בשנת 2007 יצא לאור ספרו The Economic Theory of Annuities בהוצאת Princeton University Press.
הוא נשוי לד"ר רות ששינסקי, חברת סגל החוג לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
פרסים ותוארי כבוד.
נבחר כעמית בחברה האקונומטרית, חבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1984. חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים. בעל תואר דוקטור כבוד מבית הספר לכלכלה בסטוקהולם.
ב-2011 הוענק לו תואר כבוד לכלכלן זר על ידי האגודה האמריקאית לכלכלה (AEA) .
בדצמבר 2011 קיבל את אות אביר איכות השלטון.
פעילות ציבורית.
היה יועץ כלכלי לכנסת, בשנים 1972–1974 ויועץ לענייני רווחה, במשרד ראש הממשלה, ב-1985. הוא ייעץ לממשלת מקסיקו לרפורמה במסוי, ב-1986. כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה בשנים 2004–2006.
ששינסקי עמד בראשן של מספר ועדות ציבוריות שנקראו על שמו:
בשנת 2021 אמר ששינסקי שמסקנות הוועדה משנת 2013 שגויות, והודה כי טעה. הוא אמר שהתחזיות על הכנסות של מאות מיליארדים מהגז הן מופרכות, ולהערכתו חלקם של האזרחים בתגליות הגז יהיה נמוך משמעותית מה-60% שהובטחו לציבור בזמן דיוני הוועדה.
פעילות עסקית.
בשנים 1989–1992 כיהן בתפקיד יו"ר חברת העובדים. בשנים 1990–1995 כיהן בתפקיד יו"ר דירקטוריון כור תעשיות בע"מ. כיהן כדירקטור בתדיראן, מכתשים, בנק דיסקונט, כיו"ר דירקטוריון כור שוקי הון ויו"ר דירקטוריון קרן הפנסיה "נתיב" וכחבר בוועדת ההשקעות של בית ההשקעות "פסגות".
איצטדיון ג'ק מרפי
זאב דרורי
זאב דרורי (נולד ב-11 באוגוסט 1946) הוא איש צבא וחינוך ישראלי, היה מפקדה השני של חטיבת גבעתי החדשה ומפקד גלי צה"ל. כיהן מ-2008 ועד 2015 כמנכ"ל המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
שירות צבאי.
דרורי נולד וגדל בחיפה, למד בבית הספר הריאלי, היה חבר בתנועת הצופים ובגרעין נח"ל המיועד לקיבוץ חצרים. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, התנדב לצנחנים לגדוד 50 (הנח"ל המוצנח). בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר, ובסיומו שימש כמפקד מחלקה בגדוד 890 ולחם בראשה במלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 של הצנחנים. במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של מפקד גדוד 890, יצחק מרדכי, ולחם בקרב החווה הסינית. ב-1975 מונה לתפקיד קצין המבצעים של פיקוד הדרום וב-1976 למפקד סיירת שקד, שתחת פיקודו שבה לתפקד כגדוד חי"ר העוסק בפעולות הבט"ש של פיקוד הדרום. לאחר שנה שעבד בקיבוץ חצרים, מונה ב-1978 למפקד גדוד בבה"ד 1, הוא יצא להשתלמות בבית ספר למבצעים מיוחדים של המרינס בארצות הברית וב-1980 מונה לקצין אג"ם במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי. הוא קודם לדרגת אלוף-משנה ובפרוץ מבצע שלום הגליל פיקד על חטיבת הנגב. בשנת 1985 השלים את לימודי המכללה לביטחון לאומי של צה"ל. שרת כסגן מפקד אוגדה 611 בעת לימודי מב"ל. ב-1985 מונה למפקדה השני של חטיבת גבעתי וב-1986 השתחרר משירות הקבע. בשנים 1986-2004 שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה 96 (חזר לקבע במלחמת המפרץ הראשונה ל-4 חודשים).
עשייה לאחר שחרורו מצה"ל.
