מספר שנים לפני מותו, ב-1957 החליט אברהם שפירא לתרום את ביתו לרשות עיריית פתח תקווה. בישיבה שערכה מועצת העיר בראשות פנחס רשיש סוכם, כי בבית שפירא יאסף כל החומר שקשור לפעילותו של "זקן השומרים". יוקדש חדר לתצוגת נשקו האישי, תמונותיו, מתנות שקיבל משייחים ערבים כהוקרה על השכנת שלום, ועוד. כמו כן הוחלט על הקמת מוסד תרבות ביתר חדרי הבית, שייקרא על שמם של אברהם שפירא ואשתו. על פי התכנון שפירא עצמו ימשיך להתגורר במקום באחד מחדרי הבית.
למעשה, עד פטירתו ב-1965 לא נעשתה התקדמות בנושא. לאחר פטירתו, החליטה משפחתו לקיים את צוואת אביהם ומסרה את ביתו לרשות עיריית פתח תקווה. מחלוקות בתוך מועצת עיריית פתח תקווה באשר לאופן הנצחתו של "זקן השומרים", בתוספת התנגדותם של חלק מיורשיו הביאו לעיכוב נוסף בביצוע צוואתו. בפועל, רק בשנת 1978, לאחר פטירת בנו, מנדל שפירא, שהתגורר בינתיים בבית אביו, החלו לפנות את חדרי הבית על מנת להכשירם לייעוד שקבע להם אברהם שפירא, כ-13 שנה קודם לכן.
לאחר השיקום והשיפוץ הראשוני שימש הבית כספריה קטנה וחדר עיון. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשה שיקום נוסף, יסודי יותר, ייעודו של הבית שונה, ומאז הוא משמש כמרכז תרבות לאירועים שונים, מלבד היותו בית הנצחה לזכרו ופועלו של אברהם שפירא.
מבנה ועיצוב.
הבית הוא בן קומה אחת, דבר שאופייני לבתי איכרים רבים שנבנו בארץ ישראל בראשית המאה ה-20. שדרת ברושים מובילה מהרחוב אל פתח הבית, ובחזית ניצב כיום פסל של אברהם שפירא רכוב על סוס, לזכרו.
קירות הבית בנויים מלבני כורכר מצופות טיח, גגו מכוסה ברעפי חרס, והתקרה עצמה עשויה מלוחות עץ. חלונות הבית גדולים מכוסים תריסי עץ ירוקים, טיפוסי לאותה התקופה. הבית רוצף ברצפות מעוטרות, שניתן לראותן עד היום.
הבית חולק לארבעה חדרי שינה, ושני חללים גדולים: חלל גדול אחד בתור סלון, וממנו דלת גדולה הובילה לחדר האוכל. כמו כן, בקצה הבית עמד מטבח גדול ששימש את באי הבית. בחדרי השינה התגוררו בני משפחת שפירא, ואף חלק מנכדיו הנשואים של שפירא ורעייתו.
שתי מרפסות היו לבית, קדמית (מרפסת הכניסה) ואחורית. המרפסת האחורית הייתה מקורה, ועמדה לכל אורך הקיר החיצוני, נתמכת בעמודים גדולים, וממנה היה אפשר לרדת לחצר הבית.
בתחילת שנות האלפיים, בעקבות עבודות סקר שנעשו במספר בתים היסטוריים בפתח תקווה, נתגלו שמונה סוגים של עיטורים מגוונים, על קירותיו הפנימיים של הבית. עיטורי הקירות, שהכילו בעיקר פרחים במבנה גאומטרי, שוחזרו על ידי תוכנת מחשב, והושלמו בעבודת יד בסמוך לקטעים המקוריים.
ביל ניי (מדען)
תזונה קטוגנית
תחבורה בבת ים
בת ים היא עיר במחוז תל אביב, שגובלת בראשון לציון מדרום, בחולון ממזרח ובתל אביב-יפו מצפון. היא אחת מהערים הצפופות ביותר במדינת ישראל, אוכלוסייתה עומדת על כ-130,000 תושבים ואילו שטח השיפוט שלה הוא 8,280 דונם בלבד. התחבורה הציבורית בעיר בת ים מורכבת מרכבת ישראל ומאוטובוסים.
