עוד באותה השנה שמעו שופטי בית המשפט את הטיעונים הראשונים בתיקים (שצורפו יחד לצורך הכרעת בית המשפט) "רו נגד וייד" (Roe v. Wade) ו"פלונית נגד בולטון" (Doe v. Bolton). בשני התיקים נדרשו השופטים להכריע האם חוקי מדינה (מטקסס, במקרה של רו, ומג'ורג'יה, במקרה של הפלונית) שאסרו על הפלות ברוב המקרים הם חוקתיים. לאחר שמיעת הטיעונים התברר שקיים רוב לפסילת החוקים. למורת רוחם של שופטי הרוב, הנשיא ברגר החליט לתת לבלקמן לכתוב את פסק הדין, זאת על אף שרוב השופטים האמינו שברגר עצמו לא מתכוון לתמוך בדעת הרוב. לפחות חלק משופטי הרוב האמינו שזהו ניסיון "לגנוב" מהם את ההחלטה, אך התיק נותר בידיו של בלקמן.
ביום שבו נשמעו הטיעונים בשני התיקים הנוגעים להפלות, הפיץ השופט ויליאם ברנן את דעתו בתיק אחר, אייזשנטט נגד ביירד , שבה הוא כתב, בהסתמך על הזכות לפרטיות, שחוק ממסצ'וסטס שאוסר על מכירת אמצעי מניעה לרווקים ורווקות אינו חוקתי. ברנן קיווה להשפיע על ההחלטה בנושא זכותן של נשים להפלה מלאכותית, כשכתב בהחלטתו ש"אם יש משמעות כלשהי לזכות לפרטיות, הרי היא הזכות של הפרט, נשוי או לא נשוי, להיות חופשי מהתערבות בלתי-ראויה של הממשל בעניינים שמשפיעים עליו באופן יסודי, כגון ההחלטה האם לשאת ילדים ולהולידם". בלקמן הסכים שהחוק ממסצ'וסטס אינו חוקתי, אך הוא לא הצטרף לעמדה של ברנן, אלא לעמדה של ביירון וייט, שנימקה את ההחלטה באופן צר יותר. בתיקים הנוגעים להפלות הוא התלבט אם לפסוק גם כן באופן צר, בהסתמך על הטענה שהחוקים של טקסס וג'ורג'יה הם מעורפלים, או באופן רחב, בהסתמך על זכותן של נשים לפרטיות. לבקשתו, הטיעונים בעל פה בתיק נשמעו שוב בשנת 1972. לבסוף, בינואר 1973, פורסמה החלטתו של בלקמן, שפסלה את האיסורים על ההפלות בטקסס ובג'ורג'יה על סמך הזכות לפרטיות. בהחלטה נקבע כי התערבות המדינה אסורה בשליש הראשון של ההריון, ואילו בשליש השני של ההריון מותר למדינה להתערב רק אם התערבות זו סבירה ומוכוונת באופן צר להגנה על בריאות האישה.
ההחלטה התקדימית בפסק דין רו נגד וייד לא רק הגדירה במידה רבה את מורשתו של בלקמן על כס המשפט, היא הייתה גם לנקודת המחלוקת הברורה ביותר בין ליברלים ושמרנים בבית המשפט, בקונגרס ובציבור. בלקמן קיבל יותר איומים על חייו מכל שופט אחר, ובשנת 1985 אלמוני ירה מאקדח לתוך חלון ביתו במחוז ארלינגטון בווירג'יניה. לפסק הדין של בלקמן הצטרפו ב-1973 שישה שופטים נוספים (ביירון וייט כתב את דעת המיעוט וויליאם רנקוויסט הצטרף אליה), אך בהמשך הצטצמה התמיכה בהחלטה. בשנת 1986 פסל בית המשפט העליון חוק מפנסילבניה, שמטרתו הייתה לעכב הפלות ולהכריח רופאים שמבצעים הפלות לספק לנשים מידע על קבלת שרותי רווחה. בלקמן כתב את דעת הרוב, שבה הוא הגן על ההחלטה ברו נגד וייד וכתב ש"המדינות אינן חופשיות, תחת המעטה של שמירה על בריאות הנשים או ההגנה על חיים, לגרום על לנשים להמשיך בהריונן באמצעות הפחדה". אולם, בהחלטה זו זכתה עמדתו של בלקמן לרוב של חמישה שופטים בלבד מול ארבעה מתנגדים (ברגר וסנדרה דיי או'קונור הצטרפו למתנגדים).
בלקמן נמנע מלפרוש מבית המשפט כל עוד הוא הרגיש שמעמד פסק דין רו נגד וייד אינו בטוח. בפסק דין "Webster v. Reproductive Health Services" אישר בית המשפט חוק של מדינת מיזורי שכלל הוראות אשר לפני כן נחשבו לפסולות על פי הלכת "רו". בלקמן, בדעת מיעוט שלה הצטרפו ברנן ות'ורגוד מרשל, כתב "היום... הזכות היסודית החוקתית של נשים להחליט האם לסיים את הריונן שרדה, אך היא אינה בטוחה". בלקמן האשים את שופטי הרוב בהתעלמות חסרת תקדים מתקדימי בית המשפט, בהולכת שולל ובכתיבת פסק דין "מלא בקריצות, הנהונים ומבטים יודעים לעבר אלה שרוצים להיפטר לחלוטין מ'רו'", תוך "העמדת פנים של איפוק שיפוטי". בנוסף, הוא כתב, "אני פוחד לעתיד. אני פוחד לחירות ולשוויון של מיליוני נשים שחיו ובגרו ב-16 השנים שחלפו מאז ההחלטה ב'רו'".
לקראת פרישתו, ההלכה שנקבעה ב"רו נגד וייד" עמדה למבחן נוסף, בעתירה הורות מתוכננת נגד קייסי . בעת שנידונה העתירה, בלקמן וג'ון פול סטיבנס היו השופטים היחידים שנותרו בבית המשפט העליון מבין שופטי הרוב ב"רו" ומבין השופטים שהתנגדו להחלטה ב-"Webster". לאחר הטיעונים בעל-פה, נראה היה שיש רוב לתומכים בביטול ההלכה שנקבעה ב"רו", ורנקוויסט הפיץ טיוטת החלטה שבה נכתב "בית המשפט טעה ב'רו' כשההחלטה של האישה לסיים את ההריון סווגה כ'זכות יסודית'". אולם, ללא ידיעתו, שלושה שופטים שמונו על ידי נשיאים רפובליקנים - סנדרה דיי או'קונור, דייוויד סוטר, ואנתוני קנדי - שינו את עמדתם והחליטו לתמוך בשימור החלק המהותי של הלכת רו נגד וייד. קנדי סיפר לבלקמן על החלטת השלושה ב-30 במאי, ובלקמן קיבל את הבשורה בשמחה. עם זאת, או'קונור, סוטר וקנדי החליטו על מספר שינויים בסטנדרטים שנקבעו ב"רו". בלקמן כתב דעה מסכימה בחלקה ומתנגדת בחלקה. הוא הגדיר את ההחלטה של השלושה כ"אקט של אומץ אישי ועקרוניות חוקתית", אך התנגד לחלק מהשינויים שהם הכניסו בהלכת רו. בהתייחס ל-"Webster", כתב בלקמן על ההחלטה במונחים מיתיים של ניצחון האור על החושך: "לפני שלוש שנים... ארבעה חברי בית המשפט הזה נראו מוכנים להשליך לאפלה את תקוותיהן וחזונן של כל אישה במדינה הזו, אשר למדה להאמין שהחוקה מבטיחה את זכותה לבחירה בכל הקשור לענייני פוריות... כל שנותר בין ההבטחה של 'רו' לבין החשיכה של דעת הרוב הייתה להבה מהבהבת יחידה... אך כעת, בדיוק כאשר כה רבים ציפו לרדת החשיכה, הפכה הלהבה לבוהקת יותר".
עונש מוות.
לאורך רוב שנותיו בבית המשפט העליון תמך בלקמן בזכותם של המחוקקים במדינות להחליט בעצמם לגבי חוקיות עונש המוות. כך, בפסק דין פורמן נגד ג'ורג'יה משנת 1972, בלקמן התנגד לדעת הרוב שבאופן מעשי ביטלה את עונש המוות בכל המדינות עד החזרתו בשנת 1976. בלקמן הצטרף לדעות המיעוט שכתבו כל אחד משלושת השפוטים האחרים שהתנגדו להחלטה וכתב בעצמו דעת מיעוט בה ביקש להוסיף "הערות אישיות". בהערותיו כתב בלקמן, "עומק המיאוס, הסלידה, אפילו התיעוב שאני חש כלפי עונש המוות, על כל פניו הכוללים מצוקה פיזית, ופחד... אינו פחות מתחושותיו של אף אדם אחר. מיאוס זה מתחזק על ידי אמונתי שעונש המוות לא משרת אף מטרה באופן הניתן להוכחה". בנוסף, הוא כתב, "אם הייתי מחוקק, הייתי מצביע נגד עונש המוות". עם זאת, הוא כתב שעמדת הרוב לוקחת לעצמה את שיקול הדעת שנתון למחוקקים כנציגים של העם במדינות, ולכן הוא לא יכול להצטרף אליה.
עד שנת 1982 בלקמן לא התנגד לאף דעת רוב שבה החליט בית המשפט לאשר הוצאה להורג. אך החל משנה זו, שבה הוא התנגד בדעת מיעוט לשלוש החלטות כאלה, החל בלקמן לכתוב בנפרד ולהביע דאגה גוברת על האופן שבו מנוהל עונש המוות. לדוגמה, בעתירה "Barefoot v. Estelle" משנת 1983 ביקר בלקמן את דעת הרוב שאישרה לבתי משפט בטקסס לקבל עדויות של פסיכיאטרים לגבי הסכנה העתידית של נאשמים כבסיס להחלטה לגבי עונש מוות, אף על פי שהאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה קבעה שעדויות אלה שגויות בשניים מתוך כל שלושה מקרים.
השינוי בעמדתו של בלקמן הושלם עם הגשת דעתו לגבי העתירה "קלינס נגד קולינס", בשנה האחרונה בה כיהן בלקמן כשופט עליון. הדאגה המרכזית שלו בשנות התשעים הייתה בנוגע לחסמים פרוצדורליים בפני נידונים למוות שמבקשים שטענותיהם לגבי אי החוקתיות של הוצאתם להורג יישמעו בבתי משפט לערעורים ובבית המשפט העליון, כגון דחייה של צווי הביאס קורפוס וצווים לעיון מחדש. במקרה של קלינס נגד קולינס, בלקמן היה השופט היחיד שהתנגד להחלטת הרוב לדחות בקשה לצו עיון מחדש מצד קלינס, שהורשע ברצח. בלקמן ביקר את ההחלטה וכתב שבית המשפט זנח את חובתו החוקתית לפקח על "האדמיניסטרציה של המוות בידי המדינות". הוא הוסיף את ההצהרה, שהפכה למפורסמת ומזוהה עימו, "מיום זה ואילך, לא אשחק עוד עם מנגנון המוות" (From this day forward, I no longer shall tinker with the machinery of death). מסמכים שהתפרסמו מאוחר יותר הראו שטיוטה של ההצהרה הזו נכתבה מראש על ידי אחד מעוזריו המשפטיים של בלקמן ונערכה על ידי בלקמן עצמו עוד לפני שהחליט בלקמן לפרסמה בפסק דין זה. השופט אנטונין סקאליה פרסם דעה שתמכה בעמדת הרוב וביקרה את הדעה של בלקמן. הוא רמז שבלקמן מנסה להכתיב את דעתו האישית לתוך המשפט החוקתי, על אף שהחוקה לא מכתיבה דעות אלה. בנוסף, הוא לגלג על כך שבלקמן בחר את העתירה הזו ככלי להביע את עמדתו, ולא עתירה אחרת שבה הנאשם, הנרי מק'קולם, נידון למוות בגין פשע ברוטלי יותר ואונס. בלקמן התנגד גם לדחיית הבקשה לעיון מחדש בעניינו של מק'קולם. בשנת 2014 זוכה מק'קולם, לאחר שישב 30 שנה בתא הנידונים למוות, בזכות ראיות DNA חדשות.
נושאים אחרים.