בהמשך עבר לכהן כאב"ד בירושלים. בשנת 1984 הוא יצא באמצע הלילה להשתתף בסידור גט דחוף. בשנת 1987 ביזמתו של יאיר צבן סוכלה מינוי לבית הדין הגדול על ידי היועץ המשפטי לממשלה. ניסיונות חוזרים למנותו לבית הדין נתקלו שוב ושוב בהתנגדות והוא לא מונה לבית הדין הגדול. בשנת 1986 מונה בידי שר הדתות יוסף בורג לתפקיד דיין בבית הדין הגדול במינוי בפועל. בשנת 1989 ביקש הרב בצרי להתגייס באופן סמלי לצה"ל אולם הדבר לא התאפשר והניסיונות החוזרים ונשנים למנותו כדיין בבית הדין הרבני העליון שנמשכו גם ב-1992 עלו בתוהו. בשנת 1993 היה מועמד למשרת הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
הרב בצרי ייסד את מכון הכתב, ובמסגרתו ההדיר, ערך והוציא ספרים תורניים רבים, בעיקר של חכמי ספרד. כמו כן פרסם ספרים ומאמרים בבמות שונות בנושאי דין ומשפט. על פועלו התורני זכה בשנת תשמ"ו בפרס הרב מימון.
כיום הוא עומד בראש מוסדות "עמלי תורה" בשכונת הר נוף בירושלים ורב בית הכנסת "משכן אהרון" בשכונה.
משפחתו.
אשתו היא הרבנית סימה בצרי (נפטרה בפברואר 2021), שהוציאה לאור את סדרת הספרים "הנישואין - משימה!" ו"משימה בשניים".
שלגוטריאן
שלגוטריאן (בהונגרית: Salgótarján) היא עיר בצפון הונגריה בקרבת הגבול עם סלובקיה כ-110 ק"מ צפונית מזרחית מבודפשט. שלגוטריאן היא בירת מחוז נוגראד ומבין כל בירות המחוז של הונגריה, רק סקסארד קטנה יותר ממנה במספר תושביה.
מקור השם.
שם העיר מורכב משתי המילים "שלגו" – שמה של מצודה סמוכה ומשמעותה מבריק או זוהר בהונגרית עתיקה, ו-"טריאן" – שמו של אחד משבעת שבטי המדיארים שכבשו את הונגריה ב-896.
היסטוריה.
כפר קטן בשם הנוכחי קיים כבר מימי הביניים אך לא ידועים עליו פרטים נוספים. באמצע המאה ה-19 התגלו באזור מרבצי פחם שהביאו להאצת הפיתוח של היישוב. סביב המכרות הוקמו מפעלי תעשייה כבדים מבין הגדולים במדינה. אוכלוסיית שלגוטריאן גדלה במהירות וב-1922 היא קיבלה מעמד של עיר. ב-1950 העיר קיבלה תואר של בירת מחוז. בעקבות זאת, החלה תנופת פיתוח חדשה. בעידוד ובמימון המשטר הסוציאליסטי, הוקמו מפעלים נוספים, מרכז העיר עבר שיפוץ, כפרים מהסביבה סופחו לעיר ושכונות חדשות נבנו. תנופת הפיתוח נעצרה החל מ-1970 כאשר מכרות הפחם נסגרו עקב חוסר כדאיות כלכלית. נפילת המשטר הקומוניסטי והשינויים הפוליטיים החל מ-1990, הביאו להאטה נוספת בפעילות הכלכלית וגרמו לסגירת מפעלים, לגידול באבטלה ולהגירת אוכלוסייה מהעיר.
הקהילה היהודית.
החל משנת 1840 עם ביטול ההגבלות של התיישבות יהודים בערים החלה הגירה של יהודים גם לשלגוטריאן. בין 1850 ל-1890 מספרם הוכפל. ב-28 ביולי 1895 נוסדה הקהילה היהודית שהייתה שייכת לזרם האורתודוקסי. רבה של הקהילה היה הרב משה דייטש וביוזמתו נבנה בית כנסת חדש ומפואר שנחנך ב-22 בספטמבר 1902. בנוסף, היה בשלגוטריאן בית דין יהודי וישיבה. אב בית הדין של הקהילה היה הרב נתן פרנקפורטר וראש הישיבה היה הרב זאב וולף גינצלר. במלחמת העולם הראשונה נהרגו 19 קצינים וחיילים מבני הקהילה. בין שתי מלחמות העולם הקהילה המשיכה לגדול ולהתפתח ונטלה חלק חשוב בחיים הכלכליים, התרבותיים ובעיקר בחיי המסחר של העיר. בשנת 1941 מספר היהודים הגיע ל-1,255 ומכאן החלה הידרדרות הדרגתית במצבם. החוקים הגזעניים, שנחקקו בשנת 1938 בעקבות ההתקרבות בין הממשל ההונגרי לגרמניה הנאצית, ערערו את חיי היהודים בעיר. רבים מהם נהרגו לאחר שגויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפייה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר. בין 3 ל-10 במאי 1944, רוכזו 1,126 היהודים שנותרו בעיר בתוך גטו. ב-5 ביולי 1944, הוחל בריכוז כל יהודי העיר והסביבה באורוות הנטושות של מכרה הפחם. באורוות, שהיו מיועדות לכ-60 סוסים, נדחסו כ-2,240 יהודים - נשים, ילדים וגברים זקנים, בתנאים תת-אנושיים. ב-13 ביוני הועלו 2,310 יהודים על קרונות רכבת שנועדו להובלת בקר ונשלחו לאושוויץ.
לאחר השואה.
כ-120 מיהודי העיר שרדו את מחנות ההשמדה ושבו לעיר בתום המלחמה. הם שיקמו את בית הכנסת, שהפך למחסן תחת שלטון הגרמני, ואת יתר מוסדות הקהילה. לאחר המרד ההונגרי בשנת 1956, רוב יהודי הקהילה עלו לישראל או היגרו לארצות הברית. ב-1969 העירייה הרסה את מבנה בית הכנסת ובמקומו נבנה בית תפילה צנוע בסמוך לבית הקברות היהודי. באותו מקום הוקם גם קיר זיכרון לזכר 1,870 יהודי העיר והסביבה שנספו בשואה. בעיר גרים עשרות בודדות של יהודים, רובם קשישים.
גטו ז'טל
גטו ז'טל (בגרמנית: Zhetel Ghetto, בבלארוסית: Дзятлава, ברוסית: Дятлово) היה גטו שהוקם על ידי הנאצים בשנת 1942 בעיירה ז'טל (דזיאטלאווה), 165 ק"מ דרומית-מזרחית להורדנה (אז חלק מברית המועצות וכיום בבלארוס). כמעט 4,000 יהודים נטבחו בו והשאר הצטרפו לפרטיזנים ביערות הסביבה.
יהודי ז'טל תחת הכיבוש הגרמני.
היהודים התיישבו לראשונה בז'טל בשנת 1580. היא הייתה עיר הולדתם של יעקב קרנץ ("המגיד מדובנא") וישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים"). בשנת 1926 היו בעיירה 3,450 יהודים מתוך 4,600 תושבים (75 אחוז מהאוכלוסייה). פליטים יהודים רבים הגיעו ממערב וממרכז פולין לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, כך שבזמן הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, האוכלוסייה היהודית בעיר גדלה ליותר מ-4,500 נפש.
הכוחות הגרמנים כבשו את העיר ב-30 ביוני 1941. ב-14 ביולי, מפקד הצבא המקומי הורה ליהודים לענוד טלאי צהוב על חזית וגב בגדיהם. ב-23 ביולי בחרו אנשי האס אס שהגיעו לעיירה כ-120 מנכבדי הקהילה והאינטליגנציה היהודית. בין העצורים היו אלתר דבורצקי, עורך דין ופעיל תנועת פועלי ציון והרב ג'נקל קפלן. היהודים המקומיים שיחדו את הגרמנים ושיחררו את דבורצקי ואת קפלן, בעוד האחרים נלקחו ונרצחו ביער ליד נבהרדק.
בסוף אוגוסט 1941, השלטון הועבר לממשל אזרחי וז'טל הפכה לחלק ממחוז נבהרדק. בשלב זה הוקם בה יודנראט, שלאחר זמן מה דבורצקי הועמד בראשו. אחד מתפקידיו העיקריים של היודנראט היה להבטיח כי כל פקודות הגרמנים יבוצעו בקפדנות. ב-28 בנובמבר, היהודים בעיירה נעמדו בשורה ונאלצו למסור את כל חפצי הערך שלהם לגרמנים. באותו היום היודנראט נאלץ גם לספק ארבעה עשר זגגים ונגרים שנשלחו ליעד בלתי ידוע. ב-15 בדצמבר נלקחו 400 גברים למחנה העבודה דבוז'ץ לעבוד על הקמת שדה תעופה בפיקוח ארגון טוט.
