באי מתגוררים כ-147,000 תושבים והוא הצפוף באיים המקיפים את בריטניה הגדולה ואירלנד.
על האי התפתח נמל פורטסמות' וסביבו התפתחה העיר פורטסמות'. בין האי לבין אנגליה מפרידה תעלת סולנט (המפרידה גם בין האי וייט לבין אנגליה) וכן מיצר פורטס (Ports Creek).
עד לסוף המאה ה-17 היה האי חווה בלבד. הבתים הראשונים נבנו סביב כיכר סנט ג'ורג' (St Georges Square). במלחמת העולם השנייה הופצץ האי על ידי הגרמנים ורבים מבתיו נהרסו. עבודות השיקום נעשו בשנות ה-50, ה-60 וה-70.
שלושה גשרי תנועה לכלי רכב, גשר רכבת, וגשר להולכי רגל ולרוכבי אופנים מקשרים את האי לאנגליה. גשר נוסף מקשר את האי לאי וייל הסמוך.
העיר פורטסי שבמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה קרויה על שם האי.
קרל שפיצווג
פרנץ קרל שפיצווג (בגרמנית: Franz Carl Spitzweg; 5 בפברואר 1808 – 23 בספטמבר 1885) צייר ומשורר גרמני שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות, ואחד מנציגיה הבולטים של תקופת הבידרמאייר .
חייו.
נולד בפפנהופן כבן שני מתוך שלשת ילדיהם של פרנציסקה וסימון שפיצווג. אביו, סוחר עשיר, הכשיר את קרל לרוקחות. את התמחותו קיבל קרל באוניברסיטת מינכן. לימים חלה ותוך כדי החלמה ממחלתו החל לצייר.
שפיצווג האמן היה אוטודידקט שהחל דרכו בהעתקת יצירות של אמנים פלמים.
את עבודתו הראשונה תרם למגזין סאטירי. בשנת 1833 זכה בירושה נכבדה ומאז הקדיש עצמו לציור.
מאוחר יותר ביקר שפיצווג במרכזים ארופאיים לחקר עבודות אומנות שונות ושכלל את סגנון והטכניקה שלו. דרכו עברה בפראג, ונציה, פריז, לונדון ובלגיה.
עבודותיו המאוחרות ספוגות בהומור, ורבות מיצירותיו מאופיינות בקומפוזיציה א-צנטרית כדוגמת "תולעת הספרים" ו"ההיפוכונדר" (1865, מוזיאון האמנות פינקוטק החדש, מינכן).
ציוריו היו ההשראה לקומדיה המוזיקלית מ-1935, "קונצרט-החצר הקטן" מאת אדמונד ניק .
קארל שפיצווג
י. פ. סטון
שטוף
צ'רלס קראוטהמר
צ'רלס קראוטהאמר
צ'ארלס קראוטהמר
תביט
פרדריק גורדון-סמית
פרדריק גורדון-סמית' (באנגלית: Frederic Gordon-Smith; 1886 -1967) היה שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ונשא בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה - "זקן השופטים").
קורות חיים.
פרדריק גורדון-סמית נולד באנגליה בשנת 1886. בנעוריו למד בבית הספר ברומסגרוב, בית ספר פרטי יוקרתי שנוסד בשנת 1553. הוסמך לעריכת דין בשנת 1909. משנת 1913 שירת בשירות הקולוניאלי במושבה הבריטית של רודזיה הצפונית (לימים זמביה). בשנים 1932–1927 כיהן כתובע הכללי של אותה מושבה. בשנים 1932–1935 שירת כתובע הכללי של טרינידד. בשנים 1935 - 1941 כיהן כשופט במאלאיה (לימים מלזיה) ובמהלך תפקיד זה כיהן גם פעמיים כשופט בית המשפט לערעורים של מלאיה.
בנובמבר 1941 נתמנה גורדון-סמית' לזקן השופטים בארץ ישראל והחל למלא תפקידו בינואר 1942. הימים היו ימי מלחמת העולם השנייה, כאשר מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט דעכו זה מכבר, וארץ ישראל עמדה בסכנת פלישה נאצית. ואמנם עיקר תשומת הלב בארץ ישראל הייתה מרוכזת באירועי המלחמה וסכנותיה. גם מאבק היישוב לעצמאות טרם החל וגברה ההתנדבות לצבא הבריטי. על רקע זה לא היו בארץ ישראל אירועים חריגים, ולא התנהלו משפטים שיצרו תקדימים מיוחדים. על כן נחשבת תקופת כהונתו של גורדון-סמית' כתקופה שלא השאירה רישומה בתולדות המשפט בארץ ישראל.
