יממה היא יחידת זמן שאורכה נקבע על פי הזמן שמופע השמש עושה מחזור אחד בשמים (סיבוב אחד שלם). מחזוריות מופע השמש נגרם על ידי סיבוב כדור הארץ סביב צירו, ומושפע מעט מסיבוב כדור הארץ סביב השמש (זמן זה נקרא גם "יום").
היממה מחולקת ל-24 שעות שהן 1,440 דקות, שהן 86,400 שניות. בשנת שמש אחת יש כ-365.2422 יממות, שהן 365 יממות, 5 שעות, 48 דקות ו-46.08 שניות.
בהגדרתה של היממה ניתן להבחין שזו יחידת זמן טבעית (להבדיל משעה, למשל, שהיא יחידת זמן מלאכותית).
אורך היממה.
יממה שמשית היא משך הזמן של סיבוב כדור הארץ מזריחת השמש במזרח, עד לזריחה שביום למחרת. היממה קוצבת את מחזור החיים של בני האדם ושל עולם החי והצומח, ולאורך התרבות האנושית נחשבה ליחידת מידה יציבה ובלתי משתנית. השעה הוגדרה כחלק ה-12 של היום או הלילה, ואחר-כך, משהתפתחו שעונים מדויקים, כחלק ה-24 של היממה המלאה. עם השיפור ביכולת המדידה, נוצר הצורך ביחידות עדינות יותר - הדקה והשנייה, השוות לחלק ה-60 וחלק ה-3,600 של השעה, בהתאמה.
יממה בתרבות.
הביטוי "24 שעות", המתאר את אורך היממה, משמש בהשאלה לתיאור פעילויות שאינן נפסקות אף במשך הלילה. בעולם המסחר, למשל, משמש הביטוי כדי לבדל ולהבליט עסקים הפעילים לאורך כל היממה.
באסטרונומיה.
האסטרונומים מבדילים בין יממה כוכבית ובין יממה שמשית.
בנוסף לשימוש המונח בהקשר ליממת כדור הארץ, האסטרונומים משתמשים במונח זה גם לציון זמנים אסטרונומיים אחרים, למשל, אורך היממה של כוכבי לכת אחרים במערכת השמש. לרוב משתמשים ביחידת המידה "יממת כדור הארץ" לציון אורכן של יממות אלה.
יממה כוכבית.
יממה כוכבית היא הזמן שבמהלכו כדור הארץ עושה סיבוב מלא סביב צירו ומגיע לאותו מצב ביחס לכוכבי השבת, שבו הוא היה לפני תחילת הסיבוב. יממה כוכבית אורכת כ-23 שעות, 56 דקות ו-4 שניות.
יממה שמשית.
יממה שמשית (אמיתית) היא הזמן שבמהלכו כדור הארץ עושה סיבוב מלא סביב צירו וממשיך בסיבובו עד שמגיע לאותו מצב ביחס לשמש, שבו הוא היה לפני תחילת הסיבוב. אורך היממה השמשית משתנה במקצת באופן מחזורי לאורך השנה.
הסיבה להבדל בין היממה השמשית ליממה הכוכבית היא תנועת כדור הארץ סביב השמש: כדור הארץ מסתובב סביב צירו אחת ל-23 שעות 56 דקות ו-4 שניות, אך באותו זמן הוא גם מקיף את השמש. בעוד שהכוכבים חוזרים למצהר כל 23 שעות ו-56 דקות (יממה כוכבית), כדור הארץ זקוק לעוד כ-4 דקות בממוצע על מנת שהשמש תחזור שנית למצהר; כך מתארכת היממה השמשית (הממוצעת) מ-23 שעות, 56 דקות ו-4 שניות ל-24 שעות שלמות.
שינוי באורך היממה השמשית.
אורך היממה אינו זהה לכל אורך השנה. היא קצרה במרץ ובספטמבר, וארוכה ביוני ובדצמבר. אורך זה נקרא "זמן שמשי אמיתי" או "זמן שמשי נראה" (apparent solar time). מדובר באורך היממה ולא באורך היום או הלילה ולכן נתון זה משפיע בכל זמן נתון באותו אופן על כל נקודה בכדור הארץ - בחצי הכדור הצפוני כמו בחצי כדור דרומי.
ההפרש באורך שתי יממות עוקבות עשוי להגיע לחצי שנייה. הפער בין היממה הקצרה ביותר לארוכה ביותר הוא 51 שניות לערך. הפרשים אלה מצטברים לשיאים של 14 דקות בפברואר ו-16 דקות בנובמבר. ההפרש בין שתי שיטות הזמן נקרא משוואת הזמן.
