משרד החוץ הרוסי הוקם ובוטל עשרות פעמים לאורך ההיסטוריה. ידוע שהוקם לראשונה תחת השם "פָּסוֹלסקי פְּריקאז" (Посольский приказ - "מנהלת השגרירים"), שהיה גלגולו הראשון של משרד החוץ הרוסי שהוקם בתקופת הצאר איוואן האיום בשנת 1549 והיה אחראי על ניהול יחסי החוץ של המדינה.
ברפורמה הממשלתית מ-1802 הוקם המשרד לענייני חוץ של האימפריה הרוסית שהתקיים עד 1917. ב-1920 הוקם הקומיסריון העממי לענייני חוץ, כמשרד החוץ הסובייטי ובראשו עמד הקומיסר העממי לענייני חוץ, שבין הקומיסרים הנודעים ביותר היו מקסים ליטבינוב וויאצ'סלב מולוטוב. ב-1946 הוקם המשרד לענייני חוץ של ברית המועצות - ובמשך מרבית תקופת המלחמה הקרה נודע אנדריי גרומיקו כשר החוץ המשפיע ביותר בתולדות המשרד.
מאז 1991 משרד החוץ של הפדרציה הרוסית הוא זרוע פדרלית ממשלתית האחראית ליישום מדיניות המדינה ביחסים בינלאומיים. הנהלת המשרד ממונה על ידי הנשיא. תפקידו העיקרי של המשרד לגבש את מדיניות החוץ האסטרטגית של המדינה והנשיא.
משרד החוץ הראשי שוכן במבנה מפואר שהוקם בשלהי עידן סטלין. המבנה שוכן בצומת מרכזי במוסקבה, מרחק קצר מהקרמלין.
שר החוץ הנוכחי מאז 2004 הוא סרגיי לברוב.
תחומי פעילות.
לזרוע המבצעת ולאסיפה הפדרלית יש מחויבות חוקתית למדיניות החוץ של רוסיה. בתוך הזרוע המבצעת, משרד החוץ הוא הגוף הפדרלי המוביל בענייני קשרי חוץ, וראשה, שר החוץ, הוא היועץ העיקרי של הנשיא בהחלטות הקשורות למדיניות חוץ, אף על פי שלעובדים אחרים בממשל או ליחידים אולי תהיה יותר השפעה על החלטות הנשיא (כדוגמת ראש המודיעין). המשרד מקדם את האינטרסים והיעדים של רוסיה בעולם אף על פי שתפקידו העיקרי הוא לפתח ולבצע בפועל את מדיניות החוץ של הנשיא. המשרד אף תומך בשלל הפעילויות הקשורות לענייני חוץ בגופים אחרים בממשל, כמו משרד המסחר והתעשייה והסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי (Rossotrudnishestvo). המשרד גם מעניק מערך שירותים חשובים לתושבי רוסיה ולתושבי חוץ המבקשים לבקר או להגר לרוסיה. כל הפעילויות הקשורות לענייני החוץ - נציגויות רוסיה בחו"ל, תוכניות עזרה למדינות זרות, תוכניות הגבה לפשע בינלאומי, תוכניות אימון חוץ של הצבא, השירותים שהמשרד מספק, ועוד - כולם מתוקצבים מתוך תקציב משרד החוץ.
תפקידים.
תכליתו של משרד החוץ היא:
שר החוץ הרוסי.
שר החוץ הרוסי הוא ראש הגוף המנהל את מדיניות החוץ הרוסית. השר מייצג את המדינה בחתימת חוזים והסכמים בינלאומיים. שר החוץ הנוכחי הוא סרגיי לברוב
מבנה.
למעט המחלקות הטריטוריאליות הארגון כולל מחלקות ביצועיות שונות.
השירות הדיפלומטי הרוסי.
השירות הדיפלומטי של רוסיה הוא השירות הדיפלומטי של הפדרציה הרוסית, המטפל בענייני החוץ שלה. תחת משרד החוץ מועסקים כ-13,000 במוסקבה וכן 240 שגרירויות ומשרדים ברחבי העולם, לצד צוותים שכירים מקומיים וחברי משרדי ממשלה אחרים. שר החוץ הוא גם ראש השירות הדיפלומטי.
נשים לא הורשו להצטרף לשירות הדיפלומטי הרוסי עד להקמת ברית המועצות ב-1922. אחת הנשים הראשונות שמונתה לשגרירה הייתה אלכסנדרה קולונטאי, אשר נעשתה שגרירת נורווגיה בשנת 1923 והייתה לאשה הראשונה בתקופה המודרנית שכיהנה כשגרירה (היא כיהנה לאחר מכן כשגרירה במקסיקו ובשוודיה) ושימשה כשגרירה במשך 22 שנים.
אנייס ז'אווי
אנייס ז'אווי (בצרפתית: Agnès Jaoui; נולדה ב-19 באוקטובר 1964), היא שחקנית קולנוע, תסריטאית, במאית וזמרת יהודייה צרפתייה, זכתה שש פעמים בפרס סזאר וכן בפרס "פסטיבל קאן".
קורות חיים.
ז'אווי, נולדה באנטוני ליד פריז, בחבל איל-דה-פראנס למשפחה מיהדות תוניסיה.
האב הוברט ז'אווי האם ג'וזיאן (ג'יזה) זרח, התפרסמה בצרפת בשנת 1996 בהופעתה בתפקיד הראשי בקומדיה "דמיון משפחתי" בסרט שיתפה פעולה עם בן זוגה ז'אן-פייר בכרי איתו גם כתבה את התסריט לסרט ואף זכתה יחד איתו בפרס סזאר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הופעתה זיכתה אותה גם במועמדות לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1998 זכתה בפרס הסזאר בקטגוריית שחקנית המשנה על הופעתה בקומדיה המוזיקלית של אלן רנה "החיים הם שיר", וכן פרס סזאר בצוותא עם בעלה בכרי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הסרט אשר הביא לפרסומה היה "על אהבה וטעמים אחרים" אותו ביימה וכתבה עם חברה לחיים.
בסרט הופיעה בדמותה הראשית של השחקנית מאני, סרטה זכה להצלחה עולמית רחבה ואף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
העניקו לז'אווי בזכות הסרט את הפרס המרכזי בטקס פרסי הסזאר, פרס הסרט הטוב ביותר. כמו כן זכתה בפרס בקטגוריית התסריט הטוב ביותר לצד בעלה בכרי והייתה מועמדת לפרס הבמאי הטוב ביותר ולפרס השחקנית בתפקיד משנה באותו טקס פרסי הסזאר. הסרט זכה גם בפרס לומייר וז'אווי בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2004 זכו בני הזוג בפרס התסריט הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל הקולנוע בקאן" על תסריטם "תסתכלו עלי".
בסרט אף הופיעו ז'אווי ובכרי בתפקידים ראשיים, ז'אווי הופיעה בדמותה של מורה לפיתוח קול, הסרט שהיה השני שלה בתור במאית היה מועמד ל"פרס דקל הזהב".
עיטורי כוהנים
משרד המשפטים של רוסיה
משרד המשפטים של רוסיה (ברוסית: Министерство юстиции России) הוא המשרד הממשלתי ברוסיה הממונה על ענייני חוק ומשפט במדינה.
המשרד אחראי לביצוע פסקי דין בהקשר לענישה בעבריינים באמצעות שירות בתי הסוהר הפדרלי, רישום ארגונים לא מסחריים לרבות סניפי ארגונים בינלאומיים וארגוניים בינלאומיים לא מסחריים וממשלתיים, ארגוני ציבור, מפלגות פוליטיות וארגוני דת. המשרד מעניק שירותי נוטריון וסנגוריה ציבורית ואחראי גם לרישום מעמד אזרחי (נישואים אזרחיים ועוד).
היסטוריה.
משרד המשפטים של האימפריה הרוסית הוקם על ידי הקיסר אלכסנדר הראשון ב-8 בספטמבר 1802 ברפורמה הממשלתית שהוא קידם בזמנו. אז גם נוצר תפקיד שר המשפטים כששר המשפטים כיהן גם כגנרל-פרוקורור של האימפריה הרוסית. בתקופת הצארים משרד המשפטים עסק במינוי שופטים ופיטורם ופיקח על פסיקותיהם. שר המשפטים הראשון היה גברייל דרז'אבין. ב-13 בדצמבר 1895 לאחריות משרד המשפטים הועבר מינהל הכלא הראשי. בעקבות מהפכת אוקטובר 1917, משרד המשפטים פורק.
המשרד הממשלתי לענייני משפט בברית המועצות הוקם בתחילה בשם "קומיסריון המשפטים העממי". ב-30 בינואר 1928 הוחלט ששר המשפטים יכהן גם כתובע וגם כיו"ר בית המשפט העליון. ב-1936 הפרקליטות הופרדה מהמשרד והפכה לארגון נפרד.
משרד המשפטים של הפדרציה הרוסית הוקם ב-23 בדצמבר 1991, לשר המשפטים הראשון של הפדרציה הרוסית מונה ניקולאי פיודורוב.
