לאחר מספר שבועות בעיר, כשמנהיגם בשבי והם צריכים להאכיל את הספרדים וגם את אלפי בעלי בריתם, הוחל להרגיש קושי מסוים בעיר. בזמן הגרוע ביותר, חדשות מהחוף הגיעו - מספר גדול בהרבה של ספרדים נשלחו על ידי ולסקס לעצור את קורטס על חתירה תחת פיקודו. קורטס הותיר את טנוצ'יטיטלן בידיו של סגנו הנאמן פדרו דה אלבראדו, צעד לחוף וניצח את הקובנים בראשות פנפילו דה נרבאז. כשקורטס סיפר לחיילים המובסים על עיר הזהב, טנוצ'יטיטלן, הם הסכימו להצטרף אליו.
החל מסע מפרך בחזרה, מעל לסיירה מדרה אוריינטל. כשקורטס נשאל, שנים לאחר מכן, מה צורתה של הארץ החדשה, הוא קימט חתיכת קלף, פרש אותה ואמר: "ככה".
אך כשקורטס חזר לארמון, הוא מצא כי אלבראדו ואנשיו טבחו באצולה האצטקית וכי השורדים בחרו מנהיג חדש, קויטלאהואק. קויטלאהואק ציווה על חייליו לצור על הארמון שהספרדים ומוקטזומה ישבו בו. קורטס הורה אז למוקטזומה לדבר עם אנשיו ממרפסת הארמון ולשכנע את אנשיו לתת לספרדים לחזור לחוף בשלום. אך אנשיו לא הקשיבו לו, וזרקו עליו אבנים שפצעו אותו קשות, והוא מת כמה ימים לאחר מכן.
בליל 1 ביולי 1520 שכונה מאוחר יותר "הלילה העצוב" (Noche triste) ניסה קורטס לברוח על ידי השקטת פרסות הסוסים והבאת קרשים לעבור בהם את הפרצות בסוללת היציאה מן העיר, אשר את גשריה הרסו האינדיאנים, על מנת למנוע ממנו לעבור. אולם הספרדים ועוזריהם נתגלו והחלה לחימה קשה בינם ובין האצטקים. הרבה מהספרדים נעו באיטיות היות שהיו ברשותם כמויות גדולות של זהב והיו פגיעים יותר לנחת זרועם של הרודפים. קורטס שרד רק מפני שהאצטקים רצו שיישאר חי כדי להקריב אותו לאל המלחמה שלהם, שכן הוא נחשב בעיניהם כלוחם גדול. כ־400 ספרדים ו־2,000 בעלי ברית אינדיאנים נהרגו, אך קורטס, אלבראדו והמוכשרים יותר מבין החיילים הצליחו לברוח. מבין הנשים שרדו לה מלינש (המתרגמת של קורטס לשפת הנוואטל (שפת האצטקים), עשרה קונקיסטדורים, המאהבת של אלבראדו ושתיים מבנותיו של מוקטזומה שהיו חלק מן ההרמון של קורטס (בת שלישית מתה, וכנראה הותירה אחריה בת מקורטס, "מריה", שהוזכרה בצוואתו). התבוסה הגדולה לאצטקים נקראה מעתה "הלילה העצוב".
קורטס החליט לצור על העיר, על ידי הסבת כל הערים שסביבות טנוצ'טיטלן לצידו. מהחוף, סבלים אינדיאנים הביאו את כל המצרכים והכלים שעדיין נותרו באניות, בזמן שקורטס ניסה לזכות בנאמנותם של הערים, שהאצטקים המקסיקנים שלטו בהם יותר ממאה שנה, תוך שהוא מסביר כי ימנעו בכך מתשלום מיסים כבדים והעלאת קרבנות אדם. אך עדיין שלב זה של המסע היה קשה, שכן לא היה הרבה מה לאכול, ובעלי בריתו האינדיאנים הרגו את אויביהם למאכל. הספרדים עזרו להם בהרג, אף שלא אכלו בעצמם; הם הסתפקו באונס נשיהם.
המצור על טנוצ'טיטלן החל בזמן שמגפת אבעבועות שחורות תקפה את העיר. גם בעלי בריתו האינדיאנים של קורטס סבלו, כשמוערך כי כ-40% מהם מתו, אך האפקט על המורל בטנוצ'יטיטלן, כאשר הם החלו גם לרעוב, היה עצום. למרות זאת הם עדיין המשיכו להילחם, הרבה אחרי שעיר אירופית ממוצעת הייתה נכנעת. קורטס רצה שלא להרוס את העיר היפהפייה, אך מכיוון שהתקיפו אותם מהגגות הם היו חייבים להרוס את הבתים.
