ב-1876 מינה נשיא ארצות הברית יוליסס סימפסון גרנט את קמרון כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו מילא אביו בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן. בתפקיד זה הוא ירש את אלפונזו טאפט שמונה כתובע הכללי וכיהן בו עד לתום תקופת נשיאותו של גרנט. קודמו של קמרון, טאפט, החליף בתחילה את ויליאם בלקנאפ שהתפטר בפתאומיות על רקע קבלת תשלומים ממנהל תחנת הסחר בפורט סיל. ב-1870 ניתנו למזכיר המלחמה סמכויות שליטה על תחנות הסחר עם האינדיאנים. בלקנאפ הודח על ידי בית הנבחרים ובמהלך קיץ 1876 נוהל נגדו משפט בסנאט בו הוא זוכה. מינויו של קמרון כמזכיר המלחמה היה חלק מתהליך ארגון מחדש של הקבינט. במסגרת מהלך משולש מונה התובע הכללי אדוארדס פיירפונט כשגריר בלונדון, מזכיר המלחמה טאפט מונה במקומו כתובע הכללי וקמרון מונה כמזכיר המלחמה, כל זאת בעצת אביו של קמרון, הסנאטור סיימון קמרון. עד למינויו לתפקיד זה לא כיהן קמרון מעולם בשום משרה פוליטית. היה עליו ללמוד את נבכי מחלקת המלחמה שהייתה בעיצומו של ניהול מערכת בלק הילס. לאחר מערכת הבחירות לנשיאות של 1876 השנויה במחלוקת, היה על קמרון להתמודד עם מדינות הדרום שאיימו לפרוש מהאיחוד בפעם השנייה. על פי הגנרל המפקד של הצבא, ויליאם שרמן, הייתה פעילותו של צבא ארצות הברית זהה ברמתה לזו שהייתה לאחר מלחמת האזרחים.
קמרון ביקש מהקונגרס להעביר חקיקה שתחייב את הקבלנים שעבדו בשירות מחלקת המלחמה לעמוד בהצעות המחיר שלהם לפרק זמן מוגדר. הוא ביקש גם הקצאה תקציבית למימון ארכיון מלחמת האזרחים לטובת שימור אוסף תצלומי המלחמה של מת'יו בריידי.
המערך הצבאי של ארצות הברית, כולל הצבא בראשותו של קמרון, וכולל צי ארצות הברית בראשותו של מזכיר הצי ג'ורג' רובסון, היו במפנה טכנולוגי במסגרתו פותחה טכנולוגיית צוללות, מוקשים ימיים וספינות להגנת נתיבי המים והנמלים של ארצות הברית.
מערכת בלק הילס.
כשהוא ממלא את התפקיד הפוליטי הראשון בחייו, היה על קמרון להתמודד מידית עם מערכת בלק הילס ועד מהרה הוא התוודע לבירוקרטיה של מחלקת המלחמה. כאשר התגלה זהב בגבעות השחורות, החלו כורי זהב רבים לפלוש לטריטוריה האינדיאנית שניתנה על ידי הממשלה הפדרלית לשבטי הסו על פי הסכם פורט לרמי של 1868. בנוסף, הממשלה הפדרלית תכננה לסלול נתיב של מסילת הברזל הפסיפית הצפונית דרך שטחי ציד הבפלו של שבטי הסו והשאיין. לאחר כישלון המשא ומתן לרכישת אדמות הסו במאי 1875, הורה הנשיא גרנט על נסיגת כל הכוחות שלא הוצבו במסגרת ההסכם מהשמורה. כאשר פר רובץ וסוס משוגע סירבו לשתף פעולה, העביר מזכיר הפנים זכריה צ'נדלר ב-31 בינואר 1876 את האחריות על הטיפול בשבטי האינדיאנים העוינים לידי מחלקת המלחמה וכך החלה מערכת בלק הילס.
במהלך הקיץ של אותה שנה התנהלו שלושה קרבות, כולל קרב רוסבד, קרב ליטל ביגהורן וקרב סלים ביוט. עד אוקטובר אותה שנה הגדילה מחלקת המלחמה בראשותו של קמרון את סדר הכוחות במערב כדי לדכא את ההתנגדות האינדיאנית. המטרה הייתה למנוע טבח נוסף כמו זה שבו איבדו ג'ורג' ארמסטרונג קסטר וחיילי רגימנט הפרשים השביעי את חייהם בקרב ליטל ביגהורן. לאחר תום מעשי האיבה, נחתם הסכם חדש שבמסגרתו הועברו הגבעות השחורות לידי הממשלה הפדרלית.
