אטלנטיק סיטי (באנגלית: Atlantic city) היא עיר במחוז אטלנטיק בניו ג'רזי, ארצות הברית. העיר ידועה בשל הטיילת שלה, חופיה ותרבות ההימורים המפותחת שבה. שמות רחובותיה הופיעו על הגרסה האמריקאית של משחק הקופסה "מונופול".
העיר שוכנת על האי אבסקון על חוף האוקיינוס האטלנטי. לפי מפקד האוכלוסין, בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 39,558 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין מנתה 275,549 תושבים.
אטלנטיק סיטי מחולקת למספר שכונות וקהילות, ביניהן: באנגלאו פארק, מחוז המרינה, פארק ונציה, דאונטאון, דאקטאון וצ'לסי הייטס.
היסטוריה.
אטלנטיק סיטי התאגדה כעיר בשנת 1854, ומראשית דרכה תפקדה כעיר נופש. באותה שנה נפתחה לתנועה מסילת הרכבת מקמדן, הסמוכה לפילדלפיה, לאטלנטיק סיטי, מה שאפשר תנועה של מבקרים רבים ועזר לצמיחת ענף התיירות בעיר.
הטיילת.
הטיילת הראשונה באטלנטיק סיטי נבנתה ב-1870, לאורך חלק מהחוף, כדי לעזור לבעלי המלונות למנוע כניסת חול. אורך הטיילת היה, לפני ההוריקן בשנת 1944, כ-11 קילומטרים, והיא נמשכה מאטלנטיק סיטי ללונגפורט, דרך ונטנור ומרגייט. אורך הטיילת כיום הוא כ-7 קילומטרים ורוחבה 18 מטרים. הטיילת מחוזקת בעזרת ברזל ובטון. בצערוף טיילת ונטנור, המחוברת אליה, אורכה הוא 9.25 קילומטרים.
מזחים.
מזח אושן, מזח השעשועים הראשון בעולם, נבנה באטלנטיק סיטי בשנת 1882. מזחים מפורסמים אחרים שבאטלנטיק סיטי הם מזח הברזל, כעת בשימוש כמזח שעשועים (נבנה בשנת 1898) ומזח מיליון הדולרים (נבנה בשנת 1906) כעת מזח הקניון של סיזרז.
מלונות היסטוריים.
במהלך תחילת המאה ה-20 באטלנטיק סיטי היה גל פיתוח ובניין גדול. מרבית בתי האירוח הצנועים שקישטו את הטיילת הוחלפו במלונות מפוארים. שניים מהמלונות המפורסמים יותר שבעיר הם מלון המאלבורת'-בלנהיים ומלון טריימור.
ב-1903, ג'ושיה וייט השלישי קנה פיסת אדמה ליד שדרת אוהיו והטיילת ובנה את בית מאלבורת' בסגנון המלכה אן. המלון הצליח, ובין השנים 1905-1906 הוא החליט להרחיב את המלון וקנה פיסת אדמה נוספת הסמוכה למלון. ובמטרה להפוך את מלונו לנושא שיחה, שכר וייט את חברת הארכיטקטורה של רייס ומק'לנהן. החברה החליטה להשתמש בבטון מזוין (חומר בנייה חדש שהומצא על ידי ז'אן לואיס למברט ב-1848). הסגנון המורי והספרדי של המלון עם הכיפה והארובות המפורסמות שלו סימל את ההתקדמות בנושא בניית המלונות באטלנטיק סיטי.
וייט קרא למלון החדש שלו "בלנהיים" ואיחד את שני המלונות שלו למלון מאלברות'-בלנהיים.
מלון הטריימור ממוקם בפינה של שדרת אילנויס והטיילת. התחיל בשנת 1879 כבית אירוח קטן, וגדל על ידי סדרה של הרחבות לא מסודרות. בשנת 1914, בעל המלון, דניאל וייט, לומד מניסיונו של מלון מאלבורת'-בלנהיים, ושכר את החברה של פרייס ומק'לנהן כדי לבנות מלון גדול יותר.
בגובה שש עשרה קומות, מלון הלבנים בעל הגג הזהוב יהפוך לאחד ציוני הדרך המפורסמים ביותר של אטלנטיק סיטי.
אחד אחרי השני, מספר רב של מלונות נבנו לאורך הטיילת, ביניהם הברייטון, צ'לסי, שלבורן, אמבסאדור, ריץ קרלטון, מייפלואר, בית מאדיסון ועוד.
