האינטנדנטים הראשונים נעדרו סמכות כלשהי מלבד זו שניתנה להם במינוי המיוחד של המלך, אך תחת שלטונו של לואי הארבעה עשר הפך האינטנדנט לפקיד מדינה קבוע ובעל חשיבות מרכזית. לאינטנדנט ניתנה סמכות מלאה בתחום המשפט, הכספים והשיטור במחוזות, כולל אפשרות לשפוט במשפטים אזרחיים ופליליים, השעיית שופטים, זימון בתי משפט מיוחדים, בקרה על פעולת הממשלה המקומית, פעולה נגד שוד והברחה, הגרלת הגיוס הכפוי למיליציה המקומית וחשוב מכל, הזכות להטיל ולגבות מיסים.
לסמכות להטיל ולגבות מיסים הייתה חשיבות מכרעת במחוזות צרפת, משום שסמכות זו הייתה היסוד החשוב ביותר לכוחה של האצולה המקומית, והמאפיין המובהק ביותר של סדר העניינים ששרד מן התקופה הפיאודלית. מטרת צעד זה, כמו גם תפקיד האינטנדנט בכללו, הייתה למנוע מהאצולה המקומית לקיים כוח עצמאי משלה ולהפכה לתלויה בשלטון המרכזי.
מצב זה הוביל לכך שרוב האינטנדנטים שמונו היו בתחילה לא אצילים (כלומר, פקידים התלויים לפרנסתם במלך) ונמצאו בעימות מתמיד עם האצולה המקומית, הפרלמנטים המקומיים והמושלים המקומיים. במהלך מהפכת הנפל (הפרונד) בשנים 1648-1653 בוטלה המשרה בלחצם של אלו, אך אחרי דיכוי המרידה בשנת 1653 היא הושבה על כנה.
לקראת סוף המאה השבע עשרה נקבע כי בכל מחוז (généralité) בצרפת יהיה רק אינטנדנט אחד. אחרי תחילת המאה ה-18 היו כל האינטנדנטים אנשי האצולה, עובדה המעידה על–כך שהריבון הצליח בשינוי מבנה הסמכות המקומית, כך שהכוח הממשי עבר מידיה של האצולה המקומית המסורתית לידיו של הפקיד הממונה מטעם המלך. בפרוץ המהפכה הצרפתית עורער מעמדו של האינטנדנט, שהיה סמל לשלטון הריבוני של המלך ובדצמבר 1789 בוטלה המשרה על–ידי האספה הכללית של המהפכה.
מאדאם דה גרפניי
פרנסואז ד'איסמבור ד'אפונקור, מאדאם דה גרפניי (בצרפתית: Françoise d'Issembourg d'Happoncourt, Madame de Graffigny; 11 בפברואר 1695–1758) הייתה אפיסטולרית שחיה בצרפת ונודעה ביכולת כתיבתה ברחבי אירופה.
דה גרפניי נולדה בננסי שבדוכסות לוריין, כאחייניתו הקטנה של ז'ק קלו, פרנסואז ד'איסמבור ד'אפונקור. בינואר 1712 נישאה לפרנסואה הוגו דה גרפניי, ונפרדה ממנו בגלל יחסו האכזרי אליה בשנת 1723. שלושת ילדיהם מתו בינקותם. בשנת 1725 התאלמנה מבעלה.
בסלון שלה ברחוב אנפר בפריס התארחו משוררים ופילוסופים, שזכו אף לכינוי "חבורת הנשמות היפות". עם המתארחים בסלון נמנו אנשים כהנו, נשיא הפרלמה בפריס, פונטנטל, הלווטיוס, לה הרפ, וואסנון, דני דידרו וידידיה הטובים וולטר ומאדאם דה שטלה (Madame du Châtelet).
יומניה והתכתבויותיה הענפות (כולל 2,500 מכתבים הממלאים שלושה עשר כרכים) כוללים תיעוד מפורט של המבנה החברתי, הספרותי והפוליטי של צרפת במאה השמונה עשרה וכן תיעוד של הקנוניות והרכילות של התקופה. דה גרפניי לא עשתה כל מאמץ במכתביה להשיג סגנון ספרותי מסולסל וכתבה בשפה יומיומית, מה שהופך את מכתביה לתיעוד מרתק לא רק מבחינה היסטורית אלא גם מבחינה לשונית ולקסיגרפית.
