אנסטיס דליאס נולד בסמירנה, כבן בכור בין שלושה ילדים. במשפחתו היו עוד מוזיקאים מוכשרים. אביו, פנאיוטיס דליוס, שהתפרנס כסנדלר, היה גם נגן סנטור ונודע בכל אסיה הקטנה בכינוי "החתול השחור" ("או מברוס גאטוס"). אחד מהדודים היה הכנר העממי מיכאליס דליוס. בגיל 8, בשנת 1920, הגיעו אנסטיס ומשפחתו ליוון כפליטים עקב המלחמה בין יוון ובין טורקיה שהביאה לסיום היישוב היווני באסיה הקטנה. התיישבו בעיירה דראפצונה, סמוך לפיראוס.
אנסטיס למד בהתחלה לנגן בגיטרה ובגיל 18 השתלם בבוזוקי תחת הדרכתו של מרקוס ומוואקאריס.
יחד עם ומבוואקאריס, עם סטרטוס פאיומדזיס ויורגוס בטאיס היה חבר מייסד של "הרביעייה המפורסמת מפיראוס" ("Η τετράς η ξακουστή του Πειραιώς"), שהייתה הלהקה הרשמית הראשונה של רבטיקו. הרכב זה ("קומפניה") פעל עד לקיץ 1934 בטברנה שנקראה "הדיר של סרנדופולוס" בשכונת אנאסתסי של פיראוס.
את הכינוי "ארטמיס" הדביקו לו חבריו, מרקוס ויורגוס, בגלל דמיונו החיצוני עם אחד מה"מאנגס" הוותיקים של דראפצונה, "ארטמיס הצוציק".
כשמשטר מטאקסס הטיל איסורים וצנזורה על שירי רבטיקו, דליאס, שממילא סבל מהשלכות התמכרותו להרואין, נפגע קשות בעבודתו ובפרנסתו.
אנסטיס דליאס התפרסם במיוחד עם השיר משנת 1935 ריקוד מסוג ציפטטלי, "Μες στης Πόλης το χαμάμ", שנודע בביצועו של פויומדזיס, ציצאניס פאפאיואנו ואחרים.
בסביבות 1937 דליאס הכיר בוורלוס את קתרינה או קוּלה סקוּלַריקו ("העגיל"), זונה ומכורה לסמים, אשר, אומרים כי, מתוך קנאה, על מנת לא לאבד את אהובה, דאגה לחזק את התמכרותו לסמים ואת תלותו בה.
לפי דברי אליאס פטרופולוס (שחקר את תולדות מוזיקת הרבטיקו ואת חיי יוצריה), היא נהגה להחדיר לו בעת שינה, נייר עם אבקת הרואין לתוך האף. בגלל התמכרותו הוגלה דליאס בשנת 1937 לאי איוס או "ניוס", באיים הקיקלדים. שם הכיר את המוזיקאי מיכאליס ינצאריס.
לפי אגדה עירונית, כדי להיגמל ולברוח מהאשה, דליאס אף התגייס לצבא היווני ולחם בחזית האלבנית נגד האיטלקים בשנים 1940–1941, אך לשווא: קולה הצליחה להחזירו אליה ולסמים.
ב-31 ביולי 1944 נמצא אנסטיס דליאס מת, נשכב בתוך מריצה ברחוב, כשאוחז את הבוזוקי בידיו, לא רחוק מהטֶקֶה "שרפים" בשכונת מטאקסורגיו באתונה.
שיריו.
בחייו הקליט 11 שירים בלבד.
להלן כמה שיריו בביצועו או בביצוע של זמרים אחרים:
ליברטאס
ליברטאס (בלטינית: Libertas) הייתה אלה במיתולוגיה הרומית והתגלמות רעיון החירות.
מקדשיה והשראתה.
בשנת 238 לפני הספירה, בטרם התחוללה המלחמה הפונית השנייה, עלתה ליברטאס למעלת אלה, לאחר שהייתה לאורך זמן במעמד קדושה לצד אלות אחרות המגלמות ערכים טובים. טיבריוס גרקכוס ציווה על בניית המקדש הראשון לכבודה על גבעת האוונטין ובתוכו נשמרו טבלאות מפקדי אוכלוסין. מקדש נוסף נבנה בשנים 58-57 לפנה"ס על גבעת הפאלאטיום, אף היא בין שבע גבעות רומא, על ידי פובליוס פולכר. הארמון נבנה על אתר ביתו של קיקרו שהיה אז בגלות, בכך שהאתר הוכרז קדוש פולכר הביא לכך שהאדמה לא תיושב. עם שובו לרומא טען קיקרו כי הכרזת האדמה כקדושה אינה תקפה ובכך קיבל בחזרה את הקרקע והרס את המקדש. בשנת 46 לפנה"ס הסנאט הרומי קיבל החלטה לבנות מקדש נוסף לכבודה ולהקדישו לכבוד יוליוס קיסר, אולם המקדש לא נבנה ותחת זאת הוצב פסל קטן של האלה בפורום רומאנום.
