בישראל, ועדת חקירה ממלכתית היא ועדה ציבורית שהוקמה על-פי החלטה של ממשלת ישראל או בהחלטה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, ומונתה על ידי נשיא בית המשפט העליון, לשם בירורו המעמיק של נושא הנמצא במרכז סדר היום הציבורי. הממשלה יכולה להורות על מינוי ועדת חקירה ממלכתית בכל עת. הוועדה לענייני ביקורת המדינה יכולה להורות על מינוי כזה רק בעקבות דיון בדוח של מבקר המדינה.
ועדות חקירה מוקמות בדרך-כלל בעקבות לחץ ציבורי, אולם לעיתים הממשלה מעדיפה להקים ועדת חקירה ממלכתית כדי שלא תואשם ב"טיוח" של מחדלים.
על-פי פסק דין של בג"ץ, הממשלה חייבת לדון בהמלצות ועדת החקירה הממלכתית בצורה מעמיקה וממצה, אולם אין היא חייבת לקבל את ההמלצות. לעיתים קרובות יש התנגדות בממשלה להמלצות של ועדת חקירה ממלכתית, אולם נכון לתחילת 2021, אף ממשלה לא התעלמה מהמלצות של ועדת חקירה ממלכתית. עם זאת, לא תמיד קוימו המלצות הוועדה במלואן.
חוק ועדות חקירה.
ועדת חקירה ממלכתית מתמנה ופועלת בהתאם להוראותיו של . קודם לחקיקתו של חוק זה פעלו ועדות חקירה, (כגון ועדת פרומקין בראשות השופט גד פרומקין שהוקמה בשנת 1950 כדי לבחון את נושא החינוך האחיד) לפי פקודת ועדות חקירה.
על-פי החוק, ישנם שני מסלולים להקמת ועדת חקירה ממלכתית:
בשני המקרים הסמכות להחליט על הרכב הוועדה היא בידי נשיא בית המשפט העליון. ועדת חקירה ממלכתית פועלת כמעין בית משפט בהרכב מורחב. לפיכך יש בה לפחות שלושה חברים, או מספר אי-זוגי גדול יותר של חברים (כדי שתמיד ייווצר רוב במקרה של חילוקי דעות). יו"ר הוועדה הוא שופט של בית המשפט העליון או שופט של בית משפט מחוזי או שופט כאמור שיצא לגמלאות או שפרש.
הוועדה מוסמכת לזמן עדים ולכפות עליהם להשיב לשאלותיה. היא רשאית לכפות על רשויות המדינה ועל אזרחים למסור לה חומר שעשוי לסייע לה בחקירה, גם חומר חסוי. עם זאת, הוועדה אינה חייבת לנהוג לפי סדרי הדין ודיני הראיות הנהוגים בבתי המשפט בישראל. בנוסף אין אפשרות להשתמש בחומר הנאסף על ידי הוועדה כראיה במשפט פלילי. מטרת ההגבלה הזו היא למקד את עבודתן של ועדות חקירה בהיבטים הציבוריים ולאו דווקא הפליליים של האירועים הנחקרים, וכדי להסיר חשש מחברי ממשלה שמחליטים על הקמת הוועדה, או מאזרחים המעידים בפניה, כי הם עלולים לעמוד לדין פלילי בעקבות החקירה.
כאשר הוועדה מוצאת שאדם עלול להיפגע מתוצאות חקירתה, היא מזהירה אותו על כך, ומעמידה לרשותו את חומר הראיות שנאסף בעניינו. כמו כן ניתנת לו אפשרות למסור את גרסתו לוועדה ולחקור עדים מטעמו. הוא רשאי להיעזר בעורך דין מטעמו לשם ניסוח גרסתו ולשם חקירת העדים.
בגמר דיוניה עליה להגיש דוח הכולל ממצאים והמלצות, והיא רשאית לפרסם עוד קודם לכן דוח ביניים על תוצאות חקירתה. דוח הוועדה מפורסם לאחר הגשתו לממשלה, אך ניתן לקבוע שהדוח או חלקים ממנו יישמרו בסוד "למניעת פגיעה של ממש בביטחון המדינה, על יחסי החוץ של המדינה, על עניין כלכלי חיוני של המדינה על שלומו או פרטיותו של אדם, או על דרכי הפעולה החסויות של רשות או גוף שיש להם סמכות חקירה על פי דין" ().
לממשלה נתונה הסמכות להקים ועדה שעצם קיומה וכל דיוניה יישמרו בסוד, כאשר נושא החקירה מחייב זאת.
תפקידן של ועדות חקירה.
ועדות חקירה אמורות לחקור נושא שנמצא תחת פיקוחה ואחריותה של הממשלה בפני הכנסת. חוק ועדות חקירה מציין שאם ראתה הממשלה שקיים עניין בעל חשיבות ציבורית חיונית באותה שעה, היא רשאית לבחון אותו באמצעות ועדה שתגיש לה דין וחשבון. ההחלטה לגבי קיום האינטרס הציבורי נתונה בידי הממשלה והיא זו שתצטרך לגבש דעה בנושא כשיוגשו המסקנות. במחקרו המקיף של עו"ד ד"ר אביגדור קלגסבלד על ועדות חקירה ממלכתיות, הוא הדגיש כי "אחת ממטרותיה העיקריות של החקירה הממלכתית היא השבת האמון הציבורי ברשות המבצעת." משמעות העניין היא, כפי שמוסבר בהרחבה בעבודת הדוקטורט של נדב מולצ'דסקי, שוועדות חקירה חותרות לגבש נראטיב לאומי על מושא החקירה שלהן. הוועדות לוקחות אפוא חלק חשוב ומרכזי, לעיתים ראשוני, במאבק על עיצוב העבר הלאומי. ההיסטוריה של ועדות החקירה הממלכתיות מלמדת שרבות מהן למעשה לא הצליחו להשיב את אמון הציבור ברשות המבצעת.
ועדת חקירה גם עוזרת בטיהור האווירה הציבורית, אף על פי שייתכן שאת הנושא שבטיפול הוועדה ניתן היה לחקור באמצעים אחרים, ואולי אף יותר יעילים, כגון צעדים משמעתיים, בירור פנימי או חקירה של מבקר המדינה.
עקרון הפומביות הוא עיקרון מרכזי בעבודת ועדות חקירה, תפקיד הוועדות הוא חשיפת העובדות להתנהגות של יחידים, כללי מנהל של ארגונים ומוסדות וכללי מנהל של משרדי הממשלה, אלמנט זה מתבטא גם בעובדה שיש כאן אפשרות לציבור לראות כיצד מתנהלת החקירה ושלא מעלימים ממנו דבר (אומנם ישנה אפשרות שחלק מהדיונים יהיו סגורים לציבור).
ועדות חקירה נבדלות מבית המשפט בכך שהן אינן מסתפקות בחומר המוגש להן על ידי צדדים לסכסוך אלא גם חוקרות באופן אקטיבי. בנוסף, ועדות חקירה לרוב כוללות חברים בעלי ידע מקצועי בנושא הנחקר.
המלצות.
במהלך השנים התפתח נוהג על פיו ועדות חקירה מצרפות מסקנות והמלצות בדוח הסופי שלהן. המצדדים בעמדה זו טוענים שזהו חלק מתפקידה הציבורי וזו הציפייה הציבורית מהן. אם הוועדה לא תצביע על האשמים ולא תמליץ על סנקציות בהתאם ייתכן שהציבור לא ימצא טעם בהקמתה ודוח הוועדה ייראה כניסיון טיוח של הממשלה דבר העלול להעצים את תחושת חוסר האמון של הציבור במערכת השלטונית. ועדת חקירה נתפסת כממלאת תפקיד מוסרי ציבורי ממדרגה ראשונה וכיוצרת אמות מידה אתיות בתרבות הפוליטית.
המתנגדים להגשת מסקנות והמלצות בדוח הסופי של הוועדות טוענים כי תפקידה של הוועדה הוא ביסודו בירור עובדתי בלבד של נושא החקירה. הוועדה היא גוף מקצועי וההמלצות שייכות לתחום הפוליטי וראוי שגוף פוליטי יכריע בהם. קביעת ההמלצות עלולה לפגוע בזווית הראיה הנייטרלית והמקצועית של הוועדה. בצרפה המלצות עלולה הוועדה לנכר חלק מהציבור.
דעות שונות הושמעו בשאלה האם הממשלה חייבת לבצע המלצות של ועדת חקירה ממלכתית. פרופ' יצחק זמיר טען שבהחליטה להקים ועדת חקירה, מסכימה הממשלה מראש למלא אחר מסקנותיה ועל כן הממשלה מחויבת לשקול את ההמלצות לגופן, ורק מקרים נדירים וטעמים יוצאים מן הכלל עשויים להצדיק דחיית ההמלצה. לעומת זאת, אביגדור קלגסבלד טען שהממשלה אינה מחויבת להמלצות של ועדת חקירה כשם שהיא אינה חייבת להקים ועדת חקירה מלכתחילה וכי לוועדת חקירה אין כל עדיפות במומחיות ובמעמד על-פני הממשלה בהסקת מסקנות ושלא ראוי שהממשלה תישא באחריות משותפת להחלטות ולפעולות הנכפות עליה.
ועדות חקירה ממלכתיות שהוקמו בישראל.
מאז נחקק חוק ועדות חקירה ממלכתיות בשנת 1968, הוקמו על-פיו 16 ועדות חקירה ממלכתיות מכוח החלטת ממשלה, ו-4 ועדות הוקמו על-פי חוק מבקר המדינה מכוח החלטת הוועדה לביקורת המדינה של הכנסת (מסומנות בכוכבית).
החל משנות ה-70 התקיימו בכל עשור 5-3 ועדות חקירה ממלכתיות, אולם בעשור השני של המאה ה-21, חדלו ועדות אלו לקום, בין השאר לאחר שבשנת 2011 ביטל ראש הממשלה בנימין נתניהו את ועדת השרים לענייני ביקורת המדינה האחראית על הטיפול בדו"חות ביקורת ממשלתיים, והעביר את הטיפול בדו"חות אלו לאחריות משרד ראש הממשלה, שבפועל בחר שלא ליישם מאז ועד סוף כהונתו בשנת 2021, אף הצעה לוועדת חקירה ממלכתית. לאחר חילופי השלטון, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לראשונה מאז 2009.
בליסטרא
טורונטו
טורונטו (באנגלית: Toronto, ) היא העיר הגדולה ביותר בקנדה והבירה של פרובינציית אונטריו. אוכלוסיית טורונטו מונה כ-2,800,000 תושבים, ואילו מניין האוכלוסייה של טורונטו רבתי (Greater Toronto Area – GTA), אזור המטרופולין של טורונטו, עומד על 6,129,900 תושבים (2015). תושבי טורונטו נקראים "טורונטוניאנים" (Torontonians; בצרפתית “Torontois”).
טורונטו היא חלק מ"פרסת הזהב" שבדרום אונטריו, אזור שחיים בו כ-8 מיליון איש. כרבע מאוכלוסיית קנדה מתגוררת בפרסת הזהב, אשר משתרעת לאורך החלק המערבי של ימת אונטריו עד אזור מפלי ניאגרה. כשישית מכל מקומות העבודה בקנדה נמצאים באזור טורונטו.
בשנת 2015 דירג כתב העת האקונומיסט את טורונטו במקום הראשון בעולם ברשימת הערים שהטוב ביותר לגור בהן. בסקר בינלאומי שנערך בשנת 2010 ודירג ערי עולם על פי חשיבותן, דורגה טורונטו במקום השלישי בצפון-אמריקה (אחרי ניו יורק ולוס אנג'לס) ובמקום העשירי בדירוג העולמי.
טורונטו מהווה את מרכז הכלכלה של קנדה, וכן את אחד ממוקדי התרבות, האמנות והמדע בקנדה. טורונטו היא אחת הערים הבטוחות בצפון אמריקה. מדד הפשעים האלימים בה נמוך משמעותית בהשוואה לערים הגדולות בארצות הברית (U.S. metropolitan area).
היסטוריה.
לפני בואם של האירופאים היה השטח מיושב על ידי בני האירוקוי שנישלו מהמקום את בני הויאנדוט.
המתיישבים האירופאים הראשונים היו צרפתים שייסדו במקום מצודת סחר בשם רוויל
טורונטו נוסדה בשנת 1793 לחופי מעגן טבעי בימת אונטריו. בשנת 1796 הוכרזה כמקום בירתה של הפרובינציה החדשה "קנדה העליונה". באותם ימים נקראה בשם "יורק". בשנת 1834 היא הוכרזה כעיר, ושמה נקרא מאז "טורונטו" שפירושו "מקום מפגש" או tkaronto - "המקום שבו עצים צומחים במים" בשפת הילידים המקומיים. העיר גדלה במהלך המאה ה-19 והתפשטה לכיוון צפון. מהגרים רבים מבריטניה ואירלנד הרחיבו את אוכלוסיית העיר שהפכה בסוף המאה לכרך עירוני חשוב.