הכנת המיצב משלבת בין מלאכות ואומנויות שנתפשו כבעלות ממד נשי כגון רקמה ותפירה, ציור על חרס וכדומה, עם תהליך לימוד ומחקר היסטורי פמיניסטי, אותו הנהיגה שיקגו. בפרויקט היו שותפים למעלה מ-400 נשים וגברים. המיצב הוצג ב-16 חללים, ב-6 מדינות שונות וכ-15 מיליון מבקרים צפו בו. המיצב אוחסן למשך מספר שנים החל משנת 1996 לאחר שהפריטים במיצב החלו להינזק מההעברות. בשנת 2002 נתרמה העבודה למוזיאון ברוקלין, על ידי קרן פמיניסטית, והיא מוצגת במרכז אליזבת א.סאקלר לאמנות פמיניסטית שבמוזיאון בתצוגת קבע החל משנת 2007.
על המיצב.
תיאור.
השולחן בצורת משולש שווה-צלעות שכל אחת מצלעותיו באורך של 14.63 מטר. בכל צלע יושבות 13 אורחות. כל צלע מסמלת תקופה היסטורית אחרת אליה משתייכות אורחות הכבוד. לכל אורחת מיועד סידור כלים הכולל מפת שולחן אישית עליה רקום שמה של האישה ותמונות או סמלים הקשורים להישגיה. על המפה מונחים צלחת, סכו"ם, כוס או גביע ומפית ייחודיים לכל סועדת. חלק גדול מן הצלחות כוללות פיתוחים או פסלים בצורת פרפרים או פרחים דמויי פות. על הרצפה, במרכז המשולש, רשומים שמותיהן של 999 נשים. חלק זה של העבודה נקרא רצפת המורשת.
שם העבודה "מסיבת ארוחת הערב" וכן מספר הסועדות בכל שולחן - 13 - מתכתב עם הציור של לאונרדו דה וינצי, הסעודה האחרונה, בה מתוארים 13 גברים - ישו ותלמידיו. העמדת שולחן הסעודה כמשולש נבחרה משום שמשולש הוא סמל נשי וכן משום שהוא מסמל שוויון.
בניית המיצב.
העבודה על המיצב לקחה שש שנים ועלותו הגיעה ל-250,000$ לא כולל הערכת שוויה של עבודת מתנדבות ומתנדבים בו. שיקגו פיתחה את העבודה במשך שלוש השנים הראשונות. במהלך שלוש השנים הבאות, מעל 400 איש תרמו לבניית המיצב, רובן מתנדבות. 125 מהן נחשבו ל"חברות הפרויקט", משום שהשתתפו לאורך זמן בעבודה על המיצב וקבוצה קטנה הייתה מעורבת באופן הדוק וכללה חוקרים, בעלות מלאכה ואומניות.
מסיבת ארוחת הערב נותנת במה למומחיויות נשיות מסורתיות כגון אריגה, רקמה, תפירה וציור על חרסינה וחרס. מדיומים אלו נחשבו כמלאכות או כאמנות מקומית, זאת בניגוד לאמנות חזותית מסורתית (אמנות גבוהה) המוערכת יותר מבחינה תרבותית, ומשויכת לגברים. המיצב נוצר כשילוב של מלאכות הנחשבות כאומנות נמוכה, אולם שיקגו, השתמשה במלאכות אלו כדאי לייצר אומנות גבוהה.
נשים המיוצגות במסיבת ארוחת הערב.
הסועדות.
כל צלע במשולש - שולחן ארוחת הערב - מציג נשים פורצות דרך מתקופות היסטוריות שונות:
הצלע הראשונה של השולחן המשולש כולל דמויות נשיות מן האלות של הפרהיסטוריות ועד היפאטיה מהאימפריה הרומית. חלק זה מכסה את העלייה ושקיעה של העולם הקלאסי. הצלע השנייה מציגה את עליית הנצרות ועד הרפורמציה במאה ה-17. הצלע השלישית מכסה מן המהפכה האמריקאית ועד המאה ה-20.
רצפת המורשת.
על רצפת המורשת, במרכז השולחן, רשומים בכתב יד על מרצפות פורצלן לבן שמות של 999 נשים. השמות מכסים את הרצפה כולה וגולשים גם אל מתחת לשולחנות. בחירת שמות הנשים לרצפת המורשת היו על בסיס אחד או יותר מהקריטריונים הבאים:
העבודה מלווה בסדרה של לוחות קיר המתארת כל אחת מהנשים ברצפת המורשת.