יחידות סמך.
באחריות המשרד נמצאים גופים כדוגמת:
שרי המשפטים של הפדרציה הרוסית.
שר המשפטים הרוסי הוא אחד משרי הממשל החשובים בממשלת רוסיה. מאז מאי 2008 עד ינואר 2020 כיהן בתפקיד שר המשפטים אלכסנדר ולדימירוביץ' קונובלוב עת הוחלף בקונסטנטין צ'ויצ'נקו.
בית השגריר הצרפתי
בית השגריר הצרפתי, הידוע גם כבית עבד אל-רחים, הוא מבנה לשימור השוכן ברחוב טולוז 1 בשכונת גבעת עלייה ביפו.
היסטוריה.
את הבית תכנן האדריכל יצחק רפופורט עבור מוחמד עבד אל-רחים, אחד מנכבדי יפו שהיה ידוע גם כ"אבו חסן". הבנייה החלה בשנת 1935 בעלות של 50,000 לירות שטרלינג ונמשכה בתקופת המאורעות. הבית נבנה בסגנון הבינלאומי אגב שילוב מוטיבים של ארט-דקו ומזרחיים, והשתרע על פני 800 מ"ר. מתחת למבנה הוקם חניון לשלוש מכוניות וסביבו נשתלה גינה ובה בריכת נוי. הבעלים, שהיה ממנהיגי היישוב הערבי ביפו, עזב עם משפחתו את הארץ בפרוץ מלחמת העצמאות וגלה לביירות, בעוד הוא משאיר בידי ידידו, אדריכל רפפורט, ייפוי כח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל. בשנת 1949 מכר רפפורט בשמו ועבורו את הבניין (במקביל למימוש נכסים אחרים שלו) לממשלת צרפת, ומאז משמש המבנה כמשכנו הרשמי של שגריר צרפת בישראל. בשנת 1954 פגש רפופורט את עבדול רחים בנמל נאפולי ומסר לידיו שתי מזוודות מלאות במלוא התמורה שקיבל עבור הרכוש שנמכר.
בית עבד אל-רחים
הים האיוני
חורבת עוזה
חורבת עוזה (ח'ירבת ע'זה) היא אתר ארכאולוגי רב שכבתי בגבולה המזרחי של בקעת ערד, מעל לנחל קינה. החורבה שימשה כמצודה לכל אורך התקופות ושלטה על דרך עתיקה העוברת בנחל. יש המתארכים אותה אולי אפילו מהתקופה הפרהיסטורית אך בוודאות דרך זו הייתה קיימת לאורך כל התקופות העתיקות.
החפירות.
בראשית המאה ה-20 סקר אלואיס מוסיל את חורבת עוזה לראשונה, אלא שתיאר אותה בקצרה ולא תיארך אותה. אלברכט אלט ואבי יונה זיהו באתר מצודה רומית, ולא ציינו שרידים מתקופות אחרות. בשנת 1956 סקר יוחנן אהרוני את האתר ביסודיות ופרסם תוכנית של המצודה שנראית על פני השטח. לדעת אהרוני שכנה באתר מצודת סוגרים ישראלית בעלת מגדלים. הוא ציין שנאספו מהמצודה מעט חרסים מהתקופה הפרסית, ההלניסטית והביזנטית. המצודה תוארכה על ידו למאות 7-8 לפנה"ס. בהתבסס על חרסים שנאספו במורד הנחל טען שהאתר עצמו קדום יותר, כנראה מהמאות 9-10 לפנה"ס. בשנים 1982–1985 נערכו שש עונות חפירה באתר בראשותו של פרופ' יצחק בית אריה וד"ר ברוס קרסון מטעם המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב והמכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת ביילור שבעיר ואקו, טקסס. החפירות נערכו בעיקר בתחום המצודה ובשוליה, אך נפתחו גם שטחים בתחום היישוב.
ממצאים.
תקופת הברזל השנייה (700–550 לפנה"ס).
שכבה IV תוארכה לתקופת הברזל השנייה, כאשר המבנה המרכזי שנחפר הוא המצודה.
המצודה היא חלק ממערכת מצודות יהודה הישראליות שהגדולות שבה הן המצודה בתל עירא ומצודת ערד. פריחת המצודות וההתיישבות במאה ה-7 לפנה"ס נבעה ככל הנראה משיקום האזור בעקבות "השלום האשורי" ששרר אחרי מסע סנחריב בארץ ישראל שהתקיים בשנת 701 לפנה"ס.