1986 בארצות הברית
1986 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 210 שנה מיום היווסדה.
אמנת סן רמו
אמנת סן רמו על החוק הבינלאומי המתאים לסכסוכים מזוינים בים (באנגלית: San Remo Manual on International Law Applicable to Armed Conflicts at Sea) אומצה ב-1994 על ידי המכון הבינלאומי לחוק הומניטרי שמושבו בסן רמו, בעקבות סדרת מפגשי "שולחן עגול" של מומחים לחוק ימי. האמנה נחשבת למכשיר המקיף הבינלאומי היחיד שנוסח בעניין חוקי המלחמה בים מאז 1913. האמנה היא מסמך מוכר מבחינה משפטית אך אינה מחייבת, והיא ריכוז (קודיפיקציה) של המשפט בינלאומי פומבי הנוהג בפועל ושילוב של סטנדרטים משפטיים קיימים עם הוראות אמנת ז'נבה משנת 1949.
הוראות האמנה ביחס למצור ימי.
סעיף 67 לאמנה קובע כי מותר לצדדים הלוחמים לתקוף ספינות סוחר השטות תחת דגלה של מדינה נייטרלית מחוץ למים הנייטרלים אם סעיף 146 קובע כי מותר לתפוס ספינת סוחר נייטרלית אם היא מעורבת במעשים המפורטים בסעיף 67.
סעיף 102 קובע עם זאת, כי הכרזת מצור אינה חוקית אם מטרתו הרעבת אוכלוסייה אזרחית או מניעת מטען החיוני לקיומה. מצור ימי אינו חוקי אם פגיעתו באזרחים מופרזת ביחס למטרה הצבאית. סעיף 103 קובע בנוסף כי אם האוכלוסייה סובלת ממחסור במזון וציוד חיוני אחר חובתו של מטיל המצור לאפשר מעבר חופשי של מזון וציוד חיוני
כדי שמצור יהיה חוקי עליו לעמוד במספר דרישות:
יישום אמנת סן רמו למצור על רצועת עזה.
ב-3 בינואר 2009 הודיע שר הביטחון של ישראל על הטלת סגר על עזה עד למרחק 20 מייל מהחוף (סגר שהיה תקף למעשה עוד קודם לכן) ובהתאם להוראות סעיפים 93 ו-94, פורסמה על ידי רשות הספנות הודעה לימאים (Notice to Mariners), בדבר הטלת הסגר. בהודעה זו נמסר מועד תחילת הסגר וגבולותיו הגאוגרפיים (תוך ציון הקואורדינטות התוחמות את האזור הסגור) אך ללא ציון משכו. הוויכוח על חוקיות הסגר מתייחס להתאמה או לאי ההתאמה של פעולות ישראל למגבלות של אמנת סן רמו. ועדת טירקל לבדיקת אירועי המשט לעזה ייחסה משקל רב להוראות האמנה (המדריך): הוועדה הצדיקה את עצירת המשט לעזה ב-2010 בהיתר שנותנת אמנת סן רמו לכפיית מצור צבאי. ועדת הבדיקה של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם קבעה לעומת זאת כי עצם המצור הימי על עזה אינו חוקי משום שהוא עונש קולקטיבי על האוכלוסייה ומפר את הוראות סעיפים 102 ו-103 לאמנה. לפי דו"ח עמותת גישה הסגר מפר את הסעיפים ההומניטרים שבאמנת סן רמו משום שההגבלות הנוקשות על היבוא גרמו, בתקופות שונות, למחסור חמור במוצרי יסוד ובמוצרים חיוניים אחרים בעזה, שאיים על בריאותם של תושבי הרצועה. בנוסף, ספינות סיוע לעזה נעצרו והורחקו כבר בדצמבר 2008 לפני ההכרזה על המצור בינואר 2009, בסתירה לדרישה שבסעיף 93. בניגוד לאמור בסעיף 94 לאמנה, ישראל לא הגבילה את משכו של הסגר; הפרקליטות הצבאית מסבירה זאת בכך שהסגר לא הפסיק סחר ימי קודם ולכן אין צורך ב"תיאום ציפיות" עם צדדים נייטרלים:
טענה נוספת נגד חוקיות פעולות ישראל נוגעת לסעיף 106, הקובע כי המיקום והגודל של האזור בו מוטל איסור השיט צריך להיות מוגבל ולא לעלות על מה שחיוני לצורך הצבאי ולעקרון המידתיות. לטענת מתנגדי הסגר, ישראל אסרה גם תנועת סירות דיג בטווח 3 מילים ימיים ללא הצדקה צבאית תוך פגיעה בפרנסת הדייגים והפרה בכך את הוראות האמנה
1985 בארצות הברית
1985 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 209 שנה מיום היווסדה.
