Type A נחשב, כאמור, לזן האלים והמסוכן ביותר מבין הארבעה. הוא נפוץ בצפון אמריקה בכלל ובפרט בארצות הברית ובקנדה וגורם לרוב לדלקת ריאות חריפה שמובילה למוות. Type B הוא הזן הנפוץ באירופה ובאסיה. זהו זן אלים פחות בהשוואה ל-Type A ואינו גורם למוות לעיתים קרובות. שני הזנים הנותרים הם נדירים הרבה יותר וכמעט שאינם גורמים לטולרמיה בבני האדם.
העברתם של חיידקי "F. tularensis" אינה מתרחשת ישירות מאדם לאדם, אולם חשיפה לבעל חיים נשא או חולה וכן לווקטור ממערכת פרוקי-הרגליים גורמת להעברתם לבני האדם. בעלי החיים העיקריים אשר מהווים חיות מאגר לחיידקי "F. tularensis" שייכים לסדרת ארנבאים, מכרסמים ותרנגולאים. הווקטורים השכיחים ששייכים למערכת פרוקי-הרגליים הם:
מחלת הטולרמיה.
אפידמיולוגיה.
חיידקי "F. tularensis" נפוצים ברחבי חצי הכדור הצפוני, מהחוג הארקטי ועד לקו רוחב 20 צפון, ומסוגלים להתקיים בטווח טמפרטורות שנע בין 24°C ל-39°C.
בארצות הברית המחלה אנדמית ב-49 מדינות פרט להוואי, אולם עיקר המקרים המדווחים מגיעים ממדינות השוכנות במרכז-דרום ובמערב ארצות הברית (במיוחד ארקנסו, מיזורי, אוקלהומה, דקוטה הדרומית ומונטנה). באירואסיה עיקר המקרים המדווחים מגיעים ממדינות ששוכנות במרכז וצפון אירופה (במיוחד מדינות סקנדינביה והמדינות הבלטיות).
נכון להיום (2015) לא דווחו מקרי טולרמיה בישראל. הסיבה לכך עלולה לנבוע מתנאי אקלים שאינם מתאימים להתפתחות אנדמית של "F. tularensis" בארץ.
הדבקה ופתוגנזה.
הדבקה בחיידקי "F. tularensis" יכולה להתרחש במספר אופנים:
מחלת הטולרמיה ניתנת לסיווג על סמך 6 סימנים קליניים להם היא גורמת. להלן 6 צורות המחלה (לעיתים תכופות ניתן להבחין בשילוב של שניים או יותר מהסימנים):
מחלת הטולרמיה מופיעה לאחר 1-14 ימי דגירה (3-5 ימי דגירה בממוצע). ומלווה לרוב בחום גבוה (עלול להגיע ל-C°40), צמרמורת, כאב ראש, כאב שרירים ומפרקים ועייפות. תסמינים נוספים דוגמת פריחה, שיעול, כאב בטן, שלשול והקאה, אופייניים יותר לסימנים הקליניים הספציפיים של מופע המחלה.
הסימן הקליני המתאפיין בשלפוחיות וכיבים (Ulceroglandular form) הוא סימן ההיכר של מחלת הטולרמיה (מופיע ב-70-80% מהחולים), שכן הוא עלול להגרם הן ממגע ישיר של העור עם האזור הנגוע של בעל החיים והן כתוצאה מעקיצה או נשיכה של פרוקי-רגליים. הסימן הקליני המתאפיין במחלה טיפואידית (Typhoidal form) מופיע ב-10-15% מהחולים. הסימן הקליני המתאפיין בדלקת עיניים ובלוטות לימפה מוגדלות (Oculoglandular form) מופיע ב-1% מהחולים בלבד. הסימנים הקליניים המתאפיינים בבלוטות לימפה מוגדלות (Glandular form) ודלקת בדרכי העיכול והלוע (Oropharyngeal-Gastrointestinal form) נדירות יחסית.
יחד עם זאת, לשם זיהוי ודאי של "F. tularensis" נהוג להשתמש במספר שיטות סרולוגיות ומולקולריות המשלבות מיקרוסקופיה.
ללא טיפול הולם אחוזי התמותה ממחלת הטולרמיה נעים בין 5-15%, אולם הסימן הקליני של המחלה המתאפיין בדלקת הריאות (Pneumonic form) הוא, כאמור, המסוכן מבין כולם ומוביל בדרך כלל לאחוזי תמותה גבוהים (60% מהחולים) ללא טיפול הולם. ללא טיפול הולם ייתכנו הסיבוכים הקליניים הבאים: דלקת קרום המוח, פריקרדיטיס, דלקת פנים הלב, ARDS, דלקת הצפק, דלקת הכבד ודלקת העצם.
