בשנת 2000 כיכב אביבי בסדרת הדרמה המצליחה "הבורגנים", לצד חבריו ל"חמישייה", ב"שידורי קשת" בערוץ 2. "הבורגנים" זכתה להצלחה רבה, ושידרה שלוש עונות עטורות שבחים ופרסים. במקביל, השתתף בסדרה "צ'אנט לי" (2002) והנחה את "שני מומחים וטמבל" (2003) בערוץ "לוגי". באותה תקופה עבר אביבי אל מאחורי-הקלעים, כשיצר מספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן "אחורי החדשות" (2003), ולבסוף מונה בשנת 2005 לעמוד בראש מחלקת התוכן של ערוץ 10. באותן שנים השתתף בסדרה "אהבה זה כואב" (2004) בערוץ 10, והתארח בפאנל "משחק מכור" ב"רשת", ערוץ 2. בשנת 2006 כיכב בסרטו זוכה פרס אופיר של דרור שאול, "אדמה משוגעת". באותה שנה יצר את הסדרה "בשורות טובות" וכיכב בה בתפקיד עצמו. הסדרה נוגעת בפרטים ביוגרפיים מחייו של אביבי כמו הקִרבה לרוחניות או עברו המקצועי בסדרות "הבורגנים" ו"החמישייה הקאמרית". בהמשך השתתף בתפקיד אורח בסדרה "פרשת השבוע" בהוט.
בשנת 2009 שיחק בסדרת המקור של HOT 3 "תמרות עשן" - סדרת דרמה העוסקת ביישוב ברמת הגולן שכל תושביו נעלמים, בהשתתפות צחי גראד, אפרת בן צור ומרינה מקסימיליאן בלומין.
לקראת סוף 2009 הצטרף אביבי אל צוות ההצגה "תורת היחסים", שכתב וביים אייל דורון. בהצגה הוא מגלם גבר נשוי המתאהב באחות צעירה ופתיינית (טלי שרון).
בפברואר 2010 הצטרף לעונה השלישית של התוכנית הסאטירית "שבוע סוף!".
בנוסף, לקראת סוף שנת 2009 השתתף בתוכנית "פעם בחיים", ונסע עם הזמר מוקי לישיבת התפוצות סמוך לקבר דוד שבירושלים.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "גבוה וגרינבאום", וכן המשיך לעונה נוספת של "תמרות עשן".
בשנת 2012 השתתף בעונה השלישית של "חצויה" הנקראת "חצויה הדבר האמיתי" בתפקיד שאול, וכן השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה", לצד חברו לימי "החמישייה" רמי הויברגר. באותה שנה החל לשמש כקריין הסדרה "בואו לאכול איתי".
בתחילת שנת 2013 העלו אביבי ואשתו מיכל ליבדינסקי מופע אותו גם כתבו יחד ועוסק בחיי הזוגיות והנישואים. בתחילה הציגו את המופע באירועים פרטים בסלון ביתם בפרדס חנה תחת השם: "כאן גרים בכיף – שי אביבי ומיכל ליבדינסקי" ובהמשך באולמות ציבוריים תחת השם "באושר ועושר - שי אביבי ומיכל ליבדינסקי".
בשנת 2015 החל להשתתף בעונת ה-VIP של התוכנית "מאסטר שף" וניצח בגמר התוכנית. באותה שנה שיחק בסרט הקומדיה של דרור שאול, "פלאפל אטומי", בתפקיד ראשי. כמו כן גילם באותה שנה את דמותו של המשנה לראש המוסד בסדרת המתח הטלוויזיונית "המדרשה".
בשנת 2016, שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "שבוע ויום", בו גילם אב שכול המתמודד עם מות בנו לאחר שמצא את מאגר הגראס הרפואי שזה הותיר אחריו.
בשנת 2017 גילם את התפקיד הראשי של אריאל בלוך בסרטו של שבי גביזון, "געגוע".
בשנת 2018 השתתף בסדרה "המנצח", בתפקיד אשר צוף, חוקר משטרתי המשתתף בחבורת זמר.
ב-2019 השתתף בסדרה "אמא מביכה".
בשנת 2020 החל שידור הסדרה "קיבוצניקים", בה גילם אביבי את גרשון קרפטיג, אביו של הדמות הראשית. באותה שנה, שיחק בסדרת הטלוויזיה "בלקספייס" ברשת 13.
