ייצור של בשר במעבדה כרגע יקר מאוד (כמיליון דולר ל-250 גרם בשר בקר) ותידרש השקעה ניכרת על מנת להחליף פס ייצור רחב. למרות זאת "איחוד הבשר המיוצר במעבדה" (In-Vitro Meat Consortium) העריך כי בעזרת שיפורים טכנולוגיים, תוכל להתקבל הפחתה ניכרת בעלות הבשר המיוצר במעבדה. הם מעריכים שניתן יהיה לייצרו עבור 3,500 יורו לטון - פי 2 ממחירו של בשר עוף לא מסובסד המיוצר באירופה בדרכים הקונבנציונליות.
שיקולים אתיים.
קבוצות שעוסקות ברווחת בעלי החיים נוטות לטובת ייצור הבשר במעבדה מפני שהוא איננו כרוך בשחיטה ובגידול בתנאים לא טובים (בעיקר בחקלאות תעשייתית) של בעלי חיים.
בהלכה היהודית.
פיתוח בשר המופק מתאי בעלי חיים עשוי לפתור בעיות כשרות סבוכות הנוצרות מהצורך להעמיד מערך של עשרות אלפי משגיחי כשרות המפקחים ברמות שונות של הקפדה על תהליך ייצור הבשר הכשר הכרוך בשחיטה, ניקור החלב וגיד הנשה, מליחת הבשר מן הדם, ועוד. הפקת בשר מתאי תרבית ייתר את הצורך במערך כשרות זה, ויאפשר להשיג בשר כשר בכשרות מהודרת ובמחיר נמוך יחסית.
רבנים החלו לעסוק בכשרות הבשר הסינתטי ובדינו ודעותיהם נחלקות לשניים:
שימוש עתידי אפשרי.
מחקר NASA המקורי על בשר שמיוצר במעבדה היה מיועד לשימוש בטיסות חלל ארוכות או לשהיות ממושכות. הבשר המיוצר במעבדה יהיה מקור מזון בר קיימא לצד ירקות הגדלים ללא אדמה (הידרופוניקה).
הוא עשוי להיות שימושי גם במהלך התיישבות בתנאי סביבה קיצוניים בהם מזון מצוי בצמצום, כמו באנטארקטיקה.
אתגרים.
ישנם מספר מכשולים עליהם יש להתגבר על מנת להצליח; כרגע, הבולטים ביותר הם הגודל והעלות.
הילדה חיותה רואה ממותה
הילדה חיותה רואה ממותה הוא ספר סאטירי מאת חנוך לוין ובאיורה של רותו מודן הכתוב בצורה של ספר ילדים, אך תוכנו מיועד למבוגרים. הספר יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם ספרי תל אביב ומכיל עשרות שירי איגיון והומור שחור תחת שלושה שערים: "שירי ילדים", "שירי אבא" ו"כתובות על מצבות". שלושתם מייצגים את שלושת שלביו העיקריים של אדם: ילדותו, בגרותו ומותו. על אף שמו, איוריו ושם שערו הראשון, "הילדה חיותה רואה ממותה" הוא ספר למבוגרים, בו לוין משתמש בדימויי ילדות כדי לחשוף אמת כואבת ומזוקקת בחסות לשון מצועצעת וילדותית. שילוב זה הפך את הספר לדוגמה לספרות ילדים מפתיעה, פרועה וחסרת מעצורים שאינה מיועדת לילדים.
ספר זה הוא אחד משני ספרי הילדים שכתב לוין, השני הוא "מסע הדוד מקס". רבים מהשירים שהופיעו בספר הופיעו בכרכים אחרים של כתביו "מה אכפת לציפור" ו"אחרון" שיצא לאחר מותו של לוין ואיגד טקסטים מכל תקופותיו.
"חיותה" גם היה לשמו של פנטזיה מוזיקלית תיאטרלית שהועלתה בשנת 2005 וכללה שירים וטקסטים אחרים של לוין ללחניו של רוני פורת.
שערי הספר.
שירי ילדים.
שירי השער הראשון עוסקים אכן בילדים וניחנים בחריזה ואופטימיות המסתירות מאחוריהן סיפורים טרגיים. אחד השירים נושא את שם הספר ומתאר בחרוזים ילדה הנוסעת ללונדון לראות ממותה, אך הממותה מתרסקת והורגת אותה. שיר אחר הוא "הילד שלנו" המהווה פרפרזה למילותיו של שיר הילדים המוכר "האוטו שלנו גדול וירוק", אך כעת הצבע הירוק נושא קונוטציה של מדי צה"ל המעניקה לכל השיר משמעות פציפיסטית:
שירי אבא.
