תופעת ההשקעה בלגו נובעת מכך שמחירי הצעצועים עולים עם הזמן. ניתן להבחין בעלייה דרסטית במחירי דגמים השייכים למהדורות מיוחדות. לדוגמה, עלותה של ספינת החלל "מילניום פלקון" (מסדרת מלחמת הכוכבים) בבריטניה גדלה מ-342 ליש"ט (מחיר קמעונאי מקורי) ל-2,712 ליש"ט בין השנים 2007–2015, ובכך צברה ערך של מאות אחוזים. מקור ההכנסות העיקרי של המשקיעים הוא אספנים. על מנת לשמור על ערך החבילה, נהוג לאחסן אותה באריזה מקורית, הכוללת את כל החלקים ואת מדריך ההרכבה. זירת המסחר הנפוצה בקרב המשקיעים מתקיימת דרך אתר אינטרנט בשם Bricklink - אתר המהווה שוק בינלאומי ללגו, ובו נעשות מרבית עסקאות קניית הלגו שאינן דרך החנויות הרשמיות. אתר נוסף שמקיים מכירות של דגמים רגילים ודגמי אספנות הוא אתר המכירות הפומביות איביי. עם זאת, מפאת מחירי האתר הגבוהים אין אספני לגו מקצועיים מרבים לקנות בו.
לגולנד
לגולנד (באנגלית: Legoland) היא רשת של פארקי שעשועים, שמתמקדים כולם בעיקר בצעצוע הלגו. הם אינם בבעלות מלאה של קבוצת לגו עצמה, אלא הם בבעלות ומופעלים על ידי חברת הפארקים הבריטית Merlin Entertainments.
פארק לגולנד בילונד (The Legoland Billund Resort) נפתח בבילונד שבדנמרק בשנת 1968, ואחריו נפתח לגולנד וינדזור בעיר וינדזור שבאנגליה בשנת 1996. פארקים נוספים מהרשת נפתחו גם בגרמניה, יפן, מלזיה, דובאי וארצות הברית (קליפורניה ופלורידה).
בנוסף, ישנם פארקים נוספים בדרום קוריאה, ניו יורק ושאנגחאי, שנמצאים כרגע בשלבי בנייה.
אטרקציות.
הפארקים מיועדים למשפחות עם ילדים צעירים (בני 11 ומטה), ולמרות שבין האטרקציות ישנן מספר רכבות הרים, הן לא רבות או קיצוניות כמו אלו שבפארקים אחרים ויש דגש רב יותר על מתקנים שמתאימים לילדים צעירים. פארקי לגולנד מחולקים לאזורים שונים, שזהים בכל הפארקים של הרשת. לדוגמה, כל ששת הפארקים כוללים את "לגו מינילנד" ("Lego miniland"), דגם מיניאטורי של כפר אשר כולל ציוני דרך והתרחשויות בהתאם למדינה שבה הפארק נמצא, ועשוי כולו ממיליוני לבני לגו אמיתיות.
אלמנטים חינוכיים.
אחד ההיבטים המרכזיים של פארקי לגולנד הוא חינוך ולמידה.
דוגמאות:
כל מתקני הפארקים קשורים ללגו, ורבים מהם נראים כאילו הם עשויים מקוביות לגו.
פארקים שנסגרו.
בעבר, הוקם פארק לגולנד גרמניה, שפעל בשנים 1976-1973, והיה ממוקם בעיר סירקסדורף שבצפון גרמניה. בשנת 1976 הפארק נמכר; לגולנד סירקסדרף נקרא כעת האנסה פארק .
ריינר ורנר פאסבינדר
ריינר ורנר פאסבינדר (בגרמנית: Rainer Werner Fassbinder, 31 במאי 1945 – 10 ביוני 1982), היה במאי סרטים גרמני, תסריטאי ושחקן. הוא נחשב אחד מהמייצגים החשובים ביותר של הקולנוע הגרמני החדש. פאסבינדר היה יוצר סרטים פורה, שעבד בקצב מסחרר: מ-1969 עד 1982 הוא ביים יותר מ-40 הפקות, רובן פיצ'רים (סרטים באורך מלא), וחלקן הקטן סרטי טלוויזיה. לפני המעבר לקולנוע, הוא עסק בתיאטרון, ניהל להקת תיאטרון ובמסגרת זו היה מעורב בכתיבה ובימוי של 27 מחזות.
פאסבינדר היה יוצר קולנוע מגוון, שעסק ברבים ממקצועות הסט וההפקה בו זמנית: הוא כתב או עיבד למסך בעצמו כמעט את כל סרטיו. כמו כן, הוא היה ארט-דיירקטור ברוב סרטיו המוקדמים, ועורך או עורך שני ברבים מהם. הוא שיחק בחלק מסרטיו ואף בסרטים של במאים אחרים. מדי פעם מילא תפקידים נוספים כגון צלם ומפיק.
עבודותיו של פאסבינדר מניחות ביסודן בסיס פרובוקטיבי מוצק. האנרגיה היצירתית הפנומנאלית שלו התנגשה עם סגנון פרוע, מלא הרס עצמי ואף מופקר, שיצרו לו מוניטין של "הילד הרע" של הקולנוע הגרמני החדש, ובמקביל הפכו אותו לאחת הדמויות המרכזיות של קולנוע זה. מחד הוא ניהל מערכות יחסים קשות ואף מתעללות עם השחקנים והצוות הטכני בסרטיו, מצד שני סרטיו מראים רגישות עמוקה לאאוטסיידרים ולדחויים חברתית, ואת שנאתו לאלימות ממוסדת. נושא החוזר בסרטיו הוא ביקורת על הבורגנות הגרמנית, הגזענות ועל החיים האנושיים באופן כללי.
שנותיו הראשונות ותחילת הקריירה.
פאסבינדר נולד בעיירה קטנה בבוואריה בשם באד וריסהופן (Bad Wörishofen), ב-31 במאי 1945, כשלושה שבועות לאחר כניעת גרמניה הנאצית. במהלך ילדותו ונעוריו נתקל פאסבינדר בקשיים משפחתיים רבים. הוא סבל מחוסר תשומת לב מצד הוריו, שהתגרשו בהיותו בן 6, וממערכות-יחסים קשות עם בני הזוג של אמו ושל אביו, שבביתו התגורר. מגיל צעיר ולאורך כל גיל ההתבגרות גילה משיכה עצומה לקולנוע ולעיתים צפה במספר סרטים באותו היום. מאוחר יותר טען כי "הקולנוע היה חיי, המשפחה שמעולם לא הייתה לי בבית". בשנות הנעורים החל לכתוב פואמות, מחזות וסיפורים קצרים. במהלך שנים אלה כבר ניהל מערכות יחסים עם גברים.
בגיל 18 (1963) יצא פאסבינדר מהארון כהומוסקסואל, חזר למינכן והחל ללמוד משחק. בשנים 1964-1966 למד בסטודיו למשחק במינכן, שם פגש את חנה שיגולה (Hanna Schygulla), שתהיה אחת מהשחקניות החשובות ביותר בסרטיו. במהלך תקופה זו יצר סרטי 8-מ"מ ראשונים, ועבד כשחקן, עוזר במאי ואיש-סאונד. הוא ניסה להתקבל לבית הספר לקולנוע של ברלין, אך נדחה על ידם.
ב-1967 הצטרף פאסבינדר לתיאטרון האקשן של מינכן, בו היה פעיל כשחקן, במאי וכותב. ב-1968 ביים את הפקת הבכורה שלו: "Katzelmacher", סיפורו של עובד זר מיוון שהופך למושא לשנאה גזעית, מינית ופוליטית על ידי קבוצת בווארים. מספר שבועות לאחר מכן, נהרס אולם התיאטרון של הלהקה על ידי אחד ממייסדיו, שקינא בכוחו הגדל של פאסבינדר בתוך הקבוצה. להקת התיאטרון התפרקה, והוקמה מחדש תחת השם "אנטי-תיאטרון" בניהולו של פאסבינדר. בין היתר כללה הקבוצה את הארי באר (Harry Baer) וקורט ראב (Kurt Raab) שביחד עם חנה שיגולה ואירם הרמן (Irm Hermann) הפכו לחברים החשובים ביותר בלהקת האמנים שהשתתפו בסרטיו.
סגנון בימוי התיאטרון שלו היה דומה לזה של סרטיו המוקדמים, והוא הושפע פחות מהמסורת התיאטרלית ויותר ממחזות זמר, קברט וסרטים. אחרי שיצר את סרטו הארוך הראשון ב-1969, מיקד פאסבינדר את מאמציו בקריירה שלו כבמאי קולנוע, אך נשאר מעורב בתיאטרון עד ימיו האחרונים.
בשנת 1985, כשלוש שנים לאחר מותו, נעצרה העלאת מחזהו "העיר, האשפה והמוות" על ידי הקהילה היהודית בפרנקפורט עקב דמות של איש נדל"ן יהודי שמבוססת על נרטיבים אנטישמיים. המחזה עלה במדינות אחרות, כולל בישראל, בסטודיו של יורם לונישטיין ב-1999 ובגרמניה רק בשנת 2012.
הקריירה הקולנועית.
כאמור, החל מגיל 21, ובמהלך כ-15 שנים, יצר פאסבינדר מספר עצום של סרטים וסדרות טלוויזיה (זאת בצד המחזות ותסכיתי הרדיו שכתב). נוסף למעורבותו בסרטיו שלו ובסרטים אחרים ברבים ממקצועות הסט (ממשחק, דרך צילום ועד עריכה), הוא כתב 33 תסריטים ושיתף פעולה עם תסריטאים אחרים בכתיבת 13 נוספים.
ברבים מסרטיו חקר פאסבינדר באופן מלא חמלה את האופן בו החברה דוחה אנשים בשוליה, מסיבות שמעבר לשליטתם. למרות ההבנה הרבה לדחוי ולחלש, הוא היה ידוע לשמצה כאדם קשה, ובאופן מכוון יצר תדמית של אדם לא חביב. הוא הראה מודעות עצמית רבה לאישיותו הקשה ולנטיותיו המקרבנות. הוא הציג תמונות קשות מאוד של מערכות יחסים, בהן הוא הראה חמלה גם כלפי הקורבנות וגם כלפי המקרבנים. להבדיל מבמאים אחרים שיצרו דמויות קשות ואכזריות למטרות דרמטיזציה, פאסבינדר היה מודע לאכזריותו והנכיח אותה בדמויות בסרטיו ובמערכות היחסים בהן. במובן זה, יחסי הכוח המוצגים בסרטיו הם למעשה דרך לקתרזיס והתמודדות עם השדים של עצמו, ותצוגה אמיתית וכנה של מה שמעסיק אותו.
עבודותיו נוצרו מתוך חוויותיו האישיות ורגשות הדחייה והניכור שחש בהיותו צעיר הומוסקסואל, שמאלני ובעל עודף משקל בתקופת "הנס הכלכלי" של מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, ויצירותיו עסקו בנושאים קשים כמו טרוריזם, מתחים בין גזעיים, ניכור, ניצול מעמדות (בשמאל ובימין הפוליטי), טרנס-סקסואליות ומזוכיזם, באופן פרובוקטיבי אך לא סנסציוני. כפי שציין Gilbert Adair, פאסבינדר היה גם אחד מיוצרי הסרטים האישיים ביותר בהיסטוריה של המדיום, שחקר בעיקר את המיניות שלו בכנות מוחלטת.
ניתן להתייחס לשלוש תקופות מובחנות בקריירה של פאסבינדר: תקופת האוונגארד המוקדמת (1969-1971), תקופת המלודרמות הגרמניות (1972-1975) ותקופת הסרטים הבינלאומיים (1976-1982).
תקופת סרטי האוונגארד (1969-1971).
בתחילת הקריירה הקולנועית שלו, נעזר פאסבינדר בעבודתו בתיאטרון. רבים משחקני ומאנשי הצוות של האנטי-תיאטרון עבדו עמו לאורך כל הקריירה. הוא הושפע עמוקות ממושג ההזרה (Verfremdungseffekt) של ברכט, ומסרטי הגל החדש הצרפתי, בראשם סרטיו של גודאר - פיירו המשוגע ו - "week end". הוא פיתח שיטות עבודה משלו, ובין היתר עבד מהר, נמנע מחזרות והשתמש בטייק הראשון. בזכות היכרותו עם הצוות, הוא הצליח ליצור ארבעה-חמישה סרטים בשנה, בתקציב נמוך מאוד.
עשרת הסרטים הראשונים שלו (1969-1971) היו הרחבה של עבודתו בתיאטרון, ונוצרו במקביל לעבודה זו. פאסבינדר יצר סגנון משלו, שאופיין בפורמליזם מאוד מודע לעצמו. הסרטים היו חמורי-סבר ומינימליסטיים בסגנונם. הם צולמו בדרך כלל במצלמה סטטית, והדיאלוגים בהם היו לא-טבעיים במתכוון. למרות ששובחו על ידי מבקרים רבים, הם היו קשים להבנה ובלתי-נגישים לקהל הרחב.