מותר להתחיל בערב שבת הפעלה של כלים שימשיכו לעשות מלאכה אסורה בשבת, היות שאין צורך בשמירת שבת על ידי כלים העושים מלאכה בעצמם. עקרון זה מכונה "אין שביתת כלים". בגלל עיקרון זה, מקובל כיום להשתמש בשעון שבת, שהוא התקן קוצב זמן בעל מחזור של 24 שעות, המכבה ומדליק מכשירי חשמל ביתיים על פי זמנים מוגדרים מראש. כמו כן, מקובל להכין מראש פלטת שבת ולהפעילה לפני כניסת השבת או באמצעות שעון שבת.
הכנת מדורת אש לשבת.
בזמן עבר, קודם לתפוצתם של מכשירי חשמל, היה שימוש נרחב באש לצורך מאור וחימום. היות שישנו איסור על הדלקת אש בשבת או על הגברתה, היה צורך להכין את האש קודם לכניסת השבת. ישנן הלכות לגבי הכנת מדורה לשבת, שעיקרן הצורך שהמדורה תדלק היטב קודם לכניסת השבת, על מנת למנוע חשש שיבואו להגביר את האש בשבת. הכלל העיקרי הוא שהמדורה תדלק באופן שהאש תימשך מעצמה לחומרי הבעירה שטרם נדלקו, ללא צורך בסיוע של אדם.
הלכות נוספות ישנן לגבי נרות המשמשים למאור, כאשר בהם החשש הוא שמא אדם יטה את הנר כדי להגביר את עוצמת האור.
כניסת שבת.
זמן כניסת שבת הוא הזמן שבו מפסיקים מכל מלאכה ומדליקים נרות שבת, שהיא המלאכה האחרונה הנעשית בערב שבת על ידי נשים (ביום טוב נהוג להדליק נרות בליל יום טוב עצמו).
ג' דברים צריך אדם לומר בתוך ביתו.
במשנה מובאות שלוש תזכורות אותן צריך בעל הבית להזכיר לבני הבית סמוך לזמן כניסת שבת:
תזכורות אלו מכוונות למלאכות שצריכות להעשות קודם השבת, ואסורות בעשייה בשבת. התזכורת הראשונה היא לגבי הפרשת תרומות ומעשרות, השנייה לגבי עירוב חצרות (או עירוב תחומין), ואילו השלישית מכוונת להדלקת נרות שבת, שנעשית בסיום כל מלאכות החול.
בגמרא מובא כי תזכורות אלו צריכות להאמר בנחת, כדי שיתקבלו על ידי בני הבית.
זמני הדלקת נרות שבת.
על פי המקובל כיום זמן הדלקת נרות שבת הוא כ־20 דקות קודם לשקיעת החמה ברוב ארץ ישראל, כ־30 דקות בחיפה, וכ־40 דקות בירושלים ובפתח תקווה (שיעורי זמן אלו קבועים ואינם משתנים לפי התארכות וקיצור הימים).
קביעת זמן זה מתבססת על שיטת הגאונים בקביעת זמן בין השמשות (שיטה שעל פיה בין השמשות מתחיל מיד עם שקיעת החמה), יחד עם הספק היסודי בדין בין השמשות המוביל לכך שנוהגים בו כמו בעיקר השבת, ויחד עם דין תוספת שבת המחייב את תחילת השבת עוד קודם לזמן המחויב שלה (דין זה נהוג כיום אף שמובא בשולחן ערוך בלשון 'יש אומרים').
הרב עובדיה יוסף התנגד לחיוב קבלת הנוהג של 40 דקות בירושלים, ודעתו היא כי זו תקנה של הרבנים האשכנזים בירושלים, אך הרבנים הספרדיים קבעו את זמן הדלקת הנרות כ־20 דקות לשקיעת החמה.
תקיעות לציון כניסת השבת.
בתקופת בית שני, היה נוהג סדר תקיעות מיוחד כדי להודיע לציבור על השבת המתקרבת. התקיעות היו נעשות במקומות ישוב יהודיים, ובירושלים היה מקום מיוחד בבית המקדש שכונה בית התקיעה שיוחד למטרה זו. התקיעות היו נעשות באמצעות שופר או חצוצרה. סדר התקיעות היה שלוש תקיעות בודדות בהפרשי זמן שנועדו להכריז בהתאמה על הפסקת המלאכה החקלאית בשדות, הפסקת המסחר והתעשייה בעיר, הפסקת המלאכות הביתיות, וכעבור זמן קצר מהתקיעה השלישית שלוש תקיעות נוספות רצופות (תקיעה־תרועה־תקיעה) שמציינות את כניסת השבת.
