נולד בשנת 1945 ועלה לישראל ממרוקו בשנת 1956. בשנת 1962 התגייס לצה"ל ונשלח לטירונות בבית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13). לאחר הטירונות עבר קורס שוטרים צבאיים והוצב בכלא ארבע, שם תיפקד כזקיף על מגדל שמירה, יומנאי, מפקד משמר, מדריך כלואים וסמל משמעת. לקראת מועד תום שירות החובה שלו בצה"ל התקבל לקורס קצינים ובסיומו הוצב בכלא שש. לאחר תקופה קצרה עבר לשמש כמפקד מעבר ארז. מאז מילא מגוון תפקידי פיקוד ומטה לרבות פיקוד על בסיסי כליאה, יחידת המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז, ראש ענף ארגון והדרכה וראש ענף שיטור במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי (מקמצ"ר).
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן הקמצ"ר בדרגת אלוף-משנה. בשנת 1984 היה לקצין המשטרה הצבאית הראשון שנשלח למכללה לביטחון לאומי ובתום שנת הלימודים קיבל את דרגת התת-אלוף והחליף את תא"ל מאיר גבע בתפקיד הקמצ"ר. פיקד על חיל המשטרה הצבאית במהלך האינתיפאדה הראשונה. בשנת 1989 העביר את הפיקוד על החיל לתא"ל שלום בן-משה.
ולטר ורלימונט
ולטר ורלימונט (בגרמנית: Walter Warlimont; 3 באוקטובר 1894 - 9 באוקטובר 1976), היה סגנו של אלפרד יודל במטה הכללי של הוורמאכט. לאחר המלחמה נידון למאסר על פשעי מלחמה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
ורלימונט נולד באוסנבריק ב-3 באוקטובר 1894. לאחר סיום אקדמיה צבאית הוא הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ביוני 1914 כקצין ארטילריה. במלחמה שימש כמפקד סוללה בצרפת ואיטליה. במלחמה עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה שירת זמן קצר בפרייקורפס ואחר כך ברייכסווהר. הוא היה בהשתלמות בבריטניה (1929) ובארצות הברית (1929).
בורמאכט טיפס בדרגות במטה הכללי. ב-1936-1937 היה המתאם בין הOKH ובין משטרו של גנרל פרנקו בנושא סיוע צבאי. ב-1937 חזר לגרמניה כקצין מטה וכתב תוכנית לארגון הצבא ולהקמת ה-OKW שבו תהיה להיטלר שליטה טובה יותר על הנעשה בצבא. תוכנית זאת יושמה וורלימונט המשיך בעלייה בדרגות במטה הכללי ומונה לסגנו של אלפרד יודל.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמה שימש ורלימונט כאמור כסגנו של יודל והיה אחראי על כתיבה ויישום התוכניות המבצעיות. הוא היה נוכח ברוב הישיבות המבצעיות עם היטלר, כתיבת ההחלטות שנתקבלו והפצתן למפקדים. הוא סייע בתוכניות הפלישה לפולין, צרפת וברית המועצות. ב-1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1943 הגיע לתוניס ודן עם ארווין רומל על אפשרות הפינוי מצפון אפריקה. ב-1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. הוא היה אחראי על העברת אינפורמציה יומית להיטלר על המצב בחזית.
ב-20 ביולי 1944 נפצע ורלימונט קל בהתפוצצות במאורת הזאב. הוא התקשר באותו יום למפקד חזית המערב גינתר פון קלוגה והודיע לו שהיטלר נשאר בחיים. לאחר מכן נשלח על ידי היטלר לצרפת, נפגש עם רומל ומפקדים נוספים ודרבן אותם לצאת לקרב בכיס פאלז שבו הובסו הגרמנים.
לורלימונט לא היה קשר לחבר הקושרים אבל היטלר כבר לא היה בטוח בכך והוא הסכים לבקשתו לשחררו מהתפקיד בגלל התקפי הסחרחורת שבהם לקה לאחר פציעתו. עד סוף המלחמה היה ורלימונט ביחידת המילואים של היטלר.
