בשנת 1943 שב לתל אביב, רכש דירה בשדרות רוטשילד והחל לעבוד במחלקת הילדים של בית החולים העירוני תחת הנהלתו של פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר. בין השנים 1948-1945 היה אחראי לשרותי רפואת הילדים הציבורית של העירייה. במאי 1948 קיבל פרס מעירית תל אביב על מחקר רפואי שלו.
בשנת 1949 התמנה למנהל מחלקת ילדים ב' בבית החולים, משרה אותה מילא עד פרישתו ב–1981. בשנת 1949 התמנה כאחראי לשרותי רפואת הילדים במשלחת הרפואית שאורגנה על ידי הסוכנות היהודית לטיפול בעולי צפון אפריקה בתחנת הביניים, מרסיי אשר בצרפת.
במהלך השנים מילא שורה של תפקידים חשובים בממסד הרפואי הישראלי, בהם יו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל בין השנים 1975-1972. ורבין מונה לפרופסור קליני באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973, וב-1979 מונה לפרופסור מן המניין קליני לרפואת ילדים. בין השנים 1981-1976 היה ראש החוג לרפואת ילדים.
כמנהל מחלקת ילדים חינך והכשיר עשרות רופאי ילדים ופרסם מעל 50 עבודות מדעיות בעיתונות הרפואית בישראל ומחוצה לה.
במקביל לפעילותו בישראל היה מרצה אורח באחדים מבתי החולים לילדים המפורסמים בעולם, בהם בית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
פועלו זכה להערכה רבה הן מטעם עמיתיו, שבחרו בו כיקיר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (חיפ"ק), והן על ידי הממסד ובעיקר עיריית תל אביב שהעניקה לו את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית בשנת 1987 ותואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1994.
ורבין היה נשוי לפניה לבית טאובה (עד למותה) ונולדו להם שני ילדים: בת, דורית - אלמנת יוסי שריד ובן, ד"ר נחום ורבין הנשוי לשחקנית בתיה ברק. הבן הוא כירורג והיה רופא מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים, ונפל בשבי המצרי. נכדתו של בן ציון היא המתרגמת והעורכת רנה ורבין, ונכדו הוא הסופר ישי שריד.
נפטר בגיל 96.
כף אגוליס
וסט היילנד ויי
וסט היילנד ויי (באנגלית: West Highland Way; בתרגום חופשי לעברית: "דרך ההרים המערבית") הוא מסלול הליכה פופולרי בסקוטלנד באורך 152 קילומטרים. המסלול מתחיל במילגאי, צפונית לגלאזגו, ומסתיים בפורט ויליאם שבהיילנדס. כ-85,000 איש הולכים לאורך המסלול בכל שנה.
המסלול.
המסלול עובר בדרכים עתיקות רבות, דרכי הובלת בקר, דרכים צבאיות ודרכי כרכרה ישנות. מקובל ללכת את המסלול מדרום לצפון שכן החלקים הדרומיים של המסלול נחשבים לקלים ומתונים יותר ואילו החלקים הצפוניים להרריים וקשים יותר ובשל כך דורשים הכנה פיזית המושגת על ידי הליכה בחלקים הדרומיים.
המסלול מתחיל רשמית במרכז העיירה מילגאי, מקום בו מוצב אובליסק גרניט גדול המשמש לסימון נקודת ההתחלה. רוב המטיילים מגיעים דרך תחנת הרכבת הסמוכה. מאלייג היא עיירה על הגבול הצפוני של אזור גלאזגו העירוני, כך שהמסלול ממשיך בשטחים פתוחים. המסלול ממשיך בדרכי עפר, מסילת רכבת נטושה, דרך פארק המלכה אליזבת ומגיע לבלמאה בלוך לומונד. מכאן, המסלול עוקב אחרי חופיו המיוערים והמבודדים של הלוך.
המסלול עולה צפונה לקריאנלריך ומשם צפון מערבה לטינדראם. צפונית לטינדראם הדרך נכנסת לגלן אורכי לפני המעבר דרך ראנוצ' מור והירידה לגלן קו. מכאן הדרך מטפסת במדרגות השטן (Devil's Staircase) ויורדת בתלילות לקינלוכלבן שבגובה פני הים. החלק האחרון עובר בהרי ממור על דרך צבאית ישנה ויורד לגלן נביס, משם לפורט ויליאם.
