בשנת 1981 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות ביוזמתו ובראשותו של הארכאולוג צבי אילן. באתר מרות. על פי הממצאים הארכאולוגיים, התקיים במקום יישוב יהודי ברציפות מהתקופה הביזנטית ועד תחילת תקופת האימפריה העות'מאנית. באתר התגלו בית כנסת, בית מדרש, מקווה טהרה ועוד.
אטול פאלמירה
אטול פאלמירה (באנגלית: Palmyra Atoll היינו אטול תדמור) הוא אי בלתי מיושב בשטח 12 קמ"ר הנמצא בצפון האוקיינוס השקט, כאחד מאיי הקו הצפוני.
האי מצוי צפונית לאי קיריבטי.
גאוגרפיה.
לאטול פלמירה קו חוף באורך 14.5 ק"מ, ונקודת עגינה אחת הידועה בשם "הלגונה המערבית". האי מורכב משונית, שתי לגונות רדודות, וכ-50 איונים ומשטחי חול, עליהם גדלים בעיקר עצי קוקוס.
האיים הגדולים הם האי בארן במזרח, האי קופר בצפון (הגדול באיים) והאי קאולה בדרום.
בצפון נמצאים האי סטרואון, האי קופר, האי אוויאש, האי קוויל והאי ויפורוויל המחוברים ברצועת חול, במזרח האי נמצאים יהאי פאפאלה והאי פליקן המחוברים ברצועות חול, ובדרום נמצאים האי בירד, האי הוליי, האי אנג'ניר, האי מרי והאי פרדייס המחוברים ברצועות חול.
ממשל.
אטול פלמירה מהווה טריטוריה של ארצות הברית ומשכך הוא כפוף לכל הזכויות הניתנות על ידי חוקת ארצות הברית ואולם, השטח אינו מאורגן מבחינה פורמלית, מאחר שאין חוק של הקונגרס הקובע כיצד ינוהל השטח. מאחר שאין כלל תושבים באי שאלת הממשל באי היא תאורטית בלבד כיום. בכך האי מהווה טריטורייה ייחודית של ארצות הברית.
כיום האי נמצא בבעלות חברה פרטית – "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) ומנוהל בפועל מהמשרד לענייני איים במשרד הפנים של ארצות הברית, הנמצא בוושינגטון.
המים הריבוניים סביב האי (12 מילים ימיים) נשלטים על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית והוכרזו בשנת 2001 כשמורת טבע.
כלכלה ותחבורה.
כיום אין פעילות כלכלית באי.
מרבית הדרכים באי נבנו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ולא תוחזקו מאז, ועל כן לא ניתן כמעט להשתמש בהם כיום.
יש באי מסלול נחיתה לא מרוצף שאורכו כ- 2,200 מטרים.
היסטוריה.
גילוי האי.
האטול נתגלה לראשונה בשנת 1798 על ידי רב החובל האמריקאי אדמונד פאנינג מקונטיקט, כאשר ספינתו "בטסי"
ב-7 בנובמבר 1802, בשל עלייתה של אונייתם, ה"פאלמירה" על שרטון באטול, נחתו לראשונה רב החובל סוול ואנשיו על האטול, שהיה בלתי מיושב, והיו האנשים הראשונים שכף רגלם דרכה על האטול.
האי כשטח ארצות הברית.
בשנת 1859 הכריזו הן חברת הגואנו האמריקנית והן חברת הגואנו של ארצות הברית שהאי בבעלותם. בהמשך העניקה ממשלת ארצות הברית לחברת הגואנו של ארצות הברית את הזיכיון לכרות באי גואנו בהתאם לחוק איי הגואנו משנת 1856, אולם הדבר מעולם לא יצא אל הפועל - בעיקר בשל העובדה שלא היה כל גואנו באי.
ב-26 בפברואר 1862 הורה מלך הוואי קמהאמהה הרביעי, לרב החובל זנאס בנט ולרב החובל ג'נסון ב. וילקסון שניהם אזרחי הוואי, להגיע אל האי ולהשתלט עליו בשמו של המלך.
ב-15 באפריל 1862 הפך האי רשמית לחלק מממלכת הוואי.
רב החובל בנט מכר את זכויותיו באי לוילקסון, אשר נותר הבעלים של האי והוריש אותו לילדיו. שנים מהם מכרו את האי לאדם בשל ויקוקס אשר מכר את זכויותיו באי ל"חברת ניווט האוקיינוס השקט", אשר ניסתה ליישב את האי בין ספטמבר 1885 ואוגוסט 1886.
בשנת 1898 סופח האי לארצות הברית, יחד עם סיפוחה של הוואי.
מאחר שממשלת בריטניה הראתה עניין באטול ואף סיפחו אותו רשמית בשנת 1889, ועל מנת שלא יהיה ספק בשליטת ארצות הברית באי, סופח האי עצמו (ולא כחלק מהוואי) בשנית על ידי ארצות הברית בחוק משנת 1911.
חברת ניווט האוקיינוס השקט העבירה את זכויותיה באי בשנת 1888, ובהסכם נוסף משנת 1911 להנרי ארנסט קופר האב, והיורש השלישי של וילקינסון העביר את זכויותיו באי לאדם בשם רינגר, אשר מכרו את זכויותיהם באי לקופר בשנת 1912, והוא נותר הבעלים היחיד של אדמות האי.
ב-19 באוגוסט 1922 מכר קופר את האי ללסלי ואלן פולרד לאו עבור $15,000.00, אשר הקימו באי חברה לגידול קוקוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הולאם האי, זמנית, על ידי צי ארצות הברית, ונוסד באי שדה תעופה ימי. משפחת פולרד לאו תבעו את הצי ואף הגיעו עד בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע לבסוף בשנת 1947 כי האי שייך להם.
בשנת 1959 כאשר הוואי הפכה למדינה של ארצות הברית, באופן רשמי היה האי חלק ממנה (קודם להפיכת הוואי למדינה, היה האי באופן רשמי חלק ממחוז הונולולו).
בשנת 2000 נרכש האי על מנת להקים בו שמורת טבע. ב-2011 הוכרה שמורת חיות הבר הלאומית של האטול (Palmyra Atoll National Wildlife Refuge) כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
בית כנסת הרמב&quot;ן (הרובע היהודי)
בית הכנסת הרמב"ן הוא בית כנסת עתיק השוכן ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ונחשב לבית הכנסת הרבני הקדום ביותר ברובע (בית הכנסת הקראי בירושלים קדום ממנו ). יסוד בית כנסת זה מיוחס לרמב"ן, אולם ישנן השגות על זיהוי זה.
תיאור המבנה.
בית כנסת הרמב"ן הוא אולם מלבני צר וארוך מאוד שכיוונו מזרח-מערב. בסמוך לכניסה אליו ממערב (מרחוב היהודים), יש כיום שני חדרים, המשמשים לתפילה ולימוד. חדרים אלו אינם ממבנה בית הכנסת המקורי אלא חנויות שהוסבו לשימוש זה. בצמוד למבנה מדרום שוכנת חצר קטנה המחפה על בור מים גדול.
בית הכנסת מחולק לשניים לאורכו, על ידי ארבעה עמודים נמוכים התומכים תקרת קשתות צולבות. נראה כי היה עמוד נוסף באמצע האולם, אך הוא הוסר (אולי כדי לפנות מקום לבימה), ויש המבקשים לזהותו עם עמוד מיותם העומד בחצר בית הכנסת מדרום. כותרות העמודים דומות לסגנון הדורי, ויש הטוענים כי מדובר בעמודים שהובאו מהקארדו הסמוך והוצבו במהופך. בעבר רווחה סברה כי גובה העמודים כפול מן הנראה לעין, וזאת מפני שרצפת בית הכנסת היום נסמכת על מילוי שהצטבר במקום במשך שנים, אולם לאחר שהתגלה חלקו הקדמי של בית הכנסת התברר כי העמוד הקדמי ניצב על בסיסו ואין רגליים לסברה שבית הכנסת היה עמוק יותר.
בכותל המזרח קבועים שני ארונות קודש, זאת בשל גזירה שגזרו המוסלמים בעת ששלטו על ירושלים. הגזירה קבעה כי על היהודים להכניס את הקוראן לתוך ארון הקודש. רב בית הכנסת הציע לבנות ארון קודש נוסף, צמוד לארון הקיים, שאליו יוכנס הקוראן. כך נעשה, ואכן הביקורות הממשלתיות עברו בשלום ובשקט יחסי. למבנה אין כמעט חלונות, דבר המקנה לו אווירה אפלולית ברוב שעות היום.
