מיני ג'וליה ריפרטון (באנגלית: Minnie Julia Riperton; 8 בנובמבר 1947 - 12 ביולי 1979) הייתה זמרת אמריקאית, שזכתה לפרסום בעיקר בשל מנעד ייחודי של ארבע אוקטבות ובשל להיטה Lovin' You משנת 1975.
ביוגרפיה.
ריפרטון נולדה בשיקגו לדניאל ותלמה ריפרטון. בתקופת ילדותה למדה מוזיקה, דרמה וריקוד במרכז לינקולן שבשיקגו. בשנות נערותה (מ-1961) הייתה הסולנית של להקת הבנות The Gems. בין השנים 1967–1971 פעלה במסגרת להקת הרוק הפסיכדלי Rotary Connection שהקים מרשל צ'ס מחברת התקליטים צ'ס רקורדס. עבודתה עם צ'ס העניקה לה הזדמנות ללוות אמנים בולטים כמו אטה ג'יימס, בו דידלי, צ'אק ברי, מאדי ווטרס, רמזי לואיס ופונטלה בס.
בשנת 1970 יצא אלבום הסולו הראשון שלה Come to My Garden בחברת התקליטים GRT Records. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית. בשנת 1972 נישאה ריפרטון לריצ'רד רודולף, יוצר ומפיק מוזיקלי שהלחין רבים משיריה. השניים חיו בגיינסוויל שבפלורידה והביאו לעולם את בנם מארק ואת בתם, השחקנית והקומיקאית מאיה רודולף. בשנת 1973 נתגלתה מחדש על ידי מתמחה בחברת התקליטים Epic Records והוחתמה על חוזה. בעקבות זאת עברה המשפחה ללוס אנג'לס. בשנת 1974 יצא אלבומה השני Perfect Angel. במשך תקופה מסוימת המכירות היו חלשות. אולם יציאת הסינגל הרביעי Lovin' You, אותו כתבה ביחד עם בעלה, בתחילת 1975 סימנה את נקודת המפנה. השיר הגיע לראש המצעדים בארצות הברית ובעשרים וארבע מדינות נוספות. הסינגל נמכר ביותר ממיליון עותקים, האלבום הגיע למעמד אלבום זהב וריפרטון זכתה להכרה בינלאומית.
בשנת 1976 אובחן אצל ריפרטון סרטן השד והיא עברה מסטקטומיה. כבר בעת האבחון היו בגופה גרורות שלדעת הרופאים הותירו לה זמן קצר מאוד לחיות. למרות זאת היא המשיכה להקליט שירים ולקיים הופעות. בשנת 1977 הפכה לדוברת החברה האמריקנית לסרטן. בשנת 1978 קיבלה את פרס האומץ של החברה האמריקנית לסרטן, אשר הוענק לה בבית הלבן על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. נפטרה בזרועות בעלה בבית חולים בלוס אנג'לס ב-12 ביולי 1979 בבוקר, כשהיא מקשיבה להקלטה שהכין עבורה סטיבי וונדר.
יליזבתה פיודורובנה
פרישות (יהדות)
פרישות משמעותה הִמנעות מענייני העולם הזה, התנזרות מהנאות, או נזירות חלקית עד מלאה.
משמעותו של המונח והמושג, ובכלל זה דרגת החומרה של הפרישות, וכן ההתייחסות אל משמעויותיו השונות, תוארו בהגות היהודית לדורותיה.
בעת העתיקה.
רבי פנחס בן יאיר ראה בפרישות אמצעי בדוק עבור האדם להגיע למדרגה רוחנית גבוהה. וכך נכתב בברייתא הנודעת בתלמוד הבבלי:
בימי הביניים.
פרישות היא נושא מרכזי בספרו של רבי בחיי בן יוסף אבן פקודה חובות הלבבות; הוא מגדיר את הפרישות:
ודן בסיבות לפרישות, תועליותיה וגדריה, אך מזהיר:
, דהיינו, הפרישות מונעת במידה רבה, את התפתחות התרבות האנושית, ומעכבת היבטים בחיי היחיד והציבור ושיכלולם.
רבי יהודה הלוי כתב בספרו הכוזרי על הפרישות מענייני העולם לגמרי, כלומר הנזירות, כתנאי לדבקות בענייני הרוח בדתות המונותיאסטיות; למשל, על נוהג .; אך הלוי טען כי אין זו דרך היהדות בדרך כלל, ובשיח המוצג בספרו שם בפי נציג היהדות את המילים:
בעת החדשה.
בספרו "מסילת ישרים" הציג הרמח"ל את הפרישות כשלב בדרך שיטתית אשר עולה אל השראת שכינה על האדם, על פי הברייתא במסכת עבודה זרה.
במפנה המאות ה-18 - ה-19, נקראו "פרושים" תלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל, אף כי לא נהגו פרישות דרך-ארץ במובן חז"ל.
ניפוי שגיאות באמצעות ברווז גומי
ניפוי שגיאות באמצעות ברווז גומי, בִּרְווּז או מבחן ברווז הגומי (באנגלית: Rubber duck debugging או בקצרה Rubber ducking) הוא מונח הומוריסטי ולא-רשמי בהנדסת תוכנה המתאר שיטת ניפוי שגיאות בתוכנה.
על פי שיטה זו, מתכנת מסביר בקפידה את פעילות הקוד שכתב לחפץ דומם, כגון ברווז גומי, ובכך עובר חוויית "אהא!" ומבין לפתע כיצד לפתור את הבעיות שהתגלו בקוד.
רקע.
על פי שיטה זו, מתכנת הנתקל בשגיאה בקוד, יסביר בקפידה את פעילות הקוד שכתב לחפץ דומם, כגון ברווז גומי. הנחת היסוד של התהליך היא, שכאשר יגיע המתכנת לחלק שגוי של הקוד, הוא ישים לב לשגיאה בזכות המאמץ שהשקיע בהסברת הקוד לחפץ הדומם. השיטה מבוססת על כך שהניסיון להסביר יוצר דיסוננס קוגניטיבי; המתכנת מתעמת עם העובדה כי הקוד (בין אם הוא נכתב על ידו, ובין אם לאו) אינו מבצע את שתוכנן לבצע.
מקורה של שיטה זו בסיפור אודות מתכנת מומחה אשר היה שומר ברווז גומי בסמוך לשולחנו בכל עת. המתכנת היה מנפה שגיאות קוד בכך שהכריח את עצמו להסביר את הקוד, שורה-אחר-שורה, לברווז. יש הסבורים כי מדובר בדניס ריצ'י או בבריאן קרניגן. למעשה קרניגן מציג שיטה זו בספרו "The Practice of Programming" שבה ממלא דוב צעצוע את תפקידו של ברווז הגומי.
שיטה הומוריסטית זו דומה בעיקרה לשיטות אחרות, פורמליות יותר של הנדסת תוכנה, ובכללן:
יתרה מכך, ההסבר לברווז גומי דומה ואף יכול לסייע לכתיבת תיעוד לתוכנה.
דגל שמחת תורה
דגל שמחת תורה (ביידיש: באַנער שמחת תורה) הוא דגל מקושט שמניפים ילדים כחלק ממנהג חגיגות ההקפות הנערכות בחג היהודי שמחת תורה.
במהלך ההקפות נהוג להוציא את ספרי התורה מארון הקודש ולרקוד במעגלים סביב בימת בית הכנסת. דגלי שמחת תורה ניתנים לילדים כתחליף לספרי התורה בעת הריקודים.
מאז החל השימוש בדגל, מהמאה ה-17, עיצובו השתנה בהשפעת אירועים ודמויות בהיסטוריה היהודית.
מנהג הדגל בקהילות אשכנז.
כבר במאה ה-17 היה קיים בקהילות אשכנז מנהג הנפת דגלי התורה, בהקפות ערב שמחת תורה היו מגיעים הילדים לבית הכנסת כשדגלים בידיהם. הדגלים במאה ה-17 היו עשויים מגזרות נייר, ולכן היו נקרעים בקלות. לפיכך נותרו במוזיאונים דגלים רק החל מהמאה ה-19. דגל שמחת תורה המודפס הראשון בעולם, הודפס ככל הנראה במרכז אירופה, (יש הסוברים שבווינה, אוסטריה), על הדגל נכתב הפסוק: .
מסוף המאה ה-19, מספרם של דגלי שמחת תורה קטן והם הפכו לנדירים לנוכח אי השתמרותם. הדגלים שהודפסו ושמשו במזרח ומרכז אירופה, נשאו תמונות של חג הסוכות ושמחת התורה ועוטרו בפסוקים מוכרים כגון: , . הדגלים היו ססגוניים ולרוב כללו פסוק, "אתה הראית" בתוך ספר תורה פתוח, וסביבו איורי ילדים בלבוש מזרח אירופאי עם כיפות ואיורי דמויות תנ"כיות כגון משה ואהרן. על ראשי מקלותיהם של חלק מהדגלים נהוג היה לתקוע תפוחים אדומים, זאת על פי המסורת היהודית לפיה התפוח הוא סמל לישראל שקיבלו את התורה.
במאה ה-20.
מאז כינונה של מדינת ישראל, בציבור הדתי הלאומי, הופיעו בדגל שמחת תורה גם סמלים ציוניים ולאומיים המסמלים את אופי המדינה. בדגלים שנוצרו בארץ ישראל משנות ה-40, ההווי הארצישראלי משפיע על עיצוב הדגל; הם מבטאים את הדור הראשון שקם בארץ ודגל במתן תחושה של יהדות חדשה, מנותקת מהגלות. כך צוירו על הדגלים ילדים עם כובע טמבל במקום מבוגרים מזוקנים, ואת הלבוש האירופאי החליפו מכנסיים קצרים. לאחר הקמת המדינה הפכו הריקודים המסורתיים עם ספרי התורה לריקודי הורה של בנים ובנות יחד. הצייר דוד גלבוע הבליט בדגליו בראשית שנות החמישים את שמחת ריקוד החג המתקיימת מחוץ למרחב בית הכנסת. גם מנהיגי הציונות צוירו על הדגלים; בתחילת המאה ה-20 היה דיוקנו של הרצל מראה נפוץ בדגלים.
משנות השלושים יוצרו דגלי שמחת תורה במספר חברות בארץ ישראל. בירושלים יוצרו דגלים על ידי "זסלנסקי" - חברת ייצור והפצה של דגלים, ובתל אביב חברת "מרכז התמונות" התל אביבית יצרה ייצור המוני של דגלים אלו. "מרכז התמונות" הדפיסו מראות מוכרים בצידו המצויר של הדגל ופיוטי "הושענות" מעוטרים בצידו השני. מוטיב עיצובי בולט היה "ארון הקודש" במרכזו של הדגל, שעוצב כשתי דלתות קרטון בולטות מהדגל, שפתיחתן חשפה בדרך כלל ציור של ספרי תורה כרוכים (ספרי התורה היו אז דגמי תורה אשכנזיים; בשנות השלושים לא היו נפוצים דגמי ספרי התורה הספרדיים).
בעקבות הצלחת צה"ל במלחמת סיני (1956), צוירו בדגלי שמחת תורה בתקופה זו גם חיילים לבושים מדי צבא רוקדים ושרים. גם בעקבות ההצלחה במלחמת ששת הימים (1967) עוטרו הדגלים בדיוקן גאה של חייל, בעיקר על רקע הכותל המערבי בירושלים. בעקבות כיבוש הכותל, חזר הכותל להיות מרכיב חזותי מרכזי בדגלי החג של שנות השבעים, כסמן מאפיין של ישראליות השבה למקורותיה החזותיים היהודיים, וכרקע הוספה תפילה לשלום.
בשנות השמונים החלה דעיכתה של הגרפיקה והאמנות השימושית בדגלי שמחת תורה, שנתפסה כנאיבית, ועלה הביקוש לאמנות ואלמנטים קצביים יותר, כדי להתחרות על תשומת לבם של הילדים. אך בשנות האלפיים דגלי שמחת תורה זכו לעדנה מחודשת, בזכות עיצוב בקו קליל יותר של יצרן מתל אביב.
בחברה החרדית ממשיך המנהג לאורך השנים. לצורך זה מכינים דגלים בכיתות הלימוד וגני הילדים, או שמודפסים דגלים עם מוטיבים מסורתיים. ייצור המוני של דגלים נעשה כיום בסין וגם בארצות הברית; מיעוט מהדגלים מיוצרים בישראל, למשל דגלים שמבטאים קו יהודי תורני (כגון הרב עובדיה יוסף בדרך אל בית כנסת וסוכה בשנות האלפיים). לעיתים קרובות מחזיקים הילדים בחברה הדתית, בנוסף לדגלי שמחת תורה, גם דגלים של תנועות נוער דתיות כגון בני עקיבא, או תנועות של מפלגת ש"ס או של חסידות חב"ד.
בקהילות רבות מקובל לספר לילדים סיפורים על דגלי שמחת תורה ועל התפוח המתוק המונח על ראש הדגל, כסמל ל"מתיקות" התורה.
בספרייה הלאומית קיים אוסף דגלי שמחת תורה.
לקריאה נוספת.
בתרבות:
זניט איז'בסק