השליטים הגנו בדרך כלל על שלום היהודים, עד כי ר' עובדיה מברטנורא כתב ב-1488: "מן הישמעאלים אין גלות [=התעמרות על בסיס דתי] ליהודים כלל... ואין פוצה פה ומצפצף... וכי יראו הרבה יהודים יחד לא יקנאו כלל". דוגמה לכך מביא ר' עובדיה מברטנורא בהמשך איגרתו, ב-1474 נהרס בית הכנסת ברובע היהודי בירושלים בידי אספסוף, אך שוקם עד מהרה בהוראת הסולטאן קאיתבאי "נגד [דעתם של] כל שריו ועבדיו וכל עם ארצו" (דברי ר' עובדיה מברטנורא). הסולטאן אף הורה להעניש את המתפרעים. אולם, כמתחייב מתנאי עומר, בתמורה להגנה זו הוטלו על היהודים מגבלות לבוש, איסור לבנות בתי כנסת חדשים (אלא רק לשפץ מבנים קיימים). כמו כן הפעילו הסולטאני הממלוכים את הכלל שרכושו של יהודי שמת ללא קרובים הוחרם לטובת המלכות ובמיוחד הקפידו על תשלום מס גולגולת שהגיע לסכומים עצומים והיה שרירותי לחלוטין. כיוון שהעונש על אי תשלום מס היה מאסר, נחשב תשלום המס לפדיון שבויים וסכומים נאספו מקהילות ישראל בכל הפזורה, לעזרת עניי ישראל.
לאחר מגפת המוות השחור, התדלדלות האוכלוסייה וירידת ערך המטבע, ובעקבות האנטישמיות שפשטה באירופה עקב המגפה הפך גיוס הכספים לקשה ביותר ומצב היהודים התדרדר.
ראש ההנהגה היהודית היה "הנגיד", שמקום מושבו היה בקהיר (עד סמוך לגירוש ספרד ישבו צאצאי הרמב"ם על כיסא הנגידות). בירושלים ובצפת הנהיגו את הקהל באופן רשמי סגני הנגיד, ולמעשה בראש כל קהילה עמדו ראשי קהל או "זקנים". היישוב היהודי הורכב ברובו מיהודים שנקראו "מוסתערבים", הם חיו בארץ מימים ימימה, דיברו ערבית וזקניהם (שכונו שיח'ים) ניהלו יחסי אמון (ושוחד) עם פקידים ממלוכיים ותקיפים מקומיים. על היישוב היהודי הקבוע נוספו עולים שהגיעו החל מאמצע המאה ה-14 מאשכנז (עקב האנטישמיות שגאתה) והחל מהמאה ה-15 גם מספרד (עקב גזירות קנ"א ולאחר מכן גירוש ספרד). העולים לא היו חביבים על המוסתערבים, רובם הגדול היו פליטים חסרי כל, ללא ידע בשפה הערבית וללא יכולת השתכרות, ונפלו לנטל על מוסדות הקהילה. יתרה מזו, הקהילה חויבה לשלם מס גולגולת על כל יהודיה, כולל על כל עולה מרגע עלייתו וכך הכבידו עוד יותר העולים שלא רק שלא הכניסו כספים אלא העמידו את הקהילה כולה בסיכון ממשי.
הנוסע הגרמני ברנהרד פון בריידנבאך, שביקר בארץ ישראל בשנת 1483–1484, כתב כי היהודים בארץ ישראל מדברים ביניהם עברית.
כלכלה.
הכלכלה הממלוכית הסתמכה על הכנסות ממכס וממסים. בעיקר מכס מן הסחורות שעברו מאסיה, דרך נמלים מצפון ומדרום לארץ ישראל אל אירופה, ובכללן תבלינים, בשמים ואבני חן. הממלוכים הפעילו מינהל בירוקרטי ענף לגביית מיסים כדי לממן את השלטון. חלק קטן מהמסים חזרו כשירותים לאוכלוסייה, רובם כמפעלים סולטאניים (כמו שירותי דרך, משמר ואספקת מים).
הקרקעות החקלאיות והמפעלים החקלאיים שעליהן (כגון טחנות קמח) הוקצו לפקידי שלטון ממלוכיים בשיטה שנקראה אקטאע. בשיטה זו כל הקרקע הייתה שייכת למדינה והשלטון הקצה אותה לפקידים הממלוכים (מפקדי צבא וקצינים בדימוס). הפקידים השתמשו בשטח למימונם ומימון המנגנון שלהם (גובי מיסים, שופטים, סוחרי סוסים וכדומה) במקום קבלת שכר. הפקיד היה מחויב להקצות חלק מהכנסותיו כמס לשלטון המרכזי, הוא היה חייב לכסות את הוצאותיו בזמן שכיהן במשרתו ולכן גברו מקרים בהם גבו הפקידים יותר מס מהדרוש, והותירו את ההפרש בידיהם. השלטון המרכזי ניסה להאבק בתופעה זו לפי יכולותיהם של הסולטאנים השונים. חלק מהקרקעות (למשל בבקעת בית שאן וליד ירושלים) לא היו באקטאע אלא היו שייכות ישירות לסולטאן, אולם האיכרים היו בכל מקרה צמיתים. קרקעות נוספות, וחלקים מקרקעות אקטאע, הוקדשו להקדשים (וקף), מהם לא נגבה מס אך כל הכנסותיהם שימשו למטרות דת, בהן בניית מבני פאר חסרי תוחלת.
מוצרים רבים נחשבו כמונופול ממלכתי. השלטון קבע את מחיר הסחורות כאורז, קמח, שמן זית וסוכר, בנוסף, הוטלו מיסים שונים, חלקם מן השלטון המרכזי וחלקם פרי דמיונה של הפקידות המקומית. רוב מיסי הקנייה חלו על בני החסות (יהודים ונוצרים) ועל עולי רגל וצליינים, כך שיוקר המחיה של לא-מוסלמי היה גבוה מזה של מוסלמי. לאנשי דת וממלוכים היו הקלות שונות במונופול. בתקופות שונות הורשו גם איכרים-צמיתים לעסוק במסחר זעיר סמוך לנחלותיהם.
חקלאות.
מחקר שיטתי על גידולי החקלאות בתקופה זו נערך על ידי זהר עמר, שבו הראה על שקיעתה של החקלאות בשלהי תקופה זו.
מבחינה חקלאית התקיים בארץ ישראל, כיחידה אזורית, משק אוטרקי, כלומר מצב בו הארץ מספקת בדרך כלל את צרכיה הבסיסיים.
כאמור, האדמות החקלאיות של הארץ חולקו לנחלות שמיבולן נהנו פקידי ממשל וקצינים ממלוכיים, בעוד העיבוד נעשה על ידי אריסים. חלק מסוים (עד כדי כמעט 100% במקרים מסוימים) מהאדמות הוקדשו לצורכי דת (נכסי וקף) כגון מימון ואחזקה של מסגדים ומדרסות, תשלום משכורות לאנשי דת ותקצוב הוצאות מחייה של דרווישים סופים.
האזורים החקלאים העיקריים היו שיפולי השומרון, מאזור ראש העין, דרך בקה אל ע'רבייה ועד נחל עירון. המרכז המסחרי והמנהלי של חבל זה הייתה העיר קאקון. עמק איילון, אזור בו גידלו בעיקר כותנה וחיטה ושמרכזו היה בעיר לוד. ויריחו, בה גידלו תמרים ובננות. באזורי ההר גידלו בעיקר זיתים שהיו סחורה מבוקשת במצרים, בה לא גדלים עצי זית, בעיקר עבור תעשיית הסבון. לעומת זאת, לא גידלו גפנים שנחשבו מגונים על ידי השלטון המוסלמי האדוק.
אדמות עמק בית שאן היו אדמות הסולטאן, כלומר כל התוצרת שגדלה בהן הייתה שייכת לאוצר הסולטנות. באדמות אלה גידלו קנה סוכר ואורז. אורז גידלו גם סביב הכנרת ואגם החולה.
מוצרי החקלאות העיקריים היו פירות (תאנים, רימונים, חרובים, מלפפונים (שנחשבו לפרי), שקדים, פיסטוקים ואבטיחים), קיטניות (חומוס, עדשים), סומסום, קצח, דגנים (חיטה לקמח, שעורה ודורה) ושמן זית.
מסחר.
ריכוזיות המסחר דרך נמלי מזרח הים התיכון הייתה אינטרס אסטרטגי ראשון במעלה של השלטון ועילה למלחמות עם אימפריות מתחרות לאורך כל שנות השלטון הממלוכי, כגון קפריסין הצלבנית, ברית ערי ונציה וג'נובה והאימפריה הביזנטית. מטבע סחר החוץ היה הדוקט והכלכלה הממלוכית הייתה רגישה ביותר לשינויים בשערו. אולם בארץ ישראל לא היו נמלים משמעותיים. המסחר ברובו לא היה חופשי אלא נתון לחוקי המונופול. השלטון קבע את מחיר המוצרים בשרירותיות, דבר שדיכא לאורך זמן את המסחר הפנים-ארצי.
תעשייה.
הייצור התעשייתי בארץ היה דל ביותר. רובו ככולו היה ייצור חוטי ואריגי כותנה ונייר. תעשיית הכותנה התרכזה בירושלים ובלוד ועסקו בה בעלי מלאכה פרטיים, חלקם יהודים. צביעת אריגי צמר וכותנה התרכזה כמעט כולה בידי יהודים. גם תעשיית היין הזעירה הייתה בידי יהודים לשימוש עצמי וכן לממכר לנוצרים, בתקופות בהן הותר הדבר. תעשייה נוספת הייתה הפקת סוכר מקנה סוכר, שיועד ליצוא. תעשייה זו התרכזה בבית שאן והייתה מונופול שלטוני.
שירותים לצליינים ועולי רגל.
אחד ממקורות ההכנסה המסורתיים בארץ ישראל היה תחום "שירותי התיירות". מצד אחד, כארץ קדושה, עבור צליינים, ועולי רגל למקומות הקדושים ומצד שני, כצומת דרכים ראשי לתנועה ממצרים לסוריה ומאסיה לאפריקה ולאירופה, עבור סוחרים ועוברי דרכים. תושבי הארץ התפרנסו משירותי אירוח, הסעדה, לינה ושירותים שונים (כגון תיקון נעליים) בחאנים שהיו פזורים בה לאורך הדרכים הראשיות. החאן היה ממוקם בדרך כלל על אדמת פקיד ממשל ממלוכי, אך נכבד מקומי חכר את החאן תמורת הפרשת חלק מהפדיון. חלק מהחאנים (בעיקר בקרבת ירושלים) הוקדשו למוסדות דת. על החאנים הגן (בשנים של שלטון מרכזי יציב) חיל משמר רשמי ומצויד היטב.
עולי הרגל פרנסו גם מורי דרך משלוש הדתות, סבלים, מוכרי מזכרות, מוכרי מים ומחברי ספרי הדרכה לצליינים.
הנוסע יעקב מווירונה, שביקר בארץ ישראל בשנת 1335, מספר שרכב על חמור בדרכו לירושלים, מאחר שאסור לנוצרים לרכוב על סוסים בקרב המוסלמים. הוא מציין שנעזר במורי-דרך יהודים, משום שהם "מכירים היטב כדי הסבר את כל המקומות העתיקים".
הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן
הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן (באנגלית: Prince Arthur, Duke of Connaught and Strathearn; 1 במאי 1850 – 16 בינואר 1942) היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. בין השנים 1911 ל-1916 שימש כמושל הכללי של קנדה, העשירי מאז איחוד קנדה. הנסיך ארתור היה הסבא רבא של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה המכהן ושל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק המכהנת.
ילדותו.
הנסיך ארתור ויליאם פטריק אלברט נולד ב-1 במאי 1850 בארמון בקינגהאם שבלונדון, ילדם השביעי ובנם השלישי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. הוא הוטבל ב-22 ביוני על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו וילהלם, נסיך הכתר של פרוסיה (לעתיד קיסר גרמניה) וארתור ולסלי, הדוכס וולינגטון, שעל שמו היה קרוי.
שירות צבאי.
הנסיך ארתור חונך כמו אחיו הבוגרים על ידי מורים פרטיים וכבר מגיל צעיר התעניין בקריירה צבאית. בגיל 16 הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' ושנתיים לאחר מכן הוסמך כסגן בחיל ההנדסה הבריטי. הקריירה הצבאית של ארתור הייתה ארוכה ומוצלחת וכללה שירות בדרום אפריקה, קנדה, אירלנד, מצרים והודו. תקוותו להפוך למפקד הצבא הבריטי לא התגשמה אך הוא מונה למפקד הצבא האירי בשנת 1900 ובשנת 1902 הפך לפילדמרשל. בשנת 1874 קיבל מאמו את התואר דוכס קונוט וסטראת'רן ורוזן ססקס.
נישואים וילדים.