את עיבוד אדמת אום ג'וני שלעתיד נהפכה לדגניה, החלה בשנת 1910 ראה שוחט כמפעל התיישבות עצמאי ראשון של קבוצת פועלים בשטח אדמה שהיה על אחריותם. הוא סבר שזו תחנה ראשונה של תנועת העבודה בישראל לדרך של התיישבות עובדת.
כמו כן, היה שוחט ממייסדי הסתדרות פועלי הגליל, מכובשי מרחביה, ממייסדי נהלל, ממבססי רעיון העבודה העברית והעבודה בכלל וציר לקונגרסים הציוניים.
אף על פי שרוב מרצו היה בעבודת האדמה, הקדיש שוחט מזמנו גם בעריכה והבאה לדפוס של כתבי אבות תנועת העבודה, כגון "פרקי הפועל הצעיר" ואת כתביהם של אליעזר יפה, אהרנוביץ, יוסף ויתקין וא"ד גורדון.
בשנת 1962 זכה בפרס יוסף אהרונוביץ מטעם ההסתדרות.
אשתו של שוחט, חנה מייזל שוחט, הייתה ממנהיגות תנועת הפועלות ומייסדת מפעלים חינוכיים לנשים.
פוהו
למברטו גארדלי
למברטו גארדלי (באיטלקית: Lamberto Gardelli; 8 בנובמבר 1915, ונציה - 17 ביולי 1998, מינכן) היה מנצח איטלקי.
חייו.
גארדלי נחשב למומחה ביצירותיו של ורדי והקליט כמה מן האופרות שלו בשנות ה-60' וה-70', בייחוד רבות מן האופרות המוקדמות, הנשכחות, שקדמו לריגולטו ב-1852. אופרות אלה הן "אלזירה", ,אטילה", "סטיפליו", "אי מזנאדיירי", "ארנאני", "אוברטו" ו"Un giorno di regno" וכן יצירות מאוחרות יותר ונודעות מהן, כמו "כוחו של גורל".
כמו כן הקליט גארדלי את "פדורה" של ג'ורדאנו עם מגדה אוליברו והדריך כמה זמרות סופרן נודעות, בהן לוצ'יה אליברטי וסילביה סאס, עמה הקליט את "סטיפליו".
גארדלי כיהן כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן והתזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק.
מגדה אוליברו
מגדה אוליברו (באיטלקית: Magda Olivero; 25 במרץ 1910 - 8 בספטמבר 2014) הייתה זמרת סופרן איטלקית, נחשבה לאחת מזמרות הסופרן הגדולות ביותר באסכולת הווריזמו.
ביוגרפיה.
מגדה אוליברו נולדה בסאלוצו, איטליה. מוריה ראשונים לא התרשמו ביותר מקולה, אך היא התמידה במאמציה ולבסוף החלה ללמוד אצל לואיג'י ג'רוסי. אוליברו הופיעה לראשונה בפומבי בשנת 1932, ברדיו טורינו, באורטוריה של קאטוזו בשם "ייסורים מסתוריים". היא הרבתה להופיע, בהצלחה גדלה והולכת, עד 1941, כאשר נישאה ופרשה מן השירה. כעבור עשר שנים חזרה להופיע, לבקשתו של פרנצ'סקו צ'ילאה, שהזמינה לשיר את התפקיד הראשי באופרה שלו "אדריאנה לקוברר".
משנת 1951 עד לפרישתה הסופית שרה אוליברו בבתי אופרה בכל רחבי העולם. עם שיבתה לבימה, נשמע קולה עתיר רגש וניואנסים, וכן חזק במידה ניכרת משהיה קודם לכן. בין פרשנויותיה הנודעות ביותר היו התפקידים הראשיים ב"אדריאנה לקוברר", "איריס", "פדורה", "לה בוהם", "הנערה מן המערב", לה טרוויאטה, "לה ואלי", מאדאם באטרפליי, מנון לסקו, מפיסטופלה וטורנדוט (בתפקיד ליו).
אוליברו שרה ב"מדיאה" של כרוביני בדאלאס, טקסס ב-1967. ב-1975, אחרי שני עשורים ככוכבת בינלאומית, הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב"טוסקה". הופעותיה האחרונות על הבימה היו במרץ 1981 באופרה של אישה אחת, "הקול האנושי" של פולנק. מכאן שהקריירה שלה הסתיימה בגיל 71 והקיפה קרוב ל-50 שנה. היא המשיכה לשיר מוזיקה כנסייתית במקום מגוריה ובשנות השמונים לחייה הקליטה אריות אחדות. ההקלטה הזו מלמדת, שעל אף הזדקנות קולה, כישורי הפרשנות שלה וביטחונה העצמי בטכניקה שרכשה לא נטשו אותה מעולם. קיימות הקלטות של רבות מהופעותיה, הן באופרות שלמות והן באריות ותמונות מאופרות.