מוטיבים חוזרים במיצב.
הפות הוא דימוי מוביל במיצב. שיקגו טוענת שהפות הוא ליבת הדימוי הנשי (Central Core Imagery) וככזה הוא מעורר חשש, בוז ואימה. כל אחת מהצלחות מעוצבת כך שהיא יש בה חלקים המדמים שפתיי פות, פתח הנרתיק והדגדגן.
תגובות.
העבודה הוצגה לראשונה ב-1980 וזכתה לתגובות מעורבות. לוסי ליפארד (Lucy Lippard), סופרת ומבקרת אומנות כתבה שהעבודה פורצת דרך ודוגמה מצוינת לעשייה פמיניסטית. תגובות דמות, מהללות, נשמעו ממבקרי אמנות נוספים. מקביל, מבקרים אחרים ביקרו את העבודה ומבקר האומנות של "הניו יורק טיימס", באותה התקופה, טען שהעבודה קלישאית והמיצב אינו אמנות טובה.
ביקורת פמיניסטית התמקדה בכך שנשים רבות עבדו בהתנדבות בהקמת המיצב ומרביתן לא קיבלו שכר או הוקרה. כמו כן, העבודה על המיצב התנהלה בצורה שיתופית אך היררכית ועל כן טענו המבקרות, מסיבת ארוחת הערב מאבדת את חלק מהערכים הפמיניסטיים. נוכחותה של אישה אפרו-אמריקאית אחת בלבד, סוג'ורנר טרות', כסועדת, הובילה לביקורת על כך ששיקגו מתעלמת מההיסטוריה של נשים צבעוניות ובייחוד שחורות. המבקרות ציינו כי צלחתה של טרות' מעוצבת בצורה שונה מכל הצלחות האחרות. בניגוד לכל הסועדות האחרות, הצלחת של טרות' מעוטרת בשלושה פרצופים ולא כמו יתר הצלחות המקושטות בוואגינות בעיצובים ייחודיים.
קריאה מאוחרת של מבקרות את העבודה של ג'ודי שיקגו, הכירה בחשיבותה לקאנון הפמיניסטי ולדיון הציבורי במקומן של נשים בהיסטוריה המערבית. למיצב יש חשיבות חינוכית ונוצר בתקופה שהידע על מנהיגות כמעט ולא היה זמין למי שלא עסק במחקר היסטורי.
ב-1990 נבחנה האפשרות שאוניברסיטת מחוז קולומביה תציג את מיצב מסיבת ארוחת הערב. שיקגו הסכימה לתרום את העבודה לאוסף האומנות של האוניברסיטה. אולם דיווח לא מדויק של "וושינגטון טיימס" עורר דיון ציבורי ער, שלבסוף, גם לכך שהעבודה לא נתרמה לאוניברסיטה. העיתון כתב שהאוניברסיטה תשקיע 1.6 מיליון דולר ברכישה והצגה של המיצב הכולל 39 צלחות מפוסלות שחלקן מזכירות את איבר המין הנשי. חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית ביקרו את השקעת כספי ציבור ברכישה של עבודת אומנות בעלת קונוטציות מיניות. העיתון תיקן את אי-הדיוקים אך שיקגו החליטה לא לתרום את העבודה לאוניברסיטת מחוז קולומביה.
Beyond the Veil
פשרה
פשרה היא מונח המתאר השגת הסכם בין צדדים, במהלך סכסוך, באמצעות תקשורת ובדרך של הבנה וקבלה הדדית של תנאים – לעיתים קרובות הסכמה זו באה תוך ויתור על מטרות או רצונות של שני הצדדים, כך שהם מתפשרים כדי להגיע להסכמה משותפת. קיצוניות היא לעיתים ההפך מפשרה, כיוון שבמצב של קיצוניות והחזקה בדעה אחת כהכרח, לא ניתן להגיע לפשרה. פשרה באה לעיתים בסמיכות לאיזון וסובלנות. במובנה השלילי, יש המתייחסים לפשרה ככניעה הכרוכה בוויתור על מטרות, עקרונות ומשאבים חומריים במהלך משא ומתן להשגת הסכם.
