הסרט "דרדוויל" קיבל תגובות מעורבות ממבקרי הקולנוע. אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון משוקלל של 45% בהתבסס על 211 ביקורות (94 מהן "טריות" ו-117 מהן "רקובות"), ואילו אתר הביקורות "Metacritic" העניק ציון משוקלל של 42 מתוך 100 בהתבסס על 35 ביקורות. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט ציון 3 מתוך 4 וקרא לו "טוב, למרות הרקע הטיפוסי של סרטי גיבורי על אחרים". הוא ציין בנוסף כי אפלק וגארנר התאימו לתפקיד, בשעה שנוכחותו של מייקל קלארק דאנקן בלבד הייתה מאיימת. ברוס ווסטברוק מ"יוסטון כרוניקל" החשיב את הסרט כ"הטוב ביותר של מארוול נכון לעכשיו, כתוב היטב, יש בו פיתוח דמויות כמו לסרטים מועמדי אוסקר, והסיפור שבו אינו משתהה עם ראוותנות ריקנית". קימברלי ג'ונס מ"אוסטין כרוניקל" שיבחה את הסרט, את שחקניו ואת הבמאי, באומרה כי ג'ונסון הצליח לשלב בין תסריט מחוכם, אקשן טוב ולב רחב. קים ניומן ממגזין אמפייר העניק לסרט ציון 3 מתוך 5 וציין כי "יש כאלה שיאהבו את הדמויות יותר מאשר את הסרט עצמו, וכי ישנם רגעים חזקים שיבטיחו המשך צפייה. פיטר ברדשאו מהגארדיאן ציין שהסרט כלל "נגיעות לא משכנעות", אך היה מהנה יותר מ"ספיידרמן" ואפל כמו "באטמן" של טים ברטון. מבקר הקולנוע נב פירס מה-BBC האמין כי לסרט היו תפאורות מלהיבות, אך לא היה לו נרטיב חזק שאיפשר לצופים להתעניין בו. פרנק לובייס מ-TV Guide הרגיש שכסרט גיבורי-על, הדמויות ב"דרדוויל" יותר מבוססות המציאות, ושהסרט עצמו מתאים יותר למבוגרים מאשר לילדים.
גרסת הבמאי.
גרסת במאי של הסרט הוכרזה רשמית ליציאה ב-DVD בסוף 2004. גרסה זו כללה תוספות חדשות, טון אפל יותר וסיווג R בסך כולל של 30 דקות נוספות. אחת התוספות המשמעותיות הייתה הוספתה של תת-עלילה בה הופיע קוליו כמכור לסמים שמופלל ברצח שלא ביצע. המבקרים הסכימו שאכן מדובר בגרסה משופרת מהמקור, ונאמנה יותר לחזונו של פרנק מילר, תוך שימת דגש יותר על האלימות מאשר הרומנטיקה בין דרדוויל ואלקטרה, ועל מאבקו של מאט מורדוק בחינוך הקתולי אותו קיבל.
ארמון סנדרינגהאם
ארמון סאנדרינגהאם
סמיזינגטונס
וצלב האוול
דב בריש ווידנפלד
סידור עם דא&quot;ח
שביתת הנשק של אלוהים
שביתת הנשק של אלוהים או ההפוגה של אלוהים (בלטינית: Treuga Dei) הייתה פעילות שאורגנה על ידי הכנסייה הקתולית בימי הביניים במטרה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי.
אחרי שהוכח שהרעיון של פאקס דאי הצליח והאלימות כלפי חסרי הישע אכן נבלמה, שאפו אנשי הכנסייה לצמצם עוד יותר את האלימות ולקבוע ימים בהם יהיו כל בני האדם פטורים מאלימות ויוכלו להקדיש עצמם לפעילות דתית, רעיון שזכה לכינוי "שביתת הנשק של אלוהים". ב-1027 התכנס הקונסוליום של אלנה (Elna) שקבע אי-לוחמה בסופי השבוע, כלומר הימים שבין שבת לשני וכן בחג הפסחא, חג המולד וחגיהם של קדושים מסוימים. בשנים 1030–1040 ערכה הכנסייה מסע שכנוע במטרה להגביל את הלחימה לימות החול ולהשיג הפוגה בלחימה מיום חמישי ועד יום שני וכן בחגים כולל כל ימי החג של הקדושים השונים.
רקע.
