כאשר הגיע הזמן, האנשים הוסעו מהגטו לתחנת הרכבת הסמוכה. הם נדחסו בקרונות משא, ואז יצאו רכבות אלה כשכל הקרונות בהן נעולים על בריח. המסע ארך מספר ימים ללא סידורי היגיינה בסיסיים וללא אספקה. עד 70 אנשים נדחסו לקרון, בממוצע גורשו יותר מ 3,200 איש ברכבת השלמה, עד 3–4 רכבות כאלה יצאו מדי יום ממקומות שונים, 136 רכבות בסך הכול בשמונה שבועות (56 ימים וכן אחת אחרונה ב -20 ביולי), 437,000 יהודים, 7,800 ליום בממוצע. לרכבות התלוו אנשי הז'נדרמריה עד לגבול המדינה שעבר אז בקושיצה, משם השלטונות הגרמנים ליוו את הרכבות לאושוויץ.
להלן רשימה של רכבות הגירוש שעברו דרך קושיצה בין 15 במאי לבין 9 ביולי 1944 (ואחת נוספת ב־20 ביולי). הנתונים נמסרו על ידי מפקד תחנת הרכבת בקושיצה והם פורסמו במקור בשם "רכבות המוות" בעבודתו של גַאסקוֹ מִיקוּלַש (טורונטו, 1984). הרשימה עשויה להכיל גם נתונים שגויים. לפעמים תאריך היציאה צוין כתאריך המעבר בקושיצה. (זה יכול להיות גם בשתי השורות הראשונות של 14 במאי למשל).
אדמה פראית (ספר)
אדמה פראית הוא ספר הרפתקאות מאת הסופרת מיה קינן, שפורסם תחילה בהמשכים בשבועון 'קטיפה לבית' בגרסה מקוצרת מעט, ויצא לאור בשנת 2018. הספר התפרסם בעיקר בציבור החרדי והדתי, שם זכה להצלחה גדולה והודפס בתוך זמן קצר במהדורות רבות.
עלילה.
עלילת הספר עוקבת אחר דמותו של גדליה כגן, אברך צעיר עילוי ברוסיה הצארית מהעיר קרסילוב שבחבל ווהלין שנלקח לצבא הצאר כקנטוניסט
כאשר לאשתו חווה ולהוריו נודע דבר הלקחו הוריו מחליטים לנסות לפדותו ומפעילים את קשריהם עם שמש הכנסייה ודמויות נוספות בעלות השפעה. למחרת הילקחו אל בניין המשטרה ממנו יועבר אל המחנה הצבאי נולדה בתו הבכורה, נחמה.
כאשר מאמציהם של הוריו נושאים פרי, עומדת בפניו האפשרות להשתחרר מהשירות הצבאי אך הוא מסרב, מאחר שיילקח תמורתו צעיר אחר, וכעבור יומיים ממועד הילקחו הוא מועבר יחד עם קבוצת יהודים נוספת אל הבסיס הצבאי.
בחודשיים הראשונים לשהותו בבסיס עליו לעבור אימונים גופניים מפרכים שיחד עם תזונתו הדלילה (מטעמי כשרות) מביאים אותו אל סף מוות.
נחמן, אחד היהודים שהגיעו עם גדליה מקרסילוב מוצא אותו במצב זה ולוקח אותו אל המרפאה.
במרפאה עובר גדליה סדרת בדיקות המצביעה על מצב גופני ירוד מאוד הנגרם מתת תזונה. הרופא שולח את נחמן להביא לגדליה מנה מהמטבח וזה האחרון גומר אותה עד תומה (על אף היותה טרפה). הדבר שובר את רוחו של גדליה והוא חושש מפני הנפילות העתידות לבוא.
במהלך שהותו במרפאה נרקמים יחסים מיוחדים בין גדליה לבין הרופא עד שזה האחרון מציע לו את משרת עוזר הרופא.
במהלך שהותו של גדליה במחנה הוא נחשף לנתונים בדבר מחלת השחפת המאפשרים לו להגות תוכנית חילוץ לכמה ילדים יהודיים ולחלץ אותם מן המסגרת הצבאית. כדי להוציא אל הפועל את התוכנית הוא זקוק לאשתו חווה שתסייע לו והיא אכן מגיעה.
התוכנית מתבצעת בשלימותה וחמישה צעירים מצליחים להינצל, בהם ארבעה יהודים.
