בינואר 1978 מונה לשופט בית משפט השלום בבת ים. ב-1984 מונה כשופט בית משפט מחוזי. את האווירה באולם המשפט תחת ניהולו של מצא תיאר משה פרל:
בשנת 1989 מונה במינוי זמני לשופט בבית המשפט העליון, במה שנחשב לקידום מטאורי לאחר חמש שנים בלבד במחוזי. במרץ 1991 נבחר פה אחד על ידי הוועדה לבחירת שופטים לבית המשפט העליון למלא את מה שכונה אז בתקשורת "הכיסא הספרדי". בשנת 1999 שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-15. ב-22 באפריל 2004 מונה למשנה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו שימש עד לפרישתו בשנת 2005, בהגיעו לגיל 70. בתוך כך עמד בראש הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות.
שימש כמרצה במכון להשתלמות שופטים.
ב 23 בפברואר 2009 מונה על ידי דורית ביניש לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית לבחינת הטיפול במפוני ההתנתקות.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות השופטת. אחיו, עו"ד יהודה מצא היה מומחה לנזיקין ורשלנות רפואית.
מצא נפטר ב-29 באוקטובר 2021 בגיל 86 ונקבר בבית העלמין בקיבוץ עינת. לבקשתו, לא נישאו הספדים בהלווייתו, אך ביקש שהמשנה לנשיא בית המשפט העליון לשעבר אליקים רובינשטיין יקריא בהלווייתו פרקי תהילים.
עמדותיו.
בשנת 1988 דחה עתירה של אם לחולת טאי זקס שדרשה שבית החולים לא יאריך את חייה שלא לצורך. הוא קבע שהדרישה צריכה להיות מופנית למחוקק ולא למערכת המשפט. בשנים שלאחר פרישתו התגייס מצא למען הקמפיין להרחבת תחולת חוק החולה הנוטה למות ולהתרת ביצוע המתת חסד, והוא כהן כנשיא עמותת ליל"ך.
בראיון בשנת 2018 הביע התנגדות ל"חוק הלאום" ותמיכה בפתרון שתי המדינות.
מצא ישב בהרכב השופטים שקבע פה אחד בשנת 1993 שעל ראש הממשלה לפטר שרים העומדים לדין. במאי 2020 בריאיון לרשת ב' בנושא העתירות לבג"ץ על פסילת נתניהו מלכהן כראש ממשלת ישראל, חלק מצא על פסק הדין, ואמר כי כשופט עליון היה מקבל את העתירות בלי שום ספק, בשל כתבי האישום נגד נתניהו.
משפט פלילי.
מצא נחשב למי שמיעט לעצור נאשמים עד תום ההליכים, אך החמיר מאוד בעונשים שגזר, במיוחד על סוחרי סמים. לעומת חומרת העונשים שהטיל, מצא הרשיע פחות מעמיתיו. בעמדת מיעוט התנגד להרשעה של אדם באונס כאשר ההתנגדות המתלוננת ליחסי המין הובעה בשלב מקדים ובעת יחסי המין המתלוננת לא הביעה התנגדות אלא היתה, לטענתה, "קפואה ומאובנת". בפסק דינו כתב "אני סבור, כי בנסיבות מתאימות גם התנהגות פסיבית, שאין עמה מילים או מעשים, עשויה לבטא חזרה מסירוב או אף הסכמה." והוסיף: "דווקא לאור הדינים המקילים ביחס להתקיימותם של רכיבי היסוד העובדתי של עבירת האינוס, נדרשת הקפדה מיוחדת בבירור השאלה אם בנאשם אכן התקיים גם היסוד הנפשי הנדרש לשיכלול העבירה: כלום היה מודע לאי-הסכמתה של האישה? וכלום היה מודע לכך שהוא כופה עליה מגע מיני שאינה מסכימה לקיומו? ללא הקפדה כזאת עלול בית המשפט להיגרר להרשעתם של ספק אשמים." במקרה אחר, הוביל בדעת רוב לזיכויו בערעור של אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בקיום עסקת סמים גדולה, על פי ראיות נסיבתיות שכללו סדרה של שיחות טלפון במועד המשוער של העסקה. מצא הסביר ששיחות הטלפון מתיישבות עם הסברו של המערער שהוא הגיע לצורך קניית כמות קטנה של סם לצריכה עצמית, אותה נתן בחקירתו הראשונה במשטרה.