לאורך גבולה המזרחי של בת ים עוברים נתיבי איילון, ומהווים נתיב עיקרי המחבר את העיר לכבישים ארציים. כבישים מקומיים נוספים, כגון שדרות ירושלים מיפו, רחוב יוספטל, ציר סוקולוב, ורחוב משה דיין מחולון ומנחם בגין מראשון לציון, מחברים את בת ים עם הערים הגובלות בה. ברחובות הראשיים בבת ים; הרצל, יוספטל, מבצע סיני, הקוממיות, הרב ניסנבאום, אלי כהן ובלפור, עוברים מרבית האוטובוסים שפעילים בעיר. כמו כן, בחלק הדרומי של רחוב בלפור וברחוב הרצל קיימים נתיבי תחבורה ציבורית.
תחבורה ציבורית.
רכבת.
תחנות הרכבת בת ים - קוממיות ובת ים - יוספטל הן תחנות הרכבות המשרתות את תושבי העיר בת ים וחולון כחלק מפרויקט הקמת הקו בין תל אביב למערב ראשון לציון. שתי התחנות נחנכו ב-25 בספטמבר 2011, אולם בניית תחנת הרכבת בת ים - יוספטל הסתיימה מוקדם יותר, ולאחר סיום בנייתה ניטש ויכוח בין הערים בת ים וחולון על שם העיר שיופיע בשם התחנה, הסיבה לוויכוח זה היא שהתחנה ממוקמת בדיוק בגבול הערים ומשרתת במידה שווה את תושביהן. בסופו של דבר שמה המקורי של התחנה "בת ים - יוספטל" נשאר על כנו ואילו שמה של חולון הופיע בשמן של תחנות אחרות בקו כגון תחנת הרכבת חולון - וולפסון. בשנת 2009, הונחו מסילות בתחנה זו והיא נפתחה כשנתיים לאחר מכן. מאז פתיחתה, התחנה זוכה להצלחה רבה והיא אחת התחנות המובילות מבחינת מספר הנוסעים שמשתמשים בה לאורך הקו, עם ממוצע של כ-70,000 עולים ויורדים בחודש. אין הסדר חנייה לצד תחנת רכבת זו למעט כלי רכב דו-גלגליים.
תחנת הרכבת בת ים - קוממיות הממוקמת במחלף הקוממיות בין חולון ובת ים ובין נתיבי איילון המשרתת את תושבי האזור הדרומי של חולון ואת תושבי דרום-מזרח בת ים משמשת תחנה מרכזית מאספת יחד עם פתרונות חנייה מוסדרים. בשעות השיא עוצרות בתחנות שתי רכבות בשעה בכל כיוון בקו ראשון לציון משה דיין - רעננה מערב, וכן רכבת אחת בשעה בכל כיוון בקו באר שבע - רעננה מערב.
שירותי אוטובוס.
קו 1.
קו 1 הוא קו אוטובוס המופעל על ידי דן חברה לתחבורה ציבורית, זהו קו הדגל של התחבורה הציבורית בגוש דן המקשר בין פתח תקווה לבת ים. הקו החל לפעול ב-6 באוגוסט 2014, והוא מהווה כחלק ממערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב, שכן הוא משמש כקו מקדים לרכבת הקלה, בשיתוף משרד התחבורה. מטרתו היא להכין את הציבור ולהרגילו למסלול הרכבת הקלה אשר תהווה פתרון קבע עתידי לתוואי זה. הקו מופעל באוטובוסים רבי קיבולת הזהים למטרונית במטרופולין חיפה, והוא פועל במסלולם של קו 42 (מבת ים ועד לקניון עזריאלי בתל אביב) וקו 51 (דרך ציר ז'בוטינסקי עד ליעדו הסופי בתחנה המרכזית בפתח תקווה). הקו עובר בחלק ניכר מהמסלול העתידי של הקו האדום, ובמקביל לקווים שבמסלולם הוא נוסע.
בניגוד למטרונית, האוטובוס אינו זוכה לעדיפות ברמזורים ואינו נוסע בנתיבי תחבורה ייעודיים (פרט לנתיב התחבורה הציבורית בציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה, בשדרות ירושלים ביפו, ונתיב התחבורה הציבורית ברחובות בלפור והרצל בבת ים - שנועד לשרת את הקו). התשלום לנסיעות בקו מתבצע במכונות התשלום ובמכונה לתיקוף כרטיסי רב קו בתוך האוטובוס. באוטובוסים שבקו קיימות 7 עמדות תיקוף אוטומטיות הממוקמות ליד דלתות האוטובוס.
