בסיס חיתוך הוא המקום שבו מספר איברי הגייה סותמים באופן חלקי או מלא את חלל הפה או הגרון ויוצרים את אופן החיתוך שהוא מידת החסימה של מעבר האוויר ביניהם. העיצורים מופקים כתוצאה מתזוזתם של איברי הגייה מסוימים כלפי אחרים ומזרימת האוויר ביניהם, המקומות בהם מתקיימת פעולה זו נמצאים לכל אורך חלל הפה, בין מיתרי הקול הנמצאים בחלק העליון של קנה הנשימה לבין השפתיים והם מאפיינים את בסיסי החיתוך. לכל בסיס חיתוך יש איבר הגייה פעיל, איבר הגייה סביל וישנם בסיסי חיתוך שעשוים להיות ראשיים או משניים.
איברי החיתוך.
שני מרכיביו של בסיס החיתוך, הם:
בסיסי החיתוך.
עיצורים קיצוניים.
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים בעומק הלוע והגרון.
עיצורים אחוריים.
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים כאשר גב הלשון הוא איבר ההגייה הפעיל והחך הקשה והרך והענבל הם איברי ההגייה הסבילים.
עיצורים קדמיים.
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים כאשר קדמת הלשון קצה הלשון והשיניים התחתונות הם איברי ההגייה הפעילים, והמכתש השיניים התחתונות והאזור שבין המכתש לחך הם איברי ההגייה הסבילים.
עיצורים שפתיים.
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים כאשר השפה התחתונה היא איבר ההגייה הפעיל והשפה העליונה או השיניים העליונות הם איברי ההגייה הסבילים.
ריבוי בסיסי חיתוך.
ניתן ליצור יותר מבסיס חיתוך אחד בזמן הגיית העיצור, את העיצורים המופקים כאשר בעת הגייתם נוצרים יותר מבסיס חיתוך אחד ניתן לחלק לפי מידת החיתוך לעיצורים עם בסיסי חיתוך כפולים ולעיצורים עם בסיס חיתוך ראשי ובסיס חיתוך משני.
עיצורים עם בסיסי חיתוך כפולים.
עיצורים הנחתכים בשני בסיסי חיתוך השווים במידת השפעתם.
עיצורים עם בסיס חיתוך משני.
עיצורים הנחתכים בשני בסיסי חיתוך כאשר האחד הוא ראשי והאחר משני.
מיקום התנועות
מיקום תנועות הוא מיקום הלשון יחסית לגב הפה בעת הגיית התנועה. לכל תנועה יש מיקום בנוסף לגובה, ללא יוצאות מן הכלל. ישנן חמש דרגות מוכרות של מיקום תנועות אף שאין שפה אחת המבחינה בין כולן.
יס (להקה)
יס (באנגלית: Yes) היא להקת רוק מתקדם פופולרית שנוסדה בלונדון ב-1968. למרות השינויים הרבים שחלו בהרכבה, ההתפרקויות הזמניות והשינויים בתחום המוזיקה הפופולרית, הלהקה שומרת במשך יותר מ-50 שנה על קהל אוהדים מגוון ונאמן. להקת יס נחשבת לאחת מחלוצות ז'אנר הרוק מתקדם והשפיעה על להקות רבות שהלכו בעקבותיה.
היסטוריה.
השנים הראשונות (1969-1970).
יס נוסדה ב-1968 על ידי הסולן ג'ון אנדרסון והבסיסט כריס סקווייר. ההרכב המייסד כלל גם את הגיטריסט פטר בנקס, הקלידן טוני קיי והמתופף ביל ברופורד. המופע הראשון שלהם היה במחנה קיץ באנגליה ב-2 באוגוסט 1968. בתקופה זו יצא ללהקה מוניטין על 'גנבת' שירים של אמנים מפורסמים אחרים (כמו דיפ פרפל, הביטלס ועוד) וביצועם מחדש, תוך כדי הרחבות ושינויים מודרניים. כבר באלבום הבכורה שיצא ב-1969 שנקרא גם הוא (Yes) הוכיחו חברי הלהקה את כישרונם ואת מטרותיהם השאפתניות. פטר בנקס הפך מיידית לכוכב עולה בקרב מעריצים וכותבי ביקורות, והקולות ההרמוניים של אנדרסון וסקווייר הפכו עד מהרה לסמל המסחרי של יס.
