בנובי גוד ישנם גם סממנים הדומים לחג המולד, כגון קישוט עץ יולקה (אדרה, אשוחית או דומה), הנחת מתנות למרגלותיו ודמותו של דד מורוז (סבא כפור) כמין מקבילה לדמותו של סנטה קלאוס.
דד מורוז.
עד להגעת הנצרות במאה התשיעית והעשירית לאזור רוסיה התקיימו מספר אמונות סלאביות באזור. אחד השדים במיתולוגיה היה מורוזקו. מורוזקו היה עוזר לילדים טובים ואנשים עובדי כפיים ולפעמים אף חילק מתנות, ולעומת זאת העניש ילדים חצופים (באגדת ילדת השלג הוא מקפיא למוות את הילדה החצופה בעוד נותן מתנות יקרות ערך לילדה טובת הלב).
במהלך המאה ה-19 לאחר מספר מחזות שפורסמו ברבים, התעצבה דמותו של דד מורוז בדומה למה שמקובל לראות היום.
במהלך החג מחלק דד מורוז מתנות בחשאי בליל השנה החדשה ומניחן למרגלות העץ בעזרת נכדתו סנגורוצ'קה (נערת השלג). דד מורוז רוכב על סוס או על טרוייקה (כרכרה הרתומה לשלושה סוסים) מלווה בנכדתו.
ארוחת החג.
נהוג למלא את השולחן במאכלים המתאימים לעונה במדינת המוצא. הארוחה מתוכננת להימשך מספר שעות, ובנויה בהתאם (מזון בכמויות רבות, שתייה חריפה). בין היתר, אפשר למצוא את המנות הבאות:
נובי גוד בישראל.
בישראל, חלק מהעולים ממדינות ברית המועצות, וילדיהם שנולדו בישראל, נוהגים לחגוג בקרב המשפחה והחברים את הנובי גוד.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20, אפשר צה"ל לראשונה לחיילים יוצאי ברית המועצות לשעבר לקבל יום חופשה כדי לחגוג את נובי גוד עם משפחותיהם בביתם.
ב-2011 אישרה הכנסת את הוספת ה-1 בינואר כיום בחירה, במסגרת תיקון חוק חופשה שנתית בתאריכים ייחודיים.
במספר ערים בישראל הועלו הצעות שונות לייסד חגיגות נובי גוד בצורה רשמית בכל שנה, ולהכיר בחג כנכס תרבותי של יוצאי ברית המועצות, אך ההצעות לא התקבלו.
בניגוד לדעה שהעולים מחבר העמים בשנות ה-90 המציבים אשוח בנובי גוד, אינם יהודים. הרי שחלק מהעולים היהודים נוהגים כך בישראל.
חוגים חרדיים ודתיים יוצאים נגד מכירת היולקה ושאר סממני החג בפרהסיה, בטענה כי מדובר במנהגי גויים ובהתבוללות.
חסידות חב"ד הידועה בפועלה למען יהדות רוסיה לפני נפילת מסך הברזל ולאחריו, מבקרת גם היא את התופעה. הרב מנחם ברוד דובר חב"ד בישראל אמר עליה:
לפי מסורת רבת-שנים של רוסיה, נשיא רוסיה נושא נאום חגיגי קצר אשר משודר בטלוויזיה הממלכתית מספר דקות לפני החצות. בישראל נוהג זה אומץ בידי ערוץ 9, שמשדר בדרך כלל נאום ברכה מפי נשיא מדינת ישראל או ראש ממשלת ישראל או שר בכיר. כך למשל, בשנת 2013 שודרה ברכה מפי שר הכלכלה נפתלי בנט, ואילו בשנת 2015 היה זה ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ירח שחור (1975)
ירח שחור הוא סרט קולנוע סוריאליסטי של הבמאי הצרפתי לואי מאל שיצא לאור ב-1975 כהפקה צרפתית/גרמנית. הסרט נחשב על ידי חלק מהמבקרים לאחד הסרטים החשובים בפילמוגרפיה של מאל. מעמד זה התגבש בעשור הראשון של המאה ה-21 למרות שרוב מוחץ בקרב הצופים והמבקרים סברו (וחלקם עדיין סבורים) שהסרט כשל במשימתו. הסרט שודר בישראל מספר פעמים בתחילת שנות האלפיים בפינת הצגה שנייה בערוץ הילדים.
עלילה.