לבסוף, כמעט כל העיר נהרסה וההערכות הן כי בין 120,000 ל-240,000 אצטקים נהרגו בתקופת הכיבוש הספרדי. הקיסר האצטקי האחרון, קואוטמוק, נכנע לקורטס ב-13 באוגוסט 1521.
ידוע כי קורטס שרף את רגליו של קואוטמוק כדי למצוא את הזהב שאבד ב"לילה העצוב", אך מעדויותיהם של חבריו ואויביו גם יחד, אשר הובאו במהלך משפטיו המאוחרים (הנוגעים לרצח אשתו החוקית, בין השאר), משתמע כי הוא הצטער על פשע זה ונראה היה כי הוא איבד באופן חלקי את שפיותו לאחר מכן. הוא החל במסע מסוכן וחסר הגיון דרך גואטמלה להונדורס על מנת להעניש ספרדי שבגד בו, ועם עזיבתו כל צל של סמכות אישית עזב את מקסיקו. הוא נעשה גם לפראנואיד, כשהוא תולה את קואוטמוק כנגד ההתנגדות של אנשיו. אולי כבר לא יכול היה לראות אותו צולע על רגליו הפצועות.
חיים מאוחרים.
כשקורטס שב מהונדורס, כשהוא בקושי חי, הוא נתקבל בשמחה על ידי האוכלוסייה המקומית המיואשת וחסרת החוק. הוא שירת לזמן מה כמשנה למלך של "ספרד החדשה של ים האוקיינוס" (כפי שחואן דה גריחלבה קרא למקסיקו לפני שקורטס ראה אותה אי פעם), והביא ליציבות ולזכויות אזרחיות מפתיעות לארץ זו. אך הבירוקרטיה הקסטיליאנית החלה להגיע, והרסה את כל שבנה. הוא עזב עם בנו הבכור והאהוב, בנה של לה מלינש, מרטין קורטס, ונסע לסין, ובסופו של דבר חזר לאירופה ונלחם באיטליה יחד עם אותו הבן. קורטס מת בקסטיליה דה לה קואסטה, במחוז סביליה, ב-1547. כמו קולומבוס, הוא מת כאדם עשיר אך מריר; הוא לא נעשה לקיסר הגדול של האימפריה המערבית של קרל החמישי.
בצוואתו הותיר קורטס כסף רב לילדיו האינדיאנים והלבנים, וכן לכל אימהותיהם. במקסיקו של היום שמו נחשב כמקולל, ורק פסל אחד קיים לזכרו; אך יש לו כחצי מיליון צאצאים, ואחד מהסיפורים המפליאים ביותר בהיסטוריה.
בצלם
בצלם (שם מלא: בְּצֶלֶם - מרכז המידע הישראלי לזכויות האדם בשטחים) היא עמותת שמאל ישראלית שהוקמה בשנת 1989. מטרת העמותה, לפי פרסומיה, היא "לסיים את הכיבוש מתוך הכרה שרק כך ניתן לממש עתיד בו זכויות האדם, דמוקרטיה, חירות ושוויון יובטחו לכל בני האדם – פלסטינים וישראלים – החיים בין הירדן לים. [...] לשם מימוש מטרה זו פועל בצלם כדי לחשוף את אי הצדק, האלימות והנישול העומדים בבסיסו של משטר הכיבוש, כדי לקעקע את המנגנונים המאפשרים זאת וכדי לאתגר את הלגיטימיות לה הוא זוכה בישראל ובעולם."
הארגון מציין כי: "מאז הקמתו בשנת 1989, ובמשך למעלה משנות דור, ייחד הארגון את עיקר מאמציו לתיעוד הפרות זכויות האדם על ידי ישראל של פלסטינים בגדה המערבית (כולל במזרח ירושלים) וברצועת עזה. בצלם פרסם נתונים, עדויות, תיעוד וידאו ודו"חות בנושאים אלה, במטרה לצמצם הפרות אלה."
שמה של העמותה נגזר מהפסוק בספר בראשית: . סמל העמותה כולל את שמה בצירוף ניקוד וטעמי המקרא, כפי שהם מופיעים בדפוסי מקראות גדולות ישנים.
הקמת הארגון.
