מסיב ההרים נוצר לפני 40 עד 75 מיליון שנה כאשר לבה פרצה מהקרקע והגיעה לעיתים לשכבה בעובי של 3 ק"מ. מאז התעצבו ההרים כתוצאה מתהליכי בליה, והם עשירים בפסגות מחודדות, עמקים עמוקים וצוקים הנישאים עד לגובה של 1,500 מטר. הפסגה הגבוהה בהרי סמן היא ראס דשן הנישא לגובה של 4,533 מטר, והוא ההר הגבוה באתיופיה והרביעי בגובהו באפריקה כולה.
המשקעים בהיקף שנתי ממוצע של 1550 מ"מ יורדים בשתי עונות גשומות, האחת בחודשים פברואר ומרץ והשנייה
בין יולי לספטמבר. מחקרים גילו כי כמות המשקעים השנתית הממוצעת פחתה מאז שנות השישים של המאה ה-20. הטמפרטורות נעות בין מינימום של 2.5°C- עד 4°C למכסימום של 11°C עד 18°C; קרה שוררת בחלק מהלילות ושלג יורד לעיתים על פסגת ראס דשאן.
חי, צומח וטיב הקרקע.
בהרים מספר מיני בעלי חיים נדירים כמו זאב חבשי, בבון זנוב (ז'לאדה Theropithecus gelada) ממשפחת קופים בעלי זנב, ויעל אתיופי (Walia Ibex) שלעיתים נחשב כתת-מין של יעל אלפיני. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כעל אתר בסיכון בגלל הירידה באוכלוסיית היעלים האתיופים אשר נגרמה כתוצאה מהתיישבות אנושית, עיבוד הקרקע וצמצום בשטחי המרעה. אוכלוסיית היעלים מונה כעת כחמש מאות פרטים, ובעלי חיים אחרים כמו הזאב החבשי נעשו נדירים ביותר.
הצמחייה בהרים מחולקת לארבע רצועות בהתאם לגובה פני השטח - חורש אפריקאי הררי בתחתית, ומעליו רצועות יער, אדמת מרעה ואחו אלפיני המשתרע מעל גבהים של שלושת אלפים ושמונה מאות מטרים מעל גובה פני הים. הקרקע בגבהים העולים על שלושת אלפים מטרים נוחה להגנה אך קשה לעיבוד חקלאי. אוויר ההרים באזורים אלה, המכונים דֶגָה, נחשב מועיל לבריאות, לאריכות ימים ולכושר גופני. מרבית יישובי ביתא ישראל הוקמו על קרקע "ווֹאִינָה דֶגָה" ("אדמת גפנים") בגבהים של כאלפיים עד שלושת אלפים מטרים. יישובי אדמת הגפנים שוכנים לגדות יובלות נהר תכזה וסביב אגם טאנה, מקור הנילוס הכחול, המזוהה במסורת היהודית עם נהר פישון (אחד מארבעת נהרות גן עדן).
התיישבות אנושית.
למרות גובהם הניכר והטופוגרפיה הקשה, שוכנים מספר כפרים בהרים, ואלה מקושרים ביניהם בשבילים. האזור היה מיושב כבר לפני 2000 שנים ועיבוד הקרקע החל במדרונות המתונים ולאחר מכן עבר גם לתלולים יותר. כיום מתגוררים בהרים כ-30,000 איש בכ-30 כפרים. בשנים האחרונות רבו הטיולים הרגליים המאורגנים בפארק הלאומי ורכס הרי סמן, הוקמה תשתית תיירותית מתאימה ותופעת שודדי הדרכים הצטמצמה.
אוואש
אוואש (באמהרית: አዋሽ) הוא אחד הנהרות הגדולים באתיופיה ואורכו כ-1,200 ק"מ. הנהר נובע דרומית-מערבית לבירה אדיס אבבה וזורם תחילה מזרחה. לאחר מכן פונה בקשת רחבה וזורם לכיוון צפון, ולבסוף הוא פונה לכיוון מזרח ונשפך לשורה של שש ימות ביניהן הוא מחבר. הימה האחרונה היא אגם אַבְּהֶה על גבול ג'יבוטי, כ-100 ק"מ מערבית לחופי האוקיינוס ההודי. אגן ההיקוות של הנהר סגור והוא משתרע על חלקים נרחבים ממדינות אורומיה, אמהרה, סומלי ועפר.
היסטוריה.
