נטייתם של אנשים להימנע משימוש בנשימה סרעפתית מוסברת לעיתים בהרגלים נרכשים, כגון חיקוי מבוגרים המורגלים בנשימה צלעית, הימנעות מנשימה סרעפתית הגורמת להבלטת בטן (המנוגדת לאידיאל היופי של תעשיות הדוגמנות והפרסום המודרנית הכוללת בטן "שטוחה") ואף הימצאות מתמשכת במצבי דחק המלווים בנשימות רדודות.
נשימת בטן
נשימה מהבטן
הפרקציה הדמוקרטית
הפרקציה (הסיעה) הדמוקרטית הייתה סיעה אופוזיציונית של אינטלקטואלים צעירים בהסתדרות הציונית שפעלה בין השנים 1901–1904. הסיעה הופיעה לראשונה בקונגרס הציוני החמישי, בדצמבר 1901, לאחר התפטרותו של יעקב ברנשטיין-כהן מראשות לשכת הדואר של התנועה הציונית הרוסית. חברי הסיעה, שבהם היו גם חיים ויצמן, מרטין בובר, ליאו מוצקין, ברתולד פייבל, דייוויס טריטש ואחד העם, הציגו אלטרנטיבה לדרכו של הרצל, שהתבסס כמעט לחלוטין על מגעים מדיניים.
הפרקציה הדמוקרטית הייתה מושפעת מאחד העם ודגלה בהרחבת התנועה הציונית, והפיכתה לתנועה עממית ודמוקרטית המבוססת על הרעיון שהעם היהודי צריך לשחרר את עצמו במו ידיו. הפרקציה דרשה הדגשה והבלטה של היסודות הלאומיים בציונות, לא להיכנע לדעות קדומות דתיות ולשמור על הדמוקרטיה הפנימית בהרכב הקונגרסים ובמוסדות הציוניים.
הפרקציה הדמוקרטית הובילה את המאבק למען גיבוש תרבות לאומית חילונית, וחבריה היו הראשונים שהעלו לסדר היום את שאלת האמנות היהודית ואת מקומהּ בתהליך התחייה הלאומית. ביוזמת הפרקציה נכללה לראשונה האמנות במסגרת הדיון על התרבות בקונגרס הציוני החמישי. כהכנה לכך, ערכו אנשיה באחד מאולמות הקונגרס תערוכת יצירות של אמנים יהודים ובהם א.מ. ליליין, יהודה אפשטיין, יוסף ישראלס, אלפרד נוסיג, לסר אורי והרמן שטרוק, אשר נועדו להדגיש את המוטיבים הלאומיים-יהודים שביצירותיהם. בקונגרס זה נשא בובר את ההרצאה המרכזית על האמנות היהודית; לטענתו, טיפוח האמנות היהודית חשוב לא פחות מפעולות מדיניות, מפני שבכוח האמנות לחנך ולעצב את דמות היהודי החדש, שבכוחו יהיה לבנות את מולדתו. בהרצאתו סיפק בובר סקירה היסטורית, תיאר את המצב הנוכחי, הציג אידאולוגיה מנומקת ואף שורת הצעות מעשיות לטיפוח החינוך האסתטי של העם היהודי – בין היתר, עריכת תערוכות על טהרת האמנות היהודית והקמת הוצאות ספרים שיוציאו לאור אמנות יהודית. באותו נאום הכריז בובר על ייסוד הוצאת הספרים של הפרקציה הדמוקרטית, Jüdischer Verlag (שאותהּ הקים בשיתוף עם ברתולד פייבל ואפרים משה ליליין), אשר תקדיש חלק ניכר ממשאביה להפצת האמנות היהודית, וביקש את תמיכתהּ הכלכלית של ההסתדרות הציונית בהּ.
בלה ויינשטוק
אברהם ברון
אברהם בְּרוּן (Abraham Brun; 1909 – ינואר 1998) היה חזן ומלחין מוזיקה ליטורגית יהודית - חזנות.
קורות חיים.
ברון נולד בעיר לודז' שבפולין, בנו של הרב איצ'ה מאיר וורקר ונכדו של הרב זלמן וורקר. משפחתו רצתה שיגדל להיות רב, אך ברון העדיף להיות חזן. כילד השתתף במקהלות בבתי כנסת, וכבר בגיל 11 קיבל את תפקיד שליח הציבור. בגיל 17 נסע לווינה כדי ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון. מאז התפלל בבתי כנסת גדולים ברחבי פולין ושאר אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתדל ברון להקל על סבלם של הסובבים אותו בגטו לודז' ובמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. הוא הופיע מספר פעמים בתקופת המלחמה בגטו לודז', בהופעות שכללו שירים יהודיים. בימים הנוראים של שנת 1940 הופיע כחזן מלווה במקהלה, באולם ברחוב זְגִירְסְקַה ששימש קודם המלחמה כאולם קולנוע וכונה "מטבח האינטלקטואלים". מאוחר יותר באותה שנה הופיע באותו אולם בקונצרט מלווה בפסנתר על ידי תיאודור רידר. בשנת 1941 הופיע בקונצרט ב"קולטור האוס" ברחוב קְרַבִיצְקַה, הופעה שכללה שירים שנכתבו בידי המשורר זלקוביץ, בלחן דוד בייגלמן. בימים נוראים של אותה שנה התפלל בסתר בבית החולים ששכן ברחוב לַגֶוְונִיצְקַה . ביום כיפור של שנת 1943 התפלל בבית הכלא של הגטו, ששכן ברחוב צַ'רְנֶצְקֶגַה, ונוהל בידי יהודים, כך לא נודע לנאצים על כך. בחנוכה 1943 הופיע בקונצרט במקום מסתור בליווי מקהלה בניצוח פרופ' סנדר. זו הייתה הופעתו האחרונה של ברון בגיטו לודז'.
בליל ראש השנה 1944 התפלל בבית החולים במחנה בירקנאו. באותו ערב התפלל גם ב"בלוקים", כאשר אסירים עומדים ושומרים שלא יגיעו הנאצים. למחרת התפלל תחת כיפת השמים ברחבת המחנה בעודו ממתין לקעקוע המספר על זרועו. ביום הכיפורים התפלל בחברת אסירים שעסקו בכריית פחם.
לאחר שחרורו במאי 1945, התפלל בימים הנוראים בבית הכנסת ההיסטורי במודנה, איטליה. לאחר קורס בפיתוח קול שהעביר לו פרופסור בליני בנאפולי, עלה ברון לארץ ישראל והחל לעבוד כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בחיפה. ב-1948 היגר לארצות הברית לכהן בטמפל בית-אל בלונג ביץ' שבמדינת ניו יורק, שם כיהן ארבעה עשורים. הופיע בקונצרטים בכל רחבי ארצות הברית, ברדיו ובטלוויזיה. אף נשא הרצאות בנושא חזנות, בין היתר בישיבה יוניברסיטי.
ברון נפטר בינואר 1998. הניח את אשתו חנה, ילדים ונכדים.
הקלטותיו.
ברון הקליט חמישה תקליטים ארכי-נגן (33) שיצאו לאור בארצות הברית בהוצאת חברת .
החזן ברון הופיע בשנות החמישים בתחנת הרדיו WEVD, חלק מהופעותיו הוקלטו וההקלטות נמצאות באוסף יעקב מיכאל בארכיון הצליל הלאומי, בשלב זה אין עדיין גישה להקלטות באמצעות האינטרנט.
ברון, נודע בקולו הנעים ברגש רב ואמירה מיוחדת. בין יצירותיו ניתן למצוא טקסטים לא שגרתיים דוגמת "אנעים זמירות" "רצה והחליצנו" "אתה חוננתנו".
סימון סלאש של פיינמן
כאשר ריצ'רד פיינמן חקר את משואת דיראק הוא המציא את סימון סלאש של פיינמן הנוח והקצר יותר לרישום גדלים המערבים מטריצות גאמה של דיראק.
אם A הוא 4-וקטור קו-וריאנטי, אזי הסלאש שלו מוגדר להיות
כאשר משתמשים בהסכם הסכימה של איינשטיין ו-"γ" הן מטריצות גאמה של דיראק.
זהויות.
על ידי שימוש בתכונות האנטי-קומוטטור של מטריצות הגאמה של דיראק ניתן להראות שעבור זוג 4-וקטורים קו-וריאנטים כליים formula_2 ו-formula_3, מתקיים
בפרט
ניתן להסיק זהויות נוספות המערבות את סימון הסלאש מתכונות מטריצות גאמה של דיראק על ידי החלפת הטנזור המטרי במכפלה פנימית, לדוגמה:
עם 4-תנע.
לעיתים קרובת, כאשר משתמשים במשוואת דיראק ופותרים כדי לחשב חתכי פעולה, ניתן למצוא את סימון הסלאש על וקטור 4-תנע:
בהצגת דיראק
ומהגדרת ה-4-תנע
רואים במפורש
הביטוי p עם סימון סלאש של פיינמן מופיע בפרופוגטור פיינמן של פרמיון:
בניין ודיור
בניין ודיור הוא כתב עת ישראלי בנושא אדריכלות ועיצוב פנים, המתפרסם אחת לכמה חודשים. כתב העת יצא לראשונה בשנת 1983 בשם "בניין דיור". האות "ו" לפני המילה "דיור" נוספה בשנות ה-90. נכון ל-2021, העורכת של המגזין היא חדווה אלמוז.
במגזין מספר סוגי כתבות: כתבות תאוריות של בתים, דירות, משרדים, בתי-עסק, מבנים ציבוריים וכדומה וכתבות תחקיר העוסקות בחומרים, מגמות עיצוב, תערוכות ובחידושים מהעולם. בניגוד לכתבי עת אחרים העוסקים בנושאי עיצוב ופונים בעיקר לאדריכלים ואנשי מקצוע בתחום, "בניין ודיור" פונה גם לקהל הרחב.
במגזין מספר מדורים קבועים:
לצד המגזין הוקם אתר בניין ודיור במהלך שנת 2010. כיום אתר בניין ודיור הוא אתר העיצוב הגדול והמוביל בישראל. נכון ל-2021 הופצו גם חמישה ספרי בנין ודיור.
אתר בניין ודיור הוא זרוע האינטרנט של מגזין בניין ודיור – מגזין ישראלי בתחום עיצוב הפנים והאדריכלות. מגזין בניין ודיור מופץ ב-80,000 עותקים בפורמט כרומו. למגזין כ-55,000 מנויים קבועים – חובבי עיצוב, אדריכלים ומעצבים.
דולה
טרנקוסו (ברזיל)
טרנקוסו (בפורטוגזית: Trancoso) היא עיירה קטנה בתחום השיפוט של העיר פורטו סגורו במדינה באהיה שבברזיל. העיירה ממוקמת בנקודה לחופי האוקיינוס האטלנטי, שבה עגן עם הגעתו לברזיל מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו קברל בשנת 1500. העיירה הוקמה על ידי כמרים ישועיים בשנת 1583, ונקראה אז "סנט ג'ון בפטיסטה של האינדיאנים" (São João Baptista dos Índios).
העיירה מורכבת משני אזורים עיקריים - מרכז העיירה, ורצועת החוף אשר נמצאת באזור נמוך יותר מבחינה טופוגרפית. מרכז העיירה הוא בצורת מלבן, ובתי העיירה בנויים בסגנון מקומי ועתיק. הכיכר המרכזית בעיירה, הנקראת "Quadrado" (בפורטוגזית: ריבוע, אף על פי שצורתה מלבנית) היא רחבה גדולה ומכוסת דשא. בצד המזרחי של הרחבה ממוקמת כנסייה קתולית קטנה מן המאה ה-16. בכל שנה בתאריך 20 בינואר נערכת בכיכר חגיגה לכבודו של פטרון העיירה, סבסטיאן הקדוש, הכוללת שירה ונגינה של המקומיים.
העיירה מפורסמת בעיקר בזכות האווירה הכפרית שאופפת אותה, ובזכות חופיה השלווים, שלאורכם מסעדות קטנות ואכסניות. בשנות ה-2000 חלה בעיירה התפתחות משמעותית בתעשיית המלונאות, תהליך שהביא לצמיחה בתיירות וכן הביא לעליה במספר התושבים הזרים הבוחרים להשתקע במקום. למרות התיירות המוגברת, שומרת טרנקוסו על אווירה כפרית בזכות החופים הזכים, הצמחייה והתושבים הידידותיים. העיירה מהווה יעד תיירותי הן לתיירות פנים והן לתיירים מכל העולם, אשר מגיעים בעיקר לטובת מנוחה. העיירה אינה מוכרת למטייל הישראלי הממוצע, ככל הנראה בשל העובדה שהיא נמצאת בשכנות יחסית לעיירה אריאל דה אג'ודה - המהווה יעד תיירותי מובהק למטיילים ישראליים.
פרדי האברד
פרדריק דוויין "פרדי" האברד (באנגלית: Frederick Dewayne "Freddie" Hubbard; 7 באפריל 1938 – 30 בדצמבר 2008) היה חצוצרן ג'אז אמריקאי אשר ניגן החל משנות השישים בעיקר בי בופ, הארד בופ ופוסט בופ.
ביוגרפיה.