צוקרמן זיהה שהגזרה המזרחית של זירת הפיקוד נותרה ללא פעילות צבאית, והפציר בפיקוד לשלב את אוגדתו במאמץ התקפי בגזרה זו. האוגדה גויסה לבסוף לקראת מבצע "שינוי כיוון 11", שנועד להיות המהלך המכריע של המלחמה (10–12 באוגוסט). האוגדה הועסקה בגזרה המזרחית, במרחב העיירות אל-חיאם ומרג' עיון, במשימה בלתי תלויה במשימותיהן של שלוש האוגדות האחרות שהפעיל הפיקוד במלחמה.
אוגדת המילואים, בפיקודו של צוקרמן, הוטלה לקרבות כאשר כשירות יחידותיה נמוכה עקב מחסור באימונים, כשתרגיל האוגדה האחרון שביצעה נערך בשנת 2001, כאשר היא מיועדת להילחם בגזרת רמת הגולן, וכאשר מפקדה לא הוסמך לפקד על יחידה מסוגה. על לחימתה של האוגדה במלחמה נשמעה ביקורת רבה, ואף נכתב תחקיר צה"לי על ידי תא"ל במיל' מאיר גחטן, בעיקר בנוגע להפעלת כוחות באופן שאינו תואם את תורת הלחימה ולשינוי תכוף של התוכניות, לעיתים אף לאחר אישורן על ידי הפיקוד. בין השאר, הודח מפקד אחד מגדודי השריון לאחר שסירב לשוב ולהיכנס ללבנון, והוחלף בקודמו בתפקיד.
מנגד הייתה האוגדה הראשונה לפעול במרחב מרג' עיון ואל-ח'יאם, פגעה בכמה עשרות מחבלים והשמידה אמל"ח ותשתיות חזבאללה בגזרתה. בפעולתה הפחיתה האוגדה את היקף הירי על קריית שמונה. שלושה מלוחמי האוגדה נהרגו בקרבות. בסוף המלחמה האוגדה הייתה רצוצה על אף שלא נתקלה באויב משמעותי, והישגיה לא השפיעו על לחימת חזבאללה או על היקף ירי הרקטות על כלל יישובי הצפון במהלך ימי-לחימתה. במאי 2007, כמעט שנה לאחר סוף המלחמה, התפטר צוקרמן מתפקידו כמפקד האוגדה ופרש משירות צבאי. הוא עשה כן לאחר שעבר הסבה לשריון והוביל את תהליך הפקת הלקחים והאימון באוגדה. הוא טען כי התכוון להתפטר עם סיום הקרבות לאחר שחש כי נכשל במילוי תפקידו, אולם החליט להמשיך בתפקיד עד שיסתיים תהליך הפקת הלקחים ושיקום האוגדה.
ח'רבת אל-מפג'ר
ח'רבת אל-מפג'ר (בערבית: خربة المفجر) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא כ-5 קילומטרים צפונית ליריחו, ומכיל מספר מבנים ממלכתיים מהתקופה האומיית. במשך יותר מעשרים שנה היה המקום גן לאומי ישראלי והיום הוא אתר תיירות בניהולה של הרשות הפלסטינית.
המבנים הבולטים ביותר באתר הם מסגד וארמון, הידוע כארמון הישאם (בערבית: قصر هشام), שבנייתם לא הושלמה, וכן בית מרחץ מפואר.
שרידי המבנים האומיים של ח'רבת אל-מפג'ר אצורים במוזיאון רוקפלר בירושלים. תצוגתם כוללת תבליטים ופסלים עשויים סטוקו וקטעי פרסקו בשלל צבעים. העתקים של אלמנטים אדריכליים מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן בעמאן.
תכנון ובנייה.
על פי התאוריה המרכזית, האתר נבנה בפרברים הצפוניים של העיר יריחו, כמתחם אימפריאלי, על ידי וליד השני . הבנייה החלה בזמן ח'ליפותו של השאם אבן עבד אלמלכ בעת שאל-וליד היה המושל המקומי של "ארץ כנען" (ارض كنعان), והחוקרים חלוקים בדעתם האם היא הסתיימה עוד בתקופת שלטונו, או לאחר שאל-וליד עצמו נעשה לח'ליף.
שרידי חומרי בנייה נמצאו בארמון ובמסגד, מה שמראה שבעת רעידת האדמה, שלאחריה ננטש המקום, בנייתם טרם הושלמה, אולם אין זה ברור האם העבודות המשיכו עד רעידת האדמה או פסקו מסיבה כלשהי לפניה. לעומת זאת, בית המרחץ הספיק לפעול, שכן התגלו שאריות אפר בכבשנים ושאריות סיד בצינורות.
כל שלושת המבנים חרבו ברעידת אדמה, ככל הנראה ברעש שביעית, שאירע בשנת 749.
הסטוקו מאופיין בתיאורי אישה בעירום חלקי, והוא חריג באמנות המוסלמית.
זהות הבונה.
בפסולת הבניין שהותירו אחריהם הבנאים, נמצאו מספר כתובות גרפיטי, שכנראה נכתב על ידיהם כשעשוע בשעות הפנאי. בין הכתובות, נמצאו שתיים המכילות מעין העתק של מכתב הממוען אל הח'ליף הישאם. עם גילוייה של הכתובת הראשונה, תוארכה מלאכת הבנייה לימי שלטונו של הישאם, בין השנים 724–743.
זהותו של בעל המקום עצמו אינה ברורה לחלוטין. המקורות ההיסטוריים שותקים בהקשר לשאלה זו, אך מספרים על מספר ארמונות אחרים שבנה הישאם, זאת, יחד עם פסל הח'ליף שהוצב מעל לפתח בית המרחץ, מעידים שייתכן כי בעל המקום הוא הח'ליף עצמו.
אולם רוברט המילטון, חופרו השני של האתר, התנגד לזיהוי זה. הוא ראה כבלתי סבירה את האפשרות שהמקורות ההיסטוריים לא יתארו אפילו ביקור של הח'ליף המפורסם בחלק זה של ממלכתו, והסגנון הראוותני אינו תואם את דמותו הצנועה של הישאם, על פי המתואר אצל ההיסטוריונים הערביים, ועומד בסתירה למבנים צנועים בהרבה שבנה הישאם.
לעומת זאת, אחיינו ויורשו של הישאם, אל-וליד אבן יזיד, מתאים יותר לתיאורים אלו. אל-וליד היה הרבה פחות אהוד ומפורסם מקודמו, כך שיש בכך להסביר כיצד הקמת ארמון שכזה אינה מוזכרת במקורות. אף יותר מכך, סגנון הבנייה הראוותני מתאים הרבה יותר לאל-וליד המתהולל.
המילטון לא הסתפק בכך, אלא טען באריכות להוכיח כי הפסל הנושא את דמותו של הח'ליף המוצב בחזית בית המרחץ הוסף שם רק לאחר שהגומחה עמדה ריקה למשך כמה שנים. את העובדה הזאת הוא תלה בכך שוליד אכן בנה את המקום, וכלל גומחה מעל השער כדי להציב שם את דמותו, אך לא ההין לעשות כן כל עוד דודו היה בחיים. לאחר שדודו נפטר ואל ווליד אחז ברסן השלטון, נקבע הפסל במקומו.
פסיפס הכס.
האתר התגלה בשנת 1873, אך הוא צוין כאתר ארכאולוגי ולא נחקר. בשנת 1894 חפר פרדריק בליס בחלקו הצפוני. רוב המידע הארכאולוגי מקורו בחפירותיו של הארכאולוג הפלסטיני דימיטרי בראמכי משנת 1934 עד 1948. בשנת 1959 פרסם רוברט ויליאם המילטון, עמיתו של בראמכי ומנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, ספר אודות האתר, אך לא כלל בו את החפירות שנעשו בו. באותה תקופה כוסו הפסיפסים בחול למטרות שימור, ורק חלק קטן מהם נחשף למבקרים.
בשנת 2006 חודשו החפירות באתר, בניהולו של ד"ר חמדאן טהא ממשרד התיירות והעתיקות של הרשות הפלסטינית, בשיתוף חוקרים מאוניברסיטת שיקגו. בשנת 2015 נחתם הסכם עם הסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי ביפן שנועד לאפשר חשיפת את מלוא שטח הפסיפס של הארמון לתצוגה.
צדו הצפוני של חדר הדיוואן בבית המרחץ בנוי בצורה אפסידיאלית, ורצפתה מוגבהת, כך שניתן לשבת עליה ולהשתמש בה ככס.
רצפת האפסיס מעוטרת בפסיפס המדמה שטיח (ניתן להבחיל בגדילים המקיפים את התמונה) ובו מתואר עץ תפוחים גדול נושא תפוחים אדמדמים, ומתחתיו נראים מימין אריה התוקף צבי ארץ ישראלי. משמאל לעץ שני צבאים נוספים רועים בנחת ואוכלים מעלוות העץ והשיחים שלמרגלותיו.
הפירוש הנפוץ של הפסיפס הוא של ריכרד אטינגהאוזן, ועל פיו האריה הטורף את הצבי מסמל את כוחו של הח'ליף המביס את אויבי האסלאם, ואילו שני הצבאים השלווים מעברו השני של העץ מסמלים את השלום הפנימי באומת האסלאם. לפיכך הצבי הנמצא בצדו הימני, המבורך, של היושב על הכס, ואילו תיאור המלחמה נמצא בצדו השמאלי.
בשנת 2021 הושלם פרויקט שחזור רצפת הפסיפס בשטח 835 מטר רבוע, בעלות של 12 מיליון דולר ארצות הברית ובמימון יפני .
פליטה תרמיונית
פליטה תרמיונית היא זרם של חלקיקים נושאי מטען ממשטח או מסוג אחר של מחסום פוטנציאלי חשמלי, שנגרם על ידי אנרגיית חום-רטט שמתגברת על הכוחות האלקטרוסטטיים המתנגדים. חלקיקים נושאי מטען עשויים להיות אלקטרונים או יונים, ולפעמים נקראים תרמיונים. המטען הכולל של החלקיקים הנפלטים (חיוביים או שליליים) יהיה שווה בגודל והפוך בסימן למטען שנותר במשטח הפולט.
הדוגמה הקלאסית לפליטה תרמיונית היא פליטה של אלקטרונים מקתודת מתכת מחוממת בריק (ידוע כאפקט אדיסון), אבל משתמשים במונח "פליטה תרמיונית" לתאר כל תהליך של פליטת מטען עקב חימום, גם כאשר המטען מועבר בין שני מוצקים.
תהליך זה קריטי בפעולה של מכשירים אלקטרוניים רבים, ויכול לשמש לקירור או ייצור כוח.
עוצמת זרם המטענים גדלה באופן קיצוני כאשר הטמפרטורה עולה, ופליטה בריק ממתכות נוטה להיות משמעותית בטמפרטורות מעל 1000 קלווין.
היסטוריה.
התופעה נצפתה לראשונה ב-1873 על ידי דניאל לורדן בבריטניה. כאשר עבד עם חפצים טעונים, גילה לורדן שכדור ברזל לוהט בעל מטען שלילי, מאבד את המטען (על ידי פליטה לריק של אלקטרונים), הוא גם גילה שתופעה זו אינה מתרחשת כאשר הכדור טעון במטען חיובי.
האפקט נתגלה מחדש על ידי תומאס אדיסון ב-1880, כאשר ניסה לגלות את הסיבה לשבירה של חוטי להט בנורה, והשחרה לא אחידה (כהה יותר בצד אחד של חוט הלהט) של הנורות. אדיסון בנה מספר נורות ניסוי, חלקן עם חיווט נוסף, פלטת מתכת, או רדיד אלומיניום בתוך הנורה, שהיה מופרד חשמלית מחוט הלהט. הוא חיבר אלקטרודת מתכת נוספת לחוט הלהט דרך גלוונומטר. כאשר לאלקטרודת המתכת היה יותר מטען שלילי מלחוט הלהט, לא עבר זרם ביניהם, מכיוון שהאלקטרודה פלטה אלקטרונים חדשים, אולם כאשר לאלקטרודה ניתן מטען חיובי ביחס לחוט הלהט האלקטרונים שנפלטו מחוט הלהט נמשכו לאלקטרודה וייצרו זרם. זרימה חד צדדית של זרם נקראה "אפקט אדיסון" (למרות השימוש במונח לתאר פליטה תרמיונית). אדיסון מצא שהזרם בין האלקטרודה לחוט הלהט גדל במהירות עם עליית המתח.
בעקבות גילויים אלה ויליאם פריס פרסם מאמר מסכם בנושא, ואילו ג'ון פלמינג גילה שאפקט אדיסון יכול לשמש לגילוי גלי רדיו, והמשיך לפתח את שפופרת הריק בעלת שתי אלקטרודות, שנודעה בשם "דיודה", שאותה רשם כפטנט ב-16 בנובמבר 1904.
דיודה זו יכולה לשמש כמכשיר הממיר ישירות הפרשי טמפרטורות לכוח חשמלי.
אוון וילאנס ריצ'רדסון עבד עם פליטה תרמיונית וקיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1928 "עבור עבודתו על תופעת התרמיונים ובמיוחד עבור גילוי החוק הנושא את שמו".
חוק ריצ'רדסון.