בתקופת רבנותו השיב הרב וייס מאות תשובות בהלכה לשואלים מקשת רחבה של מדינות: רומניה, הונגריה, רוסיה, פולין, אוסטריה, גרמניה ואפילו ארצות הברית. ניהל התכתבות תורנית והלכתית ענפה עם גדולי הרבנים והשיב להם תשובות לשאלותיהם ההלכתיות. בין הרבנים שהשיב להם: רבי חיים צ'רנוביץ, רבי נתנאל פריד, רבי שמעון סופר, רבי מרדכי בריסק. מתשובותיו עולה בקיאותו הרבה גם בתחומי המדע והחשמל. בכמה מתשובותיו הוא עוסק בנושאים רגישים הקשורים ליחס התורה ועם ישראל אל האומות ומפרש את הדברים בשפה שמניחה את דעתם.
את תשובותיו ריכז בשלושה כרכים של ספר השו"ת "אבן יקרה". בשולי הדפים הוסיף הערות בשם "מלואת אבן". שלושת הכרכים יצאו בשנים: 1894, 1902, ו-1912, כחודש לפני פטירתו.
השאיר אחריו חידושי תורה רבים בכתב יד, הם היו אצל בנו בווינה ואבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
שמן קנביס
מאוסוניה
מאוסוניה (שם מדעי: Mawsonia) הוא סוג של דג נכחד ממשפחת הלטימריים, אשר התקיים בתור הקרטיקון מלפני 93–110 מיליון שנה. דג זה היה קרובם של דגי הלטימריה המודרניים, והוא התגלה בממצאים במרוקו, תוניסיה, אלג'יריה בקמרון, ובכמה חפירות בברזיל. הדג תואר לראשונה ב-1907.
דג זה היה הגדול בבני סדרת הצלקנתים מעולם. הוא הגיע לאורך של 4 מטרים ויש הטוענים של-6 מטרים ולמשקל של מעל 1 טון. הדג היה בעל סנפירים בשרניים מאוד, אשר התאימו גם לתנועה על הקרקעית, ובעל לסת גדולה ושרירית. הלסת העליונה שלו יכלה להיפתח מעלה וכך לבלוע טרף רחב יחסית. המזון העיקרי של דג זה היה כנראה דגים ודיונונים.
למרות גודלו העצום נראה שהוא שימש טרף עיקרי לטורפים גדולים כמו הסרקוסוכוס, דמוי-תנינאי ענק והספינוזאורוס, גדול הדינוזאורים הטורפים מעולם שהיה מצויד בלסתות וטפרים גדולים מספיק ללכידתו והריגתו.
יחסי כווית–שווייץ
יחסי כווית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין מדינת כווית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לכווית הם יחסים חמים וידידותיים המתמקדים בעיקר במגזר הכלכלי.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של כווית מהממלכה המאוחדת בשנת 1961. ב-1966 הואמן לראשונה שגריר שווייצרי על כווית. באותה השנה פתחה כווית בז'נבה את הקונסוליה שלה, אשר שודרגה לרמת קונסוליה כללית שנה לאחר מכן, ב-1967. שווייץ פתחה את שגרירותה שבכווית סיטי ב-1975 והשגרירות הכוויתית בשווייץ נפתחה לראשונה בשנת 2006.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 50 שנים של יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יחסים כלכליים.
מאז גילוי הנפט באזור בשנות השבעים של המאה העשרים, הפכה כווית לשוק חשוב לטובין ושירותים המוצעים על ידי חברות שווייצריות. חברות שווייצריות רבות תרמו ידע רב בתחומי התעשייה והטכנולוגיה לממשלת כווית, ידע שעזר לממשלה ליישם פרויקטים גדולים תשתיתיים במדינה.
ב-2018 שווייץ יצאה בעיקר מוצרי פארמה ושעונים לשווייץ.
ב-2000 נחתמו שני הסכמים בין שווייץ לכווית בנושאי ההגנה על השקעות ואמנה למניעת כפל מס. ב-2010 עודכן הסכם תחבורה אווירית בין שתי המדינות מ-1968. הסכם סחר חופשי בין איגוד הסחר החופשי האירופי לבין מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ נכנס לתוקפו בשנת 2014.
