הונדה N360 (באנגלית: Honda N360) היא מכונית סופרמיני המוגדרת בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הונדה אשר יוצרה בין השנים 1967–1972 ביפן, מלזיה וטאיוואן.
סוד השמיטין
סוד השמיטות
קבוצת יסודות 4
קבוצת יסודות 4 היא קבוצה של יסודות כימיים בטבלה המחזורית. הקבוצה מכילה בתוכה את היסודות טיטניום (Ti), זירקוניום (Zr), הפניום (Hf) ורתרפורדיום (Rf). היסודות שבקבוצה הם בעלי עמידות גבוהה לחימצון ומוליכות חשמלית גבוהה. כל היסודות שבקבוצה הן מתכת מעבר.
קוד המטפחת
קוד המטפחת, המכונה גם קוד הבנדנה והסימון, הוא מערכת מקודדת צבעים הנפוצה בדרך כלל בקרב גברים שמחפשים מין מזדמן עם גברים או מתרגלי BDSM. קוד זה נפוץ בעיקר בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ואירופה. המטפחת מציינת את ההעדפותה המיניות של האדם, את סוג יחסי מין שהאדם מחפש, והאקטיביות והפסיביות של האדם.
לבישת הממחטה בצד שמאל של הגוף מעידה בדרך כלל כי האדם אקטיבי, בעוד שלבישת הממחטה בצד ימין של הגוף מעידה בדרך כלל כי האדם פסיבי. קוד זה היה בשימוש נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים.
מקור.
חבישת מטפחות צבעוניות שונות סביב הצוואר הייתה נפוצה באמצע ובסוף המאה ה-19 בקרב בוקרים, מהנדסי רכבות קיטור וכורים במערב ארצות הברית. נהוג לחשוב כי מקורם של חבישת מטפחות על ידי גברים הומוסקסואלים בסן פרנסיסקו לאחר הבהלה לזהב שהייתה בקליפורניה, שבאה ממחסור בנשים. גברים שרקדו זה עם זה בריקודים מרובעים פיתחו קוד בו האיש שלבש את הבנדנה הכחולה לקח את התפקיד הזכרי בריקוד, בעוד שהאיש שלבש את הבנדנה האדומה לקח את התפקיד הנשי בריקוד (בנדנות אלו היו בדרך כלל נמצאות סביב הזרוע או תלויות מהחגורה או בכיס האחורי של מכנסי הג'ינס).
נהוג לחשוב כי קוד המטפחת המודרני התחיל בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית בסוף 1970 או בתחילת 1971, כאשר עיתונאי מטעם וילג' ווייס התבדח שבמקום פשוט ללבוש מפתחות כדי לציין אם מישהו הוא אקטיבי או פסיבי, היה יותר יעיל להודיע בעדינות על המיקוד המיני הספציפי של אותו אדם על ידי לבישת מטבעות צבעוניות שונות. מקורות אחרים מייחסים את הרחבת המערכת המקורית בכחול ואדום לקוד של היום בגלל מאמצי שיווק סביב 1971 על ידי חנות הכלבו בסן פרנסיסקו לסחורה ארוטית, The Trading Post, שקידמה ממחטות על ידי הדפסת כרטיסים המפרטים את המשמעויות של צבעים שונים.
אלן סלבי , מייסד Mr. S Leather בסן פרנסיסקו, טען כי הוא יצר את הקוד הזה עם שותפיו העסקיים ב-Leather 'n' Things ב-1972, כאשר ספק המטפחות שלהם הכפיל בטעות את ההזמנה שלהם והקוד המורחב עזר להם למכור את הצבעים הנוספים שקיבלו.
דוגמאות.
טבלה זו שורטטה מתוך המהדורה השנייה של ספר הלימוד של לארי טאונסנד הנקרא Leatherman's Handbook II שיצא ב-1983 (המהדורה הראשונה של 1972 לא כללה טבלה זו). ספר זה נחשב בדרך כלל למוסמך. ברשימה זו מובהק הרעיון של ימין ושמאל, כאשר צד שמאל מציין את בן הזוג האקטיבי, בעוד שצד ימין מציין את בן הזוג הפסיבי. המשא ומתן עם פרטנר פוטנציאלי נותר חשוב מאחר שכפי שציין טאונסנד, אנשים עשויים ללבוש מטפחות מכל צבע
הרשימות הארוכות יותר שנמצאות באינטרנט מורחבות יותר, וקודי הצבעים הרבים בהם משמשים לעיתים קרובות פחות נפוצים, אם כי חלק מהצבעים הללו מוצעים למכירה בחנויות יחד עם כרטיסים בחינם המפרטים את משמעותם.
