החוקרים מציינים שהתרבות המסופוטמית הייתה בין שני נהרות ולא ליד ים, ולכן הגיוני שאת היחס שלה לאל ים היא שאבה מתרבות אחרת, כדוגמת התרבות הכנענית שהייתה לחוף הים התיכון. לכן החוקרים סוברים שהמקור למיתוס 'אנומה אליש' הוא שמי-מערבי אבל חלק ממנו מבוסס על מקורות אכדיים ועל המיתולוגיה השומרית העתיקה שנתגבשה עוד באלף השלישי לפני הספירה - התיאוגניה, סיפור בריאת העולם ובריאת האדם - לקוחים כולם מן המקורות השומריים.
בהתבסס על המחקר של מיתולוגיות קדומות, קיימת אפשרות שהמשפט בבראשית, "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ", מביא הדהוד של שתי אלות שנחשבו לאם בוראת קדמונית.
משפט משמעתי
יחסי ישראל–צ'אד
בין ישראל וצ'אד מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. יחסים רשמיים התקיימו עד לשנת 1972, אך נותקו כנראה עקב לחץ, שהפעילה לוב בראשות מועמר קדאפי, וחודשו ב-20 בינואר 2019, בביקורו של בנימין נתניהו בצ'אד.
יחסים הדדיים.
יחסי ישראל-צ'אד החלו עוד לפני שצ'אד קיבלה את עצמאותה מצרפת. ב-1959 ביקר בישראל ראש ממשלת הטרטוריה פרנסואה טומבלבי, לימים נשיא המדינה הראשון.
ישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'אד במהלך שנות ה-60, במסגרת ניסיונותיה הכלליים להתקרב ליתר מדינות אפריקה. כינון היחסים עם צ'אד, שבה רוב מוסלמי ברור, נתפס כאלמנט שיביא לכך שהסכסוך המדיני בין ישראל לערבים לא יהפוך לסכסוך בעל אופי דתי עם העולם המוסלמי כולו. עיקר פעילותה של ישראל בצ'אד, כמו במדינות אפריקניות רבות, התרכז בהכשרת כוחות הביטחון והמשטרה במדינה, לרבות הדרכת תנועות נוער, נח"ל וגדנ"ע.
באוקטובר 1965 ביקר נשיא צ'אד פרנסואה טומבלבי בישראל כאורחו של לוי אשכול ראש הממשלה.
צ'אד הייתה אחת משלושים המדינות האפריקניות אשר ניתקו יחסיהן עם ישראל בראשית שנות השבעים. למעשה, עוד לפני מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), בעקבות ביקורו של המלך הסעודי פייסל, פיתוייו הכספיים של נשיא לוב מועמר קדאפי ולחץ הרוב המוסלמי, הביאה צ'אד לקץ יחסיה עם ישראל. על אף ניתוק היחסים הרשמי, הוסיפו מומחים ישראליים לסייע לממשלת צ'אד בענייני צבא וביטחון גם במהלך שנות ה-80, על רקע מלחמת האזרחים שזעזעה את המדינה. האלוף אברהם טמיר אף ערך ביקור בצ'אד בתקופה זו. עסקאות נשק שונות נערכו בין שתי המדינות.
בשנת 2005 פורסם, כי צ'אד שוקלת לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, אך מהלך זה לא יצא לפועל. בשנת 2008 הונפקו בצ'אד גיליונות זיכרון לציון שישים שנות עצמאות לישראל. בינואר 2011 אמר נשיא צ'אד, שלכבוד יום העצמאות ה-50 של צ'אד "אנחנו שוקלים לחדש את היחסים עם ישראל".
מגעים לחידוש יחסים רשמיים.
בחודש יולי 2016 נפגש מנכ"ל משרד החוץ הישראלי עם נשיא צ'אד אידריס דבי בצפון צ'אד, והיה זה למפגש הרשמי הראשון בין נציגי שתי המדינות מאז ניתוק היחסים. באוקטובר 2018 דווח על כך, שצ'אד עתידה להכריז על חידוש כינונם של היחסים הרשמיים בין המדינות. בהמשך לכך, ב-25 בנובמבר 2018 הגיע נשיא צ'אד, אידריס דבי, לביקור ראשון בישראל, והיה לנשיא צ'אד השני שעורך ביקור מסוג זה. לפי דברי אידריס דבי, מטרת הביקור היא להביא לשדרוג היחסים בין המדינות. במהלך הביקור נפגש דבי עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ועם נשיא המדינה, ראובן ריבלין וכן ביקר במוזיאון יד ושם. בנוסף, ב-26 בנובמבר הצהיר דבי כי מדינתו תחדש את היחסים עם ישראל ב"זמן הקרוב". בתום הפגישה השלישית הודיע בנימין נתניהו, כי יגיע בשבועות הקרובים לצ'אד, וכן יהיה שיתוף פעולה עתידי במלחמה בטרור.
