הכוונה ב"חלקיק" היא בעצם למודל תאורטי או קירוב אידיאלי שמבצעת המכניקה הניוטונית, שאמור לאפיין את התכונות הדינמיות של גוף חומרי קלאסי (כגון כדור ביליארד, כיסא או מכונית).
החלקיק מתאר גוף קשיח שאי-אפשר לעוות את צורתו (למעוך אותו, למתוח אותו, לשבור אותו, ועוד). בדרך כלל נהוג גם לומר שלחלקיק אין דרגות חופש פנימיות (הוא לא מסתובב סביב עצמו) ואז קוראים לו "חלקיק נקודתי". במקרים רבים, דנים בגופים קשיחים שאינם נקודתיים, אך מאפיינים אותם באמצעות מרכז המסה שלהם, שאליו מתייחסים כאל "חלקיק נקודתי".
כאשר קוראים לגוף מסוים "חלקיק נקודתי" מניחים עליו בעצם את התכונות הבאות:
השבר בתמונת החלקיק הקלאסי.
לקראת סוף המאה ה-19 החלה להתפשט בקרב הקהילה הפיזיקלית התורה האטומית - מודל הטוען שכל העולם מורכב מאטומים מסוגים שונים ובאמצעות הנחה זו מצליח להסביר תופעות פיזיקליות רבות. כל סוג של אטום מהווה אבן בניין של חומר שונה. בהתחלה, סברו הפיזיקאים שהאטומים האלה הם אכן חלקיקים נקודתיים. ברם, תגליות וניסויים שנערכו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הראו שהאטום הוא לא חלקיק יסודי נקודתי, קשיח ובלתי ניתן לחלוקה אלא יש לו מבנה פנימי וגודל סופי. תכונות של חלקיק נקודתי הושלכו כעת על חלקיקים יסודיים יותר דוגמת האלקטרון בעוד שלצרכים מעשיים, הפיזיקאים המשיכו להשתמש במודל של כדורים קטנים וצפידים עבור מולקולות חומר.
פיתוחה של מכניקת הקוונטים שם קץ לתפישה הקלאסית של החלקיק והפך אותה לגמרי על פיה. ניסויים כגון ניסוי שני הסדקים הראו שלחלקיק יש גם תכונות גליות ולכן מיקומו איננו מוגדר היטב במרחב. מעקרון אי-הוודאות נבע גם שהתנע שלו איננו מוגדר היטב. למעשה, לפי הפרשנות המקובלת, התנע והמיקום של חלקיק אינם מוגדרים כל עוד הם לא נמדדו ויכולים לקבל כל ערך שהוא לפני המדידה (כמובן, שיש ערכים סבירים ביותר וערכים שהסיכוי שיתקבלו זניחים). ברגע שחלקיק נמדד, הוא מקבל ערך מוגדר (עד כדי גודל שגיאה שנובעת ממגבלות המדידה ועקרון אי הוודאות). במכניקת הקוונטים, לכל חלקיק הוצמדה פונקציית גל המתארת אותו (פונקציה זו משתרעת על כל המרחב ולא נמצאת רק במקום אחד ויחיד כמו עבור חלקיק קלאסי) והאינטראקציה של החלקיקים נקבעת על ידי משוואת הגלים של שרדינגר.
במקביל, מקס פלאנק ואלברט איינשטיין הראו שניתן להתייחס אל קרינה, שנחשבה עד אז כגלית כאל אוסף של חלקיקים נקודתיים חסרי מסה הנושאים עימם מנות קצובות של אנרגיה (שתלויה בתדירות הגל שלהם). החלקיקים המפורסמים ביותר מסוג זה הם הפוטונים - חלקיקי האור.
המודל החלקיקי החדש.
בעקבות תובנות אלה, החלו הפיזיקאים במחקר מתקדם לגבי התנהגויות של חלקיקים ותכונותיהם הקוונטיות. באמצעות מכשור מתקדם הם בחנו את מבנה האטום ואת ההתנהגות הקוונטית של חלקיקים כדוגמת הפרוטון והאלקטרון תחת אינטראקציות של אנרגיות גבוהות. חקירת תופעת הרדיואקטיביות והתפרקות של חלקיקים וגילוי של חלקיקי יסוד חדשים, הגביר את הצורך בתורה חדשה שתסביר את תכונותיהם של "החלקיקים היסודיים".
