אסתר מתארת בפירוט סדרת אירועים המתרחשים במהלך תקופת התמחותה בניו יורק, ביניהם תצוגות אופנה נוצצות של החברה הגבוהה ומסיבות שאינן קשורות למגזין. תיאורים השזורים בהתפתחויות בתהליך הוצאתם להורג של הרוזנברגים (בני הזוג יוליוס ואתל רוזנברג, שהוצאו להורג באשמת ריגול) ובהעלאת זיכרונות מבאדי וילארד, בחור חלאתי וצבוע מעיירת מגוריה שיצאה איתו בעבר ומחשיב עצמו כארוס דה-פקטו שלה. לקראת סיום ההתמחות היא הולכת יחד עם דורין למסיבה בה היא פוגשת גבר בשם מרקו שכמעט ואונס אותה. היא מכה בפניו באגרופה ומצליחה להימלט. למחרת היא עולה לגג המלון בו שיכנו את תריסר הבנות ומשליכה משם את כל בגדיה.
בתום חודש ההתמחות היא חוזרת לבית הוריה בבוסטון ושם מצבה הנפשי מחמיר. היא מנסה לקבל מלגת כתיבה יוקרתית אך ללא הצלחה. כשתוכניותיה משתבשות היא מנסה לכתוב רומן אך מרגישה חוסר ביטחון לאור ניסיונה הדל וכתיבתה הלא משכנעת. היא חוששת מהיום בו תצטרך לעזוב את לימודיה מכיוון שכמעט כל חייה וזהותה סבבו סביב הישגיה האקדמיים, היא תוהה אילו יכולות רכשה בחייה מלבד להשיג ציונים גבוהים ודבר זה מעורר בה פחדים. היא לא מרגישה מסופקת מאף אחת מן האפשרויות המוצעות להמשך חייה, והמגולמות בדמויות של שכנותיה (אימהות וקריירות "נשיות" המוצעות לה כגון קצרנות.). הדיכאון שהיא חשה מתגבר ומתגבר והיא מתקשה לתפקד, לכן היא נשלחת לדוקטור גורדון, שנדמה לה שלא ממש מקשיב לה ובעיקר עסוק בלהיות מושלם מדי. הוא מטפל בה בנזעי חשמל ולאחר מכן היא מודיעה לאמה שלא תחזור להמשך טיפול שכזה.
מצבה הנפשי של אסתר מידרדר עד לכדי ניסיונות התאבדות. לפני ניסיון רציני היא משאירה פתק בו כתבה שהיא יוצאת להליכה כשלמעשה היא זחלה אל תוך חור במרתף ובלעה שם כדורי שינה רבים. לאחר זמן רב היא נמצאת ושורדת את הניסיון הזה. היא נשלחת למספר בתי חולים לבריאות הנפש עד שהפטרונית שלה (המממנת את לימודיה בקולג') מממנת לה טיפולים בבתי חולים פרטיים טובים יותר. שם היא מטופלת על ידי דר' נולאן, רופאה שמטפלת בה טוב וקשובה לצרכיה. תחת טיפולה של דר' נולאן, הכולל בין השאר נזעי חשמל וטיפול בהלמי-אינסולין, מצבה של אסתר משתפר. בבית החולים היא פוגשת בג'ואן, חברה לשעבר נוספת של באדי וילארד, הן נעשות חברות עד שג'ואן תולה את עצמה.היא מתארת את חייה בצל הדיכאון כמי שלכודה תחת פעמון זכוכית ונושמת שוב ושוב את האוויר המעופש של עצמה. בתקופה הזו אסתר מאבדת את בתוליה והיא משתחררת מהלחץ להינשא (ובמיוחד מן הלחץ להינשא לגבר הלא נכון) ומפחדיה מן ההשלכות של קיום יחסי מין. הספר מסתיים עם כניסתה של אסתר לריאיון שיקבע האם תוכל להשתחרר מן הטיפול ולחזור לאורח חיים רגיל.
קווי דמיון לחיי המחברת.
