גולדה מאיר כינסה את "מטבחה" ב-18 באפריל עם הגעת הידיעה המודיעינית. בפגישה סוכם כי אין חשש גדול ממתקפה ערבית, שגם אם תבוא צה"ל יהיה מוכן לקראתה. ואולם, בעקבות ההתרעה הוחלט בכל זאת להעלות את הכוננות. צעדי הכוננות נקראו כוננות כחול לבן, וכללו הכנות שונות, שהיו אמורות לסייע לצה"ל במידה ויותקף בהפתעה או שלא בהפתעה. הצעדים המרכזיים בכוננות כחול לבן היו קירוב מחסני החירום של יחידות המילואים הצפוניות לחזית, הקמת שלד אוגדתי נוסף לאוגדת מילואים מטכ"לית חדשה (אוגדה 210 בפיקוד דן לנר), וכן רענון תוכניות המלחמה של צה"ל וביצוע תרגילים המדמים התמודדות עם מתקפה של אויב.
בניגוד למחשבה המקובלת כי במסגרת הכוננות גויסו גם כוחות מילואים, גורס בר-יוסף כי הדבר אינו נכון. לדבריו חטיבות השריון שגויסו באפריל 1973 גויסו על מנת שיהיה ניתן לשחרר את החטיבות הסדירות לצורך מצעד יום העצמאות.
בסופו של דבר לא פרצה מלחמה במאי 1973, בעיקר מכיוון שסוריה, שותפתה של מצרים, לא הייתה מוכנה לקרב. נשיא סוריה חאפז אל-אסד נפגש עם סאדאת ב-23 באפריל 1973 והסביר כי אינו מוכן למלחמה מפני שמערך ההגנה האווירי שלו אינו מוכן. סאדאת ואסד החליטו על דחיית המלחמה לסתיו, וסאדאת טס למוסקבה כדי לסייע לסורים ברכישת סוללות הטילים הנחוצות להם.
השקט שלפני הסערה: קיץ 1973.
בר-יוסף מתאר, כי התקופה בין "כוננות כחול לבן" עד לסוף אוגוסט 1973 הייתה השלווה ביותר בחזית המצרית מאז סיום מלחמת ההתשה. הדבר נבע מכך שסאדאת השקיע מאמצים רבים בשמירת סוד היציאה למלחמה, אפילו מראשי צבאו ומאנשיו הקרובים ביותר. הכוחות המצריים הגדולים שהיו מוצבים בקרבת התעלה לא נתפסו כאיום על צה"ל, מכיוון ששהו שם כבר כשש שנים. תזוזות של כוחות לא ניכרו באופן משמעותי ונדמה היה כי המצרים אינם מתכוונים למבצע מהלכים מאיימים.
גורם נוסף שתרם לתחושת השלווה, על פי בר-יוסף, הייתה הקונספציה, שהשתרשה עמוק בהשקפת העולם של הממשלה והצמרת הצבאית. על פי התפיסה כי מצרים אינה מוכנה למלחמה בגלל תנאי הסף שעדיין לא מולאו, היה אמ"ן בטוח שהמלחמה אינה באופק. איש באמ"ן לא האמין כי המצרים באמת יצאו למלחמה בלעדי אותם תנאי סף.
בעוד מצרים וסוריה קולטות ציוד סובייטי חדיש, מאמנות כוחות רבים ושומרות בקנאות על סוד הפתיחה באש, ישראל הייתה עסוקה בקיץ 1973 בעיקר בבחירות המתקרבות. הבחירות היו אמורות להיות סיומה של הקדנציה הראשונה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, ואווירת "מצבנו מעולם לא היה טוב יותר" הייתה אמורה להביא את הניצחון בבחירות שוב למערך.
עיניים עצומות לרווחה: סוף אוגוסט – 6 באוקטובר 1973.
עד 1 באוקטובר.
החשש העיקרי של צה"ל ושל הצמרת המדינית ממתקפת פתע היה מחדירה סורית לאורך הגבול ברמת הגולן, לביצוע מחטף של יישוב או מוצב צה"ל. ב-13 בספטמבר 1973 הופלו על ידי חיל האוויר 12 מטוסי מיג 21 סוריים בשני קרבות אוויר שהתפתחו בעקבות גיחת צילום של חיל האוויר בסוריה. אירוע זה גרם להעלאת מצב הכוננות בצבא סוריה ולא גרר חשדות מצידה של ישראל ש"הבינה" את הגורמים לכך.
