בעבר תוכננה במקום הקמת יישוב בשם "חרוב הגליל", יוזמה שהובלה על ידי המועצה האזורית זבולון וזכתה לתמיכת הממשלה. עם זאת, התוכנית הוסרה מסדר היום, לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, שבראשן התארגנות של תושבים מיישובי האזור, שאליהם חברו הארגונים הירוקים.
בשנת 2020 נתגלה במקום פמוט עתיק בן 2,000 שנה.
הדסה מור
הדסה מור (1931 – אוגוסט 2022) הייתה סופרת, עורכת דין ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה.
הדסה מור נולדה בירושלים כצאצאית לשתי משפחות שורשיות מטבריה, משפחת בן קיקי ומשפחת טולדנו. את השם הדסה העניק לה בכור-שלום שטרית, שהיה חברו של אביה. בילדותה המוקדמת עברה משפחתה להתגורר בטבריה. בילדותה התייתמה מאביה שנפטר בשליחות חינוכית ונקבר בעדן. למדה בבית ספר יסודי בטבריה ולאחר מכן למדה במשך שלוש שנים בבית הספר החקלאי לבנות בנהלל בניהולה של חנה מייזל שוחט. בשנת 1947 עברה ללמוד בתיכון בית הכרם בירושלים ולאחר מכן בסמינר למורים על שם דוד ילין. בימי מלחמת העצמאות השתתפה בפעולות הגדנ"ע בירושלים.
שירות צבאי.
לאחר שהוסמכה כמורה שבה לטבריה, שבה שימשה כמורה ולשם כך קיבלה דחיית שירות מצה"ל. לאחר שנתיים של הוראה לא הוארכה דחיית השירות שלה והיא גויסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת בדרגת סמל. בצה"ל שירתה במספר יחידות ולקראת סיום שירותה הוצבה לבסיס הטירונים בה"ד 4 בצריפין. למרות היותה מיועדת לשמש כמורה בחר בה מפקד הבסיס, סגן-אלוף דב ירמיה, להיות מזכירתו. ירמיה היה חבר נעורים של משה דיין. בין הדסה מור לדב ירמיה נקשר קשר רומנטי והדסה מור הפכה לבת זוגו, אף על פי שהיה מבוגר ממנה ב-16 שנה והיו לו אישה ושתי בנות בקיבוץ בצפון הארץ. לאחר שהתגרש מאשתו נישאו השניים. דב ירמיה הכיר להדסה מור קצינים בכירים בצה"ל מאנשי "דור תש"ח", יצחק רבין, חיים לסקוב ורחבעם זאבי, וכן את ישראל בר שהסתופף בצלם.
עם סיום שירותה ושיחרורו של דב ירמיה מצה"ל, באמצע שנות ה-50, עברו שניהם לגור בדירה שכורה ביפו שניתנה להם על ידי הצבא. בשנת 1956 נולד להם בן.
לימודיה וקשריה עם משה דיין.
דב ירמיה עבר להתגורר עם הבן בקיבוץ והדסה מור עברה לירושלים בה למדה חינוך מיוחד באוניברסיטה העברית והתגוררה במגורי הקצינים במחנה אלנבי. לאחר שמשה דיין סיים את כהונתו כרמטכ"ל, הוא למד באוניברסיטה העברית מזרחנות ומדע המדינה והתגורר אף הוא במגורי הקצינים במחנה אלנבי, בשכנות להדסה מור. בין השניים החלה מערכת יחסים רומנטית. הדבר היה בעת שכל אחד מהם היה נשוי לאחר, משה דיין לרות והדסה מור לדב ירמיה. הדסה מור ודב ירמיה התגרשו בשנת 1958. היחסים בין מור לדיין התקיימו לסירוגין עד ראשית שנות ה-60 והסתיימו בעת שמשה דיין כיהן כשר החקלאות.
בשנת 1961 קיבלה הדסה מור תואר ראשון בחינוך מיוחד ובשנת 1971 סיימה את לימודי המשפטים, שאותם החלה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. לאחר מכן הוסמכה כעורכת דין ועסקה במקצוע זה. בנוסף לכך נתקבלה כעיתונאית לאחד מעיתוני המדינה.
דרכים לוהטות.
בשנת 1963 פרסמה הדסה מור את ספרה הראשון, "דרכים לוהטות". הספר היה רומן מפתח, שגיבורתו היא בת דמותה של הדסה מור עצמה ואיש הצבא, האלוף הגידם "מתי יניב", שנהג עמה "בדרכים לוהטות", הוא בן דמותו של משה דיין. הספר עורר סערה בישראל, הן משום התיאורים המיניים, שישראל הפוריטנית של אותם ימים לא הורגלה בהם, והן משום החשיפה של דיין כאיש בעל יצרים לוהטים המתעלם ממוסכמות חברתיות. דיין היה אז, לאחר הניצחון במבצע סיני, לדמות של גיבור לאומי נערץ, והספר לא הזיק לתדמיתו, אלא העלה את קרנו כסמל של גבריות ללא מעצורים. לא כן משפחתו של דיין. בתו יעל דיין כתבה על כך בגילוי לב בספרה האוטוביוגרפי "אבי, בתו": -
בינואר 1972, כאשר התגרשו משה ורות דיין, פרסם "העולם הזה" מכתבים שנשלחו בשנת 1959 על ידי דב ירמיה למשה דיין ולרות דיין, שהגיעו לידי השבועון שנים קודם לכן והוא נמנע עד אז מלפרסמם. מכתביו של ירמיה היו בוטים ומלאי כאב והוא השתמש בהם בביטויים חריפים ביותר כ"נואף שפל וארור כמוך". משה דיין לא הגיב ורות דיין השיבה במכתב מאופק ומפייס המסתיים במילים "בינתיים התעודד, ישנו עולם ומלואו שנברא גם עבור בני אדם כמונו". דב ירמיה פנה גם במכתב לדוד בן-גוריון שהשיב לו במכתב ארוך והסביר לו כי הוא מבדיל "בין הצד האישי והאינטימי - ובין הצד הציבורי" והעלה את דמויותיהם של דוד המלך ושל הוריישו נלסון שהיו גיבורים לאומיים, אך במקביל ניהלו מערכות יחסים עם נשים נשואות.
קריירה כסופרת.
לאחר הוצאת ספרה "דרכים לוהטות", שהפך לרב-מכר, קיבעה הדסה מור את מעמדה כסופרת ופרסמה חמישה ספרים נוספים. ארבעה מספריה היו ספרים בעלי גוון אוטוביוגרפי: "גלריה של חקי" הוא תיאור חוויותיה כחיילת בצה"ל, "מבוי סתום" הוא רומן המתאר מערכת יחסים מעוותת בין חיילת צה"ל לבין קציני או"ם ו"הפנתרה" הוא רומן על עורכת דין.
בספרה "יערת הדבש", שראה אור בשנת 2005 היא סקרה את מהלך חייה ותיארה את האישים שבהם פגשה בדרכה, שרים (בהם שר החינוך זלמן ארן ששימשה כמזכירתו במרכז מפא"י במערכת הבחירות של שנת 1961), אלופים ושופטים. בספרה גוללה הדסה מור בהרחבה את מערכת היחסים המשולשת בינה לבין דב ירמיה ובינה לבין משה דיין. היא כתבה בספרה כי יחסיה עם דיין החלו בעת שחל משבר ביחסיה עם ירמיה והם התגוררו בנפרד, היא בירושלים והוא בקיבוץ. היא טענה שמכתביו של דב ירמיה לבן-גוריון ולרות דיין, נכתבו כתכסיס בלבד כדי להתגרש ממנה ולקבל חזקה על בנם המשותף, ולא כזעקת כאב אמיתית כפי שהתיימרו להיות.
ספרה הנוסף "מעמדים מאוד אישיים" הוא ספר עזר משפטי בענייני המעמד האישי.
בשנת 2011 במלאת לה שמונים שנה הוציאה הדסה מור ספר נוסף, "אהבות בצל האפר", רומן על רקע השואה.
נפטרה באוגוסט 2022.
אהרון קציר
תאונה בערבה
תאונה בערבה הוא סרט דוקומנטרי בבימוי של מיקי בהגן שהופק בשנת 1996. בסרט מתוארת חבורה של ארבעה צעירים שבדרכם חזרה מחופשה באילת, עקב מהירות מופרזת, סטתה מכוניתם והתנגשה חזיתית במשאית והם נהרגו במקום.
