כשהחלו אנשי הקבוצה בחריש יצאו לקראתם מספר אנשים מאריסי איל פולה שנותרו עדיין במקום, לאחר שרוב תושביו עזבו אותו. הם ירדו עם נשיהם וטפם ממורד הגבעה עליה שכנה המזבלה של הכפר (לימים התברר כי היה זה תל עתיקות ומתחת לערימות האשפה והפסולת היו שרידי היישוב הקדום של עפולה) והחלו לרגום את החורשים באבנים. למרות שנאסר על אנשי קבוצת החורשים לשאת נשק, נשמעו לפתע שלוש יריות ואחד התוקפים נפל ארצה כשהוא הרוג, בקרבתו של יעקב סגל הרכוב על סוסו.
סגל פקד מיד על אנשיו למסור לו את כלי הנשק שברשותם. אחד מחברי הקבוצה מסר לו אקדח וסגל טמן אותו בקרקע. למקום האירוע הגיעו שוטרים וקציני משטרה ונתנו הוראה להביא את כל חברי הקבוצה למעצר וחקירה בנצרת.
שמונה יהודים ושני ערבים נפצעו מאבנים, ארבעה מהפצועים היהודים ושני הפצועים הערבים הועברו לבית החולים הממשלתי בנצרת.
היה זה יום שישי וסגל ביקש מהקצין הבריטי שאנשי הקבוצה יתייצבו לחקירה רק ביום ראשון, מאחר שביניהם נמצאים אנשים דתיים, אך הקצין סירב. אנשי הקבוצה הצליחו להעביר הודעה טלפונית לשמואל צ'ארלס פסמן, מנהל חברת קהילת ציון אמריקאית בארץ, שמושבו בירושלים. עם חשיכה הגיע פסמן לנצרת כשאליו נלווה עורך הדין ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף) שותפו של עורך הדין הוראס סמואל.
אנשי הקבוצה נחקרו במעצר עד לשעת לילה מאוחרת ואז שוחררו לבתיהם למשך השבת בערבותו של פסמן. ביום ראשון שבו מחציתם לנצרת להמשך החקירה. בגמר החקירה הם שוחררו, והמחצית האחרת של חברי הקבוצה שבה לחקירה. בזמן החקירה זוהה יעקב סגל על ידי נער ערבי שצעק לעברו כי הוא הרוצח. סגל נשאר במעצר להמשך חקירתו במשך שבועיים. בתום חקירתו שוחרר עד למשפט בערבות של 500 לירות ארץ ישראליות, סכום עתק באותם ימים.
המשפט.
בהגיע יום המשפט הועמדו לדין יעקב סגל ויחד עמו סעדיה פז, מוותיקי השומר, שהיה עוזרו של יהושע חנקין בגאולת אדמות העמק, שנכח בחריש. המשפט החל ב-14 ביוני 1925 בפני הרכב של בית המשפט המחוזי בשכם שישב לדין בנצרת. עורכי הדין סמואל וג'וזף הגנו על הנאשמים. המשפט ארך ארבעה ימים בלבד וב-17 ביוני ניתן פסק הדין: יעקב סגל הורשע בהריגה וסעדיה פז הורשע בירי לשם איום. בית המשפט גזר על סגל 12 שנות מאסר ועבודת פרך ועל פז גזר שישה חודשי מאסר. סגל הובל לריצוי עונשו לכלא עכו כשהוא לבוש בגדי אסיר וכבול באזיקים. הוא הושם בתא בו נכלאו 24 רוצחים ושודדים.
הערעור.
הסניגורים מיהרו להגיש ערעור. ב-27 באוגוסט 1925 החל הערעור להישמע בבית המשפט המנדטורי לערעורים בירושלים. בפני השופטים הבריטים תומאס הייקראפט ואוון קורי והשופט הערבי עזיז. מטעם המערערים הופיעו עורכי הדין הוראס ושלום הורוביץ.
בנאום הפתיחה הציג עו"ד סמואל את עמדת ההגנה לפיה הזיהוי לא בוצע כדין ואין להסתמך עליו וכן כי פסק הדין הסתמך על עובדות שלא נאמרו מפי העדים. ב-3 בספטמבר נמשך הדיון בערעור ונשמעו טיעוני הצדדים. כבר בשלב זה פסק בית המשפט כי הוא מאשר את העונש של שישה חודשי מאסר שהוטל על זכריה פז ולגבי יעקב סגל הוא קובע את המשך הדיון לספטמבר.
