יונק זה הגיע למשקל של 500 ק"ג ולאורך 2.5 מטר והוא היה בעל עצמות לחיים מוגדשות שהזכירו עצמות לחיים של חזיר יבלות ואולי נועדו למטרות לחימה או חיזור. הוא חי ביערות יבשים של עצי אקליפטוס שצמחו בקווינסלנד ומזרח אוסטרליה ובערבות שיחים, מהם הוא ניזון. כיסי הלחיים הגדולים שלו עזרו לו לשאת יותר מזון.
מואמבוטסה הרביעי, מלך בורונדי
מואמבוטסה הרביעי באנגיריסנגה (בצרפתית/קירונדי: Mwambutsa IV Bangiricenge; 6 במאי 1912 - 26 במרץ 1977) היה מלך ("mwami") בורונדי ממות אביו ב-16 בדצמבר 1916 ועד להדחתו ב-8 ביולי 1966.
ביוגרפיה.
נולד לשושלת המלכים של בורונדי, משבט הטוטסי. כאשר הפך למלך היה אך בן שלוש ולכן מלכה במקומו אמו, ריריקומוטימה (Ririkumutima), כמלכה עוצרת, בסיוע מספר בני משפחה. השלטון המלוכני עמד בראש היררכיה של שלטון עצמי ושיתף פעולה עם השלטון הקולוניאליסטי של מזרח אפריקה הגרמנית. בשנת 1916 נכבשה בורונדי על ידי הבלגים, אשר המשיכו את השלטון המונרכיסטי המקומי במסגרת מנדט חבר הלאומים שקיבלו על טריטוריית רואנדה-אורונדי. בשנת 1925 אישר המשטר הבלגי מועצת עוצרים. ב-28 באוגוסט 1929 הגיע מואמבוטסה לבגרות והחל למלוך בזכות עצמו.
עם קבלת עצמאות בורונדי ב-1 ביולי 1962 היא הוגדרה כמונרכיה חוקתית ומואמבוטסה היה לראש הממלכה העצמאית. באותה עת בוטלה המלוכה ברואנדה, שקיבלה עצמאות כרפובליקה. מבחינה היסטורית רוב המשרות הבכירות ככולן היו בידי שבט המיעוט הטוטסי, אשר שלט על רוב משבט ההוטו. מואמבוטסה ביקש לשנות מצב זה בצעדים מתונים וזהירים ונהנה מפופולריות בקרב מתונים משני השבטים. ב-18 באוקטובר 1965 אירע ניסיון הפיכה צבאית של קציני צבא וז'נדרמריה משבט ההוטו, שהרפורמות של מואמבוטסה לא היו די מקיפות ומהירות לדעתם. הם התקיפו את ארמון המלוכה והצליחו לירות בראש הממשלה. ניסיון ההפיכה דוכא על ידי שר הביטחון, טוטסי אנטי-מלוכני בשם מישל מיקומברו (Michel Micombero) שהוביל בהמשך לטבח בהוטו. המלך מואמבוטסה עצמו נמלט לגלות בקונגו-לאופולדוויל ומיקומברו הפך לדמות הדומיננטית בבורונדי. ב-26 במרץ 1966 הודח המלך רשמית ואנשיו של מיקומברו המליכו תחתיו את בנו, נטרה החמישי, שבחר במיקומברו כראש ממשלה. ב-28 בנובמבר אותה שנה הדיח מיקומברו את נטרה החמישי מכיסאו והפך לדיקטטור.
מואמבוטסה עבר לשווייץ, שם חי בגלות עד מותו.
מלחמת הולנד–אנגליה השלישית
מלחמת הולנד-אנגליה השלישית (באנגלית: Third Anglo-Dutch War, נקראת גם Third Dutch War, "המלחמה ההולנדית השלישית"; בהולנדית: Derde Engelse Oorlog, "המלחמה האנגלית השלישית", או Derde Engelse Zeeoorlog, "המלחמה הימית האנגלית השלישית") הייתה עימות צבאי בין ממלכת אנגליה לרפובליקה ההולנדית אשר נמשכה בין אפריל 1672 לתחילת 1674. המלחמה הייתה חלק מעימות גדול יותר בין הולנד ובעלות בריתה לבין ממלכת צרפת, והשלישית בסדרת עימותים ימיים בין האנגלים להולנדים.
