צורתן של התצורות בפארק הלאומי עץ יהושע מושפעת בחלקן ממי התהום, שהסתננו דרך הסדקים הכמעט מלבניים של המונוזוניט ושחקו את הפינות והקצוות של גושי הסלע ובשל שיטפונות בזק, שסחפו את הקרקע שכיסתה את הסלעים והותירו ערימות של גושי סלע מעוגלים. ערימות גושי סלע בולטות אלו מכונות הרי בדד.
מתוך ששת גושי ההרים בפארק, חמישה — הרי ליטל סן ברנרדינו, הקסי (Hexie), פינטו, קוטונווד ואיגל — הם חלק מרכסי טרנסוורס (Transverse Ranges), שכיוונם הכללי ממזרח למערב באזורים בין הרי איגל במזרח ואיי התעלה של קליפורניה במערב. כוחות טקטוניים לאורך המערכת של העתק סן אנדראס דחסו והרימו חומר מקרום כדור הארץ שיצרו רכסים אלו. העתק סן אנדראס עובר דרומית-מערבית לפארק, אבל העתקים מקבילים כולל העתקי דילון (Dillon), בלו קאט (Blue Cut) ופינטו (Pinto) חוצים דרך הפארק, והתנועות ביניהם גרמו לרעידות אדמה. כיוונו של הרכס המזרחי ביותר בפארק, רכס קוקסקומב, הוא צפון-דרום והוא חלק מפרובינציית אגן ורכס.
בעלי חיים.
הפארק הלאומי עץ יהושע הוא משכן לבעלי חיים רבים. במהלך היום ניתן לצפות בעיקר בעופות, לטאות וסנאיי קרקע משום שהם פעילים בעיקר במהלך היום. עם זאת, הלילה היא התקופה שבה פעילים מרבית חיות המדבר. החיות הליליות כוללות נחשים, כבשים גדולי קרניים, ירבוענים, זאבי ערבות, שונרים וארנבות שחורות-זנב.
לבעלי חיים המשגשגים בפארק יש לעיתים קרובות הסתגלות אבולוציונית מיוחדת להתמודד עם המים המצויים במשורה והטמפרטורות הלוהטות של הקיץ. היונקים הקטנים וכל הזוחלים מוצאים מקלט מחום מתחת לאדמה. יונקים מדבריים משתמשים בצורה יעילה יותר במים בגופם מאשר גוף האדם. הזוחלים מותאמים פיזיולוגית להסתדר עם מעט מים, והציפורים יכולות לעוף אל מקורות המים כאשר הן זקוקות למי שתייה. עם זאת, המעיינות בפארק חיוניים להישרדותם של בעלי חיים רבים.
מרבית הזוחלים, החרקים ומכרסמים קטנים רבים נכנסים למצב של תרדמת חורף במהלך החורף. מצד שני, החורף הוא העונה שבה יש את הריכוז הגדול ביותר של עופות בפארק, בשל נוכחות של מינים נודדים רבים.
מקום טוב שבו אפשר לצפות בעלי חיים הוא בסכר בייקר (Barker Dam), מרחק הליכה קצר מהחנייה בסמיכות ל"עמק הנעלם". כבש גדול-קרניים מדברי ואייל פרדי שחור-זנב נוהגים לעצור בסמוך לסכר על מנת לשתות.
בין אלפי חסרי החוליות החיים בפארק בולטים מין הפרוונית "Aphonopelma iodius" (באנגלית Desert tarantula), מין השפירית "Anax junius" (באנגלית Green darner), ועקרב מדברי שעיר ("Hadrurus arizonensis") שלושת פרוקי-רגליים אלו יכולים לגדול לאורך של יותר מ-10 סנטימטרים. יש בפארק 75 מינים של פרפרים, ומספר גדול יותר של מינים של עשים, בהם "Tegeticula paradoxa" שאחראי על האבקת עצי יהושע שהפארק קרוי על שמם.
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
היסטוריה.
עד 1870.
