ערב הבחירות נתן בית המשפט המחוזי בתל אביב את פסק הדין בעניינו של ישראל קסטנר. במשפט הואשם מלכיאל גרינוולד בהוצאת דיבתו של קסטנר, אך סניגורו של גרינוולד, שמואל תמיר, הצליח להפוך את המשפט למשפטו של קסטנר, שהיה מאנשי ממסד מפא"י, ושל משטר מפא"י בכללו, אשר לא עשה כביכול את המרב להצלת יהודי אירופה. בפסק הדין קבע בית המשפט כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן". על רקע פסק הדין הגישה חרות הצעת אי אמון בממשלה, ב-28 ביוני 1955. הציונים הכלליים, שהיוו את המפלגה השנייה בגודלה בכנסת, והיו שותפים בקואליציה, נמנעו מהצבעה, וסירבו לדרישתו של ראש הממשלה משה שרת להתפטר מן הממשלה. שרת הגיש את התפטרות הממשלה, והקים מיד ממשלת מעבר בלי הציונים הכלליים.
מערכת הבחירות.
נדמה היה כי, כבמערכת הבחירות הקודמת יריבתה העיקרית של מפא"י תהיה הציונים הכלליים. ואכן, עיקר הסערה במערכת הבחירות נסבה סביב היריבות בין מפלגה זו ובין מפא"י, והמשבר שחוללו הציונים הכלליים בעניין קסטנר.
פצצות שהוטלו באסיפות הציונים הכלליים, וליד דירתו של ראש עירית תל אביב ישראל רוקח גרמו לסערה, אך לא פגעו באיש. הציונים הכלליים האשימו את שירות הביטחון הכללי (אשר נקרא בפיהם "שירות הבילוש המאורגן"), שנשלט בידי איסר הראל איש מפא"י. במאי 1955 הוטמנה פצצה בדפוס "ישראל" בתל אביב, שבו הודפס השבועון "העולם הזה".
מערכת הבחירות של מפא"י נוהלה כאשר בראשה עומד, כביכול, משה שרת, אך ברור היה כי לאחר הבחירות מי שירכיב את הממשלה יהיה דוד בן-גוריון. סיסמתו של בן-גוריון במהלך הבחירות הייתה "המשימה - דרומה", ונאומיו, שלשמיעתם התקבץ לעיתים קהל של עשרים אלף איש, נגעו לפיתוח הנגב. שבוע לפני הבחירות התקיים טקס חנוכה חגיגי של מפעל ירקון-נגב, שבפועל הופעל רק קרוב לשנה לאחר הבחירות, בה השתתפו כל ראשי המדינה, והוצג מערכת טכנית מרהיבה שבאה להדגיש את הישגי הפיתוח של המדינה.
דרישתו של בן-גוריון מהבוחר הייתה כי ייתן למפא"י רוב מוחלט, אשר יסייע לה בהפיכת שיטת הבחירות לשיטה אזורית, דבר שיתקן את המערכת הפוליטית (מטרה שבה תמך בן-גוריון כל ימיו). בן-גוריון סבר, ככל הנראה, כי שיטת בחירות אזורית, המעניקה עדיפות למפלגות הפרושות היטב על–פני כל המדינה, תשרת את מפא"י טוב יותר.
אל מול מפלגות אלו עמדו מפלגות נוספות. תנועת החרות של מנחם בגין עמדה עתה לאחר מבחנים קשים בפרשת הסכם השילומים ובעניין קסטנר. בגין עצמו הצליח להיחלץ מן המשברים שבהם היה נתון לאחר כישלונו בבחירות לכנסת השנייה, ולאחר סערות השילומים, ולעמוד בראש אסיפות שבהן נכחו לעיתים אף 5,000 אנשים. באסיפות אלו היה נואם בחריפות כנגד השחיתות הממסדית של מפא"י. בנוסף ביקר את הציונים הכלליים (אחת מהסיסמאות שלו הייתה "צא!"- איחוד של אותיות הפתקים של הציונים הכלליים ומפא"י) ואמר שהם ויתרו על האלטרנטיבה לטובת חיבור לשלטון ותיקים בכירים. לעיתים היה מוציא מכיסו שטר של דולר וטוען כי על אף שמפא"י קיבלה מארצות הברית אלף דולר עבור כל תושב בישראל, הרי שכסף זה לא הגיע אל האזרחים. בתעמולה זו הצליח בגין להציג עצמו ואת חרות כחלופה לשלטון מפא"י ולרכוש את לבם של רבים מבני השכבות החלשות, עולים חדשים ובני עדות המזרח, ציבור אשר נותר נאמן לבגין ולתנועתו במשך שנים רבות.
