התבטאויותיו הראשונות של בליין בנושאי החוץ היו כנגד בריטניה, אולם לקראת סוף הקריירה שלו יחסיו עם בריטניה הפשירו. רבים טענו שהשתמש בהתנגדות לבריטניה ככלי פוליטי ולא האמין בכך בעצמו. סכסוך על ציד כלבי ים במימי אלסקה היה העילה לפעולה נגד בריטניה בתקופתו. חוק ב-1889 דרש מהריסון לאסור על ציד כלבי ים במימי אלסקה, אולם הדייגים הקנדיים התעקשו על זכותם להמשיך לדוג שם. לאחר מכן, הצי של ארצות הברית החרים ספינות קנדיות. בליין ניהל משא ומתן עם בריטניה ושתי המדינות הסכימו לפתוח הליך בוררות נייטרלי בבית דין. בליין כבר לא היה בתפקידו כשהבוררות החלה, אולם לבסוף הציד אושר שוב, עם הגבלות, ודרש מארצות הברית לשלם 473,151 דולרים (13.5 מיליון דולרים כיום) על הנזקים. לבסוף, האומות חתמו על אמנה שאסרה על ציד כלבי ים ב-1911.
באותה התקופה, התפרצות של אלימות בניו אורלינס הפכה לתקרית בינלאומית. לאחר שמנהיג פוליטי באזור הוביל מרד כנגד המאפיה המקומית, הוא נרצח ב-14 באוקטובר 1890. לאחר שהנאשמים ברצח נמצאו זכאים, המון פרץ אל הכלא והרג אחד-עשר מתוכם. רבים מאלו שנהרגו היו אזרחים איטלקיים, ושר החוץ האיטלקי מחה בפני בליין. בליין טען שהשוטרים הפדרליים לא יכלו לשלוט בעניינים פליליים של המדינות, והשר טען שיחזיר את השגריר לאיטליה. בליין והריסון האמינו שהתגובה האיטלקית מופרזת, ולא עשו שום דבר. המתיחות התפוגגה לאט, וכעבור שנה, השגריר האיטלקי חזר לדון על פיצויים. לאחר עימות - בליין רצה פיוס עם איטליה, והריסון סירב להודות באשמה - ארצות הברית הסכימה לשלם 25,000 דולר (660,000 דולר היום) ולהחזיר את היחסים הדיפלומטיים.
פרישה, מוות ומורשת.
בליין תמיד טען שלא היה בקו הבריאות, וכשהצטרף לממשל הריסון היה באמת חולה. השנים במחלקת המדינה גם כללו טרגדיה אישית, כששניים מילדיו, ווקר ואליס, מתו ב-1890. בן נוסף, אמונס, מת ב-1892. הבעיות המשפחתיות והבריאותיות הובילו להחלטתו לפרוש ולהתפטר ב-4 ביוני 1892. בגלל הטינה ביניהם, ובגלל העובדה שהתפטרותו של בליין התרחשה שלושה ימים לפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1892, חשד הריסון שבליין רוצה לרוץ נגדו ולהפוך למועמד המפלגה לנשיאות.
הריסון לא היה אהוד בקרב המפלגה והמדינה, ורבים מתומכי בליין רצו שינסה להיבחר. בליין הכחיש בחודשים לפני התפטרותו את רצונו במועמדות, אולם כמה מחבריו פירשו זאת כצניעות וניסו לגרום להיבחרו בכל מקרה. כשבליין התפטר, תומכיו היו בטוחים שהוא רוצה להיות מועמד, אולם רוב המפלגה תמכה בנשיא. הריסון נבחר מחדש בסיבוב הראשון, אולם צירי בליין עדיין נתנו לו 182 קולות, כדי שיגיע למקום השני.
את הקיץ בילה בליין בביתו, ולא התערב בבחירות פרט לנאום אחד בניו יורק באוקטובר. הריסון נוצח בידי קליבלנד וכשבליין חזר לוושינגטון בסוף השנה, הוא והריסון היו ידידותיים יותר. בריאותו של בליין הידרדרה בחורף, והוא מת בביתו בוושינגטון ב-27 בינואר 1893. לאחר לוויה בכנסייה, הוא נקבר בבית הקברות בוושינגטון. לאחר מכן הועבר לפארק שהוקם לזכרו במיין, ב-1920.
