מעצבת התלבושות לינדי המינג הסבירה שביין משתמש במסכה כדי לשאוף גז לשיכוך כאבים, לאחר שנפצע בתחילת הסיפור. הצינורות שבמסכה מגיעים עד לגב, בו ממוקמים שני מכלי גז. נולאן מוסיף ומבהיר שביין אכול כאבים מטראומה שסבל בעבר. על ההשראה לעיצובו של ביין, המינג מציינת שהדמות נועדה להיות שילוב בין עריץ למהפכן. היא עיצבה את מעילו של ביין כשילוב בין מדי הצבא השוודי לבין גלימת המהפכה הצרפתית. בריאיון למגזין הרולינג סטון במאי 2012, נולאן ציין שביין מתלבש בסגנון צבאי, וכי הם רצו לאחד בין זרם הרומנטיקה של המהפכה הצרפתית לבין הפונקציונליות של מלחמת העולם השנייה. על שריון הגוף של ביין, ציין נולאן כי המינג שילבה בין ציוד צבאי מודרני לבין חומרי גלם מוכרים יותר כעור כדי להקנות לחליפתו תועלתנות רבה יותר. המינג גם עיצבה את חליפתם של באטמן וקאטוומן.
הסרט גם מציג לראשונה את גרסתו של נולאן למטוס העטלף, שמהווה בסרט זה מסוק. המסוק, שנקרא בפשטנות "העטלף", הוא כלי אווירי דמוי מסוק קרב עם רוטור תלחי-פנימי, שנועד למטרות לוחמה והוא מעוצב לפי שרטוטים מוקדמים של הבאטמוביל מ"באטמן מתחיל". את המטוס עיצב נייתן קראולי, שעיצב גם את הבאטמוביל ואת אופנוע הבאט-פוד. מבחינה ארכיטקטונית, כלי הטיס מעוצב בדומה לבאטמוביל. הוא משתמש במערכת הנעה בתנועה גלית ומכיל שני מאיצי רקטות משני צידיו. נולאן נעזר במסוקים ובכלי רכב כבדים כדי להניע את "העטלף" מרחוק בצורה שתיראה כאילו הוא מעופף.
מוזיקה.
המלחין האנס צימר אישר ב-28 באוקטובר 2010 כי הוא ישוב להלחין גם את החלק השלישי בסרטי באטמן של נולאן. ג'יימס ניוטון הווארד, שהיה שותף להלחנת שני הפסקולים הקודמים, בחר שלא להלחין את הפסקול יחד עם צימר משום שציין שהכימיה בין נולאן לצימר בעבודה על "התחלה" גרמה לו להרגיש כמו משקל עודף. בנובמבר 2011 הוציא צימר לאור הקלטות אודיו של קטע מוזיקלי מתוך הסרט לצורך מיקור המונים. צימר ציין כי "הקטע הפך למסובך ביותר משום שרציתי מאות אלפי קולות, וזה לא קל להשיג מאות אלפי קולות. אז פרסמנו באינטרנט ובחשבון טוויטר לאנשים שרצו לקחת חלק בזה. יצרנו עולם במהלך שני הסרטים האחרונים, ואיכשהו הקהל והמעריצים הפכו לחלק מהעולם הזה. אנחנו חושבים עליהם". הפסקול יצא ב-17 ביולי 2012.
פסקול הסרט השלישי מכיל התייחסויות רבות לשני הסרטים הקודמים בסדרה, ביניהן:
רשימת הקטעים בפסקול והסצינות בהן הם מושמעים:
קטעי בונוס דיגיטליים:
קטעי בונוס נוספים:
קטעי בונוס מאתר Movie Tickets.com:
קטעי בונוס מאפליקציית +Z:
שיווק.
במאי 2011 הועלה לראשונה אתר הסרט ובו שיווק ויראלי בדומה לדרך בה שווק "האביר האפל". האתר פרסם תמונה ראשונה המציגה את טום הארדי בתור ביין. הקדימון הראשון לסרט יצא ביחד עם יציאתו לאקרנים של הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות חלק 2" וב-5 באוגוסט 2011 פורסמה תמונה שמציגה את אן האת'וויי בתור סלינה קייל.
בדצמבר 2011 פורסמו שש הדקות הראשונות של "עלייתו של האביר האפל" לפני הסרט "" בהקרנתו ב-IMAX. באפריל 2012 יצא הקדימון השלישי של הסרט. במגזינים אמפייר ו-Wired פורסמו "מסמכים סודיים של ה-CIA", שחושפים את דמותו של מדען רוסי בשם ד"ר ליאוניד פאבל, המגולם על ידי אלון אבוטבול. לפי המסמכים התגלה כי ד"ר פאבל עסק בפיזיקה גרעינית, ועבד על פרויקט סודי שהיה אמור לייצר טכנולוגיה חדשנית.
