כבר בשנת תקע"א 1811, אסף רבי אברהם דנציג, מחבר "חיי אדם", כספים בגרמניה עבור העולים מקרב עדת הפרושים בארץ ישראל, כשהוא מצויד במכתב-המלצתו של ר' אבלי. בשנת תקפ"ב 1822, הורע מצבו של היישוב היהודי בארץ ישראל, התמיכות הקבועות מארצות אירופה השונות הצטמצמו, וקופת רבי מאיר בעל הנס, של עדת הפרושים בירושלים, התמוטטה. ר' אבלי נחלץ לטפל בעניין והוציא כרוזים בהם הוא מבקש מיהודי ליטא להתאמץ ולשלוח תמיכה כספית נדיבה.
כונס אויר
דון ג'ון
דון ג'ון (באנגלית: Don Jon) הוא סרט אמריקני מז'אנר הקומדיה הרומנטית משנת 2013. הסרט בוים על ידי ג'וזף גורדון-לוויט, שגם כתב את התסריט ומשחק בתפקיד הראשי. בנוסף אליו מככבות בסרט סקרלט ג'והנסון וג'וליאן מור.
עלילה.
העלילה בסרט עוקבת אחר ג'ון מרטלו (ג'וזף גורדון לוויט), צעיר ממוצא איטלקי שעובד כברמן, מבלה במועדונים עם בחורות, ומכור לפורנו. הוא פוגש בברברה (סקרלט ג'והנסון) והשניים מפתחים קשר רומנטי. ברברה, שמתגלה כטיפוס שתלטן מאוד, מגלה שג'ון צופה בפורנו ודורשת ממנו להפסיק. ג'ון אומר לה שיפסיק, אך היות שכאמור הוא מכור ומתקשה מאוד להפסיק - הוא ממשיך במנהגו. ג'ון לא מוחק את היסטורית הגלישה מדפדפן האינטרנט, וברברה שמגלה זאת (כמו גם את העובדה שהוא ממשיך לנקות את ביתו בעצמו ולא שוכר עוזרת בית כפי שדרשה ממנו) מגיבה בסערה ועוזבת אותו. בין היתר סוקר הסרט תהליך של התבגרות בו עובר הגיבור משאיפה לשלמות וסבל בחייו, להתגמשות במרבית עיסוקיו וכך בעצם הוא מתחיל באמת ליהנות מהחיים. ג'ון משלים תואר שלא סיים, ובלימודים הוא פוגש את אסתר (מור) המבוגרת מברברה, ואשר מגלה בגרות ופתיחות רבה יותר בכל הקשור למין וזוגיות, ומפתח איתה מערכת יחסים.
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל (1967)
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל (באנגלית: 1967 USS Forrestal fire) אירעה ב-29 ביולי 1967. במהלך פעילות מבצעית במלחמת וייטנאם נורתה עקב תקלה רקטת אוויר-קרקע, שהייתה מותקנת על מטוס שחנה על סיפון האונייה. היא חוללה שרפת דלק מטוסים והתפוצצות תחמושת מטוסים. באסון נהרגו 134 אנשים, הושמדו 21 מטוסים ונגרם לנושאת המטוסים נזק רב. זה היה אסון השרפה החמור ביותר על סיפון נושאת מטוסים אמריקאית מאז מלחמת העולם השנייה.
רקע.
נושאת המטוסים פורסטל הייתה נושאת מטוסים בעלת הדחק של 81,101 טון והנעה קונבנציונלית, הראשונה בסדרה של ארבע נושאות המטוסים מסדרת פורסטל ונושאת המטוסים הראשונה בצי ארצות הברית שתוכננה מהיסוד לשימושם של מטוסי סילון. היא נכנסה לשימוש בשנת 1955 ונקראה על שמו של מזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית. צוותה מנה כ-5,500 קצינים ומלחים.
הפורסטל יצאה מנמל נורפוק ב-6 ביוני 1967. היא הפליגה לאוקיינוס השקט דרך האוקיינוס ההודי ועגנה בפיליפינים. ב-24 ביולי הגיעה לעמדת הקרב שלה - תחנת יאנקי שבמפרץ טונקין. שם פתחה למחרת בפעילות אווירית נגד מטרות בצפון וייטנאם. במהלך ארבעה ימים ערכו מטוסיה כ-150 גיחות מבצעיות.
אספקת פצצות האוויר הפגומות לפורסטל.
