פיליפוס נישא על פי ידוע פעמיים. אשתו הראשונה, ששמה אינה ידוע, ילדה לו בת בשם אפמאה הרביעית, שנישאה לפרוסיאס השני, מלך ביתיניה. אשתו השנייה הייתה פוליקרטיה מהעיר ארגוס, והיא ילדה לו שלושה ילדים: פרסאוס, דמטריוס, ופיליפוס.
פרויקט שמיכת הזכרון
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המוקדמת
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות היווה את בסיס כוחם הפוליטי של קיסרי רומא. מקורו בארגון מחדש של הצבא הרומי שנעשה לאחר ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום. בניגוד לצבא הרומי בתקופת הרפובליקה הצבא בתקופת הקיסרות היה צבא מקצועי שישב דרך קבע בפרובינקיות.
עם תום מלחמת האזרחים וניצחונו של אוגוסטוס על מרקוס אנטוניוס, אוגוסטוס פנה לארגון מחדש של הצבא. מתוך 60 הלגיונות ששירתו, רק 28 נשארו לשרת כצבא הסדיר, בעוד שהשאר שוחררו. הצבא נשבע שבועת אמונים לפרינקפס, ושדרות הפיקוד הופקדו תמיד בידי בני משפחתו של אוגוסטוס. בכך הפך אוגוסטוס את הצבא לאלמנט שמרני התומך במשטר, ומנע אפשרות שמצביאים פופולריים ינצלו את כוחם הצבאי, לשם ניסיון הפיכה כנגד השלטון, כפי שקרה מספר פעמים בימי הרפובליקה.
מלבד העובדה שהצבא היה כפוף למרות הקיסר, ושהחיילים בדרגות הזוטרות היו מתנדבים שראו בשירותם קריירה, הצבא הרומי בקיסרות היה ממשיכו של הצבא הרפובליקני, בתקופה שאחרי הרפורמות של גאיוס מריוס. אולם ההבדל הגדול הוא שעידן הכיבושים של שטחים חדשים הסתיים במידה רבה, בשלהי תקופת שלטונו של אוגוסטוס. לאחר מותו כמעט שלא נכבשו פרובינקיות חדשות. הצבא החל להתרכז בעיקר בשמירה על הקיים, בין אם בדיכוי מרידות של העמים הכבושים, ובין אם בקיום מסעות עונשין, כנגד הברברים שהעזו לחדור לשטחה של האימפריה.
לעובדה שהצבא בפרובינקיות הוצב ליד ערים, הייתה השפעה חשובה על תהליך הרומניזציה של האוכלוסייה המקומית. רבים מהלגיונרים בחרו להישאר בפרובינקיה עם שחרורם, ולהתחתן עם בנות המקום, ורבים מן המקומיים הועסקו בחיילות העזר ובכך ספגו את תרבותה של רומא. אולם לא תמיד הדבר היה כך, ויש מקומות שמחנות הלגיונות עוררו התמרמרות בקרב האוכלוסייה המקומית, והביאה אותה למרוד כנגד כוחה של רומא.
ההיסטוריון דיו קסיוס מצטט נאום של הקיסר מרקוס אורליוס בפני חייליו בשנת 175, בו הוא מתייחס לחייליו של המורד אבידיוס קסיוס - "קיליקיים, סורים, יהודים ומצרים". ייתכן ואזכור זה מלמד על כך שבתקופה זו יהודים עדיין שרתו לעיתים בצבאות הרומיים.
מצדק
יהודה בר יחזקאל
רב יהודה בר יחזקאל
הארט קריין
הרולד הארט קריין (אנגלית: Harold Hart Crane; 21 ביולי 1899 - 27 באפריל 1932) היה משורר אמריקאי.
ביוגרפיה.
הארט קריין נולד בעיירה גארטסויל, אוהיו למשפחה הרוסה. הוא גדל והתחנך אצל סביו מצד אביו. בשנת 1916 יצא עם אמו לאיים הקריביים, להכיר את משפחתה. מסע זה השפיע עמוקות על עולמו הרוחני ועל כתיבתו, ויחד עם התגלות נטייתו ההומוסקסואליות, הפך להיות חוויה מכוננת בחייו.
