ב-1944 שיחק כבלש משטרה לצידה של ג'ין טירני, בסרט אל הנשק לצידו של דני קיי, בסרט לאורה ובסרט המוזיקלי יריד המדינה לצידה של ג'ין קריין.
ב-1946 שיחק בסרט עטור הפרסים שנות חיינו היפות ביותר בבימויו של ויליאם ויילר. הוא גילם את דמותו של פרד דרי, קצין הפצצות משוחרר שאינו מוצא עבודה בחברה המתנכרת לחיילים המשוחררים. הוא הופך למובטל ואשתו (וירג'יניה מאיו) מתגרשת ממנו.
שני סרטים אלה הפכו אותו לאחד השחקנים הפופולרים בהוליווד. בשנות ה-50 השתתף בסרטים רבים אך לא הצליח לשחזר את הצלחתו. ב-1957 שיחק בסרט "פגישת מחזור" לצידה של בטי האטון. ב-1965 שיחק ב"אמריקה לאן". הוא התדרדר לאלכוהוליזם ממנו נגמל. ב-1972 הופיע בטלוויזיה במשדרי פרסומת נגד אלכוהוליזם. ב-1974 הופיע בסרט האסונות נמל תעופה 1975.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. נפטר בביתו בגיל 83 מאי ספיקת לב ודלקת ריאות.
משה רון (דנציגרקרון)
משה רון (דנציגרקרון) (1 בינואר 1904 – 10 ביולי 1985) היה עיתונאי, ממקימי ועדת עורכי העיתונים היומיים, האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל, מועצת העיתונות והאיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, המזכ"ל הראשון של אגודת העיתונאים בתל אביב וממקימיו של בית העיתונאים על שם סוקולוב.
ביוגרפיה.
נולד בוורשה למשפחה של חסידי גור ונשא לאישה את רות (רחל) לבית הולצברג. הזוג הניח אחריו בת ובן.
הצטרף בגיל צעיר לתנועה הציונית ונבחר ב-1925 ליו"ר האגודה הציונית במוקוטוב (פרוור של ורשה). החל את עבודתו העיתונאית בעיתון היומי ביידיש "היינט" (ביטאון הסתדרות ציוני פולין), עלה ארצה בתור שליחו בשנת 1935 ופרסם מאוחר יותר מפרי-עטו גם ב"ידיעות אחרונות".
נתמנה ב-1939 למזכיר הכללי הראשון של אגודת העיתונאים בתל אביב, שהייתה אז בראשית התארגנותה. הרחיב את שורותיה בקיבוץ העיתונאים מכל הזרמים. העביר את פעילותה מפינת חדר ברחוב מזא"ה לחדר שלם בשז"ר פינת אלנבי ומשם למועדון המרווח בשדרות רוטשילד 27, שאותו הפך למוקד פעילות ציבורית ענפה.
ממרכז זה גם נוהל המאבק על חופש העיתונות נגד הצנזורה של השלטון המנדטורי הבריטי. לאחר הקמת המדינה פעל נמרצות להקמת "בית סוקולוב", שנחנך ב-1957 ושממנו המשיך בפעילות מקצועית רב-גונית לקידום מעמד העיתונאים.
ממקימי ועדת עורכי העיתונים היומיים, האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל, מועצת העיתונות והאיגוד העולמי של העיתונאים היהודים. הטביע את חותמו על מפעלי האגודה – בימת "עיתון העיתונאים" בזמנה, ספר השנה של העיתונאים ועוד. נודע במדיניות הדלת הפתוחה ונטל על עצמו את הטיפול גם בבעיותיו האישיות של כל עיתונאי שפנה אליו לעזרה.
לצד פעילותו הציבורית המשיך בעבודתו העיתונאית בתור כתב של עיתונים יהודיים ברחבי תבל – ניו-יורק, בואנוס-איירס, מלבורן, פריז – כולל "לעצטע נייעס" בישראל.
עם פרישתו לגמלאות (1974) מתפקידיו בתור מזכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב והאיגוד הארצי, המשיך לשמש מזכ"ל ועדת העורכים ומזכ"ל וחבר הנשיאות של האיגוד העולמי של העיתונאים היהודיים – עד פטירתו הפתאומית בשנתו.