עיקר התחלואה בבני אדם מתרחשת בשתי תקופות במהלך השנה: בחודשי הקיץ, כאשר מתרחשות עיקר העקיצות והנשיכות ובחורף, במהלך עונת הציד של הארנבאים.
מניעה וטיפול.
היות שעיקר התחלואה מתרחשת בשתי תקופות במהלך השנה, הימנעות מחשיפה לבעלי חיים החשודים כנגועים וכן לעקיצות ונשיכות פרוקי-הרגליים קריטית במניעת ההדבקות. כאשר יש כורח לבוא במגע עם בעלי חיים או פגריהם, יש לעשות זאת עם ביגוד מגן מתאים (כפפות, מסכת פנים ומשקפי מגן) על מנת למנוע מגע ישיר של העור וכן את שאיפת הארוסולים לריאות.
בשל העובדה כי חיידקי "F. tularensis" נמצאים במעי הקרציות ולא בבלוטות הרוק שלהן, יש צורך בשהייה ממושכת של הקרציה על העור כדי להעביר את החיידקים למאכסן. לפיכך מזעור החשיפה לקרציות על ידי לבישת בגדים המכסים חלקים רבים בגוף (מכנסיים ארוכים, חולצה עם שרוולים ארוכים) ושימוש בקוטלי חרקים עוזר למזער את מקרי ההדבקות.
הטיפול המקובל כנגד החיידקים כולל את השימוש באנטיביוטיקות הבאות (שימוש באנטיביוטיקות אלה מוריד את אחוזי התמותה מטולרמיה ל-1%). הטיפול במחלה מלווה לעיתים בניקוז כירורגי של נוזל הלימפה:
חשוב לציין כי שימוש באנטיביוטיקות מקבוצת ה-β-Lactam, אליה שייכים הפניצילין והצפלוספורין אינה מועילה כנגד "F. tularensis", שכן חיידקים אלה מייצרים באופן קבוע את האנזים בטא לקטמאז אשר מפרק את המבנה הכימי של קבוצת אנטיביוטיקות זאת. כמו כן תועדו זנים של "F. tularensis" שמפגינים עמידות בפני האנטיביוטיקה סטרפטומיצין.
מספר חיסונים זמינים כיום בשוק לשם מניעת המחלה:
אירועי תחלואה מפורסמים בהיסטוריה.
העת העתיקה.
הוצע לזהות את חיידקי ה-"F. tularensis" כגורם המרכזי למספר מגפות שפרצו במהלך ההיסטוריה באזור כנען, מצרים ואסיה הקטנה (הערה: השנים בפסקה זאת מתוארכות לפי כרונולוגיה נמוכה של המזרח הקרוב העתיק):
העת החדשה.
בשנים שלאחר גילוי זני "F. tularensis" והקשר שלהם למחלת הטולרמיה תועדו מספר אירועי תחלואה משמעותיים ברחבי העולם:
קפיצה למים מגובה
קפיצה למים מגובה היא ספורט אתגרי אשר המשתתפים בו מבצעים קפיצה למים מגבהים גדולים או קיצוניים במיוחד. הקפיצה יכולה להיעשות ממקפצה קשיחה או מצוק, כפעלול או במסגרת תחרות. בדרך כלל הקפיצה היא למי הים או לאגם.
לראשונה נכנס ענף זה למסגרת הרשמית של אליפות העולם בשחייה באליפות בברצלונה בשנת 2013. במסגרת האליפות הגברים קופצים מפלטפורמה של 27 מטר והנשים קופצות מפלטפורמה של 20 מטר. עומק הבריכה המינימלי עומד על חמישה מטרים.
בזמן הקפיצה המתחרים נדרשים להפגין אקרובטיקה באוויר וכניסה נקייה למים בסיום הקפיצה. הכניסה למים היא דרך הרגליים בגלל הסיכון הכרוך בכך. בתחרויות רשמיות מחכים לקופצים צוללנים המוודאים שהם לא נפגעו, ומחלצים אותם אם יש צורך בכך. ביצועי המתחרים מוערכים על ידי שופטים, אשר מעניקים להם ציונים. ציוני השופטים, בשילוב עם דרגת הקושי של הקפיצה, קובעים את הניקוד של כל קפיצה. את התחרות מנצח הקופץ שזכה לניקוד מצטבר הגבוה ביותר לאחר מספר קבוע מראש של קפיצות.