מסלולו של קו 1, בדומה למסלול הקו האדום של הרכבת הקלה, מתחיל בתחנה המרכזית של פתח תקווה ויסתיים באצטדיון העירוני בבת ים (ידוע גם כמסוף ניסנבוים). הקו יוצא מהתחנה המרכזית של פתח תקווה, ונוסע על רחוב בר כוכבא, הברון הירש (שוק פתח תקווה) ומשם ממשיך במסלולו הארוך בציר ז'בוטינסקי, הקו ימשיך במסלולו ברחוב בן-גוריון בבני ברק ורמת גן, ממשיך על דרך מנחם בגין ולאחר מכן נוסע דרך מגדל יעקבי נימרודי בניגוד למסלולו של קו 51 אשר נוסע ברחוב המסגר. לאחר מכן ימשיך הקו אל התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ושדרות הר ציון, שם יעצור קרוב לתחנה המרכזית החדשה. הקו ממשיך לדרך שלמה, שדרות ירושלים ביפו ונכנס לבת ים דרך הרחובות: המצבה, רוטשילד ובלפור (בכיוון ההפוך יסע הקו דרך הרצל), יצחק שדה, הנביאים, הקוממיות ומסיים את מסלולו באצטדיון העירוני.
תדירותו של קו 1 היא גבוהה ביותר, ואף מבין הגבוהות מהקווים אשר מחזיקה חברת דן, וכן הקווים אשר פועלים בתל אביב: בשעות היום הקו פועל כל 5–8 דקות ובשעות הלילה כל 15 דקות בממוצע. בימי שישי בתדירות של 12–15 דקות ובמוצ"ש בתדירות של 20 דקות. כמו כן, נוסעים רבים מציינים כי הקו אכן עומד בלוח הזמנים המתפרסם על ידי החברה, אך לפעמים מספר האוטובוסים של קו 1 מגיעים צמודים אחד לשני. בנוסף, נוסעים רבים מתלוננים כי הקו לפעמים לא עוצר בתחנות המיועדות לקו ומעידים על צפיפות קיצונית ועומס. על ידי דירוג קווי האוטובוסים באתר Biz שנעשה על ידי שימוש בנתונים ובתלונות אשר הגיעו לידי הארגון "15 דקות", קו 1 הוא אחד מעשרת הקווים הגרועים בישראל, והסיבה לכך היא "דיווחים רבים על איחורים משמעותיים, ככל הנראה בשל היעדר העדפה בדרך. בנוסף, הביקוש לקו הולך וגדל, והתדירות הקיימת אינה נותנת מענה - תדירות נמוכה מדי בשעות השיא גורמת לצפיפות קיצונית ולהשארת נוסעים בתחנות. שעות פעילות הקו ביום חול היא מ-4:40 עד חצות מכיוון בת ים, ומ-5:00 עד חצות מכיוון פתח תקווה.
קו 18.
קו 18 הוא קו אוטובוס עירוני המופעל על ידי חברת דן המקשר בין בית העלמין בת ים למסוף 2000 השוכן לצד תחנת הרכבת סבידור מרכז בתל אביב. הקו מוגדר כקו מפרקי והוא מופעל באוטובוסים מפרקיים רבי קיבולת, אם כי חלק מהנסיעות בקו מתבצעות על ידי אוטובוסים רגילים ולא מפרקיים של דן. הקו הוא אחד הקווים החשובים ביותר בגוש דן, ומשרת מספר נוסעים רבים בבת ים ובתל אביב; דבר זה הופך את הקו לאחד מן הקווים הצפופים ביותר בתל אביב, ואחד מהקווים הפופולריים ביותר בבת ים. הקו נפתח בשנות ה-60 ובשנת 1968 הוארך לבת ים.
מסלול הקו משתנה במעט בהתאם לכיוונו. בקו מתל אביב לבת ים, נקודת מוצאו של הקו היא מסוף 2000 השוכן לצד תחנת הרכבת סבידור מרכז בתל אביב, נוסע דרך איכילוב, שד' דוד המלך, המלך ג'ורג', אלנבי, מסוף כרמלית, המרד ונחום גולדמן. לאחר מכן נכנס למסלול בצירו הארוך של רחוב יפת, סוטה לסהרון ולשדרות ירושלים ונכנס לבת ים דרך כיכר המצבה, שד' העצמאות, עוזיאל, רמת יוסף, רמת הנשיא ואנה פרנק, שם ממשיך מעט אל מסוף בית העלמין בבת ים. בחלופה זו הקו עוצר ב-45 תחנות ופועל בכל שעות היום, משעות הבוקר המוקדמות עד לחצות. תדירות הקו היא גבוהה יחסית ועומדת על 10 דקות ברוב שעות היום.
מערך אוטובוסים.