בשולחן ערוך נפסק שהמהרהר בדברי תורה אינו צריך לברך ברכת התורה, אבל הכותב בדברי תורה צריך לברך ברכת התורה. המגן אברהם ושאר פרשני השולחן ערוך תמהים על פסק זה, שכן אם ההרהור אינו נחשב לדיבור, מדוע על הכותב בדברי תורה צריך לברך, ולכן הם פוסקים שגם הכותב דברי תורה לא יברך מספק. הגר"א חלוק על הדברים, וכותב שגם הרהור בדברי תורה נחשב ללימוד התורה, שכן בפסוק המצווה על לימוד התורה נאמר "והגית בם יומם ולילה", ו"הגיון" היא כינוי למחשבה - "יהיו לרצון אמרי פי והגיון לבי".
רבי שניאור זלמן מלאדי חלוק על הדברים, והוא מכריע בין הדעות, מתוך הפסוק עצמו: "לא ימושו ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה", בתחילת הפסוק נאמר "מפיך", ומכאן שאין אדם יוצא ידי חובת תלמוד תורה אלא אם כן הוא אומר את המילים בפיו; אך כאשר אינו מסוגל לומר בפיו, שכן ישנם זמנים בהם אדם צריך לעיין בעמקות דברי התורה, אז הוא יוצא ידי חובתו גם במחשבה בלבד, ייתכן כי ההסבר לכך הוא מהמשך הפסוק "והגית בו יומם ולילה".
רבי מרדכי יפה בעל הלבוש מסביר את הסתירה בין פסקי השולחן ערוך ברעיון משלו, וזאת על פי הכלל שאין מברכין על המחשבה, גם אם היא מצווה, ולכן הכותב בדברי תורה צריך לברך, אבל החושב בדברי תורה אינו צריך לברך, למרות שהמחשבה נחשבת כמצווה.
מצוות.
התורה אוסרת להרהר ולחשוב בהרהורים המביאים לידי עבירה, בפסוק "ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם אשר אתם זונים אחריהם", במסכת ברכות דורשים חז"ל כי התורה אוסרת לפנות אחרי דברים המנתקים את האדם מבוראו, "לבבכם" - זו מחשבת מינות, "ואחרי עיניכם" - אלו מחשבות עבירה, "אשר אתם זונים" אלו מחשבות עבודה זרה. עם זאת, מחשבה רעה שהאדם לא עשאה לבסוף וחזר בו ממחשבתו הרעה, אין הוא נענש עליה, מלבד על מחשבת עבודה זרה.
ההבדל בין מחשבה למעשה.
בהלכה, יש חלויות רבות, המתרחשות על ידי מחשבה המייחדת כלי מסוים לתשמיש מסוים. הכלל אומר כי קטן אין לו מחשבה, כלומר אין בכוח הרוחני לבצע חלות על ידי מחשבה, אבל יש לו מעשה.
בכך יש שלוש דרגות:
1. מחשבה - יחוד כלי לתשמישו. דוגמה אחת היא באדם המוצא אגוז, ומייחד אותו במחשבתו שיהיה כלי קיבול לאוכל או דבר אחר. על ידי שהאגוז נהפך לשמש ככלי, הוא נעשה מוכשר לקבל טומאה, כיון שדיני טומאה וטהרה חלים על כל כלי שהוא, ומכיוון שמעתה והלאה הוא נהפך לכלי, אם נגע בו אדם טמא - הוא נהפך לטמא. קטן שייחד אגוז כזה במחשבתו, לא עשה כלום.
2. מעשה - דוגמה: יחוד כלי לתשמישו, על ידי מעשה בכלי ממנו נראה כי הכלי מיועד לכך, כמו אדם המוצא אגוז, וחוקק בו כדי להכינו לקבל דבר מסוים. קטן שחקק אגוז כדי להפוך אותו לכלי, הפך אותו בכך לכלי המקבל טומאה.
3. מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו - מעשה שאינו מוכיח מצד עצמו לחלוטין על ייחוד הכלי או על מטרתו של המעשה, דוגמה כזו היא בקטן השוחט קרבן עולה, ונוטל אותו מצד דרום של המזבח לצד צפון של המזבח, שם מקום ההקרבה של קרבן העולה. מצד מעשה השחיטה, אין לדעת באופן מוחלט אם הוא התכוון לשחוט לשם קרבן עולה או לשם כוונה אחרת, אם כי ניתן להסיק מהמעשה שטלטל את בעל החיים לצד צפון, שהשחיטה אכן התבצעה מתוך כוונה.