הארט קריין לא השתלב בעסקי המשפחה, והפך למשורר נווד, שנע ונד בין ניו יורק, אירופה והאיים הקריביים. הוא התפרנס בקשיים רבים ובה בעת הפך לאלכוהוליסט. הוא קשר קשרים ספרותיים ואישיים עם משוררים הומוסקסואלים ידועים אחרים, כגון פדריקו גארסיה לורקה, ואחרים. על מותו נכתבו הררי טקסטים, וביניהם גם זה: "הארט קריין, מחבר האפוס "הגשר", קפץ מסיפון אונייה לים מול חופי פלורידה, בדרכו חזרה ממקסיקו לארצות הברית, ב-26 באפריל 1932, והוא בשנתו השלושים ושלוש. קריין, שיש התולים את התאבדותו בנסיבות קיומו כ"הומוסקסואל בחברה הומופובית", היה אלכוהוליסט שבריאותו הידרדרה בערוב חייו וקפצה עליו הזדקנות מהירה, ומצבו החומרי היה נואש, בייחוד לנוכח המשבר הכלכלי הנורא שפקד את ארצו."
בשנת 1932 יצא קריין למסע למקסיקו, כדי לכתוב שירה על אחרוני האצטקים ומלכם האחרון מונטזומה. בדרכו מנמל וראקרוס לארצות הברית, התאבד בקפיצה מהאניה אל הים. קריין זכה לפרסם בחייו רק שני ספרי שירה. "הגשר", שיצא לאור בשנת 1930, ו"בנינים לבנים", שיצא לאור בשנת 1926.
שיריו המקובצים נדפסו שוב באנגלית, ב"אסופת השירים של הארט קריין", שיצא לאור בשנת 1933, ושוב בשנת 1946. ו"המכתבים של הארט קריין", שיצא לאור בשנת 1952.
הארט קריין נשאר כסמל של משורר סובל וכשרוני, ודמותו נזכרת בשירתם של אחדים מטובי המשוררים האמריקאים, כגון רוברט פינסקי ואחרים. לעברית לא תורגמו ספריו, אך שירים בודדים שלו תורגמו ונדפסו בכתבי עת ספרותיים בארץ.
שיר לדוגמה של הארט קריין.
תרגם מאנגלית עודד פלד.
אנדראה קור
אנדראה ג'יין קור (באנגלית: Andrea Jane Corr; נולדה ב-17 במאי 1974) היא סולנית להקת הפופ-רוק האירית הקורס ושחקנית. היא גם מנגנת על חלילית אירית בלהקה. יחד עם יתר הלהקה, עסקה רבות בפעילויות צדקה שונות.
ביוגרפיה.
אנדראה קור נולדה בדאנדוק, מחוז לאות', באירלנד, הבת הצעירה של ג'ין וגרי קור, שני מוזיקאים. היא, אחיותיה הגדולות, קרולין (נולדה ב-1973) ושרון (נולדה ב-1970) ואחיה ג'ים (נולד ב-1964), הקימו את הלהקה הקורס על מנת להיבחן לסרט "The Commitments" שיצא ב-1991. למרות שכל הארבעה הופיעו בסרט, רק אנדראה קיבלה תפקיד שכלל דיבור. כמה שנים אחר-כך, במחזמר "Evita", היא שיחקה את פילגשו של חואן פרון בתפקיד שכלל רק שירה.
ב-2002 צצו שמועות שהיא הולכת לשחק כלארה בהפקת טלוויזיה בריטית על פי הנובלה של בוריס פסטרנק, "דוקטור ז'יוואגו", אבל בסוף הדמות שוחקה על ידי קירה נייטלי.
ממרץ 2006 הקורס לקחו תקופת פגרה ממוזיקה כי לג'ים, קרולין ושרון יש משפחות שהם רצו לבלות איתן יותר זמן . בנובמבר 2006 הוציאה הלהקה את אלבום אוסף הלהיטים השני שלה, שנקרא "".
קור היא קתולית אדוקה.
קריירת סולו.
קור הקליטה את אלבום הסולו הראשון שלה, שנקרא "Ten Feet High" .
האלבום, שהופץ מהשבוע השלישי של יוני 2007, הופק על ידי נלי הופר והמפיק בפועל בונו מלהקת U2. חוץ מלשיר, היא גם מנגנת בפסנתר. 11 רצועות באלבום נכתבו על ידי קור והנותרת היא גרסת כיסוי לשיר של הלהקה Squeeze, "Take Me I'm Yours" . ב-3 ביוני 2007 יצא הסינגל הראשון מהאלבום לתחנות רדיו ברחבי אירלנד.
גמדאים
קרולין קור
החמניות
חמניות (בצרפתית: Tournesols) הוא נושאן של שתי סדרות ציורי טבע דומם, שמן על בד של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. הסדרה הראשונה צוירה בפריז בשנת 1887, והיא כוללת ציורי חמניות המונחות על הקרקע. הסדרה השנייה נוצרה בארל וכוללת זרי חמניות באגרטל.
