[[קטגוריה:כדורסלנים ב-NBA שגופייתם הופרשה]]
[[קטגוריה:חברי היכל התהילה של כדורסל המכללות]]
[[קטגוריה:אלופים אולימפיים אמריקאים: כדורסל]]
[[קטגוריה:בחירות דראפט של ניו יורק ניקס]]
[[קטגוריה:כדורסלנים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)]]
[[קטגוריה:כדורסלנים באולימפיאדת ברצלונה (1992)]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1962]]
ג'ייסון וורהיס
ג'ייסון וורהיס (באנגלית: Jason Voorhees) הוא דמות בדיונית מרכזית בסדרת סרטי האימה "יום שישי ה-13".
לפי עלילת הסרטים, ג'ייסון נולד ב-13 ביוני 1946 בווסקס שבמסצ'וסטס. הוריו הם אליאס ופמלה וורהיס. דמותו נוכחת בכל הסרטים, גם כשהוא אינו הרוצח. היא מאופיינת בשני סימני היכר: מסכת שוער הוקי קרח ומצ'טה. סימני היכר אלו הם מהמוכרים שבדמויות הנבלים בסרטי האימה מאז ומעולם. הדמות מופיעה גם בספרי קומיקס וספרים המושפעים מן הסדרה, ובסרט אשר מפגיש אותו עם נבל אחר של ז'אנר סרטי האימה, פרדי קרוגר. בנוסף, דמותו הופיעה כדמות שחקן במשחק Mortal Kombat X משנת 2015.
מותו של ג'ייסון.
בסרט הראשון (1980), ארי להמן מגלם את ג'ייסון וורהיס הצעיר. בשנת 1957 ג'ייסון וורהיס הצעיר טבע במהלך מחנה קיץ באגם קריסטל (Crystal Lake Camp), לאחר שיתר הילדים שבמחנה התעללו בו ודחפו אותו למי האגם בשל העיוותים בפניו וחריגותו (העיוותים בפניו של ג'ייסון עוד כשהיה ילד מוזכרים רק בסרטים המאוחרים יותר בסדרה), בעוד ששני המדריכים שהיו באזור, בארי וקלודט, קיימו יחסי מין ולא באו לעזרתו. גופתו של ג'ייסון וורהיס לא נתגלתה מעולם. עקב "מותו" של ג'ייסון, פמלה וורהיס, אימו, רצחה את בארי וקלודט לאחר שנה (1958), דבר שהוביל לסגירתו של המחנה. שלושים שנה אחרי, סטיב כריסטי פותח את המחנה ולכן פמלה יוצאת לרצוח את המדריכים החדשים שהיא רואה בהם כממשיכים של בארי וקלודט חסרי האחריות. אליס הארדי, גיבורת הסרט והנערה האחרונה מצליחה להרוג את פמלה. בסוף הסרט הראשון, גופתו של ג'ייסון (כילד) מופיע בסיוט של אליס כאשר הוא גורר אותה למים.
תחייתו של ג'ייסון.
דמותו של ג'ייסון כרוצח מופיעה רק מן הפרק השני בסדרה. ג'ייסון מוצג כמי שמעולם לא טבע למוות אלא ניצל מטביעה אך המשיך להסתתר ביערות סביב האגם ולחיות חיי פרא. בסופו של דבר ג'ייסון גילה שאימו נהרגה על ידי אליס. לכן ג'ייסון פולש לביתה של אליס ורוצח אותה שם. את ראשה של אימו הוא מניח בצריף ביער, אותו הפך למקדש לכבודה ושם נוהג לשים את גופותיהם של קורבנותיו (בין הקורבנות שניתן לזהות שם הם של אליס, השוטר ווינסלו, סקוט וטרי. כולם נהרגו בסרט השני). כשג'ייסון מגלה שניפתח מחנה קיץ חדש ליד קריסטל לייק, הוא מחליט לשמור על הטריטוריה שלו ורוצח את כל המדריכים חוץ מג'יני, המצליחה להביס אותו בפעם הראשונה. בסרט השני הוא מסתובב עם מסיכת שק יוטה על ראשו.
בסרט השלישי ג'ייסון משיג את מסיכת ההוקי הראשונה שלו משלי, הבדחן של החבורה בסרט. בסוף הסרט כריס, היחידה ששרדה, תוקעת לג'ייסון גרזן בראש. מאז במסיכתו של ג'ייסון יש שבר במקום בו הגרזן היה על ראשו.
ב ג'ייסון מובס סופית על ידי טריש ג'ארביס ואחיה, טומי.
השינויים בדמותו של ג'ייסון.
