דואנו היה מבחינות רבות אדם צנוע ואף ביישן, כמו תמונותיו. גם בשיא הצלחתו מסר את תמונותיו באופן אישי ללקוחות, ופעם נזף באחד מלקוחותיו על התשלום הגבוה ששילם לו. הוא אמר: "אם הייתי צעיר בן 20, אולי ההצלחה הייתה משנה אותי, אבל אני כבר דינוזאור של צילום."
דואנו הקפיד שלא לצלם את בני האדם במצב משפיל או פוגעני, וסירב לצלם אישה צרפתייה שראשה גולח כעונש על כך ששכבה עם גרמני. בהקשר זה אמר פעם: "אני לא מצלם את החיים כפי שהם, אלא את החיים כפי שהיו צריכים להיות."
בשנת 1984 זכה בתואר אביר (Chevalier) על תרומתו הרבה לתרבות הצרפתית.
תמונת הנשיקה ליד בית עיריית פריז.
ב-1950 צילם דואנו את תמונתו המפורסמת ביותר עבור מגזין "לייף": " Le baiser de l'hôtel de ville" ("הנשיקה ליד בית עיריית פריז"), תמונה שבה נראה זוג מתנשק באמצע רחוב הומה אדם בפריז. התמונה הפכה לסמל בינלאומי לאהבה צעירה בפריז.
ג'אן ודניז, זוג צעיר, חשבו שהם אלה שמופיעים בתמונה, דבר שלא היה נכון. כשהם נפגשו עם דואנו ואחת מבנותיו לארוחת צהריים בשנות ה-80, דואנו לא אמר כלום על הנחתם השגויה, משום ש"לא רצה לנפץ את חלומם". הזוג, שהמשיך להאמין שהם אלו שמופיעים בתמונה, תבעו את דואנו בבית המשפט בגין "צילום שלהם ללא ידיעתם", מכיוון שעל פי החוק הצרפתי, האדם הוא בעל זכויות על דמותו האישית. בעקבות כך, נאלץ דואנו לחשוף את זהות המצולמים, וגילה שהוא ביים אותם, לאחר שראה אותם מתנשקים, אך לא רצה לצלם משום שלא רצה לחדור לפרטיותם, ולכן שאל אותם האם יוכלו להתנשק שוב. דואנו זכה במשפט.
בשנת 2005 סיפר הזוג האמיתי שבתמונה (שנפרד הרבה לפני כן), כיצד פנה אליהם דואנו: "הוא אמר לנו שאנחנו מקסימים, ושאל אם אנחנו יכולים להתנשק שוב, בשביל המצלמה. לנו לא היה אכפת. היינו רגילים להתנשק. היינו עושים את זה כל הזמן באותה תקופה, זה היה תענוג. דואנו היה מקסים, מאוד שקט ורגוע." הזוג נפרד כתשעה חודשים לאחר צילום התמונה.
באפריל 2005 עותק מקורי של התמונה נמכר במכירה פומבית על ידי בת הזוג דאז, בסכום של 155,000 אירו.
Union of Orthodox Jewish Congregations of America
Orthodox Union
הילה בג'יו
הילה בג'יו היא זמרת סופרן ישראלית.
ביוגרפיה.
בג'יו למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיימה את לימודיה בהצטיינות. היא הייתה חברה בסטודיו של האופרה הישראלית החדשה ומאז מופיעה בקביעות באופרה. בין התפקידים ששרה באופרה הישראלית: טיטניה ב"חלום ליל קיץ" לוצ'יה "לוצ'יה די למרמור" יוליה ב"רומיאו ויוליה" (גונו), סוזנה ב"נישואי פיגרו" (מוצרט), נורינה בדון פסקואלה (דוניצטי), ליזט בלה רונדינה (פוצ'יני), אדינה בשיקוי האהבה (דוניצטי), מארי ב"בת הגדוד" (דוניצטי), ג'ילדה בריגולטו (ורדי), רוזינה בהספר מסביליה (רוסיני), התפקיד הראשי בשועלה ערמומית (יאנאצ'ק), הילד בהילד חולם (גיל שוחט), פמינה ופפגנה בחליל הקסם (מוצרט), אולימפיה בסיפורי הופמן (אופנבך), דספינה בכך עושות כולן (מוצרט), פרסקיטה בכרמן (ביזה), אאורידיצ'ה באורפאו ואאורידיצ'ה (גלוק) עם מנצחים ידועים כמו: דניאל בארנבוים, דניאל אורן, זובין מהטה, דן אטינגר, אשר פיש, פרדריק שאזלן, עומר מאיר ולבר, דניאל קאלגרי דייוויד שטרן, אלברטו זדה, ועוד.
