קריית חיים ממוקמת בין חוף הים התיכון במערב, לבין שדרות ההסתדרות (כביש 4, כביש עכו-חיפה) וקריית ביאליק במזרח, קריית מוצקין, קריית שמואל וקריית ים בצפון, ואזור התעשייה של מפרץ חיפה בדרום. במרכז השכונה עוברת מסילת הרכבת חיפה-נהריה המחלקת את קריית חיים לשכונה מזרחית ושכונה מערבית. על מסילה זו נמצאת תחנת הרכבת קריית חיים. הציר המרכזי של השכונה (ואחד המרכזיים בקריות) הוא ציר אח"י אילת (קריית חיים מזרחית)- דגניה (קריית חיים מערבית) שמרכז בו עסקים רבים.
היסטוריה.
את אדמת ג'ידרו, הקרקע שעל חלקה הוקמו קריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין ושכונת "עיר גנים" (היא קריית נחום) בקריית אתא, התכוונה לרכוש הקרן הקיימת לישראל אולם לא היה בקופתה די כסף לכך. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו בארץ ישראל מספר גופים שעסקו בגאולת קרקעות, בהם קהילת ציון אמריקאית, חברת "משק", שהוקמה בגליציה כחברה כלכלית ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, וחברת "קדם" של יהודי גרמניה. כאשר עלתה האפשרות לרכוש את אדמות ג'ידרו הוקמה, ביוזמת יוסף לוי ובניהולו של מיכאל אלייניקוב, "חברת הכשרת מפרץ חיפה" שאיגדה את שלושת הגופים במטרה לרכוש אדמות אלו ממשפחת סורסוק. האדמות נרכשו בשנת 1924 אולם המשבר הכלכלי שבא שנתיים אחר כך, והוצאות הפיתוח הגדולות שהיו כרוכות בהכשרת הקרקע, הביאו את החברה למכור את האדמות לקרן הקיימת ולחברת PEC (Palestine Economic Corporation; במאה ה-21, "החברה הכלכלית לישראל").
בתחילה קריית חיים נקראה מניין פועלים כאשר ראש הוועד היה יעקב גוטליב, שעלה לארץ מאזור רוסיה-אוקראינה לראש פינה, והיה חבר בארגון השומר וממקימי ההגנה. יעקב גוטליב נשאר ראש הוועד של היישוב עד שנות ה-50. בספרו של חוזה המדינה הרצל רשום ש "קריות המפרץ ישגיחו לכול עבר" ולכן לאחר רצח ארלוזורוב מכיוון שהישוב גדל מעבר למניין ובעקבות המשפט הנ"ל באטנוילנד הוחלט לקרוא ליישוב קריית חיים.
קק"ל ביקשה ליישב את אדמותיה ואחת היוזמות הייתה להקים שכונת עובדים עבור פועלים שעבדו באזור התעשייה בעמק זבולון. בראשית 1926 נחתם הסכם בין הקק"ל לבין הסתדרות העובדים והמרכז החקלאי על הקצאת 5500 דונם להקמת השכונה. במשך שנתיים וחצי, בגלל קשיים כלכליים, הבנייה לא התקדמה. בעקבות זאת נכנס לעניין המרכז לשכונות עובדים של ההסתדרות הכללית שדחף את הבנייה. לצורך בניית השכונה, הוחל ביולי 1929 בייבוש הקרקעות. הוחלט שבשלב הראשון ייבנו 200 בתים על מגרשים של דונם.
לאחר מאורעות תרפ"ט החלה להתארגן קבוצה של פועלים שביקשו לעבור מהשכונות המעורבות לאזור שכולו יהודי. במרץ 1931 פורסם שהפרצלציה כבר בוצעה והכל מוכן להתחלת הבניה של 180 בתים ראשונים. בסוף אוקטובר 1931 נחתמו הסכמי מימון לקראת תחילת הבנייה. הבנייה החלה בתחילת 1932 ובאוגוסט 1932 הוזמנו הרוכשים לבחור את צבעי בתיהם ובמקביל נבנו מדרכות. 160 המתיישבים הראשונים, שנשארו לאחר שחלק מהנרשמים פרשו, נכנסו לבתיהם בתחילת 1933, ובכך הייתה קריית חיים לשכונה העירונית הראשונה בעמק זבולון, והבסיס להקמתן של יתר ה"קריות". חברת הבנייה הייתה שיכון עובדים ההסתדרותית.