בקהילות יהודיות רבות היה נהוג למנות אדם שיודיע על כניסת השבת באמצעות חצוצרה או באמצעות תזכורת פרטנית לאנשים. כך למשל בקהילת יהודי קולאשי שבמערב גאורגיה שכונתה "ירושלים הקטנה", נהגו בערב שבת לתקוע בשופר, כדי להודיע על כניסת שבת קודש. בשכונות דתיות מקובל כיום להשתמש בצפירת שבת, צופר המודיע על כניסת שבת פעמיים: פעם ראשונה זמן מה קודם כניסת השבת (בדרך כלל כ־20 דקות קודם זמן הדלקת נרות שבת), ופעם שנייה סמוך לכניסת השבת (בדרך כלל 10 דקות קודם זמן הדלקת הנרות).
קבלת שבת מוקדמת.
אדם פרטי או קהילה יכולה להקדים את זמן כניסת שבת מסיבות שונות (לדוגמה עקב אריכות היום בתקופת שעון הקיץ), ומאותו זמן חלה עליהם השבת לכל דיניה, כמו עיקר השבת. ניתן לקבל את השבת החל מזמן פלג המנחה, כשעה ורבע קודם לשקיעת החמה, ולהתפלל את סדר קבלת שבת ותפילת ערבית של שבת עוד קודם לשקיעת החמה, וכן לערוך קידוש ואת סעודת ליל שבת.
עם זאת, היות שהאפשרות להתפלל תפילת ערבית עוד לפני שקיעת החמה היא לפי שיטת רבי יהודה, יש להתפלל במקרה זה את תפילת מנחה קודם לפלג המנחה, מאחר שעל פי שיטת רבי יהודה זמנה של תפילת מנחה הוא עד פלג המנחה. בנוסף, יש להקפיד לקרוא שוב את קריאת שמע של ערבית לאחר צאת הכוכבים.
אף על פי שהשבת חלה על כל דיניה על מי שקיבל אותה מוקדם, מותר לבקש מיהודי שטרם קיבל שבת לעשות מלאכה בשביל מי שכבר קיבל שבת.
בין השמשות של ערב שבת.
בין השמשות הוא משך זמן בין שקיעת החמה וצאת הכוכבים המסופק בשייכותו ליום או ללילה. בשל כך הוא נידון לחומרא ונחשב לחלק מעיקר השבת, וכל דיני השבת מהתורה נוהגים בו. לדוגמה, אסור להדליק בפרק זמן זה נרות שבת.
עם זאת, חלק מדיני שבת שתוקפם דרבנן אינם נוהגים בו. ישנו כלל לפיו 'דכל דבר שהוא משום שבות - לא גזרו עליו בין השמשות', ועל כן מלאכות דרבנן שנאסרו משום שבות יהיו מותרות בזמן בין השמשות, אך רק בזמן שיש צורך רב בדבר או שמדובר בדבר מצווה. מותרת גם הפרשת תרומות ומעשרות מדמאי, הטמנת תבשיל ועשיית עירוב חצרות, וכן אמירה לגוי לעשות מלאכה במקרה שיש צורך גדול או הפסד מרובה.
בכל מקרה, לאחר שענו ברכו בתחילת תפילת ערבית של שבת, כבר אסור להקל בכל הקולות הללו, כי אמירת 'ברכו' נחשבת כקבלת שבת.
דיני בין השמשות במוצאי שבת שווים לדיני בין השמשות בערב שבת, ויש מחמירים בדבר.
ערב יום טוב
מירוץ תהליכים
Because of You
תנאי מרוץ
מירוץ לפיד
הפיגוע באיתמר
טמרין רעמתי
הטמרין הרעמתי (שם מדעי: "Leontopithecus") או טמרין אריה הוא סוג של קופים מתת-סדרה קופים רחבי אף (קופי העולם החדש). השוכן באמריקה הדרומית. סוג זה קרוב מאוד לטמרין כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא הרעמה שיש לסוג טמרין רעמתי ואינו קיים אצל הטמרין. הן טמרין רעמתי והן טמרין הם סוגים במשפחת המרמוסטיים (Callitrichidae).
תיאור.