בעוד שבפרקי הסדרה הראשונים (2,3,4) מופיע ג'ייסון כאדם "רגיל" (אך גם אם מעוות מאוד) היכול למעוד, להיפצע ולמות ככל האדם (דבר שבאמת קורה בסרט הרביעי). ב הוא בטעות מוחזר לחיים. דבר שגורם לו להפוך למעין דמוי זומבי וכך הוא יכול לשרוד פציעות קשות ובנוסף לא למות לעולם. שיאה של אבחנה זו במשפט הנאמר בסרט ה-11 בסדרה: פרדי נגד ג'ייסון (2003) מפי פרדי קרוגר בדמות אימו של ג'ייסון:
"Jason, my special special boy.. no matter what they do to you, you can never die". בנוסף מסגל ג'ייסון תכונות מיסטיות נוספות כגון יכולת לעבור ממקום למקום כהרף עין, להתגנב לשקט מוחלט למרות גודלו ומשקלו, כוח פיזי עצום וכמובן היכולת לספוג מהלומות, יריות ופגיעות מבלי למות. ב בסדרה מוסבר שמה שגרם לג'ייסון להפוך ל"זומבי" זה שד שלקח את גופו של ג'ייסון כשהוא חזר לחיים. אך הדבר הזה לא מוזכר בשלושת הסרטים הבאים בסדרה.
עיבוי בוז-איינשטיין
עיבוי בוז איינשטיין (נקרא לעיתים עיבוי בוזה-איינשטיין) היא תופעה המתרחשת בבוזונים (כלומר חלקיקים עם ספין שלם) ובה מספר רב של חלקיקים נדחס ברמת היסוד (הרמה בעלת האנרגיה הנמוכה ביותר) של מערכת קוונטית, כאשר הטמפרטורה קרובה מאוד לאפס המוחלט. התופעה קרויה על שם הפיזיקאים סאטינדרה נאת בוז ואלברט איינשטיין שתיארו אותה מבחינה מתמטית (התפלגות בוז-איינשטיין) עשרות שנים לפני שנצפתה בפועל. לתופעה זו ישנה חשיבות ניסיונית ביצירת מצבים קוונטים קוהרנטיים ובפיזיקה של חומר מעובה. עיבוי בוז-איינשטיין הופק ונצפה לראשונה במעבדה בניסוי שביצעו אריק קורנל וקארל וימן ב-1995. הם השתמשו בגז של אטומי רובידיום, שקורר לטמפרטורה של 170 ננו-קלווין (אחד חלקי מיליארד של קלווין), ובמצב זה חלק רב מהאטומים אכן קרס לרמת היסוד.
המצב שבו נמצאים חלקיקים שעברו עיבוי נקרא תַּעְבִּית (או: קוֹנְדֶנְסָאט) בוז איינשטיין , ויש המחשיבים אותו כמצב צבירה בפני עצמו.
תאוריה.
עיבוי בוז-איינשטיין נובע מסטטיסטיקת בוז-איינשטיין המתארת כיצד מתפלגת אוכלוסייה של בוזונים בין רמות אנרגיה שונות כתלות בטמפרטורה. התפלגות זו יכולה לתאר התנהגות של פוטונים ולמעשה נוצרה כהכללה שלה להתנהגות זאת. בדומה לפרמיונים, הבוזונים הם חלקיקים זהים שלא ניתן להבחין ביניהם, ולכן הדבר היחיד שניתן לתאר הוא מספר החלקיקים המאכלסים כל רמת אנרגיה (או "מצב" קוונטי) אך לא ניתן לומר איזה חלקיק נמצא באיזו רמה. בניגוד לפרמיונים, המקיימים את עקרון האיסור של פאולי, אין הבוזונים מוגבלים מבחינת אכלוס, ומספר רב של בוזונים יכולים לאכלס את אותה רמת אנרגיה. הבוזונים (חלקיקים כדוגמת פוטונים או אטומי הליום-4) מצייתים להתפלגות בוז-איינשטיין הנתונה על ידי
כאן formula_2 הוא האכלוס הממוצע (או צפיפות האכלוס) של רמת אנרגיה בעלת אנרגיה formula_3, formula_4 הוא הפוטנציאל הכימי, formula_5 הוא קבוע בולצמן ו-formula_6 היא הטמפרטורה.
כאשר מקררים בוזונים לטמפרטורה נמוכה מאוד, מאחר שהם יכולים לחלוק אותו מצב קוונטי, שיער איינשטיין שאותם חלקיקים ייפלו (או "יִתְעַבּוּ") למצב הקוונטי בעל האנרגיה הנמוכה ביותר המותר במערכת. במצב כזה, הבוזונים מפגינים התנהגות שונה ונוצר מצב צבירה חדש של חומר, הנקרא "גז בוזונים מנוון".
