ב-1962, פרנקלין סיימה בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה וקיבלה את פרס הבוגרים הנכבדים ב-1972. היא הייתה אחות באחוות קאפה אלפא ת'טה ונשיאת סניף בטא פאי של האחווה. דורותי ליפ, אז דיקנית הנשים באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, העניקה לפנקלין מועמדות למלגה המממנת לימודים מלאים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, שפתחה בפעם הראשונה את שעריה בפני נשים והסכימה לקבל אליה בוגרת אחת מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. בשילוב מלגה חלקית והלוואות, נכנסה פרנקלין לבית הספר החדש למנהל עסקים בהרווארד, אחד מ-14 נשים בכיתה של 680 גברים. ב-1964, פרנקלין הייתה למוסמכת אוניברסיטה במנהל עסקים מבית הספר לעסקים בהרווארד, וזכתה בפרס על הישגי הבוגרים ב-2004.
במשך כמה שנים לאחר סיום לימודיה, נכנסה פרנקלין אל עולם העסקים והתאגידים. היא הצטרפה לחברת זינגר שבניו יורק, תחילה כעובדת בחטיבת מוצרי הצריכה ולאחר מכן כחברה בצוות התכנון הארגוני. בזינגר, היא קודמה למנהלת ניתוח סביבתי, תפקיד חדש בחברה אשר מטרתו הייתה לבצע מעקב אחר פעילות תחרותית ברחבי העולם. אחרי ארבע שנים שם, היא מונתה לעוזרת לסגן נשיא צוות התכנון הארגוני של הבנק העירוני הראשון בניו יורק (לעתיד סיטיבנק) בשנים 1969-1971. באותה עת הוטלה עליה משימה בידי המנכ"ל, וולטר וריסטון, לבחון את קשרי הבנק עם גורמים ממשלתיים. הניתוח שלה הוביל לייסוד מחלקת היחסים הממשלתיים הראשונה של הבנק, שאותה יצרה ובראשה עמדה עד 1971.
שירותה בממשל ניקסון.
ב-1971, בעודה עובדת הבנק העירוני הראשון בניו יורק, גויסה על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון להביא אל ממשלו נשים מוכשרות יותר לתפקידים ממשלתיים בכירים. מינויה היה חלק מיוזמה רב-חודית של ממשל ניקסון בעקבות מסיבת עיתונאים שנערכה ב-6 בפברואר 1969. במסיבת עיתונאים זו, שאלה ורה גלזר, כתבת בברית העיתון הצפון-אמריקאי (North American Newspaper Alliance) את הנשיא ניקסון את השאלה הבאה:
בפברואר 1971 העניק ניקסון לפרד מאלק, עוזר נשיאותי לניקסון ומי שהיה בן כיתתה של פרנקלין בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, משימה לשכירת אישה שתוביל את המאמץ לגייס נשים אחרות למשרות ממשלתיות. מאלק שאל את פרנקלין אם ברצונה לקחת על עצמה משימה זו, וב-12 באפריל 1971 החלה פרנקלין את התפקיד שיועד לה במסגרת יוזמה נשיאותית זו. בהודעה רשמית מטעם הבית הלבן מסרה ​​פרנקלין ב-22 באפריל כ"עוזרת בסגל הנשיא ניקסון לכוח אדם ניהולי" הצהרה לתקשורת. תואר זו השתנה לאחר מכן ל"עוזרת בסגל הנשיא" לאחר מסיבת העיתונאים הראשונה שלה, בה העיתונות שאלה כיצד תוכל לגייס נשים כשהיא נושאת את המילה "כוח אדם" (באנגלית: Manpower) בתוארה.
