תסמונת הנעילה מאופיינת בקוואדריפלגיה (שיתוק של כל ארבעת הגפיים) וחוסר יכולת לדבר, אולם עם הכרה וקוגניציה שמורות. ניתן לתקשר באמצעות מצמוץ או תנועות עיניים בלבד, שלרוב אינן נפגעות בתסמונת זו.
סיבות.
בשונה ממצב ווגטטיבי, שבו החלקים הגבוהים של המוח פגועים, בתסמונת זו אין פגיעה בתפקודים גבוהים של המוח אלא רק באזורים נמוכים במוח ובגזע המוח. סיבות למצב זה יכולות להיות-
פתופיזיולוגיה.
האזור האחראי על ההכרה בגזע המוח - תצורה רשתית, נמצא אנטומית מעל רמת האמצע של הפונס. פגיעה מתחת לרמה זו, כגון פגיעת ראש, גידול, אנצפליטיס, דימום או חסימה כאמור לעיל, תביא לפגיעה במסלולים נוירונליים יורדים ולגרום לשיתוק מוטורי מלא ואילמות, אולם עם הכרה שמורה. ה- EEG של חולים אלו הוא תקין, ויש לבקש מהם להרים את המבט למעלה, לפתוח את העיניים ולהזיזן כדי לאבחן את רמת ההכרה.
פרוגנוזה.
הפרוגנוזה משתנה בהתאם לפגיעה ולסיבה שהביאה לפגיעה עצמה. תמותה, כתוצאה מדלקת ריאות, מתרחשת בקירוב אצל כ- 70% מן החולים שהסיבה למצבם הייתה סיבה ווסקולרית (למשל, שבץ) ואצל 40% מן החולים שהסיבה למצבם לא הייתה ווסקולרית.
טיפול.
לא קיים טיפול סטנדרטי למצב זה, אולם קיימים ניסיונות לשפר את יכולת התקשור של החולה עם הסביבה באמצעים טכנולוגיים שונים המתרגמים את תנועות העיניים לתקשורת מובנת. לכך למשל, חוקרים ממכון וויצמן פיתחו מכשיר אשר פועל על ביצוע פעולות של רחרוח מהאף.
ייצוגים בתרבות.
הסרט הפרפר ופעמון הצלילה סובב סביב אדם שלקה בתסמונת הנעילה ומתאר את חוויותיו לפני ואחרי שלקה בתסמונת.
אלדורדו
אלדורדו הוא סרט ישראלי מ-1963 בבימויו של מנחם גולן על פי ספרו ומחזהו של יגאל מוסינזון שהועלה בהצלחה חסרת תקדים לאותם שנים בתיאטרון "האהל" ב-1955. זהו סרטו הראשון של גולן כבמאי ואף זיכה אותו בפרס כינור דוד באותה שנה.
עלילת הסרט.
בני שרמן, צעיר עבריין, המבלה את לילותיו וימיו במועדוני ההימורים והביליארד של יפו, מנסה להשתקם תוך הינתקות מהסביבה בה הוא גדל במחיצת פושעים ופרוצות. אולם הדרך אל העולם המתוקן אינה קלה, בעיקר בגלל הדעות הקדומות והאפליה שבהן הוא נתקל.
למעשה, מדובר בגרסה נוספת של מוסינזון לנושאים שהעסיקו אותו עוד ב-1954 במחזהו קזבלן: פער העדות, הבדלי המעמדות ותפיסת האחר הסטריאוטיפית היוצרת מתחים חברתיים קשים בישראל עולת-הימים.
גרסאות נוספות.
בנובמבר 2013 העלה גולן על הבמה בשנית את "אלדורדו" בגרסת מחזמר וכתב לו טקסט ושירים מקוריים חדשים (לחנים: מירון מינסטר). הפקה זו כללה קאסט של כ-20 שחקנים (ביניהם מני פאר, מירי אלוני ומוצי אביב) ורקדני בלט "פאנוב אשדוד". מכיוון שהמחזמר הועלה על ידי מנחם גולן ללא היתר וקבלת רישיון מבעלת הזכויות הבלעדית חנה מוסינזון, אלמנתו של יגאל מוסינזון ומנהלת עיזבונו, המחזמר הועלה רק פעם אחת כפרימיירה (בקרית מוצקין) והורד מהבמות לאחר מכן.
קליניקת מאיו
רק בלירה
רק בלירה הוא סרט קולנוע ישראלי מ-1963 מסוגת קומדיה בבימויו של יורם גרוס.
עלילה ומשתתפים.
