הרעיון לקיים תחרות יבשתית לקבוצות אלופות באירופה מיוחס לעיתון ל'אקיפ ולעיתונאי גבריאל האנו אשר הגה את הרעיון בשנת 1954 לאחר שצפה במשחק בין קבוצות הכדורגל וולבס ובודפשט הונבד. שנתיים לאחר שהתחרות הראשונה לקבוצות אלופות נוסדה בשנת 1955 הרעיון עלה גם אצל ראשי הכדורסל באירופה, אשר התדיינו בזמן אליפות אירופה לאומות 1957 האם לקיים תחרות דומה גם לקבוצות הכדורסל. הוקמה ועדה שהחליטה לחיוב לקיים את התחרות לקבוצות אלופות של הליגות האירופיות, ואף מליגות של קבוצות מהמזרח התיכון שאינן באירופה, אשר היו מעוניינות בכך לראשונה בשנת 1958.
בראשית דרכו התקיים המפעל בדומה למקבילו בכדורגל, בצורה של משחקי בית חוץ שבהם סיכום שתי התוצאות קובע את המנצחת. בעונת 1965–1966 הוחלט לקיים פיינל פור במקום נייטרלי, ולהוסיף שלב בתים של ארבע קבוצות כל אחד לפניו. הפיינל פור נשמר גם לעונה הבאה, אולם לאחריה הוחלט להחליפו במשחקי בית וחוץ בשלב חצי הגמר ומשחק גמר בודד במקום נייטרלי. בעקבות ההצלחה היחסית החליטה פיב"א לייסד מפעל מקביל לגביע אירופה לאלופות, לקבוצות מחזיקות גביע אשר התקיים לראשונה בעונת 1966–1967. מספר שנים לאחר מכן הוחלט לקיים את גביע קוראץ' בנוסף לתחרויות הקיימות, גביע לקבוצות סגנויות ומקומות 3–4 בליגות בארצן.
בעונת 1974–1975 שונתה השיטה לשני בתים בשיטת ליגה בני שש קבוצות בשלב רבע הגמר אחרי סיבובים מוקדמים בשיטת בית וחוץ, בסיומן משחקי בית וחוץ בחצי הגמר וגמר במקום נייטרלי. בעונת 1976–1977 שונתה השיטה שוב, הפעם לבית גמר בשיטת ליגה בן שש קבוצות לאחר בתים מוקדמים בני ארבע קבוצות כל אחד בשיטת ליגה. בסיום בית הגמר שתי הראשונות העפילו למשחק גמר במקום נייטרלי. שיטת בית הגמר התקיימה, בשינויים קלים (ביטול שלבי הבתים המוקדמים במשחקי בית וחוץ, ובעיקר החזרת משחקי הפיינל פור בעונת 1987–1988) עד להרחבת המפעל בעונת 1991–1992.
1992–1996: הליגה האירופית.
ההצלחה בה זכתה התחרות בשנות ה-80 חייבה את הרחבת המפעל משמונה קבוצות בשלב בית הגמר ל-16 קבוצות בשני בתים כאשר בכל בית מתמודדות בשלב הבתים 8 קבוצות, ביניהן גם קבוצות שאינן אלופות אלא סגניות בליגות בארצן. מגמה זו המשיכה עם הקמת פיב"א יורוליג בשנת 1996.
1997–2001: פיב"א יורוליג, הפיצול והסופרוליג.
פיב"א יורוליג, ממשיכתה של הליגה האירופית, נבדלה מזו שלא התקיימו בה משחקי מוקדמות והקבוצות המשתתפות החלו את התחרות בארבעה בתים מוקדמים של שש קבוצות כל אחד. בשנת 2000 שונה שם הליגה לסופרוליג, ובעונתה האחרונה (2000/01) זכתה מכבי תל אביב לאחר ניצחון על פנאתינייקוס 81-67 בגמר שנערך בפריז.
רועה בקר
יורובאסקט 2009
אובמה
אובאמה
עלאא' א-דין
עלאא' א-דין אידע'דה אלרכני (בערבית: علاء الدين البَصِير), המכונה (בלשון סגי נהור) אלבציר כלומר "הרואה" (נולד בשנות ה-30 של המאה ה-13, מת ב-1294). אמיר ממלוכי, מושלה הדתי של ירושלים בין השנים 1260–1284.