ההתפתחויות התאורטיות החשובות בתחום זה היו שכלול מכניקת הקוונטים ופיתוח משוואת שרדינגר היחסותית על ידי פול דיראק, היא משוואת דיראק. יחד עם עבודה חלוצית בתחום שנעשתה על ידי ריצ'רד פיינמן שפיתח את תורת השדות הקוונטית המבוססת על ההנחה שהכוחות בעצם נישאים על ידי חלקיקי כוח, פותח מודל המנסה להסביר את כל האינטראקציות היסודיות בטבע (למעט כבידה) ולסווג את כל חלקיקי היסוד. פיינמן פיתח את ה-QED (אלקטרודינמיקה קוונטית) שבה הוא ביצע קוונטיזציה לשדה החשמלי ותיאר את הכוח האלקטרומגנטי באמצעות חלקיקי כוח הנושאים אותו (חלקיקים אלה היו הפוטונים של האור). בעקבות הצלחה זו, פותחה גם ה-QCD(כרומודינמיקה קוונטית) המציגה טיפול דומה בכוח הגרעיני החזק. בהמשך פותח גם תיאור של הכוח הגרעיני החלש כחלק מהכוח האלקטרו-חלש.
גילויי מאות חלקיקים בניסויים, במדידות קרינת הרקע הקוסמית ובמאיצי חלקיקים חייב את הפיזיקאים להכניס סדר ב"גן החיות" ולנסות להסיק על מספר מצומצם של חלקיקי יסוד שמרכיבים את כל השאר. עבודה זו בוצעה על ידי הפיזיקאים יובל נאמן ומארי גל-מאן (האחרון קיבל עליה פרס נובל) והתבססה על שיקולים של סימטריה. מעבודה זו הם הסיקו על קיומם של הקווארקים - חלקיקי יסוד המרכיבים חלקיקים כבדים יותר דוגמת פרוטונים ונייטרונים. אך כאן לא נגמר החיפוש. התברר שישנם מספר סוגי קוורקים, ושהקוורקים לא יכולים להסביר את קיומם של חלקיקים הנקראים לפטונים כגון אלקטרונים, נייטרינו או מיואון. היום הפיזיקאים מאמינים שהקוורקים הם חלקיקים נקודתיים חסרי מבנה פנימי ולכן מהווים חלקיקי יסוד אמיתיים.
החלקיקים המהווים את אבני הבניין היסודיות של החומר (וכן החלקיקים המהווים את נושאי הכוח "בוזונים") נקראים חלקיקים אלמנטריים והם מתוארים ומסווגים במסגרת תאוריה הידועה בשם המודל הסטנדרטי. התחום העוסק בחקר חלקיקים אלו ותכונותיהם נקרא פיזיקת חלקיקים.
תורת המיתרים מבטלת לגמרי את ההנחה של חלקיקים נקודתיים בגלל כל הבעיות שהיא גורמת ומעדיפה להתייחס אליהן כאל מיתרים חד-ממדיים.
קיימת תאוריה נוספת בפיתוח הקרויה תורת הממברנות, אשר גורסת שהמיתרים האמורים הם ממברנות (מעין קרומיות או "שמיכות" חומר) המצויות במגוון צורות ואופן רטיטתן קובע את מניפסטצית החומר.
תאוריה זו התפתחה מתוך תורת העל-מיתר, אך חלוקה עימה במספר הממדים הקיימים ומאששת את קיומם של אינסוף יקומים.
לתורה זו הייתה הצלחה מסוימת בתיאור מצב הסינגולריות (תמונת היקום לפני קיום חוקי הפיזיקה) שלתורות אחרות לא הייתה.
תאוריה זו עדיין נמצאת בפיתוח ומחקר, וכרגע אין דרך לאשש אותה ניסיונית עקב מגבלות ותקלות טכניות באמצעי הניסוי שיש למדענים.
מערכת קירור (רכב)
מערכת הקירור ברכב היא מערכת שנועדה להבטיח שטמפרטורת העבודה של מנוע הרכב לא תעלה יתר על המידה. ללא מערכת קירור עלולים חלקי המנוע להתפשט עקב חום (במידה שונה) ולהתעוות עד כדי גרימת נזק בלתי הפיך למנוע. לדוגמה, עקב התחממות עלולות בוכנות מנוע להפסיק לנוע בצילינדרים שלהן ולהשבית את המנוע.
