ב-4 במרץ 1876, חודש לפני משפט ההדחה בסנאט, עצר התובע הכללי, אדוארדס פיירפונט את בלקנאפ. כמי שתיעב את "מעגל החברים" של ויליאם מ. טויד בניו יורק, פיירפונט נחשב לעורך דין בעל יושרה וגרנט מינה אותו כתובע הכללי כדי לקדם רפורמות ומערכה נגד שחיתות בממשלו. הנשיא גרנט, שבעבר שימש בתפקיד הגנרל המפקד של הצבא, הקפיד יותר בסוגיות צבאיות והורה לפיירפונט לפתוח בחקירה פלילית על מעשיו של בלקנאפ במחלקת המלחמה. לזעמו הרב של בלקנאפ, דאג פיירפונט להצבת משמר סביב לביתו של בלקנאפ כדי לוודא שהוא לא יימלט. במאי מינה גרנט את פיירפונט לתפקיד השגריר בבריטניה ואת אלפונזו טאפט שכיהן כמזכיר המלחמה, הוא מינה כתובע הכללי. לאחר זיכויו של בלקנאפ בסנאט ב-1 באוגוסט, הוסרה השמירה על ביתו. הוא הואשם בפני חבר מושבעים גדול באותו יום ונקבע לו משפט בבית המשפט הפדרלי של מחוז קולומביה. עם זאת, עיתונאים ופרשנים אחרים היו בדעה שהסיכויים להרשעתו נמוכים, זאת על סמך המספר הרב של פקידים בממשל גרנט שהועמדו לדין על מעשי שחיתות ונדנו לעונשים קלים או שלא הוטל עליהם עונש כלל. זעמו של בלקנאפ על פיירפונט נותר בעינו והוא איים להגיש נגדו תביעה על כליאת שווא. ב-2 בפברואר 1877 קיים בלקנאפ ביקור אצל גרנט ועתר בפניו לביטול האישומים נגדו. ביום המחרת נועץ גרנט בחברי הקבינט שלו. מזכיר המדינה המילטון פיש זעם על בלקנאפ וביקש שהוא יועמד לדין. גרנט החליט החלטה מנוגדת וכתב לטאפט שעל פרקליט המחוז לקבל הנחיה לסגור את התיק. בעקבות הנחיה זו של גרנט אמר טאפט לפרקליט מחוז קולומביה הנרי ה. וולס, שהעדויות נגד בלקנאפ לא יוכלו לבסס הרשעה ושבלקנאפ סבל מספיק במהלך המשפט בסנאט. וולס דאג לסגירת התיק וב-8 בפברואר נסגר התיק על פי החלטתו של השופט על ידי השופט ארתור מקארתור. כאשר הוא כבר לא ניצב בפני אפשרות של הרשעה ומאסר, החליט בלקנאפ לסגת בו מכוונתו לתבוע את פיירפונט.
שנותיו האחרונות.
לאחר שזוכה במשפט הסנאט ביקש בלקנאפ להתרחק מהביקורת שהוטחה בו על ידי החברה הוושינגטונית ולעבור לפילדלפיה. בני הזוג בלקנאפ נותרו נשואים. אמנדה והילדים ביקרו בהרי קטסקיל, בקוני איילנד ובמקומות נוספים, ובלקנאפ ראה אותם מעת לעת. בהמשך התגורר בלקנאפ בקיאקק, שם הוא חזר לעסקי עריכת הדין, במיוחד בייצוג חברות רכבת. אף על פי שהוא לא היה יותר מעורב בחיים הפוליטיים, הוא הגיע לעיתים לוושינגטון לצורכי ייצוג לקוחותיו והמשיך להחזיק שם בית ומשרד.
שנים לאחר משפט ההדחה שלו היה עדיין המוניטין של בלקנאפ בשפל. בבחירות לנשיאות של 1880 הוא היה בין אלו שהושמו ללעג בקריקטורה במגזין Puck שהתנגד לבחירתו לכהונה שלישית של גרנט. בקרב רעיו ותיקי מלחמת האזרחים הוא נותר אהוד. ב-1887 פרסם בלקנאפ בשיתוף אחרים את הספר אודות הרגימנט ה-15 של איווה.