קולה של אוליברו הצטיין ביופיו ובעושרו, אם כי ייתכן שקשה להעריכו נכונה בתחילה. לא תמיד השתדלה להפיק צלילים בעלי יופי מקובל, אך הצלילים שהפיקה היו תמיד אקספרסיביים. ביטוי רגשי היה תמיד בראש מעייניה. היקף קולה מפליא ביכולתו לבטא כל רגש בעוצמה אינדיבידואלית. יותר מכל זמרת, יכלה לשוות לצליל קולה את הגוון המתאים למשמעות המילים. כמו במקרה של מריה קאלאס וליילה גנג'ר, הכישרון הזה להתיך דרמה ומוזיקה לשלמות שהיא מקשה אחת עשה את מגדה אוליברו לאחת הזמרות הגדולות ביותר בכל הזמנים. סגנון משחקה עז ונלהב בה במידה.
בין הקלטות האולפן שלה "טורנדוט" (כליו, עם ג'ינה צ'יניה כצ'טרה, 1938), "פדורה" (עם מריו דל מונקו וטיטו גובי, בניצוח למברטו גארדלי, לחברת דקה, 1969) וקטעים נבחרים מתוך "פרנצ'סקה דה רימיני" (עם דל מונקו, בניצוח ניקולא רשיניו לחברת דקה, 1969).
נפטרה ב-8 בספטמבר 2014 בגיל 104.
קוהזיה
קוֹהֶזְיָה היא כוחות משיכה הפועלים בין מולקולות מאותו החומר.
כאשר כוחות אלה חזקים יותר מכוח האדהזיה, מתקבלת צורה כדורית (במקרה של נוזל). לדוגמה כספית בכלי זכוכית: כוחות המשיכה בין מולקולות הכספית חזקים יותר מכוחות המשיכה בין מולקולות הכספית למולקולות הזכוכית, ולכן היא מקבלת צורה כדורית.
משיכה זו היא תוצאה של ניתוח קוונטי של האלקטרונים במולקולות הנמשכות. בתהליך זה פונקציית הגל של האלקטרונים מתחברת ומתרחבת ולכן לפי עקרון אי הוודאות האנרגיה הקינטית יכולה להיות קטנה יותר ונוצר בור פוטנציאל כאשר המולקולות קרובות זו לזו. מערכת פיזיקלית תשאף תמיד להיות במינימום האנרגיה האפשרית, או בניסוח אחר - הכח הוא מינוס הנגזרת המרחבית של הפוטנציאל, ולכן נוצר כח משיכה.
דיאן סטרפילד
דיאן סטרפילד (באנגלית: Diane Setterfield; נולדה ב-22 באוגוסט 1964) היא סופרת בריטית, שספרה הראשון, "הסיפור השלושה-עשר", הגיע לראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. הספר כתוב במסורת הרומן הגותי ויש בו הדים לספרי האחיות ברונטה, ג'יין אייר ואנקת גבהים.
לפני שהחלה בכתיבה, למדה סטרפילד ספרות צרפתית באוניברסיטת בריסטול ולימדה במספר רב של בתי ספר ובאופן פרטי. בסוף שנות ה-90 פרשה מעבודת ההוראה והתמסרה לכתיבה. היא מתגוררת בצפון יורקשייר באנגליה, יחד עם בעלה וארבעה חתולים ועובדת על ספרה השני.
ג'יימס אבוט מקניל ויסלר
ג'יימס אבוט מקניל ויסלר (באנגלית: James Abbott McNeill Whistler; 11 ביולי 1834 – 17 ביולי 1904) היה צייר אמריקאי שהתגורר מרבית חייו בממלכה המאוחדת.
קורות חיים.
ויסלר היה בנם של המהנדס ג'ורג' וושינגטון ויסלר ושל אנה מטילס מקניל ויסלר. ויסלר נולד בלוול שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית. בשנת 1842 עברה המשפחה לסנקט פטרבורג באימפריה הרוסית עת שאביו הועסק בתכנון מסילות ברזל. בעת היותו ברוסיה למד ויסלר באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ובמהרה ראה ברוסיה את ארץ הולדתו. לאחר מותו של אביו בשנת 1849 שבה המשפחה לארצות הברית, ועברה להתגורר בעיר הולדתה של אימו - פומפרט שבקונטיקט. ויסלר למד בבית ספר מקומי בפומפרט ולאחר מכן עבר ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פויינט.