שירי השער השני עוסקים אמנם בדמות האב, אך ברובם הוא מוצג כחולה, גוסס, נכה, נבגד וכיוצא בזה. לדוגמה בשיר "אבא מחרחר במיטה", בו האב מוצג כגוסס בשתי השורות הראשונות ובשתיים האחרות נרמז כי האם בוגדת:
כתובות על מצבות.
השער האחרון כולל חמישה טקסטים קצרים הכתובים על גבי מצבות.
דרך הדורות
יחזקאל פוגל
הרב יחזקאל אריה פוגל (נולד ב-23 ביוני 1946) הוא רב חרדי וחלוץ בתחום האקדמיה החרדית, שהקים את מכללת מבח"ר (מכללת בני ברק החרדית) בשנת 2000. כיום מכהן כיושב ראש הקמפוסים החרדיים של הקריה האקדמית אונו ובעבר שימש כמנהלם. היה בין מקימי המרכז החרדי להכשרה מקצועית (לא אקדמי), המוסד הראשון להכשרה מקצועית לגברים חרדים, שהוקם בשנת 1996 ומנהלו הראשון. כמו כן, הקים את מכון מג"ן לנשים, וכן את "מסילה", בית הספר להכשרת הנדסאים, הראשון למגזר החרדי. כמו כן, ניהל את מוסדות אריאל - הארי פישל, ושימש כמנהל של מכון ירושלים.
ביוגרפיה.
יחזקאל אריה פוגל, נולד ב 23 ביוני 1946, בעיירה רומולי, בחבל ארץ טרנסילבניה שברומניה, לאביו מנחם מנדל, ולאימו פסיה רחל, בת למשפחה מצאצאי הרב יחזקאל פנט בעל ה"מראה יחזקאל", והוא קרוי על שמו. בשנת 1958, בהיותו בן שתים עשרה, עלה עם משפחתו לישראל. למד בישיבה התיכונית נחלים, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים ובמכון להכשרת רבנים ודיינים "הארי פישל". כיהן כרב קהילה בפילדלפיה, וכן שימש כרב צבאי בצה"ל.
ב-2017 העניקה לו עיריית ירושלים את התואר יקיר ירושלים, בין השאר על פועלו כחלוץ בתחום האקדמיה החרדית: .
פעילות קהילתית וספרותית-תורנית.
הרב פוגל הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב יחזקאל סרנא והרב יצחק יעקב וכטפויגל ושימש כרב קהילת "בית יעקב" בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנים 1972-1978 ולאחר מכן כרב צבאי בקבע כרב בה"ד 4 בבית אל, בשנים 1978-1981.
בשנת 1981 החל לנהל את קריית החינוך באשדוד, שנתמך על ידי הפילנתרופ זאב וולפסון מטרת מוסד זה הייתה להעניק לנערים ממשפחות בעלות רקע מסורתי ומעמד סוציו-אקונומי נמוך, חינוך תורני וכללי ברמה גבוהה, ובשכר לימוד נמוך ביותר. כמו כן, הקים באותה תקופה, את האולפנה הביו-טכנולוגית לבנות באשדוד.
בשנת 1986 החל לכהן כמנכ"ל מוסדות אריאל-הארי פישל בנשיאותו של הרב שאר ישוב כהן הרב הראשי לחיפה.
לאחר פרישתו ממכון אריאל בשנת 1993 עבד זמן קצר כמנכ"ל מכון ירושלים.
עסק במחקר תורני: באנציקלופדיה "תורה שלמה" וכן במפעל התורני "הלכה פסוקה". כמו כן, חקר ופרסם לראשונה כתבי יד של "תוספות תלמידי רבנו פרץ" על מסכת מכות וכן ההדיר את המכונה "תוספות שנץ" על מסכת מכות. כמו כן ערך את סדרת "מקראות תמימות" - פירושי חז"ל על הנ"ך, בהוצאת מכון "יחדיו". בתקופתו כמנכ"ל מכון אריאל, עמד בראש המערכת של המפעל התורני "רש"י השלם על החומש", שיצא לאור על ידי מכון אריאל. על מאמרו המחקרי "מערכות האש על המזבח בבית המקדש זכה ב"פרס ירושלים לעבודות תורניות מצטיינות" לשנת 1971. בשנת 2017 הוציא לאור ספר "המלאכה, העבודה והאומנות במשנת חז"ל לאור תורתם של ראשונים ואחרונים", בהוצאת מכון יחדיו, המקיף את נושא העבודה והמלאכה ביהדות לאור השקפתם והנהגתם של חז"ל.
