בשנת 2002 השתתף מיילס בסרט הקולנוע "יחצ"ן המסיבות" , לצד חבריו לקבוצה מייקל אולווקנדי וקוונטין ריצ'רדסון. בשנת 2004 השתתף בסרט "תוצאה מושלמת" , בו גילם דמות אשר הציגה את קשייו בעבר של מיילס עצמו, כשחקן כדורסל תיכונים הנאלץ להשיג ציון גבוה במבחני ה-SAT על מנת לקבל מלגת לימודים מאוניברסיטת סנט ג'ון.
באוגוסט 2011 נעצר מיילס בנמל התעופה הבינלאומי למברט-סנט לואיס בשל החזקת רובה טעון. בספטמבר 2016 הגיש בקשה לפשיטת רגל, על אף שהרוויח לאורך קריירת המשחק ב-NBA כ-62 מיליון דולר. באוקטובר 2018 פרסם מאמר בשם "מה לעזאזל קרה לדריוס מיילס?" באתר פליירס טריביון, בו תיאר לראשונה את הקשיים הנפשיים אשר ליוו אותו לכל אורך קריירת המשחק.
דאריוס מיילס
דריוס מילס
בריחת לבנים
בריחת לבנים (באנגלית "White Flight" או "White Exodus") היא תופעה שבה ישנה נדידה מיידית או מתמשכת של אוכלוסייה של אנשים לבנים מאזורים שהופכים למגוונים אתנית ותרבותית. המונח הפך שגור בארצות הברית, שבה נצפו בשנות החמישים והשישים נדידות גדולות מעין אלה של אזרחים שמוצא אבותיהם אירופי מאזורים עירוניים שהחלו להיות מגוונים אתנית אל עבר פרברים שריכוזי האוכלוסייה בהם היו הומוגניים יותר. המונח משמש לאחרונה אף לתיאור נדידה של לבנים מאזורים פרבריים הקרובים לערים לאזורים יותר נידחים, כמו גם למעבר מצפון-מזרחה וממרכז-מערבה של ארצות הברית לאזורים בדרום-מזרחה ובדרום-מערבה. המונח שימש גם לתיאור הגירה רחבת היקף של לבנים מאפריקה לאחר תהליכי הדה-קולוניזציה שלה.
נדידה של לבנים בני המעמד הבינוני נצפתה במהלך פעילותה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בשנות החמישים והשישים מחוץ לערים כגון קליבלנד, דטרויט, קנזס סיטי ואוקלנד, על אף שהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים נפסקה שם זמן רב לפני החלטת בית המשפט העליון האמריקאי בפרשת פסק דין בראון נגד מועצת החינוך (1954). בשנות השבעים נעשו מאמצים לבצע אינטגרציה מחודשת באמצעות מערכות היסעים כפויות, ומאמצים אלו הביאו לנדידת משפחות נוספות מהאזורים הללו. באופן כללי, ישנה עמדה בספרות ההיסטורית לפיה עזיבת הלבנים נעשתה בתגובה לצפיפות אוכלוסין, הן בשל חדירה של אוכלוסיות גדולות של שחורים מהדרום הכפרי אל ערים בצפון ובמערב במהלך "ההגירה הגדולה" , והן בשל גלי הגירה מרחבי העולם. ברם, יש בספרות גם מי שמאתגרים את המונח "בריחת לבנים", בטענה כי מינוח זה מתעלם מעמידה של לבנים על מה שנתפס על ידם כזכותם למרחב נקי משחורים. ההיסטוריונית אמנדה סליגמן (Amanda Seligman) טוענת כי ניתן להבין מהמונח באופן מוטעה שלבנים עזבו מיד עם הגיעם של שחורים לשכונותיהם, כאשר בפועל אלה הגנו על המרחב שלהם באלימות, בהפחדה ובטכניקות משפטיות. לי בוסטן , פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פרינסטון, מייחסת את בריחת הלבנים הן לגזענות והן לטעמים כלכליים.
ג'יימס קולמן, פרסם בשנה 1975 פרסם מחקר שסקר את ההשפעות של מערכות הסעות בבתי ספר, שנועדו להביא תלמידים שחורים מהמעמד הנמוך לבתי ספר מהמעמד הגבוה בו רוב מוחלט של התלמידים היו לבנים. ההתקדמות בביטול ההפרדה בבתי הספר, הביא הורים לבנים להוציא את ילדיהם מבתי ספר משולבים ולמצוא פתרונות בדמות בתי ספר פרטיים בפרברים. את היציאה ההמונית כינה קולמן "בריחת הלבנים" - The white flight. הממצאים של קולמן בנוגע ל"בריחת הלבנים" לא התקבלו בצורה טובה בחוגים מסוימים בעיקר אצל חלק מחברי האגודה הסוציולוגית האמריקאית. בתגובה, צמחו מאמצים במהלך אמצע שנות ה-70 לשלול את חברותו. ובכל זאת, קולמן נשאר חבר ובסופו של דבר הפך לנשיא של האגודה.
לפי הגאוגרפית הסביבתית לורה פולידו (Laura Pulido), התהליך ההיסטורי של פרבור (suburbanization) ופיזור האוכלוסייה תרם לממדי הגזענות הסביבתית הנוכחיים. על פי טענתה, עם בריחתם של לבנים, החלה המדינה מתעדפת אזורים שבהם גרים לבנים על פני אזורים שהחלו להתרכז בהם אוכלוסיות של שחורים.
חתולה (אתר ארכאולוגי)
חתולה הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי השוכן על הגדה הדרומית של נחל נחשון, ליד עמק איילון. שם האתר נגזר משמה של חורבה הנמצאת כ-2.5 קילומטר ממזרח לאתר הארכאולוגי (ח'רבת חתולה). האתר משתרע על רצועה שנמתחת במדרון קדום של הנחל. אורכה 100 מטר ורוחבה 25 מטר. את האתר גילה האב קלוד ממנזר השתקנים שבלטרון ונערכו בו מספר חפירות מאז 1980 על ידי אברהם רונן ומוניק לשבליה מטעם אוניברסיטת חיפה והמרכז הצרפתי למחקר פרהיסטורי בירושלים. באתר שתי שכבות עיקריות, הראשונה מהתרבות הנאטופית המאוחרת והשנייה מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית א'.
התרבות הנאטופית.
עובי השכבה הנאטופית כמטר אך רוב הממצאים נמצאו סמוך לסלע האם. המכלול הנאטופי כולל בתוכו כלי צור מסותתים ועצמות בעלי חיים רבות. לדעת החוקרים כל הממצאים בשכבה הם מתקופה אחת והם התפזרו לשכבה בעובי של מטר עם הזמן, ולכן בין השכבה הנאטופית לשכבה הנאוליתית קיים פער גדול. רוב כלי הצור הם מיקרוליתיים. חלק מכלי הצור שימשו כמרצעים ובאתר קיים המכלול הגדול ביותר של מרצעי צור מכל השכבות הנאטופיות בארץ ישראל. בנוסף לכלי הצור נמצאו גם חרוזים, צדפים מחוררים וקונכיות. באתר לא נמצאי מבנים אך כן נמצאה קבורה של ילדה בת 12–14 שייתכן שהיא מן התקופה. על פי סוגי המיקרוליתים שייכת השכבה לשלב המאוחר של התרבות הנאטופית, המתוארך באתרים אחרים לכ-13,700–11,500 שנים לפני זמננו בקירוב.
התקופה הנאוליתית.
בשכבה זו, בניגוד לשכבה הקודמת, נמצאו אבנים רבות, רובן חלוקי נחל שבורים שחופרי האתר סבורים שהובאו לאתר על ידי בני האדם שישבו אותו. באתר התקיימה פעילות אנושית ענפה. באתר נמצאו שני מבנים ועל יד אחד מהם נמצא לוח כתישה. נמצאו במבנים ובקרבתם מכתשים ועליים רבים. רובם עשויים גיר וחלקם בזלת. נמצאו כלי צור הכוללים מרצעים וגרזנים השייכים לתרבות החיאמית והתרבות הסולטנית. ממצאים נוספים כללו חרוזים, תליונים מאבן ירוקה וכמה צדפים וקונכיות. נמצאו ארבע קבורות בהם חלק מן השלדים נמצאו ללא גולגולת. ליד חזהו של אחד השלדים מצאו החופרים חרוז עגול עשוי גיר.
משחקי גנגסטה
משחקי גנגסטה (שם מקורי באנגלית: Havoc; בעברית: אנדרלמוסיה, או: חוּרְבָּן) הוא סרט דרמת פשע והתבגרות אמריקאי משנת 2005 שביימה ברברה קופל. את התסריט עיבד סטיבן גייגן לפי סיפור מאת ג'סיקה קפלן.
במרכז העלילה המתרחשת בלוס אנג'לס, עומדת תופעת ה"וִיגֶרים" , בני-טובים לבנים המחקים את תרבות כנופיות הגנגסטה ראפ על גינוניה, שפת הרחוב ואופנת הביגוד שלה, וכן ה"סלאמינג" (Slumming), שוטטות והתרועעות עם בני מעמד חברתי נמוך, דבר שמביא להתנגשות הממחישה ללבנים עד כמה הם חסרים חוכמת רחוב של הכנופיות.
את הדמויות הראשיות מגלמים אן האת'וויי, ביז'ו פיליפס, פרדי רודריגס ומייק ווגל, ובתפקידי משנה משחקים מאט או'לירי, ג'וזף גורדון-לוויט, שירי אפלבי, אלקסיס דזינה, צ'נינג טייטום, מייקל בין ולורה סאן ג'אקומו.
עלילה.
נער בשם אריק (או'לירי) מצלם סרט תיעודי על חבריו מכנופיית "פי.אל.סי" (P.L.C), בני נוער "ויגרים" משכונת המעמד העליון "פסיפיק פאליסיידס" בלוס אנג'לס. את הכנופיה מנהיג טובי (ווגל), שחברתו היא אליסון "אלי" לאנג (האת'וויי), בת יחידה במשפחה לא-מתפקדת שהתקשורת בה מתנהלת בעיקר באמצעות פתקים על המקרר. אליסון מבלה את רוב זמנה עם חברתה הטובה אמילי רובין (פיליפס), והיא בת-בית אצל משפחת רובין. הסרט נפתח במונולוג של אליסון המדברת למצלמת הווידאו של אריק, ומסבירה שהיא וחבריה הם בסופו של דבר בני נוער משועממים וזקוקים לריגושים, שאימצו את נורמות הגנגסטה כתרבות המתנגדת להוריהם העשירים והמתנשאים, הסוגרים את ילדיהם בבתי פאר.
הסצנה הפותחת מתרחשת במגרש חניה, שם מתלקחת תגרה המונית בין כנופיית "פי.אל.סי" לכנופיה אחרת ממעמד חברתי נמוך. בני הנוער בורחים כאשר המשטרה מגיעה. בערב, החבורה מגיעה למסיבה פרועה בביתו של אריק, השורף רהיטים לפני שהוא עובר להתגורר עם אימו בשיקגו. במהלך המסיבה מתבהרת מהות היחסים בין אליסון וטובי לבין חבריהם אמילי וסאם (גורדון-לוויט), והערצתה של אמילי כלפי אליסון. בסוף המסיבה אליסון מבצעת בטובי מין אוראלי במכוניתו.