שרודר ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרטו של פרנקו זפירלי "סיפורו של אלוף" בשנת 1979, שם גילם את טי.ג'יי, בנם של בילי פלינט (ג'ון ווייט), מאמן סוסים ומתאגרף לשעבר, וגרושתו אנני (פיי דאנאוויי). הסרט הפך לשובר קופות וסצנת הסיום שלו, שבה בילי מת לאחר קרב אגרוף כשטי.ג'יי בנו מתייפח וצועק ליד גופתו, הפכה לאחת הסצנות המפורסמות של כל הזמנים. על תפקידו בסרט זכה שרודר בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית כוכב השנה. בעקבות הצלחת הסרט, הפסיקו הוריו את לימודיו בבית הספר באמצע כיתה ג', כדי שיוכל להתרכז בקריירה. הוא עבר לגור בלוס אנג'לס עם אמו, בעוד אביו נשאר בניו יורק. בשנת 1980 הופיע בסרט של דיסני "The Last Flight of Noah's Ark", לצד אליוט גולד, וכן בסרט "הלורד הקטן", לצד אלק גינס.
בשנת 1982 החל לשחק בקומדיית המצבים של רשת NBC "Silver Spoons" (בתרגום מילולי: "כפיות מכסף"). שרודר גילם בסדרה את התפקיד הראשי של ריקי סטראטון, בנו של המיליונר האקצנטרי אדי סטראטון. הסדרה זכתה להצלחה, ושודרה במשך 5 עונות ו-116 פרקים, עד שירדה מהמסך במרץ 1987. על תפקידו בסדרה זכה שרודר פעמיים ב"פרס האמן הצעיר". לאחר סיום הסדרה התקשה למצוא תפקידים משמעותיים. הוא ניסה לשוות לעצמו דימוי בוגר יותר, ובין היתר קיצר את שמו מ"ריקי" ל"ריק".
ב-1988 שיחק בסרט טלוויזיה של רשת CBS, שהתבסס על סיפור אמיתי, "Too Young the Hero" (בתרגום מילולי: "גיבור צעיר מדי"), על ילד בן 12 שהתחזה לנער בן 17 ונלחם במלחמת העולם השנייה.
קריירה כמבוגר.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, נרשם ללימודים באוניברסיטת מסה בקולורדו. במקביל ללימודיו שיחק במיני סדרה "יונה בודדה" בשנת 1989 ולאחר מכן גם בסדרת ההמשך "בחזרה ליונה בודדה" בשנת 1993.
בין השנים 1998 ל-2001 השתתף באופן קבוע בעונות שש עד שמונה של הסדרה המצליחה "NYPD Blue". הוא גילם בסדרה את דמותו של הבלש דני סורנסון. על תפקידו בסדרה היה מועמד בשנת 1999 לפרס איגוד שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2004 כתב וביים את סרט הקולנוע "ענן שחור", דרמה על מתאגרף משבט האינדיאנים נאוואחו.
בשנים 2006–2005 שיחק בתפקיד קבוע בעונה השישית והאחרונה של סדרת הדרמה "רפואה שלמה". הוא גילם בסדרה את דמותו של ד"ר דילן ווסט.
בשנת 2007 גילם את דמותו של מייק דויל בעונה השישית של הסדרה "24". באותה שנה חזר להשתמש בשם "ריקי". בריאיון עיתונאי סיפר כי הייתה זו טעות לשנות את השם. הוא עשה זאת בגיל 18 בעצת סוכנו, ובמשך 18 שנים מאז אף אחד לא רצה לקרוא לו "ריק".
בשנת 2009 ביים את סרט האימה "Hellhounds" וגם את הסרט "Locker 13", שבו גם השתתף כשחקן. בקיץ 2009 עבר עם משפחתו לגור בברצלונה לשנה אחת. בקיץ 2010 חזרה המשפחה לארצות הברית, ושרודר חזר להופיע בתפקידי אורח בסדרות ובתפקידי משנה בסרטים. בשנת 2013 ביים עבור ערוץ הולמרק את הסרט "Our Wild Hearts".
חייו האישיים.
בשנת 1991, בעת ששהה בקנדה לצורך צילומי סרט טלוויזיה, פגש שרודר סטודנטית בת 19 בשם אנדריאה ברנרד. השניים נישאו ב-26 בספטמבר 1992 ונולדו להם ארבעה ילדים. בספטמבר 2016 פורסם כי אנדריאה פתחה בהליכי גירושים.
