ב-1957 מונה לראשות הישיבה על ידי אחיו, רבי ישראל, שכיהן אז כאדמו"ר מגור. רבי ישראל נכח בשיעור הראשון שאותו מסר. קודם לכן התפרנס מניהול חנות ספרים. גם כראש ישיבה הקפיד על קיום אורח חיים צנוע. במשך שנים היה דוברם של אֶחיו רבי ישראל ורבי שמחה בונים (שכיהן גם הוא כאדמו"ר לאחר פטירת רבי ישראל). בתפקיד זה סייעו לו כישוריו הרטוריים.
כיהן כחבר נשיאות ונשיא מועצת גדולי התורה, כחבר הנהלת החינוך העצמאי וכחבר הנשיאות של מפעל הש"ס. ב-1971 התמנה ליו"ר אגודת ישראל. במסגרת תפקיד זה פעל ב-1992 לאיחוד בין הפלג הליטאי של מפלגת דגל התורה לפלג החסידי של אגודת ישראל.
רבי פנחס מנחם סבל מאסתמה קלה כל ימיו.
כאדמו"ר.
בשנת 1992 נפטר אחיו רבי שמחה בונים. במהלך ימי השבעה התעורר בחסידות הדיון את מי למנות כיורשו, את רבי פינחס מנחם, אחי האדמו"ר, או את רבי יעקב אריה אלתר, בנו של רבי שמחה בונים. בסופו של דבר הוסכם שרבי פינחס מנחם יהיה האדמו"ר הבא, והוא התחייב בכתב לכבד את נכדיו של רבי שמחה בונים לא פחות מאת נכדיו שלו, וכן שלאחריו יקבל את התפקיד רבי יעקב אריה (האדמו"ר הנוכחי). רבי פינחס מנחם כיהן בתפקיד כשלוש וחצי שנים, עד לפטירתו. פנו אליו גם רבים שלא נמנו על חסידי גור. נהג למסור שיחות ודרשות ארוכות יחסית. נהג להאריך בתפילתו, בליווי תנועות של התלהבות - כמו ראשי השושלת, החידושי הרי"ם ושפת אמת, ושלא כאביו ואֶחיו האדמורי"ם הקודמים. האריך יחסית בשיחות עם הבאים אליו להתייעצות, גם זאת כמנהג האדמו"רים הראשונים של השושלת. בדברי תורתו עסק רבות בענייני "עין טובה" ו"קדושה" ודרש מחסידיו להגביר את האחווה ביניהם.
מבחינה פוליטית נחשב כבעל תפיסת עולם ימנית. התנגד למסירת שטחי יהודה ושומרון לערבים וביקר ביישוב בית אל. הרב אלתר סירב לבקשת ראש הממשלה שמעון פרס שהתקשר אליו ב-1996 וביקש להיפגש עמו, באומרו לו שאיננו מסוגל ללחוץ את ידו של מי שלחץ את ידי ערפאת שדם יהודים על ידיו. עם זאת הוא נפגש עם יצחק רבין, בנימוק שהוא נגרר אחר מהלכי אוסלו, ולא הוביל אותם.
פטירתו.
עשרות ההרוגים בפיגועי ההתאבדות שהתרחשו בתקופה האחרונה לחייו השפיעו על מצב בריאותו. בימים שבהם נהרגו אנשים סירב לאכול. הוא התבטא בתכיפות לפני אישי ציבור שנכנסו לחדרו על האסון שמביא לדעתו "הסכם אוסלו" על חיי ישראל. לאור המצב, פִרסם בעיתון המודיע יומיים לפני פטירתו מכתב הפותח במשפט "עת צרה היא ליעקב, אשר יגורנו והוזהרנו בא". נפטר בשנתו, מספר שעות לאחר שערך את שולחנו במוצאי חג הפורים, ליל ט"ז באדר תשנ"ו (1996).
נקבר באופן חריג בחצר ישיבת שפת אמת בשכונת מחנה יהודה שבירושלים, בסמוך לקבר אביו רבי אברהם מרדכי אלתר.
משפחתו.
לרב אלתר נולדו שישה בנים ובת. אחד מבניו נפטר בילדותו. מבניו:
חיבוריו.
רבים מחידושיו נמצאים בכתב יד ועדיין לא הודפסו.
חיה זיידנברג
חיה זיידנברג (1926 - 1 בפברואר 1948) הייתה צעירה שהוצאה להורג על ידי אנשי הלח"י בראשית מלחמת העצמאות באשמת בגידה.
ביוגרפיה.
