למרות שלהגומן (אב מנזר בנצרות האורתודוקסית) אין קתדרלה, לעיתים יש לו כס דומה, בעל סמליות דומה לסמכותו, שמור לו בקלירוס של המנזר שלו. הקתיסמה של ההגומן היא פשוטה יותר מזו של הבישוף, לעיתים נמצאת בראש גרם של 2 מדרגות בלבד וממוקמת לצד כס הבישוף.
פארק מים
פארק מים הוא פארק שעשועים שמתקני השעשועים שבו משתמשים בעיקר במים על מנת לשעשע את המבקרים בפארק. מתקנים אלה כוללים מגלשות מים, בריכות גלים, מתקני משחקים הכוללים מים, אשדים מלאכותיים, שיט אבובים בנהרות מלאכותיים, בריכות שחייה ומתקני גלישה.
ראשיתם של פארקי המים בשנות ה-40 של המאה ה-20 בארצות הברית. במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נפתחות עשרות פארקי מים ברחבי ארצות הברית והוקם ה-WWA - האיגוד הבינלאומי לפארקי מים.
פארק המים המקורה הראשון נבנה באדמונטון, בפרובינציית אלברטה שבקנדה בשנת 1985, בשל תנאי מזג האוויר בחורף באזור זה. שטחו של פארק זה, שנקרא ורל ווטרפארק, הגיע לכ-20,000 מ"ר. פארקים מקורים אלה התפשטו במדינות הצפוניות של ארצות הברית.
פארק המים הראשון שנבנה באירופה היה סנדקאסל ווטרוורלד שנבנה בבלקפול שבאנגליה.
בישראל.
בישראל פועלים נכון לשנת 2021 תשעה פארקי מים:
בעבר פעלו בישראל פארקי מים גדולים שנסגרו. ביניהם לונה גל, אשקלונה ו"אטרקציה" בים המלח.
מיני-סדרה
מיני-סדרה היא הפקה באמצעי תקשורת המציגה סיפור בהמשכים, כטלוויזיה או קומיקס, המספרת את הסיפור במספר פרקים מצומצם, אך בדרך כלל זמן הפרק הרגיל ארוך מפרק של סדרה טלוויזיה רגילה ולעיתים אף אורך מעל לתשעים דקות, כאשר העלילה ידועה מראש לכל פרטיה עם תחילת ההפקה.
בטלוויזיה.
על אף שאין כלל מוחלט המבחין בין "מיני-סדרה" לסדרת טלוויזיה מן המניין, ישנם כמה מאפיינים המאפיינים "מיני-סדרה". אנציקלופדיית הטלוויזיה של האליוול ופרסר טוענת כי מיני-סדרה כוללת ארבעה עד שישה פרקים באורך משתנה סטוארט קנינגהם מגדיר מיני-סדרה כתוכנית בעלת זמן שידור מוגבל, בעלת יותר משני פרקים ופחות משלושה עשר פרקים, המספרת סיפור במהלך עונה או חצי עונה של שידור סדרתי.
אלמנט חשוב אחר עליו עמד פרנסיס וין הוא כי אופרת סבון וסדרת טלוויזיה רגילה אינן יכולות לאפשר לדמויות הראשיות להתפתח יתר על המידה, מכיוון שעל הסדרות האלו להיות משודרות ללא הגבלת זמן. במיני-סדרה, מצד שני, יש פתיחה מוגדרת, אמצע מוגדר וסוף, כבמחזה או בנובלה, המאפשרים לגיבורים להשתנות, להתבגר, או אף למות, לפי צורכי העלילה. כך, סדרה רגילה, ששידורה בוטל לאחר כמה פרקים, או שהוחלט שלא להקליט עונה נוספת שלה, אינה עונה על הגדרת "מיני-סדרה".
יש הרואים את תחילת הפורמט בשנת 1974, עם המיני-סדרה הקנדית "החלום הלאומי" (The National Dream) וסדרת הטלוויזיה של ABC "QB VII" על פי ספרו של לאון יוריס בכיכובו של אנתוני הופקינס. בעקבות ניסיונות ראשוניים אלו עובדו ספרים נוספים לטלוויזיה בפורמט זה בהצלחה רבה. "עני ועשיר" על פי ספרו של אירווין שו הייתה מיני-סדרה בת שנים עשר פרקים שאורכם שעה, ששודרה ברשת ABC ואף בישראל בשנת 1976, והוכיחה כי הצלחת הפורמט לא הייתה מקרית. בשנת 1977 שודרה המיני-סדרה "שורשים" על פי ספרו של אלכס היילי. הסדרה זכתה בארצות הברית להצלחה עצומה, ועוררה דיון פומבי בשאלות הנוגעות לאפרו אמריקאים, למשטר העבדות ולגזענות. הצלחתה הייתה באופן חלקי בשל האופן בו שודרה. שנים עשר השעות המצולמות חולקו לשמונה פרקים ששודרו ברציפות במשך שמונה ימים, עם פרק סיום בן 71 דקות, שמשך 130 מיליוני צופים, והיה בעת בה שודר הסדרה הנצפית ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה עד אז. הצלחת הסדרה קיבעה את הרעיון, ומאז צולמו מיני-סדרות רבות, ביניהן יש להזכיר את "" ואף את "דאלאס", שהחלה את דרכה כמיני-סדרה, ומשם המשיכה כסדרת טלוויזיה מן המניין, בת 14 עונות.
בטלוויזיה הבריטית המונח "מיני-סדרה" כמעט ואינו בשימוש, אלא כאשר מדובר בסדרות אמריקניות. המונח "Serial" מתאר את המקבילה הבריטית המוכרת מאז שנות ה-50, המזכירה בזמן השידור ובפורמט את המיני-סדרה האמריקנית. עם זאת, סדרות טלוויזיה בריטיות, שהעונה שלהן קצרה מן המקובל בארצות הברית, מוצגות לעיתים בארצות הברית כ"מיני-סדרה".
קומיקס.
מיני-סדרה בקומיקס הוא פורמט מוכר המאפשר לספר סיפור מסוים או להתמקד בגיבור או בקבוצת גיבורים מסוימת, בין אם הסיפור עומד בפני עצמו, או קשור ליקום בדיוני מוכר מסדרות קומיקס אחרות. מיני-סדרה בקומיקס היא סדרה של 2 עד 12 חוברות.
ישנן סדרות קומיקס המספרות סיפור מסוים במספר רב יותר של חוברות, אך אלו אינן נחשבות ל"מיני-סדרה" מכיוון שלא מוכרז בתחילתן מספר מסוים של חוברות שתכלול הסדרה. באופן דומה לסדרת טלוויזיה שבוטלה, גם סדרות שתוכננו לטווח ארוך, אך הופעתן נפסקה לאחר זמן מה בשל מכירות דלות אינן נחשבות ל"מיני-סדרה" על אף שייתכן שבדיעבד יכריז המוציא לאור כי לזו הייתה כוונתו מלכתחילה.
ויליאם בויס
ויליאם בויס (באנגלית: William Boyce; 11 בספטמבר 1711 - 7 בפברואר 1779) נחשב למלחין האנגלי החשוב ביותר מתקופת הבארוק.
חייו.
בויס נולד בלונדון והיה נער מקהלה בקתדרלת סנט פול. כשקולו השתנה, החל ללמוד מוזיקה אצל המורה המוערך מוריס גרין.
מינויו המקצועי הראשון היה בשנת 1734 שהועסק כנגן עוגב בכנסייה האנגליקנית באוקספורד.
בויס עסק בכמה משרות לפני שהתמנה למשרה הנחשקת בבית המלוכה כ'אמן המוזיקה של המלכה' בשנת 1755 ונהיה לנגן עוגב בקפלה המלכותית בשנת 1758.
כשחירשותו נהייתה חמורה, בויס חדל להתפרנס כנגן עוגב והתמקד בסיום קומפילציית המוזיקה לקתדרלה שמורו גרין השאיר לא גמורה. מכאן המשיך לערוך יצירות של ויליאם בירד והנרי פרסל.
בויס נודע כיום בעיקר בזכות שמונה הסימפוניות שלו, המנוניו והפואמות הליריות, אם כי הלחין עוד יצירות רבות. הלחן שחיבר ב-1759 לאחד השירים מן האופרה "Harlequin's Invasion" הפך למארש הרשמי של הצי המלכותי הבריטי.
אדמוני
אפריקה ישראל
ניקוד ארצישראלי-טברני
הניקוד הארצישראלי-טברני הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה, במהלך ימי הביניים.
שיטת ניקוד זו עושה שימוש בסימנים הגרפיים של שיטת הניקוד הטברנית כדי לשקף את ההגייה הארצישראלית (הדומה להגייה הספרדית), במקום את ההגייה הטברנית. לכן, אף על פי שהסימנים הגרפיים זהים, ההגייה המשתקפת מהם שונה מזו שבשיטה הטברנית.
השיטה שימשה לניקוד המקרא, המשנה והתרגומים הארמיים למקרא (תרגום אונקלוס לתורה, תרגום יונתן לנביאים ותרגום כתובים). שימוש נפוץ נוסף הוא בסידורי תפילה ובמחזורים אשכנזיים בימי הביניים המוקדמים.
המאפיינים העיקריים של שיטת הניקוד.
שיטת הניקוד אינה אחידה: יש לה וריאציות שונות, המציגות קרבה משתנה לכללי ניקוד הטברני. עם המאפיינים הייחודיים לשיטת הניקוד הארצישראלית-טברנית נמנים:
תפוצתה של שיטת הניקוד.
בימי הביניים שלטה בארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה (הן במערב והן במזרח) ההגייה הארצישראלית. להגייה זו אמנם נוצרה שיטת ניקוד מיוחד (ניקוד ארצישראלי), אבל היא לא זכתה להתקבל, והשימוש בה כנראה מעולם לא חרג מעבר לגבולות ארץ ישראל. על כן כתבי יד של ספרות חז"ל ושל מחזורים וסידורים נוקדו – מי יותר ומי פחות – בשיטה הארצישראלית-טברנית.
ואכן, שיטה זו הייתה שיטת הניקוד העיקרית לטקסטים לא מקראיים בימי הביניים. עם כתבי היד החשובים המנוקדים ניקוד ארצישראלי-טברני נמנים כתב יד פארמה למשנה (בתמונה) וכתב יד רויכלין לנביאים וכתובים, הכולל גם את תרגום יונתן ואת תרגום כתובים.
רק בימי הביניים המאוחרים החלה (בעיקר במזרח אירופה) מגמה של כפיית כללי הניקוד הטברני על טקסטים אלו, והשיטה הארצישראלית-טברנית הלכה ונזנחה.
מיני סידרה
שפל וגאות
מיני-סידרה
מילוס (אוניית מעפילים)
מילוס (אצילה 13), הייתה אוניית קיטור ששימשה כאניית מעפילים ומאוחר יותר נרכשה על ידי חברת לויד ימי ארץ ישראלי ושמשה כאניית משא, אשר הניפה דגל צי הסוחר המנדטורי.
תולדותיה.
האנייה נבנתה במספנת D. &amp; W. Henderson &amp; Co. - Glasgow והושקה ב-1920. עד שנת 1941 הייתה בבעלות חברת הספנות היוונית "אבגרינוס", והפליגה בשם "מילוס" תחת דגל פנמה.
אניית מעפילים.
ברכישתה של "מילוס" היה מעורב ברטולד שטורפר יועץ כלכלי ממוצא יהודי באוסטריה. מעפילי המילוס כללו:
על פי דו"ח שמסר שטורפר היו ב"מילוס" 652 נפש מאזור הפרוטקטורט ו-50 נפש מהעיר וינה.
אניית המעפילים הפליגה מנמל טולצ'אה ברומניה ועליה 700 המעפילים. בדרכה לארץ ישראל היא נעצרה על ידי כוחות בריטיים, הובאה לנמל חיפה, והמעפילים הועברו לאניית הגירוש "פאטריה", שנועדה להפליג אל האי מאוריציוס. פאטריה חובלה בנמל על ידי "ההגנה" כדי למנוע את הפלגתה. חומרי הנפץ שהוצמדו לאנייה שהייתה במצב תחזוקה רעוע, גרמו לפיצוץ רב עוצמה, פי כמה מהמתכונן והרצוי. והאנייה התפרקה וטבעה במהירות. וכ-200 נפש מתוך כ-1,700 מעפילים וכחמישים ימאים בריטים טבעו.
אניית משא בשימוש אזרחי.
לאחר שנתפסה בידי שלטונות המנדט הבריטי, נרכשה מילוס ב-1941 במכירה פומבית על ידי חברת "לויד ימי ארץ ישראלי" ושימשה כאניית משא. החברה רשמה את האנייה בשמה העברי "אצילה" בנמל חיפה, שיפצה אותה שטחית והיא הפליגה תחת דגל צי הסוחר המנדטורי.
אצילה הפליגה לפורט סעיד במצרים כדי לטעון מטען בוטנים לקפריסין. ב-8 בנובמבר 1941, תוך כדי טעינת כמות גדולה של שקי בוטנים על הסיפון, איבדה אצילה את יציבותה, התהפכה וטבעה ללא אבדות בנפש. אצילה הוכרזה כאובדן כללי ונמחקה מהרשומות ב-1945.
יצחק מייכלסון