בבוקר שלמחרת הוא מגיע להלווייתו של ברני, שנוכחים בה ורנה, ליאו והרב. ורנה עוזבת בכעס בתום ההלוויה, טום וליאו נשארים לדבר. ליאו מספר שוורנה הציעה לו נישואין, והם עומדים להתחתן. הוא מבקש מטום ומנסה לשכנע אותו שיחזור לעבוד אצלו, אך טום מסרב לו בקרירות האופיינית ונפרד מליאו. טום מסוכך על פניו בכובעו וכשהמצלמה מתקרבת, ניתן לראות את העצב על פניו.
מוטיבים בסרט.
בסרט שני מוטיבים מרכזיים שמובאים בעיקר דרך טום, אך קיימים גם בדמויות נוספות.
הכובע.
בתחילת הסרט נראה כובע מתעופף ביער שנראה כמו היער של צומת מילר. בהמשך נראה טום מתעורר על ספה והדבר הראשון שהוא שואל הוא "איפה הכובע שלי?", כשנענה בתשובה שהכובע אצל ורנה, הוא מגיע אליה ולאחר ששוכבים הוא מספר לה שהיה לו חלום על כך שהכובע שלו מתעופף. ורנה מנסה להמשיך את החלום במחשבה שהוא רודף אחריו, אבל כשהוא תופס אותו, "זה כבר לא כובע, זה הפך למשהו נהדר..." טום קוטע אותה ואומר שזה נשאר כובע והוא לא רודף אחריו כי "אין דבר מגוחך יותר מגבר שרודף אחרי הכובע שלו".
בכל פעם שטום מגיע לשוחח עם ליאו, הוא מסיר את כובעו. כשאדי עומד להרוג את טום הוא מסיר ממנו את כובעו ומשליך אותו הרחק. בסצנת הסיום טום מסוכך על פניו בעזרת כובעו כדי שלא יראו את העצב שעל פניו. הכובע של טום הוא הגבריות שלו, החסינות שלו. כשהוא בלי הכובע הוא פגיע, כך גם בכל פעם שהבריונים של לזאר תופסים אותו, הם מסירים את כובעו או שהוא נשמט ונופל עם המכה הראשונה.
הבגידה.
למילה Crossing באנגלית משמעות כפולה בהתייחס לסרט: צומת ובגידה. בסלנג של המאפיות באותה תקופה Crossing הייתה המילה שפירושה בגידה. המאפיונרים בסרט הם אלה שמעניקים את המשמעות הכפולה: את מי שבגד הם לוקחים לצומת מילר ושם הורגים אותו, ניתן לראות את זה על ברני, שבגד בג'וני ושיקר לו בנוגע להימורים שהוא שם עבורו. על מינק, שברני הרג אותו כי לדבריו "הוא לא היה שמח לראותו" וזרק אותו בצומת מילר וגם על טום, שנלקח לצומת מילר בחשד שבגד בג'וני ולא הרג את ברני.
טום הוא הבוגד הסדרתי שמבצע בגידות כפולות לאורך כל הסרט: הוא בוגד באחד הבריונים כשהוא משתמש בהפוגה שניתנה לו כדי לתת לו מכה עם כיסא. הוא בוגד בליאו כאשר שוכב עם ורנה וכאשר הולך לעבוד אצל מי שהופך ליריבו, ג'וני. הוא בוגד בורנה כשהוא משתמש בכתובת שהיא נתנה לו כדי לתת את ברני לג'וני. הוא בוגד בג'וני כשלא הורג את ברני ומשחרר אותו. הוא מרמה את ג'וני בשנית כשמשכנע אותו שהאדם שנאמן לו יותר מכל אחד אחר, אדי, בוגד בו. הוא בוגד בראש העיר (שבמהלך הסרט הוא אומר שהצביע לו 6 פעמים) כשאומר לו שיעשה כל מה שג'וני אומר לו. הוא בוגד בברני כשהוא מבטל את העסקה איתו ואומר לו שיספר לג'וני שהוא חי אם לא יביא לו 2,000 דולר. הוא בוגד בג'וני בשלישית כשהוא אומר לו שמינק יגיע אליו ב-4:00 ויודע שברני יחכה לו שם עם אקדח שלוף. ולבסוף הוא בוגד שוב בברני ובורנה כשאומר לו שהם תיקו, אבל הורג אותו ללא סיבה.
סונטה לחליל (&quot;אונדינה&quot;) של ריינקה
סבילנגרד
כיכר חמרה
כיכר חמרה (בערבית: ساحة الخمرة, סאחת אל-חמרה) הייתה כיכר מלבנית בעיר התחתית של חיפה שנבנתה בתקופה העות'מאנית. הכיכר התפתחה בצמוד לשער המערבי של "חיפה החדשה" שהייתה בין חומות ושימשה כמרכז הפעילות של העיר.
