חוקר הספרות ג'ון מקוורטר קרא להרסטון "השמרנית השחורה האהובה על אמריקה", בעוד חוקרים והיסטוריונים אחרים מעדיפים לכנות אותה ליברטריאנית. היא הייתה רפובליקנית אשר דגלה באי-התערבות אמריקאית של מה שמכונה "הימין הישן", והעריצה את תורת הסיוע-העצמי של בוקר טי. וושינגטון. היא התנגדה למספר פילוסופיות (קומוניזם והניו דיל ביניהם) אשר נתמכו על ידי חבריה בתנועת הרנסאנס של הארלם, כמו לנגסטון יוז, אשר תמך בברית המועצות בשנות ה-30, ואף הילל אותה במספר משיריו. אך למרות המשותף בין השקפותיה לבין הימין הישן בנוגע למדיניות חוץ ופנים, היא לא הייתה שמרנית חברתית. כתביה מייצגים גישה פמיניסטית אינדיבידואליסטית, ובמובן זה היא יותר דומה לסופרות ליברטריאניות בנות זמנה, כמו רוז ויילדר ליין ואיזבל פטרסון. ואף על פי שציטוטים אישיים שלה מעידים על חוסר אמונה בדת, באוטוביוגרפיה שלה, "Dust Tracks on a Road", היא לא פסלה כל סוג של רוחניות.
בבחירות של 1952 תמכה הרסטון במועמד רוברט טאפט, מכיוון שכמוהו התנגדה למדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט. היא התנגדה גם למדיניות החוץ של התערבות בה דגלו גם רוזוולט וגם הארי טרומן. היא הוקיעה את הצביעות של מדיניות כזו באוטוביוגרפיה שלה, וכתבה שזה אירוני שאותם אנשים שמתלהמים בנושא חירות וחופש כשמדובר במדינות זרות, אך מונעים חירות מקבוצות שלמות במדינתם הם. היא כתבה שרוזוולט "יכול לקרוא בקול רם אל מעבר לים" למען ארבע החירויות שלו, אך שאין לו "את האומץ לדבר אפילו בלחש כאן בבית". כשטרומן הורה על הפצצה גרעינית על הערים הירושימה ונגסאקי, היא קראה לו "השוחט של אסיה".
הרסטון גם התנגדה לקביעת בית המשפט העליון בתיק בראון נ. מועצת החינוך ב-1954, אשר הורה על סיום ההפרדה הגזעית במוסדות חינוך. היא הרגישה שאם בתי ספר היו באמת שווים, והיא האמינה שהם היו בכיוון ליהפך לשווים, אזי חינוך של שחורים ביחד עם לבנים לא יגרום לחינוך טוב יותר. בנוסף, היא חששה מכך שביטול בתי הספר השחורים והוראה שחורה יגרום יביא לסופה את העברת מסורות תרבותיות משמעותיות לדורות הבאים של אפרו-אמריקאים. היא כתבה מכתב למערכת העיתון "Orlando Sentinel" בכותרת "Court Order Can't Make the Races Mix" (צו בית משפט לא יכול לאלץ את הגזעים להתערבב) באוגוסט 1955. היא הבהירה שהיא לא חוזרת בה מהתנגדותה להפרדה גזעית, אלא חוששת שהתערבות מסוג זה מצד הממשלה הפדרלית תחתור תחת חירויות הפרט במגוון נושאים בעתיד.
הרסטון כתבה גם שהיא מתנגדת להעדפה מתקנת עבור שחורים:
ביקורת.
דרווין טרנר, אחד הביוגרפים של הרסטון, ביקר אותה על התנגדותה להשתלבות גזעית ולתוכניות שמטרתן להבטיח לשחורים את הזכות לעבוד. הרסטון כנראה התנגדה לתוכניות אלה מתוך תחושות של כבוד ועצמאות. היא אמרה שהיא לא "תתכופף בפני האדם הלבן" והאמינה שבתי ספר לשחורים הם "מספקים".
אחרים ביקרו את הרסטון בשל התיאורים הסנסציוניים בעיניהם של וודו. במאמרו "The Crisis", הרולד פריס ביקר אותה כשלטענתו היא מנציחה "פרימיטיביזם שחור" כדי לקדם את הקריירה הספרותית שלה. בכתב העת "Journal of Negro History" נטען שעבודתה בנושא מקדמת תפישה של בורות ואמונות תפלות בקרב אפרו-אמריקאים.
