אור ליום 6 במאי 1948 הסתער הכוח היהודי על סג'רה הערבית (א-שג'רה). הכפר נכבש בקלות והכוח שהתבסס בו עמד כל אותו יום בהצלחה נגד התקפות נגד מכיוון כפר כנא וטורען.
כוח אחר תקף את כפר הזביחים. הכפר נכבש תוך זמן קצר ותושביו גורשו כשהם משאירים 60 הרוגים. חלק מהלוחמים היהודים החלו לשוטט בבקתות לשם ביזה במקום להתארגן ולהתבסס בשטח למול התקפת הנגד הצפויה. תוך זמן קצר החלה התקפת נגד חזקה של לוחמי הזביחים שחזרו, ואליהם הצטרפו כוחות מעין מאהל ודבוריה. הערבים מצאו את היהודים מפוזרים ובלתי מוכנים. השטח הוצף באש מהגבעות הסמוכות. מטוס הוזעק נגד הכוחות הערבים המתקדמים לעבר בית קשת. בקרב זה נהרגו 18 לוחמים ונפצעו רבים. מפקד גולני נחום גולן כתב כי "שעות אלה היו דוגמה קלאסית להפיכת ניצחון למפלה כתוצאה מאי ניצול ההצלחה הראשונית".
למרות ניצחונם זה נטשו הזביחים את המקום מחמת פחדם מנקמת היהודים ועברו לעבר הירדן. בני משפחת שיבלי, שהיו אריסים אצל הזביחים נשארו במקום על פי הסכם מוקדם והועברו למקום בו הם יושבים כיום, שיבלי - אום אל-גנם.
הקיבוץ לאחר הקרב ושארי ההרוגים.
הטרגדיה שניחתה על הקיבוץ הייתה קשה במיוחד, מאחר שבערב פורים (שחל כמה ימים אחרי הקרב), אמורות היו להיערך בקיבוץ 3 חתונות. אחת מהן חתונתם של עלי בן צבי וארוסתו, פנינה דרומי.
דוד בן-גוריון, שביקר את משפחת בן צבי מיד לאחר שחזרה מהלוויה, כתב ביומנו: "בן־צבי לא הזיל דמעות ודן על העניינים - אבל כאבו לא היה חלש מזה של רחל...חזרו מהלוויה של עלי וחבריו. סבורים שבכדור האחרון ירה בראשו - למען לא יפול בידי הערבים. בעוד ימים אחדים עמד להתחתן עם נערה מנהלל...". ארוסתו של עלי, לימים המחזאית והבמאית פנינה גרי, כתבה וביימה הצגת יחיד בשם "סיפור אהבה ארץ ישראלי", המבוססת על סיפור אהבתה לעלי בן צבי.
מבין שבעת הלוחמים שנהרגו בקרב, רק אחד היה כבר נשוי. היה זה לוי פייגנבום, שאף היה אב לילד - עמירם (לימים סלע), שהיה הבן הראשון שנולד בקיבוץ. אלמנתו של לוי, ניצה, הייתה אז בהריון עם בנם השני, שלא זכה להכיר את אביו, שעל שמו נקרא.
הנצחה.
בשנת 1952, עם מינויו של יצחק בן-צבי לנשיא המדינה, פורק צריף המגורים שבו התגורר עם משפחתו ברחביה במשך 26 שנה, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו עלי.
במרכז בית קשת, בגבעת שהב, הקימה בתיה לישנסקי, דודתו של עלי בן צבי, אנדרטה לחללי בית קשת.
שבעת הנופלים בקרב בית קשת קבורים בבית הקברות של הקיבוץ. על קברם יש גלעד לזכרם ולזכר יתר חברי הקיבוץ שנהרגו במקומות שונים במלחמת העצמאות. במקום קבורים גם הנופלים בקרב עם הזביחים. כמו כן, נקרא שמו של הנחל הזורם למרגלות הקיבוץ "נחל השבעה" על שם שבעת החללים. הנחל מנקז את המדרונות המזרחים של הרי נצרת וזורם במקביל לתוואי כביש 65 עד אשר הלה מתנקז לאפיקו של נחל תבור.
בבית הביטחון, באתר הישן של בית קשת, היה מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת. המקום נסגר.
בצריף המשוקם של משפחת בן צבי בבית קשת הוקם אתר הנצחה לעלי בן צבי. במקום יש תצוגה של תמונות המשפחה ורהיטים מקוריים שהיו בצריף ברחביה ומוקרן סרט על עלי בן צבי ומשפחתו.
במכתש חצרה (מכתש קטן) יש מעלה עלי בשם של עלי בן צבי שנפל ונפצע קשה בעליה במעלה זה, בטיול שלו עם חברים ב-1946.
אנטנה סלולרית
מכבי קרית ביאליק (שחייה)
ווינג צ'ון קונג פו
וינג צ'וּן היא אמנות לחימה סינית שנוסדה ככל הנראה במאה ה-17. לפי רוב הגרסאות המקובלות להיסטוריה של אמנות לחימה זו, היא נקראת על שם האשה שייסדה אותה, ים וינג צ'וּן ("האביב היפה"). גרסה אחרת, נפוצה פחות, גורסת כי השיטה נקראה על שם אולם אימונים במנזר הבודהיסטי שבו פותחה השיטה.
היסטוריה.
ההיסטוריה של שיטת וינג צ'ון קונג פו הועברה בעל-פה, וקיימות לה גרסאות רבות שלא מתיישבות זו עם זו. לפיכך, יש לציין כי עצם סיפור ייסודה של השיטה אינו אמין, ואין לו סימוכין היסטוריים ברורים. עם זאת, רוב הגרסאות מציינות שתי דמויות מרכזיות בפיתוחה של האמנות: האחת היא נזירה בודהיסטית בשם אינג מוּי (伍枚), והאחרת היא יִם וִינג צ'ון (严咏春), על שמה נקראת השיטה.
אינג מוי, על-פי כמה מקורות, התמחתה תחילה באמנות הלחימה אגרוף-פרח השזיף (מקור השם בכך שלשם פיתוח שיווי המשקל והיכולת האקרובטית היו הלוחמים בה נוהגים להתאמן בראש מוטות עצי שזיף שנעצו בקרקע).
על רקע פלישתם לסין ב-1644 של המאנצ'ורים, ביקשו נזירי מנזר שאולין לפתח אמנות לחימה חדשה, שתאפשר הכשרה של לוחמים רבים בזמן קצר, ותחליף את אמנות הלחימה שהייתה נהוגה במנזר, שחייבה תקופת אימונים ארוכה (מסורת שבעל-פה גורסת: כעשרים שנה). נטען כי לאחר פשיטתם של המאנצ'ו על מנזר שאולין, ששימש אז מקלט למורדים סינים, הייתה אינג-מוי אחת מחמשת מפתחי השיטה החדשה ששרדו.
לאחר החרבת המנזר פגשה אינג-מוי במסעותיה את יִם וינג צ'ון ("האביב היפה", בסינית). ים וינג צ'ון ואביה סבלו אז מנחת זרועו של ראש כנופיה מקומי, שניסה לאלץ את הנערה להינשא לו. אינג מוי, שביקשה לעזור להם, הבטיחה כי תוך שנה תוכל להכשיר את ים וינג צ'ון כלוחמת שתוכל להביס את ראש הכנופיה, שהתמחה בסגנון הקונג-פו "טופר-הנשר".
ים וינג צ'ון, נטען, אכן הצליחה לנצח באותו קרב, ולאחר מכן המשיכה בפיתוח האמנות ובייעולה. היא נישאה לשחקן התיאטרון הנודד לִיאוֹנג בּוּק צַ'או (מקורות היסטוריים מסוימים טוענים כי התיאטרון שלו שימש מסווה למחתרת שנלחמה בכיבוש המאנצ'ו). תלמידים שאספו השניים במהלך נדודיהם הפיצו את השיטה ברחבי סין.
בדורות האחרונים עברה השיטה מלִיאוֹנג לַאן קוַואי אל וֹונג וַוה בּוֹ, ממנו אל לִיונג לִי טַאי, ממנו אל לִאוּנג צַ'אן, ממנו אל צַ'אן וַה שוּאֶן וממנו אל יִפּ קַאּי מַאן, מייסד הזרם המכונה כיום "וינג-צ'ון הונג-קונגי", כדי להבדילו מן הזרם הווייטנאמי, הפופולרי גם הוא.
בתי הספר השונים המתאמנים כיום בזרם ההונג-קונגי התפצלו מבית הספר של יפ קאי מן, שהיגר מסין להונג קונג ב-1949, בעקבות המהפכה הקומוניסטית, שאסרה על השימוש באמנויות לחימה. יפ קאי מן התפרסם במערב גם בזכות היותו הסיפו ("אב רוחני", בסינית) של ברוס לי, שהתאמן בווינג-צ'ון קונג-פו ופיתח את אמנות הלחימה שלו בהתבסס גם עליה.
מאפיינים.
יציבות, מבנה והשקפה.
חלק מהעוסקים בוינג צ'ון מאמינים שהאדם עם מבנה הגוף הטוב יותר ינצח. עמידת וינג צ'ון נכונה היא כמו חלק מבמבוק, יציב אבל גמיש, מאובן אך מניב. מבנה זה משמש גם להסיט כוחות חיצוניים או להפנות אותם.
היציבות קשורה גם למבנה, מכיוון שגוף עם יציבות טובה יתאושש מהר יותר מהתקפה עמוקה והיציבות תישאר. וינג צ'ון מאמן את המודעות של תנועת הגוף עצמו שמופקת בשריר, בגיד, ובמקור המפרק. ביצוע צורות של וינג צ'ון כגון צ'אם קיו ובובת העץ משפרות במידה עצומה את הפרופריוספציה. העדפה גבוה בוינג צ'ון, מבנה עמידה צר, עם שמירה של המרפקים קרוב לגוף. בתוך העמדה, זרועות ממוקמות לאורך האיברים החיוניים של קו האמצע. הסטה או מפנה מתבצעת באמצעות העקבים, כדורים או באמצע כף הרגל בהתאם להשתלשלות. כל ההתקפות וההתקפות המתפרצות פותחו מהבסיס הזה, בסיס מאוזן. לעיתים נדירות הוינג צ'ון עושה פשרות במבנה להשיג יותר כוח התקפי בגלל הסברה שייווצר פתח הגנתי שיוכל להיות מנוצל.
המבנה נתפס כחשוב, לא רק מטעמי הגנה, אלא גם עבור התקפה. מתי שהעוסק במקצוע יעיל "מושרש", מיושר כדי להיות צמוד בחוזקה כנגד הקרקע, הכוח של המכה הזאת ככל הנראה יהיה הרבה יותר הרסני. בנוסף, הפרקטיקה של "שיקוע" היריב כדי להתייצב בצורה יעילה יותר כנגד הקרקע מסייעת לספק כוח גדול ככל האפשר.
רגיעה.
עדינות (דרך רגיעה) וביצוע טכניקות באופן רגוע, מהווים את הבסיס בווינג צ'ון.
אולימפיאדת השחמט 1937
אולימפיאדת השחמט השביעית אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה, תחרות לנשים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בסטוקהולם, שבשוודיה, בין 31 ביולי ל-14 באוגוסט 1937.
להלן התוצאות:
המשלחת של ארץ ישראל.
משלחת הגברים לא השתתפה באולימפיאדה.
בתחרות לנשים השתתפה מונה מיי קארף וזכה במקום 6–7.
מיכאיל קנטקוזינו
מיכאיל קנטקוזינו (ברומנית: Mihail Cantacuzino; 1650–1716), היה ספטאר של נסיכות ולאכיה, אחי השליט ומייסד מנזר סינאיה.
ביוגרפיה.
מיכאיל קנטקוזינו נולד ב-1650 למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה. אביו היה הפוסטלניק קונסטנטין קנטקוזינו ואחיו היה שליט ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו.
בסוף המאה ה-17 מיכאיל עלה לרגל כצליין, בליווי אמו אלנה ואחותו סטנקה, אל המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל (נצרת, ירושלים ועוד) והגיע עד למנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני והתפלל בו.
לאחר שובו לנסיכות ולאכיה, ייסד לזכר מסעו את מנזר סינאיה. שם המנזר מזכיר את הר סיני והוא נבנה לפי דוגמת מנזר סנטה קתרינה. בניית המנזר ארכה חמש שנים, מ-1680 עד 1685.
קפריצ'י
מטמורפיזם
סאני אלי
הכרה דיפלומטית
הכרה דיפלומטית במשפט הבינלאומי היא צעד מדיני, חד-צדדי, שלו השלכות חוקיות מקומיות ובינלאומיות, ואשר בו מדינה מכירה במעמד או בחוק של מדינה או ממשלה אחרת. ההכרה יכולה להיעשות דה פקטו או דה יורה, בדרך כלל בדרך של פרסום הודעה רשמית מטעם הממשלה המכירה.
הכרה במדינות ובממשלות.