במרכזה של הדרמה, בדרך כלל, נמצאת דמות הפרוטגוניסט (או דמויות הגיבורים), השרוי בקונפליקט בינו לבין דבר אחר כגון עצמו, אדם אחר, קבוצה, חברה או תופעות טבעיות, ברגע מכריע בחייו. הדרמות, לעיתים קרובות, סובבות סביב חיי המשפחה. לעיתים, הסרטים מציגים משבר שחוו הדמויות, למשל גירושים או מוות של קרוב משפחה, ואת ההתמודדות עם השלכותיו הכואבות.
סרט אהבה
בית ספר חקלאי מקיף ויצ&quot;ו קנדה נהלל
Multi-Purpose Crew Vehicle
כפר הילדים והנוער ויצ&quot;ו קנדה הדסים
קרב צ'לנקו
קרב צ'לנקו התרחש ב-9 בינואר 1887 בין הצבא השאוואני תחת הנגוס מנליק לצבאה של הרר תחת האמיר עבדאללה השני. הצבא ההררי הובס, ולאחר מכן מנליק כבש וסיפח את העיר לאתיופיה.
מנליק, בתגובה לשליטה האיטלקית על חלקים מאריתראה ונמל מאסאווה, החל לייבא נשק ותחמושת דרך נמלה של ג'יבוטי שהיה בשליטה צרפתית דאז. בשנת 1886, האמיר עבדאללה מנע הובלה של כלי נשק ותחמושת דרך השטחים שבשליטתו.
מנליק רצה שליטה על העיר הרר מזה זמן מה. הטבח של החוקר האיטלקי הרוזן פייטרו פורו באפריל 1886, לכאורה בפקודתו של האמיר, נתן לנגוס תירוץ לכיבושה של הרר .
למרות שהצבא של שאווה היה כוח צבאי מנוסה עם רובים מודרניים, מנליק רצה להימנע ממלחמה, ובינואר 1887 הציע לעבדאללה את אותו סוג של אוטונומיה שהמלך אבא ג'יפאר של ג'ימה נהנה ממנה; האמיר סירב להצעה.
ביודעו שהוא בנחיתות מספרית, וחייליו נשאו כלי נשק מיושנים ותותחים מעטים, החליט האמיר עבדאללה לתקוף השכם בבוקר של חג המולד האתיופי (9 בינואר), בתקווה למצוא את השוואנים לא מוכנים ושיכורים מאלכוהול. עם זאת, הנגוס מנליק שפחד מהתקפת פתע, שמר את אנשיו על המשמר.
בשעה 11:00 חייליו של האמיר פתחו באש, החיילים השוואנים הגיבו במהירות והביסו את חיל הרגלים ההררי עם נפגעים מעטים מצידם. מנליק רדף אחר האמיר שנסוג לתוך הרר, שחומותיה העתיקות לא יכלו להתקפתו. עבדאללה שוב סירב להיכנע, ולאחר מכן נמלט אל המדבר, והשאיר את דודו לשאת ולתת על כניעת העיר.
הכיבוש סיים את עצמאותה של הרר, וראס מקונן (אביו של היילה סלאסי) מונה למושל העיר.
סיירוס פריש
סיירוס פריש (בהולנדית: Cyrus Frisch ; נולד ב-22 בספטמבר 1969) הוא במאי קולנוע ומחזאי הולנדי אוונגרדי. זכה לכינוי "סיירוס הגדול".
ביוגרפיה.
פריש, יליד אמסטרדם, סיים את האקדמיה ההולנדית לקולנוע, והיה מועמד בשנת 1992 לפרס חרולש, אחד הפרסים היוקרתיים ביותר בהולנד.
סרטו העלילתי הראשון היה "סלח לי" ("Forgive me"). הסרט הביע ביקורת חריפה על תרבות הריאליטי והוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם (2001). פריש עצמו מגלם את הדמות הראשית בסרט. זהו סרט שטני ללא כל מחסום מוסרי, המנסה להיות מרגש ככל האפשר. השחקנים בסרט הם מנודים אמיתיים עקב פיגור שכלי.
פריש ידוע גם ביצירת סרט העלילה הראשון שצולם רק באמצעות טלפון נייד - "למה אף אחד לא אמר לי שזה יהיה כל כך רע באפגניסטן". הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע רבים, כגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי (2007), רוטרדם (2007), פסטיבל הסרטים טרייבקה (2007), פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו, פזארו (2007) ועוד. על פי המגזין ההולנדי Trouw, פריש מוקיע את הטירוף של הסרט הזה כיום בחברה המערבית באותה דרך שרומן פולנסקי עשה בשנות ה-60 של המאה ה-20 עם "הדחייה".
העיתון הבריטי גארדיאן כתב ב-4 בפברואר 2007 כי פריש הוא סלבריטי היודע להתמודד עם נושאים קשים.
בשנת 2009 סיים פריש את סרטו Dazzle, אותו התחיל לצלם 15 שנים קודם לכן עם השחקנים ג'ורג' ורבאן ורוטגר האוור.
פריש ידוע גם כמחזאי. הידועים במחזות שכתב הם Gharb ו-"מחזה קצר, נפץ חדים". המחזות הוצגו בשפות שונות בהולנד, צרפת, אוסטריה ואנגליה בשנת 2004.
