהווה. פולין הייתה המדינה היחידה בגוש המזרחי שהתירה עלייה יהודית חופשית ללא אשרות או אישורי יציאה עם סיום מלחמת העולם השנייה. לעומת זאת, סטלין החזיר בכוח את יהודי ברית המועצות לברית המועצות יחד עם כל האזרחים הסובייטים, כפי שהוסכם בוועידת יאלטה.
הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל
הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל (ENP) הוא חברה לתועלת הציבור, אשר מטרתה לחזק את הקהילה האתיופית בישראל ולהפעיל מאמצים ישירים ומשאבים למען מתן הזדמנויות חינוך לרבות תשומת לב מיוחדת לקשרי הורים-ילדים ונוער, חיזוק שיתוף הפעולה בין ההורים לבתי הספר, שילוב מלא וחינוך לערכים. בנוסף, יצירת הזדמנויות להמשך בנייה וחיזוק הקהילה על ידי פיתוח ועידוד מנהיגות, אחריות ועבודה התנדבותית, וכן לעודד תכנון ויזמה לביצוע כל מיזם או תוכנית שתתרום לפיתוח הקהילה האתיופית בישראל ולרווחתה.
רקע כללי.
בישראל חיים כיום כ-151,800 יוצאי אתיופיה, ומתוכם כ-32,137 ילדים ובני נוער, אולם 35 שנה לאחר גל העלייה הראשון במבצע משה, האוכלוסייה האתיופית עדיין לא השתלבה באופן מלא בחברה הישראלית, ואף סובלת מצורות שונות של אפליה. כמו כן, ההכנסה הממוצעת של יוצאי אתיופיה נמוכה משמעותית מההכנסה הממוצעת של משפחה ישראלית, ובנוסף, גם בתחום החינוך קיים הבדל משמעותי. תלמידי כיתות ה' יוצאי אתיופיה קיבלו את הציון הנמוך ביותר בבחינת המיצ"ב שנערכה ב-2011, עם כ-20 נקודות פחות בעברית, מתמטיקה ואנגלית. יוצאי אתיופיה מהווים את האחוז הנמוך ביותר מבחינת הזכאות לבגרות ביחס למספר התלמידים: 66.2% מהתלמידים ילידי אתיופיה היו זכאים לבגרות ב-2018, לעומת 80.2% אצל התלמידים ילידי ישראל.
על בסיס החלטת ממשלת ישראל ובסיוע של הקהילות היהודיות ברחבי העולם ופעילי בני הקהילה בארץ הוקם בשנת 2004 הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל, אשר מטרתו להביא לשילוב מלא ומוצלח של עולי אתיופיה בחברה הישראלית.
פעילות הפרויקט.
הפרויקט הוקם במטרה לשלב את יוצאי אתיופיה בכל מערכות החיים והחברה בישראל. בעלי התפקידים הם מקור להזדהות ומשמשים דוגמה אישית לבני הנוער ולמבוגרים בני הקהילה.
על פי החלטת הממשלה הוחלט כי הפרויקט הלאומי ימקד את מאמציו בבני הנוער בגילאים 13–18. הוא פועל במסגרת התוכנית "SPACE" – (School Performance and Community Empowerment).
הפרויקט עוסק בתחומים אלו:
הפרויקט הלאומי הפעיל בעבר 27 מרכזי נוער ברמה הארצית ביישובים כמו גם בשכונות. בשלוש השנים האחרונות קהל היעד של הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל הוא 80% בני הקהילה האתיופית ו-20% שאינם מבני הקהילה בכל התוכניות.
ראובן לביא
ראובן לביא (נולד בשנת 1966) הוא רופא פסיכיאטר, ולשעבר זמר ושחקן, שירת בלהקת הנח"ל.
ביוגרפיה.
ד"ר לביא הוא רופא פסיכיאטר, מומחה בפסיכיאטריה כללית ובפסיכיאטריה של הילד והמתבגר. למד רפואה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2003–2005 שימש כסגן מנהל מרפאת ילדים ונוער בבית החולים הפסיכיאטרי "נס-ציונה". כיום ד"ר לביא משמש כמנהל הרפואי של מכון "אגם" לטיפול בהפרעות אכילה, במרכז הרפואי שיקומי "רעות" בתל אביב, ובעל קליניקה פרטית.
