ויסט ישראלי הוא משחק קלפים מסוג משחקי ה"לקיחה" או "הצבע השליט" (Trump Card). המשחק הוא גרסה של משחק הוויסט הקלאסי, אשר התפתח בקרב חיילי צה"ל בשנות השמונים של המאה העשרים, ועודו פופולרי בקרב חיילים ומטיילים.
חוקי המשחק.
דירוג הקלפים בוויסט.
הקלפים מדורגים על פי צורתם ועל פי מספרם.
הדירוג על פי מספרים מהחזק לחלש: אס (A), מלך (K), מלכה (Q), נסיך (J), 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2.
הדירוג על פי הסימן מהחזק לחלש, ללא שליט: (ספייד, פיק, "קוצ-בה"), (הארט), ("מעוין", דיאמונד), (קלאב).
חלוקת הקלפים.
סיבוב במשחק מתחיל בחלוקת כל הקלפים לארבעת השחקנים. המחלק מתחלף כל סיבוב עם כיוון השעון כך שתמיד השחקן שיושב משמאלו של המחלק הנוכחי יחלק בסיבוב הבא. כל שחקן מקבל 13 קלפים שנשארים מוסתרים מעיני שאר השחקנים.
הכרזות.
ויסט ישראלי הוא משחק בו מתקיימים שני סיבובי הכרזות: הכרזה הקובעת את השליט, והכרזת חוזה.
אם לאחר סבב בודד לא נקבע "סימן שולט" אזי רק אז נקבע אוטומטית המשחק כמשחק "ללא שליט". בגרסה אחרת, אם אף אחד מארבעת השחקנים לא הכריז ודיווח "עבור", מתקיים סיבוב "פריש"].
מקור המילה "פריש" הוא מגרמנית (פריש-מיש – ערבוב הקלפים מחדש. בהשאלה: חלוקת תפקידים מחודשת. מילולית : ערבוב טרי. Frisch הוא טרי), לעיתים מכנים אותו גם "גולאש".
בפריש, לאחר שלא היו הכרזות, מעביר כל שחקן שלושה קלפים (לבחירתו) לשחקן היושב משמאלו. הקלפים שהועברו מונחים על השולחן כשהם מוסתרים (פניהם כלפי מטה) והשחקן העתיד להרימם רשאי לעשות כן רק לאחר שהוא עצמו העביר שלושה קלפים. לאחר שכולם הרימו את הקלפים שקיבלו, מתנהלת ההכרזה הקובעת את הצבע השליט מחדש, בחריג אחד- הפעם ההכרזה המינמלית היא שש, ולא חמש.
אם לאחר סיבוב פריש נוצר שוב מצב בו אין הכרזות, מתבצע סיבוב פריש שני. ההכרזה המינימלית בו היא שבע, אם גם בו אין הכרזות מתבצע סיבוב פריש שלישי. ההכרזה המינימלית בו היא שמונה. אם גם בו אין הכרזות - מחולקים הקלפים מחדש והסיבוב מתבטל.
לאחר שנקבע מהו הצבע שליט, מגיע סיבוב הכרזות נוסף בו נקבעים ה"חוזים" - היינו מספר הלקיחות אותו מתחייבים השחקנים לקחת. השחקן שהכריז על הצבע השליט (הכרוז) מכריז כמה לקיחות ייקח (מתוך 13 סיבובים). ההכרזה שלו חייבת להיות על מספר לקיחות הגדול או השווה למספר שאיתו קבע את הצבע השליט. השחקן שמשמאלו מכריז אף הוא, וכך גם השניים הנוספים.
חשיבות מיוחדת יש לשחקן האחרון שמכריז: מאחר שאסור שסך כל ההכרזות יהיה 13, שכן אז יעמדו כל השחקנים בהכרזותיהם, ולמשחק לא תהיה משמעות. לכן השחקן האחרון הוא המכריע האם יהיו יותר הכרזות ממספר הלקיחות (משחק up או over) או פחות הכרזות ממספר הלקיחות (משחק down או under). פירושו של משחק Up הוא כי לפחות אחד מהשחקנים ייקח פחות משהכריז, ולפיכך יש לקחת כמה שיותר לקיחות. פירושו של משחק down הוא כי לפחות אחד מהשחקנים ייקח יותר משהכריז, ולכן יש להיזהר בקלפים שלוקחים.
מחד- יש יתרון לשחקן שמכריז אחרון - שהרי הוא היחידי שידע בוודאות את התמונה הכוללת של ההכרזות. מאידך- יש לו חיסרון - ההכרזה הסוכמת את סך כל ההכרזות לשלוש עשרה אסורה עליו. זו מגבלה חמורה - שהרי, בהסתברות גבוהה ובהינתן שחקנים מנוסים וראציונליים - זו תהיה בדיוק ההכרזה הכדאית לו ביותר.