ב-1970 יצא אלבומם השני – Time and a Word שכלל 30 קטעי תזמורת סימפונית. האלבום זכה להצלחה אמנם, אבל הושמעו טענות (בעיקר מכיוון הגיטריסט – פטר בנקס) על השימוש המוגזם בתזמורת שלא איפשר ביטוי הולם לכישרון של שאר חברי הלהקה. עוד לפני פרסום האלבום פוטר בנקס.
התקופה הקלאסית (1971–1980).
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 אופיינו אלבומי יס ביצירות בעלות סידור קלאסי מורכב, משקלים ומקצבים מורכבים, וירטואוזיה מוזיקלית, שינויים דרמטיים ומילים שנכתבו בהשפעת זרם התודעה, ללא סדר כרונולוגי או תחבירי. היצירות נמשכו מעבר למבנה הסטנדרטי של שירי פופ והגיעו לעיתים לקטעים בני 20 דקות ויותר. קטעי השירה התחלפו לסירוגין בנעימות אינסטרומנטליות ואלתורי גיטרה, בס וקלידים. המאפיינים הווקאליים המזוהים ביותר עם 'התקופה הקלאסית' של יס הם הקול הגבוה והמיוחד של אנדרסון, צלילי ההרמוניה החזקים, סולו הגיטרה והקלידים השקטים יחסית של ריק וייקמן וסטיב האו, התיפוף הפוליריתמי (שימוש בשני משקלים, או יותר, בו זמנית) של ביל ברופורד והסאונד המיוחד של הבאס (Rickenbacker מודל 4001) שהפיק כריס סקווייר.
סקווייר היה אחד מאמני הבס הראשונים שעיבד את האפקטים של הגיטרה החשמלית, כמו טרמולו, פסינג (שלב אחר שלב) ועוד, לכדי ביצוע אינסטרומנטלי. החיתוך הריתמי של חטיבת הקצב של הלהקה (סקווייר וברופורד על הבאס והתופים) נחשב, לדעת רבים, לטוב ביותר במוזיקת הרוק באותה תקופה.
שני התקליטים הראשונים שהוציאה יס היו מעורבים בחומרים מקוריים של הלהקה יחד עם חומרים של אמנים משפיעים מפורסמים באותה תקופה, כמו: הביטלס, הבירדס וסימון וגרפונקל. עזיבתו של פטר בנקס ב-1970 והחלפתו בגיטריסט להקת תומורוו (Tomorrow) לשעבר – סטיב האו הביאו את יס לעידן חדש. האלבום השלישי של יס, The Yes Album, זכה לביקורות נלהבות. חלק מן ההצלחה של אלבום זה ניתן לזקוף לעובדה שלאלבום זה הוכנסו רק יצירות מקוריות של הלהקה וכן לזכותו של אדי אופורד, טכנאי אולפן שמומחיותו המקצועית הייתה גורם מפתח בהצלחת הלהקה. מעריצים של אותה תקופה נוהגים לכנות את עצמם כ"Troopers" על שם הקטע השלישי באלבום: "Starship Trooper".
ב-1971 עזב הקלידן טוני קיי את יס על מנת ליצור להקה חדשה משלו, "באדגר" (Badger). את מקומו החליף ריק וייקמן הכריזמטי שבדיוק עזב את להקת The Strawds והיה כבר מוזיקאי מפורסם בעבודתו עם דייוויד בואי, לו ריד ושורה של אמנים מפורסמים אחרים.
סגנונו של וייקמן בקטעי הסולו, היווה ניגוד מובהק לסטיב האו. הוא הביא שני חידושים ללהקה – את המלוטרון (מקלדת מתוכנתת להפקת צלילים של כלי תזמורת) ואת הסינתיסייזר האנלוגי (מינימוג). מוקף בשורות של קלידים, שיער בלונדיני גולש וחליפת נצנצים היה וייקמן מוקד להתעניינות רבה על הבמה.