מטפחת (להט&quot;ב)
מטפחת (תרבות להט&quot;ב)
צעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944)
יחסי גרמניה–מלאווי
יחסי גרמניה–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מלאווי.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מלאווי הם יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין מלאווי לגרמניה כוננו בשנות השישים של המאה העשרים, מעט לאחר זכייתה של מלאווי בעצמאות מן הפדרציה של רודזיה וניאסלנד שנשלטה על ידי הממלכה המאוחדת.
גרמניה עזרה למלאווי במהלך השנים בקידום הפיתוח של המדינה ובמספר תחומים עיקריים: חינוך יסודי, שירותי בריאות, מניעת איידס, קידום השקעות במדינה, בריאות בעלי חיים, גננות וקידום דמוקרטיה. מאז 2007 שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות עלה מדרגה וגרמניה שילבה את מלאווי בתוכנית הפיתוח שלה.
הפיקוד האדום
הפיקוד האדום (בפורטוגזית: Comando Vermelho) הוא ארגון פשע מאורגן ברזילאי עוסק בעיקר בסחר בנשק ובסמים. הארגון הוקם בשנת 1969 כאשר קבוצת אסירים שנכלאו יחד במהלך והקימו את הארגון בשם "הפלנגות האדומות" (Falange Vermelha).
הארגון שולט על חלקים מריו דה ז'ניירו ונלחם בכמה סכסוכים בקנה מידה קטן (בשנת 2001 ו-2004) עם הכנופיה היריבה "הפיקוד השלישי", אשר התפצלה מתוך הפיקוד האדום בשל מאבקי כוח בין מנהיגי הפיקוד באמצע שנות השמונים. הארגון מהווה אוסף של תאים עצמאיים במקום שיש לו היררכיה קפדנית, אולם הבוסים הבולטים כוללים את לואיז פרננדו דה קוסטה ואת איסאיאס דה קוסטה רודריגס.
בסוף יוני 2007 פתחה משטרת ריו דה ז'ניירו מתקפה רחבה באזור ההתבססות של הארגון בו נהרגו עד 24 איש. על פי מחקר שנערך במרכז המחקר לאלימות באוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו, בשנת 2008 הקבוצה שלטה ב-38.8% מהאזורים האלימים ביותר בעיר, לעומת 53% בשנת 2005.
הפיקוד נוטה למשוך צעירים ברזילאים חדשים ולהכניסם לשורותיהם. נוסף הארגון מעניק חסות לקבוצות כמו עמותות שכונתיות, מועדונים וארגוני ספורט, אחת הדרכים הנפוצות ביותר שבן ארגון הפשיעה מסוגל לתפוס את תשומת לבם של בני הנוער הוא באמצעות הסגנון המוזיקלי הפופולרי ביילה פאנק, צורה של "מוזיקת שלל" ברזילאית שמקורם במיאמי בס. בשל הפופולריות של הז'אנר בקרב צעירים ברזילאים, ידוע שהקבוצה מסבסדת "מסיבות פאנק כדי לגייס ילדים צעירים לסחר בסמים".
בנוסף למסיבות הפאנק הללו, "בהן סמים ומין מושכים אפילו נוער בורגני או קטנוני-בורגני", שנערך על ידי הארגון באופן קבוע בכל יום ראשון, אמני פאנק ממומנים גם על ידי הארגון להקלטת שירים ואפילו תקליטורים שלמים המקדמים את הפיקוד ומספידים את חברי הארגון המתים. מכיוון שהפיקוד משלם על הפקת והקלטת שירי הפאנק, הם "לרוב מוקלטים באיכות גבוהה ומושמעים בתחנות רדיו פיראטיות ונמכרים על ידי מאות רוכלים בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו".
ביוני 2018, הפיקוד האדום פתח במתקפות על בסיס של הצבא הבוליביאני בפורווניר ובתחנת משטרה ברזילאית באפיטסיולנדיה, בשני המקרים נגנבו נשק ותחמושת.
בתרבות הפופולרית.
רוס קמפ ביים סרט תיעודי על הפיקוד האדום (CV).
