לפי דברי הימים א', כשבא דוד לגורן היה ארונה דש חיטים, וארבעת בניו מתחבאים. דוד שילם שש מאות שקלי זהב, העלה עולות ושלמים ואלוהים ענהו "באש מן השמים על מזבח העולה".
הגורן שאותו קנה דוד מארונה הוא הר הבית.
מקור השם אֲרַוְנָה.
בשמואל ב' () נכתב היבוסי "האורנה" (ונקרא "הארונה"). בהמשך () נאמר על ארונה: "הכל נתן ארונה המלך למלך". חוקרי תנ"ך רבים הסבירו שמדובר בטעויות העתקה בטקסט המסורה. יש שהציעו שהכינוי 'מלך' לארונה אינו אלא שיבוש וצריך להיות במקומו 'יבוסי', ואילו ה' הידיעה בפסוק ט"ז מיותרת. מאידך, ישנם שלושה פרטים תומכים זה בזה בתוך הסיפורים, ופרטים חיצוניים התומכים בהם, והם מחזקים את האפשרות שהטקסטים אמינים מבחינה היסטורית. שלושת הפרטים הפנימיים הם:
מקום ארונה היא ירושלים. המושג מקום ארונה חוזר ומופיע כמה פעמים בספר חנוך ב' (הסלאבי) כמקום בו נברא אדם הראשון, שם נקבר הבל, ושם חי מלכי-צדק הכהן הראשון. (חנוך א'). התרגום לעברית הוא על פי אברהם כהנא.
שירת לוויתנים
פנחס הרמן
פנחס אריאל
קורמורניים
קורמורניים (שם מדעי: "Phalacrocoracidae") היא משפחת עופות מים מסדרת הסולתאים ובעבר השתייכו לשקנאים. הקורמורניים כוללים 38 מינים. הצעות אחדות למיון המשפחה הועלו, בהן מובחנים מאחד עד שלושה סוגים. הקורמורנים מעדיפים חופים על פני אוקיינוסים, וחלקם אף התיישב במקווי מים יבשתיים. הם נמצאים בכל העולם, למעט באיים במרכז האוקיינוס השקט.
מאפיינים.
המאפיין המבדיל את הקורמורניים מהשקנאים הוא קרום שחייה בין אצבעות הרגלים. נוצותיהם של מרבית הקורמורנים כהות, ובייחוד של אלה החיים בחצי הכדור הצפוני. עם זאת, מספר מינים מחצי הכדור הדרומי הם בעלי נוצות לבנות ושחורות, ומינים מעטים הם בעלי נוצות צבעוניות. למינים רבים יש אזורים צבעוניים על עור הפנים, שצבעם לרוב כחול בהיר, כתום, אדום או צהוב, ובאופן טיפוסי אלה הופכים לבהירים יותר בתקופת הרבייה. מקורם של הקורמורנים ארוך ומעוקם בחדות בסופו.
כל הקורמורנים הם אוכלי דגים, צלופחים ואפילו נחשי מים. את טרפם הם משיגים על ידי צלילה. לעיתים מבצעים קפיצה מקושתת, כנראה כדי לקבל תנופה בצלילה. מתחת למים הם מתקדמים באמצעות "חתירה" ברגליהם.
במחקר שנעזר במדי עומק התגלה, כי הקורמורנים יכולים להגיע עד עומק של 45 מטרים מתחת לפני המים.
אחרי ציד הדגים, הקורמורנים מגיעים לחוף, ונצפים באופן קבוע פורשים את כנפיהם כלפי השמש. מטרת ההתנהגות הזו היא כנראה ייבוש כנפיהם. נוצותיהם חדירות למים, תכונה לא אופיינית לעופות מים. עובדה זו מסייעת להם לצלול במהירות, שכן הנוצות אינן אוצרות בחובן בועות אוויר.
הקורמורנים הם מקננים טריטוריאליים, ובונים את קניהם בעצים, באיים קטנים וסלעיים או בצוקים. הביצים הן בגוון כחול. לרוב, קיים מחזור הטלה אחד בלבד בכל שנה. הגוזלים מואכלים בדרך של הקאת מזון מהזפק. מקורם עמוק, מה שקושר אותם לשקנאים.
המין קורמורן גדול חורף בישראל. מלבדו מצויים בישראל גם המינים קורמורן גמדי וקורמורן ימי.
מיון.
פעם כל הקורמורנים היו שויכו לסוג Phalacrocorax, אך בעקבות בדיקות הוחלט לאחרונה להגדיר 3 סוגים שונים, כלהלן:
אלי גבע
אלי גבע (נולד ב-1950) הוא אלוף-משנה בצה"ל, ששימש כמח"ט חטיבה 211, אשר עמד במרכזה של סערה ציבורית במהלך מבצע שלום הגליל, כאשר במהלך המצור על ביירות ביקש להשתחרר מהפיקוד על החטיבה, מחשש לפגיעה נרחבת באוכלוסייה אזרחית ומוות מיותר של חיילים.
ביוגרפיה.
גבע נולד בנהלל, לשושנה זמל ואלוף יוסף גבע (אלוף פיקוד מרכז בעברו). עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש מפקד מחלקת טנקים. שירת כמ"מ במלחמת ההתשה, נחשב לקצין מצטיין וכבר בגיל 28 מונה לאלוף-משנה. בשנה שלפני מלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת שריון בגדוד 82 של חטיבה 7. פלוגתו התמחתה בגרירת גשר הגלילים ויועדה לגרור את הגשר במקרה של מלחמה. ערב המלחמה הועלתה חטיבה 7 לרמת הגולן ומפקד החטיבה, יאנוש בן גל, העלה את הפלוגה של גבע איתו, בניגוד לפקודה מפורשת שקיבל. בן גל הסביר את מעשהו בכך שהעריך שלא תהיה מלחמה בסיני אלא רק ברמת הגולן.
פלוגתו של גבע סופחה במלחמה לחטיבה 188. בין היתר לחם גבע בקרב הבלימה באזור מוצב 116, בו השמידה פלוגתו גדוד סורי ממוכן על כל ארבעים הטנקים והנגמ"שים שכלל. ביום שני, 8 באוקטובר, לחם גבע תחת פיקודו של המג"ד חיים ברק באזור סינדיאנה ונאפח. לאחר שהמג"ד נפצע ופונה ופלוגתו סבלה מאבדות כבדות, עלה בקשר מול יאנוש בן גל ושאל אותו מה לעשות. בן גל, שלא היה מודע לתמונת המערכה באזור נאפח, אמר לגבע לחבור אליו בגזרה הצפונית. ביום שלישי בבוקר, בעת שהטנקים שלו התחמשו, נשלח גבע בבהילות לסייע בלחימה בקרב עמק הבכא והשתתף בבלימת הסורים. לאחר מכן עמד בראש פלוגתו בקרב ההבקעה לסוריה. במהלך הקרב על מזרעת בית ג'אן סייעה פלוגתו של גבע ללוחמי גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני. הכוח המשולב הדף בהצלחה התקפות קומנדו ושריון סוריים והרג רבים מהתוקפים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים לחם גבע במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. שימש מפקד גדוד 196 (קורס קציני שריון). בשנים 1979 עד 1981 שירת כמפקד חטיבה 679, חטיבת שריון במילואים, ובתקופה זו שימש ראש מחלקת פיתוח אמצעי לחימה של השריון ופעל למען פיתוח מערכת ממחושבת לבקרת ירי לטנק.
במבצע שלום הגליל.
