אלברט ארזי נולד בביירות שבלבנון, שם גדל והתחנך. אביו, סימון, היה פקיד בשגרירות הצרפתית בביירות ואימו, רחל, הייתה עקרת בית. ארזי השלים תואר ראשון בשני חוגים: שפה וספרות ערבית ובשפה וספרות צרפתית באוניברסיטת ליון שבצרפת. לאחר מכן המשיך לתואר שני ושלישי בסורבון שבפריז, בהדרכתו של המזרחן הדגול שארל פלה (Charles Pellat). עבודת הדוקטורט הייתה בנושא שירת ההיתול בתקופת בית עבאס במאות ה-8 וה-9, עליה קיבל ציון מעולה. העבודה הוגשה במרץ 1974 ואושרה ביולי 1974. ארזי עלה לישראל ב-1969 והתמנה באותה שנה למורה בחוג לשפה וספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית. קיבל מינוי של חבר הוראה בדרגת מרצה בשנת 1975 וקיבל מינוי של מרצה ב-1976, התמנה למרצה בכיר באוקטובר 1979, התמנה לפרופסור חבר ב-1983 והתמנה לפרופסור מן המניין ב-1990. פרש לגמלאות במרץ 2006.
אלברט ארזי נשוי לגרסיה מאז שנת 1965 ולהם שני בנים ושתי בנות.
מחקריו.
מחקריו של ארזי מתרכזים בשלושה מישורים: השירה הקדם-אסלאם, הפואטיקה של השירה הערבית הקלאסית וספרות האהבה בדור הזהב. כמו כן הוא פרסם מעל 20 ערכים באנציקלופדיה של האסלאם, כולל הערך "שירה" ("Shi‘r") שנחשב לאחד הערכים המרכזיים באנציקלופדיה של האסלאם (הערבים רואים בשירה את גולת הכותרת של יצירתם התרבותית).
השירה הקדם אסלאמית.
זכתה מארזי לטיפול מפורט בסוגותיה, בנושאיה ובמשמעויותיה. כן ארזי הקדיש מחקרים ארוכים לנושאים כמו שירת הגבורה,
השירה התיאורית,
שירת השודדים ושירת הכיסופים למולדת,
במקביל השתדל ארזי לקבוע תיקוף (פריודיזציה) מדויק של היצירה הפיוטית הקדם-איסלאמית ובכך תרם לפתרון סוגיית האותנטיות של יצירה זו.
גולת הכותרת של עבודתו בתחום זה היא הקונקורדנציה לשירה ערבית קדומה, הכוללת את יצירותיהם של ששה משוררים ערבים מן התקופה הקדם-אסלאמית:
כרך הקונקורדנציה, המשתרע על פני כ-1700 עמודים, נערך בשיתוף תלמידו של ארזי, הד"ר סלמן מסאלחה, והוא מכיל כ-4000 בתי שיר שחיברו ששת המשוררים הגדולים בתקופה הפרה-איסלאמית. שני החוקרים ערכו שתי קונקורדנציות: האחת לשמות כלליים והשנייה לשמות פרטיים. לספר שני מבואות, בערבית ובאנגלית, ובהן מוסברת שיטת מיון הערכים השונים.
בשפה הערבית, המילים השונות (פעלים, שמות עצם ומליות) נגזרות משורש משולש. כל אלו סודרו בקונקורדנציה לפי השורשים. השמות הפרטיים סודרו בסדר אלפביתי והם מופיעים בקונקורדנציה הכללית, והם מופיעים במקומם כנגזרות בתוך השורש המשולש. בנוסף, הוכן קורפוס ממוחשב המכיל קונקורדנציה ל-25,000 בתי שיר נוספים.
לבסוף, ראוי לציין את הערכים הרבים אשר באנציקלופדיה של האסלאם,
המוקדשים למשוררים קדם-איסלאמיים ומח'צ'רמון (דור הביניים של משוררים שהיו פעילים בין התקופה הטרום אסלאמית ובין התקופה המוסלמית
). כגון:
פואטיקה.
חקר היסודות התאורטיים והאסתטיים, אשר לפיהם פועלת הספרות, זכה לטיפול מפורט בעבודתו של ארזי. כמו רוב המומחים בימינו, הוא התחקה אחר הצורות השונות בהם נכתבו הטקסטים, קְרי ההבדלים בין השירה והפרוזה (רעיון אריסטוטלי עתיק יומין) אשר קנה לו חסידים בכל התרבויות החל מהרנסאנס ועד המאה ה-19, האגרות וספרות האדבּ. מחקרו
נחשב על ידי אל-זועבי, החוקר המלומד הבולט כיום החוקר נושא זה, כבסיס העקרוני שממנו התפתח כל המחקר סביב סוגיה זו. בהקשר זה, יש לציין את מאמרו הדן ביסודות האסתטיים של השירה הקדומה והיחס של המוסרים המאוחרים אליה, כאל ההבעה המושלמת של התרבות הערבית.
