יעקב ברנשטיין-כהן נולד בקישינב (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה) במשפחת סוחרים יהודים אמידים ונוטים להתבוללות. הוא למד רפואה בסנקט פטרבורג, אך גורש מהאוניברסיטה לאחר שהסתבך בפעילות מהפכנית והתעמת עם פרופסור דמיטרי מנדלייב לאחר שנפגע מהערותיו האנטישמיות. ברנשטיין-כהן עבר לאודסה זמן מועט לפני פרעות 1881 ושם, לאחר שראה את השתתפות המהפכנים בתעמולה האנטישמית, שינה את השקפותיו והפנה את מרצו לייסוד ועד הגירה של יהודים לארצות הברית. הוא נסע לאסטוניה, להמשך לימודים באוניברסיטת דורפט, שם היה בין מייסדי "האגודה לתולדות ישראל וספרותה". לאחר התמחות ברפואת ילדים, שב ברנשטיין-כהן לקישינב. דוקטור ברנשטיין-כהן נישא לדבורה-לאה והיו להם שלוש בנות, מרים, שרה ורחל.
הפעילות הציבורית.
לאחר שובו לקישינב הקים בעיר מוסדות סעד וחינוך עבור היהודים והצטרף לתנועת חיבת ציון ובהמשך לתנועה הציונית.
ברנשטיין-כהן היה מהמנהיגים הבולטים של התנועה הציונית ברוסיה, וכאשר התנועה התחילה להתארגן הוא נבחר להיות אחד מארבעת הנציגים של יהדות רוסיה בוועד הפועל הגדול. ברנשטיין-כהן מונה לעמוד בראש לשכת הדואר, אחת מארבע הלשכות שהיו אמורות להנהיג את התנועה. הפעילות הנמרצת של ברנשטיין-כהן בפיתוח מנגנוני הלשכה הובילה לכך שתפקיד יתר הלשכות הצטמצם לעומת לשכתו והוא היה למנהיג הבולט ביותר של התנועה הציונית ברוסיה. לאחר שפעילותו והשפעתו התחילו לחרוג מתחומי רוסיה, ב-1897, בקונגרס הציוני הראשון היה הנציג של יהדות בסרביה. ההנהגה הציונית בווינה התחילה לחשוש מכך שהוא עומד להשתלט על התנועה כולה. לאחר שהרצל ניסה, ללא הצלחה, להדיח את ברנשטיין-כהן, גברה הביקורת עליו, הן מתוך התנועה הציונית הרוסית והן מחוץ לרוסיה, לכן, ב-1901 התפטר מראשות לשכת הדואר ולאחר התפטרותו פורקה הלשכה. לאחר פרעות קישינב, ב-1903, הוביל ברנשטיין-כהן, שהיה תושב קישינב וגם ביתו נפגע בפוגרום, ביחד עם פנחס מרגלית את התנועה הציונית במאמץ הסיוע לקורבנות הפוגרום ונשלח מטעם הקהילה היהודית לסנקט פטרבורג כדי לדרוש את הענשת הפורעים. בשנים 1905-1907 היה חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם מראשי הפרקציה הדמוקרטית והמתנגדים לתוכנית אוגנדה (בביתו התארגנה התנועה נגד התוכנית).
העליות והירידות.
במאי 1907 עלה באנייה "צאר" עם משפחתו לארץ ישראל. היה רופא במושבות היהודיות בגליל התחתון ובהמשך זומן להיות רופא המושבה בפתח תקווה. בתקופת שהותו בפתח תקווה הסתכסך עם איכרי המקום על רקע מאמציו להקניית חינוך להיגיינה והקמת בתי שימוש במושבה. ניסיונותיו להקנות ידע אנטומי לצעירי המקום על ידי הקרנת שיקופיות בפנס קסם פורשו על ידי המבוגרים כהסתה לפורנוגרפיה ולקראת חידוש החוזה עמו ביולי 1909 הוא אולץ להתפטר ממשרתו, ואנשי הוועד ערכו משאל בין תושבי פתח תקווה לגבי המשך כהונתו וארגנו רוב נגד הרופא. במקביל, ארגנו תומכיו של ברנשטיין-כהן אספה בה הכריזו על ועד חדש וחתמו עמו חוזה בשם הוועד החדש. הוועד התעלם מחוזה זה ופרסם מודעות בחיפוש רופא חדש ואסר על מתן תרופות על פי מרשמים של ברנשטיין-כהן. כך אולץ ברנשטיין-כהן לעזוב את פתח תקווה וכאשר סירב לעזוב האיכרים הפגינו ליד ביתו ונורו יריות אל עבר הבית. ברנשטיין-כהן עבר ליפו וב-1910 שב לקישנב. במהלך שהותו דיבר יידיש והצטער על כך שלא למד עברית. ב-1925 עלה ארצה בשנית, אך לא הצליח למצוא עבודה בשל גילו וחזר לרוסיה. ב-1927 הג'וינט שלח אותו לנהל בית חולים בדניפרופטרובסק, שם נפטר כעבור שנתיים.