בליין היה דמות בולטת במפלגה הרפובליקנית, אולם לאחר מותו נפל לאלמוניות. הסיבה לכך, לטענת רבים, הייתה העובדה שהיה המועמד הרפובליקני היחיד בין 1860 ל-1912 שלא הצליח להיבחר לנשיאות. ב-1947, ביתו הפך לאתר היסטורי.
הקיר הרביעי
הקיר הרביעי הוא מושג בתיאטרון, המתייחס אל הקיר הדמיוני המפריד בין הקהל לבמה, בתיאטרון בעל קשת פרוסניום (במת מסגרת תמונה). על הבמה בנויים שלושה קירות אמתיים של חדר והקהל, כביכול, מציץ לתוך עולם ההתרחשות על הבמה, דרך קיר רביעי שקוף. שקיפות זו היא בדרך כלל חד-כיוונית, הקהל יכול לראות את ההצגה אך הדמויות על הבמה מתנהגות בהתאם לעלילה בלי להתייחס לעובדה שהקהל צופה בהן.
בפועל, הקיר הרביעי התקיים כבר במחזות יוון העתיקה ובימי שייקספיר, אך הוא הוגדר כמושג רק על ידי דני דידרו בן המאה ה-18, וזכה לפרסום בעיקר בתיאטרון הריאליסטי של המאה ה-19. אף על פי שהמושג המקורי התייחס לתיאטרון, הוא התרחב בהמשך כך שיכלול את ההפרדה בין הצופה ליצירה בסוגי מדיה רבים, ובהם ספרות, קולנוע, טלוויזיה, קומיקס ואף משחקי וידאו.
שבירת הקיר הרביעי.
שבירת הקיר הרביעי מתייחסת למצב בו דמות על הבמה מתנהגת בצורה המבטאת מודעות להיותה נצפית על ידי קהל, כאילו שהקיר הדמיוני שהפריד ביניהם נשבר.
הפוניקולר של טביליסי
הפוניקולר של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ფუნიკულიორი, תבּיליסיס פּוּניקוּליוֹרי) הוא פוניקולר בטביליסי שבגאורגיה. הפוניקולר נפתח ב-27 במרץ 1905 ומשמש לתחבורה מפרוורי העיר לפסגת הר מתאצמינדה.
התחנה התחתונה של הפוניקולר נמצאת ברחוב צונקדזה מטר מעל פני הים) והפוניקולר נמתח בקו ישר לאורך מדרון ההר במרחק של 503 מטר. הוא מופעל בעזרת שתי קורנות שכל אחד מהם יכול לשאת 50 איש.
העבודות לבניית הפוניקולר החלו בספטמבר 1903 ונסתיימו בפברואר 1905. הפתיחה הרשמית הייתה ב-27 במרץ. עלות הבנייה הייתה 4,000 רובל ומומנה על ידי קונסורציום בלגי. הקונסורציום קיבל בתמורה את הזכות להפעיל את הפוניקולר במשך 45 השנים הבאות. המהנדס שהכין את התוכנית לבניית הפוניקולר היה הצרפתי א. בלאנש והארכיטקט היה הפולני אלכסנדר סזימקוויקז.
בין השנים 1936-1938 והשנים 1968-1969 שוקם הפוניקולר ונבנתה תחנה נוספת. ביולי 2000 התרחשה תאונה וכבל שנקרע גרם להתרסקות אחד הקרונות עם תיירים יפניים בתוכו. הדבר הביא להשבתת הפוניקולר. בשנת 2005, בעקבות תרומה של איש העסקים היהודי-גאורגי-רוסי, בדרי פטרקצישווילי, הוחל בשיפוץ הפוניקולר ונרכשו קרונות חדשים, ובמאי 2006 הוא נפתח מחדש.
הפוניקולר מוביל מפרוורי טביליסי לפסגת הר מתאצמינדה, שם נמצא פארק, מסעדה גדולה הצופה על טביליסי ומגדל שידורי הטלוויזיה של טביליסי. באמצע הדרך נמצא פנתאון מתאצמינדה וכנסיית מאמאדוויתי.
גלריית תמונות.
הפוניקולר הנטוש
תדרים ללא רישוי
תדרים ללא רישוי הם תחומים של תדרי רדיו מתוך הספקטרום האלקטרומגנטי שבהם מותר לציבור לבצע שידור וקליטה חופשיים ללא רישיון, למרחקים קצרים, בעוצמה נמוכה, בתנאים מסוימים.
