בין הפרט לשלטון אין שוויון. לשלטון כוחות שררה. לא לחינם נקבעו הלכות השמות סייג לכוחו, שצריך שיופעלו בהגינות, שוויון, סבירות ותום לב. כך עושה גם חזקת החפות, הקובעת נקודת מוצא בעלת חיווי ערכי לטובת הנאשם, ומאזנת את חוסר כוחו של הפרט, לפיו הוא נהנה מהנחה לטובתו שהוא איננו עבריין, ועל השלטון להוכיח אשמתו. מכאן מטרתה הנוספת של ההנחה לגשר על נקודות הפתיחה המרוחקות והבלתי שוויוניות בתחילת הליך ההאשמה.
חזקת חפות עומדת לאדם כל עוד לא הוכחה אשמתו כדבעי. אין די בעיכוב לצורכי חקירה או במעצר עד תום ההליכים או בהגשת כתב אישום לענות על תנאי זה. הוכחת אשמה עניינה בהכרעת דין לכף החובה שיצאה תחת ידי הרשות השופטת, על סמך ראיות קבילות, ולאחר שהיה לנאשם יומו בבית המשפט.
העומד לדין פלילי בגין חשד לביצוע עבירה נהנה מחזקת חפות, העומדת לו כל עוד המדינה לא עמדה בנטל ההוכחה וסתרה אותה בראיות מספיקות. ואולם, אין לגרוס כי מרגע שהמדינה הצליחה להביא ראיות מעבר לספק סביר, התפרקה היא מכל הנטלים ופקעה חזקת החפות. נטל השכנוע, שרבץ על שכם התביעה מלכתחילה להוכחת אשמת הנאשם, ממשיך לרבוץ על כתפיה גם לאחר שעמדה בנטל המשני, לפיו הביאה כמות ראיות מספיקה כדי שהנאשם ישיב לאשמה. אלא שמעתה והלאה עבר הנטל המשני של הבאת הראיות, והוא בלבד, על שכם הנאשם להביא די ראיות להעלות ספק בתביעה. חזקת החפות אינה ניגפת אלא לאחר הרשעת הנאשם.
חזקת החפות מטילה, מלבד קביעת הנחה לטובת חשוד או נאשם, נטל על המאשימה להוכיח את האשמה מעבר לכל ספק סביר. במשפט אזרחי התובע נזקק להוכיח את טענותיו במאזן ההסתברויות. עליו להוכיח גרסה מסתברת יותר מגרסת הנתבע. אם יצליח להוכיח טענותיו, במידה הנדרשת, ובראיות כשרות - יזכה בדין. במשפט פלילי, לעומת זאת, מחמירים עם המאשימה ודורשים עמידה בנטל הוכחה כבד יותר, של מעבר לספק סביר. נטל זה קובע את מידת הוודאות הנדרשת על ידי השיטה להרשעת אדם בפלילים. מידה וודאות זו גבוהה למדי ויש האמורים קרובה לוודאי.
חזקת החפות מכירה בחולשה האנושית לשפיטה מוקדמת על סמך נתונים שלא התבררו די צרכם, ושלא על יסוד הליך שלם ומלא. החזקה היא כלי משפטי המסייע במניעת שפיטה מוקדמת, או לכל הפחות לבלום נטייה זו. היא נועדה למנוע פעולה מוקדמת נגד הנאשם על יסוד חשדות שלא הוכחו. בנסיבות קיצוניות לא יהיה מקום לקיומו של הליך פלילי - ולנאשם תעמוד הגנה מן הצדק - כגון: במצב דברים של שפיטה מוקדמת החותרת תחת חזקת החפות, מאחר שמעמידה את הנאשם בנקודת פתיחה רעועה חותרת תחת הסדר הציבורי ועלולה להוביל לאבדן האמון במערכת המשפט. אם "בחר" הציבור ליטול את הדין לידיו הוא מנוע, לאחר מכן, מפתיחת הליך פלילי נגד הנאשם במסגרת הרגילה.
הצדקות.
חזקת החפות - שמשמעה כי האשמת הפרט איננה נעשית אלא בפני מוסדות מוסמכים מטעם השלטון ולא על דרך הקביעה השרירותית - יש עיגונים והצדקות - חלקן משפטיים וחלקם לבר-משפטי (מוסרי, ערכי, חברתי) - שאותם באה היא לקדם:
לכל חברה מתוקנת קוד התנהגות מקובל, המאגד כללים חברתיים כלפי מעשי עבריינות. משנעשה מעשה בניגוד לקוד הפלילי עולה שאלת עמדתה העקרונית של החברה כלפי פרטיה. האם תניח שבניה אשמים כל עוד לא יוכיחו אחרת, או שמא תניח כי הם חפים מכל פשע כל עוד לא יוכח אחרת?
