בשנת 1937, לאחר תכנון רב שנים, הוקם בפאתיו הצפוניים של היישוב המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המהווה כיום מרכז חשוב לאמנות ישראלית
היולט-פקרד
אקסטרמדורה
אקסטרמדורה (בספרדית: Extremadura) היא קהילה אוטונומית במערב ספרד, על גבול פורטוגל. היא גובלת בקסטיליה ולאון בצפון, בקסטיליה-לה מנצ'ה במזרח ובאנדלוסיה בדרום. אקסטרמדורה היא האזור העני ביותר בספרד. רוב תושביה עוסקים בחקלאות.
היסטוריה.
ההיסטוריה של אקסטרמדורה היא תמונת ראי של ההיסטוריה של ספרד. ראשיתה ביישובים איבריים קדומים, שנכבשו בידי הקרתגנים. לאחר מכן נכבש האזור על ידי הרומאים; שטחה של אקסטרמדורה התחלק בין הפרובינקיות היספניה בייטיקה ולוזיטניה. בתקופה זו הייתה העיר המרכזית אמריטה אאוגוסטה (Emerita Augusta), מרידה של היום; כן הוקמו נורבה קייסרינה (קסרס) ופקס אאוגוסטה (בדחוס). לפי אחת ההשערות, מקור שמו של האזור בתקופה זו: Extrema Durii - סופו של נהר הדורו.
בתקופה המוסלמית עלתה חשיבותה של בדחוס, ששימשה בירתה של ממלכת טאיפה. בזמן הרקונקיסטה הייתה אקסטרמדורה אזור ספר בין הנוצרים למוסלמים. מלכי קסטיליה הנוצרים כבשו אותה בהדרגה בסוף המאה ה-12 ובחצי הראשון של המאה ה-13.
במאה ה-15 אקסטרמדורה הייתה זירה של קרבות עזים בין ממלכת קסטיליה לפורטוגל שניסתה להשתלט על שטחים ממנה. קרבות אלה הגיעו לשיאם במלחמת הירושה הקסטיליאנית על ירושת הנרי הרביעי מלך קסטיליה שמת בדצמבר 1474, בין חואנה בתו ואיזבל אחותו. אצילי אקסטרמדורה ומלך פורטוגל תמכו בנסיכת קסטיליה חואנה שהייתה נשואה למלך פורטוגל אך יריבתה איזבל נצחה. קרבות נוספים נערכו באזור כשפורטוגל הכריזה עצמאות מממלכת ספרד ב-1640, ומאוחר יותר גם במלחמת הירושה הספרדית. במלחמה זו הפורטוגלים כבשו חלקים מאקסטרמדורה, אך אלה הושבו לספרד בשלום אוטרכט תמורת שטחים באזור אורוגוואי של היום.
בסוף המאה ה-18 סופח החלק המזרחי של אקסטרמדורה לפרובינציית טולדו. בתחילת המאה ה-19 הובילו שוב ניגודי אינטרסים בין ספרד לפורטוגל למלחמה: הברית שנכרתה בין פורטוגל לצרפת של נפוליאון הביאה לפרוץ מלחמת התפוזים. מאוחר יותר התרחשו באזור חלק מקרבות מלחמת העצמאות הספרדית נגד נפוליאון.
במאה ה-20 אקסטרמדורה שקעה במיתון כלכלי. תוכנית בדחוס משנת 1952 ניסתה לפתח את החקלאות באזור באמצעות הפניית מי הגוודיאנה להשקיה.
אקסטרמדורה הפכה לקהילה אוטונומית ב-1983.
גאוגרפיה.
אקסטרמדורה מוקפת מרוב עבריה בהרים: הרי המערכת המרכזית בצפון (ספציפית הרי סיֶירה דה גָאטה וסיירה דה גרֶדוֹס), שלוחה של הרי טולדו במזרח והרי סיירה מורנה בדרום. בין הרכסים יש עמקים רחבים. ההרים תוחמים מישור גדול, שבחלקים רבים הופך לגבעות נמוכות. את המישור חוצים ממזרח למערב שני נהרות: הטחו והגוודיאנה, וכן יובלים רבים שלהם.
האקלים הוא ים-תיכוני עם אלמנטים יבשתיים, שממתנת אותו ההשפעה מהאוקיינוס האטלנטי. הקיץ יבש, וממוצע הטמפרטורה מעל 25 מעלות. החורף מתון; בחודש ינואר הטמפרטורה הממוצעת היא 6 מעלות. יש בין 400 ל-600 מ"מ משקעים בשנה.
דמוגרפיה.
