ב-1944 הגיע שוב לארץ ישראל ונשא את לאה לבית הלמן לאישה. לאחר מכן עבר הכשרה במסגרת קורס גבוה לקציני מטה בחיפה.
את שירותו בצבא הבריטי סיים ב-1945 בדרגת לויטננט קולונל (שקולה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל), שב לאנגליה, ניהל חברת טבק והשתלב בעסקי המשפחה.
במרץ 1947 עלה לארץ ישראל והחל לנהל שלוחה של חברת ביטוח בריטית.
בהגנה ובצה"ל.
בתקופת המאבק ולקראת המלחמה המתקרבת, נזקק היישוב לכל אדם שיש ביכולתו לסייע בארגון הצבא ובהקמתו. משלחת של מפקדת ארגון "ההגנה" הגיעה אל גרין ובקשה ממנו להצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה". גרין הסכים לשרת ב"הגנה" שלוש פעמים בשבוע, שעתיים בכל פעם. לימים סיפר: "לא הכרתי את תנאי הארץ ולא ידעתי כי שעתיים אחר הצהרים פירושן חמש שעות, וכעבור חודשים אחדים נעשות שעתיים כאלה ליום שלם, ואחר כך לעבודת יום ולילה". במסגרת תפקידו ב"הגנה" נועד גרין עם אפרים בן ארצי ויוסף אבידר (לימים, אלופים בצה"ל). שלושתם ערכו תוכניות לארגון הצבא. לאחר מכן נתמנה גרין לעוזרו של רמטכ"ל ההגנה יעקב דורי (לימים, רמטכ"ל צה"ל).
עם פרוץ מלחמת העצמאות נתמנה גרין לעמוד בראש המחלקה לתפקידי מטה במטכ"ל בדרגת אלוף. המינוי היה בהתאם להעדפתו של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון למנות לתפקידי מטה בכירים במטכ"ל קצינים בוגרי צבאות זרים ויוצאי הבריגדה היהודית, בעלי רקע צבאי-מקצועי, ולהעדיפם על אנשי "ההגנה" והפלמ"ח, שנתמנו לתפקידי שדה, כמפקדי השירותים (שהפכו לאחר מכן לחיילות), וכמפקדי חטיבות. במסגרת תפקידו זה סייע גרין לסגן הרמטכ"ל צבי איילון לארגן ולבנות את הצבא החדש, על יחידות הלחימה והיחידות תומכות-הלחימה שלו, ולקבוע את תקניו.
במהלך המלחמה, ביוני 1948, נפצע האלוף גרין בהפצצת אוויר מצרית ולאחר החלמתו, בספטמבר אותה שנה, נתמנה לתפקיד המפקח הכללי של חיל האוויר, תפקיד לא פיקודי של ארגון החיל. לאחר תשעה חודשים בתפקיד זה חזר להיות ראש מחלקת תפקידי מטה.
תרומתו בארגון צה"ל.
בדצמבר 1948, לאחר שנתעוררו בעיות בקליטתם של אנשי המח"ל בצה"ל, מינה הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ועדה מיוחדת לענייני המח"ל. הוועדה אמורה הייתה לטפל בענייני הגיוס בחו"ל, חיול וקליטה בארץ, הצבות בצבא, שחרור וחזרה לארץ המוצא, פעילות חינוך ותרבות בקרב המתגיסים, שיקום וקליטה בארץ של אנשי מח"ל המעוניינים להישאר וקשר עם בני משפחה בחו"ל. הוועדה הורכבה מנציג הרמטכ"ל, נציג משרד הביטחון, נציג אגף כח אדם (לימים אגף משאבי אנוש), נציג חיל האוויר. נציג חיל הים וכן נציגי ארצות המוצא של המתנדבים. האלוף מונטי גרין התמנה כיו"ר הוועדה.
במרץ 1949 יצא לבריטניה וסייע לפעילות המגבית למען המדינה הצעירה. ביוני אותה שנה חזר לישראל ובאוקטובר התמנה לתפקיד ראש אגף אפסנאות במטכ"ל (לימים - אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה) על מנת לארגן את המערך הלוגיסטי של צה"ל לפי המתכונת הבריטית.
ניסיון זה לא עלה יפה בגלל ההבדל התהומי בין הצבא הבריטי (בעל תשתיות, מנוסה ובעל אמצעים) לצה"ל (זעיר-ממדים, צעיר ונטול משאבים).
