פרופ' בנימין מזר העריך שחרושת הגויים איננה עיר קבע אלא מחנה צבאי ארעי שיש לחפשו באזור מיוער בגליל. פרופ' אנסון רייני אימץ את הצעת מזר שחרושת הגויים הוא מחנה ארעי, והציע לזהות את היישוב בעמק יזרעאל, בסמוך לכפר סילת אל-חארית'יה.
ד"ר צביקה גל הציע לשנות את כיוון החיפוש ולאתר את חרושת הגויים צפונית-מזרחית לתבור, במצודת מרום או בתל קרני חיטין. הצעתו קשה בשל הטקסט המקראי הממקם את הקרב בסמוך לצומת מגידו ולנחל קישון.
אל-אחוואט בנחל עירון.
הארכאולוג פרופ' אדם זרטל אשר ביצע במשך יותר משלושים שנה את סקר הר מנשה חפר את האתר. בין השאר הוא הגיע מדרום נחל עירון לאתר הנקרא בפי תושבי האזור אל-אחוואט שמובנו "הקירות", "החומות", או "חצרות" בעגה מקומי. לדעתו מדובר ב"חרושת גויים" המקראית. באתר נמצאו מבנים קטנים, חומה רחבה יחסית לאתר כה גדול. האתר היה מיושב רק כ-50 שנה. החומה אינה ישרה ובנויה גלים גלים. לאתר אין מקביליות בארץ, מלבד ארבעה אתרים קטנים דומים ליד כרם מהר"ל.
האתר היה מיושב בתקופה שבה גויי הים הגיעו לחופי מזרח הים התיכון, ונמצא במרחק של כ-14 ק"מ מנחל הקישון, שבקרבתו התרחש הקרב בין סיסרא לבין ברק בן אבינועם. זרטל הציע כי קבוצה של גויי ים שישבו בצפון השרון נלחמו עם הישראלים על השליטה בעמק יזרעאל, צומת דרכים וחוליית הקשר בין השומרון לגליל, שני המוקדים של ההתנחלות הישראלית בתחילת תקופת הברזל.
הקושי בזיהוי אל חוואט עם חרושת הגוים טמון במיקומו של האתר, באזור נידח ומרוחק מהדרך הראשית - שהרי במקרא נאמר על סיסרא ש"לחץ את ישראל בחזקה עשרים שנה". אתר זה איננו ממוקם בנקודה אסטרטגית השולטת על עמק יזרעאל או על כל סביבה אזורית אחרת. קושי נוסף קשור בהיעדר מציאת מקור מים (מעין או בורות) לצורך אחזקה של מאות סוסים. ידוע לנו מהמקרא ומהמקורות החיצוניים, שבעת העתיקה החזיקו סוסים בערי רכב שמוקמו תמיד בעמקים.
תל זריק בעמק יזרעאל.
הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף הציע לזהות את חרושת הגויים בתל זריק הסמוך לקיבוץ הזורע. התל ששטחו כ-20 דונם עונה לדעתו על מרבית הקריטריונים לזיהוי עם עירו של סיסרא:
קארה אל
הליכון (עזר הליכה)
הליכון הוא אביזר טכנולוגיה מסייעת לאנשים שמוגבלים ביכולת ההליכה או בתפקוד או במערכת שיווי משקל. הפגיעה במערכות אלה, אצל המשתמשים בהליכון יכול להיות בשל היחלשות כללית שנגרמה בשל זקנה או בשל פגיעה במערכת העצבים, בשרירים או בעצמות. ההליכון מאפשר הליכה לאנשים שיכולותיהם הגופניות נמוכות יותר מהיכולות הדרושות להליכה עם קביים או מקל הליכה.
ההליכון מורכב ממסגרת אלומיניום אשר מותאמת לגובה המותניים ולרוחב המשתמש, בעומק של כ-30 סנטימטר. למסגרת זו יש ארבעה עמודי פינה שכל אחד מהם מכיל רגלית או גלגל בחלקו התחתון וכל זוג מהם מחובר בחלקו העליון בידית. לעיתים קיימים גלגלים בקדמת ההליכון. ישנו גם הליכון-רולטור בעל שניים או ארבעה גלגלים. במקרה של שני גלגלים, הם לרוב בקדמת ההליכון.
קיימים גם הליכונים המותאמים לאוכלוסיות ספציפיות כגון מבוגרים הסובלים מהשמנת יתר - הליכונים רחבים ועמוקים יותר מהרגיל, או ילדים - הליכונים נמוכים יותר מהרגיל. ניתן להתאים הליכונים מודרניים לגובה המשתמש, על מנת שיוכלו לשמור על כיפוף קל של הזרועות; כיפוף זה חשוב לשמירת זרימת הדם בזמן השימוש בהליכון.
