יש להניח כי לפניות ולהתערבויות אלה היה משקל בשיקולי המלך, אולם ההכרעה כאמור, נפלה ב-1992, כאשר לאחר לחץ מצדו של בן-שטרית נקבע המועד למבצע כ-29 בנובמבר 1992.
העלאת עצמות חללי אגוז.
המבצע הסודי "איילת השחר".
בהעלאת חללי הספינה לישראל נענה למעשה המלך חסן השני לפניות של ראשי ממשלה קודמים שמעון פרס ויצחק שמיר שאת בקשותיהם העביר אליו סם בן-שטרית יו"ר הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, בתוקף היותו מיופה הכוח של המשפחות השכולות וממשלת ישראל. בן-שטרית העביר גם את פנייתו של יצחק רבין בספטמבר 1992 שהביאה למפנה. בפנייתו של רבין הודגש באוזני המלך כי זוהי בקשה, בשם המשפחות השכולות, שמניעיה דתיים-הומנטריים, ותתרום גם לתהליך השלום ההולך ונרקם במזרח התיכון.
עם נחיתת המטוס בישראל ועמו ארונותיהם של מעפילי אגוז, הביאה התקשרות הכתובה והאלקטרונית הישראלית בכותרותיה הראשיות ובמהדורות החדשות את סיפורה הטרגי של הספינה.
קבורה ממלכתית בירושלים.
צה"ל, הרבנות הצבאית ומרכז ההסברה נערכו לטקסים הממלכתיים בהתאם לתוכניות מגרה שהיו מוכנות מראש. נשיא המדינה, ראש הממשלה ושריו, הרבנים הראשיים לישראל, שופטי בית המשפט העליון, משלחת נכבדה ממרוקו והמוני בית ישראל השתתפו באזכרות ובלוויה הממלכתית בהר הרצל. הכנסת קיימה ישיבה מיוחדת, שאותה פתח ראש הממשלה בדברי הודיה חמים למלך על מחוותו.
מעפילי אגוז הגיעו למנוחתם האחרונה בחלקת המעפילים בהר הרצל בירושלים.
הנצחת חללי אגוז.
על אף שאסון "אגוז" אירע לאחר תקופת ההעפלה, מכונים הנספים, שיצאו מארצם חרף התנגדות השלטון שם, "מעפילי אגוז", ורחובות בשם "מעפילי אגוז" קיימים בערי ישראל, בהן תל אביב, נתניה, בית שמש, רחובות, אשקלון, ירושלים, בת ים ופתח תקווה וכן רחוב ספינת אגוז באור עקיבא. רחובה הראשי של העיר מעלות, וכן רחובות ברחובות, בירושלים ובבת ים נקראים "מ"ג המעפילים" על שם 43 הנספים העולים באסון. בדימונה, רחוב מ"ד המעפילים נקרא על שם 44 הנספים היהודים. רבים מציינים את יום טביעת הספינה, כ"ג בטבת, כיום זיכרון לנספי הספינה, ולמורשת עליית יהודי צפון אפריקה.
באשדוד נמצאת אנדרטה לזכר ההעפלה ממרוקו ולנספים בספינה אגוז ולידה טבלת הנצחה להעפלה ממרוקו.
במתנ"ס חצור הגלילית הוקמה אנדרטה הבנויה מדגם מוקטן של הספינה ולוח הנצחה עם שמות הנספים לציון 50 שנה לטביעת הספינה.
בטבריה שיכון ד' קיים סניף בני עקיבא הנקרא "רמת אגוז" לזכרה של ספינת אגוז.
בדימונה הוקמה אנדרטת מ"ד המעפילים האנדרטה בדמות סירה בתוך ברכת מים. על הגלעד חקוקים שמות הנספים על משפחותיהם: צרפתי-אדרי-אלמליח-בן הרוש-דדון-ממן-אזולאי-בן לולו ובודדים. בסמוך 2 קשתות המשלימות את הקשת בככר הסמוכה.
ב-1999 הפיק הערוץ הראשון סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים בשם "אגוז". הסדרה, בבימויו של אלי כהן, מגוללת את סיפורם של מעפילי אגוז.
ציפור דרור
אגוז (ספינת מעפילים)
ועדת העלייה והקליטה
בית וגן (פירושונים)
עיר מעורבת
עיר מעורבת הוא כינוי לעיר שבה יושבות לפחות שתי קבוצות אתניות, לשוניות או דתיות נבדלות. המונח נמצא בשימוש בעיקר בהתייחס לארצות שבהן חיות קבוצות הנוטות לשמור על הפרדה זו מזו (מרצון או מכורח), ולפיכך עיר שבה חיים תושבים משתי הקבוצות היא תופעה חריגה שיוצרת בעיות מיוחדות.
