שירות המודיעין המיוחד הוקם בשנת 1938 על ידי קרול השני, מלך רומניה. השירות גדל והתעצם תחת שלטונו, ועסק בעיקר באיסוף מודיעין פנים, בפרט כנגד התנועה הלגיונרית, פוליטיקאים ומתנגדי המשטר. לאחר הדחתו של קרול השני, המשיך השירות לפעול כיחידה במשרדו של ראש הממשלה, יון אנטונסקו, בפיקודו האישי.
ב-11 בנובמבר 1940 מינה אנטונסקו את קצין המשטרה אֵאוּגֵ'ן קריסטסקו לראש ה-SSI. קציני צבא בכירים עברו לשרת ב-SSI. ל-SSI היו שלוחות ברחבי רומניה ואף מחוצה לה.
יחידה של ה-SSI, דרג אופרטיבי מס' 1, שהגיעה ליאשי כשבועיים לפני פרעות יאשי ארגנה את הפרעות והשתתפה בהן.
באפריל 1951 הוכפף ה-SSI לסקוריטטה.
שירות המודיעין המיוחד
סוף שבוע
סוֹף שָׁבוּעַ (נכתב גם סופשבוע, סופ"ש) הוא חלק בשבוע, אשר כמקובל בעולם - נמשך לפחות יום וכרגיל יומיים (אך לא יותר מכך) - מתוך ימי שישי שבת וראשון, ואשר בו מרבית האנשים אינם עובדים. ביום המנוחה השבועי - אשר לו גם משמעות דתית, מרבית האנשים אינם עובדים, ורבים אינם עובדים גם ביום שלפניו או ביום שאחריו - כך שמבחינתם - סוף השבוע נמשך יומיים (ושבוע העבודה נמשך חמישה ימים). בהתחשב בזמן הפנוי, עיתוני סוף השבוע גדולים במידה ניכרת מעיתוני ימות החול.
ימי סוף השבוע בעולם.
ברוב המדינות החברות באו"ם (כולל אף בחלק ניכר ממדינות האסלאם), סוף השבוע הוא בימי שבת וראשון. בכמה ממדינות האסלאם, וכן בישראל, סוף השבוע הוא בימי שישי ושבת (למעשה ישראל היא החברה היחידה באו"ם אשר - אף כי רוב אזרחיה אינם מוסלמים - מכל מקום סוף השבוע שלה מכיל את יום שישי). ברוניי, היא החברה היחידה באו"ם שבה קיימים שני ימי מנוחה שבועיים בלתי רצופים: שישי וראשון. בשבע חברות בלבד של האו"ם, סוף השבוע הוא יום ראשון בלבד: אוגנדה, גינאה המשוונית, הודו, מקסיקו, קולומביה, קוסטה ריקה וקוריאה הצפונית. בשלוש חברות בלבד של האו"ם, סוף השבוע הוא יום שישי בלבד: איראן, ג'יבוטי וסומליה (למעשה כך היה גם באפגניסטן עד 2015). נפאל היא החברה היחידה באו"ם שבה סוף השבוע הוא יום שבת בלבד.
סוף שבוע בישראל.
הואיל וסוף השבוע מנוצל בדרך כלל למנוחה - לפנאי - לבילוי ולמטרות דתיות, הרי שבישראל - נוצר מכך לעיתים - עימות בין דתיים לחילוניים: לחילוניים נוח לקיים אירועי ספורט ופנאי - בשבת - שהוא יום פנוי מעבודה, אך קיומם בשבת - הכרוך בחילול שבת - מונע משומרי שבת להשתתף בהם, וכאשר זהו ספורט מקצועני - אז קיומו בשבת מצריך היתר משר הכלכלה.
בישראל, חוק שעות עבודה ומנוחה אוסר על העבדת עובד ביום המנוחה השבועי שלו (ליהודי: שבת, למי שאינו יהודי: שישי או שבת או ראשון - לפי בחירתו), למעט בהיתר של שר הכלכלה. יום המנוחה הנוסף נקבע בצו הרחבה, שחל רק על חלק מענפי המשק, ובהסכמים קיבוציים. האיסור על העבדת יהודים בשבת - וכן האיסור על פתיחת בתי עסק בשבת, יוצר אף הוא עימותים - בין דתיים התומכים באיסור זה - לבין חילוניים שמתנגדים לו. פתיחה של רשתות שיווק בשבת מובילה גם לעימות כלכלי, בין רשתות אלה, לבין בעלי עסקים - שסגורים בשבת - ושטוענים כי באכיפה הסלקטיבית נפגעת פרנסתם.
היסטוריית סוף השבוע.
השימוש הרשום הראשון במילה "סוף שבוע" התרחש בשנת 1879, במגזין אנגלי בשם "Notes and Queries" על ידי "Rybczynski". ההיסטוריה של עבודה הייתה במשך עידנים ללא שינוי, בסביבות 1800, שבוע העבודה היה בממוצע כמעט שבעים שעות, ועד 1900, שישים שעות היו הנורמה, אבל אז, בסביבות 1920, נוצרו 5 וחצי ימים העבודה ו-44 שעות העבודה בשבוע, נורמה אשר הפכה סטנדרטית, ומכן זה רק התקצר. כמעט כל עבודה הייתה צמודה לחמישה ימים שמונה שעות כנורמה – אשר יצרה את המושג "חמשת ימי העבודה", שהוא ביטוי שימושי במקומות רבים בעולם.
מערכת קולנוע ביתי
בנייה אקולוגית
הנשיקה (ברנקושי)
"הנשיקה" (ברומנית: Sărutul) הוא שמה של סדרת פסלים מאת קונסטנטין ברנקושי.
את הגרסה הראשונה לעבודה יצר ברנקושי בשנת 1907 או 1908, כשהוא חוצב לראשונה ישירות באבן. הפסל מצוי באוסף המוזיאון לאמנויות בקראיובה, רומניה. מפסל זה יצר ברנקושי שישה העתקים יצוקים מגבס. גרסה נוספת של הפסל נוצרה בשנת 1908.
גרסה שלישית של הפסל נוצרה בשנת 1909. על פי טרטיי פלאולוג הפסל נעשה כחלק מתכנון ל"מקדש אהבה", אותו ברנקושי תכנן להקים ביחד עם אמדאו מודיליאני. הפסל, אשר עוצב כעמוד, גולף "לזכרה של טניה, נערה מסכנה שמתה בגלל האהבה.". הפסל הוצב כמונומנט על גבי מצבה בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
גרסה רביעית משנת 1916 מצויה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, תרומת זוג האספנים לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg). זו היא גרסה בעלת פרופורציה מוארכות יותר, בגובה של 85.4 ס"מ ואף היא עשויה אבן גיר.
מוטיב "הנשיקה" קיבל צורת ביטוי חדשה במעבר מן הפיסול קטן הממדים אל גודל מונומנטלי. בשנת 1930 הציג ברנקושי בתערוכה בניו יורק "עמוד נשיקה" בגובה של 3 מטר, כחלק מפרויקט "מקדש האהבה".. ביטוי מונומנטלי נוסף הוא "שער הנשיקה" בטרגו ז'יו שברומניה.
הפסל מציג את אקט הנשיקה כאקט של איחוד בין גבר לאישה. ברנקושי מעצב את הדמויות בפשטות, תוך הדגשת האבן ממנה הם מגולפים. הדמויות מגולפות מגוש אבן אחד המופרד בסימונים לשתי דמויות. הוא נמנע מיצירת מאפיינים אינדיבידואלים לדמויות, כגון תווי פנים, ומעצב אותן בצורות גאומטריות, ברוח הפיסול הפרימיטיבי.
ברנקושי מדגיש את האיחוד על ידי הדמיון הצורני בין שתי הדמויות המחבקות זו את זו. הדמויות מנשקות זו את זו ובאקט זה הן מחוברות, ללא הפרדה, כחיבור פיזי - בחומר - ורוחני בין דמות הגבר לדמות האישה. שתי הדמויות מגולפות באופן דומה, וההבחנה וההבדל האנטומי בין הגבר לאישה מתבטא בשיער מסוגנן הארוך ובתאור בטן עגלגלה יותר לאישה. בנוסף, לכל דמות מסומנת חצי מן העין, אשר הופכת לתיאור של עין שלמה בחיבורן.
יש הסבורים כי ברנקושי שאב השראה לעבודתו מיצירתו של אוגוסט רודן - שהדריך אותו בתחילת דרכו לחודשים אחדים בסדנתו - "הנשיקה" משנת 1882. אם כי, ישנם הבדלים בולטים בין היצירות, כשזו של ברנקושי בעלת סגנון אבסטרקטי מובהק, וזו של רודן ריאליסטית.
עיתוק רכבות
עיתוק רכבות הוא הפעולה של העברת ציוד נייד ממסילה אחת לאחרת לצרכים תפעוליים (כלומר שלא כחלק מנסיעת הרכבת אל יעדה). ניתן להעתיק רכבת שלמה, למשל על מנת לדיירה על עקלתון או במוסך, להעתיק חלק מרכבת, למשל על מנת לפצל רכבת, שלה יעדים שונים או לאחד שתי רכבות בעלות יעד משותף, או להעתיק קרונות בין המסילות על מנת לערוך מהם רכבת חדשה או על מנת לפרק רכבת קיימת לקרונותיה השונים. כמו כן מעתיקים קרונות משא על מנת להעמיס אותם ולפרוק מהם את המטען.
העיתוק מתבצע באמצעות קטרי עיתוק, שיכולים להיות חלשים ואיטיים ביחס לקטרים הגוררים רכבות שלמות, שכן פעולת העיתוק מתבצעת במהירות נמוכה, למרחקים קצרים ובדרך כלל בתנאי שטח נוחים. עם זאת, קטרי העיתוק הם בעלי מומנט גבוה המושג באמצעות תמסורת מתאימה על מנת להגיע למהירות הגרירה של הציוד, האיטית יחסית, כמה שיותר מהר. תכונה זו נדרשת על מנת לסייע בזירוז העיתוק, כיוון שעיתוק עשוי לכלול גרירות קצרות רבות, ולכן קטרים המשמשים כקטרי עיתוק נבנים בדרך כלל במיוחד למטרה זו.
עיתוק מתבצע בתחנת רכבת תפעולית ובפרט בתחנות עריכה ומיון, שבהן יש עקלתונים רבים לדיור הקרונות השונים ולביצוע עבודת העריכה.
יוהאן דויד הייניכן
יוהאן דוד הייניכן (בגרמנית: Johann David Heinichen, 17 באפריל 1683 - 16 ביולי 1729) היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה גרמני מתקופת הבארוק, שהביא את הגאוניות המוזיקלית של ונציה אל חצרו של אוגוסט השני מדרזדן. המוזיקה של הייניכן מקורית, עתירת דמיון ומקצביה מלאי חיים, אך על אף כל אלה, נידונה, באופן בלתי מוסבר, לאלמוניות במשך שנים רבות.
יוהאן דויד הייניכן נולד בכפר הקטן קרסולן, סמוך לווייסנפלס. אביו מיכאל הייניכן למד מוזיקה בתומסשולה, בית הספר המהולל למוזיקה שליד כנסיית תומאס בלייפציג, שירת כמנצח מקהלה בפראג וככומר בכנסיית קרסולן. יוהאן דויד למד גם הוא בתומסשולה בלייפציג אצל יוהאן שלה ובהמשך קיבל שיעורי עוגב וצ'מבלו מיוהאן קונאו. גם המלחין-לעתיד כריסטוף גראופנר היה תלמידו של קונאו באותה תקופה.
הייניכן נרשם בשנת 1702 ללימודי משפטים באוניברסיטה של לייפציג ובשנת 1705-06 הוסמך כעורך דין (בראשית המאה ה-18 היו לימודי המשפטים מסלול מקובל על מלחינים; יוהאן קונאו, גראופנר וגאורג פיליפ טלמן היו גם הם עורכי דין). הייניכן עסק בעריכת דין בווייסנפלס עד 1709.
הייניכן לא ויתר על עניינו במוזיקה ובמקביל לעבודתו המשפטית גם חיבר אופרות. ב-1710 פרסם את המהדורה הראשונה של חיבורו הגדול על הבס הכולל, או בסו קונטינואו. הוא יצא לאיטליה ועשה שם שבע שנים מעצבות, רובן בוונציה.
בשנת 1717 היה הייניכן לעמיתו של יוהאן סבסטיאן באך בחצר הנסיך ליאפולד מאנהאלט-קותן, אחר התמנה לממונה על המוזיקה בחצר הנסיך הבוחר של סקסוניה. בין תלמידיו היו יוהאן גיאורג פיזנדל ויאן דיסמאס זלנקה. ב-1721 נשא אישה בווייסנפלס ולידת הצאצא היחיד שלו מתועדת ברשומות בינואר 1723. בשנותיו האחרונות התערערה מאוד בריאותו של הייניכן, עד שמחלת השחפת הכריעה אותו לבסוף. ב-16 ביולי 1729, הובא למנוחתו האחרונה בבית הקברות יוהנס.
המוזיקה של הייניכן נהנית מפופולריות חדשה; אחדות מן המיסות שלו ויצירתו האחרונה, מגניפיקט זוכות עכשיו לתשומת לב בעולם ההקלטות.
יוהאן גיאורג פיזנדל