בית ליפה יוסד על ידי יובסט הרמן, רוזן ליפה (מת ב-1056), וצאצאו ברנהרד הראשון, הלורד של ליפה היה המייסד של מדינת ליפה בשנת 1123. כמה מבני המשפחה היו השליטים ששלטו למשך הזמן הארוך ביותר באירופה, כולל השליט ששלט במשך הזמן הארוך ביותר, ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה.
בשנת 1613 חולקה רוזנות ליפה בין בניו של זימון השישי, רוזן ליפה-דטמולד; בנו הבכור זימון השביעי ירש את רוזנות ליפה-דטמולד, בנו השני אוטו ירש את רוזנות ליפה-בארקה, שחזרה והתאחדה בשנת 1709 עם רוזנות ליפה-דטמולד, ובנו הצעיר פיליפ ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן, שהתאחדה בהמשך עם נסיכות שאומבורג-ליפה. בשנת 1625 העניק זימון השביעי, רוזן ליפה-דטמולד חלק מאדמותיו לבנו הצעיר הרמן יובסט, הלורד של ליפה-ביסטרפלד כלורדות, ששודרגה בשנת 1762 לרוזנות.
בשנת 1789 שודרגה רוזנות ליפה-דטמולד לדרגת נסיכות, ולאופולד הראשון, נסיך ליפה קיבל את התואר "נסיך האימפריה". בשנת 1806 הצטרפה נסיכות ליפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1807 הועלתה גם רוזנות שאומבורג-ליפה למעמד נסיכות והצטרפה לקונפדרציה של הריין. לאחר מפלת נפוליאון הצטרפו הנסיכויות בשנת 1815 לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכויות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הן הצטרפו לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
בנובמבר 1918 התפטרו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה ואדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה מתפקידיהם, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה של לאופולד הרביעי הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת.
בשנת 1937 התחתן ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד עם יוליאנה, נסיכת הכתר של הולנד, אשר עלתה לשלטון בהולנד בשנת 1948, אולם, למרות שבתם ביאטריקס, מלכת הולנד משתייכת לבית ליפה, היא משויכת באופן רשמי לבית אורנז'-נסאו.
קרחון גוואן
קרחון גׂוָואן או קרחון גוֹאוּאָן (באנגלית: Gowan Glacier) הוא קרחון ברכס הריטג' בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 28 קילומטרים.
גובהו של הקרחון 1,362 מטרים מעל פני הים, והוא זורם לכיוון צפון מפסגת קנינגהאם שבמצוק פאונדרז ונשפך אל קרחון מינסוטה, מזרחית לנונאטאק ולקאם.
היסטוריה.
גילוי הקרחון.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם סגן ג'ימי ל. גוואן (Jimmy L. Gowan), ששירת בחיל הרפואה של צי ארצות הברית, ושימש כמפקד וכרופא של תחנת מישור הקוטב בשנת 1966.
קרחון גואואן
שיבוש מהלכי חקירה
אה&quot;מ טיטניה
אה"מ טיטניה (באנגלית: HMS Titania) הייתה אנייה תומכת צוללות אשר פעלה בשרות הצי המלכותי הבריטי בין השנים 1915–1949, ונטלה חלק במאמץ המלחמתי ב-מלחמת העולם הראשונה, ובמלחמת העולם השנייה.
משנת 1919 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט הרביעי" ("4th Flotilla"). מאוקטובר 1919 ועד מרץ 1928 הפליגה להונג קונג.
משנת 1930 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט השלישי" ("3th Flotilla"), משנת 1936 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט השישי" ("6th Flotilla"), ומשנת 1945 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט החמישי" ("5th Flotilla").
במהלך שנות פעילותה, פיקדו על האנייה 23 רבי חובלים. מפקדה הראשון Capt. Stanley L. Willis, RN פיקד על האנייה בין ה-21 באוקטובר 1915 ל-אוקטובר 1918.
אניות התומכות בצוללות.
הצוללות הן קטנות לעומת רוב כלי השיט של האוקיינוסים, ובדרך כלל אין להן יכולת לשאת כמויות גדולות של מזון, דלק, טורפדו ואספקה אחרת, ולא לשאת מערך מלא של ציוד תחזוקה וכוח אדם. אניות התמיכה בצוללות נושאות את כל הציוד הדרוש לצוללת, וכדי לחדש ומספקת את השירותים האלה בעת עגינה בנמל ליד האזור שבו הצוללות פועלות, או חוברות לצוללות בלב ים.
סוג של אניות תמיכה בצוללות קרוי: "Submarine tender" או "Depot Ship"
אוגדה 370
נונאטאק ולקאם
נונאטאק וֶלְקָאם (באנגלית: Welcome Nunatak) הוא נונאטאק קטן יחסית, אך בולט, בצורת חרוט, הניצב מצפון לנונאטאקי רות'ר (אך בנפרד מהם), בפסגות פאונדרז, ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 1,476 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת מינסוטה שחקרה את האזור בין השנים 1964–1963.
מקור שמו של הנונאטאק ("ולקאם" באנגלית "ברוך הבא") מאחר שבהגיעם ממסעות המחקר כאשר הם ראו את הנונאטאק הם ידעו כי הם סמוכים למחנה המחקר.
לקריאה נוספת.
• Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
בורווסטניק לנינגרד (כדורסל נשים)
בורווסטניק לנינגרד הוא מועדון כדורסל נשים שהיווה חלק מאגודת ספורט לסטודנטים. הישג השיא הוא סגנות אליפות ברית המועצות ב-1964.
