בנק הספנות היה בנק בישראל שנוסד בשנת 1962, וחדל מלשמש כבנק בשנת 2003, לאחר שנרכש בידי בנק הפועלים.
היסטוריה.
הבנק הוקם בשנת 1962 על ידי מדינת ישראל כדי לסייע במימון ענף הספנות בישראל. אך במהרה החל לעסוק במתן אשראי לענפי משק נוספים.
בשנת 1979 הופרט הבנק כאשר נמכר לאיש העסקים שאול אייזנברג. בשנת 1981 רכש בנק הספנות את ה"בנק למשכנתאות יעסור" (בשנת 1987 נמכר בנק יעסור ליצחק תשובה). בשנות ה-80 של המאה ה-20 מכר אייזנברג בהדרגה את רוב מניותיו בבנק לאיש העסקים דוד בלאס. בלאס פשט את הרגל ועקב חוב לתק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת) עברו אליה 48% ממניות הבנק שנמכרו לאיש העסקים גד זאבי בשנת 1988.
בשנת 1992, מכר זאבי את השליטה בבנק למשקיע האמריקאי מייקל שטיינהארט, שבשנת 1997 הצטרף לגרעין השליטה בבנק הפועלים, באמצעות שותפותו בקבוצת אריסון. עקב כך דרש בנק ישראל שימכור את השליטה בבנק הספנות. לבסוף רכש בנק הפועלים את הבעלות המלאה בבנק. הוא חדל להתקיים כגוף עצמאי ומוזג לתוך בנק הפועלים.
שירותי הבנק.
לבנק הספנות היו כמה מאות לקוחות, בעיקר לקוחות פרטיים הנמנים עם העשירון העליון, וכן חברות גדולות. הבנק התמחה בפעילות בשוקי ההון ומטבע חוץ, ופעל מסניף אחד שהיה ממוקם ברחוב אחד העם מול הבניין הישן של הבורסה לניירות ערך בתל אביב. לבנק הספנות היו מספר חברות בת שעסקו בניהול קרנות נאמנות, בחיתום ובהשקעות.
בניין בנק הספנות.
בניין הבנק נמצא ברחוב אחד העם 35 בתל אביב, מול הבניין הישן של הבורסה לניירות ערך. הבניין נבנה לראשונה ב-1924 כ"בית קצמן" בתכנונו של האדריכל יוסף מינור. ב-1993 נהרס הבניין ונבנה מחדש תוך שמירה על חזית הבניין המסוגננת בקשתות וארבעת האריחים שבהם מעוטרות דמויות אישי ישראל: ישעיהו, ירמיהו, אליהו ודוד.
דיבור ארוטי
דיבור ארוטי, המכונה גם כדיבור אוהבים, (בלעז: Dirty Talk דיבור מלוכלך או לדבר מלוכלך), הוא נוהג בו נעשה שימוש במילים ודימויים כדי להגביר את העוררות המינית לפני, במהלך (או במקום) פעילות המינית. דיבור אירוטי הוא בדרך כלל חלק ממשחק מקדים, והוא יכול לכלול תיאורים ארוטיים, הומור מיני,  פקודות מיניות ומילים גסות. דיבור ארוטי יכול להיות לחש לאוזן של בן/בת זוג, דיבור בטלפון, או בטקסט כתוב (לדוגמה באמצעות מסרונים).
דיבור אירוטי מפעיל אזורים היפותלמוס ומגביר את הגירוי הגופני. הגברת הגירוי הגופי מתרחשת לרחוב אצל שני השותפים באינטראקציה המינית. בניסויים שנערכו ביקשו מהמשתתפים לומר מילים המשמשות בשיחות ארוטיות והן הדוברים והן המקשבים דיווחו על תחושות מיניות.
כאשר אין אפשרות לאינטימיות גופנית דיבור אירוטי יכול להיות היבט חשוב של סקס וירטואלי, במיוחד סקס טלפוני וסייברסקס.
יש להבדיל בין דיבור ארוטי/מלוכלך לבין "שיחה ארוטית בתשלום (Phone Sex) שהוא סוג של זנות.
המרקיז דה סאד, ראה את עצמו מומחה בנושאים מיניים. כתב בהקדמה ל - "120 ימים של סדום" כי "בין הליברטינים (הוללים, תאוותניים) מקובל לחשוב שהכי הרבה תחושות חושניות מועברות על ידי איברי שמיעה"- היינו, שהדיבור הארוטי הוא הצורה הכי מעוררת של סקס.
אח&quot;י בת ים (ת-83)
אח"י בת ים (ת-83) הייתה אוניית סוחר שנרכשה בהולנד ועסקה במשימות תובלה ואספקה בים האדום.