ישנם הליכונים המכילים משטח ישיבה לזמן המנוחה של המשתמש.
הליכון לפעוטות חסרי לקות.
ישנם הליכונים שמשמשים פעוטות חסרי לקות ונועדו לזרז על לימוד מיומנות ההליכה.
בהחלקה על הקרח.
בזירות החלקה על הקרח רבות, נעשה שימוש בהתקן דמוי הליכון ללא גלגלים שמאפשר למחליקים מתחילים בתחום לשמור על שיווי המשקל שלהם ולהתאמן בטכניקות החלקה. גם בזירות החלקה על גלגיליות נעשה שימוש בהליכון הדומה לזה שמשמש אנשים מוגבלי תנועה, כדי לאפשר למחליקים מתחילים לפתח את כושר ההחלקה שלהם.
קרב פנים אל פנים (שיטה)
קרב פנים אל פנים (קפא"פ) הוא מושג כוללני אשר הופיע לראשונה בקרב כוחות המגן של היישוב היהודי קרי ההגנה בשנת 1940 ומתייחס לסך מקצועות הלחימה בידיים ריקות ובכלי נשק קרים בהטייתם הקרבית – צבאית, היינו יישום שאינו ספורטיבי. תחום עיסוק זה בלחימה נקרא קפא"פ וסימל שינוי בגישתו של ארגון ההגנה ומעבר מתפיסה הגנתית כפי שהיא התבטאה במושג ספורט מגן, לגישה התקפית. המושג ספורט מגן קדם לקפא"פ והיה בשימוש במהלך החצי השני של שנות ה-30 של המאה ה-20. קשה לייחס למושג קפא"פ את הערך שיטה במובן המוכר לנו כיום משיטות לחימה ובוודאי שאין לקרוא לקפא"פ ההיסטורי אמנות לחימה במובנו המודרני של מושג זה.
הקפא"פ התגבש לגישה מנחה בעיסוק במקצועות הכלולים בו. מקצועות אלו נלמדו כל אחד בנפרד ולא יחד כשיטה אינטגרטיבית. גישה זו נמשכה אל תוך צה"ל בשנות ה-50 והיוותה את הבסיס לשיטה שכיום נקראת קרב מגע. המושג קרב מגע וקפא"פ היו בשימוש במקביל בהתייחס למקצוע זה בצה"ל עד לסוף שנות החמישים.
בשונה משיטות לחימה ואמנויות לחימה בימינו לפני קום המדינה לא היה ראש שיטה ואף לא דמות מובילה אחת. התכנים שנלמדו נערכו בידי מורים ומדריכים מובילים בכל מקצוע ונערכו והתפתחו לאורך השנים כתוצאה מהעיסוק המתמיד בהם. סך הידע המעשי והמתודי נקרא קפא"פ והעיסוק בו נעשה שיטתי במהלך שנות ה-30 וכן שנות ה-40 של המאה ה-20, במיוחד בפלמ"ח ובעשור לאחר מכן בצה"ל אחרי קום מדינת ישראל.
על אף שאין אפשרות לייחס לקפא"פ מבנה ארגוני בדומה לזה הנהוג בשיטות כיום ניתן לזהות דמויות מפתח בתפקידים שונים שהביאו להתפתחות תחום זה. תחומי פעילותם מקיפים: הדרכה מעשית, עריכת תוכן ופיתוח מתודות הדרכה, מחקר דידאקטי, ניהול קורסים ומסגרות אימון, יצירת מסגרות אימון והדרכה.
המקצועות שנלמדו במסגרת הקפא"פ: איגרוף, ג'ו ג'וטסו (ג'ודו מעשי), סכין, מקל קצר (אלה), מקל אורך (נקרא בארץ 'מקל טיול' או 'השיטה ההודית', והתבסס למעשה על גלגול צרפתי-בריטי של שיטת הלה-קאנה הצרפתית, ללא ידיעת המדריכים המקומיים), ידוי אבנים וכידון.
הקפא"פ המודרני הוא עקרון לחימה המבוסס על הקפא"פ ההיסטורי וגילגוליו בצה"ל ואשר עיקרו בהכשרה ללחימת פנים אל פנים בידיים חשופות ובשימוש באמצעים בסיסיים בלבד. לקפא"פ יש מספר גישות וניתן להתאים אותו לצרכיו של כל אחד: איש כוחות ביטחון, מאבטח, אדם ברחוב וכדומה.
