ב־1883 התחתן עם הוּלדה פריסקה (Hulda Frieske), להם נולדו שלושה ילדים. פריסקה נפטרה בשנת 1919.
יצירתו.
בתחילת 1890 התחיל צילה לעבוד רשמית בתור אמן ושרטט כאשר הוא משתמש בטכניקות שונות. מ־1894 החל לצלם את רחובות ברלין, בפסטיבלים גדולים ובלימודי חבריו, כאשר הוא מצטרף לגדולי האמנים בזמנו, בהם קתה קולוויץ, מקס ליברמן ואוגוסט גאול.
ב־1901 השתתף בתצוגה הקבוצתית של קבוצת Zeichnende Künste שהיוותה חלק מהוצאה הברלינאית ושנה מאוחר הציג תצוגת יחיד.
צילה הפך לידוע בעיקר בזכות איוריו המצחיקים, כאשר הוא תופס את דמויות האנשים, במיוחד את הסטראוטיפ בקריקטורה של תושבי ברלין ורבים מהם פורסמו בגרמניה בעיתון הסאטירי
זימפליציסימוס.
הוא היה הראשון לתאר את החברה של ברלין, בבנייתה ואת העוני הרובץ במעמד הפועלים.
צילה אמר על עצמו שהוא איננו אמן, אלא שעבודתו נוצרת על ידי מאמץ רב והשקעה רבה.
למרות זאת האמן מקס ליברמן קידם אותו והכניסו ל"הוצאת ברלין" ב-1903 (ארגון של אמני ברלין).
מעתה צייר צילה במגזינים מוכרים כגון: "הימים השמחים", "הפשוט ביותר", "נעורים" ו"תעלול".
לאחר שמספר רב מעבודותיו הודפסו הן הקנו לו שם של הליתוגרף הטוב ביותר בגרמניה באותה עת.
ב־1907 עזב את עבודתו ב"חברה לצילום" והחל את דרכו העצמאית כאשר הוא יוצר סדרות של הדפסות כגון "יציאה אל המדינה" ו"חופשי וקל סיפורים ותמונות" באותה עת בה הוא מתפרנס ממכירת לוחות אבן של ליתוגרפיה ישנים לסוחרי אמנות.
מקס ליברמן שם את עבודתו של צילה בדירוג הגבוה ועודד אותו לחיות לפרנסתו ממכירת איוריו כאשר איבד את עבודתו כליתוגרף ב־1910.
היינריך צילה רכש כבוד רב במגזין הברלינאי "אנשים פשוטים" ומאוחר יותר בחייו הגיע לשיא תהילתו בשנות העשרים הסוערות כאשר "הגלריה הלאומית" קנתה מספר מאיוריו ב-1921.
"האקדמיה לאמניות של פרוסיה" כיבדה אותו בתואר פרופסור ב־1924 וג'רארד לאמפרכט התסריטאי והבמאי הגרמני הנודע יצר מסיפוריו סרט בשם "Die Verrufenen".
את יום הולדתו ה-70 של היינריך חגגו בחגיגה מפוארת בברלין, ושנה אחת בלבד לאחר מכן נפטר.
צילה פחות ידוע עבור ציוריו הארוטיים אשר קרובים לפורנוגרפיה אך מתארים את חייהם הנורמלים של האנשים הנורמלים. חלקם מופיעים במוזיאון בטה-יוז בברלין.
ב־1983 הבמאי וורנר וולרוץ יצר סרט מזרח גרמני בשם "צילה ואני" בעזרת הכתיבה המוזיקלית של דיאטר וורדטצקי ופטר רבנאלט, הסרט איננו סרט תיעודי של הביוגרפיה של צילה אך מבוסס על חלקים מחייו.
בת אחיינו של צילה היא הלן צילה, שהייתה ראש העיר של קייפטאון, דרום אפריקה.
איציק קול
יצחק (איציק) קול (12 בינואר 1932 – 8 ביולי 2007) היה מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי. נחשב לדמות מרכזית בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
ביוגרפיה.
יצחק (איציק) קול (קולקר) נולד בעיר פתח תקווה והיה בן יחיד לטובה (לבית רוסט), ילידת פולין ושלום קולקר, יליד אוקראינה. בצעירותו היה חבר פעיל בתנועת השומר הצעיר, אף על פי שאביו שהיה איש מפא"י.
קול היה ממייסדי קיבוץ נחשון וכן כיהן כראש מועצה אזורית גיזו. בקיבוץ שינה את שמו לקול, נישא לנעמי לבית גלס ושם נולדו שני ילדיו.