עם וייקמן בהרכב הלהקה, יס נכנסה לתקופה שנחשבת לפורייה ולמוצלחת ביותר שלה וקצרה שבחים רבים על שני אלבומיה החדשים: Fragile מ-1971, שנכנס לרשימת עשרת הנבחרים של אמריקה, ו-Close to the Edge מ-1972, שהפך גם הוא לרב מכר. יס נהנתה מהצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם והפכה לאחת מהאטרקציות המוזיקליות בזמנה. הלהקה עשתה שימוש מרשים בפירוטכניקה שאפיינה את התקופה, והתפרסמה בשל האיכות הגבוהה של הסאונד והתאורה בהופעותיה. התקליט Fragile סימן גם את שיתוף הפעולה ארוך הטווח בינה לבין האמן רוגר דין, שעיצב את הלוגו של הלהקה, את עטיפות האלבומים ואת התאורה בהופעות.
יש הטוענים ש-Close to the Edge הוא נקודת השיא של כל ז'אנר הרוק מתקדם. עם זאת, מעט לאחר פרסום האלבום, בשיא הצלחת הלהקה, הודיע ביל ברופורד המתופף על עזיבתו לטובת להקת קינג קרימזון. ברופורד הוחלף על ידי אלן וייט, מתופף לשעבר בלהקת Plastic Ono Band. וייט ביצע את הופעת הבכורה שלו באלבום Yessongs, אלבום הופעה שהוקלט במהלך מסע הופעות שערכה הלהקה בסוף 1972 ותחילת 1973.
Yessongs נחשב לפרויקט שאפתני במיוחד והימור רציני לחברת ההפקה, Atlantic Records. מדובר באלבום משולש שמכיל יצירות אולפן של הלהקה משלושת האלבומים הקודמים בביצוע חי. עטיפת האלבום הייתה אחת מיצירות האומנות המפורסמות של דין והיא המשיכה את תפיסת העיצוב הקוסמי – אורגני של שני האלבומים הקודמים. גם אלבום זה הפך לרב מכר וזכה להערכות רבות לאחר שהגיע למקום השביעי בבריטניה ולמקום השנים-עשר בארצות הברית.
אלבום האולפן הבא של יס, Tales from Topographic Oceans גרר אחריו דעות חלוקות. האלבום היה שאפתני אף יותר מקודמיו, והורכב מארבע רצועות בלבד, שכל אחת מהן כיסתה צד שלם של תקליט, הקצרה בהן באורך של למעלה מ-18 דקות. הדבר גרם למבקרים ומעריצים לחוש שהלהקה הגזימה, ושהאלבום ארוך, פומפוזי ומתיש מדי. ניתן לתלות חלק מהאשמה באורכו של האלבום באילוצים הטכניים של אותה תקופה: קיצור של האלבום לשישים דקות היה מותיר צד ריק באחד משני התקליטים של האלבום. למרות הביקורת הרבה, האלבום זכה גם להצלחה בקרב חלק מהמעריצים, ויש הרואים בו האלבום הטוב ביותר של הלהקה.
במהלך יצירת האלבום הסתכסך וייקמן עם חברי הלהקה ובפרט עם אנדרסון, ופרש. לאחר ניסיון כושל לגייס את הקלידן היווני ואנגליס, צורף אליה הקלידן פטריק מוראז, ואיתו יצרה הלהקה את אלבום האולפן הבא שלה, Relayer. האלבום היה בעל אופי שונה מקודמו, והיצירות בו היו פראיות, רועשות וכאוטיות. בדומה ל-Close to the Edge, גם אלבום זה נפתח ביצירה אפית ארוכה, שאחריה שני שירים שאורכם כ-10 דקות. גם היצירה הפותחת, Gates of Delirium, שאורכה כמעט 23 דקות, תוארה לעיתים כיצירה הטובה ביותר של הלהקה, אף שסגנונה התוקפני והרועש (עד כדי מהומה וקולות פיצוצים בחלקה האמצעי, המתאר קרב) שונה מעט מסגנונה הרגיל של הלהקה. Relayer נחשב לנקודת השיא האחרונה של הלהקה, שאחריה חלה התדרדרות.