לאחר ההצלחה של "נקודת המפנה", כתב גלדוול את "ממבט ראשון" בשנת 2005. הספר מסביר כיצד אנשים מפרשים אירועים או רמזים וכיצד חוויות העבר יכולות לגרום לאנשים לקבל החלטות מושכלות במהירות רבה. גלדוול הדגים זאת באמצעות דוגמאות כמו "גטי קורוס" ומחקר על הסבירות של גירושין אצל זוגות נשואים של הפסיכולוג ג'ון גוטמן. שערו של גלדוול היה ההשראה ל"ממבט ראשון". הוא ציין כי הוא החל לקבל דוחות על מהירות כל הזמן, דבר מוזר בהתחשב בעובדה שהוא מעולם לא קיבל אחד לפני והוא התחיל לקבל תשומת לב מיוחדת מאבטחה בשדות התעופה. באירוע מסוים, ניגשו אליו שלושה שוטרים תוך כדי הליכה במנהטן, כי שערו המתולתל התאים לפרופיל של אנס, למרות העובדה שהחשוד כלל לא נראה כמוהו.
ספרו השלישי של גלדוול, מצוינים, פורסם בשנת 2008. הספר בוחן כיצד הסביבה של האדם, יחד עם מוטיבציה אישית, משפיעה על האפשרות וההזדמנות שלו להצליח. השאלה המקורית של גלדוול סובבת סביב עורכי הדין: כיצד רוב עורכי הדין המובילים בניו יורק הם יהודים? בספר מבחין גלדוול שאנשים מייחסים את הצלחתו של ביל גייטס להיותו "ממש חכם" או "שאפתני באמת". גלדוול ציין שהוא מכיר הרבה שהם אנשים חכמים מאוד ושאפתנים מאוד, אבל להם אין 60 מיליארד דולר. הוא הוסיף ואמר: "זה הכה בי, הרעיון שההבנה שלנו על ההצלחה שלו הייתה ממש גסה. זו הייתה הזדמנות "לחפור קצת" בנושא כדי להשיג הסברים טובים יותר".
ספרו הרביעי של גלדוול, , פורסם ב-20 באוקטובר 2009. "מה שראה הכלב" אוסף יחד את המאמרים האהובים עליו מן ה"ניו יורקר" מאז הצטרף למגזין כסופר בשנת 1996. כל הסיפורים כוללים את אותו נושא, כיצד העולם נראה דרך עיניהם של אחרים, גם אם במקרה מסוים אחד מהאחרים הוא כלב.
ספריו של גלדוול, "נקודת המפנה" ו"ממבט ראשון", היו רבי מכר בינלאומיים. נקודת המפנה מכר מעל שני מיליון עותקים בארצות הברית ו"ממבט ראשון" נמכר במידה דומה.
ביקורות.
נקודת המפנה נבחר כאחד הספרים הטובים ביותר של העשור על ידי לקוחות אמזון, הגארדיאן והטיימס, והיה במקום החמישי ברשימת רבי המכר של העשור בקטגוריית ספרי עיון ברשימה של בארנס אנד נובל. "ממבט ראשון" הוכנס על ידי חברת Fast ל-"רשימה של ספרי העסקים הטובים ביותר של 2005" והיה במקום החמישי של הספרים האהובים על ידי המשתמשים של אמזון ב-2005. "מצוינים" היה במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 11 שבועות ברציפות, ובכך היה במקום העשירי לספרי עיון בשנת 2008. הוא דורג כך גם ברשימה של 50 ספרי עיון הטובים ביותר של 2008 של אל סן פרנסיסקו כרוניקל.
הערכה ביקורתית של עבודתו של גלדוול הייתה מעורבת. רוב השבחים היו על כישרונו לכתוב בצורה בהירה ומשכנעת בעוד רבים היו חלוקים על מסקנותיו או שיטות המחקר שלו.
המגזין פורצ'ן תיאר את נקודת המפנה בתור "ספר מרתק שגורם לך לראות את העולם בצורה שונה". דיילי טלגרף קרא לספר "מחקר שגרתי להפליא של תופעה כמעט לא מובנת, המגפה החברתית". סטיבן פינקר כתב שגלדוול הוא סופר עם "כישרונות רבים... הוא נמנע מנושאים משומשים, שתואמים את הדעה הרווחת, ומעודד את קוראיו לחשוב שוב לחשוב אחרת. הכתיבה שלו ברורה, עם הסברים צלולים ותחושה כי אנחנו משוחחים עם מומחים על עצמנו". בסקירת "ממבט ראשון", בולטימור סאן מכנה את גלדוול "העיתונאי האמריקאי המקורי ביותר מאז טום וולף הצעיר". האקונומיסט קרא ל"מצוינים" "קריאה מרתקת עם מסר חשוב". דוד לאונרדת כתב סקירה בניו יורק טיימס: "בעולם המכריע של כתיבת סיפורת, מלקולם גלדוול הוא קרוב עד כישרון ייחודי כפי שקיים היום". על "מצוינים" כתב לאונרדת כי "(מצוינים) משאיר אותך מהרהר בתאוריות שהומצאו (על ידי גלדוול) במשך ימים אחר כך".
הביקורת על גלדוול נוטה להתמקד בעובדה שהוא עיתונאי ולא אקדמאי, וכתוצאה מכך עבודתו אינו עומד בתקן של כתיבה אקדמית. המבקרים טוענים כי הוא לפעמים מותח סיפורים צבעוניים שלו כדי להחיל אותם על בעיות עסקיות. בניו ריפבליק נכתב על הפרק האחרון של "מצוינים": "אטום לכל צורות החשיבה הביקורתית". גלדוול קיבל גם ביקורת על הדגש שלו על ראיות אנקדוטיות במחקר כדי לתמוך במסקנותיו. סטיבן פינקר קורא תיגר על היושרה של הגישה של גלדוול. אפילו תוך שהוא מהלל את סגנון הכתיבה האטרקטיבי של גלדוול ותוכנו, פינקר כותב כי גלדוול הוא "גאון קטין אשר מבלי משים ממחיש את הסכנות של חשיבה סטטיסטית". בעקבות טעות הפניה בדיווח של גלדוול, פינקר מבקר את חוסר מומחיותו: "אני קורא לזה בעיה ערך Igon: כאשר החינוך של הסופר על נושא מורכב הוא לראיין מומחה, הוא נוטה להציע הכללות, והן בנאליות, קהות או שטחיות ולא נכונות". פובליציסט האינדפנדנט האשים את גלדוול בעשיית פוזות של תובנות ש"מובנות מאליהן". בביקורת הוא האשים את גלדוול בקבלת טענות עם אנלוגיה חלשה וציין כי יש "סלידה לכך". הוא הוסיף כי "גלדוול עשה קריירה מתוך מסירת אמיתות נבובות לאנשים והלבשתן בשפה אימפרסיוניסטית נמלצת כדי לעקוף את השיטה המדעית".
לין מרגוליס
לין מרגוליס (באנגלית: Lynn Margulis; 5 במרץ 1938 - 22 בנובמבר 2011) הייתה ביולוגית יהודיה-אמריקאית ופרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. מרגוליס נודעת בעיקר עבור התאוריה שפתחה אודות מקור אברוני התא האיקריוטיים הקרויה אנדוסימביוזה. היא מזוהה גם עם השערת גאיה המבוססת על רעיונות של ד"ר ג'יימס לאבלוק והייתה אשתו הראשונה של קרל סייגן.
גיבתוניים
גיבתוניים (שם מדעי: Emberizidae) היא משפחה גדולה מאוד של עופות מסדרת ציפורי השיר.
בעוד שבאירופה הם מכונים גיבתוניים, באמריקה הם נקראים "דרורים אמריקאיים", כן ידועים פרטים ממשפחה זאת הנקראים פרושיים.
לגיבתוניים מקור קצר ועבה, בעל צורת חרוט שקצהו חד, ושוליו כפופים מעט פנימה, הטפרים חזקים וכפופים.
הגיבתוניים מחליפים את נוצותיהם המפוספסות, פעמיים בשנה. 9 אברות הכנף בעלות גודל אחיד, ועוד אברה אחת מנוונת, שכמעט לא ניתן להבחין בה, הזנב ארוך יחסית ומפורץ, נוצות המצח ארוכות ומסתירות את הנחיריים.
רוב הגיבתונים הם ציפורי קרקע, החיים על הקרקע ומחפשים עליה את מזונם, המורכב בעיקרו מזרעי דגניים וחרקים קטנים. הם מתגוררים בקן המוסתר בגומה או תלם בקרקע, ובנוי מגבעולי קש, ועשבים יבשים. יש והקן נבנה על שיח נמוך, והגבוה מכולם הוא קינו של הגיבתון שחור-ראש, המגיע עד למטר וחצי מעל הקרקע.
הקינון מתחיל באביב, הנקבה היא זאת שבונה את הקן, הביצים אפורות, מנוקדות או משורטטות, משך הדגירה כ־16 יום, הזכר שאינו מסייע בבניית הקן, עוזר בהאכלת הגוזלים.
במשפחת הגיבתוניים כ-70 סוגים, הכוללים כמה מאות מינים. בישראל קיים רק סוג אחד הנקרא "גיבתון" (שם מדעי: "Emberiza").
סוגים נוספים במשפחה, ייתכן ששייכים למשפחות קלקרידיים, קרדינליים (Cardinalidae), פסרליים, סבכי העולם החדש, טנגריים או פרושיים.
אוטו פרנק
אוטו היינריך "פים" פרנק (גרמנית: Otto Heinrich "Pim" Frank; 12 במאי 1889 - 19 באוגוסט 1980) היה איש עסקים יהודי ממוצא גרמני ואביהן של אנה פרנק ומרגוט פרנק. פרנק נאסר על ידי הנאצים במחבוא באמסטרדם והועבר עם כל בני משפחתו למחנה ריכוז. הוא היה הניצול היחיד ששרד את השואה מבני המשפחה, ירש את כתב היד של יומנה של אנה פרנק, והקדיש את חייו לפרסום היומן והפיכתו לזיכרון עבור בני משפחתו שנרצחו ולקורבנות הרבים שנטבחו בשואה מבלי להשאיר עקבות.
קורות חייו.
עד מלחמת העולם השנייה.
הוא נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בנם השני של מיכאל פרנק ואליס שטרן פרנק. שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן עבד בבנק שבבעלות המשפחה עד לפשיטת הרגל של הבנק בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים. ב-12 במאי 1925 נשא לאשה את אדית הולנדר, בת למשפחת תעשיינים. בתם הבכורה מרגוט פרנק נולדה ב-16 בפברואר 1926, ואחריה נולדה אנה ב-12 ביוני 1929.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 החל פרנק לחפש מקלט מהגזירות והרדיפות כנגד יהודים, באותה שנה עקרה המשפחה לעיר אאכן שם התגוררו הורי אדית פרנק, הוא החל את קשריו עם חברת המזון אופקטה ויזם את הקמת סניף הולנד של החברה, במטרה לעקור את המשפחה להולנד.
הגירה להולנד.
באמסטרדם פתח אוטו פרנק סניף של חברת אופקטה, שעסקה בהפצה של פקטין לשימוש בתעשיית המזון, משרדי החברה נקבעו בבית שידוע כבית אנה פרנק. בשנת 1934 הגיעה אנה בלווית אמה ואחותה לאמסטרדם והמשפחה השתכנה בבית מגורים בכיכר מרוודה (הולנדית: Merwedeplein) שבעיר. בשנת 1938 פתח אוטו פרנק חברה בשם פקטקון ( Pectacon) שעסקה במכירה בסיטונאות של חומרים המשמשים בתעשיית השימורים כגון תערובות תבלינים ומלחים. בחברה זו הועסק הרמן ואן פלס, (Hermann van Pels) קצב גרמני -יהודי, אף הוא פליט, כמומחה ויועץ. בשנת 1939 הצטרפה סבתה של אנה - רוזה הולנדר - למשפחת פרנק, והתגוררה במחיצתם עד למותה בשנת 1942.
בשנת 1938 ניסה אוטו פרנק להשיג ויזה למשפחתו לארצות הברית אך בקשתו נדחתה. בשנת 1940 ניסה אוטו פרנק לקבל ויזה למשפחתו לקובה, ובקשתו אושרה חלקית - רק הוויזה שלו אושרה ובוטלה עם פלישת גרמניה להולנד.