בני אדם חיו בעמק האוואש משחר היות המין האנושי, ובעמק הנהר המרכזי נמצאו שרידיהם של מספר הומינינים. עמק הנהר התחתון הוא מולדתם המסורתית של העפרים, וחלקו העליון יושב במאה ה-16 על ידי האורומו.
ב-1960 הוקם סכר הידרואלקטרי על נהר האוואש, כ-75 ק"מ מאדיס אבבה וזה יצר אגם מלאכותי בשטח של 180 קמ"ר. חלקו המרכזי של האוואש, ממזרח לאדיס אבבה, הוא הגבול הדרומי של "הפארק הלאומי אוואש" המשתרע מאז שנת 1966 על שטח של 756 קמ"ר. חלקו התחתון הוכרז בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו שקבע:
הרי סמיאן
דוד מילר (איש חינוך)
דוד מילר (1873- 1943) היה מורה שעסק בהוראת הלשון העברית לבני השומרונים בשכם בהתאם להמלצת יצחק בן-צבי. בנוסף לתפקידו כמנהל בית הספר, הוא העביר דיווחים שוטפים למוסדות הלאומיים על הלכי הרוח בציבור הערבי. בשנת 1939 פרסם ספר בשם "מכתבים פוליטים" ובו הוא סיכם את דעתו על עתיד יחסי יהודים-ערבים בארץ ישראל. בתוכניתו היה גם לחדש את היישוב היהודי בעיר שכם.
ביוגרפיה.
מילר נולד בסיגט (Sighetu Marmaţiei) שברומניה, למד בחדר ורכש השכלה כללית במסגרת ממלכתית. הצטרף לתנועת "חיבת ציון" ועלה ארצה בשנת 1897. עקב ידיעותיו בעברית ובמדעים כללים, התמנה למורה בראש פינה ובמושבות בגליל וביהודה. במשך ארבעים שנות הוראה מספר תלמידיו הגיעו לאלפים.
בתום מלחמת העולם הראשונה, בבוא ועד הצירים, ארצה, הוא נשלח לעבודה חינוכית בעדת השומרונים בשכם. במסגרת עבודתו, במשך יותר מעשר שנים, הוא יצר מגע עם בני העדה: ילדים, צעירים ומבוגרים. הוא תרם לביסוס הקשרים בין העדה השומרונית לבין היישוב היהודי בארץ. לרגל קימוצים בתקציב, הוא נאלץ לסיים את תפקידו. עבר לתל אביב ומשם המשיך בקשריו עם השומרונים.
העבודה בשכם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעקבות הצהרת בלפור, בואו של "ועד הצירים" לארץ ישראל, הכרזת המנדט הבריטי, הקמת הרבנות הראשית וחנוכת האוניברסיטה העברית החלו להתפתח מגמות לאומיות ערביות.
ההסתדרות הציונית לזרועותיה, מחלקת החינוך והמחלקה המדינית, מינו נציגים בשכם, בביירות, בקהיר, באלכסנדריה ועוד. הם שימשו כנציגים של העם היהודי, כמקשרים עם האוכלוסייה המקומית וכנראה גם עסקו באיסוף מידע על הלכי הרוח בקרב הציבור הערבי. במסגרת זו מונה דוד מילר למנהל בית הספר בשכם על ידי מחלקת החינוך.
דוד מילר החל את עבודתו ב-1 בנובמבר 1920. בבית ספרו היו 30 ילדים ו-15 בחורים שבקשו ללמוד עברית. הוא קיים מגע עם אליעזר הופיין מבנק אנגלו-פלשתינה והשיג בתים למשרדים ולמגורי הפקידים בכוונה להקמת סניף בעיר. מילר נשא ונתן עם סוחרים ספרדים ביפו במטרה שיבואו לפתח עסקים בשכם. במישור הפוליטי הפנימי הוא קיים מגע עם אחד מנכבדי העיר והמליץ בפני יושב ראש "ועד הצירים" כי יפעל למענו אצל הנציב העליון. כמו כן, הוא קיבל אישור לקלוט בבית הספר תלמידים נוצרים וערבים. בשנת 1921 דיווח מילר על חמישה תלמידים יהודים בבית ספרו, בהתאמה למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922 לפיו היו 16 זכרים יהודים בשכם.
על פעילותו של דוד מילר ניתן ללמוד גם מביקור שערך הברון רוטשילד בשכם בשנת 1921. כך נכתב בעיתון "הארץ": "המורה העברי מר מילר קיבל את פניו בשער העיר. משם סרו לשומרונים... הוא שמח מאוד לראות את הילדים מדברים עברית.". הברון משאיר בידו 20 לירות מצריות עבור היתומים.