בחייו הפרטיים של גורדון-סמית' הוא חווה, במהלך תקופה זו, אירוע רב חשיבות, כאשר בסמוך לתחילת כהונתו כזקן השופטים הוענק לבנו, שהיה טייס בדרגת סגן משנה בזרוע האוויר של הצי הבריטי על גבי נושאת המטוסים ארק רויאל ולאחר מכן בחיל האוויר המלכותי במלטה, צלב השירות המצוין D.S.C.
גורדון-סמית' כיהן כזקן השופטים בארץ ישראל עד לחודש ינואר 1944, עת פרש מהתפקיד וחזר לאנגליה. בתפקידו הציבורי האחרון היה יושב ראש הוועדה לשירותים ציבוריים בבריטניה בשנים 1950–1952.
פרדריק גורדון-סמית' נפטר בשנת 1967.
Into The New World
קליארי (פירושונים)
לותר מתיאוס
יותם ראובני
יותם ראובני (שמו בלידה: ז'אן ריבֶן, Jean Riven, 2 בדצמבר 1949 – 21 בנובמבר 2021) היה משורר, סופר, מתרגם מו"ל, עיתונאי ועורך ישראלי. ראובני, שהושפע ממרסל פרוסט ופנחס שדה, בלט בספרות העברית כנציג של כתיבת זרם התודעה.
ביוגרפיה.
ראובני נולד בדצמבר 1949 ביאשי שברומניה במשפחתו של חייט יהודי. בשנת 1957 התייתם מאמו אחרי שהתחיל ללמוד בבית ספר יסודי ביאשי. חלק משנותיו המוקדמות בילה בכפר ביבולאר, קרוב לנהר פרוט, שם המשיך בלימודים בבית הספר היסודי המקומי. עם מורי בית הספר נמנה באותה תקופה מורה יהודי לשפה ולספרות הרומנית, לאון וולוביץ', לימים היסטוריון וחוקר ביד ושם שהתרשם מצמאונו של הילד לקריאה ולתרבות.
עלה לישראל בשנת 1964 עם אביו ושלושת אחיו והתיישב באשדוד. למד בתיכון הממלכתי א' בעיר, אחר כך שהה בקיבוץ משגב עם, השתלב שם בגרעין נח"ל ושירת בצבא בפיקוד הנח"ל.
הוא עיברת את שמו ושימש כעורך בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
הטקסט הראשון שפרסם בעברית, ב-6 בפברואר 1970, בעיתון "הארץ", נקרא "למה אמרתי מה שאמרתי על זכריה סטנקו".
ספרו הראשון, "בעד ההזיה", הופיע ב-1978 ועסק בגלוי בהומוסקסואליות, נושא חריג ונדיר מאוד באותם ימים. בספר נכלל סיפורו "השערות על מותו של פייר פאולו פאזוליני" (במאי קולנוע איטלקי נודע, שנרצח בנסיבות שלא הובהרו עד היום, סמוך למפגש מיני בתשלום עם נער בן 17). הספר כלל שבעה סיפורים, שהראשון והאחרון עוסקים בצדדים קשים של החוויה ההומוסקסואלית. דן מירון שיבח את נועזותו הסגנונית של הספר, וטען כי סיפוריו בנויים במתכונת המוזיקלית המעגלית של הרונדו.
ב-1979 פרסם ראובני את ספר השירים "דיווח מתוך התרחשות", ובאותה שנה פרסם גם המשך ל"בעד ההזיה" – קובץ הסיפורים "התפכחות". מאז כתב יצירות רבות, לרבות את "הבלדה למדחת יוסף" בעקבות הפקרת חייל מג"ב מדחת יוסף למותו בקבר יוסף בשכם.
ב-2000 הקים את הוצאת נמרוד.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה ראובני להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב. ראובני זכה למספר פרסים חשובים. באותן שנים פנה לעשייה תיאטרלית ובין השאר הקים בביתו תיאטרון חדר.
באוגוסט 2017 יצא לאור אלבום מוזיקה עם 28 משיריו של ראובני, בהפקה עצמית של דויד פרל, עם יותר מ-30 זמרים ואמנים שעיבדו, הלחינו וביצעו את שיריו של ראובני לכדי אלבום שנקרא "השעה הכי יפה".
בשנת 2019 ראה אור ספר שיריו האחרון של ראובני "בעיר ההגירה" בהוצאת עם עובד ובעריכת המשורר והעורך הספרותי אלעד זרט. בספר חוזר ראובני אל ילדותו כילד מהגר שעלה עם משפחתו מרומניה לאשדוד.