ישראל יובל
ישראל יעקב יובל (נולד ב-1 באוקטובר 1949) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. שימש כראש אקדמי של "בית ספר ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח" באוניברסיטה העברית, מייסדו ומנהלו האקדמי הראשון של מרכז סכוליון.
חייו.
יובל נולד בקיבוץ הדתי שדה אליהו. בהיותו ילד עזב עם הוריו את הקיבוץ. יובל למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובישיבת ההסדר, ישיבת הכותל, בה למד עד 1973. באותה שנה החל ללמוד בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ותולדות המחשבה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובתקופה זו יצא בשאלה. עשה עבודת דוקטורט על תולדות היהודים בגרמניה בשלהי ימי הביניים ולצורך כך שהה שנתיים בקלן שבגרמניה, שם למד גרמנית והיסטוריה גרמנית. קיבל דוקטורט בציון מעולה ב-1985 על עבודה בנושא: "רבנים ורבנות בגרמניה, 1500-1350", אותו עשה תחת הדרכתם של פרופ’ חיים ביינארט ופרופ’ אברהם גרוסמן.
שימש עוזר מחקר בפרויקט ספר היישוב ג של יד יצחק בן-צבי ומזכיר המערכת של כתב העת תרביץ. מאז שנת 1998 הוא משמש ביחד עם פרופסור מיכאל טוך מירושלים ופרופסור סטפן רוהרבכר מדיסלדורף עורך ראשי של גרמניה-יודאיקה, מפעל ישראלי-גרמני המוציא לאור לקסיקון היסטורי-גאוגרפי של הקהילות היהודיות בגרמניה מראשיתן ועד העת החדשה.
לימד באוניברסיטת תל אביב, שימש מרצה בכיר באוניברסיטה הפתוחה, ומרצה אורח באוניברסיטת טריר שבגרמניה, באוניברסיטה החופשית בברלין, באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת פרינסטון. כמו כן כיהן כעמית מחקר באוניברסיטת פנסילבניה. הוא ייסד בשנת 2002 את סכוליון – מרכז למחקר רב תחומי בלימודי היהדות באוניברסיטה העברית ועומד מאז בראשו. ב-1 בפברואר 2012 סיים את תפקידו כראש סכוליון ומאז משמש מנהל בית ספר מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח באוניברסיטה העברית. פרש לגמלאות בשנת 2019.
ב-7 במרץ 2016 הוענק לפרופסור יובל אות הכבוד ההצטיינות במסדר הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (Verdienstkreuzes am Bande des Verdienstordens der Bundesrepublik Deutschland). האות ניתן ליובל על מחקריו בתחום הדימויים ההדדיים של יהודים ונוצרים אשר זכו להכרה בינלאומית.
נשוי לאסתר לבית ריינר ולהם שלוש בנות.
הוא גיסם של הרב שמואל ריינר והפרופסורים רמי ריינר ואלחנן ריינר.
מחקריו.
יובל התרכז בראשית עבודתו המחקרית בתולדות היהודים בגרמניה בימי הביניים. הוא החל בתולדות הרבנות האשכנזית, ובה עוסק ספרו הראשון "חכמים בדורם: המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים", הוצאת מאגנס, 1988. כמו כן חקר את ההיסטוריה האינטלקטואלית של יהודי גרמניה, את חיי המשפחה שלהם ואת יחסיהם עם הסביבה הנוצרית. בשנות התשעים פנה יותר ויותר לחקר היחסים בין הנצרות ליהדות החל במאה הראשונה לספירה ועד שלהי ימי הביניים. בנושא זה עוסק ספרו השני: "שני גויים בבטנך: יהודים ונוצרים – דימויים הדדיים", שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2000.
תקנות נגד ריבוי גירושין בגרמניה במאה ה-ט"ו.