לבסוף, בתחום זה יש לייחד שורה קצרה לערך “Risāla” (אגרות)
סוגת האגרות היוותה, בעיניו של האיש המשכיל בימי הביניים, אמצעי להבעת רגשות, בחינת מושגים וערכים במבט אישי, וגם כלי ניתוח. סוגת האגרות דנה בנושאים שונים ומגוונים, החל מפוליטיקה, דת ואמונה וכלה ביחס כלפי בעלי החיים. ב-“Risāla” המחבר השתדל להיות מקורי, זאת לעומת שאר הסוגות בפרוזה, בהן עבדו לפי קומפילציה, בה היו מצטטים איש את רעהו. אופי זה מסביר במידה רבה את אופיים של הטקסטים הפרוזאיים שהיוו קומפילציה.
ארזי גם ערך יחד עם הפרופסורים יוסף סדן ודוד וסרשטיין כרך מיוחד של Israel Oriental Studies (הופיע באוניברסיטת תל אביב), שהוקדש לדיון בנושא זה
בספר זה לקחו חלק מיטב המלומדים והמזרחנים העוסקים בנושא. יש לציין במיוחד את הפרופ' מוחמד ארקון מהסורבון, אשר תרם את המאמר הפותח. במאמר זה ארקון, גדול הוגי הדעות המוסלמיים במאה ה-20, ערך השוואה בין המשכיל הערבי בתור הזהב במאות ה-7 וה-8 שהיה מורה דרך ומחנך, לבין המשכיל הערבי המודרני, שהוא נגרר.
יש לכלול בפרק זה את הדיונים על אודות תהליכים תרבותיים גרידא, כגון הסיבות אשר הביאו את התאורטיקנים הערביים להעניק לשירה הערבית הקדומה מעמד של קלאסיקה.
ספרות האהבה.
מחקרו של ארזי בתחום זה מבוסס על שילוב של גישה סינכרונית ודיאכרונית, כלומר הוא בדק את שירת האהבה העירונית אשר הופיעה במאות התשיעית והעשירית. תוך ניתוח ספרות זו הוא ערך השוואה עם שירת האהבה שחוברה בתקופה הקדם-איסלאמית.
ספר זה כולל יותר מ–400 עמודים והופיע בסדרה היוקרתית Islam d’hier et d’aujourd’hui. ספרות האהבה התפצלה בתקופה זו לאהבה לאישה ולאהבה זכרית. במישור הראשון, סופרי האהבה אימצו גישה חצרנית שנקטה בשיטות לאלו שהתפתחו באירופה הימי-ביניימית, 300 שנה מאוחר יותר, ושירתם דומה להפליא לזו של הטרובדורים. במישור השני - והוא האהבה הזכרית, המשוררים הצליחו "להוציא מהארון" את נושא האהבה החד-מינית (הזכרית). האהבה ל"עופר" נכנסה לספרות הקנונית ומשוררים, שנחשבו למכובדים ביותר, לא ראו פגם להקדיש מספר שירים ל"עופר", שלא תמיד היה מציאותי. משוררי האהבה הזכרית ביערו משירתם כל אזכור לאהבה גופנית. המאהב תואר כיצור המוקף באור נגוהות. הוא היה מהות ולא דבר מה חומרי. האהבה שרחשו לו הייתה אהבת נפש ולא אהבת גוף.
ספרים ומאמרים נבחרים שכתב.
בנוסף לספרים והחיבורים שצוטטו בגוף הביוגרפיה, ורבים אחרים שנכתבו, יש להזכיר את הכותרים הבאים:
הקולנוע הקווירי החדש
הקולנוע הקווירי החדש הוא מונח שטבעה לראשונה האקדמאית ב' רובי ריץ' במגזין "Sight &amp; Sound" בשנת 1992, על מנת להגדיר ולתאר התפתחות בקולנוע ההומו-לסבי העצמאי בתחילת שנות ה-90. המונח התפתח כתוצאה מהשימוש במילה "קוויר" במסגרת הכתיבה האקדמית בשנות ה-80 וה-90, כדרך לתאר את הזהות ואת הניסיון של ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים, ועל מנת להגדיר צורה של מיניות שתהיה נזילה וחתרנית בנוגע להבנות המסורתיות של המיניות.