בישראל המונח מתייחס לרוב לעיר שגרים בה יהודים וערבים – כמו ירושלים וחיפה. המושג משמש גם מצע למחקרים המבחינים מאפיינים של עיר מעורבת לעומת עיר הומוגנית, כלומר שכל תושביה הם מאותה קבוצה אתנית.
ערים מעורבות ברחבי העולם.
ערים מעורבות בישראל.
בישראל המונח עיר מעורבת מתייחס לעיר שבה חיים יהודים וערבים. ברוב היישובים בישראל אפשר לאפיין את האוכלוסייה כיהודית או כערבית, ולפעמים יש אפילו הפרדה פנימית בתוך הקהילות בין תת-קבוצות שונות. ההפרדה נובעת מכמה סיבות: אורח חיים שונה במידה משמעותית, מתח בין הקהילות עקב הסכסוך הישראלי-ערבי וגם מדיניות מכוונת (אם כי לא רשמית) של רשויות המדינה שמעודדת הפרדה בין הקהילות. על אף כל זאת, יש קבוצה של ערים מעורבות, אם כי גם בהן יש נטייה ליהודים ולערבים לחיות בשכונות נפרדות. בכל אחת מהערים המעורבות רוב האוכלוסייה היא יהודית, ושיעור הערבים בין תושבי העיר נע בין אחוזים בודדים לשליש. בתקופת המנדט הבריטי היה המצב שונה – ברובן רוב האוכלוסייה הייתה ערבית, ובכמה מהן כמעט שלא הייתה אוכלוסייה יהודית. השינוי בהרכב האוכלוסייה קרה בעקבות הנטישה ההמונית של התושבים הערבים במהלך מלחמת העצמאות מחד, ויישוב עולים חדשים בערים האלה לאחר קום מדינת ישראל מאידך. בשנים האחרונות נוצרו ערים מעורבות חדשות, בעיקר בצפון הארץ, עקב מצוקת דיור ביישובים הערביים ותהליכי עיור שמתחוללים במגזר הערבי - תהליכים אלה מביאים להגירה פנימית של ערבים לערים יהודיות חדשות שנבנו במהלך שנות ה-60 בסמוך ליישובים ערביים.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפרסמת נתונים על הרכב האוכלוסייה בכל יישוב בישראל, בין היתר שיעור היהודים ושיעור הערבים ביישובים השונים, ושיעורם של בני דתות שונות באוכלוסיית היישוב. ברישומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מסווג כל יישוב לפי דת (יישוב יהודי, מוסלמי, נוצרי, דרוזי ועוד). יישובים שבהם חיים בני לאומים שונים מוגדרים כיישובים מעורבים. היישוב בעל אוכלוסיית המיעוט הקטנה ביותר שעדיין נחשב יישוב מעורב הוא תל אביב-יפו שבו שיעור היהודים הוא כ-92% והיתר בני לאומים אחרים. הנתונים שלהלן מעובדים על-פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006.
בשנת 2022 העלה דו"ח מבקר המדינה שמבין 165 עובדים בכירים בעיריות הערים המעורבות לוד, רמלה ונוף הגליל היו 3 ערבים בלבד, שיעור התמיכות שהופנו לגופים הפועלים לטובת האוכלוסייה הערבית היה 6% מכלל כספי התמיכות ו5 נכסים מתוך 500 (1%) הוקצו לגופים מהחברה הערבית.
רשימת הערים המעורבות בישראל.
כלל היישובים בעלי רוב יהודי שחי לצד מיעוט ערבי, למעט במזרח ירושלים ובנווה שלום.
הנתונים מעודכנים לשנת 2006.
שחר (איגרת חוב)
ויליאם בולקום
ויליאם אלדן בולקום (באנגלית: William Elden Bolcom, נולד ב-26 במאי 1938) הוא מלחין ופסנתרן אמריקאי. בולקום הוא פרופסור להלחנה באוניברסיטת מישיגן. הוא נשוי למצו סופרן ג'ואן מוריס.
חייו.
