כן התקיימו בבניין כינוסים שונים. בינואר 1941 התקיים בו כנס פרדסנים יהודי-ערבי. באוגוסט 1941 התקיים באולם אזכרה לראש העיר לשעבר עבדול ראיף אל ביטאר ובמאי 1943 התקיים באולם כנס של בעלי רכוש ערבים נגד הטלת מיסים חדשים. באוקטובר 1945 התקיים באולם כינוס של המפלגות הערביות.
לאחר מלחמת העצמאות.
פרוץ מלחמת העצמאות בסוף 1947 הביא לסגירת בתי הקולנוע ביפו ולירידת מניות חברת אלהמברה ובסוף מרץ אירע פיצוץ סמו למבנה ודווח שהוא נפגע.
הבניין עבר בשנת 1948 לידיים ישראליות ונפתח מחדש בנובמבר 1948 כ"קולנוע יפאור". על אף שינוי שם המבנה, המשיך להתנוסס על חזיתו שלט הניאון "ALHAMBRA".
בשנת 1964 רכש גיורא גודיק את המבנה של הקולנוע, שיפץ אותו לאולם תיאטרון של 1200 מושבים ופתח בו את תיאטרון ג"ג (ראשי תיבות של שמו). התיאטרון נחנך ב-24 באוקטובר 1964 בהופעה של המחזמר גבירתי הנאווה. המבנה זכה לתקופת זוהר חדשה בה הועלו בו מחזות הזמר המצליחים של התקופה שמשכו קהל רב והביאו לפריחה כלכלית בכל האזור. סדרה של הפקות כושלות הביאה להפסדים לגודיק. התיאטרון נסגר זמנית, נפתח מחדש בתחילת 1971 ובהמשך נסגר סופית בשנת 1973.
הפקות גיורא גודיק בתיאטרון:
בסוף שנות ה-70 רכש את המבנה דוד זהביאן בעל חברת הנדל"ן מרכז השדרה במטרה להפכו לפסאז' מסחרי ומרכז אירועים. המיזם נקטע והותיר את המבנה נטוש וחרב בחלקו.
ב-1982 עבר המבנה לידי חברת "נדבך לנדל"ן" שהשכירה ב-1984 את חלקו המערבי לסניף של בנק דיסקונט. ב-1995 עבר המבנה לידי חברת "אלמוג יפו" וחלקו המזרחי ניתן (ללא תשלום) לתיאטראות "נוצר" ו"קליפה" שהעלו בו מופעים באולם מאולתר עבור 180 צופים בקומה העליונה.
מרכז לסיינטולוגיה.
בראשית 2008 רכש ארגון הסיינטולוגיה את המבנה, ובאפריל 2010 החל פרויקט שיפוץ ושימור מקיף של המבנה, במסגרתו סויד ונצבע חלקו החיצוני של המבנה, שוחזר השלט בשפה האנגלית, ופנים המבנה הוסב לייעוד מחודש עבור מרכז לתנועת הסיינטולוגיה. במהלך השיפוץ הוציאה עיריית תל אביב צו הפסקת עבודה וכן צו הריסה בעקבות תוספת בנייה בלתי חוקית של כ־1,000 מ"ר במבנה.
במהלך העבודות סבל המבנה מניסיונות חבלה. במקרה אחד נעשה ניסיון לפוצץ את המבנה באמצעות ריכוז גבוה של גז בישול, ובמקרה שני הוצת המבנה, ככל הנראה בזדון. בניסיונות אלו נגרם למבנה נזק בהיקף של כמיליון דולר. בקיץ 2011 נעצר עו"ד גור פינקלשטיין בחשד למערבות בפעילות פלילית הקשורה לעסקה.
אדריכלות.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הלבנוני איליאס אל מור (Ilyas Al-Murr) שתכנן גם את קולנוע רוקסי הידוע בביירות. מור, בוגר MIT בארצות הברית, בחר בקווי העיטור המופשטים של האר דקו המשתלבים בקנה המידה המונומנטלי של הבניין כסגנון הבנייה המתאים ביותר לבית קולנוע חדש ביפו, עיר שצברה ופיתחה סגנונות ומסורות אדריכליות לאורך ההיסטוריה. התוצאה היא מבנה חריג וייחודי בהשוואה לסביבתו הקרובה בשדרה.
