לאחר בחירתו לנשיאות מינה אברהם לינקולן באי רצון את קמרון כמזכיר המלחמה וקמרון סידר שסגן נשיא חברת הרכבת של פנסילבניה, תומאס א. סקוט ימונה כעוזר מזכיר המלחמה. תקופת כהונתו של קמרון כמזכיר המלחמה עמדה בסימן של חשדות לשחיתות והתנהלות לקויה. ב-18 באפריל 1861, יום לאחר פרישתה של וירג'יניה מן האיחוד, תפסה המיליציה של וירג'יניה את מאגר התחמושת הפדרלי בהארפרס פרי, שהייתה גם נקודה חשובה בשלוחת קו הרכבת המערבי של חברת "בולטימור-אוהיו". עד מהרה קיבל נשיא חברה זו, ג'ון ו. גארט, מכתבים ממושל וירג'יניה ג'ון לצ'ר, בהם הוא הודיע לחברה שהיא לא תוכל להסיע כוחות צבא שיעדם לכל מקום בווירג'יניה וכן איים בהחרמת קו המסילה. ראש העיר צ'ארלס טאון איים לנתק את הקו הראשי של החברה באמצעות הריסת הגשר הארוך שנמתח על פני נהר הפוטומק בהארפרס פרי, בנוסף קיבל גארט איומים אנונימיים נוספים. בשל כך הוא ואחרים פנו לקמרון וביקשו שתינתן הגנה לחברה כמחזיקת קו הרכבת המערבי שהוליך אל וושינגטון. תחת זאת התרה קמרון בגארט שכל העברה של כוחות צבא הקונפדרציה באמצעות הקו תחשב כבגידה. הוא הסכים להציב חיילים להגנת קו הרכבת הצפוני מרכזי של פנסילבניה, קו הרכבת פנסילבניה ואפילו קו פילדלפיה-וילמינגטון-בולטימור, אך סירב להגן על הקו של בולטימור-אוהיו.
חברת בולטימור-אוהיו נאלצה לבצע תיקונים בקו על חשבונה ולעיתים קרובות קיבלה תשלומים באיחור, אם בכלל, עבור שירותים שסיפקה לממשלה הפדרלית. ב-20 ביוני כבשו כוחות צבא הקונפדרציה את מרטינסבורג, מרכז פעילות חשוב של החברה. תוך שבועות, עבר גנרל צבא הקונפדרציה, תומאס ג'ונתן ג'קסון (שפיצץ את גשר הארפרס פרי ב-14 ביוני) מהתרת מעבר הרכבות דרך מרטינסבורג בין השעות 11 עד 1 בצהריים, להחרמת עשרות קטרים וקרונות ופירוק המסילה כדי להעביר את הפסים לשימוש הקונפדרציה בווירג'יניה. 14 קטרים ו-83 קרונות פורקו ונשלחו דרומה ו-40 קטרים ו-386 קרונות נוספים ניזוקו או נהרסו במרטינסבורג ותחנת מילוי המים ובתי המלאכה של חברת בולטימור-אוהיו הוחרבו, בנוסף ל-164 ק"מ של קו טלגרף שפורק, כל זאת עד להשבת השליטה על האזור על ידי הממשלה הפדרלית במרץ 1862.
