בשנת 1825 ביקר בעיר המרקיז דה לה פאייט במהלך סיורו ברחבי ארצות הברית. נערכה עבורו קבלת פנים מפוארת ואחד הרחובות הראשיים בעיר (עד אז "רחוב סקונד") נקרא על שמו.
בשנת 1846 החליט בית המחוקקים של המדינה (שישב עד אז בניו אורלינס) להעביר את בירת המדינה לבאטון רוז' (בדומה למגמה של בתי מחוקקים רבים בארצות הברית, במטרה להוציא את בירת המדינה מהעיר הגדולה במדינה). באותה עת הייתה ניו אורלינס העיר הרביעית בגודלה בארצות הברית - התגוררו בה כ-102,000 תושבים (1840) בעוד שבבאטון רוז' התגוררו 2,269 תושבים.
האדריכל הניו יורקי ג'יימס דייקין נשכר על מנת לתכנן את בניין הקפיטול (בניין בית המחוקקים) של המדינה. דייקין תכנן מבנה בסגנון ביניימי - ניאו גותי (בשונה מבנייני הקפיטול של מדינות רבות אחרות בארצות הברית, המחקה את בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה) מבנה זה, שזכה לשבחים רבים בתקופתו, היה שנוא על רבים (ובהם מארק טוויין בספרו "חיים על המיסיסיפי" שאמר שהמבנה "פתטי").
מלחמת האזרחים (1860-1865).
בינואר 1861, בעקבות הבחירות שנערכו בשנת 1860 במסגרתם נבחר אברהם לינקולן לנשיא ארצות הברית, ולאור עמדותיו של הנשיא בשאלת העבדות, התכנס בית המחוקקים של לואיזיאנה והחליט לפרוש מארצות הברית ברוב של 112 למול 17 מתנגדים.
כשליש מהגברים תושבי העיר התנדבו לצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה, והתאגדו במספר גדודים ובהם: רובאי השקנאי ("פליקן רייפלז" - Pelican Rifles), רובאי הדלתא ("דלתא רייפלז" - the Delta Rifles), המשמר הקריאולי (the Creole Guards) ו"מגיני באטון רוז'" (the Baton Rouge Fencibles). עם זאת, בשל מספר התושבים המועט של העיר (5,429 תושבים בשנת 1860) בחרו מנהיגי צבא הקונפדרציה ליסוג משטח העיר בלא קרב, ובשנת 1862 נכנסו כוחות צבא ארצות הברית אל העיר. ניסיון של צבא הקונפדרציה לשחרר את העיר נכשל, והעיר ספגה נזק רב.
שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
בעקבות ניצחון מדינות הצפון במלחמת האזרחים, ושחרור העבדים, החלה הגירה של עבדים מאזורי הכפר אל הערים, ובהם אל העיר באטון רוז'. בעוד שבשנת 1860 כ-30% מתושבי העיר היו שחורים, בשנת 1880 היו כ-60% מתושבי העיר שחורים. רק בשנת 1920 השתוותה אוכלוסיית הלבנים לאוכלוסיית השחורים בעיר.
בשנת 1880 השתקמה העיר מהמלחמה הן כלכלית והן מבחינה מבנית, אולם מספר תושבי העיר נשאר כמעט כשהיה לפני המלחמה - 7,197 תושבים, ושטחה של העיר נותר בלא שינוי. קישור העיר במסילות ברזל ללואיסוויל, לניו אורלינס ובהמשך לטקסס איפשר את פיתוחה של העיר בשנות ה-90 של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. בתקופה זו נבנו מערכות הביוב של העיר, העיר חוברה לרשת החשמל ונבנו מבני ציבור ובהם בתי ספר, ומחלקת בריאות ציבורית. בראשית המאה ה-20 רוצפו רחובות העיר.
מדינת לואיזיאנה מימנה הקמת בית ספר מדינתי לעיוורים ולחרשים בעיר, וכן אוניברסיטת מדינת לואיזיאנה עברה אל העיר מפיינויל, ואוניברסיטת סאות'רן עברה מניו אורלינס לסקוטלנדוויל הסמוכה לגבול המונסיפלי הצפוני של באטון רוז'.
בשנת 1909 הוקמו בעיר בתי הזיקוק של חברת סטאנדארד אוייל הטקסנית, לימים אקסון, המהווה עד היום את המעסיק הפרטי העיקרי של תושבי העיר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בניית קפיטול מדינת לואיזיאנה על פי תכנונו של האדריכל יואי פ. לונג. מבנה זה הוא מבנה השלטון המדינתי הגבוה ביותר בארצות הברית. עם סיום הקמתו הפך מבנה הקפיטול הישן למוזיאון.
