פרק 4: "שרים את עברה ושרים את שבחיה: המאה התשע-עשרה", בוחן את תפקיד הדימוי הכפול: אמא ופילגש בארץ, כמו גם את התסכול מהדחף לחיי כפר לאחר העלמות הספר האמריקאי וניצחון התעוש בצפון בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
לבסוף, פרק 5, "הגשמה עם גן העדן: המאה העשרים", עוסק בגידול התיעוש והכמיהה לחזור ולשלוט בנשיותה היפה והמופלאה של היבשת החדשה." (139)
ניכרות השפעות פרוידיאניות ופסיכואנליטיות בטקסט במיוחד ב"דינמיקה הפסיכוסקסואלית של גן העדן הבתולי" (קולודני, "הארץ שלפניה", 3). ואפשר גם למצוא בו גוונים של אקופמיניזם.
הארץ שלפניה: פנטזיה וחוויה של הגבולות האמריקאים, 1630-1860.
בהקדמה לספר זה (The Land Before Her: Fantasy and Experience of the American Frontiers, 1630-1860), קולודני מסבירה כי מטרת המחקר היא לשרטט את התגובות הפרטיות של נשים לצורות ולזמנים השונים של רצועות הספר האמריקאי, ולהתחקות אחר המסורת של הצהרות פומביות של נשים בנושא המערב." (קולודני, "הארץ שלפניה", xi) לכן גישתה לנושא דומה לזאת שב"מצב העניינים" ("נוף כסמל ... תחום" [xii]), אך מכיוון אחר. בכתבים שבחנה היא הבחינה בתמה שונה מזאת של הכותבים הגברים: כמו בעליהם ואביהם, גם נשים משתפות במניעים הכלכליים שמאחורי ההגירה; וכמו הגברים, גם נשים חלמו להפריח את השממה. אך הדגשים שונים ... בניגוד להתבטאויות הגבריות על גן העדן החדש, נשים כתבו כי הספר היה בשבילן מקום מפלט שיאפשר חיי משפחה אידיאלים. נראה כי ניצול ושינויים עצומים שהתחוללו ביבשת לא היו חלק מהפנטזיות של הנשים. הן חלמו, בצניעות רבה יותר, על מציאת בית וקהילה משפחתית בתוך הגן המטופח. (xii – xiii) בטקסטים של הנשים אין כמעט בטוי של הנשים לנוכחות הכובשת של רצועות הספר שקולודני מצאה אצל הסופרים הגברים עליהם דנה ב"מצב העניינים". אין גיבורים מנצחים מהסוג של ס דניאל בון או דייבי קרוקט ; במקום זאת, הנרטיבים של הן התמקדו בניצחון חיי המשפחה והסדר הטוב בארץ פראית.
הספר מאורגן באופן כרונולוגי, בדומה ל"מצב העניינים". החלק הראשון שכותרתו "ספר ראשון: משבי להסתגלות, 1630-1833", ומתחקה אחר כתיבתן של נשים על תולדותיהן כשעברו מהשבי באופן מילולי (בסיפורה של מרי רולנדסון על כיבושם של אינדיאנים) ופיגורטיבי ( התחושה של להיות כלואה בארץ חדשה ומוזרה) להסתגלות הודות לכישורי הישרדות שלהן. דוגמה אחת היא רבקה בון, אשתו של דניאל בון.
ספר שני, "מקידום לספרות, 1833-1850", עוקב אחרי הניסיונות לעודד נשים לעבור מערבה, מכתבים של סופרים גברים ועד לנרטיבים של הנשים עצמן.
החלק השלישי והאחרון, "ספר שלישי: השתלטות מחדש על גן עדן, 1850–1860", מתעד את ניסיונותיהן של נשים ליצור סדר מוכר בארץ שעדיין אינה מוכרת.
אקופמיניזם.
שני הספרים הללו מתייחסים לז׳אנר של הפמיניזם הנקרא אקופמיניזם, דוקטרינה חברתית ופוליטית המייצגת קשר בין שעבוד נשים לבין הרס הטבע. אקופמיניסטיות מאמינות כי תרבות המבוססת על שליטה בנשים קשורה ישירות לרעיונות חברתיים המקדמים את ההתעללות הסביבתית בכדור הארץ.
