גול! 2, המוכר גם בשם גול! 2: לחיות את החלום (באנגלית: Goal II: Living the Dream) הוא סרט מז'אנר דרמת ספורט משנת 2007 שבויים על ידי ז'אומה קולייט-סרה והופק על ידי מייק ג'פריס. הסרט הוא השני בטרילוגיית "גול!" ובאים לפניו ואחריו גול! וגול! 3. העלילה עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, נער כבן 21 ממוצא מקסיקני שבסרט שעבר הצליח לככב במועדון ניוקאסל יונייטד למרות בעיות רבות. בסרט זה חותם מונייז במועדון הפאר ריאל מדריד, ושם הוא נתקל בבעיות נוספות.
עלילה.
בסרט שעבר הוכר גיבור הסרט, סנטיאגו מונייז. מונייז הוא נער מקסיקני אשר היגר ללוס אנג'לס ממקסיקו כשהיה בערך בן 10. הוא שיחק כדורגל והראה הרבה כישרון בקבוצת חובבנים בעיר מולדתו, שם הוא נראה על ידי מגלה הכישרונות לשעבר של המועדון ניוקאסל יונייטד, גלן פוי. מונייז מגיע לאנגליה אחרי בעיות רבות, שם הוא נבחן במועדון ולאחר הרבה אירועים הוא עולה להרכב הבכיר, מתיידד עם כוכב הקבוצה גאווין האריס ומראה יכולות טובות בסיום העונה.
בתחילת הסרט השני חותם מונייז במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד. מונייז חווה התחלת עונה טובה במדריד לצד שחקני הגלאקטיקוס כמו דייוויד בקהאם, ראול גונזלס, אואן הארגריבס, רונאלדו, סרחיו ראמוס, רוביניו, גאווין האריס ואחרים. בנוסף הוא מתכנן להתחתן והוא התארס עם רוז הרמיסון, שהכיר בשנה שעברה בניוקאסל. הוא קיבל חוזה עתק במדריד שאיפשר לו לקנות בתים ומכוניות ולחיות חיי פאר.
הבעיות מתחילות לצוץ כשהוא כמעט דורס ילד ביציאתו מאימון. הילד הזה טען שמונייז והוא הם אחים חורגים, ושאמו עזבה את מקסיקו וילדה אותו בספרד. לאחר מכן הוא הראה לו תמונה של אימו, והכדורגלן ברח מהמקום במכוניתו. מאז פגישתו עם הילד חייו של מונייז נמצאו בירידה. כשנראה סוף סוף שהוא נמצא בעלייה, והוא פתח במשחק של קבוצתו הוא קיבל כרטיס אדום וירד מוקדם, מאוכזב אפילו ממה שקורה על המגרש. לאחר מכן הוא נפגש שוב עם אחיו החורג, ולאחר ריב ביניהם בורח האח הצעיר עם מכוניתו של מונייז, ופוצע את עצמו בתאונה.
בבית החולים רואה סנטיאגו את אימו למספר שניות. אחר כך מתפתח רומן בין מונייז לכתבת טלוויזיה, והוא נפצע ברגלו ולא מורשה לעזוב את ביתו. הוא הבטיח לארוסתו רוז שהוא יחזור לניוקאסל, אך כעת הוא לא יכול. כשניסה לסדר את העניינים איתה הוא לא צלח, והסתכסך איתה. בינתיים התפתח הרומן בינו לבין הכתבת. בנוסף הוא הסתכסך עם סוכנו גלן פוי, בטענה שהם רחוקים מידי והוא פיטר אותו.
לקראת סיום הסרט הבין סנטיאגו את מעשיו והוא ניסה להתנצל בפני רוב האנשים להם עשה עוול, חלקם (כולל ארוסתו) לא סלחו לו. קבוצתו העפילה לגמר ליגת האלופות והיא תתמודד נגד ארסנל. לאחר מחצית רעה בה ארסנל הובילה 2-0 הוכנס סנטיאגו. מאז כניסתו של מונייז החלה מדריד להשתפר, וגאווין האריס הבקיע שער כדי לצמק את התוצאה. כמה דקות לפני סיום המשחק מבקיע מונייז שער כדי להשוות את התוצאה, ובתוך תוספת הזמן מבקיע דייוויד בקהאם שער מכדור חופשי וריאל מדריד זוכה בגביע האלופות.
