בצפון אמריקה ידוע על דלקי סלעים באזור ויסקונסין, בעיקר בסמוך למרכזים העירוניים המקיפים את מילווקי. הוא חי גם בכמה אזורים מיוערים ועירוניים במורנת שקע קרחוני, ובחורשות הסמוכות של וולוורת', ראקין, וואוקשה וכנראה גם במחוזות ג'פרסון. דלקי הסלעים החיים בצפון אמריקה הם ככל הנראה צאצאים של פרטים פראיים שנמלטו מחוות פרוות פרטית בבורלינגטון במהלך שנות ה-40. הם אף נרשמו ששוחררו או נמלטו בשנת 1972.
יחסים עם בני אדם.
אילוף.
הזואולוג הבריטי ג'ורג' רולסטון תיאר כי "החתול הביתי" של היוונים הקדמונים והרומאים היה למעשה דלק הסלעים. כמו כן, הביולוגית הימית ז'אן וילפרו-פאוור שמרה על שני דלקי סלעים מאולפים.
ציד ושימוש בפרווה.
אף כי דלק הסלעים הוא חיה יקרת ערך בסחר בפרוות, פרוותו נחותה באיכותה מזו של הדלק האירופי והדלק הסיבירי. עורות דלק הסלעים בשוקי הפרווה של ברית המועצות היוו רק 10-12% מנתחי השוק של עורות הדלקה אירופי. דלקי סלעים נתפסו רק בקווקז, בחלק מחצי האי קרים, בשאר אוקראינה (במספרים קטנים מאוד), וברפובליקות של מזרח אסיה. מכיוון שבעלי חיים עם פרוות יקרות ערך נדירות יותר באזורים אלה, דלק הסלעים הוא בעל ערך לציידים בשוק המקומי. דלקי סלעים נלכדים במלכודות לסת, או כאשר רוצים ללכוד את הדלק חי לוכדים אותו עם מלכודות כלוב. הירי בדלק סלעים אינו יעיל, ותפיסתם עם כלבים מוצלחת רק כאשר ניתן ללכוד את החיה בעץ חלול.
נזקי רכב.
מאז אמצע שנות ה-70, ידוע כי דלק הסלעים גורם לעיתים נזק למכוניות. במכוניות שניזוקו על ידי דלקים בדרך כלל נחתכו צינורות וכבלים. דלק הסלעים יכול לקרוע את הכבלים של מנוע המתנע עם נשיכה אחת בלבד. הסיבה לכך אינה ידועה לחלוטין, מכיוון שהפריטים הפגועים אינם נאכלים. עם זאת, ישנו שיא עונתי בהתקפות דלקים על מכוניות באביב, כאשר דלקים צעירים חוקרים את סביבתם לעיתים קרובות יותר וטרם למדו אילו פריטים בסביבתם אוכלים או לא. שמן הדגים הכלול לעיתים קרובות בכבלי מכוניות מיפן עשוי לתרום לכך.
מאיץ LHC.
ב-29 באפריל 2016, פרט של דלק סלעים כיבה את מאיץ LHC, מאיץ החלקיקים החזק ביותר בעולם, על ידי טיפוס על שנאים חשמליים 18–66 קילוואט שנמצאים מעל פני האדמה בסמוך לניסוי LHCb.
יתר על כן, גם ב-21 בנובמבר 2016, פרט נוסף של דלק סלעים כיבה את מאיץ LHC על ידי טיפוס על השנאים חשמליים בסמוך לניסוי ALICE. פרט זה פוחלץ והוצג בתצוגה במוזיאון הטבע לרוטרדם.
הרב גוסטמן
רחיצה בשבת
רחיצה בשבת היא איסור של חז"ל על אדם לרחוץ את גופו ביום השבת במים חמים. מנהגים מאוחרים יותר אסרו רחיצה גם במים צוננים עקב חששות שונים, אך לא התקבלו בקרב כל עדות ישראל.
רחיצה במים חמים.
אף על פי שרחיצה בשבת במים חמים שהוחמו מערב שבת מותרת מן התורה, אסרו חכמים על האדם לרחוץ את גופו במים חמים, עקב בלנים שהיו מחממים מים במהלך השבת עצמה להפעלת המרחץ וכשבאו למחות בהם טענו שהמים חוממו מלפני השבת. איסור זה נקרא גם "גזירת הבלנים".
חום המים שנאסר.
