בינור החל את עבודתו כעיתונאי בשנת 1983, ובמשך השנים עבד בעיתונים "חדשות" ו"כל העיר". עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 2 בשנת 1993 הצטרף בינור לסגל החברה, ובמשך 11 שנות עבודתו בה, קנה לו מעמד של עיתונאי מהמובילים בתחומו בישראל. לאחר הצטרפותו של הפרשן לענייני ערבים אהוד יערי לחברת החדשות בשנת 2000, התגלע סכסוך בין השניים לגבי אופן כיסוי ענייני ערבים, ובאוקטובר 2008 עזב את חברת החדשות.
בינור החל בהנחיית תוכנית הבוקר "יום חדש" וביצע תחקירים עיתונאיים לתוכניתו של רינו צרור. בנוסף, הוא הצטרף כשחקן לעונה השנייה של הטלנובלה "חשופים". באוקטובר 2009 פורסם כי בינור עתיד להנחות תוכנית תחקירים בשם "המלכודת", אך לאחר דרישת הסנגוריה הציבורית לבטלהּ הופסקה הפקת התוכנית.
תנין (פירושונים)
אלפידה קרלי
הפילוסופיה של הטכנולוגיה (ספר)
הפילוסופיה של הטכנולוגיה הוא ספר מאת פרופסור אמריטוס יוסף אגסי, מהפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. הספר יצא לאור בהוצאת משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תש"ן 1990 תל אביב.
תוכן.
בהנחה שהטכנולוגיה היא בחלקה אמנות ובחלקה מדע, הרי כל חידוש הוא יצירה, כל תגלית היא כוח מקורי הנובע מהיכולת של האדם. לכן כל חידוש הוא בחלקו חד-פעמי בחלקו נדיר. היות שאמנות ומדע משיקים ביניהם, התיחום בין שניהם לא תמיד נשמר בבהירות.
פרופ' אגסי טוען בספרו כי תכנון טכנולוגי כולל גם תכנון חברתי וגם פיזיקלי, אך את ההיבט החברתי נוטים להזניח. אגסי טוען כי ניתן לשפר במידה רבה את ההישגים הדלים של ניסיונות הניבוי הטכנולוגי והמדעי לתקופה ארוכה, אילו היו מבהירים היטב את ההנחות הכוללות, ולו היו בוחנים מחדש הנחות אחרות ומשווים אותן להנחות אלטרנטיביות. כדי להצליח בפיקוח על תוצרי הטכנולוגיה שעלולים להיות אסון לאנושות, לדעתו, איננו זקוקים לפחות פיתוחים ושכלולים או שיפורים טכנולוגיים, אלא לעוד קידום ופיתוח. לשם כך יש לשיטתו להרחיב את החינוך לטכנולוגיה תוך כדי הרחבת המימד הדמוקרטי בפיקוח על מדע ופיתוח טכנולוגי. הצרה היא שזיהום סביבתי, עוני, מחלות, מלחמות, פיתוחי נשק, התפשטות כלי נשק אטומיים הרסניים, התפוצצות אוכלוסין וכו' מהווים איומים על עתיד האנושות.
על הרפורמות הדמוקרטיות של גופים ציבוריים לקום בתוך הערים והכפרים כדי לפקח מקרוב על פעילויות מסוכנות מסוג זה כדי לדון, אך גם כדי לקבל החלטות נגד הכלים המאיימים על כולנו באסון. לדעת אגסי, חינוך דמוקרטי זה הוא הדרך הטובה ביותר להתמודד עם איומים של פיתוח וקידום מדעי וטכנולוגי, למען עתיד טוב יותר לילדינו.
מבצע אפרודיטה
מבצע אפרודיטה (באנגלית: Operation Aphrodite) היה שם הקוד של תוכנית ניסיונית של חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. במסגרתה הוכשרו מפציצים כבדים לשמש כמטוסים ללא טייס והוטסו במטרה להשמיד מטרות גרמניות אסטרטגיות בחזית מערב אירופה על ידי ריסוקם עליהן. התוכנית, שהופעלה בשנת 1944, הייתה בין הראשונות שניסו להשתמש בשיטה של הפעלת מטוסים ללא טייס. היא נכשלה משום שלא הייתה בשלה מבחינה טכנולוגית, וננטשה לאחר 13 משימות ניסיון.
התוכנית.