לצורך אספקת כוחות צה"ל בדרום ומערב סיני נרכשו בהולנד שתי אוניות: MV EmmaPolder שקיבלה את השם 'אח"י בת גלים (ת-81)' ו-MV Johnny שקיבלה את השם 'אח"י בת ים (ת-83)'.
רכישה והפלגה לאילת.
חיל הים פנה לסמי עופר שמצא את האוניות ושימש כסוכן לקניה.
MV Johnny נבנתה בהולנד 1959 הייתה רשומה בדגל הולנדי נמל הבית Groningen בבעלות חברת G. Kurr . רכישת האוניות נעשתה על ידי אלוף מרדכי לימון שהיה ראש משלחת משרד הביטחון באירופה. באוגוסט 1967 יצאה מנמל רוטרדם ועליה רס"ן אורי פז כמתמחה למפקד ורס"ן אברהם פאר כמתמחה לקצין מכונות ראשי.
מסלול ההפלגה הקיף את יבשת אפריקה עם תדלוק ראשון בדקר ותדלוק שני בנמל דרבן (דרום אפריקה). באילת צוותו בצוות ישראלי אורי פז עבר למפקדת חיל הים כראש ענף מבצעים ואת הפיקוד קיבל רס"ן אלי לוי.
הנפת נס השירות הפעיל נעשתה ב-11 באוקטובר 1967, על ידי מפקד חיל הים שלמה אראל, בשתי האוניות יחדיו בנמל אילת.
שירות בים סוף.
לוי הכניס את האנייה לשירות חיל הים, פיקח על התקנת החימוש והמכשור, ועל האימון הבסיסי והמתקדם של הצוות, שבחלקו ימאים מנוסים אנשי מילואים מחיל הים. חוויה מיוחדת היה קורס למפקדי ספינות דבור שהתבסס על באנייה.
אחרי הנפת נס השירות הפעיל עסקה האנייה בשרות לבסיסי צה"ל בחצי האי סיני. הכביש מאילת לשארם-א-שייח' טרם נסלל, ושתי האניות, אח"י בת ים ואח"י בת-גלים, שמשו למגוון משימות מבצעיות ולוגיסטיות. בוצעו סיורים בצפון מפרץ סואץ ועד לקרבת האי גרין ומשימות דומות. באחת ההזדמנויות בוצעה הובלת גדוד חיל רגלים מילואים שסיים את משמרתו, ממפרץ שלמה לאילת. בין המשימות הלוגיסטיות השגרתיות היו: אספקת מאות מטרים מעוקבים של מים מתוקים למכלול מטרות כולל בניית המסלול בבסיס חיל האוויר באופירה, הובלת דלק למטוסים לבסיס במערב סיני, הובלת נושאי גייסות משוריינים וכדומה.
בהיות שתי האניות אח"י בת ים ואח"י בת גלים (ת-81) כלי השייט הגדולים של חיל הים בזירת ים האדום הוטלו עליהם משימות ימאות נדרשות בהתאם לצרכים. כך הוטל על אח"י בת ים איתור ספינת דיג שלל שנותק עימה הקשר והיה צורך להניע את מנועה שכבה. הישג ראוי לציון היה הצלחת חילוץ נחתת 36 מ', שעלתה בשוגג על שונית במצרי יובל בכניסה למפרץ סואץ. ההצלחה התבטאה בחילוץ 'נקי', שאפשר להפעיל את מנועי הנחתת מיד אחרי החילוץ, ולהמשיך להפליג ללא נזק.
צוות ותרבות.
צוות האניה כלל כ-30 איש, חלקם אנשי מילואים. סגל הקצינים כלל 5 איש חלק מהתקופה בשירות קבע ואחר כך במילואים.
יום הזקנה הבין-לאומי
יום הזקנה הבין-לאומי (באנגלית: The International Day of Older Person; מילולית: היום הבינלאומי של המבוגרים) הוא מועד שנקבע על ידי ארגון האומות המאוחדות, וארגון הבריאות העולמי, המצוין מדי שנה ב-1 באוקטובר.
ב-14 בדצמבר 1990 הצביעה העצרת הכללית של האומות המאוחדות, לציין את ה-1 באוקטובר כ"יום הזקנה הבינלאומי" בהחלטה 45/106. היום צוין לראשונה ב-1 באוקטובר 1991.
מטרת המועד הוא להעלאת המודעות הציבורית בנושאים המשפיעים על קשישים, כגון הזדקנות לבין התעללות בקשישים. וכן מטרם המועד היא להביע הערכה לתרומתם של אנשים מבוגרים לחברה.