תור במשחק.
לאחר שקיבלו השחקנים קלפים והכריזו על השליט, משחקים השחקנים בסיבובים. הכרוז שם את הקלף הראשון בסיבוב, ושאר השחקנים חייבים לשים קלף מאותו סוג אם יש כזה ברשותם. (שחקן שלא שם קלף מהסוג של קלף הפתיחה למרות שהיה כזה ברשותו, ונתפס לאחר מכן, נקנס במאה נקודות, גם אם הטעות הייתה בתום לב, כפי שקורה במרבית המקרים, שכן מרמה שכזו סופה תמיד להתגלות. הסיבה לקנס היא שטעות שכזו מבטלת את הסיבוב ועשויה להזיק מאוד לשחקנים שעתידים לעמוד בהכרזותיהם).
אם שחקן אינו יכול לשים קלף מאותו סוג הוא יכול לזרוק קלף כלשהו שאינו שליט (ואז הוא יפסיד את הלקיחה בוודאות, ללא תלות בגובה הקלף שזרק), או שהוא יכול ל"חתוך" בעזרת קלף שליט.
לאחר הנחת ארבעת הקלפים, מי שזרק את הקלף החזק ביותר הוא הזוכה. קלף מן הצבע השליט, חזק יותר מקלף מצבעים אחרים. השחקן שלוקח את הסיבוב הנוכחי הוא זה שמוביל בסיבוב הבא.
מהלך לדוגמה (היהלום הוא השליט): שחקן א' מוביל עם , שחקן ב' , שחקן ג' שחקן ד' . (נשים לב שלשחקן ג' לא היו תלתנים, אחרת היה חייב לשים תלתן) לכן הוא עומד בפני שתי אפשרויות, להיפטר מקלף שאינו חותך, או לשים חותך ולנסות לקחת את הלקיחה. לשחקן ד' היו תלתנים ולכן הוא היה חייב לשים אחד, לכן שחקן ג' ששם את החותך לוקח את הסיבוב. אם לדוגמה לשחקן ד' לא היה תלתן, הוא היה יכול גם לחתוך עם חותך גבוה יותר מ-7 ולקחת את הלקיחה.
כאשר משחקים ללא שליט, הכללים זהים אולם כמובן שלא קיימת אפשרות לחתוך (שכן אין שליט). במקרה זה שחקן שאין בידו קלף מהסוג שאיתו פתח המוביל בתור, בהכרח מפסיד את הלקיחה.
מטרת המשחק.
מטרת המשחק היא לעמוד בהכרזה על מספר הלקיחות, ולהימנע ממצב של יותר או פחות לקיחות ממה שהכריז השחקן.
הניקוד.
הדבר הופך הכרזת אפס למסוכנת מאוד (עקב הסיכון למינוס גבוה), כמו כן הכרזה באפס עשויה להכניס רכיב כאוטי למשחק, למשל, משחק בdown, שבו האפס לקח לקיחה אחת, עשוי להפוך במהירות למשחק בup, עקב לקיחות נוספות שייקח השחקן (תופעה המכונה בסלנג "הלך הunder").
מיקאסה
"מיקאסה" (ביפנית: 三笠) היא אוניית מערכה מסוג פרה-דרדנוט של הצי הקיסרי היפני לשעבר.
המיקאסה שרתה כאוניית הדגל של אדמירל היהאצ'ירו טוגו בקרב צושימה ב-1905, ונטלה חלק בקרבות ימיים נוספים במלחמת רוסיה–יפן. זוהי הפרה-דרדנוט היחידה בעולם ששרדה עד לימינו. האונייה, הנקראת על שם הר מיקאסה באי הונשו שביפן, היא כיום אוניית מוזיאון ועוגנת בנמל יוקוסוקה שלחוף מפרץ טוקיו.
רקע היסטורי.
בעקבות מלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895) ומסירת חצי האי לייאודונג לידי סין בלחצה של רוסיה, החלה יפן מחזקת את כוחה הצבאי לקראת עימותים בעתיד. חלק חשוב בהגשמת מדיניות זו הייתה ההכרזה על תוכנית התחמשות ימית לעשר שנים, שבמרכזה בניית שש אוניות מערכה ושש סיירות משוריינות.
אחת מאותן אוניות-מערכה, "מיקאסה", הוזמנה ב-1898 ממספנת ויקרס הבריטית בבארו-אין-פרניס. בנייתה נמשכה שלוש שנים בעלות של 880,000 לירות שטרלינג (8.8 מיליון ין), וב-1902 נמסרה ליפנים.