ההצדקה הראשונית לחזקת החפות היא הגישה לפיה בהליכים פלילים עדיף כי 100 אשמים יצאו זכאים מאשר זכאי אחד יורשע בדין. הנחה זו מכירה בכתם החברתי ובחומרת הסיווג של אדם כעבריין על כל השלכותיה והיבטיה ומעדיפה באופן ברור ובולט, כשמעמידים חשודים לדין, לא תישלל חירותם ולא יידבק בהם רבב אלא אם יש בסיס מוצק הקרוב לוודאי.
הצדקה אחרת נובעת מאי השוויון הנעוץ במערכת היחסים של המדינה עם הפרט בהליכים הננקטים כנגד הנאשם. השלטון באמצעות זרועותיו, רשויות התביעה ורשויות החקירה, נתפסים כבעלי הכוח והאמצעים הטובים יותר להשגת ראיות. לשלטון מעמד עדיף. לנאשם אין כלים להתמודד עם רשויות התביעה, שמקורותיה ומשאביה רבים. חזקת החפות באה לאזן נקודות פתיחה אלו וקובעת ומגוננת על החשוד והנאשם, ומשווה את הפערים המעשיים, על ידי הקשחת הנטלים הרובצים על רשויות התביעה.
הצדקה נוספת נובעת מהשאיפה לריסון כוח השלטון ומעקרונות צדק לפיהם החברה רשאית להפליל את הפרט רק אם תצליח להוכיח אשמתו. שררה היא פתח לשרירות ואטימות. הפעלתה בידי הרשויות צריכה להיות מבוקרת ומוגבלת על מנת שלא ינוצל הכוח לרעה ועל מנת שלא ישרת אינטרסים אחרים מלבד אילו העומדים בבסיס הסמכות. אחת המגבלות על כוחה של התביעה היא מחד גיסא הענקת זכות לחשוד ולנאשם ומאידך גיסא הכבדת הנטל על הנושא בסמכות.
עוד הצדקה גורסת כי בחזקת-חפות מחזיקה חברה מתוקנת המקיימת סטנדרטים מוסריים בסיסיים. לא מוסרי להעניק לרשויות השלטון סמכויות להעמדת אזרחים לדין ויחד עם זאת לא להטיל עליה כל מגבלה. חברה המטילה על רשויות התביעה נטל של הוכחת אשמה מעבר לספק סביר מוסרית יותר.
חזקת החפות עולה גם בקנה אחד עם כללי מוסר בסיסיים לפיהם הפרט אינו נחשב כעבריין בחברתו, עת החברה מניחה, ברגיל, שפרטיה מקיימים את כלליה. לא יהיה זה מוסרי לראות באדם אשם באשמה פלילית, על כל המשתמע ממנה, כל עוד זו לא הוכחה במשפט פלילי כדבעי.
כלל זה עולה בקנה אחד גם עם עקרונות סוציאליים-חברתיים המניחים, לטובת הפרט, כאדם, הנחה פטרנליסטית, שהוא זכאי, כל עוד החברה לא תוכיח כי הפר דפוסי התנהגות מוסריים ו/או פליליים.
חזקת החפות באה לרכך את הכלים היעילים של סטיגמטיזציה והקלנה על יסוד שפיטה מוקדמת. היא באה לשמור על הפרט שלא יפגע ולא יוסקו כנגדו מסקנות מעצם קיומם של הליכים כנגדו. חזקת הזכאות ככלי משפטי מבקשת לקדם תרבות של מניעת שפיטה מוקדמת או לבלום נטייה כזו. יחד עם זאת יש להכיר במגבלותיה של חזקת החפות, שהיא כלי משפטי בלבד, שככזו אינה יכולה לתת מענה מלא להקלנה, המשקפת מציאות עובדתית. קשה לגרום לשינוי אווירה רק בכלים משפטיים. ובאותו אופן יכולים הכלים המשפטיים להמריץ את תהליכי השפיטה המוקדמת.
עוצמת חזקת החפות.
חזקת החפות היא חזקה הניתנת לסתירה. החזקה אמנם חזקה (strong) אך אינה חלוטה. החזקה אינה נסתרת כל עוד אשמת הנאשם לא הוכחה מעבר לספק סביר.