השינוי באורך היממה השמשית האמיתית במשך השנה נובע משתי סיבות עיקריות
ומסיבות נוספות
"יממה", ללא תיאור נוסף, היא יממת חמה ממוצעת.
שנה
שנה היא פרק זמן שאורכו מבוסס על זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש לרוב, או 12 סיבובים של הירח סביב כדור הארץ. והוא משמש כאלמנט בתאריך ברוב התרבויות האנושיות. אופן החלוקה לשנים משתנה מלוח שנה אחד למשנהו, וגם לאורך האסטרונומי ישנן כמה הגדרות שונות. זמן ההקפה של כדור הארץ הוא בקירוב 365.25 יממות. פרק זמן מקורב זה נקרא שנה יוליאנית, והוא משמש כיחידת זמן באסטרונומיה.
מקובל לחלק את השנה לארבע עונות: קיץ, חורף, סתיו ואביב, ושנים עשר חודשים.
לוחות שנה.
תחילת השנה.
בלוחות שנה רבים תאריך תחילת השנה הוא בסמוך לאחת מנקודות השוויון או בסמוך לאחת מנקודות ההיפוך.
כך תחילת השנה בלוחות היוליאני והגרגוריאני היא בתחילת החודש שבא לאחר נקודת ההיפוך החורפית ותחילת השנה העברית חלה בראש חודש הסמוך לנקודת השוויון הסתווית (הלוח העברי הקדום החל דווקא בחודש ניסן, הסמוך לנקודת השוויון האביבית). לוח השנה של האינקה החל בסמוך לנקודת ההיפוך הקיצית של חצי הכדור הדרומי (דצמבר).
הגדרות שונות לאורך השנה האסטרונומי.
קיימות שיטות שונות להגדרת אורך השנה האסטרונומי:
יזמות
יזמות היא הליך ההוצאה לפועל של מכלול הפעולות הדרושות להקמתו וניהולו של מיזם חדש, עסק או של תחום פעילות חדש בארגון קיים. בעוד שלעיתים קרובות נוטים לקשור יזמות לסטארט-אפים חדשים, קטנים ורווחיים, ניתן גם לראות התנהגות יזמית בחברות קטנות, בינוניות וגדולות, חברות חדשות ומבוססות וארגונים למטרות רווח ולא למטרות רווח כולל מלכ"רים, ארגוני צדקה וממשל.
יזמות היא פעילות ליצירה של ערך. זהו תהליך של שינוי, הכרוך בדרך כלל בסיכון כמו גם בערכים אחרים מלבד ערכים כלכליים. אנשים שמקימים מיזמים מכונים לעיתים קרובות יזמים, בעלים/מנהלים, או סוכני שינוי. בתחום הכלכלה, המונח יזם משמש לישות שיש לה יכולת לתרגם המצאות או טכנולוגיות למוצרים ושירותים שניתנים למיסחור.
חלק ניכר מהמיזמים אינם שורדים את שנות פעילותם הראשונות או נאלצים להיסגר בשל סיבות כגון: חוסר מימון, החלטות עסקיות שגויות, קושי להתמודד עם מדיניות ממשלתית, משבר כלכלי, חוסר ביקוש בשוק, או שילוב של כל אלה.
נהוג להתייחס לשלושה כוחות מרכזיים המחוללים את היזמות: יזם, הזדמנות ומשאבים. היזם הוא המוציא לפועל של מכלול הפעולות ומהווה הכוח המניע היוצר את החיבור בין ההזדמנות למשאבים. יזמות נחשבת כגורם המשמעותי ביותר כמעט בהתפתחות כלכלית וצמיחה של מדינות ומושפעת בין היתר מהתנאים הכלכליים והלא כלכליים כמו נורמות וערכים, שמתקיימים במדינה. במצב בו מתקיימים תנאים הכלכליים טובים, תוספת של מוטיבציה אנושית יכולה להביא לצמיחת יזמות וצמיחה כלכלית.
מקורות ושימושים היסטוריים במונחים יזם ויזמות.