בישיבת בית המשפט ב-12 בספטמבר הודיעו השופטים כי אין בדעתם לאשר את פסק הדין וכי עומדות בפניהם שלוש דרכים: לבטל את פסק הדין, או להעביר את הדיון לשופט חוקר, או להחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי לשיקול נוסף. בסופו של דבר בחר בית המשפט באפשרות השלישית וב-22 באוקטובר 1925 פסק כי הוא מבטל את פסק הדין של בית המשפט המחוזי והורה להחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי למשפט חוזר.
הזיכוי.
יעקב סגל הוחזר לכלא והמתין למשפט החוזר. המשפט החוזר נערך הפעם בחיפה בפני הרכב של שלושה שופטים, ויליאם ליט הבריטי, מלכיאל מני היהודי ועלי אפנדי הערבי.
בישיבה שנערכה ב-4 באפריל 1926 דנו בעניינו של עד ערבי שלא התייצב לדיון. התובע ביקש לדחות את המשך הדיון עד שהמשטרה תמצא את העד. בית המשפט החליט לדחות את המשך הדיון ל-3 במאי. עו"ד סמואל ביקש לשחרר את יעקב סגל בערבות עד לדיון, אך בית המשפט דחה את הבקשה.
הישועה (כהגדרתו של יעקב סגל בזכרונותיו) הגיעה בדיון המחודש בבית המשפט בחיפה שהחל ב-3 במאי. היא באה מעדותו של עד מומחה שהוזמן על ידי ההגנה. היה זה רופא מקהיר. הרופא העיד בפסקנות כי בעוד שבמהלך האירוע היה סגל רכוב על סוסו, הירייה שגרמה למוות נורתה על ידי אדם שוכב או כורע ולא על ידי רוכב. לאחר התייעצות של שעתיים וחצי קיבל בית המשפט את העדות כראיה מכרעת לחפותו של סגל ופסק ב-6 במאי 1926, ברוב של שני שופטים נגד אחד, כי יעקב סגל זכאי מאשמה והורה על שחרורו לאלתר.
תלאותיו של סגל במשך שנה שלמה, של מאסר, משפט וערעור עוררו עניין רב והזדהות בכל היישוב וזיכויו גרם לפרץ של שמחה כללית בארץ. חבריו של סגל ובני משפחתו קידמו את פניו בצאתו מבית המשפט ונסעו ביחד אתו לבלפוריה, שם נערך נשף לכבודו.
לאחר זיכויו של סגל פינו מעט האריסים שנותרו בכפר ומשפחותיהם את הכפר איל פולה וקבוצת עבודה של חברים מקיבוצי העמק הרסה את בקתות החומר הריקות.
גילוי מאוחר.
בשנת 1999 ראה אור ספר זכרונותיו של שלמה בן עזר, בן בלפוריה ומוותיקי המושב. בספר העלה המחבר פרקים מתולדות המושב, כאלה שהיה עד להם בעצמו וכאלה ששמע מפי מייסדי המושב. בפרק המתייחס לאירוע חשף המחבר את זהותו האמיתית של היורה וסיפר כי אחד מאנשי בלפוריה שבאו לחרוש את השטח היה יעקב יחזקאלי. כאשר החלה התקרית והחורשים הותקפו על ידי ערביי המקום, הוא ואחרים הניחו את המחרשות וחשו לעזרת המותקפים. עוד בטרם הגיע אל מקום התגרה, הוא הופל ארצה ואחד מהערבים ניצב מעליו והחל לבעוט בו. אז החליט יחזקאלי כי ההנחיה שניתנה לחורשים, לבל ישתמשו בנשק חם, אינה תקפה באירוע כה חמור ותוך כדי שהוא שוכב על הקרקע שלף מחגורתו אקדח שנשא אתו תמיד וירה בתוקף והרגו. חבריו של יחזקאלי הושיבו אותו על סוס וסילקו אותו מן המקום כשאקדחו עמו. המחבר המשיך וסיפר כי מוסדות היישוב הבריחו את יחזקאלי בספינה לצרפת וכי מפחד נקמת דם לא חזר יחזקאלי לארץ ישראל. בצרפת למד הנדסה, נשא אישה והקים משפחה, התבסס והצליח בעסקיו ושרד את השואה. לאחר קום מדינת ישראל הגיע לביקור בארץ ותרם ביד רחבה למושב ובזכות תרומתו חודש בית העם של המושב, אך הוא לא חזר לגור בארץ.
