לאחר מותו של פרידֶה משבץ, מחליטים העצורים לפתוח בשביתת רעב להטבת תנאיהם, אולם גם מחאה זו מתוארת באור מגוחך למדי ואף עלוב: פרידה, שזלזלו בו בחייו, זוכה כאן (באופן רגעי בלבד) לחשיבוּת ומעמד. בינתיים, הנהלת המחנה מפצירה ביושבי המחנה במקלות ובגזרים להתנדב ללגיון הזרים כדרך לשחרור מהיר מן המחנה, ובהמשך גם לשיירות העבודה, שגיוס אליהן מבטיח, לכאורה, תנאים טובים יותר לעצורים וכן תמיכה בבני משפחותיהם – אולם תקוותיהם עתידות להתבדות. במקביל משתחררים מרבית חברי קבוצת אפס בשל גילם ומצבם הבריאותי; לעומתם, וייכרט, מסיבה שאיננה לחלוטין ברורה, נותר כלוא: הוא מגלה פסיביות מבהילה נוכח מצבו, הולך ושוקע לתוך עצמיותו, עד כי הוא נעשה חולה.
לוריול.
עם בוא האביב, וייכרט מחלים ממחלתו. ב-28 בפברואר 1940 הוא נשלח, עם שארית העצורים בארנדון, למחנה המעצר לוריול (Loriol) שבדרום צרפת. במחנה משוכנים זה מכבר פליטים-מהגרים רבים, "ערבוביה אמיתית של לאומים", ובתוכם יהודים מעטים בלבד. חרף השיפור במזג האוויר, תנאיו של מחנה זה אף קשים מאלו שהיו בארנדון, ונדמה שבעיקר מן הבחינה הנפשית, שכן עתה אבדה כמעט כליל תקוות השחרור. בלוריול מונהג משטר צבאי של ממש, החורג לא פעם אל תחום הגרוטסקה (ואולי נטוע בו ממש): העצורים אינם נקראים עוד בשמם, אלא מתבקשים להזדהות במספר; הם נדרשים ללבוש מדים (שפרטיהם בלתי תואמים); איש איננו משוחרר עוד מעבודה. הגזירות המוטלות על יושבי המחנה נעשות יותר ויותר חסרות היגיון, שרירותיות, עד כדי אבסורד, ומשתנות חדשים לבקרים. האיום הגרמני על צרפת נעשה ממשי, והבהלה מפני "הגיס החמישי" נהפכת גדולה מאי-פעם: המהגרים שהורשו בזמנו להשתחרר מוחזרים למחנות, וללוריול מגיעים כמה ממכריו הוותיקים של וייכרט ששוחררו זה מכבר, ובהם קארל אמבאך. אולם, נדמה שגם וייכרט עצמו נעשה יותר ויותר רדוף, כשהוא מדמה לעצמו כי אחדים מיושבי המחנה הם נאצים או אנטישמיים, מבלי שיש לו כל הוכחה לדבר. בתחילת יוני 1940, כאשר המצב המלחמתי מחריף והצבא הגרמני קרוב לכיבוש פאריס, ניתנת הפקודה לפנות את מחנה לוריול; נפוצה שמועה שהעצורים יישלחו לאפריקה. הרומן נחתם בתמונת נסיעתם של וייכרט ושאר העצורים בקרונות משא צפופים אל יעד בלתי ידוע, כשמחוץ לחלונות הרכבת נראה רק קו-המים הדומם. זוהי הסצנה האחרונה שכתב פוגל בחייו.
קורותיו של פוגל בזמן מלחמת העולם השנייה.
"כולם יצאו לקרב" הוא רומן אוטוביוגרפי, המבוסס על חוויותיו האישיות של פוגל מחודשיה הראשונים של המלחמה. כמו וייכרט גיבור היצירה, פוגל – בהיותו אזרח אוסטרי – נעצר על ידי המשטרה הצרפתית בשלושה באוקטובר 1939 בעיירה אוטוויל שבמחוז אין (Ain), הסמוכה לעיר ליון. פוגל, תושב פריז, נסע עם בתו תמרה מיד עם פרוץ המלחמה לאוטוויל כדי להצטרף אל רעייתו עדה, חולת שחפת שהייתה מאושפזת זה כמה שנים בסנטוריום מקומי. בעקבות מעצרו הוא נשלח למחנה בבוּרְג-אֶן-בְּרֶס שהיה בגדר מחנה מעבר, ומשם הועבר למחנה הסגר שהוקם ליד העיירה ארנדון במחוז איזר. לאחר שהייה של מספר חודשים בארנדון הועבר פוגל עם כמה עצירים אחרים למחנה הסגר אחר שליד העיר לוריול שבמחוז דְרוֹם. ב-10 ביוני 1940 – בעת שהקרבות בין גרמניה לצרפת היו בעיצומם – ניתנה פקודה לעשרים עצירים, ובהם פוגל, לארוז את חפציהם לקראת עזיבה. בשעת לילה מאוחרת, הם הועלו לקרונות מסע מתחנת הקרב של לוריול והחלו לנסוע אל עבר יעד לא נודע, מסע שנמשך במהלך הלילה ובשעות הבוקר שלאחריו; תמונה זו מסיימת את "כולם יצאו לקרב", מבלי שמסופר לקוראים מה עלה בגורלם של העצורים.