בסוף שנות ה-40 אוחדו הערים באטון רוז' ומזרח באטון רוז'.
מאז שנת 2000 החלה ירידה במספר התושבים הלבנים של העיר - ובהתאם ירידה במספר התושבים הכולל של העיר. ירידה זו באוכלוסייה נמשכה עד שנת 2005.
הוריקן קתרינה.
ב-29 באוגוסט 2005 פגע הוריקן קתרינה בעיר. ההוריקן גרם נזקים פיזיים, ובעיקר הפיל עצים וניתק קווי חשמל, אולם מדובר בנזק מועט יחסית לנזקים שנגרמו לניו אורלינס הסמוכה. פליטים רבים מניו אורלינס מצאו מקלט בעיר והעיר שימשה כמפקדה עבור כוחות הסיוע המדינתיים והפדרליים שניסו לסייע לניו אורלינס. בתי הספר בעיר ומרכזי הכנסים הפכו למגורים עבור המפונים, ומגרשי הספורט בעיר וכן מרז פיט מרביץ' הפכו לבתי חולים לשעת חירום. פצועים הובאו אל העיר במסוקים מניו אורלינס, קיבלו בעיר טיפול ראשוני ובהמשך הוטסו ללאפייטוויל הסמוכה.
מספר הפליטים הרב הכפיל את אוכלוסיית העיר מ-228,000 תושבים ל-450,000. גידול זה במספר התושבים הביא לקשיים במציאת מקומות לימוד לילדי הפליטים ולפקקי תנועה בעיר בכל שעות היממה. בחלקה השני של שנת 2006, עם חזרת חלק מהפליטים לבתיהם, פחתה אוכלוסיית העיר ל-412,000 תושבים.
גאוגרפיה.
שטחה הכולל של העיר 204.8 קמ"ר מהם 199 קמ"ר שטחי יבשה ו-5.7 קמ"ר (2.81%) שטחי מים.
אקלים.
אקלימה של העיר הוא אקלים סוב טרופי חם ולח. החורף קצר ומתון, וחודשי הקיץ חמים, לחים וכן מרובים במשקעים.
לעיתים נדירות יורד בעיר שלג (הפעם האחרונה הייתה בשנת 2004).
השכלה.
בעיר באטון רוז' קמפוסים של האוניברסיטאות והמכללות:
תחבורה.
את העיר חוצים מספר כבישים בינעירוניים ובינמדינתיים ראשיים ובהם כביש בינמדינתי I-10, כביש בינמדינתי 110 (ה- I-110), כביש בינמדינתי 12 (ה- I-12).
כבישים ראשיים נוספים המגיעים אל העיר הם ה-US 190 וה-US 61.
רחובות העיר ממוספרים בשתי וערב משני הרחובות המרכזיים - שדרות נורת' (North Blvd.) ודרך הנהר ("River Road" - דרך ריוור).
קיימת תוכנית לבניית כביש טבעתי סביב העיר, אשר יקושר ל- I-110. תוכניות נוספות מציעות להקים בעיר מערכת רכבת קלה.
בעיר פועל שדה התעופה המטרופוליני באטון רוז'.
ערים תאומות.
ישנן תוכניות לכריתת ברית ערים תאומות גם עם טאיפיי שבטאיוואן.
ג'ונו (אלסקה)
ג'וּנוֹ (באנגלית: Juneau) היא עיר הבירה של מדינת אלסקה שבארצות הברית, השוכנת לחופי תעלת גאסטינו באלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle). בעיר מתגוררים כ-32 אלף תושבים והיא העיר השלישית המאוכלסת ביותר באלסקה לאחר אנקורג' ופיירבנקס.
מקור השם.
העיר ג'ונו קרויה על שם מחפש הזהב ג'ו ג'ונו. בשנותיה הראשונות נקראה "האריסבורג" על שם ריצ'רד האריס, לאחר מכן שינתה את שמה ל"רוקוול", ובשנת 1881 לשמה הנוכחי. השם בשפת הטלינגיטי (בשפת האינדיאנים המקומית) של המקום הוא "דזאנטיקי האני" שמשמעו "הנהר שבו נפגשים הדגים".
גאוגרפיה.
שטחה של העיר ג'ונו גדול משטח מדינת רוד איילנד או מדינת דלאוור, וקטן אך במעט משטח שתי מדינות אלה גם יחד. שטחה הכולל של העיר הוא 8,430.4 קמ"ר (העיר השנייה בגודלה בארצות הברית, אחרי סיטקה), מהם 7,036.1 קמ"ר שטחי יבשה ו-1,394.3 קמ"ר שטחי מים (16.54%). העיר בנויה לרגלי הר בשם זה ולחוף הים, למול האי דאגלס.
