בעקבות המהפכה האסלאמית ב-1979 סירבה צרפת להמשיך לספק לאיראן אורניום מועשר, שהיה נזקק לתוכנית הגרעין שלה. טהראן גם לא קיבלה את השקעתה מחברת המניות המשותפת Eurodif שהוקמה בשנת 1973 על ידי צרפת, בלגיה, ספרד ושוודיה. בשנת 1975 חלקה של שוודיה בשיעור 10% ביורודיף עבר לאיראן כתוצאה מהסדר בין צרפת לאיראן. חברת הבת הממשלתית בצרפת קוג'מה וטהראן הקימו את חברת Sofidif ( "Société Franco – iranienne pour l'richrichement de l'uranium par diffusion gazeuse" ) עם 60% ו -40% מניות, בהתאמה. בתורו, רכש סופידיף נתח של 25% ביורודיף, שהעניק לאיראן את חלקה ב-10% ביורודיף. רזא שאה פהלווי הלווה מיליארד דולר (ועוד 180 מיליון דולר בשנת 1977) להקמת מפעל היורודיף, וזכותו לקנות 10% מייצור האתר.
בשנת 1982, הנשיא פרנסואה מיטראן, שנבחר בשנה הקודמת, סירב למסור אורניום כלשהו לאיראן, שתבעה גם את החוב של מיליארד דולר. בשנת 1986 נרצח מנהל יורודיף ז'ורז' בס. על פי החשד, טענו מיליטנטי השמאל מ-Action Directe. עם זאת, הם שללו כל אחריות במהלך משפטם. בחקירתם "La République atomique, le pacte nucléaire צרפת-איראן", הצביעו דייוויד קאר-בראון ודומיניק לורנץ על אחריותם של שירותי הביון האיראניים. עוד טענו כי שערוריית הערובה הצרפתית קשורה לסחיטה האיראנית. לבסוף הושג הסכם בשנת 1991: צרפת החזירה יותר מ-1.6 מיליארד דולר. איראן נותרה בעלת מניות ביורודיף דרך סופידיף, בעלת מניות קונסורציום פרנקו-איראני ל-25% מאירודיף. עם זאת, איראן נמנעה מלבקש את האורניום המיוצר.
מלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
יתר על כן, עם ארצות הברית ומדינות אחרות, צרפת תמכה בסדאם חוסיין במלחמת איראן–עיראק (1980–1988). כוח האוויר של סדאם כלל עשרות מטוסי מיראז' F1, דאסו ברגואה סופר אטנדר ואיירוספסיאל גאזל, בין יתר כלי הנשק. הרכישות הצבאיות העיראקיות מצרפת הסתכמו בשנת 1985 בסכום של 5.5 מיליארד דולר, מה שהביא את הסנאטור האמריקני טד סטיבנס מאלסקה, ויו"ר ועדת ההקצבות של הסנאט האמריקני, להכריז על מכירת צרפת של ציוד צבאי לעיראק כ"בגידה בינלאומית".
למעשה היה זה ז'אק שיראק שעזר למכור לסדאם את שני הכורים הגרעיניים שהקים בבגדאד בדרך ליכולת נשק גרעיני. בשנת 2000, צרפת הפכה לספקית הגדולה ביותר בעיראק של ציוד צבאי ושימוש כפול, כך לפי בכיר בקונגרס, שלפי הדיווחים סירב להזדהות.
2003 פשיטה על מג'אהדין העם באיראן.
ביוני 2003 פשטה המשטרה הצרפתית על נכסיו של ה-People's Mujahedin (PMOI), כולל בסיסה באובר-סור-אוייז, בהוראתו של שופט השלום נגד טרור ז'אן-לואי ברוגייר, לאחר חשדות כי היא מנסה לשנות את בסיסה פעולות שם. 160 אנשי חשודים ב-MEK נעצרו אז, 40 יצאו לשביתת רעב במחאה על הדיכוי, ועשרה התאבדו בבירות אירופיות שונות במחאה על הפשיטות. שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (UMP) הצהיר כי ה-MEK "רצה לאחרונה להפוך את צרפת לבסיס התמיכה שלה, בפרט לאחר ההתערבות בעיראק", בעוד פייר דה בוסקט דה פלוריאן, ראש ה-DST, שירות הביון המקומי של צרפת, טען כי הקבוצה "הפכה את מרכז Val d'Oise [ליד פריז] ... לבסיס טרור בינלאומי".