בתקופת השירות הקצרה של גרין זכה להישגים רבים בעבודת המטה שלו. הוא עדכן את פקודות המטכ"ל לתקופה שלאחר המלחמה והאחריות בין החילות חולקה מחדש. דיונים התנהלו על אופן חלוקת תחומי האחריות בין המטכ"ל, הפיקודים המרחביים והחילות הלוגיסטיים והוגדר תפקידם של קציני המטה בפיקודים, וסמכויותיהם ביחס לחילות הלוגיסטיים.
סיום השרות וחיים אזרחיים.
במרץ 1950 השתחרר גרין משירות בצה"ל מכיוון שיכולתו לקרוא ולכתוב בעברית הייתה מוגבלת, דבר שהקשה על עבודת המטה שלו. מסמכים בעלי חשיבות היה כותב באנגלית ואלה היו מתורגמים לאחר מכן לעברית. בנוסף, הרקע החברתי ממנו הגיע היה שונה מזה של רוב הקצינים, שבאו מן ההגנה ומהפלמ"ח. הבדלים אלו הקשו על שילובו במערכת הצה"לית.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר מונטי גרין לעולם העסקים. כמומחה לענייני טבק ושמן הצטרף כשותף למפעלים בתחום זה בתל אביב ובירושלים והתגורר בהרצליה. במרוצת השנים עבר להתגורר באנגליה.
מונטי גרין נפטר בלונדון ב-5 ביולי שנת 1998.
בנימין נחום סילקינר
בנימין נחום סילקינר (1 בדצמבר 1882 - 6 בנובמבר 1933) היה משורר וסופר עברי יליד ליטא שפעל בניו יורק.
תולדות חייו.
נולד בי"ט בכסלו תרמ"ג (1 בדצמבר 1882) בעיירה וילקי שבפלך קובנה בליטא. חונך על ברכי היהדות, אולם באווירה האוהדת את תנועת ההשכלה היהודית. בשנת 1900 עבר לאודיסה להמשך לימודיו, והושפע ביותר מאחד העם ומחיים נחמן ביאליק. שם הוא החל בכתיבת שיריו הראשונים. בשנת 1908 עבר לארצות הברית יחד עם בן-דודו אהרון דוד מרקסון, וסיים את חוק לימודיו במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. כל העת עסק סילקינר בהוראת העברית בבית המדרש למורים בניו יורק, ליד בית המדרש לרבנים באמריקה מיסודו של שניאור זלמן שכטר. בשנותיו האחרונות אף שימש מנהלו של בית מדרש זה.
בשנת 1903 יצא לאור שירו הראשון בכתב העת "הזמן", אך הוא לא המשיך לפרסם עד להתבססותו בארצות הברית, שם הוא היה הפותח של השירה העברית המודרנית בארצות הברית. המעבר לכרך הגדול של העולם החדש העיק עליו והוא ביקש לעצמו פינת סתר של רוך פיוטי, שהתבטאה בנעימה הלירית והענוגה של שיריו. בספרו הראשון "מול אוהל תמורה: שברי פואמה מזמן שלטון הספרדים באמריקה", ביצע סילקינר ניסיון נועז לחדור לקדמי אמריקה הראשונית, והיא התמודדות ראשונה של השירה העברית עם נושא אמריקאי מובהק - הווי האינדיאנים בימי שלטון הספרדים באמריקה. הספר סימן מפנה בשירה העברית ופתח תקופה חדשה בספרות העברית בארצות הברית. לאחר שמילא בכתביו את מרבית הקובץ "סנונית" שהוציא ראובן בריינין בשנת 1910, השתתף החל משנת 1911 בעריכת כתב העת האמריקאי העברי "התורן" יחד עם אברהם גולדברג, שמעון גינצבורג, שלום בר מקסימובסקי ודניאל פרסקי. בשנת 1927 כינס את מרבית שיריו לאסופה "שירים".
סילקינר הוציא מספר ספרי-לימוד לעברית מאנגלית, והיה שותף לחיבור המילון האנגלי-עברי הגדול יחד עם ד"ר יהודה אבן שמואל וישראל אפרת שיצא לאור לראשונה בשנת 1929. הוא גם עסק בתרגום כתביו של ויליאם שייקספיר לעברית: תרגם את "מקבת'" בשנת 1929 והוסיף הערות לתרגום "הסוחר מוונציה" לשמעון הלקין.