קישורים חיצוניים.
General Rules and Regulations for International Competitions
חוסה מארי באקרו
חוסה מרי באקרו
גארי ברלו
רקוויאם (ג'נקינס)
בת זונה
עונת 1968/1969 ב-NBA
עונת 1968/1969 היא העונה ה-23 של ליגת ה-NBA. בעקבות הביקורות שספג וילט צ'מברלין, כוכב קבוצת פילדלפיה 76' וה-MVP המכהן של הליגה, על כישלון קבוצתו בסדרת הגמר של העונה הקודמת, ביקש השחקן לעזוב את הקבוצה אותה הוביל לאליפות בעונת . הסנטר קיבל את מבוקשו כשהועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, הצטרף לצמד כוכבי הקבוצה ג'רי וסט ואלג'ין ביילור והפך את הלייקרס למועמדת המובילה לאליפות. העונה הסתיימה עם סדרת הגמר הקלאסית בין הלייקרס לבוסטון סלטיקס שהוכרעה רק במשחק השביעי. דקות בודדות לסיום המשחק המכריע, שהתקיים באולמה הביתי של לוס אנג'לס,הפורום, נפצע צ'מברלין ברגלו ונאלץ להחמיץ את דקות הסיום הגורליות. כדקה לסיום ההתמודדות קלע דון נלסון מבוסטון סל שהכריע למעשה את המשחק, ובכך זכו הסלטיקס בפעם השנייה ברציפות וה-11 בסך הכול בתואר האליפות. בסיום הסדרה הודיע ביל ראסל על פרישתו ממשחק, לאחר שלקח חלק בכל 11 האליפויות של הסלטיקס כשחקן, ואף אימן את הקבוצה בשלוש עונותיו האחרונות בקבוצה. פרס ה-MVP של סדרת הגמר, שחולק בפעם הראשונה, ניתן לג'רי וסט מהלייקרס לאחר שקלע 37.9 נקודות בממוצע למשחק לאורך הסדרה. נכון ל-2015, זוהי הפעם היחידה בה הוענק הפרס לשחקן מהקבוצה שהפסידה בסדרת הגמר. ג'ון האבליצ'ק הוביל את קלעי הסלטיקס בסדרה, עם 28.3 נקודות למשחק.
בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה הרוקי וס אנסלד מבולטימור בולטס, שהעמיד ממוצעים של 13.8 נקודות ו-18.2 ריבאונדים למשחק, והוביל את קבוצתו למאזן הטוב בליגה (57-25). בתחילת העונה הצטרפו ל-NBA שתי קבוצת - פיניקס סאנס ומילווקי באקס - שהגדילו את מספר קבוצות הליגה ל-14 בסך הכול. כמו כן עברה קבוצת "סנט לואיס הוקס" לאטלנטה שבג'ורג'יה, ושינתה את שמה ל"אטלנטה הוקס".
דראפט 1968.
סיבוב הבחירות הראשון בדראפט 1968 התקיים ב-3 באפריל, ו-20 הסיבובים הנוספים התקיימו ב-8 ו-10 במאי, כולם בעיר ניו יורק. סן דייגו רוקטס ובולטימור בולטס, שסיימו אחרונות בבית שלהן בעונה הקודמת, שובצו כשתי הבוחרות הראשונות והסדר ביניהן נקבע על פי הטלת מטבע. בהגרלה זכו הרוקטס, שבחרו במקום הראשון את אלווין הייז מאוניברסיטת יוסטון. בבחירה השנייה בדראפט, שביצעה בולטימור, נלקח וס אנסלד, שבסיום העונה זכה בתואר רוקי השנה ואף בתואר ה-MVP של העונה הסדירה. בכך הפך אנסלד לרוקי השני שזוכה בפרס, לאחר שוילט צ'מברלין עשה זאת בעונת . בעונת זכו הייז ואנסלד, כחברים לקבוצה, באליפות ה-NBA כשחקני וושינגטון בולטס. לאחר פרישתם הוצגו שני השחקנים בהיכל התהילה של הכדורסל, ובשנת 1996 נכללו ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA. בוב קאופמן, שנבחר בבחירה השלישית, הוא שחקן האולסטאר היחיד שנבחר בדראפט, פרט להייז ואנסלד. כמו כן נבחרו בדראפט דון צ'יני, שהוביל את בוסטון סלטיקס לשתי אליפויות כמאמן (בחירה 12), וריק אדלמן, שאימן את פורטלנד טרייל בלייזרס בשתי סדרות גמר (בחירה 79).
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך 21 סיבובים):