למשה רון ערך באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו מאת דוד תדהר. שם משפחתו עוברת ב"פקודת" משה שרת. הוא כתב ספר אוטוביוגרפי שיצא-לאור ב-1981 – "דרכי הממלכה השביעית". זכה ב"פרס שלסר" על פעילותו למען העיתונות היהודית. הונצח על ידי האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל באמצעות "פרס רון" – לעבודה עיתונאית, שתרמה לערכי חברה ומשטר נאותים שבו זכו עד כה משה נגבי, שושנה חן, אמנון אברמוביץ ואחרים. אושרה קריאת רחוב על שמו על ידי ועדת שמות והנצחה של עיריית ת"א-יפו.
התגורר תקופה קצרה בבית מגורי העיתונאים. בתו היא העיתונאית שולה רון, שהתגוררה בדירתו בבית מגורי העיתונאים, אשתו לשעבר של שמוליק קראוס.
איתי אהלי
איתי אהלי (נולד ב-1979) הוא מעצב תעשייתי ישראלי, ומרצה במכון הטכנולוגי חולון במחלקה לעיצוב תעשייתי. אהלי הוא מעצב תעשייתי ישראלי הפעיל בישראל ובאירופה.
ביוגרפיה.
ב־2007 סיים אהלי תואר ראשון בעיצוב תעשייתי, במכון הטכנולוגי חולון. בתואר השני התמחה בעיצוב קונטקסטואלי, באקדמיה לעיצוב באיינדהובן שבהולנד (באנגלית: Design academy eindhoven).
בין הפרויקטים הבולטים של אהלי הוא פרויקט בשם בית החרושת היצירתי (באנגלית: The Creative Factory) אותו יזם ואצר יחד עם המעצב התעשייתי תומא ואי (באנגלית: Thomas Vailly), במהלך שבוע העיצוב בהולנד באוקטובר 2012. הפרויקט התקיים בתוך מפעל ריק באינדהובן, מספר מעצבים צעירים פיתחו קו ייצור של 16 מכונות שונות המשתפות את הקהל בחוויית יצירת המוצרים, קהל המבקרים הוזמן לחזות לא רק במוצר הסופי אלא גם בתהליך ייצורו.
במסגרת בית החרושת היצירתי יצר אהלי בשיתוף שני המעצבים תומא ואי וכריסטיאן פיביג (באנגלית: Christian Fiebig) פרויקט בשם יחידת ריהוט אימפולסיבית (באנגלית: Impulsive Furnishing Unit) הם פיתחו סדרה חדשה של רהיטים המיוצרים ביחידת ייצור. יחידת הייצור מעבדת לוח דיקט בטכנולוגית cnc לכדי מערכת ישיבה. היחידה ניתנת להעברה וכך מאפשרת ייצור בכל מקום. הפרויקט זיכה אותם בפרס בתחרות של חברת Moooi ומגזין Frame בשנת 2013.
הגדעונים (יחידה)
הגדעונים, נקראת גם יחידה 33, היא יחידת עילית משטרתית ללוחמה בטרור, בפשיעה קשה ואיסוף מודיעין במשטרת ישראל. היחידה פועלת בכפוף ליחידת להב 433.
תפקידי הגדעונים:
רוב המבצעים של הגדעונים מסווגים, וחלק מהפעולות שכן מפורסמות נזקפות לזכותן של יחידות אחרות כדי לשמור על אנשיה ודרכי פעולתה עמוק בחושך.
אחת לשנה מגייסת היחידה לוחמים לשורותיה לאחר מעבר כשירות רפואית, מבחנים, ראיון וגיבוש. לוחמי היחידה הם יוצאי כוחות מיוחדים של צה"ל, יחידת המסתערבים של מג"ב, או בוגרי קורס פיקודי/קצינים בצה"ל.
היחידה היא אחת מארבעת יחידות העילית של משטרת ישראל יחד עם הימ"מ, הימ"ס ויחידת החבלה.
היסטוריה.
יחידת הגדעונים הוקמה בשנת 1990 בפקודתו של המפכ"ל דאז, יעקב טרנר, אשר הטיל על אורי בר-לב, מפקדה הראשון של יחידת דובדבן, להקים את יחידת המסתערבים של מחוז ירושלים ולפקד עליה. זאת לאור הצורך ביחידה שתתמחה בלוחמה בטרור במזרח ירושלים ובאזור יהודה ושומרון. היחידה נקראת על שם המצביא והשופט המקראי גדעון.
היחידה לקחה חלק במבצעים רבים כנגד ארגוני הטרור הפלסטיניים באינתיפאדה השנייה. בשנת 2004 ספגה היחידה הרוג ראשון במהלך פעילות מבצעית ברמאללה. הלוחם נהרג כתוצאה מירי דו-צדדי ולא על ידי מחבלים.
