היא עבדה במשרד המפלגה בהארלם, ולאחר הפיצול הייתה אחראית על מידע ותקשורת עבור הפנתרים בכל החוף המזרחי. בוכרי היה ביקורתית כלפי ההתייחסות של המפלגה כלפי נשים בארגון הפנתרים. ב-1969, היא ילדה בת, וונדה, שאביה, רוברט ווב, נהרג במהלך האלימות שליוותה את ההתפצלות של המפלגה בשנת 1971. באותה השנה, היא המירה דתה לאסלאם. לבוכרי היה פרופיל תקשורתי גבוה בשל העבודה שעשתה, והייתה תחת מעקב תמידי של המשטרה והבולשת, בין היתר כי כמעט תמיד ניצלה את זכותה לשאת נשק, בתור אזרחית שמעולם לא הורשעה בפשע. העיתונים הרבו לפרסם תמונות שלה בכותרות שהדגישו "פנתרים חמושים", על אף שהיא הייתה היחידה שהסתובבה חמושה, לפחות באופן גלוי. גם עבודתה הפוליטית הייתה בעין הציבור, במיוחד הוועדה להגנת אסירים פוליטיים, שהיא הייתה בין מייסדיה. כשזומנה להעיד בבית משפט לגבי הקבוצה החדשה, הפלג המהפכני יותר, שנקראה צבא השחרור השחור (BLA) באפריל 1974, היא ירדה למחתרת עם חברי BLA כדי להימנע ממתן העדות.
מעצר ומאסר.
ב-25 בינואר 1975, בוכרי נלכדה על ידי המשטרה לאחר חילופי ירי בין השוטרים לפעילי BLA בנורפוק, וירג'יניה. אחד מחברי BLA נהרג, ואחר נורה בפניו. על אף שהיה לבוכרי רישיון פדרלי לשאת נשק, היא הואשמה על ידי מדינת וירג'יניה באחזקת נשק בלתי חוקית, וביקשו להעמיד אותה למשפט על האשמות שנשאו עונש של 900 שנה, וכן בניסיון לשוד וברצח, על סמך היותה במקום התקרית, האשמה שנושאת עונש מוות. במשך 30 יום, חברי BLA העצורים חיו תחת איום ההוצאה להורג, אך אז בית המשפט העליון קבע שעונש המוות אינו חוקתי, והעונש המרבי שעמדו בפניו היה מאסר עולם. ***בחירת המושבעים, המשפט והטלת גזר הדין התבצעו תוך יום אחד בלבד, ובמהלך המשפט עצמו, בוכרי לא הורשתה להיות נוכחת בבית המשפט. היא נשפטה ל-40 שנות מאסר, על אף שהמושבעים ביקשו להטיל עליה את העונש המינימלי. בוכרי נשלחה לכלא הנשים של וירג'יניה, שם סומנה על ידי שירות בתי הסוהר כ"אסירה מסוכנת ביותר", והתחילה את ריצוי עונשה ב-21 ימים בבידוד, דבר שהיה נגד חוקי המוסד עצמו.
בוכרי נזקקה לניתוח בשל גידולים ברחם - למעשה, טיפול רפואי היה הסיבה שהייתה בדרכה דרומה כשנלכדה - אבל הסגל הרפואי של הכלא דחה אותה למשך שנתיים. היא הגישה תביעה, ונאמר לה שהיא יכולה לקבל טיפול רפואי אם תשלם בעצמה עבור טיפול פרטי. לאחר חודש בו סבלה מדימום כבד תכוף, ובו נמנע ממנה כל טיפול רפואי, בערב ראש השנה 1976, בוכרי נמלטה מן הכלא. היא נתפסה לאחר חודשיים והוחזרה לווירג'יניה. כשהועמדה למשפט על הבריחה, נחשף כל הסיפור הרפואי. חבר המושבעים גילה כלפיה סימפתיה, והשופט איים עליהם שהם חייבים להרשיע, וכך היה. לפני כן, העונש המקסימלי על בריחה הייתה 6 חודשים בהפרדה באגף ביטחון מקסימלי, אך היא נשלחה לשם בתנאי בידוד ליותר משלוש וחצי שנים, והשתחררה רק בעקבות תביעה נוספת. הייתה זו התקופה הארוכה ביותר שאסיר ישב באגף בשל בריחה בווירג'יניה. עם זאת, כתוצאה מן ההליכים, בוכרי קיבלה את הטיפול הרפואי הנדרש. הגידולים שלה החמירו כל כך במהלך השנתיים, שאי אפשר היה להציל את רחמה, והיא עברה כריתת רחם מלאה.