האזור הנקרא החל משנת 1954 "כיכר פריז", בקצה שדרות פלי"ם, שוכן בקטע המזרחי של כיכר חמרה המקורית.
היסטוריה.
בתקופה העות'מנאית, הייתה הכיכר מוקפת באזור בנייה צפוף. בצמוד לכיכר היה גן ששימש את התושבים באזור ובסמוך לכיכר נמצאו שוק, בתי קפה ובתי מלון כדוגמת מלון הרצליה. הפעילות המסחרית של העיר התחתית התרכזה ברחובות שסביב השוק ובדרך יפו ודרך אלנבי. הכיכר שימשה כמקום כינוס וחניה לכ-30 כרכרות ששימשו להסעת תושבים. הכרכרות היו עגלות דו-מושביות מוצלות ונקראו "חנטורות", ומכאן שמה העממי "סאחאת אל חנאטיר" (כיכר העגלות). מטבח הפועלים הראשון בחיפה שהוקם בשנות העשרים שכן ליד כיכר חמרה. באזור שסביב הכיכר גרו משפחות נוצריות ונבנו בה מספר כנסיות ביניהן מצפון בצמוד לכיכר "כנסיית אליהו הנביא" שנבנתה בשנת 1867 על ידי הכרמליתים. מדרום ברחוב המרוניתים היוצא מהכיכר, נבנתה בשנת 1891 הכנסייה המרונית "סט. לואי". ממזרח לכיכר בתחילת רחוב פלי"ם של היום, נבנתה בשנת 1862 כנסייה יוונית-קתולית בשם "א-סיידה". בעקבות כך כונה האזור "חרת אל-כנאיס".
הכיכר שימשה כ"תחנת אוטובוס" עבור תושבי המושבה הגרמנית הסמוכה. נלי שומכר, בתו של גוטליב שומכר, מספרת בספרה "גשם משמים בהירים" שלאחר שהמשפחה הייתה מסיימת את קניותיה בשוק, הם היו מתיישבים באחת החנטורות שהמתינו בכיכר ותמורת פרוטות נסעו לביתם.
בשנת 1921 בעקבות ביקורו של וינסטון צ'רצ'יל בארץ, נערכו הפגנות של ערבים בכיכר נגד מדיניותו הפרו ציונית בעיניהם, שפוזרו בכוח על ידי המשטרה.
לאחר כיבוש המנדט הבריטי גדל הצורך בתעבורה ולכיכר נכנסו גם כלי רכב ממונעים שנקראו "טקסי". כלי רכב אלה חנו גם הם בכיכר חמרה. בעקבות הצפיפות הרבה אסרו השלטונות על כניסת כל סוגי כלי תעבורה לרחוב השוק בקטע שבין כיכר חמרה ורחבת המסגד. תקנה זו הגבירה את הצפיפות ברחובות האחרים שחלקם הפכו לחד סטריים. בסופו של דבר החליטה העירייה בשנת 1926 לסלק את הגן והקיוסק הצמודים לכיכר כדי להקל על העומס. החלטה זו בוצעה בשנת 1929.
בשנת 1927 הסתיימה בנייתו של מרכז מסחרי גדול בשטח שהשתרע מרחוב יפו לכיוון הים מול הכיכר, שנקרא לאחר מכן, "המרכז המסחרי הישן".
חמישה רחובות עיקריים הובילו לכיכר והם שימשו את התנועה הציבורית שהלכה וגדלה בעקבות התפתחות העיר. בצפון מערב הכיכר יצאה דרך יפו, מדרום לה דרך אלנבי שיצאה מהפינה הדרומית מערבית של הכיכר. מהצלע הדרומית של הכיכר יצאו שני רחובות לכיוון דרום (במעלה ההר) שהובילו לרחוב סטנטון (היום שיבת ציון): רחוב המרוניטים ממערב, וממזרחו רחוב חמרה (היום רחוב ח'טיב) שיצא מהפינה הדרומית מערבית של הכיכר. מהפינה הצפונית מזרחית של הכיכר יצא רחוב השוק (היום רחוב נתנזון) לכיוון מזרח שהוביל לרחבת השוק ולמסגד המרכזי "אל-ג'רינה".
בשנת 1930 התייקרו מחירי הבנזין, התייקרות שהביאה לשביתת תחבורה כללית ולהקמת ועדת חקירה ממלכתית לענייני תחבורה. הוועדה טיפלה גם בעיר חיפה ובסדרי החניה בכיכר חמרה. רחבת הכיכר חולקה לאזורים על פי ייעוד: אזור לחניית כרכרות סוסים, אזור לאומניבוסים (כלי תחבורה להובלת 7 נוסעים ויותר), קווים עירוניים ובינעירוניים ואזור למוניות. כל אזור הופרד ממשנהו באיי תנועה.
הגידול במספר התושבים בשכונות היהודיות הביא לגידול בדרישה לתחבורה הציבורית, מספר האומניבוסים גדל ובעקבותיו העומס על הכיכר. שוטרים שהוצבו בכיכר אכפו את זמן העמידה בתור של כלי התחבורה ושלחו כלי רכב לסיבובי סרק עד שיתפנה להם מקום בכיכר. בעקבות העומס הוחלט באוגוסט 1934 לבטל את חניית האוטובוסים בכיכר והכיכר הפכה לתחנת הורדה והעלאה של נוסעים בלבד. בכיכר נשארו רק המוניות, הכרכרות ומקומות חניה לכלי רכב של העובדים באזור. בשנת 1935 עברו חלק מהכרכרות והמוניות לחנות ברחוב המלכים (דרך העצמאות של היום), רוב קווי האוטובוסים הבינעירוניים עברו לכיכר פלומר (ליד תחנת רכבת מרכז), קווי האוטובוסים לנצרת עברו לשדרות המגינים מול רח' ח'טיב. כיכר חמרה, שהייתה עמוסה מאוד בשנים קודמות, נותרה כמקום חניה למכוניות פרטיות ולמוניות, מצב זה לא השתנה עד שנת 1948.
בזמן מלחמת העצמאות שימשה הכיכר כמוקד להתכנסות של תושבים ערבים והתקפות על יהודים. מהכיכר ירו צלפים ערבים לרחוב אלנבי. ובכיכר נזרקו רימונים ופצצות. קיר מגן שנבנה בקצה דרך יפו והכיכר שמטרתו הייתה להפריד בין השוק ובין בתי היהודים הוסר על ידי הבריטים. בקרב על חיפה ב-22 באפריל 1948 הגיעו הלוחמים אל הכיכר בשעה 9 בבוקר. הכיכר הייתה ריקה וכל החנויות היו סגורות.
לאחר מלחמת העצמאות חל שינוי גדול באזור הכיכר. בשנת 1949 התקבלה החלטת ממשלה על תוכנית שקמונה, שבמסגרתה נהרס חלק מן העיר התחתית. כל האזור ממזרח לכיכר "הקסבה" נהרס כליל, רחוב השוק וסביבתו נעלמו. כל מקומות החניה שהיו בכיכר נעלמו, נסלל כביש (קצה שדרות המגינים) שעבר בשטח הכיכר וחיבר את רחבת אלנבי עם אזור "ג'מעת אל איסתקלאל" (שדרות פלי"ם של היום). מהכיכר המקורית הגדולה נותר רק שטח קטן.
כיכר פריז.
בשנת 1954 החליטה עיריית חיפה להקים את הכרמלית. הרכבת הוקמה על ידי חברה צרפתית. ייתרת השטח המקורי של כיכר חמרה נבחר להיות נקודת המוצא של הרכבת בעיר התחתית. בתקופה זו הייתה מערכת היחסים בין ישראל וצרפת מאוד ידידותית, ולכבודם הוחלט לשנות את שם הכיכר ל"כיכר פריז".
בשנת 2011, שופץ אזור הכיכר במסגרת תוכנית השיקום הכוללת של עיריית חיפה בעיר התחתית. הכיכר תוכננה על ידי חברה צרפתית. ב-28 בנובמבר 2011 התקיים טקס חנוכת הכיכר המשופצת בנוכחות ראש עיריית חיפה יונה יהב, ראש עיריית פריז ברטראן דלנואה שגריר צרפת בישראל, ראשי העדות בחיפה ונוספים. עיריית פריז תרמה לכיכר ריהוט וגופי תאורה בסגנון פריזאי.
שארל דה בריו
שארל אוגוסט דה בריו (בצרפתית: Charles Auguste de Bério; 20 בפברואר 1802 - 8 באפריל 1870) היה כנר ומלחין בלגי.
חייו.
דה בֶּריו נולד בלוון, שם קראו רחוב על שמו. בשנת 1810 עבר לצרפת ולמד נגינה בכינור אצל ז'אן-פרנסואה טיבי, תלמיד של ג'ובני בטיסטה ויוטי, שעודד אותו בהמשך הקריירה. בנגינתו ניכרת גם השפעתו של פגניני. דה בֶּריו שימש ככנר הלשכה לשארל העשירי, מלך צרפת ולוילם הראשון, מלך הולנד וקצר הצלחה בסיור קונצרטים בלונדון, בפריז ובמרכזי מוזיקה חשובים באירופה.