בכניסה הראשית של מרכז התערוכות למול השער הראשי הוצב על בימה גבוהה הפסל המפורסם "העובד ואשת הקולחוז", המציג דמויות ענק של גבר ואשה המחזיקים יחד פטיש ומגל. הפסל, שגובהו 25 מטרים, נוצר על ידי הפסלת ורה מוחינה והוצב במקורו על גג הביתן הסובייטי בתערוכה העולמית של פריז (1937). הפסל המפורסם הופיע על הלוגו של אולפני מוספילם במוסקבה ובפתיח של סרטי תעמולה סובייטיים.
ביתני הארצות:
הפתיחה המחודשת 1948–1959.
בחודש אוקטובר 1948 הורתה הממשלה לחדש את המקום ולפתוח אותו מחדש בשנת 1950. הפתיחה המחודשת נדחה שוב יותר מפעם אחת, והפתיחה המחודשת התקיימה בשנת 1954 (עדיין בתור תערוכה חקלאית בלבד). בשנת 1959 שונה שמו של מרכז התערוכות ל"תערוכת ההישגים הלאומיים לכלכלה" או בקצור ВДНХ. ושונה יעודו למרכז תערוכות של הישגים טכנולוגיים, מדעיים וכלכליים. בשנת 1989 היו במרכז התערוכות 82 ביתנים בשטח כולל של 700,000 מ"ר. כל ביתן הוקדש לענף מסוים, כגון "ביתן הנדסה" (1954),"ביתן החלל" (1966),"ביתן האנרגיה אטומית" (1954), "ביתן החינוך העממי" (1954), "ביתן אזורי התעשייה המרכזיים" (1955), "ביתן האלקטרוניקה של הרדיו" (1958), "ביתן מועצת התרבות" (1964).
בתקופת ברית המועצות, אירח המרכז מדי שנה למעלה מ-300 כנסים לאומיים ובינלאומיים ותערוכות רבות, וכן סמינרים ומפגשים של מדענים ואנשי מקצוע בתעשייה. אירועים אלה משכו כ-11 מיליון מבקרים מדי שנה, ובהם 600,000 אורחים מארצות חוץ. בביתן האלקטרוניקה של הרדיו שכנה תערוכה ייחודית של ארגון ES EVM (הארגון הסובייטי המקביל של IBM).
לאחר נפילת ברית המועצות.
בשנת 1992 לאחר נפילת ברית המועצות החליף מרכז התערוכות את שמו מ-ВДНХ ל-ВВЦ והרחיב את שטחו בתוספת 2,375,000 מ"ר מתוכם 266,000 מ"ר המשמשים תערוכות מקורה. שטחו של המקום גדל וכיום ישנם כ-400 מבנים. ביתני הארצות והאיגודים החקלאיים הפכו לביתנים של חברות מסחריות ושל איגודים מקצועיים של רוסיה. תחזוקה לקויה של הפסל "הפועל ואשת הקולחוז" גרמה לפירוק הפסל שעמד על בימה גבוהה מול הכניסה הראשית לצורך שיפוצים והצבתו מחדש בשנת 2009 על הביתן הסובייטי המשוחזר. בשנים 2010–2011 נערכה תחרות לביצוע עבודות הרחבה וחידוש של המתחם. בסופו של דבר לאף הצעה לא הוענקה זכייה בפרויקט.
המרכז איבד חלק גדול מנפח הפעילות שלו לאחר הקמת מרכז התערוכות החדש של מוסקבה "פארק התערוכות והירידים סוקולניקי" שהוקם בתוך פארק סוקולניקי לא הרחק משם בצפון העיר. ולאחר מכן "מרכז אקספו מוסקבה", שהוקם על נהר מוסקבה במרכז העיר.
בשנת 2014 המרכז הועבר לבעלות עיריית מוסקבה וזו שינתה את שם המרכז לשמו ההיסטורי, בתמיכת תושבי העיר שתמכו בהצעה בהצבעה שנערכה באינטרנט. עיריית מוסקבה הודיעה באופן רשמי על שיקום המבנים ושחזורם של מבנים ישנים, ובשנת 2015 נפתח ביתן חדש עבור בעלי חיים ימיים המכונה מוסקוואריום.
בשנת 2017 הורחב השטח של המרכז על חשבון "פארק אוסטנקינו".
האתר.
