עבר-הקווקז או דרום-הקווקז הוא אזור גאופוליטי הררי בדרום-מרכז אירואסיה הנקרא גם טרנסקווקז או טרנס-הקווקז. אזור עבר הקווקז משתרע על החלק הדרומי של הרי הקווקז ושפלותיו. האזור שוכן בשתי היבשות אירופה ואסיה ונמתח מהחלק הדרומי של רכס הרי הקווקז הגדול שבדרום-מערב רוסיה, דרומה לכיוון הגבול בין טורקיה לאיראן, בין הים השחור לים הכספי. האזור כולל את החלק הדרומי רכס הרי הקווקז הגדול את רכס הרי הקווקז הקטן, שפלת קולחתי (კოლხეთის დაბლობი), שפלת קורה-אראס (אזרבייג'ן), הרי טאליש, שפלת לנקורן ורמת ארמניה. עבר-הקווקז הוא חלק מאזור הגאוגרפי של הקווקז ומחלק למעשה את האזור העבר-יבשתי האירואסיאתי לשתיים.
מבחינה מדינית נכללת כל ארמניה בעבר-הקווקז ורוב רובה של גאורגיה ואזרבייג'ן, כולל המובלעת של נחיצ'יבאן. המדינות באזור מפיקות נפט, מנגן, תה, הדרים ויין (יין גאורגי). האזור היה ונותר אחד האזורים המורכבים של העידן הפוסט-סובייטי וכולל שלושה אזורי מחלוקת: אבחזיה (הסכסוך הגאורגי-אבחזי) ודרום אוסטיה (הסכסוך האוסטי-גאורגי) בגאורגיה ונגורנו-קרבאך שבאזרבייג'ן.
שם האזור.
המונח המערבי "טרנס הקווקז" או "טרנס קווקזיה" הוא תרגום מהמילה הרוסית "זאקאווקאזיה" ("Закавказье"), ופירושו "האזור שמעבר להרי הקווקז", שהרי עבר-הקווקז הוא בדרום מערב רוסיה "מעבר" להרי צפון הקווקז כפי שהם נמצאים ביחס לבירה הרוסית, מוסקבה. מקור שם האזור בעברית אף הוא מהמילה הרוסית. המונח הוא גם אנלוגיה למינוח הרומי "טרנסאלפיני" - "שמעבר לאלפים" (הרי האלפים) ו"טרנספדני" - "שמעבר לפדניה" (צפון איטליה).
היסטוריה.
מפאת מיקומו של האזור בפריפריה של פרס, טורקיה ורוסיה הוא היה נתון למאבקים וניסיונות התפשטות מבחינה צבאית, דתית ותרבותית. במהלך ההיסטוריה היווה הקווקז חלק מאיראן הגדולה (ایران بزرگ). בתחילת המאה ה-19, כבשה האימפריה הרוסית את האזור מידי השושלת הקאג'ארית.
הממלכות הקדומות של האזור כללו בין השאר את ממלכת ארמניה, ממלכת אלבניה וממלכת איבריה. ממלכות אלה היו, מאוחר יותר, חלק מאימפריות מדי, הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית והאימפריה הסאסאנית. באותו זמן הפכה הזורואסטריות לדת השלטת באזור, אולם האזור עבר שתי טרנספורמציות דתיות גדולות. בעת המאבק בין האימפריה הפרסית לרומא ומאוחר יותר ביזנטיום פלשו האירופאים לאזור מספר פעמים, אולם לא הצליחו להחזיק בו. עם זאת, עקב הפיכתה של ארמניה לישות נוצרית, דחקה הנצרות את הזורואסטריות. עם הכיבוש האיסלאמי של פרס (663-656) נשלט האזור בידי הערבים והאסלאם התפשט באזור. מאוחר יותר נכבש האזור על ידי הסלג'וקים, המונגולים (הפלישה המונגולית לגאורגיה), ממלכות מקומיות וחאנתות, כמו גם, פעם נוספת, על ידי הפרסים. עד שנכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
האזור אוחד ליחידה פוליטית יחידה פעמיים - במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, מ-9 באפריל 1918 - 26 במאי 1918, ותחת שלטון סובייטי כרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, מ-12 במרץ 1922 - 5 בדצמבר 1936.
אזור עבר-הקווקז, במיוחד באזור גאורגיה וארמניה של היום, הוא אחד מהאזורים שבהם גדלה גפן ויניפרה (Vitis vinifera) באופן טבעי, ומהראשונים שהשתמשו בה להפקת יין. מומחים משערים שאזור זה הוא ערש תרבות היין, ושייצור היין החל באזור זה. חפירות ארכאולוגיות ותיארוך פחמן-14 של חרצני גפנים מאזור זה מתוארכים לתקופה שבין 5000-7000 לפנה"ס.
עבר-הקווקז
דרום הקווקז
דרום-הקווקז
טרנס הקווקז
טרנס-הקווקז
טרנסקווקז
טרנס-קווקז
דרום קווקז
צפון קווקז
מתרגמת
חאזקאיס, קיסר אתיופיה
חאזקאיס (חזקיהו), קיסר אתיופיה 26 ביולי - 1789 ינואר 1794, היה בנו של ייאסו השלישי. נפטר ב-13 בספטמבר 1813.
חאזקאיס שוחרר מבית הכלא הקיסרי בוואחני על ידי אזג' דנגל וקנטיבה איאדר והכתירו אותו לקיסר בזמן שהקיסר המכהן תקלה גיורגיס הראשון ניהל מערכה צבאית כנגד מורדים. הקיסר ששמע זאת מיהר לחזור לבירה ולדכא את המרד.
ראשית כבש את אריגו ובמקביל הדאג'זמץ אמאדה ועלי בורש עם חיילים ששלח להם עליגז נעצרו בעיירה סלם והקיפו את הקיסר גיורגיס והתקיפו אותו. גיורגיס הצליח להימלט ולברוח דרך הנילוס הכחול לגוג'אם.
במשך שנותיו המוקדמות בכתר חאזקאיס נתן מקלט לסאלסי שפשט עם כוחותיו בתיגראי. בהמשך חאזקאיס פשט עם כוחותיו על עבר הגבול עם סנאר. למרות הכוח הצבאי שהיה לו כוחו היה מוגבל מכיוון שאחד מהמצביאים הדאג'זמץ וולדה גבריאל נכנס לגונדר וקיים פגישות ללא אישור הקיסר. לאחר כמה חודשים הצבא גירש את גבריאל ובלחימה נהרס חלק ממתחם פאסיל גמב.
הנרי סלט שביקר באתיופיה מזכיר שהוא עדיין היה חי כאשר ביקר שם ב-1809/1810.
בר-הלל
בר הלל
דבקה (צמח)
דְבֵקָה (שם מדעי: Galium) היא סוג גדול של צמחים ממשפחת הפואתיים, ובה כ-400 מינים חד-שנתיים ורב-שנתיים שרובם עשבוניים. תפוצתם כלל-עולמית, וכוללת 23 מינים בארץ ישראל.
שם הסוג העברי בא מֵהִדָּבְּקוּתָם, באמצעות זיפים דמויי קרסים, של גבעוליהם, עליהם ופירותיהם של רבים מהמינים לפרוות יונקים ולבגדים.
בעבר שימש הצמח להקרשת חלב ולהכנת גבינה, ומכאן שמו המדעי: מהמילה היוונית לחָלָב – γάλα (גַאלָה).
לצמחי הסוג גבעולים מרובעים, והעלים ערוכים עליהם בדורים של שניים עד עשרה עלים. הפרחים בצבע בהיר (לבן, ירקרק-בהיר, או צהבהב), גודלם מילימטרים בודדים והם דו-מיניים וחסרי גביע. ההאבקה עצמית או על ידי חרקים. הפרי יבש, מכיל זרע אחד או שניים, ופרודותיו כדוריות או מוארכות.
בארץ ישראל.
בין המינים שתפוצתם כוללת את ארץ ישראל:
בית קברות טאסו
בית קברות טאסו, הידוע גם כבית הקברות תל גיבורים הוא בית קברות בתל אביב-יפו ליד נתיבי איילון, בתל א-ריש ("תל גיבורים") על גבול חולון, המשמש את הקהילה המוסלמית ביפו. בתחומי בית הקברות שוכנת מערכת מים משומרת יחסית של בארות עתיקות ששימשו להשקיית פרדסי האזור. מאז שנת 1973 ניצב בית הקברות במרכזו של סכסוך משפטי סבוך, המסעיר את אוכלוסיית יפו הערבית-מוסלמית.
היסטוריה.
משפחת טאסו הייתה משפחה ארמנית שהחזיקה בשטחים נרחבים ובמטעי פרדסים באזור נפת יפו. בסוף המאה ה-19 מכרה משפחת טאסו חלקת אדמה בשטח של 82 דונם למשפחת אבו חדרה. בחלקה הצפון-מערבי של החלקה הוקם בית באר ששימש למגורים (וכיום משמש מפעל לשיש), וממנו הוזרמו מים בתעלות מזרחה להשקיית הפרדסים. בארות נוספות הוקמו מזרחית לבית, לצידן הוקמו בריכות, ומערכת של אקוודוקטים חיברה ביניהן. בסמוך לבארות אלה הוקמו מגורי הבהמות. שאיבת המים התבצעה בתחילה באמצעות אנטיליות, ובשנות ה-20 היא הוחלפה במשאבות מכניות המופעלות באמצעות מנוע דיזל.
משפחת אבו חדרה מכרה את החלקה לוואקף המוסלמי של יפו ב-1942, לאחר שהתקשתה בחלוקתה בין צאצאי האב שהלך לעולמו, וב-1943 החל לפעול בית קברות על מחצית השטח, כ-40 דונם. עם הקמת מדינת ישראל נמסר ניהולו לוועד הנאמנים לנכסי ההקדש המוסלמי ביפו.
האפוטרופוס לנכסי נפקדים ביקש לרשום על שמו את החלק השני של השטח שבו לא היה בית הקברות, אך הדבר עוכב בבית המשפט. לאחר שעיריית תל אביב בקשה להפקיע את רוב השטח, מכר בית הדין השרעי את השטח לחברת תיעוש. כך הוסברה המכירה על ידי כתב שדיבר עם סעיד הבאב, מזכיר מועצת העדה המוסלמית:
האפוטרופוס לנכסי נפקדים התנגד למכירה והיא בוטלה.
ב-22 בדצמבר 1983, חולל בית הקברות טאסו. המבצעים השחיתו מצבות, לכלכו אותם בצבע וחיללו קברים. בין דברי הנאצה, המלים המגונות וציורי הזימה שצוירו על המצבות נמצאו גם המלים: "זו רק ההתחלה", על חלק מן המצבות צוין, כי מעשה הזה נעשה בידי ט.נ.ט. (ארגון טרור נגד טרור).
מכירה והתדיינות.
בשנת 1973 מכר הוועד את המחצית האחרת של השטח, זו שלא פעלה כבית קברות, לחברה הבנייה הישראלית "יוסי חברה להשקעות, עזרא חממי ודן אבס". משנודע דבר המכירה לתושבי יפו הערבים החלו להשתמש בשטח נשוא חוזה המכר לקבורה, במטרה לטרפד את המכירה.
כחודשיים לאחר חתימת ההסכם פנה אחד מחברי ועד הנאמנים לבית המשפט המחוזי בתל אביב ודרש את ביטולו. לדבריו לא הוזמן לישיבה שבה הוחלט לחתום על ההסכם והתמורה שסוכמה עבור שטח המריבה הייתה נמוכה משוויו הריאלי. מאידך ביקשו הרוכשים לממש את זכותם לפי חוזה המכר ולהקים במקום פרויקט מגורים. ב-1977 הושגה פשרה ולפיה נקבעה תמורה גבוהה יותר מהאמור בחוזה, ומונו כונסי נכסים שהופקדו על מכירת הקרקע. בית המשפט הורה לרשום את הקרקע על שם הרוכשים, אך הפרשה לא באה לסיומה וועד הנאמנים שב ופנה לערכאות מספר פעמים. העניין הגיע לבית המשפט העליון שלוש פעמים, ובפעם השלישית, ב-29 בינואר 2008 ובחלוף 35 שנים מאז חתימת ההסכם, דחה זה את ערעורו האחרון של ועד הנאמנים. בית המשפט העליון קבע כי מכירת השטח הייתה חוקית וחייב את המערערים להעביר את הקברים הקיימים לאתר אחר. עוד הורה בית המשפט על השלמת הליכי רישום הקרקע על שמם של הרוכשים, ובשל התארכות הדיונים המשפטיים, חייב אותם בתשלום הוצאות ושכר טרחת עו"ד בסכום של 195,000 ש"ח.
בעקבות פסק הדין קיימו ערביי יפו כנס חירום בנוכחות חברי הכנסת ג'מאל זחאלקה, סעיד נפאע ואבראהים צרצור, אשר אמר: "ישראל מנהלת מלחמה נגד המקומות הקדושים של המוסלמים וממשיכה לפגוע בחיים ובמתים".
בבית הקברות התקיימו פעולות תחזוקה וגורם בתנועה האיסלמית ביפו אמר כי אלפים ישכבו לפני הדחפורים, אם אלה ינסו להעתיק את הקברים ממקומם.