קבוצה נוספת שלא הייתה זכאית לפיצוי היו יהודי צפון אפריקה שחלק מהם נכלאו ב"מחנות עבודה" בתקופת הכיבוש הגרמני. "מחנות עבודה" אלה לא הוכרו בהסכם כמחנות ריכוז. היהודים המקומיים נכלאו במחנות אלה על לא עוול בכפם, אך התנאים בהם היו קשים פחות מאלה ששררו במחנות באירופה. חלק מיהודי העיר תוניס היו זכאים לפיצוי משום שהיו תחת הכיבוש זמן ארוך ואף הועסקו בעבודות כפייה לתקופות ארוכות.
ניצולים רבים שהשתייכו ל"תנועת החרות" ותנועות ימין אחרות, וכן ניצולים אחרים שהסתייגו מההסכם מסיבות אידאולוגיות, לא הגישו בקשות, ולא קיבלו פיצויים. ניצולים אלה איבדו את זכאותם בחלוף הזמן, אולם חלקם זכאים לקצבה מיוחדת מהמוסד לביטוח לאומי. סדרת הסרטים התיעודיים "מוסר השילומים" שנוצרה על ידי גיא מרוז ואורלי וילנאי עסקה בביצוע ההסכם וחקרה את תהליך הזרמת הכספים מהגוף שמונה לכך ('ועידת התביעות') לניצולי השואה והאם בוצע כראוי ובאופן נקי כפיים.
נרמול היחסים עם גרמניה המערבית.
על אף שלא היה בהסכם סעיף לגבי היחסים המדיניים עם גרמניה המערבית, אלו הלכו והתחממו - החל להירקם תהליך התפייסות עם העם הגרמני. לפני ההסכם הוגדרה גרמניה כמדינת אויב ולא התקיימו עמה קשרים כלשהם, גם לא קשרים חשאיים לא פורמליים. לאחר חתימת ההסכם החל תהליך הדרגתי שסופו בכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
ב-1956 פנתה מדינת ישראל לגרמניה בבקשה לכונן קשרים מדיניים. הגרמנים דחו את ההצעה בשל החרם הערבי.
ב-1965 ניתקה גרמניה המערבית את קשריה הדיפלומטיים עם מדינות ערב וכוננה קשרים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל.
שגרירות ישראל בגרמניה בעיר קלן נחנכה רשמית ב-24 באוגוסט 1965.
מאז החלה גרמניה המערבית להעניק גיבוי דיפלומטי לישראל (בכפוף למדיניות השוק האירופי המשותף והאיחוד האירופי), בפרט לאחר קבלתה לאו"ם ב-1973.
משהקים מנחם בגין את ממשלתו ב-1977 לא פגע בהסכמי השילומים ולא ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה.
השימוש בכספי השילומים.
לכספי השילומים נודעה חשיבות מרכזית בכלכלה הישראלית. כספי השילומים הכלליים הגיעו לידיה של המדינה בשתי צורות - בכסף מזומן ובסחורות. תקציב הסחורות שימש למטרות שונות והכסף המזומן שהגיע שימש בעיקר לסגירת החוב הגדול של המדינה במטבע זר. סגירת החוב אפשרה להנהיג את המדיניות הכלכלית החדשה.
כ-30% מהכסף הגרמני שימשו לרכישת דלק והיתר שימש לרכישת ציוד וחומרי גלם. 17% מכלל הכסף הגרמני (יותר מ-100 מיליון דולר) שימשו לרכישת קרוב ל-50 אניות. נמל חיפה רכש עגורנים חדשים, חברת החשמל השקיעה בתחנות כוח, רכבת ישראל רכשה קטרי דיזל, קרונות ופסים. בנוסף על אלה, הגיע ציוד לצורך פיתוח רשת המים וקידוח נפט וכן כלי רכב ומכונות לחקלאות ובניין.
