הדימוי הטעון של הצבר שממחיש את האלימות כלפי הפלסטינים ומצוקת חייו של האמן ניכרים בציור "דיוקן עצמי עם עניבה", 1988. בקטלוג התערוכה גברים בשמש נכתב כי:" העניבה המייצגת את התרבות האירופית הגבוהה, החנוטה, מופיעה כאן כמשקולת, כגוף זר. העניבה חותכת את ראשו של האמן, פניו מסומנים בשלושה עיגולים, שתי עיניים ופה פעור כבצעקה. פניו כמעט נטמעים ברקע, נדחסים פנימה על–ידי המסגור הכפול והמונוכרומיות הזהה. גוף האמן מופיע כטורסו שידיו נכרתו. זהו דיוקן המשמיע קול זעקה ונאחז בעניבה היוצאת אל מחוץ לפריים כבספק חבל הצלה, ספק חבל תלייה. הדיוקן מבטא את הקונפליקטים של זהות וזרות אשר ליוו את אבו שקרה בימי חייו הקצרים."
ב-1994 ניפתחה תערוכה רטרוספקטיבית לאבו שקרה במוזיאון תל אביב לאמנות שאצרה אלן גינתון. בקטלוג התערוכה מציינת טלי תמיר את חשיבותו של אבו שקרה לשדה האמנות: "אבו שקרה הצליח לשנות את מהלכה של האמנות הפלסטינית ולחלצה ממעמד של אמנות נוסטלגית-פוליטית למעמד של אמנות אוניברסלית, המצפינה קודים פוליטיים ברבדים העמוקים יותר (...) הוא לקח מן הציור הפלסטיני את סמל ה"צומוד" - ונתן לו מימד רלוונטי ורחב שמודע הן למקומו במסורת הציור המערבי והן למשמעותו בסימבוליקה המקומית של שני העמים."
ב-2009 עבודותיו של אבו שקרה הוצגו כחלק מתערוכה קבוצתית, "גברים בשמש" שאצרו טל בן צבי וחנא פרח-כפר בירעים.
ב-2013, שני עשורים מאז פטירתו של עאסם אבו שקרה, מוצגת תערוכת יחיד של האמן בגלריית שלוש לאמנות עכשווית. במקביל לתערוכה הושק הספר "Asim Abu Shaqra" שערכה נירה יצחק ב-2013 ובו מוצגת עשייתו האמנותית של אבו שקרה ושלושה כותבים/ות שמביאים נקודות מבט שונות על המיתוס של אבו שקרה.
יואב שגיא
יואב שגיא, מראשי החברה להגנת הטבע ופעיל למען שמירת טבע ואיכות הסביבה.
שגיא בן מושב מולדת החל את עבודתו בחברה להגנת הטבע בשנת 1962 כפקח שטח ומדריך במרחבי הגליל ובשנת 1964 הקים וניהל את בית ספר שדה הר מירון. בשנים 1977 - 1986 כיהן שגיא כמנכ"ל החברה להגנת הטבע ובשנים 1988 – 1998 כיו"ר הוועד המנהל של החברה. בתפקידיו אלו הוא השתתף בכתיבתם של ניירות עמדה ומחקרים מקצועיים והיה למומחה בתחום שמירת טבע ואיכות הסביבה וייצג נושאים אלה בפני גופים ממשלתיים וארגונים חוץ ממשלתיים. בשנים 1993 – 1995 ייצג את ממשלת ישראל בתחומי הסביבה כחבר המשלחת למשא ומתן לשלום עם ירדן. וניסח יחד עם עמיתו הירדני את הנספח הסביבתי של חוזה השלום. שגיא ייצג במשך שנים רבות את ארגוני הסביבה האזרחיים כחבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה. וכחבר במועצת מקרקעי ישראל.
