מלחמת העצמאות האמריקנית.
בראשית 1782, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, נשלחה האונייה אל הודו, כחלק משייטת בת חמש אוניות בפיקוד קומודור ריצ'רד ביקרטון. בשל הגעתה המאוחרת לא הספיקה ליטול חלק בקרבות של אותה שנה. ברם, היא השתתפה בקרב הימי האחרון של המלחמה, קרב קוּדאלוֹר, ביוני 1783. כשהגיעו הידיעות על סיומה של המלחמה וחתימת השלום, שבה "אפריקה" לאנגליה.
המלחמות הנפוליאוניות.
"אפריקה" לקחה חלק בקרב טרפלגר ב-1805 תחת פיקודו של קפטן הנרי דיגבי. לאחר שהופרדה מעיקר הצי הבריטי קודם הקרב, הגיעה האונייה אל זירת ההתנגשות מכיוון אחר ומבלי לדעת מהי תוכניתו של נלסון. בעוד שאר אוניות הצי מתנגשות ללא סדר קרבי באוניות הצי הצרפתי-ספרדי, שטה "אפריקה" במקביל למערך האויב וירתה לעברו מטחי דופן מתותחיה.
מלחמת ספינות התותחים.
במלחמת ספינות התותחים (1807-1814) הייתה "אפריקה" תחת פיקודו של קפטן ג'ון בארט. ב־15 באוקטובר 1808 ליוותה "אפריקה" שיירה של 137 אוניות סוחר בים הבלטי יחד עם ספינת ההרעשה (bomb vessel) "ת'אנדר" ושני בריגים חמושים בתותחים. הם יצאו מקרלסקרונה באותו יום, וב־20 באוקטובר הטילו עוגן בארסונד ליד מאלמה. בצהרי אותו יום נראתה שייטת של ספינות תותחים דניות נעה לעבר אוניות השיירה, ו"אפריקה" מיהרה להרים עוגן ולסכל את ההתקפה.
השייטת מנתה 25 ספינות תותחים ושבע ספינות (launches) חמושות, שנשאו יחד כ־70 תותחים כבדים וצוותן מנה למעלה מ־1600 איש. הפיקוד על השייטת הדנית היה בידיו של קומודור יוהאן קורנליוס קריגר.
ב־1:30 נדמה הרוח ו"אפריקה" נותרה חסרת תנועה. ב־2:50 נערכו ספינות התותחים מול ירכתיה של "אפריקה", שם הוצבו תותחים מועטים בלבד, ופתחו באש. הקרב נמשך עד השעה 6:45 בערב, וכשירדה החשיכה נאלצו להפסיק את הירי. לו התארך היום מעט יותר, אפשר ש"אפריקה" הייתה נכנעת ונופלת בשבי. 9 מאנשיה נהרגו ו־51 נפצעו ובהם קפטן בארט עצמו. הנזקים שהסבו לה ספינות התותחים הדניות היו כה חמורים, עד כי נאלצה לשוב אל קרלסקרונה לתיקונים. השיירה, מכל מקום, הצליחה להגיע אל בריטניה.
מלחמת 1812.
"אפריקה" הייתה חלק מהשייטת בפיקוד סר פיליפ בְּרוֹק, שרדפה - אם כי בסופו של דבר ללא הצלחה - אחר הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בתחילת מלחמת 1812.
אחריתה.
במאי 1814 הוצאה האונייה מן השירות ונגרטה בנמל פורטסמות'.
בלון ד'אור
הסופר קאפ האירופאי
ג'יזלה קאהן גרסר
ג'יזלה קאהן גרסר (באנגלית: Gisela Kahn Gresser; 8 בפברואר 1906 - 4 בדצמבר 2000) הייתה שחמטאית אמריקאית ממוצא יהודי.
קאהן נולדה בדטרויט, מדינת מישיגן, בארצות הברית ונישאה ב-1927 לוויליאם גרסר שהיה משפטן ומוזיקולוג. ג'יזלה למדה שחמט בגיל שלושים, גיל מבוגר למדי עבור לימודי שחמט.
קאהן גרסר זכתה עשר פעמים באליפות ארצות הברית בשחמט לנשים, בשנים 1944, 1948 (יחד עם מונה מיי קארף), 1954, 1955 (יחד עם ננסי רוס), 1957 (יחד עם סוניה גראף), 1962, 1965, 1966 (יחד עם ליסה ליין), 1967 ו-1969.
בית התפילה הבהאי
בית התפילה הבהאי (פרסית וערבית مشرق‌ الاذکار - "מַשְרִק אל-אד'כאר"; אנגלית Bahá'í House of Worship) הוא בית התפילה או המקדש בדת הבהאית.
אופיו של בית התפילה.
לפי חזונם של מנהיגי הדת הבהאית, עתידים בתי התפילה הבהאיים להוות חלק ממרכזים לפעילות חברתית, הומניטרית, חינוכית ומדעית, אך מטרה זו טרם הושגה. בהווה משמשים בתי התפילה הבהאיים אך ורק לפעילות דתית כתפילה או ללימודי דת; ופגישות בהאיות אחרות מתקיימות במרכזים בהאיים, בבתים פרטיים או במבנים שכורים. בית התפילה הבהאי נזכר לראשונה אצל בהאא אללה בספרו אל-כתאב אל-אקדס, ואופיו של המוסד פותח על ידיו מאוחר יותר וכן על ידי בנו ויורשו, עבד אל-בהאא'. לפי הכתבים הבהאים, יהיו בתי התפילה פתוחים בפני מאמיני כל הדתות, ובהם יוכלו הכל לעבוד את האל ללא קשר להשתייכותם הדתית. עם זאת, בתי התפילה מיועדים אך ורק לתפילה ולקריאה בכתבי הקודש הבהאים והאחרים, וחל איסור על נשיאת דרשות או על עריכת טקסים. שירה מותרת בבניין, אך ללא ליווי של כלי נגינה.
הקמת בתי התפילה הבהאיים השונים התבססה על תרומות, ויצאה אל הפועל כאשר הקהילה המקומית הייתה מסוגלת לעמוד בהוצאה. בניגוד למקובל בדתות אחרות, אין הבהאים גובים כספים בעת טקסים דתיים, ורק בני הדת הבהאית רשאים לתרום מכספם לקופת הקהילה. בית התפילה הבהאי מנוהל על ידי האספה הרוחנית הבהאית הלאומית במדינה הרלוונטית.
יסודות אדריכליים.
לכל בתי התפילה הבהאיים יסודות אדריכליים משותפים, ולפי קביעתו של עבד אל-בהאא', עליהם להיות עגולים בצורתם הכללית ולכלול תשע צלעות. בתוך המבנה אין מוצגים ציורים, תצלומים או פסלים, ואין מותקנים בהם מזבחות או דוכני דרשה. על המבנים לשאת כיפה, וכיום מתאפיינים כל בתי התפילה הקיימים בחלל מרכזי בודד. המושבים בכל בתי התפילה הבהאיים הקיימים פונים לעבר הקיבלה הבהאית, היא קבר בהאא אללה באל-באהג'ה שבעכו.
בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם.
ברחבי העולם קיימים (נכון לשנת 2018) עשרה בתי תפילה בהאיים, לפחות אחד בכל יבשת. בית התפילה הראשון שניצב באשגבאט בטורקמניסטן הולאם על ידי השלטונות הסובייטיים ולבסוף נהרס. מקדש הבאב בחיפה, מקדש בהאא אללה באל-באהג'ה ויתר מבני המרכז הבהאי העולמי בישראל אינם נחשבים לבתי תפילה בהאים, אך קיימת תוכנית להקמתו של בית תפילה בהאי בחיפה, בסמוך למערת אליהו.
עשרת בתי התפילה הקיימים כיום שוכנים בשיקגו, בקמפלה, בסידני, בפרנקפורט, בפנמה סיטי, בסמואה, בדלהי, בסנטיאגו, בבטאמבנג (קמבודיה) ובקאוקה. בנוסף לבניין המתוכנן בחיפה, נקבעו עד כה כ-120 אתרים ברחבי העולם בהם קיימת כוונה להקים בית תפילה בהאי, והמטרה המוצהרת היא כי לבסוף יבנה בית תפילה בכל קהילה בהאית.
מחלף גשר השלום
מחלף גשר השלום הוא מחלף בכביש 2 (כביש החוף) הנמצא בין מחלף פולג (נתניה דרום) לבין מחלף נתניה. המחלף נקרא על שם גשר השלום ורחוב שלום עליכם העובר בגשר המחלף, המחלף קרוי גם כמחלף ספיר על שם אזור התעשייה שנמצא בסמוך למחלף. זהו המחלף היחיד בארץ שנבנה על ידי רשות מקומית.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 נבנה השלב הראשון של המחלף כגשר בלבד המקשר בין הצד הדרום מערבי לדרום מזרחי של נתניה, במטרה להקל על עומסי התנועה במחלף פולג וכחלק מתוכנית אב במסגרת האישורים שקיבלה נתניה להקמת אצטדיון נתניה החדש, ועל מנת למנוע פקקי תנועה בעת משחקי כדורגל באצטדיון. לאחר מספר שנים, החלה עיריית נתניה באמצעות הח.ל.ת - החברה לפיתוח ולתיירות נתניה ובשיתוף החברה הלאומית לדרכים, לבנות רמפות עליה וירידה בתצורת יהלום ועלה תלתן והגשר הוסב למחלף. במהלך העבודות התגלה בית חווה מהתקופה הביזנטית עם רצפת פסיפס צבעונית מרשימה. הפסיפס הועתק ונמצא כיום סמוך לאנדרטת הניצחון
מחלף זה הוא עורק תחבורה ראשי המהווה ציר תחבורה אופקי בין הצד המזרחי כולל פארק העסקים והטכנולוגיות ע"ש ספיר והשכונות החדשות של נתניה (קריית השרון, משכנות זבולון) ובין השכונות קריית נורדאו וגבעת האירוסים ממערב.
מרמפת הירידה לכביש החוף לכיוון צפון, קיימת כניסה פנימה המובילה לאצטדיון נתניה ומרכז מסחרי.
החברה לפיתוח נתניה החלה להאיר את המחלפים והגשרים בעיר בנורות צבעוניות במסגרת פרויקט עירוני. סימון הגשרים נועד לסייע בזיהוי כניסות מרכזיות לעיר. תאורת הגשרים בוצעה באמצעות פסי 'לד'.
מחלף השלום עליכם
מרזי
נהר המרזי (באנגלית River Mersey) הוא נהר הזורם בצפון מערב אנגליה בממלכה המאוחדת. אורכו של הנהר 112 קילומטר, והוא זורם דרך הערים מנצ'סטר וליברפול. על שם הנהר קרוי מחוז מרזיסייד.
השם "מרזי" מקורו בשפה האנגלו סקסונית, בביטוי Mǽres-ēa שפרושו "נהר הגבול", כנראה בגלל שהנהר שימש בעבר כגבול של המחוזות מרסיה ונורת'מבריה.
תחילתו של הנהר בעיירה סטוקפורט (Stockport) שבמנצ'סטר רבתי, ושפכו במפרץ ליברפול שבים האירי. החלק הרחב ביותר בנהר נמצא סמוך לשפכו בנמל אלסמיר (Ellesmere Port), שם רוחבו של הנהר 5 קילומטרים. על הנהר שטה מעבורת נהר המרזי, המחברת בין ליברפול לחצי האי וויראל. בנתיבה של המעבורת השתמשו עוד מהמאה ה-12, והיא פופולרית עד היום.
נהר המרסי
רחוב דובנוב
יצחק ארנסט פרי
לקוסט
לקוסט (בצרפתית: Lacoste) היא חברת ביגוד צרפתית שנוסדה ב-1933 על ידי הטניסאי רנה לקוסט. החברה מוכרת בגדים, נעליים, בשמים, חפצי עור, שעונים, משקפי שמש וחולצות טניס ("חולצות פולו"). החברה מזוהה עם סמל התנין הירוק המוטבע על בגדיה.
היסטוריה.
רנה לקוסט הקים את La Chemise Lacoste בשנת 1933 עם אנדרה גילייה, הבעלים והנשיא של חברת ייצור הסריגים הצרפתית הגדולה ביותר באותה תקופה. הם החלו לייצר את חולצת הטניס המהפכנית שלקוסט עיצבה ונלבשה על מגרשי הטניס עם לוגו התנין רקום על החזה. החברה טוענת שזאת הדוגמה הראשונה לשם מותג שהמופיע בחלקו החיצוני של פריט לבוש. החל משנות החמישים ייצרה איזוד בגדים המכונים איזוד לקוסט ברישיון למכירה בארצות הברית. שותפות זו הסתיימה בשנת 1993 כאשר לקוסט השיב לעצמו זכויות בלעדיות בארצות הברית להפצת חולצות במותג משלה. בשנת 1977, Le Tigre Clothing הוקמה בניסיון להתחרות ישירות עם לקוסט בשוק האמריקאי, ומכרה מגוון בגדים דומה, אך הציגה נמר במקום תנין.
בשנת 2005 נמכרו כמעט 50 מיליון מוצרים של לקוסט בלמעלה מ-110 מדינות. הפופולריות של לקוסט גדלה עקב חתימת חוזי חסות בין לקוסט למספר טניסאים, בהם הטניסאים האמריקאים אנדי רודיק וג'ון איסנר, רישאר גאסקה הצרפתי, מדליסט הזהב האולימפי השווייצרי סטאן ואוורינקה. לקוסט גם החלה להגדיל את נוכחותו בענף הגולף.
בישראל.