במציאות ההיסטורית, יעד הרכבת היה מחנה מעצר נוסף, שמוקם בעיירה לה מיל. עדות נחרצת לעובדת שהייתו של פוגל במחנה נעוצה בסדרה של עשרים ושש גלויות ששלח פוגל לאשתו, עדה, אשר אותרו על ידי דן לאור ופורסמו, בתרגום לעברית, במאמרו "לאן הובלו העצורים?: על הפרק החסר בכרוניקת המלחמה של דוד פוגל". הגלויה הראשונה נשלחה ב-13 ביוני 1940, ובה מוסר פוגל על הגעתו למחנה יום קודם לכן; הגלויה האחרונה היא מ-8 באוגוסט 1940, ובה מודיע פוגל כי הוא עומד לעזוב את המחנה למחרת בבוקר. ב-20 באוגוסט, שנים-עשר יום מעזיבתו את המחנה, הגיע פוגל לאוטוויל, שהייתה ממוקמת ב"אזור החופשי" שהיה נתון מאז הכיבוש הגרמני לשליטת ממשלת וישי. פוגל שרד למעשה את רב שנות המלחמה, עד שנתפס על ידי הגסטאפו חודשים אחדים בלבד לפני שחרור צרפת. במהלך תקופה זו כתב את "כולם יצאו לקרב" אך כאמור לא זכה לסיים את היצירה. בטרם נלקח על ידי הנאצים הטמין כנראה פוגל את כתב היד של היצירה, עם כתבי יד אחרים, בגינתה של זקנה שאצלה התגורר. לאחר המלחמה חפר ידידו, הצייר אברהם גולדברג, באותה גינה, ומצא את כתבי היד.
בראשית פברואר 1944 החלה מפקדת הגסטאפו שבליון במבצע צבאי שנועד לתפיסת אנשי המחתרת הצרפתית שפעלו במחוז. בהזדמנות זו לכד הגסטאפו גם את היהודים המעטים שהתגוררו באזור, ושחיו בו בשלווה יחסית במשך שנות המלחמה. מרבית המעצרים בוצעו בין החמישה לשישה בפברואר: במהלך יומיים אלה נעצרו שמונה-עשר אנשים, בהם ככל הנראה גם פוגל. בשלושה במארס 1944 הוצאה קבוצה גדולה של אסירים מבית הסוהר המקומי בליון, והועלתה על הרכבת לדרנאסי, מחנה המעבר שבו רוכזו מרבית יהודי צרפת בדרכם להשמדה. בשבעה במארס נשלח פוגל לאושוויץ יחד עם 1,500 איש נוספים; לאחר נסיעה מסויטת בת שלושה ימים, בעשרה במארס הגיע משלוח מספר 69 למחנה ההשמדה. פוגל בן ה-53 נשלח הישר לתאי הגזים, שם נספה.
פרשנות והערות ליצירה.
הבחירה ביידיש.
"כולם יצאו לקרב" היא היצירה היחידה שפוגל כתב ביידיש, ולא בעברית; זוהי גם היצירה היחידה שחיבר בגוף ראשון. באחרית הדבר לקובץ תחנות כבות, מנחם פרי טוען כי הבחירה ביידיש אינה נובעת דווקא מפרץ של תחושת אחווה יהודית – ישיבתו הממושכת של פוגל עם יהודים במחנות האיסוף, מעין ניסיון להתקרב לרגש לאומי או דתי של אחדות גורל – כי אם להפך. אם היה הרומן נכתב על ידי אחר, לא יהודי ולא במצבו הייחודי של פוגל, הרי שהאוסף הגרוטסקי של דמויות היהודים המתוארות בו היה יכול להיות כמעט קריקטורה אנטישמית. לכן, הוויתור על הסגנון העברי נעוץ, לדעת פרי, בשאיפתו של פוגל "להתקרב לגרוטסקה המנדלאית [...] שהיידיש ה'נמוכה' נמצאה הולמת אותה יותר": כך, הגם שפוגל איננו סופר קומי, "כולם יצאו לקרב" כתוב לפרקים בהומור מושחז, המשרטט פסיפס דמויות גרוטסקיות ומצבים אבסורדיים להפליא.