הנצחה.
ברנשטיין-כהן היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, כשעוד נקראה "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו". בתו, השחקנית והסופרת מרים ברנשטיין-כהן ויצחק קורן, הפיקו לזכרו את "ספר ברנשטיין-כהן" שיצא לאור ב-1946 בהוצאת חוג יוצאי בסרביה. בפתח תקווה, בגבעת שמואל, ברמת השרון ובתל אביב רחוב הקרוי על שמו.
גשר מעריב
גשר מעריב, או בשמו הרשמי גשר הנשרים, היה גשר בתל אביב, שעד להריסתו באמצע אוגוסט 2015, איפשר נסיעה חופשית לאורך דרך בגין (דרך פתח תקווה לשעבר) מעל מפגש הרחובות המחומש עם רחוב יצחק שדה, רחוב קרליבך ורחוב לינקולן. השם "גשר הנשרים" ניתן לו לכבוד לוחמי מבצע אנטבה, שנערך סמוך לחנוכת הגשר.
היסטוריה.
הצומת ליד בית מעריב היה מהסואנים ביותר בישראל. התוכנית לבניית הגשר עלתה כבר בתחילת שנת 1965, עוד בטרם היו מחלפים בישראל, והתכנון המפורט התבצע בשנת 1967. אולם הביצוע התעכב בגלל עלויות גבוהות לתשלום פיצויים, בעיות הנדסיות והמחסור בקבלנים בישראל המסוגלים לבצע עבודות מסובכות כאלו. בסוף שנת 1972 עלה הנושא מחדש ונבדקה האפשרות לבצע הפרדה מפלסית במנהרות.
הגשר הוקם במחצית הראשונה של 1976 ובנייתו נמשכה יותר מהמתוכנן בגלל עיכוב בתשלום לקבלן על ידי חברת נתיבי איילון. העבודות על הגשר הושלמו ביוני 1976 והוא נפתח לתנועה ב-7 ביולי 1976. הגשר היה עשוי מפלדה ובטון, אורכו כ-200 מטר, רוחבו 8 מטר, וגובהו רק 4.65 מטר, גובה הנחשב נמוך יחסית, ולכן היה מכשול לתנועתן של משאיות גבוהות. עם זאת, הגשר היה גדול יחסית לרחובות העיר והסתיר למשל את "בית מעריב".
הגשר דרש תחזוקה מתמדת בשל החלדה והתרופפות ברגים. לטענת ישראל גודוביץ, מהנדס העיר לשעבר, הגשר היה מסוכן לציבור. העירייה בתגובה אמרה כי "הגשר בטוח לנסיעה והוא טופל ביסודיות לפני כשלוש שנים. העבודות כללו שיקום הבטון, טיפול בקורוזיה, חידוש המעקות וסלילה".
גשר דומה, גשר רוקח, נמצא במפגש של שדרות רוקח עם דרך נמיר. בהמשכה של דרך בגין ניתן פתרון אחר לבעיה תחבורתית זו, בדמות מנהרה שקועה, שדרכה עוברת דרך בגין. מנהרה ניכרת פחות מבחינה חזותית אך עלות בנייתה גבוהה יותר.
בקרן הרחובות לינקולן ובגין, מול הגשר, נמצא בית רובינשטיין. בשנת 2002 אירע בסמוך לגשר פיגוע הירי בסי פוד מרקט, כאשר מחבל יצא מהגשר והתקדם לכיוון המסעדות הסמוכות תוך שהוא יורה בסועדים. שניים מיושבי מסעדת "סי פוד מרקט" ושוטר נהרגו בפיגוע.
ב-21 בינואר 2015 ביצע שוהה בלתי חוקי פלסטיני פיגוע דקירה ליד הגשר בנוסעי אוטובוס קו 40 של דן, שבו נפגעו 12 אנשים.
פירוק הגשר.
כחלק מפרויקט הרכבת הקלה בתל אביב נסגר הגשר לתנועה באמצע אוגוסט 2015 והוחל בפירוקו. הוא נהרס בפיצוץ מבוקר ב-21 באוגוסט. במקומו של הגשר מוקמת תחנת קרליבך, אחת מהתחנות התת-קרקעיות לאורך הקו האדום.
