סוואגר נענה לבקשה ולאחר בדיקת שלוש הזירות הפוטנציאליות הוא מודיע לג'ונסון כי המקום הטוב ביותר, בו כנראה מתוכננת ההתנקשות, הוא בעיר פילדלפיה שבפנסילבניה. סוואגר נערך עם ג'ונסון ואנשיו באחד הבניינים בסביבה והם מצפים לרגע בו יתבצע ניסיון ההתנקשות. בעוד הם צופים בבימה עליה עומד הנשיא, נורה הארכיבישוף האתיופי העומד ליד הנשיא, בראשו. בדיוק באותו רגע, יורה אחד מאנשיו של ג'ונסון בסוואגר אך הוא לא פוגע במדויק וסוואגר מצליח להימלט. ג'ונסון וסוכני ה-FBI מוסרים למשטרה כי סוואגר הוא זה שירה בארכיבישוף. אחרי סוואגר נפתח מצוד אך הוא מצליח להימלט, תוך שהוא פורק את סוכן ה-FBI הטירון ניק ממפיס מנשקו וגונב את רכבו. סוואגר נמלט אל אלמנתו של חברו המת דוני פן – שרה (קייט מארה), ושרה מטפלת בו ועוזרת לו להחלים מפציעותיו.
בינתיים, מועמד סוכן ה-FBI ניק ממפיס לדין משמעתי על רשלנות. לאחר חקירה אישית קצרה שהוא עורך, הוא מוצא סתירות בפרטי ההתנקשות כפי שהם מתוארים על ידי ג'ונסון והשוטרים שהיו בזירה. הוא מספר זאת למפקדיו אך הם אינם מתייחסים אליו. כשמבין ג'ונסון כי ממפיס בדרך לעלות על המזימה, הוא שולח את אנשיו לחטוף אותו ולהורגו, בכוונה להסוות את הרצח כך שייראה כהתאבדות. ברגע האחרון מופיע סוואגר ויורה בחוטפים, הוא משכנע את ממפיס לחבור אליו ויחד הם פורצים לביתו של הרוצח האמיתי – צלף לשעבר, חברו של אייזיק ג'ונסון. לפני שהוא מתאבד, חושף הצלף בפניהם, כי מטרתו האמיתית של המבצע הייתה למעשה, להרוג את הארכיבישוף האתיופי. הסיבה לרצח הייתה למנוע ממנו לחשוף את המעורבות האמריקאית ברצח כפר אתיופי שלם. הרצח בוצע על ידי חברת נפט אמריקאית בבעלותו של סנאטור אמריקאי בשם צ'ארלס מיצ'יום, במטרה להשתלט על האדמות עליהן שכן הכפר ולפתוח עליהן תחנה לשאיבת נפט. סוואגר מגלה גם, כי המשימה בה נהרג חברו, הייתה בעצם כיסוי על יציאת הקבלנים לאחר השלמת העבודה. לאחר שהצלף חושף בפניהם את המידע הוא מתאבד, וסוואגר וממפיס בורחים מהבית תוך שהם הורגים את השומרים.
באותו הזמן חוטפים אנשיו של ג'ונסון את שרה, על מנת לפתות את סוואגר לצאת ממחבואו. סוואגר מתקשר לג'ונסון ומשמיע לו את דבריו המוקלטים של הצלף, הוא מציע לג'ונסון עסקת חליפין בה תוחזר שרה בתמורה למידע המרשיע.
שני הצדדים נפגשים בהר מבודד ומושלג. ניסיונו של ג'ונסון להרוג את סוואגר בעזרת צלפים אותם הוא מציב בראש ההר, נכשל. סוואגר צופה מראש את התוכנית, הוא הורג את צלפיו של ג'ונסון ולבסוף נכנע לסוכני ה-FBI.
סוואגר מובא ממעצרו על מנת להיפגש עם היועץ המשפטי לממשלה. הוא משכנע את היועץ בחפותו ומסביר כי הכדור שנורה בארכיבישוף אכן היה כדור שנורה מרובהו, אך כדור זה הוא ירה בעבר ליד ביתו והוא נאסף אחר כך על ידי אנשיו של ג'ונסון. הוא מציג בפני היועץ תמונות בהן נראות גופותיהם של אנשי הכפר האתיופי שנרצחו בהוראת ג'ונסון ומיצ'יום, קבורות בקבר אחים, ומסביר כי הרוצחים הם ג'ונסון ושותפו הסנאטור מיצ'יום. ג'ונסון, שנוכח בפגישה, לא מכחיש אך הוא טוען כי לא ניתן להעמידו לדין על פשעים שביצע מחוץ לתחום השיפוט האמריקני. התובע הכללי מביע את סלידתו מג'ונסון אך מסביר לסוואגר כי אכן אין אפשרות להעמיד את ג'ונסון לדין.
