בצבא הרומי נעשה שימוש בשיטת ענישה קולקטיבית בשם דקימאטיו. על פי שיטה זו, הוצא להורג חייל אחד מכל עשרה ביחידה צבאית שהיו בה בעיות משמעת. העונש בוצע גם כאשר פלוגה גילתה פחד בעת קרב.
בתנ"ך ישנם תיאורים רבים של ענישה קולקטיבית, חלקם על ידי אלוהים וחלקם על ידי בני אדם.
במאה ה-18 חוקקו האנגלים את חוקי הכפייה, כעונש קולקטיבי על מסיבת התה של בוסטון.
ליל הבדולח הוצג כסוג של עונש קולקטיבי לא רשמי על ניסיון החיסול של ארנסט פום ראט בידי הרשל גרינשפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוטלו עונשים קולקטיביים על העם הגרמני כעונש על פשעי הנאצים, בין השאר במסגרת גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת מדיניות חלוקת המזון של ארצות הברית בגרמניה הכבושה.
במהלך שלטון סטלין בברית המועצות הוגלו עמים שלמים, שהוגדרו כ"אויבי הפועלים", לאזורים שונים במדינה. ביניהם צ'צ'נים, פולנים ותושבי המדינות הבלטיות.
ענישה קולקטיבית במלחמה.
במאה ה-19 נעשה שימוש בענישה קולקטיבית במלחמות רבות, ביניהן מלחמת האזרחים האמריקנית, מלחמת הבורים, ומלחמת צרפת–פרוסיה.
באמנת האג משנת 1907 תקנה 50 נקבעה:
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב בענישה קולקטיבית, בייחוד על ידי גרמניה הנאצית אשר השמידה כפרים שלמים כעונש על ניסיונות מרד וכדומה. דוגמה בולטת לכך היא החרבת הכפר לידיצה כעונש על חיסולו של ריינהרד היידריך.
אמנת ז'נבה הרביעית שנוסחה בשנת 1949 קובעת בסעיף 33 איסור על ענישה קולקטיבית:
ענישה קולקטיבית בחינוך.
ענישה קולקטיבית מקובלת ככלי חינוכי, בייחוד על ידי מורים בבתי ספר. כלי זה שנוי במחלוקת, ויש הטוענים שהוא אינו יעיל, או שהוא יעיל רק לטווח הקרוב. בנוסף, יש הטוענים שעונש קולקטיבי אינו מוסרי, והוא "מבוסס על כוח ולא על מוסר".
לעומתם, יש הטוענים שענישה קולקטיבית מאפשרת "ללמד את התלמידים מהי ערבות הדדית" וש"יש דברים שאי אפשר לטפל בהם באופן פרטני".
בישראל, על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך מאפריל 2015, יש להימנע ככל האפשר מענישה קולקטיבית.
בוריק זאדאר
בוריק פונטמיקה זאדאר (בקרואטית: Košarkaški klub Borik) היא קבוצת כדורסל קרואטית מהעיר זאדאר, המתמודדת בליגה הקרואטית השנייה.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1974 בבית ספר לכלכלה בעיר. השתתפה בליגה רשמית אזורית לאחר שנתיים. וכבר בעונה הראשונה העפילה לליגה המחוזית של דלמטיה, בה זכתה בגביע ובאליפות בשנת 1984. קבוצת הנוער של המועדון זכתה פעמיים באליפות יוגוסלביה לנוער (1987, 1988). בתחילת שנות ה-90 הוקם בית ספר לכדורסל במועדון. ובעונת 1994/95 החלה הקבוצה להשתתף בליגה הקרואטית הבכירה.
בעונת 2004/05 הגיעה עד לחצי גמר הגביע הקרואטי.
בעונת 2010/11 הושג הניצחון הגדול בהיסטוריה של הקבוצה הוא מול ציבונה זאגרב 63-86, והקבוצה סיימה במקום החמישי וקיבלה הזמנה מפיב"א אירופה להשתתף במסגרת היורוצ'לנג', אך סירבה מסיבות תקציביות. בסיום עונת 2011/12 נשרה לליגה השנייה לאר שסיימה אחרונה בפלייאוף התחתון.
הכינוי של הקבוצה הוא "פונטמיצ'ארי". מאז עונת 2009/2010, יושב ראש המועדון הוא מירקו יוסיץ'. הקבוצה מארחת בהיכל הספורט יאזין שנבנה בשנת 1967 ומכיל 3,200 מקומות ישיבה. ההיכל שימש עד שנת 2008 גם את היריבה העירונית ק.ק. זאדאר.
יוסף הינמן
סולטנות מלאקה
פאולו רוברטו פלקאו
Corythaeola
צ'דביטה זאגרב
נהרדעי
וורסקלה פולטבה
וורסקלה פולטבה (באוקראינית: Ворскла Полтава) הוא מועדון כדורגל אוקראיני מפולטבה, המשחק בליגת העל האוקראינית. הישג השיא של המועדון היה זכייה בגביע האוקראיני בעונת 2008/09.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה ב-1955 ביוזמתו של מיכאיל סטאחורסקי, מזכ"ל הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה. בעת שהוקמה הקבוצה נקראה קולחוזניק. ב-1965 זכתה הקבוצה בגביע אוקראינה הסובייטית, והחלה להיקרא בשם "קולוס".
ב-1968 הקבוצה נקראה סלסטרוי ואחר כך סטרויטל. ב-1984 הקבוצה נקראה וורסקלה.
החל מעונת 1991 שיחקה הקבוצה בליגת המשנה האוקראינית, שם שיחקה עד להעפלתה לליגת העל האוקראינית בשנת 1996. בעונת הבכורה שלה בליגה האוקראינית, סיימה הקבוצה במקום השלישי וקיבלה את הזכות התמודד במפעלים האירופאיים לראשונה בתולדותיה. כמו כן, בעונה זו הצליחה וורסקלה לגבור בתוצאה 4:3 על דינמו קייב והייתה לקבוצה האוקראינית הראשונה בתולדות הליגה שהבקיעה 4 שערים לדינמו קייב.
במאי 2009 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לגמר הגביע האוקראיני אחרי ניצחון על מטאליסט חרקוב ובגמר הקבוצה ניצחה את שחטאר דונצק וזכתה בגביע האוקראיני, שהיה לתואר הראשון שלה מאז 1965.
בשלבי המוקדמות של הליגה האירופית הפסידה הקבוצה לבנפיקה ליסבון 5:2 בסיכום הכללי.
בעונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה האוקראינית ובעונת 2011/2012 העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית והוגרלה מול פ.צ. קופנהגן, סטנדרד לייז' והנובר 96. זהו הישגה הטוב ביותר של הקבוצה מאז ההעפלה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א בעונת . מלבד הישגים אלה הסתיימו הופעותיה של הקבוצה באירופה בהדחה בסיבוב המוקדמות השני, בעונת על ידי אנדרלכט מבלגיה בגביע אופ"א ובעונת על ידי פורטונה סיטארד מהולנד בגביע האינטרטוטו.
בעונת העפילה לגמר הגביע האוקראיני אך הפסידה לדינמו קייב בדו-קרב פנדלים.
לא בלי בתי (סרט)
"לא בלי בתי" (באנגלית: Not Without My Daughter) הוא סרט המבוסס על סיפור חייה של בטי מחמודי כפי שמתואר בספרה בעל השם הזהה.
עלילה.
בטי האמריקנית נשואה למודי, רופא אמריקני ממוצא איראני והם מגדלים ביחד ילדה בשם מאתוב, בעיר שיקגו. הם נראים כמשפחה מאושרת למדי. אולם, לאט לאט, היחסים בין ארצות הברית לבין איראן מתדרדרים ועוברי אורח, כמו גם עמיתים לעבודה, שוב ושוב משפילים את מודי בשל מוצאו. בסופו של דבר, מודי מפוטר מעבודתו, אך לא מגלה זאת לאשתו ולבתו.
מודי משכנע את אשתו ובתו לבוא לביקור באיראן, בבית הוריו. לאחר שהן מגיעות, מתברר להן כי מודי לא מתכוון לחזור לעולם לארצות הברית וכי הן לא יכולות לחזור גם כן, בלא רשותו. הן לא יכולות לעשות כמעט שום דבר בלא רשותו, כי חוקי המדינה האירנית הפכו לשוביניסטים. הן לא יכולות אפילו להשתמש בטלפון בלא רשותו.
