גידול ילדים קואופרטיבי הוא מרכיב מרכזי בחברת האקא. שיתוף הפעולה מסייע לאם למתן את המאמץ הנדרש לצורכי הקיום של המשפחה כולה, ועשוי להגביר את הביטחון התזונתי של הילוד ובכך להגביר את סיכויי הישרדותו. עזרתן של הנשים המבוגרות בגידול הילדים יכול להגן על הנשים הצעירות והפוריות במצבים של אי ביטחון תזונתי, אך הדבר כרוך בפגיעה במצבן הבריאותי והתזונתי של הנשים המבוגרות. 90% מהנשים המבוגרות קבעו כי נשים צריכות להפסיק ללדת כאשר ילדיהן מתחילים להביא ילדים, וזאת בכדי שיוכלו לסייע בטיפול בנכדים ולהפנות משאבים עבורם. בנוסף, הנשים המבוגרות בשבט, הן בעלות הידע והכישורים בתחום איסוף המזון, הנזקקים להעלאת סיכויי הישרדות הפעוטות. נשים מבוגרות בשבט האקא שמבצעות עבודות שונות ומטפלות בילדים תיארו את עצמן כמותשות ועייפות, ובהתאמה לכך, נמצאו אצלן ערכים נמוכים במידה ניכרת במדדי BMI ,המוגלובין ומשתנים תזונתיים נוספים.
המערכת החיסונית של בני שבט האקא.
במחקר שנערך בשנת 1993 שביקש לבדוק את התדירות וההפצה של פעילות קבוצת וירוסים נפוצים, ביניהם האבולה, בקרב קבוצות אתניות שונות, מצא כי קיימת שכיחות נוגדנים גבוהה בקרב זכרים בשבט האקא בגילאי 21–40 באופן משמעותי מחקלאים החיים באותו אזור. עמידות נוגדני הווירוסים מושפעת מהסביבה של השבט ומאורח החיים הנוודי שלהם כציידים-לקטים. עם זאת, נראה הבדל פחות חד משמעי בין נקבות האקא לבין החקלאים בני אותו גיל. כלומר, קיים הבדל בנוגדנים בתוך שבט האקא בין זכרים ונקבות בוגרים. ההבדל מושפע ככל הנראה מאסטרטגיית קיום שונה וגורמי סיכון שונים הקשורים לאיסוף וטיפול בבשר. כך למשל, יונקים גדולים כמו אנטילופה וחזירים ניצודים במהלך העונה היבשה על ידי להקות ציד המורכבות מזכרים ונקבות יחד, בעוד בעלי חיים קטנים יותר כגון קופים ועטלפי פירות, ניצודים על ידי זכרים במהלך עונת הגשמים, וכך הם מקבלים יותר חלבון מן החי.
תיאור וניתוח שיתוף מזון.
עקרון ליבה בחברת הציידים לקטים הוא שיתוף מזון, המושפע מנורמות חברתיות בשבט. האקא חולקים את כל מזונם, למעט פירות שנאספו בזמן הקטיף עצמו. כך למשל, בעלות על שלל הציד במחנות היער ומחנות סביב הכפר, אינה מהווה זכות בלעדית לאכול אותו. לצייד או לציידת ישנה אחריות לחלוק אותו עם אחרים. בעלי המזון לא מחליטים האם המזון ישותף או לא. החשש היחידי בנושא שיתוף מזון הוא רק השאלה באיזה אופן לשתף אותו; אילו חלקים של מזון ניתנים למי, שכן בני האקא רוצים להבטיח שכולם ניזונים דיים.
הדיון אודות הסיבות לשיתוף מזון סובב שלושה טיעונים מרכזיים. הראשון, שיתוף מזון נחשב לצעד חשוב עבור הסתגלות אקולוגית, כלומר, הוא הכרחי עבור קיום השבט משום שאספקת המזון תלויה בחי ובצומח. השני, הפחתת אי הוודאות הקולקטיבית באספקת מזון של כל פרט או משפחה במחנה, וכך מופחת הסיכון לפגיעה במחנה כולו. השלישי, נוגע לתפקוד החברתי בשבט או במחנה- שיתוף מזון מונע קונפליקט בקבוצה ושומר על לכידות קבוצתית.
שיטות הציד מתחלקות למלכודת עם חוטי פלדה (רשתות), מלכודות או באמצעות חניתות. שיטת הציד מכתיבה את אחוזי החלוקה של השלל, שכן לרוב גודל בעלי החיים הניצודים מותאם לשיטה, ובעלי החיים הקטנים לא משותפים עם כל השבט. לדוגמה, צבים שנתפסו ביד (שמשקלם כ-2.5 ק"ג) לעיתים לא משותפים בכלל. המושג "בעלות" מייצר את "הנותן" ואת ה"מקבל", כך שנוצר חיבור בין שיתוף המזון לבין היחסים החברתיים בחברה, אולם ישנן כמה רמות של שיתוף מזון. "הבעלים" של בעל החיים שניצוד הוא בעל כלי הציד שהכה לראשונה בבעל החיים, גם אם המכה לא הייתה קטלנית. הבעלים של החיה שנתפסה ברשת הוא מי שהרשת שייכת לו וכך גם במלכודת. הבעלים נקרא "קונג'ה". הבשר מהציד משותף בין חברי השבט כאשר האחריות על החלוקה מוטלת על הקונג'ה. בדרך כלל, אשת הקונג'ה או ילדיו יקצבו את החיה ויחלקו את הבשר בין הציידים לחלוקה ראשונה לפי התפקידים שביצעו במהלך הציד.
הבחירה בחלוקת המזון לא נקבעת על ידי יחסים חברתיים פורמליים, כמו משפחה, אלא על ידי הקבוצה שאתך בשיתוף המגורים. ישנם מספר רמות של שיתוף מזון הנקבעות על פי גודל החיה, סוג החיה, ולפי בני השבט הנמצאים בקרבת מקום. ברמות מסוימות, "פחות מחמירות", אין חובת שיתוף מזון.
הנשים יותר בקיאות בטכניקות הצייד מהגברים ולכן הן צדות בתדירות גבוהה יותר. לא פעם נמצא כי אישה צדה גם בחודש השמיני להריונה וחזרה רק לאחר הלידה. למעשה, סביר שנשים עם תינוקות שזה עתה נולדו, יצאו לצוד יחד עם התינוקות והילדים ולרוב הם לא יפגעו בשל כך. עם זאת, נשים אינן הבעלות של החניתות, אלא משתמשות באלו של אחיהן, בעליהם או אבותיהן. תקדימים תרבותיים ואנתרופולוגיים שונים, מאפשרים לנשים בשבט האקא לקבל יותר ידע וניסיון בציד. קיימות רשומות היסטוריות על ציד נשות האקא כבר בסוף המאה ה-16. הנשים תוארו כנושאות קשת וחץ וכבונות מלכודות, יחד עם הגברים. בנוסף, דווח כי ימי הצייד נערכו על פי החלטת הנשים. בתקופות בהם הגברים בשבט מתרחקים מהמחנה, נשים צדות לבדן וביוזמתן.
זוגיות, נישואין והקמת משפחה.
בשבט האקא אין חתונה, שלב הנישואין מתרחש עם המעבר של הזוג למגורים משותפים. בדרך כלל, המעבר יתרחש עם הרצון של הזוג לילדים, אז יעבור הזוג לגור יחד עם משפחת האישה. לרוב גברים מאזור מסוים יינשאו עם נשים מאזור מסוים אחר, ממנו מקובל לשאת אישה.בני שבט האקא מאמינים שילדיהם הם הערך המשמעותי ביותר בחייהם, בעיניהם, ילדים הם האנרגיה ומקור החיים של הקהילה כולה.
במהלך תקופת המעבר למגורים משותפים, הבעל מספק "שירותי כלה" (bride service), כלומר עוזר למשפחת האישה. לרוב, השירותים הללו יימשכו בין שנתיים לשבע שנים או לאחר שנולד הילד הראשון של בני הזוג. במהלך הענקת שירותי הכלה, יתבקשו הבעלים לא פעם למשימות קשות ומסוכנות על ידי החותנים. משום כך, לא פעם יוצאים הגברים לנסיעות ארוכות, על מנת להפחית במתן השירות הדרוש. השירותים למען האישה, מתרחשים ללא קשר לגילה, אולם ככל שהאישה מבוגרת יותר, משך הזמן של "שירותי הכלה" יפחת. כשהילד הראשון מתחיל ללכת, הזוג יכול לבחור אם להישאר בבית האישה או לעבור לבית הבעל. במקרה של פרידה, אחד הצדדים עוזב את הקבוצה. פרידות יתרחשו לרוב בשל אלימות כנגד ילד או אלימות כנגד בן או בת הזוג. עם זאת, אלימות כנגד נשים, היא תופעה נדירה למדי בשבט.
ינקות
אחד מיסודות התרבות של שבט האקא הוא אוטונומיה, ויסוד זה מיושם כבר מינקות. התינוקות של שבט האקא מגלים עצמאות בכל מיני תחומים; הילדים מחליטים מתי הם יגמלו, איפה הם רוצים לישון, לאן יזחלו ותינוקות בני שלושה עד ארבעה חודשים קובעים את זמני ההנקה שלהם ולוקחים בעצמם את השד לאורך רוב שעות ההנקה. בנוסף, תינוקות צופים בהוריהם מבשלים, מנגנים או אורגים רשת, ולעיתים רוצים ללמוד יותר ממה שההורים היו רוצים שילמדו, אולם בשל תפיסת חשיבות האוטונומיה ההורים נענים לילדיהם ומלמדים.. כך למשל, בני שבט האקא מאפשרים לתינוקות לבצע פעולות שנחשבות בעולם המערבי כפעולות מסוכנות, כמו שימוש בסכין או התרוצצות ליד סיר שמונח על מדורה, זאת מתוך הרעיון שאם הילד יחתך או ייכווה, הוא ילמד. הודות לכך, ילדים בני 3–4 מסוגלים לבשל לעצמם ארוחה במדורה. ילדים לומדים את כל מיומנויות החיים החיוניות להישרדות, כדוגמת טיפול בילדים, ערך השיתוף, מיומנות וידע, עד סביבות גיל 10. שבט האקא מזהה שני שלבים בתקופת הינקות; השלב הראשון שנמשך מלידה ועד שהתינוק זוחל נקרא "Molope" והשלב השני שנמשך מזחילה ועד אכילת מזון מוצק והליכה, נקרא ""Dibinda"." כששלב זה מסתיים, מגיע התינוק לשלב שנקרא "mona" שעשוי להימשך עד גיל 7 או 8.
מחקר שעסק בבריאות ותזונת תינוקות שבמסגרתו נערכו מבחני התפתחות, מצא שתינוקות שבט האקא בריאים, במיוחד בהשוואה לתינוקות במדינות אחרות של העולם השלישי, וכן שההתפתחות המוטורית-קוגניטיבית שלהם נורמלית לגילם.
ילדות
במעבר מינקות לילדות הילד מוחזק פחות על ידי הוריו, ומתחיל לתקשר יותר עם חברי שבט אחרים. הילדים מתחילים לבלות בעיקר בקבוצות של ילדים בלבד, תחת השגחתם של מבוגרים הנמצאים לעיתים קרובות בסביבתם. ילדי שבט האקא מעבירים את רוב זמנם במשחק ואינם מצופים לתרום או להיות שותפים לקיום ותחזוקת השבט. המשחק של הילדים מתחלק באופן שווה בין משחק אישי, קבוצתי ו"משחק עבודה" שבו מדמים הילדים את משימות המבוגרים. המשחק עם שאר הילדים מאפשר פלטפורמת למידה הדדית ומהווה חלק ממסורות הלימוד מגיל צעיר.
ילדים מתחילים להיגמל מחלב אם בדרך כלל בגיל 3–4 כשהאם נכנסת להיריון נוסף. הילדים הצעירים נשארים במחנה בזמן שהוריהם יוצאים לצוד שכן הם אינם מסוגלים עדיין לעמוד בקצב של מסעות הציד. בסביבות גיל 7–8 מצטרפים הילדים למסעות הציד. מאפיין נוסף של גיל זה הוא ההצמדות של הילד להורה מאותו מינו, בנות לאמא ובנים לאבא. הדבר נעשה מבחירה חופשית של הילד והוא יכול לבחור למי מהוריו הוא רוצה להיצמד. אחרי גיל 10–11 ילדות יכינו לעצמן בית משלהן ליד בית הוריהן, ואילו הבנים, קבוצה של בין 2–4 בנים, יקימו ביחד מעין בית או מחסה שנשען על בית אחר במחנה וישנו בו יחדיו.
עם התבגרותם מבלים הילדים יותר בחברת מבוגרים כשהם מחוץ למחנה ופחות עם הילדים הצעירים, משמע, מתבצע מעבר לקבוצות של הבוגרים. בשלב זה נקראים הבנים "bokala" והבנות ""ngondo"." הבנות אוספות יחד מים, אגוזים ופירות, והבנים יוצאים למסעות ציד קטנים או מבקרים בכפר הקרוב.