עם פלישת הנאצים לפולין, ברחה המשפחה מזרחה. ב-1939 יצא האב לקונגרס היהודי בבזל אך בדרך חזרה הביתה נרצח. נעמי חזרה עם אמה לבוכניה שליד קרקוב, שם הועברו לגטו. ב-1943 הצטרפה נעמי למסלול בריחה של חברי המחתרת הציונית בסלובקיה, שהסתננו להונגריה. מסלול הבריחה החל באשה שהעבירה אותה לצד הארי והיא המשיכה ועברה מיד ליד באמצעות מבריחים לישראל דרך צ'כיה, הונגריה, איסטנבול וביירות. ב-1944 הגיעה נעמי לישראל לקיבוץ יגור שם אומצה על ידי משפחת פלד והצטרפה לאחים: יאיר, יודקה, רוחקה, מנחם ואיה. בשירותה הצבאי שירתה נעמי בבית דרס, שם עסקה בעבודות סיקול אבנים ושם גם פגשה את בעלה לעתיד צביקה אונגר.
תחילת הקריירה כסופרת.
נעמי החלה לכתוב בגיל 12. כתיבתה החלה מכתיבת סיכומים בעקבות חוויות מחיי הקיבוץ ומכתיבה ביקורתית על ספרות שקראה.
בזמן מלחמת ששת הימים כתבה יומן תיעודי המתאר את האירועים במלחמה ובהמשך היא שיתפה פעולה עם חברה לכיתה והן הוציאו עיתון חודשי של חברת הילדים בקיבוץ בשם "חודשון".
בשנת לימודיה האחרונה, כתבה נעמי עבודת גמר מורחבת על התפתחות הרעיונות שהביאו לתנועה הציונית. העבודה נשלחה על ידי המחנך שלה למחלקת המחקר של ההיסטוריה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים ומיד התקבלה הזמנה ללימודי מחקר אך היא סירבה להזמנה.
לקראת הגיוס, הגיעה נעמי לסמינר כיתות יב' באפעל. שם, בצד האזנה להרצאות של מרצים מהצמרת המנהיגותית, החליטה נעמי על פסק זמן בלימודיה והתגייסה לחטיבת הנח"ל.
בהמשך חייה הבוגרים כתבה נעמי 4 ספרים.
לחימה בתאונות אימונים בצה"ל.
ב-1953 נישאו נעמי וצביקה, אף הוא ניצול שואה. נעמי חברה אליו לקיבוץ מלכיה, שם נולדו להם ארבעה בנים. ב-1 במאי 1984 נהרג בנם ניצן מכדור תועה בזמן תרגיל באזור תקוע במדבר יהודה, אשר בוצע בניגוד לנהלים, ללא תיק תרגיל וללא תדריך מתאים. מאז החל הזוג אונגר במאבק בתאונות האימונים בצה"ל. את רשמיה כינסה נעמי בספר "לעצור את הכדור" ולאחר יציאתו לאור, פעלו נעמי וצביקה להפצתו ביחידות צה"ל. בהמשך חולק הספר לכל צוער בצה"ל.
בעקבות פעילותם, הוקמה ועדת יעקב לפידות על ידי הרמטכ"ל דן שומרון. ב-25 ביולי 1990 אמר חיים אורון בישיבה בכנסת כי מאבקם של הזוג אונגר למניעת תאונות אימונים בצה"ל הוא אחת הסיבות להקמתה של ועדת האלוף לפידות. ועדה זו חקרה את הדרכים למניעת תאונות בצה"ל והייתה הוועדה הראשונה שטיפלה בנושא בדרג ובהיקף כזה.
איתן הבר אמר כי בישראל חיות כמה עשרות אולי אפילו מאות משפחות ששחייבות את חיי בניהן לאונגר מקיבוץ מלכיה... "צביקה ונעמי הסתערו על צה"ל ולא הרפו, עד ששונו בזכותם תיקי תרגילים, נהלים והוראות".
על פעילות הזוג אונגר אמרה אל"ם (במיל) ורדה פומרנץ כי הם אינם עוסקים במקרה הפרטי של בנם אלא שואפים לטפל בצורה נקייה בתופעה כולה. ח"כ (לשעבר) יאיר צבן אמר, שכוחם של השניים היה בהיעדר תאוות נקמה: "זה היה מאבק נטו, על מנת שלא יהיו קורבנות נוספים". ב-2007 נפטרה נעמי ממחלת הסרטן, ונקברה בבית העלמין בקיבוץ מלכיה, לצד בנה ניצן.
