שני ענפים מרכזיים היו לתנועה: הראשון במרכז אירופה, ובו פעלו אחרי צונץ חוקרים שכתבו בגרמנית ובראשם אברהם גַיְיגֶר, היינריך גְרֶץ, יצחק מרקוס יוֹסְט, משה שטיינשניידר ואחרים; הענף השני צמח במזרח אירופה - בגליציה ובאימפריה הרוסית - ובו פעלו חוקרים שכתבו בעברית, אנשי תנועת ההשכלה היהודית, ובהם רבי נחמן קְרוֹכְמַל (רנ"ק), שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) ואחרים. כמו כן, פעל כך גם שמואל דוד לוּצאטוֹ (שד"ל), שחי באיטליה והצטרף לבית המדרש לרבנים בפאדובה בשנת 1828.
התנועה ביקשה לסייע ליהודים לחקור ולחזור אל עברם ההיסטורי, כפי שעמים שונים עשו באירופה - ברוח התנועה הרומנטית. בנוסף לכך, באותה התקופה הייתה אנטישמיות רבה. משכילים אלו חשבו שאם יראו לחברה הנוצרית אשר בתוכה חיו, מה היא היהדות, יפסיקו הנוצרים לפחד מהיהודי ולראות בו זר. בעקבות כך, קיוו משכילי "חכמת ישראל", ילמדו הנוצרים לקבל את היהודי וישלבו אותו בתוכם.
תנועת חכמת ישראל, החוקרים האקדמיים שיצאו בעקבותיה, וחברת הוצאת הספרים "מקיצי נרדמים" שהוקמה בהשראתה, הניבו יבול של מחקרים מונומנטליים במדעי היהדות, ופרסום מהדורות מדעיות של ספרי היסוד של היהדות.
בשנת 1945 פרסם חוקר הקבלה גרשם שלום ביקורת חריפה על מפעל "חכמת ישראל".
אוגדה 77
אוגדה 77 הייתה אוגדה משימתית בצה"ל, על בסיסה של מפקדת גיסות השריון, שלחמה במלחמת סיני, בפיקודו של האלוף חיים לסקוב וסגנו האלוף מאיר זורע. האוגדה פעלה לפתוח את ציר התנועה בצפון סיני.
מבעלי התפקידים באוגדה: קצין אג"מ - סא"ל הרצל שפיר.
גזרת הפעולה של האוגדה הייתה הגזרה של אוגדה 84 במלחמת ששת הימים.
רקע.
מלחמת סיני הייתה מלחמה קצרה שהתנהלה בין ישראל, בריטניה וצרפת מחד לבין מצרים מאידך, בין 29 באוקטובר ל-5 בנובמבר 1956 (כ"ד בחשוון עד א' בכסלו תשי"ז). במהלך המלחמה פלש צה"ל לחצי האי סיני וכבש אותו, למעט רצועה צרה לאורך תעלת סואץ, השמיד תשתיות צבאיות רבות, ופגע בצבא המצרי.
במקביל למערכה הישראלית ניהלו בריטניה וצרפת במשותף מבצע להשתלטות על תעלת סואץ, שנודע בשם "מבצע מוסקטר".
תוכנית מבצע קדש.
פתיחת המערכה הייתה בהצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים במעבר המיתלה. בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה תחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ותגיע אל מפרץ סואץ.
כוחות חי"ר נוספים בסיוע יחידות שריון מסופחות אליהן יועדו לפרוץ בצירים הבאים: מתחם אבו עגילה לכיוון העיר אל עריש בצפון סיני; לאורך מפרץ אילת ועד לשארם א-שייח' כדי להשתלט על מיצרי טיראן; כיבוש מרחב קוסיימה השולט על הציר המרכזי לעבר התעלה; כיבוש רפיח ורצועת עזה; והתייצבות בראשי הצירים במרחק של כ-15 קילומטר מהתעלה, כדי לאפשר למעצמות לבצע את חלקן ולפתוח את התעלה לשיט.
מהתנאים בהסכם שיתוף פעולה עם צרפת ובריטניה, לא היה ניתן להפעיל בכל הגזרות את כל העוצמה המשוריינת, במקביל ובהפתעה. לכן ההבקעה התחילה בגזרת מתחמי אבו עגילה ואום-כתף, תחילה.
משימת האוגדה.
משימת האוגדה הייתה לפתוח את ציר התנועה בצפון סיני, ולהגיע עד למרחק של 15 ק"מ מהתעלה, בהתאם להסכם עם המעצמות.
כוחות האוגדה.
צו ההקמה של האוגדה התקבל ב-24 באוקטובר 1956 - ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה ושישה ימים לפני תחילת לחימתה של האוגדה.