ב-25 בספטמבר הגיע חוסיין מלך ירדן לפגישה דחופה עם גולדה מאיר. חוסיין מסר כי הסורים והמצרים מתכננים לתקוף את ישראל, והבהיר שהוא סירב לשתף עמם פעולה. גולדה מאיר העבירה את המידע לשר הביטחון, משה דיין, ולראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. ואולם, אלה הרגיעו אותה שאין מקום לדאגה, וטענו כי המידע שהעביר חוסיין מקורו בטעות.
למרות זאת החליט הרמטכ"ל לתגבר את החזית ברמת הגולן בעוד שתי פלוגות טנקים מחטיבה 7 (כ-20 טנקים), כדי לסייע לשני הגדודים של חטיבה 188 שהוצבו שם דרך קבע.
ב-30 בספטמבר הגיעה לאמ"ן ידיעה על תרגיל המתחיל במצרים, האמור להסתיים בצליחת התעלה. הידיעה לא הועברה לגורמים אחרים. לאחר המלחמה יתברר שהייתה מדויקת.
1 באוקטובר.
ביום זה החל במצרים תרגיל תחריר (שחרור) 41, תרגיל עצום בהיקפו שנועד לדמות את כיבוש סיני מידי ישראל. אנשי גדוד 68 של החטיבה הירושלמית, גדוד מילואים שאייש את המעוזים על התעלה במסגרת תעסוקה מבצעית, היו יכולים לראות בבירור תנועות גדולות של כוחות צבא מעבר לתעלה.
ביום זה הגיעה אל שר הביטחון ואל המטכ"ל הידיעה שהגיעה לאמ"ן ביום הקודם. הידיעה הועברה על ידי אלי זעירא בישיבת הבוקר, והוחלט להעלות עוד כוחות לרמת הגולן. בסך הכל תוגבר הכח ברמה ל-113 טנקים פעילים, ועוד גדוד מזווד (כלומר טנקים מצוידים ומוכנים לקרב) אך ללא צוותים. בסיני החלה היערכות להעברת חטיבה 460 של בית הספר לשריון לסיני, ולעבות את הכוח בחצי האי לכ-300 טנקים.
2 באוקטובר.
תצפיתנים ומפענחי תצלומי אוויר מבחינים כי המצרים פועלים במרץ על מנת לחזק את כוחם הצבאי בגדה המערבית של התעלה. ציוד צליחה מצרי רב מרוכז בקרבת תעלת סואץ, ושיירה אדירה של כ-300 משאיות תחמושת נראתה בדרכה מקהיר לגזרת התעלה. למרות תכונה זו לא הוחלט על העברת כוחות נוספים לחזיתות.
3 באוקטובר.
ביום זה נסע שר המלחמה המצרי אחמד איסמעיל עלי לדמשק, לדון עם הנשיא חאפז אל-אסד על המועד המדויק של פתיחת המלחמה. סוכם על ה-6 באוקטובר, בשעה 14:00. יחסי הכוחות בחזית הסורית הגיעו ביום זה ל-1:10 בשריון ול-1:50 בארטילריה לרעת צה"ל.
4 באוקטובר.
תצלומי אוויר נוספים שהגיעו ביום זה החלו לעורר חששות באמ"ן, ולפוגג את אווירת הביטחון העצמי והשאננות. הצילומים הראו מערך חירום בסוריה ומערך מאיים של הכוחות המצריים בגדה המערבית של התעלה. הוחלט לתגבר את כוחות צה"ל ברמה בשני גדודי שריון נוספים.
לקראת 22:00 הגיעה ידיעה לאמ"ן שמסרה כי היועצים הסובייטים שהיו מוצבים במצרים עולים עם משפחותיהם על מטוסי חברת התעופה אירופלוט וחוזרים לברית המועצות. עזיבה מיידית ופתאומית זו הדליקה נורה אדומה באמ"ן בקשר למתרחש במצרים, אך לא הביאה לשינוי מערכתי בתפיסה.
5 באוקטובר.
יום שישי, 5 באוקטובר היה ערב יום הכיפורים תשל"ד. מדינת ישראל התכוננה ליום הקדוש, אך עם זאת באמ"ן נערכו פעולות קדחתניות כדי להבין את פשר העזיבה של הסובייטים ואת הקשר שלה עם ההתראות המלחמתיות. במקביל הודיע ראש המוסד צבי זמיר, על כך שהוא עומד לנסוע להיפגש עם "המלאך" בלונדון, בקשר למידע קריטי וחשוב.