זיידנברג נולדה לראובן לוי ופנינה לבית זיידנברג במשפחה בת חמישה ילדים בתל אביב. זיידנברג החלה לעבוד בדואר במקום אחיה פסח לאחר שזה התגייס לצבא הבריטי. בדואר למדה זיידנברג אנגלית וערבית וגם הכירה את דאוד יסמיני, צעיר ערבי-נוצרי, בן למשפחה אמידה מיפו, שאמו הייתה ממוצא איטלקי.
עם הזמן נוצר בין השניים קשר רומנטי. כאשר הקשר נודע להוריה ניסתה אמה להפריד בין השניים, עברה עם בתה לשדרות דב הוז בחולון ופתחה חנות ירקות ביישוב. חיה עבדה כזבנית בחנות. על פי עדותה של גיסתה, טובה זיידנבג, ניהלה חיה זיידנברג רומן במשך ארבע שנים עם יסמיני. איש הלח"י נחמיה בן תור טען כי הקשר בין השניים נמשך שש שנים, וכך עולה מהודאתה שלה טרם הוצאתה להורג. בתחילת 1948 התקבלה חיה לעבודה כאחות במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל בבת ים.
דאוד (או "דייוויד" בפי זיידנברג) יסמיני, היה ממפקדי ארגון הנג'אדה הערבי, שהיה כוח ערבי לוחם במלחמת העצמאות. הוא נחשד ככל הנראה על ידי שירות הידיעות של "ההגנה" (הש"י) בכך שהוא מנסה לסייע לארגונים הערביים במלחמתם נגד היישוב היהודי. הש"י האזין לשיחות טלפון שבהן ניסה יסמיני להשפיע עליה שתעשה "משהו" לטובת הערבים, אולם מעקב של "ההגנה" אחרי זיידנברג במשך שבועיים לא העלה דבר, פרט לאותן שיחות (שמקורן היה ביפו). אז ככל הנראה, הודלף הדבר לאנשי הלח"י.
על פי המסופר בספרו של יעקב בנאי, "חיילים אלמונים", מאזיני הלח"י קלטו שיחה שהתנהלה בין חיה לבין דאוד, ובה דאוד ניסה לשכנע אותה שתפעל בשבילו כדי להעביר פצצה לתל אביב:
ב-1 בפברואר 1948 הגיעו אחדים מאנשי הלח"י לדירתה של זיידנברג בחולון ולקחו אותה לפרדס בהדר רמתיים (היום: הוד השרון), שם המתין לה בית דין שדה ששפט אותה. יעקב בנאי סיפר: "תחילה ניסתה להכחיש הכול, אך כשהוקראה לה השיחה הטלפונית הודתה שיסמיני הוא אהובה. אמנם הבטיחה לו להחדיר את הפצצה, אך לא התכוונה לעשות זאת באמת. ביום ראשון הייתה מודיעה לו על 'חרטתה'".
בנאי מספר כי לאחר שהודתה פרצה בבכי:
אנשי הלח"י הורו לזיידנברג לכתוב הודאה בכתב ידה:
באותו ערב פרסם הלח"י כרזה בה נכתב:
לאחר מותה.
בני משפחתה של זיידנברג למדו על הוצאתה להורג דרך כרוזי הלח"י. הם חיפשו את גופתה ללא הצלחה במשך שלושה שבועות.
ההוצאה להורג עוררה הדים ביישוב העברי. כמעט כל אמצעי התקשורת גינו את המעשה, ומעשים נוספים שביצע הלח"י באותו שבוע, כמו שוד אריגים מחנות בתל אביב, שוד של שתי מכונות כתיבה ואיומים על מפקד משטרת תל אביב שלמה רוזנשטיין שיצא כנגד "המהרסים מבפנים" בהרצאה במועדון העיתונות.
בתגובה, פרסם הלח"י ב-4 בפברואר כרוז נוסף שבו נטען כי "באותו יום א' שנידונה והוצאה להורג הפושעת, היא עמדה להכניס ב-10 בבוקר לתל אביב פצצת מוקש ולשימה במקום שיורו לה שולחיה מיפו". עוד נטען בכרוז כי "ה'הגנה' קיבלה ידיעה זו. שרות ה'הגנה' התרוצץ יומיים כדי למצוא את הבוגדת. אולם מחלקת הידיעות שלה עסוקה כנראה עד היום הזה יותר ב'פורשים' מאשר באויבי העם ובבוגדים. ה'הגנה' לא הצליחה למצוא אותה. אנחנו הצלחנו". לכרוז צורפה ההודאה של זיידנברג בכתב ידה בהאשמות שיוחסו לה.
