עם זאת, ישנם רבנים שכתבו שעל אף האיסור החמור הכרוך בכך, יש להכיר בכך שיש אנשים בעלי תחושות מסובכות, ואסור להתייחס אליהם בצורה מזלזלת ושופטת, או אף כתבו ש-"הלב נשבר מכאבם" של הטרנסג'נדרים, ושכיון שהם מתייחסים אליהם כבעלי הפרעה נפשית שבינתיים היא חשוכת מרפא, החברה מחויבת להשתדל לגמול עימם חסד, ולקיים מצוות ביקור חולים במובנה הרחב, הכוללת סיוע בכל הדרכים המותרות בהלכה להקלת סבלם.
דוד שטראוס
דוד פרידריך שטראוס (בגרמנית: David Friedrich Strauß; 27 בינואר 1808 - 8 בפברואר 1874) היה תאולוג וסופר גרמני, הנחשב לחלוץ המחקר ההיסטורי על ישו. ספרו "חיי ישו" עורר מחלוקת ברחבי אירופה, כשהתייחס לישו כדמות היסטורית ושלל את ההתייחסות הדתית-דוגמטית אליו. שטראוס היה מקורב ל"אסכולת טיבינגן" (Tübingen) של התאולוג פרדיננד כריסטיאן באור, שעסקה במחקר מהפכני של "הברית החדשה" וראשית הנצרות, וכן נמנה עם חברי ההגליאנים השמאליים.
ביוגרפיה.
שטראוס נולד בלודוויגסבורג. בגיל 12 הוא נשלח ללימודי הכנה לכמורה פרוטסטנטית בסמינר לכמרים ליד אולם. ב-1825 התקבל לאוניברסיטת טיבינגן. בתחילה למד פילוסופיה, אבל הלימודים עניינו אותו מעט והוא נמשך בעיקר אחרי כתביו של פרידריך שליירמאכר. ב-1830 הוא קיבל משרת הוראה בסמינר שבו למד כנער. פחות משנה מאוחר יותר עבר לברלין, על מנת לשמוע הרצאות של שליירמאכר וגאורג וילהלם פרידריך הגל באוניברסיטת ברלין. בברלין עיצב את התפיסה שלו, שהושפעה מאוד מהגל, בכל הקשור לחקר חייו של ישו. ב-1832 שב לטיבינגן, אך עד מהרה הקדיש עצמו לכתיבת "חיי ישו, בחינה ביקורתית" ("Das Leben Jesu kritisch bearbeitet"), שפורסם כשהיה בן 27, בשנת 1835.
הספר "חיי ישו" עורר שערורייה כשפורסם. שטראוס התבסס על חקר התרבויות בעת העתיקה ועל חקר תפיסת המשיח ביהדות בית שני, על מנת להבין את הבניית דמות ישו כפי שהיא מוצגת בברית החדשה. הצגתו של ישו ההיסטורי, בנפרד מזו של דמות ישו המשיח במסורת ובאמונה הנוצרית, עוררו מחלוקת עזה. עד מהרה, כל פילוסוף ותאולוג פרוטסטנטי ברחבי היבשת נדרש לתגובה. שנתיים לאחר "חיי ישו" פורסם קובץ מאמרי תגובה לספר. בין היתר, השפיעה תפיסתו של שטראוס את ישו על כתביהם ומחקריהם של רודולף בולטמן ושל מרטין קלר. קיימות טענות, לפיהן הספר, והתפיסה הפילוסופית-היסטורית העומדת מאחוריו, השפיעו על איבוד האמונה באל של פרידריך ניטשה. עם זאת, שטראוס לא השפיע רק על חילון, והיו שראו בספרו ובגישה שלו איזון בין דת לאמונה, וניסיון להחיל רוח ביקורתית תוך שמירה על זיקה לנצרות, כך למשל ארנסט רנן. השפעתו של שטראוס חרגה מעבר לעולם הנוצרי של ימיו והוא השפיע גם על הוגי דעות יהודיים כמו אברהם גייגר (גייגר מצידו היה מוערך מאוד על ידי שטראוס, שתמך בו - לשווא - כנגד דעת עמיתים אנטישמיים, בקבלה לחברות לאגודות אקדמיות בגרמניה) וכמו ברתולד אוארבך.