לדעת חלק מהפוסקים הגדרת המים כחמים היא כאשר חומם מעל לטמפרטורת הגוף (36.5 מעלות צלזיוס). אולם יש פוסקים שהחמירו גם במים פושרים.
רחיצה חלקית.
דעת האמורא שמואל שלמרות שרחיצת הגוף נאסרה – רחיצת פניו ידיו ורגליו מותרת, וכך נפסק להלכה. היתר זה הוא דווקא במים שחוממו מערב שבת, אך אם חוממו במהלך השבת, אפילו בהיתר, אסרו חכמים לרחוץ בהם אפילו פניו ידיו ורגליו.
פנים, ידיים ורגליים הן דוגמאות, אך למעשה כל רחיצה חלקית מותרת, עד רובו של הגוף.
מנהג מאוחר לאסור רחיצה במים צוננים.
למרות שבגמרא ברור שאיסור רחיצה הוא רק במים חמים, כתבו תרומת הדשן והמהרי"ל שהמנהג הוא שאין רוחצים אפילו במים צוננים משום חשש של טלטול מים על גופו ברשות הרבים או בכרמלית, וכן משום חשש סחיטה של שער הראש.
מנהג זה התקבל בקרב בני אשכנז, אולם בני ספרד לא קיבלו מנהג זה.
היו שאמרו כי הרוחץ בשבת בסבון רך או קשה, עובר על איסור ממרח, אלא אם כן הסבון נוזלי כמים. אם משרה את הסבון במים בשבת ולא הוכן נערב שבת, עובר על איסור מוליד ריח וכאשר שופך את הסבון על גופו, יש אומרים שעובר על איסור מוליד ריח בגופו.
היתרים לאיסור רחיצה.
חמי טבריה.
בנוסף להיתר פניו ידיו ורגליו, התירו חכמים גם את הרחיצה במעיינות חמי טבריה, וכן בכל המעיינות החמים. זאת לאחר שמתחילה רצו חכמים לאסור גם מאגרי מים אלו בתוך גזירת הבלנים, אך כיון שראו שהציבור מתקשה בכך, חזרו והתירו רחיצה בחמי טבריה.
כאשר מצטער מניקיון גופו.
ר' עקיבא איגר כתב שכאשר אדם מצטער וצריך לרחוץ במים חמים, התירו חכמים את איסור הרחיצה. היתר זה הובא על ידי הביאור הלכה ופוסקים נוספים.
טבילת טהרה בשבת.
הראשונים והאחרונים דנו בשתי שאלות בטבילה בשבת: משום חשש שנראה כמתקן כלי ומשום רחיצה בשבת.
חשש שנראה כמתקן כלי.
חכמים אסרו לטבול כלים בשבת, משום שדומה הדבר למתקן כלי. אולם התירו לבני אדם לטבול לטהרתם. רבא נימק את ההיתר משום שבשונה מכלים, כאשר אדם טובל, לא ניכר שהוא עושה זאת כדי להטהר, אלא ניתן לומר שעושה זאת כדי לקרר גופו במים.
על פי זה, מותר לנשים לטבול טבילת מצווה בליל שבת. אולם, כאשר אשה התעכבה מלטבול, או שבעלה לא נמצא במקומה בשבת, יש שאסרו טבילה זו בנימוק שלמנהג אשכנז היום לא נוהגים לרחוץ בשבת, וממילא מוכח שהעושה כן עושה זאת כדי להטהר. אולם ההוראה המקובלת היום היא שגם אשה שדחתה טבילתה תטבול בשבת.
בטבילת גברים יש שהקלו שיטבול בשבת, משום שכיון שאינה מן הדין, ממילא אינו מתקן.
חשש מצד איסור רחיצה.
יש שאסרו טבילה במקווה מחומם בשבת, שהרי זה בכלל גזירת רחיצה. אולם יש שהקלו בטענה שטבילת טהרה אינה בכלל גזירת רחיצה כלל.
בטבילת נשים הפוסקים המאוחרים נטו להקל ולהתיר במים חמים. ויש שכתבו שגם בטבילת גברים המנהג להקל.
סוחט
צבי השיטים
צבי השיטים או צבי הערבה (שם מדעי: "Gazella gazella acaciae") הוא תת-מין של צבי מצוי האנדמי לישראל, שאוכלוסייתו מונה, נכון ל-2021, כ-33 פרטים בלבד (9 זכרים, 13 נקבות ו-11 עופרים), החיים באזור יטבתה שבערבה. תת-מין זה אנדמי לחלוטין לישראל.