מלאלה יוסופזאי
יאיר ברק (אמן)
יאיר ברק (נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא אָמָּן צילום, וידאו ומיצב, אוצר וכותב, גר ועובד בתל אביב.
ביוגרפיה.
בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו במחלקה לצילום בבית הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" בתל אביב. בשנת 2005 הקים את המחלקה לצילום בבית הספר "מנשר לאמנות" בתל אביב. ב-2008 למד במסגרת תוכנית התואר השני באמנות ב-"Bard College" בניו יורק. בשנת 2020 מונה לראשות בית הספר לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים ולאוצר ראשי ומנהל אמנותי של מקום לאמנות בתל אביב
תערוכת היחיד הראשונה של ברק הוצגה בשנת 2002 בגלריה נגא בתל אביב. מאז הוצגו עבודותיו בחללי תצוגה רבים וחשובים בישראל ומחוצה לה. בין תערוכותיו:
ברק מלמד בחוג לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים, במחלקה לצילום במנשר לאמנות, בבית הספר לעיצוב במסלול האקדמי המכללה למינהל וכן במסגרת תוכנית הלימודים של "בית לאמנות ישראלית". החל מ-2020 משמש כראש המחלקה לאמנות בסמינר, וכן כאוצר ראשי ומנהל אמנותי במקום לאמנות.
בין התערוכות שאצר:
תסמיה
ההתקוממות השיעית בתימן
ההתקוממות השיעית בתימן (הידועה גם בשמות מרד החות'ים, מלחמת צעדה או העימות בצעדה) היא התקוממות שהתחוללה בצפון תימן. היא התחילה ביוני 2004 כאשר חוסיין בדר א-דין אל-חות'י , מתנגד משטר ומנהיג החות'ים, השייכים לשיעה הזיידית המהווה כ-30% מאוכלוסיית המדינה, פתח במרד נגד ממשלת תימן. מרבית הלחימה התרחשה במחוז צעדה, שבצפון-מערב המדינה, אולם היא התפשטה גם למחוזות השכנים חאג'ה, עמראן, אל-ג'וף ואף מחוז ג'אזאן, שבערב הסעודית. ממשלת תימן טוענת כי המורדים, שנקראים חות'ים על שם מנהיגם, מנסים להדיח אותה משלטונה ולכונן שלטון אסלאמי המבוסס על ההלכה השיעית. המורדים מצהירים כי הם "מגינים על הקהילה שלהם מפני אפליה" ומפני תוקפנות הממשלה. המשטר מאשים את איראן בהכוונת המרידה ובמימונה.
באוגוסט 2009 החל צבא תימן במתקפה מחודשת נגד החות'ים במחוז צעדה הצפוני, ומאות אלפים נעקרו מבתיהם בשל הלחימה. ב-4 בנובמבר 2009 התפשט העימות אל מעבר לגבולות תימן, כשפרצו קרבות בין המורדים לבין כוחות הביטחון של ערב הסעודית לאורך גבולן המשותף, וערב הסעודית פתחה במערכה נגד החות'ים. המורדים האשימו את ערב הסעודית בתמיכה בהתקפות של ממשלת תימן נגדם, אך השלטונות בריאד הכחישו זאת. מנהיגי החות'ים טענו כי ארצות הברית מעורבת במלחמה נגדם, לאחר שלכאורה ביצע חיל האוויר של ארצות הברית 28 פשיטות נגד יעדי המורדים.
גנרל עלי מוחסן אל-אחמר פיקד על הכוחות המזוינים של תימן והוביל את כל מתקפות הממשלה נגד המורדים מ-2004 ועד 2011, אז התפטר מתפקידו כדי להגן על המפגינים במהלך המהפכה במדינה.
ב-20 בינואר 2015 תקפו המורדים את ביתו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי והשתלטו על ארמון הנשיאות בבירה צנעא. לדברי שרת המידע, נאדיה א-סקאף, הנשיא האדי שהה בביתו כשהחות'ים הפציצו אותו במשך כחצי שעה, אולם הוא לא נפגע ושומריו הגנו עליו. בתגובה להתפתחויות, מועצת הביטחון של האו"ם התכנסה לדיון חירום ובסיומו התקבלה החלטה פה אחד המגנה את האלימות ומביעה תמיכה בשלטונו של האדי, שנותר במעצר בית.
ב-22 בינואר 2015 הכריזו הנשיא האדי וראש הממשלה ח'אלד בחאח על התפטרותם בעקבות המשבר ועל פירוק הממשלה. ארצות הברית ומדינות המפרץ גינו את ההתפתחויות הפוליטיות במדינה וטענו שמדובר בהפיכה נגד השלטון הלגיטימי.
