החל מינואר 2014 מתקיימים במטווח ימי הסיירות, לאחר תקופה ארוכה בה נערכו במכון וינגייט.
שטח אש 24 א'
שטח אש 24
ש&quot;א 24
ש&quot;א 24 א'
מטווח 82
קשרים בין המדינות הצלבניות בארץ ישראל לאימפריה הביזנטית
בופור (פירושונים)
וולפנשטיין 3D
רשת א'
רשת א' הייתה תחנת רדיו ישראלית, שבעבר הייתה משודרת במסגרת קול ישראל והייתה התחנה הראשונה של קול ישראל ששידרה בעברית. בשעה 18:45 ב-5 ביוני 2017 נסגרה רשת א'.
רצועת השידור הועברה לידי תאגיד השידור הישראלי הידוע בשם "כאן", שפתחה תחנה בשם כאן תרבות.
פעילות.
התחנה משדרת תוכניות מגוונות בנושאי תרבות, אמנות, ספרות ושירה, מסורת, פולקלור, היסטוריה ותוכניות ייעוץ מומחים.
בין תוכניותיה הידועות ניתן למנות את "אקדמיה באלף" של בני הנדל ששידרה הרצאות אקדמיות החל משנת 1997, אך ירדה מלוח השידורים במרץ 2005 וחודשו בשנת 2010 (ואולי כבר ב-2009) בעריכתו והגשתו של איתן אלמוג המנהל היוצא של רשת א'.
עוד ידועה הרשת במחלקת הנוער של קול ישראל הפועלת בה. "בראש צעיר", תוכנית הנוער של רשת א' אשר שודרה לראשונה ב-1965, היא אחת מתוכניות הנוער הוותיקות ביותר בעולם הרדיו ולמעשה הייתה הפלטפורמה הראשונה לנוער שסיפקה חשיפה מעשית לרדיו. התוכנית היוותה קרש קפיצה למגישיה הצעירים שפיתחו את כישוריהם העיתונאיים. בין מגישי התוכנית הבולטים אז והיום הם: יוסף טרגין, שתוכנית המדע הפופולרי שלו "עולם המדע" שודרה במשך כשלושים שנה, אריה אלדד - ח"כ מטעם מפלגת האיחוד הלאומי והסופר דויד גרוסמן שהנחו את תוכנית הנוער "חתול בשק", דליה סיגן - לימים עורכת תוכניות הנוער של קול ישראל, שרית לוי - שמיד עם סיום שידוריה הצטרפה ליחידת דובר צה"ל, נעה לנדאו, דפנה ליאל ומרב כהן - שהתגייסו לגלי צה"ל, ועוד שדרנים וכתבים ידועים.
רשת א' הייתה תחנת הרדיו הישראלית הראשונה לשדר ב-FM, בתדר 91.3MHz.
אבישי פלחי מנהל את התחנה מאז 2012. פלחי החליף את צגה מלקו, שניהלה את התחנה משנת 2008.
בעבר הרשת ניצבה בפני סכנות סגירה או מיזוג עם רשתות אחרות של קול ישראל. בשנת 2004 נכפה על הרשת לחלוק את התדר יחד עם רשת מורשת, בעקבות החלטה שנויה במחלוקת של מנהל הרדיו לשעבר, יוני בן-מנחם. החלטה זו גרמה לצמצום משמעותי בשעות השידור של התחנה, שנאלצה לעבור משידורים של 24 שעות ביממה (תוכניות מוקלטות במהלך הלילה) ללוח שידורים יומי של 10 שעות בלבד (מ-6:00 עד 16:00) במהלך השבוע. בסופי השבוע רשת אלף משדרת החל מכניסת השבת ועד לצאתה. רשת מורשת משדרת בתדר זה ביתר שעות היום והלילה (החל מהשעה 16:00 עד ל-6:00 למחרת ובימי שישי ובמוצ"ש).
בשנת 2017 בעקבות סגירת רשות השידור ומעבר לתאגיד השידור הישראלי שונה שם התחנה ל"כאן תרבות".
זיק
הארי בלקמן
הארי אנדרו בלקמן (באנגלית: Harry Andrew Blackmun; 12 בנובמבר 1908 - 4 במרץ 1999) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הידוע ביותר על כתיבת פסק דין רו נגד וייד, אשר קבע כי יש זכות חוקתית להפלות בארצות הברית.