ב-21 באפריל 1971, נתן ניקסון הוראה לראשי המחלקות בבית הלבן וסוכנויות עצמאיות אחרות ליצור תוכניות פעולה ספציפיות "במטרה להדגים בבירור את ההכרה שלנו בשוויון לנשים תוך שימוש רב יותר בכישוריהן במשרות בכירות". הוא דרש ממחלקות אלה: לפתח וליישם תוכנית למשיכת נשים בעלות כישורים למשרות בכפוף למינוי עד לסוף השנה; לפתח וליישם תוכנית להגדלת מספר הנשים במשרות רמת-ביניים, קרי משרות לא בכירות במיוחד אלא שנמצאות ברמת-הביניים בסולם המשרות הממשלתיות; להגן על הגידול המשמעותי בשיעור המשרות הפנויות במועצות מייעצות ובוועדות ממשלתיות לנשים; למנות רכז כללי שיישא באחריות להצלחת המיזם. על כל אחת מהדרישות האלה, ניקסון דרש מראשי המחלקות והסוכנויות להגיש את תוכניותיהם לא יאוחר מ-15 במאי 1971. לאחר פרסום תזכיר זה, פרנקלין לקחה על עצמה את המעקב אחר התקדמות ביצוע תוכניות הפעולה של כל אחת מהמחלקות.
באפריל 1972, יחד עם היוזמות הנשיאותיות האחרות, הובילו מאמציה של פרנקלין לשילוש מספר הנשים שהוכנסו לתפקידי מדיניות: המספר נסק מ-36 אל 105 נשים, בשנה הראשונה בלבד. עד מאי 1973, מספר זה גדל ל-130 נשים, ופרנקלין יצרה מאגר בן 1,000 נשים מוכשרות למילוי משרות בעתיד. למעלה ממחצית ממשרות אלה של ענייני והגיית מדיניות, שבהן מונו נשים בתקופה זו, מולו קודם לכן בידי גברים בלבד. ביניהם היו סינתיה הולקומב הול, שופטת בבית המשפט לענייני מס של ארצות הברית; מרינה וון נוימן ויטמן, האישה הראשונה במועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית; רומנה אקוסטה בנואלוס (Romana Acosta Bañuelos), ההיספנית הראשונה שכיהנה כגזברית של ארצות הברית; בטי סאות'ר מרפי, היועצת הכללית של המועצה הלאומית ליחסי עבודה; ודיקסי לי ריי, האישה הראשונה והיחידה שכיהנה כיושבת ראש הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
מבחינת המשרות המשתייכות לרמת הביניים, למעלה מ-1,000 נשים הועברו לתפקידים רבים שנשים מעולם לא החזיקו בהן קודם, כגון מרשלות אוויר, קפטניות של ספינות גרירה, סוכנות לשכת החקירות הפדרלית ושומרות יערות. מספר הנשים שמונו לוועדות ומועצות גדל גם הוא, מ-250 נשים בשנה הראשונה, ל-339 נשים עד שלהי מאי 1973. היה זה בתקופה בה נשים הראשונות הגיעו לדרגות אדמירל וגנרל בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
חברה בוועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה.
הישגיה של פרנקלין כעוזרת בסגל של הנשיא ניקסון הובילו אותה להיות מועמדת על ידיו לאחת מחמשת החברי המקוריים בוועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה (CPSC). היא הושבעה ב-14 במאי 1973 לתקופת כהונה בת שבע שנים. היא שירתה תחת ממשליהם של הנשיאים ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר. ב-13 ביוני 1973 היא נבחרה ושימשה כסגנית יושב ראש הוועדה הראשונה עד שנת 1974. היא שימשה שוב כסגן יו"ר הוועדה בשנים 1978-1977. במהלך שנים אלה, התרכזה פרנקלין בשיפור הבטיחות וגיהות למען ילדים והייתה חלוצה בשימוש בניתוח עלות-תועלת. מכתביה לנשיא קרטר ונאומיה הובילו את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ליצור מספר סוכנויות פיקוח ורגולציה כדוגמת משרד הבטיחות והבריאות בתעסוקה, הסוכנות להגנת הסביבה ומנהל המזון והתרופות האמריקאי.
מזכירת המסחר של ארצות הברית.
ב-26 בדצמבר 1991, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הודיע ​​על כוונתו למנות את פרנקלין למזכירתה ה-29 של מחלקת המסחר של ארצות הברית, במקומו של רוברט מוסבכר. מינוי זה אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ולאחר זמן קצר היא הושבעה לתפקיד ב-27 בפברואר 1992, מה שהציב את פרנקלין כאישה הראשונה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית והאישה ה-13 שהייתה חברה בקבינט של ארצות הברית.
