הקומה הראשונה הייתה בגודל זהה לקומת הקרקע, אם כי בקירות הארוכים היה רק חלון מרכזי אחד התחום הציורי קיר משני צדדיו. הקיר הימני בכניסה לקומה הראשונה הכי את "חזון פנטסטי" עם "תהלוכת המשרד הקדוש" ואת "נלחמים עם קודלים" בהתאמה. על הקיר הקצר מאחור נוכחת היצירה "Atropos (גורל)" מעבר לחלון. משמאל היה ניתן לראות את "נשים צוחקות" ואת "גברים קוראים" משמאל. מימין לדלת הכניסה היה "הכלב" ומשמאל "ראשים בנוף" (הציור ה15 בסדרה).
"שני זקנים אוכלים מרק" ככל הנראה היה ממוקם מעל לאחת הדלתות בוילה. אחד הטענות מפי היסטוריונים במאה ה19 העלתה השערה כי המיקום המדויק היה מעל לדלת הכניסה בגלל תצלום משנת 1874 של ז'אן לורן אשר מאשרר את סוג הנייר שאליו הועבר הציור, אך הדבר אינו וודאי עד היום.
תיעודיו של ז'אן לורן, שהיה צלם שנשלח על ידי בראון דה ארלנג'ר (Baron d'Erlanger ) שמטרתם הייתה העברת הציורים על ידי מרטינז קובלס (Martínez Cubells ) שהועסק גם הוא על ידי דה ארלנג'ר. היסטוריוני האמנות גרגוריו קרוזדה וילאמיל (Gregorio Cruzada Villaamil) וצ'ארלס ירטה ( Charles Yriarte) היו מודאגים במשך כמעט עשר שנים כי עליית מחירי הנכסים באזור תביא לפיתוח ועיצוב מחודש של הוילה ולאובדן הציורים.
ניתן לראות בתצלומיו של לורן כי ציורי הקיר היו ממוסגרים בגבולות בעיצוב קלאסי, כך גם הדלתות והחלונות שמעל הדלת. הקירות היו מעוטרים, כמקובל בבתי מגורים בורגניים ואריסטוקרטיים, עם טפטים ממפעל הנייר המלכותי שהיה בחסות על ידי המלך פרננדו השביעי. הנייר בקומת הקרקע עוטר במוטיבים של פרי ועלים והקומה הראשונה עוטרה ברישומים גאומטריים המסודרים בקווים אלכסוניים. התצלומים גם מתעדים את מצב הרישומים לפני שהועברו מהוילה, ומראים כי חלק גדול מהצד הימני של שבת המכשפות לא נשמר, למרות שהוא הועבר לבד על ידי מרטינז קובלס.
ניתוח.
הטווח הכרומטי של "הציורים השחורים" מוגבל לצבעי אוקרה, זהב, חום, אפור ושחור. רק הצבע לבן מופיע מפעם לפעם כזורח מבגדי הדמויות על מנת להעניק ניגודיות או מכת אור נדירה מהשמיים או כחלק ירוק מהנוף.
סטורן טורף את אחד מבניו.
היצירה הידועה ביותר מהסדרה היא סטורן טורף אחד מבניו. התמונה מתארת את טיטאן קרונוס (או שבתאי במיתולוגיה הרומית), אביו של זאוס, אוכל את אחד מבניו מתוך החשש כי אחד מבניו יפיל אותו. דבר הגורם לו, לפי הסיפור המיתולוגי, לאכול כל אחד מילדיו ישר לאחר לידתם. גויה מתאר את מעשה הקניבליזם עם פראיות מדהימה. מתוך הרקע השחור נראה שגפיו וראשו של שבתאי קופצים מהצללים אל הצופה. עיניו של שבתאי ענקיות ומעניקות לתווי פניו הבעה של כעס. אצבעותיו חופרות בחלק האחורי של ידו שראשו וזרועו הימנית כבר מאוכלות. הציור עוצר רגע לפני ששבתאי עומד לנגוס בעוד זרוע שמאלית של הגוף הנער. הבחירה בשימוש יחיד בצבע לצד גוני הבשר היא התזה של דם אדום המכסה את המתווה המוטרד בחלקו העליון של הגוף הנאכל. הוא חסר תנועה, דומם וצבוע בלבן שאינו מתאר חיים וטוהר כמו שידוע בציורים מאותה תקופה, זהו לבן המוות.
שבת המכשפות / העז הגדולה.
איור המבשר את האמונה העתיקה כי השבת הייתה רגע המפגש של מכשפות בפיקוחו של השטן שלבש צורת עז. העז צבועה כולה בשחור ומופיעה כצללית מול ברית מכשפות. העיניים שלהן שקועות ותווי הפנים מעבירות תחושה של חרדה אצל הצופה המבחין כי כל הדמויות נוטות לעבר השטן. בציור מופיעה ילדה אחת בפני הקהל. היא יושבת בקצה הימני, לבושה בשחור, אך למרות שאינה נראית מעורבת בטקס, היא עדיין חלק מהקבוצה של השטן, כמנסה לתעתע בצופה ואולי אפילו לגייס אותו לכפירה.
נלחמים עם קודלים.
לא כל הציורים השחורים הם זהים בשימוש בצבעים מוגבלים כשתי הדוגמאות הקודמות. היצירה נלחמים עם קודלים מראה את השימוש הדרמטי של גויה בגוונים שונים של כחול ואדום כששני הגברים מכים זה בזה. קודלים (Cudgles) עוד בגרסה המקורית נלחמו על אחו, אך הציור נפגע במהלך ההעברה והגרסה בפרדו צוירה למעלה ולא כבמקור. הדבר הדגיש את העגמומיות של הלוחמים שאינם מצליחים להימלט מהמכות אחד של השני כיוון ששניהם כלואים עמוק עד ברכיהם בביצה. החוקר הבריטי נייג'ל גלנדינינג העיר את ההבדלים בין המצב הנוכחי של הציורים השחורים לזה שתועד על ידי ז'אן לורן לפני ההעברה. בסוף 2010, מחקר נוסף על תמונות לורן של קרלוס פורדדה, צייר ומורה להיסטוריה של האמנות, ציין כי גויה צייר את הדו-קרב על הדשא. הכישלון בהעברה גרם לאובדן שטחי ציור גדולים, דבר שגרם לניסיון להסתיר את המאורע מתחת לרגליים. פרשנות נוספת לכך היא שגויה התייחס לאלגוריה המופיעה בספר של דייגו דה סוואווארה פייארדו שנקרא Empresas Políticas שהכיל מאה מאמרים קצרים בנושא חינוך נסיך. האלגוריה מהמיתוס היווני מספרת על קדמוס ואת שיני הדרקון. קדמוס זרע את שיני הדרקון באדמה, ולאחר מכן התחיל מרוץ שנקרא ספרטוי (Sown). על ידי השלכת אבן אחד על השני, קדמוס גרם להם ליפול זה על זה עד שרק חמישה מהם שרדו, דבר שסייע לו לבנות את הקדמאה או מצודת טבה. סוואווארה השתמש בדימויים אלה כדי לדון כיצד שליטים מעוררים מחלוקת את מנת לבסס בסופו של דבר שלום בממלכותיהם. ייתכן שהשימוש של גויה באלגוריה זו הוא בעצם התייחס למדיניותו ולפוליטיקה של פרדיננד השביעי.
חזון פנטסטי.
בציור "חזון פנטסטי" גויה משתמש בצבע אדום בוהק ליצירת הבגד של אחת משתי הדמויות הענקיות המרחפות מעל חבורת הפרשים וגם בתוך הנוצה שעל הכובע כשהרובה לכיוון הדמויות ביצירה.
הכלב.
הכלב הוא השם שניתן לציור על ידי היסטוריוני אמנות בעקבות הציור עצמו; יצירה שבה מופיע ראשו של כלב הבוהה כלפי מעלה. הכלב עצמו כמעט אבוד במרחב של שאר היצירה הריקה למעט אזור משופע וכהה בתחתית הציור (מסה אינה מזוהה שמסתירה את גופו של הכלב). הכלב נראה כטובע, אבוד ובודד. הציור מחולק לשני חלקים לא שווים: החלק העליון הנראה כמלוכלך החותך אותו כתם משופע ומעוקל, דהוי ביחס לצבע שחור. החוטם של הכלב מורם, אוזניו מושכות לאחור ועיניו מביטות מעלה וימינה. צורה כהה קלושה מתנשאת מעל הכלב; לעיתים זה נתפס כנזק או הכללה מכוונת, אך בדרך כלל נתפס כממצא מן הציור הקדום שעיטר את הקיר לפני שגויה צייר אותו.
התיאור האניגמטי של הכלב הביא לפרשנויות שונות לכוונתו שלש האמן. לעיתים נתפס כתיאור סמלי של המאבק חסר התוחלת של האדם בכוחות רעים. המסה המשופעת השחורה העוטפת את הכלב מדומיינת כחול טובעני, אדמה או חומר אחד בו הכלב נקבר. הציור נראה כמתעד את הרגע לאחר המאבק של הדמות לצאת משם אך לשווא, וכי כעת כל שנותר הוא רק להביט לשמיים בתקווה להתערבות אלוהית שלא תגיע לעולם. ה"שמיים" שתופסים חלק משמעותי ורחב מהיצירה מעצימים את תחושת הבדידות של הכלב וחוסר התקווה שהוא שרוי בה. אחרים רואים את הכלב מרים את ראשו מעל המסה השחורה כחושש ממשהו מחוץ לשדה הראייה של הציור ושל הצופה. ניתן להסתכל על היצירה גם בתחושות של נטישה, בדידות והזנחה. רוברט יוז אמר כי אין לנו לדעת בוודאות מה המשמעות הטמונה בציור אך הפאתוס שלו מרגש אותנו גם מבלי לדעת את הנרטיב המסתתר ביצירה.
הצייר הספרדי אנטוניו סאורה החשיב את הכלב ליצירה "התמונה היפה ביותר בעולם". רפאל קנוגר, התייחס אליו כאל "שיר חזותי". פיקאסו גם הוא היה אחד ממעריציו הגדולים של הציורים השחורים של גויה וכך חשבה גם מנואלה מנא, אוצרת הפרדו, "אין אף צייר עכשווי אחד שאינו מתפלל מול הכלב"
שני זקנים.
ביצירה הזו מתגלים לצופה שתי דמויות הלבושות בסגנון פריאר (לבוש מסורתי של נזירים החברים במנדיקנטים, הם יועצים אוונגליסטים הנודרים נדרים של עוני, צניעות וצייתנות. ידועים גם בשמם: "נזירים\מסדרי יחפנים" או "נזירים קבצנים") העומדות מול רקע שחור. הדמות הראשית עומדת במרכז הקומפוזיציה השולטת בקדמת הבמה, הדמות עומדת מעט מכופפת ונראית מהורהרת. זקנו האפור והארוך של הזקן ממוסגר על ידי זרועותיו הנחות בקלות כל קנה של רועה. לצידו עומדת דמות שפניה נראים חייתיים או דמויי גווייה. נראה כי הדמות צועקת לאוזנו של בן לווייתו, מה שעשוי לרמוז על חירשותו של גויה. דמות כהה זו מספקת נוכחות רבת-פנים בתוך הקומפוזיציה ונראה שהיא מרמזת מאוד על קונוטציה שלילית מסוג כלשהו. אולי הדמות החיה מספקת פרשנות לחששותיו של האמן עצמו מטירוף, נושא שהוא חקר בעבר התפקידים שונים לאורך קריירת האמנות שלו. בהתבוננות אחרת נראה כי קיימת התייחסות של האמן לכרונוס, אל הזמן, למרות שזה נראה בלתי סביר כשאנו שוקלים את המצב וההיבט של הדמות המשנית. יחד עם זאת אם היינו רואים נתון זה כמזכרת מורי (מהווה תזכורת אמנותית או סמלית של המוות הבלתי נמנע. הביטוי 'מזכרת מורי' התפתח עם צמיחת הנצרות, שהדגיש את גן העדן, הגיהנום והצלת הנפש בחיים שלאחר המוות), דבר העובד באופן תואם עם מושג הזמן, כן ניתן להניח שאופציה זו אפשרית.
קיים הבדל בולט בין הטיפול בשתי הדמויות. האחד נשען על רגליו במקל ההליכה עם הבעה עצובה אך שלווה, המזוקן נזכר בפילוסופים המתוארים על ידי ולסקז, שהועתק על ידי גויה. הדמות השנייה מזכירה את הדמויות מציור אח מהסדרה שני זקנים אוכלים מרק. כמו הרבה עבודות בסדרה, היצירה הזו עברה שיפוץ מהותי עקב סדק בפינה הימנית העליונה. נעשו מגוון שינויים על מנת להחזירה למצבה הקודם תוך תשומת לב מיוחדת לדמות הראשית. הבעת הפנים הכהה של הדמות הראשית הופחתה בתהליך השיקום, והותירה לדמות ביטוי מהורהר. הדמות השנייה השתנתה כפי שתואר, בצורה ניכרת הצללים התפוררו כתוצאה מהזמן שעבר ולכן ההשפעה של השימוש הגאוני של גויה בשונות כהה וטונאלית בעיצוב אבדה כמעט בשחזור היצירה.
גברים קוראים.