מועד זה דומה במהותו ל"יום הסבים והסבתות הלאומי" בארצות הברית ובקנדה, כמו גם פסטיבל התשע הכפול בסין יום הכבוד לזקנים ביפן.
מל מרמלשטיין
מל מרמלשטיין (25 בספטמבר 1926 – 28 בינואר 2022) היה ניצול שואה ממוצא הונגרי. מרמלשטיין היה הניצול היחיד ממשפחתו, שהושמדה כולה באושוויץ. מרמלשטיין יצא כנגד המכון לסקירה היסטורית, וניצח. בעקבות משפטו הוחלט פסק דין תקדימי, כי השמדת היהודים בתאי הגזים באושוויץ היא עובדה שלא ניתן לערער עליה בבתי משפט.
ביוגרפיה.
מרמלשטיין נולד באורוסוויג אוקראינה, ליד מוקצ'בו. ב-1980 המכון לסקירה היסטורית הציע פרס כספי של 50,000 דולר לכל מי שיכול להוכיח כי יהודים הושמדו בגז באושוויץ. מרמלשטיין כתב בתגובה מכתב למערכת של העיתונים לוס אנג'לס טיימס, וג'רוסלם פוסט כנגד המכון. המכון חזר והציע למרמלשטיין אישית את הפרס אם יוכל להוכיח את דבריו. מרמלשטיין הגיש הצהרה נוטריונית בה הוא מעיד על כי ראה את אמו ואחיותיו מובלות לתאי הגזים. המכון לסקירה היסטורית סירב לתת לו את הפרס בטענה כי עדותו היא לא הוכחה מספקת. באמצעות עורך הדין ג'ון קוקס מרמלשטיין תבע את המכון בבית המשפט העליון בלוס אנג'לס, עבור הפרת חוזה, הטעיה, השמצה, הכחשה של עובדות מוכרות למטרות לא צודקות, וגרימה של מצוקה רגשית. שני הצדדים ביקשו מהשופטים להוציא הצהרה. מרמלשטיין טען כי הדרישה של המכון "לראיות" על שימוש בתאי הגזים, הוא כשלעצמו פוגעני. המכון לעומתו טען כי מרמלשטיין אכן לא הוכיח את ההשמדה של יהודים בגז ולכן לא חייבים לשלם לו. ב-1981, השופט תומאס ג'ונסון קבע לטובת מרמלשטיין בהתבססו על כך שעובדת השימוש בגז להשמדת יהודים היא בגדר ידיעה שיפוטית, שאין צורך להוכיחה בבית המשפט. ב-1985 השופט רוברט וונקה פסק לטובת מרמלשטיין וקבע כי על המכון לסקירה היסטורית לשלם לו 90,000 דולר ולפרסם בפניו ובפני כל הניצולים התנצלות פומבית.
ב-1980, מכחיש השואה דיטליב פלדרר, פרסם מאמרי שנאה בפרסום שנקרא "The Jewish Information Bulletin". אחד הפרסום כלל מכתב פתוח לתושבי לונג ביץ שם מתגורר מרמלשטיין, בו הוא לועג לו, ומכנה אותו גזען. ב-1981 תבע מרמלשטיין את פלדרר. הוא העיד שם על חוויותיו כאסיר במחנה ההשמדה אושוויץ. הפסיכיאטר ד"ר דניאל בורנשטיין, המטפל במרמלשטיין העיד במשפט על מצבו הרגשי. אחרי טיפול מסיבי וארוך, מצבו של מרמלשטיין השתפר, וב-1973, בורנשטיין הגדיר את מרמלשטיין כבריא מבחינה נפשית. לאחר שהפרסומים של פלדרר החלו, חלה נסיגה חמורה במצבו. בית המשפט פסק לטובת מרמלשטיין, וקבע פיצויים של חמישה מיליון דולר.
ב-1986 המכון תבע את מרמלשטיין תביעת דיבה, אך ביטל אותה שנתיים אחר כך. מרמלשטיין תבע פעם נוספת את המכון ב-1988 בעקבות פרסום במגזין שלהם. מרמלשטיין פרסם ספר ביוגרפיה הנקרא By bread alone. בספר סיפר אודות המאבק המשפטי שלו כנגד המכון. סרט הטלוויזיה לעולם נזכור, בכיכובו של לנרד נימוי, מ-1991, מספר את סיפורו של מרמלשטיין והתביעה כנגד המכון.
מרמלשטיין נפטר בלונג ביץ', ארצות הברית ב-28 בינואר 2022.
ז'אק אודיאר