על פי המידע שהתקבל מחברתו לשעבר י', הצליחה המשטרה למצוא את שרידי גופתה של דנה בנט. החפירות באתר שבו נקברה הגופה הוסוו כחפירות ארכאולוגיות, כדי שלא לחשוף את מטרתן האמיתית. ב-18 במאי 2009, כשש שנים לאחר היעלמותה, הותר לפרסום כי שרידי גופתה של דנה בנט נמצאו על ידי שוטרי ימ"ר עמקים סמוך לטבריה. חלקי הגופה נשלחו למכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר ושם אושרה זהותה של בנט. שלושה ימים לאחר מכן הובאה בנט לקבורה בטבריה.
ב-26 במאי 2009 פרסמה המשטרה כי החשוד ברצח הוא יחיא פרחאן. בכתב האישום שהוגש נגדו נטען כי פרחאן וי' הבחינו בבנט לאחר שירדה ממונית השירות בעת שנסעו ברכבו של פרחאן, והם שכנעו אותה לעלות לרכב בתואנת שווא, ואז נסע פרחאן לשדות שבין המושבה מגדל לוואדי חמאם, ושם לאחר שבנט התחילה לצעוק לעזרה פרחאן הכה אותה, חנק אותה למוות ואז שרף את גופתה. י' הייתה עדה לרצח וסייעה לפרחאן בשריפת גופתה של בנט. לפי דבריו של פרחאן הוא שרף את גופתה של בנט על מנת שלא תתגלה כפי שהתגלתה גופתה של
התיירת מצ'כיה סילביה מולרובה, אותה רצח פרחאן חודשיים לפני רציחתה של בנט.
בחקירתו הודה פרחאן גם בשלושה מעשי רצח נוספים: הרצח הראשון שלו שהתרחש על גדת נהר הירדן בהיותו בן 18, ובו הכה פרחאן אדם מבוגר באמצעות קרש וגרם לנפילתו למים וטביעתו. רצח זה בוצע לדבריו בעקבות סירובו של הקורבן לתת לפרחאן סיגריה. הרצח השני הוא רצח התיירת הצ'כית סילביה מולרובה ביוני 2003, אותה הטביע פרחאן בנחל צלמון; גם במעשה רצח זה סייעה לו חברתו, י'. מעשה רצח נוסף היה ביולי 2004; באותה עת היה פרחאן עצור במשטרת טבריה. לאחר קטטה עם אסיר אחר בשם אהרון סימחוב, עקב אחריו פרחאן למקלחת, שם חנק אותו למוות. עד אז סברה המשטרה שסימחוב התאבד. פרחאן הואשם גם במקרה שאירע בספטמבר 2005 ובו הוא חטף ואנס נערת ליווי שהצליחה להימלט ממנו לאחר המעשה.
ב-15 במרץ 2010 הורשעה י' במסגרת הסדר טיעון, ונגזרו עליה 14 שנות מאסר בפועל. בנוסף, נגזרו עליה 30 חודשי מאסר על-תנאי. ב-4 בינואר 2012 דחה בית המשפט העליון את ערעורה של י' על חומרת העונש.
ב-21 ביולי 2010 הורשע פרחאן על ידי בית המשפט המחוזי בשלושה מעשי רצח - רצח דנה בנט, רצח התיירת סילביה מולרובה ורצח האסיר אהרן סימחוב, ודינו נגזר לשלושה מאסרי עולם מצטברים בגין מקרים אלו. כמו כן הוא הורשע בחטיפה ואונס של נערת ליווי, אותו ביצע בטבריה בשנת 2005, מעשה עליו נידון ל-12 שנים נוספות. השופטים קבעו כי רצח בנט היה "רצח לשם רצח", ללא סיבה, וכי בנט לא נאנסה לפני מותה. ב-2 באוקטובר 2013 זיכה בית המשפט העליון את פרחאן מרצח האסיר אהרן סימחוב מחמת הספק, לאחר שקבע כי ההודאה והשחזור במקרה זה היו בלתי מספקים.
מנחם מנדל מקאמיניץ
מנחם מנדל (מנדלבוים) מקאמיניץ דליטא ("מנחם-מנדל ב"ר אהרן (בוים) קאמיניץ"; בריסק, 1800 - 10 במאי 1873, י"ג באייר תרל"ג) היה המלונאי הראשון בארץ-ישראל ובעליו של מלון קאמיניץ שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בישראל. בין המפורסמים שביקרו במלון הם הרצל והברון רוטשילד.