הגטו.
ב-22 בפברואר 1942, רשויות הכיבוש הציבו כרזות בהם נאמר כי כל היהודים מצווים לעזוב את בתיהם ולעבור לגטו, שרוכז סביב בית הכנסת בבניין תלמוד תורה. לא הייתה לנאצים תוכנית מפורטת ליישוב מחדש של היהודים בתחומי הגטו. בין חמש לשש משפחות נאלצו לחלוק כל דירה, ומשפחות רבות התפצלו. שמונה אנשים הוכנסו לחדר אחד, שממנו סולקו הרהיטים, ואולתרו מיטות קומתיים. חלק מהמשפחות הכינו מקומות מסתור סודיים, אשר סייעו להם לשרוד במהלך הטבח.
הגטו היה מגודר בחלקו על ידי חוטי תיל, ושני שוטרים מקומיים שמרו על השער. היהודים לא הורשו לדבר עם אזרחים אחרים מחשש שינסו להשיג אוכל מבחוץ. עם זאת, איכרים מקומיים הביאו לגטו מזון על מנת להחליפו בזהב, בגדים ופריטים אחרים. לחלק מהיהודים הונפקו אישורי עבודה והם נאלצו לצעוד בטורים מחוץ לגטו על מנת לבצע עבודות כפייה.
ההתנגדות והפרטיזנים.
דבורצקי רקם קשרים עם היהודים שהתגוררו בכפרים הסמוכים וכן עם קבוצה של חיילים לשעבר בצבא האדום, שהיו בתהליכים לארגון כוח פרטיזנים באזור. בסתיו 1941, לפני הקמת הגטו, הוא עצמו הקים בעיר מחתרת יהודית בהיקף של שישים אנשים, שהייתה מחולקת לעשרים קבוצות של שלושה גברים כל אחת, ואף הצטיידה בנשק.
עם ההעברה לגטו, קבוצת המחתרת של דבורצקי העמידה לעצמה את המטרות הבאות: ראשית, להכין את המרד המזוין במקרה שהגטו יעמוד לפני חיסול. שנית, לאסוף כסף כדי לקנות נשק ולהביאו אל הגטו. שלישית, לשכנע את האוכלוסייה הנוצרית במקום לא לשתף פעולה עם הגרמנים. הקבוצה יצרה קשר עם מנהיג הפרטיזנים הסובייטים באזור, ניקולאי ווקהונין. הם ידעו כי מספר יהודים שברחו לערי האזור הסתתרו ביער ליפיצ'אני הסמוך. ב-20 באפריל 1942, נאלצו דבורצקי ושישה חברי המחתרת בגטו לברוח ליער לאחר שנודעה לגרמנים על קיומה. הוא נהרג ממארב של הפרטיזנים הלא יהודים זמן קצר לאחר מכן.
לאחר זמן מה, הוקמה ביער הסמוך פלוגת פרטיזנים שהורכבה מיותר ממאה יהודים ונקראה "גדוד ז'טל". היחידה חולקה לשלוש מחלקות. היו גם כמה נשים בגדוד, שתפקדו כאחיות, טבחיות, מזכירות וכובסות וכמה מהן אף לקחו חלק בפעולות לחימה. הבסיס של היחידה היה כעשרים קילומטרים לז'טל ביער ליפיצ'אני. כל פעולותיהם תואמו עם פרטיזנים סובייטים אחרים שפעלו באזור, במיוחד עם יחידת אורלנסקי המנותקת בפיקודו של ניקולאי ווקהונין. הם תקפו את פסי הרכבת בקווי לידא-ברנוביץ', ברנוביץ'- מינסק ווולקוביסק-ביאליסטוק ושיבשו את תנועת הרכבות הגרמניות.
טבח ז'טל וחיסול הגטו.
ב-29 באפריל 1942, הגרמנים עצרו את חברי היודנראט ובשחר ה-30 באפריל, הכלואים בגטו התעוררו ביריות. הגרמנים הודיעו כי על כל היהודים ללכת לבית הקברות הישן, שהיה ממוקם בתוך גבולות הגטו. באותו זמן הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם החלו להוציא יהודים מבתיהם באמצעות מכות ובעיטות, וירו במי שלא ציית. הסלקציה נעשתה בחוץ: נשים, ילדים, וזקנים נשלחו שמאלה, ועובדים מיומנים וצעירים נשלחו ימינה.