לעומת זאת את הסידור עם דא״ח ערך מלכתחילה לפי שערים: שער התפילה, שער הציצית, שער התפילין, שער קריאת שמע, שער ברכת המזון, שער המילה, שער המועדים, שער הר״ח, שער השבת, שער החנוכה, שער הפורים, שער חג המצות, שער ל״ג בעומר, שער חג השבועות, שער האלול, שער ראש השנה, שער יוה״כ ושער הסוכות (דרושי חתונה, כוונת המקווה).
כפי הנראה ערך את הסידור בשערים אלו כאשר הוא מתעתד לבארם בהרחבה יותר בספריו הוא.
כך אנו מוצאים שרבים מספרי השערים של רבינו הם אותם המאמרים עצמם שבסידור רק שנתבארו בהרחבה לפי דרכו או מאמריו הוא - המבארים ביתר ביאור את אותם עניינים שנתבארו בקצרה במאמרי אביו.
יוצאים מן הכלל הם ספרו שער היחוד וכן קונטרס ההתפעלות המהווים חטיבה נפרדת של ביאור סדר ההשתלשלות ואופן ההתפעלות.
פאה נכרית
פאה נכרית (קפלט) היא פריט איפור המונח על הראש דמוי שיער. פאות נכריות עשויות משיער אנושי טבעי או משיער סינתטי.
הפאה הנכרית הופיעה מוקדם בהיסטוריה והייתה נפוצה מאוד בתרבויות העתיקות המזרח תיכוניות, באותה תקופה חבישת הפאה נחשבה לסמל סטטוס גבוה. במצרים העתיקה חבשו המצרים בני שני המינים פאות, ופאות הגברים הצטיינו באיכות גבוהה יותר. הפאה נעלמה מאזורים אלה עם התמוטטות האימפריות הגדולות בתחילת ימי הביניים.
הפאה זכתה לעדנה מחודשת מאוחר יותר אצל הגברים באירופה בתחילתה של העת החדשה. הפאה הנכרית שימשה את כלל האוכלוסייה, ובפרט את בני המעמד הגבוה. במקומות שבהם היו נפוצות הנאורות וההשכלה, היו מצויים גם רבנים, הוגים ואנשי רוח רבים שחבשו את הפאה הנכרית לראשם, ללא כיסוי ראש אחר. באירופה היא חדלה להיות נפוצה עם תחילת המאה העשרים. כיום עדיין מצויות פאות רבות ברחבי העולם ועדיין ממשיכים בייצור פאות עבור הציבור היהודי אורתודוקסי ועבור קירחים.
נשים רבות בציבור החרדי מכסות את ראשן בפאה נכרית, ובוחרות באפשרות זו כדי לקיים את חובת כיסוי שערות הראש.
מבנה הפאה.
הפאה בנויה משני חלקים עיקריים: רשת ושיער. הפאות נבדלות זו מזו במבנה הרשת, ובחומר ממנו היא עשויה. בנוסף הפאות נבדלות זו מזו בסוגי השיער ובאיכויות השונות של סיב השערה.
רשת הפאה מחולקת לארבעה חלקים עיקריים: החלק העליון – ממוקם על החלק העליון של הראש, החלק האמצעי – ממוקם בחלק האחורי של הראש, ה"עורפית" – ממוקמת על העורף ו"האוזניים" – ממוקמות על הרקות משני צידי הראש. השיער נשזר ומחובר לחלקים השונים של הרשת בעבודת יד או בעבודת מכונה.
סוג הרשת מותאם לדרך בה השיער מחובר לפאה: בעבודת יד ישנו שימוש ברשת דקה עם חורים קטנים ובעבודת מכונה ישנו שימוש ברשת עבה יותר עליה נתפר השיער בעזרת מכונה. ישנם גם סוגי פאות בהם ישנו שילוב של עבודת יד עם עבודת מכונה בחיבור השער לרשת (מונו רחב, מונו צר, מונו נקודה, סקין טופ).
השיער המשמש לפאה.