ממכתב המצוי בארכיון הציוני מחיים מרגליות קלווריסקי מהמחלקה המדינית מסתבר כי הוא העביר כספים לערבים בשכם שפעלו למען המימסד היהודי. וכך הוא כותב לו:
מכתבים פוליטיים.
בשנת 1939 הוא פרסם ספר בשם "מכתבים פוליטים" על היחסים בין היהודים והערבים והסיכויים להסכם ביניהם. הספר מבוסס על הניסיון שצבר במרוצת 40 שנה של מגעים עם ערביי ארץ ישראל ו-10 שנים במסגרת הפעילות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית בשכם.
במכתבים מכונה ידידו הערבי בראשי התיבות חג' מ.ע. השם המלא הוא השייח' עבדאללה מוח'לץ, סופר ועיתונאי איש אופוזיציה למופתי. הידיד הערבי מתאר את דוד: "אני פונה בדברי אליך, בהיותי מכיר אותך היטב ידידי, לאוהב העם הערבי ואת שפתו ואת ספרותינו, יש לך ידידים רבים בין הערביים וגם בין היהודים".
משיב לו דוד: "זכר היטב את דברי הקוראן הנדיב והקדוש, את אשר הוא מספר בעניין זה כי פרעה רצה להשמיד את כל עם ישראל ולא עלה בידו".
אליהו אילת, איש הסוכנות היהודית, מציין את תרומתו של עבדאללה מוח'לץ להבנת המאורעות והתהליכים באותה תקופה במילים אלה:
עם זאת, אין הוא מזכיר בספרו את דוד מילר. כך לא נדע, בוודאות, האם היה איש-שטח של המחלקה המדינית והזין אותה בידיעות שוטפות על האויב הערבי.
מחלף רוקח
מחלף רוקח הוא מחלף הנמצא בצפון תל אביב ומחבר את נתיבי איילון (כביש 20) לשדרות רוקח בעיר. המחלף נפתח לתנועה בינואר 1989.
מבנה המחלף.
בשונה מרוב מחלפי נתיבי איילון, ציר שדרות רוקח עובר מתחת לשני גשרים של איילון דרום וצפון וגשרי רכבת. ברוב מחלפי נתיבי איילון חוצה ציר התנועה העירוני את הדרך המהירה באמצעות גשר בודד מלמעלה. כל שמונת כיווני המעבר קיימים במחלף, באמצעות מערכת של רמפות ורמזורים, ואף קיים חיבור מהמחלף לכביש הגישה לאוניברסיטת תל אביב.
נחל הירקון זורם בסמוך למחלף מדרום בנקודה בה נשפך נחל איילון לירקון. נחלי הירקון ואיילון זורמים בדרך כלל ללא כל הפרעה לתנועה, אך בזמן סופות גשמים הם עלולים לעלות על גדותיהם ולהציף את המחלף. לשם כך הוקמה במקום מערכת מדידה ובקרה מיוחדת, העוקבת אחר מפלס המים באזור ומספקת התרעה להצפה במקרה הצורך.
מיקום.
ליד המחלף נמצאים מוקדי עניין רבים, כגון אוניברסיטת תל אביב, מרכז הירידים והקונגרסים, הלונה פארק ותחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה. בסמוך למחלף נמצאת ההתפצלות של מסילת הרכבת הירקון ממסילת החוף הנקראת צומת תל ברוך (מסילת איילון מתחילה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ודרומה, זאת למרות שנחל איילון נמשך גם צפונה לה).
בעתיד צפוי להתחבר למחלף מכיוון מזרח כביש איילון מזרח.
גרוסוורדיין
ערפילית ראש הסוס
ערפילית ראש הסוס (ידועה גם כ-Barnard 33 או כ-IC 434) היא ערפילית בליעה בקבוצת הכוכבים אוריון. מרחקה מכדור הארץ כ-1,500 שנות אור וקוטרה כ-3 שנות אור. קוטר צוואר הסוס של הערפילית כ-0.82 שנות אור. הערפילית ידועה בשל צורתה המיוחדת, המזכירה ראש סוס, ומכאן שמה. הערפילית חיוורת, ולא ניתן לראות אותה בעין בלתי מזוינת. בטלסקופ, היא אחד מגרמי השמים הקלים ביותר לזיהוי בשל צורתה הייחודית.