ב-1997, מילשטיין ביים את הבכורה הישראלית של המחזה הקלאסי "פנתיסילאה", מאת היינריך פון קלייסט, במסגרת תיאטרון נוצר. ההפקה התארחה בפסטיבל פורצי הדרך, אאכן, גרמניה.
מחזהו הראשון שהוצג בתיאטרון רפרטוארי היה "פיבניצה", אותו גם ביים בהבימה ב-1994.
דרמטורג ויועץ אמנותי לתיאטרון הבימה (1995-1990).
דרמטורג אורח להפקת "הסוחר מוונציה" בבימויו של חנן שניר, התיאטרון הלאומי הגרמני, ויימאר, 1995 ופסטיבל ישראל, ירושלים, 1996.
דרמטורג ויועץ אמנותי לתיאטרון בית ליסין החל מ-1995 ועד היום (2016).
מייסד המגמה לתיאטרון, תיכון אליאנס, תל אביב, ומנהלה 2001-1997. לימד משחק והעביר סדנאות לכתיבה יוצרת וכיתות אמן במסגרות שונות בגרמניה ובישראל.
עורך ושותף ראשי של הספר: Israeli Drama, קובץ תקצירים באנגלית של מחזות ישראליים נבחרים להפצה בנציגויות רשמיות של ישראל בעולם ואצל מנהלי פסטיבלים בינלאומיים, יוזמה והוצאה לאור של קשתו"ם (אגף קשרי תרבות ומדע), במסגרת משרד החוץ הישראלי, 2000; מהדורה מחודשת בעריכתו יצאה ב-2009.
יוזם, מייסד ומנהל אמנותי של פסטיבל "פותחים מסך" למחזאות ישראלית צעירה, בתיאטרון בית ליסין, משנת 2000.
החל מ-2003 היה מרצה לכתיבה דרמטית, באוניברסיטת הילדסהיים, גרמניה.
מורה ובמאי בבית צבי, סטודיו למשחק ניסן נתיב, אוניברסיטת תל אביב ותיכון תלמה ילין.
חבר ועדת ההיגוי של המכון למחזאות ישראל, מ-2004.
יוזם אירועי "ישראדרמה – זרקור על דרמה ישראלית בשפה הגרמנית", במסגרת המכון למחזאות ישראלית ומשרד החוץ ומנהלו האמנותי של הפסטיבל בשנים 2005, 2010 ו-2012.
בשנת 2005 יזם את פסטיבל "פותחים במה" למחזאות ישראל צעירה, בתיאטרון בית ליסין.
ב-2007 ביים את "רצח" מאת חנוך לוין במסגרת פסטיבל FIND בתיאטרון שאוביהנה, ברלין.
ב-2008 ביים את "מיין קאמפף" מאת ג'ורג' טבורי; התיאטרון העירוני של פרייבורג, גרמניה, בשיתוף מוזיאון E-Werk. המחזה מספר על יהודי שחונך את היטלר בתחילת דרכו ומניע אותו לכתוב את "מיין קאמפף".
מנהל אמנותי שותף (ביחד עם יאן לינדרס) של פרויקט "קשרי משפחה" (Familiebande), פרויקט משותף בין תיאטרון בית ליסין, תל אביב והתיאטרון העירוני של היידלברג, גרמניה. במסגרתו הועלו שש הפקות דו-לאומיות החל ממאי, 2009. הפרויקט מומן על ידי Kulturstiflung des Bundes, ברלין, משרד החוץ הישראלי, ממשלת באדן-וירטמברג, עיריית היידלברג וגופים פרטיים ונחשב למקיף ביותר מבין פרויקטים לשיתוף פעולה עם תיאטראות זרים בשנים האחרונות.
מילשטיין ביים את "הבנאליות של האהבה" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית ליסין, ינואר, 2009, הפקה עליה זכה בפרס התיאטרון הישראלי להפקת המחזה המקורי של השנה, 2010. ההפקה פתחה את פסטיבל "שוק המחזות", היידלברג, 2010 והתארחה בתיאטרון העירוני של פרייבורג, גרמניה, מאי, 2010.
ב-2011 ביים את "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר, התיאטרון העירוני של פרייבורג, גרמניה, כשבתפקיד הראשי כיכב דורון תבורי.