רקע ועלילה.
הסרט מספר על חבורה של ארבעה חברים טובים בשם-דניאל מרכוס, עירן פרחי, אבי לוי ומשה ("מוש") מילר. הסרט כולל שיחות עם קרובי משפחה של החברים, אימו של דניאל-לינדה מרכוס, אימו של אבי-הניה לוי וחברתו-תמי גולן.
ב-3 בנובמבר 1993 ירדו ארבעת החברים לחופשה נוספת באילת, וב-5 בנובמבר הצטרפו אליהם שני חבריהם-אייל דיין ודני שקד.
ב-6 בנובמבר התעוררו הארבעה לקראת השעה 11 בבוקר ובערך ב-11:45 הם סיימו את חופשתם, את סקאיה הורידו בבית מלון. לאחר מכן המשיכו בדרכם ובדרך ליד קיבוץ יטבתה הם נצפו על ידי ניידת משטרה כשנסעו על מהירות של 115 קמ"ש אך הניידת לא עצרה אותם. ליד מושב עין יהב איבד הנהג משה מילר את השליטה ברכב לאחר שנהג במהירות של 120 קמ"ש והתנגש חזיתית במשאית שנסעה בנתיב הנגדי, המשאית מחצה את הרכב בחלקו הקדמי והאחורי והארבעה נהרגו במקום כתוצאה מכך.
שניים מארבעת החברים היו חיילים והם-עירן ודניאל.
הסרט מסתיים בקטע וידאו שצולם על ידי אישה שמתגוררת בעין יהב ובו נראית משאית צבאית שלוקחת את הגופות של ארבעת החברים לאחר התאונה.
אודות התאונה הופק גם סרט עלילתי בשם "צעירים לנצח".
חבלבליים
חבלבליים (שם מדעי: Convolvulaceae) הם משפחת צמחים הנמנית עם סדרת הסולנאים. המשפחה כוללת כ-50 סוגים וכ-1,200 מינים שרובם גדלים באזורים טרופיים וסוב-טרופיים ומיעוטם באזורים הממוזגים.
הפרחים נכונים (סימטריים) ודו-זוויגיים בצורת משפך. הם בעלי כותרת בת 5 אונות, גביע בן 5 עלים ו-5 אבקנים הקבועים בצינור הכותרת. שחלת הפרח היא עילית, בת שתי מגורות שבכל אחת מהן ביצית אחת או שתיים. פרי החבלבליים בא לרוב בצורת הלקט. המשפחה נקראת על שם הסוג חבלבל והתפתחה לפני 68 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון עליון.
מיון המשפחה.
לצמח כ-50 סוגים וכ-1,200 מינים. חלק מהמינים משמשים לנוי ולצרכים רפואיים (מיני החבלבליים המקסיקניים מייצרים שרף המשמש כחומר משלשל ואפילו כתוספת ליין-השרף הגרמני).
מין אחד משמש למאכל בהיקף נרחב - לפופית נאכלת (בטטה).
במשפחה נכללים הסוגים הבאים:
קרגנדה
קרגנדה (; ברוסית: Караганда) היא עיר במרכז קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה שהוא המחוז הגדול ביותר בשטחו במדינה כ-190 ק"מ דרום-מזרחית לבירה נור-סולטן. נכון ל-1 בינואר 2021 אוכלוסיית העיר מונה 500,882 בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה בקזחסטן (אחרי אלמטי, נור-סולטן, שימקנט ואקטובה).
בשנות ה-40 מעל ל-70% מאוכלוסיית העיר היו גרמנים אתנים. רובם היו צאצאיהם של גרמני הוולגה, שהוגלו לסיביר או לקזחסטן בפקודתו של סטלין לאחר הפלישה הגרמנית לפולין. עד לשנות ה-50 רבים מהם נכלאו במחנות עבודה. אוכלוסיית העיר צנחה ב-14% בין השנים 1989 ו-1999. 100,000 מתושבי העיר היגרו מאז לגרמניה.
ז'אניו קאדרוס
הכחשת השואה ברומניה