האסכולה הפיזיוקרטית
האסכולה הפיזיוקרטית (מצרפתית, Physiocratie) הייתה קבוצה של הוגים בתחום הכלכלה שסברה כי עושרן של אומות נובע בעיקרו מחקלאות. התאוריות הכלכליות של האסכולה היו פופולריות במיוחד בצרפת במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה. הפיזיוקרטים שאפו לשנות את מדיניותו של לואי החמישה עשר ששלט בצרפת בין 1715 ו-1774 כדי להפחית את הרגולציה והמיסים על החקלאות הצרפתית, כך שצרפת תוכל לחקות את בריטניה, בה שררה מדיניות לסה פר. אחד מאבות התאוריה, פרנסואה קניי היה זה שהגה את המונח המפורסם "לסה פר, לסה פסה". התאוריה הפיזיוקרטית היא ככל הנראה התאוריה הכלכלית המפותחת הראשונה שנוצרה.
עקרונות הפיזיוקרטים נוסחו לראשונה על–ידי רישאר קנטיון, בנקאי אירי שחי בצרפת במאמרו "מסה כללית על טבעו של המסחר" שפורסמה אחרי מותו בצרפתית בשנת 1755. רעיונות האסכולה פותחו מאוחר יותר למערכת שיטתית יותר גם על ידי קניי שהגה את הטבלה הכלכלית וגם על ידי גורניי .
הפיזיוקרטים סברו כי עושרה של אומה נקבע על–ידי יצירת עודף ייצור חקלאי מעבר למה שנדרש כדי להזין את האיכרים ולהמשיך לקיים את החקלאות. פעולות כלכליות אחרות נתפשו כניצול של עודף זה לצורך הפיכתו למוצרים חדשים באמצעות הזנת הפועלים העוסקים בייצור מוצרים אלו. היצרנים ועובדים לא חקלאיים נחשבו שימושיים ומועילים, אך "עקרים" במובן זה שההכנסה שלהם נובעת בסופו של דבר לא מעבודתם אלא מעודף הייצור החקלאי.
הפיזיוקרטים התנגדו בתוקף למרקנטיליזם, ששם את הדגש על סחר במוצרים בין מדינות ועל מאזני הסחר. לפיזיוקרטים הייתה מידה של תמיכה תחת המונרכיה הצרפתית וחברי האסכולה נפגשו תכופות בורסאי. אדם סמית, שביקר בצרפת כמדריכו של בנו של הרוזן מבקליי הושפע מאוד מרעיונותיהם של הפיזיוקרטים. הוא, כמו דייוויד ריקרדו וקרל מרקס אחריהם אימצו את תורת הערך של העבודה הפיזיוקרטית.
פיסיוקרטיה
אמנות בלונים
אמנות בלונים היא פעולת קיפול, סיבוב ועיצוב בלונים ארוכים לצורות, לרוב של חיות. לעיתים נעשה שימוש בבלונים עגולים ובצורות שונות כמו לבבות ופרחים כדי לשפר את היצירה. היצירה יכולה להכיל בתוכה בלון אחד מעוצב בדרכים שונות או מספר בלונים יחדיו ליצירת צורות גדולות ומורכבות יותר.
הבסיס לאמנות בלונים הוא הקשר הפשוט הנוצר על ידי תפיסת הבלון וסיבובו לשני כיוונים שונים. סיבוב זה גורם לבלון להתהדק ל"קשר" קטן. הבלון הארוך אינו מתפוצץ בעת תמרונו משום שהוא אינו מנופח עד סופו; האמן משאיר שארית בסוף הבלון הנקראת "זנב" וכאשר הבלון מתהדק לקשר, האוויר שהיה בקשר עובר לשארית וכך הלחץ בבלון לא גדל. ככל שמסובבים יותר קשרים בבלון, הזנב מתקצר משום שהוא מתמלא בכמות גדולה יותר של אוויר. לכל דגם יש מספר שונה של קשרים ולכן השארית שמשאירים בבלון שונה לכל דגם.
באמנות זו משתמשים לרוב קוסמים וליצנים בימי הולדת של ילדים בגיל הרך וכן במופעי קרקס ומופעי רחוב נודדים.
קורווה
קורווה (בצרפתית: Corvée מהפועל הלטיני "corrogare" שמשמעותו "לדרוש", בלטינית: angaria ; בלטינית של ימי הביניים corvea ;בגרמנית: Fron או Frondienst, ברוסית:Барщина, "קורווה" לטובת הכלל נקרא בעברית "מס עובד") הוא מונח ששימש בחברות הפיאודליות לציון סוג של מס שנתי לא כספי שהצמית או הווילן היה צריך לשלם למלך, לווסאל, לאדון העליון או לאדון הטירה באמצעות ביצוען של עבודות שנתיות ללא שכר באחוזותיהם. עבודות אלה נקראו לפעמים opera riga. החרישה והקטיף היוו למעשה את חלק הארי בהן. למקרה הצורך דרש האדון עבודות נוספות, הקרויות opera corrogata (עבודה נדרשת, מגויסת) . מהמילה הזאת המונח הפך ל "coroatae" אחר כך corveiae ובסופו של דבר corvée, במשמעות נרחבת - גם של עבודות שנתיות סדירות וגם של עבודות כפויות במצבי חירום.
הקורווה היה בורג בשרשרת המערכת הכלכלית-פוליטית בימי הביניים והיא נולדה גם בנסיבות המחסור במטבעות. המס שימש לאספקת כוח עבודה באחוזות הפאודליות וכשנגבה על ידי המלכות שימש המס להשלמת פרויקטים מלכותיים, לתחזוקת הדרכים.
היו מבחינים "עבודה כפויה פרטית" - בצרפתית corvée privée ועבודה כפויה ציבורית corvée publique. משמעות הראשונה הייתה של ימי עבודה (שבפרובינציות אחדות בצרפת היו מכונים "ארבאן" arban ) שאותם היה חייב האיכר לבצע על אדמת האדון -בלטינית - pars dominica. הם קוימו בעיקר בימי החרישה, הקציר והבציר. בעבודות אלו גויסו גם בעלי החיים שברשות האיכר.
בתחום החקלאות נחשבה הקורווה יעילה יותר מהעבדות. תמורתה זכה האיכר בהיתר לעבד את אדמתו, להשתמש בטחנת הקמח ובנהרות שעל אחוזת האדון. איכות העבודה הייתה יותר טובה מבעבודת העבדים והיא איפשרה לאיכר בהתאם להיקף עבודתו להגיע לצבור כמות יותר גדולה של מוצרים
בימי הביניים הקורווה החקלאי לא הייתה לגמרי ללא תמורה. לפי המנהג, יכלו העובדים בה לצפות לתגמולים קטנים, לעיתים בצורת מזון ומשקאות שנצרכו במקום. הקורווה כלל לפעמים גם את הגיוס לצבא. פעמים אחרות משמעות המונח הייתה אספקה כפויה לצרכים צבאיים, לרוב אספקת עגלות ובעלי חיים להובלה.
הקורווה עורר תרעומת רבה בקרב האיכרים מכיוון שביצועה נדרשה בדיוק בתקופות שהן היו צריכים לטפל בשדות שלהם.
במאה ה-16 התחילה ירידה בדרישה לקורווה כשהיא הוחלפה בתשלומים בכסף. אולם בהרבה מקומות באירופה המשיכה עד למהפכה הצרפתית וגם אחר כך.
היסטוריה.
עבודות כפייה ציבוריות בעת העתיקה.
עבודות כפייה ציבוריות התקיימו לכל אורך ההיסטוריה, גם בעת העתיקה ובחברות הדספוטיות ובחברות שבהן התקיימה עבדות: למשל במצרים העתיקה, בשומר, בישראל העתיקה בימי שלמה המלך, ברומא העתיקה, במזרח אסיה
באימפריה הרומית המאוחרת אזרחים ביצעו "עבודות לטובת ציבור" - opera publica - כתחליף לשילום מיסים; לעיתים קרובות דובר בבניית דרכים וגשרים. האדונים הרומאים דרשו מקולונים שעל אדמותיהם ומהעבדים המשוחררים מספר ימי עבודה. במקרה של האחרונים עבודות אלה נקראו opera officialis.
הקורווה באירופה.
בחלק מאירופה, בעיקר בדרומה, ירדה ה-"קורווה הפרטית" "corvée privée" בחשיבותה החל מן המאה ה-11 כשגבר במידה רבה השימוש השוטף במטבעות. עבודה זו הצטמצמה ללא יותר מיום-יומיים בשנה והיה ניתן להחליפה בתשלום כספי. עם זאת, את הצמיתים ואת האיכרים החופשיים העניים ביותר יכלו לנצלם לעבודות כפויות "כרצונו" של האדון (היו "corvéables à merci").
בצפון אירופה ובאנגליה הקורווה הפרטי נשאר משמעותי לכל אורך ימי הביניים.