עד שנת 1930, הקלארידג', המלון הגדול האחרון בעיר לפני פתיחת בתי הקזינו, פתח את דלתותיו. מלון בקלארידג' בעל 400 החדרים נבנה בשותפות שכללה את הקבלן הפלידלפי המפורסם, ג'ון מק'שיין. בגובה 24 קומות, המלון נקרא עד היום "גורד השחקים ליד הים".
תחבורה.
אוטובוסים ורכבות.
אטלנטיק סיטי מחוברת לעולם החיצון במספר דרכים. קו הרכבות אטלנטיק סיטי שעובר מפילדלפיה דרך כמה קהילות בדרום ניו ג'רזי יש לתחנת הרכבת של אטלנטיק סיטי במרכז הכנסים שבה. בתוך העיר, תחבורה ציבורית מסופקת בשבעה מסלולי רכבות.
ב-20 ביוני 2006, ועדת התחבורה של ניו ג'רזי אישרה תקופת מבחן של שלוש שנים על קו אקספרס בין אטלנטיק סיטי לניו יורק. זמן הנסיעה הממוצע היה שעתיים וחצי עם מספר עצירות והייתה חלק מהשקעת הענק של בתי הקזינו באטלנטיק סיטי.
תחנת האוטובוסים המרכזית שבאטלנטיק סיטי היא ביתם של חברות אוטובוסים מקומיות וארציות וכלל ארציות.
כבישים מהירים.
גישה לעיר בעזרת מכונית היא הכביש המהיר של אטלנטיק סיטי (באורך 70 קילומטרים בקירוב), כביש ארצות הברית 30 (או בכינויו "הורס פייק"). באטלנטיק סיטי יש כמות גדולה של מוניות ומוניות שירות המספקות גישה בין בתי הקזינו ושאר העיר.
מטוסים.
טיסות מסחריות משרתות את אטלנטיק סיטי דרך שדה התעופה הבינלאומי באטלנטיק סיטי, שממוקם 14 קילומטר מצפון-מערב לעיר. ניתן גם לטוס לשדה התעופה הבינלאומי בפילדלפיה ולנסוע בכבישים או ברכבות כדי להגיע לעיר.
הדה בושס
הדה בושס (23 באפריל 1925 - 14 באפריל 2012) הייתה עיתונאית ומבקרת תיאטרון, רדיו וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
בושס נולדה בתל אביב וגדלה במושבה גדרה. אביה, שמואל שמואלי, היה סופר ולימים מזכיר עיריית רמת גן. אמה, ימימה, היא בתם של לאה (בת יהושע דב בנינסון) וצבי הורביץ, שהיו ממייסדי גדרה. למדה בגימנסיה "הרצליה". במלחמת העולם השנייה התנדבה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי. שירתה בצה"ל בחיל הרפואה. למדה היסטוריה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1956 נישאה לטייס אל על. נסעה ללונדון עם בעלה והשלימה את התואר הראשון באוניברסיטת אוקספורד, עשתה תואר שני בספרות אנגלית כשנושא התזה שלה עסק בווירג'יניה וולף. במהלך שהותה באנגליה כתבה למוסף הארץ.
בעקבות גירושיה ב-1959 שבה לישראל, היא הועסקה כמזכירת המערכת ב-"קשת", כתב עת לספרות ועיון שייסד אהרן אמיר, והחלה לכתוב מאמרי ביקורת. בנימין תמוז הזמין אותה לעבוד בעריכת עמודי "תרבות וספרות" בעיתון "הארץ" ומאוחר יותר החלה לכתוב טור בענייני סגנון ואופנה. המדור "לאן ללכת" פרי עטה הופיע במוסף השבועי של "הארץ". עם הזמן החלה לכתוב גם ביקורת רדיו וכן החליפה את ד"ר חיים גמזו, מבקר התיאטרון של העיתון, כשזה היה בחופשה.
ביוני 1967 חתמה ביחד עם אישים אחרים כמו נתן ילין-מור, אייבי נתן, עמוס קינן ויגאל תומרקין על קריאה להקפדה על יחס הוגן כלפי תושבי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, כדי לא לתת נשק בידי התעמולה האנטי-ישראלית.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה בישראל החלה לכתוב גם ביקורת טלוויזיה, בין השאר היה לה טור קבוע במוסף הארץ בשם "הטלוויזיה של השבוע". על פי עוז אלמוג, התאפיינה ביקורתה של בושס בכתיבה בהירה ותמציתית.
כך ביקרה בושס, למשל, את הסדרה "חדווה ושלומיק":
בשנות ה-90 עברה לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות", וב-1996 פוטרה והחליף אותה יובל נתן.
ב-1981 פרסמה ספר סיפורים קצרים בשם "ההר השלישי: סיפורים".
התייחסויות בתרבות.
בשנת 1969 הוציאה להקת השלושרים את השיר "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן). ברבות השנים עלתה הסברה כי הדמות המרכזית בשיר, בעלת טור ביקורת בעיתון משפיע, מבוססת על בושס.
גפן עצמו, בספרו "חומר טוב" שיצא בשנת 2001, הכחיש את הקישור בין גברת לוין להדה בושס. בראיון שנתן ב-2016 אמר כי השיר נכתב על הלית ישורון.
בתחילת שנות ה-80 הקימו רם אוריון ורוגל אלפר להקה מחתרתית בשם "הדה בושס" על שמה של המבקרת.
בשנת 1996 הוצגה בושס במערכון בתוכנית הקומדי סטור כמבקרת פסטיבל התיאטרון מנדה בושקס (בגילומו של רובי דואניאס).
בושס הוצגה במערכון כמבקרת מרירה שטוענת שהכל היה יכול להיות הרבה יותר טוב אם הוא היה מוצג בלונדון.
בית אבי
אולם הספורט של אוניברסיטת פקין
אולם הספורט של אוניברסיטת פקין המכונה "חוט השדרה של סין" (中国脊) הוא מתקן ספורט הממוקם בחלקו הדרום-מזרחי של קמפוס אוניברסיטת פקין, שבבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין. המבנה נבנה על מנת לארח את תחרויות טניס השולחן במשחקים האולימפיים שנערכו בעיר בשנת 2008. אולם ספורט זה הוא הראשון בעולם שתוכנן באופן ייעודי עבור תחרויות טניס שולחן.
שטחו של המבנה 26,900 מ"ר ובו 6,000 מקומות ישיבה קבועים עבור הצופים. נוסף על מקומות אלה הותקנו לתקופת האולימפיאדה 2,000 מקומות ישיבה זמניים. אורכו של המבנה 122.6 מטרים מצפון לדרום, ורוחבו 87.7 מטרים ממזרח למערב. אורכו של מגרש התחרויות, הממוקם בקומה הראשונה של המבנה, 47 מטרים ורוחבו 39.5 מטרים. ניתן לקיים במגרש שמונה תחרויות בו זמנית.
בניית המבנה הושלמה באוגוסט 2007 וזאת לאחר עיכובים בבנייה בשל שרפה שפרצה במקום ב-2 ביולי 2007 כתוצאה מריתוך.
תום סויר
הרפתקאות תום סויר
תום סוייר
סזאר רודריגז
הרפתקאות תום סוייר
יחיאל מיכל הלוי אפשטין
מבחן כתמי דיו
אולם הספורט של האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה של בייג'ינג
אולם הספורט של האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה של בייג'ינג הוא אולם ספורט מקורה שנבנה על מנת לארח את תחרויות הג'ודו והטקוונדו במסגרת המשחקים האולימפיים שנערכו בבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין בשנת 2008. המבנה ממוקם בקמפוס האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה של בייג'ינג. שטחו של המבנה 24,662 מ"ר. שטח האולם המרכזי 40 על 60 מטרים ובו 8,024 מקומות ישיבה לצופים מהם 4,080 מקומות ישיבה קבועים ו-3,956 מקומות ישיבה זמניים. כמו כן מצויה במבנה בריכת שחייה אולימפית (שמידותיה 25 על 50 מטרים), המשמשת את האוניברסיטה.
במסגרת אולימפיאדת הנכים שנערכה לאחר אולימפיאדת 2008, המבנה אירח תחרויות משחקי הכדורסל והרגבי בכיסאות גלגלים.
הקמת המבנה החלה באוקטובר 2005 והסתיימה באוגוסט 2007. המבנה תוכנן על ידי ז'ואנג ויימין (Zhuang Weimin) כמבנה ירוק, המנצל את אור השמש על מנת להאיר, לחמם ולקרר את המבנה. פתחי תאורה בגג המבנה נועדו להאיר את הסביבה בשעות הלילה כמעין פסל סביבתי מואר.
ז'אק דה סור