מרכז התערוכות הוקם לפי חזונו של יוסיף סטלין להקים מרכז תערוכות בדמות עיר סובייטית שתפאר את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית, המקום שנבחר להקים את מרכז התערוכות היה בעבר פארק גדול בפרבר צפוני של מוסקבה שנקרא אוסטנקינו והמתכנן הראשי היה האדריכל ויאצ'סלב אולטרז'נסקי. המתחם נבנה סביב שדרה ראשית שהתחילה בכיכר הכניסה והמשיכה אל הכיכר המרכזית שהוקמה בצורת "משושה" (כיכר ידידות העמים) בה בנוי הביתן הראשי, את השדרה חוצים רחובות צולבים קטנים יותר ובאזור השדרה הראשית תוכננו כל ביתני הארצות, האזורים והערים.
בכניסה לביתן אוזבקיסטן הוקם גזיבו גדול ומתחתיו בריכת נוי וספסלים. בנייתו של ביתן מספר 3 ליד שער הכניסה הדרום-מערבי לא הושלמה מעולם והוא נישאר נטוש עד היום. בכיכר המרכזית הוצבה מזרקה מפורסמת בשם "מזרקת ידידות העמים" שנועדה לפאר את עמי ברית המועצות, משם השדרה ממשיכה ומתרחבת עם מזרקות קטנות בצדדים ועם מזרקה גדולה נוספת הנקראת "מזרקת פרח האבן" הניצבת בחזית ביתן אוקראינה. אחר כך ישנה כיכר נוספת הקרויה "כיכר התעשייה" הנצבת בכניסה ל"ביתן החלל והתעופה" בה עומדים כיום חללית ווסטוק ולפניה מטוס טופולב Tu-154 שהוצבו בה בשנות ה-60 לאחר שהביתן הפך להיות מ-"ביתן המיכון החקלאי" ל-"ביתן החלל". עד שנת 1948 גם עמד במקום פסל גדול של סטלין שעמד בתחילה על נהר מוסקבה במרכז העיר. חלקו הצפוני של מרכז התערוכות קיים אזור משותף של "הגנים הבוטניים של האקדמיה הרוסית למדעים" הנמצאים בסמוך ובו נמצאים ביתנים חקלאיים ובריכות צמחייה בהם נמצאים "גני מישורין" וגם "מזרקת שיבולת הזהב", כל המזרקות במרכז התערוכות מצופות זהב. ישנם גם פסלים רבים הפזורים ברחבי האתר ובעיקר פסלים של מנהיגי ברית המועצות לשעבר. בנוסף ישנם במקום גם בתי קולנוע, בתי קפה, ביתני תיאטרון ואף כנסייה שהוקמה לאחר נפילת ברית המועצות. בחלקו הדרומי של האתר ליד הכניסה הראשית נמצאים מתקני שעשועים וביניהם גלגל הענק "מוסקבה-850" שהוקם בשנת 2004 לכבוד 850 שנה לעיר מוסקבה, מלבד זאת הוקם גם מחדש הביתן הסובייטי שהיה בתערוכה הבינלאומית "אקספו 67" שנערכה בשנת 1967 במונטריאול שהפך להיות "ביתן מוסקבה". את כל המבנים ואת המזרקות תכננו אדריכלים סובייטיים ואת המזרקות עיצבו אומנים סובייטיים, חלקם עוצבו בסגנון "קלסיציזם סטליניסטי" וחלקם בסגנון "עוגת החתונה" כגון "הביתן הראשי" (בדומה לשבע האחיות של סטלין) שאפיינו את האדריכלות הקומוניסטית שהייתה מפורסמת אז בברית המועצות ובארצות קומוניסטיות. בשנת 2008 הוקם "ביתן הקונסטרוקטיביסטים הגדולים" שנועד לשחזר את ה-"ביתן הסובייטי" המקורי מ-1937 שעמד מול "הביתן הנאצי" בתערוכה שהתקיימה באותה השנה ביריד העולמי בפריז ובשנת 2009 הוצב מעליו פסל "הפועל ואשת הקולחוז" המשופץ, באותה השנה הוקם גם "ביתן רוסיה" מאחורי ביתן מוסקבה ובצמוד לשער הכניסה הישן, וזהו הביתן הגדול ביותר שהוקם במרכז התערוכות עד כה. בשנת 1954 הוקמו השערים ושער הכניסה הראשי ומעליו "פסל נהג הטרקטור ואשת הסובחוז" שעמד בעבר על מגדל ליד השדרה הראשית בצמוד לביתן המרכזי שהוקם באותה השנה. למרכז התערוכות כיום ישנם 6 כניסות וכיום ניתן גם לשכור אופניים או מכונית בהם ניתן לטייל באתר. באתר ישנה גם תחנה מטאורולוגית למדידת האקלים ומזג האוויר, בנוסף ישנו גם מוזיאון קטן בכניסה הראשית המספר את תולדות האתר.
