באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זינק מספר הספורטאים הנורווגים ל-191. הם זכו ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. שני צוותי שייטים נורווגים זכו במדליות זהב, בדגמי 8 מטר ו-12 מטר. נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית זהב, וכן במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בסגנון שוודי. האתלט פרדיננד ביה סיים שני בקרב חמש אך הוועד האולימפי הבינלאומי החליט להעניק לו מדליית זהב מאחר ששלל את הזכייה מג'ים ת'ורפ לאחר המשחקים כשהתברר שהשתף במשחקי בייסבול כמקצוען. ב-1983 החזיר הוועד האולימפי את המדליה לת'ורפ אך הותיר את מדליית הזהב גם לביה. ב-2022 נהפכה ההחלטה שוב ות'ורפ הוכר כזוכה הבלעדי. נבחרת הקליעה, בה היו חברים גם הלגרוד וסאתר, זכתה במדליית כסף, וקלע נוסף, אנגברט סקוגן זכה במדליית ארד בירי מ-300 מטר בשלושה מצבים. הטניסאית מולה ביורשטדט הייתה לאישה הנורווגית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכתה במדליית ארד. במדליית ארד נוספת זכתה רביעיית החותרים.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920).
אולימפיאדת אנטוורפן (1920) הייתה האולימפיאדה הפורייה בתולדות המשלחת הנורווגית. 194 הספורטאים הנורווגים שהשתתפו במשחקים זכו ב-31 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות.
הענף המצליח ביותר היה השיט, עם 11 מדליות, מהן 7 מדליות זהב (מתוך 14 אפשריות): באחד ממקצי ה-6 מטר, בשני מקצי ה-8 מטר, בשני מקצי ה-10 מטר ובשני מקצי ה-12 מטר. גם הקלעים רשמו הישג נאה, כשזכו ב-11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. אוטו אולסן זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות האישיות בירי מ-100 מטר במטרה נעה ובירי מ-300 מטר בשכיבה, וכן היה שותף לזכייתה של הנבחרת הנורווגית במדליית זהב בירי מ-100 מטר במטרה נעה ובמדליות כסף בירי בשלושה מצבים ובירי מ-300 ומ-600 מטר. אולה לילו-אולסן זכה ב-3 מדליות זהב, שתיים בתחרויות הקבוצתיות ואחת במקצה האישי בירי מ-100 מטר במטרה נעה (שתי יריות). חברים נוספים בנבחרת הקליעה הנבחרת שזכו גם במדליות ארד אישיות היו אסטן אסטנסן, איינר ליברג והרלד נטוויג.
במדליית הזהב היחידה שלא הייתה בשיט או בקליעה זכה האתלט הלגה לובלנד, בקרב עשר. בהחלקה אומנותית, שהייתה עדיין חלק מהתחרויות, בטרם נוסדו משחקי החורף, זכו הנורווגים ב-3 מדליות: אנדראס קרוג ומרטין סטיקסרוד זכו במדליות כסף וארד במקצה היחידים ואינגוור ואלכסיה ברין זכו במדליית כסף במקצה הזוגות. המתאגרף סוורה סורסדאל זכה במדליית כסף, כמו גם נבחרת ההתעמלות, אם כי אין מדובר בהישג גבוה במיוחד, בהתחשב בכך שפרט לנורווגים התחרתה רק עוד נבחרת אחת, נבחרת דנמרק, שזכתה במדליית הזהב. שתי נבחרות חותרים נורווגיות זכו במדליות ארד: רביעיית החותרים עם הגאי והשמינייה. המתאבק פריטיוף אנדרסן זכה אף הוא במדליית ארד. נבחרת נורווגיה בכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהובסה בידי נבחרת צ'כוסלובקיה 4-0.
שנות ה-20 וה-30.
