וולסלי נישא בשנת 1867 ללואיסה ארסקין, להם נולדה בת אחת בשם פרנסס וולסלי (1872 - 1936) שהייתה היורשת לתואר דוכסות וולסלי. בחייה הייתה פרנסס סופרת ומייסדת 'מכללת הגננוּת לגבירות' בגלינד שבדרום מזרח אנגליה.
רבן גמליאל בן רבי
חקיין
חקיין הוא שחקן שמגלם דמות מציאותית באמצעות חיקוי קולה ותנועות גופה. המונח בדרך כלל מתייחס לבדרן קומיקאי מקצועי, שמתמחה בגילום דמויות כאלו ואשר פיתח לעצמו רפרטואר רחב של דמויות, ולא רק אחת, ולעיתים קרובות אף מוסיף לרפרטואר שלו דמויות חדשות, על מנת לעמוד בקצב אירועי האקטואליה. גילום הדמויות נעשה במסגרת מופע סאטירה ופרודיה, הנועד למתוח ביקורת על הדמות האמיתית (שהיא לרוב איש ציבור, פוליטיקאי וכדומה).
חיקויים
חיקוי
חיקוי היא התנהגות בה פרט אחד צופה בפרט אחר וחוזר על התנהגותו של האחר. יכולת החיקוי משותפת לאדם ולבעלי חיים.
למידה מתוך חיקוי.
הפעולה של חיקוי מודל מאפשרת למידה.
זוהי למידה תצפיתית, אשר בשונה מהתניה אינה מבוססת על חיזוקים או ענישה.
למידת מתוך חיקוי מערבת יכולת קוגניטיבית של סימול.
החקיינות היא תכונה מאוד חשובה עבור היכולת לרכוש שפה אצל ילדים, נמצא כי תינוקות בני שבועיים עד חודש כבר מסוגלים לחקות תנועות פנים פשוטות כמו הוצאת לשון, פתיחת פה וכיווץ שפתיים. התינוק לומד בהדרגה את יכולת החיקוי, למרות שאין טכניקה מורשת של חיקוי.
חיקוי דרך משחק.
המשחק הוא כלי המאפשר רכישה ופיתוח של מיומנויות שונות. ישנם משחקים המערבים צורות שונות של חיקוי.
למשל, המשחק סיימון מתרגל בין היתר את יכולת הזיכרון באמצעות חיקוי דפוסים שונים של לחיצה על כפתורים המוצגים לשחקן באופן מצטבר. כאשר בשלב הראשון מוצגת לחיצה אחת ובכל שלב נוספת לחיצה חדשה ועל השחקן לזכור את הרצף.
כמו כן, משחק בבובות יכול לשמש כחיקוי מוקטן לחיים מציאותיים המאפשר לילד להתנסות בתפקידים של מבוגרים.
משחק בבית בובות יכול לדמות ברמה מסוימת את ההנהלות של משק בית.
חיקוי בהוראה.
במסגרת מערכת החינוך ההישג המצופה משיטת הוראה המבוססת על חיקוי הוא שיחזור מדויק של התנהגות מודגמת.
החיקוי תואם את צורכי ההוראה עבור סוגים מסוימים של הקניית ידע ומיומנויות. למשל, היא מתאימה לשימוש עבור הוראת הכתיב, משום שהיסודות הלוגיים עליהם מבוסס נושא זה הם מועטים ולא מצופה מהתלמיד לפתח את חשיבתו או כשריו האחרים בעקבות העיסוק בו.
השימוש בחיקוי לצורכי הוראה יכול לסייע רכישת תחומי ידע ומיומנויות מסוימות, אך יש בה גם חסרונות מסוימים. זאת משום שהתנסות של התלמיד עם למידה דרך חיקוי עלולה לקבוע את יחסו עבור יתר המצבים שבהם יצטרך ללמוד. יחד עם חומר הלימוד התלמיד ילמד גם שאין לו חלק בבחירת השכלתו ושהיא אינה קשורה לרצונו או להבנתו. הוא ילמד שאת הדברים החשובים נרכשים רק על ידי מאמץ. לא רק זאת, אלא שמשום שהוראת החיקוי משלבת גם את עקרונות ההתניה הוא ילמד שאי השקעת מאמץ גוררת ענישה. הוא ילמד שלדעת פירושו קודם כל לזכור ושאין להשקיע מחשבה בתהליך הלמידה. המאמץ שהשקיע בלמידה והחרדות מפני הכישלון שמעוררת דרך זו נוטעים בתלמיד חשש בפני שינוי והוא לומד להעריך את עצמו על פי דעתם של האחרים עליו.
