אחרי מות בעלה היא חיה במחיצתם של לזר ומיליצה. יפימיה קישטה את ה"אנקומיום" שלה בחוט מוזהב מתכריך המשי שכיסה את ארון המתים של לזר. שטפאן לזרביץ' נחשב למחבר הטקסט שנחרט על עמוד השיש שהוצב באתר הקרב קוסובו. העמוד נהרס על ידי העות'מאנים אולם הטקסט נשמר בכתב יד מן המאה ה-16.
הפטריארך דנילו השלישי חיבר את "הסיפור על הנסיך לזר" בערך בזמן העברת גופתו של לזר. ספרו נחשב כמספק את המידע הרב ביותר מתוך עשרת הטקסטים שהוזכרו, אף על פי שהוא מעין סינתזה של הגיוגרפיה, הספד (אואלוגיה) ודרשה. הטקסט מוקדש ללזר לא רק כקדוש מעונה אלא גם כלוחם. הפטריארך דנילו כתב שהקרב קוסובו הסתיים כששני הצדדים היו מותשים; גם הסרבים וגם הטורקים סבלו אבדות כבדות. החלק המרכזי של הטקסט כולל נוסחת הפטריארך לנאום של לזר אל הלוחמים הסרבים לפני היציאה לקרב.
עם מותו של לזר איבדה סרביה את השליט האזורי החזק ביותר שלה, שהיה עשוי להיות התקווה האחרונה נגד התפשטות העות'אמנים בארצם. אבדנו עלול היה להביא ליאוש ולחוסר תקווה. מחברי הטקסטים הדתיים המוקדשים ללזר פרשו את מותם שלו ושל אלפי לוחמיו בשדה קוסובו כמוות על קידוש האמונה הנוצרית ובעד סרביה. הסולטן מוראט וצבאו תוארו כצמאי דם, "חסרי אלוהים", "חיות פגאניות". לעומת זאת, הנסיך לזר, על ידי קרבנו, יישאר לנצח הרועה הטוב של הסרבים. פולחנו הצטרף לפולחנן של דמויות חשובות אחרות בהיסטוריה של סרביה מימי הביניים, כמו סמיון הקדוש נמאניץ' (ששמו החילוני היה נמאניה) ובנו, סאבה הקדוש. פולחן הקדושים המקומיים תרם להתחזקות אחדותם הדתית והפוליטית של הסרבים. עם זאת לזר נשאר בצלם של הקדושים סאבה וסמיון.
בנו ויורשו של לזר, סטפאן לזרביץ', זכה לתואר דספוט מידי הקיסר הביזנטי, והסיר מעליו את חסות הטורקים בשנת 1402.
לפחות בימי שלטונו, כיבדו את פולחן הנסיך הקדוש לזר בכל רחבי סרביה המוראבית, וגם בשני מנזרים על הר אתוס, המנזר הסרבי הילנדר והמנזר הרוסי פנטלימון הקדוש, שהנסיך המנוח תרם להם תרומות משמעותיות. מימי הדספוט סטפאן, ידוע רק איקונין אחד שבו צוירה דמותו של לזר. מדובר בפרסקו במנזר ליובוסטיניה, שנבנה ב-1405 על ידי הנסיכה מיליצה. לזר מוצג בו עם כל אביזריו המלכותיים ועם פחות סממני קדושה. התמונה הידועה הבאה שלו צוירה בשנת 1594, בימי הכיבוש הטורקי, בין שלל דמויות אחרות על קיר המנזר אורחוביצה בסלבוניה. פולחנו התבסס בסך הכל יותר על הטקסטים ההגיוגרפיים מאשר על האיקונוגרפיה.
הדספוט סטפאן לזרביץ' מת באופן פתאומי ביולי 1427. במקומו הוכתר הדספוט ג'וראג', בנו של ווק ברנקוביץ' ונכדו של לזר. בהתחלת שלטונו הוציא ג'וראג' ברנקוביץ' צ'ארטר שבו התייחס אל לזר כאל קדוש. כשחזר על אותו הצ'ארטר בשנת 1445 הוא נמנע מלהשתמש לגביו בתואר свети (סווטי, כלומר "קדוש") והחליף אותו בביטוי "светопочивши" (הנח בקדושה). ההימנעות מההתייחסות ללזר כקדוש נצפתה גם במסמכים ובכתובות אחרים בתקופה, כולל בכתבי בתו, ילנה.
בימי השלטון הטורקי.