בהשוואה לראשונה ולשנייה, היו הסיבות לפרוץ המלחמה השלישית בין הולנד לאנגליה פוליטיות יותר מאשר כלכליות. צ'ארלס השני, מלך אנגליה, הושפל מהפשיטה על מדווי שהתרחשה במהלך המלחמה שנייה, ולואי ה-14, מלך צרפת, נפגע מכך שהתערבותה של הולנד באמצעות הברית המשולשת מנעה ממנו את כיבוש ארצות השפלה הספרדיות. שיקולו של צ'ארלס היה, שמלחמה חדשה עם הולנד תחזק את מועצת שריו, ותבטיח בצורה טובה יותר את המשך שלטונו. לואי, ששאף לכבוש את ארצות השפלה הספרדיות, חתם עם צ'ארלס על אמנת דובר הסודית, במטרה להרוס את הרפובליקה ההולנדית. תוצאה זו נראתה ניתנת להשגה, היות שצבא היבשה ההולנדי היה חלש, ואם כי הצי היה חזק, הייתה לצי האנגלי-צרפתי המשולב עדיפות מספרית. האפשרות של מלחמה נוספת עם הולנד הייתה לא פופולרית באנגליה, כך שלצ'ארלס היו קשיים בהשגת ההון למימונה. צ'ארלס הסתמך על סובסידיות סודיות מצרפת, הטעה את הפרלמנט, סירב לשלם את חובות הכתר, ופברק תקריות דיפלומטיות על מנת להצדיק את היציאה למלחמה. הסובסידיות הצרפתיות שהובטחו לצ'ארלס על פי אמנת דובר היו אמורות לשחררו מהתלות בהחלטות הפרלמנט למימון. הסוחרים האנגלים התנגדו למלחמה באופן כללי עוד לפני פריצתה, והתנגדותם גברה כאשר נכשל צ'ארלס בהשגת ניצחון מהיר, בעוד שהם העדיפו פעולה כנגד מכסי המגן הצרפתיים, במקום.
הצי המלכותי הצטרף ב-1672 לכוחות צרפת על מנת לסייע בתקיפת הרפובליקה, אך ארבעה ניצחונות אסטרטגיים של הצי ההולנדי, בפיקודו של לוטננט אדמירל מיכיל דה-רויטר, הכשילו את ניסיונות הצי האנגלו-צרפתי המשולב להטיל הסגר ימי, זאת על אף עליונותם הכמותית הברורה. ניסיון להפוך את מחוז הולנד לשטח חסות אנגלי כשל גם הוא.
הפרלמנט האנגלי, אשר חשש כי הברית עם צרפת הייתה חלק ממזימה אשר תהפוך את הממלכה לרומית-קתולית, אילץ בסופו של דבר את צ'ארלס השני לנטוש את המלחמה היקרה, שלא הביאה לאנגליה הישגים כלשהם, ולחתום עם הולנד על חוזה וסטמינסטר.
הכנות.
אף על פי שאנגליה, שוודיה והרפובליקה ההולנדית חתמו ב-1668 על הסכם הברית המשולשת במטרה למנוע מצרפת לכבוש את ארצות השפלה הספרדיות במהלך מלחמת הדבולוציה, חתם צ'ארלס השני על אמנת דובר הסודית ב-1670, לפיה תצטרף אנגליה לצרפת במלחמתה כנגד הפרובינציות המאוחדות. צ'ארלס, שחש מושפל מאירועי מלחמת הולנד-אנגליה השנייה, ובמיוחד מהפשיטה על מדווי, הסכים לחתום על הסכם הברית המשולשת רק כדי ליצור חיץ בין צרפת להולנד, שתי בעלות ברית לשעבר. בעוד שבגלוי ניסה צ'ארלס להפיג את המתח בין הולנד לצרפת, ושלח את שגרירו ויליאם טמפל להכריז על ידידות ארצו בפני הפנסיונר הגדול, יוהאן דה ויט, תכנן בסתר לפתות את לואי ה-14 לצאת למערכה כנגד ההולנדים. הובטח לו, כי לאחר ניצחון הצרפתים תוענק לאנגליה שליטה על אזורים אסטרטגיים בחוף ההולנדי, אשר יהפכו לאחוזות של הכתר האנגלי. וולכרן (Walcheren), קאדזנד (Cadzand) וסלוס (Sluis) הוזכרו, אך צ'ארלס היה מעוניין גם בבריאל (Brielle), טסל, טרסחלינג (Terschelling) ודלפסיל (Delfzijl), על מנת שיעניקו לו שליטה על נתיבי המים הפונים לעבר ערי הנמל ההולנדיות העיקריות, רוטרדם ואמסטרדם, כאשר האחרונה נחשבה באותה תקופה לעיר העשירה באירופה.
