בהתייחס לדברי התלמוד, ששמואל הנביא עבר על איסור מורה הוראה בפני רבו, הקשו התוספות מדוע שמואל נחשב מורה הלכה בפני רבו? הרי שמואל באותו יום פגש את עלי לראשונה, והם תרצו: "גדול הדור היה, ובא ללמוד לפניו". המהרי"ק כתב שמדברי תוספות אלו לומדים שהאיסור להורות הלכה בפני רבו חל גם על גדול הדור שאינו רבו, אם הוא בא ללמוד בפניו, ורבי ישראל איסרלן כותב שהאיסור חל לגבי גדול הדור אפילו לא בא ללמוד בפניו וכן נפסק בשולחן ערוך.
יש שהסבירו שהאיסור להורות בפני גדול הדור חל רק על עניינים חמורים, כמו בענייני עגונות, ממזרים ושאר פסולים, ושאלות כלליות גדולות, בעוד בעניינים חמורים פחות גדולי הדור מוחלים ועל כן כל רב יכול להורות בהם.
דיון הלכתי.
בהתחשב בסגנון הלמידה הישיבתי, המבוסס על לימוד בחברותא ומתאפיין בוויכוח ומחלוקות כחלק בלתי נפרד מחוויית הלימוד, טבעו חז"ל את הביטוי: "מלחמתה של תורה", כמושג חיובי לוויכוח בעל אופי בונה, המוביל בסופו של דבר להסקת מסקנות ופסיקת ההלכה והתירו לדון בכך אפילו בפני הרב. לשם הבהרת הדברים דרשו חז"ל בתלמוד בבלי את הפסוק, על מנת להסביר את מהותה של המלחמה התורנית בין הלומדים:
הסביר זאת רש"י בפירושו: .
כך גם נפסק להלכה בספרי הפוסקים:
המורה הלכה בפני רבו
המורה הלכה בפני רבו חייב מיתה
מפעל הכוכבים
מפעל הכוכבים (ברוסית: "Фабрика звёзд"; משנת 2017 ידוע בשם "מפעל הכוכבים החדש", Новая фабрика звёзд) היא תוכנית מציאות רוסית, שעלתה לשידור בערוץ 1 הרוסי באוקטובר 2002, כאשר במרכזה תחרות שירה בין כישרונות צעירים וחדשים בתחום. התוכנית מבוססת על הפורמט של התוכנית אמריקן איידול.
העונה החמישית של התוכנית הופקה על ידי הזמרת אלה פוגצ'ובה והעונה השביעית בהפקתם של קונסטנטין מלאדזה וואלרי מלאדזה. החל מהעונה השמינית שינתה התוכנית את שמה ל"מפעל הכוכבים - השיבה" (Фабрика звёзд. Возвращение) ובתוכנית התמודדו גם משתתפים מהעונות הקודמות. בתוכנית מתמודדים לא רק זמרים בודדים אלא גם להקות וזוכי העונה הראשונה היו חברי להקת הפופ "קורני".
בספטמבר 2017 עלתה העונה העשירית, בערוץ Muz-TV תחת השם "מפעל הכוכבים החדש" (ברוסית: Новая Фабрика Звёзд) בהנחיית קסניה סובצ'ק.
התוכנית מבוססת על תוכנית המציאות "אקדמיית הכוכבים", ששודרה לראשונה בצרפת, ולאחר מכן בספרד.
משרד הפנים הגרמני
Maxwell's Silver Hammer
Maxwell's Silver Hammer (באנגלית: הפטיש הכסוף של מקסוול) הוא שיר של להקת הביטלס שנכתב על ידי פול מקרטני באוקטובר 1968 ונכלל באלבום Abbey Road. השיר מתאר את סיפורו של ילד בשם מקסוול (Maxwell) ממגמת רפואה ואת מעלליו כרוצח סדרתי מטורף. השיר ומנגינתו שמחים ונוגדים כביכול את מילותיו, אך פול מקרטני ציין שהלחן נכתב בכוונה בצורה כזו כדי להעביר את המסר שלא משנה מה יקרה וכמה טוב יהיה לך, תמיד יכול לבוא פתאום "פטיש הכסף של מקסוול" ולהרוס לך את התוכניות.
על אף שרבים מתייחסים לשיר הזה כאל שיר טיפשי (בין היתר גם לנון שבכלל לא רצה לכלול את השיר באלבום) ניתן להתייחס לזה דווקא כשיר שמתמודד בצורה צינית עם נושא כבד כמו רצח ויש המייחסים לשיר אף משמעויות עמוקות מזו.