בין מפקדי היחידה ניתן למנות את אורי בר-לב, יורם הלוי, שלומי מיכאל ואבשלום פלד, שהגיעו אחר כך לדרגת ניצב.
יחידת הגדעונים
מנזר נובוספסקי
מנזר נובוספסקי (ברוסית: Новоспасский монастырь; מילולית: המנזר החדש של המושיע) הוא אחד המנזרים המבוצרים המקיפים את מוסקבה מדרום-מזרח, חלק מטבעת הזהב של רוסיה.
היסטוריה.
מנזר נובוספסקי היה המנזר הראשון שהוקם במוסקבה בתחילת המאה ה-14 בתוך הקרמלין. המבנה הקרוי "כנסיית המושיע ביער" היה הקתוליקון המקורי. כאשר הועבר המנזר מהקרמלין לגדה השמאלית של נהר המוסקבה ב-1491 בהוראת איוון השלישי (המכונה "הגדול"), שונה שם המנזר ל"מנזר המושיע החדש" על מנת להבדיל בינו לבין מנזר המושיע בקרמלין.
המנזר קיבל את חסותם של צאצאיו של הבויאר אנדריי קובילה (Андре́й Кобы́ла; מת אחרי 1347), כולל הבויארים ממשפחות שרמטייב ורומנוב ושימש כאתר הקבורה שלהם. בין האחרונים מבית רומנוב להיקבר במנזר היו קסניה שסטובה (Ксения Шестова; 1631-1560), אמו של מיכאיל הראשון, צאר רוסיה, הצאר הראשון מבית רומנוב, הנסיכה לכאורה טרקנובה, שטענה כי היא בתה היחידה של יליזבטה, קיסרית רוסיה מאלכסיי רזומובסקי, וסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. בשנים 1571 ו-1591 עמדה המצודה העשויה עץ בהצלחה מול התקפות הטטרים של קרים. חלק ממבני המנזר נהרסו בפלישת נפוליון לרוסיה ב-1812.
עם עליית שושלת רומנוב לכס השלטון על נסיכות מוסקבה, הורה מיכאיל הראשון, צאר רוסיה לבנות מחדש לחלוטין את המקדש המשפחתי בשנות ה-40 של המאה ה-17. לבד ממגדל הפעמונים העצום מהמאה ה-18 (אחד הגבוהים במוסקבה) וקבר שרמטייב בכנסיית הסימן, כל שאר המבנים הם מתקופה זו וכוללים את:
במהלך השלטון הסובייטי שימש המנזר למטרות שונות: בית יתומים, בית חרושת לרהיטים, בית כלא, שהפך לבית כלא לשיכורים (Вытрезвитель) של המיליציה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 ניתן המנזר למכון לשחזור אומנות, ולבסוף הוא הושב לידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ב-1991.
L'Apocalypse des animaux
L'Apocalypse des animaux הוא אלבום פסקול של סדרת טבע דוקומנטרית על ממלכת החיות מאת פרדריק רוסיף, הסדרה עצמה שודרה בטלוויזיה הצרפתית בשנת 1970. "
פסקול הסדרה הולחן על ידי האמן והמלחין היווני ואנגליס.
הסדרה הדוקומנטרית.
בסדרה 6 פרקים, וכל אחד מהם בן כ-10 דקות.
Time to Live
Time to Live או בקיצור TTL (בעברית: זמן חיים), הוא מנגנון המגביל את זמן החיים של מידע במחשב או ברשת.
ניתן להשתמש ב-TTL כחותם זמן או מונה המוצמד או משולב בתוך המידע. ברגע שהזמן המוגדר חלף, המידע מושלך. ברשתות מחשבים, TTL מונע מחבילת מידע להסתובב באופן אין סופי ברשת. בישומי מחשב TTL משמש לשפר את זיכרון המטמון ולהגביר את הפרטיות.
חבילת IP.
בפרוטוקול האינטרנט ה-TTL הוא שדה בן 8 סיביות. הוא מיוצג במבנה הפתיח (header) של IPv4 בשם TTL, ובמבנה הפתיח של IPv6 בשם Hop Limit. הערך המקסימלי של TTL הוא 255. ערך ה-TTL נחשב לזמן המרבי שבו חבילת מידע יכולה להיות ברשת האינטרנט.