משנת 1990 עומד שגיא בראש מכון דש"א, (דמותה של ארץ) העוסק בגיבוש המלצות למדיניות לכלים לשמירה על שטחים פתוחים, אותו ייסד במסגרת החברה להגנת הטבע. הוא קידם את המכון לשמש גוף מחקר יישומי לתכנון סביבתי וניהול מקרקעין שהוביל לשינויים פורצי דרך בהתייחסות המדינה לצורך בשמירה על שטחים פתוחים ובכלל זה להקמת הקרן לשמירה על שטחים פתוחים המקצה מדי שנה 1% מהכנסות רשות מקרקעי ישראל (כ- 80 מיליון ש"ח) לשמירה, שיקום וטיפוח של שטחים פתוחים ברחבי המדינה. שגיא משמש כיו"ר הוועדה הישראליתשל האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) וחבר הוועדה למורשת עולמית בוועד הישראלי לאונסק"ו הפועל במשרד החינוך.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נמנה שגיא על מקימי ומפקדי היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל.
פועלו של שגיא צוין במעמד הענקת פרס ישראל, לשנת 1980, לחברה להגנת הטבע על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה באיכות הסביבה. ב-2008 קיבל את אות יקיר התכנון מטעם איגוד המתכננים בישראל, והיה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
יואב שגיא נבחר על ידי עיתון "TheMarker" לאחד מבין 101 המשפיעים לטובה לשנת 2010, אשר "הופכים את ישראל למקום שיותר טוב לחיות בו". שגיא נבחר בקטגוריה "תכנון וסביבה".
לא אדו ראש
לא בדו פסח
רבת עמון
עברית בלינוקס
Packet
ג'נסיס
Datagram
אסתר לויט
אסתר לויט (1904 – 1987), נודעה בכינויה "הדודה של החיילים", הייתה אשת ראש המועצה המקומית מטולה וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לעבודה לשנת 1977.
ביוגרפיה.
לויט נולדה במטולה. אביה זלמן נפטר כשהייתה בת שנה ונקבר בביירות. אמה ברוריה נישאה בשנית לאריה לייב לובובסקי ועברה לגור ביסוד המעלה. אסתר נותרה לגור בבית סבה וסבתה במטולה, נעמי ומיכל וינר. הללו התיישבו קודם לכן בסאחם ג'ולן ואחר כך נמנו על 60 המשפחות שייסדו את מטולה ב-1896.
בנעוריה יצרה קשרים עם קבוצות "גדוד העבודה" שפעלו בגליל ובין חבריה הגדוד הכירה את יוסף לויט, לו נישאה.
לאחר נישואיהם הייתה לויט, יחד עם בעלה, בין מייסדי קיבוץ עין חרוד. בשנים שלאחר מכן הם נדדו בצפון הארץ עם גדוד העבודה וכעבור שנים ספורות שבו לחיות במטולה, בה התגוררה עד מותה. יוסף נבחר לראש המועצה וכיהן בתפקיד בין השנים 1950 – 1956. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנם, זלמן לויט.
לויט הקימה במטולה משק חקלאי והחלה בפעילות ציבורית מקומית, שעיקרה בפתיחת ביתם כמקום מפגש ואירוח לחיילי צה"ל. במרוצת השנים נודעה אסתר בכינוי "דודה אסתר, האמא של החיילים" והיא הייתה לאשת קשר בין משפחות החיילים לבין החיילים המוצבים בגבול הצפון, וכן טופלו על ידה בקשות סיוע של חיילים והועברו לידיעת הדרג הפיקודי. על פועלה זה הוענק לה בשנת 1977 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לאסתר ויוסף לויט היו שלושה בנים, שניים מהם נפטרו עוד בחייה. במטולה חיים כיום רבים מצאצאיהם של אסתר ויוסף לויט.
FC Anzhi Makhachkala
מארק גונזלס
אימם, צ'יף יג'ו
ראס אימם (מבוטא גם כימאם נפטר ב-1828) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית. הוא היה בנו של ראס גוגסה.
לפי טירמינגהאם ראס אימם תמך בגלוי בדת האסלאם כנגד הכנסייה האתיופית המקומית. בעקבות תמיכתו של האבונה קירילוס השלישי בהשקפת הסוסת לידת בוויכוח על טיבעו של ישו ראס אימם היגלה את האבונה למנזר באגם הייק, שם הוא נשאר עד מותו בסביבות 1828..
