נוקטה (בערבית: نقطة, באנגלית: Nukta) היא נקודה או נקודה מרכזית; וגם נקודת משמר: תחנת נוטרים, או תחנת משטרה בתקופת המנדט הבריטי.
מקור השם - ערבי שמי. על פי ההיסטוריון אריה יצחקי פרוש השם הוא "נקודה". פרוש נוסף: נקודת משטרה, תחנת משמר, תחנת משטרה או תחנת מכס בה ישבו מוכסים. השם היה מקובל בתקופת השלטון הטורקי ועבר לשימוש גם בתקופת המנדט הבריטי. גם השלטונות של מדינות ערב בסביבות ארץ ישראל השתמשו במושג נוקטה וכך יש נוקטה ירדנית בנהריים, נוקטה מצרית בראס מוחמד שבסיני ועוד. בתקופת המנדט הוחזקו בנוקטות שבישובים כלי הנשק החוקיים.
הסיבות להקמת תחנות המשמר.
פריצת המרד הערבי בשנת 1936 וחוסר היכולת של השלטון הבריטי לספק ביטחון ולאבטח את חייהם ושלומם של היישובים העבריים, הביא את שלטונות המנדט למסקנה שיש להקים מערך הגנתי שיבוא מקרב התושבים היהודים, יקבל אימון בסיסי, יצויד בנשק וכלים נוספים כך שיוכל להוות אמצעי שיספק ביטחון והגנה לכל יישוב ולו הקטן ביותר.
בכל יישוב ולו הנידח ביותר הקימו הבריטים תחנת נוטרים. זאת, במסגרת משטרת היישובים העבריים. הנוטרים לבשו מדים, צוידו ברובים ונשבעו אמונים להוד מלכותו מלך בריטניה. בכל תחנה היה יומן נוכחות ופעילות. בכל אזור היה קצין בריטי ממונה שהיה מגיע באופן קבוע לתחנה ולעיתים בצורה מפתיעה ללא התראה.
הארץ חולקה לנפות כאשר לכל נפה היה מפקד משלה. היו מפקדי נפות מטעם ההגנה שהאזור עליו מונו מטעם ארגון ההגנה חפף את היישובים שהיו תחת אחריותם מטעם שלטונות המנדט. כך למשל מונה אבא פוקס מגבעתיים על ידי ארגון ההגנה בשלהי 1943, למפקד נפת הנגב שכללה את שלושת המצפים: בית אשל, רביבים וגבולות, ואת חמשת הקיבוצים שבמבואות עזה: ניר עם, דורות, רוחמה, גברעם ויד מרדכי.
מיקום המבנה.
הצורך בנגישות מהירה מכל שטחי היישובים לנשק, הכתיב את מיקום הנוקטות - במרכזי היישובים. דבר זה ניתן לראות בתמונות הנוקטות של קיבוצים, כגון משמר הנגב, בארי, דורות ואחרים. הנוקטה של רוחמה למשל מרוחקת פחות מ-100 מטר מחדר האוכל הראשון (כיום מבנה המועדון לחבר). כך גם למשל הנוקטה של קיבוץ מענית שממוקמת פחות מ-30 מטר מחדר האוכל.
תיאור המבנה.
כנראה שהתנאי למסירת כלי נשק לאנשי היישוב היה המצאתו של מבנה אבן. ברוב היישובים זה היה מבנה האבן הראשון.
המבנים היו די סטנדרטיים במידות של כ- 3 * 3 מטר עם שנים עד שלושה חלונות קטנים ודלת מתכת.
החלונות נבנו כך שיהיו קטנים מדי למעבר גוף אדם. כך למשל בנוקטה של קיבוץ מענית נבנו חלונות בגובה של 40 ס"מ ורוחב של 60 ס"מ.
מבנה נוקטה אחר בקיבוץ יד מרדכי דמה יותר במידותיו למידות הסטנדרטיות. מידות הפנים: 3.00 מטר * 3.25 מטר. למבנה זה שלושה חלונות גדולים יחסית בכל אחד משלושת הקירות עם סורגי ברזל. גובה החלונות: 60 ס"מ. רוחבם - 80 ס"מ. בקיר הרביעי - דלת מתכת.
