צ'רצ'יל ומלחמת העולם השנייה.
ב"בבילון 5" נאמר חלקה של הערה זו ("זהו זמן של שלום בימינו") על ידי דיפלומט לאחר חתימת הסכם השלום עם הסנטאורים, שמאוחר יותר פלשו לכוכבי לכת רבים שסבבו את תחומי שליטתם.
שרידן דן בדילמה שניצבה בפני צ'רצ'יל בנוגע לקובנטרי, בטרם הבליץ על העיירה, דילמה בסגנון "האם אני מציל חיי אדם עכשיו, ביודעי שאחשף בפני אויביי ושפיצחנו את הקוד ושהצבנו מרגלים, ונשלם על כך בעתיד". הייתה זו משחתת כדור הארץ USS Churchill שהפסידה במלחמת האזרחים של ברית הארץ כשהיא מגנה על תחנת בבילון 5.
היסטוריה רומית ואני, קלאודיוס.
הקיסר הסנטאורי קתרג'יה האמין עצמו לאל. מותו הביא לעלייתו של לונדו מולארי לשלטון, ואולי אף לעלייתו של ויר קוטו לשלטון בסופו של דבר. הסיפור מהדהד לעלייתו לשלטון של קלאודיוס לאחר שהקיסר המטורף קליגולה מת. קלאודיוס עצמו לא נחשב בכלל למועמד עקב נכותו, במקביל ללונדו שקיבל את המעמד בעל כורחו וש"שותק" בידי יצור הדראק הזדוני, "השומר".
הסנטאורים גם השתמשו ברצח (במיוחד באמצעות רעל) כמכשיר פוליטי, כשם שמתואר בספר "אני קלאודיוס" מאת רוברט גרייבס.
השפעות נוספות.
קרל סייגן.
בפרק הרביעי בעונה השנייה של הסדרה, מסבירה דלן כי כל יצור חי מורכב מאותם אלמנטים המרכיבים את תחנת בבילון 5 ואת הכוכבים (חנקן, ברזל, מימן וכיוצא בזה). היא אומרת שאנו עשוים מ"חומר כוכבים". אנו היקום עצמו, שמקבלים תודעה ומנסים להבין את עצמנו. דברים אלה נראה שלקוחים מספרו של קרל סייגן, "הקשר הקוסמי" (פרק 1).
תבריז
תבריז (; באזרית: Təbriz; בארמנית: Թավրիզ) היא בירת פרובינציית מזרח אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן. העיר שוכנת בעמק נהר קורו בתחומי האזור ההיסטורי אזרבייג'ן האיראנית בין הרי סהנד ועינאלי כ-528 ק"מ צפון-מערבית לבירה טהראן וגובהה נע בין 1,350 ל-1,600 מטרים מעל פני הים. בשנת 2010 הכריז אונסק"ו על מתחם הבאזאר ההיסטורי שבעיר כאתר מורשת עולמית.
אוכלוסייה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 1,558,693 בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר בצפון-מערבה של איראן ולשישית במדינה כולה (אחרי טהראן, משהד, אספהאן, כרג' ושיראז). רוב האוכלוסייה של העיר מורכבת מאזרים, ואחריהם פרסים, ארמנים ואשורים. השפה המדוברת ביותר בתבריז היא אזרית שהיא ניב של השפה הטורקית. עם זאת השפה המשותפת לכלל חלקי האוכלוסייה בעיר היא השפה הפרסית, שהיא השפה הרשמית של איראן.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 791 על ידי זובידה, אשתו של הח'ליפה הארון א-רשיד, ובמשך מאות שנים רבות הייתה מרכז מסחרי ומרכז ייצור המרבדים. תבריז שימשה כבירת הממלכה לסירוגין במאה ה-12 ובמאה ה-13, ולאחר שהמונגולים בראשות הולגו ח'אן החריבו את בגדאד ב-1258 זכתה תבריז למעמד בכיר יותר כמרכז סחר אזורי. העיר הייתה בשיא פריחתה החברתית והכלכלית בין 1316 ל-1331, והיא זכתה לתיאורים מחמיאים בכתביהם של נוסעים ידועים בני התקופה כגון אבן בטוטה ומרקו פולו.
