הטיימס של לונדון הכתיר בשנת 2004 את הביטוי כשני מבין עשר המילים הנבחרות (שאינן מקור אנגלי) הקשות ביותר לתרגום ("Top ten non-English words voted hardest to translate") זאת בעקבות סקר בעל אופי מחקרי שנערך על ידי המכון הבריטי "Today Translations" (תרגומי היום), בקרב אלף בלשנים ומתורגמנים.
דוגמה מעניינת לקושי בתרגום המילה ניתן למצוא בספרו של חתן פרס נובל הסופר יצחק בשביס-זינגר, "דער מזל און דער שלימזל" (יידיש: "המזל והשלימזל"), אשר תורגם בשנת 1967 לאנגלית תחת השם "Mazel and Shlimazel". בגרסה העברית, תורגם השם באמצעות שימוש במקבילה הארמית של הביטוי: "גדא וביש-גדא".
הביטוי בשימוש בספרות ובשפה.
גם בספרות התורנית מצא הביטוי מקום. ר' נחמן מברסלב מביא בספרו ליקוטי מוהר"ן את המשפט הבא: . הביטוי מופיע גם בספרים נוספים של ר' נחמן.
בדיחה עממית ממחישה את משמעות המונח:
או בגרסה מעט שונה:
בנוסף נמצא הביטוי ביש-גדא בשירו של נתן אלתרמן - אליפלט, "כאשר עוד היה הוא רק ילד, כבר היה הוא ביש גדא גדול". לפי ההקשר גם שם התכוון אלתרמן לשלימזל.
אי הטיבר
אי הטיבר (באיטלקית: Isola Tiberina, בלטינית: Insula Tiberina) הוא אי בצורה מוארכת שנמצא בחלקו הדרומי של עיקול נהר הטיבר ברומא. אורכו של האי כ-270 מטרים ורוחבו כ-67 מטרים.
היסטוריה.
כבר בעת העתיקה חובר האי לשתי גדות הנהר באמצעות גשרים, ומכאן כינויו של האי Insula Inter-Duos-Pontes - "האי בין שני הגשרים". גשר ארבעת הראשים - העתיק בגשרי רומא, מקשר את האי לשדה מרס בגדתו הצפונית (הימנית) של עיקול הנהר וגשר קסטיוס מקשר את האי לטרסטוורה, בגדתו הדרומית (השמאלית) של עיקול הנהר.
על פי האגדות הרומיות, ההמון הסוער שהפיל את הטירן לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס בשנת 510 לפנה"ס זרק את גופתו לנהר הטיבר, הגופה שקעה לתחתית הנהר, והעפר שהצטבר סביבה הפך להיות האי. האי, שהיה בראשית הרפובליקה הרומית מחוץ לעיר, הפך לאזור מקודש לאחר שב-291 לפני הספירה נבנה בו מקדש לאל הרפואה אסקלפיוס.
הקמת מקדש אסקלפיוס.
בעקבות מגפה שאירעה ברומא בשנת 293 לפנה"ס פנה הסנאט הרומי לסיבילה וזו הציעה להקים מקדש לאסקלפיוס, אל הרפואה היווני. משלחת יצאה לאפידראורוס להביא את פסלו של האל, אולם הביאו עמם נחש (המייצג את האל). בהגיע ספינתם לרומא, נמלט הנחש מהספינה ושחה לעבר האי, ולכן האמינו אנשי המשלחת שאסקלפיוס בחר באי כאתר מקדשו.
במהלך השנים שונתה צורת האי לצורת ספינה על מנת לסמל את מסעו של הנחש אל רומא. במהלך המאה הראשונה לספירה נוספו רציפי אבן טרוורטין שיצרו את צורת חרטום הספינה וירכתיה ואובליסק הוצב במרכז האי לדמות את חרטום הספינה. אובליסק זה הוסר מאוחר יותר וכיום נמצא במוזיאון בנאפולי.
לאחר הקמת מקדש אסקלפיוס, הוקמו על האי מקדשים נוספים ליופיטר, גאיה, סמו סנקוס דיוס פידיוס, פאונוס, ויוויס, טיברינוס ובלונה.
ימי הבניים והעת החדשה.
בשנת 998, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בנה בסיליקה באי - בזיליקת סן ברתולומאו אולאיסולה על הריסות מקדש אסקלפיוס, ובעקבות הקמת הבזיליקה שונה שם האי לאיסולה די סן ברתולומאו. בתקופת השלטון הפשיסטי הוחזר שמו המקורי של האי.
על אף השינויים הרבים שעברו על האי, שמר על אופיו הרפואי, ובשנת 1584 הוקם באי בית חולים הפועל עד ימינו.
אירועים תרבותיים.
מדי שנה, בחודשי הקיץ, נערך באי פסטיבל הסרטים "איסולה דל סינמה". במסגרת הפסטיבל מוקרנים הסרטים על מסכים גדולים שמוקמים באי, תחת כיפת השמים.
יהודי האי.
האי היה מרכז יהודי חשוב מימי הקיסרות הרומית. הריכוז היהודי הגדול בעיר היה בשכונת טרסטברה, בקרבת אזור הנמל העתיק של האי. מאזור זה היה מעבר למרכז רומא היה דרך האי והאזור היה למרכז חיים יהודי. תולדות היהודים באי באו לידי ביטוי במהלך 2,000 שנה .
בשנת 1881 הוקם באי בית חולים יהודי עקב קרבתו של האי לאזור שהיה גטו רומא. המיוחד בבית חולים זה היה, מלבד האוכל הכשר, גם היעדר סמל ישו הצלוב מעל לכל מיטת חולה. ליד בית החולים היה גם מושב זקנים. בית החולים עבר לאזור אחר ברומא.
היום קיימת מרפאה במקום הנושאת את שם בית החולים : Ospedale Ebraico. בית חולים עצמו יחד עם בית האבות היהודי הועבר למקום אחר ברומא. במבנה בית-החולים לשעבר קיים גם בית כנסת שבו מתפללים רק בשבתות ובחגים לפי נוסח ספרד המקובל בארץ ישראל.
במלאת יותר מיובל להקמת בית החולים הוצגה פעולתו של בית החולים תחת הכותרת: Medicina e Solidarieta Alla'Isola Tibertina 2005.
כיכר העיר
דוכס ולינגטון
הדוכס מוולינגטון (Duke of Wellington) על שם ולינגטון שבסאמרסט, הוא תואר אצולה עובר בירושה בבריטניה. הראשון שנשא בתואר היה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, המצביא והמדינאי הבריטי יליד אירלנד, שנודע יחד עם בליכר בזכות הניצחון על נפוליון בקרב ווטרלו. משפחת ולסלי היא במקור שושלת אריסטוקרטית אנגלו-אירית.
היסטוריה.
התארים "דוכס ולינגטון" ו"מרקיז דורו" הוענקו לארתור ולסלי ב-11 במאי 1814. התארים המשניים לתואר דוכס ולינגטון הם: "מרקיז ולינגטון" (1812), "מרקיז דורו" ([1814), "רוזן מורנינגטון" (1760, הועבר בירושה לדוכסי ולינגטון בשנת 1863), "רוזן ולינגטון" (1812), ""ויקאונט ולסלי" (1760, הועבר בירושה בשנת 1863), "ויקאונט ולינגטון" (1809), "ברון מורנינגטון" (1746, הועבר בירושה בשנת 1863) ו"ברון דורו" (1809). הווקאונטיות של ולסלי והברונות והרוזנות של מורנינגטון הן במסגרת האצולה האירית, והשאר הן באצולה של הממלכה המאוחדת.
דוכסי ולינגטון אוחזים גם בתארים הזרים "נסיך וטרלו" (של שושלת אורנז' של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, על שם מקום הקרב, אשר הפך אחר כך לשטח בלגי, 1815), "דוכס סיודאד רודריגו" (ספרד, 1812), "דוכס הניצחון" (פורטוגל, 1812), "מרקיז טורס ודרס" (פורטוגל, 1812) ו"רוזן וימיירו" (פורטוגל, 1811). אלו הוענקו לדוכס הראשון כתוארי ניצחון על שירותו היוצא-דופן כגנרל במלחמת חצי האי (בספרד ופורטוגל) ובקרב ווטרלו.
מושב המשפחה הוא ב-Stratfield Saye, ליד בייסינגסטוק שבהמפשייר. בית אפסלי (Apsley, בית מגוריו של הדוכס הראשון בלונדון, שנודע גם ככתובת Number One, London) נמצא כיום בבעלות גוף השימור הבריטי English Heritage, אך המשפחה עדיין מחזיקה בבעלותה דירה בבניין.