מפקדת אוגדה 77 הוקמה על בסיס מפקדת גייסות השריון, והורכבה מהיחידות הבאות:
סמח"ט: סא"ל ברוך בר-לב (בורקה).
הרכב החטיבה: גדוד טנקים 227 M4 שרמן בפיקוד סא"ל (נהרג במלחמה), גדוד 19- גדוד טנקים AMX-13 (בשלב הקמה, כלל פלוגת טנקים אחת ופלוגת חרמ"ש) בפיקוד רס"ן אלחנן סלע, גדוד 79-גדוד חרמ"ש בפיקוד סא"ל אריה שיאון, גדוד חרמ"ן (גדוד חי"ר ממונע) בפיקוד רס"ן זאב אילון, פלוגת סיור ויחידות חטיבתיות.
הרכב החטיבה: שלושה גדודי חי"ר: גדוד 51 בפיקוד מאיר פעיל, גדוד 12 "ברק" בפיקוד סא"ל שמואל אמיר וגדוד 13 "גדעון" בפיקוד סא"ל שלמה אלטון.
גדוד מרגמות 120 מ"מ -גמ"כ 334 ("הרעם") בפיקוד רס"ן צבי גרינוולד ו- 12 תותחי נ"ט.
ועוד גדוד מלואים 115 מחטיבה 11 בפיקוד יהודה זיו.
כוחות שכנים.
מדרום אוגדה 38 בפיקודו של אל"ם יהודה ואלך, שמשימתה הייתה לכבוש את מתחמי אבו עגילה ואום-כתף ואשר הוכפפו לה מרבית כוחות השריון, כ-150 טנקים.
האוגדה בהרכב של חטיבת חי"ר 10 (חטיבת הראל), חטיבת חי"ר 4 (קרייתי), חטיבת שריון 37 (ראם), חטיבת שריון 7 ואגד 213 (התקומה).
האויב בגזרת האוגדה.
ריכוז הכוחות הגדול ביותר של הצבא המצרי בסיני היה מרוכז ברצועת החוף הצרה בין עזה לאל-עריש.
האויב בגזרת ההבקעה רפיח-אל עריש הורכב מ:
במתחם רפיח היו 18 מוצבים מבוצרים (שכונו גבעות). כל מוצב היה מחופר ומבוצר להגנה היקפית.
פעולות האוגדה.
האוגדה הופעלה בשלב "ההכרעה" בליל 31 באוקטובר, כשקטן החשש מפני התגובה המצרית מפתיחת ההתקפה בגיזרה המרכזית בסיני.
קרב רפיח.
חטיבת החי"ר חטיבת גולני תקפה את מוצבי רפיח מדרום לצפון כבשה חלק מהם ובכך פתחה את הדלת לפריצת השריון מערבה.
וחטיבה 27 פרצה דרך המוצבים, ובמהלך 1 בנובמבר כבשה את מתחם הג'יראדי.
גדוד ההנדסה עסק בפריצת שדות מוקשים בגזרת רפיח. כמו כן, התקין תוך יום אחד דרך שאורכה שבעה קילומטרים מניר יצחק לצומת רפיח, בתגבור פלוגה מגדוד פלסי משמר 263.
קדמה להתקפה הפגזת לילה מהים על חוף סיני ומוצבי רפיח ב-1 בנובמבר, על ידי סיירת צרפתית Georges Leygues בליווי משחתות ישראליות.
הונחתו 150 פגזי 6" ללא תוצאות משמעותיות.
קרב התקדמות.
למחרת כבשה חטיבה 27 את אל-עריש והמשיכה להתקדם בציר הצפוני עד למרחק המיועד מהתעלה, שם התייצבה בצהרי יום שישי, 2 בנובמבר.
גדוד ההנדסה עסק בפריצת שדות מוקשים אל-עריש-קנטרה ותחזוקת הצירים.
הרמטכ"ל משה דיין ליווה את האוגדה בתנועתה, אולם הוא הניח למפקדהּ ולמפקד חטיבת השריון 27 חיים בר-לב, שהיה ראש מטהו בפיקוד הצפון, לנהל את הלחימה באופן עצמאי.
האוגדה לא התקשתה לבצע את משימתה, בין היתר בזכות ההתנגדות המעטה.
לוח זמנים בפעולת האוגדה.
2 עד 5 בנובמבר - סיכום:
סיכום הקרבות.
המהלך המכריע במלחמה היה בגזרה המרכזית בהפעלתה של חטיבה 7 לכיבוש מתחם אבו עגילה. בעקבות נפילת המתחם נפתח לתנועה הציר הראשי של סיני אל עבר תעלת סואץ. בנוסף, המערך המצרי בסיני החל להתמוטט, הכוחות העיקריים החלו בנסיגה, ומתחם אום כתף נתפס למעשה ללא קרב של ממש. כמו כן נפתחה הדרך לאוגדה 77 לפרוץ את הציר הצפוני אל תעלת סואץ, מבלי לחשוש מהתקפת נגד מצרית.