במרכז העלילה עומדים גידי הארוך וג'קו הקצר, שני חסרי בית, שמתפרנסים ממכירת מוצרי "הכל בלירה" וחיים על ספסל בגן ציבורי. כשהספסל קורס יום אחד, הם מחפשים אתר חלופי. במפגש מול הייצוג של ה"נורמליות", המתווך, שבעצמו מסוכסך עם רשויות המס, נולדות סיטואציות קומיות שונות המפגישות בין שרידי תקופת הצנע של שנות ה-50 לישראל המלבלבת של שנות ה-60.
משתתפים: גדעון זינגר, יעקב בן-סירא, שמוליק סגל, רחל אטאס, שמואל רודנסקי, שרגא פרידמן, ג'טה לוקה, מיכאל גור, שושנה רביד, ברכה נאמן.
הפקה.
המימון לסרט הגיע מחברת פנורמה, שהייתה בבעלות של משפחת גרידינגר, בעלי בתי קולנוע ידועים.
תסריט: יורם גרוס, משה הדר. צילום: ניסים לאון (ניצ'ו). עריכה: דני שיק. מוזיקה: אדי הלפרין.
בסרט צפו למעלה מ-230,000 צופים והוא החזיר ההשקעה הבסיסית בו.
מדליית מתנדבי המילואים של המלכה
מדליית מתנדבי המילואים של המלכה (באנגלית: Queen's Volunteer Reserves Medal או בר"ת: QVRM) הוא עיטור מדרגה שלישית אשר ניתן עבור שירות ראוי לשבח או גבורה יוצאת דופן תוך מילוי התפקיד, בקרב מתנדבים לשירות המילואים מבין כל הזרועות, בשירות הכוחות המזוינים של בריטניה. העיטור אושר לשימוש בשנת 1999 וניתן מאז על ידי המלכה. העיטור מוגבל ל-13 הענקות בלבד בשנה.
תיאור העיטור.
העיטור מורכב ממדליה בצורת דיסק עשויה כסף. מצידה האחד מאויר ראשה של המלכה אליזבת חבושת כתר וסביבה נכתב תוארה המלכותי. מהצד השני נכתב שם העיטור על גבי מגילה (Queen's Volunteer Reserves Medal). המדליה תלויה על סרט צהוב בעל שני פסים ירוקים רחבים במרכזו, תצורה זאת נהוגה גם באות העיטור.
אות העיטור הוא גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים ומורכבת בדרך כלל ממרובע בדפוס הסרט של העיטור.
אף מילה למורגנשטיין
הספינקס
לורי לופלין
דלקת המוח
אנצפליטיס (Encephalitis; בעברית: דלקת המוח) היא דלקת חריפה של המוח. אנצפליטיס המשולב עם מנינגיטיס קרוי מנינגו-אנצפליטיס.
תסמינים.
התסמינים העיקריים של אנצפליטיס כוללים כאב ראש, חום, בלבול ועייפות. סימנים מתקדמים וחמורים יותר כוללים פרכוסים או התכווצויות, רעד, הזיות ובעיות זיכרון.
בקרב ילדים, בפרט תינוקות, התסמינים הנפוצים הם עצבנות הכוללת חוסר תיאבון וחום. אנשים מבוגרים עם אנצפליטיס מדגימים תמונה קלינית של חום, כאבי ראש, בלבול ולעיתים פרכוסים.
אבחון.
בבדיקה נוירולוגית ניתן להבחין לעיתים בכך שהחולה שרוי במצב של בלבול. נוכחות של קשיון עורף בבדיקה יכולה לרמז על מעורבות של קרומי המוח כגון מנינגיטיס או מנינגו-אנצפליטיס. אבחון הפתוגן אשר גרם למחלה נעשה באמצעות ניקור מותני.
דאג סבנט
יה יה דה קוסטה
ג'סיקה לוונדס
רוזמארי דהוויט
לייסי שאברט
לאדזרו ספלנצאני
לאדזרו סְפָּלָנְצָנִי (באיטלקית: Lazzaro Spallanzani, 10 בינואר 1729 - 12 בפברואר 1799), כומר קתולי, ביולוג ופיזיולוג איטלקי מחשובי חוקרי הטבע במאה ה-18. מחקריו תרמו רבות להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית ותאוריית פריפורמציה (הרעיון שיצורים מתפתחים מגרסאות מוקטנות של עצמם).