מיני הטמרין הרעמתי הם הגדולים ביותר במשפחת המרמוסטיים. הוא בעל גוף בגודל של 30 סנטימטר, אורך זנב 45 סנטימטר ומשקל עד 900 גרם. פרוותם העבה משיית וגונה משתנה בין שחור לצהוב-זהוב ולעיתים מנומרת. מקור שמם ברעמה שעל אזור הכתף. פניהם שטוחים ונטולי שיער. ידיהם ורגליהם (פרט לבוהן) מצוידים בטופרים, כמו כל מיני המרמוסטיים, ולא בציפורניים כמו שאר המינים בסדרת הפרימטים.
תפוצה.
ארבעת המינים של הטמרין רעמתי שוכנים ביער האטלנטי שבדרום מזרח ברזיל, בייחוד בשפלת החוף. אזור תפוצתם כולל את דרום באהיה, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו וצפון פרנה. כל המינים בסכנת הכחדה.
אורח חיים.
הטמרינים פעילים ביום, ובלילה הם נחבאים בחללים בגזעי עצים או בצמחייה העבותה. כמו שאר פריטי משפחת המרמוסטיים, גם סוג זה שוכן עצים. הטמרינים נעים על ארבע גפיים ומטיבים לקפץ מעץ לעץ.
הטמרינים הרעמתיים חיים בקבוצות קטנות של שלושה עד שבעה פרטים. קבוצות אלו הם משפחה עם הצאצאים, כולל מספר זכרים ונקבות בוגרים. בתוך הקבוצה יש התנהגות חברתית ברורה: סריקת השיער בחיפוש אחר טפילים, ושיתוף מזון משחקים תפקיד חשוב. הפרטים בקבוצה שומרים בדרך כלל על קשר עין ומתקשרים ביניהם בצעקות. גודל הטריטוריה של כל קבוצה נע בין 400 ל-700 דונם שעליה היא מגינה בצעקות ובהעוויות פנים תוקפניות.
מזון.
יש לטמרין הרעמתי אצבעות דקות וארוכות המאפשר לו לתפוס חרקים בצורה יעילה יותר ולכן חרקים, עכבישים, חלזונות וחסרי חוליות נוספים הוא מזונם העיקרי. בנוסף טמרין רעמתי אוכל גם ביצי ציפורים, פירות, נחשים ולטאות קטנות.
רבייה.
למרות שבקבוצה יש מספר זכרים ונקבות בוגרים, הטמרין הרעמתי הוא מונוגמי. משך ההיריון נע בין 120 ל-130 יום. נקבת הטמרין הרעמתי ממליטה בדרך כלל שני ולדות. כל הקבוצה מעורבת בגידול הגורים, אם כי העול נופל בעיקר על האב. הגורים נגמלים בגיל שלושה חודשים, ותוך 18 עד 24 חודשים הם בוגרים מינית.
תוחלת החיים של הטמרינים היא עד 18 שנים.
אויבים.
האויבים הטבעיים של הטמרינים הם חתוליים, נחשים ועופות דורסים. הסכנה העיקרית לקיומים היא בהרס בית הגידול שלהם. יערות הגשם של דרום מזרח ברזיל נפגעו יותר מיערות אחרים בשל בירוא יערות, וכיום נותר רק כ-8% משטחם המקורי. יותר מכך, ציידים בלתי חוקיים לוכדים את הטמרינים על מנת למכרם כחיות מחמד בשוק השחור. משום כך הטמרינים כלולים בין הפרימטים המצויים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר. ידוע כי בטבע יש רק כ-1,000 פרטים של הטמרין הרעמתי השחור, והוא מסווג על ידי ה-IUCN בסכנת הכחדה.
מינים.
בסוג טמרין רעמתי 4 מינים אשר ניתן להבחין ביניהם לפי צבע פרוותם:
טמרין אריה
טמרין אריה מוזהב
מוני ניצני
נפגע פעולת איבה
בישראל, נפגע פעולת איבה או חלל הוא מי שנפגע כתוצאה מפעולת איבה של כוחות צבאיים או צבאיים למחצה או בלתי סדירים של מדינה עוינת לישראל, או מפעולות איבה של ארגון עוין לישראל.
פעולות הטרור הערבי כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל החלו בשלהי המאה ה-19 ונמשכו ברצף ובגלים לפני הקמת המדינה (מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט, המרד הערבי הגדול ובראשיתה של מלחמת העצמאות) וגם לאחר הקמת מדינת ישראל, משך למעלה מ-100 שנים.