במבצע שלום הגליל היה גבע מח"ט חטיבה 211 בשריון (עוצבת יש"י). החטיבה שלו הייתה אמורה לחבור לצנחנים שהונחתו בשפך האוואלי תוך 48 שעות ולהגיע תוך 96 שעות לפאתי ביירות. גבע עמד בראש חייליו בזמן הפריצה ללבנון מראש הנקרה לכיוון ביירות. ביום הראשון ללחימה טעה אחד הכוחות שלו ונכנס בטעות לפאתי צור. בקרב שנוצר נהרגו כ-10 לוחמים, כולל אחד המג"דים, אורי גייגר. למרות זאת, החטיבה התקדמה כמתוכנן ועמדה ביעדיה, ליום הראשון. אולם, במהלך הלילה נעצרה התקדמות החטיבה. לקראת היום השני ללחימה, הועברה החטיבה לאחריות עוצבת געש. החטיבה התקדמה באיטיות ונמנעה מתנועה בלילה. בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית. הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר. לאחר שעברו את צידון, חברה החטיבה לכוחות הצנחנים שהונחתו מהים ביום רביעי, כ-65 שעות משעת השי"ן, בעוד החבירה הייתה אמורה להיות 48 שעות משעת השי"ן. החטיבה התקדמה ופרצה קדימה אך בכפר סיל היא נתקעה, נסוגה והוחלפה על ידי חטיבה 188. קצין אג"ם של העוצבה שהונחתה מהים תיאר כך את הבעיה בכפר סיל: "החטיבה עשתה כאן את אחת הטעויות האופייניות בחטיבת טנקים במצב הזה, שחטיבת חי"ר לא עשתה אף פעם: התחילה לרוץ. זאת אומרת, הרגישו שאין התנגדות, רצו, רצו, רצו. הגיעו [לאזור כפר סיל], עברו אותו קצת, רצו עוד טיפה צפונה - וחטפו בבת אחת מכת אש RPG או מטולים ... טנק אחד התהפך, שני טנקים נדלקו, כל החטיבה נעצרה. היה כאן שלב מאוד לא נעים ... נגמ"ש ושני טנקים נדפקו. שלושה כלים - וכל ההתקפה הנוראית הזו נעצרה. החטיבה לדעתי נכנסה פה לאיזה תת-מורל כזה. רצו אחורה, התקבצו והתכנסו; החלטנו לעצור אותה ולהתארגן להתקפה מחדש."
פרשת פרישתו / הדחתו.
עוד לפני פרוץ המלחמה, ובשלבי תכנונה, הביע גבע בפני ראשי הדרג הצבאי את הסתייגויותיו ממטרות המלחמה ומהיכולת להשיג תוצאות בעקבותיה. עם התקדמות הלחימה ובמהלך המצור על ביירות, טען גבע כי אין לפרוץ לתוך ביירות מחשש לפגיעה נרחבת באוכלוסייה אזרחית ומוות מיותר של חיילים.
במהלך תדריך שערך אלוף הפיקוד אמיר דרורי, הוצגה תוכנית לכיבוש מערב ביירות במהלך 48 שעות. קצינים בכירים רבים הסתייגו מן התוכנית והדובר העיקרי ביניהם היה גבע, שחטיבת השריון שלו אמורה הייתה לפרוץ באחד הצירים הקשים ביותר. גבע אמר שיש לו "השגות והרהורים" אך הדגיש כי אינו רוצה להתוכח עם האלוף וביקש שהדרג המדיני יבוא ללבנון "להסביר ולשמוע". כשהגיע הרמטכ"ל, רפאל איתן, לדיון, טען גבע כי "זה קרב לא לנו" והזהיר מפני אבדות רבות לחיילי צה"ל ופגיעה בהמוני אזרחים. גבע אמר: "אל לנו להיגרר לענייניה הפנימיים של לבנון. זה לא ענייננו. טוב שיהיה כאן שלטון יציב שישתלט על המחבלים, אך אין לנו זכות לכפות זאת במחיר שזה יעלה לנו ולתושבים האזרחים". גבע הוסיף גם לגבי ההשלכות המדיניות של הכניסה לביירות: "המעשים שלנו דוחפים את הבעיה הפלסטינית לפינה. אנו דוחפים את האמריקאים למודעות יתירה לבעיה הפלסטינית, ואנחנו עלולים למצוא עצמנו מול פתרונות שאינם לפי רוחנו".
איתן טען בפניו שאין כל כוונה להיכנס למערב ביירות, אולם גבע לא השתכנע וביקש להשתחרר מפיקוד על החטיבה והציע להמשיך ללחום לצד פקודיו אך לא לפקד עליהם, מאחר שעמד על דעתו שהלחימה בלבנון אינה תכליתית ולא תוביל לתוצאות.
במשך מספר ימים שקל גבע את התפטרותו מהפיקוד על החטיבה. רוב הקצינים שנועץ בהם ניסו להניאו מהתפטרות וגם יצחק רבין יעץ לו לחזור בו, מאחר שממילא תוכנית כיבוש מערב ביירות תתבטל.
את טענותיו והסתייגותיו המוסריות והמקצועיות ממהלכי המלחמה, שנוסחו במסמך בן 23 שאלות, העלה גבע במספר שיחות בפני ראשי הדרג הצבאי והדרג המדיני.