משבר בחירות 1876.
לאחר מערכת הבחירות לנשיאות של 1876 הייתה מחלוקת על חלוקת הקולות בין המועמד הרפובליקני רתרפורד הייז לבין המועמד הדמוקרטי סמואל טילדן במדינות לואיזיאנה ופלורידה. קמרון, כמזכיר המלחמה, התיר לכוחות הצבאיים שהיו מוצבים במדינות אלו לעמוד לרשותם של הפוליטיקאים הרפובליקנים. קודם לכן, ביוני, בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית, הוא תרם מאוד לבחירתו של הייז כמועמד המפלגה לנשיאות. בדוח השנתי שהוא הגיש אותה שנה, ציין קמרון שלדבריו של הגנרל ויליאם שרמן עדכן את מחלקת המלחמה על הסכנה של פרישה של מדינות הדרום אם טילדן לא ייבחר. הנשיא גרנט הגיב במתן פקודה דרך מחלקת המלחמה לריכוז כוחות בלואיזיאנה בפיקודו של בריגדיר גנרל כריסטופר אוגר ובתגבור הכוחות בקרוליינה הדרומית בפיקוד של בריגדיר גנרל תומאס רוגר. הצבתם של כוחות אלו, והצעדים הרגישים שנקטו בהם שני הקצינים הללו לשמירת השקט, מנעו את פריצתה של מלחמת אזרחים שנייה. ועדה שהוקמה על ידי הקונגרס ועל ידי הנשיא גרנט ב-1877 בחרה בסופו של דבר את הייז לנשיא הבא של ארצות הברית. אביו של קמרון, הסנאטור סימון קמרון, ופוליטיקאים רפובליקנים נוספים, ניסו לשכנע את הנשיא הנבחר הייז להשאיר את קמרון בתפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא סירב.
סנאטור.
במרץ 1877 התפטר סיימון קמרון, אביו של קמרון, מהסנאט של ארצות הברית, זאת לאחר שקיבל הבטחה שבנו יוכל להיבחר במקומו ולרשת אותו במושב בסנאט. מאוחר יותר באותו חודש בחרה המועצה המחוקקת של פנסילבניה בג'. דונלד קמרון כסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה. הוא נבחר שלוש פעמים נוספות וכיהן בתפקיד במשך כמעט עשרים שנה. בין השנים 1881 – 1891 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני הצי של הסנאט ושוב באותו תפקיד בין השנים 1895 – 1897, וכיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט בין השנים 1893 – 1895. הוא גם שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1879 – 1880.
קמרון היה פוליטיקאי בולט, שבסיועם של אביו ושל בעל בריתו מתיו קוואי, הקים את המנגנון הפוליטי במועצה המחוקקת של פנסילבניה שהבטיח את בחירתו מחדש כסנאטור. קמרון נשא נאומים לעיתים נדירות והוא נתפש כאדם נבון, חסר רגשות ושתקן. הוא לא ראה בחיוב את אומנות הנאום הפופולרית שבה נעשה שימוש על ידי בני זמנו ונאומיו היו תקיפים וישירים. הוא אימץ את השיטה של אביו וכוחו הפוליטי נסמך על שיחות מסדרון ועל פעילות בוועדות ובאסיפות בחירות כדי להשיג את מטרותיו. קמרון התבלט בסנאט ב-1890 כאשר הוא תמך בחוק הבחירות הפדרלי שהבטיח את ההגנה על זכות הבחירה של האפרו-אמריקאים במדינות הדרום. במשך שני העשורים בהן כיהן קמרון בסנאט הוא הצביע על פי הקו המפלגתי של המפלגה הרפובליקנית. קמרון, כמו אביו, הגן על האינטרסים של חברת הרכבות של פנסילבניה והבטיח שיושבי הראש של המועצה המחוקקת של המדינה ידבקו בקו זה.
קמרון נבחר מחדש לסנאט ב-1879, ב-1885 וב-1891. כהונתו האחרונה בסנאט הסתיימה במרץ 1897.