כשר ראס אימם יצא למערכה צבאית בגוג'אם כנגד דאג'זמץ גושו זאודה, הדאג'זמץ היילה מארים החל לצעוד עם חייליו מסאמיאן לבירה הקיסרית גונדר והדיח את הקיסר ג'יגר והכריז על באדה מריאם השלישי לקיסר במקומו. כאשר ההודעה על הדחת ג'יגר הגיע לראס אימם הוא חזר לגונדר דרך העיירה דאנגאל באר רדף אחר כוחותיו של דאג'זמץ גושו עד אשר וואלדבה שם התרחש הקרב כנגדם במשך שלושה ימים עד 25 בדצמבר 1825 כאשר דאג'זמץ גושו ברח משדה הקרב לסאמיאן דרך וגרה שם הוא מת יותר מאוחר, אימם החזיר את ג'יגר לשלטון.
בדרך האופיינית לתקופת השופטים האתיופית מערכות יחסים בין המצביאים השונים השתנתה באופן מהיר. כפי שסואן ראבאנסון מתאר הדאג'זמץ היילה מריאם בנו של וובה היילה מריאם נתפס בקרב ולאחר מכן בשכנועו של הדאג'זמץ מרו מדאמבייה הוא שוחרר על ידי אימם. לאחר מכן אימם הצטרף לוובה שירש את אביו בתור דאג'זמץ כנגד גושו זאודה ודאג'זמץ מרו בקרב קוסובאר באוקטובר 1827. בקרב זה גושו נמלט למנזר בגוג'אם ומרו נהרג בקרב. בשנה שלאחר מכן אימם נפטר "באופן אלים" במקום מושבו בדברה תבור. אימם נקבר בכנסיית ייאסו בעירו.
טראמו (נפה)
נפת טראמו (באיטלקית: Provincia di Teramo) היא נפה בצפונו של מחוז אברוצו שבאיטליה.
היסטוריה.
שטחה של הנפה חופף פחות או יותר לשטחה של נפת "אברוצו אולטריורה פרימו" (באיטלקית: Abruzzo Ulteriore Primo) .שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " אברוציום אולטרה פלומן פסקאריה " ( Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעה "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)".
נפת התקיימה בממלכת נאפולי ובממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1840 התגוררו בה 12,025 נפש. בירת הנפה הייתה העיר טראמו. ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי, ועקב כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה, ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
גאוגרפיה.
הנפה משתרעת על שטח של 1,948 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 296,063 נפש. בירתה של הנפה בעיר טראמו.
הנפה גובלת בנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בצפון, בנפת פסקארה במחוז אברוצו בדרום, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב, בנפת ריאטי במחוז לאציו במערב ובים האדריאטי במזרח.
ג'וליו נטה
ג'וליו נטה (באיטלקית: Giulio Natta; 26 בפברואר 1903 - 2 במאי 1979) היה כימאי איטלקי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1963, יחד עם קרל ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.
חייו.
נטה נולד בעיר אימפריה שבאיטליה. הוא למד הנדסה כימית בפוליטכניקו די מילאנו, וסיים בשנת 1924. ב-1927 עבר את הבחינות לקבלת תפקיד פרופסור בפוליטכניקו. ב-1933 היה לפרופסור מין המניין, ומנהל המכון לכימיה כללית באוניברסיטת פביה, שם נשאר עד 1935. בשנה זו התמנה לפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת רומא (לה סאפיינצה). בין 1936 ל-1938 החזיק בתפקיד פרופסור ומנהל המכון לכימיה תעשייתית בפוליטכניקו די טורינו. ב-1938 קיבל את תפקיד ראש מחלקת הנדסת כימיה בפוליטכניקו די מילאנו, לאחר שקודמו בתפקיד, מריו ג'אקומו לוי נאלץ להתפטר עקב חוקי הגזע נגד יהודים באיטליה הפאשיסטית.
עבודתו בפוליטכניקו הובילה לשיפורים של עבודתו המוקדמת יותר של ציגלר, ולפיתוח זרז ציגלר-נטה. הוא זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1963 יחד עם ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.