שרודר הוא חבר פעיל באיגוד הרובאים הלאומי.
ננסי וילסון (מוזיקאית רוק)
ננסי למורו וילסון (באנגלית: Nancy Lamoureaux Wilson; נולדה ב-16 במרץ 1954) היא מוזיקאית, זמרת, פזמונאית, מפיקה מוזיקלית ומלחינה אמריקאית. היא עלתה לתהילה לצד אחותה הגדולה, הזמרת אן וילסון, בתור גיטריסטית וזמרת גיבוי בלהקת הרוק הארט, אליה הצטרפה בשנת 1974.
וילסון גדלה בבלוויו, פרוור של סיאטל, וושינגטון. היא החלה לנגן מוזיקה כנערה. בתקופת הקולג', היא הצטרפה לאחותה אן, שהייתה הסולנית של הארט, להקת הרוק הכבד הראשונה בהובלת נשים. שני האלבומים הראשונים של הארט, "Dreamboat Annie" (1975) ו-"Little Queen" (1977), הניבו סינגלים שעלו למצעדים כגון "Magic Man", "Crazy on You" ו-"Barracuda". ללהקה הייתה הצלחה מסחרית, במיוחד עם אלבום האולפן התשיעי שלהם, "Bad Animals", שיצא ב-1987. לאורך כל תקופת הקריירה של הלהקה, הארט מכרה יותר מ-35 מיליון אלבומים.
וילסון זכתה להכרה בשל נגינת הגיטרה שלה, המתאפיינת בשילוב אלמנטים של פלמנקו וגיטרה קלאסית עם הארד רוק. ב-2016, חברת הגיטרות גיבסון דירגה את וילסון במקום השמיני ברשימת הגיטריסטיות הגדולות ביותר בכל הזמנים.
תחילת דרכה.
וילסון נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הילדה השלישית ואחרונה של ג'ון וילסון ולואיס מרי וילסון (לבית דסטין). השם האמצעי שלה הוא על שם סבתה, ביאטריס למורו. יש לה שתי אחיות בוגרות, לין ואן. וילסון גדלה בדרום קליפורניה ובטאיוואן, לשם עברה המשפחה בעקבות הקריירה הצבאית של האב בחיל הנחתים. כשהוא פרש, הם חזרו לארצות הברית והתיישבו באזור סיאטל, וושינגטון, כשווילסון הייתה בת שש.
וילסון ואחותה אן מונות את ההופעה של הביטלס במופע של אד סאליבן ב-9 בפברואר 1964, כרגע מכונן: "ברק הכה מהשמים אותי ואת אן בפעם הראשונה שראינו את הביטלס במופע של אד סאליבן...היה כל כך הרבה 'הייפ' סביב הביטלס שזה היה אירוע גדול, כמו הנחיתה על הירח; זה היה הרגע שאן ואני שמענו את הקריאה להיות מוזיקאיות רוק. הייתי בת שבע או שמונה בזמנו... מיד התחלנו לעשות מופעי גיטרה בסלון, לזייף מבטא אנגלי, וללמוד את כל ה-fanzines."
בגיל 12, שני חברים של וילסון הצטרפו אליה ואל אן כדי להקים את הרכב המוזיקה הראשון שלהן, The Viewpoints, קבוצת הרמוניה ווקאלית בארבעה קולות. בתקופה זו התחילה לנגן גיטרה. ב-25 באוגוסט 1966, הביטלס הופיעו בסיאטל, מופע אשר וילסון, אן, וחברי הלהקה היו בו, אירוע נוסף ששתיהן זוכרות כהשפעה מוקדמת.
ההופעה הראשונה של The Viewpoints הייתה בפסטיבל הפולק בוואשון איילנד ב-1967. על פי וילסון, "לא שילמו לנו, אבל היו אנשים בכיסאות מתקפלים, אז מבחינתנו זו הייתה הופעה מקצועית". הלהקה הופיעה במקומות כמו תערוכות מכוניות ומפגשי כנסייה. האחיות וילסון הופיעו בפעם הראשונה כצמד ביום האם בכנסייה שלהן.
