בשנת 2018 פרסם שכאשר הגיע מירדן לביקור בישראל עבר בידי נציגת השב"כ חקירה מאיימת המתאימה למדינת משטרה. השב"כ הגיב ש"הטענות בדבר איומים שהושמעו כלפי מר אסלאן במהלך השיחה וכן הטענות בדבר שאילת שאלות פוליטיות כלשהן, נבדקו על יד שב"כ ביסודיות בעקבות פנייתכם, נמצא כי הן משוללות כל יסוד ואין להן כל אחיזה במציאות".
עזרא פינינברג
עזרא פינינברג (יידיש: עזרא פינינבערג; 1899 אומן - 1946 מוסקבה) היה משורר יהודי, כתב ביידיש, עברית ורוסית.
ביוגרפיה.
פינינברג למד בחדר מתוקן בעל השקפה ציונית. את השירים הראשונים חיבר בעברית בהיותו בן 12, אבל יותר מאוחר עבר לחבר שירים ביידיש ורוסית. ב-1917 היה אחד המייסדים של סניף מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית באומן, אך ב-1919 עם רוב חבריו לסניף הצטרף למפלגה הקומוניסטית של אוקראינה. ב-1920 הוא עבר להתגורר בקייב, שם ערך כתב עת ספרותי ביידיש.
ב-1922 הוא פרסם קובץ שירים ראשון אָטעם (עברית: נשימה). ב-1925 פורסם קובץ הבא בשם לידער (עברית: שירים). הוא שימש בתור מזכירו של כתב העת היידי די רויטע וועלט שיצא לאור בחרקוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא האדום, ונפצע קשות במהלך השרות, הוא נפטר ב-1946 כתוצאה מפציעה זו.
אוסף על שמו בספרייה הלאומית.
מרכז שידורי חב&quot;ד WLCC
צבים ביצתיים
צבים ביצתיים (שם מדעי: Emydidae) הם משפחת צבים החיים באזורי ביצות ואזורים מימיים בעלי מים מתוקים. צבים אלה חיים בעיקר בעולם הישן, אך גם באמריקה.
מאפיינים.
הצבים הביצתיים הם בעלי שריון קטן ומקושט יותר מקרוביהם היבשתיים והם נוטים לבלות את רוב זמנם במים או בגדות נהרות.
בניגוד לקרוביהם היבשתיים, צבי הביצות הם טורפים שיאכלו יצורי נהרות קטנים מהם כמו חרקים, סרטנים וראשנים וגם אוכלים צמחי מים. הם עולים להתחמם בשמש וניתן לראות אותם מתחממים בקבוצות גדולות על סלעים ליד המים.
הצבים מקננים על היבשה, בין צמחים שונים מהם הם בונים קן. הצעירים הבוקעים ממהרים למים בטרם יתפסו אותם טורפים כמו שחפים, עיטים, סמורים ונחשים. הם גדלים במהירות וכשאר הצבים מגיעים לאריכות ימים.
בין צבי הביצות נמצא בישראל צבגון אדום-אוזן (שמוצאו באמריקה הצפונית והוא מין פולש מזיק בארץ) ובעבר חי בה גם צב ביצות אירופי.
צבי בריכה
צבי בריכה (שם מדעי: Geoemydidae; קרויים גם גיאומידיים) הם משפחת צבים החיים באזורי ביצות ואזורי מים מתוקים והם קרובי משפחתם של הצבים ביצתיים. הם חיים רק בעולם הישן, באירופה, אסיה ובצפון אפריקה.
במשפחה זו מינים רבים ומגוונים ביותר של צבי מים ואורכם 10 עד 80 ס"מ אצל המין הגדול ביותר - צב מלאי ענק. הם בעלי שריון קשיח שמכסה את הבטן והחזה ובעלי צוואר ארוך וראש קטן יחסית. השריונות שלהם מוארכים ועוזרים להם לשחות, אך פחות קשיחים נגד טורפים כמו תנינים.
צבים אלה מבלים את רוב חייהם בנהרות ובביצות ועולים ליבשה בעיקר בשביל להתחמם בשמש. שאר הזמן הם שוחים ומחפשים מזונות מימיים. רוב המינים צמחוניים, אך חלקם טורפים שאוכלים חרקי מים, סרטנים ודגים קטנים. כל מיני הצבים עולים ליבשה בשביל להטיל את ביציהם וכשהצעירים בוקעים הם ממהרים למים.
