הסרט צולם באי מקינאק במדינת מישיגן. צוות ההפקה של הסרט נתקל בבעיות רבות בשל איסור חמור להכניס כלי רכב לאזור זה, שכן התנועה באי זה מאושרת רק על ידי סוסים או עגלות. כריסטופר ריב היה אלרגי לסוסים וסבל רבות בזמן צילומי הסרט. בספרו "עדיין אני" נזכר ריב בתקופת הצילומים בחיבה רבה: "מיקום צילומי "היכן-שהוא בזמן" כישף את כולם לחלוטין. העולם האימתי התמוסס ונעלם ככל שהתפתח הסיפור והתוודענו לאחד המקומות הקסומים ביותר על כדור הארץ. נדירות יצא לי לעבוד על סטים כה רגועים והרמונים. אפילו חמומי-הדם של שיקגו נכנעו לפלאי המקום ולאטמוספירה הקסומה."
הצלחת הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 1980 וקיבל ביקורות די חיוביות. מאוחר יותר היו הביקורות נוקבות, בייחוד עקב משחקו של ריב. ביקורת אחת ציינה כי ריב נראה כמו מישהו שבלע בלון הליום, בעוד אחרת ציינה כי הוא היה מגושם ואנימטורי מדי בשביל תפקיד זה. ההקרנות המסחריות של הסרט היו מועטות, יחסית.
במרוצת השנים, לעומת זאת, הסרט קיבל תחייה מחודשת כאשר החלו להפיצו בחנויות הווידאו ובערוצי הטלוויזיה. בשנת 1990, כ- 10 שנים לאחר הקרנת הבכורה של סרט זה, הקים ביל שפרד את אגודת INSITE (the International Network of "Somewhere in Time" Enthusiasts) כתגובה לעניין המחודש שלפתע התגלה בקרב המעריצים. אגודה זו מפיצה עיתון-רבעוני ואף מקיימת כנסים שנתיים באי מקינאק.
חבלן
רבקה מיכאלי
רבקה מיכאלי (נולדה ב-14 באפריל 1938) היא מנחת טלוויזיה, שחקנית, זמרת, קומיקאית, מדבבת ושדרנית רדיו ישראלית. זוכת "פרס אופיר", "פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" ו"פרס מסך הזהב", יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2014 וזוכת "פרס התיאטרון הישראלי" למפעל חיים.
ביוגרפיה.
מיכאלי נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת זיכרון משה שבירושלים בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. אביה, אברהם מיכאלי, היה עורך דין במקצועו, הוא בן למשפחה שעלתה לארץ ישראל מגאורגיה בסוף המאה ה-19. אמה, בלהה לבית קוסובסקי, הייתה דור שמיני בארץ ובת למשפחת ריבלין; מתורגמנית במקצועה. אחיה של מיכאלי הם עו"ד נפתלי מיכאלי והרופא פרופ' דן מיכאלי.
למדה בתיכון ליד האוניברסיטה החל מכיתה ז'.
תחילת דרכה בתקשורת.
ב-1949, בגיל 11, החלה לשדר ב"קול ישראל", במסגרת תוכניות הילדים.
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל. לאחר מכן שידרה במשך שנים רבות בתוכניות שונות ב"קול ישראל", בהן תוכניות הייעוץ והפנאי "ביקור בית", "מה היה לנו שם" ו"תפוח ועץ".
בתחילת 1960 שמע הבמאי יוסף מילוא את מיכאלי מבצעת חיקויים ברדיו והחליט להציע לה להצטרף לצוות "מועדון התיאטרון", לסניף שהקים בחיפה, בנוסף למועדון שפעל כבר בתל אביב. מיכאלי לקחה חופשה ללא תשלום מקול ישראל וחתמה על חוזה של שנה. במסגרת מועדון התיאטרון השתתפה בחמישיית נשים בשם "היחפניות" (יחד עם מרגלית אנקורי, גאולה נוני, אסנת שדה ומיה זיו). אחר כך בתוכנית "היו זמנים" עם גליה וחיים טופול.
ב-1964 העלה איתה יוסי בנאי את תוכנית הבידור "ילדות קשה", בנוסף היא הנחתה את טקסי בחירת מלכת היופי באותן השנים.
נעמי שמר העידה שבזכות מיכאלי נוסף הבית השני של השיר "ירושלים של זהב" ב-1967. כששמר הראתה לה את השיר, העירה מיכאלי כי חסרה התייחסות לעיר העתיקה, ושמר הוסיפה את הבית השני שנפתח בשורה "איכה יבשו בורות המים, כיכר השוק ריקה".