לאחר מכן, ביום הנוער בכנסייה, האחיות ביצעו שרשרת שירים שכללה את "The Great Mandala (The Wheel of Life)" של פיטר, פול ומרי, "Crying in the Chapel" של אלביס פרסלי, ו-"When the Music's Over" של The Doors. המסרים נגד המלחמה והמילים של חלק מהשירים נתפסו כחוסר כבוד מצד חלק מהקהל. עוד לפני שהן סיימו, יותר ממחצית הקהל יצא מהאולם. וילסון הרגישה קצת אשמה בשל ההתרחשות, אבל "זה הדליק מדורה מתחתינו כי ראינו בפעם הראשונה שמה שאנו עושות על הבמה יכול להשפיע על הקהל."
לאחר שסיימה את לימודי התיכון ב-1972, וילסון למדה באוניברסיטת פסיפיק בפורסט גרוב, אורגון במשך שנה אחת, לקראת תואר באמנות וגרמנית, ואז עברה לפורטלנד סטייט. במהלך לימודיה, וילסון הייתה מנגנת הופעות סולו אקוסטיות במרכזי סטודנטים, ומבצעת קאברים לשירים של ג'וני מיטשל ופול סיימון, לצד שירים מקוריים משלה. בסוף 1973, וילסון חזרה לסיאטל, והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת וושינגטון.
קריירה.
עשייה מוקדמת.
בעודה בתיכון, אן הייתה בלהקה בה המתופף הכיר פזמונאי קאנטרי שהיה צריך להקת גיבוי להקלטת הדמואים שלו, וכך, האחיות נכנסו לאולפן הקלטות בסיאטל כדי להקליט את הדמו. במהלך הסשן, המהנדס הרשה להן להקליט את השיר "Through Eyes and Glass", שהשתיים כתבו ביחד. למהנדס היה לייבל משלו, והוא אהב את השיר מספיק כדי להוציא עבורן 500 עותקים "בשביל כמה דולרים".
הסינגל הראשון של ננסי ואן הופיע בצד B של שיר קאנטרי בשם "I'm Gonna Drink My Hurt Away". הקרדיט ניתן ל"אן וילסון וה- Daybreaks", אשר לא היה השם של הלהקה, וננסי הושמטה ככותבת. מאוחר יותר, הוחזרו לאחיות 250 עותקים של האלבום אשר לא נמכרו.
הארט.
אן וילסון, כשהתגוררה בוונקובר, קנדה, הייתה מכרה של הגיטריסט רוג'ר פישר והבסיסט סטיב פוסן (מהלהקה המקומית The Army) כשהיא ענתה לפרסומת שלהם בה חיפשו מתופף וזמר. היא הרשימה אותם עם הקול שלה ומיומנויותיה, ותוך שעה, היא הצטרפה ללהקה, לה הם קראו הוקוס פוקוס.
הקבוצה במהרה שינתה את שמה להארט. תחת לחץ מאחותה, וילסון הצטרפה גם היא ללהקה ועברה לגור במערב ונקובר.
"Dreamboat Annie".
אן וננסי החלו לכתוב שירים, בעיקר אקוסטיים, כדי להרחיב את הרפרטואר של הלהקה, כי היה ברצונם להקליט אלבום. הם הקליטו דמו עם Mushroom Records, והמפיק מייק פליקר התרשם מקולה של אן ורצה להחתים אותה; הוא היה פחות מעוניין ברוג'ר פישר, הבסיסט, וראה את ננסי כ"יהלום לא מלוטש", אבל היה מסוקרן מהרעיון של גיטריסטית רוק. אך מכיוון שמייקל פישר היה בן הזוג של אן ומנהל הלהקה, בנוסף להיותו אחיו של רוג'ר, פליקר זיהה את הפוליטיקה הפנימית הכרוכה במצב, והחתים את ארבעתם על חוזה הקלטות.
הלהקה הוציאה סינגל ראשון ב-1975, "How Deep It Goes", אותו כתבו שתי האחיות, כדי לבחון את השוק לפני הוצאת אלבום. פליקר התרשם ממספר שירים שכתבו ננסי ואן, במיוחד "Crazy on You", "Magic Man", ו-"Soul of the Sea". סינגל המבחן לא היה להיט, אך בכל זאת יצא סינגל שני, "Magic Man", אשר הושמע ברדיו במונטריאול. הלהקה לאחר מכן החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, "Dreamboat Annie", בוונקובר. לאחר השלמת ההקלטה, הקבוצה הציעה להווארד ליס, שעבד עמם בהפקת האלבום, מקום בלהקה בתור גיטריסט וקלידן. ליס היה חבר הלהקה החדש הראשון וגם היה החבר ארוך-הטווח ביותר, (אחרי ננסי ואן), ונשאר עם הארט סך הכל 24 שנים.