הדספוטות הסרבית נפלה לידי העות'מאנים בשנת 1459.פולחן הנסיך לזר הצטמצם לפולחן מקומי, המוגבל למנזר ראוואניצה. נזירי המנזר המשיכו לחגוג את חגו ביום שמו. הנסיך העניק בזמנו למנזר 148 כפרים וזכויות יתר רבות. העותמ'אנים הגבילו את רכוש המנזר לכמה כפרים עם בסך הכל 127 משקי בית, אבל פטרו אותו ממסים מסוימים. הנוסע האיטלקי מארק אנטוניו פיגאפטה, שביקר בראוואניצה ב-1568 דיווח שהמנזר לא ניזוק כלל על ידי הטורקים, והנזירים יכלו לעבוד חופשית את דתם, פרט לזכות להשמיע צלילי פעמונים.
לזר הקודש הפך לדמות פולחן גם בחצר הצאר הרוסי הראשון, איוואן האיום, שסבתו מצד האם הייתה בת למשפחת האצילים הסרבים יאקשיץ'. לזר צויר בפרסקו בקתדרלת ארכנגלסקי, מקום קבורתם של כל שליטי רוסיה בקרמלין של מוסקבה.
על קירות הקתדרלה צוירו בשנת 1565 בציורי קיר כל השליטים הרוסים שקדמו לאיוואן האיום. צוירו גם דמויותיהם של ארבעה לא רוסים:הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס ושלושת הקדושים הסרבים:סימאון, סאבה ולזר. לזר מצויר גם ב"כרוניקה המאוירת של איוואן האיום", בתשע המיניאטורות המתארות את קרב קוסובו. בספר רוסי זה מופיע לראשונה אזכורו של לזר כ"צאר".
בסביבות 1700, ג'ורג'ה ברנקוביץ', רוזן של פודגוריצה כתב ב"כרוניקות הסלאביות-סרביות" שלו, שלזר הוכתר כצאר. טענה זו השפיעה גם על המסורת העממית הסרבית, שבה לזר מכונה עד לימינו "הצאר לזר". אחרי מותו של איוואן האיום, אזכורו של לזר במקורות הרוסיים נעשה נדיר.
עדיין בימי השלטון העות'מאני ידע פולחנו של לזר עדנה בימי הפטריארך פאיסיה. בשנת 1633 ובשנים הבאות, צוירה דמותו בכנסיית המנזר של הפטריארכיה בפץ' ובשלוש כנסיות סרביות נוספות. הפטריארך פאיסיה כתב שצאר דושאן אימץ את לזר ונתן לו את יד קרובת המשפחה שלו, מיליצה. בדרך זו היה לזר היורש החוקי של שושלת נמאניה. ב-1667 צויר הנסיך גם על קיר של מנזר הילנדר. אותו צייר יצר איקונין שבו תיאר את לזר יחד עם ג'ורג'ה קראטובאץ, הצורף שעונה ונרצח על ידי הטורקים והוכר כקדוש מעונה. ב-1675 הנסיך לזר וכמה מבני נמאניץ' הוצגו באיקונין
שהוזמן על ידי האחים גברו ווקויה חומקוביץ', בעלי מלאכה מסראי בוסנה (סרייבו). פרט לאיקונין של לזר עם קראטובאץ, בשאר התמונות מוצג הנסיך כשליט יותר מאשר כקדוש.
אחרי ההגירה הסרבית הגדולה.
בימי המלחמה הטורקית הגדולה בעשורים האחרונים של המאה ה-17 הצליח בית הבסבורג לספח כמה אזורים סרבים על חשבון העות'מאנים. ב-1690 כשהצבא האוסטרי נסוג משטחים אלה אחוז משמעותי מן התושבים הסרבים שלהם היגרו לתחום האימפריה ההבסבורגית. הגירה זו, הידועה כ"הגירה הסרבית הגדולה" הונהגה על ידי הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ארסניה השלישי צ'רנוייביץ'.נזירי מנזר ראוואניצה הצטרפו לפליטים ולקחו איתם את שאריותיו של לזר ואת חפצי הערך שנמצאו במנזרם. הם התיישבו בעיירה ההונגרית סנטאנדרה, בה בנו כנסייה מעץ שאיכסנה את גופתו של לזר. היישוב הסרבי בסנטאנדרה נקרא גם כן ראווניצה והפך למושב החדש של הפטריארך ארסנייה השלישי.
נזירי ראוואניצה יצרו מגעים עם המנזרים הסרבים ברחבי האימפריה ההבסבורגית ועם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שתמכה בהם. בעת שהותם בסנטאנדרה הם הרחיבו בצורה משמעותית את ספרייתם ואת אוצרותיהם. בתקופה זו התחילו גם להדפיס כתבים ותמונות לזכר הנסיך הקדוש לזר. הפיצו למשל תחריט בעץ שתיאר את לזר כ"קפלופור" כלומר מחזיק את ראשו הערוף בידו.