המילה "פשרה", ברבות מן השפות האירופאיות, מקורה במילה Compromis בצרפתית של ימי הביניים. התפיסה והמשמעות של המילה "פשרה" היא תלוית תרבות וסביבה. בבריטניה, אירלנד ומדינות חבר העמים הבריטי משמעות המילה "פשרה" (באנגלית: Compromise) היא חיובית ומציינת מצב שבו שני הצדדים זוכים מן ההסכם. בארצות הברית המילה עשויה לשאת משמעות שלילית ולפיה שני הצדדים הפסידו מן ההסכם. בברית המועצות לשעבר המונח פשרה היה כמעט ולא ידוע.
שיטות לפשרה.
קיימות שיטות מובנות המוצעות לצורך הגברת הסיכוי להגיע לפשרה בין צדדים החלוקים בדעותיהם. כך למשל, אחת מן השיטות הללו מציעה שלבי פעולה לניהול משא ומתן בתחום יחסי עבודה:
הפשרה במשפט העברי.
ישנן בתוספתא דעות שונות בקשר לעשיית פשרה:
דעת רבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי היא שאסור לדיין בבית הדין לעשות פשרה במשפט העברי, אם כי יש מקום לעשיית פשרה כל עוד המקרה לא הגיע לבית הדין.
דעת רבי יהושע בן קרחה היא שמצווה על הדיין לשאול את בעלי הדין האם רצונם בפשרה.
דעת תנא קמא (התנא הראשון הנזכר בתוספתא), היא שאפשר לעשות פשרה, אבל אין מצווה בכך.
דעת רבי שמעון בן מנסיא היא שפשרה אפשר לעשות כל עוד בעלי הדין לא טענו את טענותיהם, או שלדיין לא ברור כמי ההלכה.
לעומת זאת, לדעת תנא קמא (התנא הראשון הנזכר בתוספתא), כל עוד בית הדין לא אמר את פסק הדין ניתן לבצע פשרה.
להלכה, פסק השולחן ערוך שמצווה לעשות פשרה, ושניתן לפשר כל עוד לא ניתן פסק הדין.
כמו כן פסק שאחרי שנתנה הפשרה בעלי הדין יכולים להתחרט, אלא אם כן נעשה מעשה קניין.
פשרה במשפט הישראלי.
במספר פסקי דין בישראל נקבעה חשיבותה הרבה של הפשרה במשפט. לפי הדין, כאשר הגיעו צדדים לסכסוך להסכם פשרה, לא יפתח הסכם הפשרה כמעט משום סיבה, כולל חוסר צדק משווע, ולמעט כפייה.
עיקרון סופיות הפשרה נועד לעודד פשרות, ולהבטיח לצדדים המתפשרים שהוויתור שלהם במסגרת הפשרה סופי, ויסיים את הסכסוך באופן יעיל ללא סיכוי לפתיחה מחדש של הליכים משפטיים יקרים וארוכים.
בתי המשפט בישראל מעודדים פשרה גם באמצעות לחץ על הצדדים לסיים בעצמם את המחלוקות ביניהם. הסיבה לכך היא שבדרך זו מגבירים בתי המשפט את יעילותם, ומתאפשר הטיפול במספר רב יותר של תיקים במהירות.
על נוהג זה נמתחה ביקורת לפיה תפקידם של בתי המשפט הוא לשפוט ולעשות צדק, ולא לעודד פשרה.
הכבש ה-16
ארנת
אנרי פרמן
אנרי פרמן (באנגלית: Henry Farman; 26 במאי 1874 - 18 ביולי 1958) היה חלוץ תעופה אנגלי-צרפתי, איש מפתח בימיה הקדומים של התעופה והתעשייה האווירית באירופה.
ביוגרפיה.
פרמן נולד בפריז להורים ממוצא אנגלי. אביו היה עיתונאי אנגלי שעבד בפריס. למד ציור בבית ספר לאמנות. לפני שעסק בתעופה, היה אלוף רכיבה על אופניים ועסק בספורט של מרוצי מכוניות. לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים חמורה עזב את מרוצי המכוניות. היה בן למשפחה עשירה ויכול היה להשקיע כסף בתעופה שהייתה ענף חדש ומתפתח. בשנת 1907 רכש מטוס דו כנפי מיצרן המטוסים הצרפתי גבריאל וואזן (Gabriel Voisin).