ניצולי השואה שהגיעו חסרי-כול החלו ליהנות מרווחה כלכלית באופן יחסי. כיוון שהזכאים יכלו לבחור את המטבע שבו התקבלו הפיצויים, הם נהנו מהכנסה ב"מטבע קשה", בתקופה שבה הלירה הישראלית איבדה מערכה בשיעור גבוה. במקביל גדל הפער הכלכלי בין הפליטים לשעבר מארצות אירופה לבין פליטים יהודים שהגיעו חסרי כל מארצות ערב בשנות ה-50. פער זה הגביר את השסע העדתי שהיה קיים ממילא בין קבוצות העולים וצאצאיהם.
חלק נכבד מהכסף שימש לשיפור מנגנוני קליטת העלייה ולרווחת העולים החדשים, ובהם ניצולי שואה לא מעטים. יתר הכסף תועל לטיפול בניצולי השואה, להתיישבות החקלאית ולבניית תשתיות. אחוז מסוים מן הכספים עבר לשיקום ניצולי שואה ברחבי העולם על ידי הממשלה הגרמנית. גרמניה גם הנהיגה בעבר, בלי קשר להסכם השילומים, מדיניות מקלה כלפי יהודים שביקשו להגר אליה מטעמי רדיפה דתית או פוליטית, או מטעמים של קשיים כלכליים. בשנות ה-90 הביא הדבר להגירת אלפי יהודים מברית המועצות לשעבר אל גרמניה.
הסכמים נוספים.
ההסכם היה ראשון בסדרת הסכמי פיצויים של מדינת ישראל עם מדינות באירופה, כמו גם בשרשרת תביעות אישיות שהגישו ניצולים ויורשי הקורבנות לבתי משפט אירופיים בדרישה להשיב רכוש אישי שהושאר באירופה ערב המלחמה.
דיון מחודש בהסכם בשנות ה-90.
ב-1989 הקימו ניצולי שואה ארגון גג שנקרא "מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל". הארגון דרש לפתוח סעיפים בהסכם השילומים שכן לטענתו ההסכם מקפח ניצולים רבים. מדינת ישראל מצדה לא שיתפה פעולה עם הדרישה, שכן ב-1972 חתמה על התחייבות שלא לדרוש עוד פיצויים מממשלת גרמניה המערבית. ב-1991, עם איחוד גרמניה, עלתה מחדש הדרישה לפתוח סעיפים בהסכם לדיון מחודש. גרמניה המזרחית סירבה להיות צד בהסכם או להגיע להסכם פיצויים נפרד, ולפיכך יכלו ניצולי השואה לדרוש מממשלת גרמניה המאוחדת לדון במילוי מחויבויותיה של גרמניה המזרחית לשעבר. כמו כן, בית המשפט העליון של גרמניה קבע כי הכרת בעלות הברית לשעבר באיחוד גרמניה שקולה להסכם שלום קבוע, ולפיכך נוצרה אפשרות משפטית לדון בפיצוי עובדי הכפייה תחת המשטר הנאצי. בעקבות פתיחת ההסכם לאחר איחוד גרמניה שילמה ממשלת גרמניה פיצוי חד-פעמי בסך 5,000 מארק ל-522 אלף ניצולי שואה, ותשלום חודשי קבוע של 500 מארק לעוד 50 אלף ניצולים שהוגדרו כנזקקים. כמו כן הקימו חברות גרמניות שהעבידו עובדי כפייה בזמן המלחמה קרן פיצויים מיוחדת. "ועידת התביעות" קיבלה את הבעלות על רכוש היהודים בגרמניה המזרחית לשעבר שנותר בלי יורשים חוקיים. חלוקת הכספים שהתקבלו מהרכוש הזה עוררה מחלוקת גדולה.
בשלהי שנת 2007 פורסם בתקשורת כי השר רפי איתן, יושב ראש מפלגת הגמלאים, הציע לפתוח שוב את ההסכם. העילה שהציג השר איתן היא שהסכום ששולם חושב על פי מספר ניצולי השואה שנמצאו באותה העת בישראל. ברם, בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים גדל גם מספר ניצולי השואה החיים בישראל. בנוסף לכך עלתה תוחלת החיים בארץ והנטל על קופת המדינה גדל בהתאם. איתן טען כי בשל שינוי הנסיבות מתקשה מדינת ישראל להתמודד עם הנטל הכלכלי של הטיפול בניצולים, וכי התקיימו דיונים עם ממשלת גרמניה בנושא. הפרשה עוררה סערה תקשורתית בישראל וגררה תגובות מסתייגות בתקשורת הגרמנית. הצעתו של איתן לא הגיעה לשלבי דיון מעשיים.