מיקומה האסטרטגי של העיר סייע לה לשגשג גם לאורך המאה ה-15, ובין תחילת פריחתה למאה ה-15 היא שימשה נקודת מעבר לשיירות רבות שנעו מכיוון מערב ומכיוון דרום לכיוון מזרח, וזאת בנוסף לפיתוח תעשיות כגון תעשיית הטקסטיל ומדיניות מיסוי נוחה. ב-1258 הוקם הסאהב-אבאד, שהיה אזור פתוח טקסי שהיה מוקף במבנים החשובים ביותר בתבריז באותה עת. סאהב-אבאד שימש גם לעריכת מצעדים צבאיים וגם כאתר כנסים.
בראשית המאה ה-16 נבחרה תבריז כבירת האימפריה הספווית, והעיר הפכה לאחד ממרכזי הממשל החשובים של האימפריה. האימפריה הספווית הייתה נתונה לאיום עות'מאני, וכתוצאה מכך הוחלט להעביר את עיר הבירה לקזווין ובהמשך לאספהאן. בהמשך המאה ה-16 וגם במאה ה-17 הפכה תעשיית הייצור המקומית ליותר מגוונת, וכללה בין היתר גם הכנת סבונים, אריגה, וייצור נשק. נפח הפעילות המסחרית גדל אף הוא. בעידן המודרני המוקדם, העיר השפיעה על שלושה אזורים הסמוכים לה, הקווקז, מזרח אנטוליה, ומרכז איראן.
האימפריה הרוסית כבשה את העיר ב-1826, אך היא חזרה לשלטון פרסי כעבור שנתיים בלבד. במהלך המאה ה-19 הייתה תבריז לאחת הערים החשובות ביותר במדינה. היבטים רבים של המודרניזציה המודרנית המוקדמת באיראן החלו בעיר.
כלכלה.
בעיר מרוכזת תעשייה גדולה של כלי רכב, בתי זיקוק ופטרוכימיה, טקסטיל, מלט וענפי ייצור. העיר מפורסמת בעבודות יד אמנותיות כולל שטיחים באריגת יד ותכשיטים. היא ידועה גם כמרכז למגדניות של תוצרת מקומית: שוקולדים, אגוזים מיובשים, ואוכל מסורתי. תבריז היא גם מרכז אקדמי, ובה שוכנים כמה מהמוסדות האקדמיים החשובים ביותר בצפון מערב איראן.
שיקוקו
שיקוֹקוּ (ביפנית: 四国, מילולית: "ארבעת המחוזות") הוא האי וחבל ארץ הקטן מבין ארבעת האיים המרכזיים של יפן בשטחו ובאוכלוסייתו. אורכו כ-225 קילומטר, ורוחבו משתנה בין 50 ל-150 קילומטר. אוכלוסייתו מנתה 4,141,955 איש בשנת 2005. שם האי מתייחס לארבעה מחוזות אשר נמצאו בעבר על האי: אווה, טוסה, סנוקי ואיו. המחוזות האלה נקראים היום אהימה, קאגווה, קוצ'י וטוקושימה.
גאוגרפיה.
האי בעל שטח של 18,800 קילומטר רבוע, המדרג אותו במקום ה-50 בעולם, אחרי האי איליה דו בננל שבברזיל ולפני האי הלמהרה שבאינדונזיה. אוכלוסייתו, כ-4.2 מיליון בני אדם, יותר גדולה מזו של האי פוארטו ריקו, אך קטנה מאוכלוסיית האי סינגפור.
רכס הרים החוצה את האי ממזרח למערב מחלק אותו לשני אזורים. מרבית אוכלוסיית האי מרוכזת באזור הצפוני, ובאזור זה נמצאות הערים הגדולות של האי, כולל מצויאמה, העיר הגדולה של האי המונה (נכון ל-2005) 512,982 תושבים. מישורי אדמת סחף בצפון-מזרח האי מאפשרים גידולי אורז, חיטה, שעורה ופירות שונים. התעשייה באזור מפותחת יחסית וכוללת מחצבי נחושת. האזור הדרומי, הגדול בשטחו, הררי ברובו ובקושי מאוכלס. היערות באזור משמשים את תעשיית הנייר. הנקודה הגבוהה של האי היא הר אִישִיזוּצִ'י בגובה 1,982 מטר.
האי מחובר לאי הונשו השכן בעזרת רשת גשרים. החלק המרכזי של האי, בו נמצא מחוז קגאווה, מחובר למחוז אוקיאמה בעזרת רשת גשרים אשר הוקמו בשנת 1988. העיר נרוטו בצפון-מזרח מחוברת לעיר קובה ולאזור קנסאי כולו בעזרת שני גשרים תלויים דרך האי אוואג'י, המפורסם ביניהם הוא גשר אקשי-קייקיו. בנוסף, על האי ארבעה שדות תעופה פנימיים, והוא מחובר לאיים השכנים בדרכים ימיות.