לפני הקמת המדינה היה הקפא"פ נלמד בתנועות הנוער במסגרות אימון קדם-צבאיות וכחלק מהעידוד לגיוס להגנה ולפלמ"ח.
גם היום הקפא"פ עם מקל נלמד באופן חובבני (לא-מקצועי), במחנה העפלה של הנוער העובד והלומד, כמתודה חינוכית לחיבור חברי שכבה ז' בתנועה למסורת הקשר שבין תנועת הנוער לבין גופי המגן הלאומיים בעבר ובהווה (צה"ל), וכמעין "שחזור" של עבר תנועת הנוער.
דמויות מפתח.
בשנות השלושים: גרשון קופלר, יצחק שטיבל, חיים היינריך כהן, עמנואל גיל, קורט בנימין.
בשנות הארבעים נוספו: מנשה הראל, משה׳ל הורביץ, יהודה מרכוס, יהושוע גלוברמן, עקיבא עצמון, עמוס גולני, מוסה פינקל זוהר, רפאל אטלס.
מדריכים בולטים נוספים: אמנון יונה, יענקלה סלומון, אברהם אדן, מיכה פרי, עוזי נמירובסקי, שאול ביבר, אימי ליכטנפלד, גיורא שנאן, יפתח זייד, דוד לוי.
היסטוריה.
לעיסוק במקצועות קרב פנים-אל-פנים שורשים עתיקים בקרב כל העמים וכמוהם גם בקרב העם היהודי. מתחילת ההתיישבות החדשה בא"י, בסוף המאה ה-19, נדרשו המתיישבים היהודים למיומנויות הגנתיות בפני תוקפים ערבים.
במקביל להתפתחות היישוב וכוחות המגן השונים שלו, התפתח העיסוק במקצועות קרב הפנים-אל-פנים. עיסוק זה קיבל דחיפה משמעותית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, במסגרת "פלוגות הפועל", זרוע צבאית למחצה של ההסתדרות. למרות שגוף זה לא השתייך להגנה, בפועל הוא סר למרותו של דוד בן-גוריון מזכ"ל ההסתדרות ובכירים בארגון ההגנה. ניתן לייחס למרד הערבי הגדול השפעה מכרעת על התפתחות מקצועות קרב הפנים-אל-פנים בהוותו קטליזאטור לגיבוש כוח מגן צבאי ליישוב וגישה התקפית בלחימה השונה ממדיניות ההבלגה של ההגנה לאורך מרבית שנות ה-30.
הקמת הפלמ"ח זרוע צבאית מגויסת של ההגנה היווה שלב נוסף חשוב בהתפתחות הקפא"פ. במסגרת גוף זה רוכזו מיטב המדריכים במקצועות קרב הפנים-אל-פנים משורות ההגנה ותנועות הנוער בא"י, במיוחד "הנוער העובד" ו"המחנות העולים".
למרות שהמושג קפא"פ מופיע לראשונה בשנת 1940, רבים התכנים הכלולים בו עובדו בשנות ה-30 במסגרת "פלוגות הפועל" במיוחד בתחום האיגרוף והג'ו ג'וטסו. העיסוק בכידון קיבל דחיפה במהלך המרד הערבי הגדול והמסגרות המיוחדות שהוקמו במערך הנוטרות כדוגמת משטרת היישובים העבריים ופלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט. לעומת זאת שיטת הלחימה במקל הקצר התפתחה במסגרת תנועת "המחנות העולים".
1941 היא שנת מפתח בהתפתחות הקפא"פ. בחודשים ינואר - פברואר 1941 מתקיים קורס קפא"פ למפקדים בהגנה ובמאי אותה שנה מייד עם הקמת הפלמ"ח מתקיים קורס למדריכי קפא"פ למסגרת זו על ידי משה׳ל הורביץ ומנשה הראל. שני הקורסים האלה משמשים ליישור קו בתכנים ואופן העברתם ומקדמים את הטמעת המקצועות לרוחב ארגון ההגנה.
פעילות החג"ם והגדנ"ע סייעו למגמה זו של הטמעה והפצה של הקפא"פ להתפשט בקרב הנוער ביישוב. לאורך כל שנות ה-40 מתקיימים אימונים, הדרכות וקורסים לקפא"פ בהיקפים נרחבים ביותר. במחצית השנייה מתרחבים אימוני הקפא"פ אל מעבר לגבולות הארץ בהקיפם גם את מחנות המעצר בקפריסין ומחנות העקורים באירופה.