החזיתות המערבית (הפונה לשדרה) והצפונית חופו בשיש לבן ושחור שיובא מאיטליה (לימים פורקו אריחי השיש ונמכרו). החזית העשירה מזוהה עם סגנון האר דקו הנבחן באמצעות מסות פשוטות, דירוגים, שלט ניאון בולט, מגדל גבוה, סימטריה ופרטים כגון חלונות עץ ודלתות מתכת המעוצבים בצורות השאובות מהעולם הצורני של הסגנון.
אותיות הניאון הגדולות הרכיבו את המילה "ALHAMBRA" באנגלית ופנו צפונה. השלט המקורי הוחלף עד שנות ה-70 בשני שלטים צנועים יותר שנתלו על מגדל החזית המערבית. אחד פונה דרומה בשפה האנגלית, ואחר צפונה בשפה העברית. במסגרת עבודות שיפוץ המבנה פורק השלט בשפה העברית והשלט בשפה האנגלית חודש.
האולם הגדול הכיל 1,095 מושבים, מהם 337 ביציע עליון. המושבים רופדו בבד קטיפה אדום, וכך גם הווילונות שסבבו את קירות האולם והיציע. שליטת הצבע האדום שזורה בשמו של המבנה ("אלהמברה" מקורו בערבית: "האדום"). את הבימה מסגר קרניז מפוסל שטיפס מעלה אל התקרה והמשיך על קירות המבנה עד אחורי היציע. לתקרת האולם צורה אליפטית מדורגת ומעוטרת.
בשנות ה-70, בשלב הפיכת המבנה לפסאז', נהרס האולם המקורי לגמרי ובמקומו נוצקו קומות בטון שחילקו אותו באופן גס לשלושה מפלסים. כל שנותר מהאולם הם התקרה המקורית וחלק מהקרניז שעל התקרה וסביב הבימה.
זוגניים
זוגניים (שם מדעי: Zygophyllaceae) היא משפחה בסדרת הגרנאים, הכוללת כ-43 סוגים. מבין 250 מיני המשפחה, כ-22 מינים גדלים בארץ ישראל, בעיקר בחבלי הארץ המדבריים.
תיאור המשפחה.
משפחה זו מייצגת צורות חיים שונות, אך צורת חיים של בן-שיח, כלומר צמח נמוך ומעוצה בחלקו התחתון - היא הנפוצה במשפחה זו.
מיני משפחה זו נפוצים הן בעולם החדש והן בעולם הישן, בעיקר באזורים מדבריים ומדבריים למחצה. העלים של חלק ממיני המשפחה הם עלים בשרניים. יש הגורסים, שבהשוואה ביוגאוגרפית, צמחי משפחה זו (יחד עם צמחים אחרים) מחליפה בעולם הישן את הקקטוסים של העולם החדש. כלומר, בעוד הקקטוסים נפוצים במיניהם הרבים באזורים שחונים למחצה ביבשת אמריקה, בעולם הישן המינים הרב-שנתיים השולטים מגיעים ממשפחות הסלקיים בעיקר, והזוגניים במידה פחותה. המשותף בין משפחות אלה למשפחת הקקטוסים הוא בשרניות ברוב המינים, התאמות נוספות ליובש, שליטה מספרית בבית הגידול ורב-שנתיות. הדוגמה הטובה ביותר לכך בארץ, הוא המין זוגן השיח.
קיימות השקפות סיסטמיות שונות באשר למשפחה זו. בשל הבדלים מורפולוגיים ניכרים יש המחשיבים אותה כסדרה עצמאית. ערך זה עוסק במשפחה על-פי החלוקה המסורתית, אין לראות זאת קביעה מדעית אלא שיקול עריכה בלבד המתאים למקורות המידע העבריים הקיימים.
מאפייני המשפחה.
כאמור, צורות החיים במשפחה זו מגוונת- שיחים, בני שיח, עצים ועשבים.
סידור העלים על הגבעול של בני משפחה זו הוא מנוגד- כלומר, מכל מפרק יוצאים שני עלים. במינים רבים קיימים עלי לוואי.
הפרחים לרוב נכונים- דהיינו, בעלי סימטריה רדיאלית מושלמת. הפרחים הם דו-מיניים לרוב, משמע שקיימים בהם איברים האופייניים לפרח נקבי וזכרי כאחד.
איברי הפרח השונים- עלי גביע, עלי כותרת, עמודי העלי וכן הלאה- מספרם לרוב הוא 4-5 או כפולה שלהם.
הפרי של בני משפחה זו הוא מטיפוס הלקט או מפרדת. לעיתים רחוקות הפרי הוא עסיסי כמו בסוג זקום.