באולימפיאדת פריז (1924) ירד מספר הספורטאים הנורווגים ל-62. הם זכו ב-10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום השביעי בטבלת המדליות. הקלעים זכו ב-4 מהמדליות. אולה לילו-אולסן שמר על תוארו בירי מ-100 מטר במטרה נעה (שתי יריות) וזכה גם במדליית זהב ובמדליית כסף בתחרויות הקבוצתיות. חברו לנבחרת אוטו אולסן זכה גם במדליית ארד בירי מ-100 מטר במטרה נעה. השייטים זכו ב-3 מדליות: צוותי ה-6 מטר וה-8 מטר זכו במדליות זהב, והנריק רוברט זכה במדליית כסף בדגם מונוטייפ. המתאגרף אוטו פון פורט זכה במדליית זהב, וסוורה סורסדאל זכה במדליית ארד. האתלט סוורה הנסן זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ירד מספר הספורטאים הנורווגים ל-52, והם זכו ב-4 מדליות. צוות שייטי ה-6 מטר, בו היה חבר גם הנסיך אולף, לימים אולף החמישי, מלך נורווגיה, זכה במדליית הזהב היחידה. שייט נוסף, הנריק רוברט, זכה במדליית כסף שנייה ברציפות. נבחרת הרכיבה זכתה אף היא במדליית כסף, באיוונטינג, ואולף סונדה זכה במדליית ארד בהטלת כידון.
בדומה למדינות רבות אחרות, צמצמה נורווגיה באופן ניכר את השתתפותה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בשל השפל הכלכלי הגדול, ושלחה רק חמישה ספורטאים. לראשונה בתולדותיה, איש מהם לא זכה במדליה. להישג הגבוה ביותר הגיע המתאבק ארילד דאהל, שסיים במקום החמישי.
לאולימפיאדת ברלין (1936) שבה נורווגיה ושלחה משלחת גדולה, בת 70 ספורטאים, והם זכו ב-6 מדליות. במדליית הזהב היחידה זכה הקלע וילי רגברג. שייטי ה-6 מטר וה-8 מטר זכו במדליות כסף. המתאגרף הנרי טילר זכה במדליית כסף וארלינג נילסן זכה במדליית ארד. נבחרת הכדורגל זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת איטליה 2-1 לאחר הארכה, וגברה על נבחרת פולין 2-3 במשחק על המקום השלישי. קודם לכן הדיחה נורווגיה את המארחת, גרמניה, בשלב רבע הגמר, לנגד עיניו של אדולף היטלר, שהזדרז לנטוש את האצטדיון.
שנות ה-40, ה-50 וה-60.
באולימפיאדת לונדון (1948) השתתפו 81 ספורטאים נורווגים, שזכו ב-7 מדליות. במדליית הזהב היחידה זכה צוות שייטי הדרגון: האקון ברפורד, סיגווה ליה ותור תורוולדסן. במדליות כסף זכו המתאבק אגה אריקסן, הקופץ לגובה ביורן פאולסון וחותרי הקיאק קנוט אסטבי ואיוואר מתיסן, במקצה הזוגות ל-10,000 מטרים. במדליות ארד זכו חותר הקיאק אייווינד סקאבו (במקצה ל-10,000 מטרים), שמיניית החותרים והקלע וילי רגברג בירי מ-300 מטר, 12 שנים לאחר שזכה במדליית זהב אולימפית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) עלה מספר המשתתפים הנורווגים ל-102. הם זכו ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות. שני קלעים נורווגים זכו במדליות זהב: ארלינג אסביירן קונגסהאוג בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים ויון לארסן בירי מ-100 מטר במטרה נעה. ברפורד, ליה ותורוולדסן שמרו על תוארם בדגם דרגון, ושני צוותי שייטים נוספים, צוותי ה-5.5 מטר וה-6 מטר, זכו במדליות כסף.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחה נורווגיה את המשלחת הקטנה ביותר מאז אולימפיאדת פריז (1900) - רק 22 ספורטאים נטלו חלק במשלחת. שלושה מהם זכו במדליות, כולם אתלטים. אגיל דניאלסן קבע שיא עולם חדש בהטלת כידון (85.71 מטר), אאודון בויסן זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר וארנסט לארסן בריצת 3000 מטר מכשולים.