לאחר המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה במאי 1945 הוחזק ורלימונט במעצר כשבוי מלחמה. באוקטובר 1948 הוא הובא למשפט בפני בית משפט צבאי אמריקאי ביחד עם כמה קציני וורמאכט בכירים במה שנודע כמשפט הפיקוד העליון. הוא הואשם בניסוח ובהעברת פקודתו של היטלר כי אנשי קומנדו של בעלות הברית שייתפסו, יוצאו להורג מייד ולא יהיו להם כל זכויות של שבויי מלחמה.
הוא נידון למאסר עולם. ב-1951 הומתק גזר הדין ל-18 שנים וב-1957 שוחרר בעקבות חנינה. כתב מספר ספרים על המלחמה.
גנרל אריך פון מנשטיין זלזל בקציני המטה ובתוכם ורלימונט. הוא אמר: "קייטל, יודל וורלימונט לא היו אף פעם במלחמה. העובדה שהם חסרו ניסיון בשדה הקרב גרמה להם להתעלם מקשיים אמיתיים ולשכנע את היטלר כי יש אפשרות לבצע פעולות למרות שהיה ברור בשטח שזה בלתי אפשרי".
חקר ים המלח
חקר ים המלח בעת החדשה החל במאה ה-18.
היסטוריה.
האנליזה הכימית הראשונה של מים מים המלח מיוחסת לאנטואן לבואזיה, ב-1772. הנוסע הראשון שערך תצפיות מדעיות על ים המלח היה הנוסע הגרמני אולריך יאספר זטצן ששהה באזור בין 1806 ל-1807 והיה הראשון שידוע עליו כי הקיף את ים המלח. זטצן ציין כי יש מעבר יבשתי ליד הלשון וכי משני צידי הימה נמצאים "גלי אבנים" המסייעים לחוצים את ים המלח. הוא היה הראשון שצייר את מפת הימה ואיתר את מצדה. ב-1818 הקיפו את דרום ים המלח שני נוסעים אנגלים: אירבי ומנגלס (C. I. Irby &amp; J. Mangles) ואימתו את קיום המעבר היבשתי בין ה"לשון" ובין החוף המערבי של הימה.
ביולי 1835 הגיע לים המלח כריסטופר קוסטיגן, אירי בן 25, בסירה קטנה מים כנרת דרך הירדן. הוא ביצע מדידות, כולל מדידות עומק שלא נשתמרו, של אזור "הלשון" אך סבל ממחסור במים ומת מסבלות האקלים. מאוחר יותר קרא החוקר לינץ' את הכף הצפונית של הלשון על שמו: "כף קוסטיגן".
במרץ 1837 חקרו במשותף ג'ורג' הנרי מור וצ'ארלס ביק את אזור ים המלח ואת גובה פני ים המלח. הם עשו זאת באמצעות מדידת טמפרטורת רתיחת מים והשוואתה לטמפרטורת הרתיחה בחוף הים התיכון. הם היו הראשונים שקבעו כי פני ים המלח נמוכים באופן משמעותי מפני הים. מסקנה זו דווחה על ידי עורך בטאון החברה הגאוגרפית המלכותית. באותו חודש ממש מצא החוקר הגרמני גוטהילף פון שוברט כי קריאת הברומטר שבו הייתה מצוידת המשלחת שלו, גבוהה מאוד באזור ים המלח ומעידה על עומק שהוא מתחת לפני הים.
ב-1847 עבר תומאס הווארד מולינה, קצין הצי המלכותי הבריטי, את הדרך מן הכנרת לים המלח בסירה. אף הוא חלה באזור ים המלח, נלקח במסע לביירות ומת שם. על שמו קרא לינץ' את קצהו הדרומי של חצי אי הלשון "כף מולינה".
ב-1848 יצאה משלחת של הצי האמריקאי למפות את האזור. המשלחת, בת 14 חברים בראשות לויטננט קומנדר ויליאם פרנסיס לינץ', ערכה סקר מקיף ומיפוי מדויק של קרקעית ים המלח. את רשמיו מהמסע פרסם לינץ' בספר "מסע מחקר אל הירדן וים המלח". המשלחת מצאה כי קרקעית הימה שטוחה. האגן הצפוני הוא בעל דפנות תלולות בצדו המזרחי וקרקעיתו עמוקה ולעומתו - קרקעית האגן הדרומי הייתה רדודה בעומק של חמישה מטרים בממוצע בלבד. במיפוי, שנערך בעזרת מד-תהודה, זוהתה בקרקעית המדרונות הדרומיים של האגן מערכת ניקוז מסועפת ותלולה, שנוצרה כנראה על ידי תהליכי ביתור של נחלים. החוקרים ראו בכך עדות לכך שהאגן הדרומי של ים המלח התייבש והוצף מספר פעמים במהלך ההיסטוריה. לזכר פועלו של לינץ', נקרא המצר שהיה קיים בין הלשון לחוף המערבי של ים המלח "מצר לינץ'".