פיגוע הירי באורורה.
פיגוע הירי באורורה אירע ב-20 ביולי 2012, בבית הקולנוע "סנטורי 16" בעיר אורורה, שבמדינת קולורדו, ארצות הברית, בעת הקרנת הבכורה של הסרט "עלייתו של האביר האפל". לבוש בביגוד טקטי, ג'יימס הולמס זרק רימוני גז מדמיע וירה בקהל עם מספר כלי נשק. 12 בני אדם נהרגו ו-70 נוספים נפצעו, 58 מהם מירי. זה היה הירי הקטלני ביותר בקולורדו מאז הטבח בתיכון קולומביין בשנת 1999.
חברת האחים וורנר אמרה שהיא משתתפת בצער על תוצאות הפיגוע, והודיעה כי בעקבות פיגוע הירי, תבטל את בכורת הסרט בפריז. פרסומו ושיווקו של סרט זה הושעו בפינלנד.
הכנסות.
"עלייתו של האביר האפל" הכניס כמיליארד דולר בארצות הברית וברחבי העולם, נכון ל-6 באוגוסט 2012. בהקרנותיו ביום הראשון (עד חצות) הכניס הסרט כ-30.6 מיליון דולר; בכך הוא היה שני רק ל"הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2", אך עקף אותו בשיא ההכנסות להקרנת לליל הבכורה ב-IMAX עם 2.3 מיליון דולר. נכון לפבואר 2020 הסרט ממוקם במקום ה-30 ברשימת שוברי הקופות של כל הזמנים, וכן במקום השמיני ברשימת סרטי הקומיקס הגדולים של כל הזמנים.
ביקורות.
הסרט זכה לממוצע משוקלל של 87% מהמבקרים לפי 334 ביקורות (290 מהן "טריות" לעומת 44 מהן "רקובות") ו-90% מהקהל באתר Rotten Tomatoes, אשר ציין כי מדובר ב"סרט פעולה שאפתני ומעורר מחשבה שמסיים את הטרילוגיה של כריסטופר נולאן בדרך מרהיבה, גם אם הוא לא עומד בציפיות של קודמו".
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
קפילא
קפילא הוא כינוי בהלכה לגוי הטועם תבשיל שנתערב בו איסור ויש חשש שנתן בו טעם. לטעם ישנה משמעות, משום שההלכה היא שטעם כעיקר - דהיינו שמספיק טעם של איסור כדי לאסור תבשיל מותר. אך אם הגוי לא חש בטעם ניתן לסמוך על דבריו ולאכול את התבשיל.
לדוגמה: אם חתיכת שומן חזיר נפלה לתוך סיר המכיל מרק ירקות והתבשלה עמו, ואין ידוע האם מורגש טעמה של החתיכה בכל התבשיל, או שמא טעמה התבטל ברוב, יש לתת לגוי, שמותר לו לאכול בשר חזיר, לטעום מן התבשיל, ושואלים אותו האם הוא מרגיש בו טעם חזיר.
הפירוש המילולי של 'קפילא' הוא "נחתום". יש שפירשו שיש לתת דווקא לנחתום משום שאין חשש שישקר, שהרי אם ישקר תיפגע אמינותו המקצועית. ואילו יש אומרים שנקטה הגמרא במושג נחתום משום שהיו רגילים לתת לו, אך ניתן לתת לכל גוי.
דיניו.
נחלקו הראשונים באיזה מקרה ניתן להתיר את המאכל על פי חוות דעתו של הקפילא. לפי שיטת רש"י רק אם יש פי שישים בתבשיל ההיתר לעומת האיסור, ניתן להתירו על ידי טעימת הקפילא, לר"י אם יש פי שישים לא צריך קפילא והתבשיל מותר בכל מקרה ורק אם אין שישים צריך קפילא להתיר, ולפי שיטת הרמב"ן, אם יש קפילא צריך לשאלו בכל המקרים ואם אין, צריך שישים בתבשיל כנגד האיסור כדי להתירו.
להלכה פסק השולחן ערוך כשיטת הרמב"ן, ואילו הרמ"א פסק שלא סומכים כלל על קפילא אלא בכל המקרים צריך שיהא שישים בתבשיל כנגד האיסור כדי להתירו. נחלקו הפוסקים אם זה משום שלא סומכים על נכרים, או משום שאין אנו בקיאים בטעם.