בטי ובתה מחליטות להימלט מן המדינה הפונדמנטליסטית מנסות להשיג ידידי אמת, שיעזרו להן בזה. הן מתקשות למצוא ידידים כאלו במקום החדש, גם משום שהן לא מכירות את השפה ולא יכולות לסמוך כמעט על אף אחד. בטי מוצאת אישה נוספת במצבה ומנסה לשתף איתה פעולה למציאת פתרון. אך אותה אישה נכנעת לחלוטין לבעלה האלים ומלשינה על בטי למודי וזה גם כן מפעיל אלימות כלפי בטי. בטי גם לא מצליחה להשיג התערבות בינלאומית, כי הדיפלומטים הזרים היחידים שנותרים באיראן, הם שווייצרים, ואלו אדישים לחלוטין לבעיותיה.
בינתיים, גם מודי מתאכזב מאיראן, שרואה בו אמריקני ושוללת ממנו את הזכות לעבוד. אבל הוא לא יכול לעזוב את איראן, כי אם הוא יחזור אל המערב, הוא יואשם בחטיפת אשתו ובתו. לכן מודי פותח מרפאה לא חוקית ונאלץ להשתמש בבטי כמזכירתו. הדבר נותן לבטי הזדמנות להכיר הרבה איראנים, שלא בדיוק מצייתים לחוק ומגיעים למרפאה לא חוקית ונותן לה גם טלפון בידיים.
בסופו של דבר, בטי מצליחה לצור קשר עם ארגון, שמבריח אנשים מאיראן לטורקיה, דרך כורדיסטן. הברחת בטי לבדה, היא קלה יחסית. אך בטי ואנשי הארגון ממתינים זמן רב לרגע הנכון להברחתה שלה ביחד עם בתה. מודי מתחיל לחשוד, שמשהו אינו כשורה ומציע לבטי, שהיא תטוס לבדה לחופשה בארצות הברית, כדי לבקר את הוריה. היא כמעט מתפתה לעשות זאת, אך חבריה החדשים מגלים לה, שהיא לא תורשה לעולם לחזור לאיראן ולא תזכה לעולם לראות עוד את בתה.
מסע ההברחה דרך כורדיסטן, מתברר גם הוא כקשה ומסוכן ובמהלכו בטי כמעט נאנסת.
צילום הסרט.
מרבית צילומי הסרט נעשו בישראל, באתרים ביפו, תל אביב ועכו. עוד צילומים נעשו בארצות הברית ובטורקיה. בסרט ניתן לזהות מבנים מפורסמים בישראל כמו חאן אל-עומדאן בעכו המככב בתור בית הספר האיראני, העבודה על הסרט נעשתה באולפני ג.ג. ישראל בנווה אילן. כמו כן בעקבות כך שצילומי הסרט נעשו בישראל מרבית שחקני המשנה הם ישראליים.
ביקורות.
"לא בלי בתי" ספג ביקורת על מצג שווא, כביכול, של המוסלמים האיראנים ושל התרבות האסלאמית האיראנית. בניו יורק טיימס בסקירה, מצוין כי הסרט "מנצל את הסטריאוטיפ הדמוני של איראן ... זהו כישלון אמנותי מוחלט, והסתמכות על הסטריאוטיפ התרבותי הוא הגורם העיקרי". סקירה של לוס אנג'לס טיימס תיארה את הסרט בתור "מאוזן ומעוות", אשר "אינו מבחין בין המדינה (איראן) לבין אנשים". בסקירה של מבקר הקולנוע רוג'ר איברט מצוין שהסרט עושה "טעויות מוסריות גזעניות, מדאיגות מאוד". בתגובה לסרט "לא בלי בתי", יצא סרט תיעודי, שכותרתו "בלי בתי" הסרט מורכב מראיונות עם מודי מחמודי באיראן על סיפורה של בטי.
פרסים.
סאלי פילד הייתה מועמדת לפרס פטל הזהב עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר, בעוד שילה רוזנטל זכתה בפרס האמן הצעיר עבור השחקנית הטובה ביותר.
שמואל בן-דוד
שמואל בן-דוד (דוידוב) (י"ד באדר ב' ה'תרמ"ד 3 בנובמבר 1884 – כ"ג בכסלו ה'תרפ"ח, 17 בדצמבר 1927) היה צייר ואמן ארץ-ישראלי יליד בולגריה.
ביוגרפיה.
שמואל בן-דוד נולד בסופיה שבבולגריה בשם שמואל דוידוב. הוא למד בבית הספר אליאנס של כל ישראל חברים בבולגריה ובגימנסיה ממשלתית. את לימודי האמנות החל באקדמיה לאמנות בסופיה, שם היה תלמידו של בוריס שץ.