דרך הפצת המידע והכשרת אנשי מקצועות הלידה בכלים לשילוב של תמיכה רגשית, המודעות הציבורית למרחב הרגשי הולכת וגדלה, והכשרות B.O.T כוללות נשות מקצוע ממגוון תחומים כגון: רפואת משפחה, מיילדות, עבודה סוציאלית, פיזיותרפיה של רצפת אגן, תרפיה בתנועה, יוגה, דולות, מדריכות הכנה ללידה, יועצות הנקה, פסיכותרפיה ופסיכותרפיה-גופנית ומנחות קבוצות.
פעילות:
מטרות.
ארגון ה BOT אינו מחזיק ברעיונות או עקרונות לגבי אופן הלידה או ההורות, אלא ממוקד באדם שחווה אותם ובמערך הפנימי החדש המתהווה בתקופה זו.
לימודי B.O.T.
לימודי B.O.T תרפיה מוכוונת לידה, מיועדים לעוסקים במקצועות הלידה-טיפול-רפואה הפוגשים נשים בתקופת הפריון-הריון-לידה-הנקה-אמהות ראשונית.
מסלול ההכשרה בגישת B.O.T כולל מידע על התכנים הרגשיים והנפשיים הייחודיים של שדה הלידה ומעניק הכשרה פרקטית בליווי תהליכים רגשיים עם נשים וזוגות בתקופה שסביב הלידה.
הכשרות נוספות:
ההכשרה מתמקדת בין היתר בנושאים הבאים : מודל ייחודי לליווי תהליך אישי בתקופת הפריון-הריון-לידה-הנקה-אמהות, טראומה או פגיעה מינית וביטוייה בשדה הלידה, עבודה עם מצבי הצפה והתנתקות בתקופה שסביב הלידה, תהליכי אבל ואובדן, ההתמודדות האישית של אשת המקצוע עם אבל ואובדן, עבודה ייחודית עם עיבוד חוויית לידה, מערכות אמונה בשדה הלידה, עקרונות טיפול קצר מועד,
שאלות חדשות על גבולות הטיפול בשדה הלידה ולימוד פרקטיקות של שפת תקשורת מקדמת – ברת יישום גם במצבים אקוטיים בחדר לידה וגם בעבודת עומק בקליניקה.
דוד זכות
רבי דוד זכות (ה'תקל"ח, 1778 - כ"ט באייר ה'תרכ"ה, מאי 1865) היה רב ומחבר בקהילת מודנה, איטליה.
ביוגרפיה.
דוד זכות נולד בסביבות שנת ה'תקל"ח (1778) לאביו מזל טוב מודינא בעיר מודנה (מודינה, בפי היהודים), מצאצאיו של רבי משה זכות, דודו ורבו היה רבי שמשון חיים נחמני (מחבר ספר "זרע שמשון"). בנוסף היה תלמיד מובהק של רבי ישמעאל הכהן ממודנה בעל שו"ת זרע אמת וגם היה תלמידו של ר' שלום שרעבי.
כיהן כרבה של מודנה משנת ה'תר"ט (1849). היה מוהל מומחה, וכתב על כך חיבורים הלכתיים שהסתמכו על הידע שנרכש בתחום הרפואה והאנטומיה. כמו כן עסק בחינוך. התנגד להתבוללות, ולפילוסופיה, אך לא נמנע לאמץ את חידושי המדע והתרבות שאינם סותרים את הדת היהודית.
נפטר בכ"ט באייר ה'תרכ"ה (1865) ונקבר בעיר מודנה.
קרב פיסאגואה
קרב פיסאגואה (בספרדית: Desembarco y Combate de Pisagua; מילולית: "הנחיתה והקרב של פיסאגואה") היה מבצע נחיתה אמפיבית וקרב במסגרת מלחמת האוקיינוס השקט, אשר התחולל ב-2 בנובמבר 1879 בין כוחות צבא צ'ילה לכוח המשולב של צבא פרו וצבא בוליביה. הצבא הצ'יליאני, בפיקודו של ארסמו אסקאלה (Erasmo Escala), ובתמיכת הצי, שיגר התקפה אמפיבית על נמל פיסאגואה (Pisagua) והניס בהצלחה את כוחות הברית הפרואנית-בוליביאנית שהגנו על החוף בפיקודו של גנרל חואן בואנדיאה (Juan Buendía). כוח ראשוני בן 1,000 חיילים הצליח לנחות בשני גלי הסתערות ולהקים ראש גשר בתוך הטריטוריה הפרואנית של מחוז טאראפאקה (Tarapacá), אזור שהיה זירת קרבות עיקרית במהלך הסכסוך.
הנחיתה סימנה את תחילתה של המערכה בטאראפקה, השלב הראשון של הלחימה הקרקעית במלחמת האוקיינוס השקט, אשר הסתיים בכיבוש צ'יליאני של המחוז. מטרת הכיבוש הייתה לשלוט באזור המכרות של מדבר אטקמה מהם הפיקו מחצבים שונים, ובייחוד מלחת, אשר באותה תקופה שימשה לייצור דשנים, אבק שרפה וחומרי נפץ, ולכן נודעה לה חשיבות כלכלית רבה. הטריטוריה הנרחבת שנכבשה, אשר כללה את מרבית שטחו של מדבר אטקמה, לא הושבה מעולם לפרו ולבוליביה וסופחה לצ'ילה כחלק מהסכם אנקון (Tratado de Ancón) אשר נחתם בסוף המלחמה, ב-20 באוקטובר 1883.
רקע.
מלחמת האוקיינוס השקט פרצה ב-5 באפריל 1879, כאשר הכריזה צ'ילה מלחמה על בוליביה וגם על בעלת בריתה פרו, לאחר שהאחרונה סרבה להכריז על נייטרליות בסכסוך בין שתי הראשונות. כתוצאה מהמלחמה איבדה בוליביה לא רק את הבעלות על שטחי כרייה חשובים אלא אף את הגישה לאוקיינוס השקט, וגם פרו איבדה חלק משמעותי מאזור המכרות הדרומי שלה.
שלושת המדינות הכירו בחשיבותו של הים לצורך גישה לאזור הסכסוך. שליטה על החוף ושטחי הים הסמוכים אליו הייתה מטרה עיקרית מתחילתם של מעשי האיבה, וחלק הארי של הפעולות בשלביה הראשונים של המלחמה התמקד בים. אזור הפעולה היבשתי היה חוף מדבר אטקמה ואזורי המכרות הסמוכים אליו בפנים הארץ. אזור זה כלל בתוכו את שטחה המערבי ביותר של בוליביה, אשר כלל גם את המוצא היחיד של המדינה לים, וחלק ניכר מדרומה של פרו. שליטה על החוף ונתיבי הים המובילים אליו יעניק יתרון לוגיסטי חשוב לקראת קרבות היבשה. לכן, לאחר ניצחונה של צ'ילה בקרב אנגאמוס (Combate de Angamos) ב-8 באוקטובר 1879, אשר הבטיח לה עליונות ימית, הפכו מבצעים אמפיביים לצעד המתבקש הבא.
לפני הקרב היו בידי כוחות הברית הפרואנית-בוליביאנית ארבעה מאחזים עיקריים מצפון לעיירה אנטופגסטה, אשר נכבשה על ידי צ'ילה מידי בוליביה מעט לפני פרוץ המלחמה (מצפון לדרום): טאקנה (בימינו עיר גבול פרואנית), אריקה (באותו הזמן, חלק מפרו ובימינו עיר צ'יליאנית על גבול פרו), פיסאגואה ואיקיקה, שהייתה הנמל העיקרי במחוז לייצוא המלחת ומרכז צבאי פרואני מבוצר. ממשלת צ'ילה החליטה לתקוף בשטח פרו באמצעות נחיתה ימית ובחרה במחוז טאראפאקה מהסיבות הבאות: קרבתו היחסית לבסיס הצי הצ'יליאני באנטופגסטה יאפשר נוחות לוגיסטית, כיבוש אזור המכרות יסייע במימון המאמץ המלחמתי מחד ויגדע את אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של פרו ויכריח אותה להיכנע מאידך, ולבסוף, ניהול מערכה במחוז תביא בהכרח לחיסול עיקר כוחו של הצבא הפרואני, אשר יחליש את יכולתה של פרו להתמיד במלחמה. לאחר ביצוע סיור מודיעיני מכין הוחלט כי פיסאגואה, הממוקמת כ-500 ק"מ צפונית לאנטופגסטה, מתאימה למבצע אמפיבי, זאת בשל המפרץ שלה, אשר התאים להנחתת אספקה וכוחות צבא, וחיבורה למסילת ברזל אשר אפשר הנעת כוחות לפנים הארץ. למטרת הסחה הוחלט להנחית כוחות נוספים בחוף העיירה חונין (Junín), הממוקמת כ-12 ק"מ דרומית לפיסאגואה. איקיקה נקבעה כמטרה הסופית של המבצע אך מכיוון שהייתה מבוצרת מכדי לתקוף ישירות, תוכנן כי לאחר הנחיתה הימית וכיבוש פיסאגואה, ינוע הצבא הצ'יליאני מזרחה ואחר כך דרומית-מערבית לעבר איקיקה וינתקה מהמזרח. יחד עם הסגר הימי, יכריחו פעולות אלה את מגיניה להיכנע.