ב-20 בינואר 2019 יצא ראש הממשלה בנימין נתניהו לביקור בצ'אד, ולפגישה עם הנשיא, כאשר אחת המטרות היא לאפשר קיצור הטיסות בין נמל התעופה בן-גוריון ליעדים באמריקה הדרומית. במהלך פגישה זו חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. באותו יום, 10 חיילים צ'אדיים מהכוח הבינלאומי במאלי , נהרגו בעת התקפה על ידי זרוע של אל-קאעידה באגלהוק במה שתואר כ"תגובה לביקור נתניהו ולחידוש היחסים".
היחסים מ-2019.
בשנת 2019 הוצא לאור בצ'אד גיליון זיכרון, הכולל ארבעה בולים, וביניהם שני בולים, הנושאים את תמונתה של נטע ברזילי, שזכתה בתחרות האירוויזיון 2018.
באוגוסט 2019 משלחת ישראלית ביקרה בצ'אד לבקשת הנשיא דבי, כחלק הסיוע הישראלי הכלכלי לצ'אד.
ביולי 2020 הכריזו שתי המדינות על שיתוף פעולה בריגול אחרי פעילות חזבאללה ואיראן באפריקה.
ב-8 בספטמבר 2020 יו"ר הקבינט של צ'אד, עבדל קרים דאבי ביקר בישראל. במהלך הפגישה התחייב דאבי לנתניהו לפתוח נציגות רשמית בירושלים, וכך הפכה למדינה דוברת ערבית הראשונה שמבטיחה לפתוח נציגות בירושלים. עם זאת, משרד החוץ של צ'אד אמר כי המדינה לא מתכננת לפתוח נציגות בירושלים.
ב-17 בספטמבר 2020 נחת בישראל מטוס תובלה מסוג לוקהיד C-130 הרקולס של חיל האוויר של צ'אד כחלק מסיוע הומניטרי שישראל מעניקה למדינה עקב הקורונה וכחלק מסיוע לטיפול במשבר השיטפונות במדינה.
ב-17 במאי 2022 הגיש שגריר ישראל בסנגל בן בורגל את כתב האמנתו לנשיא צ'אד.
ביולי 2022 יצאה משלחת בינלאומית של קק"ל לסייע לצ'אד בשדרוג החקלאות והמים.
חוק התרבות והאמנות
ליונל גרינסטריט
ליונל גרינסטריט (באנגלית: Lionel Greenstreet 1889–1979) היה הקצין הראשון של האונייה "אנדיורנס" וחבר במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בשנים 1917-1914, שעל השתתפותו בה זכה במדליית הקוטב. במותו ב-13 בינואר 1979, היה השריד האחרון לקבוצת ים ודל במשלחת.
חייו.
גרינסטריט נולד למשפחת קצינים בצי הסוחר של האימפריה הבריטית; אביו, הרברט אדוארד גרינסטריט הוסמך לרב חובל בחברת הספנות של ניו זילנד. בגיל 15, היה גרינסטריט לצוער ימי, ולא חזר עוד אל ספסל הלימודים. בשנת 1911 קיבל תעודת חובל. כקצין סיפון צעיר, בשנת 1914, כתב אל רב החובל של "אנדיורנס", פרנק וורסלי, בבקשה לשקול את מועמדותו למקום באונייה. בקשתו הגיעה בדיוק בזמן שהקצין הראשון המיועד של האונייה הודיע על פרישה כדי להתגייס למלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותם ימים ממש. גרינסטריט נקרא לעלות על ה"אנדיורנס" במצר פליימות לראיון; עם הגיעו, לאחר בדיקה קצרה מצד וורסלי, נאמר לו ללא גינונים נוספים, שמשרת הקצין הראשון שמורה לו ויש לו עשרים וארבע שעות להתכונן ליציאת האנייה אל האוקיינוס הדרומי. קצין הספינה הטרי נזכר לאחר זמן, איך עלה בידו במאמץ לא קטן להסדיר את כל ענייניו ולהתייצב על סיפון האונייה, שהפליגה 30 דקות לאחר הופעתו.