תולדות חייו.
נולד בקהילת קאמיניץ הסמוכה לבריסק שבליטא בפלך גרודנה, כפי המשוער בשנת תק"ס (1800). שם משפחתו היה בוים אולם הוא נקרא על שם עיר מוצאו. סבא רבא שלו, גם הוא מנחם-מנדל, היה אב בית דין של הקהילה (כנראה בשנת תק"י (1750)). אביו ר' אהרן חיבר את הספר סייג לתורה (יצא בלבוב בשנת ה'תק"ע). מנחם מנדל הצעיר גדל בבית תורני וספג חינוך זה. מילדותו שאף לנסוע לארץ ישראל ולהתפלל באווירה הטהור של הארץ, כפי שהוא מעיד על כך בספרו.
בצעירותו השיאו לו את ציפה בת ר' אורי ליפא מקאנזניץ-דליטא. ביום חתונתו סירב ללכת אל החופה עד שקבל הבטחה, שלאחר החתונה יעלו הוא ואשתו לארץ הקודש. עבר זמן מה עד שנתמלא מבוקשו, ובינתיים עסק במסחר בקאמניץ והוליד בנים ובנות.
בראש חודש ניסן תקצ"ג (1833) קיבל פספורט מאת שר הפלך הנסיך דולגורוקוב. הוא יצא עם בני-ביתו בעגלה לאודסה, במסע שנמשך 4 שבועות. מאודיסה, הפליגו בספינת מפרשים ביחד עם עוד כ-30 יהודים, ושני ספרי תורה. בראש חודש אלול תקצ"ג הגיע עם משפחתו לחיפה, משם נסע לצפת והתיישב בה. במקום הוא הצטרף לכולל הפרושים תלמידי הגר"א. שלושה חודשים לאחר בואו פרצה בעיר מגפת דבר שבה נספו רבים ומנחם מנדל איבד את בנו. כפי שהוא כותב: "ונפל ממנו רב עד החנוכה, ותודות לה', שהצילני מזה, אותי ואת אשתי, אך בני מת בעת ההיא, וזכה להקבר בא"י בר"ח כסלו". בשנת 1834 עברו עליו פרעות וביזה שנגרמו בעקבות מרד הפלחים בשלטון המצרי של איברהים פחה. בכ"ד טבת תקצ"ז (1837) פקד את צפת רעש אדמה שהחריב את העיר, והמשפחה החליטה לעזוב. הבעל מנחם מנדל הצטרף אל השד"ר ר' נתן נטע שנסע למחוז ליטא כדי לגייס כספים ועולים נוספים. אשתו ציפה וילדיהם עברו לגור בירושלים. ארבע שנים נעדר ר' מנחם מנדל מהארץ, בהיותו בשליחות הספיק להדפיס בווילנא את ספרו "קורות העיתים". בשנת 1842 שב לארץ והקים ביחד עם אשתו את "בית הכנסת אורחים" שהיה המלון היהודי הראשון בארץ ישראל. הוא נפטר בשנת תרל"ג (1873) ואשתו נפטרה בט"ו בכסלו תרמ"ג (1882) ונקברה לצד בעלה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ב-2010 נקרא על שמו הרחוב "מנחם מנדל קמיניץ" בשכונת ארנונה בירושלים, ועל שם ספרו נקרא הרחוב "קורות העתים" בשכונת קריית משה בירושלים.
משפחתו.
מנחם מנדל עלה לארץ ישראל מהעיר קאמיניץ בליטא ועל כך נקרא מנחם מנדל קאמיניץ. בנו אליעזר, אשר נולד בארץ ישראל, נקרא ליפמן, כשם משפחתו של אביו, מנחם מנדל ליפמן מקאמניץ. ליפמן, מהשם לוי באשכנז.
למנחם מנדל ואשתו ציפה נולדו ארבעה עשר ילדים. רק בנם הרביעי אליעזר בחר להמשיך במסורת. עגמת נפש רבה גרם להם בנם יוסף שעליו הם נאלצו לשבת שבעה בעודו בחיים. יוסף ירד למצרים עם אשתו וילדיו, הוא התגרש, הוא המיר את דתו והתאסלם ושינה את שמו ליוסף אפנדי אלקוצ'י, הוא היה קונסול בריטי בעיר ג'דה, ושם נקבר בשנת 1889.
על צפת.