ישנם כלי רכב העושים שימוש במערכת קירור אוויר בה החום מועבר אל צלעות קירור בבלוק המנוע עצמו. בעבר השתמשו רוב מנועי המכוניות והאופנועים בשיטה זו. שאר כלי הרכב עברו למערכת קירור סגורה מבוססת נוזל (המכונה "קירור מים"), בה הקירור מתבצע באמצעות רשת של צינורות ומעברים המובילים את חום המנוע באמצעות נוזל אל רדיאטור (מקרן חום).
קירור באמצעות נוזל.
מערכת הקירור היא מערכת אטומה, על מנת למנוע אידוי של נוזל הקירור.
מבנה טיפוסי של מערכת קירור בנוזל במכונית כולל את החלקים הבאים:
חברת החדשות הישראלית
M4 שרמן
M4 שרמן (על שמו של הגנרל האמריקני ויליאם שרמן) הוא טנק אמריקאי בינוני שהיווה את עמוד השדרה של גייסות השריון של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה. טנקי שרמן רבים נוספים הועברו ליחידות השריון של צבאות בעלות הברית במסגרת תוכנית השאל־החכר, הבולט מביניהם הוא הצבא הבריטי. השרמן יוצר בקנה מידה נרחב, והוא הטנק השלישי בתפוצתו בעולם, והטנק המיוצר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית - כ־50,000 טנקי שרמן מכל הדגמים יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא הפך לאחד הטנקים הידועים ביותר בהיסטוריה הצבאית.
השרמן, שפותח במהירות בארצות הברית אחרי הבליצקריג של 1940, לא היה מהפכני בתכנונו, אך היה טנק מעולה מבחינה מכנית, ופשוט לייצור המוני. בעת כניסתו לקרב לראשונה באל עלמיין ב־1942 נחשב השרמן לטנק הטוב ביותר של בעלות הברית, אף על פי ששריונו היה דק, חיסרון שפגע בו עד סוף המלחמה. השרמן הפך עד מהרה לטנק העיקרי של עוצבות השריון של הצבא האמריקני. עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה, משמעות ההחלטה האמריקנית להתרכז בייצור השרמן, כולל הדגמים המשופרים של הטנק, הייתה הקרבת איכות למען כמות. היא גרמה לכך, שהטנק העיקרי ששירת בצבאות בעלות הברית המערביות, היה נחות באופן משמעותי במיגון ובכוח האש בהשוואה לדגמים המאוחרים של הטנקים הגרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עודפים של השרמן ממחסני הצבא האמריקני למספר מדינות ברחבי העולם, וטנקים רבים נשארו בשירות צבאותיהן תקופה ארוכה. טנקי שרמן הגיעו לצה"ל בשלהי מלחמת העצמאות מעודפי אירופה והיוו את גרעין חיל השריון בשנות החמישים, לאחר שעברו הסבות שונות. הם נטלו חלק חשוב במערכות ישראל השונות, ובעיקר במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים. כלים משוריינים רבים ומשונים, כולל טנקים ייעודיים כמו טנקי הנדסה, תותחים מתנייעים, נושאי גייסות וטנקי להביור נבנו על בסיס התובה שלו.
רקע.
פיתוח טנקים בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה היה כמעט אפסי, כתוצאה משליטתם המוחלטת של קצינים מאסכולות חיל הרגלים בצבא האמריקאי. בין השנים 1929 ל־1935 יוצרו בארצות הברית רק 35 טנקים, לעומת 3,000 טנקים שיוצרו בברית המועצות בשנה אחת בלבד. למרות תחילת מיכון הצבא והקמתה של זרוע הפרשים (Cavalry) - כלומר חי"ר ממוכן, היו מרבית כלי הלחימה המשוריינים מצוידים במקלעים בלבד כחימושם הראשי. רק"ם זה ובו טנקים קלים לא התאים לחלוטין לדרישות התובעניות של שדה הקרב המודרני בתחילת מלחמת העולם השנייה, כפי שניתן היה להבחין במהלך מלחמת הבזק (Blitzkrieg) של הוורמאכט בכיבוש פולין.