אסטודיאנטס לה פלאטה
קלוב אסטודיאנטס דה לה פלאטה (בספרדית: Club Estudiantes de La Plata) הוא מועדון ספורט מהעיר לה פלאטה שבארגנטינה, הידוע בעיקר בשל קבוצת הכדורגל שלו. לזכות המועדון 6 אליפויות, 2 גביעים לאומיים ו-6 גביעים בינלאומיים.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-4 באוגוסט 1905 על ידי קבוצת סטודנטים שהתאכזבו מהעדפתו של מועדון הספורט חימנסיה לה פלאטה למשחקים בתוך אולמות במקום בשדה. הקבוצה בחרה תלבושת הדומה לזו שלבשה קבוצת אלומני - מהבכירות בכדורגל הארגנטינאי באותן שנים - חולצה לבנה עם פסים אדומים אנכיים, מכנסיים שחורים וגרביים שחורות. עם הזמן נוצרה יריבות בין שני המועדונים, ומשחק הדרבי ביניהם מכונה "אל קלאסיקו פלאטנסה". המשחק הרשמי הראשון בין הקבוצות נערך ב-27 באוגוסט 1916, במסגרת ליגת העל.
הקבוצה זכתה באליפות ב-1913 בתקופה בה הליגה הארגנטינאית עדיין נחשבה לחובבנית. עם הקמת הליגה המקצוענית נודעה אסטודיאנטס בשחקני ההתקפה שלה שזכו לכינוי הפרופסורים וכללו את השחקנים מיגל אנחל לאורי, אלחנדרו סקופלי, אלברטו סוסאיה, מנואל פריירה ואנריקה גואיטה. חוליית התקפה זו נחשבת בעיני רבים לאחת המבריקות בהיסטורית הכדורגל הארגנטינאי. שניים מאותם שחקנים, גואיטה וסקופלי, זכו עם נבחרת איטליה בגביע העולם לשנת 1934. סוסאיה היה לשחקן הראשון שכבש בליגה ובנוסף, סיים את העונה כמלך השערים.
ב-1953 נשרה הקבוצה לליגה השנייה אך שבה לליגה הראשונה עונה לאחר מכן.
בשנות ה-60 הציגה הקבוצה סגל שחקנים צעיר שהורכב משחקנים מתחת לגיל 19 וכונו הרוצחים הצעירים. יחד עם מספר שחקני רכש, הצליחו הצעירים של אסטודיאנטס לזכות באליפות ראשונה בטורניר המטרופולין בשנת 1967. בכך הייתה אסטודיאנטס לקבוצה הראשונה מחוץ לחמש הגדולות (ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס, סן לורנסו, אינדפנדיינטה וראסינג קלוב) שזוכה באליפות. הקבוצה המשיכה בהצלחותיה וזכתה 3 פעמים בגביע הליברטדורס בשנים 1968, 1969 ו-1970. הקבוצה גם התמודדה 3 פעמים בגמר הגביע הביניבשתי - ב-1968 גברה על מנצ'סטר יונייטד, ב-1969 הפסידה למילאן וב-1970 הפסידה לפיינורד. הקבוצה גם זכתה ב-1969 בגביע האינטראמריקנה.
משחק הגמר של הגביע הביניבשתי מול מילאן התאפיין במשחק נוקשה מצידם של שחקני אסטודיאנטס. בתגובה להפסד, נאסרו שחקני הקבוצה בהוראת נשיא ארגנטינה דאז, הדיקטטור חואן קרלוס אונגאנייה. בין היתר הושעה השוער פולטי לכל החיים ואף נכלא יחד עם חבריו לקבוצה סוארז ומאדרו. סגנון משחקה של הקבוצה זכה באותם ימים לכינוי אנטי-פוטבול. בסגל הקבוצה הופיעו גם שני רופאים - קרלוס בילארדו וראול מאדרו. כוכב הקבוצה באותם ימים היה חואן רמון ורון, אביו של חואן סבסטיאן ורון, כוכבה היום.
בשנות ה-70 פרש בילארדו ממשחק והחל לאמן. הוא הוביל את אסטודיאנטס לאליפות המטרופוליטנו בשנת 1982. שנה לאחר מכן הוביל מחליפו אדוארדו לוחאן מאנרה את הקבוצה לאליפות שנייה (טורניר הנסיונל לשנת 1983). בילארדו מונה כמאמנה של נבחרת ארגנטינה והוליך אותה לזכייה במונדיאל 1986 ולסגנות במונדיאל 1990 כשמאדרו משמש כרופא הנבחרת. בגמר 1986 כבש חוסה לואיס בראון, ששימש כקפטן אסטודיאנטס במהלך האליפות ב-1982, את השער הראשון של ארגנטינה.