הקרב על האיים האלאוטיים
הקרב על האיים האלאוטיים היה עימות צבאי שהתחולל באיים האלאוטיים שבאלסקה בין יוני 1942 לאוגוסט 1943, והיווה חלק מהמערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. כוח יפני קטן כבש את האיים קיסקה ואטו, אך ריחוקם הגאוגרפי ותנאי מזג האוויר והשטח הקשים ששררו בהם הביאו לכך שנדרשה לארצות הברית כמעט שנה לכבוש את האיים בחזרה. ערכם האסטרטגי של האיים נעוץ בעובדה שהם מאפשרים שליטה על נתיבי המעגל הגדול באוקיינוס השקט. שליטה זו על נתיבי הסחר באוקיינוס השקט הביאו את הגנרל האמריקאי בילי מיטשל לומר ב-1935 שהוא מאמין שאלסקה היא הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר בעולם, ועל כן, מי שישלוט באלסקה - ישלוט בעולם. מנקודת מבטם של היפנים, שליטה באיים האלאוטיים תמנע אפשרות של תקיפה אמריקאית דרך צפון האוקיינוס השקט. באופן דומה, חששה ארצות הברית שהאיים ישמשו את האימפריה היפנית לביצוע התקפות אוויריות נגד החוף המערבי בארצות הברית.
קרב זה נודע לימים כ"הקרב האבוד", זאת בשל העובדה כי הוא התחולל במקביל לקרב גוודלקנל. בנוסף, בעבר סברו היסטוריונים מערביים שהקרב היה בעצם פעולת הסחה שנועדה לסייע לכוחות היפנים בקרב מידווי על ידי משיכת הצי הפסיפי האמריקאי מפרל הארבור, וכי שני מוקדי הלחימה היו תחת פיקודו של אדמירל איסורוקו ימאמוטו. אולם בשנים האחרונות העלו מספר היסטוריונים את ההשערה שלמעשה פלשו היפנים לאלאוטיים על מנת להגן על אגפם הצפוני ולא כפעולת הסחה.
התקפה יפנית.
ב-3 ביוני 1942 תקפו מפציצים יפנים מנושאות המטוסים ג'וניו וריוג'ו את העיירה דאץ' הארבור שבאי אנאלסקה, אך בשל תנאי מזג האוויר הקשים מצאו רק מחצית מהמפציצים את המטרה והסבו נזק קל בלבד.
לאחר מכן כבשו היפנים את האי קיסקה ב-6 ביוני, ויום לאחר מכן כבשו גם את אטו, תוך שהם נתקלים בהתנגדות קלה מצד התושבים המקומיים. טרם כיבוש האיים, נאלצה האוכלוסייה המקומית להתפנות, והושמה במחנות בדרום אלסקה.
תגובת בעלות הברית.
באוגוסט 1942 הקימה ארצות הברית בסיס אווירי באי אדאק, והחלה להפציץ את העמדות היפניות בקיסקה. בנוסף החלו צוללות אמריקאיות וכוחות קרקע לבצע סיורים באזור. מעגן קיסקה היה הבסיס היפני הראשי באזור ומספר כלי שיט שעגנו בו טובעו על ידי ספינות אמריקאיות, אך בעיקר בשל ההפצצות האוויריות. ב-5 ביולי תקפה הצוללת האמריקאית "גראולר" שלוש משחתות יפניות, הטביעה אחת והסבה נזק כבד לשתיים האחרות. במהלך ההתקפה נהרגו מעל ל-200 מלחים יפנים. עשרה ימים מאוחר יותר, ב-15 ביולי, תקפו שלוש ציידות צוללות יפניות את הצוללת "גרוניון", אך הקרב הסתיים בטביעתה של אחת הציידות ובנזק לשתיים האחרות. ב-12 במאי 1943 טובעה הצוללת היפנית "I-31" לאחר קרב על פני השטח כנגד המשחתת האמריקאית "אדוארדס".
איי קומנדורסקי.
לאחר שגילו האמריקאים כי שיירה יפנית עושה דרכה לחיל המצב שבאלאוטיים, נשלחה שייטת של הצי האמריקאי על מנת לעצור אותה. השייטת כללה את הסיירת הכבדה "סולט לייק סיטי", את הסיירת הקלה "ריצ'מונד" וארבע משחתות. על השיירה היפנית הגנה שייטת שהכילה שתי סיירות כבדות, שתי סיירות קלות וארבע משחתות.
ב-27 במרץ 1943 איתרה השייטת האמריקאית את השייטת היפנית והקרב החל. שני הצדדים ספגו נזק, אך לא ניתן היה להצביע על בבירור על מנצח, על אף היתרון המספרי של היפנים. בסופו של דבר, לאחר כארבע שעות קרב ימי, נסוגה השייטת היפנית מתוך חשש שמפציצים אמריקאים עושים דרכם לאזור.
