את הפסטיבל ייסדו בשנת 1948 המלחין בנג'מין בריטן, הזמר פיטר פירס והלבריתן אריק קרוזייר. כוונתם המקורית הייתה לתת בית ללהקת האופרה שלהם, "קבוצת האופרה האנגלית", אבל החזון התרחב עד מהרה וכלל הקראות שירה, ספרות, דרמה, הרצאות ותערוכות אמנות. הפסטיבל הראשון התקיים בין 5 ל-13 ביוני 1948 ואולם היובל של אלדבורו, במרחק בתים אחדים מביתו של בריטן רחוב קראב, שימש כאתר המופעים העיקרי. בפסטיבל הראשון היו הצגה של "אלברט הרינג" בביצוע "קבוצת האופרה האנגלית"; "קנטטת סנט ניקולאס" החדשה של בריטן, אופוס 42; והופעה של הפסנתרן קליפורד קרזון ורביעיית זוריאן.
במשך השנים גדל הפסטיבל והתפשט אל אתרים חדשים, כמו כנסיית סנט פיטר וסנט פול מן המאה ה-15 באלדבורוואולמות באורפורד, בלית'בורו ופראמלינגהם הסמוכות. באמצע שנות ה-60' קיבל הפסטיבל אולם קונצרטים חדש וגדול בהרבה עם השינוי בייעוד של סנייפ מאלטינגס, הכולל מבשלת מאלט שעורים מאמצע המאה ה-19, מן הגדולות ביותר בתקופה ההיא באיסט אנגליה. רוב מאפייניהם המקוריים של הבניינים, כגון פתחי האוורור המרובעים, הייחודיים, של בית המבשלה, נשמרו. האולם החדש נחנך על ידי המלכה ב-2 ביוני 1967, עם פתיחת הפסטיבל ה-20 של אלדבורו.
כעבור שנתיים, בליל הפתיחה של פסטיבל 1969, כילתה שרפה את האולם. רק קליפת הקירות החיצוניים נותרה על עומדה. אותה שנה הועבר הפסטיבל למקומות אחרים בסביבה, אך בשנה שלאחריה כבר היה האולם בנוי מחדש ונחנך שוב בידי המלכה, הפעם בראשית פסטיבל 1970.
הפסטיבל כיום.
כיום מפעילה את הפסטיבל Aldeburgh Music האחראית גם לניהול "תוכנית פירס-בריטן לאמנים הצעירים" (קודם "בית ספר בריטן-פורס ללימודי מוזיקה מתקדמים"), "השתלמויות אלדבורו" - תוכנית המציעה הכשרה והזדמנויות פיתוח לפי הזמנה לאמנים מן הממלכה המאוחדת ומארצות חוץ - כמו גם תוכנית חינוכית מקיפה.
הפסטיבל שומר על אופיו הייחודי, במידה רבה הודות למיקומו בסאפוק הכפרית. הוא ממשיך גם לשים דגש על הצגת מוזיקה חדישה, פרשנויות חדשניות וגילוי מחודש של מוזיקה נשכחת. יצירות משל בריטן עלו בו בביצועי בכורה - האופרות "חלום ליל קיץ") ב-1960; "מוות בוונציה" ב-1973, כמו גם האופרה "פאנץ' וג'ודי" של הריסון ברטוויסל ב -1968.
המנהל האמנותי הנוכחי של הפסטיבל הוא המלחין תומאס אדס, שהתמנה לתפקידו בשנת 1999, בגיל 28.
המפשייר
המפשייר (באנגלית: Hampshire) הוא אחד ממחוזות הממלכה המאוחדת.
לפעמים, מסיבות היסטוריות, קוראים לו "מחוז המפטונשייר הדרומי" או "המפטונשייר". מחוז זה נמצא בחופה הדרומי של אנגליה וגובל (בכיוון השעון החל מהגבול המערבי) בדורסט, בווילטשייר, בברקשייר, בסארי ובסאסקס מערב. גודלו של המחוז כ-3,800 קמ"ר. בירתו היא העיר וינצ'סטר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2001 מספר התושבים בתחום השיפוט המנהלי של המחוז עמד על כמיליון ורבע. מלבדם, גרים בשתי ערים עצמאיות מבחינה מנהלית, פורטסמות' וסאות'המפטון, עוד כמה מאות אלפי בני אדם, כך שסך הכול גרים במחוז כ-1,600,000 בני אדם. העיירות קרייסטצ'רץ' ובורנמות' שהיו חלק מהמחוז בעבר, עברו למחוז דורסט ב-1974. המפשייר הוא אתר נופש פופולרי לבריטים ולתיירים כאחד הפוקדים את נופיו ואת בתי המלון הפזורים לחופיו.
גאוגרפיה וגאולוגיה.
מבחינה גאולוגית מחולק המחוז לשני חלקים. בדרומו, לאורך החוף, נמצא אזור בעל קרקע המורכבת בעיקר מחומר שהשתמר עוד מתקופות האוליגוקן והאאוקן. הקרקע מוגנת מהשפעתו הארוזית של הים על ידי מספר איים. המישור הנמוך מתאפיין בצמחייה רבה, חורשות ויערות. יערות המחוז הם חלק מיער גדול המוכרז כפארק לאומי ומוכר בשם "היער החדש". חלקים רבים ביער משמשים למרעה.
צפון המחוז ומזרחו מאופיינים בקרקע עשירה באבן גיר. גבעות מאבן גיר נמשכות עד דרום המחוז, שם הנוף מתחלף בקרקע עשירה בחומר. הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא פיילוט היל (גבעת הנווט) שגובהה כ-300 מטרים. השפלה מתאפיינת בקרקע בעלת מרכיבים בסיסיים רבים הטובים לפרחי בר וחרקים רבים.
החקלאות לא הייתה מפותחת במחוז עד תחילת המאה ה-20, אך הביקוש הרב למזון הגדיל את השטחים המעובדים ושטחי בר רבים פינו מקומם לקרקע חקלאית. כיום חלק מהשטחים הפתוחים מוגנים בחוק מהתפשטות נוספת של יזמים שרוצים לייעד קרקע זו לחקלאות.
אקלים המחוז נעים יותר מזה השורר ברוב חלקי בריטניה הגדולה בשל מיקומו בדרום האי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 9.8°C - 12°C וכמות המשקעים עומדת על 741 - 1060 מ"מ בשנה.
בירת המחוז היא העיר העתיקה וינצ'סטר, שהייתה בירת ממלכת וסקס בימי הביניים. ערי הנמל החשובות של המחוז הן סאות'המפטון ופורטסמות' שקיבלו אוטונומיה מנהלית, אך עדיין נחשבות לחלק מהמחוז בענייני טקס. המחוז מתאפיין גם ברשת מפותחת של כבישים ומסילות רכבת.
היסטוריה.
המחוז מיושב עוד מהתקופה הפרהיסטורית. בתקופה הנאוליטית נבנו בו ביצורים על ראשי גבעות שולטות וייתכן שהחקלאות התפתחה תחילה בעמקים. המפשייר היה אחד האזורים הראשונים שכבשו הרומאים בעת פלישתם לבריטניה. לאחר מכן היה המחוז מאוכלס על ידי שבטים יוטים עד הכיבוש הסקסוני.
המפשייר היה המחוז הראשון המופיע בכתובים (בערך באמצע המאה ה-8). המחוז הסקסוני העתיק כלל במשך 200 שנה מלבד שטחה של המפשייר המודרנית גם את החלקים המערביים ביותר של אנגליה שנפלו לידיים סקסוניות. עם השלמת הכיבוש הסקסוני הפך המחוז ללב ממלכת וסקס הסקסונית.
לאחר הכיבוש הנורמני היה המחוז אתר ציד פופולרי של הברונים. במאה ה-12 גברה חשיבות נמלי המחוז והמסחר הפך לנדבך חשוב בכלכלת האזור. המחוז סחר בעיקר בדגה, בצמר ובבגדים שיוצרו בו, והיו בו בתי מלאכה רבים לבניית ספינות.
מהמפשייר יצאו מהגרים רבים שהתיישבו במאה ה-17 בחוף המזרחי של מה שכיום הוא ארצות הברית. המדינה ניו המפשייר נקראת על שם מחוז זה.
פוליטיקה.
המפשייר מחולקת ל-18 מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי. בבחירות הכלליות 2017 המפלגה השמרנית זכתה בכ-16 מחוזות, כאשר מפלגת הלייבור זכתה בשני המחוזות האחרים. במועצת המחוז חברים כ-45 נציגים מן המפלגה השמרנית, 17 נציגים מן המפלגה הליברל-דמוקרטית, 10 ממפלגת UKIP, 4 נציגים ממפלגת הלייבור, ועוד כנציג עצמאי
המפשיר
עובד יחזקאל
עובדיה (עובֵד) יחזקאל (נולד ב-28 במרץ 1965) הוא יושב ראש ומייסד חברת תארא לייעוץ אסטרטגי וניהול פרויקטים. שימש כמזכיר הממשלה בתקופת כהונתו של אהוד אולמרט כראש הממשלה.
ביוגרפיה.
יחזקאל נולד ברמלה, ובה גדל והתחנך. הוא למד בבית הספר היסודי "אחווה" ממלכתי ב', בבית הספר התיכון האזורי רמלה-לוד. בשנת 1984 התגייס לצה"ל, ואת שירותו הצבאי עשה ביחידה 8200 בשורה של תפקידי מודיעין, פיקוד והדרכה. בשנת 1988 השתחרר משירות חובה בדרגת סגן, והחל בלימודים לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם השלים בשנת 1991. יחזקאל כיהן במספר תפקידים התנדבותיים ונבחרים במסגרת אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, בהם נציג חוג במועצת הסטודנטים, כתב בעיתון הסטודנטים "פי האתון", דובר וסגן יושב ראש האגודה, וחבר דירקטוריון בהוצאת הספרים "אקדמון", שהייתה באותה העת בבעלות חלקית של אגודת הסטודנטים. במקביל ללימודיו החל ב-1989 לעבוד בעיריית ירושלים כעוזרו של סגן ראש העירייה מוריס רג'ואן, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993.
קריירה.
במהלך 1993 חבר לחבר הכנסת אהוד אולמרט, שהחליט להתמודד לראשות עיריית ירושלים, ולאחר הבחירות מונה, בגיל 28, לעוזרו של ראש העירייה אולמרט, ומילא את התפקיד במשך עשר שנים. במסגרת תפקיד זה כיהן במספר דירקטוריונים של תאגידים עירוניים וחברות בנות של העירייה, דוגמת החברה לפיתוח מזרח ירושלים, חברת הגיחון, ועדת ההנצחה העירונית וחברת החשמל המזרח ירושלמית. במקביל לעבודתו בעירייה לימד היסטוריה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 2003, לאחר כינון ממשלת ישראל השלושים ואחת בראשותו של אריאל שרון, החל יחזקאל לשמש כיועצו של השר אולמרט במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה. במסגרת תפקידו זה כיהן כחבר בוועדת גדיש לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, עסק במשא ומתן להסדר החדש שבין מינהל מקרקעי ישראל והקרן הקיימת לישראל, כיהן כחבר דירקטוריון במכון היצוא, והיה מעורב במהלכים להקמת רשות הדואר במתכונתה החדשה כדואר ישראל.
ב-5 בינואר 2006, לאחר שנבצר מראש הממשלה שרון למלא את תפקידו, ליווה יחזקאל את אהוד אולמרט בתפקידו כראש הממשלה הזמני עד לבחירות. במאי 2006, עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים ובחירתו של אהוד אולמרט לראש ממשלת ישראל, מונה יחזקאל לשמש כמשנה לראש הסגל יורם טורבוביץ'.
ב-18 ביולי 2007, לאחר פרישתו של ישראל מימון מתפקיד מזכיר הממשלה, מונה יחזקאל למזכיר הממשלה ה-15, וכיהן בתפקיד עד להתפטרותו של אולמרט באפריל 2009. בתפקידו זה הנהיג שורה של שינויים בעבודת הממשלה ועיגן מספר נהלים מחייבים בתקנות הממשלה, בהם "עקרונות ונהלים להשתתפותם של מי שאינם שרים בישיבות הממשלה", החזרת נוהל חותם המדינה למסמכי ממשלה, נוהלי סקירות לפני הממשלה, שינויים בתקנון לעבודת הממשלה לגבי האופן שבו מגישים הצעות החלטה לממשלה ולוועדותיה – כך שההצעות יחויבו במתן מועד לביצוע ועלות תקציבית, ביטול האפשרות להצבעה בפתקי הצבעה ונוהל חילופי שרים בממשלה. מעבר לנהלים אלו הוחל נוהל חובת התייצבות של עובדי הרשות המבצעת בפני ועדות הכנסת, שגובש בשיתוף עם מזכיר הכנסת ונציב שירות המדינה.