המילה "יזם" (Entrepreneur) מקורה בשפה הצרפתית. המילה הופיעה לראשונה במילון הצרפתי שכותרתו Dictionnaire Universel de Commerce שהורכב על ידי ז'אק דה ברוסלס ופורסם בשנת 1723. בבריטניה, נהגו לעיתים קרובות להשתמש במונח "הרפתקן" (Adventurer) לתיאור היזם . מחקר היזמות החל בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 על ידי הכלכלן האירי-צרפתי ריצ'רד קנטילון (Richard Cantillon), שהיה הראשון לזהות את היזם ותרומתו למערכת הכלכלית במדינה. קנטילון הגדיר את המונח לראשונה ב-Essai sur la Nature du Commerce en Général, (מסה על טבע הסחר הכללי). קנטילון הגדיר את היזם כ"ספקולטור", שמשלם מחיר מסוים עבור מוצר ומשווק אותו מחדש במחיר לא ידוע מראש. כך, כשהוא מקבל החלטות לגבי השגת משאבים על ידי הקצאת משאבים, הוא מודה למעשה בסיכון הכרוך במיזם. לפיכך, החשיב קנטילון את היזם כנוטל סיכונים, המקצה משאבים בכוונה לנצל הזדמנויות לשם מקסום התשואה הכספית. קנטילון הדגיש את נכונותו של היזם לקחת את הסיכון ולהתמודד עם חוסר ודאות, ובכך הפנה את תשומת ליבו לתפקידו של היזם והבחין בין תפקידו של היזם, מבצע העסקה, לבין הבעלים (Owner) שסיפק את הכסף לעסקה.
ז'אן-בפטיסט סאי (Jean-Baptiste Say) גם זיהה יזמים כגורם מניע להתפתחות כלכלית, והדגיש את תפקידם כאחד מגורמי הייצור המקצים משאבים מתחומים פחות יצרניים לתחומים יצרניים יותר. סאי וקנטילון השתייכו לאסכולה הצרפתית והיו ידועים בשם הפיסיוקרטים (Physiocrats) .
בתקופות מוקדמות יותר כמו תקופת הגילדות מימי הביניים בגרמניה, בעל מלאכה נדרש אישור מיוחד לפעול כיזם. מנהל/בעלים של עסק, על סמך "ההוכחה הקטנה למיומנות" (Kleiner Befähigungsnachweis), שהגבילה את הכשרת החניכים לאנשי מלאכה שהיו בעלי תעודת מאסטר ("Meister)". עם זאת, לא נדרשה הוכחת כשירות לפתיחת עסק. בשנת 1935 ובשנת 1953 הוכנסה מחדש תעודת "ההוכחה ליכולת גדולה יותר" (Großer Befähigungsnachweis Kuhlenbeck), שדרשה מאנשי מלאכה להשיג תעודת הכשרת חניכות מייסטר לפני שהורשו להקים עסק חדש.
באימפריה האשנטית, בממלכת אקאאן (גאנה של ימינו) בין השנים 1701 עד 1957 יזמים מצליחים שצברו עושר גדול וגברים שבלטו במעשי גבורה זכו להכרה חברתית ופוליטית בכך שהם מכונים "אבירמפון" (Abirempon) שפירושם גברים גדולים. במאות ה-18 וה- 19 לספירה, הכינוי "אבירמפון" התגבש והפך רשמי כדי להיטיב עם אלה שניהלו סחר שממנו נהנתה כל המדינה. המדינה גמלה ליזמים שהגיעו להישגים כאלה עם מנא Mena (זנב הפיל ) שהיה "התג ההראלדי" (Heraldic Badge)
יזמות והתיאוריה הכלכלית.
תיאוריות כלכליות קלאסיות לא התייחסו אל היזם ולמעשה עד לימינו לא קיימת תיאוריה כלכלית כוללנית המיוחסת ליזם ולתהליך היזמות. ברמה המיקרו כלכלית קיימת הבנה שהיזם הוא דמות חשובה בתהליך הקמת והתפתחות מיזמים ועסקים ועל פי האינטואיציה ניתן להניח כי יש קשר הדוק בין המטען האישי של היזם וההצלחה הכלכלית של המיזם כפי שנמדדת במונחים של רווח וצמיחה. כך, הגישה הממקדת את אישיות היזם במרכז ההצלחה העסקית נדונה רבות בהיבטים תאורטיים סוציולוגים ופסיכולוגים אך פחות מההיבט הכלכלי
בבסיס צמיחת התיאוריות הכלכליות עד תחילת המאה ה - 20, עמדה ההבנה שלשם התוויית מדיניות כלכלית יש לחקור 1. איך נוצרת רווחה כלכלית (עושר) ו - 2. איך העושר מופץ ומתחלק בחברה ובשוק.