לאחר שחרורו של סוואגר, חוגגים הסנאטור מיצ'יום וג'ונסון את ניצחונם בבית הנופש של הסנאטור. בעוד הם שתויים מגיע סוואגר לבית הנופש, הורג את שניהם ומספר שומרי ראש, פותח את ברז הגז ומצית את הבית אחריו.
הפקה.
הסרט מציג סצינות רבות בהן מוצגים רובי צלפים ומתוארות טקטיקות צליפה. הצלף שהדריך את השחקנים באשר לטקטיקות אלו הוא פטריק גריטי. במהלך הסרט משתמשים השחקנים בכלי נשק ורובים מגוונים בהם: רובה בארט M82A1, רובה M4, רובה רמינגטון מודל 700, רובה צלפים CheyTac Intervention, רובה ויצ'סטר 308, אקדח ברטה M9, אקדח קולט M1911, רובה שטייר AUG ומטול רימונים M-203. הסרט צולם ברובו בקנדה ובקולומביה הבריטית.
מוזיקה.
פסקול הסרט הולחן על ידי מארק מנצ'ינה, והוא מנוגן תוך שימוש בתזמורת של 77 נגנים בניצוחו של דון הרפר. השיר "Nasty Letter" של הזמר אוטיס טיילור, מנוגן בסוף הסרט
הכנסות.
תקציב הסרט עמד על 61 מיליון דולרים, והכנסותיו בקופות בארצות הברית היו פחותות מכך - 47 מיליון דולרים. בסופו של דבר הכנסותיו של הסרט עמדו על כ-95 מיליון דולרים.
מרכז רפואי ברזילי
המרכז הרפואי על שם ברזילי, אשקלון הוא בית חולים באשקלון. המרכז משרת את תושבי האזור הכולל את אשדוד מצפונו, שדרות מדרום לו, קריית גת וקריית מלאכי במזרח, אשקלון במערב ויישובים נוספים המתוחמים באזור המתואר. המרכז משמש גם כלשכת בריאות מחוזית, ומסונף לפקולטה למדעי הבריאות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נקרא על שם ישראל ברזילי שהיה שר הבריאות בתקופה בה הוקם. מ-2021 מכהן פרופסור חזי לוי כמנכ"ל בית החולים.
במרכז הרפואי ברזילי 557 מיטות אשפוז, 60 מיטות אשפוז יום ו-46 עריסות ילודים. המרכז מספק שירותים קליניים ושירותי דימות ומעבדה. בית החולים משרת כחצי מיליון נפש ומטפל במעל 100,000 פניות לשנה (נכון ל-2010), מקצתן מהרשות הפלסטינית.
היסטוריה.
הפדרציה הציונית של דרום אפריקה שהייתה קשורה להקמת שכונת אפרידר, פעלה לספק לתושבי המקום שירותי בריאות וכבר בשנת 1952 הוחל באיסוף תרומות להקמת בית חולים לילדים באשקלון. בשנת 1954 הקימה חברת אפרידר עם משרד הבריאות, קופת חולים כללית ומועצת אשקלון מרכז לבריאות המשפחה ובמקביל הוקצה מגרש ונאספו תרומות להקמת בית חולים.
בית החולים הוקם כמענה לגידול האוכלוסין בחלק הדרומי של מדינת ישראל בתחילת שנות החמישים. קופת חולים כללית נטלה על עצמה בניית בית חולים מרכזי לנגב, (המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה) ומשרד הבריאות נטל על עצמו להקים בית חולים באשקלון.
בית החולים הוקם כיוזמה משולשת של משרד הבריאות, הפדרציה הציונית של דרום אפריקה ועיריית אשקלון. על פי ההסכם ביניהן, שנחתם ביולי 1957, אשקלון הקציבה את כל התקציב שקיבלה ממפעל הפיס להקמת בית החולים ומשרד הבריאות הבטיח להפעיל את בית החולים למשך לפחות חמש שנים, כאשר המטרה הייתה באותו זמן שבית החולים יעבור בהמשך לניהול עירית אשקלון. אבן פינה לבית החולים הונחה באמצע שנת 1956 והוא תוכנן לכלול ארבע מחלקות: יולדות, כירורגית, ילדים ומחלות מידבקות. מבני בית החולים שהוקם על מגרש של 120 דונם תוכננו על ידי האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. השטח הבנוי עמד על 8000 מ"ר.