היסטוריה.
"בורווסטניק" השתתפה באליפות ברית המועצות הראשונה, שנערכה בעונת 1937. באליפויות 1938 ו-1940 הקבוצה סיימה במקום החמישי ובמקום הרביעי בעונת 1939 והייתה אחת הקבוצות החזקות במדינה בענף כדורסל נשים.
בשנות ה-50 הכדורסלניות מלנינגרד זכו במדליית ארד באליפות 1953 והיו לקבוצת הכדורסל היציבה ביותר בליגה הסובייטית, עם התבססות במרכז הטבלה ושמרה על מקומות 5 — 9. בשנות ה-60 של המאה העשרים החלה הצמיחה בקבוצה.
הקבוצה זכתה במדליית כסף באליפות ברית המועצות 1964 והייתה לסגנית האלופה ולאחר מכן במדליית ארד בעונות 1961, 1968; וסיימה כסגנית אלופה ב-1967. בנוסף, הקבוצה זכתה 4 פעמים בתחרויות המועצה המרכזית למתנדבי ספורט.
לאחר שבעונת 1969 הקבוצה סיימה במקום הרביעי החלה הנסיגה והירידה ביכולות המועדון: בעונת 1970 — סיימה במקום וב-1971 סיימה במקום 11 והאחרון וירדה ליגה. אחרי מאזן של הפסד אחד בלבד עונה לאחר מכן היא כבר חזרה לליגה הבכירה, בה סיימה במקום תשיעי בעונת 1973. ב-1975 הקבוצה שוב ירדה ליגה וחזרה בעונת 1978. עונת 1978/79 הייתה האחרונה עבור הסטודנטיות מלנינגרד להתמודד בליגה החזקה בברית המועצות. לאחר מכן, הקבוצה ירדה ליגה, ועד קריסתה של ברית המועצות, שיחקה בליגת המשנה של אליפות ברית המועצות. הקבוצה פורקה בשנת 1991.
נונאטאקי רות'ר
נונאטאקי רות'ר (באנגלית: Reuther Nunataks) הם רכס של נונאטאקים שאורכו 7 קילומטרים, והוא ממוקם ממערב לפסגת לנדמארק בפסגות פאונדרז ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקים נמצאים 6 קילומטרים מערבית לפסגת לנדמארק.
היסטוריה.
מקור השם.
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת מינסוטה לחקר האזור, אשר חקרה את הרכס בין השנים 1963–1964.
ההרים נקראו על שם צ'ארלס ג'י. רות'ר (Charles J. Reuther), טכנאי מסוקים של יחידת התעבורה ה-62 של צי ארצות הברית בתקופת מחקר הרכס.
לקריאה נוספת.
• G.F.Webers, K.B. Sporli, Palaeontological and Stratigraphic Investigations in the Ellsworth Mountains, West Antarctica, Antarctic Earth Science, p. 261-262
אהרון יהודה לייב שטינמן
סיקורסקי CH-37 מוהאבי
הסיקורסקי CH-37 מוהאבי (Mojave, על שם האומה הילידית בעלת אותו שם) היה מסוק תובלה כבד מתוצרת חברת סיקורסקי, בארצות הברית. המסוק הופעל על ידי צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20. סימול החברה לדגם היה S-56.
תכנון ופיתוח.
דגם S-56 יוצר כמענה לדרישת חיל הנחתים של ארצות הברית למסוק סער שיוכל לשאת 26 לוחמים, על ציודם. המסוקים הוזמנו ב-1951 וסומלו HR2S, על פי שיטת הסימול שהייתה נהוגה אז בצי ארצות הברית ובחיל הנחתים. אב הטיפוס, XHR2S, המריא לראשונה ב-1953 והמסוקים הסדרתיים הראשונים, מגרסה HR2S-1, סופקו לטייסת 1 (HMX-1) של חיל הנחתים ביולי 1956. בסך הכל יוצרו 60 מסוקים מגרסה זו.
צבא ארצות הברית ביצע הערכה של אב הטיפוס ב-1954 והזמין 94 מסוקים תחת הסימול CH-37A. המסוק הראשון מגרסה זו סופק מקיץ 1956. עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 סופקו כל המטוסים שהוזמנו על ידי הצבא וחיל הנחתים. בתחילת שנות ה-60 שודרגו מסוקי הצבא לגרסה CH-37B, ונוספה להם מערכת לייצוב אוטומטי ויכולת להעמיס ולפרוק מטען בעת ריחוף. ב-1962 אוחדו שיטות הסימול בין זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וסימולם של מסוקי חיל הנחתים שונה ל-CH-37C.
בעת כניסתם לשירות היה ה-CH-37 המסוק הגדול ביותר במערב, והמסוק הדו-מנועי הראשון מתוצרת חברת סיקורסקי. מנועי המסוק היו מנועי בוכנה מתוצרת פראט אנד ויטני מדגם R-2800 דאבל וואספ, שהותקנו בפודים חיצוניים. פוד המנוע הכיל גם את כני הנסע המתכנסים. התקנת המנועים בפודים חיצוניים איפשרה את פינוי גוף המסוק כולו למטען, אותו ניתן היה להעמיס דרך דלתות נפתחות בחרטום המסוק. המסוקים בדגמים הראשונים היו יכולים לשאת שלושה כלי רכב קלים (כמו ג'יפים) או 26 לוחמים. להבי הרוטור הראשי ומנור הזנב היו ניתנים לקיפול, לצורך חיסכון במקום על סיפון כלי שיט.