עוד כסטודנט בקולג' אוניברסיטת גולוויי הצטרף למפלגת פיאנה פול וזמן קצר אחר כך עבר למפלגת העבודה. הוא היה מועמד המפלגה בבחירות הכלליות באירלנד בשנים 1969 ו-1973 אולם כשל בשתי מערכות הבחירות. בשנת 1973 הוא מונה לבית העליון של בית הנבחרים האירי בידי ראש ממשלת אירלנד ליאם קוסגרייב. בשנת 1981 הצליח להיבחר לראשונה לבית התחתון של בית הנבחרים כנציג מפלגת העבודה. הוא נבחר פעם נוספת בפברואר 1982 והפסיד את כסאו בבחירות שנערכו בנובמבר 1982, אולם שב לכהן בבית העליון. בין השנים 1982–1983 ו- 1991–1992 הוא שימש כראש העיר גולוויי. בשנות ה-80 היה מן הדמויות הבולטות במפלגתו שסירבו להצעה להיכנס לממשלת קואליציה.
בשנת 1987 נבחר פעם נוספת לבית התחתון. הוא המשיך ונבחר כנציג בית הנבחרים האירי ברציפות עד לבחירות הכלליות בשנת 2011. בשנת 1993 הצטרף לממשלה כשר האמנות, התרבות וענייני הנוער. בעת כהונתו כשר בממשלת אירלנד שימש אף כיושב ראש מועצת אירופה לשרי תרבות. בתקופת כהונתו ביטל את סעיף 31 של חוק רשות השידור האירית, אשר אסר על שידור קולם של חברי מחתרת השין פיין. היגינס שב ויסד את מועצת הסרטים האירית והקים תחנת טלוויזיה המשדרת בשפה האירית. בשנת 2003 התמנה ליושב ראש מפלגת העבודה האירית בעודו ממשיך לשמש כדובר המפלגה בנושא יחסי חוץ.
לקראת הבחירות לנשיאות אירלנד בשנת 2004 הראה היגינס על נכונותו לרוץ כמועמד מפלגת העבודה. אולם בחודש ספטמבר 2004 החליטה המפלגה שלא להציג מועמד מטעמה לבחירות. באוקטובר 2010 הודיע כי לא יהיה עוד מועמד לבית הנבחרים האירי.
המרוץ לנשיאות בשנת 2011.
בחודש ספטמבר 2011 הודיע היגינס על רצונו להיות מועמד מפלגתו בבחירות לנשיאות אירלנד בשנת 2011. ב-19 ביוני 2011, בעת כינוס מיוחד של מפלגת העבודה בדבלין, נבחר כמועמדה לנשיאות כשהוא גובר על שני מועמדים אחרים.
בעת מסע הבחירות הבטיח כי אם יבחר יהיה נשיא נייטרלי ולא ישמש כמשרתה של הממשלה. ב-29 באוקטובר 2011, יומיים לאחר עריכת הבחירות באירלנד, הוכרז כי היגינס זכה בבחירות לנשיאות עם 1,007,104 קולות בוחרים, 121,222 קולות יותר מן המינימום הנדרש לזכייה. היגינס החל לכהן כנשיא ב-11 בנובמבר 2011.
כהונה שנייה.
היגינס התמודד לכהונה שנייה כנשיא אירלנד ב-26 באוקטובר 2018, ונבחר מחדש בניצחון מוחץ. היגינס השיג את המנדט האישי הגדול ביותר בהיסטוריה של אירלנד, עם 822,566 קולות העדפה ראשונה . כהונתו השנייה תחל ב-11 בנובמבר 2018.
תחומי פעילות נוספים.
היגינס היה פעיל למען זכויות אדם באזורי סכסוך שונים בעולם, בהם בניקרגואה, צ'ילה, קמבודיה, אל סלוודור, עיראק וסומליה. על פעילותו ההומניטרית הוא זכה בפרס השלום על שם שון מקברייד. הוא ביקר בחריפות את מדיניות החוץ של ארצות הברית בעת כהונת הנשיא רונלד רייגן. היה תומך בולט של ארגון הסולדריות אירלנד-פלסטין והשתתף בעבר בכמה מהפגנותיו נגד מדיניותה של ישראל.
היגינס נודע גם כלוחם למען השוואת השכר לנשים, ליברליזציה של ההפלות והזכות לגירושין (שהותרו באירלנד רק ב-1974) ולמען זכויות הנכים.