ב-1983, עוד לפני תום סיום הדוקטורט שלו, התפרסם בכתב העת ציון, מאמר בו מערער יובל על התמונה המקובלת, לפיה חיי הנישואין בחברה המסורתית נהנו תמיד מיציבות, ותופעת הגירושין בהם לא הייתה שכיחה. לטענת יובל יש סימנים לכך ששיעור הגירושין בקרב יהודי גרמניה בסוף ימי הביניים היה גבוה ביותר, והתחלופה של בני זוג הייתה שכיחה בהתאם. יובל תולה זאת במערך הכלכלי היהודי שבו הפרנסה הייתה מבוססת על הון נושא רווחים באמצעות הלוואה בריבית, דבר שאיפשר פירוק קל של משקי בית משפחתיים, בניגוד להכנסה המבוססת על נכסים או על ידע מקצועי שאינה מאפשרת חלוקה קלה.
אוטוביוגרפיה אשכנזית ראשונה.
בשנת 1986 פרסם יובל בכתב העת תרביץ מסמך יוצא דופן שנכתב בידי יהודי "מן השורה" במחצית השנייה של המאה הי"ד. יובל עומד על נדירותו של הז'אנר האוטוביוגרפי בימי הביניים, והוא מכנה את המסמך "האוטוביוגרפיה האשכנזית הקדומה ביותר". המדובר בכתיבה בעלת אופי אישי, המגלה טפח אך מכסה טפחיים מעולמו הפרטי של המחבר. הוא חי בשולי המאורעות הגדולים של הזמן, אך אלה בקושי עולים מכתיבתו. המחבר ספוג עדיין במסורת הכתיבה המדיאבלית, שאינה מחשיבה את הפרט ואת רגשותיו. עם זאת ייתכן שיש מקום לראות בכתיבה זו ממבשרי הרנסאנס, שהצטיין בגילוי האינדווידואליות.
חכמים בדורם: המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים.
זהו ספרו הראשון של ישראל יעקב יובל והוא הרחבה של עבודת הדוקטורט שלו. הספר יצא לאור בשנת 1988 וזיכה את מחברו בפרס שזר לחקר תולדות ישראל (לשנת תשמ"ט, 1989). בספר זה בודק יובל מהיכן באה הרבנות לעולם, מה מקור מעמדה הפרופסיונלי בתולדות ישראל וכיצד תבעו הרבנים לעצמם את ההכרה הציבורית הרחבה במעמדם. הספר מבוסס על מחקר פרוסופוגרפי שקדני, המבקש להציג תמונה רחבה על סמך עבודת איסוף פרטנית. לשם כך בוחן יובל את הביוגרפיות של רבים מרבני אשכנז בתקופה הנידונה, ומתוך קורות חייהם הוא בונה בפרק המסכם את דיוקנה של הרבנות האשכנזית.
לטענתו, הופעת הרבנות הקהילתית והמונופוליסטית היא חלק מתהליך של פרופסיונליזציה שפקד את כל מערכות החיים האירופאיות. כשם שהמורים באוניברסיטה זכו לתואר דוקטור וכשם שבעלי מקצוע שונים זכו למעמד של "אומנים", כך זכו הרבנים לתואר "מייסטר". אירופה בשלהי ימי הביניים יצרה אנשי מקצוע, שקיבלו דיפלומות המאפשרות להם לעסוק במקצועם ואגב כך סולקו כל מי שלא זכו להכרה מקצועית רשמית. תהליכי הפרופסיונליזציה הביאו לתביעה גוברת והולכת של הרבנים למונופול מקצועי, והם תבעו לעצמם את הזכות לנהל באופן בלעדי את טקסי הנישואין והגירושין – פריווילגיה שהכנסה כספית נאה בצדה. זה הרקע להיווצרות "הסמיכה" לרבנות האופיינית ליהודי אשכנז, וכך נוצרה גם התחלותיה של הרבנות בשכר, כשמשלמי השכר הם בתחילה צרכני השירותים המסופקים על ידי רבנים, ומאוחר יותר משולמת משכורתם על ידי הקהילה.
היחסים בין היהודים וההוסיטים: דמיון ומציאות.