במהלך הביקורים השבועיים שלו בבית הילדים, מנסה גדליה ככל יכולתו להשפיע על הילדים שנחטפו כקנטוניסטים לדבוק בדתם ולסרב להמירה. כנגדו ניצב הקצין הממונה עליהם, פיוטר טרומפימוביץ' ברנוב, המתיימר ליזום טקס המרת דת המוני לעיניי הנסיך אלכסנדר. לאחר שהילדים מסרבים בטקס להמרת הדת וגורמים להשפלתו של ברנוב בפומבי, הוא מכה את גדליה כמעט עד מוות. כשגדליה חסר הכרה הוא מטביל אותו בעל-כרחו לנצרות ושולח אותו אל חזית מלחמת-קרים - כאשר גדליה משוכנע כי המיר את דתו מרצונו, ועסוק בתשובה והלקאה עצמית.
לאחר הישלחו לחזית נפוצו השמועות במחנה על התנצרותו של גדליה וכאשר חווה אשתו שומעת אותן היא עוזבת את אזור המחנה ועוברת יחד עם בתה נחמה לפטרבורג הבירה, בה מוצעת לה משרה רשמית כאומנת בבית ארנברג ובנוסף עבודת שתדלנות צדדית אצל בנות האצולה הרוסית.
כאשר נשלח גדליה אל אזור הטרק נמצאים איתו שני יהודים נוספים- וולדימיר המכונה גם וולודיה, ויולי. שניהם פורשים עליו את חסותם ומסייעים לו להתאושש מהמשבר הנפשי הקשה בו הוא מצוי בעקבות המרת הדת.
בחזית מתגלה כישרונו כצלף, ולאחר שהוא מציל את הנסיך אלכסנדר ממוות בעת התקפת צ'צ'נים (טורקים) ממונה גדליה לאחד משומרי ראשו של הנסיך ומועבר לפטבורג הבירה, שם הוא פוגש את אשתו וביתו הקטנה, אותה לא ראה מעולם. בתקופה זו נולד גם בנו מנדל, הקרוי על שם אביו. בהמשך גם אמו של גדליה מצטרפת אל הזוג וילדיהם.
באחת השמירות שלו הוא שר וסרגיי אנדרייביץ'- מנצח האופרה שומע אותו ומתרשם מיכולותיו הווקאליות הגבוהות. לאחר זמן מה השניים נפגשים שוב וגדליה מתחיל בקריירת שירה קצרה הנגדעת באיבה כאשר מפקדו במשמר המלכותי דורש שיחזור לתפקידו. החזרה לתפקיד מאפשרת לגדליה לקבל תנאים מועדפים שמקלים עליו משמעותית בהיבט הדתי: את יום השבת כיום חופשי ופטור מאבטחת הנסיך באירועים דתיים בתחום הכנסייה.
בשלב זה נודע לו מפי חבר שנחטף יחד עמו לצבא וראה את הטבלתו, כי למעשה הוא לא המיר את דתו- הוא היה מחוסר הכרה. גדליה מגלה שוב את פיוטר ברנוב שעדיין פועל להעברת ילדים יהודים על דתם, במהלך תקרית שהזדמנה ביניהם מאיים ברנוב על חייו וגדליה הורג אותו. מחשש לשלום הקהילה היהודית נמלט גדליה בדמותו של ברנוב לאמריקה במטרה "להרוג" רשמית את פיוטר ברנוב.
הספר נפתח בבואו של גדליה כפיוטר ברנוב לאמריקה של טרום מלחמת האזרחים, ועוקבת אחר מסעו שם כאשר במקביל נחשפת האמת על זהותו.
גדליה מגיע לניו יורק, ומתקשה להתקבל שם לעבודה מכיוון שהוא לא מסכים לעבוד בשבת. הוא פוגש שני צעירים יהודים, זעליג וצבי הירש, שהגיעו לאמריקה כדי לחפש את וולף - גיסו של זעליג שהשאיר את אשתו וילדיו בגליציה, נמלט לארצות הברית, והשאיר את אשתו עגונה. הוא מבין שלו, בדמותו של ברנוב, יהיה קל יותר למצוא אותו מכיוון שלא תופנה כלפיו אנטישמיות. לאחר שהם מוצאים את וולף ומקבלים ממנו גט גדליה מחפש עבודה אחרת ומתקבל לעבוד כמפקד שיירת העברת משכורות של חברת הרכבות, ומצרף אליו את צבי הירש וזעליג שאין להם כסף לחזור לגליציה. השיירה נשדדת ובעקבות צירוף מקרים האשמה מוטלת עליו. במקביל שולח אחיו של פיוטר ברנוב אחריו במטרה לרצחו.