לפי גרסתה של טובה זיידנברג, גיסתה של חיה, אלמוני הניח פתק בפתח דירת הוריה ובו נרמז מיקום הגופה ואחיה פסח מצא את גופתה בפרדס ב-12 בפברואר.
זיידנברג נקברה בבית העלמין נחלת יצחק ב-15 בפברואר, תחת השם "חיה איידל בת ראובן לוי", ליד הגדר הצפונית.
סיפורה של זיידנברג ירד עד מהרה מהכותרות בסערת מלחמת העצמאות.
דאוד יסמיני עזב את הארץ לאחר הפרשה.
בשנת 1989 הופק תיעוד קולנועי של הפרשה, בשינויים קלים, בסרט "אש צולבת", שבו גילם השחקן דן תורג'מן את "ג'ורג' חורי" (בן דמותו של דאוד יסמיני) והשחקנית שרון הכהן את דמותה של "מרים זיידמן" (בת דמותה של חיה זיידנברג).
קרלוס ולדרמה
קרלוס אלברטו ולדרמה פאלאסיו (בספרדית: Carlos Alberto Valderrama Palacio; נולד ב-2 בספטמבר 1961 בסנטה מרתה) הוא כדורגלן עבר קולומביאני, הנחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הקולומביאנים בכל הזמנים. ולדרמה הוא שיאן ההופעות בנבחרת הלאומית של קולומביה, ונבחר בשנת 2004 לאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם (פיפ"א 100). סימן ההיכר הבולט שלו היה רעמת השיער הבלונדינית שלראשו והיה ידוע בכינויו "אל פיבה" (הילד). הוא השתתף בטורנירי גביע העולם באיטליה 90', ארצות הברית 94' ו-צרפת 98'. זכה פעמיים בתואר כדורגלן השנה בדרום אמריקה בשנים 1987 ו-1993 וכן מוקם במקום ה-39 ברשימת הכדורגלנים הדרום אמריקאים הטובים ביותר של המאה ה-20. ולדרמה לא הרבה לבעוט לשער או לכבוש שערים, אך התאפיין ביכולת מסירה מדויקת, לעיתים גם במסירות לאורך חצי מגרש.
פסל ברונזה בדמותו הוצב ליד מחוץ לאצטדיונה של אוניון מגדלנה בסנטה מרתה, עיר הולדתו.
ראשית חייו.
הוא נולד בסנטה מרתה לקרלוס ולדראמה, שהיה ידוע בכינויו "חאריצ'ו" ולחוסטה פלסיו. אביו היה כדורגלן בנבחרת מחוז מגדלנה וכן השתייך לקבוצת אוניון מגדלנה. משפחת ולדרמה כללה כדורגלנים נוספים כמו אחיו של "אל פיבה", רונאלד ואלן וכן בני דודיו, דידי אלכס ולדרמה ומיגל רודריגס פלסיו.
בילדותו נהג ולדרמה לשחק כדורגל אחרי השיעורים בבית ספר ובמגרש החול בשכונת "פסקאיטו" שבסנטה מרתה, שם גדלו ושיחקו כדורגלנים קולומביאנים מוכשרים רבים. בילדותו נתן לו חבר ארגנטינאי של אביו את הכינוי "אל פיבה" (שמשמעותו ילד) ומאז הוא מוכר בעולם בעיקר בכינוי זה.
קריירת המועדונים.
ולדרמה החל לשחק בקבוצה של בית ספרו, "ליסאו סלדון", אותה אימן אביו ושיחק שם בעיקר כחלוץ בכבש המון שערים, אך עם הזמן החליט לשנות את תפקודו לקשר יצירתי, פליימייקר. בעידודו של אביו ובזכות מאמנה של אוניון מגדלנה, אדוארדו דאבילה, הצטרף ולדרמה לאוניון בשנת 1980.
בשנת 1984 עבר לשחק בקבוצת הפאר מיונאריוס, אך בעקבות מיעוט דקות משחק שקיבל מהמאמן חורחה לואיס פינטו, החליט לעזוב אחרי עונה אחת.
את ההכרה ככדורגלן מצטיין במדינתו קיבל ב-1985 כשעבר לדפורטיבו קאלי ושיתף פעולה בקבוצה זו עם שחקנים כגון סרחיו אנגולו וברנרדו רדין. המאמן ולדימיר פופוביץ' נתן לו חופש לשחק במרכז המגרש ושיתוף הפעולה עם רדין יצר את אחד הצמדים הטובים בהיסטוריה של הכדורגל הקולומביאני. עם דפורטיבו קאלי סיים ולדרמה פעמיים במקום השני בליגה הקולומביאנית, ב-1985 ו-1986.
היציאה לאירופה.