לאחר 1918, הוא דחה את התאוריה של דייוויס, בעקבות עבודתו עם בנו ולטר פנק. הוא הניח כי קצב ואופי התרוממות של הנוף (עקב כוחות פנימיים בכדור הארץ) הם הגורמים דומיננטיים בניתוח של צורות נוף מסוימות.
שלישית, פנק הסכים בשלב מוקדם למדי עם הרעיון כי שינויים בגבהים היחסיים של היבשה והים נבעו מתנודות עולמיות של פני הים (האוסטטיות) ולא קשורות לתנועות בקרום כדור הארץ. אבל בשנת 1900 שינה פנק את השקפותיו וקיבל את הרעיון כי קיימת תנועה עצמאית של קרום כדור הארץ (ברמה אזורית או מקומית) שגורמת במקביל להעלאת קו החוף או לשקיעתו.
נוסף לכך הערכת תרומתו מסובכת גם על ידי מגוון רחב של נושאים גאוגרפיים בהם הוא דן. הוא פרסם יותר מ-400 ספרים ומאמרים, ורבים מאלה הוצאו בנפרד בצורת ספר.
במחקריו על הרביעון, עבודתו המוקדמת של פנק על המשקעים הצעירים (בקנה מידה גאולוגיים) של השפלה הגרמנית הצפונית ושל עמקי האלפים ומישורי הפיידמונט (רגלי ההר) הגדילו את מספר התקופות הנפרדות של התקרחנות באירופה - לשלוש או ארבע. לפני עבודתו של פנק, הדעה המקובלת הייתה כי היו רק שתי תקופות כאלה ביבשת אירופה. הצעותיו של פנק לכרונולוגיה של הרביעון ותנועת הקרחונים באירופה, היו הראשונות שהתבססו על ראיות גאולוגיות מוצקות.
בעקבות הפרסום של "Die Alpan", הראיות שהציג של לפחות ארבע התקדמויות קרח עיקריות בהרי האלפים היו בלתי מעורערות מבחינה מדעית. הן נקראו "Günz", "Mindel", "Riss" ו-"Würm", כשהשלוש הראשונות היו שמות של יובלים אלפיניים של הדנובה והיובל האחרון של נהר איסר ליד מינכן.
כמו כן תרם תרומה נכבדה להבנת תהליך התפתחות הנופים האלפיניים, על ידי לימוד צורות הנוף שלהם., תוך התפתחות עמקי הנחלים והעמקים הקרחוניים, בהשפעת תקופות הקרח. הוא סיווג צורות מורפולוגיות אלפיניות ויצר אחידות בהבנת התפתחותם, בהקשר להשתנות תנאי האקלים וסוג המשקעים. כמו כן תרם ידע בניתוח מאזני המים והמשקעים של כמה נהרות גדולים במרכז אירופה.
התעניינותו במיפוי תרמה בין השאר להופעת האטלס של מרחב המחיה הגרמני שהוציא קרבס, אבל גם הביאה להחלטות על מיפוי אחיד בין לאומי של העולם בקנה מידה של אחד למיליון, מפעל שהתחיל אותו עוד בברלין, והפיץ את הרעיון בכנסים בינלאומיים בתחילת המאה העשרים. לפי חישוביו זקוקים לכ-900 גיליונות מפות לכיסוי כל העולם, ועד 1931 הופיעו רק כעשרה אחוז מהמפות. אחרי מותו של פנק, ובסיום מלחמת העולם השנייה, חל גידול עצום במיפוי העולם בקנה מידה שהוא הציע.
אלברכט פנק והנאציזם.
רק לאחר שני דורות, מסיום מלחמת העולם השנייה, החלו היסטוריונים, גאוגרפים וחוקרי השואה לחקור את השפעתם של אנשי מדע כמו אלברכט פנק, ביצירת האווירה והתפיסה הציבורית והמדעית שהשפיע על המדיניות הנאצית והאידאולוגיה שלהם.
אמנם אלברט פנק היה חוקר מדעי כדור הארץ חשוב, ומורשתו תרמה רבות להבנת נופה של אירופה בתקופת הרביעון, אבל עם זאת דעותיו ופועלו המדעי והפסדו-מדעי תרמו ייצוגים ורעיונות שחיזקו את התפיסה הנאצית וסיפקו להם חומרי תעמולה, לחינוך ולקביעת מדיניות.
הוא תרם לאחר מלחמת-העולם הראשונה להתפתחותה של מפת ״מרחב המחיה״ האידיאלי הגרמני, בכך שדבק בקיומם של אלמנטים נופיים פיזיים, ותרבותיים-אנושיים שמציינים מרחב זה, ושגרמניה צריכה להחזיר אותם לרשותה. המרחב הגאוגרפי הפך לנוף של מפגשים תרבותיים והיסטוריים שמתאימים להכשיר את השאיפות הגרמניות לרצף טריטוריאלי מבלגיה במערב ועד לתוך מזרח אירופה. התפיסות האלה היו משמעותיות עבור הכובשים הגרמנים בניסיונותיהם להפריד בין האוכלוסייה המקומית בפולין שסופחה במהלך מלחמת העולם השנייה. בהתבסס על דברי היטלר, שהכריז, באופן חד משמעי, כי מטרת גרמניה איננה לספח את הפולנים, אלא להחליפם באוכלוסייה גרמנית אותנטית, דברים שייצג אותם במיפוי והמחקר האתניים אלברכט פנק.
מוסיף לדברים אלה, הגאוגרף ההיסטורי פרופ׳ ארנון גולן וכתב: טרם פרוץ המלחמה שרטט אלברכט פנק, את מפת תפרושת היישובים של הגרמנים במזרח אירופה באופן שהבליט את הדומיננטיות הגרמנית באזורים אלה. מפות אחרות שערך הדגישו את חיוניותם לכלכלה הגרמנית של אזורים שנלקחו מגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עבודתו של פנק בתחום המיפוי האתנוגרפי, שיחק תפקיד מרכזי בהבניית הרעיון של Lebensraum בציבור ובמנהיגות הנאציים. במקום להדגיש את החלוקה בין הגישות של הגאופוליטיקה הגרמני לביו-פוליטיקה (טוהר הגזע) הנאצית, יש שטוענים שהרייך השלישי עיצב את רעיון ״מרחב המחיה״ על ידי מיזוג משמעותו הכפולה - כ״מרחב״ וכ״חיים״ שהוא חיוני והכרחי לאומה הגרמנית. חשיבות השוויון בין שני המושגים האלה, הביאו מחד ליישומיות של הפונקציונליזם הגרמני במימושן ומאידך להחדרת הדימוי של האומה הגרמנית שנתפסה כאורגניזם חי שזקוק לשטח קיום ומחייה. יש בכך התקרבות לתמונת הדימויים של הנאצים על הגרמנים כמאגר גיאו-ביו-פוליטי אמיתי, שבו החיים ומרחב אינם תואמים את הפער המציאותי - שאותו צריך לצמצם. אלברכט פנק שהאמין ותמך בתפיסות אלה, ניצל את יכולותיו המדעיות והציג אותן במפות, וכן את יוקרתו הציבורית והפוליטית להפצת הרעיון והשרשתו בתוך המערך הפוליטי והצבאי של גרמניה הנאצית.
הנצחה.
כף פנק בארץ קייזר וילהלם השני שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אלברכט פנק.
שואת יהודי רוסיה
השואה ברוסיה מתייחסת לפשעי הנאצים במהלך כיבוש רוסיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
ערב השואה.
ברית המועצות העניקה שוויון לכל האזרחים ללא קשר למעמד, מין, גזע, דת ולאום. השנים שקדמו לשואה היו עידן שינוי מהיר בקרב יהודי ברית המועצות והותירו מאחור את העוני הנורא של תחום המושב. 40% מהאוכלוסייה בתחום המושב לשעבר עזבו לערים גדולות בתוך ברית המועצות. הדגש על חינוך ותנועה מהשטעטל ולערים מתועשות חדשות אפשר ליהודים סובייטים רבים ליהנות מהשיפור הכללי ולרכוש השכלה. בשל הדגש על הגירה לערים בין שתי מלחמות העולם ניצלו יהודים סובייטים רבים. גרמניה הנאצית חדרה אל כל אזור תחום המושב לשעבר, אך נעצרה במרחק קילומטרים ספורים מלנינגרד ומוסקבה, שם היו יהודים רבים. גל הגירושים הגדול לסיביר מן השטחים שסופחו לברית-המועצות בהתאם לברית הנאצית-סובייטית הציל באורח פרדוקסלי מאות אלפי יהודים מגורשים. מצבם במחנות העבודה בסיביר היה נורא, אך חמור יותר היה גורלם של היהודים תחת אזורי השלטון של גרמניה הנאצית. הגירתם - הכפויה ברובה המוחלט - של יהודים רבים מתחום המושב מזרחה, הצילה לפחות ארבעים אחוז מאוכלוסיית היהודים באזור זה.
מלחמת העולם השנייה.
ב-22 ביוני 1941 הפר אדולף היטלר את ברית האי-תוקפנות ופלש לברית המועצות. השטחים הסובייטיים שנכבשו בתחילת 1942, כולל בלארוס, אסטוניה, לטביה, ליטא, אוקראינה ומולדובה ורוב שטח רוסיה מערבית לקו לנינגרד-מוסקבה-רוסטוב, הכיל כ-4 מיליון יהודים, כולל מאות אלפים שברחו מפולין ב-1939 בעת כיבוש מערב פולין על ידי גרמניה. למרות התוהו ובוהו של הנסיגה הסובייטית, נעשה מאמץ לפנות יהודים שהיו מועסקים בתעשיות הצבאיות או היו בני משפחה של חיילים. מתוך 4 מיליון יהודים, כמיליון הצליחו לברוח מזרחה. שלושת המיליונים הנותרים נותרו לחסדיהם של הנאצים. למרות כפיפותם של כוחות היבשה הצבאיים של גרמניה לאדולף היטלר, לא סמך היינריך הימלר על הצבא שיסכים לביצוע הריגות בקנה מידה גדול של יהודים בשטחים הכבושים. משימה זו הוקצתה ליחידות SS שנקראו "איינזצגרופן" ("קבוצות משימה"), תחת פיקודו של ריינהרד היידריך. אלה היו בשימוש מוגבל בפולין בשנת 1939, אך עם הפלישה לברית המועצות אורגנו בקנה מידה גדול בהרבה. לדברי אוטו אולנדורף במשפטו לאחר המלחמה, "על האיינזצגרופן הוטלה המשימה להגן על עורפן של היחידות הצבאיות על ידי הריגת היהודים, הצוענים, הפקידים הקומוניסטים, הקומוניסטים הפעילים וכל האנשים שסיכנו את הביטחון". בפועל, הקורבנות שלהם היו כמעט כולם אזרחים יהודים חסרי הגנה. ראול הילברג כותב כי חברי האיינזצגרופן היו אזרחים מן השורה; רובם הגדול היו אנשי מקצוע בעלי השכלה אקדמית. הם השתמשו בכישוריהם כדי להפוך לרוצחים יעילים, על פי מייקל ברנבאום. עד סוף 1941 הרגו האיינזצגרופן רק 15% מהיהודים בשטחים הסובייטיים הכבושים, ונדמה היה כי לא ניתן להשתמש בשיטות אלה כדי להרוג את כל יהודי אירופה. עוד לפני הפלישה לברית המועצות בוצעו ניסויים בהריגת יהודים בחלק האחורי של משאיות, באמצעות גז מפלט, וכשזה היה איטי מדי, נלקחו בחשבון בניסויים גזים קטלניים יותר. לשם הריגה בקנה מידה גדול בגז, היו דרושים אתרים קבועים. הוחלט - ככל הנראה על ידי היידריך ואייכמן - שיש להביא את היהודים למחנות שיוקמו במיוחד לשם כך.