התוכנית הוצעה לראשונה על ידי מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל, מפקד חיל האוויר השמיני האמריקני. רעיונו היה שמטוסי הפצצה מדגם B-17 (מבצרים מעופפים) יוטענו במטען מרבי של חומר נפץ. כל מטוס יונחה באמצעות בקרה מרחוק בגלי רדיו להתרסק אל תוך מטרות גרמניות מבוצרות – בעיקר מעגני צוללות או אתרי שיגור של טילי V-1. בדרך זו קיווה חיל האוויר האמריקני להשמיד מטרות גרמניות מוקשחות, כפי שהחל חיל האוויר המלכותי הבריטי לעשות באמצעות שימוש בפצצות כבדות מדגם טולבוי ובהמשך מדגם גרנד סלאם.
ביוני 1944 הטיל דוליטל על דיוויזיית ההפצצה האמריקנית ה-3 לפתח ולהכין לפעולה את המטוסים ללא טייס. האחריות הישירה לביצוע הוטלה על טייסת המפציצים 562 שהייתה מוצבת בשדה התעופה הונינגטון (Honington) שבסאפוק, במזרח אנגליה.
ההכנות.
לרשות התוכנית הועמדו מטוסי B-17 משומשים שהוצאו משירות מבצעי. מן המטוסים הוסר כל הציוד האפשרי – לוחות שריון, מקלעים, מנשאי פצצות, מושבים ועוד. בדרך זו הוסר מעליהם משקל של כ-5.4 טון. הם הוטענו בחומרי נפץ במשקל של 8.2 טון - יותר מפי שניים ממשקל הפצצות שהוטענו באופן רגיל על גבי מפציצי B-17. חומר הנפץ שהוטען בהם היה מסוג טורפקס, שהיה בעל עוצמה גדולה ב-50 אחוז משל TNT.
במטוס הותקנה מערכת בקרה מרחוק באמצעות רדיו מטיפוס AZON. בתא הטייס הותקנו שתי מצלמות טלוויזיה, שכוונו לצלם את מראה הקרקע וכן את לוח המחוונים והמתגים הראשי. תמונות המצלמות שודרו אל מטוס הבקרה ששלט במטוס ללא טייס.
התברר שמערכת הבקרה מרחוק אינה אמינה דיה כדי להבטיח המראה בטוחה של המטוס ללא היגוי של טייס. על כן נקבע כי שני טייסים מתנדבים יבצעו את ההמראה ויביאו את המטוס עד לרום של 600 מטר, שם יעבירו את השליטה בו לידי המפעילים במטוס הבקרה המלווה. לאחר העברת השליטה במטוס וחימוש מטען חומר הנפץ שלו ינטשו שני הטייסים את המטוס בצניחה. אז יהיה על טייס במטוס הבקרה להוביל את המטוס בבקרה מרחוק אל מטרתו.
אתר היציאה למטוסי אפרודיטה נקבע בתחילה לשדה התעופה וודבריג' (Woodbridge) שבקרבת החוף המזרחי של בריטניה, כ-130 קילומטר מצפון-מזרח ללונדון, וזאת בשל מסלול הטיסה הארוך שלו. לאחר מכן התעורר החשש שמטוס פגוע אשר ינסה לנחות שם יתנגש בנחיתתו באחד ממטוסי אפרודיטה העמוסים בחומר נפץ. על כן הועתק אתר היציאה לשדה התעופה פרספילד (Fersfield), כ-40 קילומטר צפונה משם.
כאשר הושלמה תוכנית האימונים היו לטייסת 562 עשרה מטוסים ללא טייס וארבעה מטוסי בקרה. מטוסים נוספים ללא טייס הוכשרו לשימוש בהמשך.
משימות ותוצאות.
המבצע השיג תוצאות עלובות. בחדשים אוגוסט עד דצמבר 1944 יצאו לדרך 13 משימות של התוכנית, אשר כוונו ליעדים הבאים:
במשימות אלו נעשה שימוש בסך הכל ב-26 מטוסים ללא טייס. ארבעה מטוסים התרסקו או התפוצצו עקב תקלות טכניות לפני שיצאו את שמי בריטניה. מרבית המטוסים התרסקו בדרכם למטרה עקב בעיות בשליטה מרחוק, הופלו בדרכם באש נ"מ, או פגעו הרחק ממטרותיהם עקב הכוונה גרועה. שני מטוסים בלבד פגעו קרוב למטרותיהם בצרפת ובצפון גרמניה, ורק אחד מהם גרם נזק למטרה.