בשל העובדה שג'קסון ניתק את קו הרכבת המרכזי של בולטימור-אוהיו אל וושינגטון למשך יותר משישה חודשים, הפיקו חברת קו הרכבת הצפוני-מרכזי של פנסילבניה וחברת הרכבת של פנסילבניה רווחים מתנועת הרכבות הרוויה שעברה באמצעותן, אף על פי שרכבות רבות של בולטימור-אוהיו עמדו בחוסר מעש בבולטימור. כדי להשיג את האבטחה הנדרשת ניסה גארט לנצל את קשריו, החל מהסנאטור רברדי ג'ונסון, והמשך בגנרל ג'ורג' מקללן וכלה במזכיר האוצר סלמון צ'ייס. עם תחילת החורף החלו מחירי הפחם בוושינגטון לנסוק, אף על פי שבספטמבר ארגנה חברת בולטימור-אוהיו משלוחי פחם בחינם מקמברלנד, מרילנד אל התעלה שלה (צעד שהפחית במידת מה את עלויות ההובלה, אף על פי שצבא הקונפדרציה גרם נזק לתעלה בחורף). יותר מכך, החקלאים במערב לא יכלו לשווק את תוצרתם לשווקים בגלל השבתה של חברת בולטימור-אוהיו, אם כי המצב שופר בקיץ 1861 בעקבות הניצחונות של צבא האיחוד בקרב פיליפי ובקרב ריץ' מאונטיין וצוותי עבודה נמרצים של הצבא ושל החברה שקיצרו את אורך הקו בין הארפרס פרי ובאק קריק ל-40 ק"מ.
לבסוף, הוציא סמואל מ. פלטון, נשיא חברת הרכבות פילדלפיה-וילמינגטון-בולטימור הודעה לעיתונות על האפליה שנקטה מחלקת המלחמה כנגד החברות האחרות. הנשיא לינקולן, שהייתה לו היכרות מוקדמת עם חוק הרכבות מאז ימיו כעורך דין באילינוי, החליף בינואר 1862 את קמרון באדווין סטנטון בתפקיד מזכיר המלחמה. יותר מכך, ב-31 בינואר העביר הקונגרס את חוק הרכבות והטלגרף שעל פיו הוקמה סוכנות הרכבות הצבאיות והוא אפשר לה לתפוס ולהפעיל ציוד של כל חברת רכבות או חברת טלגרף, אף על פי שסטנטון וראש הסוכנות דניאל מק'קאלום פעלו כ"צוות של יריבים" בנוגע לניהול תחום הרכבות ואפשרו למפעילים אזרחיים להמשיך בפעולתם. בפברואר כבשו כוחות האיחוד את מרטינסטבורג ואת הארפרס פרי וצוותי העבודה המשיכו לבנות מחדש את הגשרים והציוד, אף על פי שפשיטות הגרילה של הקונפדרציה המשיכו.
אחיו של קמרון, ג'יימס קמרון, שהיה קולונל ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-79 של ניו יורק, נהרג בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי 1861.
עם כל זאת, שחיתותו של קמרון הייתה כה ידועה לשמצה עד שחבר בית הנבחרים תדיאוס סטיבנס (גם הוא מפנסילבניה), כאשר נשאל אם קמרון ישלח ידו בגנבה, הוא השיב: "אני סבור שהוא לא יגנוב תנור חם". קמרון דרש שסטיבנס יחזור בו מעלבון זה. סטיבנס אמר לנשיא לינקולן "אני מאמין שאמרתי שהוא לא יגנוב תנור חם. לא אחזור בי מדברי אלה". לאחר שסטנטון החליפו, מונה קמרון לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
לאחר המלחמה.
קמרון ביצע קאמבק פוליטי לאחר המלחמה ובנה מנגנון מפלגתי רב עוצמה ששלט בפוליטיקה של פנסילבניה בשבעים השנים הבאות. ב-1866 הוא נבחר לכהונה נוספת בסנאט. הוא הצליח לשכנע את ידידו הקרוב, יוליסס סימפסון גרנט, למנות את בנו, ג'. דונלד קמרון ב-1876 כמזכיר המלחמה. מאוחר יותר באותה שנה סייע קמרון לרתרפורד הייז לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית במערכת הבחירות לנשיאות של 1876. ב-1877 הוא התפטר ממושבו בסנאט לאחר שהבטיח שבנו יירש אותו. אף על פי שהוא התכוון שבנו גם יירש אותו כראש מנגנון המפלגה בפנסילבניה, ירש אותו בתפקיד זה בסופו של דבר מתיו קוואי.