במסכת חולין מסתפק האמורא רבי אמי, האם באופן כזה, שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, יש משמעות למעשיו, ומסקנת הדיון הוא שלמרות שמהתורה אין משמעות למעשיו, החמירו חז"ל ואמרו שיש משמעות למעשיו באופן כזה.
דוגמה: התורה קובעת, שפירות מוכשרים לקבל טומאה, רק אם נפלו עליהם מים, לרצונו של בעליהם. באופן רגיל די בכך שאדם שמח במחשבתו שהמים נפלו על הפירות. אך קטן, אין לו מחשבה, כלומר אם בעליו של הפירות הוא קטן, והוא העלה את הפירות לגג במטרה שיפלו עליו מים, ואין לדעת עדיין מתוך מעשיו אם הוא אכן התכווין להעלותם למטרה כזו או אחרת, אין מועלת מחשבתו כדי להעניק למים שנפלו על הפירות כמים שנפלו לרצון בעליהם, אך אם לאחר ההעלאה, ולאחר שנפלו עליהם מים, הוא הפך את הפירות במטרה שהגשם ישטוף את הפרי מכל צדדיו, במצב כזה ניתן להסיק לכאורה, כי הקטן אכן רוצה שיפלו מים על הפירות, ולכן נחשבת פעולה כזו ל"מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו", שיש לה משמעות הלכתית מתקנת חז"ל.
מעשה מוציא מידי מחשבה.
מחשבה מוציאה מידי מחשבה - בכלי.
למרות שאדם יכול להחיל ולייחד כלי במחשבתו, וכך למשל יכול אדם לחשוב ולהחליט על חתיכת עור שמעכשיו היא תשמש כמצע למיטה במקום לעבד אותה לנעל, לאחר שהוא ייחד אותה במחשבתו, אין הוא יכול במחשבה נוספת לבטל את הדבר משימושו הקודם על ידי מחשבה, שכן אין מחשבה מוציאה מידי מחשבה, ורק על ידי מעשה בו הוא מוכיח כי הכלי לא מיועד יותר לשימושו הקודם, ניתן להפקיע את הייחוד שנוצר על ידי המחשבה, שכן מעשה מוציא מידי מחשבה.
אין מחשבה מוציאה מידי מחשבה - בידות אוכלים.
יש מחכמי הגמרא הסבורים, שדין זה שאין מחשבה מוציאה מידי מחשבה, סיבתו היא שכן המחשבה הראשונה גרמה לכלי לשמש כלי, ואין מחשבה יכולה להפקיע כלי משם הכלי שנוצר בו; כלומר - למרות שהמחשבה מפקיעה את המחשבה וההחלטה הקודמת לייחד את הכלי לכלי, אין די בכך, שכן המחשבה יצרה חלות של כלי, שלא ניתן להפקיע אותו על ידי מחשבה. לפי זה, כאשר אדם מייחד דבר לאוכל, למשל ידות של אוכלים, שהוא חלק המחובר לאוכל (כמו קליפה) ומשמש אותו כ"יד" לאחיזה או כדי שלא יתפזר, שנחשב לחלק מהאוכל אם הוא רוצה בכך, אבל במחשבה ניתן לעקור אותה, שכן אין הידות נחשבים לכלי ודבר חשוב, ושמם נפקע מעליהם בקלות.
אוהל (הלכה)
אוהל הוא מונח הלכתי המתייחס לכל דבר המשמש להאהיל או לסוכך מעל אדם או בעל חיים. לאוהל משמעות חשובה בהלכה, בעיקר בהלכות טומאה וטהרה, שכן מת המונח באוהל, מטמא את כל הנמצא תחת אותו אוהל. בדין זה עוסקת מסכת אהלות. בשבת יש איסור על עשיית אוהל משום מלאכת בונה, ויש לדבר חשיבות רבה בגלל חפצים נפוצים הנחשבים לאוהל, כמו מטרייה.
תנאים להגדרת אוהל.
אוהל שלא נעשה בידי אדם.
לפי שיטת רבי יהודה, כל אוהל שלא נעשה בידי אדם במטרה להאהיל, אינו נחשב לאוהל, וזאת מגזירה שווה הנלמדת בין הפסוק , פסוק המהווה את היסוד והמקור לכל הלכות טומאה באוהל, לפסוק , כשם שאוהל המשכן הוא אוהל שנעשה בידי אדם, כך גם אוהל המטמא הוא רק אוהל שנעשה בידי אדם.