חשיבות המשפחה לצמחיית הבר של ארץ ישראל.
כאמור, בצמחיית ארץ ישראל מיוצגים 22 מינים ממשפחה זו. הם נמנים עם 8 סוגים.
פרט למין אחד, כל המינים מצויים בחבלי הארץ המדבריים כדוגמת הנגב ומדבר יהודה. מינים נוספים מופיעים גם בחבלי הצומח הים תיכוני בישראל, בצורה משנית.
המינים הנפוצים ממשפחה זו הם זוגן השיח, מיני פגוניה שונים וקוטב מצוי.
לעומתם, 10 מינים נחשבים לנדירים ו-5 מינים נחשבים למינים אדומים - כלומר צמחים הנמצאים בסכנת הכחדה חמורה בתחומי מדינת ישראל. מינים אלה הם: זצניה מזרחית, 2 מינים מהסוג קוטב, המין פגוניה צרת עלים והמין זוגן לבן. כמו כן המין זקום מצרי הוא נדיר ביותר, אך אינו נחשב למין בסכנת הכחדה כיוון שהוא מוגן במספר שמורות טבע.
סוגי המשפחה המיוצגים בצמחיית ארץ ישראל.
מובאים בסדר סיסטמטי
מכרות הצור הניאוליתיים בספין
גואה העתיקה
גואה העתיקה (בפורטוגזית: Goa Velha) היא עיירה השוכנת על הגדה הדרומית של נהר מנדובי במדינת גואה במערבה של הודו. היא מרוחקת כ-15 ק"מ מהאוקיינוס ההודי ומוקפת בצמחייה. העיר שנכבשה על ידי הפורטוגזים בשנת 1510, הייתה עד מהרה לבירת הודו הפורטוגזית, ובשיאה התגוררו בה יותר מ-200,000 תושבים. שישים כנסיות ומנזרים ברחבי העיר הקנו לה את הכינוי "רומא של המזרח", אך העיר ננטשה במחצית השנייה של המאה ה-18 בשל מגיפות, ורוב מבניה נהרסו. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית העיר 5,411 איש. בשנת 1986 הוכרזה גואה העתיקה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העיר נוסדה במאה ה-15 והייתה לבירתה השנייה של סולטנות אדיל שאהי. העיר הוקפה בסוללה ובחומה, והוקמו בה ארמון לשאה, מסגדים ומספר מקדשים. יורד הים הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקה כבש את המקום בשנת 1510, וייסד את העיר הפורטוגזית. בשנת 1565 הייתה גואה העתיקה לבירת הודו הפורטוגזית, ובתחילת המאה ה-17 הייתה למרכז מסחרי ומיסיונרי שבו התגוררו יותר מ-200,000 איש. עקב מגיפות מלריה וחולירה, החלה העיר להינטש בשנות ה-60 של המאה ה-18, ותושביה עברו להתגורר ב"גואה החדשה" (Nova Goa) או "פנז'ים" (Pangim), כיום העיר פנג'י. ב-1775 התגוררו בגואה העתיקה כ-1,500 איש בלבד, ובמאה ה-19 התגוררו בה רק כמרים ונזירות. ב-1843 איבדה העיר את מעמדה כבירת הקולוניה באופן רשמי. למרות איומים מצד האימפריה הבריטית, הצרפתית והספרדית, הצליחו הפורטוגזים להחזיק בגואה עד שנת 1961. באותה שנה פלש צבא הודו אל השטח, אך משאל עם שנערך ב-1967 מנע את סיפוחה למדינת מהאראשטרה, ומדינת גואה נוסדה.
אתרי העיר.
מהעיר הפרה-פורטוגזית לא נותר דבר למעט שער הכניסה לארמון השאה. לפני נטישת העיר במאה ה-18 שכנו בגואה העתיקה שישים כנסיות, אך רק שבע מהן נותרו במצב טוב: קפלת קתרינה הקדושה, הכנסייה והמנזר של פרציסקוס מאסיזי, הקתדרלה המוקדשת גם היא לקתרינה הקדושה, בזיליקת בום ז'זוש, כנסיית קאטאנו הקדוש והסמינר הצמוד לה, כנסיית גבירתנו של הרוזריום, ומגדל אגוסטין הקדוש - השריד היחיד של מנזר שהוקם ב-1572. באתר מבנים נוספים במצב של הרס חלקי או מוחלט.
הקתדרלה.