רוב הכיסטים הם מוסלמים סונים, יחד עם זאת, עדיין נותר כיס קטן של נוצרים כיסטים בפנקיסי, תושתי וקאחתי. כיום מתפללים הכיסטים במקומות הקדושים של חבסורים ("ג'ווארי" - צלב) ומקריבים קורבנות לצלב אנאטורי, ליד הכפר החבסורי, שאטילי, הממוקם בגבול הגאורגי-צ'צ'ני. הצלב האנאטורי נחשב לקדוש גם בידי הצ'צ'נים במאיסטי ומלחיסטי. תושבי ההריים הגבוהים משני צדי צפון הקווקז חוגגים יחדיו חגיגות דתיות. אף על פי שהכיסטים מתפללים במסגד בכפר דואיסי, הם מתפללים גם במקומות נוצריים קדושים שכיום הרוסים. הכיסטים מתפללים גם בכנסיית גיאורגי הקדוש בכפר ג'וקולו וחוגגים חגיגות דתיות: אלאוורדובה במנזר אלוורדי שבקאחתי. הכיסטים חוגגים גם את התתרי גיאורגובה, גרסה מקומית ליום גיאורגי הקדוש.
מסורת.
הכיסטים נשארו נאמנים למסורת ולמנהגים המשפחתיים שלהם, הם סירבו להיטמע בעמים הצפון קווקזיים האחרים כמו הצ'צ'נים והאינגושים. הם מגדירים את עצמם ככיסטים ורשמית הם מצהירים כי לאומיותם גאורגית. שפתם היא דו-לשונית צ'צ'נית וגאורגית.
הכיסטים מהווים את הרוב בכל הכפרים הכיסטיים בערוץ פנקיסי, עם יוצא מן הכלל של מספר משפחות גאורגיות שהגיעו לאזור זה מאוחר יותר. בצפון הקווקז, הצ'צ'נים ובמידה מסוימת האינגושים רושמים רשמית את שם האב בשמות המשפחה שלהם. הכיסטים אינם מיישרים קו עם מנהג זה. במקום זה, לאחר הגירתם לגאורגיה, החלו הכיסטים להוסיף את הסיומות הגאורגיות לשמות משפחתם, במיחוד הסיומת "-שווילי" (שמשמעותה "בן" או "ילד" בגאורגית), או לעיתים "-דזה" (שמשמעותו בגאורגית "בן") או "-אוּלי" (שמשמעותו: "צאצא של" או "שייך ל..."). בדרך זו נוצרו שמות המשפחה של הכיסטים.
אורח המתארח בחיק המשפחה זוכה לכבוד גדול. הגבר, בעיקר המבוגר במשפחה, יקבל את האורח. והוא ישוכן על ידו במקום מכובד בבית. האורח במשפחה אחת נחשב לאורחם של כל בני הכפר וזוכה לכבוד מכולם. מסורות אלו מקוימות בקפדנות גם כיום.
המוכתר
המוכתר (גלעד פיליפ בן-דוד; נולד ב-12 בינואר 1971) הוא זמר-יוצר ואמן קברט שפועל מאז אמצע שנות השמונים של המאה ה-20. בין השאר העלה את המופעים, "הירח והפרתנון", "אימפריאל" ו"דרך כל בשר". בקול בס ובהופעה תיאטרלית והומור מושחז, יצר סגנון המשלב בין שפת הפיוט לבין עולם הדקדנס, ובין מוזיקה קברטית, לסגנונות של מוזיקה מזרחית, תימנית ואלקטרונית.
תחילת הדרך.
בן דוד נולד בראשון לציון למשפחה ממוצא תימני והולנדי. את השפעתו המוזיקלית הראשונה שאב בילדותו מסבו החזן. בגיל 12 החל להופיע עם שיריו המקוריים בהרכב רוק, "שוקו וניל", לצד הזמר והגיטריסט ראם בשארי. הלהקה הופיעה באירועים בשיכון המזרח בראשון לציון, והשתתפה בתחרות שירים צרפתיים שערכה שגרירות צרפת בתל אביב.
בגיל 15, הופיע לראשונה בתל אביב כאורחם של יואב גל ונמרוד עילם. ההרכב הבא שהקים גלעד יחד עם אסף אמדורסקי, "בן-דוד בקני הסוף", כלל שירים כמו "אסיר נמלט" ו"חתכים מוארכים". באותו הרכב השתתפו קרני פוסטל (צ'לו), נמרוד עילם (סקסופון), אסף אמדורסקי (תופים), יריב הורוביץ (בס) והדס יוסיף און (קלידים).