מותו.
ויליאם בלקנאפ מת באופן פתאומי מאוטם שריר הלב בוושינגטון די. סי. ביום ראשון, 12 באוקטובר 1890. העיתון הניו יורק טיימס ציין שמותו אירע בין השעות 1:00 אחר חצות ו-9:00 בבוקר ושהוא מת לבדו בדירתו בבניין אוונס שבשדרת ניו יורק. קודם למותו שיחק בלקנאפ בקלפים עם ידידיו בשבת בערב ואז פרש לקומה העליונה להמשך הערב. רעייתו של בלקנאפ, אמנדה, הייתה באותה עת בניו יורק. בשעה 8:30 בבוקר ביום שני אסף שותפו לעסקים, ג'ון ו. קמרון, את הדואר של בלקנאפ בקומה הראשונה של הבית, שם הוא ניהל את משרדו ועלה אל הקומה השנייה, שם התגורר בלקנאפ. קמרון והמשרתת מצאו שכל החדרים היו נעולים. שוער הבניין זומן כדי לפתוח את הדלתות וכדי להיכנס לחדרו של בלקנאפ נעשה שימוש בסולם. בלקנאפ הניח את כובעו ואת מעילו על כיסא וגופתו חסרת החיים נמצאה במיטה. זרועו השמאלית הורמה כלפי ראשו והיא הייתה קפוצה. בגדי השינה שלו היו בלתי מסודרים ונראה היה שטרם מותו הוא נאבק על נשמתו. הרופא שביצע את הבדיקה הראשונית ציין שהוא מת מדימום פנימי. עם זאת, בנתיחה שלאחר המוות התברר שבלקנאפ סבל ממחלת לב. מחלקת המלחמה הודיעה על "צערה העמוק" על הידיעה על מותו של בלקנאפ, שכן הוא היה מזכיר מלחמה שזכה לאהדה ציבורית.
בלקנאפ נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-16 באוקטובר. הטקס נוהל על ידי הכנסייה האפיסקופלית סנט ג'ון. על מצבתו הונחה מצבת גרניט עם תבליט ארד שעוצב על ידי הפסל קארל רוהל סמית'. התבליט מראה את דמותו של בלקנאפ לבוש חליפת מדים כששיערו מסורק ימינה ופניו עטורים בזקן ארוך מלא. התבליט הונח בחזית בסיס הגרניט. המצבה נבדקה ב-1995 במסגרת מיזם Save Outdoor Sculpture! של הסמית'סוניאן והיא תוארה ככזאת "שזקוקה לטיפול".
מורשתו.
ב-2003 תיאר הביוגרף אדוארד ס קופר את בלקנאפ כאדם של מעלות וחסרונות. על פי קופר, בלקנאפ "פנה מרצונו למעשי שחיתות כדי לתמוך בשאיפות החברתיות של נשותיו" בעודו חי חיי פזרנות בוושינגטון על חשבון החיילים והאינדיאנים במהלך עידן הזהב. בלקנאפ מוזכר לטובה על ידי קופר על הקמתו והרחבתו של שירות מזג האוויר הלאומי, על ביצוע רפורמות במערכת המשפט הצבאי ועל שימור אוסף התצלומים של מתיו בריידי מתקופת מלחמת האזרחים. התפטרותו הפתאומית והשנויה במחלוקת של בלקנאפ במרץ 1876 גרמה להחלפה חסרת תקדים של ארבעה מזכירי מלחמה תוך פרק זמן של 13 חודשים: בלקנאפ, אלפונזו טאפט, ג' דונלד קמרון וג'ורג' מקרארי.
בקיאקק זכור בלקנאפ כאחד מה"אזרחים הססגוניים" שלה ושני רחובות בעיר נקראו על שמו. הוא זכה לשבחים מפי עמיתיו לשירות הצבאי על קור הרוח שלו תחת אש הקרב במהלך מלחמת האזרחים, אך המוניטין שלו נפגע עקב התפטרותו מתפקיד מזכיר המלחמה, שהתרחשה תחת עננה כבדה של חשדות בהתנהלות בלתי ראויה.