ב-28 ביולי העבירה אוניית תחמושת אספקה לפורסטל. היא כללה 16 פצצות אוויר בנות 1,000 ליברות מדגם AN-M65A1. הן הובאו ממצבור תחמושת של הצי בפיליפינים ונועדו לשימוש לגל התקיפה השני של הפורסטל ביום המחרת. פצצות האוויר התקניות החדישות של הצי - סימן 83 - היו בעלות מעטה מתכת עבה וממולאות בחומר נפץ מתרכובת H6 היציבה. לעומתן, הפצצות מדגם AN-M65A1 היו דגם ישן, בעל מעטה מתכת דק וממולא בחומר נפץ מתרכובת B. לזו היו מספר חסרונות: היא הייתה רגישה יותר לחום ולזעזועים, ואם אוחסנה שלא כראוי הייתה עלולה להפיק בעת הפעלתה עוצמה גדולה עד 50% מהמתוכנן.
הפצצות שסופקו לפורסטל היו ישנות - חלקן יוצרו עוד ב-1935 - והן אוחסנו בפיליפינים במשך שנים רבות בתנאים לא הולמים כשהן חשופות לטמפרטורות גבוהות. המעטים שלהן היו מצופים בשכבות של חלודה ולכלוך. ארגזי האחסון שלהן היו מעופשים ורקובים, וחמור מכל - חלקן דלפו פרפין, סימן שהעיד בבירור כי חומר הנפץ שבהן עבר שינויים עקב הזמן הרב שחלף מאז ייצור הפצצה וחשיפה לחום ולחות. למעשה, פצצות אלו נלקחו לשימוש רק בשל מחסור חמור של הצי בפצצות האוויר החדישות מסימן 83. המחסור בהן התפתח בעקבות הדרישה הרבה לפצצות אלו במסגרת מבצעי האוויר הנרחבים שניהל הצי נגד צפון וייטנאם במסגרת המלחמה עמה.
מפקד בסיס התחמושת בפיליפינים, שהעביר את הפצצות לאוניית התחמושת לשם הובלה אל הפורסטל, נחרד ממצבן עד כי סירב תחילה למסור אותן לשימוש מבצעי וסבר שהפקודה לכך נבעה מטעות בניירת. הוא מסר אותן לאוניית התחמושת לאחר שקיבל פקודה בכתב לכך ממפקדת מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, אשר פטרה אותו מאחריות למצב הפצצות.
גם אנשי מחלקת התחמושת של הפורסטל, שחלקם לא ראו מעולם פצצות מהדגם הישן, נחרדו למראה מצבן וחלקם אף לא רצו לטפל בהן. היו שהציעו להיפטר מיד מן הפצצות ולהטילן לים. כיוון שאיש מהם לא רצה לקחת את האחריות על סילוק מטען הפצצות שנועד לתקיפה ביום הבא, הועברה במעלה שרשרת הפיקוד בקשה לעשות זאת. קציני התחמושת ציינו שלדעתם הפצצות היוו סכנה מיידית לביטחון האונייה וביקשו לסלקן. הבקשה הגיעה עד למפקד האונייה, קפטן ג'ון בלינג (John Beling). בלינג דרש מאוניית התחמושת לקחת את הפצצות בחזרה ולספק במקומן פצצות מסימן 83, אך נענה שאין לאוניית התחמושת פצצות אחרות לספק. מאחר שהפצצות נדרשו לו לשם ביצוע גיחת התקיפה השנייה למחרת ולא היה להן תחליף, החליט בלינג באי רצון להשתמש בהן. הוא נענה לדרישת קציני התחמושת לאחסן את הפצצות הפגומות על הסיפון ולא במחסן התחמושת של האונייה, שהתפוצצות בו הייתה עלולה בנקל להביא להשמדת האונייה כולה.
התאונה.
חקירת התאונה שאירעה על סיפון הפורסטל הצליחה לשחזר די בוודאות את מהלך האירועים שהוביל אליה, והתיאור להלן נחשב כקרוב מאוד למציאות.