לפי הטעם הראשון, ישנו פתרון מעניין שפורסם בשם הרב שמואל סלנט, במקרה ונתערב דבר איסור בפחות משישים (שלדעת הרמ"א אי אפשר להתירו על ידי קפילא גוי) אפשר להביא קפילא שיטעם, ואם יאמר שאין טעם איסור, יטעם מהתבשיל יהודי ספרדי הנוהג על פי הכרעת השולחן ערוך, ואם גם הוא יאמר שאין טעם איסור, יוכל האשכנזי הנוהג על פי הכרעת הרמ"א אף הוא לאכול, שהרי על יהודי מותר לסמוך לפי דעה זו.
זהותו.
נחלקו הראשונים מי יכול לשמש כקפילא. לפי דעתם של כמה מהראשונים, רק גוי מומחה לטעם שמלאכתו בכך נאמן, והסיבה שהוא נאמן היא משום שלא מרע אומנותיה =(לא יהרוס אומנתו), לא ישקר ויצא לו שם שאינו מבין בטעם. לרוב הדעות במקרה זה צריך שידע שסומכים עליו משום שדווקא אז לא מרע אומנותיה.
לעומת זאת, ראשונים אחרים סוברים, שצריך דווקא גוי שמסיח לפי תומו (מסל"ת) משום שאז לא תהיה לו סיבה לשקר, ואילו אם ידע שיהודים סומכים עליו בדבר הנוגע למצוות היהדות, יש חשש שישקר בדווקא. ואז אין צורך שיהא דווקא מומחה אלא כל גוי יכול להרגיש.
ישנם מקרים שבהם התערב דבר שאינו איסור מוחלט, שאף יהודי יכול לטעום. כגון - אם נתערבה תרומה בחולין שאז כהן יכול לטעום כדי להתיר לישראל לאכול מן התערובת, או במקרה שאדם אחד אסר על השני את מאכליו באיסור קונם, וחתיכת אוכל שבבעלותו של האוסר נתערבה בתבשיל, מי שלא נאסר בחתיכה יכול לטעום אותו ולקבוע אם נרגש טעמה, או אם נתערב בשר או חלב בפרווה ורוצים לערב את התערובת עם המין השני שאסור להתערב עימה בשר או חלב. במקרים אלו תלוי בשתי הדעות הנ"ל אם הרמ"א יודה שניתן לסמוך על יהודי.
להלכה משמע בשולחן ערוך שנוקטים כשתי הדעות. שגם מומחה נאמן בתנאי שידע שסומכים עליו וגם גוי פשוט נאמן בתנאי שלא ידע שסומכים עליו. יהודי (במקרים האמורים לעיל), נאמן בכל מקרה שהרי עד אחד נאמן באיסורין. (ומסתבר שאף עדיף שידע שסומכים עליו משום שאז יתאמץ יותר להרגיש בטעם המדויק.)
עדיפות.
בגמרא מופיעות שתי דרכים להתיר תבשיל שהתערב בו איסור שטעמו אוסר: קפילא וביטול בשישים.
לדעת הרמב"ם, תמיד ישנה עדיפות לפנות לקפילא על מנת שיטעם את התבשיל, ואילו ביטול בשישים הוא פתרון שניתן להשתמש בו רק כאשר לא ניתן לפנות לקפילא. לעומת זאת, דעת הרמב"ן, הרשב"א והר"ן שביטול בשישים זו תקנת חכמים שקודמת לטעימת קפילא, ולכן אם אין בתבשיל פי שישים מהאיסור שנבלע בו - אין לתת לקפילא לטעום. לשיטתם, טעימת קפילא זהו פתרון שהוצע רק במקום בו לא ניתן לשער האם יש שישים בתבשיל כנגד האיסור. דעת התוספות והרא"ש ששני המסלולים שווים, וניתן לבחור האם לתת לקפילא לטעום, או להתיר על סמך ביטול בשישים.
בכל מקרה, מסכימים הראשונים שגם כאשר יש שישים - אם מורגש טעם האיסור, התבשיל אסור. זאת משום שההלכה היא שטעם כעיקר, ואילו היחס שישים בין האסור למותר רק מהווה כלל מנחה, אך ברור שאם ישנו טעם - התבשיל אסור באכילה.
חגי חריף
חגי חריף (נולד ב-1968) הוא איש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה.
חריף נולד בתל אביב. אביו יוסף חריף היה פובליציסט ופרשן פוליטי בעיתון "מעריב". סבו מצד אמו, שבתי דון-יחייא, היה איש ציבור, ח"כ ועורך העיתון "הצופה".