הכשרת הקרקע במגרש החלה בפברואר 1958. פתיחת בית החולים נועדה לאפריל 1961, עם פתיחת שנת התקציב החדשה, אולם פתיחתו נדחתה בהיעדר תקציב ורק לאחר שעיריית אשקלון גייסה תקציב נוסף נפתח בית החולים ביולי 1961.
ב־20 ביולי 1961 נחנך בית החולים במעמד חגיגי בנוכחות נשיא המדינה. לקראת פתיחתו, אוחד בית החולים עם לשכת הבריאות הנפתית של אשקלון, תחת השם "יחידת בריאות אשקלון". בשלב הראשון הכיל בית החולים מחלקת ילדים, מחלקת יולדות, חדר ניתוחים קטן, מכון רנטגן וחמש עשרה מיטות אשפוז לצורכי צה"ל. לצידם ניתנו על ידי יחידת הבריאות שירותי רפואה מונעת.
בסוף שנת 1965 הסתיימה בניית שלב ב' של בית החולים, מספר מיטות האשפוז עלה ל־150, ונוספו מחלקה כירורגית, אורתופדית ופנימית. בסוף 1967 הוקם במרכז בית ספר לסיעוד. בשנת 1967 הוחלט על הרחבת בית החולים על ידי הקמת אגף חדש עם מאה מיטות נוספות. הבנייה התעכבה והאגף נחנך במרץ 1971, בנוכחות שר האוצר ואשת השר ברזילי. האגף החדש נקרא על שם השר ישראל ברזילי, המרכז הרפואי ברזילי. עוד קודם לכן, ביולי 1970, מיד לאחר פטירתו של השר ברזילי, נקרא בית החולים על שמו, בהיותו תושב האזור ושר הבריאות בעת הקמת בית החולים.
בשנת 1973 היו בבית החולים כשלוש מאות מיטות. בית החולים יצא במבצע לגיוס תרומות להקמת מכון דיאליזה, לאחר שהיה היחיד בישראל שלא היה לו מכון כזה. בשנת 1974 הגיע מספר המיטות בבית החולים לכ-320. בשנת 1977 אישר משרד האוצר הרחבה של בית החולים, אולם הבנייה לא החלה עד שנת 1980 ורק בשנת 1985 הושלמה בניית חדר מיון חדש, מרכז אנרגיה חדש ובניין מעבדות ומכונים בן 4 קומות. באותה עת היו עדיין בבית החולים 320 מיטות.
בשנות ה-2000 בית החולים זכה לפרסום בשל היותו המקום המרכזי לקליטה וטיפול בנפגעי הלחימה ביישובי עוטף עזה ורצועת עזה. אחרי תוכנית ההתנתקות הפך למקום בו נקלטו רוב נפגעי רקטות הקסאם.
ישנה מסורת שלפיה בגבעה בתחומי בית החולים נקבר ראשו של האימאם חוסיין בן עלי. ככל הנראה השלטון העבאסי ראה לנכון להרחיק את הרליק הקדוש מהמסגד של דמשק לעיר הפריפריה אשקלון, אך כאשר נסוגו הפטימים מאשקלון בעת הכיבוש הצלבני ב-1153 לקחו את הרליקט עימם למצרים. מדי שנה מגיעים למקום עשרות מאמינים שיעים, בעיקר מהודו ופקיסטן, ובסוף שנות ה-90 הוקמה על הגבעה רחבת תפילה משיש מעל למקום בו נמצאו שרידי המסגד.
הרחבת בית החולים.
בסוף שנות ה-90, כתוצאה ממצוקת אשפוז הנובעת מגידול במספר האוכלוסייה אותה משרת המרכז הרפואי, הזדקנותה וצרכיה הרפואיים, החליטה הממשלה להוסיף אגף לבית החולים. האגף החדש היה אמור לכלול מחלקת ילדים, 4 קומות אשפוז, חדר מיון ממוגן, מחלקת כירורגיה הכוללת 10 חדרי ניתוח ממוגנים ומתחם אשפוז תת-קרקעי בן 250 מיטות אשפוז.
ביוני 2007 התקבלה החלטה למגן מספר בתי חולים הסמוכים לאזורי עימות, ובהם את בית החולים ברזילי. הוחלט לאחד את תוכניות ההוספה והמיגון, ולבנות קומות ממוגנות שיוכלו לשמש כמחלקות אשפוז בעת לחימה.