עלאא' א-דין היה אחד מקציניו של הסולטאן ביברס עד שהתעוור ונפסל לשירות צבאי, אז החל ללמוד את לימודי דת האסלאם. בשנת 1260 מינה אותו ביברס לממונה על ההקדשים ("נאט'ר אל-חראמין" מכונה גם "המשגיח") בירושלים ובחברון.
כעקרון, ירושלים בתקופה הממלוכית נשלטה על ידי מושל צבאי חלש (נאיבּ) אולם הממונה היה אחראי על כל ההקדשים (וקף) בעיר, בהר הבית ומחוצה לו. סמכויותיו היו לכאורה פיקוח תקציבי ודאגה לרווחת אנשי הדת אך למעשה שלט בכל ההיבטים של ההקדשים מנקיון ואספקת מים ועד הגנה משפטית. כיוון שרוב ירושלים הייתה הקדש (וקף) נגעו סמכויות הממונה לרוב העיר והוא היה האיש החזק בה.
עלאא' א-דין הגדיר סמכויות נרחבות ביותר לתפקיד. הוא גייס עבדים-לוחמים מסודאן, שיכן אותם בקסרקטין ליד שער המשגיח (רבאט עלאא' א-דין אלבציר, הוקם ב-1266) והפקיד אותם על משמר ההקדשים. למעשה, האיכות האישית והצבאית של שומרים אלה (שהיו כפופים לו באופן בלעדי) עלתה במידה רבה על זו של חיילי חיל המצב של הריבון החילוני. כלומר לשלטון החילוני-צבאי ששלט כביכול בירושלים לא היו כל סמכויות במבני ההקדש ובפרט בהר הבית (שהוא הקדש כולו). הגדרת הסמכויות הרחבה של עלאא' א-דין נשמרה לאורך כל השלטון הממלוכי והעות'מאני.
עלאא' א-דין היה ממונה רב פעלים. הוא ריצף את רחבת הר הבית, דאג למתקני טהרה בסמוך להר ופתח את שער הטהרה. ב-1266 דאג לאספקת מים שוטפת להר הבית.
עלאא' א-דין פעל גם במערת המכפלה בחברון, שיפץ את המקום ודאג למתקני טהרה למתפללים המוסלמים. הוא אסר על יהודים להיכנס למתחם והתיר להם רק לגשת אל המדרגה השביעית סמוך לשער הדרום מזרחי.
מבחינה דתית, נחשב עלאא' א-דין לאיש דת אדוק ביותר. ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין קורא לו "איש תם וישר".
עלאא' א-דין מת בספטמבר 1294 ונקבר ברבאט עלאא' א-דין אלבציר. על שמו הרחוב המוביל מרחוב הגיא לשער המשגיח ברובע המוסלמי, התחום בין חומותיהן של האכסניות רבאט אל-מנצורי (חבס א-דם) ורבאט עלאא' א-דין אלבציר.
מועדון הכדורסל מלאגה
שייגעץ
החזית העממית לשחרור אריתריאה
החזית העממית לשחרור אריתריאה מוכרת באריתריאה ובאתיופיה בשם שעביה (החזית העממית בערבית) או הגחא (בתיגרינית: ህዝባዊ ግንባር, ህግ, הזבווי גנבר חארנת אריתריאה) היה ארגון שנלחם לעצמאות אריתריאה מאתיופיה במהלך מלחמת העצמאות האריתראית ומלחמת האזרחים האתיופית.
היסטוריה.
השעביה שבה כ-30% מהלוחמים היו נשים נוצרה ב-1970 כארגון שמאל שהתפצל מארגון הג'אבחה. הכינוס הראשון של הארגון החדש התקיים בינואר 1977 ושם נקבעו באופן רשמי המטרות של הארגון. במהלך הכינוס הארגון אימץ תוכנית ליברלית, בה נקבעו זכויות האישה ועידוד חינוך על מנת להוריד את הבורות בקרב האוכלוסייה, בכינוס זה נקבע שהארגון מכיר רק בגבולות מתקופת הקולוניאליזם האיטלקי. בעקבות הפיצול, השעביה והג'אבחה עלו בדרגת העימותים מעימות אידאולוגי לעימות צבאי במשך מלחמות האזרחים האריתראיות, במקביל למלחמה כנגד אתיופיה. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הסכסוכים הסתיימו כאשר השעביה הצליח כמעט להשמיד את הג'אבחה וראשיו נמלטו לסודאן השכנה ובכך השעביה היה הארגון העיקרי בלוחמה כנגד אתיופיה עד שהשלים עם הארגון המתחרה בכינוס השני של הארגון ב-1986.