באקסטרמדורה יש 1,073,000 תושבים, כ-2.5% בלבד מאוכלוסיית ספרד. היא אחד מהאזורים דלילי האוכלוסין ביותר בספרד: כ-25 תושבים לקמ"ר. בשנות ה-70 בלטה מגמה של הגירת צעירים לאזורים עשירים יותר של המדינה ולמדינות אחרות באירופה, וכן הגירה בתוך אקסטרמדורה מהאזורים הכפריים לערים. מגמה זו גרמה גם לירידה חדה בשיעורי הילודה. ההגירה התמתנה בשנות ה-80, ורבים מאלה שהיגרו למדינות אחרות חזרו לביתם.
מקומות יישוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית מורכבת אקסטרמדורה ממשני מחוזות: מחוז בָּדָחוֹס, שבו מתגוררים כ-650 אלף איש, ומחוז קָסֶרֶס (400 אלף תושבים). הערים הגדולות במחוז בדחוס הן בדחוס העיר (136,000 תושבים), מרידה (כ-50,000), אלמנדרלחו (Almendralejo, 28,000) וכן ויינואבה דה לה סרנה (Villanueva de la Serena, 25,000), שיוצרת גוש עירוני אחד עם דון בניטו. רבים מהיישובים בנפה זו מתרכזים סביב נהר הגוודיאנה.
הערים הבולטות במחוז קסרס הן קסרס עצמה (85,000) ופלסנסיה (40,000).
מקומות אחדים באקסטרמדורה נתנו את שמם לערים גדולות ביבשת אמריקה: טרוחיו (Trujillo, בפרו בין היתר), אלבורקרקה (Alburquerque, שובש לאלבקרקי בניו מקסיקו), מדיין (Medellín, למשל בקולומביה) ועוד. מפורסם גם הכפר אלקנטרה (Alcántara), שנתן את שמו למסדר אלקנטרה בימי הביניים, ומסיבה כלשהי גם לסוג של בד שמשמש לספות.
שפה.
השפה הרשמית היחידה באקסטרמדורה היא ספרדית קסטיינית. עם זאת מדוברות בה כמה שפות מקומיות ללא מעמד רשמי:
באקסטרמדורה מדוברים גם כמה ניבים של פורטוגזית.
חירם מקסים
סאקה
סָאקֵה (בקאנג'י: 酒; מילולית: משקה אלכוהולי) הוא משקה אלכוהולי יפני העשוי מאורז.
המילה "סאקה" ביפנית מתייחסת לכל משקה אלכוהולי, כולל אלו שאינם עשויים מאורז ושאינם מסורתיים ליפן. יין האורז המוכר במערב כסאקה נקרא ביפנית ניהוֹנְשוּ (קאנג'י: 日本酒, מילולית "אלכוהול יפני") או סֵיְשוֹ (קאנג'י: 清酒, מילולית "אלכוהול מזוכך"). כינויים אלו מתייחסים ליין אורז מותסס בלבד, משקאות אלכוהולים מזוקקים מכונים ביפנית סוֹצ'וּ (קאנג'י: 焼酎).
היסטוריה.
ההיסטוריה של הסאקה אינה מתועדת היטב או חד משמעית. תאוריה אחת מציעה שבישולו של האורז החל בסין, לאורך נהר היאנגצה, בסביבות שנת 4800 לפנה"ס, ויוצא ליפן לאחר מכן. אחרת ממקמת את ההתחלה במאה השלישית ביפן, עם התפתחות הגידול הרטוב. הסאקה הראשון שיוצר נקרא קוּצ'יקאמי נוֹ סאקה (Kuchikamizake) (מילולית: משקה אלכוהולי שלועסים בפה) וכפר שלם היה מעורב בהכנתו שכללה לעיסת אורז, גרעיני דגנים וערמונים ויריקתם לתוך גיגיות. בסיוע אנזימי הרוק הפך העמילן לסוכר ולאחר מכן ערבבו את התערובת עם דגנים מבושלים ונתנו לה לתסוס. סאקה זה היה דל באלכוהול ונצרך כדייסה. שיטה זו שימשה גם את הסינים והאינדיאנים באמריקה הצפונית להכנת משקאות אלכוהוליים אחרים.
מאות שנים לאחר מכן, הפכה הלעיסה למיותרת עם גילוי פטרייה בשם קוג'י קין ("Aspergilus Arizae") שהאנזימים שלה הופכים עמילן לסוכר (הפטרייה משמשת גם להתססת פולי סויה בתהליך הכנת מיסו ורוטב סויה). הוספת שמרים לתערובת, גורמת לסוכר להפוך לאתנול ומעלה את אחוז האלכוהול שבסאקה ל-18%-25%. תהליך זה התגלה קרוב לוודאי במקרה, כאשר נבגי הפטרייה והשמרים נישאו באוויר והתסיסו תערובת של אורז ומים. הסאקה היה עדיין דייסתי אך היה כעת קל יותר להכינו.