בזמן שהייתה בכלא, בוכרי ומספר אסירות נוספות יסדו תוכנית בשם "אמהות בפנים אוהבות ילדים (MILK) במטרה למנוע הפרדה של ילדים מאמותיהם הכלואות. בוכרי גם הגישה תביעה נגד מערכת בתי הכלא של מדינת וירג'יניה בסך $1.45 מיליון ב-1979, בטענה כי הפרדה בתנאי בידוד בכלא היא בלתי חוקתית, ונחשבת כעונש אכזרי ובלתי רגיל, כמו גם שלילת הגנה שווה והליך משפטי הוגן. לאחר תחילת בדיקה על ידי בית המשפט לתנאים בכלא הנשים, ההליכים נדחו לטובת חקירה כדי לגלות עם יש קשר בין בוכרי לבין אסאטה שאקור, שברחה מן הכלא בניו ג'רזי באותה העת.
באוגוסט 1983 היא שוחררה על תנאי, עם איסור על חיבור לחברי BLA או הפנתרים.
המשך חייה.
בשנת 1984, בוכרי נישאה לאנרכיסט אשנטי אלסטון. היא עבדה כעובדת סוציאלית באגודה לסיוע משפטי.
בוכרי המשיכה להיות פעיל פוליטית אחרי שסיימה את תקופת השחרור על תנאי. ב-1992, היא עזרה להקים את התא בניו יורק של הקואליציה למען שחרורו של מומיא אבו ג'אמאל. ב-1998, היא עזרה לארגן את מצעד ועצרת יריחו למען אסירים פוליטיים ואסירי מלחמה בוושינגטון די סי. פרויקט יריחו הפך, כפי שהיא תיארה את זה, ל"תנועה עם המטרה המוגדרת של קבלת הכרה כי אסירים פוליטיים קיימים בתוך בתי הכלא של ארצות הברית, למרות הכחשת הממשלה." בוכרי הייתה מעורבת גם בתנועה העממית על שם מלקולם X. היא אירחה את תוכנית הרדיו "איפה אנחנו חיים" יחד עם סאלי אובריאן ברשת WBAI, תוך התמקדות בסוגיות הקשורות לבתי כלא.
בוכרי היה סגנית הנשיא של רפובליקת אפריקה החדשה, ממשלה זמנית שפעלה להקמת אומה שחורה בשטחי מדינות דרום קרוליינה, ג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה, "מדינות שנבנו על גבם של אפריקאים משועבדים".
ב-24 באוגוסט 2003, בוכרי נפטרה מהתקף לב בקווינס, ניו יורק. לאחר מותה, אבו ג'מאל הצהיר מהכלא ש"היא הייתה מהפכנית אמיתית. סבלנית, מתמידה, ממושמעת, נחושה ... [אשר, כמו צ'ה] גווארה, היה מונעת על ידי תחושה חזקה של אהבה."
המסמכים שלה פורסמו לאחר מותה, לאחר שנאספו ונערכו על ידי בתה וונדה ג'ונס בעזרת לורה וייטהורן. הניירות פורסמו בספר בשם The War Before: The True Life Story of Becoming a Black Panther, Keeping the Faith in Prison and Fighting for Those Left Behind, ויצא לאור בשנת 2010 על ידי Feminist Press.
כיכר אדם
משל המכמורת
משל זה הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת מתי י"ג 47-52 והוא מתייחס למשפט הסופי של יום הדין. משל זה הוא השביעי והאחרון בבשורת מתי י"ג, אשר החל עם משל הזורע.הוא מופיע מיד לאחר משל המרגלית, המדבר על מלכות אלוהים. לפיכך, הוא קושר בין מלכות אלוהים ליום הדין—הפרדה בין גיהנום לגן עדן. ישוע סיפר את המשל, בהקשר לביאורים שסיפק לתלמידיו באשר למהות מלכות שמים (מלכות אלוהים).
המשל נמצא גם בשלוש הבשורות הלא קנוניות הבשורה לפי : קלמנט מאלכסנדריה, בפואמה אפית סקסונית עתיקה, שבה מסופר על חיי ישוע המכונה הליאנד ( "Heliand)," ובבשורה על פי תומאס. בבשורה על פי תומאס, המשל נקרא "משל הדייג".
סיפור המשל.