ראשית חייו והשכלה.
בלקמן נולד בנאשוויל שבמדינת אילינוי. הוא גדל בסיינט פול שבמינסוטה, שם הייתה לאביו הייתה חנות קטנה. בבית הספר היסודי הוא למד יחד עם וורן ברגר, לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתיכון הוא למד בבית הספר לאומנויות מכניות. הוא קיבל מלגה ללמוד באוניברסיטת הרווארד וסיים תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות. משם המשיך בלקמן לבית הספר למשפטים בהרווארד וסיים את לימודיו בשנת 1932 עם תואר ראשון במשפטים.
ראשית הקריירה המשפטית.
לאחר לימודיו חזר בלקמן למינסוטה. הוא שימש במשך שמונה-עשר חודשים כעוזר משפטי לשופט בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים, ג'ון סנבורן. לאחר מכן הוא היה לעורך דין שותף בחברת עורכי דין מובילה במינאפוליס. הוא עבד כעורך דין במשך 16 שנים, ועסק בעיקר בדיני מיסים, דיני נאמנות ומשפט אזרחי. בשנים 1950–1959 הוא שימש כיועץ משפטי למאיו קליניק ברוצ'סטר, מינסוטה. בלקמן אמר על שנות עבודתו במאיו קליניק שאלה היו השנים המאושרות ביותר בחייו המקצועיים.
שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים.
בשנת 1958 סיפר ג'ון סנבורן לבלקמן שבכוונתו לפרוש מבית המשפט לערעורים, ושהוא מעוניין שבלקמן יהיה מחליפו. סנבורן התנה את החלפתו בהבטחה שבלקמן ימונה תחתיו, ובסיועו של ברגר, שהיה אז שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, ההבטחה ניתנה. ב-18 באוגוסט 1959 הכריז הנשיא דווייט אייזנהאואר שבלקמן הוא מועמדו לתפקיד, המינוי אושר פה אחד על ידי חברי הסנאט ב-14 בספטמבר ובלקמן הושבע לתפקיד ב-4 בנובמבר.
פסיקותיו של בלקמן בבית המשפט לערעורים נטו לגישה שמרנית יחסית. במקרים מסוימים הרגיש בלקמן שפסיקות בית המשפט העליון מחייבות אותו לנקוט בגישה כזו. כך למשל, בפסק דין "" פסק בלקמן נגד עותר שחור שהתלונן על כך שנמנע ממנו לקנות בית בשל אפליה. העותר טען שחוק זכויות האזרח של 1866 אוסר על אפליה גזענית מסוג זה. בפסיקתו דחה בלקמן את טענות העותר על בסיס תקדים של בית המשפט העליון שהגביל את כוחו של הממשל הפדרלי למניעה של אפליה רק במקרים שבהם הגוף המפלה הוא מדינה, ולא אדם פרטי או חברה פרטית. עם זאת, בלקמן כתב שטענות העותר הן יציבות תאורטית, לוגית ומוסרית, ושהסיבה לדחייתן היא כפיפות הערכאות הנמוכות להחלטות בית המשפט העליון. כשנידונה החלטתו בבית המשפט העליון כתב בלקמן לפרקליט המדינה של ארצות הברית ארין גריסוולד , שהוא מקווה שבית המשפט העליון יהפוך את פסיקתו, וכך היה.
שופט בית המשפט העליון.
בשנת 1969 התפטר שופט בית המשפט העליון אייב פורטאס, בעקבות בעיות אתיות ופיננסיות הקשורות בהתנהלותו. הנשיא ריצ'רד ניקסון חיפש מחליף לפורטאס. מועמדו הראשון היה לואיס פאוול, שסירב, ושני מועמדיו הבאים, קלמנט היינסוורת' וג'י. הרולד קרסוול, לא צלחו את הליך המינוי בסנאט. בהשפעת ברגר, שהיה כבר נשיא בית המשפט העליון, הודיע ניקסון באפריל אותה שנה שבלקמן הוא מועמדו. במאי אישר הסנאט את המינוי, ללא מתנגדים.