ביתנים שנהרסו.
מאז פתיחתו של האתר ועד שנות ה-70' נהרסו באתר מעל 300 מבנים שונים ולאחר נפילת ברית המועצות חלקם שוחזר ונבנה מחדש.
סינטרגלאס
סינטרגלס
ניכוי היקס
פגישות עם פיטר ברוק
פגישות עם פיטר ברוק הוא ספר לימודי בתחום התיאטרון, מאת אוריאל זוהר, בהוצאת "זוהר" תל אביב (1990). בספר 176 עמודים ובו כמה תמונות נדירות מהצגותיו של פיטר ברוק, בתיאטרונו בוף דה-נור בפריז.
מתוך עטיפת הספר.
הספר מתאר את ברוק כבמאי תיאטרון מחדש, בתחום העריכה והבימוי של מחזות שקספיר, צ'כוב ואחרים, וכן כבמאי אופרה, במאי קולנוע ופילוסוף. סרטיו והצגותיו הכינו אותו לערוך, לכתוב את המחזה ולביים את ההצגה "הרצאת הציפורים", הנחשבת לאחד מהישגיו הגדולים. בארכיון תאטרונו בפריז ניתן למצוא מעט קטעי וידאו ותמונות מן ההצגה. ספר זה הוא מסע אל עולמו הפנימי, המחשבתי והאמנותי. הספר כולל מאמרי מחקר, פגישות עם ברוק ועדויות של אמנים שעבדו במחיצתו במשך שנים.
תוכן הפרקים.
בפרק א', "מדברים על", מתוארת פגישה של המחבר עם הגברת מישלין רוזאן, שניהלה את תאטרונו של ברוק מראשית ימיו. רוזאן הייתה סוכנת חשובה, בארצות הברית ולונדון, לפני כן, ונלכדה בקסמו של ברוק. היא החליטה להצטרף אליו ולמשימותיו חברה בחפץ לב. היא המנוע הגדול של ברוק, והידיים הטכניות והמקצועיות של הקמת התיאטרון והפעלתו היומיומית, אשר איפשרה לברוק להיות פנוי למען עבודתו האמנותית.
בפרק ב', "על צ'כוב", מתאר המחבר את תפיסתו של ברוק לגבי מחזאים כמו צ'כוב ושקספיר. מדוע הוא מעריך את כתיבתם ואת מחזותיהם, ובעיקר מדוע העלה מחזות אלה לעיתים קרובות.
בפרק ג', "האלתור", מגדיר המחבר את שיטות עבודתו של ברוק באמצעות האלתור. הוא רואה בזה כלי מרכזי להעברת היכולות של השחקן, ומרכיב חשוב לביטוי רגשי ואמנותי, שמאפשר זרימת חיים חופשית.
בפרק ד', "כרמן", יש חשיבה ניתוחית באשר למחזה האופרה כרמן והסיבות לבימוי בסדרה בת שלוש ורסיות שונות, וסרט המבוסס על ההצגות.
פרק ה', "הטראגדיה של כרמן", בוחן מהם החידושים שמכניס ברוק לנפשם של הזמרים שבאים לעבוד עמו באופרה כרמן מאת ביזה. מהי דרך עבודתו השונה מאופרות אחרות המועלות בעולם.
בפרק ו', "פגישה עם שחקניו", מתקיים ריאיון עם שניים משחקניו הפחות בולטים, של ברוק: אלאן מאראטרה וז'אן-פול דניזון. הם מתארים את דרך הגעתם, פגישתם המרגשת עם ברוק וקבלתם לתיאטרון. הם מתארים את דרך עבודתו מנקודת מבט של שחקן, ומהם המרכיבים החיוביים לעבודתם זו. הם נמצאים באותה עת בחזרות על הצגת המאהבארטה, ומתעתדים לשחק אלים או בני אלים, ומהו הקושי הטמון בעבודה מסוג זה. (אלאן מאראטרה שיחק בהצגה אך איננו מופיע בסרט).
פרק ז', "לעבוד עמו", הוא פגישה עם זהבה גל, זמרת אופרה מצליחה שהתקבלה לעבודה אצל ברוק באמצעות שיחת טלפון שניהל איתה, להפתעתה הרבה. זהבה משחקת את התפקיד הראשי, כרמן. היא מתארת את המפגש עם ברוק, את דרך עבודתו, את דרך דיבורו ויחסים שהוא יוצר עם שחקניו. היא מאשרת שלמדה רבות לא רק על תיאטרון אלא גם על עבודתה כאמנית הבמה, הודות למפגש זה.