הנוקטה ברוחמה למשל בעלת מבנה אחיד וסימטרי לחלוטין. מידות חוץ: 3.36 * 3.36 מטר. מלפנים דלת מתכת ברוחב של כ- 80 ס"מ וגובה 2 מטר. לרוחב הדלת בריח מתכת להבטחה נגד פריצה. מבנה זה בעל שני חלונות בלבד. כל חלון בגובה של 18 ס"מ ורוחב של 78 ס"מ. זה אחד ממחסני הנשק היחידים מבין יישובי הדרום שממשיכים לשמש עד היום בתפקידם המקורי. הגגות בכל המבנים היו גגות רעפי חרס שיפועיים.
תכולת התחנה.
בכל תחנה היה מתקן מעמד לרובים. מבדיקה אקראית הסתבר שבישובים רבים היה מתקן ל-12 רובים.
כמו כן כללה התחנה מחברת יומן פעילות ונוכחות, נשק, שלעיתים כלל גם אקדח רקטות, תחמושת לרובים, כלי ניקוי לנשק, מיטה צבאית מתקפלת שולחן וכדומה.
סוגי הנשק בנוקטות.
בשלבים הראשונים בסוף שנות ה-30 נמסרו לנוטרים רובי משטרה מסוג גרינר (Greaner). אלה היו למעשה רובי צייד שיוצרו במיוחד לפי הזמנת המשטרה הבריטית, והיה מוטבע בהם השם: Greaner Police Gun. בהמשך הוחלפו רובים אלה ברובים איטלקיים מסוג "מנליקר קרקנו", וברובים בריטים מסוג "לי אנפילד".
כך למשל מסרה המשטרה הבריטית לשישה יישובים שעלו להתיישבות בשנים 1941-1944 בדרום, 14 רובים לכל ישוב וישוב, מהם 7 רובים איטלקיים ו-7 רובים אנגליים מסוג לי אנפילד.
מלחמת העצמאות.
עוד בטרם סיום המנדט הבריטי ופריצת מלחמת העצמאות, שמשו הנוקטות בחלק מהיישובים גם כתחנות קשר. האלחוטן (או האלחוטנית) של הקיבוץ שקיבלו לשם כך הכשרה מיוחדת בקורס אלחוטנות של ההגנה היו מנהלים תקשורת יומיומית עם תחנות אחרות. לשם כך גם החזיקו בנוקטות מכשירי קשר מסוג הליוגרף שפעלו באמצעות קרני השמש.
מורשת.
עם התרחבות היישובים וגידול האוכלוסייה בעיקר אחרי מלחמת העצמאות בישובי הדרום, התברר שהמבנים קטנים מדי. על כן במספר רב של יישובים נבנו מחסני נשק גדולים יותר שאפשרו שמירת כמות נשק גדולה ומגוונת יותר. הצורך הזה עלה בעיקר בשנות ה-50 כאשר מצב הביטחון בדרום הארץ התדרדר וישובים רבים סבלו מגנבות של מסתננים ופגיעות של פדאינים.
ברוחמה למשל משמש המבנה המקורי משנות ה-40 עד היום כמחסן נשק. אולם זו דוגמה יוצאת דופן.
גרשון לפידות
הרב גרשון לפידות (תרל"ח 1878 -י"ז באדר תשט"ז 29 בפברואר 1956) ירש את הרב שמשון אהרן פולונסקי ("הרב מטפליק") בכהונת רב שכונת בית ישראל בירושלים ודיין בביה"ד של אגודת ישראל .
חייו.
נולד ביאסי שברומניה לרב חיים יצחק לפידות, מחסידי רבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל 3, למד אצל הרב בצלאל ישעיה ברנשטיין ולאחר מכן בישיבת תורת חיים בה למד במשך שנים רבות והיה מראשי הישיבה. במאמרי דברי תורה שכתב בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הזדהה: "מלומדי הישיבה הגדולה תורת חיים, ובסוף שנות ה-20 הזדהה: "גרשון לפידות רב בירושלים..." או "הרב גרשון לפידות מירושלים". נסע מספר פעמים לארצות הברית כשליח לאיסוף תרומות עבור ישיבת תורת חיים.
בשנת 1910 נבחר לאחד משבעת מנהלי כולל רומניה. היה מקורב לרבי דוד בידרמן מללוב. תמך בדרכו של הרב קוק, ששוחח רבות בדברי תורה עמו, והשתתף בחגיגות הקמת הרבנות הראשית ונאם בהן מטעם ישיבת תורת חיים. למרות זאת למד בחברותא עם הרב יצחק ירוחם דיסקין, ממנהיגי העדה החרדית בירושלים.