במאה השביעית לספירה, שימשו טכניקות שהגיעו מסין לייצור סאקה איכותי יותר, והסאקה נעשה פופולרי עד כדי כך שאיגוד מבשלי סאקה נוסד בארמון הקיסר בקיוטו. צעד זה סלל את הדרך להתפתחויות רבות, כאשר בתקופה שבין שנת 794 לשנת 1185 פותח תהליך משולש שנועד להעלות את אחוז האלכוהול ולהפחית את הסיכון להחמצת המשקה.
במהלך 500 השנים הבאות איכות הסאקה וטכניקות בישולו השתפרו בהדרגה, התפתח שימוש במחית אורז מותססת מראש לזירוז תהליך התסיסה הראשוני של סאקה חדש וכן החלו ניסיונות לפסטר את הסאקה, אף על פי שהתהליך עצמו לא הובן לעומקו עד אשר גילה אותו לואי פסטר במאה ה-19.
בתקופת הרסטורציה של מייג'י (1866-1869) נחקקו חוקים שאפשרו לכל אדם בעל ידע וכסף לייסד ולהפעיל מבשלת סאקה, אך מתוך 30,000 מבשלות שנפתחו, רק 8,000 שרדו את מדיניות המיסים ורובן היו שייכות לבעלי אדמות אמידים שגידלו אורז ומבשלות הסאקה היוו עבורם פתרון לעודפי היבול.
בתחילת המאה ה-20 טכנולוגיות הבישול שופרו שוב. הממשלה היפנית פתחה מכון למחקר בישול הסאקה וחביות העץ הוחלפו במכלי פלדה מצופי אמייל. הסיבה הרשמית לכך הייתה היגיינית אך הייתה לכך גם סיבה כלכלית - חביות העץ ספגו 3% מהסאקה שבתוכן והממשלה לא רצתה לוותר על כספי המיסוי שהיו נגבים על כמות זו לולא הייתה נספגת. מאותה סיבה בדיוק אסרה הממשלה על בישול ביתי של סאקה ב-1904. באותה תקופה, 30% מכספי המיסוי הגיעו מסאקה, אך כיום אף על פי שהחוק עודו בתוקף, רק 2% מכספי המיסוי מגיעים מסאקה.
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בתעשיית הסאקה. הרוב המוחלט של תוצרת האורז שימש למאמץ המלחמתי ומבשלות רבות קרסו. עוד לפני כן גילו שהוספת מעט אלכוהול נקי לסאקה משפרת את המרקם והארומה שלו, אך כעת בצו ממשלתי הוספו אלכוהול נקי וגלוקוזה לכמויות קטנות של מחית אורז על מנת להגביר את החוזק האלכוהולי (תוך חיסכון באורז). היו אף מבשלות שבישלו סאקה ללא אורז כלל. באופן טבעי, איכות הסאקה נפגעה קשות. כיום, 95% מהסאקה מיוצר בשיטות אלה אך איכותו טובה בהרבה.
לאחר המלחמה התאוששו המבשלות ואיכות הסאקה שוב השתפרה, אך כעת משקאות אלכוהוליים אחרים צברו פופולריות ביפן ובראשם הבירה שעברה במכירותיה את הסאקה בשנות השישים. אף על פי שצריכת הסאקה ירדה, איכותו המשיכה להשתפר ובניגוד ליפן, הפופולריות שלו בעולם הלכה וגדלה. כיום ישנן מבשלות סאקה בדרום אסיה, דרום אמריקה, צפון אמריקה, סין ואוסטרליה, אך דווקא ביפן נותרו רק 1500 מבשלות.
סוגי סאקה.
ישנם שני סוגי סאקה עיקריים:
הסאקה המיוחד מתחלק לכמה סוגי משנה לפי דרגת ליטוש האורז וקריטריונים אחרים:
סאקה יכול להתהדר בכמה שמות אם הוא עומד בקריטריונים.
סוגי סאקה נוספים:
הגשת סאקה.
הסאקה מוגש בכוסות רדודות הנקראות צ'וֹקוֹ והסאקה נמזג אליהן מבקבוקוני קרמיקה הנקראים טוֹקוּרי. כוסות חגיגיות יותר הנקראות סקזאקי, משמשות בחתונות ואירועים מיוחדים. שתיית סאקה מכוסו של אדם אחר נחשבת סימן לחברות.