רטקליף נולד בשנת 1954 בעיר החוף מורקמב במחוז לנקשייר שבאנגליה, ולמד בבית הספר היסודי המלכותי לבנים לנקסטר. הוא זכה במלגה במכללת גונוויל וקאיוס בקיימברידג' בשנת 1972 כדי ללמוד רפואה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים את לימודיו בבית החולים סנט ברתולומיאו שבלונדון. כשסיים את לימודיו בשנת 1978, עבר רטליף להתגורר באוקספורד, שם התמחה בנפרולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, עם דגש מיוחד על חמצון כלייתי.
קריירה.
בתחילת שנות השמונים החוקרים ידעו מעט מאוד על התהליכים התאיים הבסיסיים המובילים להיפוקסיה. כל זה השתנה בשנת 1989 כאשר רטקליף, שהתחיל להתמחות כמומחה לכליות, הקים מעבדה לבדיקת ויסות האריתרופויאטין, שהוא הורמון האחראי לגירוי ייצור כדוריות הדם האדומות, ונודע כי הוא מופעל בכליות, כתגובה לחוסר בחמצן.
הקבוצה של רטקליף הבינה עד מהרה שתאי כליות אינם התאים היחידים שהגיבו להיפוקסיה. עשרות סוגים של תאים, הן בבני אדם והן באורגניזמים אחרים, יכולים להפעיל את האריתרופויטין כאשר קיים מחסור בחמצן. בהסתמך על תגליות אלה, סייעה קבוצת רטקליף לחשוף שרשרת אירועים מולקולרית מפורטת שבה התאים משתמשים כדי לחוש מחסור בחמצן. מסלול זה מופעל גם בגידולים סרטניים רבים, ומאפשר להם ליצור כלי דם חדשים כדי לקיים את צמיחתם.
חלק ניכר מההבנה הנוכחית של היפוקסיה הגיעה ממחקרי המעבדה של רטקליף.
פרסים.
רטקליף זכה במספר פרסים, שבחים והוקרה על עבודתו הזמנית בנושא היפוקסיה:
בטקס השנה החדשה לשנת 2014 קיבל תואר אבירות Knight Bachelor עבור שירותי רפואה קלינית.
Peter J. Ratcliffe
גרג ל. סמנזה
גרג לאונרד סמנזה (באנגלית: Gregg Leonard Semenza; נולד ב-1 ביולי 1956) הוא פרופסור לרפואת ילדים, רדיותרפיה, כימיה ביולוגית, רפואה ואונקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. משמש כמנהל תוכנית כלי הדם במכון להנדסת תאים. הוא זכה בשנת 2016 בפרס לסקר למחקר רפואי בסיסי. הוא ידוע בגילויו של גורם שעתוק HIF-1, המאפשר לתאי סרטן להסתגל לסביבות דלות חמצן. הוא קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2019 על "תגליות כיצד התאים חשים ומסתגלים לזמינות החמצן".
הוא חקר בטא תלסמיה בעת שעשה תואר שלישי באוניברסיטת פנסילבניה. ד"ר זמנזה סיים את הכשרתו ללימודי רפואת ילדים במרכז הרפואי של אוניברסיטת דיוק.
מחקר.
בפוסט דוקטורט חקר סמנזה ביטוי גנים בחיות טרנסגניות וכיצד מושפע ייצור אריתרופויאטין (EPO), ההורמון שמופק כתגובה להיפוקסיה (מחסור בחמצן). סמנזה חקר את הגנים שמבטאים חלבונים גורמי היפוקסיה (HIF; Hypoxia-inducible factors).
פיטר רטקליף
גרג סמנזה
מיתוס בריאה
Nektar
NEKTAR או בעברית נקטר: היא להקת רוק מתקדם בריטית שנוסדה בשנת 1969, שמקורה הוא בגרמניה.
היסטוריה.
השנים הראשונות (1969–1972).
הלהקה נוסדה בהמבורג, גרמניה בשנת 1969. מייסדי הלהקה היו הגיטריסט והזמר רוי אלברייטון הבריטי, אלן "טאף" פרימן על הקלידים, דרק "מו" מורה על הבס, רון האודן על התופים והאמנים מיק ברוקט וקית' וולטרס שאחראים על האורות ועל האפקטים המיוחדים. אלבום הבכורה של הלהקה, Jurney To The Centre of the Eye שיצא בשנת 1971 הכיל שיר אחד המתפרש על 49 דקות. זה היה אלבום קונספט. האלבום שאחריו, A Tab in the Ocean שיצא בשנת 1972, הושפע מיותר מרוק ומבלוז.
וולטרס עזב את הלהקה כשהוציאו את אלבומם השלישי, Sounds Like This, שיצא בשנת 1973, אלבום כפול מאולתר בהופעה חיה בסטודיו. הלהקה המשיכה להשתמש בו לעיצוב אלבומיהם לזמן מה.
הצלחה (1973–1982).
בשנת 1973 הוציאה נקטר אלבום רביעי, Remember The Future, אלבום קונספט שזכה להצלחה גדולה, והלהקה התפרסמה. האלבום הגיע למקום העשרים במצעדים באמריקה. האלבום שבא אחריו, Down to Earth משנת 1974 הוא גם אלבום קונספט שנמכר טוב והגיע למקום ה-40, וכלל את השיר היחיד שלהם שנכנס למצעדים של בילבורד, "Astral Man". האלבום הבא, Recycled שיצא בשנת 1975 היה קרוב יותר ללהקות כמו ג'נטל ג'ייאנט והמשיך את הקשר ההדוק של הלהקה עם הרוק מתקדם.
אלברייטון עזב את הלהקה בדצמבר 1976, קצת לפני הוצאת האלבום "Magic is a Child" בשנת 1977. חברי הלהקה הנותרים חברו לגיטריסט והסולן דייב נלסון בנקודה זו. האלבום היה יותר אקלקטי, אבל עם שירים קצרים יותר. מבחינת המילים, האלבום דיבר על נושאים רבים כמו המיתולגיה הנורדית וקסמים, ועד לפסי רכבת ונהגי מכוניות. בשנת 1978 הלהקה התפרקה; עם זאת בשנת 1979 אלברייטון ופרימן הקימו את הלהקה מחדש עם הבסיסט קרמין רוחאס והמתופף דייב פרטר והוציאו אלבום חדש, Man in The Moon בשנת 1980, לפני שהלהקה התפרקה שוב בשנת 1982.
איחוד מחדש.
בשנת 2000 נקטר חזרה לפעילות עם הרכב חדש: אלברייטון, פרימן והמתופן ריי הארדוויק, והוציאה אלבום חדש שנקרא The Prodigal Son.
חורחה בולט
חוֹרְחֶה בּוֹלֶט (בספרדית: Jorge Bolet; 15 בנובמבר 1914 – 16 באוקטובר 1990) היה פסנתרן וירטואוז ומורה אמריקאי יליד קובה. בין מוריו היו לאופולד גודובסקי ומוריץ רוזנטל, (מי שהיה תלמידו המובהק של פרנץ ליסט).
חייו.
בולט נולד בהוואנה ולמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם לימד בעצמו משנת 1939 עד 1942. עוד היו בין מריו יוזף הופמן, דייוויד סאפרטון ופריץ ריינר.
בשנת 1937 זכה בולט בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש נאומבורג והופיע ברסיטל הבכורה שלו. בשנת 1942 התגייס בולט לצבא. הוא נשלח ליפן כחלק מצבא הכיבוש. בעת שהותו שם, ניצח על הבכורה היפנית של המיקאדו. הקלטותיו הראשונות היו לחברת "בוסטון", שהוציאה הקלטות רסיטלים בשנת 1952. הוא הצטיין בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 אופוס 16 של פרוקופייב עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי, בהקלטה של חברת רמינגטון. עוד ניגן את ארבעת הסקרצי של שופן, שהוקלטו גם הן בחברת רמינגטון. הקלטות אלה נעשו בסתיו 1953.
בולט סיפק את פסקול הפסנתר לסרט הביובגרפי"שיר ללא סוף", בכיכובו של דירק בוגרד כווירטואוז הפסנתר האגדי בן המאה ה-19, פרנץ ליסט. הסרט זכה בפרס אוסקר לפסקול הסרט הטוב ביותר. עם זאת, מבקרי מוזיקה אמריקאים גינו במשך עשרות שנים את נגינתו של בולט כממוקדת מדי בווירטואוזיות רומנטית.
מ-1968 עד 1977כיהן בולט כפרופסור לפסנתר באוניברסיטת אינדיאנה. ב-1977 התמנה לראש מחלקת הפסנתר במכון קרטיס, כמחליפו של רודולף סרקין, אך פרש ממשרה זו כדי להתרכז בקריירת הביצוע שלו.
בשנת 1984 שידרה רשת A&amp;E סדרה של שלוש תוכניות תחת הכותרת "בולט פוגש את רחמנינוב, שבה הגיש הפסנתרן כיתות אמן בנושא הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של רחמנינוב. בהמשך לכיתות אמן אלה הגיש הפסנתרן ביצוע מלא של הקונצ'רטו בנגינתו.
חברת ההקלטות דקה/לונדון החתימה אותו על חוזה בשנת 1978,ובכך העניקה לבולט בן ה-64 את חשיפתו הראשונה לחיים בחברת הקלטות בינלאומית חשובה. חלקים חשובים מתוך הרפרטואר שלו הוקלטו משנת 1978 עד מותו, אבל יש גם סרטי הקלטה של הרבה קונצרטים חיים מתקופה זו, שלא יצאו מעולם למכירה אבל אפשר למצוא אותם בארכיונים, בעיקר בארכיבי הפסנתר הבינלאומיים במרילנד. ביצועים אלה כוללים ביצוע מיוחד לו, "פאראפרזות קונצרטיות על נושא מתוך העטלף מאת יוהאן שטראוס" של לאופולד גודובסקי, שאותן למד עם גודובסקי כסטודנט.
בריאותו של בולט החלה להתערער בשנת 1988 וכעבור שנה עבר ניתוח מוח, שממנו לא התאושש לגמרי. התקשורת הודיעה על מותו מהתקף לב באוקטובר 1990, בביתו במאונטיין ויו, קליפורניה.
הקלטות.
בולט זכור בעיקר בביצועיו והקלטותיו למוזיקה רומנטית בקנה מידה גדול, בעיקר יצירות משל פרנץ ליסט, סזר פרנק ופרדריק שופן. הוא התמחה גם בעיבודים לפסנתר וברפרטואר יוצא דופן, בין השאר היצירות הקשות להחריד של גודובסקי, שרבות מהן למד עם המלחין עצמו. בריאיון שנתן לאליז מאך, מדבר בולט בהרחבה על קטע נשכח מאת יוזף מרקס, שהיה, במילים של בולט עצמו, חביב עליו במיוחד מבין הקונצ'רטי הווירטואוזיים בשל תצוגת הכוח הכבירה הנדרשת מן הסולן. על הבמה הציג ריכוז מלא בנגינה, שהתאפיין במינימום תנועות גוף.
ב-2018-1017 הוציאה חברת אאודיט סדרת תקליטורים ובהם הקלטות משידורי רדיו של בולט, שלא ראו אור עד אז, רובם משנות ה-70'. רוב הרפרטואר זהה לזה של הקלטותיו המסחריות, אבל הביצועים מאתגרים יותר לקהל.
[הוקלט במאי 1985.]
גראנד גאלופ כרומטיק; רפסודיה ספרדית; טנהאוזר אוברטורה. (הוקלט באולפן A של RCA, 1972-73; כל הקטעים פרט לשניים האחרונים הוקלטו שוב לאחר זמן לדקה.
דסטורויה
דסטורויה (ביפנית: デストロイア, באנגלית: Destoroyah) הוא קאייג'ו מוטאנטי המופיע בסדרת סרטי גודזילה. דמותו של דסטורויה הופיעה לראשונה בסרט גודזילה נגד דסטורויה (1995), מבית היוצר של טוהו ונוצרה על ידי היוצרים קאזוקי אומורי וטקאו אוקווארה.
היסטוריה.
מקורו של דסטורויה הוא מושבה שלמה של סרטנאים פרקמבריאליים מיקרוסקופיים ששוחזרו ועברו מוטציה על ידי פצצת משמיד החמצן שהופעלה כדי להרוג את הגודזילה המקורי של אותו יקום בשנת 1954, כפי שהוסבר בהייסי.
בשנת 1996, הסרטנאים המיקרוסקופיים מתפתחים קדימה אבולוציונית וגודלים לגודל אדם ואף מצליחים להדוף את כוחות ההגנה של יפן. מאוחר יותר, הסרטנאים הגדולים מתפתחים ליצור ענק אחד מעופף אשר מקבל את שמו המפורסם ״דסטורויה״ ונלחם מול גודזילה ג'וניור. לאחר שגודזילה וגודזילה ג'וניור הביסו את צורתו המעופפת של דסטורויה, דסטורויה מתפתח קדימה אבולוציונית ומתפתח לצורתו הסופית. הוא מצליח להרוג את גודזילה ג'וניור ופונה להילחם בגודזילה. גודזילה וכוחות ההגנה של יפן מצליחים להביסו, אך גודזילה כבר גוסס ומת, בדומה לגודזילה המקורי מ-1954.
עיצוב.