עוֹד דּוֹמָה מַלְכוּת הַשָׁמַיִם לְמִכְמֶרֶת אֲשֶׁר הָשְׁלְכָה לַיָּם וּמִינִים שׁוֹנִים יֵאָסְפוּ לְתוֹכָהּ׃ וְכַאֲשֶׁר נִמְלְאָה הֶעֱלוּ אֹתָהּ אֶל־שְׂפַת הַיָּם וַיֵּשְׁבוּ וַיִּלְקְטוּ אֶת־הַמִּינִים הַטּוֹבִים לְתוֹךְ הַכֵּלִים וְאֵת הָרָעִים הִשְׁלִיכוּ׃ כֵּן יִהְיֶה לְקֵץ הָעוֹלָם הַמַּלְאָכִים יֵצְאוּ וְהִבְדִּילוּ אֶת־הָרְשָׁעִים מִתּוֹךְ הַצַּדִּיקִים׃ וְהִשְׁלִיכוּם אֶל־תַּנּוּר הָאֵשׁ שָׁם תִּהְיֶה הַיְלָלָה וַחֲרֹק הַשִׁנָּיִם׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם יֵשׁוּעַ הֲתָבִינוּ אֶת־כָּל־אֵלֶּה וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו הֵן אֲדֹנֵינוּ׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם עַל־כֵּן כָּל־סוֹפֵר מְלֻמָּד לְמַלְכוּת הַשָׁמַיִם דּוֹמֶה לְאִישׁ בַּעַל־בַּיִת הַמּוֹצִיא מֵאוֹצָרוֹ חֲדָשׁוֹת וְגַם יְשָׁנוֹת
פרשנות.
כמו משל החיטים והזונין, הקודם במתי י"ג, משל זה מתייחס למשפט יום הדין הסופי. הדימוי כאן, מתייחס למיון בין מיני הדגה שנתפסו במכמורת והכשרים למאכל, לבין מיני הדגה אשר עלו במכמורת ואינם כשרים למאכל. כנראה מדובר במכמורת נגררת ופרושה אנכית. קצה אחד של המכמורת מוחזק על החוף, בקצה השני נגרר לתוך הים וחזרה לחוף. לחלופין, אפשרי ששני הקצוות מוחזקים על שתי סירות וכך סורקים את קטעי ים במשותף. פירוש הקטע הוא ש"המלאכים יבואו להפריד בין הרשעים לצדיקים" באופן דומה להפרדה בין עשבים שוטים לבין החיטה את במשל החיטים והזונין.
ארתור פינק הסביר כי הדגים הכשרים מייצגים את המאמינים; היותם "נאספים" רומז על חברותא של אחווה; ואילו "הכלים" מרמזים על היפרדות מן העולם. תחילה, מפרידים הדייגים את המאמינים (מיני דגים כשרים), ולבסוף לוקחים המלאכים את הלא-מאמינים ומשליכים אותם לגיהנום.
על פי ג'יי דאנקן מ' דרט, פרופסור לחוקי המזרח באוניברסיטת לונדון, המשל מדבר על שיטות בישור. הוא מסביר:
ג'ק דין קינגסבורי, אוברי לי ברוקס, פרופסור לתאולוגיה בסמינר האיחוד הפרסביטריאני בריצ'מונד, וירג'יניה, טען כי המשל נסב על אודות הקציר. הוא הסביר כי העידן הנוכחי שונה מעידן העתיד, אך שניהם כפופים להשגחה העליונה. הכנסייה לא אמורה לנסות לייסד "קהילה קדושה". החיבור בין רשע לצדיק הוא זמני בלבד. בסופו של דבר תחול הפרדה ולכן נדרש כל מאמין לבחון את עצמו, כדי למנוע שיוכרז כרשע.
יוחנן כריסוסטומוס תיאר את המשל כ"משל נורא" ואמר:
מהערותיו האחרונות של ישו עולה כי "מורי האמת של מלכות אלוהים מציגים את אוצרות המלכות לפני כולם."
הרפורמטור ז'אן קלווין פירש את המשל כך:
ויליאם ברקלי פירט כי "[המשל] קובע כי שאסור שתהיה סלקטיביות בהטפת הבשורה. עבורנו זו שגרה... אך בעולם העתיק דבר זה היה משהו מדהים. בעולם העתיק בכל מקום היו חסמים, והתנגדויות"
החלק באחרון במשל המדבר על הסופר המוציא מאוצרו חדשות וישנות נחשב בדרך כלל כחלק מהמשל. אולם מלומדים אחדים מחשיבים זאת כמשל נפרד, ולכן, מה שהופך את מספר המשלים לשמונה—לא לשבעה—במשלים של מתי י"ג.
הגרסה הלא קנונית.