היה מעורכי הירחון התורני אהל תורה לצד הרב ישעיהו זאב וינוגרד, מראשי ישיבת עץ חיים, הרב שמשון אהרן פולונסקי והרב משה אריה לייב שפירא. הרבה להתכתב בדברי תורה עם עמיתיו, בהם הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אברהם זיידה הלר והרב משה קליערס. הוא פרסם מאמרים רבים בדברי תורה בכתבי עת רבים.
בסוף ימיו, לאחר פטירת הרב שמשון אהרן פולונסקי ("הרב מטפליק") בתש"ח, כיהן בירושלים כרב שכונת בית ישראל, תפקיד בו כיהן עד פטירתו. כן מילא את מקומו של הרב מטפליק בבית הדין של אגודת ישראל.
התפרסם בהתמדתו בתורה ובכך ששקד ללמוד תורה למרות שחי בעניות רבה. מסופר עליו כי הוא היה מסיים את הש"ס כל תשעה חודשים.
חיים אישיים.
נשא לאשה את מרת דבורה לפידות (בת רבי חיים צבי נפטרה י"ז בתמוז תשי"ג) וממנה היו לו כמה ילדים ואחד מהם היגר לארצות הברית.
ילדיו;
טוראקו רוס
טוראקו רוס או טוראקו ליידי רוס (שם מדעי: "Musophaga rossae") הוא מין של עוף טרופי אפריקני בינוני ממשפחת הטוראקיים.
מאפיינים.
הטוראקו צמחוני ופעיל ביום. הוא חי בחופה ומזונו העיקרי הוא פירות. הטוראקו הוא העוף לו פיגמנטים ירוק ואדומים טבעיים על הנוצות ולא ערבוב של פיגמנטים אחרים. הטוראקו אינו נמצא בסיכון. הטורפים העיקריים שלו הם קופים ונחשים. הטוראקו חי במדינות אנגולה, בוטסואנה, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בורונדי, סודאן, אוגנדה, טנזניה, רואנדה, גבון, וזמביה ובעיקר באגן הקונגו. עיקר הפעילות של הטוראקו נעשית בחופה. אורכם של הטוראקויים ממין זה כ-52 ס"מ. הציצית אדומה. המקור צהוב. הגוף והכנפיים בצבע כחול כהה. הצוואר ואזור הבטן בצבע שחור. הזנב בצבעים כחול ושחור. הרגליים בצבע שחור. בדומה לשאר הטוראקואים, הטוראקו יכול להניע את אצבעו הרביעית קדימה ואחורה בשונה מרוב העופות. חברתי וחי בלהקות. בבוקר הטוראקו מתחיל לשיר, ואחריו-כל הלהקה. מטרת השירה היא כנראה הכרזה על טריטוריה.
אדווין שניידמן
אדווין ס' שניידמן (Edwin S. Shneidman; 13 במאי 1918, יורק, פנסילבניה – 15 במאי 2009, לוס אנג'לס, קליפורניה) היה פסיכולוג קליני יהודי אמריקאי, חוקר התאבדות ותנָטולוג (עוסק בחקר המוות). נחשב כאבי חקר ההתאבדות בארצות הברית. הוגה המושג "psychache" (כאב נפשי).כיהן כפרופסור לתנטולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באוקלנד
קורות חיים.
אדווין ס' שניידמן נולד בשנת 1918 ביורק שבפנסילבניה, בן ללואיס ומניה (זוּלוּן), מהגרים יהודים מרוסיה. אביו היה סוחר, בעל חנות כלבו. התחנך בבתי ספר ציבוריים, והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שבה קיבל בשנת 1940 תואר מוסמך בפסיכולוגיה. לימודיו נקטעו בגין מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה שירת בצבא. לאחר המלחמה המשיך בלימודיו, קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) והתמחה בסכיזופרניה בבית החולים לוותיקי הצבא בברנטוּוד.
בסוף שנות ה-40, במהלך עבודתו עם ותיקי מלחמה שלקו בסכיזופרניה בבית החולים, התבקש לעבוד עם אלמנותיהם של שניים ממטופליו שהתאבדו, עסק במכתבי ההתאבדות שלהם וניסה להבין את מניעיהם. הוא פנה למשרד חוקר מקרי המוות בעיר ונחשף למקרי התאבדות רבים, וכך החל להתעניין בחקר ההתאבדות. בשנת 1958 יסד את המרכז למניעת התאבדות בלוס אנג'לס, עם עמיתיו נורמן פרברו ורוברט ליטמן.