לליק היא חברה צרפתית המייצרת פריטים אמנותיים מזכוכית. החברה נוסדה על ידי רנה לליק 1888 בצרפת.
היסטוריה.
לאחר מות מייסדה, רנה ללליק. בשנות החמישים של המאה ה-20, החברה החלה לייצר כלי בדולח בניהולו של הבן של רנה-מרק. מאז 2010 החברה נרכשה על ידי חברה שווייצרית לאמנות ובשמים (Art &amp; Fragnance).
בשנות העשרים והשלושים של המאה רנה לליק היה בין אמני הזכוכית המוערכים בעולם. לאחר מותו ב-1945 העסק עבר לבנו מרק לליק. האחרון סימן את מוצריו תחילה בחותמת "M lalique" ומאוחר יותר ב-"Cristal Lalique" בניהולו של מרק לליק עברה החברה מייצור זכוכית לליק המפורסמת שלה לייצור זכוכית המכילה תחמוצת עופרת (lead glass), הידועה בשם "בדולח". עם מותו של מרק לליק ב-1977 הבעלות עברה למרי-קלוד לליק. ב-1994 החברה נמכרה ל פושה (Pochet) ובשנת 2008 לשותפות של חברת ארט אנד פרגננס Art&amp;Fragnance וחברת ההחזקות פיננסייר סנט ג'רמן Financière Saint-Germain. מ-2010 הבעלות היא של חברת ארט אנד פרגננס בלבד.
בית החרושת לזכוכית של החברה קריסטלין לליק ב- וינג סיר מוד Wingen-sur-Moder. נוסד בשנת 1921 בשם עבודות זכוכית אלזסיות ורנייה ד'אלזס "Verrerie d'Alsace". השם הנוכחי ניתן לו ב-1962. התוצר היחיד שלו הוא זכוכית הקריסטל של לליק "Cristallene Lalique"..
יצירות החברה.
חברת לליק מייצרת היום קשת של מוצרי מותרות בחמש קטגוריות עיקריות: תכשיטים, פריטים קישוטיים - דקורטיביים, עיצוב פנים, בשמים ואמנות. החברה מוכרת בעיקר בזכות ייצור פריטי זכוכית אמנותיים, החל ממחצית המאה ה-עשרים בעיקר מקריסטל. הבשמים, החל מ-1992 וייצור פריטים קישוטיים לא מזכוכית החל מ-2011, הן תוספות מאוחרות לקווי הייצור. ייצור רפרודוקציות של פריטים שעוצבו על ידי רנה לליק גדל מאז 2009. מתחילת הארט נובו ועד שקיעתה בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 לליק כשרנה בראשה עמדה בראש מעצבי התכשיטים בצרפת. בהמשך לליק כמעצב והחברה הפכו ליצרני הזכוכית האמנותית מהמוערכים ביותר בצרפת. במחצית הראשונה של המאה העשרים. החברה ייצרה בקבוקי בשמים, כדים (כ-300), תכשיטי מכוניות (hood ornaments) ופריטי זכוכית דקורטיביים כמו פסלוני זכוכית, קסתות דיו, מחזיקי ספרים ומשקולות לנייר. לליק עיצב והחברה ייצרה חללים פנימיים של מבנים ואוניות תוך שימוש בכמויות גדולות של זכוכית. בין השאר עוצבו ויוצרו חללי פנים של אוניות הפאר חוצות האוקיינוס האטלנטי: נורמנדי, פריז ואיל דה פרנס, את קרונות הרכבת של האוריינט אקספרס, מלון השלום בשנחאי, בניין אוליבטי בלוס אנג'לס וכנסיית מת'יו הקדוש בג'רזי.
מקאסרמין
מקאסרמין (mecasermin) הידוע גם כגורם גדילה הומני רקומביננטי דמוי-אינסולין-1 (recombinant human insulin-like growth factor-1 or rhIGF-1), הוא צורה רקומביננטית של גורם גדילה דמוי-אינסולין-1 (IGF-1) של אדם, ומשמש כחומר הפעיל של התרופה אינקרלקס (increlex), המיועדת לטיפול ארוך-טווח של עיכוב גדילה וקומה נמוכה, בילדים עם חוסר ראשוני וחמור של IGF-1 (IGFD), למשל עקב שיבוש במסלול הורמון הגדילה או עקב תסמונת לרון (אי-רגישות להורמון גדילה). התרופה אינקרלקס משמשת כטיפול חלופי ב-IGFD או בתסמונת לרון.
IGFD או תסמונת לרון, נובעים בדרך כלל, מפגם בקולטן להורמון הגדילה (GHR). אי-תפקוד של GHR מתאפיין על ידי היפוסמטוטרופיזם קליני, המתבטא בקומה נמוכה, איחור בגיל העצמות ומלווה לעיתים, בהכחלה של לובן העין וניוון של הירך. חולי תסמונת לרון הם בעלי רמות נמוכות של IGF-1, למרות רמות נורמליות או גבוהות של הורמון גדילה.
התרופה אינקרלקס משווקת כתמיסה סטרילית, להזרקה תת-עורית. התרופה אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות.
חומר פעיל דומה, מקאסרמין רינפאבאט, מצוי בתרופה איפלקס (Iplex) המשלבת rhIGF-1 עם חלבון הקושר את גורם הגדילה דמוי-האינסולין (insulin-like growth factor binding protein-3 או IGFBP-3). IGFBP-3 משמש כדי להאריך את משך הפעולה של IGF-1 בגוף האדם.
רכס אוון
הגירות מוסלמים מצפון אפריקה לארץ ישראל
לאורך ההיסטוריה שלאחר הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה במהלך המאה ה-7, החלה תנועת מוסלמים שמוצאם מאוכלוסיות צפון אפריקה להגר לאזור הלבנט, שכבר נכבש על ידי הערבים ובמיוחד לארץ ישראל. המהגרים הקפידו לשמר את זהותם ומקורם הצפון אפריקאי עם שמות המשפחה שלהם.
היסטוריה.
התקופה הערבית הקדומה.
עוד בראשית ימי הביניים ביקרו בארץ ישראל עולי רגל מוסלמים מהמגרב.
ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א־דין ציין כי שכונת המוגרבים נוסדה בשנת 1193 על ידי בנו של צלאח א־דין, אל־אפדל איבן צלאח א־דין, כהקדש (ווקף) עבור יוצאי המגרב. הוא ייסד שם מדרסה שנקראה "אל־אפדליה" על שמו, ועם השנים היא הפכה למסגד שייח' עיד, על שמו של אחד ממנהיגי העדה המוגרבית בן המאה ה־17. שייח' עיד נקבר בתוך המסגד, וזה הפך למוקד עלייה לרגל, בעיקר סופים. בחפירות שנערכו במקום בראשית המאה ה־21 זוהו שרידיו של השייח'. במאה ה־12 הרחיבו תורמים מוגרבים את הרובע. ב־1303 הוקמה בשבילם אכסניה מיוחדת שנקראה על שם אבו מידיאן הקדוש. באותה שנה הוקמה בו גם הזאווייה המסמודית על ידי תורם מסמודי. ב־1320 הוקמה במקום זאווייה נוספת על ידי נכדו של המלומד הסופי שעיב אבו מדין. בשכונה התגוררו צאצאי המורים שגורשו מספרד ב־1491, וזכו בזכויות מיוחדות תמורת השמירה על הר הבית ומסגדיו.
התקופה העות'מאנית.
לאחר הרקונקיסטה של חצי האי האיברי וגירוש ספרד וגירוש פורטוגל, מצאו את עצמם רבים מהמורים (כובשי חצי האי שהיו ממוצא צפון אפריקאי או ערבי) מגורשים בחזרה לצפון אפריקה. מיעוטם הגיע כפליטים גם אל הלבנט ונטמע באוכלוסיות המוסלמיות שישבו בו באישורה ובעידודה של האימפריה העות'מאנית, שארץ ישראל הייתה נתונה לשלטונה. על שמם של המורים שהגיעו לירושלים קרויי "גשר המוגרבים" בהר הבית.
הקרבה הגאוגרפית והעובדה שארץ ישראל הייתה מאות שנים תחת שלטון שמרכזו במצרים גרמו להגירה כמעט מתמדת של פלאחים ובדואים ממצרים לארץ ישראל. החל מהמאה ה-18 התגברה הגירה זו, והגיעה לשיאה בימיו של איברהים פחה שכבש את ארץ ישראל ב-1831 ושלט בה עד 1840. רבים מחייליו ערקו ונשארו בארץ וגם ההגירה הכללית התגברה מאז תקופת שלטונו. בזמן המנדט הבריטי הובאו פועלים רבים ממצרים וחלקם נשארו בארץ. גם לעלייה ברמת החיים של ערביי הארץ הייתה השפעה רבה על הפלאחים המצריים מאזור הדלתה שסבלו מעוני רב ומצפיפות.
המהגרים המצריים התפזרו בכל רחבי הארץ, אולם בעיקר התרכזו בין טולכרם לעזה. חלק משמות הכפרים ומשמות המשפחה של ערביי הארץ מעיד על המוצא המצרי או רומז למקום מוצא מסוים במצרים. על פי יעקב שמעוני קבוצה זו היא הגדולה במיעוטים הזרים בקרב המוסלמים בארץ.
במהלך המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית ארבעת הסנג'קים שהתקיימו בארץ ישראל (סנג'ק ירושלים, סנג'ק שכם, סנג'ק עכו וסנג'ק עזה) כ-300,000 נפש מכלל האוכלוסיות והדתות (נוצרים היוו את הרוב, מוסלמים מעט פחות מהם, ויהודים ושומרונים שחיו כאן ברציפות עוד מלפני האימפריה הביזנטית נשארו מיעוטים נרדפים). במהלך המאה ה-19 החלו העות'מאנים לעודד הגירה של אוכלוסיות מחצי האי ערב ומהמגרב לארץ ישראל ויעזרו בהעלאת סכומי המיסים שנגבו מהאזור הדליל הזה של האימפריה ושאף יעזרו לפתחו עוד ולהרים את תנובתו. במקביל התקיימו הגירות של שבטי בדואים מאזור מצרים אל תוך ארץ ישראל, חלק מהשבטים הללו שומרים על ייחוסם ושמם עד היום, למשל: ערב אבו קישק ושבט התראבין.
אישים וחמולות מאוכלוסיות מרחבי המרחב הצפון אפריקאי החלו לנדוד עד לארץ ישראל ולהיטמע בקרב המוסלמים שחיו כאן קודם להגעתם. אמנם התקיימו נישואין בין המהגרים לבין המוסלמים המקומיים, אך חלק הארי של האוכלוסייה המוסלמית בחר להזדהות כ"ערבית", גם אם מוצאו הוא ברברי. שמות משפחתם של אלו שהיגרו לארץ ישראל מבחוץ נותרו כסממן זהותי, להלן רשימה חלקית של שמות משפחה אלה: "אל-מוגרבי" ו"מוגרבי" (המגרבי), "אל-מסרי" (המצרי), "מצראווה" (מצרי), "אל-ברדוויל" (מימת ברדוויל שבמצרים), "אל-פיומי" ("איש פיום" שבמצרים), "אל-טרטיר" (על שם הכפר טרטירבצפון מצרים), "אל-ג'זאירי" (האלג'יראי), "אל-ארג'" (על שם יישוב במרוקו).
לפי מחקרו של הדמוגרף עוזיאל אוסקר שמלץ, במפקד אוכלוסין שביצעה האימפריה העות'מאנית ב-1905 לגבי מחוזות ירושלים וחברון עולה כי 39% מיושביהם הגיעו מאפריקה (ללא ציון הפרדה בין צפון אפריקה לאפריקה שמדרום לסהרה).
לפי הנתונים שפילח הסופר גד גילבר עולה כי מתוך סך המוסלמים והנוצרים שישבו במחוזות ירושלים, חברון והכפרים בשנת 1905 ביחס למוצא מן היבשת האפריקאית היו כדלקמן:
המנדט הבריטי.
בין השנים 1922 עד 1931, בתקופת המנדט הבריטי, חלו הגירות המוניות של ערבים ומוסלמים משלל מדינות, קרובות ורחוקות כאחד, אל ארץ ישראל בעיקר לצורכי פרנסה תחת הבריטים (כמו ייבוש ביצות ב-1924 ו-1925 בשרון שהביא לגידול דמוגרפי מרשים בשל הגירת פועלים ממצרים בהזמנת פיק"א, וחורנים מסוריה שהגיעו החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ובעיקר בשנות השלושים שלה, גם הם לעבודות כפיים בשירות הצבא הבריטי ולפרדסנות ולתעשיות שקמו באזור נתניה המתהווה).
הערות שוליים.
UGT - Unión General de Trabajadores (בספרדית: האיגוד הכללי של העובדים) הוא איגוד עובדים מרכזי בספרד שהיה מזוהה עם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית ועם המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה.
היסטוריה.