בעקבות זאת מבחינה חינוכית למידה המבוססת על חיקוי היא מוגבלת מטבעה, משום שאינה יכולה לפתח את האינטליגנציה ולעצב את האישיות של האדם.
זאת להבדיל מהוראה מתקנת אשר מבוססת על פיתוח יכולת החשיבה ומיומנויות הלמידה. למשל, לימוד הכתיב במסגרת הוראה מתקנת יתבסס על הקנייה של ידע לשוני ושימוש בסימני כתיב. זאת בעוד שהוראת החיקוי תעשה שימוש רב יותר בלימוד בעל פה ובהכתבה.
משום שבהשוואה לדרכי לימוד אחרות הוראת החיקוי היא קלה יחסית עבור המורה, לעיתים קרובות נעשה בה שימוש במסגרת בתי הספר גם עבור נושאי לימוד אשר אינם מתאימים לה. נטייה זו מתגברת גם משום שהשימוש בהוראת חיקוי יוצר הישגים מיידיים וגלויים על פי המקובל במדידה והערכה בחינוך פורמלי, ועל כן הם רצויים בעיני המורה ומנהל בית הספר. עם זאת על פי רוב הציונים מבחנים אלו משקפים יותר את יכולת הזיכרון מאשר את יכולת ההבנה.
חיקוי בחברה.
במסגרת ארגונים הדוגמה האישית של מנהלים עשויה להיות מודל לחיקוי לשאר העובדים והפעילים בארגון. מסיבה זו מוטלת אחריות על המנהיגים של החברה לייצג בהתנהגותם דוגמה ומופת לאחרים.
חיקוי באמנות.
חיקוי הוא אחד מעקרונות היסוד באומנות, והוא עומד בסתירה לעקרון ההבעה, שאינה חיקוי. החיקוי (ביוונית: μίμησις, ראה ערך נפרד מימזיס) יכול אבל גם להיות העתקה, שנתפסת כזיוף או גנבה, ואז הוא לא מוערך אלא מגונה.
שימוש נוסף של החיקוי באומנות נועד ליצירה של אשליה אופטית. אשליה זו נוצרת על ידי יצירת אפקטים המחקים מאפיינים פיזיים של גירויים שונים בעולם הממשי.
למשל, ישנם רמזים שונים המשמשים את האדם לצורך גיבוש של תפיסת עומק. אמנים רבים למדו כיצד לחקות חלק מהם כדי ליצור אשליה של תלת ממד מציור או תמונה דו ממדיים.
חיקוי ככלי סאטירי.
בסאטירה של אמנות הבמה (כיום בעיקר טלוויזיה, אך גם תיאטרון וקולנוע) אחד מהכלים המרכזיים הוא החיקוי הפארודי של אנשי ציבור ומושאי הסאטירה. מחד, החיקוי נועד להיות דומה למושא החיקוי, הן במראה והן בצורת הדיבור (בין השאר שיהיה קל לזיהוי על ידי הקהל); ומאידך - החיקוי הוא לרוב מלעיג ומקצין את אישיותו ומאפייניו של מושא החיקוי. דוגמה למאפיין שנוטה להיות מוקצן בחיקוי הוא שימוש במטבעות לשון וביטויים שמזוהים עם מושא החיקוי באופן מוגזם.
סנדל מסומר
אוטובוסים בישראל
במערך התחבורה הציבורית בישראל פועלים (נכון לסוף 2013) מעל ל-14,000 אוטובוסים ציבוריים, מתוך כ-17,000 אוטובוסים, והם משמשים ככלי התחבורה הציבורית העיקרי. מספר הנסיעות בתחבורה הציבורית באוטובוסים נאמד בשנת 2009 בכ-654 מיליון.
היסטוריה.