איי התעלה
איי התעלה (באנגלית: Channel Islands) הם ארכיפלג בתעלת למאנש, בקרבת חוף נורמנדי בצרפת. הם כוללים שני שטחי חסות של הכתר הבריטי: בייליוויק (תחום השיפוט) ג'רזי, שכולל את האי ג'רזי, הגדול מבין האיים; ובייליוויק גרנזי, שכולל את האיים גרנזי, אולדרני, סרק ועוד כמה איים קטנים יותר. הם נחשבים לשאריות של דוכסות נורמנדיה, ועל אף שהם לא חלק מהממלכה המאוחדת, בריטניה אחראית להגנה עליהם וליחסיהם הבינלאומיים. שטחי החסות אינם חברי חבר העמים הבריטי ואף לא של האיחוד האירופי. יש להם אוכלוסייה כוללת של כ-164,541, ובערי הבירה של שתי הרשויות, סנט הלייר וסנט פיטר פורט, יש אוכלוסיות של 33,500 ו-16,488, בהתאמה. השטח הכולל של האיים הוא 198 קמ"ר.
שני תחומי השיפוט מנוהלים בנפרד מאז המאה ה-13. לכל רשות חוקים, בחירות, ובתי מחוקקים עצמאיים משלה (עם זאת, בעידן המודרני, הגופים נמצאים במגעים קרובים). בתחום השיפוט של גרנזי, לכל אחד מן האיים יש ריבונות משפטית ורשות מחוקקת משלו.
המונח "איי התעלה" החל להיות בשימוש מאז 1830 לערך, כנראה משימוש של הצי המלכותי כשם קולקטיבי לקבוצת האיים.
היסטוריה.
בעת העתיקה.
רוב האיים יושבו כבר בתקופת הברונזה והברזל אך במידה מועטה. בימי האימפריה הרומית האיים לא נכבשו אך ניכרה בהם השפעה רומית. עדות לכך ניתן למצוא במקדש רומי מאותה התקופה. לאחר סיום הכיבוש הרומי בבריטניה הושפעו האיים מדוכסות ברטאן הצרפתית ולאחר מכן הוויקינגים. בו בזמן יושבו האיים הרם וסרק על ידי קהילת נזירים. בשנת 933 סופחו לדוכסות נורמנדיה. לאחר כיבוש הדוכסות זהו היה מעוזה האחרון.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית עמדה ג'רזי ברובה לצד תומכי המלוכה ונתנה מחסה לנסיך הכתר, צ'ארלס, ב-1646 ובין השנים 1649–1650. בגרנזי הפרסבטריאנית יותר תמכו בצד הפרלמנטרי במלחמה.
בתקופה זו רכשו האיים אינטרסים כלכליים ופוליטיים בקולוניות הבריטיות בצפון אמריקה, כולל בתעשיית הדיג בניופאונדלנד. כשצ'ארלס הוכתר כמלך הוא העניק למושל ג'רזי, ג'ורג' קרטרט, שטחים נרחבים בקולוניות, כאות תודה על המקלט שמצא שם בעת המלחמה, וקרא לאזור ניו ג'רזי, כעת אחת ממדינות ארצות הברית. סר אדמונד אנדרוס מגרנזי היה למושל הריבונות של ניו אינגלנד, ריבונות קצרת טווח שביקשה לאחד מספר קולוניות באזור.
במאה ה-18 החלו לכנות את האיים בשם "האיים הצרפתיים", מכיוון שנסו אליהם צרפתים עשירים רבים מפני המהפכה הצרפתית. בנייה רבה אירעה בשל נהירה זו, כולל חלק גדול מהנמל בסנט פיטר פורט, שנבנה ברובו עד שנת 1865.
במלחמת העולם השנייה.