לכל אורך חייו, גרמו יצירותיו של ויסלר מחלוקות ושערוריות רבות.
יצירתו הידועה ביותר של ויסלר היא "" - הידוע בכינויו "אימו של ויסלר". יצירה זו מוצגת כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז. היצירה נדחתה על ידי האקדמיה המלכותית הבריטית בשל שמה "סידור באפור ושחור" שאינו מתייחס לדמות המוצגת בה. יצירה נוספת שעוררה שערורייה הייתה "הנערה הלבנה" משנת 1862 בה הפגין ויסלר את התאוריה שלו לפיה חשובה יותר ההרמוניה של הצבעים המופיעים ביצירה מאשר הריאליזם שלה.
בשנת 1870 יצר ויסלר דיוקנאות של אחד מבעלי אניות הסוחר הבריטיים הגדולים ואספן אמנות פרדריק ריצ'רד ליילנד ורעייתו אשר הרשימו את ליילנד. ליילנד הזמין את ויסלר לעצב את חדר הסעודות בביתו - וויסלר יצר את "הרמוניה בכחול וזהב: חדר הטווס" המוצג כיום בגלריה לאמנות פריר. חדר זה תוכנן בצבעי ירוק - כחול עם עיטורי מתכת, ונחשב לשיאו של הסגנון האמריקאי - יפני. חדר זה הביא לוויכוחים רבים בין ליילנד וויסלר, וליילנד לא הזמין מוויסלר יצירות נוספות. ויסלר הזועם חדר לביתו של ליילנד וצייר על אחד הקירות שני טווסים לוחמים זה בזה - כאשר האחד מחזיק בידו מברשת ציור, והשני שק כסף. ליילנד, שלא אהב את היצירה מכר את החדר לתעשיין צ'ארלס לאנג פרייר.
משפט רסקין.
בשנת 1878 ויסלר ומבקר האמנות ג'ון רסקין ניהלו משפט דיבה מתוקשר ביותר בשל ביקורת שפרסם רסקין על היצירה "נוקטורנו בשחור וזהב: הטיל הנופל".
רסקין כתב:
במהלך המשפט שאל עורך דינו של רסקין את ויסלר כמה זמן לקח לו לצייר את "נוקטורנו בשחור וזהב: הטיל הנופל", וויסלר ענה:
ועורך דינו של רסקין הקשה ושאל:
וויסלר ענה:
ויסלר זכה במשפט, אולם על אף שתבע הוצאות בגובה של 1,000 ליש"ט, נפסקו לו הוצאות בגובה פרת'ינג אחד (אגורה אחת), וויסלר שהיה שקוע בחובות בשל בניית ביתו - שכונה "הבית הלבן" (בשל האריחים הלבנים) בצ'לסי שבלונדון, נאלץ לפשוט רגל.
בעקבות אירוע זה התרחק ויסלר מהחוגים האמנותיים בבריטניה והתמקד ביצירת קשרים עם אמנים צרפתיים, חלקם הכיר עוד קודם לכן.
ויסלר התאהב בדוגמנית של גוסטב קורבה - ג'ואנה היפרנן וזו דיגמנה עבורו בפריז עבור "הנערה הלבנה". בעקבות העובדה שהיפרנן דיגמנה עבור קורבה ביצירה הפרובוקטיבית "מקורו של העולם" ניתק ויסלר את קשריו עם קורבה.
בשנת 1888 התחתן ויסלר עם ביאטריס, אלמנתו של חברו הארכיטקט אדוארד ויליאם גודווין והם היו נשואים חמש שנים עד מותה מסרטן.
ויסלר יצר תחריטים, תגליפים, רישומים רבים, הדפסים וליטוגרפיות רבות, וכן פרסם שני ספרים בהם הוא מתאר את מחשבותיו על אמנות והחיים בכלל: "הרצאה ב-10 בבוקר" יצא לאור בשנת 1885 ו"האמנות העדינה של עשיית אויבים" יצא לאור בשנת 1890. אוסקר ויילד העריץ את ויסלר על סיגנונו והציניות שלו.
ויסלר השפיע השפעה רבה על אמני תקופתו ובעיקר האמנים האמריקאים ג'ון סינגר סרג'נט וויליאם מריט צ'ייס.