לייבניץ נחשב כפילוסוף בקבוצת הפילוסופים הרציונליסטים, ביחד עם שפינוזה ודקארט. לייבניץ נחשב כקרוב לשפינוזה, ודסקל טוען שהיה פער עקרוני וחשוב בין השניים בנושא של דטרמיניזם והחרות האנושית. אחד ממוקדי המטפיזיקה של לייבניץ היה מושג החופש. על פי דסקל, לייבניץ התנגד לדטרמיניזם הקשוח של שפינוזה. לייבניץ סבר כי על אף שאנו חיים בעולם של אלוהים כל יודע, עדיין אנו חופשיים בבחירותינו, ככל שאינן הכרחיות. החרות לבחור מלווה בתופעת המחלוקות. לייבניץ התווכח עם כל אחד, גם עם קבוצת הפילוסופים הרציונליסטים שהוא אמור היה להשתייך אליהם. על פי דסקל, הפילוסופיה של לייבניץ בנויה על מחלוקות ועל בחירה.
בשנת 1995–1996 ארגן דסקל במכון ללימודים מתקדמים בירושלים פרויקט מחקר בינלאומי לצורך הבנת חשיבות המחלוקת בהתפתחות הידע ברוח גישתו הפלורליסטית של לייבניץ, המתחשבת בכלל הדעות והטיעונים, ועל פיה ידע נוצר מסינתזה של "גרעיני אמת" המצויים בכל השקפה. הסינתזה מושגת באמצעות מחלוקת רציונלית הנשלטת על ידי העקרון שרציונליות אינה דוגלת בפיתוח אקראי של הידע, אך גם אינה דוגלת בידע המושג באמצעות דחיית תאוריות על ידי הפרכתן הלוגית, אלא על ידי מאמץ משותף לגילוי המרכיבים הראויים בכל תאוריה ושילובם החדשני בתאוריה מתקדמת יותר. בעקבות פרויקט זה הוקם האיגוד הבינלאומי לחקר המחלוקות. האיגוד עורך מאז 1996 כנסים שנתיים וסדנאות, מדי שנה במדינה אחרת.
עבודתו של דסקל הביאה לכתיבת שלושה כרכים בנושא המחלוקות, ולפרסומם במסגרת סידרה מיוחדת הנושאת את השם "Controversies" והיוצאת לאור באמסטרדם.
מחקריו שנעשו בעקבות לייבניץ, וההיסטוריה של הפילוסופיה המודרנית.
דסקל היה ידוע כחוקר בעל שם בכל הנוגע לתורתו המגוונת של הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ (1646–1716). בעקבות המחקר שביצע לתואר השלישי כתב דסקל ספר בנושא הסמיולוגיה של לייבניץ (התפרסם בפריז ב-1978). בספרו בחן את תורתו של לייבניץ תוך התייחסות לסימנים הלשוניים, המתמטיים והלוגיים. ללייבניץ הייתה תוכנית שאפתנית לבנות שפה אוניברסלית אשר תמנע אי הבנות בין בני האדם ותשמש כשפה מדעית המשקפת את החשיבה. על פי לייבניץ, השפה היא גם כלי חשיבה ומשפיעה על החשיבה. שפה פורמלית מדויקת, כביטוי וכגורם לחשיבה מדויקת, אמורה הייתה להפחית את הטעויות ולהגדיל את הוודאות, ולאפשר את פתרונן של המחלוקות.
מהתמקדות בפילוסופיה של הלשון של לייבניץ, עבר דסקל לחקור את החלק במשנתו של לייבניץ שהיה מעבר לשפה האידיאלית דמוית החישוב הפורמלי. דסקל טען כי לייבניץ הכיר בחשיבה רציונלית שאינה כלולה במודל החישובי הפורמלי של השפה האידיאלית, ובכך החל לייחס לו, בצד הרציונליות החישובית, גם "רציונליות רכה", שמצא את יסודותיה בין היתר בעבודותיו של לייבניץ בתחום המשפט. לא כל חוקרי לייבניץ קיבלו בברכה את חשיפתו של פן אחר זה של הרציונליות אצל לייבניץ, שהצטייר בהיסטוריוגרפיה של הפילוסופית כרציונליסט "קשוח", הדוגל במודל הלוגי-המתמטי. חילוקי הדעות בנדון הניבו מחלוקות עסיסיות אודות הפרשנות "הנכונה" של לייבניץ, מחלוקות שהן עדיין בעיצומן. בהן ראה דסקל הוכחה נוספת לתרומתן של המחלוקות להבהרה מושגית, להבנה מעמיקה יותר של טקסטים חשובים, ולקידום הידע. באוסף הטקסטים של לייבניץ שתרגם וערך דסקל בכרך "אמנות המחלוקות" (2006) מצטייר הפן הרך של הרציונליות אצל לוגיקן גדול, אך גם מגוון כמו הפילוסוף הגרמני.
