הצי הסיני הוא אחד מחילות הים הגדולים בעולם ומונה כ-250,000 חיילים. הצי כולל גם כוח של כ-35,000 חיילים המשמשים ככוח לשמירת החופים והנמלים של סין וכוח של כ-56,000 חיילי מרינס וכוחות מיוחדים.
בעתיד מתכננת סין להצטייד בנושאת מטוסים מתוצרת עצמית. בנוסף יש תוכנית להוספת 6,000 ספינות לחיל הים עד שנת 2020.
חיל האוויר.
חיל האוויר כולל כ-250,000 חיילים וכ-2,300 מטוסים.
חיל האוויר הסיני הוא הגדול ביותר באזור האסיאתי של האוקיינוס השקט והשלישי בגודלו בעולם.
חיל הארטילריה.
חיל הארטילריה הסיני הוא החיל בעל השליטה על הטילים הבליסטיים בעלי ראש הנפץ הגרעיני. החיל מחזיק מספר עשרות טילים בליסטיים בעלי טווח בין יבשתי. חיל הטילים של סין כולל בעיקר טילים לטווח קצר, ואילו סד"כ הטילים לטווח ארוך עומד על מאות בודדות.
המשטרה הצבאית.
המשטרה הצבאית הסינית הוקמה בשנת 1983. תחומי אחריותה הם אכיפת החוק בכלל צבא סין, ושמירה על ביטחון הפנים במדינה (תפקיד זה במקביל למשטרה האזרחית). עוד מוגדר כי במצב מלחמה, המשטרה הצבאית תשמש כחיל רגלים קל, תגן על גבולות המדינה ותספק עזרה לחיל הרגלים.
יוליאן הכופר
אטיאן סאקר
לשכ&quot;ג
ייצור חשמל
ייצור חשמל הוא תהליך המשתמש באמצעים שונים על-מנת להפוך אנרגיות מסוגים שונים לחשמל. זהו השלב הראשון במשק החשמל - סדרה של תהליכים שכוללים גם את העברת החשמל וחלוקת החשמל אל הצרכנים, והזנת מוצרי חשמל באנרגיה אשר דרושה לפעולתם.
ייצור החשמל יכול להתבצע במגוון שיטות, ובכללם שימוש בדלקים מאובנים ושימוש באנרגיה ירוקה.
נכון לשנת 2015 עמד ייצור החשמל הכלל עולמי על כ-23,093 מיליארד קוט"ש, מתוכם 15,152 דלקים מאובנים, 5,530 אנרגיות מתחדשות ו-2,440 מאנרגיה גרעינית.
ייצור חשמל על ידי שריפת דלק מאובן.
רוב החשמל בעולם מיוצר בתחנות כוח אלקטרו מכניות המופעלות על ידי דלק מאובנים, כגון תוצרי זיקוק של נפט, גז טבעי או פחם. דלקים אלו משמשים לשרפה ובעירה, על מנת להפיק קיטור או אוויר חם שנעים במהירות. תנועה זו מהווה מקור לאנרגיה קינטית המשמשת לסיבוב של לולאות של מוליכים שנמצאות בתוך שדה מגנטי. על-פי חוק ההשראה של פאראדי, נוצר זרם חשמלי בתוך לולאה העשויה מחומר מוליך בגלל שהיא נמצאת בשטף של שדה מגנטי. אם הלולאה ממשיכה לנוע ולהסתובב בתוך השטף המגנטי נוצר זרם רצוף וממושך.
בתחנות כוח מסוג מחזור משולב (מחז"ם), שרפת הדלק יוצרת גז המשמש להנעת טורבינה ולאחר מכן הגז משמש ליצירת קיטור שמפעיל טורבינה נוספת. כמות מועטה של חשמל מיוצרת בעזרת מנועי בוכנה שמפעילים גנרטור.
שריפת דלק מאובנים כמו פחם, תוצרי נפט וגז, הוא הגורם המרכזי לעליה בריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, להגברת זיהום האוויר, לשינוי אקלים ולהתחממות העולמית. הפחם הוא סוג הדלק אשר יוצר הכי הרבה CO2, וכן תורם לעליית ריכוז הכספית באוקיינוסים.
דרכים חלופיות לייצור חשמל.
פרט לשיטה האלקטרומכנית המשמשת בתחנות כוח קונבנציונליות נעשה שימוש בשיטות הבאות:
ייצור חשמל בישראל.
עד קום המדינה פעלה תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים שעל גדת נהר הירדן, וייצרה כ-11 מגה-ואט חשמל בעזרת ניצול זרם המים. תחנות כוח נוספות שפעלו לפני קום המדינה הן תחנת הכוח רדינג ותחנת הכוח חיפה. במלחמת העצמאות נהרסה התחנה שבנהריים, ומאז רובו המוחלט של החשמל בישראל נוצר בתחנות כוח הפועלות על תוצרי נפט (מזוט וסולר), פחם וגז טבעי.
כיום.
נהוג לחלק את תחנות הכוח העיקריות בישראל לשני סוגים:
ביוני 2010 כושר ייצור החשמל בישראל עמד על כ-11.3 אלף מגה וואט, ורובו ככולו נוצל (בימי שרב הניצול שלו עמד על 98% מכושר הייצור). עדיין אין ייצור חשמל משמעותי מאנרגיה חלופית בישראל נכון ל-2018 עומד על כ-6.4% מכושר הייצור, ועיקר ייצור החשמל עדיין מתבסס על תחנות כוח המבוססות על דלק מאובנים. ברמת הגולן קיים שדה קטן של טורבינות רוח על רכס חזקה, וטורבינות רוח בודדות נוספות פזורות בגולן ובגליל. בכורי המחקר הגרעיני (קמ"ג) מיוצר חשמל.
ברחבי ישראל יש שדות רבים של אנרגיה פוטו-וולטאית.
ב-2018 נחנך מתקן באשלים של ייצור חשמל באמצעות טכנולוגיה שנקרא תרמו-סולארית. בינואר של אותה שנה פרסם גם המשרד להגנת הסביבה בישראל תוכנית לייצור חשמל מפסולת.
מחקר ופיתוח בישראל.
בישראל מתקימים מחקר ופיתוח ענפים בתחום, ואף ייצור ותפעול תחנות כוח ניסיוניות המתבססות על אנרגיה חלופית.
בתחום הסולארי תרמי: חברת סולל מבית שמש, מיצרת תחנות כוח תרמוסולאריות שמבוססות על חימום קיטור על ידי השמש. סולל נמצאת בראש החברות בעולם בתחום. כאשר אין שמש ניתן לחמם את הקיטור על ידי גז או נפט. רוב תחנות הכוח של סולל מצויות בארצות הברית. כמו כן חברת לוז 2 הירושלמית, בשיתוף עם חברה אמריקאית מפתחת ומייצרת מתקנים תרמוסולריים.
בתחום הגיאותרמי: חברת אורמת מיבנה, נחשבת בין החברות המובילות בעולם בתחום הפקת חשמל מאנרגיה גאותרמית. לחברה עשרות מתקנים בכל רחבי העולם.
גם האקדמיה הישראלית עוסקת בנושא. לאחרונה מפתח הטכניון טכנולוגיה בשם ארובות שרב, המייצרת חשמל מאנרגיית רוח מלאכותית, ללא פגיעה בסביבה.
חברת "אקו וייב פאוור" עוסקת בייצור חשמל מגלי הים.
אנבאר
אנבאר (בפרסית: انبار) היא עיר בעיראק השוכנת על גדת נהר פרת. היא ידועה גם בשם “פירוז שאפור” (או “פירוז שבור”) (בבל), והייתה סמוכה לעיר נהרדעא.
היסטוריה.
היישוב במקום היה קיים עוד לפני התקופה הסאסאנית, אך העיר הגיעה לגדולתה רק במאה ה-3 לספירה, אז שופצה וחוזקה על ידי מלך האימפריה הסאסאנית, שאפור הראשון, בסביבות שנת 230. שאפור הראשון היה זה שהעניק לעיר את כינויה "פירוז שאפור" (שאפור המנצח), כדי להנציח את ניצחונו על גוריאן הרביעי בשנת 243.
אנבאר הייתה עיר גדולה ומשגשגת מבחינה כלכלית, ושימשה גם מקום מושבם של מרכזיים דתיים כמו ישיבת פומבדיתא וכס הבישופות הנסטוריאנית. תושבי העיר היו ברובם ערבים אך חיל המצב ששהה שם כלל ברובו פרסים.
בשנת 363 נפלה העיר בידי הקיסר הרומאי יוליאנוס, לאחר שהאחרון ניצח את שאפור השני, מלך פרס, בקרב קטסיפון, וחלקים ממנה נשרפו באש. לאחר נסיגת הצבא הרומי שוקמה העיר, ומאז נודעה בשמה הנוכחי "אנבאר" (אמבר, מחסן תבואה).
בשנת 634 נפלה העיר בידי חילות המוסלמים, וחיל המצב הפרסי גורש. סעד בן אבי ווקאס, אחד מחברי הנביא מוחמד וממפקדי הצבא המוסלמי, הקים שם את המסגד השלישי בגודלו בעיראק (באותה תקופה).
אנבאר שימשה כמקום מושבו של הח'ליף אל-מנסור עד שהקים את בירתו החדשה בגדאד בשנת 762. גם לאחר מכן שימשה אנבאר כמקום מושב לשליטים העבאסיים. עם היחלשות האימפריה העבאסית, איבדה אנבאר ממעמדה והייתה נתונה למתקפות מצד גורמים שונים, בעיקר בדואים תושבי האזור. בשנת 927 היא נפלה בידי הקרמטים בהנהגת אבו טאהר, דבר שהוביל להרס רב בעיר.
במאה ה-13 הותקפה העיר על ידי המונגולים, תושביה נהרגו ורכושם נבזז. למרות זאת היא שימשה גם בידי המונגולים כמרכז מנהלי חשוב.
ישיבת פומבדיתא.
בתקופתו של רב רבאי מרוב, ראש ישיבת פומבדיתא (אחרי ד'ש' - 540), רבו הרדיפות כנגד היהודים בבבל, רדיפות אשר התחילו כמה עשרות שנים קודם לכן. הייתה זו תקופה של חוסר יציבות - כנופיות שונות, שפעלו בעיקר ממניעים אידאולוגיים, ערכו מעת לעת פרעות ביהודים, לעיתים בתמיכת ראשי השלטון הססנידי. העיר פומבדיתא, שבה היה הריכוז הגדול של יהודים בבבל, הצליחה עד כה לעמוד בפני הרדיפות, והן לא הצליחו לערער את אורח החיים של הקהילה היהודית, בניגוד לערים אחרות. אולם עם התגברות הרדיפות והתפשטותן נמנע המשך הלימוד גם בישיבת פומבדיתא, וראש הישיבה לא יכול היה להעביר שיעורים בפני תלמידיו.
חכמי העיר עקרו משם עם הישיבה והעבירו אותה לעיר פירוז שבור. לאחר מספר שנים חלה הקלה במצבם של יהודי בבל. הישיבה בפירוז שבור הייתה לישיבה המרכזית בבבל במשך כחמישים שנה, עד חזרתו של רב חנן מאישקייא לישיבת פומבדיתא בשנת ד'שמ"ט (589), פעולה שיש שרואים בה את סופה של תקופת הסבוראים ותחילת תקופת הגאונים. הישיבה המשיכה להתקיים מספר דורות, ורב שרירא גאון מעיד באיגרתו על בית מדרשו של רב מרי בר רב דימי סורגו שהתקיים בפירוז שבור.
רב שרירא גאון כתב באיגרתו לחכמי קהילת קירואן, אשר שאלוהו, בין היתר, על סדר ראשי הישיבות בתקופת התלמוד ולאחריה:
בשנת ד'תט"ז (656) לערך נכבשה פירוז שבור על ידי צבא מוסלמי בפיקוד החליף עלי בן אבי טאלב. במקורות יהודיים מסופר על קבלת פנים חגיגית שערך הרב יצחק גאון, ראש הישיבה בפירוז שבור, לצבא המוסלמי. לפי אותו מקור, באותה תקופה כללה הקהילה היהודית בעיר כ-90 אלף איש.
רב שרירא גאון הזכיר מאורע זה באיגרתו:
Ms. Kelly
Ms. Kelly (בעברית: גברת קלי) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי רולנד. האלבום יצא לאור ב-3 ביולי 2007, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים בסך הכול.
רקע והפקה.
לאחר הוצאת אלבומה הראשון, Simply Deep, קידמה רולנד את אלבום זה במשך שנתיים. בשנת 2004 החלה רולנד לעבוד על האלבום "Ms. Kelly", שבתחילה היה אמור להיקרא "My Story". בשונה מהאלבום הקודם, שכלל בעיקר מוזיקת רית'ם אנד בלוז, אלבום זה מכיל גם קטעי היפ הופ רבים, מקצבים מהירים ואפילו שיר דאנס שבו היה שותף די ג'יי ספידי. באלבום מתארחים אמני ראפ שונים, ביניהם נלי, איב, סנופ דוג ועוד. צוות המפיקים שעבד על האלבום שונה לגמרי מהצוות שעבד על האלבום הקודם (למעט בילי מאן, שנמצא גם באלבום זה על תקן מפיק ראשי) ואף רולנד הפיקה בו שירים.