מספר מינים במשפחה לא חיים בנהרות אלא באזורים בוציים וביערות גשם טרופיים ולחים.
המין היחיד בישראל מהמשפחה הוא צב ביצה מצוי.
הארמייה השמינית (צרפת)
הארמייה השמינית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה.
הקמה ראשונה.
ב-20 באוקטובר 1914 מונה גנרל ויקטור דורבאל למפקד פלגת הארמייה בלגיה שכללה את כל הכוחות הצרפתיים בבלגיה, שהיו מעורבים באותה עת בקרב איפר הראשון. ב-16 בנובמבר 1914 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית. הארמייה המשיכה להחזיק את הקו בבלגיה אף לאחר סיום הקרב. ב-2 באפריל 1915 עבר גנרל דורבאל לפקד על הארמייה העשירית, ובמקומו מונה גנרל גבריאל פוץ. ב-4 באפריל 1915 שונה שמה של הארמייה בחזרה לפלגת הארמייה בלגיה, שהמשיכה לפעול עד ה-22 במאי 1915 ואז פורקה.
הקמה שנייה.
ב-9 במרץ 1915 הוקמה פלגת הארמייה של לוריין בפיקוד גנרל ז'ורז' לואי אימבר. ב-24 ביולי 1915 עבר גנרל אימבר לפקד על הארמייה השלישית, ובמקומו מונה גנרל אוגוסטן ז'ראר. ב-5 בנובמבר 1915 עבר גנרל ז'ראר לפקד על הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה גנרל סלסט דפרה. ב-31 בדצמבר 1916 עבר גנרל דפרה לתפקיד המפקח הכללי על הגיוס, ובמקומו חזר לפקד גנרל אוגוסטן ז'ראר. ב-2 בינואר 1917 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית, הארמייה השתתפה במתקפת מאה הימים ולחמה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הייתה הארמייה חלק מצבא הכיבוש הצרפתי בריינלנד. ב-21 באוקטובר 1919 התמזגה הארמייה יחד עם הארמייה העשירית לארמיית הריין הצרפתית.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השמינית בפיקוד גנרל מרסל גרשרי חלק מקבוצת הארמיות השלישית שהגנה בדרום קו מאז'ינו לאורך נהר הריין. ב-21 במאי 1940 פרש גנרל גרשרי מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה גנרל אמיל לור. הארמייה לחמה נגד קבוצת הארמיות C הגרמנית עד ל-23 ביוני 1940, ואז נכנעה כגוף אחד לגרמנים.
סדר הכוחות.
אוקטובר - נובמבר 1914.
בקרב איפר הראשון באוקטובר- נובמבר 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
10 במאי 1940.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
סיליקון ואלי
ברובכס
ברובכס היא להקת מחתרת איראנית הרשומה תחת חברת ההפקות אונג מיוזיק. כל שלושת חבריה - ח'שאיאר חקגו, כיואן חקגו וחמיד פרוזמנד, חיים בטהראן, איראן. שיריהם זוכים לצנזורה מקומית באיראן, לאור הגבלות השלטון על הפצת תוכני אמנות ותרבות בעלי השפעה מערבית. עם זאת ללהקה עוקבים בינלאומיים רבים ממוצא איראני הודות לאינטרנט.
מקור השם בהתייחסות סאטירית להגיית המונח "בר ובצ'ההא" (بر و بچه ها; שפירושו "חברים וילדים" - חברה) של שוכני צפון טהראן העשירים שקוצר ל"ברובצ'" והתפשט כסלנג גם לדרום טהראן. הלהקה השתמשה בחיקוי הסרקסטי של הגיית הסלנג על ידי אנשים במרכז העיר - "ברובכס".
האלבום הראשון של הלהקה, Wag, שוחרר בשנת 2007. בשנת 2010 הם הוציאו את השיר Soosan Khanoom. שיר זה היה במרכזו של דיון משפטי עם המלחין ההודי פריטם שבשנת 2012 הוציא שיר תוך הפרת זכויות יוצרים לפי טענת נציגי הלהקה. הנושא נדון בבית המשפט בהודו ונדחה בעקבות כך שאיראן לא חתומה על אמנת זכויות יוצרים.
בשנת 2011 הלהקה הוציאה סינגל נוסף.