דן לאור מתייחס אף הוא לבחירתו של פוגל ביידיש, אולם מעניק לכך פרשנות שונה מזו של פרי. הוא טוען כי "כולם יצאו לקרב" היא יצירה ייחודית בתוך הקורפוס הספרותי של פוגל: בעוד שמרבית יצירותיו הן א-פוליטיות במובהק, הרי שההתנסויות הטראומטיות ויוצאות הדופן שחווה פוגל בשנות המלחמה – חוויות שהיה להן הקשר פוליטי מובהק – הביאו אותו למסור מעין מסמך-עדות הכולל, פרט לכרוניקת האירועים, גם תהיות כמו-פילוסופיות על "מצבו של האדם" ועל משמעות הקיום האנושי אל מול הדורסנות של מחנה המעצר. לכן, לאור סבור כי הבחירה ביידיש נטועה בהיותה "שפת החיים ולא שפת הכתב", ולכן סביר שנראתה לפוגל "כמדיום הולם ובהחלט פונקציונלי לייצוג מהימן, מדויק וחשוף של העולם שאותו בחר לתאר".
תֶמוֹת מרכזיות ביצירה.
באחרית הדבר שלו, פרי עומד על תיאור חוויית החיים במחנה המעצר כיציאה מרצף של זמן ושל מרחב – מעין שהות בחלל מנותק ממסגרת החיים הרגילה, מן העבר ומן ההווה. כך, הוא טוען, זהו מרחב של "סוגריים" הנפערים בתוך הרצף הרגיל, מרחב המציע חוקים ואורחות חיים משלו: "מציאות כמו 'קפקאית' עם ועדות מיון מסתוריות שלעולם אינן מגיעות, אובדן תעודות, טירוף של טפסים, קריטריוני שחרור לא ברורים וצווים כמעט גוגוליים". עולם "הסוגריים" מערב שכבות חברתיות, מוצאים ולאומים, ומפגיש את אלו שבשגרה הרגילה לעולם היו פוסעים בקווים מקבילים, מרוחקים; הוא מייצר יחסי גומלין חדשים בין בני אדם, מאפשר פריצת סייגים, השפלות וגנאי, ואפילו מעודד מופקרות כלשהי: "זהו עולם שאפשר לא להתרחץ בו שנה תמימה; שניתן בו פורקן לאקסצנטריות מסוגים שונים; שיש בו בלילה של עצב ושל קומי, של הפאתטי ושל המגוחך והשפל".
הוויית התלישות שכופה המחנה, טוען פרי, מתגלגלת אל תהליך של איפוס ה"אני" והולדתה של זרות עצמית; היציאה ממסלול החיים הרגיל שכופה המחנה כרוכה בהיבטים שונים של ריקון וביטול וכמעט היעדר. משכך, שמה של קבוצה אפס בארנדון – בין אם המדובר הוא בפרט ביוגרפי-ממשי משהותו של פוגל במחנה, ובין אם לאו – חורג אל עבר הסימבולי-המטאפורי, ומסמן את תהליך מחיקתו של ה"אני". מצב זה ממשיך גם בלוריול, כאשר יושבי המחנה אינם נקראים עוד בשמם, אלא נדרשים להזדהות על פי מספר. כך ה"אני" המתאפס והולך הופך מנוהל יותר ויותר בידי גזירה חיצונית, שרירותית וחסרת פשר – היא גזירת המלחמה – שלבסוף מושתת לא רק על יושבי מחנה המעצר, אלא על צרפת בכללה, שנעשית כפופה להוויית "סוגריים" דומה.
מחיקת ה"אני", גורס פרי, מוכתבת גם משום אובדנו של הפרט בתוך ההמון הסובב אותו במחנה: היבדלותו לעצמו מתבטלת, שכן הוא מוכנס לקיום "קולקטיבי" שבו הוא מושווה לכל האחרים ללא התייחסות לביוגרפיה, הפסיכולוגיה והזהות הפרטניים שלו: