יש אגדות שונות על מעשיה של מרים אחרי צליבת ישו. לפי האגדה הנפוצה ביותר היא הפליגה בסירה דולפת לגאליה ונטמעה בקהילה היהודית שם. אגדות שונות מתארות את נסיעתה, בלווית אנשים שונים מאגדה לאגדה. בהם משרתת שחורה בשם שרה, מרים אמו של יעקב, מרים שלומית, יוסף הרמתי, אלעזר, מרתה, מקסימינוס הקדוש (ההגמון הראשון של אקס), וכן בנו או בתו של ישו המתוארים כ"גביע הקדוש" המכיל את דמו של ישו. סוף מסעם היה בשפך הרון, במקום הקרוי היום סנט מארי לה מאר (המרים הקדושה של הים). לזכר הגעתם לכאורה למקום נבנתה במקום כנסייה מפוארת בה יש מזבח המוקדש לשרה המצרייה (שרה קאלי). שרה זו היא קדושה לבני הרומה.
בולות אפיפיוריות בחתימתם של לוציוס השלישי, אורבנוס השלישי וקלמנטיוס השלישי אישרו כי מרים המגדלית אכן קבורה בצרפת.
מרים המגדלית בכתבי חז"ל.
בתלמוד הבבלי מובאות כמה התייחסויות שליליות ל"מרים מגדלא שיער נשייא" (קולעת – יוצרת גדילים – בשיער הנשים). בתלמוד היא מוזכרת כאשתו של פפוס בן יהודה ומסופר עליה שבגדה בבעלה עם יוסף פנדירא, ומכך נולד ישו הנוצרי. במקום אחר מסופר שמלאך המוות ביקש להמיתה. הפרשנות המקובלת היא שאותה מרים היא מרים המגדלית. יש המפריכים זיהוי זה שכן לדעתם הוא מתבסס על קריאה שגויה של המילה הארמית "מגדלא" המשמשת במשפט כחלק מתיאור מקצועה של האשה ולא כתיאור מוצאה, אך יש המפרשים את שמה של מרים בתלמוד "מרים מגדלא שיער נשייא" כשם גנאי שבנוי משמה המקורי, וכך הופיע "מגדלא (במקום מגדלנא) שיער נשייא", על שם שערה הארוך (ראו תמונה והסבר). ישנם שפירשו גם את השם "מרים מגדלא שער נשייא" על שם מקום מוצאה בעיר קסרי קסרין שהייתה נקראת גם מגדל נשיא. בעלי התוספות במסכת חגיגה מפרשים ש"מרים מגדלא שער נשייא" הייתה "אמו של פלוני", כאשר הכוונה כנראה לישו וכך מפורש גם במסכת שבת. יוצא מכך שלדעת חז"ל מרים המגדלית היא אמו של ישו ולא תלמידתו. תיאור הבגידה – האנושית – מובא כנגד התפיסה הנוצרית שישו נולד מהתעברות אמו מרוח הקודש.
הבשורה על פי מרים.
"הבשורה על פי מרים" הוא ספר חיצוני לברית החדשה, שנטען כי נכתב על ידי מרים המגדלית.
בשנת 1896 רכש מלומד גרמני בשוק של קהיר מגילת פפירוס והעביר אותה לברלין. במגילה, הקרויה "הבשורה על פי מרים" יש התייחסות שונה במקצת לסיפור הצליבה ולתפקידה של מרים המגדלית בהתרחשות. על פי הכתוב במגילה, ישו, שאהב אותה יותר מאשר את שאר תלמידיו, מסר למרים דרשה אותה היא נשאה בשמו באוזני שאר תלמידיו.
בתרבות הפופולרית.
הזמרת הגרמנייה סנדרה הוציאה בשנת 1985 שיר ושמו "(I'll Never Be) Maria Magdalena", שהיה ללהיט גדול. מרים מוזכרת גם בשירה של הזמרת ליידי גאגא "Bloody Mary" (מרים המדממת) מתוך האלבום "Born This Way", ובו מתוארים רגעיו האחרונים של ישו לאחר שנתפס בידי הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, וטיפולה בו לאחר מותו; כמו כן, גאגא מופיעה בקליפ לשיר "Judas" בתור מרים המגדלית ולצידה ישו ושליחיו.
באירוויזיון 1999 הזמרת דוריס דרגוביץ' ייצגה את קרואטיה עם השיר "מריה מגדלנה", שזכה במקום ה-4.