הקשר בין הסדרות נוצר כאשר הצייר פול גוגן, ידידו של ואן גוך, התרשם מהסדרה הפריזאית וקנה שתיים מהיצירות בה. כשמונה חודשים לאחר הרכישה של גוגן קיווה ואן גוך לשוב ולהרשים את ידידו בציורים החדשים של חמניות, וקישט בהם את חדר האורחים שנועד לשמש את גוגן בעת ביקורו ב'בית הצהוב', ביתו של ואן גוך בארל. אחרי עזיבתו של גוגן חיבר ואן גוך את שני ציורי החמניות המרכזיים שבסדרה ואת תמונת 'המערסלת' (לה ברקוז) לטריפטיך, שהחמניות הן שתי כנפיו. את הטריפטיך כלל ואן גוך בין ציוריו בתערוכה הקבוצתית של ה-Les XX (צרפתית, 'העשרים') בבריסל. כפי ששער ואן גוך ב-1889, הפכו החמניות, לצד הדיוקנאות העצמיים שלו, ליצירות המייצגות ביותר שלו, וכל תערוכה רטרוספקטיבית של ואן גוך מבקשת להציגן.
החמניות של פריז.
מעט מאוד ידוע על פעילותו של ואך גוך בשנתיים בהן חי עם אחיו תיאו בפריז, 1886-1888. העובדה שכבר החל לצייר חמניות בתקופה זו נחשפה במכתב ששלח ואן גוך לתיאו באביב 1889. בתגובה לדרישתו של גוגן לקבל את אחת מגרסאות ארל, בתמורה לציור הכנה שהותיר אחריו כאשר ביקר אצל ואן גוך בארל, התמרמר ואן גוך וטען כי לא הייתה לגוגן כל זכות לדרוש זאת: "ברור שהחמניות המדוברות נשארות אצלי. כבר יש לו שתיים, שיסתפק בזאת. ואם הוא לא מרוצה מההחלפה שביצע עימי, הוא יכול לקחת חזרה את הבד הקטנטן של מרטיניק ואת הדיוקן העצמי ששלח לי מבריטני ולהחזיר לי את שני הפורטרטים ואת שני הבדים עם החמניות שלקח לפריז".
שתי החמניות המדוברות הן שתי וריאציות על אותו נושא - שני ראשי פרחים המונחים על הקרקע. לאחת מהן קדמה סקיצת הכנה, המהווה גם היא חלק מן הסדרה. הציור הרביעי בסדרה, בד גדול שצויר מאוחר יותר, כולל שילוב של שתי הגרסאות. ואן גוך צייר חמניות קודם לכן, כחלק מציורי טבע דומם ונופים, אך אלו היו הציורים הראשונים שלו שהוקדשו במלואם לחמניות.
החמניות של ארל.
"כעת, כשאני מחכה לחיות עם גוגן בסטודיו משלנו, אני רוצה להכין קישוטים לסטודיו. רק פרחים גדולים." ואן גוך, מכתב 526.
סדרת החמניות של ארל כוללת גרסאות שונות על אותו נושא: זר חמניות הנתון באגרטל. הגרסאות צוירו בשתי תקופות, והן מובחנות זו מזו ומתייחסות זו אל זו באופנים שונים. בסדרת הגרסאות הראשונה מארל, אותה השלים ואן גוך באוגוסט 1888, בולט יותר המשחק בשינויים ומתבטא בהבדלים בניגוד הצבע, בגודל הבד, בנקודת המבט ובמספר החמניות. בסדרת הגרסאות השנייה, אותה השלים ואן גוך בינואר 1889, מצטמצמים ההבדלים- גודל הבד אחיד, נקודת המבט קבועה, מספר החמניות כמעט זהה ופלטת הצבעים בה משתמש ואן גוך מצומצמת הרבה יותר. הגרסאות השניות מתייחסות לציור השלישי ולציור הרביעי מן הקבוצה הראשונה.
סדרת הגרסאות הראשונה של ארל, אוגוסט 1888
סדרת הגרסאות השנייה של ארל, ינואר 1889
שתי החזרות על גרסה 4 השתנו ממועד יצירתן. לגרסת אמסטרדם הוספה בחלק העליון רצועת עץ - ככל הנראה על ידי ואן גוך עצמו - ואילו גרסת טוקיו הוגדלה על ידי תוספת היקפית של בד, שינוי שנעשה בתקופה מאוחרת יותר, כנראה על ידי הרוכש הראשון, אמיל שופננקר.
טריפטיך המערסלת