תיאור.
צבי השיטים נבדל מתת-מינים אחרים של צבי מצוי בגולגולתו הצרה, קרני הזכרים הקצרות יותר, עצמות האף הצרות ומוארכות, צווארו ואוזניו הארוכים יותר, חוטמו הרחב והשחור וזנבו הארוך ושעיר. צבעו כצבע אדמה כהה, עם פס לבן לאורך החלק הפנימי של רגליו האחוריות. בהשוואה לתת-המין הארץ-ישראלי ("Gazella gazella gazella"), הנפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, מבנה גופו צר וארוך יותר, צבעו כהה יותר והקווים על פניו בולטים יותר, ואוזניו גדולות יותר ומוטות לצדדים, בדומה לאוזני צבי הנגב. הוא גדול יותר וכהה יותר מתת-המין "Gazella gazella cora", הנפוץ בחצי האי ערב, ונבדל מהמין צבי הנגב ("Gazella dorcas") בצבעו הכהה יותר, בפס הצד הכהה המפריד בין השטח החום של הגב ללבן של הבטן, ובקרניו, הדומות לאלה של צבי ארץ ישראלי.
צבי השיטים ניזון בעיקר מעלים, מענפים צעירים, מפרחים ומתרמילי פרי של עצי שיטה סלילנית ושיטת הסוכך, והוא מקבל די מים ממזונו, כך שאינו זקוק למי שתייה. הוא מסוגל לעמוד על רגליו האחוריות ולהישען ברגליו הקדמיות על ענפי העץ, וכך לאכול מן העלווה והפירות. זרעי השיטה אינם מתעכלים בקיבתו, אולם המעבר שלהם במערכת העיכול שלו מסייע לנביטתם.
הזכרים הדומיננטיים באוכלוסיית צבי השיטים מחזיקים טריטוריות בשטח של כחצי קמ"ר, שעדרי נקבות (עד 4 פרטים) רועים בהן, בעוד זכרים אחרים חיים ב"עדרי רווקים" מחוץ לטריטוריות. הנקבות מתייחמות לראשונה בגיל 18 חודשים, ובתום היריון בן שישה חודשים ממליטות עופר בודד, ומיניקות אותו במשך כמאה ימים.
הגדרת תת-המין.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הבחין הזואולוג גיורא אילני בתת-מין זה, השונה מצבי הנגב ומהצבי הארץ ישראלי, וכינה אותו בשם "צבי הערבה". פרט אחד של תת-המין, שנלכד באזור יטבתה, הובא ב-1969 לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב, שם חי עד מותו ב-1975. פרט זה ומספר גולגולות שימשו בסיס למחקר שערכה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' היינריך מנדלסון, שהגדירה את תת-המין צבי השיטים ופרסמה את ממצאיה ב-1997.
תפוצה.
עד אמצע המאה ה-20, חיו מאות צבאי שיטים באזור חצבה שבצפון הערבה, אך ציד פרוע על ידי חיילי צה"ל הביא לחיסולה של אוכלוסייה זו.
ב-1951 דיווח הזואולוג הבריטי ג'ון ריבס אלרמן (Ellerman) על מציאתו בדרום הערבה, אבל מאז לא הצליחו למצוא אותו בסקרים בדרום הנגב ועד 1965 הוא נחשב נכחד. ב-1965 זיהה גיורא אילני כמה פרטים של תת-המין, ובהמשך הסתבר שיש אוכלוסייה קטנה שלו באזור יטבתה.
נכון ל-2021, נותרו כ-33 פרטים בדרום הערבה, ובהם תשעה זכרים בוגרים בלבד. על מנת להגן עליהם מפני טורפים, גודר עבורם שטח של כ-4 קמ"ר בין יטבתה לסמר. הם נתונים בסכנת הכחדה, ואם לא ישרדו, מין זה ייכחד מהעולם. להן תוצאות הספירה:
מבט מגן עדן
מבט מגן עדן (באנגלית: The Lovely Bones) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה, שבוים על ידי פיטר ג'קסון ומבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה אליס סיבולד. התסריט לסרט נכתב במשותף על ידי ג'קסון, פראן וולש ופיליפה ביונאס. בהפקת הסרט היה שותף סטיבן ספילברג.
עלילה.