נולד בעיירה סקאנדיאנו (Scandiano) שנמצאת במחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה. הוא התחנך בקולג' הישועי, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת בולוניה, אך ויתר על לימודים אלה לאחר זמן קצר ועבר ללמוד מדעים. בתחום זה קרובת משפחה מפורסמת שלו, לאורה באסי, כיהנה כפרופסורית לפיזיקה. חושבים כי משיכתו לתחום המדעי קשורה להשפעתה. הוא למד איתה פילוסופיה ומתמטיקה, וכן הוא למד בהתלהבות גדולה שפות עתיקות ומודרניות אולם איבד בהן עניין לאחר זמן קצר.
ב-1754 בגיל 25, התמנה ספלנצאני כפרופסור ללוגיקה, מטאפיזיקה ויוונית באוניברסיטת רג'ו אמיליה. בשנת 1762 הוא הוכשר לכמורה וב-1763 הוא עבר למודנה שם המשיך ללמד בקפדנות ובהצלחה רבה, אבל הקדיש את כל זמנו הפנוי למדעי הטבע.
ספלנצאני כיהן כפרופסור באוניברסיטאות באיטליה, בין השאר באוניברסיטת פאביה ואוניברסיטת פדובה. הוא ערך מסעות ברחבי המזרח התיכון, כולל בהר וזוב ובאיים הליפאריים, שם חקר את הרי הגעש.
מחקרו הוכיח כי אף יצורים מיקרוביים, כחיידקים, נוצרים מיצורים קודמים ולא בבריאה ספונטנית, הוא הוכיח כי ניתן לעקר חומרים מחיידקים. תהליך שמאוחר יותר ייקרא על שמו של לואי פסטר. הוא תיאר לראשונה את תהליך ההפריה ביונקים וביצע לראשונה בהיסטוריה הפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית. תיאר את התופעה כי יצורים שונים יכולים להצמיח מחדש איברים שנקטעו מהם (כמו לטאות).
ספלנצאני היה גם פורץ דרך בחקר איכון הד - השימוש בקול על ידי עטלפים (כמו יצורים נוספים) כדי לנווט בחשיכה. אפשרויות המחקר היו מגבלות בהתחשב בטכנולוגיה של התקופה, כך שהמחקר הצטמצם לתיאור הנראה לעין בלבד. רק שנים מאוחר יותר, בשנת 1938, הצליחו דונלד גריפין ורוברט גלמבוס מאוניברסיטת הרווארד, לקבוע באמצעות טכנולוגיה מתקדמת כי השערתו של ספלנצאני נכונה. תרומה חשובה נוספת הייתה תיאור תהליך העיכול, והקביעה כי עיבוד האוכל בקיבה לא נעשה באמצעות טחינת האוכל - כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז - אלא באמצעות פירוקו בתהליך כימי.
לוק מקפארלן
קארלה גוג'ינה
קארלה גוגינו
לורי לוגלין
יאקוב ג'וגאשווילי
יאקוב יוסיפוביץ' ג'וגאשווילי (בגאורגית: იაკობ ჯუღაშვილი, יאקוב ג'וּע'אשווילי; ברוסית: Яков Иосифович Джугашвили, יאקוב דז'וגאשווילי; נולד ב-18 במרץ 1907, בדזי, גאורגיה - 14 באפריל 1943, זקסנהאוזן, גרמניה) היה בנו הבכור של סטלין, מאשתו הראשונה, יקטרינה סוואנידזה. הוא נפל בשבי הגרמני בתחילת המלחמה וסטלין סירב להחליפו בגנרלים גרמנים שנפלו בשבי הצבא האדום. בסופו של דבר, הוא נהרג במחנה השבויים זקסנהאוזן. לימים טוהר מאשמת בגידה של נפילה בשבי.
ביוגרפיה.
יאקוב ג'וגאשווילי נולד ליוסיף סטלין ויקטרינה סוואנידזה. אימו נפטרה כאשר הוא היה בן 6 חודשים בלבד והוא התחנך במשפחתה. את ילדותו הוא העביר בטביליסי ואחר כך למד בבית ספר תיכון במוסקבה והשלים לימודיו ב-1925 בבית הספר להנדסת חשמל בעיר.
נישואיו הראשונים היו לזויה גונינויה, בת ה-16, אך אביו התנגד נחרצות לנישואין אלה, בתגובה לכך הוא ניסה להתאבד בירייה, אך ללא הצלחה. סטלין הגיב לכך באומרו כי "מסור ליאשה ממני כי הוא מתנהג כמו בריון וסחטן ושאין לי עמו שום דבר משותף. שיחיה איפה שהוא רוצה עם מי שהוא רוצה", נולדה לו ולגונינויה בת בפברואר 1929, אך היא מתה כעבור שמונה חודשים מדלקת ריאות. לאחר מותה של הבת ג'וגאשווילי וגונינה נפרדו, למרות שלא התגרשו באופן רשמי.