שר המלחמה הצ'יליאני, רפאל סוטומאיור באזה (Rafael Sotomayor Baeza), תכנן וארגן את המבצע תוך שמירה על סודיות כדי להימנע מחילוקי דעות עם הצבא וכדי למנוע חוסר זהירות שעלול לחשוף אותו לאויב. לכן, כבר ב-9 באוקטובר, יום לאחר הניצחון באנגאמוס, הורה סוטומאיור לאוניות נושאות הגייסות להפליג לעבר אנטופגסטה. הימים שלאחר מכן התאפיינו בפעילות קדחתנית במהלכם הועברו הכוחות והתארגנו באנטופגסטה וב-19 באוקטובר הסתיימו ההכנות והכוח היה מוכן למשימה. השיירה הימית כללה שש אוניות מלחמה מחופות שריון ועשר נושאות גייסות המונעות בקיטור. על מנת להתמודד עם המחסור במים היה הצי מצויד במזקקות, המסוגלות להפיק כ-15,000 ליטרים של מים מדי יום. בפיקוחם של סוטומאיור ושל גנרל ארסמו אסקאלה, עלו 9,405 חיילים ו-853 סוסים ופרדות על האוניות. על גבי אוניית הדגל אנגאמוס הפליגו סוטומאיור וגנרל אסקאלה, יחד עם מפקד הצי מנואל תומפסון, ראש המטות המשולבים ואנשי סגל המפקדה הכללית. ב-1 בנובמבר הגיעה השיירה לנקודת הכינוס ורק סוטומאיור וקפטן קרלוס קונדל ידעו מהו יעדה הסופי.
שדה הקרב, כוחות הברית ותוכנית ההגנה.
העיירה פיסאגואה בנויה על שורת צוקים גבוהים, כ-300 עד 400 מטרים מעל קו המים. רצועת חוף צרה וסלעית הפרידה בין הצוקים לקו המים, כאשר לכיוון הקצה הדרומי של המפרץ עמדו מספר מבנים ותחנת רכבת ממנה עלתה מסילת ברזל מקו החוף אל ראש הצוק. חיל המצב של כוחות הברית בפיסאגואה הורכב בעיקר מחיל רגלים בוליביאני שכלל 895 חיילים בשני גדודים: "אינדפנדנסיאה" (Independencia), בפיקודו של פדרו ורגאס, ו"ויקטוריה" (Victoria), בפיקודו של חואן גרניאר, שהתחפרו מצידה השני של מסילת הברזל בעמדות שהוצבו מהחוף ועד לראשי הצוקים. בצידו הדרומי של מפרץ פיסאגואה הייתה עמדה מבוצרת ובה תותח פארוט היורה פגזים במשקל 100 ליבראות ובצד הצפוני הוצב תותח נוסף בעמדה זהה. המפרץ נשלט משתי העמדות, שעל אף שלא היה בהן מספיק כוח אש לעצור התקפה ימית, היו תותחיהן מסוגלים להקשות על הכניסה אליו. את עמדות התותחים איישו 285 מלחים פרואנים, בפיקודו של איסאק רקאבארן (Isaac Recavarren), והגזרה כולה הייתה תחת פיקודו של גנרל חואן בואנדיאה אשר הגיע ב-26 באוקטובר כדי לבחון את מערך ההגנה במקום.
תוכנית המתקפה הצ'יליאנית.