ג'פרי אנדרסון טען שמתודות המחקר של הרסטון מפוקפקות, ושהיא המציאה חומרים בנושא וודו. הוא מציין שהיא הודתה שהמציאה דיאלוג שנכלל בספרה "Mules and Men", והאמין שטענות אחרות הכלולות בספר מפוקפקות באותה מידה.
מספר סופרים טענו שהרסטון השתמשה בפלגיאט בלפחות שלושה מכתביה, למשל במאמר "Cudjo's own story of the last African slaver" עליו נטען שכתבה רק רבע ממנו, ושנכון הדבר גם לגבי עבודתה בנושא וודו.
ביהאץ'
תחנת עגינה
תחנת עגינה או תחנת עיגוּן (באנגלית: roadstead וגם road) היא גוף מים מחוץ לנמל המוגן מזרמי סחף, גֵּאוּת וָשֵׁפֶל בַּמּוֹלָד וּבַמָּלֵא (spring tides), ונחשולי ים, שבו יכולה אונייה לעגון בבטחה יחסית מבלי שתיסחף או שהעוגן יקרע, בעודה ממתינה לתורה להיכנס לנמל. המעגן יכול להיות פתוח וטבעי, בדרך כלל שפך נהר, או שהוא נוצר באופן מלאכותי. במשפט הימי מוגדרת תחנת עגינה כ"תחנה כללית לעגינת ספינות, נעשה בה שימוש כזה באופן ידוע, ומזוהה על פי שמה." במפות ובפרסומי ימאות באנגלית נעשה שימוש במונח "דרך" (road) במקום במונח המקובל לתחנת עגינה (roadstead).
לעיתים משמשת תחנת העגינה כתחליף לנמל, למשל כאשר האונייה גדולה מכדי להיכנס לנמל, ואת הסחורה או הנוסעים פורקים לסירות משא המשנעות אותם לנמל.
תחנות עגינה בנהרות (דוגמת הריין) שוכנות במרחק מן הכניסה לנמל, לעיתים עד 5 קילומטרים מהפתח, במעלה או במורד הנהר. הספינות ממתינות בתחנת העגינה לתורן להיכנס לנמל, לנהר אחר או לתעלה. זמן ההמתנה יכול להתארך אם בעלי הספינה נקלעו לקשיים כלכליים. במקרה זו נשאר צוות מצומצם על הספינה להפעיל את המנוע מדי פעם.
התנועה לזכויות הגבר
התנועה לזכויות הגבר (באנגלית: Men's Rights Movement - MRM) היא תנועה חברתית עולמית המהווה את אחד החלקים הגדולים ביותר והמוכרים ביותר בתנועת הגברים. מטרת התנועה היא פעילות למען זכויות המגדר הגברי בעידן המודרני.
עיקר העיסוק של התנועה כיום הוא מאבק למען שוויון בדיני גירושין, אך קבוצות רבות המזדהות עם התנועה עוסקות גם במאבק למען הוצאת מילת זכרים אל מחוץ לחוק, בהחלת גיוס חובה לנשים לצבאות של מדינות בהן קיים גיוס חובה לגברים, השוואת גיל הפרישה במדינות בהן גיל הפרישה של נשים נמוך יותר (לדוגמה ישראל), מאבק באפליית גברים בקבלה למקומות עבודה ובנושאים נוספים הקשורים לזכויות המין הגברי.
מרבית הקבוצות והארגונים המזוהים עם תנועה זו מגדירים עצמם או מוגדרים על ידי מתנגדיהם כאנטי-פמיניסטים. הארגון המוכר ביותר במדינת ישראל המזהה עצמו עם מטרות התנועה הוא מפלגת רע"ש - זכויות הגבר במשפחה.
ניר צוק (יזם)
ניר צוק (נולד ב-1971 ברחובות) הוא יזם ישראלי בתחום אבטחת המידע, ממקימי חברת "OneSecure" (שנרכשה על ידי חברת נטסקרין ואחר כך על ידי ג'וניפר נטוורקס) ופאלו אלטו נטוורקס (אשר הוא משמש כ-CTO שלה), המפתחת Next-Generation Firewall. צוק הוא אחד האנשים העשירים בישראל, עם הון עצמי של כ-750 מיליון דולר.
ביוגרפיה.
צוק שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. בזמן שירותו הצבאי למד לקראת תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. מיד לאחר שחרורו מצה"ל ב-1994 הצטרף לחברת צ'ק פוינט בעקבות היכרות עם שניים ממייסדיה, גיל שויד ושלמה קרמר, איתם שירת ביחידה 8200. צוק היה מנהל הפיתוח של מוצר ה-Firewall הראשון בצ'ק פוינט, ובנוסף ניהל את פיתוח מוצר ה-IPS הראשון. ב–1997 נשלח צוק לארצות הברית כמהנדס ראשי של החברה, להקים מרכז פיתוח נוסף. בין צוק לגיל שויד התגלעו חילוקי דעות על פיתוחים טכנולוגיים וב–1999 עזב צוק את צ'ק פוינט ונשאר בארצות הברית.
ב–2000 הקים את חברת OneSecure שב־2002 נמכרה לחברת נטסקרין תמורת 45 מיליון דולר במניות. צוק עבר לעבוד בנטסקרין כסמנכ"ל טכנולוגיות, וב–2004 מונה לסמנכ"ל אבטחת המידע בענקית ציוד התקשורת ג'וניפר נטוורקס, שרכשה את נטסקרין תמורת 4 מיליארד דולר במניות.
פאלו אלטו נטוורקס.
בשנת 2005, הקים את חברת פאלו אלטו נטוורקס והצהיר כי הציב לעצמו מטרה להקים חברה מתחרה אשר תעקוף במוצריה את צ'ק פוינט. כשנשאל מדוע בחר להקים את פאלו אלטו נטוורקס, השיב צוק כי מטרתו היא לפתור את בעיית אבטחת הרשת העומדת בפני חברות גדולות כיום: חוסר היכולת לאפשר לעובדים להשתמש באפליקציות מודרניות, אשר מחייבת פיתוח Firewall אשר מסוגל לזהות ולספק בקרה מעמיקה על תעבורת האפליקציות השונות.
החברה הונפקה ב-20 ביולי 2012 בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
היריבות העסקית של פאלו אלטו נטוורקס עם חברת צ'ק פוינט זכתה לכיסוי תקשורתי ניכר, אשר אחד הבולטים בהם היה שלט חוצות ענק שהונח בשנת 2013 מול משרדי צ'ק פוינט בנתיבי איילון אשר נשא את הכתובת "זה עתה עברתם את צ'ק פוינט. גם אנחנו".
בשנת 2019 רכשה החברה שתי חברות בת בסכום של חצי מיליארד דולר.
חיים אישיים.
ניר צוק נשוי להדס ואב לחמישה. ב-2020 שב להתגורר בישראל, בשכונת צהלה שבצפון תל אביב.
מרידה (מדינה)
מרידה (בספרדית: Mérida) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת במערב ונצואלה, גובלת בטרוחיו, במובלעת של סוליה, באגם מרקאיבו ובסוליה עצמה בצפון, בטאצ'ירה במערב ובדרום ובברינס בדרום ובמזרח.
המדינה משתרעת על שטח של 11,300 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 828,592 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרידה.
היסטוריה.
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית מרידה.
ב-1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת מרידה. ב-1874 שם המדינה שונה לגוסמאן בלנקו, על שמו של נשיא ונצואלה באותו זמן אנטוניו גוסמאן בלנקו. ב-1881 מרידה אוחדה עם טאצ'ירה וטרוחיו למדינת לוס אנדס, אך המדינה פורקה ב-1899 בחזרה למרכיבותיה. ב-1909 השם "מרידה" הושב למדינה.
כלכלה.
כלכלת המדינה מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול סלרי, תפוחי אדמה, כרובית, חסה, גזרים, שום, כרוב וסלק, גידול מקנה, תיירות, דיג ותעשייה, בעיקר טקסטיל.
אקבורון
זוג BCS
גביע דייוויס 1991
גביע דייוויס 1991 הייתה התחרות ה-80 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 87 נבחרות.