לאחר שנכשל בניסיון להגיע להבנות, חוקק הממשל הקולוניאלי מספר חוקים דרקוניים שנועדו להקל על מאבקם במורדים. בין היתר, נקבע כי מנהיגי המורדים ומשתפי הפעולה עמם שיילכדו - יוצאו להורג מיד, כמו גם צוותי ספינות הנושאות נשק, וגברים מעל גיל 15 שיימצאו מחוץ למקום מגוריהם או למטעים בלא הסבר. כמו כן, נצטוו הערים ברחבי קובה להניף דגלים לבנים או שיועלו באש. בין האירועים הידועים בהם נעשה שימוש בחוקים אלה היו הוצאתם להורג של שמונה סטודנטים מאוניברסיטת הוואנה ב-27 בנובמבר 1871, והוצאתם להורג של 53 אנשי צוותה של הספינה "וירג'יניוס" שנלכדה מחוץ למימיה הטריטוריאליים של קובה ב-4 בנובמבר 1873, מרביתם בריטים ואמריקאים.
ב-1873 חלו שינויים פרסונליים בצמרת המורדים. השר איגנסיו אגרמונטה נהרג מכדור תועה ב-11 במאי, והוחלף במקסימו גומס. חילוקי דעות פוליטיים הביאו לכך שסספדס הוחלף בסלבדור סיסנרוס בטנקורט, שכיהן עד אז כנשיא בית הנבחרים. חודשים ספורים אחר כך, ב-27 בפברואר 1874, נקלע סספדס למארב של חיילים ספרדים, ונהרג.
עיקר התמיכה במורדים הייתה באזורי האוריינטה וקמגואיי. ב-1875 החל גומס לנוע מערבה, לאזורים אליהם לא הגיעו הקרבות. גם גומס לא הצליח לגייס תמיכה מקומית, לא של בעלי המטעים ולא של העבדים, ולאחר מותו של נאמנו, הגנרל האמריקני הנרי ריב, ב-1876, נסוג מזרחה.
סיום המלחמה.
באותה שנה אירעה תפנית מסוימת בקרבות. מ-1872 הייתה ספרד שקועה במלחמה הקרליסטית השלישית, ולא יכלה להשקיע מאמצים רבים גם בקובה. עם תום המלחמה הקרליסטית, נשלחו חיילים רבים לקובה, ומספרם הגיע לכרבע מיליון. בנוסף, גורמים שונים הביאו להיחלשות המורדים: מחלוקות פנימיות, בעיות ארגוניות ומחסור במשאבים, היעדר התמיכה במערב האי, התנגדות אמריקאית לרעיון העצמאות (ארצות הברית אף סיפקה נשק לספרדים) וכן הצלחת הספרדים בהטמעת החשש לפיו יופר האיזון בין שחורים ללבנים, שהביא לירידה בתמיכת הלבנים במורדים.
בסופו של דבר, ב-8 בפברואר 1878 פוזר בית הנבחרים, וב-10 בפברואר חתמו הצדדים על הסכם סאנחון (Zanjón). בהסכם זה הוכרזה כניעתם המוחלטת של המורדים, והם נאלצו להכיר בכך שספרד היא הריבון היחיד בקובה. לצד זאת, הסכימו הספרדים לאפשר קיומן של מפלגות פוליטיות, לאפשר חופש עיתונות והתארגנות, כל עוד אינם מופנים נגד ספרד, לשחרר את כל העבדים שהשתתפו בלחימה נגד ספרד וחלק מהמורדים שנאסרו על ידם.
מיעוט מהמורדים, בהנהגתם של אנטוניו מאסאו וקליקסטו גארסיה סירבו להכיר בהסכם, והמשיכו להילחם בספרדים, אך בקנה מידה מצומצם בהרבה. בסופו של דבר, השתכנע גם מאסאו להניח את נשקו, ופעולות האיבה פסקו ב-28 במאי.
הסכם סאנחון שם אומנם קץ לקרבות, אך המתיחות בין הקובנים לבין הספרדים נותרה בעינה, ובשנים הבאות פרצו שתי מלחמות נוספות - המלחמה הקטנה ומלחמת העצמאות. רבים ממנהיגי המורדים במלחמת עשר השנים נטלו חלק פעיל גם במלחמות אלה.