הסנאטור האמריקני סם בראונבק, הרפובליקני מקנזס ויו"ר ועדת המשנה ליחסי חוץ בדרום אסיה, האשים אז את הצרפתים ב"עבודה המלוכלכת של ממשלת איראן". יחד עם חברי קונגרס אחרים הוא כתב מכתב מחאה לנשיא ז'אק שיראק, ואילו תומכי OMPI ותיקים כמו שילה ג'קסון-לי, הדמוקרטית מטקסס, מתחו ביקורת על מעצרה של מרים ראדג'אווי.
עם זאת, חברי ה-MEK שוחררו במהרה, במהלך הפעולה הצרפתית נגד המועצה הלאומית להתנגדות איראן (NCRI) הואשמו כחלק ממשא ומתן בין פריז לטהראן, הנוגעים לתוכנית הגרעין ואולי גם כמה עסקאות עסקיות. ה-MEK טוען כי לאחר שלוש שנים, אין בתיקים דבר שישפיע על ה-NCRI והגברת רג'אבי בכל מעשה עוולה והתיק למעשה מת.
החל משנת 2007, ה-PMOI זכה לתמיכה מחברים רבים מהמעמדות הפוליטיים והשופטים, מרקע שונה.
יחסים כלכליים.
עם 6.25% מנתח השוק בייצוא לאיראן, צרפת הייתה הספקית המובילה השישית באיראן בשנת 2005. איראן היא הלקוח ה-27 בצרפת (הלקוח המוביל השלישי שלה במזרח התיכון). 55% מהיצוא הצרפתי מרוכזים בענף הרכב. חברות צרפתיות פעילות מאוד גם בענף הנפט, הובלת רכבות וספנות והמגזר הפיננסי. לרוב, היבוא מאיראן הוא נפט גולמי. בסך הכל, 3% מייבוא הפחמימנים הצרפתיים מגיעים מאיראן. הסכם הדדי להגנה ועידוד השקעות שנחתם על ידי השר הצרפתי לסחר חוץ ב-12 במאי 2003 בטהראן נכנס לתוקף ב-13 בנובמבר 2004. שר המסחר של איראן, מר מוחמד שריאת-מדרי, ערך ביקור רשמי בצרפת בין 20 ל-23 בינואר 2004. תת-שר החוץ הצרפתי לענייני התחבורה והים, מר פרנסואה גולארד, נסע לאיראן ב-20 ביוני 2004, לרגל חידוש טיסות פריז-טהראן של אייר פראנס. סוגיית הגרעין תקבע כל שינוי באקלים העסקי באיראן. צרפת ושותפיה האירופאים הדגישו בפני איראן את הסיכויים המבטיחים שייווצרו מפתרון משא ומתן. עם זאת, החמרת המשבר הגרעיני הנוכחי עלולה לפגוע בשיתוף הפעולה הכלכלי של צרפת עם איראן בטווח הרחוק.
שיתוף הפעולה של IKCO עם פיג'ו הצרפתית נמשך לפני למעלה משני עשורים ושבעה דגמי פיג'ו שונים היוו כ-64% מסך 542,000 מכוניות הנוסעים והטנדרים שייצרו על ידי IKCO בשנת 2007. IKCO וחברת המכוניות השנייה בגודלה באיראן, סייפה, מייצרות את לוגן במיזם משותף עם רנו הצרפתית.
יחסים דיפלומטיים.
הביקורים הדו-צדדיים האחרונים של מנהיגים פוליטיים התרחשו במחצית הראשונה של 2005:
נשיאי צרפת, גינו בתוקף את ההצהרות שנשא נשיא איראן המקדמות את השמדת ישראל ושוללות את רצח העם הנאצי. שגריר איראן זומן למשרד החוץ ב-27 באוקטובר 2005 בעניין זה. ממשלת צרפת הביעה את דאגתה לממשלת איראן מהמצב לזכויות האדם באיראן. ב-12 בדצמבר 2005 העניק ראש הממשלה את פרס זכויות האדם הצרפתי לאשתו של עמאדין באקי, מתנגדת איראנית הנלחמת למען זכויות האסירים ונגד עונש המוות באיראן. במסגרת מדיניותו התומכת במגן מגני זכויות האדם, משרד החוץ זימן את האגפים האיראניים לפריז באוגוסט 2005 כדי להביע את חששותיו לגורלו של העיתונאי, אכבר גנדג'י, ועורך דינו, מר סולטאני (שזכה בפרס הצרפתי לזכויות אדם בדצמבר 2003 מטעם המרכז להגנת זכויות אדם, שגב' שירין עבדי, כלת פרס נובל לשלום, היא הנשיאה).
