מבקר האדריכלות הנודע לואיס ממפורד, הפגין בחריפות נגד התוכנית והתלונן על "אימבציליות חסרת הבעה" של "האיוולת האזרחית" הזו עם "הרחובות המונוטוניים הארוכים שלה שלא נגמרו בשום מקום, מלאים בשורות של בתים מונוטוניים". העיר בהיסטוריה (1961): "תוכניות כאלה לא התאימו אלא, לחלוקה מהירה של הקרקע, הסבה מהירה של חקלאות לנדל"ן, ומכירה מהירה". שלושים שנה קודם לכן, ב"תוכנית העיר", שפורסם בניו ריפבליק ב-1932, הוא כינה את תוכנית הרשת "ג'קט ישר שממנו [ניו יורק סיטי] לא נמלטה, שממנו אולי היא לעולם לא תוכל לברוח".
הפעילה העירונית ג'יין ג'ייקובס ציינה "רחובות שנמשכים ונמשכים... מטפטפים לחזרות אמורפיות אינסופיות... ולבסוף חודרים אל האנונימיות המוחלטת של המרחקים", והאדריכל המפורסם פרנק לויד רייט כתב על "מונוטוניות קטלנית", המכנה אותה "מלכודת אדם בעלת ממדים ענקיים".
כפי שניתן לראות מההשמצות בהערותיהם של מור וג'יימס שצוטטו לעיל, חברי הוועדה זכו לביקורת רבה כמו הרשת עצמה. ממפורד כתב כי: "עם סרגל T ומשולש, לבסוף, מהנדס העירייה, ללא הכשרה קלה כאדריכל או סוציולוג, יכול היה "לתכנן" מטרופולין..." ומונטגומרי סולייר , מבקר אדריכלות נוסף, טען כי "כולנו הסכמנו – כולנו, כלומר מי ששמו לב לדברים כאלה – שחברי הוועדה היו רשעים ציבוריים ברמה גבוהה.". ז'אן שופר, שכתב ב-The Architectural Record ב-1902, אמר "נדרשו אנשי גאונות... למרבה הצער, הם היו... גברים נטולי כל דמיון", בעוד ההיסטוריון תומאס ז'נבייה , בספרו In Old New York (1894), כתב על "התוצאות המצערות" של "האדונים המשעממים להפליא", וביקר את התוכנית כ"מכשיר לעשיית כסף בלבד". הוא כתב על כך שחברי הוועדה:
החליטו כי יש לכרות את היערות, ליישר את הגבעות, למלא את החללים, לקבור את הנחלים; ועל המשטח השטוח שנוצר כך, הם הדביקו סרגל והשלימו את תוכנית הבויאוטיה שלהם על ידי יצירת עיר שבה הכל היה זוויות ישרות וקווים ישרים.
נוסף,
למרבה הצער, ההבטחה של התחייבות מרחיקת ראות זו הייתה רחוקה מלהתקיים בביצועה. ההזדמנות המפוארת שניתנה לחברי הוועדה ליצור עיר יפה פשוט התבזבזה ונזרקה. ... חשבו רק על תועלת וחסכון ... בצורה הפשוטה והמשעממת ביותר ... התוכנית שלהם נפלה עד כדי כך ממה שהיה עשוי להיות מושג על ידי אנשים גאונים שנשלטו על ידי טעם אמנותי. ... הם הוטעמו בקהות ובתועלתנות עזה של האנשים והתקופה שהם היו חלק ממנה.
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר כתב על העיר ניו יורק בצרפתית ובאנגלית. הוא למד לאהוב את העיר, אבל גם כתב ש"במרחב העצום והמרושע הזה, במדבר הסלע הזה שאין בו צמחייה" הוא הרגיש אבוד. "בתוך האנונימיות המספרית של רחובות ושדרות, אני פשוט כל אחד, בכל מקום, מכיוון שמקום אחד כל כך דומה למקום אחר. אני אף פעם לא תועה, אלא תמיד אבוד". חיבורו האחד על ניו יורק באנגלית, שפורסם במקור ב-Town &amp; Country במאי 1946, פורסם מחדש כ"ניו יורק, עיר קולוניאלית", אך הכותרת המקורית הייתה "מנהטן: המדבר האמריקני הגדול".
לאנליטיקאים עירוניים מודרניים יש לעיתים קרובות הערות שליליות על הרשת, החל ממינויו של וינסנט סקאלי כ"רשת בלתי ניתנת לשינוי" ועד להערתו של ריצ'רד פלוז, היסטוריון של דיור, ש"אפילו בשנת 1811, הרשת לא עבדה טוב". מתכנן הערים פטר מרקוזה כתב כי היא "נחשבת בדרך כלל כאחת מתוכניות העיר הגרועות ביותר של כל עיר גדולה במדינות המפותחות בעולם".
ההיסטוריון העירוני ג'ון וו. רפס, כתב בספרו The Making of Urban America משנת 1965, כתב על הרשת:
התוצאות המצערות של הדעות הקדומות והטעויות של מתכנני 1811 ידועות היטב כיום. היעדר אתרים מתאימים למבני ציבור, עומסי התנועה בצמתים התכופים, היעדר מספיק צירים מצפון לדרום, בניית יתר על מגרשים צרים שנבעו בהכרח מהבלוקים הצרים - אלו רק חלק מהליקויים. אבל אפילו לפי אמות המידה של תחילת המאה התשע-עשרה התוכנית לא הייתה מספקת. במאמץ לחמוק מביקורת על רקע חיסכון ומעשיות, התעלמו חברי הוועדה מעקרונות ידועים של עיצוב אזרחי שהיו מביאים מגוון בנופי הרחוב ומביאים למוקדים לאתרים למבנים חשובים ולשימוש. נכון, אף אחד לא היה צופה את הצמיחה המהירה של העיר ואת השינויים בתחבורה ובאוכלוסייה שהפחיתו את חשיבותם של חוצות הנהר לנהר תוך העמסת עומס בלתי נסבל על השדרות הצפוניות-דרום הפחות. אך לא ניתן להתחמק מהמסקנה כי חברי הוועדה, בהתייצבותם בתוכניתם, הונעו בעיקר משיקול צר של רווח כלכלי. המודד שלהם, רנדל, היה אמור להגן מאוחר יותר על התוכנית על ידי שמירה איתנה על התועלת שלה ל"קנייה, מכירה והשבחה של מקרקעין". כסיוע לספקולציות, תוכנית חברי הוועדה הייתה אולי חסרת שוויון, אך רק על בסיס זה ניתן לכנותה בצדק הישג גדול.
הנציגים כתבו גם כי "העובדה שהרשת של ניו יורק היא ששימשה מודל לערים מאוחרות יותר הייתה אסון שהשלכותיו כמעט לא הופחתו על ידי מתכנני ערים מודרניים יותר".
בספרו, City on a Grid: How New York Became New York, ההיסטוריון ג'רארד קופל אומר על תוכנית חברי הוועדה שזה "פשוט לא משהו שחושב לעומק", ומצטט תלמיד מהתוכנית שאומר שהיה זה "פתרון מהיר לבעיה קשה" שנעשה על ידי "סופרים אדישים, שפשוט הציפו את מנהטן עם שמונה מיילים של רשת בלתי מתפשרת".
שבחים.
מראשיתה היו מי ששרו את שבחי תוכנית הרשת של חברי הוועדה. ב-1986, האנליסט העירוני דייוויד סקיילר אמר כי "ב-1811 הרשת הייתה מקובלת באופן נרחב כסידור הרחובות האופטימלי לעיר מסחרית, עד שהתוכנית קיבלה רק אזכורים שטחיים בעיתונות - למרות שהייתה לה השפעה דרמטית על הרכוש הקיים"
ב"המדריך לאזרחים וזרים" משנת 1814 נכתב "האי כולו נסקר ומוסגר לשדרות נרחבות ורחובות נוחים, המהווים מורשת חשובה לדורות הבאים, שממנה ניתן לראות את היתרונות המוצקים ביותר", בעוד פרשן אחר באותה שנה כתב "הסידור של החלק המקורי או התחתון של העיר... לקוי במהותו. נראה כי סדר היופי והנוחות לא הוערכו על ידי אבותינו". הערה זו מעניינת במיוחד, בהתחשב בכך שרבים כל כך מבין מבקרי התוכנית ציינו את חוסר היופי שלה כסיבה למורת רוחם ממנה. מבקר אחד ציין לאחרונה כי השדרות הרחבות מושכות שימוש קמעונאי ומסחרי, בין היתר.
