בחצר ישיבת שפת אמת של חסידות גור בשכונת גאולה נקבר האדמו"ר מגור הרב אברהם מרדכי אלתר שנפטר במהלך מלחמת העצמאות ולא ניתן היה לקוברו בהר הזיתים, ונקבר באופן זמני בחצר הישיבה. אולם גם כיום נשאר קברו הזמני בחצר הישיבה בלב ירושלים. בנו, הרב פנחס מנחם אלתר ביקש להיקבר ליד אביו, ולאחר מאמצים אושרה הבקשה.
הכל מעלין לירושלים.
אם אחד מבני הזוג רוצה לעלות לגור בירושלים ובן הזוג השני מתנגד, הדין הוא שכופים על הצד המתנגד לעלות, ואם אינו רוצה - מתגרשים, תשלום דמי הכתובה חל על הצד שהתנגד (כלומר: אם האשה אינה רוצה - היא מתגרשת ואינה מקבלת את דמי הכתובה, אם הבעל אינו רוצה - יגרש את אשתו וחייב לשלם לה את כתובתה)
בצורה דומה גם בדין ההפוך, זוג נשוי שגר בירושלים ואחד מבני הזוג רוצה לצאת ממנה לעיר אחרת - כופים אותו להישאר, ואם אינו רוצה מתגרשים. תשלום דמי הכתובה חל על הצד שהתנגד (כלומר: אם האשה רצתה לצאת - היא מתגרשת ואינה מקבלת את דמי הכתובה, אם הבעל רצה לצאת - יגרש את אשתו וחייב לשלם לה את כתובתה)
גבולות ירושלים בשבת וחג.
העירוב בירושלים.
עד ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני ב-1898 בארץ ישראל, הייתה העיר העתיקה, שטח המגורים העיקרי בירושלים דאז, מוקפת כולה בחומה רצופה עם שערים הראויים להנעל, דבר שהפך את כל העיר לרשות היחיד שבה מותר היה לטלטל חפצים, ללא צורך בתיקון עירוב. אולם בעקבות הביקור נפרצה בחומה פרצה בסמוך לשער יפו, על מנת לאפשר לקיסר להיכנס במרכבתו לעיר, דבר שיצר פירצה במחיצה ברוחב של יותר מי' אמות, (כ- 5 מ') שחייבה תיקון נוסף.
בתחילה לא היה קיים עירוב בין השכונות החדשות שנבנו מחוץ לעיר העתיקה, לבין העיר העתיקה, ובשער יפו היה עומד ממונה שתפקידו היה למנוע מאנשים לצאת מתחום החומות עם חפצים. ביוזמת הרב האדר"ת, ששימש כעוזרו של הרב שמואל סלנט, רבה האשכנזי של ירושלים, תוקן עירוב בין העיר העתיקה לשכונות החדשות, עירוב שהיה הבסיס לעירוב של ימינו, שמקיף את כל העיר ירושלים. העירוב מומן מכיסו הפרטי של הרב האדר"ת. כמשגיח על תקינות העירוב שימש הרב בן ציון ידלר.
כיום ישנם מספר גופים המתחזקים עירוב בירושלים, הפועלים במקביל זה לזה. כך למשל בעוד האחריות הכללית על התקנת עירוב בירושלים מוטלת על המועצה הדתית ירושלים, ישנם שכונות, בעיקר שכונות בעלות אוכלוסייה חרדית, המוקפות בעירוב פרטי המתוחזק על ידי העדה החרדית או על ידי גופים פרטיים שונים. סביב הקמת עירוב פרטי מיוחד בשכונת קריית היובל במערב העיר, התפתח בקיץ 2008 עימות בין אוכלוסייה חילונית לחרדית, על רקע מאבקי שליטה בשכונה, ומעבר אוכלוסייה חרדית לתוך השכונה.
פורים.
לחג הפורים שני מועדים: בערים רגילות חוגגים אותו בי"ד באדר ובערים שהיו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון נחגג פורים בט"ו באדר. בפועל כיום ירושלים היא המקום היחידי שחוגגים בו את פורים רק בט"ו באדר. (במקומות נוספים נוהגים מספק לקיים את דיני פורים בשני הימים). יש הסוברים כי על השכונות החדשות של ירושלים, שאין רצף יישוב בינן לבין העיר העתיקה, כגון רמות, גילה, הר חומה, ומבשרת ציון לחגוג את החג רק בי"ד באדר, אולם כיום נוהגים לקרוא בט"ו בכל השכונות המרוחקות, מלבד שכונת רמות ומבשרת ציון בהן תלמידי הרב עובדיה יוסף חוגגים בי"ד, על פי פסיקתו.