לעומת זאת, אם האוהל הוא חשוב ורחב כדי רוחב אגרוף יש לו דין אוהל גם אם לא נעשה בידי אדם. כאשר רצו להביא מים טהורים ממעיין השילוח לצורכי פרה אדומה, היו מביאים שוורים רחבים ממצרים, ועליהם היו מושיבים ילדים שנולדו ונשמרו עוד מילדותם מלהיטמא בטומאת מת או קרי, ואותם היו מושיבים על השוורים, ומכיוון שהשור נחשב לאוהל, הוא חוצץ ומפסיק בין הילד לקרקע, כך שגם אם בקרקע טמון מת, בטן השור הנחשבת כאוהל מפסיקה ביניהם.
אוהל המפסיק.
אוהל המפסיק בין האדם לאוהל שמעליו או שמתחתיו, הוא רק אוהל שמיועד להשתמש תחתיו ולא רק מעליו, אבל אוהל שמיועד בעיקר להשתמש מעליו ולא מתחתיו, כמו למשל מיטה אינה נחשבת לאוהל, אבל שוורים נחשבי לאוהל מכיוון שכאשר הרועים מעוניינים להסתתר מהשמש הקופחת על ראשם, הם מסתתרים מתחת לכריסם הרחב של השוורים.
אם למשל, האוהל העליון הוא אוהל קבוע וחשוב, אין האוהל מתחתיו חוצץ בין המונח מתחתיו לאוהל העליון, אם אוהל עראי.
אוהל זרוק.
התנאים נחלקו בשאלה האם אוהל המיטלטל נחשב לאוהל. דיון זה הנידון בדיני טומאת ארץ העמים, הוא באדם הנכנס לחוץ לארץ במטוס או כלי נייד אחר, כך שהוא לא נוגע בעפר חוץ לארץ שגזרו עליו טומאה, והאוהל מפסיק בינו לבין אוויר ארץ העמים (חוץ לארץ), לפי רבי יוסי בנו של רבי יהודה האוהל חוצץ בינו לבין ארץ העמים, ולפי רבי יהודה הנשיא אין אוהל כזה, שמיטלטל ממקום למקום, נחשב לאוהל המפסיק.
דיני אוהל בהלכות טומאה.
אוהל שתחתיו נמצא מת, מטמא את כל אשר באותו אוהל משותף עם המת.
כאשר מת מונח באוהל, כל שנמצא באוהל הוא טמא. הדבר אמור לא דווקא כאשר המת עצמו נמצא באוהל, אלא גם כאשר כזית בשר מהמת, או אבר שיש עליו בשר באופן רגיל, נמצא באוהל, או מטמא את כל שנמצא באוהל. דין זה תקף גם אם איברי המת הם ללא בשר, אך הם בכמות חשובה של רובע, או שהם בכמות של רוב העצמות במספריהם, או לחלופין רוב גוף האדם.
דיני אוהל בהלכות שבת.
בניית אוהל קבע בשבת, נחשבת לתולדה של מלאכת בונה. אחת הדוגמאות לכך, היא פריסת מחצלת או סדינים לאוהל, ולמרות שאין זה בנין ממש, הרי זה תולדת אוהל, והסותרו חייב משום סותר, אם מדובר באוהל שעשוי בצורה קבועה כדי שיתקיים. ואפילו אם עושה את הגג לבד או רק את המחיצות יותר מגובה טפח, וכן אם הוסיף עליהם כל שהוא. חכמים הוסיפו וגזרו אף לעשות אוהל עראי, גזירה שמא יבואו לעשות אוהל קבע.
גם בניית מחיצה היא תולדה של אוהל, אם היא נעשית במטרה להתיר דבר כל שהוא, כמו להתיר איסור טלטול ברשות הרבים, ומחיצה זו נקראת "מחיצה המתרת". אך מחיצה שאין מטרתה כדי להתיר דבר כל שהוא, אלא רק לצניעות, אלא להסתיר אור המפריע לישון, אינה נחשבת לתולדה של אוהל, ומותר לעשותה בשבת לכתחילה.
קלוטילדה
קלוטילדה (Chrotchildis, Chrodechildis, Chrodechild או Clotilde; סביבות 475 – 3 ביוני 545) הייתה אשתו השנייה של כלוביס הראשון, מלך הפרנקים.
חייה.
קלוטילדה נולדה בעיר ליון כבתם של כילפריך השני, מלך בורגונדיה ושל אשתו קארטנה.
ב-473, עם מותו של גונדיוך מבורגונדיה, בניו, כילפריך השני, גונדובד וגודגיזל, התחלקו בשלטון עם דודם, כילפריך הראשון, מלך בורגונדיה. אחרי מותו ב-480, התחלקו ביניהם בנחלותיו של אביהם. כילפריך השני קיבל את ליון, גונדובד קיבל את ויאן, וגודגיזל - את ז'נבה.