באחת השיחות שהתנהלו ביניהם טרם ההחלטה הסופית כתב טולסטוי את שאלותיו אליה באות הראשונה של המילה בלבד, וסופיה, מצדה, פיענחה וענתה לו באותה צורה. מאוחר יותר השתמש טולסטוי באותו תרחיש כאשר קונסטנטין לוין, גיבור "אנה קרנינה" מציע לקיטי את הצעת הנישואים שלו בראשי תיבות בלבד, קיטי מפענחת ועונה לו בחיוב. גם הגשת היומנים האישיים של טולסטוי ולוין לארוסותיהן זהה וגרמה לזעזוע אצל שתיהן.
חיי נישואים.
סופיה וטולסטוי היו נשואים קרוב לחמישים שנה. במהלך חיי נישואים ילדה סופיה שש עשרה פעמים, אך מתוכם שרדו תשעה. הרבה אהבה והשקעה היא העניקה לילדיה וזכרה בכאב כל ילד שאיבדה. רגשותיה לבעלה נעו בין הערצה גדולה לגאונותו, כעס גדול על התנהלותו הדתית והאידאולוגית, שדחפה אותו לחלק את רכושו ולשחרר לציבור את זכויות היוצרים על חלק מספריו, תסכול רב מיחסו המתנכר אליה מדי פעם מצד אחד, לעומת פרצי התשוקה ההדדיים מצד שני.
סופיה אנדרייבנה שחררה את בעלה מטרדות היומיום וניהלה בעצמה את האחוזה הגדולה ביסנאיה פוליאנה על תושביה ומבקריה הרבים. היא תפרה, לימדה, שיחקה, טיפלה בחולים, (וכמעט שלא היה יום בו לא היה מישהו מבני ביתה חולה, כולל טולסטוי עצמו, או היא עצמה) אירחה והחזיקה ביד רמה את מפתחות הבית. מלבד הטיפול השוטף בניהול האחוזה והמשפחה, היא העתיקה את כתביו ויומניו של טולסטוי, ביצעה בהם הגהות וטיפלה בכל הסידורים הביורוקרטיים וגביות התקבולים שהתקבלו מפרסום היצירות.
בשנים האחרונות של נישואיהם התחבר טולסטוי אל ידיד ומעריץ בשם צ'רטקוב, שהמליץ בפניו להיפרד מאשתו ולממש את תורתו. תלותו של בן-זוגה באיש והחברות האינטימית ביניהם גרמו לה להתנהגות שהגיעה, לדעתה של בר-יוסף, אל סף אי השפיות. בסופו של דבר, עזב טולסטוי את ביתו ומשפחתו ללא ידיעת אשתו ומצא את מותו בתחנת רכבת.
סופיה המשיכה להתגורר ביאסנאיה פוליאנה, אך המאבקים על ירושתו של הסופר בין בני המשפחה, בינם לבין עצמם, וגם בינם לבין השלטונות, המשיכו עד מותה עם פרוץ המהפיכה הבולשביקית. אנשים מהכפרים הסמוכים זרמו לאחוזה בעודם מניפים את הדגל האדום, אך הכפריים המקומיים קיבלו את פניהם בקלשונים ובחרמשים והניסו את הפולשים. האחוזה הוכרזה כחווה חקלאית השייכת למדינה.
קטעים מיומנה.
עיון ביומניה של סופיה טולסטוי מביא את הקורא להתרשמות ש"היא מיטלטלת בין מסירות אוהבת עד כדי אובדנות עצמית, לבין אהבה נכזבת ואכזבה ממוטטות [...] ההתנהגות שלה מלאה סתירות וניגודים" שמחה ועצב, גאווה וקנאה, אהבה וסלידה. קשה להתעלם מכישרון הכתיבה והאבחנות של סופיה ומניצני הגישה הפמיניסטית שלה.
על הרעיונות הנשגבים של טולסטוי היא כותבת בזלזול
על "סונאטת קרויצר" היא כותבת:
על זוגיות בין גבר לאישה:
זמן תפלה
נובויוקי צ'וג'י
נובויוקי צ'וג'י (ביפנית: 辻井 伸行; נולד ב-13 בספטמבר 1988) הוא פסנתרן ומלחין יפני. הוא נולד עיוור בגלל מיקרואופתלמיה ולמרות זאת, כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן הוביל אותו להיות אמן בעל שם עולמי. הוא הופיע עם מיטב התזמורות והמנצחים החשובים בעולם וזכה לשבחים רבים על נגינתו.
ביוגרפיה.
צ'וג'י נולד וגדל בטוקיו. הוא נולד עיוור עקב מחלת המיקרואופתלמיה ולמרות זאת החל ללמוד פסנתר בגיל 4. הוא למד לקרוא מוזיקה שהודפסה בכתב ברייל, אבל יצירות רבות היו בלתי זמינות בברייל ולכן הוא נאלץ ללמוד לנגן אותן לפי השמיעה ולזכור אותן בעל פה. בגיל 7 הוא זכה בפרס של כל יפן לתלמידים עיוורים על נגינתו ובגיל 10 הופיע עם תזמורת המאה של אוסקה. בגיל 12 הוא ביצע את הרסיטל הראשון שלו. לאחר מכן, הוא יצא לסיבוב הופעות בארצות הברית, צרפת ורוסיה.
באוקטובר 2005 הגיע צ'וג'י לשלב חצי הגמר בתחרות הבינלאומית לפסנתר על שם פרדריק שופן , שנערכה בוורשה שבפולין וזכה בפרס המבקרים.
באפריל 2007 החל ללמוד באוניברסיטת אונו גקואן בטוקיו וסיים את לימודיו במרץ 2011.
בשנת 2009 זכה צ'וג'י במדליית זהב בתחרות הבינלאומית לפסנתר על שם ואן קלייברן ביחד עם האוצ'ן ז'אנג מסין. נוסף לכך, הוא זכה בפרס על הביצועים הטובים ביותר. בשלב המוקדמות הוא ניגן את כל 12 אטיודים, אופוס 10 של פרדריק שופן.
ההיסטוריה הקצרה של כמעט הכל
ההיסטוריה הקצרה של כמעט הכל (באנגלית: A Short History of Nearly Everything) הוא ספר מדע פופולרי מאת הסופר הבריטי-אמריקאי ביל ברייסון, הכתוב בסגנון מופשט המובן לקהל הרחב. המניע של המחבר לכתיבת הספר, הייתה הרגשתו שספרי הלימוד בנושא המדעים רחוקים מלתת מענה מספק.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2003. מהדורה מאוירת של הספר יצאה בנובמבר 2005 ולאחר מכן יצאו גם מהדורות כספרי שמע. מהדורה בעברית, בתרגום יכין אונא, יצאה בשנת 2016 (ה'תשע"ז) בהוצאת דביר. הספר נכלל ברשימת הספרים הנמכרים ביותר בבריטניה בשנת 2005, ונמכר ביותר מ-300,000 עותקים.
הספר.
הספר מתאר באופן גרפי ובמונחים המובנים גם למי שאינו מומחה למדע את גודל היקום וגודלם של האטומים והחלקיקים התת-אטומיים. בהמשך חוקר הספר את ההיסטוריה של הגאולוגיה והביולוגיה ומתחקה אחר החיים מהופעתם הראשונה לבני האדם המודרניים של ימינו, תוך שימת דגש על התפתחות ההומו ספיינס המודרני.
חלק מהספר מוקדש להתייחסות לסיפורים על המדענים העומדים מאחורי המחקר והתגליות והתנהגויותיהם. בספר נסקרות גם השקפות מדעיות מודרניות בנוגע להשפעות אנושיות על אקלים כדור הארץ ועל מקורות המחייה של מינים אחרים, ועל גודל אסונות הטבע כמו רעידות אדמה, הרי געש, צונאמי, הוריקנים והכחדות המוניות שנגרמו כתוצאה מאירועים אלה.
הספר מכיל כמה טעויות עובדות ואי דיוקים. חלק מאלה התעוררו מכיוון שהתגלו תגליות חדשות מאז פרסום הספר, וכמה סיווגים השתנו. לדוגמה, פלוטו סווג מחדש ככוכב לכת ננסי.
ארנה גרה
ארנה גרה (בהונגרית: Gerő Ernő, נולד בשם ארנה זינגר, בשמו המחתרתי ארנה סֶגֶש, טרבושובצה; 8 ביולי 1898 – בודפשט, 12 במרץ 1980) היה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, חבר בכמה ממשלות הונגריות בתפקידים שונים, בשנת 1956 נבחר למזכיר הראשון של מפלגת העובדים ההונגרית. הוא היה קצין הנ.ק.ו.ד. הסובייטי. בין השנים 1949–1957 והיה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA). ארנה גרה היה אחד מחברי הרביעייה המוסקבאית (הכול יכולה), שלמעשה היה לה חבר חמישי, מעט סמוי ((כולם היו יהודים ולפי סדר חשיבות וכוח הם: מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), ארנה גרה (ארנה זינגר), מיהאי פרקש (הרמן לוי), יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר), גאבור פטר (בנימין אייזנברג)), שניהלה את הונגריה בשנים 1945–1956. הוא היה גם חבר הטרויקה (עם ראקושי ופרקש).
קורות חיים.
גרה היה בנם של מוריץ זינגר (1927–1851) פקיד בנק יהודי ואמו הייתה מריה אנגל (1913-1863), שנפטרה כשארנה היה בן 15. סבו וסבתו מצד אביו היו ברנאט זינגר ואנה שטיינר, וסבו וסבתו מצד אמו היו גאבור אנגל וברטה שנפלד. ארנה הילד סיים את לימודיו בגימנסיה באויפשט. במקור התכוון ללמוד רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, אולם לאחר שנתיים עזב את לימודיו ובשנת 1918 הצטרף לאיגוד העובדים הסוציאליסטים הצעירים ואחר כך למפלגה הקומוניסטית ההונגרית. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד במנגנון של התאחדות העובדים הצעירים הקומוניסטים ההונגרית (KIMSZ) והיה ציר בשנת 1919 בקונגרס המפלגה. הוא היה חבר גם בצבא האדום ההונגרי, אך לא שירת ביחידה לוחמת.
בתנועה הקומוניסטית הגולה.
וינה, ברית המועצות.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אף שגרה לא היה דמות בולטת, הוצא נגדו מעצר לאומי. להוראת המפלגה הקומוניסטית נמלט לווינה בראשית ינואר 1920, שם הצטרף לסיעת ארנה לנדלר והשתתף בתנועה הקומוניסטית ההונגרית הגולה. הוא עבד עם אימרה שלאי (הולנדר בשמו הקודם) במשרד KIMSZ. הוא נשלח לברטיסלבה, שם השתתף בהקמת הפדרציות של העובדים הצעירים הסלובקים והרומנים. הוא נשלח מווינה לבוקרשט בתפקיד. בדרכו חזרה הוא נעצר בגבול צ'כוסלובקיה, אך נמלט מכלא ברטיסלבה. מאוחר יותר נתפס על ידי משמר הגבול הגרמני בפאסאו וגורש חזרה לאוסטריה. הוא נשלח בחזרה להונגריה בשנת 1922, אך נעצר בספטמבר יחד עם שבעים פעילים נוספים ונידון ל -15 שנות מאסר. עם זאת, בשנת 1924 שוחרר לברית המועצות. שם נרשם לבית הספר הבינלאומי על שם לנין, קיבל אזרחות סובייטית והפך לסוכן של ה-נ.ק.ו.ד.
ספרד.
מאוחר יותר מונה לוועד המנהל של האינטרנציונל הקומוניסטי ועבד בצרפת, בלגיה, ספרד ופורטוגל. במהלך מלחמת האזרחים בספרד היה מפקד חטיבה בינלאומית וגם נציג ה- נ.ק.ו.ד. הסובייטי (קודמו של הק.ג.ב.). בתפקיד זה נלחם ללא רחם נגד הטרוצקיסטים, שנלחמו גם הם נגד פרנסיסקו פרנקו, כשהוא קיבל את שם הגנאי ה"קצב ברצלונה". הוא היה אחראי לחיסולו של אנדרס נין, מנהיג מפלגת הפועלים המרקסיסטית המאוחדת (POUM) (בספרדית: Partido Obrero de Unificación Marxista) בספרד ב־20 ביוני 1937.
לאחר החזרה הביתה.