גשר ווקופ
גשר ווֹקוֹפּ (גם גשר רדינג או גשר רידינג, על פי הגייה מקובלת) הוא הגשר הראשון שנבנה מעל נחל הירקון בתחומי תל אביב, והוא המערבי בגשרי הנחל. הגשר הוקם בשנת 1937 בשפך הירקון כגשר שירות לאתר הבנייה של תחנת הכוח רדינג – מאחז ראשון של תל אביב בגדה הצפונית של הירקון.
שם הגשר.
מכיוון שהגשר היה מיזם פרטי של חברת החשמל, לא הוענק לו שם רשמי, ובשנים הראשונות הוא כונה, בין השאר, "הגשר על הירקון", "הגשר של תחנת רֶאדינג" ו"הגשר לתחנת רֶאדינג". עם הזמן, נתקבע שמו "גשר רידינג".
ב-23 בפברואר 1938 הונחה אבן פינה לגשר נוסף בקצה המערבי של רחוב בני דן (כיום רחוב אוסישקין). בטקס בנוכחות הנציב העליון סר ארתור ווקופ וראש העיר ישראל רוקח הובטח כי הגשר ייקרא על שמו של ווקופ. בנאומו בטקס אמר ווקופ שהגשר יחבר את תחנת הכוח רדינג לתל אביב. אולם הגשר המתוכנן לא הוקם אלא כמעט 40 שנה מאוחר יותר, ואז החליטה עיריית תל אביב לקוראו גשר בן-אליעזר על שם אריה בן-אליעזר. בשלב מסוים דבק בטעות בגשר רדינג השם "גשר ווקופ" שקנתה לה אחיזה בציבור ובכתובים. כאשר שוחזר הגשר בשנת 2001 על ידי חברת אתרים, הונצחה הטעות בשלט שהוצב למרגלותיו ובו נכתב "גשר ווקופ". באוגוסט 2011 הודיעה עיריית תל אביב יפו שלאור השתרשות הטעות בציבור אין בכוונתה לשנות את השילוט על הגשר.
במקום שבו התקיים טקס הנחת אבן הפינה לגשר ווקופ הוצבה לוחית זיכרון.
רקע.
נחל הירקון הוא בעל הספיקה הגבוהה מבין נחלי החוף. כתוצאה מכך הנחל נחשב כמכשול טופוגרפי משמעותי ויעיד על כך הניסיון הבריטי במלחמת העולם הראשונה. הגשר האזרחי הראשון שהוקם באזור על ידי הבריטים לאחר מלחמת העולם הראשונה היה גשר הירקון (כיום הגשר על דרך נמיר) אז בתחום הכפרים הערביים ג'מאסין אל ערבי ושיח מוניס. משום שגשר הירקון היה תחת עינם הפקוחה של הכפרים הערביים והימים ימי המרד הערבי הגדול בחרו פרנסי העיר ואנשי חברת החשמל באישור בריטי להקים את גשר רדינג בריחוק מה מהכפרים שנועד לאפשר מעבר בטוח ונוח של פועלים וחומרי בנייה מאזור הנמל בגדה הדרומית של הירקון לאתר הבנייה של תחנת הכוח רדינג בגדה הצפונית. גשר נוסף הוקם על הירקון בשנת 1936 ממזרח לגשר הירקון ליד עשר טחנות, ועליו נסלל כביש שחיבר את תל אביב להרצליה דרך רמת גן, (כיום כביש 482).
לפני קום המדינה.
עם ההחלטה על הקמת תחנת הכוח רדינג החליטה חברת החשמל באפריל 1937 למסור לידי חברת סולל בונה את הקמת הגשר שיחבר את התחנה עם שאר חלקי העיר תל אביב. אגודות הספורט הימי דרשו לוודא שהגשר לא יפריע לשיט בירקון והנושא עלה בישיבת עיריית תל אביב. בעקבות זאת הוכנה תוכנית לגשר בגובה 4 מטר מעל פני המים עם קטע מתפרק ברוחב 6 מטרים. מעליו, בגובה 10 מטרים תוכנן גשר נוסף להולכי רגל. תוך מספר ימים בתחילת מאי 1937 הוקם גשר עץ זמני על הירקון, והחלו העבודות לבניית הגשר הקבוע. אולם העבודות התעכבו כך שבמשך חודשים רבים שימש רק גשר העץ הזמני.
בנובמבר 1938 בסופת גשמים בעיר נהרס כמחצית גשר העץ הזמני והפועלים נתקעו במפעל החשמל מעבר לירקון. אספקה הועברה אליהם בחבלים שנמתחו מעל הירקון. בעקבות זאת הגשר תוקן ובסופה בינואר 1940 הגשר לא נפגע והתנועה עברה עליו כסדרה.