ב-2012 יזם וניהל את בית הספר למחזאות של תיאטרון בית ליסין בשיתוף סדנאות הבמה.
ב-2012 שב באופן חד-פעמי למשחק כששיחק בהצגה "מקסי ואני", שהציגה בתיאטרון בית ליסין. גילם את דמותו של אורסין, לצידו שיחקו יגאל נאור, שלומי טפיארו, נתי קלוגר ומרים זהר.
בספטמבר 2015 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההפקה של מחזהו "לא לשכוח לאהוב - Love Hurts". ההפקה מבוססת על 35 ראיונות שנערכו עם זוגות מעורבים, ישראלים וגרמנים, והיא מספרת את סיפוריהם, 70 שנה אחרי אושוויץ ו-50 שנה בדיוק אחרי החתימה על היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לישראל. ההפקה עלתה כקופרודוקציה עם התיאטרון הממלכתי של באדן (Badisches Staatstheater).
מילשטיין הוא אסטרולוג.
חיים אישיים.
נשוי למרית לבית יפה, שחקנית בעברה וכיום פסיכותרפיסטית ומטפלת באמנויות, הם מתגוררים בתל אביב ולהם שלושה ילדים.
אודות מחזותיו.
מפגש בין שני חברים מהתיכון, שנקלעו למריבה רומנטית בגלל בחורה. אחד מהם נסע לאירופה ונהפך לאיש אקדמיה והשני הוא איש עסקים הדוניסט החי בישראל. הם נפגשים כעבור שנים של נתק, כשהאינטלקטואל מגיע לבית חברו כדי לנקום על כך שהוא לקח ממנו את אהובתו. בימוי: שוש רייזמן, כוריאוגרפיה: גבי אלדור. שחקנים: יואל דרורי, רות חרל"פ, עינת סלע-וייץ ואברהם שושנה.
בחורה שמוכנה לעשות הכול על מנת להצליח כשחקנית, חוברת לבמאי מגלומן, משנה עצמה ואת דמותה בהתאם. אופרה אותה מילשטיין כתב וביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב, עם מוזיקה של דורי פרנס.
המאבק בין הגיבור היווני אכילס למלכת היוונים פנתיסיליאה. עיבוד של מילשטיין למחזה של היינריך פון קלייסט, אותו ביים בתיאטרון נוצר. בהצגה שיחקו אמרי איבגי, זיו באליסיאנו, דודו בן-זאב, אריאנה גוטמן, עירית הורוביץ, מרית יפה, פביאנה מיוחס, פיני מיטלמן, דלית מילשטיין, תמר מילשטיין, יוסי רחמני, דן שצמן וסיגלית תמיר.
תסריטאי ישראלי מצליח בהוליווד מתבקש לכתוב תסריט אישי על אביו ניצול השואה. מכיוון שאביו מעולם לא שוחח עמו על השואה, הוא בודה מליבו סיפור הרואי. יום אחד אביו מגיע לבקר אותו באתר הצילומים ושניהם מתעמתים על הנראטיב בסיפורו של אביו. המחזה הוצג בהבימה, בתפקידים הראשיים שלום שמואלוב, אברהם רונאי ועמי ויינברג.
דרמה מיתולוגית אודות שני אלים, גבר ואישה, שמספרים סיפורים על בני אדם ואנשים נולדים מהסיפורים הללו. יום אחד פורצת ביניהם מריבה רומנטית ובזעמו הגדול הוא כורת את לשונה ואין מי שיספר את הסיפור ובני האדם צריכים לספר את הסיפורים של עצמם. שיחקו דוד בן-זאב, מרית יפה, דלית מילשטיין, שפרה מילשטיין וסיגלית תמיר.
דיאג'יו
דיאג'יו (באנגלית: Diageo; נהגה: . הגיות אחרות: , או: ) היא חברה בריטית לייצור ושיווק משקאות אלכוהוליים שבסיסה בלונדון. דיאג'יו היא יצרנית האלכוהול הגדולה בעולם, והמפיקה הגדולה ביותר של בירה ויין.
היסטוריה.
דיאג'יו הוקמה בשנת 1997 ממיזוג של מבשלת גינס וחברת "גראנד מטרופוליטן". את הקמתה יזמו מנהלי גינס אנתוני גרינר ופיליפ ייאה יחד עם ג'ורג 'בול וג'ון מקגרת מגראנד מטרופוליטן. אנתוני גרינר היה יו"ר ההנהלה הראשון. מניות דיאג'יו החלו לסחור בבורסה בלונדון ב-17 בדצמבר 1997 לפי שווי בורסאי של 24 מיליארד ליש"ט. באותה עת החזיקה החברה הממוזגת בעסקים רבים ומסועפים, בין השאר ברשת מסעדות ההמבורגרים ברגר קינג, גלידות האגן דאז, חברת המזון פילסברי, בירת גינס, מותגי ג'וני ווקר, ג'יי אנד בי, גורדונ'ז ג'ין וסמירנוף וודקה. גם ספר השיאים של גינס היה בבעלותה באותה עת.
בשנים שלאחר המיזוג התמקדה החברה בפעילות בתחום המשקאות, הנהנית משיעורי צמיחה גבוהים יותר, ומכרה את עסקי המזון והמסעדות שלה. ביולי 2000 מכרה את חברת המזון פילסבורי לחברת ג'נרל מילס תמורת 10.5 מיליארד דולר. בדצמבר 2002 מכרה את רשת ברגר-קינג תמורת כ-1.5 מיליארד דולר.
בשנת 2000 רכשה חלק ממותגי המשקאות של חברת סיגראם ממשפחת ברונפמן.
ביוני 2017 רכשה תמורת 700 מיליון דולר, משחקן הקולנוע ג'ורג' קלוני ושותפים נוספים את מותג הטקילה שהקימו רק 4 שנים קודם לכן. בספטמבר אותה שנה גם רכשה מותג ג'ין לא אלכוהולי.
מותגים.
המותגים שבבעלות דיאג'יו הם מהנמכרים בסוגם בעולם, ובהם:
מסחר.
דיאג'יו משווקת את מוצריה בלמעלה מ-181 מדינות ברחבי העולם ומפעילה משרדים בכ-80 מדינות. היא רשומה בבורסה לניירות ערך בלונדון והיא אחת החברות המרכיבות את מדד FTSE 100 .
שטניזם אתאיסטי
אוסמניה
אוסמניה (בטורקית: Osmaniye) היא עיר בדרום טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים התיכון. בשנת 2021 אוכלוסיית העיר נאמדה ב-279,992 תושבים.
אוסמניה שוכנת למרגלות רכס הרי הנור ובקצהו המזרחי של מישור מישור צ'וקורובה שבדרום-מרכז טורקיה, במרחק 433 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אנקרה. היא מהווה נקודה חשובה בקשר שבין אנטליה וטורקיה לבין המזרח התיכון, בשל מיקומה על ציר דרך המשי המרכזי מהמזרח למערב. לכן היוותה נקודת התיישבות אסטרטגית של התרבויות והאימפריות שהתפתחו באזור. כיום שוכנת העיר במרכזו של אזור כפרי ופורה, ובשנים האחרונות משקיעה ממשלת טורקיה רבות בפיתוח התשתיות בעיר.
בעיר נתגלו שרידים של ההתיישבות הרומאית העתיקה במקום ואלו העלו אותה על מפת התיירות.
אמיר כבירי
איסכנדרון
איסכנדרון (בטורקית: İskenderun; בערבית: الإسكندرونة, תעתיק מדויק: אלאסכנדרונה; ביוונית: Αλεξανδρέττα - אלכסנדרטה, מילולית: "אלכסנדריה הקטנה") היא עיר בדרום טורקיה והעיר השנייה בגודלה בנפת האטיי במחוז הים התיכון שלאורך חופי הים התיכון ומפרץ איסכנדרון. בשנת 2021 אוכלוסיית העיר נאמדה ב-250,976 תושבים.
שמות העיר.
העיר נוסדה כאלכסנדריה ('Αλεξάνδρεια) ונקראה על שמו של אלכסנדר הגדול, עד שבימי הביניים שינו צליינים אירופאים את שמה לאלכסנדרטה במשמעות אלכסנדריה הקטנה (להבדיל מאלכסנדריה שבמצרים). במאה ה-7 בעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל והלבנט, הפך הכינוי ל-אל-איסכנדרון (الإسكندرون) באותה משמעות. שם זה המשיך ונהג גם בתקופת האימפריה העות'מאנית ומלווה את העיר עד היום.
היסטוריה.