בעת עבודות שיקום בית הכנסת התגלתה על אחת מכותרות העמודים כתובת חרותה ובה שמות שלושת האבות: אברהם, יצחק, ויעקב. תאריך הכתובת אינו ידוע, אך יש לשער שנחרתה עוד לפני סגירת בית הכנסת במאה ה-16.
תולדות בית הכנסת.
עליית הרמב"ן לירושלים והקמת בית כנסת.
בשנת 1267, בשנות ה-70 לחייו החליט הרמב"ן לעלות לארץ ישראל, ישנם חוקרים הטוענים כי רמב"ן ברח מעירו גירונה שבספרד, בעקבות פולמוס יהודי-נוצרי בו היה מעורב, אולם אחרים הפנו למניע אותו מציין רמב"ן במפורש בסוף דרשתו הידועה לראש השנה, אהבתו לארץ ישראל. הוא קבע את משכנו בעכו. בביקור שערך בירושלים נוכח בחורבנה הנורא של העיר, וזאת בשל פלישת המונגולים מספר שנים קודם לכן. באיגרת ששלח לבני משפחתו כתב:
למרות שלא הייתה אז קהילה יהודית בירושלים, מצא לה הרמב"ן שריד בדמות זוג אחים צבעים, שאליהם התאסף מניין מתפללים בשבתות. בהמשך מכתבו מתאר הרמב"ן את ייסודו של בית כנסת בעיר, במבנה נטוש.
בית הכנסת שייסד הרמב"ן אינו זהה בהכרח עם המבנה המכונה כיום 'בית כנסת הרמב"ן (ראו בהמשך).
עדויות על בית הכנסת במאה ה-15.
על פי מסמכי בית הדין השרעי בירושלים נרכש מבנה בית הכנסת ב"חצר האשכנזים" ב-25 במרץ 1425, בתקופת שלטון הממלוכים בירושלים.
בשנת 1488 עלה לירושלים רבי עובדיה מברטנורא, מפרש המשנה הנודע. בעת הגעתו לירושלים שיגר לאביו איגרת, ובה הוא מתאר את בית הכנסת של ירושלים: (תיאור זה אינו מתאר בהכרח את בית הכנסת שייסד הרמב"ן, ראו בהמשך)
גם רבי משה באסולה מתאר בשנת 1520 את בית הכנסת היחידי בירושלים: "בית כנסת אחד בלבד יש בירושלים ויפה הוא, עם ארבעה עמודים בתוכה".
סגירת בית הכנסת.
למבנה בית הכנסת צמוד מסגד סידנא עומר, שהוא בעל צריח רבוע המתוארך למאה ה-14. בעדותו של רבי עובדיה מברטנורא נקשר מבנה המסגד לסגירת בית הכנסת:
בשנת 1474 החריב אספסוף מוסלמי את בית הכנסת. שנה לאחר מכן התיר הסולטאן הממלוכי קאיתבאי את פתיחת בית הכנסת מחדש, אולם בשנת 1587 הורה המושל העות'מאני של ירושלים על סגירתו באופן סופי בטענה שהמבנה מפר את תנאי עומר, האוסרים על הקמת בתי כנסת וכנסיות בירושלים.
במאה ה-17 הושב מבנה בית הכנסת לידי היהודים, אך נאסר עליהם להשתמש בו למטרות תפילה והתכנסות, והוא הוסב לשימוש כמחסן. רחל ינאית בן-צבי שביקרה במקום לפני 1948 תיארה בספרה "אנו עולים" את בית-הכנסת, אך כמעט שלא זיהתה אותו כמבנה בית כנסת מפני ששימש אז כמפעל לייצור גבינות.
הפתיחה מחדש.
בתום מלחמת ששת הימים, הוחלט לשקם את מבנה בית כנסת הרמב"ן, וזאת לאחר חפירת הצלה ארכאולוגית מהירה. כמו כן הובע הרצון להזדרז ולפתוח את בית כנסת הרמב"ן מחדש כבר באותה שנה - 1967, כדי "לסגור מעגל" של 700 שנה עם שנת עלייתו של הרמב"ן ארצה - 1267.