ליברטאס, לצד אלות רומיות אחרות, הייתה השראה לסמלים מודרניים רבים, כולל פסל החירות, קולומביה ומריאן.
מטבעות רבים לאורך ההיסטוריה נשאו את דמותה של ליברטאס, החל מעת כהונתו קצרת הימים של גלבה (68-69). דמותה של ליברטאס הוטבעה על מטבעות 5, 10, ו-20 ראפן שווייצרי.
ליברטאס כסמל.
בחלק מן המטבעות שטבע אנטונינוס פיוס מופיעה ליברטאס ובידה הימנית , כובע לֶבֶד מחודד, הדומה למצנפת פריגית, הקרויה גם "מצנפת החירות". מצנפת זו חבשו עבדים משוחררים ביום בו הוענקה להם חירותם, והיא משמשת כסמל לליברטאס. כאשר עבד שוחרר לחופשי על ידי אדוניו ראשו גולח והוא חבש את המצנפת. הקריאה המסורתית servos ad pileum vocare עודדה עבדים להתגייס למלחמה אשר בסופה, אם ישרדו, יקבלו את חירותם.
דמותה של ליברטאס הייתה מוכרת ברומא העתיקה כמי שמחזיקה בידה מטה הקרוי "" (בלטינית: (vindicta או festuca) אשר שימש אותה באופן טקסי במעמד (Manumissio vindicta).
שרות הסרטים הישראלי
וולסינג מתילדה
וולסינג מתילדה הוא שיר העם האוסטרלי הידוע ביותר. יש המכנים אותו ההמנון הבלתי רשמי של אוסטרליה. זוהי בלדה שנכתבה בידי המשורר האוסטרלי ופורסמה בשנת 1895. לעומת זאת יש דעות שונות באשר למקורו של הלחן. אחת הדעות אומרת כי פטרסון התאים את המלים ללחן העממי הסקוטי Craigeelee, ואילו את התווים רשמה כריסטינה מקפרסון. השפה ששימשה את פטרסון רוויה בסלנג אוסטרלי המצריך פרשנות כדי להבין את השיר.
מילות השיר.
תוכן השיר.
השיר מספר את סיפורו של נווד (swagman) שחנה לו בסבך ליד אגם קטן (billabong) בצילו של עץ הקוליבה (coolibah). תוך כדי המתנה לרתיחת המים בקופסת הפח שלו (billy) הוא שר את המלים "מי יבוא לנדוד אתי עם הצרור שעל גבי". הצרור (swag) ותוכנו הוא כל רכושו. לנדוד או להתגלגל בדרכים באופן זה מכונה Waltzing Matilda כאשר waltzing מקורה, אולי, מן הגרמנית מריקוד הוואלס המתגלגל (Waltzer). המילה שהתחבטו ביותר בפירושה היא מתילדה. אין הכוונה כאן לשמה של אישה, אך ייתכן שהשם הנשי מתילדה ניתן בהשאלה לצרור העטוף ביריעת בד או מעיל, על ידי אותם נוודים גברים שדימו כך להנעים להם את בדידותם.
בחלקו השני של השיר מופיע תיש בר (jumbuck) שבא לשתות ממי האגם. הנווד קופץ על המציאה ודוחפו לתרמילו (tuckerbag), אלא שלפתע הופיע כפרי אוסטרלי (squatter) ושלושה שוטרים (trooper). בראותו אותם קופץ הנווד אל מי האגם וטובע כשהוא צועק כי לעולם לא יתפסוהו חי. הוא אינו מוותר על החופש המוחלט שלו. ואם תעברו ליד אותה שלולית תוכלו לשמוע עדיין את קולה של רוחו.
סולים ימאדאייב
1920 במנדט הבריטי
תרופות נוגדות פרכוסים
צבא העם
לייק מייק
Mince pie
Like Mike
כמו מייק
שחק אותה ג'ורדן
שחק אותה מייקל
מלחמת האזרחים (סדרת טלוויזיה)
מלחמת האזרחים (באנגלית: The Civil War) היא סדרת טלוויזיה תיעודית אמריקנית עטורת פרסים אודות מלחמת האזרחים האמריקנית, אשר נוצרה על ידי הבמאי קן ברנס. הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1990.