ראשית האוטובוסים בישראל, עוד טרם הכרזת העצמאות של ישראל, במשאיות שרכשו בני היישוב היהודי בארץ מעודפי הצבא הבריטי שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בארגזי המשאיות התקינו ספסלי ישיבה, שהסבו אותן לאוטובוסים מאולתרים להסעת נוסעים בתשלום. הדרכים באותה תקופה היו משובשות, ולצד התחרות עם התחבורה הציבורית הוותיקה המובלת על ידי בעלי החיים, הייתה גם תחרות חריפה בין הנהגים, ובין קבוצות נהגים שונות, יהודיות וערביות. בתקופות שונות הייתה הנסיעה בדרכים שונות מסוכנת בשל מפגעים ערבים שהתנכלו לתחבורה היהודית. חלוצי האוטובוסים החליטו להתאגד לשיתוף פעולה שיסייע להם להתמודד במאורגן עם הקשיים. בתחילה התאגדו מפעילי האוטובוסים בקואופרטיבים קטנים, אשר בהמשך התאגדו לקבוצות גדולות.
ב-1 בינואר 1933 נוסד הקואופרטיב "אגד" כתוצאה של מיזוג של ארבע חברות תחבורה ציבורית קטנות במרכז הארץ: (המהיר, הגה, קדימה והתאחדות הנהגים). כ-13 שנה אחר כך, ב-1 בדצמבר 1945, נוסד הקואופרטיב "דן" כתוצאה מאיחוד של שני ארגונים שעסקו בהפעלת תחבורה ציבורית ברחבי גוש דן - "גלי המעביר" ו"איחוד רגב".
לאחר קום המדינה על פי הצעתו של שר התחבורה הראשון דוד רמז לאחד את כל מפעילי התחבורה הציבורית בארץ לקואופרטיב אחד, מוזגו לאגד עוד מספר קואופרטיבים. הגדולים בהם קואופרטיב "דרום יהודה", שנוסד בשנת 1931 מאיחוד של קואופרטיב "דרום" וקואופרטיב "יהודה", ושח"ר (שירותי חיפה רבתי), תאגיד שנוצר בדצמבר 1947 מאיחוד של קואופרטיב "חבר" וקואופרטיב "משמר המפרץ" שפעלו באזור חיפה. לצד אגד ודן פעל גם קואופרטיב התחבורה הירושלמי המקשר, שמוזג אל אגד ב־1967.
מקום המדינה עד תחילת שנות ה-60 שלטו הקואופרטיבים אגד ודן על מערך ההסעה הארצי. בשנות ה-60 החלה כניסת מפעילים פרטיים לשוק התחבורה ובהם: חברת תור נוף מתל אביב, חברת שלום את סגל בצפת, חברת המסיע נסימי בנהריה, חברת יונייטד טורס עם פריסת סניפים בתל אביב, בירושלים ובחיפה, חברת טיולי הגליל וחברת א. מ. ר טורס מרמת גן.
כל החברות עסקו בהסעה מודרכת של תיירים מנמל חיפה ומשדה התעופה לוד וכן בהסעות מיוחדות ופרטיות. לחברות תור נוף ויונייטד טורס היו אוטובוסי ליילנד ממוזגים בהרכבה יוונית. לחברת יונייטד טורס היו גם מידיבוסים של MAN ללא מיזוג. חברת טיולי הגליל השתמשה באוטובוסי מרצדס דגם 302 וחברת א. מ. ר. (ארגון מטיילי רמת גן) השתמשה באוטובוסי פיאט ממוזגים שיובאו מאיטליה.
בתום מלחמת ששת הימים הצטרפו חברות ערביות מנצרת, מזרח ירושלים ובית לחם למערך הסעת התיירים. בשנות ה-70 הופיעו שני שחקנים חדשים בשוק: חברת טיולי תפוז הירושלמית, שמשרדה היה במלון הילטון והשתמשה באוטובוסי מרצדס דגם 303 מיובאים מגרמניה שנודעו בזכות צבעם הכתום ובמיוחד בציפוי החלונות המוזהב נגד סינוור. בשנים אלו הופיעו לראשונה גם האוטובוסים של המועצות האזוריות והקיבוצים שנצבעו בצהוב ונרכשו ממפעלי ההרכבה המקומיים: "הארגז" ומרכבים".
שנות ה-70 של המאה ה-20, שאופיינו בהתרוממות הרוח שהביא עמו הניצחון במלחמת ששת הימים, היו סמן דרך ליזמות פרטית בכל המגזר התעשייתי והמסחרי בכלל והתחבורה בפרט. חברות כדוגמת מטיילי חדרה וחברת מטרופולין החלו מסיעות תלמידי בתי ספר לטיולים וכן את תנועות הנוער.
עם זאת, באזור הדרום הייתה עדיין לאגד שליטה מוחלטת בהסעות הפרטיות של תלמידים ועובדים למפעלים בסביבה, עד לאמצע שנות ה-80.