מפ"ם התפצלה, כאשר משה סנה, אשר ייצג את הפלג השמאלי במפלגה, הצטרף למק"י, והפלג הימני הקים מפלגה בשם אחדות העבודה - פועלי ציון אשר רצה בבחירות אלו בצורה עצמאית. אחדות העבודה הצליחה אף היא לסחוף קהל במסריה האקטיביסטים. יגאל אלון, אשר שב מלימודיו באנגליה והצטרף אל הקלחת הפוליטית, עמד אף הוא בראש אסיפות שבהן נאספו אלפי אנשים, ודרש "מדיניות אקטיבית של שלום וטקטיקה אקטיבית של הצבא". אחדות העבודה טענה שבחיבורה עם הציונים הכלליים, ויתרה מפא"י על ההגמוניה הפועלית וטענו שאחדות העבודה תחזיר את מפא"י למדיניות הנכונה. בו בזמן תקפו את הגישה המדינית של שרת, האשימו אותו בפשרנות יתר וקראו לאקטיביזם.
המפלגות הדתיות, אשר בבחירות הקודמות רצו בארבע מפלגות, רצו עתה בשתי מסגרות - "חזית דתית לאומית" שאיחדה את "המזרחי" ואת "הפועל המזרחי" ו"חזית דתית תורתית" אליה הצטרפו "אגודת ישראל" ו"פועלי אגודת ישראל".
לבחירות אלו קדמו הבחירות להסתדרות שהתקיימו בחודש מאי. בבחירות אלו שמרה מפא"י על רוב סולידי של כ-58%, ומתחרותיה במחנה הפועלי, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם, ירדו במעט.
הבחירות התקיימו בצמוד אל הבחירות המוניציפליות, מסורת שעתידה הייתה להישמר במשך מספר מערכות בחירות. מבוכה רבתי נגרמה במפא"י כשהתברר שמועמדת המפלגה לראשות עירית תל אביב, גולדה מאיר, היא תושבת ירושלים ומנועה מלהצביע בבחירות בתל אביב. מאיר לא נבחרה לתפקיד.
תוצאות הבחירות.
נראה כי על אף דרישתו של בן-גוריון למתן רוב מוחלט למפא"י, ירדה המפלגה בחמישה מנדטים מהישגיה בבחירות הקודמות. הציונים הכלליים נחלשו מאוד, על אף הסערה שעוררו בעניין קסטנר, וירדו לשלושה-עשר מנדטים.
הפתעת הבחירות הייתה תנועת החרות. תנועה זו, שבן-גוריון השקיע מאמצים רבים כדי להציגה כמי שנמצאת מחוץ לגדר הקונצנזוס הלאומי וכתנועת שוליים של הימין הקיצוני, הפכה באופן מפתיע לתנועת האופוזיציה המרכזית לשלטון מפא"י וזכתה לחמישה-עשר מנדטים, שהיוו כמעט הכפלה של כוחה.
לאחר הבחירות.
ירידת כוחם של מפא"י ושל הציונים הכלליים חייבה פניה למפלגה נוספת לשם הרכבת קואליציה מאוזנת. מכיוון שתנועת החרות נפסלה על ידי בן-גוריון, הוגה הסיסמה "בלי חרות ומק"י", התנהל המשא ומתן עם אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם. המשא ומתן היה מסובך בשל הצורך להיענות הן לדרישות הדתיים, הן לדרישות הציונים הכלליים והפרוגרסיבים, והן לדרישות מפלגות השמאל. סיבוך נוסף היה מעמדו של משה שרת אשר עמד בראש רשימת מפא"י.
בתקופה שלאחר הבחירות ועד להרכבת הממשלה, הפגין שרת, שהיה ראש ממשלת המעבר, מרירות רבה כלפי בן-גוריון, אם כי לבסוף התרצה והסכים לשרת בממשלה החדשה בתפקיד שר החוץ. הממשלה החדשה, שכללה את מפא"י, הפרוגרסיבים, הדתיים הלאומיים, אחדות העבודה ומפ"ם, ובסך הכול 73 מנדטים, הוצגה בפני הכנסת על ידי בן-גוריון ב-2 בנובמבר 1955. האתגר הראשי שעמד בפני ממשלה זו, וכך הוצגו הדברים גם על ידי בן-גוריון בנאום הצגת הממשלה, היה המצב הביטחוני בגבול הדרום. ממשלה זו הייתה עתידה ליזום את מבצע קדש.