בולקום נולד בסיאטל, מדינת וושינגטון. בגיל 11 נרשם לאוניברסיטת וושינגטון ללמוד הלחנה באופן פרטי אצל ג'ורג' פרדריק מקיי וג'ון ורול ופסנתר אצל מאדאם ברת' פונסי ג'ייקובסון. בהמשך למד אצל דריוס מיו במילס קולג', אצל ללאנד סמית' באוניברסיטת סטנפורד ואצל אוליבייה מסייאן בקונסרבטואר של פריז, שם זכה בפרס שני להלחנה.
בולקום זכה בפרס פוליצר למוזיקה בשנת 1988, על "12 אטיודים חדשים" לפסנתר. בסתיו 1994 התמנה לפרופסור למוזיקה במעמד מיוחד (Ross Lee Finney Distinguished University Professor of Composition) באוניברסיטת מישיגן, משרה שבה הוא מחזיק גם כיום. ב-2006 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
קריירת ביצוע.
כפסנתרן, בולקום מרבה לבצע ולהקליט את יצירותיו הוא יחד עם ג'ואן מוריס. בולקום ומוריס הקליטו יחד עשרים אלבומים, החל ב"אחרי הנשף", קובץ שירים פופולריים מראשית המאה ה-20, הסוגה שהפכו להתמחותם העיקרית, יחד עם שירי קאבארט (במקרים רבים ממחזות זמר שנכשלו).
יצירות.
"שירי תום ושירי ניסיון", שבולקום כתב למילים של ויליאם בלייק, היא יצירה בת שלוש שעות לסולנים, מקהלות ותזמורת, תוצאה של 25 שנות עבודה. לאחר ביצוע הבכורה שלה באופרה של שטוטגרט בשנת 1984 באו ביצועים באן ארבור, גראנט פארק בשיקגו, האקדמיה למוזיקה של ברוקלין, סנט לואיס, קרנגי הול ורויאל פסטיבל הול בלונדון. בקונצרט בלונדון ניגנה תזמורת רשות השידור הבריטית בניצוח ליאונרד סלטקין. בשנת 2006 זכתה הקלטת היצירה בשלושה פרסי גראמי לביצוע כוראלי מצטיין, ליצירה קלאסית מצטיינת בת-ימינו ולאלבום קלאסי מצטיין של חברת נאקסוס.
האופרה של בולקום, "מראה מעל הגשר", ללברית של ארתור מילר וארנולד ויינשטיין, הוצגה בביצוע בכורה ב-9 באוקטובר 1999 באופרה הלירית של שיקגו. בולקום כתב גם יצירות סולו לכלי נשיפה מעץ, כגון סוויטה קונצרטית לסקסופון אלט ותזמורת קטנה, שחוברה בשביל פרופסור דונלד סינטה מאוניברסיטת מישיגן בשנת 1998.
שאר יצירותיו של בולקום כוללות שש סימפוניות, מספר קטעי רגטיים לפסנתר (שכמה מהם נכתבו בשיתוף פעולה עם ויליאם אלברייט) וארבעה כרכים של שירי קאבארט שזכו לאחרונה לביצוע חדש של מישל ודייוויד מאריי, עוד דואו של בעל ואישה. בולקום חיבר את הקונצ'רטו שלו "גיאה לשני פסנתרים ביד שמאל ותזמורת" לגארי גראפמן וחברו הקרוב לאון פליישר, הסוב לים שניהם מבעיות קשות בידיהם הימניות, המגבילות את יכולת נגינתם. לביצוע ראשון זכתה היצירה בבולטימור באפריל 1996. הקונצ'רטו בנוי כך, שאפשר לבצע אותו באחת משלוש דרכים - בכל אחד משני תפקידי הפסנתר בנפרד עם תזמורת מוקטנת או בשני תפקידי הפסנתר עם שתי תזמורות מוקטנות משולבות לתזמורת אחת מלאה. המבנה המאתגר הזה מחקה יצירה דומה של שלוש-באחת שחיבר מורו, דריוס מיו.
אור על פסטיבל בולקום.
VocalEssence ערכה למוזיקה של ויליאם בולקום פסטיבל בן שבועיים במיניאפוליס וסנט פול, מינסוטה
באפריל 2007, שכלל תשעה מופעים שונים ומספר רב של כיתות אמן. במופע הראשי בוצעו "שירים של תום ושל ניסיון", למילים של ויליאם בלייק ב"אולם התזמורת" במיניאפוליס. יותר מ-400 נגנים וזמרים השתתפו בביצוע היצירה ומעל הבימה הוקרנו האיורים הנלווים לשירי בלייק.
סולטאניה