מנהגי ירושלים.
כבר במשנה ובגמרא מוזכרים מנהגים מיוחדים שנהגו בירושלים. גם כיום ישנם מנהגים שונים בירושלים לעדות שונות, אולם ישנם מנהגים שיש מחלוקת לגבי תוקפם:
דינים מחוץ לירושלים.
תפילה וברכות.
בעת תפילה בארץ ישראל, יש להתפלל לכיוון ירושלים. לדין זה יש רמז בפסוק: "והתפללו אל ה' דרך העיר אשר בחרת בה" .
חכמים תיקנו להזכיר את ירושלים בברכות שונות, כגון בתפילת שמונה עשרה בה יש ברכה מיוחדת (ברכת בונה ירושלים) לבניין ירושלים, בברכת המזון בה הברכה שלישית היא ברכת בונה ירושלים, בברכת מעין שלוש, בברכות שמברכים בתפילת שחרית של שבת אחר ההפטרה, בתפילת ערבית של שבת ושל יו"ט בחתימת ברכת השכיבנו, באחת משבע הברכות שמברכים בשעת חופה ובברכות נוספות.
זכר לחורבן.
ישנם כמה דינים שתיקנו זכר לחורבן ירושלים ובית המקדש:
בית המדפיס הממשלתי
בית המדפיס הממשלתי הוא מבנה לשימור בדרך חברון בירושלים, המהווה אחד המייצגים המובהקים בעיר של הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. כיום הוא מהווה חלק מרובע המדיה, והמשרדים של קרן הון הסיכון והקבוצה הבינלאומית JVP.
היסטוריה.
המבנה הוקם בשנת 1937 בתכנונו של האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות בממשל המנדט הבריטי. בשונה מבניינים אחרים שתכנן הריסון בעיר בשרות הממשל הבריטי, שכללו אלמנטים אוריינטליים-רומנטיים רבים (ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר ועוד), תכנן הריסון מבנה זה לחלוטין ברוח המודרניזם הבינלאומי. הבניין תוכנן כמבנה תעשייתי חדיש הבנוי מבטון בציפוי טיח לבן, בדומה למבני העיר הלבנה של תל אביב מאותה תקופה, ובשונה ממבני הסגנון הבינלאומי שהוקמו בירושלים של ימי המנדט, אשר חופו באבן ירושלמית על פי חוק. ברוח הסגנון הבינלאומי, הבניין מתאפיין בקווים אופקיים ישרים ומתמשכים, המודגשים בחלונות רצועה וגגוני בטון לאורך המבנה. הבנייה בוצע תוך שיתוף פעולה עם מהנדס יהודה שפירא. קומת הקרקע של המבנה כללה חללים תעשייתיים מוארים ורחבי ידיים שצוידו במערכות הסקה מרכזית, ובהם פעלו מכונות דפוס חדישות בשיטת "ליינוטייפ".
בבניין הודפסו שטרות כסף והוטבעו מטבעות, וכן נדפסו בו המסמכים הרשמיים של ממשלת המנדט. הבניין הוקם בצמוד לתחנת הרכבת ירושלים, דבר שנועד לייעל את שינוע חומרי הגלם אל מפעל ההדפסה ואת הפצת החומר המודפס ממנו לרחבי הארץ. בתוך המתחם ישנם שרידים של מחסומי קצה של מסילת הברזל, שהיוותה שלוחה של המסילה הראשית לירושלים.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר המבנה לרשות ממשלת ישראל, מי שהקים וניהל את המדפיס הממשלתי היה עזריאל רונן, ממשלת ישראל המשיכה להשתמש בו כבית הדפוס הממשלתי. כמתקן רגיש ומאובטח הוגבהו קירותיו בגדרות תיל, שעם השנים החלידו והפכו מפגע אסתטי, יחד עם הטיח המתקלף והמלוכלך שבציפויו החיצוני, וקשה היה לראות בו מבנה בעל ייחוד ארכיטקטוני. המדפיס הממשלתי התרחב עם השנים והתפשט למבנים נוספים, חדישים יותר, שנבנו מדרום למבנה הישן, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ננטש סופית המבנה ההיסטורי.
