הרולד בלום כלל את "פגישה בסאמארה" כאחת מהיצירות של הקאנון המערבי. אחרי הצלחה זו באו רומנים נוספים שהוא כתב ונחלו הצלחה כמו "באטרפילד 8". במהלך מלחמת העולם השנייה או'הרה היה כתב במערכה באוקיינוס השקט. בתום המלחמה, הוא כתב תסריטים ורומנים נוספים בכללם "הבית ברחוב פרדריק", שעליו הוא זכה ב-1955 בפרס הספר הלאומי. אולם ספריו נעשו יותר ויותר מכבירי מילים, דבר שהביקורת לא ראתה בעין יפה, אף-על-פי שסיפוריו הקצרים עדיין זכו להערכה. נמתחה עליו גם ביקורת בשל תיאורי המין הגלויים שלו, שלא היו מקובלים באותה עת; "באטרפילד 8" נחשב לבוטה במיוחד והוחרם באוסטרליה עד 1963.
למרות מיומנות הכתיבה של או'הרה, רוב ספוריו הארוכים לא זכו להערכה רבה בקרב הממסד הספרותי. חלק מכך ניתן לזקוף לגורמים חוץ-ספרותיים, כמו עלייתו בסולם החברתי, הקידום העצמי האגרסיבי שלו, וטורי הדעה בעיתונים בהם הביע דעות פוליטיות שמרניות. מרטין קיץ' מאוניברסיטת מדינת רייט טען: "כל-כך מזלזלים בהישגיו של או'הרה עד שהוא נחשב לסופר מדרגה שנייה ואולי אפילו מדרגה שלישית."
רומן המכתבים פרי עטו משנת 1939, Pal Joey, הביא למחזמר נודע הנושא אותו שם, עם לברית של או'הרה ושירים של רוג'רס והארט. בסרט משנת 1940 כיכבו ג'ין קלי וויויאן סגל; הוא זכה להצלחה מחודשת ב-1952 וב-1957 בסרט הקולנוע בכיכובם של פרנק סינטרה וריטה הייוורת'.
ברנדון גיל, שעבד עמו בניו יורקר, דירג אותו כ"אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הגדולים ביותר בשפה האנגלית" וזקף לזכותו את כך ש"הוא המציא את מה שהעולם כינה מאוחר יותר כסיפור הקצר של עיתון הניו יורקר."
"או," כותב גיל, "אבל ג'ון או'הרה היה אדם קשה! אכן, היו כאלה שתיארו אותו כבלתי נסבל, והיו להם את סיבותיהם לחשוב כך." גיל מצביע על-כך שאו'הרה היה חדור רגש עמוק של נחיתות חברתית משום שלא למד בקולג'. "אנשים נהגו להתלוצץ על כך שאו'הרה רצה כה נואשות ללמוג בייל, אבל זה אף פעם לא היה צחוק עבור או'הרה. זה היה נדמה כי.. לא היה דבר שהוא לא ידע בקשר לקולג'." המינגוויי, בעוקצנות, העיר פעם לגבי או'הרה, "מישהו צריך לקחת אוסף ספרים ולשלוח את ג'ון או'הרה לייל." או'הרה השתוקק לתואר דוקטור לשם כבוד מייל. לפי גיל, ייל לא היו מוכנים להעניק לו את התואר מפני שאו'הרה "ביקש את זה."
הביוגרף שלו פרנק מק'שיין מספר שאו'הרה חשב שמותו של המינגוויי יהפוך אותו (או'הרה) למועמד המוביל לפרס נובל לספרות. הוא כתב לבתו "אני באמת סבור שאני אזכה בו," ו"אני רוצה את פרס נובל... כל-כך שאני יכול לחוש בו." מק'שיין אמר שטי אס אליוט אמר לאו'הרה שהוא (או'הרה) היה מועמד לפרס פעמיים. כשג'ון סטיינבק זכה בפרס ב-1962, אמר אוה'רה, "מזל טוב, אני יכול לחשוב על אדם אחד בלבד, מלבדו, שהייתי מעדיף שיזכה בו."
