חוסה סרברייר
חוסה סרברייר (בספרדית: Jose Serebrier; נולד ב-3 בדצמבר 1938 במונטווידאו) הוא מנצח ומלחין יהודי אורוגוואי תואר על ידי המנטור שלו, לאופולד סטוקובסקי במגזין טיים, כ"אמן הגדול של האיזון התזמורתי".
ביוגרפיה.
סרברייר נולד בשנת 1938 במונטווידאו, בירת אורוגוואי, כבן להורים יהודים בעלי שורשים ברוסיה ופולין. בגיל 9 התחיל ללמוד לנגן בכינור אצל יאשה פידלון, אחד מתלמידיו של יאשה חפץ. כמו כן התחיל ללמוד פסנתר ומוזיקה עממית לטינו-אמריקאית
בגיל 11 הקים סרברייר בבית הספר באישור שר התרבות, תזמורת נוער ראשונה מסוגה, אליה גייס כ-80 נגנים וניצח עליה. במופע של התזמורת הזמנין את נשיא אורוגוואי ואת שרי הממשלה. הוא סייר עם התזמורת ברחבי ארצו למשך 4 שנים. עד גיל 15 למד בבית הספר העירוני למוזיקה במונטווידאו, ולמד נגינת כינור, סולפג' ופולקלור לטינו-אמריקאי. עם מוריו נמנו חואן פאברי (כינור) מיגל פריץ' וויסנטה אסקונה. בהמשך למד בקונסרבטוריון של מוטווידאו קונטרפונקט, אמנות הפוגה, הלחנה וניצוח אצל המוזיקאי ממוצא איטלקי גידו סנטורסולה וכן פסנתר אצל אשתו של סנטורסולה, שרה בורדיון סנטורסולה ואצל אסטראדה. אחר כך למד ניצוח. כשארגנה התזמורת הלאומית של אורוגוואי תחרות הלחנה, יצירה של סרברייר, הפתיחה-פנטזיה "אגדת פאוסט" (בהשראת תומאס מאן) שאותה הלחין בשבועיים שלפני התחרות, זכת בפרס הראשון. מכיוון שהיה רק בן 15 לא הורשה לנצח על ביצוע הבכורה של היצירה והיא נוצחה על ידי המנצח הברזיליאי אלעזר דה קארווליו (1996-1912). בשנת 1956 היגר לארצות הברית ולמד ניצוח שם אצל קרוואליו בטנגלווד, מושב הקיץ של התזמורת הסימפונית של בוסטון. בטנגלווד השתלם למשך 4 שנים, בין היתר, אצל אהרן קופלנד .
בהמלצתם של קופלנד ושל וירג'יל תומסון נשלח סרברייר עם מלגה ממלכתית ללמוד עד שנת 1958 במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, הלחנה אצל ויטוריו ג'אניני ובשנת 1960 סיים גם תואר שני אצל המנצח אנטל דוראטי באוניברסיטת מינסוטה והיה לעוזרו של דוראטי. בנוסף השתלם בניצוח במדינת מיין אצל פייר מונטה.. בשנים 1966-1962 היה סגן מנצח לצד לאופולד סטוקובסקי, המנצל הראשי של התזמורת הסימפונית האמריקאית.
בגיל 17 כתב סרברייר את הסימפוניה הראשונה שלו שבוצעה בבכורה תחת שרביטו של לאופולד סטוקובסקי כתחליף של הרגע האחרון לסימפוניה הרביעית של צ'ארלס אייבס שהייתה מורכבת מאוד ועוררה עדיין קשיים בביצוע. בשנת 2010 יצאה הקלטת הקונצרט הזה על תקליטור. באותה שנה, 2010, ביצוע אחר של סימפוניה זו הוקלט על ידי המלחין כמנצח את התזמורת הסימפונית של בורנמות' והוקלט על ידי חברת ההקלטות נאקסוס.
פעילותו כמנצח.
הופעת הבכורה של סרברייר כמנצח נערכה עם התזמורת הסימפונית האמריקאית בקרנגי הול בשנת 1965.
סרברייר השתתף יחד עם סטוקובסקי ועוד מנצח בביצוע הבכורה בשנת 1965 של הסימפוניה הרביעית של צ'ארלס אייבס הנחשבת לקשה במיוחד, 50 שנה אחרי הלחנתה. כעבור מספר שנים ניצח עליה סרברייר לבדו וזו הייתה הקלטתו הראשונה.
המגזין "Hi-Fi News and Record Review" כתב על כך "זה באופן ודאי אחד מהישגיו הגדולים של הגרמופון".
החל משנת 1975 הפסיק להשתמש בשרביט המנצחים בעקבות פציעה בעת הניצוח.
בשנים 1983-1982 פעל סרברייר כמנצח האורח הראשי של התזמורת הסימפונית של אדלייד. הוצע לו תפקיד המנצח הראשי של תזמורת זו אבל לא היה יכול להסכים לתפקיד. לאופולד סטוקובסקי מינה אותו כסגן מנצח של התזמורת הסימפונית האמריקאית, תפקיד שבו כיהן חמש שנים עד שעבר לקליבלנד כמלחין הבית של תזמורת קליבלנד) 1970-1968 (לפי הזמנתו של גאורג סל, עם מלגה מקרן רוקפלר. סרברייר עבד גם כעוזרו של אנטל דוראטי בניצוח על תזמורת מינסוטה. בשנים 1968-1966 לימד באוניברסיטת מישיגן-איסט.
הסימפוניה השלישית והפנטזיה לכלי מיתר נמנות עם יצירותיו הידועות ביותר. סגנונו הוא אנרגטי, צבעוני ומלודי. אחת מיצירותיו היוצאות דופן היא הפסקליה ופרפטואום מובילה לאקורדיון ולתזמורת קאמרית.
בשנת 2012 פרסם בחברת BIS Records קונצ'רטו לחליל עם טנגו לפי הזמנתה של החלילנית שרון בצלי.
סרברייר ערך סיורי הופעות רבים עם תזמורות רבות, ביניהן התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת הנוער של האמריקות, התזמורת הקאמרית הסקוטית. עם התזמורת הלאומית הרוסית הופיע בדרום אמריקה ובסין. את סיורו הבינלאומי הראשון ערך עם תזמורת ג'וליארד ב-17 מדינות בדרום אמריקה.
בשנים 1964-1962 היה המנהל מוזיקלי של פסטיבל שייקספיר האמריקאי . סרברייר הקים את הפסטיבל הבינלאומי של האמריקות ופסטיבל מיאמי (1985) אותו ניהל כמנהל אמנותי.
בפברואר 2002 ניצח על התזמורת בטקס פרסי גראמי בלוס אנג'לס, שכלל קטע נגינה בכינור בביצועו של ג'ושוע בל.
חייו הפרטיים.
סרברייר נשוי החל משנת 1969 לסופרן האמריקאית קרול אן פארלי (ילידת מדינת איווה 1946) לזוג נולדה בת. הם ערכו מספר הקלטות ביחד. סרברייר מתגורר לסירוגין בניו יורק ובלונדון.
מבחר יצירות.
לתזמורת סימפונית ולתזמורת קאמרית.
4 סימפוניות
כולל "ארבע עונות" מאת מלחינים שונים, כשהחלק הרביעי הוא קונצ'רטו החורף של סרברייר:
עוד יצירות קאמריות נוספות.
Casi un Tango - Almost a Tango 2002, - לקרן אנגלית
מוזיקת במה.
באלטים.
סרברייר הלחין מוזיקה ללהקת הבלט ג'ופרי בלט. הקונצ'רטו שלו לנבל ולתזמורת, היצירה "צבעים מגיים" שימשו למופעים של להקת הבלט ג'ופרי בניו יורק, הפנטזיה לכלי קשת שימשה למופעים של להקת הבלט של פיטסבורג.
חיל העבודה הסיני
חיל העבודה הסיני היה כוח עבודה של תושבי סין אשר גויס על ידי ממשלת בריטניה לעבודה צבאית שאינה לחימה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. עד תום המלחמה שירתו בחיל כ-100 אלף עובדים.
הקמת החיל.
ב-1916 שרר מחסור חמור בכוח עבודה לתמיכה בפעולות מדינות ההסכמה באירופה. הפילדמרשל הייג מפקד חיל המשלוח הבריטי, פנה לממשלתו בדרישה לגייס 21 אלף עובדים. בעת ההיא כבר גייסו מדינות ההסכמה עובדים אזרחיים מאיי הודו המערבית הבריטיים, מאוריציוס, מלטה, מצרים, פיג'י וסיישל וכן מדרום אפריקה.
סין הייתה נייטרלית באותו שלב במלחמה וממשלתה לא התירה לאזרחיה להשתתף בלחימה. לכן בתחילה נעשה גיוס העובדים בה בסיוע בלתי רשמי של רשויות מקומיות שונות. ב-14 באוגוסט 1917 הכריזה סין מלחמה על הקיסרות הגרמנית ועל אוסטרו-הונגריה ולאחר מכן החלה מחלקת העבודה של ממשלה הסינית לארגן את גיוס העובדים באופן רשמי.
צרפת הייתה החלוצה בגיוס עובדים אזרחיים מסין. במאי 1916 הוסכם על גיוס 50 אלף עובדים, והראשונים שבהם יצאו לצרפת בחודש יולי. בריטניה באה בעקבותיה. מהנדס הרכבות הבריטי תומאס בורן (Thomas J. Bourne), שעבד בסין במשך 28 שנים, הגיע באוקטובר 1916 לעיר וייהאי (Weihai), אז מושבה בריטית, כדי להתחיל בגיוס עובדים.
העובדים שגויסו הגיעו ברובם ממחוז שאנדונג אך גם ממחוזות נוספים בצפון סין. המגויסים הראשונים יצאו מוייהאי בדרך הים באמצע ינואר 1917. חלק מהעובדים הפליגו ישירות לצרפת, אך רובם הועברו ליעדם בחשאי דרך קנדה. העובדים הונעו להתגייס על ידי תנאי העוני באזורי מגוריהם ואי הוודאות הפוליטית בארצם, וגם פותו לכך על ידי ההבטחות הבריטיות לשכר נדיב.
שירות החיל.
בסוף שנת 1917 שירתו 54 אלף עובדים בחיל העבודה הסיני בצרפת ובבלגיה, ובסופו של דבר הגיע מספרם לקרוב ל-100 אלף. מאות סטודנטים סינים גויסו לשמש כמתורגמנים שיקשרו בין העובדים לבין השלטונות הבריטים והצרפתים. במאי 1919 כלל עדיין החיל 80 אלף עובדים.
רוב העובדים היו בגילאים 20 עד 35. הם זוהו על ידי מספר אישי. הם הועסקו בעיקר באזורים העורפיים. הם בנו מצבורי תחמושת, פרקו מטענים מאוניות, תיקנו דרכים ומסילות רכבת, חפרו שוחות ומילאו שקי חול. חלקם הועסקו במפעלי תחמושת ובמספנות. לאחר שביתת הנשק במלחמה הם עבדו גם בפינוי שדות מוקשים ובמילוי קילומטרים של תעלות לחימה וכן באיסוף חללים. מקצת העובדים הועסקו בעבודות מקצועיות, כמו מכונאות וריתוך עבור חיל הטנקים המלכותי. במהלך המלחמה מנע לחץ של איגודי עובדים בבריטניה כניסה של עובדים סינים לשטחה.
היחס לעובדים היה כאל עובדים כפיים זולים. השכר ששולם להם לא היה גבוה, הם לא הורשו לצאת ממחנותיהם ולהתיידד עם אזרחים מקומיים וחיילים. עובדים חלו בשל תזונה גרועה, או בשל תנאי מגורים נחותים, קור ורטיבות. לעיתים התמרדו עובדים נגד הממונים עליהם או בזזו מזון ממסעדות מקומיות. חמישה עשר עובדים נדונו למוות בעוון רצח. ארבעה נהרגו ותשעה נפצעו כאשר חיילים בריטים ירו לעברם במהלך מהומות בדצמבר 1917.
חמישה מאנשי חיל העבודה הסיני עוטרו על שירותם עד תום המלחמה במדליית השירות המצטיין , מהם אחד על תפקודו במהלך הפגזה שנחתה על קבוצת העבודה שלו. לאחר המלחמה שלחה ממשלת בריטניה מדליה לכל אחד מהעובדים הסינים שהיה עדיין בחיים. הייתה זו מדליית המלחמה הבריטית , שחולקה לכל אחד מאנשי הכוחות המזוינים של האימפריה הבריטית ששירת במלחמה. המדליה שחולקה לעובדים הסינים לעובדים זרים אחרים הייתה יצוקה לא מכסף כלחיילים אלא מארד.
עד תום המלחמה שירתו בצרפת ובמזרח התיכון יותר מ-300 אלף עובדים ממדינות שונות, ובכללם 100 אלף מצרים, 21 אלף הודים ו-20 אלף דרום אפריקאים.
אבדות.
לפחות 2,000 עובדים סינים מתו בצרפת ובבלגיה במהלך המלחמה. קיימות טענות שמספר המתים בקרבם הגיע אף ל-10,000 עד 20 אלף. החללים מתו עקב מגפת השפעת הספרדית, או מתו ממחלות אחרות, תאונות עבודה או תנאי חיים ירודים, וכן מהפגזות או ממוקשים.