ב-1960 עזבה המשפחה את הקיבוץ. מספר שנים מאוחר יותר התגרשו בני הזוג וקול נישא מחדש, התגרש בשנית ונישא פעם שלישית.
קריירה.
בשנת 1960 החל את דרכו בתעשיית הקולנוע, כאשר השתתף בהפקת הסרט "הם היו עשרה" בבימויו של ברוך דינר. באותה שנה התמנה למנהל האדמיניסטרטיבי של תיאטרון הקאמרי. בשנת 1967 התמנה למנכ"ל אולפני הרצליה, וכיהן בתפקיד זה כ-11 שנים.
בתקופת מלחמת ששת הימים ובתקופת מלחמת יום הכיפורים היו האולפנים בניהולו מוקד לשידורי הלוויין של רשתות טלוויזיה מכל העולם. מתוקף תפקידו היה אחראי גם על שידורו בצבע לרחבי העולם של ביקור הנשיא סאדאת בירושלים, בשנת 1977.
בשנת 1981 הפיק את תעמולת הבחירות של המערך בראשות שמעון פרס לרשות הממשלה.
בשנת 1978 הוביל קול מהלך לאיחוד אולפני הרצליה עם אולפני גבע, ובשנים שלאחר מכן כיהן כמנכ"ל האולפנים המאוחדים. בשנת 1983 התמנה למנכ"ל קבוצת גלובוס גרופ בישראל, וכיהן במקביל גם כחבר מועצת המנהלים של חברת קנון גרופ האמריקאית. בין השאר, ניהל את הקמת אולפני ג"ג בנווה אילן. בשנת 1990 הפיק את התוכנית הראשונה שהפיקו חברת הכבלים בישראל, שעשוען בשם "זה מה אין" בהנחיית דודו דותן.
בשנים 1994-1991 היה קול מפיק עצמאי בלוס אנג'לס, ובשנת 1994 התמנה לשותף ומנהל בחברת "רול תקשורת ואולפנים". בשנת 2000 התמודדה רול תקשורת במכרז להקמת ערוץ ערוץ שלישי מסחרי בישראל (שנודעה אחר כך בשם ערוץ עשר, אך לא זכתה בזיכיון.
קול נפטר בכפר סבא בגיל 75 מדלקת ריאות.
פרויקטים בהפקתו או בבימויו.
סרטים שהפיק.
בהפקת קנון גרופ
שאטו לאפיט רוטשילד
שאטו לאפיט רוטשילד (בצרפתית: Château Lafite Rothschild) היא אחוזה לייצור יין בורדו, באזור בורדו שבצרפת הנמצאת בבעלותה של פיליפין דה רוטשילד מהענף המשפחתי הצרפתי של משפחת רוטשילד. מקור השם לאפיט הוא במונח la hite שמשמעו גבעה קטנה בצרפתית.
היסטוריה.
שאטו לאפיט רוטשילד נמצא בכפר פויאק שבאזור מדוק בצפון-מערב בורדו ובו אחוזות יין רבות, האחוזה הייתה רכושו של גומבו דה לאפיט ב-1234. במאה ה-17, רכשה משפחת סגור את שאטו לאפיט, בכלל זה גם את בית האחוזה הגדול שנבנה במאה ה-16 שעדיין עומד על תילו. למרות שהכרמים היו קיימים במקומם הנוכחי כבר מ-1680 לערך, ז'אק דה סגור נטע את חלק הארי של הכרמים.
בשחר המאה ה-18, ניקולס אלכסנדר, המרקיז דה סגור, שיכלל את טכניקות עשיית היין של האחוזה, והציג את יינותיו בחברה הגבוהה האירופאית. הרבה לפני שהוא נודע בכינוי "נסיך היין", ויין שאטו לאפיט כונה "מלך היין" הודות לתמיכתו רבת ההשפעה של לואיס פרנסואה דו פלזי, דוכס רישילייה. בדמדומי המאה ה-18, ביסס המוניטין של לאפיט את מעמדו ואפילו תומאס ג'פרסון ביקר באחוזה ונעשה לקוחה לכל חייו.
בעקבות המהפכה הצרפתית, התקופה הנודעת כ'שלטון הטרור' הביאה להוצאתו להורג של ניקולא פייר דה פישאר ב-30 ביוני 1794, והביאה אל קיצה את בעלותה של משפחת סגור על האחוזה שנהפכה להיות נכס ציבורי. ב-1797 נמכרו הכרמים לקבוצת סוחרים הולנדים.