הספר מכיל אזכורים רבים לאירועים ודמויות מחייה של פלאת'. בדומה לגיבורת הספר, סילביה פלאת' התמחתה בקיץ 1953 במערכת מגזין הנשים "מדמווזל" בניו יורק. "מדמווזל", כמו הירחון בו מתמחה אסתר, היה מגזין אופנה בעיקרו אך פרסם גם מאמרים וסיפורים קצרים. פילומינה גינאה מבוססת על פטרוניתה של פלאת', אוליב היגינס פראוטי (), אשר מימנה את מלגת לימודיה בסמית' קולג'. דר' נולאן מבוססת על הרופאה שטיפלה בפלאת', דר' רות בוישר (Ruth Beuscher), השתיים אף שמרו על קשר לאחר שפלאת' שוחררה מבית החולים.
בראיון בשנת 2006 סיפרה המחברת האמריקנית ג'ואן גרינברג ששוחחה עם אחת הבנות שהתמחו עם פלאת' במערכת מדמווזל, וזו סיפרה לה כי פלאת' כתבה עליהן בפירוט ב"פעמון הזכוכית", עד כדי כך שלטענתה הן (תריסר הבנות) לא מסוגלות לראות יותר זו את זו. היא טענה גם שכתוצאה מכך גם נהרסו נישואיה וייתכן שגם יחסיהן של הבנות האחרות עם בני זוגן נפגעו.
תרגום לעברית.
הספר ראה אור בעברית לראשונה בשנת 1975 בהוצאת ספרית פועלים בתרגומו של יואב הלוי.
בשנת 2019 פורסמה מהדורה חדשה בהוצאת הכורסא, בתרגום מחודש מאת אורטל אריכה.
קורפוס המילואים החמישי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים החמישי (בגרמנית: V. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-5. כמפקדו הראשון מונה אריך פון גינדל, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס נטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים, ובשנת 1916 הוא השתתף בקרב ורדן, ולאחר מכן לחם ב. לאחר מכן לחם הקורפוס באזור לורן, ובסתיו 1918 לחם במתקפת מז-ארגון, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
קרדוניים
תור הזהב של הפיראטים
תור הזהב של הפירטיות (באנגלית: Golden Age of Piracy) הוא כינוי נפוץ לתקופה שבין 1650 ו-1730, כאשר פיראטיות ימית הייתה גורם משמעותי בהיסטוריה של האיים הקאריביים, בריטניה, מדינות האוקיינוס ההודי, צפון אמריקה ומערב אפריקה.
את תור הזהב של הפיראטים נהוג לחלק לשלוש תקופות:
הגדרות צרות יותר של "תור הזהב" שוללות לפעמים את התקופות הראשונה או השנייה, אך רובן כוללות לפחות חלק מהשלישית. התפיסה המודרנית של פיראטים כפי שמתוארת בתרבות הפופולרית נגזרת במידה רבה מתקופת הזהב של הפיראטיות.
גורמים שתרמו לתור הזהב של הפיראטיות כללו את העלייה בכמויות המטענים היקרים שנשלחו לאירופה מאזורי האוקיינוס העצומים, צמצום חיילות הים האירופאי, וכן ההכשרה והניסיון שרבים מהמלחים צברו בחילות הים האירופיים (במיוחד הצי המלכותי), ושלטון לא יעיל במושבות האירופאיות מעבר לים. המעצמות הקולוניאליות בזמנו נלחמו ללא הרף בפיראטים.
הגדרת התקופה.
בשנת 1897 הוכנס לשימוש שיטתי הביטוי "תור הזהב של פיראטיות" על ידי ההיסטוריון ג'ון פיסק, שכתב: "בשום זמן אחר בתולדות העולם לא התמודדו בפיראטיות בצורה כה גדולה כמו במאה השבע עשרה ובחלק הראשון של השמונה עשרה. אפשר לומר כי תור הזהב של הפיראטיות השתרע משנת 1650 לערך בשנת 1720". פיסק כלל במושג גם פעילויות הפיראטים הברבריים הצפון אפריקאיים, את אלה העות'מאניים והמזרח אסייתיים בתוך "תור הזהב" הזה, וציין כי "כיוון שהשודדים המוסלמים ואלה של מזרח אסיה פעלו במאה השבע עשרה כמו בכל עת אחרת, הכללתם אינה פוגעת בהגדרת התקופות של "תור הזהב" הפיראטי".
