אין פרטים רבים על חינוכו בילדות, אבל סביר להניח שלמד לנגן בחצוצרה, כמו אביו, ומתוך כך למד את אמנות הקונטרפונקט והאלתור על קנטוס פירמוס נתון. קרוב לוודאי, שאוברכט הכיר את אנטואן בינואה בחצר הבורגונדית; בכל מקרה, ברור שהכיר את המוזיקה שלו, כיון שהמיסה המוקדמת ביותר שלו מגלה הקבלה סגנונית קרובה למלחין המבוגר ממנו.
נראה שאוברכט כיהן בשורה של מינויים קצרי מועד, שרבים מהם באו לקיצם בנסיבות רחוקות מאידיאליות. פעמיים לפחות הסתבך באי-סדרים כספיים, כנראה עקב ניהול ספרים רשלני ותו לא, ויש רשומה מעניינת אחת המעידה על כיסוי גרעון בחשבונותיו בתרומת יצירות שלו למעסיקו. במשך כל התקופה הזו, גם אם לא היה מבוקש כעובד שכיר, זכה לכבוד שאין למעלה ממנו הן מצד פטרוניו והן מצד המלחינים בני זמנו. יוהנס טינקטוריס, שהלחין בנאפולי, מציין אותו במיוחד ברשימה קצרה של גדולי המלחינים בימיו - הישג ראוי לציון בהתחשב בכך, שאוברכט היה בן 25 בסך הכל כשטינקטוריס ערך את רשימתו, ובקצה האחר של אירופה.
אף כי רוב מינוייו של אוברכט היו בפלנדריה שבארצות השפלה, הוא יצא לפחות פעמיים לאיטליה, בפעם הראשונה ב-1487 בהזמנת ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה ושוב ב-1505. הדוכס ארקולה שמע את המוזיקה של אוברכט, שסבבה באיטליה בין 1484 ל-1487 ואמר, כי הוא מעריך אותה מעל זו של כל יתר המלחינים בתקופתו; כתוצאה מכך הזמין את אוברכט לפרארה למשך שישה חודשים ב-1487.
בשנת 1504 נסע אוברכט שוב לפרארה, אבל עם מות הדוכס בראשית השנה שלאחריה איבד את מקום עבודתו. לא ידוע באיזה תפקיד נשאר בפרארה לאחר זאת, אך הוא מת כתוצאה ממחלת הדבר שפרצה שם, זמן קצר לפני 1 באוגוסט 1505.
יצירותיו.
אוברכט כתב בעיקר מוזיקת קודש: מיסות ומוטטים, אף כי מספר קטן של שאנסונים וכן שירים בהולנדית ובאיטלקית שרד עד ימינו. כמו כן כתב יצירות ללא טקסט, כנראה כליות.
מבחינה סגנונית, אוברכט מהווה דוגמה מרתקת להפרזה הקונטרפונקטית של סוף המאה ה-15. בדרך כלל הוא משתמש בטכניקת קנטוס פירמוס למיסות שלו, אבל נוקט במגוון מדהים של המצאות מבניות בהמרת חומר מקור פשוט לחיבורי מיסה רבי-פרקים. לפעמים הוא נוטל את חומר המקור שלו ומחלק אותו לפסוקיות קצרות; לפעמים הוא משתמש בגרסאות מהופכות, מן הסוף להתחלה, של מלודיות שלמות, או קטעים מלודיים; במקרה אחד, הוא אפילו שולף את הצלילים היסודיים ומסדר אותם לפי ערך הצליל, מארוך לקצר, ויוצר חומר מלודי חדש מרצפי הצלילים הערוכים מחדש. הוא מעדיף מבנים אפיזודיים, שבהם כל קטע של יצירה משתמש בחומר מוטיבים שונה: נראה בעליל, שבעיני אוברכט גיוון-יתר הוא דבר שלא ייתכן. ההליכים שלו מציגים ניגוד מפתיע למוזיקה של הדור הבא, כמו ז'וסקן דה פרה, למשל, שהעדיף אחדות ופשטות גישה.