הר טוהיאה
גביע המלך הספרדי 1903
גביע המלך הספרדי 1903 הייתה התחרות הרשמית הראשונה של גביע המלך הספרדי. המשחקים נערכו מה-6 באפריל 1903 עד ל-8 באפריל 1903 במדריד.
בתחרות השתתפו 3 קבוצות, והגמר נקבע על ידי הקבוצה שמנצחת את משחקה. הקבוצה שהפסידה בשני משחקיה היא זו שמודחת.
אתלטיק בילבאו זכתה בגביע לאחר ניצחון 2–3 בגמר על ריאל מדריד.
משחקים.
משחק הגמר.
רכס מאסון הצפוני
רכס מאסון המרכזי (באנגלית: North Masson Range) הוא הרכס הצפוני, מבין שלושת הרכסים המרכיבים את רכס מאסון, בהרי פראמנס באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
הרכס מתנשא לגובה של 1,030 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הרכס 6 קילומטרים (מצפון לדרום).
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הרכס.
הרכס התגלה לראשונה ב-4 בינואר 1930, ולאחר מכן, ב-14 בפברואר 1931 מופה לראשונה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931 בפיקודו של דאגלס מוסון.
הרכס מופה על ידי קרטוגרפים נורווגיים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן בין השנים 1936–1937.
מקור השם.
הקרטוגרפים הנורווגים קראו לרכס בשם "נורדקאמאן" (Nordkammen; בנורווגית - הרכס הצפוני).
שמו הרשמי (הנוכחי) של הרכס ניתן לו בשנת 1960 על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה -תוך שהיא מציינת את חלקו של הרכס כחלק מרכס מאסון.
רכס מאסון כולו נקרא על שמו של פרופסור סר דייוויד אורמה מאסון (David Orme Masson), חבר הוועדה המייעצת של משלחת החקר, וכן חבר הוועדה המייעצת של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914, אף היא בפיקודו של מוסון.
רכס מאסון המרכזי
רכס מאסון המרכזי (באנגלית: Central Masson Range) הוא הרכס המרכזי, מבין שלושת הרכסים המרכיבים את רכס מאסון, בהרי פראמנס באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
הרכס מתנשא לגובה של 1,120 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הרכס 7 קילומטרים (מצפון לדרום).
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הרכס.
הרכס התגלה לראשונה ב-4 בינואר 1930, ולאחר מכן, ב-14 בפברואר 1931 מופה לראשונה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931 בפיקודו של דאגלס מוסון.
הרכס מופה על ידי קרטוגרפים נורווגיים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן בין השנים 1936–1937.
מקור השם.
הקרטוגרפים הנורווגים קראו לרכס בשם "מקאמאן" (Mekammen; בנורווגית - הרכס המרכזי).
שמו הרשמי (הנוכחי) של הרכס ניתן לו בשנת 1960 על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה -תוך שהיא מציינת את חלקו של הרכס כחלק מרכס מאסון.
רכס מאסון כולו נקרא על שמו של פרופסור סר דייוויד אורמה מאסון (David Orme Masson), חבר הוועדה המייעצת של משלחת החקר, וכן חבר הוועדה המייעצת של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914, אף היא בפיקודו של מוסון.
הרי פראמנס
הרי פראמנס (באנגלית: Framnes Mountains) הם רכס הרים באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
הרכס כולל את תת-הרכסים הבאים: רכס קייסי, רכס מאסון, רכס דייוויד ורכס בראון.
ברכס מצויים גם פסגת שארק, פסגות טרילינג ונונאטאקי ואן הולסן, פרייס ו-ווטסון.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הרכס.
הרכס התגלה לראשונה ב-4 בינואר 1930, ולאחר מכן, ב-14 בפברואר 1931 מופה לראשונה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931 בפיקודו של דאגלס מוסון.
באותה שנה ההרים נצפו גם על ידי ציידי ליוויתנים נורווגיים.
הרכס מופה על ידי קרטוגרפים נורווגיים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן בין השנים 1936–1937.
מקור השם.
שמם של ההרים (וכן הרים נוספים באזור) ניתן להם על ידי לארס כריסטנסן.