אביבי זכה בשנה זו בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על משחקו בסרט "הנה אנחנו" של ניר ברגמן.
בשנת 2021 חזר להשתתף בדיבוב של תפקיד עצמו בחידוש למשחק המחשב "פיפוש".
פעילות חברתית וחיים אישיים.
אביבי נשוי למיכל ליבדינסקי, תסריטאית בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. לזוג שני ילדים והם מתגוררים בפרדס חנה.
אביבי פעיל בתחומים חברתיים וסביבתיים רבים ובעיקר במאבק לזכויות בעלי חיים. בין השאר, השתתף לצד קרן מור בסרטון מחאה של עמותת אנימלס ותנו לחיות לחיות נגד המשלוחים החיים ולצד שי גולדשטיין בסרטון של עמותת אנימלס הקורא להוצאת האחריות על חוק צער בעלי חיים ממשרד החקלאות והעברתה למשרד להגנת הסביבה. בשנת 2014 השתתף יחד עם בני משפחתו בפרויקט אתגר 22 של עמותת אנימלס, להתנסות בתזונה טבעונית.
ב-2002 הותקף על ידי מפטמי אווזים כשהשתתף בהפגנה נגד פיטום אווזים.
בשנת 2006 ערך בים המלח פסטיבל סרטים בנושא "אקולנוע".
גובה תנועות
גובה תנועות הוא מיקום הלשון ביחס לגג חלל הפה. לכל תנועה ללא יוצאות מהכלל יש גובה תנועות בנוסף למיקום. ישנן שבע דרגות מוכרות של גובה תנועות:
הפסנתר המשווה
קרינת רנטגן
פולין במלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939, ללא כל הכרזת מלחמה, פלשה גרמניה הנאצית לפולין ותוך חמישה שבועות חולקה המדינה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות. התואנה המיידית לפלישה הייתה ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ, התגרות שבוימה על ידי ה-SS. מזה מספר חודשים היו הצדדים חלוקים בשאלת מעמד העיר החופשית דנציג ומעמדו של המסדרון הפולני, אך ברקע הדברים הייתה האידאולוגיה הנאצית, שלפיה יש לכבוש במזרח טריטוריה שתשמש כ"מרחב מחיה" (לבנסראום), שאת תושביו הנחותים מבחינה גזעית יש לשעבד. אין מקום בעולם שבו יושמה תורה זו באופן מקיף יותר ומחריד יותר מפולין בשנות מלחמת העולם השנייה.
הפלישה הגרמנית והסובייטית.
הכוחות הפולנים התנגדו לפלישה הגרמנית בכל כוחם, אך מלכתחילה היה מצבם האסטרטגי חמור, שכן גרמניה וצ'כוסלובקיה, שהייתה לפרוטקטורט גרמני לאחר הסכם מינכן (במסגרתו קיבלה אף פולין נתח קטן מצ'כוסלובקיה), הקיפו את המדינה משלושה עברים. פולין הייתה הזירה הראשונה שבה השתמשו הגרמנים בטקטיקת "מלחמת הבזק" (בליצקריג) – התקדמות מהירה של ארמיות משוריינות, ושימוש במפציצי צלילה על מנת לשבור את קו ההגנה של האויב, להתקדם אל עורפו, לכתר את כוחותיו ולהשמידם במהירות. טקטיקה זו כללה אף מרכיב מובנה של הפצצות טרור על אוכלוסייה אזרחית. אל מול עוצבות הטנקים הגרמניות עמד הצבא הפולני המבוסס על עוצבות פרשים. הצבא הפולני וחיל האוויר הפולני לא היו ערוכים להתמודד כנגד הצבא הממוכן וההתקפי ביותר בעולם, המצויד במיטב המכשור המודרני. הגרמנים נהנו מעדיפות מספרית וטכנולוגית בים, באוויר וביבשה.