הארגון הוקם כשנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה. חבר הכנסת דדי צוקר החל לפרסם ביוזמה אישית דפי מידע על פעילות ישראל בשטחים. בסוף 1988 קיבל צוקר בתיווכו של מייק פזנר, יו"ר Human Rights Watch, תרומה ראשונית של 25,000 דולר מקרן קפלן בארצות הברית להקמת ארגון מסודר. כנס הייסוד של הארגון, שנקרא תחילה "מרכז המידע הישראלי לזכויות האדם בשטחים", נערך ב-18 בדצמבר 1988. את היוזמה הובילו באותה עת בנוסף לצוקר, חיים אורון, אביגדור פלדמן, ואדי קאופמן. חברי הכנסת יוסי שריד, עמיר פרץ, חיים רמון, אמנון רובינשטיין ויאיר צבן הצטרפו ליוזמה. את שם הארגון הציע יוסי שריד, ובראש הארגון עמדו בראשיתו צוקר וזהבה גלאון אנשי רצ (היום מרצ). במרץ 1989 נרשם "בצלם" כעמותה. לצד הארגון הוקמה מועצה ציבורית של כ-65 אנשים, בהם: סמי מיכאל, דויד גרוסמן, רונית מטלון, דליה רביקוביץ, יורם קניוק, א"ב יהושע, אילנה המרמן, יזהר סמילנסקי, מכרם ח'ורי, אריאל רוזן-צבי, אביגדור פלדמן, דוד ליבאי, חיים גנז, גבריאלה שלו וכן חברי כנסת ממפ"ם ומרצ.
שנה לאחר הקמתו, בדצמבר 1989, קיבל הארגון את "פרס ג'ימי קרטר לזכויות אדם" מידי נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר.
עמדות.
"בצלם" סבור כי ישיבת אזרחים ישראלים בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים מהווה הפרה מצד ישראל של המשפט הבינלאומי, זאת בשל עמדתו כי האיסור שמטילה אמנת ז'נבה הרביעית על העברה של אזרחי המדינה הכובשת לתוך השטח הכבוש (סעיף 49 לאמנה) חל על ישראל. הארגון מתנגד לסטיית תוואי גדר ההפרדה מהקו הירוק, תוך חדירתה אל שטח הגדה המערבית, וטוען כי יש בכך פגיעה בזכויות האדם של הפלסטינים שנותרו בין הגדר לבין הקו הירוק, ושל פלסטינים שהגדר מפרידה בין בתיהם לבין אדמותיהם החקלאיות. עוד טוען "בצלם" כי המניעים לקביעת תוואי הגדר הם פוליטיים במהותם, ולא ביטחוניים כפי שממשלת ישראל מציגה.
הארגון מגנה כל פגיעה מכוונת באזרחים, אותה הוא מגדיר כ"הפרה חמורה" של המשפט הבינלאומי וכפשע מלחמה. הארגון דוחה ניסיונות של דוברים פלסטיניים להצדיק התקפות על מתנחלים, ואף על פי שהוא מסכים עמם כי ההתנחלויות אינן חוקיות, הוא טוען כי אוכלוסייתן היא אוכלוסייה אזרחית מובהקת, הזכאית לכל ההגנות שהמשפט הבינלאומי מעניק לאזרחים. הארגון מתח ביקורת על השימוש שעשו ארגונים פלסטיניים בקטינים בלחימה, או לשם העברת אמצעי לחימה. ביוני 2007 האשים "בצלם" את החמאס בפשעי מלחמה כלפי פלסטינים ברצועת עזה, וקרא להנהגתו להעמיד לדין את האחראים לפשעים.
"בצלם" אינו מגנה פגיעות בחיילים או באזרחים ישראלים שניתן לראותם כממלאים תפקיד צבאי או משטרתי, ומתייחס לחיילים ישראלים בדומה למחבלים פלסטינים אך עם אחריות מוגברת, בשל היותם כוח מאורגן השולט בשטח. הארגון מחשיב מחבלים פלסטיניים שנהרגו שלא בעת ביצוע פעולת טרור כאזרחים, גם אם הריגתם מתרחשת בסמיכות לפעולת טרור. יידוי אבנים על ידי פלסטינים, גם כלפי אזרחים ישראלים, אינו מוגדר על ידי "בצלם" כפעילות מלחמתית אלא כמעשה מחאה לגיטימי, במקביל "בצלם" פועלת לפרסום מקרים של יידוי אבנים של יהודים על פלסטינים. ביחס לאנשי המשטרה הפלסטינית מטעם חמאס ובפרט בעופרת יצוקה, קובע "בצלם" ש: . הארגון סבור שגם כאשר ארגון טרור מכריז על הרוג כפעיל שלו - אין בכך הוכחה לגבי הגדרת ההרוג, משום שלדברי "בצלם" הארגונים "מנכסים" לעצמם הרוגים מטעמים שונים.