ב-6 בפברואר 2015 הודיעו החות'ים על פיזור הפרלמנט ועל הקמת מועצה נשיאותית שתנהל את ענייני המדינה בשנתיים הקרובות. בעקבות השתלטותם הסופית של המורדים על המדינה, ב-11 בפברואר 2015 החלה ארצות הברית לסגור את שגרירותה בצנעא ויום למחרת עשו זאת גם צרפת והממלכה המאוחדת.
רקע.
ב-1962 אירעה מהפכה בצפון תימן שהביאה לסיום השלטון בן 1,000 השנים של האימאמים הזיידים, פלג באסלאם השיעי, שטוענים כי הם צאצאיו של הנביא מוחמד. מחוז צעדה, בצפון, היה המעוז העיקרי שלהם, אולם מאז הופל משטרם האזור הוזנח מבחינה כלכלית ונותר לא מפותח.
בזמן מלחמת האזרחים של 1994, הווהאבים, תנועה אסלאמית-סונית שמרנית המפרשת את האסלאם ככתבו וכלשונו ושנוסדה בערב הסעודית השכנה, עזרו לממשלה במלחמתה נגד הבדלנים בדרום. הזיידים טענו כי הממשלה אפשרה לווהאבים להשיג השפעה גדולה מדי בתימן. ערב הסעודית, מצידה, חששה שהתרעומת בקרב הפלג השיעי סמוך לגבולה תזלוג גם לשטחה. אף על פי שהסכסוך, שלמעשה נסוב בין ממשלת הרוב הסונית ללוחמים השיעים, לא סוקר בהרחבה ברחבי העולם, הייתה לו חשיבות בעיניי מדינות ערביות רבות באזור, שחששו מהשפעתה הגוברת של איראן בעלת הרוב השיעי.
ההתקוממות המזוינת החלה ב-2004, לאחר שהממשלה ניסתה לעצור את חוסיין בדר א-דין אל-חות'י , מנהיג זיידי של החות'ים וחבר פרלמנט לשעבר, שעל ראשו הציבה ממשלת תימן פרס בסך 55,000 דולר.
מהלך האירועים.
סבב ראשון: יוני-ספטמבר 2004.
מחודש יוני עד חודש אוגוסט 2004, כוחות הביטחון של תימן לחמו בתומכיו של אל-חות'י בצפון. מניין ההרוגים בעימותים נע בין 500 ל-1,000 איש. ב-10 בספטמבר, כוחות הביטחון הרגו את אל-חות'י, ומאז מי שהוביל את המרד היה אחד מאחיו, עבד אל-מלכ אל-חות'י. אביו, בדר א-דין אל-חות'י, לקח על עצמו את תפקיד המנהיג הרוחני של הארגון.
סבב שני: מרץ-מאי 2005.
בין מרץ לאפריל 2005, כ-1,500 בני אדם נהרגו עקב התחדשות הקרבות בין כוחות המשטר לבין תומכיו של אל-חות'י.
במאי 2005, המורדים סירבו להצעת החנינה של הנשיא עלי עבדאללה סאלח, משום שהתנאים שהם הציבו עבור כניעתם לא התקבלו על ידי הממשלה ועימותים ספורדיים בין הצדדים נמשכו. ב-21 במאי, הממשלה פרסמה את הערכתה את השפעת ההתקוממות על המדינה והכריזה כי במהלכה נהרגו 552 איש, נפצעו 2,708 בני אדם נוספים וכי היא גרמה לנזק כלכלי בסך 270 מיליון דולר.
ב-23 ביוני נכנע המפקד הצבאי של המורדים עבדאללה א-רוזמי בפני השלטונות לאחר שמתווכים מטעם השבטים הגיעו להסכם עם הממשלה.
סבב שלישי: נובמבר 2005-תחילת 2006.
סבב לחימה שלישי פרץ בחודש נובמבר 2005 ונמשך עד לתחילת 2006. במהלך הסבב הזה, שבט המדאן הפרו-ממשלתי, שהונהג על ידי שייח' עבדאללה אל-אווג'ארי, לחם בשבטים פרו-חות'ים, שניסו להתנקש בגורם במשרד המשפטים במחוז דמאר. הלחימה הסתיימה לפני הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה. במרץ 2006 ממשלת תימן שחררה יותר מ-600 לוחמים שיעים ששבתה במהלך הקרבות. אין מספרים רשמיים בנוגע למספר ההרוגים בסבב זה, אך הם היו נמוכים באופן משמעותי מסדרת הקרבות הקודמת.