לאחר שחרורו השתלב במשרות ניהול במפעל נטפים ועבד בו במשך עשר שנים עד 1997. במקביל סיים את לימודי הדוקטורט. ב-1998 מונה על ידי שר הביטחון יצחק מרדכי למפקד גלי צה"ל, הוא התפטר מתפקידו בתחילת 2000 לאחר סכסוך עם ועד העובדים של התחנה ועם קצין חינוך ראשי אלעזר שטרן. בתביעת דיבה שהגיש יו"ר הכנסת דן תיכון נגד דרורי ונגד העיתונאים גולן יוכפז ורביב דרוקר, פסק בית המשפט המחוזי כי התחקיר שפרסמו על תיכון מהווה הוצאת לשון הרע וגזר עליהם תשלום של חצי מיליון ש"ח פיצויים, בערעור שהוגש הוריד בית המשפט העליון את סכום הפיצויים ל-300,000 ש"ח.
דרורי בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, נושא עבודת המאסטר שלו היה "מדיניות הגמול בשנות החמישים: חלקו של הדרג הצבאי בתהליך ההסלמה". שימש כעמית מחקר במרכז דיין ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז למורשת בן-גוריון בשדה בוקר. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון, עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהנחיית פרופסור זאב צחור וכותרתה "חלקו של צה"ל בהתיישבות, בקליטת העלייה ובחינוך במדינת ישראל בראשיתה, 1948 - 1953". כיהן כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה להיסטוריה בשנים 2000 עד 2003, ראש החטיבה ללימודי צבא וביטחון ומרצה מן המניין בשנים 2007-2006. ב-2008 התמנה למנכ"ל המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן. בשנת 2016 מונה לפרופסור וראש המחלקה ל-B.A. רב תחומי במכללת כנרת.
דרורי הוא ממקימי חוגי סיירות על שם אורי מימון, חבר ילדותו עמו היה גם בגרעין ובצבא. בשנת 2016 נבחר ליו"ר אגודת חוקרי צבא חברה בישראל.
החל משנת 2019 לימד במכון האקדמי שכטר בירושלים,
משנת 2020 ואילך עמית מחקר בכיר במוסד ICT במכללה הבין תחומית בהרצליה
חיים פרטיים.
מאשתו הראשונה, בתיה, נולדו לו ארבעה ילדים. את אשתו השנייה, דורית הראל, הכיר עוד בשרותו בצה"ל כקצין החינוך של חטיבת הצנחנים, כשהייתה קצינת תנאי שירות, במשרד הסמוך ללשכתו. לאחר מותו של בעלה הראשון, ב-1996, התגרש דרורי והשניים נישאו בסביבות 1998 וחיו יחד במושב שילת. אמה וכמה מבני משפחתה של הראל נפטרו ממחלה סופנית נדירה (GSSS). בשנת 2007 החמיר מצבה הרפואי והיא החליטה לשים קץ לחייה.
דרורי הכיר את יעל, שותפתו השלישית לחיים במכללה האקדמית כנרת. לאחר שנים מספר בה חיו לשפת הכנרת, עברו השניים לירושלים.
דרורי
דרורי הוא שם משפחה יהודי-עברי מודרני, עברות מקובל לשמות פרידמן, פרייער, גם פרייאר, או פרייר בכתיב יידי עכשווי, לשם דרייער ולשם דרעי.
מבצר קונצנטרי
יהודה גלאנץ
יהודה חוליו גלאנץ (נולד ב-19 במרץ 1958, בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא מוזיקאי, מלחין, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי ישראלי. גלאנץ הוא אחד היוצרים הבולטים של מוזיקה יהודית דרום אמריקאית. גלאנץ הוא רב-נגן: הוא מנגן על צ'רנגו, פסנתר, אקורדיון, סיקו, פינקויו, כינור, חליל פאן, כלי הקשה, גיטרות, מפוחית פה וקוואטרו. יהודה קיבל פעמיים את פרס המקום הראשון בפסטיבל הכליזמרים בצפת על הביצועים והיצירות שלו. בשנת 2008 יזם והקים את פסטיבל רגלים בשכונת נחלאות בירושלים, פסטיבל שהתקיים במשך שלוש שנים בחגים סוכות ופסח ומשך אליו אלפי מבקרים.
קורות חיים.