נערה בלונדינית נוסעת במכונית בדרך שוממת ובטעות דורסת קיפוד שמתהלך באיטיות על הכביש. היא יוצאת מהרכב כדי לברר מה היא דרסה ומשום מה לא חוזרת אליו. מתברר שמתחוללת מלחמת מינים ונראה שידם של הגברים על העליונה. היא בורחת ומגיעה לאחוזה שבה נמצאים חיות ובני אדם תמהוניים.
רקע היסטורי.
הסרט מושפע בבירור מעליסה בארץ הפלאות. כמו כן ציין מאל שההצלחה של אידאולוגיות נשיות ו"תחייתה" המחודשת של הדת בעשור שקדם להפקת הסרט היוו גורם השפעה גם הן. בסרט ניכרת גם השפעתו של סלבדור דאלי, בדמות הגבינה השווייצרית והנמלים והשפעה של פרויד ויונג. תחומים נוספים המשפיעים על הסרט הם: אלכימיה (חד קרן) לילית (הדמות הראשית בשם לילי והאח האחות לילי) ואסטרולוגיה. לואי מאל סיפר שביסס את הסרט על חלומות שחלם, ושהרכיב את התסריט בדרך האלתור. כמו כן, הסרט נעשה בשנות השבעים, עשור שחווה גל של סרטים מסוגה זו. כמו כן לואיס בוניואל קשור לסרט בעקיפין משום שבתו מופיעה בקרדיטים ככותבת.
שחקנים.
בסרט משחקים מספר שחקנים מפורסמים; זהו סרטה האחרון של השחקנית היהודיה מגרמניה תרזה גיזה, שנפטרה זמן קצר לאחר תום הצילומים והסרט הוקדש לה. כמו כן, מככב בסרט, בן טיפוחיו של אנדי וורהול וסמל המין של אותן שנים, ג'ו דלסאנדרו שלא מוציא מילה מפיו לאורך כל הסרט. הדמות הראשית בסרט מגולמת על ידי קתרין הריסון, נכדתו של רקס הריסון.
ביקורת.
הצופים והמבקרים מצאו את הסרט כסובל מבעיות מבניות, ניסיון של ריאליסט לעשות סוריאליזם. שטותי וצביעות. לעומת זאת הסרט זכה להגנה של הפילוסופית סוזן סונטג ושל מספר פסיכולוגים לילדים שמצאו בו טיפול מעניין בנושאים פסיכולוגים. הסרט זכה בשני פרסי סזאר ב-1976; הצלם הידוע סוון ניקוויסט זכה בפרס על הצילום ואנשי הקול לוק פריני ונארה קולרי זכו בפרס על הסאונד.
קונצרט השנה החדשה בווינה
קונצרט השנה החדשה בווינה (בגרמנית: Das Neujahrskonzert der Wiener Philharmoniker) הוא קונצרט מוזיקה קלאסית שנערך מדי שנה בליל השנה החדשה באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין שבווינה על ידי הפילהרמונית של וינה ונחשב לאחד הקונצרטים היוקרתיים בעולם. המופע מצולם ומועבר בשידור ישיר ליותר מ-50 מיליון צופים ב-72 מדינות שונות. המנצח על הקונצרט מוחלף בכל שנה.
מוזיקה.
המוזיקה העיקרית שמנוגנת בקונצרט היא של משפחת שטראוס - יוהאן שטראוס (האב), יוהאן שטראוס (הבן), יוזף שטראוס ואדוארד שטראוס. בנוסף ליצירות של בני משפחת שטראוס מנוגנות גם יצירות של מלחינים שרבים מהם פעלו באוסטריה ובאימפריה האוסטרו-הונגרית כגון וולפגנג אמדאוס מוצרט, יוזף הלמסברגר הבן, יוזף לאנר, פרנץ שוברט, פרנץ פון סופה, אמיל פון רייזניקק, קארל ציהרר ואוטו ניקולאי (שהקים את התזמורת הפילהרמונית של וינה).
ב-2009 נוגנו בעיקר יצירותיו של יוזף היידן לציון 200 שנה למותו.
בדרך כלל כולל הקונצרט כתריסר יצירות ועוד הדרנים בסוף המופע. סוג היצירות הן ואלסים, פולקות, מזורקות ומארשים. בהדרן הראשון נהוג לנגן פולקה מהירה; ההדרן השני הוא תמיד ואלס הדנובה הכחולה של יוהאן שטראוס הבן; והשלישי תמיד מארש רדצקי של יוהאן שטראוס האב.
משך כל הקונצרט הוא שעתיים וחצי.