על פי התאוריה של דורון מנשה ואיל גרונר המוצגת בספרם "מהות הספק הסביר במשפט הפלילי" חזקת החפות שאינה נסתרת מבטאת את עקרון ההגנה על חפים מפני הרשעות שווא כגובר על האינטרס הציבורי באכיפת המשפט הפלילי, ואילו סתירת חזקת החפות היא ביטוי לכך שהאינטרס הציבורי באכיפת המשפט הפלילי גובר על עקרון ההגנה על חפים מפני הרשעות שווא. חזקת החפות אינה נסתרת או נסתרת על פי אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת במשפט הפלילי. על פי אסטרטגיה זו חזקת החפות אינה נסתרת כל עוד השערת החפות אינה נחסמת באחד החסמים הבאים: החסם השיטתי (לפיו אין לקבל השערת חפות שהכללתה בכל מקרה דומה לא תאפשר אכיפה יעילה של המשפט הפלילי), חסם הסתברותי (לפיו אין לקבל השערת חפות לפיה ההסתברות לחפות כה נמוכה כך שניתן להתעלם ממנה לצרכים מעשיים), חסם טבעי (לפיו אין לקבל השערת חפות המתנגשת עם הטבע המוכר לנו לפי גוף הידע המדעי) וחסם פרוצדורלי (לפיו אין לקבל השערת חפות המצריכה בירור שיצריך משאבים שלא ניתן לעמוד בהם או שמתקיים חופש הכרעה דמוקרטי שלא לעמוד בהם).
מרכיבי החזקה.
יש הסבורים כי "חזקת החפות" מורכבת משני חלקים בלתי נפרדים זה מזה, האחד עניינו בקביעת החזקה גופה והאחר בקביעת הנטל הראייתי הרובץ לפתחה של התביעה. בפרשת Coofin קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אי הנחיית בית המשפט את המושבעים, לבקשת הסניגור, בדבר "חזקת החפות", והתמקדות בהנחיה בדבר "הספק הסביר" מהווה פגיעה בזכותו החוקתית של הנאשם ולפיכך בוטל פסק הדין והוחזר לשמיעה מחודשת. גישה זו נדחתה בפרשת Taylor בה נקבע, כי "חזקת החפות" ו"שאלת הספק הסביר" אינן קונספציות נפרדות, וכי החזקה מכוונת לתאר את תפקיד התביעה לספק ראיות, שיש בהן כדי לשכנע באשמת החשוד מעבר לספק סביר.
בפרשת Coffin קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שהחזקה יוצרת ראיה עצמאית לחפותו של אדם. החזקה נתפסה כמכשיר הוכחתי היכול לבסס את הספק הסביר בדבר אשמת נאשם. גישה זו מותנה בפרשת Taylor, ונקבע שמטרת החזקה אינה להוות חלק מן המצע העובדתי ממנו מושכים את הכרעת הדין. החזקה מכוונת לתאר את תפקיד התביעה לספק ראיות שיש בהן לשכנע באשמת חשוד מעבר לספק סביר.
צעדים מנהליים חרף חזקת החפות.
במקרים שונים חזקת החפות אינה מונעת נקיטת צעדים מנהליים, אף כאלה שהם בלתי הפיכים, נגד חשוד בפשע:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:משפט פלילי]]
המלוכה הקנדית
שיטת הממשל בקנדה היא מלוכה ועל פיה עומד בראש המדינה מונרך. בעבר ראו תושבי קנדה את המלוכה כמוסד בריטי ולא כמוסד קנדי; בתקופה זו היו מרבית תושבי קנדה אזרחי הממלכה המאוחדת וראו את עצמם ככאלה. רק לאחר שקנדה הפכה לדומיניון ומדינה עצמאית שונתה דמותו של בית המלוכה בעיני אזרחי המדינה, וכיום רבים מכירים בו כמוסד עצמאי קנדי (כפי שהוא בהתאם למשפט החוקתי הקנדי). מאז 6 בפברואר 1952 מולכת בקנדה המלכה אליזבת השנייה המכונה "מלכת קנדה" (באנגלית: "Queen of Canada" ובצרפתית: Reine du Canada). יורש העצר הוא בנה הבכור של אליזבת, הנסיך צ'ארלס.
מאחר שהמלכה אינה מתגוררת בקנדה, סמכויותיה החוקתיות מיושמות במישור הפדרלי על ידי המושל הכללי של קנדה ובמישור הפרובינציאלי על ידי המשנים למושל קנדה. החל מיולי 2021 המושלת הכללית היא מרי סיימון.
בנוסף, מכהנת אליזבת השנייה כמלכת כל ממלכות חבר העמים הבריטי, ובפרט היא מלכת הממלכה המאוחדת.
כתר האדר.