במשך כעשור עמד הבניין נטוש ומוזנח, עד שבשנת 2007 החלו בו עבודות שימור ושיקום ביוזמה פרטית ובמימון של קרן הון הסיכון JVP, בראשות אראל מרגלית. את עבודת החידוש והשימור תכנן משרד פלסנר אדריכלים, במטרה לייעדו למרכז מדיה בינלאומי לפיתוח טכנולוגיות דיגיטליות לאנימציה בקולנוע ובמשחקי מחשב. מעטפת הטיח הלבן בחיפוי הבניין חודשה, והוסרו ממנו תוספות מאוחרות שכיערו את חזיתו. אולמות הייצור המרווחים עברו הסבה לאולמות סטודיו ליוצרים, למשרדים ולשירותים נלווים.
הבניין המשופץ נפתח ביוני 2008 וכולל 3,000 מטר רבוע שטח בנוי.
יוהנס טאפיסיה
יוהנס טאפיסיה (בצרפתית: Johannes Tapissier, נולד ב-1370 בקירוב, נפטר ב-1408) היה מלחין ומורה צרפתי משלהי ימי הביניים, בתקופת המעבר לסגנון הרנסאנס במוזיקה. הוא היה אחד החברים הראשונים באסכולה הבורגונדית, קבוצת המלחינים שנקשרה עם דוכסות בורגונדיה, שממנה התפתח סגנון האסכולה הפרנקו-פלמית.
חייו.
הרשומה הראשונה הקשורה בחייו היא משנת 1391, כשנשכר לשמש כמשרת אישי ומלחין בחצר פיליפ האמיץ,הוא נלווה אל הדוכס במסעותיו, לפחות פעמיים נסע לאביניון, ב-1391 ושוב ב-1395, שם פגש ללא ספק את המלחינים של רפרטואר אביניון; אביניון הייתה אותה תקופה מרכז של קומפוזיציה בסגנון המנייריסטי "ארס סובטיליור". ייתכן שהיה אחד התורמים לרפרטואר,אבל אם הותיר אחריו איזו שהיא מוזיקה חילונית, או מוזיקה בסגנון המסובך והמעושה של הארס סובטיליור, היא אבדה או נשארה אנונימית.
ה"Règles de la seconde rhétorique" האנונימית, שנכתבה בסביבות 1400, מונה את טאפיסייה בין המשוררים, הזמרים והמלחינים הצרפתים המפורסמים ביותר בתקופתו. בסביבות זמן כתיבתה של הרשימה הזו, והלאה אל העשור הראשון של המאה ה-15, ניהל טאפיסיה בית ספר לשירה בפריז; רשומות מן החצר הבורגונדית מלמדים, שנערים נשלחו לשם ללמוד לשיר. לשיא התפתחותה הגיעה הקאפלה בחצר הבורגונדית ב-1404, לפני מותו של פיליפ, אז השיגה בתפארתה את הקאפלות של "מתנגד האפיפיור" באביניון ושל מלך צרפת,ורבים מתלמידיו של טאפיסיה תרמו את חלקם להתפתחות זו. עוד רשומות מצביעות על כך, שתלמידיו התייצבו ל"מבחן שירה" אצל ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, דוכס בורגונדיה החדש, בשנת 1408 ומילאו את תפקידם בשירותו בהמשך אותה שנה. טאפיסיה לא היה עוד בין החיים באוגוסט 1410 אבל אין עוד פרטים על נסיבות מותו.
טאפיסיה הוא בין המוזיקאים שהזכיר מרטין לה פראנס בפואמה הארוכה שלו, "Le Champion des dames":
מוזיקה.
רק שלוש יצירות של טאפיסיה שרדו עד ימינו: שני פרקי מיסה, קרדו וסנקטוס, ומוטט אזוריתמי, קינה על המחלוקת המערבית שפילגה את הכנסייה הקתולית. בוד קורדיה, אחד ממלחיני ה"ארס סובטיליור", כתב "גלוריה", שמהווה אולי צמד עם ה"קרדו" של טאפיסיה.
כל יצירותיו של טאפיסיה נכתבו לשלושה קולות. אף כי כולן כנסייתיות, הן קרובות יותר בסגנונן לשאנסונים של תקופתו מאשר לפרקי מיסה.
מלניצה
מלניצה (Мельниця) היא עיירה הנמצאת כ-30 ק"מ מהעיר המחוזית קובל בפלך ווהלין באוקראינה.