על פי חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה-חיפוש אמצעי זיהוי ומאגר נתוני זיהוי) שתוקן בשנת 2005 ותקנותיו אושרו בוועדת חוקה, חוק ומשפט ב-24 באוקטובר 2006, המשטרה רשאית, בין היתר, ליטול דגימות ביולוגיות (דגימת שיער, דגימת תאים מחלקה הפנימי של הלחי ודגימת דם מזערית) מחשודים, נאשמים ומורשעים, לאחסן אותם ולנהל מאגר של דגימות לשם זיהוי חשודים והשוואה עם ממצאים מזירות פשע.
מאגר ה-DNA של משטרת ישראל הוקם בפברואר 2007, וב-27 בדצמבר 2007, משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר, החלו בתוכנית ניסוי משותפת לאיסוף דגימות DNA של אסירים מורשעים בעבירות חמורות או בעבירות מין המרצים את עונשם בבית סוהר איילון ובמהלכה נלקחו 183 דגימות. בחודש יוני 2008 פורסם שהמאגר מכיל כבר 28,000 דגימות שכבר הביאו לחשיפת כשלוש מאות מקרי פשע. בעקבות הצלחת תוכנית הניסוי, שירות בתי הסוהר ומשטרת ישראל נערכו ליטול דגימות DNA מ-6,000 אסירים שהורשעו בעבירות המצוינות בחוק (פשעים חמורים, עבירות מין ועבירות רכוש) והמרצים את עונשם ב-24 בתי סוהר ברחבי הארץ.
נכון לשנת 2014 מאגר הדנ"א המשטרתי מכיל כ-300 אלף דגימות של בני אדם.
מקרה רצח מפורסם שפוענח בין השאר באמצעות שימוש במאגר ה-DNA הוא של נועה אייל, שרוצחה נתפס לאחר כ-16 שנה, כשדגימת DNA שנלקחה מאביו נבדקה במאגר, והתברר כי הרוצח אמור להיות קרוב משפחתו של האב. במהלך אחד הדיונים בפרשת רצח זו עמד שופט בית המשפט העליון, אורי שהם על השימוש בדגימות ה-DNA כראיה במשפט הפלילי, ועל מרכזיותן וחשיבותן של ראיות מסוג זה.
איש צפרדע
תנועה (בלשנות)
ג'ורג' גרווין
ג'ורג' "אייסמן" גרווין (באנגלית: George "The Iceman" Gervin; נולד ב-27 באפריל 1952 בדטרויט, מישיגן) הוא מבכירי הכדורסלנים האמריקאים בכל הזמנים ואחד הקלעים הטובים אי פעם.
גרווין שיחק בתפקיד של קלע בשתי הליגות המקצועניות, ה-ABA וה-NBA, קלע למעלה מ-14 נקודות בממוצע למשחק בכל אחת משנותיו וב-NBA השיג ממוצע קריירה של 26.2 נקודות למשחק. גרווין פרש כשהוא ממוקם במקום השני בחסימות בקרב הגארדים בכל הזמנים.
שיחק בין היתר בסן אנטוניו ספרס ובשיקגו בולס. אחיו דריק גרווין היה גם הוא כדורסלן ושיחק בישראל במדי הפועל גבת.
קריירה.
גרווין זכה בכינוי אייסמן (איש הקרח) בשל היותו קר רוח, שקול ולא נכנע ללחץ. הוא נודע כקלע מעולה, שהוביל את קבוצותיו, בהן אוניברסיטת מזרח מישיגן. ב-1978 הוא זכה בתואר מלך הסלים של ה-NBA כשניצח את דייוויד תומפסון בשבע מאיות הנקודה, כשהוא קולע 27.22 נקודות בממוצע למשחק, לעומת 27.15 של תומפסון, באותה העונה. במשחק האחרון בעונה קלע גרווין 63 נקודות, כולל שיא של 33 נקודות ברבע השני. גרווין זכה בתואר קליעת נקודות גם בשנים 1979 ו-1980 כשבעונת קבע שיא של 33.1 נקודות בממוצע למשחק. הוא זכה שוב בתואר מלך הקלעים בשנת 1982. קודם לתקופתו של מייקל ג'ורדן זכה גרווין בתואר מלך הקלעים יותר מכל גארד אחר בהיסטוריה של הליגה, ובסיכום כל עונותיו ב-NBA וב-ABA, קלע במצטבר 26,595 נקודות.