אקלים.
האקלים בעיר מוגדר כאקלים אוקיאני. כמות המשקעים השנתית נעה בין 1,400 ל-2,300 מילימטרי גשם. כמות השלג השנתית הממוצעת היא 257 ס"מ של שלג. הטמפרטורות הגבוהות ביותר נמדדות בחודש יולי (18 מעלות צלזיוס בממוצע) והנמוכות בינואר (6- מעלות צלזיוס בממוצע).
היסטוריה.
קודם להגעת המתיישבים האירופאים באלסקה, שימשה תעלת גאסטינו כאתר דיג מרכזי של האינדיאנים משבטי הטלינגיט (שבט האאוקה ושבט הטאקו) שהתגוררו במקום במשך אלפי שנים. אזור ג'ונו שימש אזור סחר של האינדיאנים המקומיים, ונהגו להיפגש בו שבטי הטלינגיט, ההאידה והטסימשיאן.
בשנת 1880 מהנדס המכרות ג'ורג' פילץ מסיטקה הציע פרס לצ'יף האינדיאני המקומי אם יוביל אותו לזהב. צ'יף קווי הביא לפילץ מספר דוגמאות, משלחת ראשונה ששלח פילץ לא מצאה זהב, אולם לבקשת הצ'יף שלח פילץ משלחת נוספת: את ג'ו ג'ונו וריצ'רד האריס לברר האם יש במקום זהב.
בעקבות גילוי הזהב סימנו ג'ונו והאריס, ב-18 באוקטובר 1880, שטח בו עתידה לקום העיר. בשטח זה (0.6 קמ"ר) הוקם מחנה הכורים הראשון שהתפתח לעיירה. עיירה זו הייתה העיירה הראשונה שנוסדה לאחר רכישת אלסקה על ידי ארצות הברית.
בשנת 1906, בשל הירידה במסחר בפרוות, ירדה חשיבותה של סיטקה - ששימשה עד אז כבירת טריטוריית אלסקה, והעיר ג'ונו נבחרה כבירת הטריטוריה החדשה.
בשנת 1954 הוצע להעביר את בירת הטריטוריה צפונה לאנקורג'. בשנת 1959 הפכה אלסקה למדינה והעיר הפכה לבירת המדינה. בשנות ה-70 הוצע להעביר את הבירה לוילו אולם תוכניות אלה לא יצאו לפועל. הצבעות נוספות נערכו ב-1984 וב-1996.
תחבורה.
ניתן להגיע אל העיר ג'ונו דרך הים או האוויר בלבד. כלי רכב מגיעים אל העיר באמצעות מעבורות. מערכת הכבישים המהירים הימיים של אלסקה היא מערכת קווי מעבורת בבעלות המדינה מאפשרת הגעה אל העיר. כמיליון תיירים מגיעים לעיר מדי שנה בספינות טיולים. בעיר כ-60 ק"מ של דרכים, ומספר כלי הרכב בעיר עולה על מספר התושבים. רבים מהתושבים, נוסף על כלי רכב, מחזיקים בבעלותם סירות או מטוסים קלים. מפולות שלגים ומזג האוויר הקשה מקשים על בניית הדרכים ותחזוקתם.
נמל התעופה היחיד של העיר הוא נמל התעופה הבינלאומי ג'ונו בו נוחתים רק מטוסי חברת התעופה אלסקה איירליינס.
שלטון וממשל.
בנייני הממשל של המדינה מצויים בבניין משרדים אחד במרכז העיר ג'ונו. בניין זה שימש במקורו בניין מנהלת הטריטוריה. המבנה הוקם בשנת 1931 ובו היו, בעת הקמתו, משרדי השלטון הפדרלי, בתי המשפט הפדרליים ושירות הדואר. עם הפיכת אלסקה למדינה התמקמו בבניין בית המחוקקים של אלסקה ומשרדי מושל אלסקה.
תרבות ואמנות.
בעיר ג'ונו פועל תיאטרון פרסבירנס (תיאטרון "התמדה") - התיאטרון היחידי במדינה. בעיר נערך מדי שנה פסטיבל הפולקלור של אלסקה וכן פסטיבלי ג'אז ומוזיקה קלאסית. בעיר פועלת התזמורת הסמפונית של ג'ונו העורכת קונצרטי מוזיקה קלאסית.