גלאנץ נולד וגדל בארגנטינה למשפחה חילונית. כשהיה בגיל 5 התחיל ללמוד אקורדיון עם מורה פרטי ולאחר מכן כשאביו ראה שיש לו כישרון מוזיקלי, החליט להכניס אותו לבית ספר למוזיקה.
בגיל 6 הוא החל לשיר במקהלה של בית הכנסת על-שם מקס נורדאו בבואנוס איירס עם בני דודיו, התחיל ללמוד כינור בקונסרבטוריון ובמקביל ניגן על פסנתר וגיטרה. בגיל 16 החל להופיע עם להקה של צעירים '"אל קנטו דה טודוס"' (el canto de todos), בגיל 17 נסע לברזיל שם למד לנגן במשך שנתיים בוסה-נובה וסמבה ורכש מיומנות בגיטרה וכלי הקשה שונים, שם הושפע רבות מהמוזיקאים אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ילברטו ז'יל. בגיל 21 הגיע לארץ לביקור והחליט להישאר. הוא קיבל מלגה מהאקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, ולמד פסנתר וקומפוזיציה עם המורה נחום פרפרקוביץ. בגיל 22 החל לנגן על צ'רנגו וחלילים מבמבוק. גלאנץ הלחין וכתב מוזיקה בסגנון מקורי והופיע עם מוזיקת פיוז'ן יהודי דרום אמריקאי, בוסה נובה וג'אז בפאבים ומקומות קטנים.
השהייה בארץ עוררה אצלו שאלות רבות על יהדותו והוא החל תהליך של חזרה בתשובה וכך שילב בלחניו מקצבים דרום-אמריקאים ומילים מהמקורות. השילוב עורר התעניינות רבה בארץ ובעולם ומאז הוא מופיע בקהילות רבות ברחבי העולם בארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה, אירופה, דרום אמריקה וישראל.
אב לעשרה ילדים וסב לשלושה עשר נכדים.
יצירתו המוזיקלית.
בתחילת דרכו הוציא אלבום בשם אורגן הזהב 1 ו-2 בשנת 1985 וצלילי זהב ב-1986. ב-1986 עלה ליהודה רעיון לכתוב אלבום עם שירי מחאה אחרי שראה ברחובות ירושלים שוטרים רכובים על סוסים מכים חרדים עם אלות כשצועקים "שאבס" וכך נולד אלבום בשם "כאסח" עם שירי מחאה בהומור וסאטירה לחג הפורים עם השירים: "אנחנו הדוסים של רוק אנד רול", "שמעת מה קרה", "יצר לך" ועוד. בתחילת שנות ה-90 הקים חברה עצמאית בשם "Jerusalem Music Network) "JMN) שהפיקה ומפיקה עד היום אלבומים ופרויקטים בכל התחומים: מוזיקה לסרטים, ג'אז קלאסי אינסטרומנטלי, סיפורים לילדים, מוזיקה לתיאטרון, קומדיה, סטנדאפ, רוק, פופ, פולקלור קונטמפורני ועוד. בשנת התשנ"ב (1992) הוציא אלבום בשם "פיונרו" (חלוץ) שכלל 10 שירים והביא את הסנונית הראשונה של הז'אנר מוזיקה יהודית מקורית. באלבום יצאו להיטים רבים כמו "בלדה לדוד" - שיר המספר על החברות של דוד ויהונתן; "נעלה" לבית המקדש בגרסה ראשונה, "אדון עולם" עם צ'רנגו ועוד. בשנת התשנ"ד (1994) הוציא את האלבום "נעלה". שיר הנושא כבש את כל המצעדים בתחנות הרדיו הדתיים וכלל להיטים כמו "לומיר טנצן לה במבה" - גרסה של "לה במבה" ביידיש. האלבום נמכר באלפי עותקים והוא החל להתפרסם בקהילות היהודיות ברחבי העולם. בשנת התשנ"ו (1996) הוציא את האלבום "רק לצעוק אל ה'". שיר הנושא של האלבום, נולד בתקופת הפיגועים באותה שנה והפיגוע בשוק מחנה יהודה, מרחק של דקות הליכה מביתו של גלאנץ. השיר כבש את המצעד בערוץ 7 ושהה מספר שבועות במקום הראשון. האלבום ביסס והעמיד אותו בין גדולי הזמר היהודי חסידי.