גנרל
גנרל היא דרגה צבאית בכירה, ובדרך כלל הבכירה ביותר, ברוב צבאות העולם.
הדרגה החלה להופיע לראשונה עם התהוות הצבאות המקצועיים במאה ה-17, והיא גזורה מהמילה הלטינית generalis - כללי; כלומר, הקצין בעל הדרגה הזאת הוא קצין "כללי", המפקד על יחידות מסוגים שונים (חיל רגלים, תותחנים, פרשים) ביחד. הדרגה המקבילה לגנרל ברוב ציי העולם היא אדמירל.
בכוחות המזוינים של ארצות הברית זו הדרגה השלישית ברמתה לאחר דרגת גנרל הצבאות ודרגת גנרל הצבא. דרגה זו מעונדת בארבעה כוכבים על כן הדרגה נקראת בלשון פחות רשמית גנרל ארבעה כוכבים. החל מ-1953, עם פרישתו של עומר בראדלי, זו הדרגה הגבוהה ביותר בפועל בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בצה"ל אין דרגה מקבילה לדרגת גנרל. אלופים בצה"ל מכונים לעיתים בסלנג "גנרלים".
מאדאם דה סבינייה
מארי דה רבוטין-שנטל, המרקיזה מסבינייה (בצרפתית: Marie de Rabutin-Chantal, marquise de Sévigné; 5 בפברואר 1626 – 18 באפריל 1696) הייתה אשת אצולה בצרפת של המאה ה-17 ונודעה, כבר בזמנה, במכתבים שכתבה בכישרון רב וששיקפו את נקודת מבטה על מאורעות ואישים מרכזיים בחייה של האומה הצרפתית.
מאדאם דה סבינייה נולדה בפריז למשפחת אצולה בשנת 1626. היא התייתמה מהוריה כשהייתה בת שבע שנים, אך ירשה את עושרם הרב וקיבלה את חינוכה מטובי המחנכים בפריז, תחת השגחתו של דודה, שהיה האפוטרופוס שלה. בגיל 18 היא נישאה לאנרי, המרקיז של סבינייה מברטאן, ובגיל 25 התאלמנה כשבעלה נהרג בדו-קרב, בשנת 1651. היא ירשה את התואר "מרקיזה" ואת בית הכפר של בעלה בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת.
על אף שהיו לה מחזרים רבים, מאדאם דה סבינייה לא נישאה שנית, ודאגה לחינוכם של בנה ושל בתה. בנה קרא לה את הסיפורים של רבלה כדי לשעשע אותה. היא קראה את פסקל, אך לא הושפעה מחווייתו הדתית. היא קראה את ורגיליוס ואת סלוסטיוס בלטינית, את מונטיין בצרפתית, והכירה היטב גם את מחזותיהם של קורניי ושל רסין. מאדאם דה סבינייה השתתפה בחיי החברה הגבוהה ובחוגים הספרותיים של פריז. בין ידידיה היו הדוכסית מאדאם דה לה פאייט, פרנסואה דה לה רושפוקו וניקולה פוקה, שהיה שר הכספים של המלך לואי ה-14.
עד שנת 1661 היא נהגה לנסוע לביתה הכפרי בברטאן, והייתה מאושרת בחיק הטבע ובחברתם של האיכרים.
בשנת 1669 נישאה פרנסואז, בתה האהובה, לדוכס של גריניאן, שציפה להתמנות לתפקיד בחצרו של לואי ה-14. אך המלך מינה אותו למושל חבל פרובאנס שבדרום מזרח צרפת. בשנת 1671 עזבה פרנסואז את פריז כדי להצטרף לבעלה בשאטו גריניאן שבפרובנס. מאורע זה גרם צער עמוק למאדאם דה סבינייה, שאהבה את בתה יותר מכל, כפי שכתבה באחד ממכתביה אליה: "התכתבותי אתך מהווה את האושר היחיד של חיי.".
בשנת 1673, מכתביה לבן דודה, הסופר רוז'ה דה ביסי-ראביטן, ומכתבים אחרים שלה, כולל קטעים ממכתביה לבתה, הועתקו ונקראו על ידי רבים מאנשי החוגים הספרותיים של פריז, אך היא סירבה להוציא לאור את מכתביה. בשנותיה האחרונות, חלתה מאדאם דה סבינייה בדלקת מפרקים. בשנת 1694 נסעה מאדאם דה סבינייה לביקורה האחרון אצל בתה, שממנו לא חזרה. היא נפטרה בשאטו גריניאן בשנת 1696.
מכתביה.