התושבים הראשונים המוקדמים של האזור שהפך לימים לפארק הלאומי עץ יהושע היו אנשי תרבות פינטו (Pinto Culture), שחיו וצדו כאן בין 8000 ל-4000 לפנה"ס. כלי האבן וחודי החניתות שלהם, שהתגלו באגן פינטו (Pinto Basin) בשנות השלושים של המאה ה-20, מעידים על כך שהם צדו חיות וליקטו צמחים עונתיים, אבל מעט מאוד ידוע עליהם. תושבים מאוחרים יותר היו בני שבטי הסראנו , הקאווייה (Cahuilla) והצ'מהואווי. כל בני שלושת השבטים חיו לעיתים בכפרים קטנים ליד מים או בקרבתם, ובמיוחד בנווה המדבר של מארה (Oasis of Mara), היישוב טוונטיניין פאלמס (Twentynine Palms) של ימינו. הם היו ציידים-לקטים שתזונתם הייתה בעיקר מזונות צמחיים בתוספת חיות ציד קטנות, דו-חיים וזוחלים. הם השתמשו בצמחים אחרים לייצור תרופות, קשתות וחצים, סלים וחפצים אחרים של חיי היום-יום.
קבוצה רביעית, בני המוהאבי, השתמשה במשאבים המקומיים כאשר בני השבט הלכו לאורך הדרכים שבין נהר הקולורדו לחוף האוקיינוס השקט. קבוצה קטנה של בני כל ארבעת השבטים מתגוררים כיום באזור הסמוך לפארק, קבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון של קליפורניה (Twenty-Nine Palms Band of Mission Indians of California), צאצאים של הצ'מהואווי, הם בעלים של שמורת האינדיאנים בטוונטיניין פאלמס.
בשנת 1772 הייתה קבוצה של ספרדים בראשות פדרו פאחס (Fages) לאירופאים הראשונים שראו את עץ יהושע שעה שרדפו אחרי ילידים שהמירו את דתם לנצרות ונמלטו ממיסיון בסן דייגו. בשנת 1823, השנה שבה זכתה מקסיקו לעצמאות מספרד, הגיעה משלחת מחקר מקסיקנית מלוס אנג'לס (אז בטריטוריה אלטה קליפורניה), מזרחה עד הרי איגל, כיום חלק מהפארק הלאומי. שלוש שנים לאחר מכן הוביל ג'דדיה סמית קבוצה של ציידי פרוות וחוקרים אמריקאים לאורך שביל מוהאבי הסמוך, ואחרים באו בעקבותיו. שני עשורים לאחר מכן, הביסה ארצות הברית את מקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1848-1846) והשתלטה על כמחצית משטחה המקורי של מקסיקו, כולל קליפורניה והפארק העתידי.
אחרי 1870.
משנות ה-70 של המאה ה-19 החלו בוקרים להביא בקר למרעה של העשבים הגבוהים שצמחו בשטח הפארק העתידי. ב-1888 הגיעה לאזור כנופיה של גונבי בקר בסמוך לנווה המדבר של מארה. בראשם עמדו האחים ויליאם וג'יימס מקהני (James. B. and William S. McHaney). הם החביאו את הבקר הגנוב בקניון קטן באתר המכונה "מחנה הפרה" (Cow Camp). בכל רחבי האזור חפרו חוואים בארות ובנו מאגרים למי גשמים המכונים "מכלים" ("tanks") כדוגמת המכל הלבן (White Tank) וסכר ברקר (Barker Dam). ב-1900 בנה הכורה והבוקר ק. או. ברקר (C. O. Barker) את סכר ברקר המקורי, מאוחר יותר הגביה החוואי ויליאם "ביל" קיז (William "Bill" Keys) את הסכר. רעיית בקר נמשכה ברחבי הפארק עד 1945. סכר ברקר נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975.