מותו.
סיימון קמרון פרש לחוותו שליד מייטאו, פנסילבניה ונפטר ב-26 ביוני 1889. הוא נטמן בבית הקברות של האריסברג. על שמו נקראו מחוז בפנסילבניה ובלואיזיאנה.
פול צ'לימו
פול קיפקמוי צ'לימו (באנגלית: Paul Kipkemoi Chelimo; נולד ב-27 באוקטובר 1990) הוא אתלט אמריקאי ממוצא קנייתי. הוא סגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) וזוכה מדליית ארד באליפות עולם (לונדון 2017) בריצת 5000 מטר.
קריירה.
ב-2010, עבר צ'לימו לארצות הברית בשביל להתחרות עבור מכללת שורטר. הוא ניצח במשך שנתיים תחת מכללת שורטר מרוצים באליפויות המכללות, עד למעברו למכללת צפון קרוליינה.
צ'לימו קיבל אזרחות אמריקאית לאחר שהצטרף לצבא ארצות הברית, לאחר מכן הצטרף לתוכנית האתלטית של הצבא לאתלטים פעילים.
סגן אלוף אולימפי.
באליפות העולם באולם שנערכה באורגון בשנת 2016 הוא סיים שביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:00.76 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים שלישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:35.92 דקות ונכלל במשלחת האמריקאית. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:03.90 דקות, אחרי מו פארח מבריטניה (13:03.30 דקות) ולפני הגוס גברהיווט מאתיופיה (13:04.35 דקות).
מדליית ארד באליפות העולם.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 2017 זכה צ'לימו במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:33.30 דקות, אחרי מוקטר אדריס מאתיופיה (13:32.79 דקות) ומו פארח (13:33.22 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 13:24.88 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בשנת 2019 סיים צ'לימו במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:04.60 דקות.
סמד בהרנגי
סָמַד בֶּהְרַנגי (בפרסית صمد بهرنگی; 24 ביוני 1939 – 31 באוגוסט 1967) היה סופר, מתרגם ואיש חינוך איראני. הוא התפרסם בזכות פעילותו החינוכית וסיפוריו הקצרים, וביניהם נודע במיוחד הסיפור דג שחור קטן. פעילותו החינוכית וסיפוריו הושפעו מאידאולוגיות חברתיות שמאליות אשר רווחו בקרב האינטליגנציה האיראנית בת דורו. ספריו תיארו בדרך כלל את מציאות חייהם של ילדי העניים שחיו בערי איראן, ועודדו את הפרט לגלות יוזמה כדי לשנות את נסיבות חייו.
חייו.
בהרנגי נולד בתבריז למשפחה אזרית ממעמד הפועלים. להוריו עזאת ושרה, היו עוד שני בנים ושלוש בנות. אביו היה עובד עונתי והכנסתו לא הספיקה לכלכלת המשפחה. לפיכך הוא עזב בשלב מסוים את איראן ונסע לקווקז במטרה למצוא אפשרויות תעסוקה טובים יותר, כמו מיליוני עובדים איראניים אחרים. האב הותיר את משפחתו מאחור, ולא חזר מעולם. בהרנגי סיים לימודים בבית הספר היסודי ושלוש שנות בית ספר תיכון. לאחר מכן הוא נרשם לבית ספר להכשרת מורים. הוא סיים את הכשרתו בשנת 1957, בעודו בן 18, והחל לעבוד כמורה לפרסית בבתי ספר כפריים במחוז מזרח אזרבייג'ן. הוא נשאר ללמד במחוז זה כל חייו. במקביל, במשך אחת-עשרה השנים הבאות, בהרנגי השלים את לימודי התואר הראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת תבריז. הוא החל לפרסם סיפורים בשנת 1960 ותרגם מאנגלית ואזרית לפרסית ולהפך.