מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות עולם הערכים הליברלי היו אירועים היסטוריים בעלי השפעה רבה על תודעתו כהיסטוריון ולפיכך יש להם יד ורגל בעיצוב עולם הדימויים של בסתיו ימי הביניים. שאלת היסוד בספר היא מהי מערכת האידיאלים המדיאבלית של המרחב האנושי והתודעתי בו מתבונן ההיסטוריון ומגמת העל מתבטאת בניסיון לתפוס את רוח התקופה דרכו. מסיבה זו המקורות המועדפים עליו בסתיו ימי הביניים הם ספרות ובעיקר שירה ולא תעודות ומסמכים. לפי הויזינחה האידיאל האבירי תופס אמנם מקום מרכזי בתקופה אולם כלל האידיאלים הימי ביניימיים ששיקפו בעבר רעיונות נשגבים על מוסר, אומץ לב ודתיות הפכו לריקים מתוכן, לאנכרוניסטיים, לטקסים שאיבדו את מקורם האותנטי ולפיכך פינו את עצמם בסופו של דבר לאידיאלים ולצורות תרבותיות מזן חדש.
תפיסתו מציעה מזיגה בין ימי הביניים העילאיים לבין תקופת הרנסאנס. הניסיון למתוח קו תיחום ביניהם הוא חמקמק ומטשטש את המציאות ההיסטורית כיוון שהרנסאנס מלא ברעיונות שמקורם הוא ימי ביניימי. הויזינחה מציג את שלהי ימי הביניים באור של פסימיות ודקדנס ולא באור ההרואי של "לידה מחדש". לטעמו כיליונה של ההרואיות עצמה כאידיאה החלה כבר במאה ה-15.
למרות תפיסתו השונה מיעקב בורקהרדט שנחשב לאבי תפיסת הרנסאנס או תפיסת הלידה מחדש, הויזינחה אינו עוסק באיטליה – מוקד המחקר של בורקהרדט. הויזינחה רחש הערכה רבה לבורקהרדט. שניהם כהיסטוריונים של התרבות עוסקים בתיאור נרטיבי של העבר על סך הידע, האמונות והאמנויות המשותפות לקבוצת אנשים. במובנים רבים עבודתו כהיסטוריון, במיוחד בסתיו ימי הביניים, מתכתבת עם המלומד השווייצרי הגדול. גם במישור הכתיבה עצמו, שניהם אומני קישור אימפרסיוניסטיים של עובדות והתיזה מהווה ציר רופף ולא מחייב להנעת התיאור ההיסטורי.
כציר עיקרי בספר משמש תיאור ההיסטוריה של דוכסות בורגונדיה במאה ה-15, אשר מתבסס על כתבי ז'ורז' שסטלן ואחרים.
בסתיו ימי הביניים תורגם מחדש לאנגלית בשנת 1996. הוא נגיש לקריאה במהדורה של שנת 1924 באתר של הספרייה האוניברסלית.
הספר ראה אור בתרגום לעברית ב-1977 ושוב ב-2009.
"ארסמוס ועידן הרפורמציה" (1924).
ביוגרפיה אינטלקטואלית שמתארת את פועלו של ארסמוס על רקע המרחב הגאוגרפי, ההיסטורי והאנושי שבו חי. הספר נמצא באתר של פרויקט גוטנברג.
"אמריקה" (1926); "בצל המחר" (1936).
אלו הם ספריו האידאולוגיים ביותר. אמריקה כולל אסופת מאמרים ורשימות שהויזינחה החל לגבש עם תום מלחמת העולם הראשונה. הספר יצא לאור לאחר שהויזינחה חזר מביקור שערך בארצות הברית. ברשימותיו הוא מנתח את אידיאל התרבות האמריקאי מנקודת מבט מתבוננת של אנתרופולוג השם ליבו לפרטים, תוך הסתמכות על ג'ון דיואי שאותו הוא תופס כאבי החשיבה הסוציולוגית של אמריקה באותם הימים.
בצל המחר מהווה ניסיון להתמודדות ישירה עם משבר המודרניות ועם האידאולוגיה הפשיסטית. על אף הפער בשנות הפרסום ניתן לתפוס את שני הספרים כיחידה בעלת מהות משותפת אשר מציגה ביקורת על המציאות המודרנית ועל מצב התרבות בת זמנו.
"האדם המשחק" (1938).
בספר זה מנסה הויזינחה לתת מענה לשאלת-העל: מה מקורה של התרבות? תשובתו הכללית היא שכל תרבות נשענת על יסודות משחקיים. במהלך הספר הוא דן בהשפעת המשחק על התרבות האירופית ומנתח את תבניות המשחק המתקיימות במכלול תחומי החיים. הוא גורס כי התרבות הטרום-מודרנית פועלת על פי כללי משחק אמיתיים או טהורים ואילו התרבות המודרנית אינה משחקת על פיהם שכן היא חוטאת בניסיון לגייס דעת קהל, לסחוף המונים באמצעים תועמלניים ולא משחקיים.
בימינו, עצם הרעיון שהמשחק והתרבות הם עניינים שלובים זה בזה נדמה כברור, אולם הויזינחה כותב את הדברים בתקופה שבה לא היו עדיין משחקי מחשב או מציאות מדומה. על רקע התקופה ובתוך הקונטקסט של אותם ימים הוא הציג תפיסה חדשנית שפתחה שדה שלם ורחב בחקר תבניות התרבות.
"אדם ורעיונות" (1959).
קיבוץ מאמרים חשובים של הויזינחה לאסופה. בין היתר נמצאים כאן מאמרים על פטריוטיות ולאומיות בהיסטוריה האירופית, על אידיאלים היסטוריים ועל דרכו האישית לעיסוק בהיסטוריה.
בעבודותיו עוברת כחוט השני המגמה או הרצון לאזן בין תופעות תרבותיות שונות, להציג את האידיאל מול פניה של המציאות כאשר כף המאזניים נוטה לחיוב ולשלילה בהתאם. הניסיון הזה למצוא גשר של זהב במכניזם התרבותי של המערב שקוע בתפיסתו את עצמו כהיסטוריון הולנדי והדגש הגאוגרפי כאן חשוב. לפי הויזינחה ההולנדים הם אנשי המציאות השמרניים. גם המשוררים שבהם לא יתנתקו לגמרי מן הקרקע. ובכל זאת, השירי שבו כהיסטוריון קרא לו לכתוב על מחשבות, תפיסות ואידיאלים ולא אחת, להתאכזב.
חצי האי הערבי
יוהן הוזינחה
יוהן הויזנחה
מרי ווסטמאקוט
מרי וסטמאקוט
דדי בן-דיין
אמירות הראר
אות מלחמת ההתשה
אות מלחמת ההתשה הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפי מלחמת ההתשה. חלוקת האות, הניתן מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, החלה בשנת 2003. במשך שנים נמנעו ממשלות ישראל להכיר במלחמת ההתשה ולכן הוחלט להכריז עליה כעל מלחמה, ולהעניק בגינה אות מערכה, באיחור של 33 שנים.
האות ניתן לחיילים שוטרים וסוהרים בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה - קביעת זכאים), תשס"ג-2003 ולאזרחים בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה - קביעת אזרחים זכאים), תשס"ג-2003.
זכאות לאות.
אות מלחמת ההתשה מוענק למי שעומד בתנאים הבאים, ושירת במהלך התקופה הקובעת (מ-11 ביוני 1967 - 8 באוגוסט 1970):
אזרחים הזכאים לאות, בתנאי שסייעו ישירות לדרגי השדה בחזית או בעורף ובתנאי שפעלו תקופה של 30 יום רצופים:
כמו כן האות הוענק ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
חתול (פירושונים)
הר למון
הר למון הוא הר השייך לרכס הרי סנטה קטלינה במדינת אריזונה, ארצות הברית.
ההר הוא הגבוה מבין הרי סנטה קטלינה, ופסגתו מתנשאת לגובה 2,791 מטר מעל פני הים. הפסגה, הקרויה Windy Point, נגישה לרכב. הר למון ממוקם בשמורת יער לאומי קורונדו המשתרעת על כ-7,200 קילומטר מרובע.
השם ניתן להר על שמה של שרה למון, בוטנאית אשר הייתה הראשונה לעלות לפסגת ההר בשנת 1881.
העיר הגדולה ביותר הקרובה להר היא טוסון. ישנן עיירות נוספות על ההר, שהגבוהה ביניהן היא סאמרהבן (בגובה כ-2,500 מטר מעל פני הים). בשנת 2003 נחרבה העיירה כמעט לגמרי בעקבות שרפת יער גדולה שנקראה שריפת אספן. השריפה נמשכה במשך כחודש ימים, ושרפה 343 קילומטרים רבועים של שטח, כולל חלק מבתי ותשתיות העיירה, וכן גם עצים וחי. הנזק נאמד ב-4.1 מיליון דולר; עלות פעולות הכיבוי הייתה כ-17 מיליון דולר, ונדרשו עוד 2.7 מיליון דולר לשיקום היער והחי.
פסגתו של הר למון מושלגת כמעט כל ימות השנה וממוקם בו אתר הסקי הדרומי ביותר של ארצות הברית.
קרוב לפסגת ההר ממוקם מצפה כוכבים אשר היה שייך בעבר לחיל האוויר של ארצות הברית אך כיום אוזרח ומשמש לחקר אסטרונומי.
שתי דרכים מובילות לפסגת ההר: כביש מהיר קטלינה, המתחיל מטוסון ועולה עד העיירה סאמרהבן, ודרך עפר המתחילה מהעיירה אורקל וממשיכה עד Windy point.
צייטגייסט
צַיִיטְגַיִיסְט (מגרמנית Zeitgeist, מילולית: "רוח הזמן"; לעיתים נקרא בעברית "רוח התקופה") הוא מכלול הרעיונות, המוסכמות, הדעות והשקפות העולם המאפיינים יחדיו תקופה היסטורית כלשהי, ומייחדים או מציינים את האווירה החברתית, תרבותית, דתית ואתית של אותה תקופה.
הצייטגייסט אינו רק ביטוי פאסיבי של הלכי רוח שליטים, אלא ביכולתו להמשיך ולעצב את המוסכמות החברתיות באמצעות טקסטים קנוניים (כמו בעת העתיקה ובימי הביניים), או בעידן המודרני, באמצעות תקשורת המונים.
המונח צייטגייסט זכה לתפוצה נרחבת לראשונה בכתביו של הפילולוג הגרמני יוהאן גוטפריד הרדר. הרדר ביקר את השימוש במושג, בכתביו של הפילוסוף כריסטיאן אדולף קלוץ, ושלל את האפשרות לאפיין תקופה מסוימת לפי קריטריונים נתונים.
המושג מוזכר רבות עקב השימוש שנעשה בו בכתביו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, בהקשר לתפיסתו את הפילוסופיה של ההיסטוריה ואת מהלך האידיאות. לפי הגל, כל חברה אנושית וכל פעילות אנושית מוגדרים על ידי ההיסטוריה שלהם, כך שניתן לעמוד על מהותה העמוקה של כל חברה באמצעות הבנת ההיסטוריה שלה. שפתו, דעותיו, עולמו וקשריו של אדם עם הסובבים אותו נבנים ומעוצבים על פי ההיסטוריה של החברה בה הוא חי. ההתרחשויות אינן מודרכות על ידי פעילותם של פרטים הבוחרים ועושים כרצונם, אלא על ידי רוח הזמן, המנחה אותם במין "יד נעלמה" לכיוונים מסוימים.
גתה עשה שימוש במושג דומה במחזהו הנודע פאוסט, בו נזכרת "רוח העתים".
המילה צייטגייסט היא מן הגרמניזמים (מילים שאולות מן הגרמנית) הנפוצים ביותר בשפות המערב.
מנוע החיפוש גוגל מפרסם מדי שנה רשימה של מושגי החיפוש שהפכו פופולריים ביותר באותה שנה - ומכנה אותה צייטגייסט, משום שיש בה כדי להצביע על רוח התקופה.
אות מערכה
אות מערכה הוא סוג של עיטור צבאי.
אות מערכה, בניגוד לעיטורים אישיים המוענקים כתוצאה מגילוי אומץ או הצטיינות של חייל יחיד או קבוצת חיילים, הוא עיטור המוענק בדרך כלל לכלל החיילים בצבא שלקחו חלק במערכה או מלחמה מסוימת. אות המערכה יכול להיות מוענק במקרים מסוימים גם לאזרחים.
הענקה הראשונה של אותות מערכה התרחשה במאה השבע עשרה לחיילים השוודים וההולנדים שנלחמו במלחמת שלושים השנים. האותות הפכו לנפוצים יותר בקרב צבאות אירופה במהלך המאה השמונה עשרה. בארצות הברית הענקת אותות מערכה הפכה לנפוצה בתקופה שלאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.