בשנת 1968 הופיעה מיכאלי בסרטו של אורי זוהר "השכונה שלנו", לצד שלישיית "הגשש החיוור".
בשנת 1969 השתתפה מיכאלי בסרט הקולנוע המצליח של אפרים קישון "תעלת בלאומילך".
שנות השבעים.
ב-1970 השתתפה מיכאלי בפסטיבל שירי הילדים שנערך לראשונה וזכתה במקום השני עם השיר "לצבי יש בעיה". ב-1972 השתתפה בסרט נוסף בשם "סלומוניקו" לצד טוביה צפיר. בתחילת שנות השבעים, הוציאה מיכאלי גם תקליט ילדים בשם "יוני היה חולה" שבו היא שרה את כל השירים ומשחקת את כל הדמויות. ב-1973 הופיעה עם יוסי בנאי במופע בידור נוסף בשם "נישואין נוסח גירושין".
בשנת 1974 החלה להופיע בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" לצד דובי גל, טוביה צפיר, ספי ריבלין ובדרנים אחרים. ב"ניקוי ראש" בלטה מיכאלי בכישרון המשחק הקומי שלה, אף בקטגוריית החיקויים, כאשר חיקויה את ראש הממשלה לשעבר גולדה מאיר ויושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו בלטו מבין הדמויות הרבות בתוכנית. "ניקוי ראש", שזכתה לפופולריות רבה, ביססה את מעמדה כקומיקאית.
ב-1976 השתתפה בסרטו של אסי דיין "יופי של צרות" לצידם של יונה אליאן, זאב רווח, טוביה צפיר וגבי עמרני וב-1979 השתתפה בסרטו הנוסף של דיין, "שלאגר", לצד שלישיית הגשש החיוור. בשנים 1971–1975 הנחתה את פסטיבל הזמר המזרחי ובשנים 1972–1980 הנחתה את פסטיבל הזמר העברי המפורסם, בזכותם נצרבה בתודעה של רבים כמנחה הקבועה של תחרויות הזמר.
מיכאלי המשיכה במהלך שנות השבעים להופיע במופעי בידור, לבד ועם אחרים. בין מופעי היחיד שלה היו "מחברות החשק", "שעות נוספות" ו"בת 26". במופעים אלו ביצעה מספר שירים הומוריסטיים שמפורסמים עד היום: "יוסף ג'ון רבקה ג'ון", "בת 26", "בנימין זאב" ועוד. כמו כן הקליטה באותה תקופה מספר תקליטי ילדים מצליחים, בהם היה להיט הילדים "בים בם בום" (שני חברים יצאו לדרך).
שנות השמונים והתשעים.
ב-1980 שיחקה מיכאלי בסרט נוסף של אסי דיין, "מלך ליום אחד".
ב-1981 הקליטה את הלהיט ההומוריסטי "אין לי רגע דל", שכתבה והלחינה חברתה הטובה נעמי שמר (עיבוד: רוני וייס).
ב-1984 השתתפה בסרטו של יקי יושע "מכת שמש". בסוף השנה הנחתה את פסטיבל שירי הילדים מספר 15 לצד גידי גוב והתחרתה שם עם השיר "ילד טוב של אמא" (מילים: לאה לופנפלד וינקלר, לחן: משה וילנסקי, עיבוד: רוני וייס) שהגיע למקום השמיני. בשנת 1986 התארחה בעונה השלישית של קומדיית המצבים "קרובים קרובים".
במהלך שנות ה-80 ותחילת ה-90 ביססה מיכאלי את מעמדה כמנחת טלוויזיה, כשהנחתה את התוכניות "סיבה למסיבה" ו"סופשבוע" של הערוץ הראשון. אלו היו תוכניות הבידור המרכזיות של הטלוויזיה הישראלית בלילות שישי בימי הערוץ היחיד ומיכאלי נחשבה אז למלכת תוכניות האירוח. במיוחד היא זכורה בחיקויים שביצעה עם טוביה צפיר ובהצגת הפינה הסאטירית של שלמה ניצן. כמו כן הגישה פינה היתולית בתוכנית ההומור "זהו זה!", שם גילמה את דמותה של שדרנית הרדיו "גברת תשובה" ואת המאזין המזדמן שעולה לשידור. ב-1994 הנחתה את תוכנית הגיל הרך "מסיבת גן" והנחתה פעמיים (ב-1986 ו-1988) את תחרות הקדם אירוויזיון. באמצע שנות ה-90 העלתה עם מני פאר את המחזה הצרפתי "כיצד להיות אמא יהודייה בעשרה שיעורים".