על אף המצב בסוף הקרב היה זה הפסד אסטרטגי ליפנים, שכן לאחר מכן לא שבו לנסות לשלוח שיירות אספקה לחיל המצב שלהם באלאוטיים, ואספקה נשלחה באמצעות צוללות בלבד.
האי אטו.
ב-1 במאי 1943 החל המבצע לכיבוש מחדש של האי אטו. את כוח הפלישה הקדים כוח תצפיתנים שחייליו גויסו באלסקה, ונודעו בשם "משספי הגרונות של קסטנר" (Castner's Cutthroats) על שם מפקדם קולונל לורנס קסטנר. מחסור בכלי רכב אמפיביים ובחופים מתאימים לנחיתה, כמו גם מזג האוויר הקשה הקשו מאוד על העברת כוחות גדולים לאזור, וחיילים רבים סבלו מכוויות קור בשל מחסור בציוד חורף או בשל הקושי להעבירו בשטחי הטונדרה. היפנים ידעו שלא יוכלו לעצור את הנחיתות ולכן התחפרו בעמדות גבוהות, הרחק מהחוף. טקטיקה זו העלתה את מספר הנפגעים בקרב האמריקאים.
ב-29 במאי ערכו היפנים את מתקפת הבנזאי הגדולה ביותר במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. ההתקפה הצליחה לפרוץ את הקווים האמריקאים והגיעה עד לאזור בו ישבו יחידות הפיקוד העורפיות. לאחר קרב פנים אל פנים חוסל הכוח היפני כמעט עד האדם האחרון.
האי קיסקה.
ב-15 באוגוסט 1943 נחת באי כוח הפלישה האמריקאי, שמנה 34,426 חיילים. משספי הגרונות של קסטנר היו חלק מכוח זה, בעוד שרוב הכוח הכיל יחידות שונות מדיוויזיית הרגלים השביעית של צבא ארצות הברית. כוח הפלישה כלל גם כ-5,300 קנדים.
כוח הפלישה גילה בתוך זמן קצר שהאי ננטש. היפנים, שהבינו בעקבות הקרב באטו שעמדותיהם פגיעות ביותר, פינו בחסות ערפל את כל חייליהם ב-28 ביולי, מבלי לעורר את תשומת לבן של בעלות הברית. כך התברר שחיל האוויר האמריקאי הפציץ עמדות נטושות במשך שלושה שבועות.
למרות שהיפנים נסוגו עוד לפני שהתחילה פלישת בעלות הברית, עדיין עמד מספר הנפגעים בפלישה על 313, כולם כתוצאה מאש ידידותית, ממלכודות שהניחו היפנים, מחלות או כוויות קור.
תוצאות הקרב.
האיים האלאוטיים עמדו בבסיסה של תוכנית לתקיפת צפון יפן, אך התוכנית נזנחה לבסוף.
הקרב על האיים האלאוטיים היה הקרב הראשון בו השתתפו חיילים קנדים מגויסי חובה במלחמת העולם השנייה. הממשלה הקנדית סירבה לשלוח חיילים קנדים אל מעבר לים, אלא אם התנדבו לכך. אך העובדה שהאלאוטיים נחשבים כחלק מצפון אמריקה איפשרה לה לשלוח אותם.
אברהם קלמנוביץ
הרב אברהם קלמנוביץ (Abraham Kalmanowitz); 1891–1964) היה רב במספר עיירות בפולין, כיהן כנשיא ישיבת מיר, מראשי ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית, וראש ישיבת מיר בארצות הברית.
תולדות חייו.
נולד בשנת תרנ"א בעיירה דליאטיץ לרב אהרן אריה לייב קלמנוביץ. למד באיישישוק, שם היה מקורב לרב העיירה רבי יוסף זונדל הוטנר. כעבור זמן נסע ללמוד בישיבת סלבודקה ולאחר מכן בישיבת טלז. בשנת תרע"ג, בהיותו בן 22, התמנה לרבנות העיירה ראקוב. בשנת תרפ"ב התמנה לנשיא ישיבת מיר. בשנת תרפ"ט התמנה לרבנות העיר טיקטין. היה פעיל בעסקנות הציבור החרדי בפולין והיה מקורב לחפץ חיים ולרבי חיים עוזר גרודזינסקי.
ועד ההצלה.