פול אמר כי לא הייתה סיבה מיוחדת לבחירת הצבע של הפטיש של מקסוול להיות כסוף - אלא זה פשוט התגלגל על הלשון טוב יותר מסתם "הפטיש של מקסוול".
השיר תורגם לעברית ובוצע על ידי הזמר ישראל גוריון.
משמעויות אפשריות.
המאמינים בתאוריית קשר שעל פיה פול מת בתאונה ב-1966 והביאו מחליף הדומה לו, מציינים שהקורבנות של מקסוול הם Joan (ששמה מזכיר את שמו של ג'ון), המורה - באנגלית Teacher (שמזכירה בצליל את השם ריצ'רד, שמו האמיתי של רינגו סטאר) והשופט - Judge (שמזכירה בצליל את השם של ג'ורג' האריסון). המאמינים בקונספירציה אומרים שלסוכן שטיפל בפרשת ההחלפה כביכול של פול שם הקוד היה מקסוול.
אפשרות מעניינת אחרת היא שאולי זו ביקורת על הנאצים שהחליטו לחסל את החברים היהודים שלהם, המורים היהודים שלהם והשופטים היהודים שלהם - כלומר, ביום בהיר אחד החליטו לחסל את בני עמם היהודים.
המשטרה הצבאית של אוקראינה
גי ביאר
גי ביאר (צרפתית: Guy Béart, שמו בלידתו: Guy Béhar-Hasson, גי בֶכַר-חַסוֹן - שונה ל-Guy Béhart-Hasson ; 16 ביולי 1930, קהיר - 16 בספטמבר 2015) היה זמר-יוצר ומלחין יהודי-צרפתי יליד מצרים, מחשובי האמנים של השאנסון הצרפתי, היגר כנער לצרפת מלבנון. היה מוזיקאי ומהנדס בניין בהכשרתו.
רקע משפחתי ושנות ילדותו.
נולד בקהיר שבממלכת מצרים דאז למשפחה יהודית-ספרדית. הוריו היו יהודים-לבנוניים. אביו, דוד בהר-חסון ,היה רואה חשבון, ואמו היא עמליה טראל. אביו חילק את זמנו בין ארצות שונות, רובן מסביב לים התיכון, שבהן עבד בהקמת חברות. זמן קצר אחרי לידתו גם גי נגרר אחרי הוריו במסעות הבלתי פוסקים שהוכתבו על ידי עבודתו של אביו, כך שיחד עם אחותו, דוריס, בילה את ילדותו במצרים, יוון, בניס ואף במקסיקו. בימי מלחמת העולם השנייה בחר האב להתיישב בביירות, שבה הנער התחנך בצורה יסודית בין הגילים 10–17. כמו בנדודיו הקודמים, גם בלבנון הייתה לו הזדמנות להתוודע לתרבויות רבות, כולל של הפליטים שהגיעו לשם מאזורים שונים במזרח התיכון ובאירופה.
גי ביאר גדל בתרבות הצרפתית החילונית ובהגיעו לצרפת הזדהה בצורה מוחלטת עם שפתה, שיריה וערכיה. ביאר מתואר כאדם מסוגר ומסתורי למדי, שבדרך כלל העדיף לא לשתף אחרים בזכרונות הקשורים לזהות הדתית והאתנית של משפחתו. עם זאת לא התכחש מעולם למוצאו.
לימודיו בצרפת.
בשנת 1947 השתקעה משפחתו בפריז. כנער מחונן הרגיש גי ביאר חצוי בין משיכתו למדעים מדויקים ובין האהבה לשירה ולמוזיקה. לאחר שעבר בהצלחה את מבחני הבגרות בלבנון, נרשם תחילה במכללה היוקרתית "אנרי הרביעי" למסלול המגמות למתמטיקה גבוהה ולמתמטיקה יישומית ובו זמנית למד גם בבית הספר הלאומי למוזיקה (אקול נסיונאל דה מוזיק), בין היתר - נגינה בכינור ובמנדולינה. בהמשך למד הנדסת בניין ב"בית הספר הגבוה לגשרים וכבישים" ברחוב סן-פר (Saints Pères). לימים אמר בהלצה שלמד ב"בית הספר לגשרים ושנסונים", תוך משחק מילים אופייני לו, בצרפתית (Haute École des Ponts et Chansons במקום Haute École des Ponts et Chaussées).