הפקת הסדרה.
ההשראה ליצירת הסדרה באה לבמאי ברנס מצפייה בתמונותיו של הצלם מת'יו בריידי אודות המלחמה. הסדרה מציגה את מלחמת האזרחים בסיועם של סיפורים אישיים ותמונות. במהלך יצירת הסדרה עשה ברנס שימוש נרחב בלמעלה מ-16 אלף פריטים ארכיוניים מימי המלחמה – תמונות, ציורים, קטעי עיתונות, מכתבים ויומנים אישיים. ברנס שילב את החומרים הארכיוניים הוויזואליים בקטעי מוזיקה וקטעי קריינות נרחבים של שחקנים, שקראו מן החומרים הכתובים וציטטו מדברי דמויות היסטוריות שהיו מעורבות במלחמה וסופרים שכתבו על המלחמה. בעקבות השימוש שעשה ברנס בחומרים הארכיוניים אף נטבע המונח "אפקט קן ברנס".
שורה ארוכה של שחקנים ואישים השתתפה בסדרה בדברי קריינות. ביניהם היו סם ווטרסטון (כקולו של הנשיא אברהם לינקולן), ג'ייסון רוברדס (גנרל יוליסס גרנט), ארתור מילר (גנרל ויליאם שרמן), וכן מורגן פרימן, ג'רמי איירונס, דרק ג'קובי, לורנס פישבורן וקורט וונגוט.
לנעימת הנושא של הסדרה נבחרה היצירה "פרידה מאשוקן" (Ashokan Farewell) שנכתבה על ידי המלחין האמריקני ג'יי אונגר (Jay Ungar) בשנת 1982. היה זה קטע המוזיקה המודרני היחיד שנכלל בסדרה, אך הוא הפך כה מזוהה עמה עד כי רבים האמינו שהוא מנגינה מימי המלחמה. היצירה מושמעת במהלך פרקי הסדרה 25 פעמים ומלווה כמעט שעה ממנה. אונגר ונגנים נוספים עמו ניגנו במסגרת הפקת הסדרה את היצירה וכן מנגינות רבות אחרות מן המאה ה-19.
ברנס הפיק את הסדרה ביחד עם אחיו ריק ברנס. היא נכתבה על ידי ג'פרי סי. וורד וריק ברנס ונערכה על ידי פול ברנס. הצלם הראשי היה באדי סקווירס.
הפקת הסדרה ארכה חמש שנים – זמן רב יותר משארכה המלחמה עצמה.
פרקי הסדרה.
הסדרה כוללת תשעה פרקים, שפוצלו בעצמם למספר רב של פרקי-משנה. אורכם הכולל של הפרקים הוא למעלה מעשר שעות:
תגובות ופרסים.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ PBS. בהקרנה זו צפו ארבעים מיליון צופים, שהפכו את הסדרה לאחת הנצפות ביותר בתולדות ערוץ זה.
עדות לרושם שהותירה הסדרה על הצופים מצויה בעובדה שבמהלך הקיץ שלאחר שידורה ניכר גידול רב במספר המבקרים בשדות הקרב ואתרי ההנצחה של מלחמת האזרחים.
לסדרה וליוצריה הוענקו עשרות פרסים שונים, וביניהם שני פרסי אמי, שני פרסי גראמי ופרס פיבודי.
בשנת 2002 הומרה הסדרה כולה למדיה דיגיטלית.
בחודש אפריל 2011, במלאת 150 שנים לפרוץ מלחמת האזרחים, העלתה רשת PBS את הסדרה לשידור חוזר.
אלכסנדר אבוש
אלכסנדר אָבּוּש (בגרמנית: Alexander Abusch; 12 בפברואר 1902, קרקוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 27 בינואר 1982, ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית) היה עיתונאי, סופר ופוליטיקאי גרמני יהודי.
קורות חיים.
אבוש נולד בשנת 1902 בקרקוב שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין).
על פי מקור אחד הייתה משפחתו יהודית. התחנך בבית ספר עממי ובבית ספר מקצועי למסחר בנירנברג שבגרמניה, והשלים את לימודיו ב-1919. החל מ-1916 היה חבר בתנועת "הנוער הסוציאליסטי החופשי" (Freie sozialistische Jugend). בשנת 1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).