גדליה מביים את מותו ונמלט מהמקום, אך נתפס על ידי ראש-השודדים שמתגלה כחברו מילדות שנוטר לו שנאת מוות ומעוניין להורגו. לאחר שהוא דוחה את הוצאתו להורג לבוקר והם מנהלים דיאלוג נוקב נעשה השודד חולה באפנדיציט, גדליה מנסה להציל אותו אך לא מצליח, והשודד מצווה לפני מותו לשחרר את גדליה.
גדליה חוזר לאירופה, מתיישב באנגליה עם משפחתו ומקיים את אורח החיים היהודי עליו חלם.
דקר בולבוסין
דַּקַּר בֻּלְבּוּסִין (שם מדעי: Epinephelus tukula) הוא מין של דג מקבוצת הדקרים שבמשפחת הדקריים החי במימי האזור האינדו פסיפי בין חופי אפריקה הדרומית, מזרח אפריקה ומדגסקר עד לחופי אוסטרליה ויפן במזרח. הדג מצוי גם בים סוף.
אורכו של דקר זה יכול לעלות על 2.6 מטר ומשקלו עולה על 110 ק"ג. הוא בעל קשקשים אפורים כשגופו מכוסה בכתמים אפורים כהים עד שחורים החל מאחורי פתחי הזימים הגדולים שלו. הדקר בעל לסתות גדולות וחזקות ושפתיים בשרניות הפונות קדימה ובתוכם שורות של שיניים חדות המעוצבות להריגה. המצח מוגבה והסנפירים קצרים יחסית ואינם פרוקים. הזנב שרירי ועוזר לדג להאיץ לטווח קצר, בדרך כלל במרדף מתוך מארב לטרף.
הדקר מצוי רוב זמנו בשוניות אלמוגים ובחוליות בקרבת החוף. זהו דג טורף הניזון מלהקות דגים קטנים, סרטנים, רכיכות כמו דיונונים וגם מבטאים קטנים. הוא פוער את לסתו כדי לחטוף טרף במהירות. לעיתים דקרים ממתינים לטורפים נוספים כמו כרישונים לבני קצוות הדוחקים דגים החוצה מחרכי אלמוגים ועט על הדגים. הדקר מצוי ביחסי הדדיות עם דגי נקאי המנקים את שיניו.
הדקר נידוג בידי אנשים למאכל, בעיקר לחופי דרום-מזרח אסיה. לא ברור כמה הדיג משפיע על אוכלוסייתו. נכון להיום, מצב שימורו הוא: "ללא חשש".
אדמה פראית
יחסי אנדורה–מולדובה
יחסי אנדורה–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות אנדורה לבין רפובליקת מולדובה.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות אנדורה לבין רפובליקת מולדובה כוננו באופן רשמי ב-9 באוקטובר 1996 בטקס מיוחד בהשתתפות דיפלומטים שונים בו נחתם מזכר הבנות על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. הטקס התקיים בבריסל, עיר הבירה של בלגיה.
הסחר בין שתי המדינות בשנת 2018 הגיע לשווי של 264,290 דולר אמריקאי, כל הסחר הוא ייבוא מאנדורה ולא התקיים ייצוא ממולדובה לאנדורה בשנה זו.
אחד מאלף (ספר מאת מיה קינן)
כיבוש מלאקה (1511)
כיבוש מלאקה (1511) התרחש כאשר מושל הודו הפורטוגזית אפונסו דה אלבוקרקי כבש את העיר בשנת 1511.
עיר הנמל מלאקה שלטה במיצר הצר האסטרטגי של מאלקה, דרכו עבר כל הסחר הימי בין סין להודו. כיבוש מלאקה היה תוצאה של תוכנית של המלך מנואל הראשון מפורטוגל, שמאז 1505 התכוון להכות את הספרדים במזרח הרחוק. הפרויקט של אלבוקרקי היה להקים יסודות איתנים להודו הפורטוגזית, לצד כיבוש הורמוז, גואה ועדן, כדי לשלוט בסופו של דבר במסחר ולסכל את השליטה המוסלמית באוקיינוס ההודי.
לאחר שהפליג מקוצ'ין באפריל 1511, המשלחת לא הייתה יכולה לנועה לכיוון מזרחה, בגלל רוחות המונסון המנוגדות. אילו הכיבוש היה נכשל, הפורטוגלים לא היו יכולים לקוות לקבל תגבורת ולא היו יכולים לחזור לבסיסיהם בהודו. כיבוש מאלקה היה הכיבוש הטריטוריאלי הרחוק ביותר בתולדות האנושות עד אז.
רקע כללי.