בין שנות ה-60 של המאה ה-19 לשנות ה-40 של המאה ה-20 פעלו בשטח הפארק העתידי כ-300 מכרות, רובם קטנים. מהמכרה המצליח ביותר, מכרה הסוס האבוד (Lost Horse Mine), הופקו זהב וכסף בשווי של 5 מיליון דולרים של ימינו. הבעלים המקוריים של מכרה הסוס האבוד, ג'וני לנג (Johnny Lang) ואחרים, התקינו ציוד ריסוק סלעים בן שני ראשים לעבד עפרה באתר, והבעלים הבאים, ג', ד' ריאן (J.D. Ryan), החליף את ציוד הריסוק למכונת ריסוק בת 10 ראשים מופעלת בקיטור. ריאן שאב מים מהחווה שלו אל המכרה וחטב עצים מההרים הסמוכים להרתיח את המים ליצירת קיטור. מרבית המבנים הקשורים למכרה התמוטטו מאז, ומסיבות של בטיחות סתם שירות הפארקים הלאומיים את פיר המכרה, שהתמוטט. מכרה מלכת המדבר (Desert Queen Mine) בחוות מלכת המדבר (Desert Queen Ranch) שבבעלותו של ביל קיז היה מכרה זהב פרודוקטיבי נוסף. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 קנה קיז מכונת ריסוק בת שני ראשים הפועלת על בנזין (Wall Street Mill), והעביר אותה לחוותו על מנת לעבד עפרה. החווה ומתקן עיבוד העפרה נוספו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975, והמכרה נוסף ב-1976. בחלק מהמכרות באזור הפארק הופקו נחושת, אבץ וברזל.
ב-10 באוגוסט 1936 אחרי שמינרווה הויט (Minerva Hamilton Hoyt) ואחרים שכנעו את ממשלת המדינה והממשל הפדרלי להגן על האזור, השתמש נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט בסמכותו על בסיס חוק העתיקות מ-1906 והכריז על הקמת המונומנט הלאומי עץ יהושע (Joshua Tree National Monument). השטח המוגן על ידי המונומנט הלאומי היה 3,340 קילומטרים רבועים. ב-1950 הוקטן שטח המונומנט ב-1,173 קילומטרים רבועים על מנת לפתוח שטחים נוספים לכרייה. המונומנט שודרג למעמד של פארק לאומי ב-31 באוקטובר 1994 כאשר הקונגרס של ארצות הברית אישר את הצעת החוק חוק הגנת המדבר של קליפורניה של 1994 (California Desert Protection Act), שאף הוסיף 946 קילומטרים רבועים לשטח הפארק.
תיירות.
בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-2.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 11 ברשימת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים רגליים, סיורים גאולוגיים, נהיגה בדרכי עפר, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, טיפוס מצוקים, צפרות, צפייה בפרחי בר, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, צילום ומחנאות.
גישה ולינה.
הפארק נמצא במרחק של 220 קילומטרים מזרחית ללוס אנג'לס, 281 קילומטרים צפונית-מזרחית לסן דייגו בקליפורניה, כ-350 קילומטרים דרומית-מערבית ללאס וגאס בנבדה ו-357 קילומטרים מערבית לפיניקס בירת אריזונה.
הפארק פתוח כל השנה כשהתקופות הטובות ביותר לטייל בו הם בסתיו ובאביב. לפארק יש שלוש כניסות:
הכניסה לפארק כרוכה בתשלום.
אין מקומות לינה בתוך הפארק עצמו, אם כי יש מקומות רבים ביישובים הסמוכים. בנוסף יש בפארק תשעה אתרי מחנאות בתשלום ברמת שירות משתנה. בסמוך לפארק יש אתרי מחנאות נוספים. הלינה בשטח הפתוח מותרת לאחר קבלת אישור בכתב. אין מסעדות בפארק, אבל יש 11 אתרי פיקניק מוסדרים.
מרכזי מבקרים.
בפארק פועלים ארבעה מרכזי מבקרים.
אזור טבע בראשיתי.
מתוך השטח בן 3,200 הקילומטרים הרבועים של הפארק הוגדרו 1,739 קילומטרים רבועים כאזור טבע בראשיתי (Wilderness), והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים בהתאם לחוק אזורי הטבע הבראשיתיים (Wilderness Act). שירות הפארקים מחייב רישום לשהייה בלילה במקומות ספציפיים. דרישות אחרות כוללות שימוש בתנור נייד, משום שאש גלויה אסורה, ושימוש בטכניקת המחנאות אל תשאיר עקבות (Leave No Trace). אף שאסור להשתמש באופניים באזורי טבע בראשיתיים, מותרת הרכיבה על סוסים, אבל חייבים לקבל אישור לסייר באזורים המרוחקים. קליטה סלולרית כמעט ולא קיימת באזורים אלו, ואין להסתמך עליה כשמבקרים בפארק.
מלווה של המוצא האחרון
ה'תשפ&quot;ה