מטיילים רבים מסיימים את הטיול בטיפוס לפסגת ההר הגבוה בבריטניה - בן נוויס, הממוקם במרחק של כ-3 קילומטרים מן העיירה פורט וויליאם.
ההליכה במסלול מצפון לדרום נחשבת לקשה יותר מכיוון שהחלקים הצפוניים של השביל הרריים ומבותרים יותר ביחס לחלקים הדרומיים. ההולך צפונה נהנה בתחילת המסלול מקטעים מישוריים וסמוכים למקומות יישוב, אשר מאפשרים לו להתרגל להליכה לקראת הקטעים התלולים והמבודדים יותר בצפון.
דרכי הגעה.
את המסלול ניתן להתחיל משני הקצוות שלו- מילגאיי בדרום או פורט וויליאם בצפון. כמו כן ניתן להתחיל את המסלול באמצע על ידי שימוש בתחבורה ציבורית לאחת מהעיירות שנחצות על ידי הדרך.
לינה.
לפי החוק הסקוטי ניתן ללון בשיטת Wild Camping (מחנאות בטבע) בכל נקודה שאינה שטח פרטי או אתר מורשת וכל עוד המטייל פועל לפי קוד השמירה על איכות הסביבה. לפיכך הלינה לאורך המסלול מתאפשרת לכל אורכו מלבד מקטע של 22 ק"מ (15 מייל) בין דריימן לרובדנדרון, לאורך הגדה המזרחית של אגם לוך לומונד, שבה היא אינה מתאפשרת על מנת שהאזור יוכל להשתקם עקב שימוש פוגעני ומשחית בסביבה. לאורך השטח המדובר אסור לישון מחוץ לאתרים מוסדרים ואסור לשתות אלכוהול.
מלבד מחנאות מציעה הדרך אפשרויות לינה רבות- הוסטלים, בקתות (המכונות בעגה המקומית ""), חדרי אירוח, B&amp;B ועוד. בשיא העונה (יוני-אוגוסט) מומלץ להזמין מקום לינה מספר ימים מראש עקב מספר המטיילים הרב הגודש את המסלול בתקופה זו.
המרוץ.
מאז 1991, כל שנה מתקיים מרוץ לאורך המסלול מדרום לצפון. המרוץ מתחיל באחד לפנות בוקר ביום שבת באמצע חודש יוני. הרצים עוברים את 153 הקילומטרים ללא הפסקה. שיאן המהירות הנוכחי הוא ג'אז בראג עם זמן של 15:44:50 שנקבע ב-24 ביוני 2006. שיאנית המהירות היא קאגי המילטון עם זמן של 17:16:20 שנקבע ב-2007.
אנדרו ויטרבי
אנדרו ג'יימס ויטרבי (נולד ב-9 במרץ 1935), הוא יהודי-אמריקאי ממוצא איטלקי, פרופסור להנדסת חשמל ואיש עסקים. ידוע כמייסד קוואלקום, יחד עם ארווין ג'ייקובס, וממציא אלגוריתם ויטרבי.
קורות חיים.
ויטרבי נולד בברגמו שבאיטליה, להורים יהודים. אביו, אכילה, היה רופא עיניים וקרוב משפחה של פרימו לוי. לאחר חקיקת חוקי הגזע באיטליה, בשנת 1939, הוא ומשפחתו הגיעו לארצות הברית כפליטים. שמו המקורי היה "אנדראה", אך כשהתאזרח בארצות הברית, שינו הוריו את השם ל"אנדרו" מכיוון ש"אנדראה" היה שם נשי במדינות דוברות אנגלית. ויטרבי למד בבית הספר הציבורי Boston Latin School ולאחר מכן נרשם למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1952, שם למד הנדסת חשמל. ב-1957 קיבל את התואר הראשון והשני שלו בתחום זה ב-MIT. בין מוריו היו קלוד שנון, נורברט וינר ורוברט פאנו. את הדוקטורט שלו בתקשורת דיגיטלית קיבל באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ויטרבי היה פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. ב-1967 המציא את אלגוריתם ויטרבי, במטרה לפענח מידע מקודד בקוד קונבולוציה. האלגוריתם מבוסס על תכנון דינמי ונמצא גם היום בשימוש נרחב בטלפונים סלולריים בקוד תיקון שגיאות, כמו גם למטרות זיהוי דיבור וקול, ניתוח DNA ויישומים אחרים של מודל מרקוב חבוי (HMM). בעצתו של עורך דין, ויטרבי לא רשם את המצאתו כפטנט. בנוסף, ויטרבי סייע בפיתוח תקן CDMA עבור רשתות תקשורת של טלפונים סלולריים.
