מרבית קבוצות האומנדה צוברות עם הזמן מאגר אדיר של רוחות המחולק בדרך כלל לשבע "שדרות". לכל שדרה יש מנהיג, כל שדרה מייצגת חלק מהיקום, לכל חלק יש תת-חלק, ולכל תת-חלק יש רוח שאחראית עליו. האומבנדה מאכלסת את ה"שדרות" ברוחות רבות מספור, רוחות שאינן חולקות מקור משותף. ביניהן ניתן למנות קבוצות שונות חשובות במיוחד כמו רוחות האינדאנים(קבוקלוס), רוחות העבדים השחורים, המכונים "השחורים הוותיקים"(פרטוס וליוס). בבתים רבים סוגדים גם לרוחות יורדי הים (מריניירוס או מרוז'וס). רוחות תושבי הבאהיה שהן רוחות ידידותיות ומצחיקות, רוחות רועי הבקר שהן זכריות בלבד (בוידרוס) ולרוחות הצוענים(סיגאנס). לבסוף ישנו "האגון", רוח המתים שמוזכר גם בסנטריה והקנדומבלה. באומבנדה מהוות האגון "רוחות מסוכנות" ותועות המופיעות לעיתים באופו ספונטני ועשויות להזיק לאדם, או "נדבקות אליו" כפי שנהוג לומר. רק במאמצים רבים ניתן לגרום להן ללכת להניח לקורבנותיהן. מאחר שהמערכת המסתעפת של השדרות פנויה לכל, יכולים להצטרף בכל פעם חברים חדשים לטיפוסי הרוחות ובאותה מידה יכולה גם רוח לאבד את מקומה באחד מן הימים. כל אותם היצורים, שהאומבנדה פתחה בפניהם את שעריה דחקו בהדרגה את האורישה לשוליים. אולם יש רק אורישה אחד שמעמדו הלך והתחזק: אשו, האל הנכלולי, ההרמס של הקנדומבלה. בתנאי החיים של העיר הגדולה ובמאבקי הקיום היומיומיים, הנוכל והבדרן הנודד התפצל למספר רב של יצורים בעייתיים מבחינה מוסרית ונטולי עקרונות. ביניהם גם מקבילה נשית, "פומבה ז'ירה", שגם היא מופיעה בצורות רבות.
בחירת הרוחות.
אף קבוצת אומבנדה לא נמצאת בקשר עם כל הרוחות. שומרים על קשר רק עם הרוחות שמסייעות בפתרון בעיות יום יומיות. מגוון הרוחות של כל קבוצה נקבע בסופו של דבר על פי ההעדפות של המאמינים. אולם בראש ובראשונה, על פי העדפותיו של מנהל הפולחן. הרוחות המגוננות שלהם הן הרוחות החשובות במרכז. הרוחות הפופולריות ביותר הן אלה המתקשרות באופן קבוע באמצעות מדיום, ומחוות את דעתן על צרות היומיום של המאמינים, או כפי שנהוג לקרוא לזה "עורכות התייעצויות". בחלוף הזמן מבשילה אישיותן של הרוחות, הן מסגלות לעצמן תכונות ייחודיות ותופסות מקום מוגדר בחיי הקבוצה.
תפקיד הרוחות בקרב הקבוצות.
כמעט בכל קבוצה ניתן למצוא את ה"קבוקלוס"(רוחות האינדאנים), יועצות חשובות בענייני הבריאות. הן חיות בג'ונגלים בלתי נגישים, מחוץ לעולם רווי הטכנולוגיה, הן עזות פנים, בטוחות בעצמן וגאוותניות. נהוג לדמיין אותן באופן שמזכיר דימויי טבע רומנטיים, כמו דימוי ה"הפרא האציל" שאינו מתפשר והתנגד לעבדות. רוחות האינדיאנים מכונות בשמות השאולים מהשפה האינדאנית: "אוביראטה", "טופינאמבה" או לחלופין בשמות פורטוגליים כמו " מרעיד הארץ", "נוצה לבנה", "שבעת החצים" ועוד.. חסידי האומבנדה נוהגים להתייעץ עם החסידים השחורים הוותיקים, כמעט בכל מזבח ניתן למצוא דיוקנאות שלהם. במובן זה, הם מהווים תמונת תשליל לרוחות האינדאנים. קוראים להם בשמות כמו "אבא ז'ואקים מאנגולה", "דודה ריטה". השמות האלה מעידים על לשון הקרבה השגורה בקשר איתם. השחורים הוותיקים מצד אחד מצייתים לסטריאוטיפ של עבד הבית הנאמן והכנוע, אך מצד שני הם נחשבים מרפאים מחוננים ומכשפים נבונים. נהוג לספר עליהם בהערכה כי בתקופת העבדות הם הפעילו את אומנות הכישוף נגד האדונים הלבנים. מנגד לחסידים השחורים הוותיקים, קיימים חברי השדרה של אשו, המוצגים לרוב כפרוצים. הם משלהבים יצרים, חצופים ואגרסיביים ופונים אליהם בראש ובראשונה בענייני האהבה. המאמינים מכירים בעוצמתם ומכבדים אותם על כך ולעיתים קרובות אף יראים בפניהם. נטייתם לנוכלות הפכה לפופולרית במאבקי ההישרדות של העיר הגדולה. ניתן לומר שהדמויות האלה מייצגות את "הצד האחורי" של הציוויליזציה, המוסר והלכות החיים הראויות, הצד המנוגד לסדר: השוליים, הדו משמעות והעדר החוק. הביתיות והמשפחתיות זרה להן, והן שוכנות ברחובות, בבתי הקברות ובצומתי הדרכים. נהוג לתת להם שמות כמו " חוסמת הדרכים", "גולגולת", שמות המבטאים את הקשר שלהן את העירוני, השולי, מה שנמצא בין החיים לבין המוות. הופעתן הגסה, המינית והפוגענית מזכירה את דמויותיו הזוהרות של "גדה" בדת הוודו. דמויות אלו נוטות ל"הדבק" ולהטריד אנשים שאינם ממלאים את מבוקשן. רק לאחר משא ומתן קשה ולאחר הבטחות ניתן להביא אותן לחדור מהתנהגות זו.
טיפוסים אחרים לחלוטין הם רוחות הילדים, לבני עור, מפונקים ותובעניים. אם לא נענים לבקשותיהם הם מטילים עונשים כבדים ללא התאמה לחומרת המעשה. אולם כאשר הם מתנהגים בילדותיות הם יצורים טהורים ותמימים ונהוג לפנות אליהם בעדינות בלשון קטנה, כמו "מריזיניה" בפורטוגלית.
הפנתאון האומבנדי.
מרכזי האומבנדה, כוללים כמה מאלי האורישה, שאף הם, כמו הרוחות האחרות, עורכים התייעצויות. הם נמצאים אומנם במעלה ההיררכית של הרוחות, ממש מתחת לאלוהים, אבל כמו אלוהים, הם הופכים לישות מופשטת ובלתי נגלית, כך שבסופו של דבר יש להם חשיבות משנית בחיי היום יום. בקבוצות האומנדה הקרובות יותר לקנדומבלה מקיימים המאמינים קשר הדוק יותר עם האורישה. המגוון הרב תרבותי של הפנתאון האומבנדי משתקף במזבחות של מרכזי האומבנדה. במזבחות ניתן למצוא ייצוגים של רוחות ומנחות קורבן רבות: צעצועים לילדים, סיגריות ואף משקאות אלכוהוליים. צלחות עמוסות אוכל, נרות, פרחים, פסלים, וכל מנחה היא לרוח אחרת.
מהות הדת.
עולם הרוחות של האומבנדה הוא עולם מורכב שאינו עשוי מקשה אחת, אך הגמישות והפתיחות של האומבנדה הופכת אותה לדת אטרקטיבית לאורחות החיים המודרניים השואבים את תרבותם לא רק מן המסורת. האומבנדה נותנת לכל אחד ואחד את האפשרות להרכיב ממגוון הרוחות את מה שמתאים לאישיות שלו, על כל הסתירות ומאבקי התפקידים שבה. מאחר שניתן לשרת כמדיום כל אחת מן הרוחות, המאמינים יכולים גם לחוות את המתחים הפנימיים האלה במהלך טראנס. כך נענת האומבנדה לחוויה "המודרנית" הטיפוסית- חוויית התלישות והאיום על תחושת העצמי. עניין זה מסביר חלקית את ההצלחה העצומה של האומבנדה.
טקס האומבנדה.
בכל לילה מאבדים אלפי מאמינים את הכרתם ומוסרים את גופם לשלטונן של רוחות. זה קורה לקול הלמות תופים, בטקסים אפופי מסתורין הנערכים במאות מקדשים קטנים המוארים בנרות.
ביום הטקס מגיעים המאמינים למקדש לבושים בבגדי חג, ומביאים איתם מנחות לרוחות, בדרך כלל אוכל ושתייה. התופים מתחילים להלום, והמאמינים מתחילים לרקוד במעגל ובאותו הזמן לחוג סביב עצמם. הטקס מנוהל על ידי כוהן או כוהנת. אלמנטים רבים בטקס נועדו למשוך את הרוחות: מזון המוגש כמנחה, נרות דולקים, קטורת, שירה של הנוכחים, בגדים חגיגיים, צלילי רעשניים, מחרוזות צוואר ופרחים המקשטים את המקדש. כשהרוח מתגלמת לבסוף בגופם של המאמינים, מתרחשת תופעה מרתקת: הם מתחילים לדבר "פוֹרטוניוֹל", תערובת של פורטוגזית וספרדית, שפה שמדברים בערי הגבול שבין ברזיל לאורוגוואי. מסיבה כלשהי, מעולם לא הופיעה רוח הדוברת אנגלית, איטלקית, הונגרית ואפילו לא דיאלקט אפריקאי. האומבנדה היא אחת הדתות המעטות שבהן לנשים יש מעמד שווה לגברים. הכוהנים נקראים "פאי" או "מַאֵה" שמשמעותם בפורטוגזית "אבא" או "אמא".
"מאה".
הכוהנת סוסנה אַנדְרַדָה היא "מאה" פופולרית מאוד, המשמשת מדיום שדרכו נכנסות הרוחות לגופם של המאמינים, דבר האמור לטהר את נשמתם. הרוחות הן של אבות אבותיהם של שחורים שהובאו כעבדים לאמריקה, של אינדיאנים ילידי היבשת או של אלים וכוחות אנרגטיים אחרים שמקורם באפריקה."מאה" אנדרדה מגדירה את האומבנדה כ"תערובת של אמונות ילידיות אמריקאיות, עם קתוליות אירופאית, אפריקניזם, אמונה ברוחות, ובנוסף - חלקים מפילוסופיה הודית המדברת על גלגול נשמות".
אלי הטבע.
המאמינים סוגדים גם לכוחות הטבע, שמיוצגים על ידי אלים שיכולים לגמול למאמינים בחסדים ובטובות.
בין האלים המייצגים את הטבע נמצאים שָנגוֹ - אל הברק; יַנְסָה - אל הרוח; אוֹמוּלוּ - אל האדמה; אוקסוסה-אדון הגבעות.
חגה של אלת הים.
אימנז'ה, אלת הים בדת הקנדומבלה, הפכה לאלה שמייצגת יותר מכל גם את האומבנדה. "האלה אפשרה לנו להביא את אמונתנו אל האנשים", אומרת "מאה" אנדרדה. אימנז'ה הפכה לסמל חשוב עבור המוני אורוגוואים, עד כדי כך שפסל של הבתולה הפגאנית הוצב במונטווידאו (Montevideo) הבירה, למרות התנגדות רבה ואף שאורוגוואי היא מדינה חילונית על פי החוקה.