Keccak
הרוזן דה רושפור
הרוזן דה רושפור הוא דמות בדיונית משנית בספרו של אלכסנדר דיומא שלושת המוסקטרים.
שלושת המוסקטרים.
הוא מתואר כבן 40 עד 45 בשנת 1625 ו"הוגן, עם צלקת על לחיו".
הוא מכונה לאורך כל הרומן "האיש ממיונג", הופעתו הראשונה היא בפרק הפתיחה של "שלושת המוסקטרים" (1844). הוא מעליב את ד'ארטניאן וגונב את מכתב ההמלצה שלו למסייה דה טרוויל, מה שגרם לד'ארטניאן להישבע לנקום בו.
הוא מופיע שוב מדי פעם עם התקדמות הסיפור. ד'ארטניאן רואה באופן קבוע את רושפור ומנסה לתפוס אותו, אך בכל פעם רושפור נעלם במיומנות אל המולת הרחוב של פריז. ד'ארטניאן לא פוגש אותו שוב או לומד את שמו עד סוף הרומן. היה זה רושפור שחטף את קונסטנס בונסיה ובסופו של דבר אנו למדים שהוא הסוכן הראשי האחר (בנוסף למיליידי דה וינטר) של הקרדינל רישלייה. הוא נשלח על ידי רישלייה ללוות את דה וינטר בחלק ממשימותיה. בסוף הרומן מנסה רושפור לעצור את ד'ארטניאן בהוראת הקרדינל; בסופו של דבר רישילייה מורה לשניים להתיידד. באפילוג אנו למדים שרושפור וד'ארטניאן מבוגר וחכם יותר, נלחמו בשלוש הזדמנויות (שבכולן ניצח ד'ארטניאן), יישבו את ההבדלים ביניהם והתיידדו.
אחרי עשרים שנה.
רושפור מופיע שוב בספר ההמשך של 1845, "אחרי עשרים שנה". יורשו של רישלייה מאזארן כולא אותו לחמש שנים בבסטיליה. כשמאזארן פוטר אותו משירות בשל היותו זקן מדי, הוא מצטרף לצד הפרונדים. הוא מסייע לאתוס בשחרור הדוכס מבופור ומופיע בסופו של דבר שוב בהפגנות נגד חזרתו של מאזארן. לא מסוגל לזהות את חברו בתוהו ובוהו, ד'ארטניאן הורג את רושפור, כפי שהוא צפה אם היה נלחם עמו בפעם הרביעית.
בסיפורת אחרת.
הרוזן דה רושפור היה הנושא של רומן קודם, "Mémoires de MLCDR" ("זכרונותיו של אדון הרוזן דה רושפור") שנכתב בשנת 1678 על ידי גטיין דה קורטילס דה סנדרס. קורטילז דה סנדרס כתב גם את "Mémoires de M. d'Artagnan" משנת 1700 ("זכרונותיו של ד'ארטניאן"). דיומא שילב בין השניים והחליף אריסטוקרט בשם רוזניי מהסיפור ד'ארטניאן עם הרוזן דה רושפור.
בקולנוע ובטלוויזיה.
רושפור גולם בסרטים על ידי:
גלגולים קולנועיים נוטים לתאר את רושפור כדמות אפלה בהרבה מאשר ברומן ולעיתים קרובות מאריכים את תפקידו. ד'ארטניאן הורג את רושפור בדו-קרב ב"ארבעת המוסקטרים", אף שהוא מופיע חי בסרט ההמשך, רק כדי למות "שוב" בפיצוץ אבק שרפה שהופעל בחלקו על ידי המוסקטרים; הדמות סובלת מאותו גורל בעיבוד משנת 1993. בשלוש הופעותיו כרושפור, כריסטופר לי עטה רטייה, שנועדה להפוך את מראה האופי מרושע יותר. העין המכוסה, שתואר בהופעתו של רושפור ברומן של דיומא, נחשבה כמדהימה מספיק כדי להישמר בכמה עיבודים קולנועיים אחרים: וינקוט, מיקלסן ו(בסופו של דבר) וורן שמרו עליה בגילומי הדמות וכך גם בסדרת הסרטים המצוירים "שלושת המוסקטרים". טים רות' גילם דמות בשם פברה, הנבל הראשי של "המוסקטר", שעוטה רטייה (אף שרושפור אינו עוטה רטייה בעיבוד זה).