ב-1863 וב-1864 ערך הנוסע הבריטי הנרי בייקר טריסטרם מסעות סביב לים המלח ותיעד בצורה מפורטת את החי והצומח באזור. ב-1864 חקרה את אזור ים המלח משלחת צרפתית בראשות ארכאולוג חובב, הדוכס אונורה תאודוריק ד'אלבר דה לואין . מלבדו כללה המשלחת גם מומחים לגאולוגיה ולמדידה גאופיזית ואספה חומר רב, אך מסיבות שונות נדחה פרסום החומר שנאסף במסע עד כעשור לאחר שוב המשלחת. חבר המשלחת, ל' ויגנס (L. Vignes), קבע את רום ים המלח באותה תקופה כ-392 מטר מתחת פני הים.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 עסקו משלחות מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל - PEF בסקר ובמדידות באזור ים המלח. תחילה היה זה צ'ארלס וורן ב-1865 שערך סקר של בקעת הירדן. קלוד קונדר, קצין בריטי, ערך ב-1873 מדידות באזור הצפוני מערבי של ים המלח וב-1882 - מדידות בחלק הצפון מזרחי. ב-1884 וב-1885 ערכו הגאולוג אדוארד האל (Edward Hull) והוריישו קיצ'נר, אז רב-סרן, מדידות נוספות. האל סבר כי בקעת הירדן והערבה הן תוצאה של פעילות טקטונית בתקופת המיוקן, שבה הציפו מי האוקיינוסים את השקע, ורק מיליוני שנים מאוחר יותר נותק הקשר וים המלח נותק מהים התיכון.
בסוף המאה ה-19 הזמין הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני את הגאולוג הגרמני מקס בלנקנהורן לחקור את האזור כדי לתרום לפיתוחו. בין 1894 ל-1908 ערך בלנקנהורן מספר מסעי מחקר ובין עוזריו היו אהרון אהרונסון וישראל אהרוני. את בלנקנהורן עניין המחקר השימושי של הים והוא בדק אפשרויות ניצול כלכלי של אוצרות הטבע באזור ים המלח. הוא גילה מרבצי פוספטים בצד המזרחי של ים המלח. השלטון העות'מאני מסר את הזיכיון לכרייה לחברת מסילת הברזל החיג'אזית. משה נובומייסקי נחשף למחקריו של בלנקנהורן, ב-1911 הגיע לסקר באזור, השווה בין הרכב המים של ים המלח להרכב המים של אגמים בסיביר והגיע למסקנה שיש כדאיות כלכלית בים. עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ניסה נובומייסקי לשכנע מנהיגים ציונים לבקש זיכיון לניצול אוצרות ים המלח.
בסוף 1918 נשלח גאולוג קנדי, מייג'ור ברוק שהיה מוצב בצבא הבריטי במצרים, לבדוק התכנות הפקת אשלג מים המלח. המייג'ור ברוק ניסה לחשב את כמויות המים והמלחים בים-המלח, הסתמך על מידותיו של הקצין לינץ'. ברוק מצא כי נפחם הכללי של מי הים הוא כ-158,9 קילומטרים מעוקבים, או כ-159 מיליארד מטרים מעוקבים. כן, הוכיח ברוק שעם התעמקות הים גובר אחוז המלחים במים. על סמך אחוזי המלחים במעמקי הים השונים ונפחו הכללי של הים, חישב ברוק את כמויות המלחים הטוטליות. (מנגיון כלורי - 22 אלף מליון טון, נתרן כלורי - 11 אלף מליון טון, סידן כלורי - 6 אלף מליון טון, אשלגן כלורי - 2 אלף מליון טון, מגניון ברומי - 980 אלף מליון טון), בסך הכל כ-42 מיליארד טון בקירוב.