משפט עפולה(1925)
מחוז קלאמת
אנוראדאפורה
אנוראדאפורה (בסינהלית: අනුරාධපුරය; בטמילית: அனுராதபுரம்; באנגלית: Anuradhapura) היא עיר בצפון סרי לנקה, כ-200 ק"מ צפונית לבירה קולומבו. זוהי אחת הערים העתיקות בעולם, והיא מיושבת ברציפות מהמאה הרביעית לפני הספירה. בעבר שימשה כבירת ממלכת רג'ראטה, וככל הנראה גם בירתם של הסינהלים בסרי לנקה. כיום היא משמשת כבירת מחוז צפון-מרכז ומתגוררים בה כ-63 אלף תושבים. היא מהווה מרכז חשוב לזרם הטהרוואדה הבודהיסטי, ובשל ריבוי המבנים ההיסטוריים והדתיים בתחומה, הוכרזה בשנת 1982 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה.
אנוראדפורה נוסדה במהלך המאה הרביעית לפני הספירה. אף שבסביבתה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים גם מתקופות מוקדמות יותר, לחוקרים ידע מועט על תקופות אלו. בין היתר, נמצאו ממצאים המעידים על שימוש בברזל החל מהמאה התשיעית לפני הספירה, וידוע כי במאה השביעית לפני הספירה השתרע שטח העיר על פני כ-500 דונמים.
המלך פנדוקבאיה, ששלט באנוראדפורה בין 437 לפני הספירה ל-367 לפני הספירה, יזם את תכנון העיר ואת הרחבתה לשטח של קילומטר רבוע אחד. במסגרת הרחבה זו הוקמו שערים, מקדשים, בית חולים, בית קברות, רובע מגורים למשרתים, וכן את מאגר המים אבאיאוואפי (Abhayavapi), המכיל 3.8 מיליון מ"ק של מים לשימוש האוכלוסייה הגדלה של העיר. בנו של פנדוקבאיה, מוטאסיווה, ששלט בעיר עד 307 לפני הספירה, המשיך לבסס את מעמדה של העיר כבירת סרי לנקה. בנו של מוטאסיווה, דוואנמפייה טיסה, ששלט עד 267 לפני הספירה, היה זה שאימץ את הבודהיזם, שהפכה לדת המרכזית באי כולו.
במאות הבאות, התפתחה העיר גם כמרכז בודהיסטי חשוב, והחלה תנופת בנייה חדשה. לפי המהוואמסה, הוקמה סביב העיר חומה בגובה שבע אמות (3 עד 4 מטרים), שהוגבהה עם השנים עד לכדי 18 אמות (7 עד 11 מטרים) בתקופת שלטונו של וסאבה, בסוף המאה הראשונה. וסאבה גם ביצר את השערים, וכן הקים מאגרי מים נוספים, שחוברו ברשת של תעלות תת-קרקעיות, כדי לשפר את אספקת המים לתושבים.
במהלך המאות הבאות התפתחה בעיר ובסביבותיה רפואה ציבורית, שבאה לידי ביטוי לא רק בהקמת בתי חולים. המלך אופאטיסה השני (המאה הרביעית) הקים שכונות מגורים לנכים ולעיוורים. המלך בודהדאסה (המאה הרביעית) הקצה רופא מטעם הממלכה עבור כל עשרה כפרים, הקים בתי הבראה לאוכלוסייה הכפרית, ואף הקים שירותים וטרינריים. מס מיוחד נגבה מהתושבים עבור שירותים אלו.
במהלך המאה התשיעית נכבשה העיר על ידי שושלת פנדיה, ששלטה בדרום הודו והחלה לכבוש נתחים מסרי לנקה. העיר שוחררה רק לאחר תשלום כופר. בהמשך נכבשה פעמים נוספות, עד לחורבנה הסופי בשנת 993. לאחר מכן ננטשה, והבירה הועברה לפולונארווה. במאות השנים שחלפו מאז, החל היער לכסות את המבנים הקדומים, והם נחשפו מחדש בחפירות ארכאולוגיות שנערכו מאז המאה ה-19.
כיום משמשת אנורדאפורה כבירת מחוז צפון-מרכז, ומתגוררים בה כ-63 אלף תושבים.
מבנים ואתרים בולטים.
ברחבי העיר פזורים מבנים ואתרים רבים, זכר לימי גדולתה של העיר. בזכות ריכוזם הרב של מבנים אלה, הוכרזה אנורדאפורה בשנת 1982 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בין האתרים הבולטים:
תחבורה.