הדפסת התלמוד הבבלי מחדש.
המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי הודפסה לראשונה בשנת 1492 בעיר טולדו שבספרד ובשנת 1520 הודפס לראשונה התלמוד בשלמותו על ידי דניאל במברג בדפוס שנצינו בוונציה ומאז הודפס בערים שונות ברחבי אירופה.. בפעם האחרונה הודפס התלמוד בצירוף פירושים רבים בדפוס האלמנה והאחים ראם בעיר וילנא בשנת 1880. מהדורת דפוס זו התקבלה בנוסחתה ובעיצובה עלי ידי רוב קהילות ישראל בעולם. בעקבות השמדת לוחות ההדפסה של המהדורה הנ"ל על ידי הנאצים בשואה, החלו להדפיס את התלמוד באמצעות צילום של מהדורת דפוס וילנא.
בשנת תשנ"ג (1993) הגה הרב פוגל את הרעיון להדפיס את התלמוד מחדש בדפוס ( שאינו מהדורת צילום של דפוס ווילנא), ולראשונה בארץ ישראל, ואכן בשנת תשנ"ה (1995) יצאה המסכת ראשונה (קידושין) של התלמוד, על ידי מכון "יחדיו" שהרב פוגל עמד בראשותו. בשנת תשנ"ז (1997) הצטרף למיזם המו"ל אהרן בלום והודפס התלמוד כולו.. בשנת תשס"ה הוציא הרב שטיינזלץ את הש"ס "המתורגם והמבואר", עם עמודי התלמוד של מהדורת ארץ ישראל.
הכשרה מקצועית והשכלה אקדמית במגזר החרדי.
בשנת 1996 יזם ד"ר אברהם פוס, עו"ד ניו יורקי שהתגורר בישראל, יחד עם צבי וינברגר, מי שעמד עד אז בראש מכון לב את הקמת המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל, לצורך הכשרת גברים חרדים נשואים למקצועות טכניים, שאינם דורשים ידע לימודי כללי. לניהול הכללי של המרכז הם גייסו את הרב פוגל. לצורך קבלת אישור ההנהגה התורנית-חרדית, הם נעזרו ברב ירחמיאל בויאר, ראש עיריית בני ברק לשעבר, אשר פנה לרב אלעזר מנחם מן שך בשאלה זו. הרב שך ענה בחיוב מבחינה עקרונית ושלח את בויאר להתייעץ עם מספר ראשי ישיבות, כמו כן, הפנה אותו לרב אלישיב שילווה את המוסד מבחינה תורנית. לשם כך הוקמה ועדת רבנית שהרכבה התבסס על נציגי המגזרים השונים ביהדות החרדית: הרב יוסף ישראלזון מטעם הגרי"ש אלישיב - חותנו, הרב שמואל אליעזר שטרן מטעם הרב הגר"ש וואזנר והרב מרדכי שטיינמץ מטעם האדמו"ר מויזניץ. לאחר שנה, התקבלה גם הסכמתו-אישורו של הרב עובדיה יוסף לפעילותו של המרכז החרדי. (מצ"ב הסכמת הוועדה וכן הסכמת הרב עובדיה יוסף).
תחת ניהולו של הרב פוגל הוקם המרכז החרדי בירושלים ובשלוחותיו בערים חרדיות נוספות: בני ברק, מודיעין עילית, אשדוד. הקורסים בהם הוכשרו האברכים היו בתחומי תיכנות מחשבים, תחזוקת מחשבים ורשתות, הנהלת חשבונות, גרפיקה ממוחשבת, כעבור שנה הוקם במסגרת המרכז החרדי להכשרה מקצועית - מכון מג"ן לנשים, בו הוכשרו נשים ונערות חרדיות למגוון מקצועות: שנה לאחר מכן הוקם מכון מסילה - המכון החרדי הראשון להכשרת הנדסאים והנדסאיות במסגרת מה"ט (מכון ממשלתי טכנולוגי) של משרד העבודה והרווחה, בו הוכשרו אלפי תלמידים, לתואר הנדסאי במגוון מקצועות: מחשבים, אלקטרוניקה, תעשייה וניהול, הנדסאות בניין ואדריכלות.