השיער הנשזר לפאה שונה ומגוון ונחלק לשלושה סוגים עיקריים: שיער טבעי מבני אדם, שיער טבעי מן החי, ושיער מלאכותי.
השיער הטבעי שמקורו משיער של בני אדם נאסף ממקומות שונים בעולם, כאשר לאזורים גאוגרפיים שונים ישנם אפיוני שיער שונים:
שיער מבעלי חיים.
לרוב שיער בעלי החיים עבה ואינו מתאים ליצור פאות, אבל לעיתים נעשה שימוש בשיער יאק הבית על ידי ערבוב כמות קטנה יחד עם שיער אדם, על מנת להוזיל את עלות השיער.
שיער סינתטי.
בחלק מהפאות משמשי סיב סינתטי כתחליף שיער. למרות ניסיונות רבים עדיין לא הצליחו לייצר סיב סינתטי אשר יהיה זהה בתכונותיו לשיער הטבעי. סיבים סינתטיים שונים נבדלים זה מזה בגמישות, רכות, חוזק, עמידות בחום, צבע ובאפשרות לשינוי צורה וצבע. כיום נעשה שימוש בסיבים שונים לשיער סינתטי. חברת אדורנס היפנית שולטת כיום ברובו של שוק השיער הסינתטי העולמי.
סוגי הפאות.
פאות שונות נבדלות לפי השיער המשמש להם (טבעי או מלאכותי), והשימוש לו הם מיועדות:
תחזוקת הפאה.
תחזוקת הפאה נבדלת לפי סוג הפאה, את הפאה העשויה על רשת אלסטית ניתן ורצוי להוריד בזמן מקלחת ושינה. מומלץ לחפוף אותה בין פעם לשבועיים לארבעה שבועות. את הפאה יש לחפוף בעזרת שמפו ומרכך ייעודיים. יש נשים אשר הולכות לפאנית או ספר מומחה שיחפפו את הפאה. את הפאה המודבקת חופפים בזמן המקלחת עם שמפו ומרכך. שטיפת הפאה לאחר מכן הכרחית למניעת הצטברות שאריות שמפו שיגרמו להתפתחות חיידקים, לגירוי בראש ולריח לא נעים.
הצמדת הפאה לראש.
הצמדת הפאה לראש תלויה בסוג הרשת עליה השיער נשזר. יש שני סוגים עיקריים: פאה העשויה על רשת אלסטית ופאה מודבקת. בפאה העשויה על רשת אלסטית הרשת גמישה, ולאחר התאמה של גודל הרשת לראש, הפאה נצמדת, בשל התכונות של הרשת הגמישה. בפאה המודבקת הרשת לא גמישה ויש צורך להדביק אותה ישירות לקרקפת. במקרה בו יש שיער טבעי תחתיה יש צורך לגלח אותו על מנת לאפשר הדבקה ישירה על הקרקפת. ההדבקה נעשית בעזרת דבק מקצועי. את ההדבקה יש לחדש אחת ל־4–6 שבועות.
חבישת הפאה.
רשת הפאה מותאמת למבנה הגולגולת. את חלק הפאה המכונה "אוזניים" מניחים על הרקות (צדעיים) משני צידי הראש באופן שווה. את הקו הקדמי של הפאה מניחים על קו צמיחת השיער הקיים או המשוער. את חלק הפאה המכונה "עורפית" מניחים על העורף.
ערפד
ערפד הוא יצור מיתולוגי מהפולקלור, אל-מת ודמוי אדם שמתקיים על ידי האכלה מהמהות החיונית (בדרך כלל בצורת דם) של בני אדם או בעלי חיים. הערפד ניחן בכוחות על-אנושים ועל-טבעיים. יכולותיהם המיוחדות ואפיוניהם של הערפדים משתנים במסורות שונות על פי פולקלור, סרטים וספרות בדיונית, אך ברוב רובן של המסורות הם מוצגים כיצורי לילה הרגישים לאור השמש, מאופיינים בניבים ארוכים וחדים ובשינוי צורה (לרוב הפיכה לעטלף, עורב, זאב או ערפל).
