מבקרים רבים מטילים ספק במקור הסיפור של "אגם הברבורים". אבי הבלט הרוסי יפיודור לופוחוב כינה את "אגם הברבורים" 'בלט לאומי' בשל הברבורים, שמוצאם במקורות רוסיים רומנטיים בעלי אופי לירי, בעוד שרבים מן הפרקים המיועדים לכל הלהקה מקורם בריקודי מעגל סלאביים. לדברי לופוחוב, הלברית מבוססת על סיפור מאת הסופר הגרמני יוהאן קרל אוגוסט מוסאוס, "הצעיף הגנוב" (Der geraubte Schleier), אולם הסיפור הזה מביא רק את מתווה העלילה הכללי של "אגם הברבורים". גם במעשייה העממית הרוסית "הברווז הלבן" ניכר דמיון מסוים לסיפור הבלט וגם היא יכולה להיחשב למקור אפשרי לו. בני תקופתו של צ'ייקובסקי זכרו, שהמלחין גילה עניין רב בסיפור חייו של לודוויג השני, מלך בוואריה ורוזן ריינלנד-פפאלץ, שעל חייו הטראגיים נאמר, כי היו בסימן הברבור ושנבחר - מדעת או שלא מדעת - כאב-טיפוס לנסיך החולמני זיגפריד.
הופעות הבכורה.
הכוריאוגרף של ההפקה המקורית היה יוליוס רייזינגר. הופעת הבכורה של הבלט התקיימה ב-27 בפברואר 1877 בתיאטרון בולשוי במוסקבה. אף כי יש לו גרסאות רבות ושונות, רוב להקות הבלט מבססות את הפקותיהן, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת הכוריאוגרפיה, על ההפקה המחודשת משנת 1895 של מריוס פטיפה ולב איבאנוב, שהעלה לראשונה הבלט האימפריאלי ב-15 בינואר 1895 בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. את השינויים בפרטיטורה להפקה זו ערך המלחין והמנצח הראשי של התיאטרון האימפריאלי של סנקט פטרבורג, ריקרדו דריגו.
עבודתו של איבאנוב על היצירה נחשבה פורצת דרך בזמנו, הן בשל אופן העבודה והן בשל שימוש בתנועות חדשות שלא נראו בבלט הקלאסי בתקופה זו. איבאנוב יצר את הכוריאוגרפיה לאחר שהיצירה המוזיקלית נכתבה ואת התיאום הרב בין התנועתיות למוזיקה ניתן לראות במערכה השנייה. כמו כן הציג איבאנוב מבנים חדשים כמו שני טורים אלכסוניים סימטריים על הבמה ותנועות ידיים חדשניות בה כף היד שוברת את הקו שמתחיל מן המרפק, כפי שהיה נהוג, זאת כדי לייצר מראה חייתי ו'ברבורי'
עלילה.
הבלט מוצג בדרך כלל בארבע מערכות וארבע תמונות (בעיקר מחוץ לרוסיה ולמזרח אירופה), או שלוש מערכות וארבע תמונות (בעיקר ברוסיה ובמזרח אירופה).
מערכה ראשונה.
הבלט נפתח בחצר המלכות: הנסיך זיגפריד, יורש העצר, חוגג את יום הולדתו יחד עם מורהו, חבריו ופשוטי העם. החגיגה הופרה כאשר מצטרפת אליה אימו של זיגפריד, המלכה, אשר מוטרדת מאוד מאורח חייו הקליל של בנה. היא מודיעה לו כי למחרת בערב, בנשף המלכותי, עליו לבחור לעצמו כלה.
זיגפריד נעצב מכיוון שאינו יכול להתחתן מתוך אהבה. חברו בנו (Benno) וכן מורו של זיגפריד מנסים לרומם את רוחו. עם רדת הערב רואה בנו להקת ברבורים העפים מעליהם ומציע לחבורה לצאת למסע ציד. החברים לוקחים את כלי הציד שלהם ויוצאים למרדף אחרי הברבורים.
מערכה שנייה.