ביאר התמחה בגבישים (עבודת התזה שלו דנה בנקע הגבישים ובביקוע הבטון).
בתום לימודיו עבד כמורה ממלא מקום למתמטיקה, כימאי על אונייה, ואחרי מות אביו בשנת 1952, על מנת לפרנס את אמו ואת אחותו הקטנה, עבד כחמש שנים בתור מהנדס במשרדי החברה הקבלנית הידועה "סנראפט א בריס" (Sainrapt et Brice). בתוקף תפקידו ניהל, למשל, בנייה של גשר במקסוויל, על יד נאנסי לצורך הקלת הגישה אל מחצבות סולבה.
התחלת הקריירה המוזיקלית.
עוד בשנות התיכון התנסה ביאר בכתיבת מחזות ושירים, ואף בציור. בשנות ה-1950 התחיל להופיע כזמר-יוצר בביסטרו "לה קולומב" (La Colombe "היונה") ברובע הלטיני לא רחוק מכנסיית נוטר דאם.
האמרגן והמפיק ז'אק קנטי התלהב ממנו והביא אותו למועדון הקברט "לה טרואה בודה" (Les Trois Baudets). אחר כך הופיע ביאר בעוד מקומות אופנתיים שבגדה השמאלית כמו "לה פור די סאלי" (le Port du Salut) (נמל ההצלה) ו"לה בובינו" (Le Bobino). אמנים גדולים כמו ברסנס עמדו מיד על הכישרון הצעיר, שחיבר בקלות ובמהירות מנגינות יפות ופשוטות, במקצבים שונים, וחרוזים שנונים ומתוחכמים. אף הדיווה פאטאשו נדהמה מהצעיר הביישן הלבוש בחליפה מהוגנת מדי וביקשה את רשותו לשיר את השנסון שכתב על מילותיו של אנדרה ארדלה (André Hardellet) "Le Bal chez Temporel" (הבאל ב"טמפורל"). השיר בביצועה של פאטאשו הפך לאחד מלהיטיה. בהמשך גם זמרות אחרות עטו עליו עם בקשות לשירים. זיזי ז'אנמר ביצעה את " "Il y'a plus d'une"" (יש יותר מאחת), La Gambrille , "La brave fille" "La corde au cou" (חבל בצוואר) "Je suis la femme" (אני האשה). ז'ולייט גרקו זכתה ב"שנדרנגור" ("Chandernagor"), "Qu'on est bien", "Que j'aime",
"Les lunettes " (המשקפיים).
שיאי הקריירה.
ז'אק קנטי החתים את גי ביאר על חוזה עם חברת "פיליפס" ויחד עם בוריס ויאן, שנהיה מנהלו האמנותי, שכנעו אותו להקליט את האלבום הראשון. האלבום הביא לו ב-1958 את "הפרס הגדול של אקדמיית הדיסקים שארל קרו". אחריו באו אלבומים ולהיטים נוספים כמו "L'Eau vive" (שיר ערש שהיה חלק מפסקול הסרט באותו השם, לפי ספר של ז'אן ז'יונו והושר בזמנו בפי כל; 1958), "Qu'on est bien" (שנודעה בביצוע של ז'ולייט גרקו; 1958), "Il n'y a plus d'après" (1960) ,"Les grands principes" (1965), "Le grand chambardement", "La vérité" (1967) "Poste restante","Laura "
,"L'Espérance Folle", "Le Chapeau" ,"Les Couleurs du Temps", "L'Agent double" ו-"À Amsterdam" שנכנסו לקלאסיקה של השנסון הצרפתי. ב-1958 הופיע ביאר ב"אולימפיה" בחלק הראשון של המופע של קתרינה ולנטה והקסים את הקהל כשנעזר בו על מנת שייזכר במילות השירים. שני אלבומים נוספים, בהם "Vive la Rose" (1966), כללו שירי עם מסורתיים צרפתיים.
פופולרי בקרב הקהל, מוערך גם על ידי המבקרים, סבל לעיתים מפחד במה עם מחסום פתאומי והתקף צחוקים, כפי שקרה לו למשל באחת מהופעותיו ב"אולימפיה", בלי לפגוע בקסם שהילך על הצופים.
לשירו "Les souliers" כתבה נעמי גרסה עברית : "שלגיה" ("כבר ירד השלג בהרים רחוקים").
Bienvenue - תוכנית אירוח בטלוויזיה.