במשך המלחמה כנגד אתיופיה הארגון הצליח לתפוס חיילים אתיופים רבים בשבי. הארגון לא התעלל בשבויים אך גם לא דאג להם. במהלך המאבק הארוך שלו הארגון ייצר בתי חולים תת-קרקעיים ששם ייצרו גם תרופות ללוחמים. בכינוס השני של הארגון שהיה תחת סימן איחוד בין השעביה והג'אבחה הוסכם שלשני הארגונים תהיה הנהגה מרכזית אחת. ב-1988 הארגון המשותף החל במתקפה נרחבת כנגד הצבא האתיופי והצליח להשתלט על צפון אריתריאה, שני הארגונים הצליחו לכבוש את כל אריתריאה ב-24 במאי 1991. לאחר כיבוש אריתריאה הארגון שנה את שמו לחזית העממית לדמוקרטיה וצדק והיא המפלגה הפוליטית היחידה באריתריאה.
מלחמת העצמאות האריתראית
יובל שם טוב
שעביה
מועצת ניקאה הראשונה
החזית לשחרור אריתריאה
החזית לשחרור אריתריאה מוכרת באריתריאה ובאתיופיה בשם ג'בהה (החזית בערבית) הייתה ארגון שנלחם למען עצמאות אריתריאה מאתיופיה במהלך מלחמת העצמאות האריתראית ומלחמת האזרחים האתיופית.
היסטוריה.
הארגון הוקם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במצרים ונלחם כנגד אתיופיה ושליטה, הקיסר היילה סלאסי. התנועה הציבה אתגרים בפני הממשלה האתיופית אולם נכשלה בהשגת מטרתה העיקרית - עצמאות אריתריאה הערבית. אנשי הארגון היו בעיקר מוסלמים בני השבטים הנודדים ממערב אריתריאה ומאזורי החוף. בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרשה קבוצה מאנשי הארגון והקימה ארגון שמאל מתחרה בשם שעביה. במהלך שנות ה-80, השעביה החליפה את הג'אבחה בתור ארגון המתקוממים העיקרי. בעת הכרזת העצמאות של אריתריאה ב-1993, ארגון השעביה שינה את שמו לחזית העממית לדמוקרטיה וצדק והוכר כמפלגה היחידה באריתריאה. הג'אבחה הפכה לארגון מתקוממים קטן הפועל בגבול עם סודאן. בכינוס הארגון ב-1995 בעיר גונדר שבאתיופיה הארגון הציג אידאולוגיה שונה מזו של המייסדים, כיום הג'אבחה הוא סיעה בברית הלאומית האריתראית שהיא ארגון גג שמאגד את כל קבוצות ההתנגדות לממשלה האריתראית, ארגון זה מקבל תמיכה צבאית מאתיופיה וממשלת סומליה.
ג'אבחה
מצד גרפון
מצד גרפון הוא מגדל שמירה נבטי החולש על דרך הבשמים ממסלול נחל חווה לכוון נחל גרפון (מצפון למכתש רמון).
האתר.
במקום התגלו מגדל רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו 6 מטר, קירותיו בנויים מאבנים בינוניות, מטויחות טיח גס והם השתמרו בגובה של 3 עד 4 נדבכים. מצד גרפון דומה מאוד בצורתו למצד מחמל.
ממזרח למצד, במרחק מטרים ספורים, נמצאו שרידי מתחם מגורים ובו חמישה חדרים. בראש מעלה-גרפון, בנקודה המשקיפה על המשך הדרך בכיוון צפון, נמצא מגדל תצפית קטן נוסף בגודל של 2 מטר על 2 מטר. על שפתו הדרומית של נחל גרפון מדרום-מערב למצד, נמצא בור מים שנחצב בסלע. הבור קיבל את מימיו מתעלה שאספה את מי-הנגר של המדרון מדרום. אורכה 250 מ' והיא נשתמרה היטב.
קרום בתולין
מדליית רמפורד
מדליית רמפורד (באנגלית: Rumford Medal) היא מדליה שמעניקה החברה המלכותית לחוקרים אירופיים בתחומי התרמודינמיקה והאופטיקה. המדליה נקראת על שמו של בנג'מין תומפסון, הידוע בשם הרוזן רמפורד, שב-1796 תרם לחברה המלכותית 5,000 לירה שטרלינג על מנת שתעניק את הפרס פעם בשנתיים. המדליה מצופה כסף, ובנוסף לה, מקבלים הזוכים גם אלף ליש"ט.
בית העלמין קולון