זיגפריד מכוון את קשתו אל הברבורים ומכין את עצמו לנחיתתם על שפת האגם, כאשר אחד מהם נכנס לשדה הראייה והוא עוצר. לפניו ניצב יצור יפהפה, עוטה נוצות לבנות, יותר אישה מאשר ברבור. מוקסמים, השניים רוקדים וזיגפריד לומד כי הברבור-העלמה היא הנסיכה אודט, שהמכשף הרע פון רוטברט לכד אותה והפך אותה בקסמו המרושע לברבור ביום, כאשר בכל לילה היא הופכת בחזרה לאישה. מלוותיה הן נערות-ברבור לכודות אחרות. יחד הן פוקדות את סביבותיו של אגם הברבורים, שנוצר מדמעותיהם של הוריה של אודט כשנחטפה על ידי פון רוטברט. ברגע שזיגפריד לומד את סיפורה, הוא מרחם עליה ומתאהב בה. כשהוא מתחיל להצהיר על אהבתו אליה, מעשה שיסיר את קסמו של המכשף, פון רוטברט עצמו מופיע. זיגפריד מאיים להרוג את פון רוטברט אולם אודט מתערבת, שכן אם פון רוטברט ימות לפני שהכישוף יוסר, לעולם לא ניתן יהיה לבטלו.
מערכה שלישית.
הנסיך חוזר אל הטירה כדי להשתתף בנשף. פון רוטברט מופיע בתחפושת עם בתו אודיל. הוא גרם לאודיל להיראות זהה לאודט בכל מובן, פרט לכך שהיא לובשת שחור במקום לבן. הנסיך טועה לחשוב שהיא אודט, רוקד עמה ומודיע לחצר על כוונתו לשאתה לאישה. רגע אחד מאוחר מדי, זיגפריד מבחין באודט האמיתית ומבין את טעותו. (האופן בו אודט מתגלה משתנה: בחלק מהגרסאות היא מופיעה בטירה, בעוד שבגרסאות אחרות פון רוטברט מראה לזיגפריד חיזיון מכושף שלה)
מערכה רביעית.
זיגפריד חוזר לאגם ומוצא את אודט. הוא מתנצל מעומק לבו והיא סולחת לו. פון רוטברט מופיע ומנסה להפריד בין הנאהבים. בבלט המקורי, זיגפריד נאבק עם פון רוטברט ותולש מעליו את אחת מכנפיו ומשמיד את כוחותיו. בכך זיגפריד מסיר את הכישוף מעל עלמות הברבור ונושא לאישה את אודט.
בגרסה המחודשת של תיאטרון מריאינסקי מ-1895, אחיו של צ'ייקובסקי הפך את הסוף לטראגי: הנאהבים מבינים כי לא ניתן להסיר את הכישוף בשל שבועתו המוטעית של זיגפריד לאודיל. כדי להשלים את השבועה שנשבע זיגפריד לאודט במערכה השנייה, ולאפשר לנאהבים להישאר יחד בסופו של דבר, אודט וזיגפריד קופצים לאגם וטובעים. הדבר מסיר את הכישוף של פון רוטברט מעל אודט וגורם לו לאבד את כוחותיו עליהם, מה שמוביל למותו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:אגם הברבורים|*]]
[[קטגוריה:בלט]]
[[קטגוריה:צ'ייקובסקי]]
[[קטגוריה:מוזיקה על פי יצירות אמנות]]
[[קטגוריה:מוזיקה לבלט]]
[[קטגוריה:מוזיקה על בעלי חיים]]
[[קטגוריה:ברבורים בתרבות]]
[[קטגוריה:יצירות מוזיקליות על פי אגדות]]
וורק בונד
נאות הכיכר
נאות הכיכר (נְאוֹת הַכִּכָּר) הוא מושב בצפון הערבה, מדרום לים המלח, הנמצא בתחומי מועצה אזורית תמר. המושב נמצא בסמוך לשפך נחל הערבה אל ים המלח.
היישוב נקרא על שם כיכר סדום בה הוא שוכן, מקומן של ערי הכיכר המקראיות. מצפון מזרח ליישוב, בשטח ירדן, נמצאות עתיקות העיר הקדומה צוער מתקופת המקרא.
ביישוב מתגוררים נכון לדצמבר 2015 411 תושבים וכ-500 זרים. היישוב נמצא בצמוד לגבול עם ירדן.
המושב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היסטוריה.
חוות הבוקרים.
נאות הכיכר יושבה לראשונה בשנת 1959 כחוות בוקרים, על ידי צעירים ממקומות שונים בישראל, חלקם ותיקי הערבה, שעלו על הקרקע בניגוד לעמדת המוסדות המיישבים שהזהירו מפני קדחת. בנוסף לגידול עדר בקר, גודל במקום מטע תמרים נסיוני, ירקות ופרחים שהושקו ממי תהום מלוחים. באוגוסט 1961 הותקן בחווה מכשיר קטן להתפלת מים שייתר את הצורך להביא מים מסדום. בשנת 1964 כבר סופקו המים משני קידוחים מקומיים.