במאמרה, הצביעה ריץ' על הנוכחות העצומה של הומואים ולסביות במסגרות של פסטיבלי סרטים של השנה החולפת, וטבעה את הביטוי "קולנוע קווירי חדש" כדי לתאר עליה משמעותית, הולכת וגדלה, של סרטים בעלי נושאים דומים, הנעשים על ידי יוצרי סרטים עצמאיים הומואים ולסביות, בעיקר בצפון אמריקה ובאנגליה.
ריץ' פיתחה את התאוריה שלה בעיתון וילג' ווייס, ותיארה סרטים שהיו רדיקליים בסגנון הצורני שלהם ואגרסיביים באופן שהציגו זהויות מיניות, בצורה שקראה תיגר גם על הסטטוס קוו של ההגדרות ההטרוסקסואליות, וכן התנגדו בקידום ייצוגים "חיוביים" בלבד של לסביות והומואים - ייצוגים אשר היו חרוטים על דגלו של המאבק האמריקאי לשחרור ההומואים והלסביות של שנות ה-70 וה-80. בקולנוע הקווירי החדש, הגיבורים והנרטיבים היו להט"בים בעיקר, אולם תמיד הוצגו כזרים, כאחרים, כעריקים מן הכללים של החברה הקונבנציונלית, אשר אימצו לחיקם את תפקידם כרדיקלים, שנויים במחלוקת, בעלי אורח חיים ותפקידים מגדריים, ולעיתים קרובות מוצגים כעבריינים, פורעי חוק ונמלטים.
בהסתמך על התאוריות הפוסט-מודרניסטיות והפוסט-סטרוקטוריאליסיטיות של המחקר האקדמי של שנות ה-80, הקולנוע הקווירי החדש הציג את הזהות המינית האנושית כהבניה חברתית, ולכן נזילה וברת-שינוי, ולא קבועה. בעולם של הקולנוע הקווירי החדש, מיניות היא לעיתים קרובות כוח כאוטי וחתרני, אשר מרחיק את, ולעיתים קרובות מודחק על ידי, מבני הכוח ההטרוסקסואליים הדומיננטיים. לעיתים תכופות סרטי הקולנוע הקווירי החדש מציגים תיאורים מפורשים של קיום יחסי מין בין בני אותו מין, וכן מערכות יחסים חד-מיניות אשר מובילות לנישואין ולחיי משפחה על פי המסורת ההטרוסקסואלית. למרות שאיננו מזוהה עם תנועה פוליטית מסוימת, הקולנוע הקווירי החדש היה תמיד רדיקלי, המבקש לערער ולחתור תחת תפיסות של זהות, מגדר, מעמד, משפחה וחברה.
כמו כן, הסרטים התייחסו לעיתים תכופות למשבר האיידס של שנות ה-80, תוך כדי מתיחת ביקורת על הכישלון של הממשל של הנשיא רונלד רייגן להגיב על מגפת האיידס, וכן על הסטיגמות החברתיות אודות הקהילה הגאה. לאור העובדה היא האיידס הוא נושא שכמעט ונעלם מהקולנוע ההוליוודי המיינסטרימי, סרטי הקולנוע הקווירי החדש התקבלו בברכה על ידי הקהילה הלהט"בית, ונתפסו כתיקון לתת-הייצוגי ולייצוג הסטריאוטיפי של הומואים ולסביות.
בין הסרטים שציינה ריץ' במאמרה היו: "רעל" של טוד היינס (1991), "מורדי נשמה צעירים" של יצחק ז'וליין (1991), "אדוארד 2" של דרק ג'רמן (1991), "עילפון" של טום קאלין (1992), "סוף החיים" של גרג אראקי (1992). בכל הסרטים הללו הוצגו גיבורים להט"בים, התייחסויות וייצוגיים של סקס בין בני זוג מאותו המין והתעמתות אנטגוניסטית כלפי התרבות ההטרוסקסואלית. במאים אלו יצרו את סרטיהם בתקופה שבה הקהילה הלהט"בית עמדה בפני אתגרים חדשים: החל ממשבר האיידס של שנות ה-80, ועד לגל הפוליטי השמרני ששטף את ארצות הברית, בצורת ממשלו של הנשיא רונלד רייגן, ואת בריטניה, בצורת ממשלתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר.