תעשיית הצלמיות שהגיעה לשיא התפתחותה בתקופה ההלניסטית, ממשיכה גם לתקופה הרומית. יש מקרים שקשה לתארך במדויק את הצלמיות מהתקופות האלו. ייצורן של צלמיות נמשך בעיקר בחלקה המזרחי של האימפריה. אך על מקומן התחרו כעת פסלוני הברונזה, שהפכו זולים יותר.
בחפירות שנעשו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 בבית נטיף, זוהו לראשונה קבוצה של צלמיות מהמאה ה-3 וראשית המאה ה-4 שנפוצו בארץ ישראל באותה תקופה. הקבוצה כונתה "צלמיות בית נטיף". צלמיות אלה מתאפיינות בעיצוב פנים סכמטי וחסר הבעה. פרטי לבוש או פרטים אנטומיים הוספו לצלמיות בצבע לאחר צריפתן. ברוב המקרים הצבע לא שרד. הצלמיות הן בדמות נשים ובדמות נערים, וכן יש צלמיות בדמות פרשים. צלמיות אחרות מקבוצה זו מתארות דמויות ניצבות על כן מוגבה, ובולטים בהן עיצוב השיער ומדליון שעל צווארן. צלמיות הפרשים מתארות לרוב דמות גבר על גב סוס. הפרשים חבושים כובע חרוטי שקצהו מעוגל או קטום, הדומה לזה של פרשים המתוארים בצלמיות פרתיות בנות זמנן. הדמיון בסגנון העיטור בין הצלמיות לנרות מטיפוס בית נטיף מחזק את הדעה שהצלמיות והנרות נעשו באותו בית מלאכה. עם זאת, השוני בגון החרס של צלמיות אחדות מעיד שכמה בתי מלאכה עסקו בייצור צלמיות. סגנונן האמנותי של צלמיות בית נטיף מציג את מגמת ההתרחקות מן הקו הקלאסי, מגמה שרווחה במזרח במאות אלה. סגנון אמנותי זה נגד את עקרונות האמנות ההלניסטית-הרומית והושפע מהיסודות האמנותיים המזרחיים. שינוי זה בא לידי ביטוי בעיצובן הסכמטי של הדמויות ובהבלטת הפרטים החשובים או בעלי המשמעות ביצירה. סגנון אמנותי זה נוצר על רקע הטפותיהן של קבוצות רוחניות שדגלו בחיי פשטות ובזניחת חיי הוללות.
במאה ה-5 חדל ייצור צלמיות החרס כמעט לחלוטין, ככל הנראה בעקבות השתלטות הנצרות וזיהוי הצלמיות עם האלילוּת.
יצור הצלמיות.
אין כל מידע על אמני יצור הצלמיות עד התקופה ההלניסטית. בתקופה זו נמצאה חתימה של אמנים מאנטוליה עם השם ביוונית koroplathos שחתימתם הופיעה על תבניות או צלמיות.
הצלמיות היו זולות ליצור וסביר שייצורם לרוב היה מקומי. מקום הייצור של הצלמיות נקבע על פי הרכבו הכימי של החרס המלמד על מוצאו הגאולוגי, צבע הטין, וסגנון אמנותי. בתי יוצר באזורים שלא היה בהם חומר גלם מתאים ייבאו את הטין. עיבוד הטין נעשה באגנים גדולים, שבהם היה נשטף ומסונן. במקרים מסוימים הועשר הטין במינרלים שהפכוהו לפלסטי וראוי לעיבוד. במקרים אחרים הוספו לטין פיגמנטים ששינו את צבעו.
תפוצתן הרחבה בתקופה הקלאסית של צלמיות העשויות בתבנית, מעידה על כך ששיטת הייצור הזאת הייתה נפוצה בתקופה זו. הימצאות תבניות הרחק ממקום ייצורן מעידה על מסחר בהן בין מרכזי הייצור. ייצור התבנית נעשה על ידי הצמדת טין אל צלמית ראשונית ובכך יצרו נגטיב ששימש כתבנית. לאחר שהתבנית נשחקה יוצרה תבנית חדשה.
בתקופה ההלניסטית והרומית רוב הצלמיות היו חלולות. הייצור שלהן נעשה על ידי הצמדת פיסות טין לתבנית. לצלמיות תלת ממדיות השתמש האמן בשתי תבניות לפחות אחת לחזית הצלמית ואחת לחלקה האחורי. לאחר ייבוש הטין, הוצמדו שני חלקי התבנית ונצרפו בכבשן תוך השארת פתח לפליטת הגזים בעת הצריפה.
עיצובן של צלמיות בתבנית בתקופות שקדמו לתקופה ההלניסטית היה פשוט למדי, משום שהדמות הוצגה לרוב במצב סטאטי. בתקופה ההלניסטית ניסו האמנים לחדש וליצור יצירות מורכבות, שלהפקתן נדרשו לעיתים עד 15 תבניות. בשיטה זו היה אפשר ליצור דמויות שאבריהן ומלבושיהן הוצגו בזוויות שונות ויצרו תחושה של תנועה. הצלמיות נצרפו בכבשנים בטמפרטורה של 750–950 מעלות צלזיוס. במקרים שהצלמית נועדה להיראות מלפנים בלבד, נאטם חלקה האחורי בלוחית חרס שנוצרה ביד על ידי הצמדתן של פיסות טין לאורכה או לרוחבה של הצלמית. בצלמיות תלת-ממדיות עוצב צד הגב בתבנית באופן דומה לזה של החזית.
שימושים בצלמיות.
מוזיאונים ואוספים פרטיים רבים ברחבי העולם עשירים בממצא צלמיות. רובן נרכשו בשוקי העתיקות, מקום הימצאן המקורי אינו ידוע ואין יודעים לְמה שימשו. גם במקרים שצלמיות נחשפות בחפירות ארכאולוגיות קשה לרוב לדעת מה היה השימוש המקורי שלהן מאחר שרבות מהן נמצאו בבורות אשפה או לא באתרן. אין תעודות כתובות רבות שמהן אפשר ללמוד מהן על התפקיד אותן מלאו.
צלמיות שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות, נמצאו בבתים פרטיים, במבני ציבור, במקדשים, בבורות גניזה, בקברים ובבורות אשפה יחד עם כלי חרס יומיומיים. המחקר מנסה להבין את תפקידן של צלמיות בהקשר למקום בו הן נמצאו. תפקידן של צלמיות עשוי להיות שונה ממקום למקום ומחברה אחת לאחרת.
אילם
יהודה ביבס
מרכז רבני אירופה
מרכז רבני אירופה הוא גוף המאגד כ-700 מהרבנים רבנים באירופה שהם אנשי חב"ד או קרובים אליה.
היסטוריה.
בעקבות מתחים וסכסוכים בין רבני ושלוחי חב"ד לבין רבנים מסוימים מקהילות אחרות ביבשת, המאוגדות ברובן בועידת רבני אירופה, הקימה בשנת 2000 קבוצה של רבני ושלוחי חב"ד ארגון מתחרה בשם "מרכז רבני אירופה". בראש הארגון עמדו אז הרב גרשון מנדל גרליק - רב במילאנו, הרב ברל לזר - רבה של רוסיה, הרב עזריאל חייקין - רב בבריסל, הרב דוד משה ליברמן ועוד. בפועל שני הארגונים עוסקים בתחומים מקבילים וחופפים.
הארגון מארגן כינוסי רבנים, מפקח על בתי עלמין עתיקים ביבשת, מפקח על עריכת גיורים, מסייע בבירור יהדותם של מועמדים להצטרף לקהילות, מסייע בבניית מקוואות ומוציא לאור ספרים וקבצים תורניים. מדי שנה עורך הארגון כינוס שנתי לרבני אירופה וכינוס נוסף העוסק בתחום הכשרות באחת הבירות האירופיות. בכינוסים משתתפת משלחת של הרבנות הראשית לישראל בראשות אחד מהרבנים הראשיים לישראל.
הארגון עומד בקשר עם גורמי שלטון באירופה כדי לקדם אינטרסים יהודיים. בכמה הזדמנויות נפגשו משלחות של חברי הארגון עם ראשי ממשלות ונשיאים אירופאים.
הארגון מוציא מגזין יהודי בשם "קהילות" המופץ בריכוזים יהודיים באירופה ובריכוזים החרדים בארץ. כמו כן, הוא מפרסם עלונים תורניים המיועדים לרבנים. הוא הוציא מספר ספרי הלכה, המפורסם ביניהם הוא שו"ת רבני אירופה. מנכ"ל המרכז הוא מנחם מרגולין. משרדיו הראשיים של הארגון נמצאים בבריסל סמוך לבנייני האיחוד האירופי, כמו כן לארגון משרד בירושלים.