יהדות אוסטרליה תרמו כסף להקמת מבנה מגורים ייחודי המכונה המבצר, המבנה בצורת מרובע סגור והקיפי כלל את דירות תושבי המושב לצד מבני הציבור וחדר האוכל. המבנה תוכנן על ידי נחום זולוטוב. לאחר בניית בתי הקבע, שימש מבנה המבצר כבית הספר של ילדי המושבים נאות הכיכר ועין תמר. לאחר סגירת בית הספר והעברתו לנווה זוהר, ננטש מבנה המבצר. בשנת 2017 שופץ המבנה והוא קולט תוכניות חינוכיות בשיתוף פעולה עם גופי חינוך ציוניים ומשמש כמרכז תנועת האיחוד החקלאי.
בשנת 1962 הוקמה בחווה חברת טיולי המדבר "נאות הכיכר" שהייתה הראשונה בתחום תיירות המדבר, תחילה באזור ים המלח ולאחר מכן גם בכל הערבה עד הרי אילת. באוקטובר 1962, לאחר הצטרפות מתיישבים חדשים, הוחלט שהחווה תוכר כיישוב קבע, אולם ההחלטה לא יצאה אל הפועל בהיעדר מתיישבים בעלי משפחות. עם זאת, המשק הצטרף לתנועת האיחוד החקלאי.
עד שנת 1965 עזבו דור המייסדים, והגיעו במקומם מתיישבים אחרים. עדר הבקר נמכר לאחר שהתברר כגרעוני, ובמקומו הוקמו בריכות דגים. ביישוב הוקמו חדרי־ארוח (צריפים) למטיילים.
בינואר 1967 פיגוע חבלני גרם להרס המבנה המרכזי "המבצר" אשר הוחל בבנייתו מספר שנים קודם לכן.
מושב האיחוד החקלאי.
לאחר מלחמת ששת הימים היווה היישוב יעד לפעילות חבלנית מכיוון ירדן, כולל ירי מרגמות.
בתרומת יהודים מדרום אפריקה ומניו זילנד הוקם עבור המתיישבים מבנה קבע אבל בהיעדר כמות מספקת הוחלט על הבאת גרעין התיישבות שיקים במקום מושב שיתופי ונמנע ממתיישבי המקום להיכנס למבנה הקבע. בשנת 1969 הושג הסכם עם הסוכנות על פיו שולם למייסדים פיצויים תמורת פינוי המקום, לצורך הקמת היאחזות נח"ל. במקום הוקם בסיס צבאי, בו התרחש אסון נאות הכיכר בדצמבר 1970 עת התמוטט סלע על חדר האוכל של הבסיס. הבסיס הועבר בשנת 1997, ובמקום נותרה אנדרטה לזכר החיילים שנספו באסון.
הגרעין החדש של נאות הכיכר, שעלה לקרקע ביוני 1970 למקומו הנוכחי של היישוב, ליד מוצא נחל הערבה, עלה במסגרת האיחוד החקלאי, שנתן חסות לרעיון ההתיישבות הרב תכליתית. רעיון זה היה אמור להוות בסיס לסוג התיישבות חדש, אשר יאפשר מגוון דעות פוליטיות וצורות עבודה וחברות. לאחר שנה, עקב חילוקי דעות פנימיים, פרש בעל הרעיון ומגבש הגרעין, אורי גלעד (גולדשמידט), וניסה להמשיך את דרכו ביישובים חמרה ואשלים.
במהלך שנות ה-80 שקע המושב בחובות כבדים.
במהלך שנות האלפיים התחדש המושב בתשתיות, מבני הציבור שופצו ומשפחות חדשות נקלטו. פרנסת אנשי המושב נשענת על חקלאות, תיירות ומקצועות חופשיים.
מעין פלוטית.
בצד הכביש המוביל לעין תמר ולנאות הכיכר נמצא מעיין בו המים מליחים. סביב המעיין נמצאים עצי דקל וסבך שיחי קנה. השם "פלוטית" ניתן למעין על ידי תושבי נאות הכיכר. במדרש, פלוטית הייתה בתו של לוט ונאמר עליה שהייתה צדיקה. המעיין מכונה לעיתים "מעיין האהבה" ו"המעיין הנסתר".
בסמוך לעין פלוטית נביעות נוספות. כחלק מתוכנית לשיקום מלחת סדום, יוכשרו דרכי גישה למעיינות הנוספים.
תיירות כיכר סדום.