במשימות השונות נספו שישה מן הטייסים המתנדבים שהטיסו את המטוסים המיועדים לריסוק. אחד מהם, ג'וזף קנדי ג'וניור (אחיו הבכור של נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ון פ. קנדי) וטייס נוסף עמו, נספו מעל החוף הבריטי בדרכם למטרתם, כאשר חומר הנפץ במטוסם התלקח והתפוצץ עקב תקלה טכנית אף בטרם נטשו את המטוס.
לנוכח הכישלונות הרבים וחוסר התועלת של התוכנית אל מול המאמץ שהושקע בה היא בוטלה ונגנזה על ידי חיל האוויר האמריקני בחודש ינואר 1945.
ג'וד הירש
השם (ספר)
השם הוא רומן מאת מיכל גוברין. הספר ראה אור לראשונה ב-1995 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ותורגם לאנגלית, The Name, בהוצאת ריברהד-פינגווין, ניו יורק, בשנת 1998. מהדורה חדשה של הנוסח העברי, בתוספת אחרית דבר של יהודה ליבס, ראתה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-2013.
תוכן.
מיכל גוברין מתמקדת בספר זה בשאלה כיצד להביא את אלוהים לחיי היומיום עצמם ועושה זאת דרך סיפור על עמליה, צלמת, חוזרת בתשובה, העוסקת בצירופים קבליסטיים, בימים אורגת ובלילות כותבת וידויים.
לאחר שהתירה את אירוסיה עם ישעיהו, החוזר-בתשובה ששידכו לה, היא מתכוונת להתאחד עם הנמען של מכתביה ששמו כשם הספר, "השם", על ידי כך שתקריב קורבן של התאבדות ארוטית גואלת, כמעין שעיר לעזאזל.
המארג השברירי של חיי התשובה של עמליה נקרע כאשר היא נחשפת לאהבה ולמשיכה מינית לבחור ששודך לה. גם זה מתמוטט די מהר. האני של המספרת מפוצל. עמליה חיה במקביל זמנים שונים אולי מקבילים, כמו עולמות מקבילים בפיזיקה. הווידוי כתוב בגוף שני ואינו דיבור של אדם אל עצמו, אלא גם דיבור של אישה עם אישה אחרת שנמצאת כנראה בתוכה עצמה. יש כאן התמודדות עם עבר וניסיון לא להשכיח את אחד המרכיבים החשובים ביותר שיש לו לאדם, הזיכרון. יחסי אירוטיקה של עמליה עם האל הם ביטוי לידע קולקטיבי הטמון בתוכה. ידע שאיננה יכולה למחוק מזיכרונה, מעין פיצול האישיות שיש בו היכולת אולי, בסופו של דבר, להביא לתיקונו בהתאחדותה עם השם.
הספר מעורר תהיות ושאלות, מתפצל לאמירות שכולן מהוות סערה תאולוגית.
על הספר.
עם צאתו של השם באנגלית נערך סביבו בניו יורק רב-שיח שפורסם כספר, 'גוף תפילה' בהשתתפות הפילוסוף ז'אק דרידה, המשורר דייוויד שפירו, ומיכל גוברין. הנוסח העברי של 'גוף תפילה' ראה אור בסדרת "קו אדום כהה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מוקצה מחמת גופו
בהלכות שבת, מוקצה מחמת גופו הוא אחד ממיני המוקצה, שהוא - דבר שאינו לא כלי ולא מאכל אדם או בהמה, כמו למשל אבנים, עצים, חול, אבק, חתיכות זכוכית ומחט שבורה.
אם אדם רוצה לייחד אחד מאלו לשימוש בשבת, יש צורך להכינו לכך במעשה מערב שבת. שימוש אקראי באבן למשל לסגירת דלת, עדיין אינו מהווה אותה לכלי, שכן היא אינה מיועדת לתשמיש זה ואין הדרך להשתמש בה לכך, ולכן אין היא מתייחדת לשימוש זה אלא אם כן עשה בה מעשה המוכיח שהיא מיועדת לכך, למרות שמייחד אותה רק לשבת אחת, או לחלופין אם ייחד אותה לעולם לשימוש מסוים.