הקשר הצרפתי-איראני התקרר בשנים האחרונות. כמה מנהיגי MKO אושפזו בצרפת והם התמודדו באופן פעיל נגד המשטר האסלאמי. מאז בחירתו של הנשיא אחמדינז'אד בשנת 2005, הקשר הפך ליותר בעל מחלוקת. בינואר 2007 הזהיר ז'אק שיראק בראיון כי "אם איראן תשיק נשק גרעיני נגד מדינה כמו ישראל זה יוביל להרס מיידי של טהראן", אך הוא חזר בו במהירות מהערותיו. בשנת 2009 בחירתו מחדש של אחמדינז'אד, צרפת תמכה במועמדי האופוזיציה, שהפסידו בבחירות. יצרנית הקולנוע האיראנית מוחסן מחמלבאף התגוררה בצרפת במהלך הבחירות בשנת 2009, והפיץ תעמולה נגד ממשל וקידום מהפכת הקטיפה הירוקה. כמו כן, איראן האשימה את שגרירות צרפת כי יש לה תפקיד בהפעלת מחאה לאחר הבחירות באמצעות אנשי השגרירות בטהראן.
בסוף אוגוסט 2010, העיתון היומי המנוהל על ידי איראן, קאהאן, כינה את הגברת הראשונה של צרפת קרלה ברוני "זונה", לאחר שגינתה את עונש המיסוד נגד סקינה מוחמדי אשטיאני בגין ניאוף במכתב פתוח, יחד עם כמה מפורסמים צרפתים. בהמשך העיתון קרא גם להרוג את ברוני בגלל התמיכה בסכינה אשטיאני, ולפי מה שהעיתון תיאר כהשחתה המוסרית של ברוני וכי ניהלה בעצמה פרשות חוץ-זוגיות. אף על פי שקיהאן הוא מסמך ממומן על ידי המדינה והוא המשיך את ההטרדה שלו נגד ברוני יחד עם אמצעי תקשורת איראניים אחרים המנוהלים על ידי המדינה, גורמים רשמיים באיראן ניסו להתרחק מאותה עמדה אלימה, ואילו דובר משרד החוץ הצרפתי מתח ביקורת על ההערות כ"לא מקובלות". האירוע מצא את דרכו במהירות לפוליטיקה הפנימית האיראנית.
ב-10 באפריל 2019, נשיא איראן, חסן רוחאני, בשיחה טלפונית עם נשיא צרפת עמנואל מקרון, תיאר את הצבת משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, IRGC, בארגוני הטרור הזרים של ארצות הברית כמעשה פרובוקטיבי מאוד.
פסגות אמרי
פסגות אמרי (באנגלית: Amery Peaks) הם קבוצת פסגות באזור רכס אראמיס, בהרי הנסיך צ'ארלס, שבאנטארקטיקה.
אורכה של קבוצת הפסגות 33 קילומטרים, והן משתרעות לאורך הצד הדרום-מזרחי של קרחון נמסיס.
בפסגות אמרי נמצאים ההרים: לואו, מקנזי, סיטון ונקודת ריצ'י.
היסטוריה.
גילוי הפסגות.
הפסגות התגלו על ידי המחלקה הדרומית של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, אשר חקרה את האזור בין השנים 1956–1957.
מקור השם.
הפסגות נקראו בשם זה, בשל קרבתן למדף הקרח אמרי.
ונקראו כך בגלל קרבתם למדף הקרח של אמרי.
לקריאה נוספת.
• Robert Clancy, John Manning, Henk Brolsma, Mapping Antarctica: A Five Hundred Year Record of Discovery, PP 249- 250
• Dieter K. Fütterer, Detlef Damaske, Georg Kleinschmidt, Hubert Miller, Franz Tessensohn, Antarctica: Contributions to Global Earth Sciences, P 84
אובלר שחור-זנב
שיר השמות (סרט)
שיר השמות (באנגלית: The Song of Names) הוא סרט דרמה, בבימויו של פרנסואה ז'יראר שיצא בשנת 2019. זהו עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת נורמן לברכט, בסרט מככבים טים רות' כמרטין וקלייב אוון בתפקיד דוידל, חברי ילדות מלונדון שחייהם הושפעו עמוקות ממלחמת העולם השנייה הסרט מבוסס על רומן המגולל את סיפורם של שני נערים הגדלים בלונדון של תקופת המלחמה. הרומן יצא לאור בשנת 2001 וזכה בפרס וִיטְבְּרֶד לרומן ראשון לשנת 2002.
שחרור.