ב-1989 פגשה לב את המוזיקאי אריק רודיך, שהיה פופולרי באותה תקופה, והחלה לעבוד על האלבום, בקו רוקיסטי ברור. בחודשים הראשונים להקלטות יהודית רביץ עזרה ללב, עד שהיא החליטה לפרוש. הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "יותר", שכתב לה יהונתן גפן והלחין לה יצחק קלפטר. בעקבות הצלחת השיר שהפך ללהיט ידוע (ונלמד עד היום בבתי ספר בשל מילותיו החינוכיות) הגיע סינגל נוסף, "תדליק אותי", שגם מילותיו נכתבו על ידי גפן, והפעם המלחין היה יאיר קלינגר. הסינגל הבא, "כל הדרך אלי", נכתב והולחן על ידי אסתר שמיר וזכה להצלחה רבה. זהו השיר היחיד ששמיר כתבה ללב.
האלבום יצא באותה שנה על גבי תקליט, אך "הדגל שלי" לא נכלל בו. ממנו זכו להצלחה כל השירים, ביניהם "כל הדרך אלי", שכתבה לה אסתר שמיר, "המילה האחרונה", "עכשיו הזמן" ו"אל תשכח". באלבום נכללים גם השירים "אהובת המטאדור", שנכתב לפי מנגינה ספרדית והשיר הקברטי "שוב פניה למולי", שנכתב לפי מנגינה צרפתית. את האלבום מסיימת גרסה מחודשת ללהיט העבר שלה "שתי אחיות", אך מילות השיר לא מופיעות בצד האחורי של עטיפת האלבום. לשיר "יותר" בוים קליפ שזכה להצלחה.
האלבום לא זכה להצלחה מיוחדת. לדברי לב, עלות ההפקה שלו עלה כמעט כמו דירה. לאחריו היא עברה עם בתה היחידה נטלי לארצות הברית, וחזרה ב-1993 עם האלבום יותר מקרוב, שגם הוא לא זכה להצלחה והשאיר להיטים שנשכחו. בנוסף, האלבום היה אלבומה הראשון של לב שיצא על גבי דיסק.
רשאיה
נאום ההספד של פריקלס
נאום ההספד של פריקלס הוא נאום מפורסם אותו נשא פריקלס בטקס ההלוויה הממלכתית לחללי השנה הראשונה של המלחמה הפלופונסית. הנאום שמצוי בידינו מובא על ידי תוקידידס בספרו "תולדות המלחמה הפלופונסית". לאור נטייתו של תוקידידס לכתוב נאומים שונים בסגנונו שלו וכפי ראות עיניו (כפי שהוא מודיע לקוראיו בתחילת ספרו), קשה לדעת עד כמה הנאום המובא על ידי תוקידידס נאמן או אפילו קרוב לנאום המקורי שנישא על ידי פריקלס. השפה של הנאום - קשה, סבוכה ותובענית כפי סגנונו הרגיל של תוקידידס, אך מבחינת התכנים הנאום מביע היטב את תפישת העולם והאידאולוגיה של אתונה בראשית המלחמה הפלופונסית.
הנאום מהווה מסמך נדיר, חשוב ומרשים המתאר את האידאולוגיה של הדמוקרטיה האתונאית במאה החמישית לפנה"ס.
רקע.
הסוגה.
החל במאה החמישית לפנה"ס התפתח באתונה מנהג של טקסי קבורה ציבוריים לחללי מלחמה. טקסים אלו התנהלו על פי כללים קבועים, ששיקפו במובהק את הדמוקרטיה הייחודית: קבורה כללית על פי השתייכות שבטית, ללא הבחנה בין אצילים לפשוטי עם, בין עשירים לעניים או בין מפקדים לחיילים. כחלק מריטואל הטקס נכלל נאום הספד ממלכתי.
מאותה התקופה השתמרו מספר נאומי הספד, ביניהם נאומיהם של גורגיאס, ליסיאס , אפלטון (שמהווה למעשה פארודיה על נאומי ההספד), דמוסתנס והיפרידס. נאומו של פריקלס הוא המפורסם שבכולם.