במקור, תחומים אלו הוקצו לשימושי תעשייה, מדע ורפואה (ובאנגלית: Industrial, Scientific and Medical). לשימושים אלו יש עדיפות על פני שימושים אחרים (כדוגמת קשר רדיו), ומכאן נובע הכינוי הנפוץ: תדרי ISM.
העדיפות הנמוכה לשימושים האחרים מתבטאת באיסור על המכשירים "האחרים" לפעול בצורה שתפריע או תזיק לפעולת המכשירים שבעדיפות הגבוהה יותר. בנוסף, על המכשירים שבעדיפות הנמוכה לספוג כל הפרעה שתיקלט מהמכשירים העדיפים, לרבות הפרעה שעלולה לגרום לפעולה לא רצויה של המכשירים בעדיפות הנמוכה.
תנאי נוסף לשימוש בתדרים הללו הוא הפקת קרינה אלקטרומגנטית בעוצמה הנמוכה מסף מסוים שהוגדר לכל תדר.
תקינה.
בארצות הברית, השימושים העדיפים בתחומי ה-ISM מוגדרים על פי "Part 18 of the FCC rules", והשימושים שאינם דורשים רישוי (בעדיפות הנמוכה) מוגדרים ב-Part 15 Subpart B.
תחומי התדרים המאושרים לשימוש ללא רישוי משתנים מיבשת ליבשת, וממדינה למדינה. לרוב, הכללים מבוססים על התחומים הבאים, כפי שהוגדרו בכללי ITU מספר 5.138, 5.150, 5.280:
בישראל.
לציבור בישראל ניתן אישור שימוש חופשי ללא רישוי בתחומי התדרים 2400MHz-2483.5MHz (עד עוצמת שידור של 100 מיליוואט) ובתוך בניינים גם בתחום התדרים 5150MHz-5875MHz.
דגל שודדי ים
דגל שודדי ים (באנגלית: Jolly Roger, בצרפתית: pavillon pirate) הוא השם שניתן למגוון דגלים אשר הונפו כדי לסמן את צוותה של ספינה מסוימת כשודדי ים. הדגל המפורסם ביותר כיום הוא סמל הגולגולת והעצמות המוצלבות, הכולל גולגולת מעל לשתי עצמות המסודרות בצורת X, על רקע שחור.
היסטורית, הדגל הונף על מנת לגרום לקורבנות שודדי הים להיכנע במהירות, אף שמרבית שודדי הים הניפו דגלים ידידותיים על מנת להטעות את אויביהם. מרבית הדגלים היו בצבע שחור בלא סמל הגולגולת והעצמות, ורק שני שודדי ים ובהם שודד הים אדוארד אינגלנד עשו שימוש בדגל זה. תומאס דין הניף דגל שחור שעליו זרוע לבנה האוחזת בחרב, ושחור הזקן נשא דגל שעליו ציור של שלד האוחז בידו חנית הדוקרת לב מדמם.
לאחר ירידת כוחם של שודדי הים, מספר יחידות צבאיות השתמשו בדגל לרוב בעיצוב הגולגולת והעצמות המוצלבות, כדגל לסימון היחידה או כדגל ניצחון המייחס להם את הקשיחות והאכזריות המפורסמת של שודדי הים.
בתרבות.
ג'ולי רוג'ר הייתה שמה של ספינת השודדים של קפטן הוק בספר "פיטר פן".
NetVision
ג'ון היי
ג'ון מילטון היי (באנגלית: John Milton Hay; 8 באוקטובר 1838 - 1 ביולי 1905) היה מזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
קורות חיים.
היי נולד בסיילם, אינדיאנה וגדל באילינוי. בשנת 1858 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון, במהלכם הוא זכה להכרה כמשורר. בשנת 1860 הוא החל לעבוד כמזכירו האישי של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ובאופן רשמי הועסק במשרד הפנים. במהלך תקופה זו נוצרו בין היי ולינקולן קשרי ידידות והיי התגורר בבית הלבן.
חודשים ספורים שירת היי בצבא האיחוד ושירת בו כקצין במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא שהה לצדו של הנשיא לינקולן במותו ולאחר מכן התמסר לכתיבת הביוגרפיה הרשמית שלו ועריכת כתביו.
בשנת 1861 הוא החל לעבוד בבית המשפט העליון של אילינוי ובשנים 1879–1881 שימש עוזר למזכיר המדינה ויליאם אברטס.