הטמפרטורה הקריטית שמתחתיה מתרחש העיבוי (בגז במרחב תלת-ממדי ללא פוטנציאל חיצוני) ניתנת לחישוב מהתאוריה. כאשר מבצעים אותו מקבלים שהיא
כאן formula_8 היא צפיפות החלקיקים, formula_9 מסת הבוזון, formula_10 הוא קבוע פלאנק, ו-formula_11 היא פונקציית זטא של רימן.
גילוי.
נוזל על.
ב-1938 גילו פיוטר קפיצה (Pyotr Kapitsa), ג'ון אלן (John Allen) ודון מייזנר (Don Misener) שהליום-4 הופך לסוג חדש של נוזל – "נוזל על" – כאשר הטמפרטורה שלו נמוכה מ-2.2 קלווין. להליום על-נוזלי יש מספר תכונות השונות מנוזל המוכר בטמפרטורות גבוהות, ביניהן היכולת לזרום ללא צמיגות וללא חיכוך פנימי וכן קיומן של מערבולות קוונטיות. מהר מאוד הבינו שהעל-נוזליות של ההליום מתרחשת הודות לעיבוי בוז-איינשטיין של מולקולות ההליום-4, שהן בוזונים. תכונות רבות של על נוזל מופיעות גם בגז בוזוני מנוון שיצרו קורנל, וימן וקטרל (ראו בהמשך). למרות זאת, ההליום העל-נוזלי איננו גז בוזוני מנוון, מאחר שהוא סוג של נוזל ולא גז, והאינטראקציות בין החלקיקים בו חזקות עד כדי כך שיש לתקן את המודל המקורי של בוז ואיינשטיין על מנת לתארה ולהסבירה כיאות.
הניסוי של קורנל ווימן.
העיבוי האמיתי הראשון שנצפה במעבדה נוצר בידי אריק קורנל וקארל וימן במעבדת JILA ב-5 ביוני 1995. הם עיבו אדים דלילים שהורכבו מ-2000 אטומי רובידיום-87 עד לטמפרטורה של 170 ננו-קלווין תוך שימוש בקירור באמצעות לייזרים וקירור באידוי מגנטי.
כעבור 4 חודשים, בניסוי בלתי תלוי הצליח וולפגנג קטרלה מ-MIT ליצור גז בוזונים מנוון של נתרן-23. בעיבוי זה היו פי 100 יותר אטומים מבזה של קורנל, דבר שאפשר לקטרלה לצפות בתופעות חשובות הנובעות ממכניקת הקוונטים (למשל, התאבכות קוונטית). ב-2001 זכו קורנל, ווימן וקטרלה בפרס נובל לפיזיקה על הישגם ביצירת עיבוי בוז-איינשטיין במעבדה.
בעקבות זוג ניסויים מוצלחים אלה, החל גל של ניסויים שמטרתם ליצור עיבוי של מערכות פיזיקליות שונות. בנובמבר 2003 הצליחה קבוצה שהורכבה מוולפגנג קטרלה, דבורה ג'ין ורודולף גרים, ליצור גז בוזונים מנוון המורכב ממולקולות.
קשיים ביצירת גז בוזונים מנוון.
עיבוי בוז-איינשטיין הוא מצב מאוד שביר ולא יציב, בהשוואה למצבי צבירה נפוצים יותר. אינטראקציה של הגז עם העולם הסובב אותו – קטנה ככל שתהיה – עשויה לחמם את הגז מעבר לטמפרטורה הקריטית של העיבוי, וכתוצאה מכך להפוך את התעבית חזרה לגז רגיל.
כרגע נחקרות דרכים כיצד לנצל את גז הבוזונים המנוון למחקרים פיזיקליים נוספים וליישמו באופן מעשי. אחד הניסיונות הוא להשתמש בגז בוזונים מנוון כמנגנון ליצירת מצבים קוונטים קוהרנטיים רבים, שכן במצב העיבוי כל האטומים נמצאים ברמה האנרגטית הנמוכה ביותר.
אלכסי לייהו
אלכסי " Wildchild" לייהו (בפינית: Alexi Laiho; 8 באפריל 1979 – דצמבר 2020) היה סולן וגיטריסט בלהקות צ'ילדרן אוף בודום וקילהולוט. נוסף על כך, היה הגיטריסט הראשי בלהקת סינרג'י.
ביוגרפיה.