תאוריות שונות על מהותה של מרים, היותה אשתו של ישו ועל כך שילדה לו צאצא מובאים בהרחבה בספר המתח "צופן דה וינצ'י" מאת דן בראון ובסרט באותו השם המבוסס עליו.
באלבום Magdalene של הזמרת FKA twigs יש שיר בשם Mary Magdalene. השיר מציג את נקודות המבט השונות שלפי מרים המגדלית: מישהי שעסקה בזנות ומישהי שעמדה לצד ישו וריפאה אנשים בעזרת צמחים.
שיניים
מריה מגדלנה
בירקירקארה
בירקירקארה (במלטזית: Birkirkara) היא העיר הגדולה ביותר במלטה מבחינת מספר תושביה, ובשנת 2014 התגוררו בה 22,247 נפש. היא שוכנת בעמק קטן במרכזו של האי מלטה.
היסטוריה.
בסמוך לעיר התגלו מספר שרידים פרהיסטוריים, בהם חריצים במסלע המובילים לראש גבעה, והמיוחסים, לעיתים, לגלגליהן של מרכבות או למזחלות להובלת מטען; לדוגמה מיסרח אר איל-קביר. מספר קברים בעיר מיוחסים לפיניקים, ובשעת גילויים נמצאו בחלק מהם כלי חרס, כמו צלחות, כדים ומנורות. הרומאים אשר כבשו את מלטה במלחמה הפונית השנייה הותירו בשטחה של העיר באר מים וקבר בודד.
העיר עצמה נזכרה לראשונה במסמך כנסייתי משנת 1436 שציין כי שמשה כרובע כנסייתי זמן מה לפני שנת 1402, וכי בעת כתיבת המסמך, הייתה אחד היישובים הגדולים באיים, ובה כ-500 תושבים. עיקר עיסוקם של תושבי העיר היה בחקלאות, אך ייתכן שעסקו גם בטווית כותנה ובייצור כלי חרס וסלים.
סמוך לאמצע המאה ה-16 מנתה אוכלוסיית העיר כ-4,000 איש, אך היא חרבה בהתקפה עות'מאנית ב-1551. בעת המצור הגדול על מלטה ב-1565 מצאו תושבי העיר מקלט במבצר סנט אלמו (כיום בבירה ולטה) ובמבצר סנט אנג'לו שבבירגו והשתתפו בהגנתם. החל בסוף המאה ה-16 החלו שטחה של העיר ואוכלוסייתה להצטמצם וכפרים שהשתייכו לה הפכו לרבעים עצמאיים. תהליך זה הואץ במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, עת נותקו מבירקירקארה שישה כפרים שהפכו לערים עצמאיות חדשות, וכפר נוסף שצורף לעיר אחרת. בתחילת המאה ה-17 הוקמה במלטה אמת מים אשר הובילה מים מדרום-מערבו של האי עד לבירה ולטה, וזו חצתה גם את בירקירקארה. עוד הוקמה בעיר אותה עת כנסיית רובע שהוקדשה לחג עליית מרים, אך היא הוחלפה בבזיליקת הלנה הקדושה המוקדשת להלנה הקדושה, ואשר בנייתה החלה ב-1727.
מסילת הרכבת היחידה במלטה, אשר נסללה על ידי הבריטים ב-1883 ופעלה עד 1931, חצתה את העיר, ותחנת רכבת פעלה בה. מבנה תחנת הרכבת שוחזר בשנת 1970 והוא משמש כיום כגן ציבורי ובו ניצב אחד הקרונות המקוריים של הרכבת הישנה. בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר כ-8,000 תושבים, והיא הלכה ואיבדה את אופייה הכפרי, תוך שהיא הופכת לרובע מגורים. במלחמת העולם השנייה הופקדו יצירות אמנות שונות בבזיליקת הלנה הקדושה ובמבנים אחרים ברחבי העיר, אולם גם בירקירקארה ספגה הפצצות אוויריות מצד מטוסי מדינות הציר, והפצצה קשה במיוחד ארעה בה ב-30 ביולי 1942. לאחר המלחמה הוקמו בעיר בית חולים ומחנה פליטים אשר שימש כמחסה לתושבי האי אשר איבדו את ביתם, רובם מהערים אשר סביב הנמל הגדול - ולטה, פלוריאנה, בירגו וסנגלאה ואחרות. באותה עת התגוררו בעיר כ-40,000 איש. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמו בעיר ובקרבתה שני אזורי תעשייה.