כשעזב גרווין את ה-NBA הוא שיחק מספר עונות באירופה. ב- הוא שיחק בבנקו רומא וכמו כן עונה אחת בספרד כשהיה כבר כבן 38. במשחקו האחרון בספרד קלע 31 נקודות וקטף 15 ריבאונדים כשהוא משאיר את קבוצתו, מנרסה, בליגה הספרדית הראשונה.
פרסים ושיאים.
גרווין נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. חולצתו, מספר 44, נתלתה על ידי הסן אנטוניו ספרס על תקרת האולם ואף שחקן אחר של הקבוצה לא ילבש מספר זה אי פעם. גרווין אף נבחר להיכלל ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA שנבחרה ב-1996 לציון 50 שנה להקמת הליגה. בשנת 1997 נבחר לקבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
על אף הקריירה העשירה שלו, גרווין מעולם לא זכה להגיע לסדרת הגמר, בכל 13 שנותיו בכדורסל המקצועני האמריקני. גרווין זכה לשתף פעולה על המגרש, בין היתר, עם ג'וליוס אירווינג ועם מייקל ג'ורדן.
מנופאוזה
האות עין (ערבית: عين) היא האות ה-18 באלפבית הערבי. לפניה באה האות ז֗א ואחריה האות ע'ין.
בערבית סטנדרטית, עין מייצגת את העיצור /ʕ/ (כמו עי"ן מזרחית). בפועל, בערבית מדוברת, בסיס החיתוך נע בין הלוע (/ʕ/) למכסה הגרון (/ʢ/), ולעיתים הצליל אינו חוכך קולי אלא סותם אטום (/ʡ/ או /ʔˤ/, שהוא גרסה מלועלעת של /ʔ/). מנעד ההגיות האלה קיים גם בעי"ן העברית בהגייתה המזרחית. בערבית קדומה, כמו ברוב השפות השמיות בעבר (כולל עברית), האות עין ייצגה גם את העיצור /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית), אך עם פיתוח הנקודות הדיאקריטיות התווספה נקודה מעליה, וכך נוצרה האות ע'ין, המייצגת פונמה זו כיום (אם כי בחלק מניבי הערבית הצליל הפך ל-/ɣ/), ברוב השפות השמיות הצליל /ʁ/ נעלם.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט אותיות "דוד'ארז".
מקור האות עין ב"עין" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים. אם כי, מאחר שהצליל אותו ייצגה עין לא היה קיים ביוונית, עין הפכה לאות ניקוד, וככזו המשיכה לשאר האלפביתים האירופיים:
מקס ז'אקוב
מקס ז'אקוֹבּ (בצרפתית: Max Jacob; 12 ביולי 1876 – 5 במרץ 1944) היה משורר, סופר וצייר צרפתי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
מקס ז'אקוב נולד בעיר קמפר שבחבל ברטאן בצרפת, שם בילה את ימי נעוריו. למד בבית הספר הקולוניאלי בפריז, וב-1897 החליט להיות צייר. התגורר ברובע מונמארטר וב-1901 פגש בפבלו פיקאסו שהפך לידידו והכיר לו את גיום אפולינר. על ידידיו של מקס ז'אקוב נמנו גם ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, אמדאו מודיליאני וז'אן קוקטו.
ב-1909, מקס ז'אקוב, שנולד כיהודי, עבר חוויה דתית שבה ראה בעיני רוחו את ישו הנוצרי, וב- 1915 הפך לקתולי כשפיקאסו משמש לו כעד. ב-1916 מודיליאני צייר את דיוקנו של מקס ז'אקוב. החל ב-1921 מקס ז'אקוב התגורר מול המנזר של מסדר הבנדיקטינים בכפר סנט-בנואה-סור-לואר שבחבל סאנטר-עמק הלואר. ב-1928 שב לפריז אך ב-1936 פרש סופית לסנט-בנואה-סור-לואר כדי לחיות שם חיי נזיר למחצה.
בתקופת הכיבוש הנאצי של פריז, אחיו גורש למחנה הריכוז אושוויץ ונספה שם. אחותו ובעלה גם הם נרצחו על ידי הנאצים. ב-24 בפברואר 1944 מקס ז'אקוב נתפס בסנט-בנואה-סור-לואר בידי הגסטאפו של אורליאן וגורש למחנה דראנסי שליד פריז שממנו הועברו יהודים למחנות השמדה בגרמניה. ידידיו, ובהם ז'אן קוקטו וסשה גיטרי, פעלו לשחרורו אך לשווא. הוא סבל מדלקת ריאות ומת בדראנסי כעבור שבועיים. הוא נקבר בפריז אך ב-1949 ידידיו, ובהם פבלו פיקאסו, העבירו את עצמותיו לסנט-בנואה-סור-לואר.