קריירה מוזיקלית.
כשהיה בן 11 שר את "שיר הרכבת" עם דליה רוזן אורנה פוקס ואסף זיו בפסטיבל שירי ילדים השמיני ב-1977.
שירת בלהקת הנח"ל המתחדשת, יחד עם דפנה דקל, פזית נוני ונוספים.
הלהקה העלתה ביולי 1985 את התוכנית "התחדשות". מתוכנית זו הצליחו במיוחד השירים "התחדשות אחרת", "שרית הספרית" ו"שיר הסלנג".
לביא שימש כסולן בשירי התוכנית "בסיס חדש" ו"התחדשות אחרת".
בתוכנית זו נכלל השיר "דרישת שלום", ששרה הלהקה יחד עם ירדנה ארזי במסגרת השירותרום של שנת 1985. השיר דורג במקום ה־12 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשמ"ה (1985), והוא שירו המצליח ביותר של לביא במצעדים. במירוץ לתואר 'להקת השנה' במצעד הפזמונים העברי השנתי של אותה שנה, הגיעה הלהקה למקום השני.
בספטמבר 1987 העלתה להקת הנח"ל המתחדשת, בה לביא היה עדיין חבר, את התוכנית "תל אביב אינה מודאגת". הלהקה הורכבה בחלקה מחברים חדשים, ביניהם: יואב צפיר, אילה אשרוב, אביטל פסטרנק, שי זורניצר, מומי לוי ורוית יוספי. לביא שר כסולן את השיר הבולט של התוכנית, אשר נשא את שמה, ואת השיר "משהו טוב חייב לקרות". להבדיל מהתוכנית הראשונה של הלהקה המתחדשת, לא זכתה תוכנית זו להצלחה, וגם אלבום התוכנית נחל כישלון מסחרי.
בשנת 1988 השתתף במחזמר "סאלח שבתי", בו גילם את זיגי (התפקיד אותו גילם אריק איינשטיין בסרט "סלאח שבתי" בשנת 1964). במחזמר, ביצע לביא כסולן את השירים "תקנה אותי מאבא", "זאת איננה אותה מנגינה" ו- "בודד תהיה".
בשנת 1989 יצא אלבומו היחיד של לביא, "ראובן לביא", אשר הופק מוזיקלית על ידי אילן וירצברג. השיר "כשהוא חוזר הביתה" מתוך האלבום (אשר נכתב על ידי דני רובס, והולחן על ידי יורם צדוק) שזכה להצלחה, דורג במקום ה-39 במצעד השנתי תשמ"ט (1989) של רשת ג'. השיר צעד 14 שבועות במצעד והגיע בשיא למקום ה-7 באוגוסט 1989.
בשנת 1993 התחרה בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "העולם כל כך מדליק" שזכה במקום האחרון. עוד באותה שנה, פרש מתחום המוזיקה והמשחק, לטובת קריירה ברפואה.
חיים אישיים.
לביא נשוי ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב. אביו, פרופ' גד לברטוב, היה הוויולן הראשון בתזמורת הקאמרית ומנהל מחלקת כלי קשת באוניברסיטת תל אביב.
גורן גראפמן
גורן גראפמן (בשוודית: Göran Graffman; 1 בפברואר 1931, גוטנבורג – 18 בנובמבר 2014, סטוקהולם) היה שחקן ומפיק שוודי.
ביוגרפיה.
גורן גראפמן נולד בגוטנבורג למשפחת שופט מקומי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא התחיל לשחק בתיאטרון העירוני ובשנת 1967 עבר לתיאטרון המלכותי בסטוקהולם. בתחילת שנות ה-70 הוא התחיל בהפקת סרטים.
ב-1973 הוא הפיק סדרה "Den vita stenen" ("האבן הלבנה"), המבוססת על ספר ילדים שוודי ובו אשתו מוניקה נורקוויסט שיחקה תפקיד מרכזי.