באולימפיאדת רומא (1960) השתתפו 40 ספורטאים נורווגים, אך רק צמד השייטים פדר לונדה וביירן ברגוואל זכה לעמוד על הפודיום, לאחר שזכה במדליית זהב בדגם ההולנדי המעופף. באולימפיאדת טוקיו (1964), בה השתתפו 26 ספורטאים נורווגים, ירדו הישגי המשלחת עוד יותר, כשלראשונה מזה 32 שנים אף ספורטאי נורווגי לא זכה במדליה. את ההישג הגבוה ביותר רשם המתעמל הרלד ויגארד, שסיים במקום החמישי בקרב-רב. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתתפה משלחת בת 46 ספורטאים. רביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטרים, וצוות שייטי הסטאר, פדר לונדה ופר אולף ויקן, זכה במדליית כסף. ללונדה הייתה זו מדליה אולימפית שנייה.
שנות ה-70 וה-80.
באולימפיאדת מינכן (1972) זינק מספר המשתתפים הנורווגים ל-112. הם זכו ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. רוכב האופניים קנוט קנודסן זכה במדליית זהב במרוץ המרדף ל-4000 מטר ולהישג דומה הגיע מרים המשקולות לייף ינסן. החותרים פרנק הנסן וסוויין תגרסן זכו במדליית כסף ורביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטרים. באולימפיאדת מונטריאול (1976) השתתפו 66 ספורטאים נורווגים, שזכו בשתי מדליות. החותר פרנק הנסן התחרה הפעם לצדו של אחיו הצעיר אלף, והשניים זכו במדליית זהב. רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית כסף.
לאחר שהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה, שבה נורווגיה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). 103 ספורטאים נורווגים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-3 מדליות. רצת המרתון גרטה וייץ זכתה במדליית כסף, והייתה לאישה הנורווגית השנייה שזוכה במדליה במשחקי הקיץ, והראשונה מזה 72 שנים. רוכב האופניים דן אוטו לאוריצן זכה במדליית ארד במרוץ אופני כביש והחותרים האנס מגנוס גרפרוד וסוורה לקן רשמו הישג דומה.
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתפו 70 ספורטאים נורווגים. הם זכו ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. הקלע טור הייסטאד ניצח במקצה הירי מ-50 מטר במטרה נעה ובמדליית הזהב השנייה זכה המתאבק יון רנינגן. שייטי ההולנדי המעופף אריק ביירקום ואולה פטר פולן זכו במדליית כסף, וכך גם רביעיית החותרים. במדליית כסף נוספת זכתה נבחרת הנשים בכדוריד, לאחר שסיימה במקום השני בבית הגמר, אחרי המארחת, קוריאה הדרומית.
שנות ה-90.
מאז שנות ה-90 חלה עלייה בהישגי המשלחות הנורווגיות בהשוואה לעשורים הקודמים. באולימפיאדת ברצלונה (1992), בה השתתפו 83 ספורטאים נורווגים, צברה המשלחת 7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. המתאבק יון רנינגן שמר על תוארו מסיאול, ובמדליית הזהב השנייה זכתה השייטת לינדה אנדרסן, שניצחה בתחרות בדגם יורופ, והייתה לאישה הנורווגית הראשונה שזכתה במדליית זהב במשחקי הקיץ. חותר הקיאק קנוט הולמן זכה בשתי מדליות: מדליית כסף במקצה ל-1,000 מטרים ומדליית ארד במקצה ל-500 מטרים. ספורטאים נוספים שזכו במדליות כסף היו רביעיית החותרים והקלע הרלד סטנוואג, בירי מ-50 מטר בשכיבה. נבחרת הנשים בכדוריד זכתה אף היא במדליית כסף, בפעם השנייה ברציפות, לאחר שניצחה בחצי הגמר את נבחרת המשלחת המאוחדת והפסידה במשחק הגמר לנבחרת קוריאה הדרומית.