נאומי הספד הכילו מוטיבים קבועים: התפארות במוצא, סקירה היסטורית (לא תמיד נאמנה לאמת), שבח והלל לאבות ולנופלים, הבעת אמון בעליונות הפוליס וניחומים למשפחות החללים.
רקע מדיני.
פריקלס, מנהיג אתונה, האמין שנים רבות כי התנגשות צבאית עם ספרטה ובנות בריתה בלתי נמנעת. בהתאם לכך נערכה אתונה זמן רב מראש לעימות ומשזה פרץ, הייתה אתונה מוכנה. אתונה התבססה במלחמה על יתרונה הימי המובהק על יריבותיה, בעוד שביבשה ניהלה מערכה הגנתית כנגד פלישת צבא היבשה העדיף של ספרטה. לפיכך, לא סבלה אתונה מנזק רב במהלך השנה הראשונה למלחמה, ונראה היה כי מדיניותו של פריקלס נוחלת הצלחה. בתום שנה זו נערך הטקס המסורתי להלווית חללי המערכה, ובו נשא פריקלס את נאום ההספד.
מבנה הנאום.
הנאום נפתח בהצדקת המנהג של הספד החללים (תולדות מלחמת פלופונס, ספר שני פרק ל"ה). מיד לאחר מכן (פרק ל"ו) מדבר פריקלס בשבח אבות העיר והעלאה על נס של ניצחונות העבר שלהם.
פרקים ל"ז-מ"א המכילים שבחים למשטר האתונאי מהווים את החלק המעניין ביותר מבחינה היסטורית. פריקלס מתאר את היסודות האידאולוגיים של הדמוקרטיה האתונאית, תוך "עקיצת" משטריהם של אויבי אתונה. בין היסודות אותם מציין פריקלס בנאומו:
הנאום מסתיים (פרקים מ"ב-מ"ו) בתשבחות לחללי המלחמה והבעת תנחומים למשפחותיהם, כולל הבטחה לסעד כלכלי ליתומי המלחמה.
הערכת האותנטיות של הנאום.
הנאום, כאמור, מצוטט על ידי תוקידידס. תוקידידס הבחין בספריו בין נאומים ששמע בעצמו לבין אלו ששמע את שחזורם מאחרים. נאום ההספד שייך קרוב לוודאי לקטגוריה הראשונה - תוקידידס אינו מציין זאת במפורש אולם מבחינת הנסיבות סביר שתוקידידס נכח יחד עם שאר אזרחי אתונה בטקס.
יתרה מזאת, ישנם מספר סימנים נוספים המחזקים את הדעה כי הציטוט נאמן למקור: המבנה של הנאום, הלוגיקה שלו ומעל הכל הכריזמה המשתמעת מסגנון הנאום, מעידים כאלפי עדים על פריקלס - המנהיג המוכשר והכריזמטי של אתונה בשיא הצלחתו.
מדרשת עמליה
קורנסקי
יריד ההבלים (כתב עת, 1868)
יובל קרניאל
יובל קרניאל (יליד 1963) הוא משפטן ישראלי וחוקר תרבות תקשורת ואינטרנט, מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה. לשעבר הרקטור והמשנה לנשיא בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב. עורך דין המתמחה בדיני תקשורת ואינטרנט ופעיל בנושאי חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת. כותב ומפרסם מאמרים באופן קבוע בעיתונים "גלובס" ו"הארץ". מומחה ויועץ בנושאי אתיקה מקצועית, אחריות תאגידית וניהול משברים בתקשורת וברשתות חברתיות.
ביוגרפיה.
קרניאל נולד בירושלים, בנם של אילנה קרניאל, ניצולת שואה מילדי טהראן ואחותו של גיבור ישראל עמנואל לנדאו, ושל הפסל חנניה קרניאל. אח בכור לניצה ולפרופסור אמיר קרניאל. הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה והפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (בהצטיינות). זוכה פרס הרקטור של האוניברסיטה העברית. סיים תואר שני במשפט בינלאומי וזכויות אדם באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי. כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' מרדכי קרמניצר ופרופ' אוריאל פרוקצ'יה שעסק בהפרת אמונים בתאגידים במשפט האזרחי והפלילי. התמחה במשפטים אצל עו"ד חיים צדוק ואצל עו"ד אביגדור פלדמן.