מפעל המים המקומי הוקם ב-1933 כדי לספק מים לתושבי קריית חיים. ביולי 1933 נעשו הכנות לבניית עוד 100 בתים בשכונה בשלב ב' וכן החלה הרשמה לעוד 100 בתים לשלב ג' שהסתיימה בסוף נובמבר 1933. ההרשמה לשלב ג' הייתה רבה והיא הורחבה ל-230 בתים שנבנו בתחילת 1935 יחד עם עוד 130 בתים של שלב ד'. בתחילת 1935 גם נעשה רישום לשלב ה'. כן חולקו 60 מגרשים לבנייה עצמית של בתים והוחלט לראשונה לבנות בתים משותפים, לאור סיום הקרקעות המנוקזות.
קריית חיים תוכננה בידי האדריכל ריכרד קאופמן כשכונת פועלים, ונועדה להיות מימוש של רעיונות אוטופיים סוציאליסטיים-עירוניים. מאפייני קריית חיים הסוציאליסטית היו הצרכניה (קואופרטיב מזון), אגודת המים, העזרה ההדדית ומשקי העזר. הבתים בראשית ימי הקריה היו בנויים בצורה אחידה, עד כי אחדים מהתושבים הוותיקים מעידים כי היו מתבלבלים בין בתיהם לבתי השכנים. לאחר רצח ארלוזורוב הוחלט לקרוא לשכונה על שמו.
ביוני 1939 הונחה אבן פינה לשכונת קריית חשמל בסמוך לקריית חיים.
במפקד שנערך בראשית שנת 1948 היו בקריית חיים כ-8,300 תושבים ובכך היא הייתה הקריה הגדולה ביותר במפרץ חיפה. כמעט כל תושביה היו חברי ההסתדרות.
ב-1950 סופחה קריית חיים לחיפה, יחד עם שכנתה קריית שמואל. במהלך שנות ה-50 הוקמה קריית חיים המערבית שבניגוד לקריית חיים המזרחית, כללה רבי קומות. לקראת סוף שנות ה-50 החלו להבנות רבי קומות גם בקריית חיים המזרחית. בשנת 1964 הוחל בבניית 320 יחידות דיור במערב הקריה לכיוון חוף הים.
בשנת 1986 הופק בקריה מחזמר מקורי "הלילה שיר ופיילה" לציון יובל לקריה. המחזמר נכתב על ידי חיים חפר והוא הולחן ועובד על ידי רוני וייס. הבמאי והכוראוגרף היה שי לביא והאירוע כולו הובל בראשותה של תקוה גאון מנהלת בית נגלר. השחקנים, הרקדנים והזמרים היו אנשי קריית חיים שעברו אודישנים על ידי אנשי המקצוע. ביניהם הייתה גם ד"ר חדוה טרגר שהופיעה במחזמר וגם הלחינה את "שיר הרכבת" וגם ביצעה אותו (ראה קישור). השירים והמערכונים תיארו את הווי החיים בשכונה, ביניהם שיר הנושא שעסק בכביסה כי "אצל אנשי המעשה הכתם הוא כתם של כבוד".
במשך שנים רבות נותרה מזוהה כ"קריית חיים האדומה", משמע שכונת פועלים המשתייכים לזרם השמאלי הסוציאליסטי. שריד לתקופה זו הוא בית מפלגת העבודה השוכן בקריית חיים המזרחית אשר כונה "בית המפלגה", אם כי מאז ראשית שנות האלפיים, דפוסי ההצבעה של תושבי הקריה אינם שונים מהותית מאזורים אחרים בישראל.
במאי 2020 הסתיימו עבודות לחידוש רצועת החוף ברובע, במסגרת העבודות הובאו כ-35 אלף מטרים מעוקבים של חול. הדבר בגלל מזג האוויר החורפי הקיים בים ובגלל השפעת נמלי הים של חיפה על רצועת החוף באזור העיר.
מעמד עירוני.
קריית חיים מנוהלת על ידי עיריית חיפה במקבץ של השכונות קריית שמואל, קריית חיים מזרחית וקריית חיים מערבית, ובכך היא הרובע הצפוני ביותר של חיפה. היא מופרדת מהעיר על ידי האזור התעשייתי שקוטע את הרצף האורבני מדרום. על אף היותה חלק מחיפה, הקשר בין השכונה לחיפה, מבחינת חיי התושבים, אינו שונה מזה של כל פרוור לעיר. "עירונית קריית חיים-שמואל" הוא משרד לפניות הציבור לתושבי קריית חיים וקרית שמואל, ככל העירוניות הפזורות ברב מרחבי העיר.