בבוקרו של היום התכנסה ישיבה של המטכ"ל ובה נסקרו האירועים האחרונים. נדמה היה כי הכוננות ליציאה למלחמה אצל צבאות ערב נמצאת ברמה גבוהה מאוד, וכי ישראל איננה מוכנה מספיק מולם. עם זאת, ראש אמ"ן אלי זעירא עדיין עמד על דעתו כי מלחמה אינה עומדת לפרוץ. למרות עמדתו של זעירא הוחלט על ביטול חופשות יום כיפור של חיילים רבים, ויחידות ובסיסים נדרשו להעלות את רמת העירנות והכוננות.
בסביבות השעה 17:00 הגיעה לקצין התורן ביחידה 848 (שמה הקודם של יחידה 8200, יחידת ההאזנות של צה"ל) ידיעה ודאית ממקור שכונה "יחמור" (ועל כן נקראה הידיעה "ידיעת יחמור"), על פיה הסובייטים עזבו לאחר שקיבלו הודעה רשמית ממצרים וסוריה על כוונתן לתקוף את ישראל. הידיעה הופצה לאמ"ן מחקר ב-17:15. הקצין התורן הבין את משמעות הידיעה והתלבט לגבי הפצתה; בשעה 23:00 קיבל הוראה מראש אמ"ן לא להעביר את הידיעה. הרמטכ"ל, דוד אלעזר, טען לאחר המלחמה כי אם הידיעה הייתה מגיעה אליו עוד באותו הערב, הוא יכול היה להורות על גיוס מילואים ועל הזזת כוחות סדירים, וכך היה ניתן למנוע את הבקעת הקו ברמת הגולן ולצמצם מאוד את ההישג המצרי.
6 באוקטובר עד 14:00.
בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר הגיעה לישראל הידיעה שהביא צבי זמיר מפיו של אשרף מרואן, על הכוונה הסורית והמצרית לפתוח במלחמה בשעה 18:00. המטה הכללי של צה"ל התכנס עוד לפני 06:00 במוצב הפיקוד העליון ("הבור"). הדיון הדחוף עסק באפשרות של מכה מקדימה של חיל האוויר ויכולתו של חיל האוויר לבצע את המתקפה, ובשאלת גיוס המילואים והיקפו הנדרש. שר הביטחון דיין רצה לגייס מספר קטן של אנשי מילואים ואילו הרמטכ"ל, דדו, רצה בגיוס מלא של מערך המילואים, חמש אוגדות.
בשעה 08:05 החל הדיון בלשכת ראש הממשלה בשאלות גיוס המילואים ועל המכה המקדימה. ראש הממשלה סירבה לאשר מכה מקדימה, מחשש שפתיחת מלחמה ביוזמה ישראלית תפגע ביחסיה עם ארצות הברית, ותביא לסירוב מצידה לסייע לישראל. מנגד אישרה גולדה את דרישתו של הרמטכ"ל לגיוס מלא של מערך המילואים. הוחלט גם על מבצע "ילד", לפינוי הנשים והילדים מרמת הגולן.
מלחמה: 7-6 באוקטובר 1973.
ממשלת ישראל גילתה על המלחמה הקרבה רק בישיבת ממשלה חסויה שכונסה בתל אביב בשעה 12:00. בשעה 14:00 נשמעה האזעקה באולם הישיבות.
בחזית הצפון היו לצה"ל 177 טנקים, ובסיני היו 300 טנקים. רק חטיבה אחת בסיני הייתה קרובה באופן יחסי לתעלה. במעוזי קו בר-לב היו קצת פחות מ-500 חיילים, רובם חיילי גדוד 68 מהחטיבה הירושלמית, שהייתה חטיבת מילואים. המתקפה המצרית-סורית החלה בהרעשה ארטילרית של כחצי שעה, ולאחריה החלו כוחות סוריים לחצות את הקו הסגול ולפלוש לשטח ישראל. חיילים מצריים החלו לחצות את תעלת סואץ בסירות גומי ולהקים ראש גשר במזרחה.
אוגדה 252 בפיקודו של אלברט מנדלר, לא הספיקה להיערך לכוננות שובך יונים להצלת המעוזים, כיוון שמועד הפתיחה באש היה אמור להיות 18:00. כאשר החלו הטנקים של צה"ל להתקרב לתעלה הם החלו להיפגע מאש נ"ט שנורתה עליהם על ידי חי"ר מצרי. הכוחות של אוגדה 252 לא נעו בצורה מרוכזת, מכיוון שכל מחלקה נעה אל המעוז שעמו הייתה צריכה לחבור בעת חירום. עקב כך לא נוצר "אגרוף שריון" מסיבי שיכול היה להדוף את הצליחה המצרית, והשריון הישראלי ספג אבדות כבדות.