כמזכירת המסחר, הציבה לעצמה פרנקלין יעד מרכזי: הגדלת היצוא האמריקאי, בעיקר לרפובליקה העממית של סין, רוסיה, יפן ומקסיקו. היא הובילה משלחת נשיאותית אל סין העממית בדצמבר 1992 במטרה לנרמל את היחסים המסחריים בין ארצות הברית לסין. בסין, היא ומקבילה, השר לי לאנצ'ינג, חידשו את העונה השביעית של הוועדה המשותפת של ארצות הברית וסין לסחר ולמסחר (JCCT). חידוש פעילות ה-JCCT היה הקשר המסחרי הרשמי והגלוי הראשון מאז שארצות הברית הטילה סנקציות מסחריות על סין ביוני 1989. השליחות שלה הסירה סנקציה זו והכניסה חזרה כמיליארד דולר אמריקני בחוזים חדשים לחברות אמריקאיות. משימה זו נתנה "אור ירוק" לחברות אמריקאיות שהיו מעוניינות בהזדמנויות עסקיות בסין, ושיעור המסחר עם סין גדל באופן דרמטי בשנים שלאחר מכן, כמו גם ההשקעות הסיניות באמריקה.
בינואר 1993, סיימה פרנקלין את כהונתה כמזכירת המסחר עם השבעתו של ביל קלינטון לנשיאות, והיא הוחלפה ברון בראון.
קלי וורד
קלי וורד (באנגלית: Kelly Ward; נולד ב-17 בנובמבר 1956) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה.
וורד נולד בסן דייגו ושיחק בתיאטרון המקומי של סן דייגו.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-1976 כששיחק בסרט "הנער בבועת הפלסטיק" (The Boy in the Plastic Bubble), לאחר מכן הופיע בפרק של סדרת הפשע "CHiPs" ובסרט "Deadman's Curve".
ב-1978 כיכב בסרט גריז בתפקיד "פוטזי", תפקידו לא היה במחזמר המקורי ונוצר במיוחד עבורו.
ב-1980 גילם את טוראי ג'ונסון בסרט האדומה הגדולה ה-1.
ב-1981 שיחק בסרט "חליפת זוט" המהווה איבוד קולנוע למחזה של ברודוויי.
ב-1983 שיחק בפרק בעונה השלישית של מגנום, בלש פרטי.
הוא דיבב במספר סדרות טלוויזיה מצוירות וביניהן מועדון החברים של מיקי מאוס.
הוא גם לימד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה.
זוג נשוי
זוג נשוי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1983 שכתב וביים יצחק צפל ישורון, עם ירון לונדון, מירי פביאן ורות חרל"פ בתפקידים הראשיים. העלילה עוסקת בזוג נשוי החווה את משבר אמצע החיים עם עליות וירידות ביחסים ביניהם ובין ילדיהם. בסרט נכללים קטעי סקס וקטע עירום שהיו נועזים לאותה התקופה.
תקציר העלילה.
מיכה קליין (ירון לונדון) הוא עיתונאי בן 43 שעובד בידיעות אחרונות. הוא נשוי בשנית לאביבה (מירי פביאן), בת 38. יש להם שני ילדים משותפים, אסף וליאור. למיכה יש גם בת מתבגרת בת 16, יעל (שרון לרנר) מאשתו הראשונה. מיכה ואביבה נמצאים במשבר גיל 40 ורבים כל הזמן מסיבות שונות: היחס לילדים, יחסה של אביבה ליעל שאינה רואה בה אם, חיי המין המשעממים שלהם ועוד.
מיכה מוצא נחמה בזרועותיה של מאיה (רות חרל"פ) פקידה בת 24 במערכת העיתון. אביבה מגלה את הקשר הזה, נפגשת עם מאיה ונותנת למיכה אולטימטום להפסיק את יחסיו עם מאיה. המצב משפיע על עבודתו בעיתון ועמיתיו העיתונאים (אמנון דנקנר ודידי מנוסי) מעירים לו כי כתבותיו משעממות וחסרות עניין.