דוגמה לטיפול מיומן בטכניקת הקנטוס פירמוס אפשר לראות במיסה Sub presidium tuum, הממזגת בה יחדיו שישה מזמורים מריאניים שונים: Sub presidium tuum (אנטיפון, סופרן, כל הפרקים), Ave preclara maris stella
(המשך בית 7, סופרן שני, קרדו), Aurea virga prime matris Eve (המשך בית 9ב', סופרן שני וטנור שני, סנקטוס), Aurea virga prime matrix Eve (המשך בית 3ב', סופרן שני וטנור ראשון, אגנוס דאי 1 ו-2), Regina caeli (אנטיפון, סופרן שני וטנור ראשון, אגנוס דאי 3) ו-Verbum bonum et suave (המשך בית 3ב', אלט ראשון, אגנוס דאי). נוסף לכך, מספר התפקידים הווקאליים גדל משלושה ב"קיריה" לארבעה ב"גלוריה" וכן הלאה, עד שבאגנוס דאי יש שבעה תפקידים קוליים. המזמור הראשי נשמע בבירור בקול העליון לכל אורך היצירה.
החומר שהעדיף כמקור ליצירותיו היה, בבירור, השאנסונים הפופולריים של זמנו. למאזין בן ימינו נשמע אולי מוזר, שמלחין יבנה יצירה דתית על קטעים משירים חילוניים, אולי אפילו כאלה המכילים ניבול פה, אבל בימים ההם לא נחשב מעשה כזה לבלתי נאות או אפילו לגילוי של חוסר כבוד (לדוגמה, מיסה של ז'אן מוטון - Missa faulte d'argent ["אין די כסף"] - המבוססת על שאנסון של ז'וסקן באותו שם, המספר על גבר שמתעורר במיטה עם פרוצה ומגלה, למגינת לבו, שאין לו די כסף לשלם לה).
המיסה המאוחרת בארבעה קולות של אוברכט, Missa Maria zart המתועדת, דרך השערה, לסביבות 1504, מבוססת על שיר דת שהיה פופולרי בטירול, שאותו שמע מן הסתם כשעבר במסעותיו בחבל ארץ זה בסביבות 1503 או 1504. המיסה, הנמשכת יותר משעה, היא אחת היצירות הפוליפוניות הארוכות ביותר שנכתבו אי פעם לטקסט של המיסה הרגילה. המצלול שלה אחיד, עם דוגמאות ספורות בלבד לניגודי המרקם החדים שמוצאים אצל אוקכם; מבחינה זו היא מבשרת את מלחיני המאה ה-16 בראשיתה, כולל ז'וסקן, שהושפעו אולי מן המיסה הזו ומיצירות אחרות של אוברכט.
אף כי אוברכט זכה לפרסום בזמנו, לא הייתה לו השפעה רבה על הדורות הבאים: סביר להניח, שיצא פשוט מן האופנה. כושר ההמצאה העולה על גדותיו ביצירותיו מהווה אנלוגיה מעניינת לסגנון הציור של זמנו, שהדוגמאות המפורסמות ביותר לו הן בציוריו של היירונימוס בוש (גם הוא יליד 1450).
האות וַאו (בערבית: واو) היא האות העשרים ושבע באלפבית הערבי. לפניה באה האות הא ואחריה האות יא.
לואו שני שימושים: כאם קריאה בהופעתה אחרי עיצור המנוקד בדמה, היא מאריכה את התנועה. וכעיצור עצמאי היא מייצגת /w/ (כמו W באנגלית, או כמו האות וי"ו בהגייתה המקורית). לעיתים, כדי לרמוז על ואו המופיעה בתור עיצור, מנקדים אותה. למעשה, ללא הוספת חַרַכַּאת (ניקוד), אין דרך להבדיל בין השימושים. ואו יכולה לשמש גם כ"כיסא" להמזה, ؤ, ואז היא נהגית כעיצור /ʔ/ (כמו אל"ף עיצורית).
בחלק מהניבים ואו סֻכּוּנִית (ללא תנועה) המופיעה אחרי עיצור המנוקד בפתחה, גורמת לתנועת /o/ ארוכה, ולא לדיפתונג /au/ כבערבית סטנדרטית.
ואו מנוקדת בפתחה משמשת כתחילית בשתי דרכים. הראשונה, והנפוצה יותר היא במשמעות של ו' החיבור. השימוש השני בוואו-פתחה הוא לציון שבועה וניתן לתרגמה במקרים אלה כ-"ב...", כך والله (וַאללה) תרגומו "(אני נשבע) באלוהים".