בשנת 2019 יצא סרט הקולנוע התיעודי "הדווקאים", שכולל בתוכו ראיונות עם ראובני.
נפטר מסרטן ב-21 בנובמבר 2021.
ספרי פרוזה.
בעברית:
ברומנית:
תרגומים.
יותם ראובני תרגם לעברית ספרי פרוזה ועיון, ביניהם משל יאקוב בהמה, תרסה מאווילה, אמיל דורקהיים, קלוד לוי שטראוס, גסטון בשלאר, פול ריקר, דניאל דפו, ג'ון גלסוורתי, קנוט המסון, יז'י קושינסקי, מרסל פרוסט, תומאס דה קווינסי, אלברטו מורביה, הנרי מילר, ארתור סי. קלארק, גרהם גרין, קורט וונגוט, ג'ון צ'יוור), מחזות מאת פייר דה מאריבו, אלפרד דה מיסה, ז'אן ז'נה, הנריק איבסן, מקסים גורקי, ברנרד פומרנס, ג'ון אוסבורן, מישל טראמבלה, ספרי מתח (ינווילם ואן דה וטרינג), ספרי מדע בדיוני, וכן מהספרות וההגות הרומנית המודרנית (מירצ'ה אליאדה, אמיל סיוראן, מיכאיל סבסטיאן, ניקולאיה שטיינהרדט, זכריה סטאנקו, ספר אנטולוגי על המיתולוגיה הרומנית), ובת זמננו (בנימין פונדויאנו, לודוביק (יוסף לייב) ברוקשטיין, סוניה פלטי, מירצ'ה קרטרסקו, נורמן מנאה, גבריאלה אדמשטיאנו, פלורינה איליס, רזוואן פטרסקו.
מוזיקה בהשראתו.
השיר "לפנות ערב" – הולחן על ידי אליוט
בשנת 2017 יצא האלבום "השעה הכי יפה" בניהולו האומנותי של דויד פרל, ובו ביצועים של 28 אמנים לשיריו של יותם ראובני.
מירצ'אה הזקן
ויליאם ג'נאוסט
ויליאם הומר "ביל" גֶ'נָאוּסְט (באנגלית: William Homer "Bill" Genaust; 1907 - 4 במרץ 1945) היה צלם של חיל הנחתים האמריקני. ביום הרביעי של קרב איוו ג'ימה צילם ג'נאוסט סרטון 16 מ"מ בו נראית הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י. אף על פי כן, לא זכה ג'נאוסט לראות את הסרטון אותו צילם ואת ההצלחה שלה זכה, שכן נהרג במהלך הקרב מירי חיילים יפנים.
חייו.
ביל ג'נאוסט נולד במיניאפוליס שבמינסוטה. לפני שנחת על חופי איוו ג'ימה, הוא הוצב באי סאיפאן וצילם את הקרב שהתחולל בו. במהלך הקרב נפצע והיה מועמד לקבלת עיטור גבורה. ב-23 בפברואר 1945 עלה ג'נאוסט לפסגת הר סוריבאצ'י וצילם את הסרטון כשהוא עומד בצמוד לג'ו רוזנטל, שצילם גם הוא את אותה ההנפה וזכה על כך בפרס פוליצר. פרט לסרטון זה, ג'נאוסט צילם עוד מספר תצלומים מפסגת ההר. באחד מהם נראה רוזנטל מצלם קבוצה של חיילי נחתים על פסגת ההר כשלידם דגל ארצות הברית.
ב-4 במרץ 1945, תשעה ימים לאחר צילום הסרטון, נהרג ג'נאוסט מירי חיילים יפנים במערה הנמצאת ב"גבעה 362A". כיום מאמינים כי מספר חיילים ביקשו מג'נאוסט להשתמש במצלמתו כדי להאיר את דרכם במערה, וכשעשה זאת הוא נורה ונהרג. לאחר קרב יריות נכבשה המערה, ולאחר סדרת פיצוצים בכניסה אליה היא נחסמה ונאטמה, כשגופתו של ג'נאוסט עדיין בתוכה. על אף שהסרט אותו צילם ג'נאוסט נצפה תדיר, שמו לא נחשף ולא ניתן לו קרדיט על צילומו. לאחר שנים של מאבק זכה ג'נאוסט להכרה רשמית. ב-1995 הוצב על פסגת הר סוריבאצ'י שלט ברונזה לזכרו. דמותו של ג'נאוסט מופיעה גם בסרטו של קלינט איסטווד, "גיבורי הדגל".