דייב ויינר
דייב ויינר (באנגלית: Dave Weiner; נולד ב-24 בספטמבר 1976) הוא גיטריסט אמריקאי, הידוע בעיקר עקב השתתפותו בסיבובי הופעותיו של סטיב ואי. בנוסף, הוא מפרסם סרטי הדרכה לגיטרה, תחת השם "the Riff of the Week" (בעברית - ריף השבוע), כל יום רביעי ביוטיוב, iTunes ובאתרו הפרטי.
הצטרפותו לסטיב ואי.
ויינר הצטרף לראשונה ללהקה של סטיב ואי כאשר הלך ללמוד ב Musicians Institute (ידוע גם בשם GIT). בזמן שהותו שם הוא קיבל עבודה כמתמחה במשרד, והבוס באותו המשרד הכיר את סטיב ואי. במהלך עבודתו יצא לו להעביר ניירת לביתו של ואי, וכך יצא לו להכיר את ואי אישית. כעבור כשבועיים הבוס שלו קיבל שיחה מואי, בה הוא מבקש ממנו שיודיע לוויינר להגיע לסטודיו שלו, ללמוד ארבעה עשר שירים, ולצאת איתו לסיבוב הופעות. ויינר ממשיך לצאת לסיבובי הופעות עם סטיב ואי בסיבובי ההופעות הפרטיים שלו כמו גם לסיבובי ההופעות של ה-G3.
קריירת סולו.
ויינר הוציא אלבום סולו, בשם Shove the Sun Aside. האלבום יצא לאור במקור ביוני 2004 על ידי חברת התקליטים של Meyer Jane, שוחרר מחדש במרץ 2005 על ידי Favored Nations. זהו אלבום אינסטרומנטלי אשר ויינר מנגן בו בעיקר בגיטרה בעלת שבעה מיתרים. ויינר ממשיך לצאת לסיבובי הופעות עם הלהקה שלו.
אזור טבע בראשיתי
אזור טבע בראשיתי (באנגלית: Wilderness area) מוגדר בדרך כלל כסביבה טבעית בכדור הארץ שלא השתנתה כתוצאה מפעילות האדם. אזורי טבע בראשיתי הם בעלי חשיבות למטרות מחקר אקולוגי, שימור טבע, בידור ופנאי. סיבות נוספות לחשיבות האזורים הללו היא ערכם התרבותי, הרוחני, המורלי או האסתטי.
המילה "wilderness" נגזרת מהמושג "wildness" (פראוּת), ובמילים אחרות, אזור שלא נשלט על ידי בני אדם. המקור האטימולוגי של המילה הוא במילה wildeornes באנגלית עתיקה, שהיא עצמה נגזרת מהמילה wildeor, שמשמעותה חיית פרא. לפי נקודת השקפה זו הפראיות של המקום היא זו שהופכת אותו לאזור טבע בראשיתי. עצם נוכחות או פעילות האדם גורמת לכך שהאזור לא ייחשב יותר לאזור טבע בראשיתי. מערכות אקולוגיות רבות שהיו ועודן מיושבות או מושפעות כתוצאה מפעילות האדם, עשויות להיחשב בכל זאת לאזור טבע בראשיתי. לפי נקודת השקפה זו אזור טבע בראשיתי הוא אזור מאוזן אקולוגית שבו התהליכים הטבעיים מתנהלים ללא התערבות מצד האדם.
תביליסיס מטרופוליטני
איסני
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה על שם איליה צ'בצ'בדזה (בגאורגית: საქართველოს პარლამენტის ილია ჭავჭავაძის სახელობის ეროვნული ბიბლიოთეკა, סָכַּרתווֶלוֹס פָּרלַמֶנטיס איליה צָ'בצַ'בדזיס סאחֶלוֹבּיס אֵרוֹבנוּלי בּיבּליוֹתֶקָה) היא הספריה הלאומית של גאורגיה, שנוסדה בטביליסי בשנת 1846 בשם הספרייה הצבאית של טפיליסי (ტფილისის საჯარო ბიბლიოთეკა), והספרייה הראשונה בגאורגיה. על פי החלטת השלטונות הרוסיים הייתה הספרייה על טהרת השפות הקווקזיות והייתה פתוחה לכל. מאפריל 1997 משמשת הספרייה כספריית הפקדה של פרסומי הבנק העולמי, שאר פרסומי האו"ם הם בספריות אחרות בגאורגיה.
כללי.