באותה שנה חתמה יפן על ברית עם בריטניה, וכך הבטיחה את תמיכתה הדיפלומטית והאסטרטגית של המעצמה הימית החזקה בעולם. בריטניה הייתה שותפה לרצונה של יפן לבלום את ההתפשטות הרוסית במזרח הרחוק, במיוחד כדי להגן על האינטרסים שלה בסין ובהודו.
אוניית המערכה המתקדמת ביותר בשעתה.
בזמן מסירתה הייתה "מיקאסה" אוניית המערכה המתקדמת ביותר בעולם מן הדגם שקדם לדרדנוט, ושילבה עוצמת אש וחוזק שריון חסרי תקדים. היא נבנתה על פי הגרסה האחרונה של אוניות המערכה הבריטיות מדגם "מג'סטיק" (Majestic class), אך הדחקה הוגדל מ-14,900 ל-15,400 טונות, מהירותה הוגברה מ-17 ל-18 קשרים, לחימושה נוספו שני תותחי 6 אינץ' ושריונה היה חזק יותר. אומנם עובי השריון נותר כמקודם, אך הפלדה ששימשה לבנייתו הייתה מתוצרת קרופ, החזקה ב-50% יותר משריון הפלדה של הארווי בו השתמשו באוניות מדגם "מג'סטיק".
שני זוגות תותחיה העיקריים, שהוצבו בצריחים משוריינים על קו האמצע של האונייה, איפשרו להגן באופן שווה על שאר האונייה עם לוחות הפלדה מתוצרת קרופ. הודות לעיצוב המבנה של "מיקאסה", היא יכלה לספוג מספר רב של פגיעות ישירות: האונייה ספגה כ-20 פגיעות במהלך קרב הים הצהוב ב-10 באוגוסט 1904, וכ-30 במהלך קרב צושימה, ולמרות זאת ניזוקה בצורה מוגבלת בלבד. עוצמת האש וטווח הירי של תותחיה נוצלו גם הם במלואם על ידי התותחנים היפניים המיומנים.
קרב צושימה ואחריו.
"מיקאסה" הובילה את הצי היפני אל אחד מקרבות ההכרעה הימיים הנודעים בהיסטוריה. בקרב צושימה הושמד הצי הרוסי כמעט לגמרי. מתוך 38 אוניות רוסיות 21 טבעו, 7 נשבו ו-6 פורקו מנשקן, 4,545 קצינים ומלחים נהרגו ו-6,106 נפלו בשבי. היפנים, לעומת זאת, איבדו רק 116 איש ו-3 ספינות טורפדו.
ב-11 בספטמבר 1905, זמן קצר לאחר חתימת חוזה השלום עם רוסיה, טבעה "מיקאסה" בנמל ססבו, כתוצאה משריפה והתפוצצות באחד ממחסני התחמושת שלה, שקרעה חלק מן הגוף. בתאונה נהרגו 339 אנשי צוות ונפצעו כ-300 אחרים. האונייה שקעה לעומק של 11 מטרים, ומאמצים רבים הושקעו בחילוצה. לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים הצליחו להציפה מחדש ולגרור אותה אל הבסיס הימי במאזורו לשם תיקונים.
לאחר תיקונים שנמשכו שנתיים, הוחזרה "מיקאסה" לשירות פעיל. ברם, לא חלף אלא זמן קצר והיא הפכה למיושנת. בעקבות פיתוחה של אוניית המערכה הבריטית החדישה, אה"מ דרדנוט, והמעבר לאוניות מערכה מסוג זה, הורד סיווגה לאוניית מערכה מדרגה שנייה, אחר כך לאוניית מערכה מדרגה שלישית, וב-1 בספטמבר 1921 לאוניית הגנה חופית מדרגה ראשונה.
"מיקאסה" נטלה חלק גם בהתערבותה של יפן במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-16 בספטמבר 1921, כשהיא במשימת סיור, נקלעה לערפל כבד ועלתה על שרטון בתעלת אסקולד ליד החוף הרוסי. היא חולצה בסיוען של "פוג'י"," קסוגה" ו"יודו", ותוקנה בנמל ולדיבוסטוק הכבוש על ידי היפנים. לאחר שובה למאזורו, הסתיים שירותה המבצעי והיא הוחזקה כעתודה.
שימורה.
"מיקאסה" הוצאה משירות פעיל לאחר חתימת אמנת וושינגטון ב-1921 ויועדה לגריטה. ברם, לבקשת ממשלת יפן הסכימו המדינות החתומות על האמנה לשמר את האונייה כאנדרטת זיכרון. ב-12 בנובמבר 1925 נפתחה "מיקאסה" למבקרים בנמל יוקוסוקה.