צ'ארלס קיווה שההתקפה המתוכננת תפתח ב-1671, אך היא נדחתה בשנה מכיוון שהיה על הצרפתים להקים ערוצים דיפלומטיים עם שתי מדינות גרמניות: נסיכות הבוחר ממיניסטר ונסיכות הבוחר מקלן. עד אותה תקופה שימשו ארצות השפלה הספרדיות כאזור חיץ בין הולנד לצרפת; כיבוש הערים המבוצרות של פלנדריה ודרום הרפובליקה יהיה יקר כמו גם איטי מדי עבור מערכה מהירה ומכרעת. בנוסף, הבטיח לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לא להתערב בתוכניות הצרפתים בתנאי שארצות השפלה הספרדיות לא יותקפו. מסיבה זו, הסכימו צרפת והנסיכויות הגרמניות לעבור דרך הדיוקסיה של ליאז', שהייתה שטח חסות של קלן וגבלה בארצות השפלה הספרדיות, ולתקוף מכיוון לא צפוי את הרפובליקה ממזרח. מיניסטר וקלן הסכימו להצטרף לפלישה הצרפתית עם צבאותיהן.
צ'ארלס ניסה לנצל את העיכוב ולזרוע מחלוקות בין הסיעה האורנז'יסטית, אשר תמכה בהשבת בית אוראנז' (בראשו עמד באותה תקופה אחיינו של צ'ארלס, וילם השלישי) למשרד הסטאדהאודר, לבין סיעת המדינות הרפובליקניות שהונהגו על ידי דה ויט. כאשר בנובמבר 1671 ביקר וילם את צ'ארלס כדי לדרוש מבית סטיוארט לשלם חלק מחובו לבית אוראנז', התכוון האחרון לשתף את אחיינו במזימה, ולהבטיח לו להפוך לריבון כנסיך הולנד בראש ממשלת בובות בתמורה לשיתוף הפעולה שלו עם כוח הפלישה. אך צ'ארלס בחר לפתוח את ניסיון הגיוס של הנסיך הצעיר בהצעה להפוך לרומי-קתולי, מכיוון שהאמין שקתוליות היא המתאימה ביותר עבור שליטים אבסולוטיים. תגובתו המזועזעת של וילם להצעה שכנעה את צ'ארלס שעדיף שלא לחשוף בפניו את פרטי אמנת דובר.
מאמציו של צ'ארלס הוגבלו בשל הצורך לבקש מהפרלמנט האנגלי להצביע עבור הקצאת משאבים להקמת צי מלחמה גדול. צבא היבשה החלש של אנגליה לא התערב בלחימה, מלבד חטיבה אחת ששירתה בצבא צרפת בפיקודו של דוכס מונמות', התמקדו הפעולות המלחמתיות במשימות שניתנו לצי: הבסת הצי ההולנדי והטלת הסגר ימי על החוף. צ'ארלס זכה לסובסידיות משמעותיות מלואי ה-14, כ-225,000 פאונד לשנה, אך העדיף לבזבז את הכסף על מותרות עבור חצר המלוכה שלו; מכיוון שהאמנה הייתה סודית, לא היה יכול להשקיע את הכסף בצי בכל מקרה. בעוד שב-1664 הייתה הממלכה, לדברי סמיואל פיפס, "זועמת למלחמה", היו מרבית תושביה ב-1671 מיואשים מן הסיכוי "להביס את ההולנדים" והייתה התנגדות נרחבת לכל העלאה נוספת של המיסים. כדי לספק הון לטווח הקצר, התכחש צ'ארלס לחובות הכתר בפני נושיו ב-2 בינואר 1672 בצעד שכונה "העצירה הגדולה של משרד האוצר" (Great Stop of the Exchequer), מה שהבטיח לו כ-1,300,000 פאונד, אך בטווח הארוך התברר כהרה אסון מכיוון שהחליש את יכולתו ללוות באשראי. מאוחר יותר אף הודה צ'ארלס כי היה זה "צעד שגוי".
תקרית ה"מרלין".