מקור האות ואו הוא ב"וואו" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים. אם כי באלפביתים שהתפתחו מהאלפבית היווני ישנן לרוב כמה מקבילות, זאת עקב יצירה של שתי אותיות יווניות מוואו הפיניקית: אחת שמייצגת עיצור, ואחת שמשמשת לייצוג תנועות.
איציק ממיסטבלוב
החברה המלכותית של לונדון
הכוכב האדום (עיתון)
הכוכב האדום (ברוסית: Красная звезда) הוא עיתון יומי המשמש כביטאון רשמי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ומשרד ההגנה של רוסיה. נוסד בברית המועצות ב-1 בינואר 1924. העיתון היה העיתון הרשמי של הצבא האדום ומשמש כעיתון הרשמי של משרד ההגנה הרוסי.
העיתון נחשב בעולם כמייצג את עמדת השלטונות של ברית המועצות, ופעמים רבות היה העיתון הראשון של ברית המועצות להביא התייחסות לעניינים שעל סדר היום העולמי.
בתקופה הסובייטית זכה העיתון בעיטורים שונים: עיטור לנין, עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור הדגל האדום ועיטור הכוכב האדום.
מלחמת פולין–אוקראינה
מלחמת פולין–אוקראינה התנהלה בשנים 1918–1919 בין הצבא הפולני ובין הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, שהתאחדה בהמשך עם הרפובליקה העממית של אוקראינה. המלחמה התנהלה על השליטה על הטריטוריה של גליציה המזרחית לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית והסתיימה בניצחון פולני.
רקע.
מקורו של הקונפליקט ביחסים הלאומיים המורכבים בגליציה במעבר בין המאה ה-19 למאה ה-20. סובלנותם של שליטי בית הבסבורג למיעוטים אתניים הוביל להתפתחות של תנועות לאומניות פולניות ואוקראיניות עם תביעות היסטוריות לריבונות על שטחים חופפים. מיחסם האוהד של השלטונות נהנתה גם התנועה הציונית. התקרית הראשונה התרחשה בשנת 1897 כשההנהגה הפולנית התנגדה להשתתפות אוקראינים בבחירות המקדימות. התקרית הבאה התפתחה בין השנים 1901–1908 סביב אוניברסיטת לבוב כשסטודנטים אוקראינים דרשו הקמת אוניברסיטה אוקראינית נפרדת בניגוד לדעתם של הסטודנטים הפולנים וסגל האוניברסיטה שניסו לדכא את התנועה. נקודת המפנה הבולטת ביותר הייתה שנת 1903 כשוועידות נפרדות נערכו בלבוב (הפולנית במאי והאוקראינית באוגוסט). לאחר מכן התפתחו שתי התנועות הלאומניות עם מטרות מנוגדות מה שהכין את הקרקע להתנגשות שהגיעה מאוחר יותר.
ההתפלגות האתנית בין אוקראינים לפולנים בממלכת גליציה משקפת את מקור הקונפליקט באזור. הפרובינציה האוסטרית של גליציה כללה בתוכה שטחים פולניים שסופחו בעת חלוקת פולין השנייה ב-1793. באזור שכנה טריטוריה בעלת חשיבות היסטורית לפולין, כולל הבירה העתיקה קרקוב, והיה בה רוב פולני באוכלוסייה אף על פי שבמזרחו שכנה טריטוריה ההיסטורית שהייתה שייכת לגליציה החופשית ( Halych-Volhynia) ובה היה רוב אוקראיני. במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אוקראינים מקומיים ניסו לשכנע את השלטונות האוסטרים לחלק את גליציה לפרובינציה פולנית במערב ואוקראינית במזרח. הפולנים התנגדו למהלך והכשילו אותו משום שחששו לאבד את שליטתם במזרח גליציה. אף על פי שהטריטוריה הייתה ברובה אוקראינית עם רוב של 60% לערך, העיר הגדולה לבוב הכילה פחות מ-20% אוקראינים והייתה מרכז תרבותי פולני. למרבית הפולנים היה זה בלתי מתקבל על הדעת שלבוב לא תהיה בשליטה פולנית. האוסטרים בסופו של דבר הסכימו לחלק את מחוז גליציה. פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את החלוקה הלכה למעשה. הקיסר קרל הראשון הבטיח לעשות זאת עם סיום המלחמה.
מבוא.