יצירותיו.
יצירתו של מקס ז'אקוב נחשבת לחוליה מקשרת חשובה בין תנועת הסימבוליזם לבין זו של הסוריאליזם בציור ובשירה, כפי שניתן להיווכח מציוריו ומן הפואמה "גביע הקוביות" (1917) שהביאה לפרסומו בציבור. ב- 1919 פרסם את הנובלה "הגנתו של טרטיף", שבה הביע את רעיונותיו הפילוסופיים והדתיים. ב-1922 פרסם את המסה "אמנות השירה". הוא עסק גם בתרגום ספרים מקטלאנית לצרפתית, ולפעמים חתם בשם העט "ליאון דויד". בין 1911 לבין 1938 כתב ופרסם למעלה מעשרים ספרים בפרוזה ובחרוזים. ב-1930 ושוב ב-1938 הציג את ציוריו בניו יורק.
העולם אחרי האנושות
העולם אחרי האנושות (באנגלית: Life After People) היא תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית בערוץ ההיסטוריה, שבה מדענים ואנשים נוספים מנתחים ומעלים קווים לדמותו של העולם אחרי שבני האדם יכחדו.
בתוכנית מוצגים בעיקר מבנים מפורסמים בארצות הברית, בהם בניין אמפייר סטייט, מגדל סירס, מחט החלל וגשר הזהב. במדינות אחרות מופיעים ארמון בקינגהאם ומגדל אייפל. התוכנית עצמה לא מראה אירועים מיידיים שנגרמים אחרי ההכחדה וכן לא מראה שינויים במזג האוויר כמו ההתחממות הגלובלית, אבל היא כן מציינת שיש עלייה בגובה פני הים. עתידם של המבנים בחלל, כמו לוויינים, טלסקופים ומבנים על הירח אינו מוזכר.
התוכנית הושקה ב-21 בינואר 2008, וזכתה לכ-5.4 מיליון צופים, דבר שהפך אותה לתוכנית הנצפית ביותר של ערוץ ההיסטוריה.
בשל ההצלחה של התוכנית המקורית, במהלך 2009 שודרה סדרה בעלת שם זהה ועם אותו פורמט - כולל ההדמיות הממוחשבות של מונומנטים קורסים (כולל בניינים חדשים יחסית - כולל בורג' ח'ליפה), ביקור באתרים שכבר ננטשו על ידי בני אדם, אותו הקריין, ומומחים שמתארים איך לדעתם התהליכים השונים ייקרו במהלך זמן החל ממספר שעות, ימים, חודשים, שנים, ואפילו אלפי ומיליוני שנים אחרי היעלמות המין האנושי. נכון למרץ 2010 שודרו שתי עונות.
לוח הזמנים.
יום 1 אחרי האנושות.
כל בני האדם נעלמו מעל פני האדמה מסיבה שאינה מוסברת בתוכנית.
10 ימים אחרי האנושות.
אוכל נרקב על מדפי המוצרים בחנויות.
מקררים הופכים להיות מכלים של אוכל מרקיב.
חיות המחמד לא יכולות לפתוח את המקררים או קופסת שימורים, אבל הן משתמשות במים שמופשרים מהמקררים כדי לשרוד.
בשביל לשרוד, חיות המחמד יברחו מהבתים אל הרחובות. ברגע שהן יעשו זאת הם יחזרו מיידית להרגלי אכילת זבל ונבלות.
הפרטים מרוב גזעי הכלבים יכחדו משום שהם בעלי רגליים קצרות מדי, פנים ארוכות או קצרות, ראייה לא טובה וכיוצא בזה. הכלבים שכן ישרדו הם הכלבים הדומים ביותר לזאבים, כמו רועה גרמני.
6 חודשים אחרי האנושות.
חיות פרא שבדרך כלל מתחמקות מאוכלוסיות של בני אדם, כמו שועלים ואיילים, ימצאו את דרכם אל הערים הנטושות. עכברים וחולדות יאכלו את כל שאריות האוכל של בני האדם, כולל קרטונים ודבק. ברגע שחומרים אלו ייגמרו המכרסמים יצאו אל השדות, יחזרו לתחתית שרשרת המזון (אוכלי צמחים ונבלות) ומספרם יפחת מאוד.
שנתיים אחרי האנושות.