בריטניה וצרפת כיבדו את ערבותם לפולין בהכרזת מלחמה על גרמניה, אך לפעולה זו לא הייתה כל השפעה על הצבאות הגרמנים השועטים לתוככי פולין. ההסכם הצבאי הצרפתי פולני, שנחתם ב-19 במאי 1939, דיבר במפורש על כך שהצבא הצרפתי יתקוף את גרמניה אם פולין תותקף (בעוד הערובה הבריטית הייתה כללית ובלתי מפורשת). הוורמאכט היה עסוק בהתקפה על פולין, והצרפתים נהנו מעדיפות מספרית מכרעת בגבולם עם גרמניה, אך הם לא נקטו בכל פעולה שהיה בה כדי לסייע לפולנים המותקפים. תשע דיוויזיות (מתוך 102 שהיו מוכנות לפעולה) של צבא צרפת נכנסו אל שטח גרמניה בחבל הסאר, התקדמו לעומק של שמונה קילומטרים וכבשו כעשרים כפרים נטושים, ללא התנגדות כלשהי. "מתקפת הסאר" לא הביאה להסטת חייל גרמני אחד מפולין אל המערב. חיל האוויר הבריטי, השליך כרוזים על אדמת גרמניה, במבצע שכונה על ידי הגנרל אדוארד ספירס "לוחמת קונפטי". משנראה כי הגרמנים מביסים את פולין, ובקרוב יוכלו לשוב ולהפנות חיילים אל המערב, הורה המטה הכללי הצרפתי על נסיגה, וב-4 באוקטובר שבו הכוחות הצרפתים אל העמדות בהן החזיקו טרם המתקפה.
הממשלה הפולנית חזתה כי הגרמנים יתקיפו בכוח מוגבל, על מנת לכבוש את השטח השנוי במחלוקת באזור "המסדרון", ולאחר מכן ידרשו הפסקת אש. לאור תחזית זו ריכזו הפולנים את כוחותיהם לאורך הגבול המערבי, על מנת להגן על האזור התעשייתי העיקרי מסביב לערים פוזנן, ולודז'. דבר זה איפשר לגרמנים פעולה בתנועת מלקחיים, עת חלק מן הכוחות פורצים מזרחה מפומרניה וחלק מן הכוחות פורצים מערבה מפרוסיה המזרחית, ועד שהחליטו ראשי הצבא להסיג את החיילים אל קו הנהר ויסלה היה כבר מאוחר מדי. ב-14 בספטמבר הייתה העיר ורשה נתונה במצור. בתוך שבוע היה הצבא הפולני כלא היה. רובו הושמד בתנועת המלקחיים שסגרה עתה על ורשה, ואחרי היתרה רדפו היחידות הממונעות הגרמניות. חיל האוויר הפולני לא הצליח להתמודד עם העליונות הגרמנית. תנועת מלקחיים נוספת כיתרה את היחידות הפולניות שהצליחו להימלט מן הכיתור הראשון, דרומית לברסט ליטובסק. ב-17 בספטמבר עדיין היו חיילים בודדים שגילו התנגדות בתוך כיסי הכיתור, אך ההתנגדות הפולנית המאורגנת הייתה כלא הייתה, וממשלת פולין נמלטה אל הגבול הרומני.
ב-17 בספטמבר 1939 החלה פלישת ברית המועצות לפולין. על פי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ מולוטוב חולקה פולין בין הנאצים ובין ברית המועצות כאשר קו הגבול מקביל בערך לקו קרזון ההיסטורי מ-1919. ב-18 בספטמבר נפגשו צבאות הרוסים והנאצים בברסט ליטובסק. בהתאם לקו הפרדה שנקבע בין הצדדים, חלק מהיישובים (למשל רודקי בסביבת לבוב) הועברו משליטה גרמנית לשליטה סובייטית.
ורשה עדיין גילתה התנגדות, והופצצה מן האוויר בהפצצה כבדה ב-27 בספטמבר שגבתה קורבנות אזרחיים רבים. יחידות פולניות גילו התנגדות בורשה עוד במהלך חודש אוקטובר 1939. בחבליה ההרריים של פולין החלו יחידות צבא להתארגן באופן מחתרתי ללוחמת פרטיזנים.
הנשיא הפולני איגנצי מושצ'יצקי העביר את סמכויותיו לממשלת פולין הגולה בפריז בטרם חצה את הגבול אל רומניה שם נעצר. אלפי חיילים נוספים חצו את הגבולות אל רומניה ובולגריה במטרה להגיע אל מדינות המערב, ולהמשיך שם בלחימה. אלפים נוספים נפלו בשבי הגרמני, ובשבי הרוסי. אלו גם אלו לא שפר גורלם. בחודש אוקטובר 1939 המדינה הפולנית לא הייתה עוד.
ביתורה של פולין.