לשני ספרים אלו יש קשר לאקופמיניזם, ובמיוחד ל"מצב העניינים". הפמיניזציה של הארץ והדימויים של הארץ כדמות נשית פסיבית ומעניקה, מבטאים רעיונות חברתיים שעליהם מוחה האקופמיניזם. באופן דומה, "הארץ שלפניה" מדגים את אותם רעיונות מנקודת מבט שונה באידיאל של הגן הביתי, או שינוי הטבע.
"לרקוד בשדה המוקשים".
ייתכן שהמאמר הידועה ביותר של קולודני הוא "לרקוד בשדה המוקשים" משנת 1980 זהו ניסיון חלוצי לסקור את עשר השנים הראשונות לחקר הספרות הפמיניסטית, וגם לנתח את עיקר הטענות התאורטיות. המאמר היה נתון לביקורת בשנים שחלפו מאז פרסומו הראשוני, אך עדיין ניתן לראות בו מדריך לנושאים החשובים והמתודולוגיות הפמיניסטיות ".
קונסטרוקטיביזם חברתי.
אף על פי שהיא לא משתמשת במונח, קולודני מדגישה במאמר קונסטרוקטיביזם חברתי. באמצעות תאוריה זאת, ישויות חברתיות נתפסות תמיד במצב של שינוי כאשר החברה עצמה משתנה, והיחסים בין הישויות משתנים.
ב"לרקוד בשדה מוקשים" מיישמת קולודני תאוריה זאת על הקאנון הספרותי, אותן יצירות ספרות שנחשבות מתאימות למחקר. אבל קאנון כזה נוצר על ידי מבקרים שערכיהם בסוגיות האסתטיקה אינם נייטרליים. הפרשנות הביקורתית נוצרת על ידי האינטראקציה בין שני אובייקטים: הטקסט והקורא. לפי קולודני, יכולתו של הקורא לקרוא כל טקסט נתון מעוצבת על ידי המוסכמות וההנחות החברתיות של זמנן ומקומן; הקריאה הופכת למוצר חברתי. אך גם הטקסט עצמו אינו טהור; גם הוא מעוצב על ידי קשרים חברתיים ומנהגים. לכן כל פרשנות ביקורתית היא בהכרח תוצר של שתי צורות של הבניה חברתית. "הקורא והטקסט נוצרים — ומשיכים להיווצר מחדש." יש לקחת בחשבון את האופי הדינמי של הטקסט ושל הקורא כאחד כאשר בוחנים יצירה כלשהי או את הביקורת הקיימת עליה.
תאוריה.
למאמר של קולודני מתווה תאורטי ברור. לאור התפיסה הקונסטרוקטיביסטית החברתית כי ערכים אסתטיים, הנבחרים כחלק מהקאנון הספרותי, הם למעשה תוצרים של מוסכמות וערכים חברתיים, קולודני טוענת כי ביקורת פמיניסטית צריכה לגלות כיצד ערך אסתטי נבחר מלכתחילה (קולודני 2147) ואז להעריך את דפוסי הקריאה שנבנו מבחינה חברתית המובילים לאותו שיפוט ערכי. "לאחר שמתחבטים עם חילוקי דעות ערכיים, על הפמיניזם לשקול את התהליכים העומדים בבסיס השיפוט הערכי." "לרקוד בשדה המוקשים" מתוה גרעין בן שלושה חלקים המוסכמים על ידי מרבית החוקרות הפמיניסטיות בנות זמננו כחיוניים. ראשית, כל הבניה של קאנון ספרותי היא קונסטרוקציה חברתית; שנית, באופן תת-מודע קוראים מתייחסים לטקסטים מנקודת מבט מסוימת; ושלישית, יש לבחון מחדש בצורה מודעת ובביקורתיות את ההטיה הלא-מודעת הזו הקיימת אצל כל הקוראים.