ההתחלה כנראה הייתה עממית. תנועת מחאה של הכמרים הכפריים שניסו לארגן את קהילותיהם למנוע מלחמות פרטיות. כשהתנועה התחזקה הם הצליחו להשביע אבירים לא לפגוע באנשי כנסייה הנעים בדרכים ולא לפגוע בעבודת האיכרים.
הבישופים הצטרפו מהר כי הבינו שהתנועה מסייעת למעמדם הדתי ושהיא מאפשרת להם להטיל קנסות על מפרי השלום, קנסות שיכנסו לכיסם.
כאשר התמסדה התנועה היא הפכה לתנועת שלום בשם האלוהים ובאמצעות השליטים והבישופים. מלכי צרפת הבטיחו בהכתרתם הבטחה להשכנת השלום. אולם לא היה שלום מלא כפי שרצו העם והכמורה, כלומר ביטחון אישי וביטחון רכוש מלאים, ובמקום זאת הושגה פשרה של שביתת נשק בשם האלוהים, treuga dei, שהוציאה ימים מסוימים ותקופות שנה מסוימות מחוץ לזכות המלחמה של האצולה, במקביל להכרזה על חסינות מתמדת לנזירים ועולי רגל. הסדרי השלום היו תלויים בשליט ובכוחו ובאיזון שאר הכוחות הפוליטיים בטריטוריה ומומשו במערכת המשפט של השלטון המרכזי במקום בקרבות ובנקמת דם או מלחמה על כבוד.
תיעוד התופעה.
רדולפוס גלאבר (המוכר גם כראול גלאבר, 985-1046) שהיה נזיר במנזר קלוני, כתב בכרוניקה Historiarum libri quinque ab anno incarnationis DCCCC usque ad annum MXLIV כי:
בשנת האלף לסבלות האדון (ישו, כלומר שנת 1033 שהיא בדיוק אלף שנים אחרי צליבתו של ישו בשנת 33), אחרי מכת הרעב עליו סיפרתי ... הפירות גדלו בשפע והמחסור נסתלק. אז החלו הבישופים ואבות המנזר, בהתחלה באקוויטן, לכנס אסיפות קונצילים. אליהם הביאו שרידי קדושים (רליקוויות) משם התפשט המנהג דרך ארל וליון, לכל בורגונדיה ומשם התפשט בכל רחבי ארץ הפרנקים. הבישופים קבעו שצריך לקיים במקומות מסוימים קונצילים בהשתתפות גדולי הכנסייה והמגנאטים לשם דיון בהסדר השלום ובתיקון הדת. העם, כולל כל שכבותיו, התכנס בשמחה והיה מוכן להקשיב לדברי אנשי הכנסייה. בין היתר בגלל החשש שהאסונות שהתרחשו לא מזמן יחזרו וששפע המזון יעלם.
הייתה שם רשימה, מסודרת לפי פרקים, שבה הוטלו איסורים על עשיית דברים מסוימים והוטלה חובה לעשות דברים אחרים. הנושא המרכזי היה החובה לקיים שלום שלא יופר, כך שאלו שאינם נושאי נשק (אנשי העם ואנשי הדת) יוכלו ללכת בבטחה. שודדים ייענשו בלי רחמים. מקומות קדושים של כנסיות יזכו למעמד "עיר מקלט" כך שאדם שימלט לשם, בלי חשיבות מהי אשמתו, לא ייפגע. החסינות היא לכולם חוץ ממי שהפר הסכם שלום זה, שאותו אפשר לקחת גם מאצל המזבח ולהענישו.
השלכות ההסכמה.
גם אחרי הסכמות שביתת הנשק של אלוהים נותרו לאבירים כ-90 ימי לחימה בשנה. אבל לוחמים מקצועיים לא מצאו לעצמם תעסוקה בכל הזמן שבו אסור להילחם. אחת הדרכים שהוצעו על ידי שליטים ואנשי כנסייה היא המאבק בכופרים. הצורה המקובלת של מאבק בכופרים באותן שנים היו מסעי הצלב ועל פי היסטוריונים רבים, אחת הסיבות להתעוררות מסעי הצלב ולקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לגאולת המקומות הקדושים מידי הכופרים היא ההסכמות של אי לוחמה שהושגו והצורך לפרוק את האלימות.
החל בסוף המאה ה-11 המושגים פאקס דאי ושביתת הנשק של אלוהים התמזגו למושג אחד והגבולות בין שתי התנועות נעלמו.
תופעת לוואי חשובה של הסדרי השלום הייתה נטילת העצמאות הצבאית מהדרג הנמוך של הפיאודלים וכתוצאה מכך נטילת העצמאות הפוליטית מהם ופגיעה כלכלית מאבדן היכולת לנצל את הכנסיות.
