אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) הייתה החלשה בתולדות גרמניה המערבית, עם חמש מדליות, וללא מדליות זהב. בסקי אלפיני, זכתה כריסטה קינסהופר במדליית כסף בסלאלום, ואירנה אפלה זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק. דגמר לורץ זכתה במדליית ארד בהחלקה אמנותית, אנטון וינקלר זכה במדליית ארד בלוז', ובמדליית ארד נוספת זכו הביאתלטים במרוץ השליחים ל-7.5X4 ק"מ.
באולימפיאדת סרייבו (1984) זכו המערב-גרמנים ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. הביאתלט פטר אנגרר זכה במדליית זהב במרוץ ל-20 ק"מ, במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ השליחים ל-7.5X4 ק"מ. במדליית הזהב השנייה זכו גולשי הלוז' האנס שטנגסינגר ופרנץ ואמבאכר. נבחרת ההוקי קרח סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת קלגרי (1988) עלה מספר המדליות ל-8, מהן שתי מדליות זהב, וגרמניה המערבית שוב דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות. גולשת הסקי האלפיני מרטינה קיהל זכתה במדליית זהב בגלישה במורד. כריסטה קינסהופר זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בסלאלום. אצל הגברים, זכה פרנק ורנדל במדליית כסף בסלאלום. במדליית הזהב השנייה זכתה הנבחרת המערב-גרמנית בסקי נורדי משולב. נבחרת השליחים בביאתלון זכתה במדליית כסף. גולש הלוז' גאורג האקל זכה במדליית כסף, ובמקצה הזוגות זכו וולפגנג שטאודינגר ותומאס שוואב במדליית ארד. נבחרת ההוקי קרח שוב סיימה במקום החמישי.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
חם לה בתחת
אלון שרביט
אלון שרביט (נולד ב-1 בדצמבר 1968 בירושלים) הוא כתב טלוויזיה, תסריטאי ובמאי טלוויזיה ישראלי.
משמש ככתב מגזין בערוץ כאן 11.
ביוגרפיה.
שרביט גדל במשפחה ירושלמית בשכונת קטמון הישנה בירושלים. בשנת 1979 חזרה המשפחה בתשובה. הוא למד בישיבת פורת יוסף, אך בגיל 14 עזב לבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, שם סיים גם את לימודיו התיכוניים. לאחר השירות הצבאי החל לעבוד בתפקידים שונים בטלוויזיה כתפאורן, תאורן וכצלם. את צעדיו הראשונים בכתיבה ובבימוי עשה בעיקר בתחום הדוקומנטרי. בין עבודותיו הבולטות:
בשנת 2010 כתב וביים את סרטו העלילתי הראשון, "טור אחד לחלום" בהשתתפות עמוס תמם, לירז צ'רכי, ריימונד אבקסיס, אלי אלטוניו, רונית יודקביץ', יעקב כהן. דרמה משפחתית תקופתית, המתרחשת בירושלים ערב המהפך הפוליטי של 1977. הסרט שודר בבכורה ב 24 באוקטובר 2012, בפריים טיים בערוץ 10. הסרט הוקרן ב פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב 2012.
משנת 2011 שימש כתב מגזין במהדורת "יומן" ובמערכת החדשות של ערוץ הראשון.
עם פתיחת שידורי תאגיד השידור הישראלי בשנת 2017 הצטרף ככתב מגזין לחטיבת החדשות של כאן 11.
שרביט נשוי ואב לשלושה בנים.
מגן דוד (פירושונים)
צ'ק פוינט צ'ארלי
צ'ק פוינט צ'ארלי (מאנגלית: Checkpoint Charlie, "נקודת ביקורת C") הוא השם שהעניקו בעלות הברית המערביות למעבר הגבול הנודע ביותר בחומת ברלין שבין ברלין המערבית לברלין המזרחית בתקופה המלחמה הקרה, תקופה בה הייתה העיר ברלין חצויה לשני חלקים.
צ'ק פוינט צ'ארלי הפך גם לסמל בספרות הריגול הקשורה למלחמה הקרה, שהתפתחה במערב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. המעבר היה בשימוש במשך 28 שנים, במקביל לקיומה של החומה, ולאחר התפוררות הגוש המזרחי ואיחוד גרמניה ב-1989 הפך לאחד מאתרי התיירות הפופולריים בעיר.
מקור השם.
השם צ'ארלי לקוח מהאות C באלפבית הפונטי של כוחות נאט"ו, והוא מציין את מספרה של נקודת המעבר בארגון - נקודה מספר 3. נקודות ביקורת אחרות ששימשו את הכוחות בגרמניה היו צ'ק פוינט אלפא (מעבר A), בהלמשטט, שהייתה נקודת הביקורת המרכזית מגרמניה המערבית למזרחית בגבול ביניהן (ונקראה גם מעבר הלמשטט-מרינבורן) וצ'ק פוינט בראבו (נקודת ביקורת B), בוואנזה, מדרום מערב לעיר ברלין. הסובייטים קראו למעבר בפשטות "מעבר פרידריכשטראסה" (КПП Фридрихштрассе) ואילו המזרח-גרמנים, שראו בנקודה מעבר גבול לכל דבר, כינוהו "מעבר גבול פרידריך-צימרשטראסה" (Grenzübergangsstelle Friedrich-/Zimmerstraße).
רקע.
לאחר חלוקת גרמניה נותרו חלקים גדולים מהגבול בין מזרח-גרמניה למערב-גרמניה פתוחים ואפשרו מעבר קל ממדינה למדינה. ב-1952, בהתאם לגישה הסובייטית שדגלה בשליטה בתנועות לאומיות באמצעות הגבלת ההגירה, נמתחה לאורך 1,355 הקילומטרים של הגבול בין הגרמניות גדר תיל שנועדה למנוע הגירה ממזרח למערב, כשמצדה המזרחי אזור חיץ שבאזורים אחדים הגיע עד לרוחב של 5.6 קילומטר, עם שבכות פלדה, שבילי טשטוש ושדות מוקשים.
אולם, בברלין נותר הגבול בין חלקיה השונים של העיר פרוץ ברובו, ועד מהרה הפכה ברלין לנתיב ההימלטות הראשי מהגוש המזרחי מערבה. עד שנת 1961 נמלטו 3.5 מיליון מאזרחי מזרח-גרמניה למערב דרך ברלין, ודלדלו את אוכלוסייתה של המדינה ב-20%. מכיוון שהמהגרים היו ברובם צעירים ומשכילים, התעורר במזרח חשש מפני בריחת מוחות למערב, והתמוטטות הכלכלה בשל המחסור באנשי מקצוע.
ב-13 באוגוסט 1961 פרסה מזרח-גרמניה גדר תיל סביב העיר ברלין, שהפרידה את חלקה המערבי ממזרח-גרמניה בכלל ומהחלק המזרחי של העיר בפרט. יומיים לאחר מכן שוטרים ומהנדסים צבאיים החלו בבניית חומת בטון קבועה.
נקודת הביקורת.
נקודת הביקורת צ'ק פוינט צ'ארלי הייתה ממוקמת ברובע פרידריכשטאט, בצומת הרחובות פרידריכשטראסה, צימר ומאואר (זהו צירוף מקרים: מאוארשטראסה בגרמנית פירושו "רחוב החומה", אך שם הרחוב ניתן לו שנים רבות לפני בניית חומת ברלין), על הגבול שבין רובע קרויצברג שבשליטת האמריקאים לרובע מיטה שבשליטת הסובייטים. הנקודה יועדה להיות מעבר הגבול היחיד - ברכב או ברגל, לזרים ולאנשי כוחות בעלות הברית. נקודת גבול נוספת לזרים הייתה גם תחנת הרכבת ברחוב פרידריך, אך אנשי כוחות בעלות הברית לא הורשו לעבור דרכה.
מכיוון שהייתה נקודת הביקורת הבולטת ביותר לאורך חומת ברלין, הפכה צ'ק פוינט צ'ארלי למוטיב מרכזי בסרטי ריגול ובמותחנים. בית הקפה "אדלר", ששכן בסמוך לצד המערבי של הנקודה, היה נקודה מועדפת על מבקרים, גורמים רשמיים ואנשי כוחות הביטחון לתצפית אל מזרח העיר. הסובייטים המשיכו ופיתחו את הצד המזרחי של הנקודה, ובנו מלבד החומה גם מגדל תצפית, מחסומים מוצלבים, ונקודות ביקורת מרובות נתיבים למכוניות ולנוסעיהן. בצד המערבי לא הוקמו מעולם מבני קבע, מכיוון שבעלות הברית סירבו להכיר בחומת ברלין כגבול בינלאומי. כוחות המערב הסתפקו בצריף עץ צנוע שהוחלף רק בשנות ה-80 במבנה מתכת גדול יותר (שמוצג כיום במוזיאון בעלות הברית במערב ברלין).
תקריות.
עימות בין טנקים סובייטים ואמריקנים באוקטובר 1961.
זמן קצר לאחר הקמת חומת ברלין נוצר עימות בין טנקים סובייטים ואמריקנים משני צידי צ'ק פוינט צ'ארלי. העימות החל ב-22 באוקטובר סביב השאלה האם יש לשומרים המזרח-גרמנים סמכות לבדוק את מסמכיו של דיפלומט אמריקני שעבר למזרח ברלין. בתוך חמישה ימים ניצבו 10 טנקים בכל אחד מצידי המעבר, במרחק של לא יותר מ-100 מטרים ממנו. העימות הסתיים בשלום ב-28 באוקטובר.
ההפגנות סביב מותו של פטר פכטר.
ב-17 באוגוסט 1962 נורה ונפצע באגן הירכיים נער מזרח גרמני בשם פטר פכטר בידי שומרים מזרח-גרמנים בעת שניסה להימלט ממזרח ברלין. גופו הסתבך בתיל הדוקרני והוא החל לדמם למוות, אל מול עדשות המצלמה של התקשורת העולמית. חיילים אמריקנים לא יכלו לחלץ אותו מכיוון שעדיין נותר מטרים אחדים בתוך האזור הסובייטי, והשומרים המזרח-גרמנים לא רצו להתקרב אליו כדי לא להתגרות בחיילים בצד המערבי, שאחד מהם ירה בשומר גבולות מזרח-גרמני רק ימים ספורים קודם לכן. רק לאחר כשעה חילצו המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר.
בצד האמריקני של צ'ק פוינט צ'ארלי התארגנה הפגנה ספונטנית נגד מעשיהם של המזרח-גרמנים וחוסר המעש של המערב. כמה ימים מאוחר יותר סקלו המפגינים באבנים אוטובוסים סובייטים שהיו בדרכם לאנדרטת המלחמה הסובייטית בטירגארטן, באזור הבריטי של העיר, והסובייטים נאלצו ללוות את האוטובוסים עם נגמ"שים, עד שנאסר עליהם המעבר לאנדרטה דרך צ'ק פוינט צ'ארלי. בתחילת ספטמבר נפרסו באמצע הלילה יחידות של צבאות המערב מצוידות בתחמושת חיה ובכלי רכב, כדי לאכוף את האיסור. עד פירוק החומה לא נעשה שימוש בתחמושת זו, גם לאחר שב-1973 ירו שומרים מזרח-גרמנים בנשק אוטומטי לעבר הצד האמריקני, והותירו חורי כדורים במבנה של צ'ק פוינט צ'ארלי.
צ'ק פוינט צ'ארלי במאה ה-21.
החומה נפתחה בנובמבר 1989 למעבר ממזרח גרמניה למערב, אך צ'ק פוינט צ'ארלי המשיך לשמש כנקודת גבול רשמית למעבר זרים ודיפלומטים עד לאיחוד גרמניה באוקטובר 1990, אז הוסר גם המבנה ששימש את החיילים האמריקנים. נתיב החומה מסומן כיום ברחוב באמצעות שורת לבנים. העתקים של המבנה ושל השלט שציין את נקודת הביקורת הוקמו בנקודה בה היה מעבר הגבול המקורי. המבנה עצמו הוחלף כמה פעמים, אך אף אחד מן ההעתקים אינו דומה למבנה שהוסר ב-1990 שהיה גדול בהרבה ולא היה מוקף בשקי חול.
סמוך למיקום נקודת הביקורת נמצא הבניין שליד צ'ק פוינט צ'ארלי (בגרמנית: Haus am Checpoint Charlie), מוזיאון פרטי שפועל מאז 1963, שעבר גם הוא למבנה חדש לאחר נפילת החומה. שני החיילים שמצולמים בשלט הזיכרון בצ'ק פוינט צ'ארלי, רוסי ואמריקני, היו מוצבים שניהם בעיר ברלין בתחילת שנות ה-90.