במחציתה הראשונה של המאה ה-19 לאפיט עברה לידיה של משפחת ואנלרברג והיין השתבח באיכותו, ובכלל זה גם הבצירים הגדולים: ב-1795, 1798 ו-1818. הברון ג'יימס מאיר רוטשילד רכש את השאטו תמורת 4.4 מיליון פרנקים, והאחוזה כונתה מעתה שאטו לאפיט רוטשילד. הברון גיימס מאיר רוטשילד הלך לעולמו שלושה חודשים לאחר קניית לאפיט. מכאן נעשתה האחוזה רכושם המשותף של שלושת בניו: אלפונס, גוסטב ואדמונד.
המאה העשרים הייתה עידן של הישגים ומהמורות, בעקבות משבר הפילוכסרה שפקד את הכרמים ושתי מלחמות העולם. במהלכה של מלחמת העולם השנייה התיישב במקום הצבא הגרמני, ומרתפי היין של השאטו נבזזו. אריק דה רוטשילד ירש את דודו אליה דה רוטשילד בשנת 1974.
הכרמים.
הכרם של שאטו לאפיט רוטשילד הוא אחד הגדולים במדוק ונאמד בכקילומטר מרובע, תפוקתו היא בסביבות 35,000 ארגזי יין מדי שנה, שמהם 15,000 עד 25,000 שמורה לגידול הראשון (היתרה שמורה ליין השני). מבין גפניו כ-70% הם מזן קברנה סוביניון, 25% מרלו, 3% קברנה פראן ו-2% פטיט ורדו, בעוד שהיין המוגמר מכיל בין 80 ל-95% ענבים מזן קברנה סוביניון, 5 עד 20% מרלו, ועוד כ-3% קברנה פראן ופטיט ורדו. לעיתים היינן מחליט על תמהיל חריג, כפי שזה נתבצע בבציר שנת 1961 שבה 100% מתכולת היין היה קברנה סוביניון.
היינות.
בנוסף לגידול הראשון (היין המובחר שאטו לאפיט רוטשילד), כשליש מתוצרת היין שמשווק היקב נמכרת תחת התווית של יין שני המכונה Carruades de Lafite. יין שני שכיח בקרב השטואים המובילים וזה של לאפיט הוא מהמשובחים שבהם.
רק לארבע אחוזות יין הוענק מעמד של גידול ראשון בסיווג היינות של 1855 בבורדו, שהיה מבוסס בעיקרו על מחירי היינות העדכניים לאותה עת. מאלה, הראשון ברשימה היה שאטו לאפיט רוטשילד, יצרן מתמיד של אחד מהיינות היקרים והמשובחים בעולם.
פייר גאנייר
שאטו לפיט רוטשילד
שאטו לאפיט
עפרון החיתי
רחוב יהודה הימית
באפאלו
סלובודקה
סְלובּודְקָה (מיידיש: סלאבאדקע; מרוסית: Слободка; בפולנית: Słobódka או Wiliampol; בליטאית: Vilijampolė, "ויליאמפולה" = 'העיר שעל נהר וילייה') היא Seniūnija (יחידה מנהלית דמוית מועצה מקומית) בשטח העירוני של קובנה, בליטא הממוקמת על הגדה הימנית של הנהרות נֶרִיס (וילייה) ונֶמַן (ניֶימֶן), לא הרחק מהחיבור ביניהם. שטחה 17,200 דונם, ומתגוררים בה 32,000 תושבים.
בסלובודקה שוכנת האקדמיה הליטאית לווטרינריה.
עבר יהודי.
סלובודקה ממוקמת מחוץ למרכז העיר, ממערב לנהר הוילייה, ועל כן לאורך הדורות השתקעו בה יהודים בתקופות שבהן נאסר עליהם להתגורר בתחומי העיר עצמה.
בשנת 1877 נוסדה בה, על ידי הרב נתן צבי פינקל, המכונה "הסבא מסלובודקה" ישיבת "כנסת ישראל", הידועה כ"ישיבת סלבודקה", אחת הישיבות המשפיעות ביותר במרחב היהדות הליטאית,
בשנת תרנ"ח (1897) נוסדה בה ישיבת כנסת בית יצחק על ידי הרב צבי הירש רבינוביץ. ב-1919 צורפה העיירה לתחום שיפוטה של העיר קובנה, שהפכה באותה עת לבירתה הזמנית של ליטא.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה סלובודקה רובע עם רוב יהודי. ב-25 ביוני 1941 בשעות הלילה התנפלו לאומנים ליטאים על השכונה ורצחו כ-800 יהודים. ב-15 באוגוסט 1941 הוקם בחלקה גטו קובנה, ששמו הרשמי היה "גטו ויליאמפולה". הגטו פונה ונהרס ביולי 1944. בשטח הגטו לשעבר נמצאים כיום מספר אתרי הנצחה ליהודי קובנה שנרצחו בשואה.
דוב חום אירופי