סילקינר נפטר בניו יורק בי"ז בחשוון תרצ"ד, ה-6 בנובמבר 1933 בהיותו בן 51.
הערכת פועלו.
סילקינר מצטיין בין המשוררים העבריים שפעלו בארצות הברית. במבוא לאנתולוגיה של השירה העברית באמריקה לריבולוב נכתב עליו:
ב&quot;נ סילקינר
מרדכי גרין
ביסטרו
ביסטרו (בצרפתית: Bistro) הוא סוג של מסעדה צרפתית שייחודו בעיצוב המסעדה, בתפריט האוכל המוגש בו ובתמחור בהשוואה למסעדות יוקרה.
מסעדות מסוג זה הופיעו לראשונה בפריז, צרפת. הביסטרו מוגדר בעיקר על ידי סוג המזון שהוא מגיש: תבשילים בבישול איטי כעוף ביין, ביף בורגיניון ותבשיל שקדי עגל, כמו גם בשרים צלויים – אנטרקוט, באווט (Bavette) ונתח קצבים הם הפופולריים שבהם.
בהשוואה למסעדות עילית, בביסטרו סידור הישיבה צפוף יותר והשולחנות קרובים אחד לשני. העיצוב עתיר צבעים כהים בשילוב גוני אדום וזמן הישיבה קצר משמעותית בהשוואה למסעדות עילית, שם נמשכות ארוחות שלוש וארבע שעות גם בצהרי היום.
מקור המילה "ביסטרו" אינו ברור. יש הטוענים שמקורו במילה הרוסית быстро (ביסטרו) שתרגומה "מהר" ונכנסה לשפה הצרפתית כאשר כוחות הברית שנלחמה נגד נפוליאון השתלטו על פריז בשנת 1815 וחיילים רוסים שנמצאו בעיר ודרשו לזרז את המלצרים הצרפתים בהגשת המזון.
מקור אפשרי נוסף הוא המושג הצרפתי bistrouille שמתאר ברנדי מעורבב בקפה.
רובעי פריז
רובעי פריז (בצרפתית: Les arrondissements de Paris) הם חלוקה אדמיניסטרטיבית שמפצלת את הקומונה של פריז (צרפת) לעשרים רבעים (arrondissements) מוניציפליים. מהבחינה הלאומית הרבעים נחשבים הן סטטיסטית והן ניהולית כקנטונים. מספר הרובע מציין גם את שתי הספרות האחרונות של המיקוד בפריז (מ-75001 לרובע הראשון ועד 75020 לרובע העשרים).
רבעים אלו נקבעו בשנת 1860 לאחר הרחבה משמעותית של פריז בידי נפוליאון השלישי ומושל מחוז הסן שלו, הברון אוסמן. החל מ-1884 לכל רובע מבנה מינהלי משלו ("עירייה") ובראשו מכהן ראש רובע ("ראש עיר", "Maire"). חלוקה מבוזרת זו נועדה להחליף את משרת ראש עיריית פריז, שלא התקיימה מאז המהפכה הצרפתית ועד 1977.
אין לבלבל רבעים מוניציפליים אלו עם הרבעים של צרפת (Arrondissement français), שהם סוג אחר של תת-חלוקה מנהלית של מחוזות צרפת. בצרפת, הקומונות של ליון ומרסיי מחולקות גם הן לרבעים מוניציפליים.
היסטוריה.
לפני 1860.
ב-11 באוקטובר 1795 חולקה פריז לשנים-עשר רבעים. רבעים אלו חולקו ומוספרו ממערב למזרח, כשאלו שמוקמו בגדה הימנית של הסן קיבלו את המספרים 1–9, ואלו שבגדה השמאלית את המספרים 10–12.
כל רובע חולק בעצמו לארבעה רבעים פנימיים (quartiers), שתאמו את 48 המחוזות המקוריים של העיר, שנקבעו בשנת 1790.
לאחר 1860.
ב-1 בינואר 1860 הגדיר נפוליאון השלישי תחום חדש לעיר. חלוקת העיר הישנה נזנחה והעיר חולקה מחדש לעשרים רבעים; כך, למשל, האזור שהיה בעבר הרובע ה-13, הפך כעת לרובע ה-16. החלוקה החדשה נערכה על פי שיטה חדשה, ספירלית, שמתחילה במרכז העיר.
הרכב חברתי.
עוצמת ההבדלים החברתיים.