בפולקלור האירופי, ערפדים הם יצורים אל-מתים שלעיתים קרובות ביקרו את יקיריהם וגרמו לשובבות או למוות בשכונות שבהן חיו בעודם בחיים. הם לבשו תכריכים ולעיתים קרובות תוארו כנפוחים ובעלי פנים אדמדמות או כהות, בשונה מהערפד הכחוש והחיוור של ימינו, שראשיתו בתחילת המאה ה-19.
ישויות ערפדיות תועדו ברוב התרבויות; המונח ערפד זכה לפופולריות במערב אירופה לאחר דיווחים על היסטריה המונית מהמאה ה-18 של אמונה עממית הקיימת בחבל הבלקן ובמזרח אירופה, שבמקרים מסוימים הביאה לכך שגופות הועמדו על השערים ואנשים הואשמו בערפדות. גרסאות מקומיות במזרח אירופה היו ידועות גם בשמות שונים, כמו שטריגה באלבניה, וריקולקס ביוון וסטריגוי ברומניה.
הערפד הכריזמטי והמתוחכם של הסיפורת המודרנית נולד ב-1819 עם פרסום "הערפד" (The Vampyre) מאת הסופר האנגלי ג'ון ויליאם פולידורי; הסיפור היה מוצלח ביותר וללא ספק עבודת הערפדים המשפיעה ביותר של תחילת המאה ה-19. הרומן דרקולה של בראם סטוקר משנת 1897 זכור כרומן הערפדים המובהק והיווה את הבסיס לאגדת הערפדים המודרנית, למרות שהוא פורסם לאחר הרומן "כרמילה" (Carmilla) של ג'וזף שרידן לה פאנו משנת 1872. הצלחתו של ספר זה הולידה ז'אנר ערפדים ייחודי, שעדיין פופולרי במאה ה-21, עם ספרים, סרטים, תוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו הכוללים ועוסקים בערפדים. הערפד הפך מאז לדמות דומיננטית בז'אנר האימה והפנטזיה (בעיקר פנטזיה אפלה).
קיימים מיתוסים שונים לגבי ההפיכה לערפד. לעיתים מסופר כי בן אנוש שנכנס למערכת הדם שלו דם של ערפד ומת בסמוך לכך, יחזור לתחייה כערפד צמא דם. במיתוסים אחרים נטען כי נשיכה של ערפד מספיקה כדי להפוך בן אנוש לערפד.
חיי הערפדים בהיסטוריה ובתרבות.
מיתוסים של ערפדות (vampirism) קיימים כבר אלפי שנים, וכמעט בכל תרבות שהייתה (ועדיין) קיימת. הופעתם משתנה מתרבות לתרבות, ממפלצת אדומת עיניים ושיער ירוק או ורוד בסין, עד ללאמיה היוונית המוצגת כבעלת פלג גוף עליון של אשה ותחתון של נחש מכונף; משועלים ואמפיריים ביפן לראש עם קרביים trailing הידוע כ"פנאנגאלאנג" (Penanggalang) במלזיה. באודיסיאה של הומרוס, למשל, רוחות השדים שאודיסאוס פוגש במסעו לעולם השאול של האדס תאבות לדמם של איילים שזה עתה הוקרבו לעולה, עובדה שאודיסאוס מנצל לטובתו על מנת לזמן את רוחו של טירסיאס.
יצור נוסף במיתולוגיה היוונית המזכיר ערפד הוא האמפוזה - במקור המדובר בבתה של הקטה, אשר פיתתה גברים בשנתם ואז סעדה את ליבה על דמם ובשרם.
אך הואמפירים המוכרים כיום מבוססים על מיתוסים מזרח אירופאיים. המקור למיתוסי הואמפיר של אירופה במזרח הרחוק, והועבר ממקומות כמו סין, טיבט והודו עם שיירות המסחר שעברו בדרך המשי לאגן הים התיכון. הם התפזרו לאורך חופי הים השחור עד הגיעם ליוון, הבלקנים ולהרים הקארפאטיים (Carpathian mountains), כולל הונגריה וטרנסילבניה.