הקונצרט מוצג בכל שנה באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין. התזמורת מלווה בקבוצות של רקדני בלט ביצירות נבחרות בחלק השני של המופע הרוקדים על רקע נופי וינה ואתרים בולטים באוסטריה. הרקדנים הם בוגרי הבלט של וינה. החל משנת 1980 מעניקה כמתנה העיר סן רמו שבאיטליה פרחים המקשטים את האולם.
היסטוריה.
הקונצרט הוצג לראשונה בשנת 1939 באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין ונוצח על ידי קלמנס קראוס. זו הייתה הפעם היחידה בה בוצע הקונצרט ב-31 בדצמבר ולא ב-1 בינואר. מיתוג הקונצרט בשנתו הראשונה היה "קונצרט מיוחד" ולא כפי שנקרא היום - "קונצרט השנה החדשה". בקונצרט הראשון נוגנו יצירות שהולחנו אך ורק על ידי יוהאן שטראוס הבן.
בשנת 2009 הוזמן המנצח הישראלי דניאל בארנבוים לנצח על הקונצרט. בהמשך הוזמן לנצח גם בשנים 2014 ו-2022.
קהל.
הקונצרט הוא אירוע מאוד פופולרי באירופה ומחוצה לה אף יותר. מספר המקומות מוגבל והביקוש לכרטיסים הוא כה גדול שיש להזמינם לפחות שנה מראש. חלק ממקומות הישיבה שמורים במסגרת תוכנית מנויים ומספר משפחות מקומיות מעבירות את זכויותיהן מדור לדור.
וואן דיירקשן
לאונל מסי
יוסף בנטוויץ
הרברט בנטוויץ
צבי בנטוויץ'
צבי בנטוויץ
מנחם ברבש
מנחם ברבש (בן רבי בן שניאורסון) (יולי 1917 - ספטמבר 2006) היה מראשי שירות המודיעין של ההגנה בתל אביב, ולאחר קום המדינה פעיל ציבור. סייע בהקמת יישובים בנגב, השתתף בהכנות ללכידת אייכמן והרברטס צוקורס, ושימש נספח כלכלי בתאילנד.
ביוגרפיה.
נולד בבלארוס לרחל ולמשה ברבש, משפחה מחסידות חב"ד, מצאצאי בעל התניא, (דור שביעי). אביו היה רב בחב"ד. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בתל אביב. ריכז את סניף בורוכוב של הנוער העובד והלומד. התגייס לפלמ"ח. התנדב להגיע לגטו ורשה אך התוכנית לא יצאה לפועל. הצטרף לש"י כאחראי על הקשר עם הצבא הבריטי ומשטרת המנדט.
ב-10 במאי 1948 נחטף יחד עם יוסף אבידר ושני אנשי הגנה נוספים, על ידי אנשי לח"י. החטיפה בוצעה על ידי אנשי הלח"י שבקשו לשחרר את ראשי הלח"י בחיפה שנעצרו שלושה ימים קודם לכן על ידי ההגנה, שבקשה למנוע פעילות של הלח"י נגד הבריטים. ברבש וחבריו הוחזקו במלונת שומרים בכרם ליד זכרון יעקב. לאחר מספר ימים הושג הסכם בתיווך לוי אשכול לשחרור הדדי של חטופי ההגנה והלח"י עם התחייבות של הלח"י שלא לפעול נגד הבריטים וברבש שוחרר.
במלחמת העצמאות נפצע בהפצצת מטוסים מצרים.
לאחר מלחמת העצמאות מונה על ידי שרת העבודה גולדה מאיר למנהל מחוז הנגב של משרד העבודה. בתפקידו סייע בהקמת יישובים חדשים ואכלוסם בעולים, בסלילת כבישים ובהקמת מפעלים בנגב. בין היתר עזר להקים את העיר דימונה.
בשנת 1958 יצא לדרום אמריקה בשליחות המגבית היהודית והשתתף בהכנות ללכידת אדולף אייכמן. בשנת 1963 התמנה לאחראי על עיירות הפיתוח בישראל. בתקופה זו יצא בשליחות "כלל" לארגנטינה.
בעת שהותו בארגנטינה התבקש על ידי חברו מאיר עמית לסייע לחוליה שרדפה אחרי הרברטס צוקורס. שימש כתצפיתן החולייה, ולאחר החיסול, היה מבוקש על ידי האינטרפול
בשנים 1968–1972 היה הנספח הכלכלי בשגרירות ישראל בתאילנד והניח את היסודות לשיתוף פעולה עם הארצות השכנות.