בשנת 2006 הכריז הארגון על פרויקט גדול שבמסגרתו הוא תומך בהקמת 25 מקוואות בקהילות יהודיות באירופה בתקציב של מיליון וחצי אירו. הפרויקט הסתיים בשנת 2012, ועם סיומו הודיע הארגון כי יבנה 25 מקוואות נוספים בשנתיים הבאות.
קרייבן קוטג'
קרייבן קוטג' (באנגלית: Craven Cottage) הוא אצטדיון כדורגל אנגלי הממוקם ברובע האמרסמית' ופולהאם של לונדון בסמוך לנהר התמזה. האצטדיון מסוגל לקלוט קהל של 19,359 צופים במשחק, ומשמש כמגרשה הביתי של מועדון הכדורגל האנגלי פולהאם.
בעבר, שימש כאצטדיון הביתי של מועדון הרוגבי של פולהאם (לימים, מועדון הרוגבי לונדון ברונקוס ).
האצטדיון אירח משחק לראשונה בשנת 1896. נסגר לצורך שיפוץ בין השנים 2002 עד 2004.
וסט פאלם ביץ'
וסט פאלם ביץ' (באנגלית: West Palm Beach), ובקיצור "וסט פאלם", היא עיר במחוז פאלם ביץ', במדינת פלורידה שבארצות הברית.
וסט פאלם ביץ' היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה. מספר תושבי העיר עצמה, בשנת 2016, נאמד ב-108,896 נפש. העיר היא מושב המחוז פאלם ביץ' והיא אחת הערים הראשיות באזור המטרופולין של דרום פלורידה, אשר בשנת 2007 נאמדה אוכלוסייתו ב-5,413,212 נפש.
היסטוריה.
הנרי פלאגלר ייסד את העיר כמושבה שתארח את עובדי שני מלונות הפאר שנבנו על האי השכן, מצידו השני של אגם וורת'. בתחילה נקרא שם העיר כמילה אחת (Westpalmbeach), אך עלה החשש כי המילה בת 13 האותיות תשמש סימן מבשר רעות עבור הקהילה הצעירה.
ב-5 בנובמבר 1894 נפגשו 78 אנשים לדיון בו התקבלה ההחלטה לשלב את העיירה במחוז דייד השכן שכיום נקרא מיאמי-דייד. החלטה זו היא שהפכה את העיירה והמחוז לבעלי העירייה המשולבת הוותיקה ביותר בדרום פלורידה. מועצת העיר קבעה במהירות את נוהלי הבנייה בעיר, שגרמו להחלפת האוהלים והבקתות במבני לבנים, אבן וציפוי אבן. בשנות ה-20 של המאה הקודמת גדלה העיר, היסטריית הקרקעות בפלורידה הובילה לצמיחה מהירה של העיר ובתקופה זו נבנו בשכונותיה מבנים היסטוריים רבים.
לפני ייסודה של מיאמי, הייתה וסט פאלם ביץ' מרכז תרבותי משגשג ביותר. במקור, ייעד הנרי פלאגלר את העיר להיות התחנה הסופית ברכבת החוף המזרחי של פלורידה שהקים. אך בשל תנאי הקור הקיצוניים ששררו במקום, החליט להאריך את הרכבת למיאמי. במשך שנים רבות הייתה יריבות בין שתי ערים אלו. שתי הערים פרחו בתחילת המאה ה-20. עם הזמן השתקעו בוסט פאלם ביץ' חברות כ-Pratt &amp; Whitney, RCA, IBM שסייעו בפיתוחה הכלכלי.
בשנות ה-60 הוקם בעיר הקניון הסגור הראשון של המחוז, ויחד עם פרויקטים נוספים הביאו להתחדשות העיר. יחד עם זאת היווה הפשע בעיר בעיה קשה, כמו גם מתחים בין-גזעיים ושיעור אבטלה גבוה. החל מ-1970 עברה העיר תנופת פיתוח נוספת, כשמהגרים חדשים יישבו את האזורים ההיסטוריים של העיר כמו גם את גורדי השחקים שלה (וביניהם ה'טראמפ פלאזה' שהקים דונלד טראמפ). המהגרים פיתחו גם את מרכזי הבידור והבילוי אשר עד היום משמשים מוקד לחיי הלילה בעיר. בשנות האלפיים מתגוררת בעיר אוכלוסייה מבוססת מן המעמד הבינוני-גבוה. אחד מענפי התעסוקה הבולטים בה הוא ענף התיירות.
בעיר גם קהילה יהודית ולה מוסדות תרבות.
אברהם שם טוב