מא רייני
גרטרוד ("מא") רייני (באנגלית: Gertrude "Ma" Rainey; 26 באפריל 1886 - 22 בדצמבר 1939) הייתה זמרת אמריקאית, מחלוצות הבלוז. היא נודעה בשל קולה העוצמתי, מרכיב חיוני בעידן שטרום-ההגברה. ב-1983 נבחרה להיכל התהילה של הבלוז וב-1990 נבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
תולדות חייה.
גרטרוד מליסה פרידג'ט (Pridgett) נולדה בקולומבוס, ג'ורג'יה. כחברה בכנסייה הבפטיסטית שרה במקהלת הכנסייה.
ב-1904 פגשה את הזמר והרקדן ויליאם "פא" רייני (William "Pa" Rainey) ונישאה לו בגיל 18. הזוג הופיע יחד במופעי מינסטרל שחורים תחת השם "רייני את רייני, מתנקשי הבלוז". ב-1914 הגיעה רייני לניו אורלינס, שם הכירה כמה מחלוצי הג'אז בהם לואי ארמסטרונג, סידני בשה, פלטשר הנדרסון וג'ו "קינג" אוליבר. היא הופיעה עמם והפכה לדמות מוכרת.
באותה תקופה הכירה את בסי סמית, ששרה בלוז בקרנות רחוב ולקחה אותה תחת חסותה. השתיים הפכו לחברות ולנאהבות. שתיהן היו ביסקסואליות.
בשנת 1920 הייתה רייני לאחת מזמרות הבלוז הראשונות שהוקלטו על גבי תקליט וזו שזכתה להצלחה הגדולה ביותר. בשנת 1923 עברה לשיקגו, לפי דרישת חברת תקליטי פרמאונט והקליטה שם למעלה מ-100 שירים בחמש השנים העוקבות, בהם הלהיטים "Moonshine Blues", "See See Rider" ,"Bo-Weavil Blues" ו-"Ma Rainey's Black Bottom". אנשי פרמאונט שיווקו אותה כ"האמא של הבלוז", "הזמיר מהדרום", "האשה בעלת צוואר-הזהב של הבלוז" ו"חתולת הבר של פרמאונט".
ב-1924 הקליטה מספר שירים יחד עם לואי ארמסטרונג (כשהידוע שבהם הוא "Jelly Bean Blues"). עוד באותה שנה הצטרפה ללהקה המעורבת (שחורים ולבנים), "חתולי הבר של הג'אז" (Wildcats Jazz Band) לסיבוב הופעות שנמשך בהפסקות עד 1928 (בלהקה היה חבר גם טומי דורסי הצעיר). הלהקה הופיעה הן בפני קהל אפרו-אמריקני והן בפני קהל לבן-עור וכך הייתה רייני לאחת מזמרות הבלוז הראשונות שהופיעו בפני קהל לבן.
ב-1928 חברה שוב לדורסי והקליטה עמו 20 שירים. לאחר מכן הופסק החוזה שלה עם פרמאונט משום שסגנונה הבסיסי, המחוספס והפשוט לא התאים עוד לטעם הקהל.
ב-1935 חזרה רייני לעיר הולדתה, שם ניהלה שני תיאטראות וודוויל עד מותה ב-1939 מהתקף לב.
השפעה והתייחסויות בתרבות.
הקלטת השיר "See See Rider", שרייני הקליטה לראשונה ב-1924, נכלל ב-1994 בהיכל התהילה של פרס גראמי, ובאוצר ההקלטות של ספריית הקונגרס. השיר הוקלט באותה תקופה גם על ידי ביג ביל ברונזי, לדבלי, פגי לי ומיסיסיפי ג'ון הארט, לאחר מכן הוקלט השיר על ידי אלביס פרסלי, ג'רי לי לואיס, צ'אק ברי, ג'ניס ג'ופלין, גרייטפול דד וברוס ספרינגסטין.
בוב דילן מתייחס לרייני בשירו "Tombstone Blues" הכלול בתקליט Highway 61 Revisited.
ב-1994 הוציא דואר ארצות הברית בול דואר עם תמונת דיוקנה.
בשנת 2015 יצא הסרט "סיפורה של בסי סמית" ברשת HBO, שם גולמה רייני על ידי השחקנית מוניק; שאף קיבלה מועמדטת לפרס אמי על תפקידה.
ב-2020 עלה בנטפליקס הסרט, "הבלוז של מא רייני", בכיכובה של ויולה דייוויס בתור רייני, המבוסס על מחזה בשם זהה ונכתב על דמותה.
1984 בארצות הברית
1984 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 208 שנה מיום היווסדה.
מעגנית המלח
מעגנית המלח (בערבית: רוג'ם אל בחר, רוגם הים) היה חצי אי בצפון ים המלח ועליו שרידי מגדל ושרידי יישוב מתקופות שונות. זיהוי המעגנית אינו ודאי, היו שהציעו לזהותה עם "בית הערבה" המקראית, זיהוי נוסף שהוצע הוא עם "עיר המלח" – אחת משש ערי המדבר של שבט יהודה. מהממצאים הארכאולוגיים במעגנית ניתן ללמוד על אופי ים המלח ובפרט על תכונתו לשינוי קיצוני במפלס, על פי מזג האוויר. כמו כן ניתן ללמוד על שינויים שהיו בעבר בגאוגרפיה ובאקלים.
התנודות המשמעותיות במפלס ים המלח במאות השנים האחרונות הביאו לתיאורים שונים של המעגנית על ידי נוסעים, חוקרים ותיירים שעברו באזור, ביניהם תיאורו של בנימין מטודלה. בתקופות שעלה מפלס המים המעגנית הפכה לאי, וכאשר הים נסוג הפך המקום למעגן. היו אף שנים ברוכות גשמים שהמקום הפך לשרטון תת-ימי. בעקבות ההתייבשות שחלה באזור, נחשף כל האתר והוא מרוחק מחוף הים.
בשנת 1917 אותרה המעגנית מתחת לפני הים על ידי ה' קופה (H.Koppe) שהיה קצין-מטאורולוג בצבא הגרמני. במדידות שביצע הסתבר שראש המעגנית היה בגובה 3.25 מטר לפני הים. ועומק השרטון שהוביל מהחוף אל המעגנית היה 7 מטר. בשנת 1940 במפה נוספת שהוכנה, עדיין הייתה המעגנית מתחת לפני המים. במשך השנים נחשף האי, הפך לחצי אי. בשנת 1977 הפך לתל קטן על יד שפת הים. ב-1964 החלה שאיבת המים על ידי המוביל הארצי שהשפיעה על גובה מפלס פני ים המלח. גם שאיבת המים אל בריכות האידוי של מפעלי ים המלח השפיעה על גובה המפלס.
בשנים 1977–1979 נערכו במקום חפירות שבראשם עמד פסח בר אדון, ארכאולוג שחפר במדבר יהודה. במהלך החפירות התגלו ממצאים המעידים על תפקידיו של חצי האי במהלך ההיסטוריה. עם גילוי חרסים מהתקופה הישראלית, סברו החופרים שהמקום מתאים להיות בית הערבה המקראית, אחת משש ערי יהודה המדבריות (יהושע ט"ו). הממצאים בשטח הראו על שכבת חורבן. ממצא זה תואם את החורבן שנמצא בכל יישובי המדבר שחרבו כנראה בחורבן בית ראשון. יישובים אלה נושבו מחדש רק בתקופה החשמונאית.
המעגן ההלניסטי.