לצד פעילותו כמדינאי היגינס הוא אף סופר, משורר ושדרן מצליח. הוא כתב רבות בירחונים פילוסופיים ופוליטיים על מגוון רחב של נושאים בהם על אידאולוגיה, סוציולוגיה של הספרות, זהות מקומית ופוליטיקה באמצעי התקשורת. הוא כתב תסריט טלוויזיה בשם "אי האזמרגד האחר" ואף שימש בו קריין. שירתו של היגינס פורסמה במספר ירחונים ספרותיים וכן בשלושה אוספי שירה: "הבגידה" (The Betrayal), "עונת האש" (The Season of Fire) וספרו האחרון "עונת בצורת" (An Arid Season).
היגינס הוא אף חובב ספורט ומתייצב מדי קיץ במסלול מרוצי הסוסים של גולוויי. הוא משמש כנשיא ומנהל מועדון הכדורגל גולוויי יונייטד המשחקת בליגת העל של ליגת הכדורגל של אירלנד.
הוא נשוי לסבינה קויין (משנת 1974) ואב לארבעה.
קלים קמנקו
קלים קמנקו (1 ביולי 1962 – 31 במאי 2011) היה שחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
קמנקו למד בבית הספר לדרמה בקייב ובה שיחק בתיאטרון המקומי, בעיקר באופרות רוק. ב-1992 עלה לישראל מברית המועצות ושנה מאוחר יותר התקבל לתיאטרון גשר וכיכב בו במספר מחזות.
ב-2003 שיחק ב"חלומות מתוקים" בתפקיד מישה לישנסקי. ב-2006 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "הפיג'מות" בתפקיד יורי גרך גרוסביץ'. ב-2007 שיחק בסדרה "המובילים" בתפקיד ולרי, אשר שודרה בערוץ לוגי עד 2009.
קמנקו הלך לעולמו בשנת 2011 בגיל 48, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בנו החורג הוא השחקן הנרי דוד, ואשתו הייתה ליליאן רות חיילובסקי.
HOTOL (ראשי תיבות באנגלית של HOrizontal Take Off and Laning) היה מיזם בריטי לפיתוח מעבורת חלל לשימוש חוזר, המצוידת במערכת הנעה העושה שימוש בחמצן אטמוספירי בשלב ההמראה והטיפוס אל החלל. מטוס חלל זה תוכנן על ידי שתי חברות בריטיות גדולות - רולס-רויס ובריטיש איירוספייס (כיום BAE סיסטמס). מטוס החלל הוטול אמור היה לטוס לחלל ללא השלכת שלבים או טילי עזר, תפיסה המכונה SSTO - Single Stage To Orbit.
המיזם החל במימון ממשלת בריטניה בשנת 1986, אולם בעקבות בעיות רבות בתכנונו, וחריגות בלוחות הזמנים, הופסק המימון בשנת 1988 ניסיונות לגיוס הון ממקורות אחרים נערכו, והכלי שתכנונו שונה באופן קיצוני - מטוס החלל אמור היה להמריא לאוויר על גבו של מטוס התובלה הענק אנטונוב An-225 כונה HOTOL 2, אולם גם מיזם זה נזנח.
סמל מיזורי
החותם הגדול של מדינת מיזורי אומץ ב-11 בינואר 1882. השופט רוברט ויליאם ולס, שבנוסף היה חבר קונגרס, עיצב את הסמל.
הסמל מכיל טבעת שאותה מקיפה הכתובת: "United We Stand", מצד שמאל קסדת אביר במרכז הטבעת, ומצד הימני לטבעת הכתובת: "Divided We Fall". שתי הכתובות הללו הן המוטו של המדינה. בתוך הטבעת, בצדה הימני, הסמל הגדול של ארצות הברית וסמלים המייצגים את המדינה. הצד השמאלי של תוך הטבעת מחולק לשניים: בחלק העליון חצי סהר מונח באופן אופקי, ובחלק התחתון דוב המייצג כוח גופני וגבורה. מחוץ לטבעת, באופן סימטרי עומדים שני דובי גריזלי על הכתובת הלטינית: "Salus Populi Suprema Lex Esto", המוטו הנוסף של המדינה, שפירושו בלטינית "תהי רווחת העם החוק העליון". דובי הגריזלי בטבעת המרכזית. מעל לקסדת האביר ומעל לדובים, מופיעים 23 כוכבים, מספר מדינות ארצות הברית לפני שקמה המדינה, שהייתה מספר 24. את כל זאת מקיפה טבעת חיצונית ובה כתוב: "החותם הגדול של מדינת מיזורי".
הכתובת הלטינית: "Salus Populi Suprema Lex Esto" (בעברית: "תהי רווחת העם החוק העליון" ) מקורה בחוקתו של הקיסר מרקוס טוליוס קיקרו (ספר III, חלק III, פסקה VIII) בשינוי קל: "Ollis salus populi suprema lex esto".
המשפט הוא מוטו מדינת מיזורי, ונמצא בסמל עצמו. המוטו הוא גם המוטו של אוניברסיטת דיוקינס למשפטים, של העיר סלפורד, ושל רובע לואישהאם בלונדון. ג'ון לוק השתמש בפתגם כאפיגרף בעבודתו הפילוסופית: "Two Treatises of Government".
יונה משה נבון
הרב יונה משה נבון (נפטר בירושלים, בכ"ג בטבת ה'תר"א) היה רב ארץ-ישראלי ששימש בתפקיד הראשון לציון באמצע המאה ה־19.
נולד בירושלים לרב בנימין נבון, מחבר הספר "פי שניים" ובנו של הרב יונה נבון. למד בבית המדרש בית יעקב פירירא, ישיבה שבה למדו רבים מחכמי ירושלים. בשנת תקנ"ט (1799), בעקבות מסע נפוליאון בארץ ישראל שהביא להתרוששות הקהילה נשלח כשד"ר ירושלים לערי צפון אפריקה, לצד בן דודו הרב יונה סעדיה נבון. בשנת תקצ"ז (1837) עם פטירת הרב שלמה משה סוזין התמנה לראשון לציון תחתיו.
סייע לגאול את "חורבת ר' יהודה החסיד" מהערבים, ולהקים בה את בית הכנסת "מנחם ציון".
נקבר בהר הזיתים.
מוטסו שירו
אלחנן קליין
אלחנן קליין (29 בנובמבר 1916 – 17 ביוני 1978) היה קצין בצה"ל וקצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1964–1969.
ביוגרפיה.
נולד ב-1916 בתל אביב, בן לצבי קליין, איש העלייה השנייה, שעלה ב-1912 מקשאנוב שבפולין, ועבד במשרד הארצישראלי בתל אביב. בשנת 1919, כשהיה אלחנן בן 3, התמנה אביו למנהל מחלקת הכספים של קרן קיימת לישראל, והמשפחה עברה לירושלים. משפחתו הייתה ממייסדי שכונת תלפיות, שם גרו. לאלחנן היה אח צעיר, יצחק, ושתי אחיות.
בצעירותו למד עברית, ערבית (מהשכנים הערבים) ואנגלית (מהחיילים הבריטים ששכנו במחנה סמוך), והתחנך בגימנסיה העברית רחביה, שאותה סיים בהצטיינות.
אחרי סיום לימודיו הצטרף לארגון "ההגנה" אך כעבור זמן מה נסע ללונדון כדי ללמוד הנדסת בניין. בשנת 1937 חזר לארץ ישראל ול"הגנה", בה שירת לצד עבודה במקצועו. במלחמת העולם השנייה בנה קליין ביצורים עבור הצבא הבריטי במסגרת "סולל בונה". ב-1941 יצא לשליחות מטעמה בלבנון, אך נפצע קשה על ידי שודדים ערבים.
ב-1948, עם הקמת חיל ההנדסה, הוא גויס על ידי עמנואל שחר, הקהנ"ר הראשון, ושירת בחזית הדרום. בין השאר פיקד על יחידת סיור הנדסית. במאי 1948 עזר לגדוד מוריה לבצר את מנזר נוטרדאם בירושלים אחרי שנכבש על ידי הגדוד. בזכות עזרתו החזיק הגדוד במנזר המבוצר ובלם את התקדמות הלגיון העבר-ירדני שכלל כוחות עדיפים של חיל רגלים ושריון.
ב-1950 סיים קורס מג"דים והתמנה לקצין ההנדסה של חטיבה 8. ב-1951 מונה לקצין ההנדסה של פיקוד המרכז. ב-1954 מונה לקצין בינוי בחיל האוויר הישראלי. ב-1955 נתמנה למפקד בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ).
במבצע קדש היה מפקד גדוד הנדסה. אחרי המלחמה למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) בשנים 1957-1961. כאשר סיים את לימודיו שב לפקד על בהל"ץ. משם עבר למפקדת קצין ההנדסה הראשי, ובה שירת כראש ענף שדה. קליין קידם את נושא הצליחה וממקימי גדוד הגישור הראשון של החיל.