בגזרת האוגדה היו לצה"ל 31 הרוגים.
פעולת האוגדה איפשרה את כיבוש רצועת עזה על ידי חטיבה 11 ב-3 בנובמבר.
לאחר מותו בתאונת מטוס של מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, קיבל מפקד האוגדה לסקוב את הפיקוד, ובמסגרת זו פיקד על נסיגת כוחות צה"ל מסיני.
ציונים לשבח.
לוחמים שעוטרו בציונים לשבח בפעולתם בקרב:
רב האי גאון
רב האי גאון (939, ד'תרצ"ט – 1038, ד'תשצ"ח) היה אחרון גאוני בבל, ראש ישיבת פומבדיתא. בנו של רב שרירא גאון. ענה אלפי תשובות על שאלות שנשלחו אליו על ידי יהודים ברחבי אסיה, אירופה וצפון אפריקה, בכל תחומי היהדות.
ייחוסו.
רב האי היה בנו של רב שרירא גאון, ראש ישיבת פומבדיתא. הם היו ממשפחת ראשי הגולה שבבבל, אבל אבות אבותיו שלא הסכימו עם ההנהגה העריצה של ראש הגולה עברו אל הישיבה וויתרו על הנשיאות. ממשפחה זו יצאו כמה גאונים, אבות בית דין, ראשי כלה, סופרים ונושאי תפקידים אחרים בישיבה. אביו, רב שרירא, סבו רב חנניה ואבי סבו רב יהודה היו גם הם גאונים בישיבת פומבדיתא. אבי השושלת היה רב פלטוי גאון.
חייו.
בצעירותו היה מבאי ביתו של ראש הישיבה רב אהרן גאון. הוא סייע לאביו בהנהלת הישיבה. אביו הזכירו בכמה מאגרותיו וקרא לו "האי בננו". בשנת 986, ד'תשמ"ו, התמנה רב האי לאב בית הדין של ישיבת פומבדיתא (המשרה השנייה בחשיבותה, אחרי ראש הישיבה = הגאון), ולמעשה שימש בגאונות יחד עם רב שרירא, אביו הקשיש. 20 שנה מאוחר יותר, כאשר מת אביו בגיל 100, התמנה רב האי לגאון (בספטמבר שנת 1005, תשרי ד'תשס"ו).
באותה שבת שמת רב שרירא (ח' בתשרי - שבת שובה) קראו בתורה בפרשת פינחס "יפקד ה' אלוהי הרוחות לכל בשר", וקראו את ההפטרה "ויקרבו ימי דוד למות", ובמקום לקרוא "ושלמה ישב על כיסא דוד אביו, ותכון מלכותו מאד" אמרו "והאי ישב על כיסא שרירא אביו ותכון מלכותו מאד".
רב האי התחתן עם בתו של גאון ישיבת סורא, רב שמואל בן חפני, ולא נולדו לו בנים (אם כי במקורות מסוימים מוזכר בנו "ר' יוסף מרומי").
ההלשנה.
בשנותיו האחרונות של אביו, הלשינו יהודים על רב שרירא ורב האי לפני הח'ליפה אל-כדיר על קשרים עם יושבי הארצות האויבות לערבים והיו במלחמות נגדם כמו מדינות צפון אפריקה, פרס, ספרד וביזנטיון (ביזנץ). לישיבת פומבדיתא התקבלו תלמידים רבים מהארצות האלו, וכן בין רב שרירא ובנו ליושבי הארצות האלו היו חילופי מכתבים ושו"ת. לכן אפשר היה להאשים אותם בקלות במזימה פוליטית. הח'ליפה ציווה לכלוא אותם ולהחרים את רכושם. בסופו של דבר זוכה רב האי אך רב שרירא נחשב לאשם והמשיך לשבת בכלא ורכושו הוחרם. הדבר פגע בבריאותו של רב שרירא שחלה ונפטר לאחר 8 שנים. ייתכן שזו הסיבה שרב שרירא התפטר מראשות הישיבה ומינה את בנו במקומו. אך ייתכן שהדבר היה קודם ההלשנה ורב שרירא התפטר ממשרתו בגלל זקנתו.
מותו.
רב האי מת כשהוא זקן ושׂבע ימים בגיל 99, בשביעי של פסח בשנת ד'תשצ"ח (1038).
על מותו כתב ר' שמואל הנגיד קינה גדולה, ור' שלמה אבן גבירול חיבר 4 שירי מספד. אחד משירי המספד של ר' שלמה בן גבירול:
עם מותו של רב האי נגמרה תקופת הגאונים:
ובלשון הנגיד: