בתחילת דרכו צייר דה-מסקיטה ציורי שמן ריאליסטיים. במקביל פיתח טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי". אלו היו ציורים-שרבוטים גרוטסקיים וקריקטורות אותם פרסם לראשונה בספר בשנת 1904. בשנת 1925 הוקדש לשרבוטיו הגיליון הראשון של כתב העת Wendingen (בהולנדית- תפניות).
בתי הספר לעיצוב תעשייתית שהוקמו ברחבי הולנד בסוף המאה ה-19 עסקו בייצור עיטורים דו-ממדים חוזרים בדוגמאות פרחים ששימשו כעיטורים לריהוט ומבנים והודפסו אף על בדים. דה-מסקיטה שהוכשר לשרטט מוטיבים אלה השתמש בהם גם ברבים מציוריו ומאוחר יותר גם בתחריטים שהדפיס.
כארבעה שבועות לאחר שנלקח דה-מסקיטה על ידי הנאצים סיכנו חבריו, ובראשם מאוריץ קורנליס אשר, את נפשם ונכנסו לביתו של דה-מסקיטה כדי להציל את יצירותיו. למחרת פונתה הדירה על ידי הנאצים ורוב יצירותיו של דה-מסקיטה הושמדו. ב-1945 פנה אשר למוזיאון האומנות הלאומי של אמסטרדם והציע להם את היצירות שהצליח להציל.
באפריל 1946 נפתחה במוזיאון לאמנות באמסטרדם תערוכה לזכרם של שמואל ישורון דה-מסקיטה ובן דודו וגיסו האמן יוסף מנדס דה-קוסטה. מאוחר יותר אותרו יצירות נוספות של דה-מסקיטה, שהוחבאו אצל חבריו השונים. ב-1980 נמצא אוסף גדול של יצירותיו סנסיטיביסטיות שנמסר למוזיאון הלאומי לאמנות באמסטרדם.
כיום מוצגות יצירותיו של דה-מסקיטה במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם ובמוזיאון האמנות העירוני בהאג.
דה מוסקיטה
דה-מסקיטה
בד סינתטי
בד סינתטי הוא בד אשר מיוצר מסיבים שאינם מופקים מצמחים או בעלי חיים. במקום זאת, מקור הסיבים בבד סינתטי בפולימרים שהופקו מתוצרי לוואי של נפט.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יוצר לראשונה הניילון והיה לבד הסינתטי הראשון. במרוצת העשורים הטכנולוגיה התפתחה ומגוון הבדים הסינתטיים גדל עד מאוד, ותכונותיהם נבדלות זה מזה. בחלק מהמקרים הצליחו מפתחי הבדים הסינתטיים לחקות תכונות אשר עד כה היו נחלת הבדים הטבעיים בלבד.
יתרונם העיקרי של הבדים הסינתטיים הוא בכך שהם ניתנים לניקוי בקלות רבה יחסית לבדים הטבעיים, מצריכים פחות גיהוץ, הם חזקים יותר וניתן להשתמש בהם במגוון שימושיים (בדים לפנים הבית, בדים החשופים לשמש וכו').
בדים סינתטיים נפוצים:
האקספוננט המרוכב
אחשדרפן
אֲחַשְׁדַּרְפָּן הוא התואר של מושלי הפרובינציות בפרס ומדי בתקופת הממלכה האחמנית, תחת שלטונם של אלכסנדר הגדול ומלכות בית סלאוקוס ובהמשך בתקופת האימפריה הסאסאנית.
מקור המילה.
מקור המילה כנראה באיראנית עתיקה: ח'שת'רא-פא- (xšaθra-pā/ă*). בפרסית עתיקה קיימת הצורה ḫšaçapāvan, ובפהלווי štrp. משמעות המונח "מגן הממלכה (או: השושלת)"; הלחם של "ח'שת'רא" שמשמעה "כוח" ו"פאווא" שמשמעה "מגן". בתנ"ך מופיע התואר "אחשדרפן" לתאר בעל תפקיד זה. ביוונית עתיקה המילה תועתקה ל-σατράπης "סאטרפס", מונח שעבר ללטינית כ-satraps ובשלב מאוחר יותר לאנגלית satrap.
בספרות המודרנית משמשת המילה תואר למושל בעל השפעה רבה.
התפתחות היסטורית של תפקיד האחשדרפן.
האזכור הראשון של התפקיד הוא משנות שלטונו של דריווש הראשון שחילק את האימפריה הפרסית ל-20 סטרפיות. תפקיד האחשדרפן הוא תפקיד של מושל השולט מכוח סמכות המלוכה, בפועל הוא נהנה מאוטונומיה רחבה ודבר זה הביא לעצמאות יתר של נושאיה ומרידות כנגד השלטון המרכזי בתקופת שלטונם של מלכים חלשים.
האחשדרפן עמד בראש השלטון המקומי בסטרפיה, היה אחראי על גביית המיסים, המשפט המקומי וכן על פיתוחה הכלכלי של הסטרפיה למען רווחת התושבים. בסטרפיות גדולות הפחות היו כפופים לאחשדרפן.
האחשדרפן מונה מבני משפחת המלוכה או משורות האצולה הגבוהה, המלך מינה לצידו סופר ומפקד צבא שהיו כפופים ישירות למלך, דבר זה נעשה כניסיון להצר את צעדיו של האחשדרפן וליצור איזון בין שלושת הגורמים שיחלישו את נטיית המחוזות המקומיים לפעולה באופן עצמאי.
החלוקה לסטרפיות נשארה על כנה גם לאחר כיבוש הממלכה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול וכינון ממלכת בית סלאוקוס.
אחשדרפנים בתנ"ך.
אחשדרפנים מוזכרים בתנ"ך במגילת אסתר:
מפסוק זה ניתן ללמוד שמעמד האחשדרפנים היה רם ממעמד הפחות ששלטו במדינות השונות. וכך גם:
וכן בפרק ט' פסוק 3 במגילת אסתר.
האחשדרפנים מוזכרים גם בספר דניאל ובספר עזרא.
המילה "וְהָאֲחַשְׁדַּרְפְּנִים" () היא אחת משלוש המילים הארוכות ביותר בתנ"ך (11 אותיות), יחד עם "וּכְתוֹעֲבוֹתֵיהֶן" () ו-"וְכַעֲלִילוֹתֵיכֶם" ().
סטרפ
פיוטי הושענות
פיוטי הושענות הם פיוטים הנאמרים בתפילת שחרית או בתפילת מוסף של שבעת ימי חג הסוכות תוך כדי הקפת הבימה, כזכר להושענות שהיו נהוגות בזמן בית המקדש. המנהג המקורי כפי שמופיע בטור וכן נהגו בעבר גם הספרדים (מלבד התימנים) לאומרו אחר תפלת מוסף לפני קדיש תתקבל כפי שנהגו במקדש לעשות ההקפות בשעת פטירתן. מנהג זה תקף עד היום אצל קהילות נוסח אשכנז ששומרים על המנהג המקורי. בקהילות הספרדים בהשפעת חכמי הקבלה העבירו את אמירת ההושענות לאחרי ההלל בעקבותם נהגו כך גם החסידים ובדור האחרון מתפשט המנהג גם אצל מתפללי נוסח אשכנז (כפי הנראה מטעמי נוחות).
בכל יום אומרים פיוט אחר (או מספר פיוטים). הפיוטים מסודרים בתוכם בדרך כלל בסדר אלף בית ובסוף כל שורה חוזרות המילים "הושע נא".
ישנם חילוקי מנהגים בין העדות השונות באשר לפיוטים הנאמרים. ביום הושענא רבא נוהגים לומר את הפיוטים שנאמרו בימים הקודמים ומוסיפים פיוטים מיוחדים ליום הושענא רבא עצמו.
מקור סדרי ההושענות.
ישנם שלושה מנהגים עיקריים של אמירת פיוטי הושענות:
סדר ההושענות לפי מנהג אשכנז.
לפני הפיוט היומי אומרים תפילה קבועה: 'הושע נא למענך אלהינו הושע נא' ושוב עם המילים 'למענך בוראנו', 'למענך גואלנו', 'למענך דורשנו'. נהוג שהחזן אומר פסוק והקהל חוזר אחריו.
לפי מנהג אשכנז המזרחי :(ארצות מזרח אירופה ורוב רובם של קהילות האשכנזים בארץ ישראל) (כל פיוט נקרא על שם שורת הפתיחה)
למען אמיתך - שבח לקב"ה, והוא הפזמון החשוב שנאמר ראשון.
אבן שתייה - בקשה לבנין ירושלים, והוא שני בחשיבותו, ולכן נאמר שני.
אערוך שועי - תחינה על סליחה, כפרה וישועה. נזכר בו "גליתי בצום פשעי" ולכן נאמר ביום שהכי סמוך ליום כפור שאינו יו"ט (בחו"ל).
אדון המושיע - בקשה לישועה וגם נזכרים בו הגשמים. ואין אומרים אותו לפני יום ששי של חג, כי הגשמים קללה בחג.
אום נצורה - הושענא לשבת, והיא דוחה את הפיוטים הנ"ל יום אחד קדימה.
אל למושעות - תפילה על הישועה, ונאמר בימים רביעי או חמישי של חג, והוא דינמי בהתאם לסדר הנ"ל.
אום אני חומה - כמו אל למושעות, ונאמר רק ביום רביעי של חג, כאשר שבת ביום ששי ואז לא אומרים אדון המושיע שהוא על הגשמים ונשאר יום פנוי.
לפי מנהג אשכנז המערבי (ארצות מערב אירופה) הסדר פשוט יותר:
אערוך שועי, אל למושעות, אום אני חומה, אבן שתייה, אדמה מארר. בשבת אומרים אום נצורה והוא דוחה ביום אחד את הפיוטים הבאים אחריו.
בשני המנהגים, לאחר הפיוט השייך לאותו היום, אומרים בכל יום את הפיוט כהושעת אלים. ובשבת במקום כהושעת אלים, אומרים לפי מנהג המזרחי "כהושעת אדם יציר כפיך לגוננה", ולפי מנהג המערבי אומרים "כהושעת אב המון השליך עליך יהב".
הושענא רבא.
לפי מנהג המזרחי, ביום הושענא רבא נאמרים שבעת הפיוטים הבאים: למען אמיתך, אבן שתייה, אום אני חומה, אדון המושיע, אדם ובהמה, אדמה מארר, למען איתן הנזרק בלהב אש. אומרים כהושעת אלים, ולאחר מכן אומרים פיוטים המיוחדים ליום הושענא רבא: תתננו לשם ולתהלה, אנא אזן חין תאבי ישעך, א-ל נא תעינו כשה אובד, למען תמים בדורותיו, תענה אמונים שופכים לך לב כמים, אז כעיני עבדים אל יד אדונים, ואמץ ישעך בא. אחרי הפיוטים חובטים את הערבה.
לפי המנהג אשכנז המערבי, אומרים את הפיוטים בסדר שונה: למען אמתך, אערוך שועי, אדון המושיע, אום אני חומה, אדם ובהמה, למען איתן הנזרק בהב אש, תתננו לשם ולתהלה. אומרים כהושעת אלים, לאחר מכן אומרים פיוטים המיוחדים ליום הושענא רבא: אנא אזן חין תאבי ישעך, א-ל נא תעינו כשה אובד, למען תמים בדורותיו, תענה אמונים שופכים לך לב כמים, אז כעיני עבדים אל יד אדונים, ואמץ ישעך בא. אחרי הפיוטים חובטים את הערבה.
כל הפיוטים במנהג זה הולכים לפי אקרוסטיכון אלפביתי.
סדר ההושענות לפי מנהג איטליה.
במנהג איטליה הקדום ככל הנראה שלא נהגו לומר פיוטי הושענות כלל. כך עולה מדברי ר' צדקיה בן אברהם הרופא (מחשובי רבני איטליה הראשונים) בספרו שבולי הלקט "וכן מנהג קדמון בידינו שאין הושענא, בין בשבת, בין בחול".
בתקופה מאוחרת יותר קיבלו עליהם יהודי איטליה לומר פיוטי הושענות (הפיוטים מופיעים כבר במחזור האיטלקי הראשון שנדפס בשנת 1486), אך כנראה בשל העובדה שמדובר במנהג מאוחר יחסית, סדר ההושענות האיטלקי הוא דל למדי בכמות הפיוטים הנכללים בו בהשוואה לשאר העדות. ברומא קבלו את המנהג רק באופן חלקי ואומרים הושענות רק בהושענא רבא. הפיוטים הם של הפייטנים מן המסורת הארץ ישראלית הקדומה. ישנה חפיפה לא מבוטלת עם סדר ההושענות האשכנזי.
ההושענות נאמרות לאחר חזרת הש"ץ של תפלת מוסף (ראו להלן). בימים ראשון, שלישי וחמישי של החג אומרים את הפיוט "אנא אזון חין תאבי ישעך" (האשכנזים אומרים פיוט זה בהושענא רבא). בימים שני, רביעי ושישי אומרים את הפיוט "כהושעת אלים" (האשכנזים אומרים פיוט זה בכל יום לאחר הפיוט המיוחד באותו יום).