ביקורת.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 39%, המבוססת על ידי 18 מבקרים.
גולדפילד
גולדפילד (מאנגלית: Gold-filled, מילוי-זהב) הוא מין מבנה מתכתי המשמש לבניית תכשיטים, בו זהב המחובר בחום ובלחץ למתכת בסיס אחרת כגון פליז. הזהב הוא השכבה החיצונית, כלומר הציפוי, בדרך כלל בין 10 ל-14 קרט. השיטה מאפשרת להוריד משמעותית את מחיר התכשיט.
תכשיט גולדפילד מכיל לפחות 5% זהב 12 קרט ומעלה, או לחלופין לפחות 10% זהב 10 קרט, כך שהציפוי עבה מספיק כדי למנוע קילוף, התחמצנות והשחרה.
מכיוון שזהב 12 קרט מכיל כ-50% זהב טהור, תכשיט גולדפילד יכיל כ-2.5% עד 5% זהב.
לרוב משתמשים בנחושת או פליז לשכבה הפנימית, כך שמתקבלת מתכת הנראית כזהב במחיר זול בהרבה. בעבר גם כסף סטרלינג שימש כבסיס, אך בהיותו יקר יותר השימוש לא נפוץ כיום.
תכשיט גולדפילד יכול לעמוד כ-30 שנה בשימוש יומיומי ללא שחיקה משמעותית.
א-דיפאע
אַ-דִּפַאע (בערבית: الدفاع, מילולית: "ההגנה") היה עיתון יומי בשפה הערבית שהיה לאחד המשפיעים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. העיתון נוסד בפברואר 1934 ביפו, תחילה יצא פעמיים בשבוע ודי מהר הפך ליומון.
א-דפאע ביחד עם פלסטין נחשב כעיתון הערבי הבולט והחשוב ביותר בארץ ישראל, ותוך זמן קצר יחסית הצליח העיתון להגיע לתפוצה נרחבת יותר משל פלסטין הוותיק. ובנוסף, א-דפאע הצליח למשוך שלל עיתונאים בכירים, שכתבו על הפוליטיקה הפנים-פלסטינית, פוליטיקה כלל-ערבית וכלל-אסלאמית וכן על שלל נושאים חברתיים.
אִבראהים א-שנטי, ביחד עם עוד שני עיתונאים נוספים, סאמי א-סראג' וח'ייר א-דין א-זרכלי עזבו את העיתון אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה ובפברואר 1934 ייסדו עיתון חדש בשם א-דפאע, כאשר א-שנטי היה בעלים. א-דפאע היה שופרה של מפלגת אל-איסתקלאל, ובפרט של אגפה הימני (לדברי מבקר בשבועון אל-וחדה, נוסד בכספים נאציים). מאמריו הצטיינו בנימה אנטי-בריטית חריפה ובנטייה לפשיזם.
לקראת סוף שנות ה-30 גילה העיתון אהדה לנאציזם, וגם תרגם קטעים מספרו של אדולף היטלר, "מיין קאמפף", ופרסם אותם בסדרה.
העיתון הדגיש את היותו פאן-ערבי לאומי ולא אסלאמי, אך נתפס כאסלאמי בניגוד לעיתון המתחרה "פלסטין" הנוצרי. השלטונות הבריטיים השביתו את העיתון מספר פעמים, במיוחד בשנות המרד הערבי הגדול (1936–1939), אך פעמים רבות המשיכו העיתונאים והוציאו לאור את העיתון בשם שונה.
לאחר הגליית ראשי מפלגת אל-איסתקלאל בשנות מלחמת העולם השנייה, צידד הקו המרכזי של העיתון בבריטים, ולאחר התפרקות המפלגה בשלהי המלחמה, הפך מקורב לחוגי משפחת חוסייני.
בשנת 1947, תפוצת העיתון נאמדה בין 6,000–7,000 ל-10,000 עותקים, והוא היה העיתון הנפוץ ביותר בערבית בקרב שלושת העיתונים היומיים שיצאו בארץ ישראל.
בשנת 1948 תוך כדי הלחימה ביפו, אבראהים א-שנטי עבר לגור בקהיר (שם גר עד 1957) ומשם המשיך העיתון לצאת לאור במשך כשנה. בשלהי 1949 העביר א-שנטי את הבעלות על העיתון לידי אחיו צאדק א-שנטי, והעיתון חזר לצאת בארץ ישראל בעיר ירושלים. העיתון המשיך להתפרסם עד שנת 1967, אז מוזג עם עיתון פלסטיני אחר בשם אל-ג'יהאד, לעיתון אחד בשם אל-קודס היוצא לאור עד היום בירושלים.
1931 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1931 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה.
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
הוועדה להכוונה לאומית
הוועדה להכוונה לאומית () הייתה ועדה של מנהיגים פלסטינים שהוקמה בסוף שנת 1978 במטרה להאבק באמצעים פוליטיים נגד תוכנית האוטונומיה של הסכמי קמפ דייוויד. הוועדה הוצאה אל מחוץ לחוק במרץ 1982, בגלל קשריה עם אש"ף.
בזמן קיומה הייתה זו ההתארגנות החשובה ביותר של הפלסטינים בשטחים מאז שנכבשו במלחמת ששת הימים ב-1967.
היסטוריה.
בכנס פוליטי של ערביי יהודה ושומרון כנגד הסכמי קמפ דייוויד שהתקיים בירושלים ב-1 באוקטובר 1978 הוחלט על הקמת הוועדה להכוונה לאומית שתרכז את המאבק הפוליטי נגד תוכנית האוטונומיה. הנציגים לא נבחרו על סמך יחסי הכוחות בין המחנות האידאולוגיים של ערביי יהודה, שומרון וחבל עזה, אלא כנציגים של אזורים גאוגרפיים ושל מוסדות מקומיים. לוועדה נבחרו 23 חברים, שכללו 8 ראשי ערים, של שכם, טולכרם, ענבתא, רמאללה, אל-בירה, יריחו, חלחול וחברון, 3 עיתונאים, נציגי אל-פג'ר, א-שעב וא-טליעה, נציגת נשים, נציג ארגוני צדקה, נציג האיגודים המקצועיים, נציגי ארגוני המהנדסים, רופאי השיניים ועורכי הדין, שני נציגי המגזר העסקי, נציגי סטודנטים, נציג המועצה האיסלמית העליונה וד"ר חיידר עבד א-שאפי ועוד נציג של רצועת עזה. בין הנציגים, עשרה היו מזוהים עם הפת"ח, ארבעה היו מזוהים עם חזית הסירוב, ארבעה היו קומוניסטים וארבעה היו תומכי ממלכת ירדן. כמעט דבר לא איחד אותם, חוץ מההתנגדות להסכמי קמפ-דייוויד ותמיכה באש"ף. חברי הוועדה היו בעיקר מנהיגים לאומיים מקומיים, אנשי העילית העירונית החדשה של החברה הפלסטינית, אשר כונו לעיתים הבורגנות הלאומית. הוועדה סייעה ביצירת זהות לאומית פלסטינית ובשיתוף נשים בפעילות ציבורית.
הגורמים שתמכו בחזית הסירוב, בהם בסאם א-שכעה, היו דומיננטיים בוועדה, דבר שהביא לחוסר ההתעניינות של הפת"ח בוועדה ולהחרמתה על ידי ירדן. בשנת 1979 ביקשה ירדן להרחיב את הוועדה על ידי הוספת ראשי ערים המזוהים עימה, אולם נענתה בסירוב ועל כן לא קשרה קשרים רשמיים עם הוועדה, למרות שנהלה קשרים עם אישים בוועדה.
עם הקמת הוועדה, הוחלט שהיא תפעל אך ורק במישור הפוליטי. חלק מחברי הוועדה ביקשו למתן את פעילותה כדי למנוע עימות עם ירדן או עם ישראל. למשל, נציג ארגוני הצדקה ביקש למנוע עימות עם ישראל שתפגע בפעילות הסיוע לאוכלוסייה. בניגוד למדיניות הישראלית שאסרה כל פעילות פוליטית של ערביי יהודה ושומרון וחבל עזה, נמנעה ממשלת ישראל מלפזר את הוועדה במשך מספר שנים.