הסרט עיר האלוהים מציג את ראשיתו המוקדמת של הארגון. מהדורת ה-DVD של הסרט הזה מכילה סרט תיעודי נוסף "חדשות המלחמה הפרטית" ובו ראיונות עם המשטרה וילדים מקומיים מהפאבלות (שכונות העוני).
בספר "כנופיות ריו" מאת מישה גלני מתואר סיפור הקמתו של הארגון.
לואי פאן
לואי פאן (באנגלית, Louis Fan; נולד כפאן שויי ומכונה גם לואיג'י פאן; 13 ביוני 1682 - 28 בפברואר 1753) היה האדם הסיני הידוע הראשון שנסע לאירופה, חזר וכתב דיווח ממסעותיו. עם זאת, קדמו לו מייקל שן פו-טונג, ארקדיו הואנג ורבן בר סאומה, אבל כולם מתו בניכר במקום לחזור לסין.
ביוגרפיה.
פאן נולד בפינגיאו, שאנשי, בשנת 1682. מעט ידוע על חייו ומשפחתו המוקדמים, אך נראה כי בשלב מסוים הוא פגש את המיסיונר הישועי של פיימונטה, אנטוניו פרנצ'סקו ג'וזפה פרובנה, שהמיר אותו לנצרות הקתולית הרומי והטביל אותו כ"לואיג'י" או "לואי".
באותה תקופה, המסדרים הקתוליים השונים בסין היו מעורבים במחלוקת על הלגיטימיות של הפולחן הקונפוציוניזם או פולחן האבות. בינואר 1707 הציג נציג האפיפיור צ'ארלס-תומאס מילארד דה טורנון את הצו של האפיפיור קלמנט ה- X, "סם דעוס אופטימוס" ... לקיסר קנגקסי, האוסר על מתנצרים קתולים להשתתף בטקסים כאלה.
הקיסר הורה לישועים להרכיב משלחת שנייה לנסות לשנות את דעתו של האפיפיור בנושא. פאן ליווה שלושה ישועים: פרובנה, חוסה ראמון ארקסו ופרנסואה נואל, האחרון שבהם השתתף במשלחת הראשונה שלא הצליחה. הם עזבו את מקאו על סיפונה של הספינה הפורטוגזית "בום ישו דה מזאגאו דה ברוטאס" ב־14 בינואר 1708. המסע אפשר לפאן להתבונן בבטביה באיי הודו המזרחית ההולנדית (ג'קרטה, אינדונזיה) ובאהיה בברזיל, מה שהפך אותו ככל הנראה לאדם הסיני הראשון שחזר וכתב על אמריקה.
הם הגיעו לליסבון בספטמבר 1708, ופאן פגש את המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל זמן קצר אחר כך. נואל אולי נסע הלאה, אבל פרובנה ופאן נשארו בפורטוגל במשך חודשים ארוכים, והגיעו לרומא רק בפברואר של השנה שלאחר מכן. הוא לא הצליח לשנות את דעתו של קלמנט בנושא הטקסים הסיניים. פאן סייר באיטליה, למד לטינית ותאולוגיה, והצליח לערוך תצפיות רבות ממקור ראשון על היבטים של אירופה מהמאה ה -18, שרק מעט אסייתים קיבלו הזדמנות לעשות לפניו. בשנת 1717 הוסמך ככומר.
בשנת 1718 החליט האפיפיור קלמנט ה- XI להחזיר את פרובנה לסין, ולכן ב־19 במאי 1719 עלו פרובנה ופאן ל"פרנסיסקו חאבייר" בליסבון והפליגו שוב. פרובנה נפטר במהלך ההפלגה, ופאן חזר למקאו לבדו. ממקאו הוא נסע צפונה לבייג'ינג להפגש עם הקיסר קנגשי, פגישה שנערכה ב־11 באוקטובר 1720. שום דיווח על פגישתו עם הקיסר לא שרד, אך פאן כתב דיווח קצר על חוויותיו באירופה, אשר אולי נוצר כדי להשלים את המידע שהעביר לקיסר באופן אישי.
עד סוף ימיו עבד פאן ככומר ומיסיונר בסין, וכנראה כמתורגמן עבור הקיסר; המיסיונר האיטלקי מתאו ריפה מזכיר 'לואי פאן' בספר שפרסם על חוויותיו בסין.