כעבור שנה הקליט בעזרת רוב חברי ההרכב ובעיבודו של שי ליפשיץ את שיריו הראשונים "צ'ארלי", ו"מוכתר המושלים". זו הייתה לידתו של "המוכתר", והפך מאז לשם המזוהה איתו, על הבמה ומחוץ לה.
ב-1989, העלה המוכתר במועדון הרוק רוקסן את תוכניתו "הימים הנוראים", בליווי הבסיסט קוזו אלמקיס מלהקת "החברים של נטשה". התוכנית כללה שירים מתוך סידור יום הכיפורים בלחנם התימני המסורתי, לצד שירים פרי עטו, כמו "התימני האחרון" ו"דיסקו מיסכן". יחד עם אלמקיס ואבשלום כספי (קלידים) העלה כעבור שנה את תוכניתו "שומר ציון" בעיבודו של כספי. השירים הושפעו עדיין ברובם מטקסטים יהודיים מסורתיים ומתפילות וכללו גם את "שלושה עשר העיקרים" אותם שר המוכתר על הבמה תוך שהוא קורא את המילים מתוך ספרו הפתוח של הרמב"ם.
שנות התשעים.
בתוכניתו הבאה "הירח והפרתנון" (1991), פרץ המוכתר לתודעת קהל רחב יותר. את שירי המופע, כמו "סלמה", "גבר אדירים" ו"חשמלית בודדת", בליווי האקורדיוניסט יהודה לזרוביץ', כתב בהשפעת השאנסון הצרפתי במהלך שהות בהולנד. המוכתר עורר עניין הולך וגובר בקרב תעשיית המוזיקה הישראלית שהחלה לפקוד את הופעותיו, והתגבש סביבו גרעין מעריצים נאמן. אך למרות זאת, הוא דבק בעשייה שבשוליים.
בקול בס עמוק, במנעד קולי רחב, ובגינוני הופעה ותנועה תיאטרליים שפושטים ולובשים צורה, שר המוכתר שירים שבוראים עולם סהרורי מתוך תחושות כאב, בדידות והומור שנון. כשעקבות השפה המקראית ממשיכים להתבטא בעולם הדימויים האישי שיצר. גבה קומה, קירח, לבוש תמיד בחליפה שחורה, מלווה באלומת אור בחושך, החל להופיע מעל במות מאולתרות, כשהוא מטפס מעל חדר כביסה על גג, או על מרזב בחצר אחורית של בר בדרום תל אביב, ואף מעלה מופע שלם כשהוא ניצב על שולחן קטן של בית קפה.
כשתוכניתו הפכה לפופולרית, נהג לרוב לחדול מלהופיע, ולהתמסר לכתיבת שירים חדשים, עד שיצא בתוכנית חדשה באחד הברים של רחוב אלנבי, בעוד דבר הופעותיו עובר מפה לאוזן. כך, עד שהופעותיו התמלאו שוב בקהל. באופן הזה, בין 1990 ל-1993, יצא המוכתר בארבע תוכניות, כל אחת מהן בעלת רפרטואר חדש לגמרי.
באותה שנה העלה מופע קברטי נוסף, "חיילים וזונות". השירים, בהם "זהובת שיער", "ערוותה", "בורדו", "הרפס, זיבה איידס, עגבת ורגל תותבת", נכתבו אודות חיילים, זונות ומחלות מין שביניהם. את התוכנית עיבד והעלה בגרסה אלקטרונית (עם נתי משעלי בסיקוונסר וסינתי, מושון לוי בגיטרה חשמלית, ומיכאל שפירא בחצוצרה). בפעם השנייה, עיבד את התוכנית למופע אקוסטי מלווה בחצוצרה.
ב-1993, יצא המוכתר בתוכניתו "אימפריאל", המזוקקת והשלמה ביותר שלו עד אז, במועדון ארבע העונות באלנבי, כשהוא מלווה בנגן האורגן, איליה קורולפ. התוכנית שכללה שירים כמו, "דמעותי", "כדור המראות", "בלינצ'ס", "מדונה", דיברה על מוות וחיים מנקודת מבטו של חולה איידס בימיו האחרונים. "באין רגליים, / מפני שמיים, / על גחוני אזחל./ סביב התפוח, / נחש פיתון, / ואנוכי מביט עליו" כך נפתח שיר הנושא, "אימפריאל".
ב-1994 הוציאה חברת התקליטים הד ארצי לאור את אלבומו הראשון "מסיבת ריקודים", ובו לקט משיריו בגרסת דאנס שעיבד נתי מישעלי. אך ערב הוצאת האלבום, עזב המוכתר את ישראל והשתקע בלונדון, ומאז 2002 בברלין. במהלך השנים הופיע במועדונים באירופה, חזר לביקורי-הופעות בישראל, במהלכם העלה את "לילות אלנבי" (1999), מבחר משיריו בעיבוד קלאסי ובליווי פסנתר כנף, עם הפסנתרן דורון בורשטיין, איתו גם העלה ב-2002 את התוכנית "Dirty little thing". במהלך אותן שנים הקליט עם ראובן פלח את הדיסק "אלנבי", הפיק 6 סינגלים באנגלית, וכתב מחזות ותסריטים (בהם, "תמנון שחור", "The fury of the gutted camel", ו"Inside a woman's handbag").
שנות האלפיים.
ב-2006 חזר המוכתר לפעילות מוזיקלית מלאה והעלה במועדון "לבונטין 7" תוכנית חדשה בעברית ובאנגלית בשם "אני אישה", עם שירים כמו "נוק נוק", "אני שרה לך", ו"Lidi's girl feat" אשר נכתבו מנקודת מבט נשית של טרנסווסטיט. התוכנית והדיסק, בהפקה עצמית מתוזמרת, מושפעים ממוזיקה אינסטרומנטלית עכשווית ומשירה תימנית. אלבום המשך, "אני אשה 2", יצא כעבור שלוש שנים.
ב-2007 הפיק והוציא לאור את אלבומו ותוכניתו הבאה, "דרך כל בשר". אלבום אלקטרו-תימני רווי באווירת שתייה ושתיינות. ב-2008 השלים את פרויקט "מדונה אבבא": "פרויקט האמנים של האינטרנט סטאר", בביצוע המוכתר וזמרות אורחות. כמו כן יצא לאור אלבומו באנגלית "Social Club Metropolitan" ואחריו, "בית הבלינצ'ס".
ב-2009 יצא לאור האלבום "נבואה ותוף" שהוגדר על ידי יוצרו כ"אלבום ריקודים נבואי למסיבות המוניות או בודדות". האלבום, שזור במילות כאב, תוכחה חברתית וכמיהה לקירוב לבבות. הוא כולל שירים כמו "ירושלים", "פלשת", "שאנן", "עץ שתול על פלגי מים" ואחרים.
בשנה זו, לאחר שבע שנים בברלין, הוציא המוכתר לאור את "Schlagerwurst" ("נקניק להיטים"), אלבומו הראשון בגרמנית. 12 שירים מקוריים, בהשראת מוזיקת השלאגר, הז'אנר הגרמני העממי, המשלב שמאלץ, יורו-פופ ואהבת מולדת. האלבום נכתב בעזרת Softy, Manfred Niepel, Miri Kaempfer ו-Phong. "מלודיות קליטות להכאיב ותמלילים פשוטים עד גיחוך", במילותיו של היוצר, "פותחות את הדלת לעולם קירקסי ואירוני, שם דבר אינו אמיתי והכל אמיתי. בדיוק כמו לאכול נקניקיה בקארי כשאתה שרוי בבלק-אאוט".
במהלך השנים, השתתף המוכתר בסרטו של עמוס גוטמן "חסד מופלא" (1992), בדרמת הטלוויזיה "בן-גוריון" בבימוי גיל לבנברג (1997), בדרמה "חוזה לך ברח", בבימוי תומר גניהר ועידו ברלד, (2008), וב-2014 השתתף בסרט הקולנוע של נדב לפיד, "הגננת".
ב-2011 שב המוכתר לפעילות מלאה בישראל, הוציא לאור את אלבום הפרויקט "יפהדמארי", וכן כתב וביים את האופרה "איבון". האופרה עלתה בהצגות בכורה בפברואר 2013 בחללי התחנה המרכזית החדשה בתל אביב, בכיכובה של דניאלה לוגסי ובהפקת פרינג' אופרה. ב-2014 עלה מחזהו של המוכתר ובבימויו, "חורשת עציצי הפלסטיק", בהשתתפות: טלילה וגנר בסן, איציק אבל, אנדריי דויטש, לייזה נובה, מיקי ברקן. הצגת הבכורה עלתה בתיאטרון קרוב במסגרת פסטיבל "האזרח כאן".