הספרייה מכילה כיום שש מחלקות: מורשת לאומית, פיתוח, שרותי מקראה, אינפורמציה, חינוך עירוני וניהול כלכלי. המנכ"ל נתמך בשני מנהלים שמפקחים על העבודה ומתאמים בין היחידות השונות. שש המחלקות כוללות 16 תת-מחלקות, שישה מרכזים וארבע קבוצות עבודה. הספרייה החלה במחשוב אוספי הספרייה וכוללת ספרייה דיגיטלית חופשית בתחילת דרכה (כולל חיפוש בטקסט מלא). היא מארחת כ-14,000 קוראים מדי שנה עם 630 מקומות ישיבה בעשרה אולמות קריאה. בשנת 2000 הכילה הספרייה כ-3.7 מיליון ספרים ו-1.6 מיליון כתבים אחרים.
אוספי הספרייה מקוטלגים לפי סדר אלפביתי וסיסטמטי על פי נושא וכתבי העת ניתנים לאיתור גם על פי קטלוגים גאוגרפיים וכרונולוגיים. הספרייה משתמשת בשיטת מיקום קבוע: הספרים מחולקים לפי גודל לתוך שש קבוצות תבנית, לאחר מכן מקבל כל מספר מצאי לפי השפה וקבוצת התבנית. לכל קבוצת תבנית יש רשימת מספרי מצאי משלה.
מבין כתבי העת ישנו אוספים גדולים בגאורגית, רוסית, ארמנית, אזרית, אבחזית, אוסטית ושפות אירופאיות אחרות. הספרייה מחזיקה גם באוסף גדול של חומר מוזיקלי, הקלטות אורקולי, עבודות קרטוגרפיות, מיקרופילמים ומיקרופישים.
מבנה.
מבנה הספרייה הלאומית, שנמצא ברחוב גודיאשווילי בטביליסי, היה שייך לבנק האצילים של גאורגיה (נקרא גם הבנק הגאורגי), שאת עיצובו האכרטקטוני הגה אנטולי קלגיני והצייר הנריק הרינייבסקי, דקורציית חזית המבנה (הפסדה) על ידי נאופיטה אגלדזה, ולדימיר אגלדזה ולוורנטי אגלדזה, בשנים 1913-1916. המבנה עצמו הוא עם מאפיינים של ארכיטקטורה גאורגית עתיקה ומודרנית.
היסטוריה.
הספרייה הלאומית של גאורגיה היא צאצא של ספרייה ציבורית שנוסדה בשנת 1846, שנוצר מ-6,100 יחידות מודפסות שעברה בירושה משגרירות מלכות המשנה של הקווקז. בשנת 1848 קיבלה הספרייה הפומבית 510 ספרים מספרייה פרטית, שנוסדה בשנת 1842, על ידי קבוצה של גאורגים בולטים (דימיטרי קיפיאני, זכריה אריסתווי וחטנג אורבליאני, גריגול אורבליאני, ניקולוז ברתשווילי ומיכאיל טומאנישווילי). כוונתם המקורית של מפעילי הספרייה הציבורית הייתה להשתמש במקורותיה המוגבלים לרכישת ספרים הקשורים בקווקז.
בתחילה הייתה הספרייה ממוקמת בבית הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז אולם בשנת 1852 הועברה הספרייה למבנה חדש. באותה שנה עמדה כמות הכותרים בספרייה על 13,000 שהקיטלוג שלהם היה כפול: השיטה האלפביתית והסיסטמטית. מאותו זמן החלה הספרייה לקבל בקביעות שני העתקים של כל הוצאה מקומית מהוועדת הצנזורה הקווקזית, שנוסדה זמן קצר לפני כן בשנת 1848 על ידי שלטונות האימפריה הרוסית.
בשנת 1868 צורפה הספרייה למוזיאון הקווקזי (כיום מוזיאון סימון ג'נשיה) ושמה שונה למוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי והחלה בתוכניות להחלפת ספרים לא רק ברחבי האימפריה הרוסית אלא גם מדינות אירופאיות אחרות. בשנת 1871, עבר, המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי, למבנה חדש הגדול מקודמו. הקטלוג המודפס הראשון הופיע בשנת 1861, ובהמשך פורסמו ב-1866, 1881 ו-1895.
בשנת 1911, נסגרה הספרייה לציבור עקב עבודות בנייה על המוזיאון אבל המשיכה להתפתח על ידי רכישת ספרים חדשים ותרומות ספרים. בין התרומות היו 11,000 ספרים שנתקבלו ממשפחת מנשיקוב ואווגנה ואידנבאום, ראש המחלקה הארכאולוגית. משפחת טאמאנשב תרמה אוסף גדול של ספרים על תיאטרון ודרמה. האוספים הנוספים שנתקבלו כתרומה כללו גם ספרים בשפות אירופאיות.