המשלחת הטרנס-אנטארקטית האימפריאלית.
המפקד הכללי של המשלחת היה חוקר הארצות ארנסט שקלטון, ויעד ה"אנדיורנס" היה מפרץ ואסל על חוף אנטארקטיקה, משם התכוון שקלטון לצאת עם קבוצת החוף לחציית היבשת עוטת הקרח עם כלבי מזחלות; אבל ב-18 בינואר 1915, מרחק מילין ספורים מיעדם, נתקלה האונייה בגושי קרח צפים ובסופו של דבר קפאה בתוך קרח ים דחוס, שממנו לא יכלה להחלץ. חובותיו של גרינסטריט השתנו עם מצבה החדש של הספינה; הוא קיים משמרות סיפון בניסיון למצוא נתיב של מים פתוחים, שדרכו תוכל האונייה להיחלץ ולמלט את עצמה, והצטרף אל צוות שמונה לעבוד בבטן האונייה בניסיון חסר סיכוי לעצור את הדליפות מבעד לבקיעים, שהקרח החל לפרוץ בשדרית. על אף עמלם של גרינסטריט ושאר מלחיה וקציניה של הספינה, נאלץ שקלטון להורות על נטישתה ב-27 באוקטובר. 28 חברי המשלחת והסגל, ניצולי האונייה, נאלצו לחנות יחדיו על שטחו הקפוא של ים ודל.
ניצולים על הקרח.
אחרי נטישת ה"אנדיורנס", השתנו שוב חובותיו של גרינסטריט. הוא קיבל פיקוד קצר-מועד על צוות של כלבי מזחלת ויצא לצייד להשיג בשר טרי להעשיר את אספקת המזון הדלה של ניצולי האונייה. שקלטון סיפר לאחר זמן בהכרת תודה כיצד קטלו גרינסטריט ושותפו לצייד, אלכסנדר מקלין, כלב ים ודל במשקל 360 ק"ג והביאוהו למחנה.
במועד מאוחר יותר בקיומם על הקרח, אחרי שהמצוף שנשא את מחנה האוהלים של אנשי "אנדיורנס" נסחף צפונה, אל מים חמימים יותר, גרם השינוי בטמפרטורת המים להתפרקות מפלטם, וב-9 באפריל 1916 נאלצו לעלות על סירות ההצלה הפתוחות שהוצלו מן האונייה הטובעת. שקלטון ואנשיו הצילו שלוש סירות הצלה וגרינסטריט היה הרביעי בדרגה בין חברי המשלחת. הוא התלווה אל רב החובל שלו, פרנק וורסלי, ב"דאדלי דוקר" במסע של שמונה ימים עתירי תלאות וסכנות, שבהם שטה הסירה הפתוחה אל בסיס חדש ובטוח יותר על אי הפיל בארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים. במהלך המסע המפרך, הייתה ה"דאדלי דוקר" בסכנת התנגשות קטלנית עם צוק סלע, ששתי הסירות האחרות הצליחו לעקוף ללא פגע. גרינסטריט עודד בקריאותיו את החותרים למאמצים גדולים מכפי שהתנסו בהם קודם לכן, ולא הרפה עד שהסכנה חלפה.
גרינסטריט, אף שוורסלי תיאר אותו כ"ימאי משובח", לא נבחר לקבוצת השישה שהפליגה מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית. תחת זאת עבד הקצין הראשון לשעבר יחד עם ויליאם בייקוול בעיבוד פיסות וקרעים של קנבס מן האונייה הטרופה ליצירת מעטה סיפון, שיאפשר לסירת ההצלה היחידה שהייתה במצב מתאים להפלגה, הג'יימס קיירד, לצאת אל הים הפתוח. וורסלי, שחייו היו תלויים בהצלחת עבודתם, תיאר אותה במילים הבאות:
לאחר שמעטה הסיפון הותקן במקומו, יצאו שקלטון, וורסלי וארבעת חבריהם ב"ג'יימס קיירד" אל האוקיינוס הדרומי. גרינסטריט ושאר 21 ניצולי ה"אנדיורנס" נשארו על אי הפיל, משם חולצו לבסוף ב-30 באוגוסט 1916.
המשך חייו ואופיו.