בשנת 1697 עזבו נזירי ראוואניצה את בתי העץ שלהם בסנטאנדרה וערקו לאזור סרם, למנזר ההרוס ורדניק על ההר פרושקה גורה. הם שיפצו את המנזר והניחו בו את השאריות של לזר. די מהר הפך מנזר ורדניק מוכר יותר בשם ראוואניצה. בסביבות אמצע המאה ה-18 נפוצה האמונה שהמנזר הוקם על ידי הנסיך לזר עצמו. אולם כנסייתו הייתה קטנה מדי כדי לארח בה את כל המתפללים שהגיעו אליה בחגים.
הסכם השלום בפוז'ארוואץ שקבע את ויתור האימפריה העות'מאנית על השטח הסרבי שמצפון למוראבה המערבית לטובת ההבסבורגים, נחתם ב-21 ביולי 1718. באותם הימים רק נזיר אחד שרד מן הזמנים שבהם עזבו נזירי ראוואניצה את מנזרם 28 שנה קודם לכן. שמו היה סטפאן. זמן קצר אחרי חתימת ההסכם, שב סטפאן לראוואניצה ושיפץ את המנזר המקורי, שהיה הרוס ומוצף בעשבים רעים. ב-1733 בראוואניצה חיו רק 5 נזירים. האדמות הסרביות חזרו ב-1739 לאימפריה העות'מאנית, אך הפעם המנזר לא ננטש.
אחרי ההגירה הסרבית הגדולה השתדלה הכמורה הבכירה של הכנסייה הסרבית להפיץ את פולחנם של שליטים הסרבים מימי הביניים. המטרופוליט של קרלובצי, ארסנייה הרביעי שאקאבנטה, העסיק בשנת 1741 את האומנים החרטים כריסטופור ז'פארוביץ' ואת תומא מסמר כדי שייצרו תמונה תחת הכותרת "סאבה הקדוש יחד עם הקדושים הסרבים מבית נמאניה", ציור שבו צויר גם לזר. מטרתו לא הייתה דתית אלא פוליטית כדי שיזכיר לעם את המדינה הסרבית העצמאית שמלפני הכיבוש העות'מאני ואת מאבקו של הנסיך לזר בטורקים. הציור הוצג בחצר ההבסבורגים. אותם האומנים הדפיסו ספר "סטמאטוגרפיה" שפורסם בווינה ב-1741. חלק ממנו כלל לוחית נחושת (אינטאליו) עם דמויותיהם של 29 שליטים וקדושים, ביניהם שני קפלופורים - יובאן ולדימיר ולזר. ה"סטמאטוגרפיה" הפכה פופולרית מאוד בקרב הסרבים ועוררה בהם רגשות פטריוטיים.
הנסיך הקדוש הוצג תכופות כקפלופור ביצירות שונות, שנוצרו בשיטות אמנותיות רבות. מקרה חריג היו התמונות שעל תחריט נחושת מאת האמן זכריה היתום, שבו בלטה דמותו של לזר, ללא תכונות של קדוש להוציא הילה מסביב ראשו.
שאריותיו של לזר נותרו במנזר ורדניק עד 1941. זמן קצר לפני שגרמניה הנאצית תקפה את סרביה והשתלטה עליה, הן הוצאו ממנזר ורדניק והועברו למנזר בשנובו, גם כן על הר פרושקה גורה. חבל סרם הפך לחלק ממדינת האוסטשים הקרואטים בחסות גרמניה. השלטון האוסטאשי הנהיג מסעות רצח עם נגד הסרבים. הארכימנדריט של ורדניק, לונגין, שנמלט לבלגרד ב-1941 דיווח שחפצים קדושים סרבים מפורשקה גורה עומדים בסכנת הריסה. הוא הציע שיועברו בדחיפות לבלגרד. באישור הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, ובהסכמת שלטונות הכיבוש הגרמנים, הועברו שאריות לזר מבשנובו אל הקתדרלה הסרבית בבלגרד והונחו תוך עריכת טקס דתי בחזית האיקונוסטסיס בתוך הכנסייה.
אחרי המלחמה בשנת 1954 החליט הסינוד להחזיר אותן למנזר ראוואניצה, דבר שבוצע בפועל רק ב-1989 לרגל מלאות 600 שנה לקרב קוסובו.
הנסיך לזר במדיה האמנותית.
במסורת העממית הסרבית.