הילה בג'יו הופיעה כסולנית עם תזמורות ישראליות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע וסימפונט רעננה. כמו כן הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים.
בגרמניה הופיעה בברלין עם דניאל בארנבוים בביצוע "פיירו הסהרורי" (שנברג), בסמפוניה 8 של מאהלר בפסטיבל דרזדן בניצוחו של עומר וולבר, בתפקיד הילד החולם (גיל שוחט) בפסטיבל ויסבאדן, בקונצרט גאלה בפסטיבל הבינלאומי בבית האופרה גרה-אלטנבורג ובתפקיד "אולימפיה" (סיפורי הופמן) בבית האופרה של מקלנבורג. כמו כן, שרה בוולנסיה ברקוויאם גרמני של ברהמס, בתפקיד השועלה הערמומית באופרה של ברגן בנורווגיה, בתפקיד ג'וליה בסולם המשי (רוסיני) בפסטיבל רוסיני בפזרו באיטליה ואת המיסה בסי מינור של באך עם התזמורת הפילהרמונית של מקסיקו סיטי.
הופיעה בקונצרטים ורסיטלים בניו יורק, לונדון, רומא, סט. פטרסבורג, קרואטיה ואזרבייג'ן.
הילה בג'יו מופיעה מדי שנה בבית ביאליק בתל אביב עם פרופסור יהואש הירשברג בערב של הרצאה וקטעי שירה מאופרות איטלקיות, בליווי הפסנתרנית יעל קרת.
פרנץ פולסקי
פֶרֶנץ אָאוּרֶל ונצל עמנואל פּוּלסקי צֶ'לפאלווי אש לובוצי (הונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Ferenc Aurél Vencel Imanuel, 9 בספטמבר 1814 פרשוב – 17 בספטמבר 1897 בודפשט) היה מהפכן, פוליטיקאי, עיתונאי וסופר, אוצר ואספן עתיקות ואמנות הונגרי.
היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים. טבע את המושג "תקופת הנחושת" אותו הציע בשנת 1876 כעדכון לסיווג של תומסן לתקופות הפרהיסטוריה. היה משפטן בהכשרתו. מלומד רב-אופקים, תומך עקבי בהקמת דמוקרטיה מתקדמת בארצו, נחשב גם לאחד מאבות המוזאולוגיה ההונגרית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו.
פרנץ פולסקי נולד בשנת 1814 בעיר פרשוב, היום בסלובקיה, אז ב"הונגריה העליונה", חלק מהממלכה ההונגרית שבתוך האימפריה האוסטרית. היה בן למשפחת פולסקי המבוססת, ככל הנראה בעלת שורשים פולנים, שהתיישבה בהונגריה במאה ה-18 וקיבלה תוארי אצולה מהקיסרית מריה תרזה והקיסר פרנץ הראשון (מבין בני המשפחה הזאת הייתה מפורסמת, למשל, במאה ה-20, רומולה דה פולסקי, אשתו של רקדן הבלט ואצלב ניז'ינסקי). אביו היה קארוי פולסקי, "מפקח" של המכללה האוונגלית בפרשוב בעיר, ואמו הייתה אפולוניה פיירווארי, בת לבעל קרקעות וסופר מ"הונגריה העלית" קארוי פיירווארי. מגיל קטן ידע פולסקי לדבר בארבע שפות: הונגרית, גרמנית, סלובקית ולטינית.
אחרי שנת לימודים במישקולץ בגיל 12 חזר ללמוד בעיר הולדתו במכללה הלותרנית היוקרתית שהייתה בפיקוח אביו. לאחר מכן נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת פשט. עוד מנעוריו קשר ידידות אמיצה לכל החיים עם יוז'ף אטווש, לימים שר החינוך והדתות המפורסם של הונגריה. השפעה גדולה הייתה על פולסקי לדודו מצד האם, גאבור פיירווארי (1780–1851) שלקח אותו איתו למסעות ברחבי אירופה - בעיקר בצרפת, בבריטניה וברוסיה. ממנו ינק פולסקי הצעיר את האהבה לספרים, ואת העניין בעתיקות ובאיסוף אמנות.