עם הקמת היישוב, הוקם בשנת 1933 "ועד קריית חיים" אגודה שיתופית בבעלות התושבים, ששמה הרשמי הוא "קריית חיים (ארלוזורוב) אגודה הדדית בע"מ", שמטרתה ניהול היישוב. האגודה מנוהלת על ידי 71 חברים, המכונים ה"מורשון". בבעלות הוועד אגודת המים שהקימה מכון מים וחפרה 29 בארות מים לאספקת מים ליישוב. הוועד גם הקים שני בתי קולנוע, בית ספר תיכון ומספר מבני ציבור. "ועד קריית חיים" המשיך לפעול גם לאחר הסיפוח לחיפה, ועוסק בניהול הנכסים שברשותו. בידי הוועד כספים הנגבים מהתושבים עבור אספקת מים, אלו המיועדים לאחזקה שותפת ושיקום ופיתוח משק המים בקריה; בנוסף בידיו כספים הנגבים משכירות של כ-40 מבנים שברשותו, וכן נגבה "מס השקל"/"הקרן הקהילתית" (מס שאינו מחויב וניתן לביטול) לטובת השקעה ביישוב בתחומי התרבות, הספורט החינוך והרווחה. המס נגבה משנת 1983 עד 2010 ושוב משנת 2016.
אחת ל-4 שנים נערכות בחירות דמוקרטיות בקרב חברי האגודה המונים כ-17,500 חברים, אלו בוחרים את 71 חברי המורשון המייצגים את כול חברי האגודה, המורשון בוחר מועצה (45 חברים) והמועצה בוחרת מתוכה הנהלה (9 חברים) הבוחרים את יו"ר האגודה ומנהלים את האגודה. על פיקוח פעולות האגודה מופקדים ועדת ביקורת שנבחרת על ידי "המורשון", רואה חשבון חיצוני ורשם האגודות השיתופיות. גיורא פישר, ששימש כיו"ר האגודה במשך 39 שנים, היה גם ממלא מקום ראש עיריית חיפה למשך כחצי שנה, וסגן ראש העיר במשך כעשר שנים (בין 1993 ל-2003).
לאחר מלחמת יום כיפור, נוצרה קבוצת תושבים וולונטרית לא פוליטיקאית, אלא של אנשי מקצוע שביקשו להפריד את קריית חיים מחיפה, כך שתהיה מועצה מקומית עצמאית. ניסיון זה לא צלח אולם מאז; מדי כמה שנים עוררו התושבים את המאבק למען הפיכת הקריה לעצמאית. בסוף שנת 2019, החל שוב הוועד ביוזמה להביא להתנתקות מחיפה.
בשנת 1997, הקים הוועד בית דיור מוגן על שטח בית הקולנוע "היובל" שבבעלותו, לאחר שהקולנוע הפסיק את פעילותו. במשך השנים היה הוועד גם פעיל בתכנון השכונה. בשנת 1998 פעל נגד התוכנית לבנייה בשטח אצטדיון קריית חיים. ובשנת 2001 פעל לפינוי חוות מיכלי הנפט בחוף קריית ים לטובת הרחבת השכונה. תוכנית שלבסוף לא בוצעה.
שכונות.
קריית חיים המזרחית.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה קריית חיים במקום הקרוי כיום "קריית חיים המזרחית". כאשר נוסדה, היו כל בתיה בתים חד-קומתיים וחד-משפחתיים שהונחו על החול ללא חפירת יסודות עמוקים. לכל בית הוצמדה חלקת אדמה, אף על פי שלא תוכננו משקי עזר.
ב-1939 נוסדה "קריית חשמל" של עובדי חברת החשמל לצד קריית חיים, והקריה נהנתה מעצמאות מוניציפלית.
במהלך שנות ה-60 חלו שני שינויים באופי השכונה:
רחובות הקריה המזרחית היו מכונים על ידי התושבים הוותיקים לפי אותיות מקו הרכבת ומזרחה - הראשון "רחוב א" (שנקרא בהמשך וכיום "אלכסנדר זייד"), אחריו "רחוב ב" ("הראשונים") וכן הלאה.
בקריית חיים מזרחית מתגוררים 17,800 נפש.
קריית חיים המערבית.