ראשית, קולודני כותבת, "היסטוריה ספרותית ... היא בדיונית." (קולודני 2153) הכוונה לגיבוש המסורתי של הקאנון הספרותי וההיסטוריה הספרותית כמבנה חברתי. היסטוריות ספרותיות מגדירות את הטקסטים העיקריים, והמשניים ומתעלמות מטקסטים אחרים בגלל הערכים והמוסכמות החברתיים שלהם, ולא מתוך שום ערך אסתטי של הטקסט עצמו. לדוגמה, הקאנון הספרותי המערבי נוצר ברובו על ידי גברים לבנים ומשכילים, ולכן המיקוד של הקאנון הוא על יצירות של גברים לבנים משכילים. הקאנון מגלם ומנציח את האידאולוגיה הדומיננטית של התקופה ויש לזה השלכות מעבר לערכים אסתטיים. לתת עדיפות לטקסטים של קבוצה מסוימת משמעותה להתעלם מטקסטים שנוצרו על ידי קבוצות חברתיות אחרות. בשנים האחרונות יש קריאת תגר על האופי המונוליטי של הקאנון, ויצירות של חלקים מעולם הספרות שהתעלמו בעבר (נשים, להט״בים, ומיעוטים אתניים) זוכות לדריסת רגל מסוימת בקאנון.
שנית, קוראי הטקסטים "עוסקים ... לא בטקסטים אלא בפרדיגמות ." (2155) כשם שטקסטים וקאנונים הם הבניות חברתיות, כך גם נקודות התצפית של הקוראים בכל טקסט נתון. מבקר הספרות סטנלי פיש, כינה את נקודות התצפית הללו קהילות פרשניות. קולודני טוענת כי אנו מנכסים משמעות מתוך טקסט ... על פי ההנחות והאמונות שלנו (מודעות או לא) שאנו מביאים אליו." (2155)
קולודני שואפת לבטל את חוסר המודעות של הקורא" בחלק השני של התאוריה שלה: מכיוון שהקריטריון על פיו אנחנו נותנים ערך אסתטי לטקסטים אינו מהימן, בלתי ניתן לשינוי, או אוניברסלי, עלינו לבחון מחדש לא רק את האסתטיקה שלנו, אלא את ההטיות הטבועות בנו, והאמונות שמרכיבות את הביקורת שלנו ומעצבות את התגובות האסתטיות שלנו. (קולודני 2158) שלושת עקרונות תאורטיים אלו נתמכים אז על ידי מושג הפלורליזם. פלורליזם בהקשר זה מתייחס למאמץ מודע לא להגביל את עצמו לגישה ביקורתית אחת בעת קריאת טקסט. מטרת הפלורליזם כאן היא להשתמש בגישות ביקורתיות מרובות ולקבל הערכה מלאה יותר של מגוון המשמעויות שקיימות בטקסט בודד. קולודני מתייחסת באופן ספציפי לפלורליזם פמיניסטי, אשר נותן תוקף ל"פרשנויות מרובות לטקסטים שונים" בהתאם לתועלת שיש בגישה הפלורליסטית לטקסט. שיטת קריאה זאת מאפשרת שוויון לגישות שונות וגם בחינה ביקורתית שלהן, מה מה שעוזר ליצור את "המודעות הביקורתית הרחבה" תומך העקרון השלישי של קולודני, כפי שתוארה לעיל.
המאמר מדגיש את המצב האמיתי של נשים בנות זמננו. קולודני סבורה כי אין להגביל פמיניזם ומחקרי נשים לספרים או קורסים מסוימים. "רעיונות הם חשובים כיוון שהם קובעים את הדרכים בהן אנו חיות, או רוצות לחיות, בעולם" (Kolodny 2164); לכן רעיונות אינם אמורים להתקיים בוואקום, אלא יש לקחת אותם לעולם באמצעות אקטיביזם.
ביקורת.
חוקרות מסוימות מתחו ביקורת על "לרקוד בשדה מוקשים". הידועה מהן הופיעה במאמר שקולודני כתבה ביחד עם ג'ודית גרדינר, אלי בולקין, ורנה פטרסון שנקרא "מחלף לביקורת פמיניסטית: על 'לרקוד בשדה מוקשים'", שפורסם בכתב העת "Feminist Studies" בשנת 1983.