ב-1988 השתתפה בסרטו של דובי גל "מלך הסלים", וב-1989 הוציאה לאור את קלטת הווידאו לילדים "ספר הבישול שלי", בה השתתפו גם הידוענים אדם, אילנית, אבי קושניר, מרגלית צנעני, מאיר סוויסה, יאיר ניצני וגני תמיר.
ב-1992 זכתה לביקורות משבחות כששיחקה תפקיד דרמטי של אם לבן חולה איידס בסרטו של עמוס גוטמן, "חסד מופלא", שהשתתף בפסטיבלים שונים בעולם. עד להופעתה בסרט זה השתתפה מיכאלי כמעט ורק בקומדיות, סאטירות ותוכניות קלות. מיכאלי חששה להשתתף בסרט מפחד שהקהל יתקשה להזדהות עם דמות קשת יום שמוצגת על ידי קומיקאית. הצלחת הסרט שכנעה אותה לקבל תפקידים מגוונים יותר כשחקנית.
ב-1995 סיימה 39 שנות עבודה ברדיו, לאחר שפוטרה מ"קול ישראל" עם מגישים ותיקים אחרים. היא החלה להנחות את תוכנית הבידור של ערוץ 2 "בליינד-דייט" ב-1996, לאחר מכן החלה להנחות את תוכנית הבוקר של שידורי קשת. ב-1998 שיחקה לצד אלון אבוטבול בסרטו הקצר של דובר קוסאשווילי "עם חוקים" שהשתתף בפסטיבל ירושלים ופסטיבל קאן.
החל מראשית שנות התשעים השתתפה מיכאלי בהצגות התיאטרון "אדם הוא אדם", "לבלוב האהבה", "זוג משמיים", "הדוד מקייפטאון", "אולפן למתחילים", "מכתבי אהבה", "המקרה המוזר", "נתניה" ו"אישה בעל בית" בתיאטרוני הקאמרי והבימה.
ב-1995 הוקדשה לה התוכנית "חיים שכאלה" בערוץ הראשון.
המאה ה-21.
בעשור הראשון של המאה ה-21 ביססה מיכאלי מצד אחד מעמדה כשחקנית דרמטית ובמקביל, כמארחת ועורכת תוכנית ראיונות, גם בשעות הבוקר.
כשחקנית נטלה חלק בסרטים "קדוש" של עמוס גיתאי (1999), "זמזום" לצד אסי דיין (2001), בסרט הדרמטי "חיים זה חיים" לצד משה איבגי (2003) ובסרט "מוכרחים להיות שמח" (2005), עליו זכתה בפרס אופיר על שחקנית משנה. בנוסף, שיחקה בסדרות "סיפורים לנימי", "חיבוקים עם באלי ושלוק" ו"יום הולדת למדינה" בערוץ הופ! ובתפקידי אורח בסדרות הדרמה "בנות בראון", "שבתות וחגים" ו"החיים זה לא הכל". בשנת 2004 השתתפה מיכאלי בקלטת הילדים ״איזה כיף בים״ לצידם של שרון שחל, ששון גבאי, ואורי בנאי, ודיבבה את קלוואי הפרה בסרט ״מרד החיות״.
בשנת 2005 שיחקה בטלנובלה "פיק אפ". ב-2006 החלה להנחות, יחד עם גלי עטרי ומנחות נוספות את תוכנית הפאנל "בנות" בערוץ 3 בכבלים. במקביל, תוכנית הבוקר שלה "גלריית המומחים" שודרה פעמיים בשבוע ב"קשת" וזכתה לרייטינג נאה. בתוכנית, אשר עסקה באוכל, אופנה, תחביבים וטרנדים חדשים, התבססה גם פינה של מומחי רפואה. מיכאלי אירחה את טובי המומחים תוך הצגת ידע ומיומנות רבה.
ב-2006 הוקדשה לה התוכנית "גריל" בערוץ 2 בהשתתפות קומיקאים שונים.
בשנת 2007 טענה מיכאלי, בתוכנית של אושרת קוטלר בערוץ 10 בנושא תקיפה מינית, "גבול אינטימי", כי הותקפה מינית בעת היותה חיילת על ידי אישיות בכירה. בשנת 2015 אמרה בתוכנית "שי בשידור" בערוץ 10 כי הייתה קורבן להטרדה מינית על ידי "מישהו חדל אישים שיש יום מורשת על שמו". באפריל 2016 העידה בתוכנית "עובדה" בערוץ 2 כי הוטרדה מינית על ידי רחבעם זאבי.