ב-29 ביולי היו 21 מטוסים - רובם מדגמי פנטום וסקייהוק - ערוכים לאורך שולי סיפון הטיסה האחורי של הפורסטל, כהכנה לשילוח גל התקיפה השני באותו יום. בתאי חלקם כבר היו יישובים אנשי צוות אוויר. בשעה 10:50 בבוקר נורתה בטעות רקטת אוויר קרקע מדגם "זוני", אחת מארבע רקטות שהיו תלויות במנשא על כנפו של מטוס פנטום. היא נורתה ככל הנראה ממטוס מס' 410, שהיה מוצב בפינה הימנית האחורית של סיפון הטיסה. הרקטה טסה לרוחב הסיפון ופגעה במכל דלק נתיק שהיה תלוי על כנפו של מטוס סקייהוק שניצב בשורה שלאורך סיפון הטיסה השמאלי האחורי. בתא הטייס שלו ישב באותה עת לוטננט קומנדר פרד וייט (Fred White). מנגנון בטיחות מנע מראש הנפץ של הרקטה להתפוצץ במרחק כה קצר מהמטוס המשגר, אך מכת הרקטה הפילה את המכל מכנף הסקייהוק, פערה בו חור וגרמה להצתת הדלק הסילוני שנשפך ממנו. בתוך שניות התחממו והתבקעו מכלי דלק נוספים שהיו תלויים על כנף הסקייהוק, ודלק נשפך מהם והזין את הדלקה, שהחלה להתפשט לאורך סיפון הטיסה. מכת הרקטה הפילה מכנף הסקייהוק השמאלית גם שתי פצצות אוויר מן המשלוח הפגום שסופק לאונייה ביום הקודם. הן נחו עתה בתוך שלולית של דלק בוער, בין הסקייהוק לבין המטוס שמשמאלו, שבו ישב הטייס לוטננט קומנדר ג'ון מקיין (לימים סנאטור ומועמד לנשיאות ארצות הברית).
צוות בקרת נזקים מס' 8 של נושאת המטוסים, שהיה מאומן ספציפית לכיבוי שריפות על סיפון הטיסה, נזעק מיד לפעולה. ראש הצוות הנגד ג'רלד פארייר (Gerald Farrier) זיהה מיד את גודל הסכנה שב"התבשלות" הפצצות, שעמדה לגרום להתפוצצותן. הוא ניגש לנסות לכבות את האש סביבן באמצעות מטף אבקה, ללא בגדי מגן לגופו, במטרה לתת לאנשי צוותות האוויר החגורים בתאיהם שבמטוסים הסמוכים לדלקה שהות להיחלץ מתאיהם ולהימלט. מקיין היה הראשון שהצליח להיחלץ מתאו ולברוח.
לפי האימון שניתן לאנשי בקרת הנזקים היו פצצות אוויר מסוגלות להיחשף לאש ("להתבשל") במשך 10 דקות לפני שיתפוצצו, אך פרט זה היה נכון לגבי הפצצות מסימן 83 ולא לפצצות הישנות והפגומות שסופקו לפורסטל ביום שלפני כן. 95 שניות לאחר פרוץ הדלקה התבקעה אחת מהן, למרות מאמציו של פארייר לקרר אותה. הוא זיהה זאת וצעק לאנשי צוותו להימלט, ושנייה לאחר מכן התפוצצה הפצצה. ההתפוצצות השמידה את מטוסיהם של וייט ומקיין על יתרת החימוש שעליהם, פערה חור בסיפון הטיסה המשוריין וזרעה סביב רסיסים ודלק בוער. שני מטוסים סמוכים על חימושם עלו באש והפצצות שנשאו החלו גם הן "להתבשל". פרייר וכל אנשי צוות בקרת נזקים מס' 8 נהרגו למעט שלושה מהם, שנפצעו אנושות. נהרג גם הטייס וייט, שהצליח לצאת מתאו אך לא הספיק להתרחק ממוקד האסון.
בהמשך התפוצצו עוד שמונה פצצות אוויר. ההתפוצצויות פגעו באנשים נוספים בצוותי בקרת הנזקים וקרעו חורים בסיפון הטיסה המשוריין, שעוביו היה 7.6 סנטימטרים. דרכם נשפך דלק מטוסים בוער אל סיפון האחסנה של המטוסים ואל תאים נמוכים יותר באונייה. דלק מטוסים ממטוסים נוספים דלף והוצת, והתפוצצו גם פריטי תחמושת אחרים שהם כבר חומשו בהם.
מלחים וחיילי נחתים נאבקו באש. מאמציהם לא נעשו כהלכה בשל חיסולו של צוות בקרת נזקים 8 כולו, שרק אנשיו אומנו כראוי לכיבוי שרפות על הסיפון. כך, חלק מהחיילים שעסקו בפעולות הכיבוי השתמשו בקצף כיבוי ואילו אחרים השתמשו במי ים. המים לא כיבו את האש ורק שטפו חלק מקצף הכיבוי שכבר דיכא את הלהבות וגרמו לדלק הסילוני הבוער להתפשט עוד יותר על סיפון הטיסה ולנזול דרך החורים שנקרעו בו.
אוניות אחרות בשייטת של הפורסטל התקרבו אליה והתיזו מים מזרנוקיהן לעבר האש על הסיפון. מסוקים מספינות בשייטת של הפורסטל משו ניצולים מאנשיה שקפצו למים.