כמתמחה במשפטים על יד הפרלמנט ההונגרי שהתכנס לעיתים בברטיסלבה, הכיר פולסקי את הדמויות החשובות של התנועה הלאומית והמהפכנית של עמו: פרנץ דיאק, פרנץ קלצ'יי ואחרים. בעיר פשט (לימים בודפשט, בירת הונגריה) התוודע גם למיהאי ורשמארטי ולסופרים ומשוררים הונגרים אחרים. אחרי סיום בחינת ההסמכה כעורך דין כבר בגיל 20, בשנת 1834, היה פולסקי לנוטריון ראשי של מחוז הולדתו "שארוש" (כיום "שאריש"). אחרי מסע נוסף יחד עם דודו למערב אירופה ב-1837, ב-1839 נבחר להיות נציג של המחוז שארוש בפרלמנט ההונגרי. התחיל באותה תקופה לכתוב מאמרים פוליטיים וכלכליים בעיתונים ההונגרים ובשנת 1839 היה לכתב העיתון הגרמני החשוב באותם הימים "אלגמיינה צייטונג" מאאוגסבורג. בשנת 1841 היה פולסקי חבר בוועדה שדנה בקביעת החקיקה הפלילית בהונגריה. בנושא זה פולסקי התכתב באותה תקופה עם המשפטן קארל יוזף אנטון פון מיטלמאייר מהיידלברג.
בשנת 1844, בעת שהותו בווינה, נשא פרנץ פולסקי לאשה את תרזיה ואלדר (1819–1866), בת של בנקאי וינאי, שלמדה הונגרית למענו.
פעילותו המהפכנית בהונגריה ובגלות לונדון.
במהלך אירועי אביב העמים בהונגריה - , פולסקי פעל בממשלה ההונגרית של לאיוש בטיאני כמזכיר מדינה במשרד שר האוצר לאיוש קושוט ואחר כך על יד שר החוץ, פאל אנטאל אסטרהאזי בווינה. בהמשך, רדוף בעת דיכוי המהפכה בווינה על ידי הכוחות של הנסיך וינדישגרץ ברח דרך גליציה לפשט והודות לקשרים הצליח להתחמק ממעצר.
בהמשך לקח חלק במהפכה בבודפשט כחבר ב"ועד הלאומי להגנה" שבהנהגתו של קושוט. ב-1849 נשלח על ידי קושוט כעין שגריר ללונדון על מנת לנסות לגייס שם תמיכה לעניין ההונגרי. (הוכר על ידי השלטונות ב-15 מרץ 1848) בעקבות דיכוי המהפכה ההונגרית מ-1848–1849 פולסקי הצטרף לקושוט בבריחה לטורקיה ואחר כך ליווה אותו במסעותיו באירופה ו-1851–1852 בארצות הברית. פולסקי נשאר בגלות בלונדון בין השנים 1849–1860. הוא הקים יחד עם הגנרל גיירג' קלאפקה את ועד הפליטים ההונגרים בלונדון. עקב פעילותו המהפכנית בעבר בעת מהפכת 1848 בווינה ובהונגריה, בשנת 1852 פולסקי נידון למוות שלא בנוכחות על ידי בית דין צבאי אוסטרי.
בעת שהותו בלונדון כבש בכישוריו (דיבר, למשל, אנגלית מצוינת, כמעט ללא מבטא), ובידענותו את לבבות האליטה האינטלקטואלית המקומית וגם את ליבותיהם של הגולים בבירה האנגלית - מציני, לואי בלאן, הרצן, לדרי-רולן ואחרים. פגש את תאקרי ואת קולרידג', התכתב עם דיקנס, בביתו של הגאולוג צ'ארלס לייל הכיר את דרווין. בזמן הפנוי למד סנסקריט אצל תיאודור גולדשטוקר.
קרל מרקס, מצידו, היה משוכנע כי הזוג פולסקי הם יהודים המרגלים למען השלטונות האוסטרים.
בגלות איטליה.