תופעה נוספת הייתה יציאת הכנסיות והמנזרים מחסות הסניורות המקומיות והכפפתם לשלטון המרכזי. מכאן גם ירידה בהכנסות של אדוני הסניורות ומעורבות השליט במינויים כנסייתיים. הכנסייה הצליחה לגרום לכך שלמשרות שהתפנו ימונו רק אנשים משכילים והשליט הרוויח מזה אנשי מנגנון ראויים.
אריסטוקרטים שאיבדו מכוחם והכנסתם פנו לשליט בבקשה להסתפח למנגנון השלטון וקיבלו פיאודום בתמורה.
ההפוגה של אלוהים
קרנ&quot;ש
ג'ון האמונד
ג'ון הנרי האמונד השני (באנגלית: John Henry Hammond II; 15 בדצמבר 1910 - 10 ביולי 1987) היה אמרגן ומפיק מוזיקלי, מחשובי מגלי הכישרונות במאה ה-20 בתחומי הג'אז, בלוז, מוזיקת פולק ורוק אנד רול. בין היתר גילה או נתן פומבי לכשרונותיהם של בילי הולידיי, צ'ארלי כריסטיאן, בני גודמן, קאונט בייסי, ליונל המפטון, ארית'ה פרנקלין, פיט סיגר, בוב דילן, ג'ורג' בנסון, לאונרד כהן, ברוס ספרינגסטין וסטיבי ריי ווהן. בשנת 1986 נמנה עם קבוצת האמנים הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. על מנת להבדיל בינו ובין בנו, זמר הבלוז ג'ון פ. האמונד, נקרא לעיתים "ג'ון האמונד הבוגר" (.John Hammond, Sr).
ביוגרפיה.
משפחה ושנים ראשונות.
האמונד נולד לאחת המשפחות העשירות והמכובדות בניו יורק. סבו מצד אביו (שנקרא באותו שם) היה גנרל ג'ון הנרי האמונד שלחם בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, אמו, אמילי לבית סלואן, הייתה נכדתו של איל ההון ויליאם הנרי ואנדרבילט. הוא היה בן יחיד ולו ארבע אחיות שאחת מהן, אליס, נישאה ב-1942 למוזיקאי בני גודמן.
בילדותו למד האמונד מוזיקה קלאסית וניגן בכינור ובויולה, אולם נמשך לנגינה ולזמרת הספיריטואלס והבלוז של משרתי המשפחה, שהיו אפרו-אמריקאים ברובם. כאשר בגר ביקר בחשאי במועדוני הג'אז בהארלם. בשנת 1927 שמע לראשונה את בסי סמית בהופעה חיה, ששבתה את ליבו.
עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1928 החל האמונד ללמוד מוזיקה באוניברסיטת ייל, אך בשנת 1931 עזב את לימודיו והחל לסקר את המוזיקה של ניו יורק, ובפרט את סצנת הג'אז, עבור מגזין המוזיקה הבריטי "מלודי מייקר", והיה בכך לכתב העיתון האמריקאי הראשון. ב-1933 עבר להתגורר בגריניץ' וילג', על מנת להיות קרוב למוזיקאים ואמנים. באותה שנה החל לממן הקלטות אמנים שאהב והפך למפיק ואמרגן בפועל. הוא יצר קשר עם חברת תקליטי קולומביה רקורדס הבריטית וארגן עבורה הקלטות של פלטשר הנדרסון, בני גודמן וג'ו ונוטי. כך חשף לראשונה אמנים אלה לקהל בריטי לבן.
במיוחד התרשם האמונד מבני גודמן, הוא סייע לו להקים את להקתו ושכנע אותו לשלב מוזיקאים אפרו-אמריקאים (צעד יוצא דופן בעידן מדיניות ההפרדה), בהם ליונל המפטון וצ'ארלי כריסטיאן. לאחר ששמע את בילי הולידיי בת ה-17 במועדון בהארלם החליט האמונד לנהל את הקריירה שלה וחיבר אותה לבני גודמן. האמונד ארגן הקלטות להרכבו של גודמן ולהרכבים נוספים, אליהם התוודע באמצעות האזנה לרדיו בגלים קצרים. כך שמע את להקתו של קאונט בייסי מקנזס סיטי ונסע להקליטם (הקלטה המהווה את ההקלטה הראשונה של ההרכב ובה תיעודו הראשון של הסקסופוניסט לסטר יאנג).