בני האדם בתקופה זה הכינו אבנים חלקות, גרזנים וכלי חרס. ההשערה היא כי ייתכן והשיטות להכנת הכלים התפתחו בלופה-אוקנדה, אך ההופעה הפתאומית והנרחבת בשנת 4,500 לפנה"ס מעידה בסבירות גבוהה על כך שהשיטות יובאו למקום מאזורים אחרים. האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר בעמק נמצאים בהרי מאסוסו. שני אתרי אוקנדה מתוארכים לשנת 4,500 ו-3,560 לפנה"ס.
במקום נמצאו דוגמאות רבות של גרזנים חלקים שהוכנו מאמפיבוליט (סלע מהחלק המרכזי של העמק). הממצאים הללו פזורים בכל רחבי גבון, דבר המעיד על גבולות הסחר הנרחבים באותה תקופה.
בני האדם באותה תקופה התיישבו גם כן על ראשי הגבעות, חיו ביישובים קטנים והקימו אזורים מיוחדים שבהם נקברה האשפה. ההשערה היא כי צורכי הקיום באותה תקופה התבססו על משאבים מהיער כיוון שלא נמצאו עדויות לפעילות חקלאית כלשהי.
אתרי תקופת האבן החדשה מפוזרים לאורך העמק בין אפונה (Epona) לאוטומבי (Otoumbi) במערב ולאוגווה במזרח.
תקופת הברזל המוקדמת.
אמנות הברזל במרכז ובמערב אפריקה החלה להתפתח בערך בשנת 2500 לפנה"ס באזור הרי מאנדארה (Mandara) על הגבול בין ניגריה לקמרון, ובאזור המקיף את יאונדה (Yaoundé) בדרום קמרון.
הממצאים הקדומים ביותר של ברזל מעובד בעמק אוגווה מתוארכים לתקופה של אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, והם נמצאו באוטומבי ובלופה. בין 2300 ל-2100 לפנה"ס חלה התפשטות של השימוש בברזל לאוקנדה וללינדילי. התושבים החדשים במקום, שנעזרו בכלי הברזל שלהם, הצליחו ככל הנראה לגרש לחלוטין את אנשי תקופת האבן החדשה.
אנשי תקופת הברזל חיו גם כן בראש הגבעות אך ביישובים גדולים באופן יחסי, כאשר בסמוך אליהם נבנו מספר כבשנים, ומספר היישובים היה גדול גם כן: עד כה נמצאו כ-20 אתרים המתוארכים לתקופה שבין 2300 לפנה"ס ל-1800 לפנה"ס. במקום נמצאו עדויות לשימוש בתבואה ואגוזים ביחד עם עדויות לחקלאות פרימיטיבית (מטעים לגידול דקלים שמהם מפיקים שמן דקלים).
כלי החרס מהתקופה הזו שונים מאוד בהשוואה לאלו של תקופת האבן החדשה: מכלים בצורת פעמון, חלקם גדולים מאוד, שקושטו במעגלים קונצנטריים מתחת לידיות. אופי הקישוט הזה דומה לתחריטי סלע שנמצאו במקום סמוך וככל הנראה הם הוכנו באותה תקופה.
פטרוגליפים.
עד כה נמצאו למעלה מ-1,600 פטרוגליפים לאורך העמק, וכמה נוספים נמצאו מדרום לעמק. הפטרוגליפים נמצאים על סלעים סגלגלים ושטוחים, והם הוכנו באמצעות כלי ברזל שניקבו חורים קטנים דמויי גביע בסלע הקשה.
צברי פטרוגליפים נמצאים לאורך עמק אוגווה בדודה (Doda), איבומביל (Ibombil), קונגו בואמבה (Kingo Boumba), לינדילי, אפונה ואלארמקורה. האתרים הללו מתחלקים לשתי קבוצות: מסביב ללופה-אוקנדה במזרח ומסביב לאוטומבי במערב. האיקונולוגיה של התמונות דומה במידה רבה לציורים שנמצאו על כלי החרס מתקופת הברזל ולציורי גוף מודרניים. שני שלישים מהציורים הם מעגלים או מעגלים קונצנטריים, ובסך הכל 75% מהציורים הם של צורות גאומטריות שונות. ציורי בעלי החיים מהווים רק 8% ומתוארים בהם זוחלים או הולכי על ארבע קטנים. לא נמצאו דוגמאות של יונקים גדולים כגון פילים ואנטילופות (ציורים של בעלי חיים אלה כן נמצאו בסהרה ומזרח ודרום אפריקה). קבוצת ציורים שנודעת לה חשיבות רבה היא זו המתארת זריקת סכינים וזאת כיוון שבמרכז אפריקה כלי הנשק הללו אפיינו את בני הבנטו. סוג זה של סכינים עדיין נמצא בשימוש באזור.
הפטרוגליפים נמצאים ליד אתרי ההתיישבות מתקופת הברזל, ואם מקשרים ביניהם ניתן לומר כי הציורים מתוארכים לתקופה שבין 2300 ל-1400 לפנה"ס. מבחינה מספרית, הפיזור של הציורים הוא:
תקופת הברזל המאוחרת.
בין 1900 ל-1800 לפנה"ס היגרו תושבים חדשים לאזור, והחליפו את התושבים הקודמים. המהגרים הללו נשארו במקום במשך 400 שנים ואז היגרו דרומה. שרידי התנורים שנותרו מתקופה זו מצביעים על כיוון ההתפשטות מאוטומבי לאורך שני הצדדים של העמק ולעבר ההרים המיוערים בדרום. מרבצי פחם הם העדות הראשונה שנמצאה לקיומה של חקלאות המבוססת על קציר ושרפה.
מסיבות שאינן ברורות העמק היה נטוש בין 1400 ל-800 לפנה"ס. בתקופה זו חלו שינויים רבים בצמחיית העמק.
אבותיה של אוכלוסיית אוקנדה הנוכחית החלו להגיע לעמק בין המאה ה-14 למאה ה-15 לפנה"ס, וגם הם חיו בראשי הגבעות. שרידי כלי החרס שלהם נמצאו מפוזרים על פני שטח של 1,500 קמ"ר. ההשערה היא כי כושרם הגופני סייע להם לעבור את המרחקים הארוכים באזור.
שרידי התיישבות נמצאו גם במרחק רב יותר דרומית ליער והם מתוארכים לתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-19 לספירה, וניתן ללמוד מהם על השינוי באופן התכת הברזל. לפי העדויות נראה כי באזור התקיימו במקביל שתי תרבויות, בני הלופה בסוואנה ומסורת הללדי מסביב לעמק ללדי שביער.
במאה ה-20 הוזזו מספר כפרים והועברו אל מחוץ ליער לאורך הכביש הראשי ומסילת הרכבת הסמוכים לעמק נהר אוגווה.
עולם החי והצומח.
בפארק חיים מגוון גדול מאוד של צמחים ובעלי חיים כגון שימפנזות, גורילות, פילי יערות, נמרים, חתול זהוב אפריקני, גחניים, זבד דקלים אפריקני, פנגולין עצים, שפן עצים, תנין צר-חרטום, תנין גמדי, פיתון סלעים אפריקני, ממבה ג'יימסונית, פרפרים, פנינייה מצויצת, אפרור אפריקני, טוראקיים, קלאוניים, טנרק לוטרה ענק, לוטרה חסרת-טופר קונגולזית, תאו היער, קודו מסורטט, קודו הביצות, חזיר יער ענק, חזיר נהרות ואיילון המים.
בפארק חיים מספר מינים של צביונים ובהם צביון צהוב-גב, צביון כחול, צביון לבן-גחון, צביון פיטרס וצביון חום. בנוסף מתקיימים בו 14 מינים של פרימטים ובהם מנדריל, מנגבי אפור-לחיים, קולובוס שחור, גנון לבן-אף גדול וגנון לבן שפה.
היסטוריה מודרנית.
החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1987 וממשיכות מאז.
רצועת הסוואנה שמשכה מספר רב של אנשים במהלך הדורות עדיין משמשת כמקום מגורים. באזור זה מדוברות כמה שפות ובהן אוקנדיס, מאקינה, אקלה, סאקה ומאסאנגו.
במקביל לתחילת השלטון הקולוניאלי במאה ה-19 ובמאה ה-20 החלה מגמה בקרב תושבי האזור לעבור מכפרים משפחתיים קטנים לכפרים גדולים יותר ולעיירות. ב-1967 נבנתה לאורך העמק הדרך הלאומית מספר 3, על מנת לסייע בניצול משאבי היער. היישובים המודרניים באזור ממוקמים בסמוך לכביש. ב-1976 נבנתה מסילת רכבת המחברת את ליברוויל שעל החוף עם פרנסוויל השוכנת ליד היער. מטרת המסילה היא ניצול משאבי העץ ומרבצי המנגן. מסביב לתחנות הרכבת איים (Ayem) ולופה הוקמו יישובים חדשים.
כיום, יש בתוך אתר המורשת העולמית שישה כפרים קטנים שבהם גרים כ-2,000 תושבים. שלושה כפרים שוכנים לאורך עמק אוגווה: בולקו (Boléko), קונגובומבה (Kongoboumba) וקאזאמאביקה (Kazamabika). שלושת הכפרים האחרים שוכנים ליד פלג אופווה של נהר אובווה: מאקוגהה (Makoghé), באדונדה (Badondé) ומיקונגו (Mikongo). ליד הכפרים הללו נמצאים שני כפרים נוספים, ראמבה (Ramba) ומאסנגואלאני (Massenguelani) שאוכלוסייתם מורכבת מבני הבנטו ומפיגמים. ששת הכפרים הגדולים נחשבים כאזורים מתפתחים, ומשמעות הדבר היא שממשלת גבון מעניקה להם תמיכה עבור עידוד תיירות אקולוגית ופיתוח שווקים של מוצרים מקומיים.
אזור לופה-אוקנדה הוכרז כשמורת טבע ב-1946, ובשנת 2002 שונה מעמדו החוקי והוא הפך לפארק לאומי.
נפטרו.
ישו (צליבת ישו)
מיטת מסמרים
מיטת מסמרים היא פיסת עץ מלבנית בגודל של מיטה שמתוכה בולטים מעלה חודי מסמרים. לצופה מהצד נראה שמי שישכב על "מיטה" זו ייפצע מהמסמרים, אך לא כך הדבר, בהנחה שיש מספיק מסמרים. הסיבה לכך היא שמשקל האדם השוכב על המיטה מתפזר על פני כל המסמרים בצורה כזו, כך שהכוח שמופעל על כל מסמר אינו חזק מספיק לפרוץ את עורו של השוכב.
יש המשתמשים במיטת מסמרים לשם מדיטציה. פרקטיקה כזו מיוחסת לפאקירים הסופים.
במערב השימושים הם למטרות תכסיסי קסם או הדגמות בפיזיקה. למשל, המנחה מבקש ממתנדב לשכב על אלפי המסמרים. עליו הוא מניח קרש ועל הקרש הוא מניח בלוק בטון שהוא מנפץ בעזרת קורנס. על אף הכוח הרב לכאורה, המתנדב אינו נפגע: הכוח מתפשט דרך אלפי המסמרים וגם בלוק הבטון שנשבר סופג חלק מהאנרגיה של הפטיש.
על מנת שהדגמה זו של עקרונות חלוקת המשקל תצלח, על המתנדב לשכב על כמה שיותר מסמרים. החלק המסוכן ביותר הוא בשכיבה ובקימה, כאשר משקלו של המתנדב נתמך לרגע על ידי מספר מועט של מסמרים. ישנן מיטות מסמרים שלהן מעקים בצידן על מנת לעזור למשתמשים לשכב ולקום מהמיטה בשלום.
באלקטרוניקה, המושג "מיטת מסמרים" מתייחס לסוג עצם ב-ICT (In Circuit Test).
נולדו.
יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאביוס), או בשנת 37.
יעקב גורדין
יעקב גוֹרְדִין (בכתיב יידי: גאָרדין; באנגלית: Jacob Gordin; 1 במאי 1853 – 11 ביוני 1909) היה מחזאי יהודי יליד רוסיה, ממייסדי תרבות היידיש ותיאטרון היידיש בארצות הברית.
קורות חיים.
גורדין נולד בשנת 1853 בעיר הרוסית מירגורוד (כיום באוקראינה), וגדל בבית משכיל ובעל דעות ליברליות. עוד בתחילת דרכו היה מעורה בחיי התרבות ובחיים הפוליטיים. פרסם כתבות ומאמרים בעיתונות היידית וכן בעיתונות הרוסית המהפכנית. דעותיו נחשבו כקיצוניות בחברה היהודית המשכילה של סוף המאה ה-19; הוא טען כי על היהודים לשנות את עיסוקיהם כמתווכים לחדול מלהיות טפילים בחברה שבה הם חיים ולפנות לעיסוק בעבודה יצרנית, ובעבודת האדמה בפרט. במאמריו קרא להתאגדות של יהודים לצורך הקמת חברה יהודית המבוססת על שוויון, שיתוף ועבודת אדמה. עקב דעותיו נרדף על ידי המשטרה הצארית; וכך בסוף שנות ה-30 לחייו נאלץ לעזוב את רוסיה, בשנת 1892 היגר עם משפחתו לניו יורק.