ג'ון או'הרה הלך לעולמו ממחלת לב בפרינסטון, ניו ג'רזי ונקבר בבית הקברות של פרינסטון. הכתובת על מצבת קברו, אותה חיבר בעצמו, אומרת: "יותר טוב מכל אחד אחר, הוא סיפר את האמת על תקופתו. הוא היה מקצוען. הוא כתב בכנות והיטב." על כך העיר גיל: "אם לשפוט לפי הכתוב על המצבה, מצדו השני של הקבר, הוא נותר מתגונן ושתלטן. יותר טוב מכל אחד אחר? לא רק טוב יותר מכל סופר ספרות יפה אחר, אלא יותר טוב מכל מחזאי, כל משורר, כל ביוגרף, כל היסטוריון? זוהי טענה מעוררת תמיהה."
פובליציסטיקה.
בראשית שנות החמישים כתב או'הרה טור שבועי על ספרים בעיתון Trenton Times-Advertiser בשם "מתוק וחמוץ" וטור דו-שבועי בשם "פגישות עם או'הרה" עבור המגזין Collier's Weekly. מק'שיין כינה אותם "גלויים ומאריכים בדיבור" ושאל אם "הם הוסיפו הרבה לחשיבותה של עבודתו של או'הרה." הביוגרף שלדן גרבשטיין כתב שבטוריו אלה, או'הרה היה "בעת ובעונה אחת מביך ומרתיח ביהירותו, נקמנותו, ונימתו הלוחמנית." וולף אומר שטורים מוקדמים אלה מטרימים את טורו הנוראי "תורי" בניוזדיי, שארך חמישים ושלושה שבועות... החל משלהי 1964... עד לפיטוריו לדאבונו."
מאמרו הראשון בניוזדיי נפתח בשורה, "הבה ונפתח בהתחלה גרועה." מאמרו השני התלונן ש"אותה היסטריה שאפיינה את התומכים בתקופת היובש מאפיינת כיום את המתנגדים לעישון." מאמרו השלישי תמך בבארי גולדווטר, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, הוא נימק זאת בהשוותו אותו לאנשים שאוהבים את המוזיקה של האקורדיוניסט לורנס וולק, שנחשב לחסר תחכום ו"מרובע." "אני חושב שהגיע הזמן שאנשי לורנס וולק יאמרו את דברם," כתב או'הרה. "אנשי הלסטר לנין ודיזי גילספי עשו זאת יותר מדי זמן. כשהמדינה בצרה, למשל נתונה במלחמה, רבותיי, אלו הם אנשיו של לורנס וולק שניתן לסמוך עליהם." מאמרו החמישי טען שמרטין לותר קינג לא היה צריך לקבל את פרס נובל לשלום.
מאמריו הפובליציסטיים לא זכו להצלחה והם פורסמו בפחות ופחות עיתונים ולא חיבבו אותו על הממסד הספרותי הניו יורקי שהיה בעל דעות פוליטיות ליברליות.
אחדים מטוריו הציגו במפורש את ידיעותיו וכמיהתו לקחת חלק בקולג'ים מליגת הקיסוס, כפי שהוא ציין, "במהלך השנים רכשתי כמות רבה של ידע על קולג'ים ואוניברסיטאות." ב-8 במאי 1965 מאמרו מציג את הדעה שלפיה ייל היא בעלת מניות בתקשורת האמריקנית וש:
פעם אחרת, הוא ציין את ג'יימס גולד קוזנס כ"בוגר הרווארד אמיתי" וכתב שהרווארד צריכה לעשות סדרת טלוויזיה מהרומן של קוזנס:
מאמרו מ-4 בספטמבר 1965 דן במלואו בכשלונו לקבל תואר דוקטור לשם כבוד, ומתאר בפירוט שלושה תוארי כבוד שהוצעו לו, אבל, מסיבות שונות, הוא לא קיבל. בטור הוא מונה רשימת פרסים בהם זכה:
הוא התלונן שקולג'ים שולחים לו מכתבים "חולקי שבחים" ומבקשים ממנו לבצע "עבודות" כמו לשמש כסופר אורח, לשפוט בתחרויות ספרותיות, לשאת הרצאות ולמרות זאת לא נותנים לו תוארי כבוד. "חמשת הפרסים העיקריים," הוא מציין, "נתנו לי סופרים אחרים, לא (האקדמיה)." המאמר מסתיים בהערה:
ספרו באטרפילד 8 עובד לסרט קולנוע בשנת 1960 עם אליזבת טיילור בתפקיד הראשי.
ספריו.
מחזות.
"(The Farmers Hotel",
"The Searching Sun",
"The Champagne Pool",
"Veronique",
"The Way It Was)"
"(The Man Who Could Not Lose" [screen treatement] and "Far from Heaven" [play])
פרס בלצן
קרן פרס בַּלצָן הבינלאומית (Balzan) היא קרן המעניקה ארבעה פרסים כספיים מדי שנה, לאנשים או ארגונים, אשר השיגו הישגים אקדמיים יוצאי דופן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע, תרבות, וכן למאמצי שלום. הקרן שוכנת בציריך שבשווייץ והפרס מנוהל ממילאנו שבאיטליה.
ועדת הפרס מורכבת מ-20 אנשי מדע אירופאים.
הקמת הקרן.
מקור כספי הפרס הוא מעזבונו של אוג'ניו בלצן (1874 - 1953) מבעלי העיתון קוריירה דלה סרה. אוג'ניו הוריש לבתו אנג'לה לינה בלצן (1892 - 1956) סכום כסף נאה, וטרם מותה בעקבות מחלה חשוכת מרפא, הורתה אנג'לה על הקמת הקרן.
הפרס הראשון היה בן מיליון פרנקים שווייצריים, כשבהמשך ירד הסכום למחצית מכך. רבים מזוכי הפרס זכו בהמשך גם בפרס נובל.
מקבלי הפרס.
מבין מקבלי הפרס קיימים אנשים מפורסמים רבים ובהם:
קרן פרס בלצן הבינלאומית
תערובות
ג'ון פלנגן
ג'ון ג'וזף פלנגן (באנגלית: John Joseph Flanagan; ב-9 בינואר 1873 - 3 ביוני 1938) היה אתלט אמריקאי, 3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי ושיאן עולם ביידוי פטיש.
פלנגן השתייך לקבוצת האתלטים האירים-האמריקאים, שכונתה "הליוויתנים האירים".
ביוגרפיה.
פלנגן נולד בקילברידי, מחוז לימריק שבאירלנד. בשנת 1895 קבע פלנגן שיא עולם חדש ביידוי פטיש. בשנת 1896 זכה באליפות בריטניה ביידוי פטיש, לפני שהיגר בסתיו אותה שנה לארצות הברית. הוא התחרה עבור מועדון האתלטיקה של ניו יורק ועבור קבוצת האתלטים האירים-האמריקאים, שכונתה "הליוויתנים האירים".
בנסיעה לאולימפיאדת פריז (1900) זכה פלנגן אליפות בריטניה ביידוי פטיש בפעם השנייה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 51.01 מטר, לפני טרקסטן הייר (46.26 מטר) וג'וסאיה מקראקן (43.58 מטר), שניהם שחקני פוטבול בקולג' מארצות הברית. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.00 מטר.
בשנת 1903 הצטרף פלנגן למשטרת העיר ניו יורק ועבד בלשכה לרישיונות, משרה קלה ונוחה יחסית שאפשרה לו להתאמן.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פלנגן בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא הגן על תארו וזכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אולימפי חדש של 51.23 מטר, לפני ג'ון דוויט (50.26 מטר) וראלף רוז (45.73 מטר), שניהם מארצות הברית ובמדליית כסף בזריקת 56 פאונד בתוצאה של 10.16 מטר, אחרי קצין המשטרה אטיין דמרטו מקנדה (10.46 מטר) ולפני ג'יימס מיטשל חבר "הליוויתנים האירים" (10.13 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.14 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1908) הגן פלנגן על תוארו וזכה במדליית זהב ביידוי פטיש פעם שלישית ברציפות בשיא אולימפי חדש של 51.92 מטר, לפני מאט מקגראת מארצות הברית (51.18 מטר9 וקון וולש מקנדה (48.51 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.80 מטר ובמקום חמישי במשיכת חבל (מתוך 5 נבחרות).
בשנת 1909 בהיותו בן 41, קבע פלנגן ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 56.18 מטר.
בשנת 1910 התפטר פלנגן מהמשטרה לאחר שהועבר לתחנה מרוחקת שלא איפשרה לו להתאמן ולהתחרות. בשנת 1911 עזב את ארצות הברית בחזרה לאירלנד. אותה שנה, הוא ניצח בתחרות האחרונה בקריירה שלו, ביידוי פטיש, כנציג אירלנד במפגש בין אירלנד לסקוטלנד.
לראשונה הפסידה ארצות הברית את מדליית הזהב ביידוי פטיש באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לפט אוקולגהאן מאירלנד שהתאמן בהדרכתו של פלנגן.