אורן הרמן (נולד בירושלים ב-25 בינואר 1973) הוא סופר עטור פרסים והיסטוריון של המדע. ספרו, "מחיר האלטרואיזם: ג'ורג' פרייס" "והחיפוש אחר מקורות טוב הלב", בוחן את מקורותיו האבולוציוניים של האלטרואיזם וסוקר את קורות חייו של הגאון הטרגי ג'ורג' פרייס, שניסח משוואה כדי לעזור בפתרון הפרדוקס הנראה לעין של האלטרואיזם. הספר זכה בפרס הספרים של לוס אנג'לס טיימס לשנת 2010 בקטגוריית המדע והטכנולוגיה, היה ספר השנה של "הניו יורק טיימס", והעניק השראה לשני מחזות תיאטרון ותוכניות רדיו. ספרו הראשון של הרמן היה "האיש שהמציא את הכרומוזום" ("The Man Who Invented the Chromosome") בהוצאת הרווארד (2004) על המדען האנגלי סיריל דין דרלינגטון , שניסה להשתמש בביולוגיה לשם הבנת התרבות וההיסטוריה האנושית, ורעיונותיו הקרינו על חלק ניכר מתחום המחקר של נושא הפוטנציאל האבולוציוני (evolvability) . ספרו האחרון הוא "אבולוציות: חמישה עשר מיתוסים שמסבירים את עולמנו" (יצא לאור ב-2018. תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2019 והיה לרב מכר). בספר - תיאור בנימה מיתית של האירועים הגדולים בתולדות היקום, החל מהמפץ הגדול ועד להתפתחות התודעה האנושית. ספריו של הרמן תורגמו לשפות רבות כולל פולנית, סינית, עברית, יפנית, קוריאנית, איטלקית, טורקית ומלאיאלאם.
ביוגרפיה.
אורן הרמן נולד בירושלים ב-25 בינואר 1973. הוא גדל והתחנך בירושלים ובניו יורק, וסיים את לימודיו בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. לאחר שלוש שנות שירות ביחידה מובחרת בצה"ל, למד הרמן היסטוריה וביולוגיה באוניברסיטה העברית, שם סיים בהצטיינות. לאחר מכן קיבל תואר שני ותואר דוקטור בהצטיינות מאוניברסיטת אוקספורד. לאחר מכן עסק במשך שנתיים במחקר והוראה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה להיסטוריה של המדע.
הרמן זכה בפרס אלון להצטיינות אקדמית, ונבחר בשנת 2003 לאקדמיה הצעירה למדעים בישראל. נכון לשנת 2022, הרמן הוא מרצה בתוכנית לתארים מתקדמים במדע, טכנולוגיה וחברה באוניברסיטת בר-אילן ועמית בכיר במכון ון ליר בירושלים, שם הוא מנחה סדרת הרצאות ציבוריות: "מדברים על מדע במאה ה-21". תחומי ההתמחות שלו כוללים היסטוריה ופילוסופיה של הביולוגיה המודרנית, היסטוריה של המחשבה האבולוציונית , אלטרואיזם, גנטיקה במאה ה-20, היסטוריה תרבותית של המדע, ביוגרפיות היסטוריות, מדע ומיתולוגיה.
‎הרמן תרם תכופות ל"ניו ריפבליק" ול"הארץ", והוא יוצר משותף של הסדרה התיעודית הישראלית "אז הרצל אמר" (Did Herzl Really Say That?), הבוחנת זהויות תרבותיות משתנות בישראל. עבודתו סוקרה בכתבי העת המדעיים Science ו-Nature, וכן בניו יורק טיימס, הטיימס, TLS, The New York Review of Books, אקונומיסט, פורבס, הפינגטון פוסט ועוד.
דגל הצבא האדום
לורם איפסום (ספר)
לורם איפסום הוא מקבץ מקטעי טקסט (הקרוי מאש אפ) של היוצר הישראלי תומר ליכטש, יליד 1978. הספר ראה אור בהוצאה עצמית בתל אביב בשנת 2007. נוסף על גרסתו המודפסת, לספר יש גרסה וירטואלית בקובץ PDF שניתן להוריד באופן חינמי דרך האינטרנט.
בשנת 2019 היוצר תומר ליכטש הוציא ספר נוסף בשם "שירים טיפוסיים" בהוצאת מקום לשירה.
שם הספר וצורתו.
המושג "לורם איפסום" הוא ביטוי מוכר למלל אוטומטי המכיל אותיות ורווחים בדמות מילים חסרות כל משמעות. השימוש בלורם איפסום נעשה כדי למלא שטחי תוכן, לרוב לצורכי גרפיקה, עיצוב ודפוס. השימוש המעניין של תומר ליכטש במושג זה כשם הספר יכול להעיד על מידת הרצינות שבה הוא מעוניין שהקוראים יתייחסו ליצירתו.
קטעים המופיעים במקבץ, 507 במספר, מורכבים כולם משלוש שורות קצרות, לעיתים בנות לא יותר משלוש או ארבע מילים. המקטעים ממוספרים אך לא מסודרים באופן כרונולוגי או לפי נושאים, אף על פי שלעיתים קיימים קישורים בין מקטע אחד למשנהו, למשל מקטע שממשיך רעיונית את המקטעים שהופיעו לפניו. אחדים מהמקטעים אינם אלא חזרה על אותה שורה, או אזכור של מילים עם הברות דומות או של חרוזים, כמו כן, גם המילה הגסה לא נעדרת מהם.
ייחודיות היצירה היא בהנגשת עולם המושגים הווירטואלי בתצורה פואטית של שירה לכאורה. אחדים מהמקטעים מנוסחים בצורת תהייה כללית, ובאחרים ניתן למצוא הדי ביקורת. ישנם מקטעים המתארים סיטואציות שונות מעולם האינטרנט, כדוגמת שיח בין טוקבקיסטים.
און לייף
אונלייף
המכללה למקרא
המכללה למקרא היא מוסד לימודי נוצרי-אוונגליסטי בנתניה. המכללה נוסדה בירושלים בשנת 1990, ובשנת 2010 הועברה למיקומה הנוכחי. המוסד הוקם על ידי חברי קהילת היהודים משיחיים ובתמיכת התנועה האוונגליסטית-פנטקוסטלית בישראל.
מטרתה המוצהרת של המכללה היא "לצייד ולפתח מנהיגים לשרת את האדון, ולהעניק הבנה ייחודית של השורשים היהודיים של האמונה בישו".
המכללה איננה מוכרת כמוסד להשכלה גבוהה על ידי המועצה להשכלה גבוהה בישראל, אך כן מוכרת על ידי מספר גורמים נוצרים-אוונגליסטיים בעולם, כגון "המועצה האירופית לחינוך תאולוגי" ו"האגודה התאולוגית האסייתית" .
מסלולי המכללה.
המכללה מציעה מסלולי לימודים לתואר ראשון ולתואר שני, אם כי המועצה להשכלה גבוהה אינה מכירה בה כמוסד אקדמי. המכללה עוסקת בלימוד תאולוגיה לפי כלים שנקבעו בקרב הוגי הדעות הנוצרים לגבי התנ"ך והברית החדשה (כולל לדוגמה דיון על עדויות מהמקרא המעידות על היות ישו המשיח המנובא על ידי נביאי ישראל). כל המרצים והסטודנטים במכללה משתייכים לזרם היהדות המשיחית ומאמינים בעקרונותיו. המכללה גם משמשת להכשרת מנהיגי קהילות, אותם היא מכנה "רועים רוחניים".
היסטוריה.
ב-2012 חוותה המכללה קושי לרכוש את שתי הקומות העליונות של המבנה בו היא ממוקמת, בעל המקום דרש 1.3 מיליון שקלים, בעוד שלמכללה היה כרבע מהסכום בלבד. בעזרת גיוס מהציבור, בין היתר עם סרטון יוטיוב, גייסו את יתרת הסכום.
ביקורת מצד גורמים אנטי-מיסיונריים.
לטענת ארגון "יד לאחים" וחסידות חב"ד המכללה משמשת כ"כר פורה" להפצת הדת הנוצרית בקרב יהודים וניסיון להמירם לדת זו במטרה לעשות את מה שחלק מהנוצרים (בעיקר האוונגליזם) מאמינים שיביא לתחיית ישו ולשלטון הנצרות על האנושות. המכללה טענה כי אנשי "יד לאחים" מגיעים תכופות לכנסיהם ומשבשים אותם.
יושי (סוג)
יושי (שם מדעי: Yoshi) הוא סוג של חתול נכחד מתת-משפחת השנחרבים, בעלי הניבים החדות. היושי התגלה בחצי האי הבלקני, כשממצאים שלו מסין נחשבים כיום ללא ברורים, ותואר לראשונה ב-2014, לאחר שהופרד מסוג דומה - המטאילורוס ("Metailurus"). שמו ניתן על שם חתול הבית של החוקר שגילה אותו. סוג זה כלל שני מינים.
היושי היה קטן בהרבה ממרבית החתולים ששויכו לשנחרבים והגיע לאורך 70 סנטימטרים, לרבות הזנב ולמשקל מרבי של 35 קילוגרם. הוא היה בעל גולגולת דומה לזו של ברדלס מודרני ונראה שחי באורח דומה. מבנה גופו היה דומה לכלאיים בין פומה לשונר, והיה מותאם לריצה מהירה בערבות וסוואנות, זאת לעומת מבנה גופם של שנחרבים ידועים כמו הסמילודון והמגנתריאון שהותאמו למארבים לטרף כבד כמו פרים, קרנפיים או אף ממותות ושאר פילאים. הוא גם היה בעל מבנה ניבים קצר מאוד, אך בעל רגליים ארוכות יחסית ועדיין היו קצרות יחסית לעומת רגלי הברדלס.
ככל הנראה היושי וקרוביו התפתחו עם סוף המיוקן למינים כבדים בעלי ניבים ארוכות, אך איבדו את המהירות בדרך זו.
חלוקת התנ&quot;ך לסדרים
חלוקה לסדרים היא שיטה לחלוקת התנ"ך למקטעים קצרים ששימשה בעם היהודי קודם לחלוקה לפרקים והיום נמצאת בשימוש מועט.
קריאת התורה בארץ ישראל.
במנהג ארץ ישראל הקדום, היו קוראים בתורה בשבתות על פי חלוקת הסדרים, במחזור שאורכו כשלוש שנים וחצי- .
כמה פייטנים ארץ-ישראלים קדומים, כר' יניי ור' יוסף ברבי ניסן כתבו פיוטים לשבתות על פי קריאת התורה, בהתאם לחלוקה הזו, בעוד פייטנים ארץ-ישראליים מאוחרים יותר, כרבי שמואל בן הושענא, כתבו פיוטים בהתאם לחלוקה השנתית. לעומת זאת, בקהילת ארץ ישראל בקהיר נמשכה הקריאה על פי חלוקה זו עד תקופה מאוחרת יותר, והנוסע בנימין מטודלה שחי לפני כ-850 שנה מתאר בספר מסעותיו, שקהילה זו עדיין השתמשה בחלוקה לסדרים.
חלוקת התורה לסדרים לוותה גם בהפטרות המתאימות לחלוקה. ההפטרות לפי מחזור הקריאה הזה נשמרו בקטעים מגניזת קהיר. יוסף עופר זיהה את רשימות ההפטרות השונות וערך רשימה של כל ההפטרות לפי המנהג התלת-שנתי.
שימושים נוספים בחלוקה לסדרים במהלך הדורות.
במהלך הדורות חלוקה זו הוזכרה פעמים רבות וחלק מספרות המדרש מחולקת על פיה. כמו כן, היא מוזכרת גם במהדורות של פרשנות לתנ"ך.
המסורת הנוצרית מייחסת את חלוקת הטקסט לפרקים לבישוף האנגלי סטיבן לנגטון (1150-1228), אולם אין ודאות בכך.
בערך בשנת 1330 רבי שלמה בן ישמעאל מיקם את מספור הפרקים הנוצרי לתוך ספרי המקרא היהודיים. הוא מיקם את המיספור בשולי התנ"ך העברי (שהיה עדיין רק בכתבי-יד), כדי להקל לעקוב אחרי הפסקאות המפורטות בפולמוסים בין יהודים לנוצרים. מאז הסימון הנוצרי השתרש בכתבים היהודיים ונהיה נפוץ.
מהדורת תנ"ך קורן היה התנ"ך המודפס הראשון, שהציג את החלוקה לסדרים בציון האותיות בערך מספרי עולה (לצידו של הכתוב), מאוחר יותר יצא תנ"ך על פי כתר ארם צובא (בהוצאת מוסד הרב קוק ובעריכת הרב מרדכי ברויאר) שגם סימן חלוקה זו על ידי הוספת האות ס לצד כל התחלת סדר, כמו שמסומן בכתבי היד.
לתנ"ך קורן צורפה הקדמה המסבירה את השתלשלות החלוקה היהודית לסדרים, ההשערות לגביה, וחשיבותה לישראל כיום.
כיום, מתקיימת תוכנית לימוד התנ"ך "תנ"ך יומי" ע"פ חלוקת הסדרים, אשר בה מסיימים את התנ"ך מאות אנשים כל שנה.
השוואה לחלוקה לפרקים.