שנותיו האחרונות ומותו.
לאחר שלא התמודד לכהונה נוספת בסנאט בבחירות 1896, היה קמרון מעורב בכמה מיזמים עסקיים בהאריסברג.
ג'. דונלד קמרון נפטר ב-30 באוגוסט 1918 באחוזתו הכפרית "דונגל" שבמחוז לנקסטר, פנסילבניה. הוא נטמן בבית הקברות של האריסברג. קמרן היה אחרון חברי הקבינט של גרנט שנותר בחיים.
סאנשיין (פירושונים)
לסלו אנדרה
לסלו אנדרה (בהונגרית: Endre László; 1 בינואר 1895, אבון - 29 במרץ 1946) היה פוליטיקאי הונגרי ימני-קיצוני, לאומני ואנטישמי ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה והיה ממארגני השילוחים של יהודי הונגריה להשמדה במסגרת שואת יהודי הונגריה. הוצא להורג לאחר המלחמה באשמת פשעי מלחמה.
ביוגרפיה.
נולד באבון למשפחה עשירה. לחם כהוסר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה, ונפצע מספר פעמים. לאחר המלחמה זכה לתואר "לוחם" ממסדר ויטז . בשנת 1919 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בודפשט, והוצב כשופט מחוזי בטימישוארה ובגדלה. היה פעיל בארגוני טרור לבן שפעלו לאחר נפילת בהונגריה, והשתתף במרידות במערב נגד כיבוש מחוז בורגנלנד. ארגוני הטרור הלבן הפיצו בין השאר תעמולה אנטישמית המוקיעה את היהודים כ"בוגדים", "גוזלי רכוש" ו"קומוניסטים". בשנת 1923 התמנה לשופט הראשי בגדלה, למשך כ-15 שנה. הצטרף לתנועה הלאומנית "Hungarian National Defence Association" ול"מפלגה הנציונל-סוציאליסטית ההונגרית" של פרנץ סלשי, שהוצאה אל מחוץ לחוק. את דעותיו הקיצוניות פרסם בספרו "כוח ואמת".
פעילות פוליטית.
ב-1937 הקים מפלגה לאומנית, שהתאחדה עם מפלגתו של פרץ סלשי, אך עזב את המפלגה בשנת 1938 כשהתמנה לסגן ממונה על מחוז פשט-פיליס-סולט-קישקון. בתפקיד זה ניהל מדיניות אנטישמית מובהקת: הוא סבר כי החוקים האנטישמיים שהוטלו על יהודי הונגריה אינם מספיקים, ומיוזמתו הוסיף מגבלות על חיי היהודים בתחומו, כגון איסור על כניסתם של יהודים למכוני ספא והשתתפותם בירידי מסחר, (הגבלות שבוטלו על ידי משרד הפנים), הוא שינה את שמו של כפר במחוזו שנקרא " zsidó" - יהודים.
חלקו בהשמדת יהודי הונגריה.
לאחר פלישת גרמניה להונגריה ב-9 במרץ 1944, סולקה ממשלתו של מיקלוש קאלאי, ובמקומו התמנה דמה סטויאי. אחת המטרות העיקריות שלהם הייתה השמדת היהודים בהונגריה. אנדרה, שנחשב ל"מומחה לענייני יהודים", התמנה לתפקיד מזכיר המדינה לענייני יהודים, תחת הנהגת שר הפנים אנדור יארוש. הוא קיבל סמכויות נרחבות להעביר את היהודים לגטאות ולגירושם מהונגריה. לצד שותפיו במשרד הפנים ובראשם השר יארוש, סייע לאדולף אייכמן לכנס למעלה מ-400,000 יהודים ולשלחם לאושוויץ באביב 1944, שם נרצחו במהירות רבה, למורת רוחו של העוצר מיקלוש הורטי שהתנגד לשילוח היהודים. ביולי 1944 דאג הורטי להפסקת השילוחים ולהדחתו של אנדרה, אך חודשים ספורים לאחר מכן סילקו הנאצים את הורטי מהשלטון והעמידו במקומו את מפלגת צלב החץ של סלשי, אשר החזיר את אנדרה לתפקיד ציבורי, הפעם כממונה על המינהל האזרחי.
הוצאתו להורג.