במשך השנים פרסם דסקל ספרים ומאמרים רבים נוספים בעקבות לייבניץ וכפרשנות לתורתו, על השפעתו של לייבניץ על בני זמנו ועל הדורות הבאים אחריהם. כמו כן השתתף בהקמת "אגודה לייבניץ ישראל" (שראשי התיבות שלה, אל"י, מציינות מוטיב דומיננטי בחשיבתו של אדם ששאף כל חייו להראות שאמונה דתית ורציונליות אינן סותרות זו את זו). הוא גם היה חבר באגודת לייבניץ הבינלאומית שמושבה בהאנובר (עיר שבה עבד והתגורר לייבניץ רוב חייו) ושל אגודת לייבניץ של צפון אמריקה. הוא תכנן וארגן בישראל שני כנסים בינלאומיים על לייבניץ, ב-1992 וב-2005, שהביאו לפרסומם, ב-1993 ו-2008 של שני ספרים מרכזיים בספרות העכשווית על הוגה פורה זה.
פילוסופיה של הלשון, פרגמטיקה ומדעים קוגניטיביים.
בתחום הפילוסופיה של הלשון התמקד דסקל בתורת השימוש (ליתר דיוק, השימושים) של הלשון - היא הפרגמטיקה. דסקל תרם למחקר הסוציו-פרגמטיקה (בעיקר השימוש בשפה או בסימנים לצורכי הקומוניקציה הבין-אישית) והפסיכו-פרגמטיקה (מונח שהוא המציא, המציין את השימוש בלשון או מערכות סימנים אחרות בתהליכי חשיבה "פנימיים", כלומר, שמטרתם הראשונית אינה תקשורתית), כמו גם להבחנתם של שני הענפים הללו במסגרת הפרגמטיקה, כסוגים שונים של שימוש בלשון ולכן ככפופים למערכות שונות (אם כי חולקות יסודות דומים) של כללי שימוש. תרומתו למדעי הקוגניציה קשורה לעבודתו בתחום השימוש המנטלי בלשון, הפרשנות וההבנה של השיח.
ב-1983 פרסם דסקל את ספרו פרגמטיקה ופילוסופיה של המיינד, בו הוא שירטט וביסס את ההבחנה בין סוציו-פרגמטיקה ופסיכו-פרגמטיקה. הספר, שהיה אמור להיות הכרך הראשון מבין שניים, התמקד בניתוח של השימוש הקומוניקטיבי של הלשון והפעולות המנטאליות הכרוכות בו. הכרך השני, המוקדש לשימושים המנטליים "הטהורים" של הלשון טרם התפרסם, שכן ההתפתחויות בטכנולוגיות של חקר המוח פותחות את האפשרות למחקר אמפירי הרבה יותר מפורט של שימושים אלה של השפה. דסקל התכוון להשלים ולפרסם כרך שני זה בשנים הקרובות. ב-2003 פורסם סיפרו "הפרשנות וההבנה", אשר תורגם לפורטוגזית ב-2006. ספר זה הוא אסופת מאמרים מובחרים שכתב, הדנים בעיקר בהיבטים שונים ומגוונים מאוד של הסוציו-פרגמטיקה. בין היתר עולה בפרקים אחדים של הספר שאלת גבולותיה של הפרשנות הפרגמטית, וקשריה עם סוגים אחרים של פרשנות.
