ב-3 בספטמבר הלך צ'ולגוש לחנות הכולבו של וולברידג' ברחוב הראשי של באפלו ורכש אקדח איוור ג'ונסון בקוטר 0.32 אינץ' (8.1 מ"מ). בשלב זה לא הייתה בידיו תוכנית ברורה להתנקשות בנשיא. ביום המחרת הגיע הזוג הנשיאותי לבאפלו ברכבת. התותח שירה את מטח ההצדעה לנשיא בהגעתו לעיר הוצב קרוב מדי למסילה והירי גרם לפיצוץ מספר חלונות ברכבת וגרמו לגברת הראשונה לתגובה עצבנית. כתריסר אנשים על הרציף, שהאמינו שהנזק נגרם עקב פצצה, צעקו "אנרכיסטים!" כשפסע הנשיא מקינלי אל מחוץ לרכבת והתקבל בקבלת פנים רשמית, נדחק צ'ולגוש אל תוך הקהל, אך נוכח שהנשיא מאובטח בצורה הדוקה מדי כדי שהוא ינסה להתנקש בחייו.
הביקור בתערוכה ובמפלי ניאגרה.
מסעו של הנשיא מקינלי לבאפלו היה חלק מעשרה ימים של היעדרות מקנטון שהחלו ב-4 בספטמבר וכללו ביקור בקליבלנד במאהל של "הצבא הגדול של הרפובליקה" (Grand Army of the Republic, מסדר של הווטרנים של צבא האיחוד שלחמו במלחמת האזרחים), שמקינלי עצמו נמנה עם חבריו. הזוג מקינלי התאכסן בבית מילברן בבאפלו, ביתו הגדול של נשיא התערוכה, ג'ון ג'. מילברן. בשבת, 9 בספטמבר הם נסעו לקליבלנד והתארחו בתחילה בביתו של איש העסקים ולימים מושל אוהיו, מירון הריק, ידידו של הנשיא ולאחר מכן בביתו של ידידו הקרוב ויועצו של הנשיא, הסנאטור מארק האנה. עם הגעת הפמליה הנשיאותית לבאפלו, היא הוסעה דרך שטחי התערוכה בדרך לבית מילברן, עצרה לרגע ליד גשר הניצחון של התערוכה, כך שהם יכלו לצפות על האטרקציות של התערוכה.
בעת שהותו בבאפלו היו לנשיא שני ימים רצופי אירועים. ביום חמישי, ה-5 בספטמבר הוא נשא נאום ולאחר מכן סייר בתערוכה. ביום המחרת הוא נסע לטיול במפלי ניאגרה ובשובו לעיר הוא נועד עם הציבור בהיכל המוזיקה שבשטחי התערוכה. אחת מהסיבות להגעתו החוזרת והנשנית של מקינלי לתערוכה הייתה להרחיב את היקפן של קבלות הפנים. ביקורו של הנשיא הפופולרי זכה לפרסום נרחב. קבלת הפנים עם הציבור בהיכל המוזיקה לא הייתה לרוחו של מזכירו האישי, ג'ורג' ברוס קורטליו, שמתוך דאגה לביטחונו של הנשיא, ניסה בשתי הזדמנויות לבטל את הביקור. בכל אחת משתי הפעמים החזיר הנשיא מקינלי את האירוע לסדר יומו. הוא חפץ להעניק את תמיכתו לתערוכה, שכן הוא הסכים עם גישת שיתוף הפעולה בין מדינות חצי הכדור המערבי, נהנה לפגוש את הציבור ולא חשש כלל מאפשרות של רצח. כאשר ביקש קורטליו מהנשיא בפעם האחרונה לבטל את האירוע, השיב לו מקינלי: "מדוע עלי לעשות כן? אף אחד לא חפץ לפגוע בי". קורטליו הזהיר את מקינלי שרבים יתאכזבו מכך שלא יהיה לו זמן מספיק כדי ללחוץ את ידיהם של כל האנשים שישתתפו באירוע והנשיא השיב, "ובכן, בכל מקרה הם ידעו שהשתדלתי". כשהבין קורטליו שלא יעלה בידו לשכנע את הנשיא לשנות את סדר יומו, הוא הבריק לרשויות בבאפלו וביקש מהם לתגבר את האבטחה.
בבוקרו של יום חמישי, ה-5 בספטמבר, נפתחו שערי התערוכה בשעה 6:00 בבוקר, כדי לאפשר לקהל להיכנס מוקדם ולתפוס נקודות תצפית טובות בעת נאומו של הנשיא. הרחבה הגדולה ליד גשר הניצחון, שהייתה המקום בו אמור היה הנשיא לנאום, הייתה מלאה מפה לפה והקהל גלש אל רחבת המזרקות הסמוכה. מתוך 116,000 המבקרים בתערוכה באותו יום, האזינו ככל הנראה כ-50,000 איש לנאומו של מקינלי. הנתיב שבין בית מילברן לבין המקום בוא נאם הנשיא היה מוקף באלפי צופים. נסיעתו של מקינלי עם רעייתו בכרכרה אל שטחי התערוכה לוותה בתשואות רמות. הוא עלה אל דוכן נואמים שהשקיף על הרחבה ולאחר הקדמה קצרה מפי מילברן, הוא החל לשאת את נאומו.
בנאומו האחרון, קרא מקינלי לשים קץ להתבדלות האמריקנית. הוא הציע לכונן הסכמי סחר שיאפשרו ליצרנים האמריקאים להיפתח לשווקים חדשים. "עידן הבלעדיות תם. התרחבות הסחר שלנו היא בעיה בוערת. מלחמות הסחר הן חסרות תועלת". הקהל הגיב לנאומו במחיאות כפיים סוערות. לאחר שסיים את נאומו, ליווה הנשיא את רעייתו בחזרה לכרכרתם, שכן היא שבה לבית מילברן בעוד הוא המשיך לסייר בתערוכה.
מקינלי סייר בביתני התערוכה של שאר מדינות יבשת אמריקה, תוך שהוא מושך קהל שמחא לו כפיים לכל מקום אליו הוא הגיע. הוא ישב בראש מפגש צהריים בבניין מדינת ניו יורק ונכח בקבלת פנים למוזמנים בלבד בבית הממשלה. הוא אובטח באופן כבד על ידי שוטרים וחיילים, אך עדיין עשה מאמץ להיות במגע ישיר עם הקהל, כשהוא מעודד את אלו שניסו לרוץ לקראתו ונתן להם להבין שהוא הבחין בהם וקד קידה לקבוצה רעשנים של צעירים שמכרו פופקורן. הוא עצר לעצירה בלתי מתוכננת לקפה בביתן של פוארטו ריקו לפני ששב לבית מילברן בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
על אף האזהרות של קורטליו למארגנים שהיא עלולה לא להשתתף בביקור עקב בריאותה הרופפת, נכחה אידה מקינלי במפגש הצהריים שנערך לכבודה על ידי מועצת מנהלות התערוכה ולאחר ארוחת הערב, שבו הנשיא ורעייתו לשטחי התערוכה ועצרו בדרכם בגשר הניצחון כדי לצפות בתאורה החשמלית שהאירה את שטחי התערוכה לאחר שקיעת החמה. הם יצאו בסירה של תחנת ההצלה לצפות ממנה בזיקוקי הדי-נור לפני ששבו לבית מילברן.
צ'ולגוש, שבכיסו היה אקדח, הגיע לתערוכה מוקדם והיה די קרוב לדוכן הנואמים לפני הגעתו של הנשיא מקינלי. הוא שקל לירות בנשיא במהלך הנאום, אך חש שלא יעלה בידו לכוון היטב למטרה ובנוסף, הוא נדחק על ידי ההמון. צ'ולגוש לא הגיע לידי החלטה כאשר סיים מקינלי את נאומו ונעלם בחסותם של משמרות האבטחה. על כל פנים, הוא ניסה לעקוב אחרי הנשיא כאשר זה החל את סיורו בתערוכה, אך נדחף לאחור על ידי השוטרים. הוא הבין שכבר לא תהיה לו הזדמנות נוספת להיות קרוב לנשיא באותו יום ושב לחדר השכור שבו התגורר.
בבוקרו של יום שישי, ה-6 בספטמבר, התלבש הנשיא בלבוש רשמי כרגיל, ויצא מבית מילברן לטיול בשכונה. הנשיא כמעט וחמק מכוחות האבטחה, כאשר השוטרים והחיילים הבחינו בו עוזב ומיהרו אחריו. גם צ'ולגוש התעורר מוקדם באותו יום מתוך כוונה להגיע לקבלת הפנים בהיכל המוזיקה. בשעה 8:30 הוא הגיע לשטחי התערוכה, בדיוק בזמן לראות את הנשיא עובר בכרכרתו בדרכו לתחנת הרכבת שממנה יצא לביקור במפלי ניאגרה. הזוג מקינלי נסע ברכבת ללואיסטון, שם הם עברו לעגלות שלקחו אותם לתצפית על ערוץ נהר הניאגרה. כאשר הגיעה הפמליה לבניין עיריית ניאגרה פולס, הם עברו לכרכרות שמהן צפו בנוף. הפמליה רכבה את מחצית הדרך מעבר ל"גשר ירח הדבש" וצפו על המפלים, והנשיא נזהר שלא לעבור לשטח קנדה משיקולים של כללי הטקס. היה זה יום חם ואידה מקינלי חשה ברע עקב כך. היא הוסעה למלון בעיירה ושם המתינה לבעלה, שסייר באי העיזים, לפני שהצטרף אליה לארוחת צהריים. לאחר שעישן סיגר על המרפסת, רכב הנשיא עם רעייתו אל הרכבת שהמתינה להם בקרבת מקום ולאחר מכן סיירו בתחנת הכוח ההידרואלקטרית של המפלים. הרכבת שבה אז לבאפלו כך שמקינלי יכול היה להגיע לקבלת הפנים בהיכל המוזיקה. הכוונה המקורית של אידה מקינלי הייתה להתלוות לבעלה אל האולם, אך מאחר שהיא לא התאוששה לגמרי, היה החליטה לשוב לבית מילברן ולנוח שם. מאחר שהזמן שהוקצה לקבלת הפנים התקצר לעשר דקות, לא ציפה הנשיא שהוא ייפרד מאשתו לזמן רב. מאחר שהשעה הייתה 15:30, עצר מקינלי לכיבוד קל בבניין המיסיון לפני שהמשיך בדרכו להיכל המוזיקה.
הירי ומותו של מקינלי.
קבלת הפנים בהיכל המוזיקה.
כאשר הועמדה לרשות מארגני התערוכה ההזדמנות לארח את הנשיא מקינלי בקבלת פנים רבתי, הם בחרו לעשות זאת בהיכל המוזיקה. לואיס ל. בבקוק, המרשל הגדול של התערוכה, ראה בבניין זה כאידיאלי למטרה זו. האודיטוריום הגדול היה ממוקם בקרבת רחבת הכניסה, בלב שטחי התערוכה והיו לו פתחים מכל ארבעת עבריו. בנוסף לשורות המושבים על רצפת האולם, היו לו יציעים רחבי ידיים. בבקוק בילה את כל הבוקר של אותו יום בביצוע כמה שינויים פיזיים לקראת קבלת הפנים. המושבים ברצפת האולם הוזזו כדי ליצור מעבר רחב, שהשתרע מהדלתות המזרחיות שדרכם יכול היה הקהל להיכנס, ועד למקום בו אמור היה הנשיא לעמוד. לאחר שהאנשים לחצו את ידו של הנשיא, הם המשיכו ליציאה מהבניין. דגל ארצות הברית נתלה מאחורי הנשיא, הן כדי להוות מסך מאחוריו, והן כאלמנט עיטורי. כמה צמחים בעציצים הוצבו מסביב למקום בו הוא עמד כדי ליצור זירה נאה. בנוסף למטרות שונות להן שימש, היה הבניין המהודר אחד מפניני האדריכלות של שטח התערוכה.
סידורים משמעותיים ננקטו בנוגע לביטחונו של הנשיא. שוטרים ניצבו בפתחי המבנה. בלשים ממשטרת באפלו שמרו על המעבר. בנוסף למאבטח הקבוע של מקינלי מטעם השירות החשאי, ג'ורג' פוסטר, צוותו שני סוכנים נוספים למסע לבאפלו בעקבות חששותיו של קורטליו. בבקוק נעשה עצבני בשל בדיחה שנאמרה בארוחת הצהריים שבמהלך קבלת הפנים מישהו עלול לירות בנשיא. הוא דאג שתריסר חיילי חיל התותחנים יעמדו במדים מלאים במהלך קבלת הפנים, מתוך כוונה שעמידתם שם תהייה חלק מהמבנה הטקסי של האירוע. בנוסף, הוא דאג שהם יעמדו במעבר שבו נע הקהל אל הנשיא, והנחה אותם לבודד כל אדם בעל מראה חשוד שיתקרב אל הנשיא. חיילים אלו לא אומנו בפעילות משטרתית, והם עמדו באזור שבחזית המקום בו עמד הנשיא והסתירו את המתרחש לבלשים ולסוכני השירות החשאי. באירועים מסוג זה, עמד פוסטר בדרך כלל משמאלו של הנשיא ומאחוריו. מילברן ביקש לעמוד לשמאלו של הנשיא כדי שיוכל להציג בפניו את האנשים שהיו מוכרים לו ושהגיעו ללחוץ את ידו של הנשיא. עקב כך ניצבו פוסטר וסוכן נוסף מעבר למעבר מול מקינלי.