בעלי התוספות
בעלי התוספות הוא כינוי למספר רב (כמה מאות) של תלמידי חכמים שלקחו חלק בכתיבת פירושים, המכונים תוספות, על 30 ממסכתות התלמוד הבבלי, ועל פירוש רש"י לתלמוד. הם יצרו ופעלו במשך כמאתיים שנה, במאות השתים עשרה והשלוש עשרה. מרביתם מחוג תלמידי רש"י באשכנז ובצרפת ומיעוטם באנגליה ובאיטליה. ראשונים היו תלמידי רש"י, שכתבו הערות וחידושים לפירושו. במשך הזמן התרחבו וגדלו תוספות אלה, עד שהיו לתוספות לתלמוד.
יצירתם וכתיבתם.
בבתי המדרש ישבו התלמידים וחכמי הישיבות יחד עם מוריהם ורבניהם, התווכחו והתפלפלו על פירוש התלמוד, ומפרשיו שקדמו להם (כגון רבנו חננאל ורש"י).
דרך לימודם דמתה לזו של האמוראים בישיבות בבבל.
התלמידים היו רושמים לעצמם רשימות על המשא ומתן ההלכתי על התלמוד, ועל השקלא והטריא המפולפל שהתנהל בישיבה. הם עברו מישיבה לישיבה, ולכל מקום אליו הגיעו הביאו איתם את חידושי בתי המדרש שבהם היו לפנים. חידושים אלו צוינו כתוספות של בית מדרש פלוני. כך הופיעו קובצי תוספות רבים, כאשר כל אחד נושא עליו את שם בית המדרש ממנו שוכתב תוכנו.
התוכן שעמד לנגד עיניהם של בעלי התוספות היה רב: נוסף לתלמוד, הם עסקו בכל פירוש וחיבור שנתחברו אחרי חתימת התלמוד, ולכן לימודם היה מקיף ורב ממדים. הם השוו סוגיות בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, השוו ברייתות, תוספתאות ומדרשי הלכה. כמו כן, בעלי התוספות בדקו את הנוסחאות וקבעו את הנוסחא הנכונה.
המהרש"ל הגדיר את פעולת בעלי התוספות: כלומר, מפעל פרשני הרמוניסטי מקיף המבוסס על ההשקפה שהתלמוד נעדר סתירות.
פירושם על התורה.
נוסף על פירושם לתלמוד, כתבו בעלי התוספות פירושים רבים על התורה ועל פירוש רש"י עליה. כמה מקבצים אלה יצאו לאור, ביניהם: "דעת זקנים" (נדפס בחלק ממהדורות המקראות גדולות), "הדר זקנים", "מושב זקנים", פירוש המיוחס לרא"ש, פענח רזא, חצי מנשה, מנחת יהודה, ועוד. ליקוט נרחב מהפירושים שנותרו בכתבי יד נדפס בלקט "תוספות השלם" על התורה והמגילות על ידי יעקב גליס.
שו"ת בעלי התוספות.
חיבור נוסף יצא מבית מדרשם של בעלי התוספות: שו"ת בעלי התוספות (או תשובות בעלי התוספות). חיבור זה כולל 135 תשובות של 39 מבעלי התוספות שבאשכנז וצרפת.
עלייתם לארץ ישראל.
מבתי המדרש של בעלי התוספות יצאה תנועת העלייה לארץ ישראל הידועה גם בשם "עליית הרבנים מצרפת ומאנגליה".
העלייה הייתה תגובה כנגד מאמצי מסעות הצלב לגייס כוחות באירופה לשחרור ארץ הקודש. אלו עוררו גלי עלייה של יהודי צרפת ואנגליה. העולים היהודים זכו לכתב חתום ממלך ירושלים ז'אן דה בריין, חמיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בגל הראשון שלה, בין השנים 1209–1211, עלו לארץ ישראל כשלוש מאות תלמידי חכמים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל, הוא "הכהן הגדול, רבינו יונתן הכהן". הם התיישבו בעכו, מרכז המדינה הצלבנית, ויסדו בה בית מדרש ברוח בעלי התוספות.
בעקבות עלייה זו הגיעו עליות נוספות מאירופה לארץ ישראל, שחלקן התיישבו בירושלים; ברם, היישוב היהודי בירושלים לא החזיק מעמד, מסיבות כלכליות ואולי אף בגלל הריסת ביצורי העיר, אשר תרמה להחלשת הרגשת הביטחון בעיר. בשנת 1244 נכבשה ירושלים על ידי הממלוכים ממצרים, אשר גירשו ממנה את הנוצרים ואת היהודים, אשר ברחו לשכם.
בוג'ומבורה