היסטוריונים של פיראטים במחצית הראשונה של המאה העשרים אימצו מדי פעם את המונח של פיסק "תור הזהב", מבלי בהכרח לעקוב אחרי תאריכי ההתחלה והסיום שהוא קבע. ההגדרה המרחיבה ביותר לעידן הזהב הפיראטי הייתה של פטריק פרינגל, שכתב בשנת 1951 כי "תקופת הפריחה בתולדות הפיראטיות... החלה בתקופת מלכותה של אליזבת הראשונה והסתיימה בעשור השני של המאה השמונה עשרה". תיחום זמן זה סותר באופן מוחלט את הגדרותיו של פיסק, אשר הכחיש בתוקף כי דמויות אליזבתיות כמו דרייק היו פיראטים.
מההגדרות האחרונות נראה כי פרינגל נקט בטווח הרחב ביותר, והוא חריג למגמה כוללת בקרב היסטוריונים משנת 1909 עד שנות התשעים, לצמצם את טווח תור הזהב. כבר בשנת 1924, פיליפ גוס תיאר את הפיראטיות בשיאה "משנת 1680 עד 1730." בספרו הפופולרי ביותר 1978 בהוצאת טיים לייף. לעומתו דאגלס בוטינג הגדיר את תור הזהב שלדעתו נמשך בקושי 30 שנים, החל בסיומה של המאה ה-17 וכלה ברבעון הראשון של המאה ה-18." במאמר אקדמי משנת 1989 הגדיר פרופסור מרקוס רדייקר את תור הזהב שנמשך רק משנת 1716 עד 1726. אנגוס קונסטם בשנת 1998, מתארך את "תור הזהב", לתקופה כשנמשכה משנת 1700 עד 1730.
ייתכן שהצעד האולטימטיבי בהגבלת תור הזהב היה בספרו של קונסטם משנת 2005, בה נסוג מהגדרתו - תחילה תיחם את התקופה משנת 1690–1730 כ"תור הזהב". אך הגיע למסקנה כי זהו תיחום נרחב מאוד, והגביל בהגדרתו החדשה לתקופה של שמונה שנים, משנת 1714 עד 1722. כך לדעתו, תור הזהב האמיתי אפילו לא יכול להיקרא 'עשור זהב'.
חוקר אחר, דייוויד קורדי, הגדיר בשנת 1994 את "עידן הפיראטיות הגדול" שנמשך משנות ה-1650 לסביבות 1725, והוא קרוב מאוד להגדרתו של פיסק את המושג תור הזהב.
לעומת כל אלה ראדיקר השתמש בשנת 2004 בהגדרה מורכבת יותר של תור הזהב, שפורטה למעלה. לדעתו, "תור הזהב של הפיראטיות משתרע במשך התקופה שבין 1650 ל-1730 בערך", תקופה שהוא מחלק לשלושה "דורות" נבדלים: א) שודדי הים של 1650–1680, ב) שודדי הים של האוקיינוס ההודי של שנות ה-90, ג) שודדי הים בשנים 1716–1726.
היסטוריה.
הפיראטיות קמה מתוך שיקולים כלכליים ופוליטיים – מאבקי סחר וקולוניזציה אירופאיים. הפיראטיות שיקפה מאבקים אימפריאליים של בריטניה, ספרד, הולנד, פורטוגל וצרפת. מרבית הפיראטים היו ממוצא ולשי, אנגלי, הולנדי וצרפתי. שודדי ים רבים הגיעו מאזורים עירוניים עניים יותר בחיפוש אחר דרך להרוויח כסף. לונדון הייתה ידועה במיוחד באבטלה גבוהה, בצפיפות ובעוני אשר הניעו אנשים לפנות לפיראטיות. פיראטיות הציעה גם כוח ועושר מהיר.
תקופת השודדים 1650–1680.
היסטוריונים, כמו ג'ון פיסק, מציינים את תחילת תור הזהב של הפיראטיות בסביבות שנת 1650. סיום מלחמות הדת אפשרו למדינות אירופה לחדש את התפתחות האימפריות הקולוניאליות שלהן. ההתרחבות היה כרוכה בסחר ניכר בים ובשיפור כלכלי כללי. פעילות זאת הגדילה את הדרישה לכסף. גנבת כסף וזהב שהועברו בספנות - הייתה אחת האופציות הנוחות.