על מנת לעודד את חקר היחסים בין השימוש בלשון ובמערכות סמיוטיות אחרות, לבין הקוגניציה והחיים המנטליים, יסד דסקל וערך את כתב העת הרב תחומי Pragmatics &amp; Cognition. בשבע עשרה שנות קיומו (עד עכשיו, 2008), יצר כתב העת במה לדיון בתחום זה. מאז 2005 אף מתפרסם במסגרת כתב העת גיליון שנתי מיוחד המוקדש לנושא המרתק של היחסים בין קוגניציה וטכנולוגיה. בהתייחס לטכנולוגיה, עסק דסקל בשאלות הנוגעות באינטליגנציה המלאכותית ומקומה של המכונה כתחליף או כעזר לאדם, יכולתן או אי יכולתן העתידית של מכונות לחשוב, ולהבין ולשוחח וזאת בהקשרים הפרגמטיים בהם מתנהל השיח האנושי. הוא היה מהראשונים שציינו את העובדה שהלשון הטבעית היא כשלעצמה "טכנולוגיה קוגניטיבית". מבחינה זאת היא עתירת אמצעים המסוגלים לתרום לתהליכים קוגניטיביים, והדגיש שאמצעים אלה אינם מגוונים וגמישים – כלומר "רכים" כרציונליות שלהם – דבר חיוני לפעילות הקוגניטיבית האנושית.
דסקל נפטר ב-15 באפריל 2019.
השרון (פירושונים)
בנימין גבלי
צילום בצבע
צילום בצבע הוא צילום אשר משתמש במדיה שמסוגלת להציג צבעים המופקים באופן כימי במהלך שלב עיבוד התמונה. זאת לעומת צילום שחור-לבן אשר משתמש במדיה המסוגלת להציג גוונים של אפור בלבד.
היסטוריה.
בשנת 1855 פיתח ג'יימס קלרק מקסוול בסיס תאורטי לצילום בצבע והחל לראשונה לבצע ניסויים בפיתוח תמונות צבע.
בשנת 1861 פותח התצלום הצבעוני הראשון אשר הציג סרט קישוט צבעוני.
בשנת 1903 רשמו האחים לומייר פטנט על צילום צבעוני בצבעים טבעיים, שנקרא "אוטוכרום לומייר" אשר הופץ באופן מסחרי בשנת 1907.
בשנת 2012 נתגלה הסרט המוקדם ביותר שצולם בצבע. הסרט מתוארך לשנים 1901 או 1902, ובכך הוא מקדים בשש שנים לפחות את הסרט שהיה ידוע עד אז. הוא צולם על ידי חלוץ הצילום אדוארד טרנר, שמת בחטף בשנת 1903, בגיל 29 בלבד. כארבע שנים לפני כן, הוא פרץ דרך בתחום הקולנוע, כאשר במימון של יזמי הקולנוע פרדריק לי וצ'ארלס אורבן, צילם את הסרט הראשון בצבע.
סרט הצילום הצבעוני המודרני הראשון, הקודכרום הוצג לראשונה ב-1935.
כתב אתב&quot;ש
צ'ופו
צ'וּ'פוּ (במנדרינית תקנית: 曲阜, בפין-יין: Qūfù) היא נפה עירונית בדרום מערב מחוז שאנדונג שבמזרח סין, השייכת לנציבות העירונית ג'ינינג. העיר שוכנת כ-130 קילומטרים דרומית לבירת המחוז ג'ינאן, וכ-45 קילומטרים צפונית מזרחית למרכז ג'ינינג. מספר התושבים בעיר צ'ופו הוא כ-60,000 ובאזור המנהלי כולו יש כ-650,000 תושבים.
צ'ופו הוא מקום הולדתו המיתולוגי של קונפוציוס; העיר שימשה בירת מדינת לו בתקופת האביב והסתיו. לעיר היה גם תפקיד זוטר במערכת יֵנְג'וֹאוּ של שנת 1948 שהייתה חלק ממלחמת האזרחים הסינית שבסיומה השתלטו הקומוניסטים על סין.
אקלים העיר הוא אקלים ממוזג יבשתי מונסוני שבו יש ארבע עונות שנה מובחנות. כאשר הקיץ חם וגשום והחורף קר ונטול משקעים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 666 מ"מ והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13.6ºC. בממוצע יש בעיר 2,433 שעות שמש בשנה.
ב-1994 הכריז ארגון אונסק"ו על מקדש קונפוציוס, בית הקברות של קונפוציוס (המכונה כיום גם יער קונפוציוס), וארמון משפחת קוֹנְג בצ'וּ'פוּ אתר מורשת עולמית. שלושת אלו הם מוקדי המשיכה התרבותיים העיקריים של צ'וּ'פוּ.
אתרי המורשת העולמית בצ'ופו.