מנחם מנדל קמניץ כתב את הספר "קורות העתים לישורון בארץ ישראל", אשר מתאר את תולדות היישוב היהודי בראשית המאה התשע עשרה בגליל, חברון וירושלים, ואת רעידת האדמה שהחריבה את צפת וטבריה, והפרעות שערכו הערבים ביהודים אז. חלק ממנו מובא בזכרונות ארץ ישראל של אברהם יערי.
מלון קאמיניץ, הוטל ג'רוזלם.
מנחם מנדל ואשתו ציפה הקימו בשנת 1842 בירושלים את 'בית הכנסת אורחים' ליד מגדל דוד. בבית המלון היו בית כנסת ומאפיה, ובו התארחו המבקרים בירושלים במחיר השווה לכל נפש. עניים, תלמידי חכמים, זקנים ובודדים אכלו שם בחינם. לאחר שהמקום התבסס והיה צריך להרחיבו עברו בני הזוג ופתחו אכסניה גדולה ברחוב חברון ליד ישיבת תורת חיים. גם בבית מלון זה הייתה מאפיה. אליזבת פין, אשת הקונסול הבריטי ג'יימס פין, כתבה בספר זיכרונותיה, שלחם אירופאי אפשר היה להשיג בירושלים רק אצל קאמיניץ. לאחר מות מנחם מנדל המשיכה אשתו ציפה לנהל את בית המלון בעזרת ילדיה כעשר שנים. המלון התפתח לכדי רשת מלונות שהוחזקה על ידי בני-משפחתו משך מספר דורות. בנו, אליעזר, הגדיל את המלון בירושלים הידוע כמלון קאמיניץ והקים גם מלונות בחברון- "בית אשל אברהם", ביפו- בית מלון פלשתינה וביריחו. בכך תרמו רבות לפיתוח התיירות הארץ-ישראלית. במלון הירושלמי התארחו אח"מים כגון הברון רוטשילד והשר משה מונטיפיורי. ונערכו חתונות מפוארות לנכבדים.
בסיסיות
ההצגה הגדולה
ההצגה הגדולה: זיכרונות של טייס קרב צרפתי בחיל האוויר הבריטי (בצרפתית: LE GRAND CIRQUE Souvenirs d'un pilote de chasse français dans a R.A.F) הוא ספר מאת פייר קלוסטרמן (Pierre Clostermann). זהו אחד מהספרים הראשונים של זיכרונות טייס קרב לאחר מלחמת העולם השנייה. חתן פרס נובל לספרות, ויליאם פוקנר ציין אותו כספר התעופה הצבאי המובחר ביותר שיצא ממלחמת העולם השנייה.
הספר הוא סיפורו של טייס קרב, סיפורם של קרבות אוויר, ובעיקר סיפורם של אומץ-לב אישי המועמד במבחן קרבות, ושל הרעות המקשרת את הטייסים הצעירים באחוות לוחמים. בספר מתוארים רגשותיו של הטייס, פחדיו, מחשבותיו, עייפותו, שמחתו בשמחת חבריו וצערו בעת נפילתם. כמו כן פרגון לטייסים וללוחמים, ורתיעה מדרגי המטה ומהפוליטיקה המעורבת בהם.
תוכן.
הספר נכתב על ידי פייר קלוסטרמן, והוא פרקי יומן, רשמים ומאורעות שנכתבו בזמן אמת והוסבו לספר כמעט ללא עריכה וללא כל ניסיון לשפצם. המחבר היה בזמן המלחמה רחוק מהוריו (ששהו במשך המלחמה בקונגו ברזוויל), ורצה שהם יחוו את חוויותיו. מדי ערב נהג לכתוב להם על מאורעות היום שחלף.
כטייס קרב צעיר השתתף קלוסטרמן בקרבות אוויר מעל בריטניה ומעל יבשת אירופה, תוך שהוא מפיל מטוסים גרמניים רבים ותוקף מטרות קרקע וספינות של האויב. במהלך ארבע שנות לחימה הטיס מטוסים מדגמים שונים, כולל "האריקיין", ספיטפייר", "טייפון" ו"טמפסט".הוא עבר את המסלול מפרח טייס ועד למפקד כנף, תוך ביצוע של כ- 430 גיחות.
פנקס הרשימות היה צמוד עמו במשך כל המלחמה (כולל במהלך הטיסות, הבילויים ושאר אירועים), והוא הקפיד לכתב את חוויותיו. בסוף המלחמה רישומיו מילאו שלושה ספרים.
פייר קלוסטרמן הצטרף במרץ 1942 יחד עם מספר צעירים צרפתיים לשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר כיבושה של צרפת בידי הגרמנים.