התמחה כעורך דין בקניין רוחני במשרדו של ד"ר שלמה כהן. הוא שימש כיועץ לשר התקשורת משה שחל (1992-1993), והיה שותף בהקמה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בה כיהן כיועץ המשפטי הראשון (1993-1996).
קרניאל עמד בראש החטיבה למשפט, תקשורת וטכנולוגיה במכללה האקדמית למשפטים ברמת גן (1996-2003), והקים את התוכנית המשולבת למשפטים ותקשורת במסלול האקדמי של המכללה למינהל (2003-2007). הוא מלמד וחוקר בנושאי תקשורת, אתיקה, רשתות חברתיות וניהול משברים. היה חבר מליאת רשות השידור, ושימש יו"ר ועדת האתיקה שלה עד שנת 2011. בשנת 2007 הצטרף למרכז הבינתחומי הרצליה לצורך הקמת בית הספר לתקשורת, במסגרתו הקים בשנת 2008 את "חממת התוכן", מקום מפגש לסטודנטים, אנשי תעשיית התקשורת וחוקרים מהאקדמיה לפיתוח של פורמטים חדשים בתקשורת לכל הפלטפורמות השונות של המדיה. בשנת 2008 ייסד את ה"מרחב הציבורי" , מקום מפגש לתרבות, חברה תקשורת ומה שביניהם, לצורך קיום דיונים וימי עיון בנושאי אקטואליה. בשנת 2016 התמנה לתפקיד רקטור בבצלאל, שם פעל להגדלת המוסד, פתיחת תוכנית חדשה לתואר שני בתקשורת חזותית, אישור מל"ג להענקת תואר שני עם תזה. פתיחתו של מסלול לגיימינג והקמת מרכז הוראה ולמידה לעיצוב ואמנות. קרניאל פעל בעיקר להרחבת חופש הביטוי של הסטודנטים והיוצרים, גיבוש של קוד אתי לבצלאל ומתן דגש לתפקידה של התרבות כמצפן חברתי.
פעילות ציבורית ומחקרית.
קרניאל עוסק במחקר בנושאים של תרבות דיגיטלית, אובדן הפרטיות, ייצוג של אידאולוגיה וערכים בטקסטים פופולריים, וכן בדיני תקשורת ואינטרנט, והוא פעיל בתחום חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת. לצד פעילותו המחקרית היה שותף לעיצובם של כללי האתיקה המקצועית, החקיקה והרגולציה בתחום התקשורת בישראל. בשנת 1998 היה שותף עם אנשי ציבור נוספים בהקמה של קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל, ועמד בראשו כיו"ר בשנים 1999-2004. היה שותף להקמה של התנועה לחופש המידע בשנת 2004. משמש כחבר בולט בוועד המנהל של תנועת ישראל חופשית מימי הקמתה ופעיל בתחום היחסים בין דת למדינה בכלל, בנושא המאבק בחקיקה דתית בפרט.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו ב-2019 היה מועמד מספר 2 של מפלגת ישר, שהוקמה על ידי אנשי ציבור, ממשל ואקדמיה, ומקדמת דמוקרטיה שיתופית, שקיפות, והחזרת האמון בין הבוחר לנבחר, באמצעות קבלת החלטות משותפת של הנציגים והחברים בטכנולוגיה חדשנית, ובאפליקציה ייעודית.
אתיקה מקצועית של התקשורת.
קרניאל היה שותף לעיצובם של כללי האתיקה המקצועית של מועצת העיתונות, כאשר שימש בשנים 1990-1991 כיועץ משפטי של המועצה, בתקופתו של פרופ' יצחק זמיר כנשיאה. ב-1993 שימשו כללים אלה בסיס לניסוחם של כללי האתיקה המקצועית של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, אותם ניסח קרניאל בתפקידו כיועץ המשפטי של הרשות. בשנים 2007-2011 שימש כיו"ר ועדת האתיקה של רשות השידור, עדכן את כללי האתיקה, וגיבש את קוד האתיקה החדש של רשות השידור. הוא משמש היום אב בית דין במועצת העיתונות.
חברות בוועדות ציבוריות.