יחד עם ארווין ג'ייקובס, הוא ייסד את חברת "Linkabit" ב-1968, קבלן צבאי קטן. יחד עם ג'ייקובס הוא ייסד גם את חברת קוואלקום ב-1985, חברה המתכננת ומייצרת מוצרי מוליכים למחצה בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית. ויטרבי הוא נשיא "The Viterbi Group", פירמת הון סיכון. בשנת 2000 דורג במקום ה-386 ב"רשימת פורבס 400", רשימת עשירי ארצות הברית, עם שווי מוערך של 640 מיליון דולר.
בשנת 2002 תרם ויטרבי מרכז מחשבים על שמו לבית ספר התיכון שבו למד. ב- 2004 נקרא בית הספר להנדסה של אוניברסיטת דרום קליפורניה על שמו, לאחר שתרם 52 מיליון דולר.
ביוני 2015 תרם 50 מיליון דולר לפקולטה להנדסת חשמל של הטכניון, שתקרא על שמו ועל שם אשתו המנוחה.
ויטרבי חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת דרום קליפורניה, בחבר הנאמנים של הטכניון וכן בחבר הנאמנים של מוסד המחקר הרפואי "The Scripps Research Institute".
ויטרבי היה נשוי לארנה פינצ'י עד לפטירתה ב-2015, ונולדו להם שלושה ילדים. בנם אלכסנדר נפטר מהתקף לב בגיל 40, בנובמבר 2011.
מספר לא נגיע
אנדרו ג'יימס ויטרבי
סיילאס מארנר
סיילאס מרנר
קאסאטו מארו
קאסאטו מארו (ביפנית: 笠戸丸; בתעתיק לועזי: Kasato Maru) הייתה אונייה מעורבת לנוסעים ומשא, שהסיעה בשנת 1908 את קבוצת המהגרים הראשונה מיפן לברזיל בעקבות הסכם שנחתם בין שתי המדינות.
ראשית תולדותיה.
בסוף שנת 1899 תכננה חברת הספנות הבריטית Pacific Steam Navigator Company לבנות מספר אוניות קיטור על מנת לחדש את צי האוניות שלה. מבין האוניות שנבנו היו צמד אוניות תאומות, "פוטוסי" (Potosi) ו"גליסיה" (Galicia), שנבנו במספנות ויגאם ריצ'רדסון (Wigham Richardson), בסמוך לניוקאסל. "פוטוסי" הושקה ביוני 1900 ונועדה להיות אונייה מעורבת לנוסעים ולמשא. עוד בטרם הפליגה תחת שם זה נרכשה "פוטוסי" על ידי הדוברופלוט הרוסי, והותאמה להובלת חיילים, כ-2,000 במספר. היא יצאה לנמל אודסה בספטמבר 1900 כשהיא נושאת שם חדש: "קאזאן". ברוסיה צורפה "קאזאן" לצי המזרח הרחוק של רוסיה.
עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן הוסבה "קאזאן" לאוניית בית-חולים והוצבה בפורט ארתור. כשנפלה פורט ארתור לידי היפנים (בשנת 1905), עברה "קזאן" לידי הצי הקיסרי היפני ושמה הוסב ל-"קאסאטו מארו". הספינה הותאמה להובלת נוסעים והיא החזירה את החיילים שלחמו במנצ'וריה ליפן. בשנה שלאחר מכן נערכו בספינה שינויים במספנות טוקיו קיסן (Tokyo Kisen), והיא חנכה את הקו החדש בין יפן והחוף המערבי של אמריקה הדרומית. ה"קאסאטו מארו" הובילה מהגרים יפנים להוואי (ב-1906) ולמקסיקו (ב-1907).
הובלת מהגרים לברזיל.