תיירות.
המסורת המפורסמת של שיקוקו היא העלייה ל-88 מקדשים בודהיסטים, בהם ביקר במאה ה-9 קובו דאישי, מקים אסכולת שינגון בודהיזם ביפן (למרות שקובו דאישי עצמו מזכיר רק שניים מהמנזרים בכתבים שלו). המסלול הכולל של העלייה לרגל הוא באורך של כ-1,200 קילומטר, ומסורתית יש לעשותו ברגל, כאשר המסע לוקח בין 30 ל-60 יום. היום, מרבית העולים משתמשים בכלי רכב ותחבורה ציבורית כדי לעשות את מסלול העלייה. מלבד 88 המקדשים הכלולים במסורת, מפוזרים ברחבי שיקוקו עוד כ-200 מקדשים.
אתרים תיירותיים באי כוללים אתרים גאוגרפיים, ביניהם מצרי נָרוּטוֹ - אזור עם הזרמים המהירים ביפן וגם בין המהירים בעולם, אשר יוצרים מערבולות של ממש במי המצר; מצר דוֹפוּצִ'י - מצר ברוחב 9.93 מטר בין שני איים קטנים בסביבת שיקוקו, אשר ככל הנראה מהווה את המצר הצר היותר בעולם; מוזיאון אלמוגים בדרום-מערב האי, נהר השימנטו ועוד. בנוסף, תיירים רבים מבקרים את האי כדי ליהנות מיופיו של הים הפנימי סטו.
נועה רבן
נועה רבן (בעבר, נועה קנולר; נולדה ב-25 בפברואר 1978) היא שחקנית ובמאית ישראלית. ממייסדי תיאטרון דימונה בו כיהנה כמנהלת אמנותית.
ביוגרפיה.
נועה רבן נולדה בחיפה לאמנית המיצג תמר רבן ולגיל רבן - סוכן נסיעות. גדלה בתל אביב. למדה משחק בבית הספר תלמה ילין ובסטודיו למשחק של ניסן נתיב. השתתפה בין היתר בהצגה "מיתוס" של אנסמבל עיתים והתיאטרון הקאמרי, בבימוייה של רנה ירושלמי. כמו כן השתתפה במחזה "הלו" בתיאטרון תנועה ובמחזה "שד היער" בתיאטרון קרוב.
ביימה וכתבה את המחזה "ג'שה פנילה דקי", אשר בזכותו זכתה בשנת 2000 בפרס הבמאית המבטיחה בפסטיבל עכו. הצגה נוספת שביימה הייתה הצגה "סינמה" בתיאטרון קרוב, את "סופה של בדיחה" בתיאטרון הבימה, ואת פרויקט "אורקסטרא" - עבור פסטיבל עכו והמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "מדוזות" של שירה גפן ואתגר קרת. באותה שנה עלתה גם ההצגה "סופה של בדיחה" - שיתוף פעולה בין "הבימה" לתיאטרון "צוותא", בבימויה של רבן.
בשנת 2007 הצטלמה לסדרה "בובות" בתפקיד קרן רוזין, ובשנת 2009 גילמה את ליליאן שלייפר, אמו של תום שלייפר, בעונה השלישית של "האלופה".
באמצע 2009 העתיקה את מגוריה יחד עם משפחתה לדימונה. ההצגה הראשונה שלה, "צירי דגים", הועלתה בנובמבר 2009.
בשנת 2015 עזבה את תפקידה כמנהלת האמנותית של תיאטרון דימונה והפכה למנהלת האומנותית של "רדליין" באר שבע, מעבדה חברתית לאמנות עכשווית, מקום בו אמנות קהילה וחינוך נפגשים.
באפריל 2016 עלתה הצגה בבימויה בתיאטרון חיפה, בשם "ליל העשרים", על פי מחזהו של יהושע סובול.
חיים אישיים.
הייתה נשואה לשחקן אוהד קנולר, ולהם בן בשם פטר. בשנת 2017 נישאה בשנית לאיש ההייטק אלעד אברהמי.
בית החולים ברזילי
דיסמס
דיסמס הידוע גם כ"גנב הטוב", הוא הכינוי לאחד משני הגנבים שנצלבו לצדו של ישו. דיסמס חזר בו מחטאיו וישו הבטיח לו מקום בגן עדן. הגנב שלא חזר בתשובה נקרא בגרסאות שונות גוסמס או קוסמס.