כמועמד רפובליקני, וכחבר של ברגר, בלקמן נטה תחילה להצביע ביחד עם הנשיא. התקשורת כינתה אותם ה"מינסוטה טווינס" (התאומים ממינסוטה) - רמז לקבוצת הבייסבול מינסוטה טווינס ולערים מינאפוליס וסיינט פול, שמכונות "הערים התאומות". בין השנים 1970–1975 הצביע בלקמן יחד עם ברגר, שנטה לעמדות שמרניות יחסיות, ב-87.5% אחוז מהתיקים שבהם שופטי בית המשפט היו חלוקים מאוד בדעותיהם, בעוד שהוא הצביע יחד עם ויליאם ברנן, הסמן הליברלי של בית המשפט העליון, רק ב-13% מתיקים אלו. עם זאת, בהדרגה נטה בלקמן לצד הליברלי יותר של בית המשפט. בשנים 1975–1980 הוא הצביע יחד עם ברנן ב-54.5% מהתיקים מעוררי המחלוקת ויחד עם ברגר ב-45.5% מתיקים אלו. בחמש השנים הבאות (והאחרונות של ברגר בבית המשפט), הצביע בלקמן יחד עם ברנן ב-70.6% מתיקים אלו ויחד ברגר רק ב-32.4% מהם. במהלך כהונתו של השופט ויליאם רנקוויסט כנשיא, בלקמן נחשב לאחד ממנהיגי הצד הליברלי של בית המשפט.
ייתכן שמגמת ההתקרבות לצד הליברלי של בית המשפט הושפעה מהחלטתו של בלקמן להגן על הזכות של נשים להפלה בפסק דין רו נגד וייד, שהובילה למתקפות כלפיו מימין. כתב על כך ג'וזף קיבילקה: "לפי הדעה המקובלת, הסיבה [לשינוי בעמדותיו של בלקמן] הייתה הדעה שכתב עבור בית המשפט בפסק דין רו נגד וייד והמאבק שניהל בשארית כהונתו להגנה על הזכויות שהוא טבע. מאבק ממושך זה גבה מחיר מבלקמן, אך הוא גם חיזק אותו ונתן לו קול עצמאי... בגלל הבולטות של פסיקתו בנוגע להפלות, רו נגד וייד הפך לסכום של הקריירה השיפוטית שלו - תצלום בזק של מורשתו". עם זאת, לפי קיבליקה, ההתמקדות ברו נגד וייד בלבד מסתירה את התרומות של בלקמן בתחומים אחרים של החוק, בנושאים כגון עונש מוות, יחסי דת ומדינה, חברי מושבעים ותמיכתו בזכויותיהן של המדינות בעניינים פליליים.
הזכות לפרטיות והפלות.
העתירה המשמעותית הראשונה בנוגע לחוקתיות של איסורים על הפלות, בזמן כהונתו של בלקמן, הייתה בתיק "United States v. Vuitch" משנת 1971. העתירה עסקה בחוק שעבר במחוז קולומביה, שאסר על רופאים לבצע הפלות בכל המקרים מלבד אלה שבהם נשקפת סכנה לבריאות האישה. העותר, מילאן ווייץ', היה רופא נשים מנתח שהואשם בביצוע הפלה בניגוד לחוק זה, והוא טען שהחוק אינו חוקתי משום שההגדרה של "בריאות האישה" מעורפלת מידי ולכן פוגעת בזכות להליך הוגן. השופט הוגו בלאק כתב את דעת הרוב לפיה לבית המשפט העליון יש סמכות לפסוק בעניין, אך החוק אינו בלתי-חוקתי. בעוד שנושא הזכות לפרטיות עלה בבית המשפט המחוזי, בלאק קבע שהגנה זו אינה רלוונטית לעתירה. בלקמן לא הסכים עם בלאק לגבי סמכותו של בית המשפט, אך הוא הסכים שהחוק אינו בלתי-חוקתי. במכתב פרטי שהוא העביר לבלאק, כתב בלקמן "אולי אצטרך לדחוף את עצמי מעט, אבל הרחבה של נושא הפרטיות למקרה הנידון בתיק זה אינה פוגענית בעיני". עם זאת, הזכות לפרטיות לא הוזכרה בדעתו של בלקמן.