הקיבוץ עלה על הקרקע ביום השנה להצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1945. מייסדיו היו עולים של עליית הנוער מגרמניה ומפולין ובוגרי השומר הצעיר מהארץ, חברי גרעין "להבות" שנוסד ב-1940 וישב במשך 5 שנים בהמתנה להתיישבות בכרכור. בשנת 1947 העתיק את מיקומו מגבעה שכנה למיקומו הנוכחי על אדמות הכפר הערבי ח'יאם אל-וליד. בעת פרוץ מלחמת העצמאות הוא היה הנקודה הקרובה ביותר לגבול הסורי ונבנה כיעד מבוצר. הדרך אל הנקודה לא הייתה סלולה ומכפר סאלד אף הייתה מלאה במהמורות. לקראת הכניסה לתוקף של ההפוגה הראשונה תקפו הסורים לכיוון להבות הבשן וכפר סאלד, אך נהדפו.
במלחמת העצמאות, הותקף הקיבוץ מספר פעמים על ידי כוחות סוריים. בינואר 1948 הוא הותקף בפעם הראשונה והתוקפים הונסו על ידי המגינים וכוחות בריטיים. ב-7–8 באפריל 1948, הותקף הקיבוץ על ידי כוחות סוריים אך לא נכבש. חבר הקיבוץ ושני לוחמי פלמ"ח נפלו באותו קרב. התקפות נוספות על להבות הבשן נהדפו ללא נפגעים.
עד מלחמת ששת הימים סבל הקיבוץ מהתקפות והתנכלויות של הצבא הסורי שעמדותיו צפו על הקיבוץ מרמת הגולן. שיאן היה בהפגזה ב-3 בדצמבר 1958 בה נפלו בשטח הקיבוץ כ-300 פגזים שהרסו את חדר האוכל ומבנים נוספים. כמה שבועות מאוחר יותר, ב-23 בינואר 1959, נרצח חבר הקיבוץ יעקב ניר על ידי חיילים סורים כשרעה את עדר הבקר של הקיבוץ ליד הגבול.
בתחילת שנות ה-2000 שינה הקיבוץ את אורחות חייו והיה לקיבוץ משתנה (מופרט).
לצד הקיבוץ הוקמה שכונת הרחבה קהילתית, שתושביה שותפים לחיי הקהילה אך אינם חברי הקיבוץ.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:להבות הבשן|*]]
[[קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1947]]
[[קטגוריה:קיבוצים]]
[[קטגוריה:קיבוצי הקיבוץ הארצי]]
[[קטגוריה:עמק החולה]]
איילת השחר
אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר הוא ביטוי בעברית שמקורו מהתנ"ך ושפירושו כוכב המופיע זמן מועט לפני זריחת השמש. זמן הופעת הכוכב מסמן את "האור הראשון של הבוקר".
ליבנים
ליבנים (לִבְנִים) הוא מושב חקלאי וקהילתי בגליל העליון, צפונית-מערבית לכנרת במערב בקעת גנוסר השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
המושב תוכנן כחלק מהגוש המזרחי של תוכנית המצפים בגליל.
המושב הוקם בשנת 1982 על ידי 10 אנשים מהמושבים בסביבה כמושב עובדים.
בשנת 1989 המושב החקלאי פתח את זרועותיו לתושבים נוספים.
שמו של המושב הוא כשם עצי הליבנה הגדלים באזור.
מושב ליבנים מונה כמאה משפחות.
לפידות
לַפִּידוֹת הוא מושב ליד כרמיאל ומעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף ומהווה היישוב הדרומי ביותר בה.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1978 על ידי בני מושבים מהאזור ובשיתוף הסוכנות היהודית. שמו סמלי, לקוח מן התנ"ך: דבורה אשת לפידות.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ביישוב 42 משקי בית, בהם כ-122 תושבים. המושב מכיל שכבות גיל מגוונות. אופי ההתיישבות חילוני, אך מתקיימות תפילות בבית הכנסת בכל שבת וחג.
ביישוב קיים משק עופות משותף לתושבי המושב וכן משק חקלאי של אחת המשפחות, הכולל רפת וחוות סוסים. רוב האוכלוסייה מתפרנסת בעיקר באזור התעשייה תפן.
החלה בניית הרחבת המושב. כרגע מכשירים שטח ל-33 יחידות דיור מתוך 147 הצפויות.
כ-500 מטר דרומית למושב שוכנת מערת לפידות.
פרץ ברנשטיין
פּרץ ברנשטיין (12 ביוני 1890 – 21 במרץ 1971) היה ממנהיגי הציונות הכללית, מחותמי מגילת העצמאות, שר בממשלות ישראל וחבר הכנסת מטעם המפלגה הליברלית.
תולדות חייו.
נולד כשלמה פְרִיץ ברנשטיין בכ"ג בסיוון ה'תר"ן במיינינגן שבגרמניה. אביו, שמואל, היה סוחר. בשנת 1906 עבר עם משפחתו לאייזנאך. הוא סיים לימודיו בבית ספר למסחר. ב-1910 עבר לעיר רוטרדם שבהולנד ועבר הכשרה מקצועית כסיטונאי לתבואות.
בשנים 1911–1912 עבר טירונות ושירת במשך שנה בצבא הגרמני. משנת 1915 שב לרוטרדם ולעסק במסחר בקפה. ב-1917 הצטרף להסתדרות הציונית. ב-1925 היה לעורך הראשי של שבועון ציוני, משרה שבה החזיק עד 1935. בין השנים 1930–1934 כיהן כיו"ר הנהלת ההסתדרות הציונית בהולנד. היה חבר הנהלת הסוכנות וחבר הוועד המפקח של "ההגנה הלאומית". בשנים 1930–1934 כיהן כנשיא הקונגרס הציוני. ברנשטיין אימץ את דעותיו של המנהיג הציוני נחמיה דה לימה, שלפיהן עקרונות הכלכלה יביאו לביסוס בניין היישוב והציונות בארץ ישראל. ב-1926 פרסם ברנשטיין בברלין את ספרו "האנטישמיות כתופעה חברתית" (בגרמנית: "Der Antisemitismus als Gruppenerscheinung. Versuch einer Soziologie des Judenhasses"), שבו גרס כי פתרון בעיית היהודים טמון בעלייתם לארץ ישראל; הספר זכה להערכה מצדו של אלברט איינשטיין אך לא זכה להד ציבורי.
ב-1936 עלה לארץ ישראל, עזב את הולנד לאחר שבנו דויד ובתו יהודית עלו ארצה. בארץ עסק בהשקעות ופיתוח בניינה. בשנת 1937 היה מעורכיו הראשונים של עיתון "הבוקר". הוא נבחר לוועד הפועל של הציונים הכלליים, ובשנת 1943 היה לנשיא המפלגה. ברנשטיין תמך ביוזמה חופשית ככלי לפיתוח הארץ. ב-1946 נבחר לראש מחלקת המסחר והתעשייה בסוכנות היהודית. מתוקף תפקידו הציג בפני ועדת אונסקו"פ סקירה על המצב הכלכלי בארץ ישראל שעשה רושם רב על הוועדה.
לאחר קום המדינה כיהן כשר המסחר התעשייה והאספקה בממשלה הזמנית. כיהן כיו"ר מפלגת הציונים הכלליים וכנשיא המפלגה הליברלית. היה שר המסחר והתעשייה בשנים 1951–1954, חבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת החמישית מטעם הציונים הכלליים והמפלגה הליברלית. היה אחד המועמדים לכהונת נשיא המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952, אך הפסיד ליצחק בן-צבי. ב-1963 התמודד שוב על התפקיד, והפסיד לזלמן שזר.
פרץ נישא בפעם הראשונה לילידת הולנד אשר הייתה יהודייה למחצה. עקב כך ילדיהם נאלצו לעלות ארצה על מנת להתגייר. בעקבות עלייתם ארצה עלו פרץ ורעייתו, אשר עברה גם היא גיור בארץ ישראל. נולדו לו ארבעה ילדים: דייוויד, רחל, יהודית בהולנד ומשה נולד בארץ ישראל לאחר גיור האם. כחלק מהתפיסה הציונית עִברתו בניו את שם המשפחה. בתו יהודית נישאה למאיר בן אורי. רחל נישאה לפנחס אנדרסון.
על שמו רחובות בירושלים, רמת גן ובחיפה.
די וי די
מכבי ת&quot;א (כדורגל)
מחלוקת הטבילה מחדש
מחלוקת הטבילה מחדש היא מחלוקת שהתעוררה באמצע המאה השלישית ביחס לנוהג הנכון ביחס לנוצרים שכפרו בדתם וביקשו לשוב לכנסייה.
באפריקה ובאסיה הקטנה נוצר בתחילת המאה השלישית מנהג לטבול מחדש כופרים ששבו לחיק הנצרות. ככל הנראה, נוצר הנוהג באפריקה בזכות צווי ויעוד קרתגו שנערך ככל הנראה בין השנים 218 ו-222; ואילו באסיה הקטנה נבע ככל הנראה מוויעוד איקוניום שנערך בין 230 ו-235.
המחלוקת ביחס לטבילה מחדש, שהתעוררה אחרי רדיפות דקיוס בשנת 250 מקושרת במיוחד לאפיפיור סטפנוס ולבישוף קרתגו קיפריאנוס , שהיה התומך הנלהב ביותר במנהג הטבילה מחדש, ואף קיבל אישור לה בוויעוד שנערך בקרתגו בשנת 256 ובו השתתפו שמונים ושבעה בישופים. הטיעון המרכזי של קיפריאנוס והבישופים היה, כלשונו של הבישוף הונורטוס מטקה: "מאחר שישו הוא האמת, עלינו ללכת בעקבות האמת ולא בעקבות המנהג". האפיפיור, לעומתו, התנגד לכך בתוקף וציווה להסתפק בנוהג הישן, לפיו הבישוף מניח את ידיו עליהם בעת קבלת רוח הקודש (פניטציה, paenitentiam).
קיפריאנוס, ותומכו הקנאי פירמיליאנוס לא הצליחו להראות כי מנהג הטבילה מחדש עתיק יותר ממנהג הנחת הידיים, מה שהחליש מאוד את עמדתם בדיון, וחיזק את עמדתו של סטפנוס. במחלוקת זו הסכים לדעתו של סטפנוס המחבר האלמוני של "טבילה מחדש", שפסל את הטבילה מחדש משום שביקשה לבטל מנהג עתיק יותר, כאשר הנוהג המקובל הוא לא לשנות דבר.
אוגוסטינוס, בחיבורו נגד הדונטיזם משנת 400 לערך סוקר בהרחבה את טיעוניו של קיפריאנוס ומראה כי גם הוא מכיר בעתיקות המנהג וסובר כי אין לטבול מחדש, קודם כל כי זה היה המנהג האפוסטולי. אילו היו כל האנשים נדרשים, טען אוגוסטינוס, להטבל פעם אחת את טבילת יוחנן המטביל ובשנייה טבילת ישו הנוצרי, ישתמע מן הדבר שטבילתו של ישו—הטבילה המקורית של הנוצרים—אינה שלמה ומלאה ואינה מספיקה לישועה.
וינקנטיוס מלרין (vincentius), כתב בערך בשנת 434 וטען כי הפרשנות החדשה של קיפריאנוס פסולה מעצם היותה חדשה ומעוררת מחלוקת ומנוגדת לנוהג הקנוני. הוא מסכים לפעולתו של סטפנוס "המבורך" לשמר את הישן ולדחות את החדש.
גם וינקנטיוס וגם אוגוסטינוס כתבו את דבריהם כנגד הכפירה הדונטיסטית, וייתכן כי השניים היו מתנגדים גם לחידוש נכון אם אומץ בידי הצד שכנגד במחלוקת, שבשורשה עמד ויכוח על סמכות וכוח - ובמקרה זה, סביב זכותם של בישופים לכונן מנהגים שלא בהיתר מהאפיפיור, ובהשלכה, על סמכותו של האפיפיור ביחס לבישופים.
בהה אללה
בהא אללה
בייבי-בום
הלבנת אלמוגים
הלבנת אלמוגים (בליצ'ינג) הוא אובדן הצבע המתרחש באלמוגים עקב פגיעה באצות חד-תאיות (זואוקסנטלות) סימביוטיות. במקרים רבים הלבנת האלמוגים מובילה למותם (מרעב) של האלמוגים שנפגעו, ובכך היא מהווה איום גדול על שוניות האלמוגים.
שוניות אלמוגים מהוות כשלושה אחוזים מכלל שטח האוקיינוסים, אבל הן כוללות כרבע מכלל מיני האורגניזמים שבאוקיינוסים. בשונית האלמוגים קיימת סימביוזה בין האלמוג המאכסן ובין האצות החיות באלמוג. האצות האלה יכולות לבצע פוטוסינתזה (הטמעה), ובנוכחות אור להפוך פחמן אנאורגני, שאינו זמין לאלמוג, לפחמן אורגני זמין לאלמוג. נוכחות האצות חשובה לחיי האלמוג מכיוון שמקור התזונה העיקרי שלו הוא תוצרי הפוטוסינתזה של האצות.