ג'יימס קנט , המשפטן והחוקר הבכיר, כינה את התוכנית "מבריקה", וכתב ב-1896:
המפה והתכנית של חברי הוועדה ערכו את הכבישים המהירים באי בקנה מידה כה מפואר, וביד כה נועזת, ובהשקפות נבואיות כל כך, לגבי צמיחתה והרחבתה העתידית של העיר, שתהווה אנדרטה נצחית של יציבות וחוכמת המידה.
עורך הדין והיומנאי הנודע ג'ורג' טמפלטון סטרונג אימץ בהתלהבות את הרשת ואת צמיחתה וכתוצאה מכך, וכתב ביומנו ב-1850:
איך העיר הזו צועדת צפונה! ההתקדמות של 1835 ו-1836 לא הייתה כאין וכאפס בהשוואה לרמת הגידול הפורה בשנה הזו. רחובות צצים, שכבות שלמות של אבן חול עברו ממקומות המנוחה העתיקים שלהן לשנים ארוכות כדי להשקיף על צירי תנועה שוקקים. העושר שועט אלינו כמו זר.
האדריכל רם קולהאס מציין בספרו "Delirious New York" משנת 1978, כי התוכנית יצרה "חופש בלתי רצוי לאנרכיה תלת ממדית", וכינה זאת "מעשה החיזוי האמיץ ביותר של הציוויליזציה המערבית". קולהאס חגג את "הצפיפות הפואטית" של העיר וראה בארכיטקטורה של מנהטן "פרדיגמה לניצול הגודש"; הוא אכן מברך על "תרבות הגודש" של העיר. בזכות "מרבד הקסם של הרשת", "כל הבלוקים זהים, השוויוניות שלהם מבטלת, בבת אחת, את כל מערכות הניסוח והבידול שהנחו את עיצוב הערים המסורתיות... [זה] עשה את ההיסטוריה של אדריכלות וכל הלקחים הקודמים של אורבניזם ללא רלוונטיים. זה מאלץ את בוני מנהטן לפתח מערכת חדשה של ערכים פורמליים, ולהשקיע באסטרטגיות להבחנה בין בלוק אחד למשנהו."
האדריכל המודרניסטי לה קורבוזיה טען כי "אני מתעקש על צמתים ישרי זווית", בעוד האדריכלית ונדי אוונס ג'וזף, היללה את הרשת כ"מגלמת משהו אמריקאי ייחודי, שקיפות דמוקרטית, נגישה ופתוחה לכל... האידיאל הרפובליקאי, הסינתזה של הסדר הכפרי של השורות והתלמים המוקמים בקפידה של החווה עם הטירוף התחרותי והכאוטי של העיר".
רפאל וינולי , אדריכל יליד אורוגוואי, כינה את הרשת "הביטוי הטוב ביותר של פרגמטיזם אמריקאי ביצירת צורה עירונית", וכתב:
הנוסחה המאוחדת היא ששולטת ומארגנת את הכוחות שהופכים את העיר למה שהיא, למה שהיא הייתה ולמה שהיא תהפוך... בסכימה הקומפקטית הזו, המרכזת מרשמים של קנה מידה, צפיפות ושירות, הכל באחד, המשחק בין אינטרסים ציבוריים לפרטיים נמצא באיזון הבלתי נמנע שמתעלה מעל ספקולציות מבלי להגביל את החירות. זה המנגנון שאיפשר לבינוניות להתקיים יחד עם מצוינות במכלול מלוכד. ... מנהטן ... לא צריכה אדריכלות כדי לקבל תוקף; זו תוצאה של משחק חופשי שבו הכללים ברורים ויעילים כדי לייצר אותו. ... אני לא מאמין שרשת התכנון הזו יכולה להוות מודל לחיקוי לערים אחרות, ואני גם לא חושבת שאפשר לחזור עליה, אבל אני כן מאמינה שזה שיעור בעקביות ובריאליזם.
אדם אחד טען שזה לא נכון לצפות שהעיר ניו יורק תהיה יפה. נילס גרון, יליד דנמרק, אך מכיר היטב את ניו יורק, אמר בשנת 1900: