תחביב שהצהיר עליו הוא יצירת מודלים של אוטובוסים מקופסאות עץ של יין.
אחיו הצעיר, ג'וזף אדמונד "ג'ו" ג'ונסון (נולד ב-23 בדצמבר 1971) כיהן כחבר הפרלמנט מטעם אורפינגטון בשנים 2019–2010. בשנים 2018–2015 שימש ג'ו ג'ונסון כשר האוניברסיטאות, המדע, המחקר והחדשנות בממשלתה של תרזה מיי, ושב לתפקיד זה עם כינון ממשלתו של אחיו. הוא התפטר לאחר כחודשיים בתפקיד, בטענה כי תפקידו תובע ממנו להיות "קרוע בין המשפחה והאינטרס הלאומי".
ישראל.
ב-1984 התנדב בקיבוץ כפר הנשיא ונחשב כתומך של ישראל. הוביל מאבק בתנועת ה-BDS וכראש עיריית לונדון ביקר בישראל מספר פעמים, בין היתר ב-2015 וב-2016 להלווייתו של שמעון פרס. ג'ונסון אמר שהוא תומך בזכות ישראל להגנה עצמית, אך הגדיר את תגובתה במבצע צוק איתן "לא-פרופורציונלית". הוא תומך בפתרון שתי המדינות.
קישורים חיצוניים.
מכתביו
תאוריית הקונספירציה על מותו של פול מקרטני
א-סייד
אַ-סַּיִּד (בערבית: السيد) הוא שבט בדואי בנגב, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ונמצא בתחומי מועצה אזורית אל קסום. היישוב מונה 6,333 בני אדם נכון לשנת 2022.
היסטוריה.
מקורו של השבט במצרי שהגיע לאזור בתחילת המאה ה-18 ונישא לאישה מקומית. באותו הזמן הם התיישבו בנגב וכך נוסד הכפר.
מעמדם של בני משפחתו של המצרי, עובדי אדמה לא מקומיים, גרם לבני שבטי בדואים תושבי האזור להימנע מיצירת קשרי נישואים עימם. חלקם הצליחו להתחתן עם נשים מעזה ומהאזור, אך שיעור נישואי הקרובים בין בני השבט עלה - במחקר נמצא כי 27 אחוזים מהנישואים נערכים בין בני דודים ו-65 אחוזים מהנישואים נערכים בין קרובי משפחה מדרגה כלשהי.
ייחודיות גנטית של התושבים.
המטען הגנטי של שניים מבניו של מייסד השבט, שהיו חירשים, מתבטא גם בקרב חלק מצאצאיהם, ושיעור החירשות בשבט מגיע לחמישה אחוזים, פי חמישים מהשיעור באוכלוסייה הכללית. מספרם הגדול של החרשים בשבט הוביל ליצירה ספונטנית של שפת סימנים.
הקמת היישוב.
עד תחילת שנות ה-2000 היה א-סייד כפר בלתי מוכר. מסיבה זאת הוא לא קיבל שירותים מוניציפליים וציבוריים - לא הייתה לו אספקת חשמל ומים, חסרה מערכת ביוב וכו'.
הניכור החברתי בין שבט א-סייד לשכניהם עורר את התנגדותם של בני השבט לתוכנית לשייכם למועצה מקומית חורה, שכניהם הקרובים, ולהעברת היישוב למסגרת מועצה אזורית אבו בסמה.
הסטטוס של היישוב השתנה כשהוכר בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מ-29 בספטמבר 2003, להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב. שבעה מתוכם, לרבות א-סייד, נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה, ועם פירוקה בנובמבר 2012, נכלל א-סייד במועצה אזורית אל קסום.
א-סייד היום.
לאחר ההכרה ביישוב נבנו בו שני בתי-ספר חדשים, נפתח סניף של קופת חולים לאומית ועוד. מתוכננת הקמת אזור תעשייה. ב-2015 חובר לראשונה בית ספר יסודי בכפר לרשת החשמל הארצית, לאחר ארבעה עשורים של שימוש בגנרטורים.
שירה (ספר)
שירה הוא רומן בלתי גמור שכתב הסופר הישראלי שמואל יוסף עגנון. במרכזו של הרומן עומדת דמותו של ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה להיסטוריה ביזנטית באוניברסיטה העברית בירושלים, עולה מגרמניה, הקרוע בין נאמנותו וחיבתו לאשתו, הנריאטה, לבין אהבתו לאחות שירה. עלילת הרומן מתרחשת בירושלים של ימי המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, ושזורים בה אירועי אותה תקופה (ובפרט הטרור הערבי ועליית יהודי גרמניה) והווי האוניברסיטה.
כתיבת הרומן ופרסומו.
להערכת גרשום שוקן, כתיבת "שירה" החלה מיד עם פרסום הרומן "תמול שלשום", שיצא לאור בשנת 1945. חוקר הספרות ראובן מירקין העריך שעגנון החל בכתיבת "שירה" מוקדם יותר, עוד בשנות ה-30 המאוחרות, כלומר סמוך מאוד לתקופה המתוארת ברומן, ואילו חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת כי "יש להניח שפרקיו הראשונים של הרומן נכתבו (או שוכתבו) בשנים 1947–1948, בסמוך לזמן פרסומם ב'לוח הארץ'."
דב סדן סיפר שטרם כתיבת "שירה" סיפר לו עגנון כי "אמר לכתוב סיפור גדול, ושמו: ביצנץ, ומרכזו מעשה בפרופיסור, שבא לשמש בהוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, כששמו הולך לפניו בזכות קונטרס שחיבר על קצת מנהגות, שנהגו בקיסרות ההיא. אבל חיבור זה היה לו כשירה יתומה, שבינתיים נשתקע בעסקי האוניברסיטה, תכסיסיה, תככיה ונכליה, עד שבאו אחרים ושמטו אותה עשייה־של־תוהו מידו, ולכרחו חזר לתלמודו". סדן הוסיף שתוכניות אחדות ששמע מפי עגנון לא התגשמו, ולכן סבר שגם תוכנית זו לא תתגשם. משהחלו פרקי "שירה" להתפרסם, כתב סדן, "לא נפלאתי על המרחק שבין מה שעלה בדעתו תחילה ובין מה שנתקיים לו למעשה, שכבר ידעתי כזה וכזאת".
פרקים ראשונים של הספר התפרסמו ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ט ובכמה מהלוחות הבאים עד לאחרון שבהם, לשנת ה'תשט"ו, שיצא לאור בשנת 1954. פרופ' מירקין ציין כי "בשנים 1948–1954 פרסם עגנון 38 פרקים של 'שירה' ובהם רוב פרקי הספר הראשון (24 מתוך 29 הפרקים שבספר השלם) ועוד 14 פרקים מפרקי הספר השני (מתוך 25 הפרקים שבו)". פרקים נוספים התפרסמו בשנת 1966 (ה'תשכ"ו) לכבוד יובלו של חוקרו הגדול, הפרופסור ברוך קורצווייל. עגנון שב לכתיבת הספר בשנותיו האחרונות והיה זה הספר האחרון בו עסק לפני שחלה, אך הספר לא הושלם.
על נסיבות פרסום פרקי הספר כתב עגנון לקורצווייל:
לאחר מותו של עגנון בשנת 1970 ערכה בתו, אמונה ירון, את כלל פרקי הספר שמצאה - אלה שנדפסו בעבר ואלה שטרם נדפסו - והוציאה אותם לאור בשנת 1971, כראשון בכתבי עגנון שיצאו לאור לאחר מותו. בנספח בסוף הספר ציינה ירון את המקורות, בדפוס ובטיוטות, ששימשו אותה לשם ההוצאה לאור של הרומן. בנספח הציגה ירון את שיקולי העריכה שלה, ובין השאר מציינת אי התאמות בין פרטים שונים בספר, עליהן היא אומרת: "דברים אלה היה בוודאי אבי מתקן. אני לא רציתי לשנות דבר." והוסיפה: "גם בענייני לשון תיקנתי רק במקרים נדירים שלא היה לי בהם ספק שיש כאן פליטת קולמוס."
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הספר פורסמו בעיתון "הארץ" שני פרקים שלא נכללו בספר. הפרקים, "אצל הפרופיסור בכלם" ו"פרק אחרון", צורפו כנספחים למהדורה השנייה של הספר, שיצאה לאור ב-1974. מהדורה שלישית, שאותה תיאר המו"ל כ"מהדורה מחודשת, עם תיקונים שנמצאו בעזבונו של המחבר", יצאה לאור בשנת 1999. פרקים נוספים שלא נכללו בספר פורסמו בידי אמונה ירון בספר "קובץ עגנון".
דמויות.
על שלוש הדמויות שבמרכז הרומן - מנפרד הרבסט, הנריאטה הרבסט ושירה - כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר:
תמצית העלילה.
הרומן מחולק לארבעה ספרים.
ספר ראשון.
מנפרד הרבסט הביא לבית החולים את אשתו הנריאטה, הכורעת ללדת את ילדם השלישי, לאחר שתי בנות בוגרות, זהרה בת 19 ותמרה בת 17 וחצי. האחות שירה, המתוארת כ"גבוהית, גברית" מגיעה לטפל בה. בזמן שהנריאטה ילדה את הבת השלישית, שרה, נעזר מנפרד באחות שירה ולאחר מכן שהה עמה בביתה "מתחילת הלילה ועד לאחר חצות לילה". לאחר תיאור מפורט של השיחה בין שירה למנפרד כותב המספר: "אפסיק באמצע ואדלג על דברים שבינו לבינה" - לשון נקייה לתיאור יחסי מין.
בטיול עם שירה בעת שהנריאטה הייתה בבית החולים סיפרה לו שירה שטרם עלייתה לארץ ישראל הייתה נשואה במשך זמן קצר. על נסיבות הולדתה של שרה, לאחר אחיותיה הבוגרות זהרה ותמרה, מסופר: "כבר לאחר שילדה לו את תמרה התחילה הנריאטה נוהגת עמו כאילו אינה אשה לבעלה. ואלמלא יום הולדתו שלו שחל להיות לפני תשעה ירחים לא הייתה שרה באה לעולם."
לאחר שהנריאטה והתינוקת חזרו לבית המשפחה שבשכונת בקעה, מנפרד חי בביתו, עוסק בעבודתו, אך נפשו יוצאת אל שירה. "אין לך שעה שאין מחשבותיו אצלה, אלא שמחשבותיו אינן ברשותו ורגליו ברשותו, וכל זמן שרשותו עליהן עוצרן בביתו." בהזדמנויות שונות מוליכות אותו רגליו לביתה של שירה.
ספר שני.
עלילת הספר השני מתרחשת שנתיים לאחר הולדת שרה. "שרה הקטנה כבר מהלכת ברגליה ככל מהלכי שתים ומפטפטת כאדם גמור". מנפרד הרבסט ממשיך בעבודתו וממשיך במחשבותיו על שירה ובקשריו עמה. "בית ההרבסטים סדור על סידורו. הרבסט עסק בשלו ואשתו עסקה בשלה. הרבסט נתעסק בספריו ובהרצאותיו ובתלמידיו ובספרו הגדול על קבורת העניים בביזנטיון והנריאטה נתעסקה בצרכי הבית, בבישול ובאפייה ובתפירה ובגיהוץ ובקניות וברופאים ובענייני המשפחה שבארץ ובחוצה לארץ, מלבד טיפולה עם שרה בתה הקטנה שיצאה מכלל תינוקת שבעריסה ולא הגיעה לכלל תינוקת שבגן ילדים."
מנפרד הרבסט מתקשה להשלים את ספרו על קבורת העניים בביזנטיון, והוא מחליט להפנות מרצו לכתיבת מחזה, טרגדיה על אנטוניה אשת החצר ועל יוחנן שר הבירה והעבד בסיליאוס, אך גם משימה זו אינו מצליח להשלים.
יום שבת אחד יצא הרבסט לביקור אצל ליסבט ניי ואמהּ, אך רגליו הוליכוהו אל ביתה של שירה, ושניהם יצאו לטייל יחד ברחוב. למראה החסידים שברחוב יצאה שירה בביקורת חריפה עליהם, שהם "בטלנים טרחנים צווחנים צעקנים חומדי ממון אוכלי לחם עצלות". בדרכו חזרה לביתו נלווה אליו שכנו, היהודי המומר שכרסון, שהאריך בתיאור גנותם של היהודים. תוך כדי הליכתם נורה לעברם כדור אקדח, שלא פגע בהם בזכות ערנותו של שכרסון.
זהרה, בתם של הנריאטה ומנפרד, הרתה לאברהם וחצי וילדה בן, והנריאטה ומנפרד נסעו לבקרם בקבוצת אחינועם שבעמק יזרעאל. לבקשת חברי הקבוצה הרבסט מרצה בפניהם על ענייני ביזנטיון. בני הזוג הרבסט מקבלים בית ללון בו, ואת מנפרד פוקד חלום בלהות שהנריאטה מעירה אותו ממנו ומרגיעה אותו. "חיבק אותה בכל כחו, ואף היא חיבקה אותו עד שדבקו שניהם והיו לבשר אחד."
ספר שלישי.
עלילת הספר השלישי מתחילה חודשים מעטים לאחר סוף הספר השני, כאשר הנריאטה מגלה למנפרד את דבר הריונה.