סרפנטינות מעלה העקרבים
סרפנטינות מעלה העקרבים (כביש 227 המחבר בין כביש 206 וכביש 90) הוא שמה של הדרך היורדת ממעלה עקרבים לערבה שסללו הבריטים בשנת 1927. הדרך שימשה כנתיב התחבורה העיקרי ממרכז הארץ לאילת מקום המדינה ועד לטבח מעלה עקרבים שהתרחש ב-1954 שבעקבותיו נסגרה הדרך, ולסלילת מעלה העצמאות במצפה רמון בשנה שלאחריו.
סרפנטינות היא שיטת בניה בריטית לירידה בדרך מפותלת בצלע הר המחוזקת בטרסות. דרך מעלה עקרבים מסומנת בצדדיה גם כן בחביות שהוצבו בידי חיילי צה"ל לאחר מלחמת העצמאות.
רקע היסטורי.
מעלה עקרבים שוכן סמוך למכתש הקטן, על רכס חצרה היורד בתלילות אל בקעת צין. רכס זה מהווה חומת הרים בצורה ומכשול טבעי למעבר אדם ובעלי חיים מהערבה אל צפון הנגב. במשך ההיסטוריה נפרצו שלושה מעלות שונים על מנת להתגבר על מכשול זה, החל מתקופת המקרא ועד לימינו.
בתקופת המקרא.
כבר בתקופת המקרא היה ידוע על קיום מעלה בשם מעלה עקרבים הנזכר בכמה מקומות בתנ"ך ( ועוד). כיום מעלה זה מזוהה עם שביל קדום המכונה בפי הבדואים – "המעלה הבהיר" (נ'קב צפעי בערבית), כנראה בגלל המדרון הקירטוני עליו הוא מטפס. המעלה הזה לא נבדק ביסודיות, וקשה לתארך אותו, אך ניתן להניח שהוא המעלה הנזכר במקרא.
בימי הביניים.
דרך מעלה עקרבים נפרצה לראשונה כדרך רשמית (המוכרת במחקרים היסטוריים) בתקופה הרומי-ביזנטית, בה שימשה דרך זו ככביש גישה בין חצבה לממשית. פריצת הדרך הייתה משימה הנדסית מסובכת במיוחד בתקופה זו עקב הצורך לחצוב בסלע קשה, במדרון תלול ובלב המדבר, והקמתה מעידה על חשיבותה המיוחדת.
אורך התוואי של הכביש הרומי-ביזנטי מתחילת המעלה עד סופו הוא 7 ק"מ והוא עובר ממערב לערוצו של נחל גוב. על מנת להתגבר על התלילות הרבה (שיפוע של 36%) נעשו בדרך פיתולים רבים ונחצבו מדרגות בסלע. במקומות תלולים במיוחד הדרך נתמכה בגדרות אבנים על מנת למנוע סחף של הדרך. הדרך שימשה בעיקרה למעבר נוח בין הים התיכון למפרץ אילת לשם העברת סחורות והיא הייתה הנוחה ביותר למסעות כאלו בקרב דרכי הנגב העתיקות. תוואי דרך זה השתמר כמעט לחלוטין מהתקופה הביזנטית עד לעת החדשה.
בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1927 שלטונות המנדט הבריטי רצו לחזק את שליטת המשטרה בשטח ההפקר שבין הנגב (משטרת כורנוב - ממשית) לערבה (משטרת עין חוצוב - עין חצבה) ולהקל על הגישה ביניהן. לשם כך נסללה דרך "מעלה העקרבים", בצלע ההר שמול שרידי הדרך הביזנטית העתיקה שעברה במקום, וסמוך לנ'קב צפעי המזוהה כמעלה המקראי. הדרך נסללה כדרך סולינג (דרך עפר עם אבני שפה בצידה: הסולינג הן אבנים גדולות שהוצבו בעומק 18–45 ס"מ לאורך שולי הדרך. לרוחבה דחסו חצץ, חלוקים ושברי אבנים. דרכים רבות כאלה נסללו ברחבי הארץ בימי המנדט הבריטי.), בשיטת הסרפנטינות (סרפנטין, serpens = נחש בלטינית) שנועדה להתגבר על תלילות הדרך בעזרת פיתולים רבים בכביש. פיתולים אלו (הסרפנטינות) יוצבו בעזרת קירות תמך מאבן. הדרך מתחילה ברכס חצרה בגובה 402 מ' מעל פני הים ומסתיימת בבקעת צין בגובה 80 מ' מעל פני הים. הדרך יורדת גובה זה לאורך 3.6 ק"מ בלמעלה מ-36 פיתולים בכביש.
בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, חיילי צה"ל השתלטו על דרך מעלה עקרבים במסגרת "מבצע לוט" שנועד להשיג שליטה ישראלית מבאר שבע ועד לסדום וחוף ים המלח. בהמשך המלחמה הדרך שימשה את כוחות חטיבת אלכסנדרוני במבצע ייצוב לכיבוש ים המלח ואת כוחות חטיבת גולני במסגרת מבצע עובדה שסיים את מלחמת העצמאות. על מנת שחיילי גולני לא יזוהו בידי הירדנים, לוחמי החטיבה ירדו בדרך בלילה ללא אורות למרות הסכנה הגדולה בירידה בדרך זו בתנאים אלו.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1950, חיל ההנדסה הישראלי שיפץ את דרך מעלה עקרבים במסגרת מבצע "ערבה" שנועד ליצור עורק תחבורה בין מרכז הארץ לאילת המבודדת. חיל ההנדסה סלל את הכביש באספלט והציב חביות בצידי הדרך כדי להתאים את הדרך לתחבורה אזרחית. בראש המעלה הציב חיל ההנדסה אנדרטה בצורת צריח, סמל חיל ההנדסה הקרבית, לציון המבצע. כביש צר ומפותל זה שימש במשך שנים כדרך הבלעדית היורדת לאילת. עקב כך, בשנת 1954, ניצלו מחבלים את תנאי הדרך הקשים, הריחוק שלה מנקודות יישוב ואת היותה דרך בלעדית לאילת כדי לבצע פיגוע קטלני הנודע בשם "טבח מעלה עקרבים".
בעקבות טבח זה ובשל קרבתה של הדרך לגבול הירדני, כביש מעלה עקרבים נסגר בשנת 1955. בהמשך אותה השנה נסלל על ידי חיל ההנדסה מעלה העצמאות במכתש רמון (כביש 40), שהחליף את מעלה עקרבים כדרך הבלעדית ממרכז הארץ לאילת, ומעלה עקרבים נזנח לחלוטין. בעקבות מלחמת ששת הימים והרחקת הגבול הירדני מאזור מעלה עקרבים, הכביש נפתח מחדש לתנועת מטיילים.
דרך מעלה עקרבים כיום.
נתוני הדרך כיום.
אורכו של כביש מעלה עקרבים הוא כ-20 ק"מ, מתוכם כ-4 ק"מ בסרפנטינות. רוחב הכביש נע בין 5.3 ל-6 מ', והוא כולל 36 עיקולים תלולים (18 סרפנטינות) מגובה 402 מ' מעל פני הים ועד לגובה 80 מ'.
התדרדרות מצב הדרך.
במהלך השנים ירדה רמת ההשקעה בתחזוקת הכביש, ועקב כך מצבו ההנדסי והבטיחותי, שמלכתחילה לא היה טוב, הלך והתדרדר. בשנים האחרונות חלקים מהכביש נסגרו על ידי משרד התחבורה והכביש הוכרז כ"כביש ללא אבא" (כבישים ברמה בטיחותית נמוכה מאוד שמשרד התחבורה נמנע מלהשקיע בהם).
הכביש נסגר לראשונה בשנת 2007 עד שנת 2014, והחל ממרץ 2017 הוא סגור לתנועה עד היום.
פרט לחביות שהציב חיל ההנדסה במקום, הכביש חסר מעקה בטיחות והוא גם כן חסר שוליים. הכביש מאופיין בשיפועים משתנים, ובפיתולים רבים בזוויות חדות מעל תהום עמוקה, שלא מאפשרים תנאי נהיגה ראויים לנוסעים בכביש. בנוסף לכל אלו, הכביש סובל גם מפגיעת שיטפונות, ניקוז בעייתי וסחף שגורמים לו נזקים רבים.
שיקום ושימור.
באוקטובר 2012, הוועדה לשימור אתרים בערבה תיכונה הכריזה על ארבעה אתרים לשמור בתחום מועצה אזורית ערבה תיכונה: סרפנטינות מעלה עקרבים, משטרת הרוכבים בעין חוצוב, דרך סולינג מנדטורית לאום רשרש ועין אמציה.
במעלה עקרבים נמצאות נקודות תצפית על הערבה, נחל צין והדרך הרומית-ביזנטית העתיקה, יחד עם הסברים קצרים.