אוצר הספרים (בן יעקב)
סרט ספורט
סרט ספורט (או דרמת ספורט) הוא ז'אנר קולנועי המאופיין בכך שהוא עוסק בפעילות ספורטיבית (משחקי כדורגל, כדורסל, בייסבול וכדומה), באירוע תחרותי (קרב אגרוף, מרוץ מכוניות וכדומה) או בספורטאי (מתאגרף, נהג מרוץ, גולש וכדומה). סרטי ספורט הופקו מאז עידן הסרט האילם, למשל הסרט "The Champion" משנת 1915 בכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
מאפייני הז'אנר.
הסרטים בז'אנר זה יכולים לנוע בין דרמה (למשל: "השור הזועם") לבין קומדיה פרועה (למשל: "נוצות הסוס", הידוע לעיתים גם כ"האחים מרקס באוניברסיטה").
דרמת הספורט מתארת, לעיתים תכופות, ביוגרפיות של גיבורי ספורט, ספורטאים בודדים או קבוצות, לעיתים בדיוניים לחלוטין, אך לעיתים - המבוססים על ספורטאים אמיתיים ועל אירועים שהתרחשו במציאות.
הנרטיב הקלאסי של סרטי ספורט מתמקד בניצחונו של אדם (או של קבוצה) אשר למרות הקשיים וכנגד כל הסיכויים - מתעלה על עצמו וזוכה במקום הראשון בתחרות בעלת חשיבות. בין הקשיים שהגיבור-הספורטאי עלול להיתקל בהם: אפליה גזעית, פציעות, התמכרויות לסמים וכדומה. עלילת הסרט תתאר את האימונים של הגיבור (או הקבוצה) ואת מסלול עלייתו (או נפילתו), ורגע השיא של הסרט יהיה לקראת סיום קיומו של האירוע הספורטיבי, כאשר תוצאות האירוע הספורטיבי משליכות על הקונפליקט הדרמטי המרכזי שבסרט, וניצחון ספורטיבי משמעותו ניצחון הגיבור בעימות הזה (למשל: ניצחון על התמכרות, ניצחון במשולש אהבה רומנטי וכדומה).
דרמת ספורט
קואליציית נשים לשלום
קואליציית נשים לשלום היא תנועת שמאל רדיקלי ישראלי. התנועה מגדירה עצמה כ"ארגון פמיניסטי" המחויב "למאבק לסיום הכיבוש וליצירת חברה צודקת, תוך הרחבת מעורבותן והשתתפותן של נשים בשיח הציבורי. היא יוזמת קמפיינים ציבוריים ופעילויות הסברה וחינוך, תוך מחויבות לפיתוח והטמעה של שיח פמיניסטי בכל זירות החברה". מטרתה המוצהרת של התנועה היא השגת שלום צודק בישראל/פלסטין המבוסס על שתי מדינות לשני עמים, חלוקת ירושלים ופתרון לבעיית הפליטים הפלסטינים על בסיס החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם.
התנועה קוראת לחרם ולהפעלת סנקציות בינלאומיות, משיכת השקעות וסירוב לשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי עם מדינת ישראל. מאחר שלטענתה "מדינת ישראל ממשיכה להפר את הוראות החוק הבינלאומי, וממשיכה את הכיבוש, הרדיפה והדיכוי".
היסטוריה ופעילות.
הקמה.
הקואליציה הוקמה בנובמבר 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. היא הוקמה על ידי 9 ארגוני נשים המזוהים עם השמאל בישראל: בת שלום, נשים בשחור, תנועת נשים דמוקרטיות בישראל (תנד"י), הסניף הישראלי של WILPF – ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות, נשים לדו קיום (נל"ד), נגה (כתב עת פמיניסטי), אמהות ונשים למען שלום, פרופיל חדש ומחסום Watch. בהמשך הצטרפו לקואליציה נשים עצמאיות שלא פעלו במסגרות ארגוניות אחרות. שמה המקורי היה קואליציית נשים למען שלום צודק, במהלך הזמן קוצר שם הארגון לקואליציית נשים לשלום.
באותו חודש נוסח, באספה שהתקיימה בנצרת, מניפסט בשם "החזון הפמיניסטי לשלום" ובו עקרונות התנועה: "מאבק לסיום הכיבוש על בסיס שתי מדינות לשני העמים, ירושלים כשתי בירות לשתי המדינות, פתרון צודק לבעיית הפליטים על בסיס החלטות האו"ם, שיתופן המלא של נשים בתהליכי שלום, צמצום המיליטריזם בישראל, צדק חברתי וכלכלי לכול, שוויון אזרחי לפלסטינים אזרחי המדינה והשתלבותה של ישראל במזרח התיכון."
פעילות.
בעקבות הקמת גדר ההפרדה הייתה קואליציית הנשים לשלום לאחד הארגונים הראשונים שהחלו לקיים סיורים לאורך הגדר בשנת 2004. בשנים אלו השתתפו בסיורים למעלה מ-2,000 ישראלים. בשנים 7–2006 קיימה "קואליציית נשים לשלום" שני כנסים מקבילים לכנס הרצליה אשר נועדו לארגוני החברה האזרחית במטרה "לשנות את המשמעות של תפיסת הביטחון הצבאית-מילטנטית-גברית באמצעות דיון על ביטחון בהקשר פמיניסטי-אזרחי". הכנסים התקיימו בשיתוף עם ארגון "אשה לאשה- מרכז פמיניסטי חיפה" ובעקבותיהם התפרסמה אסופת מאמרים שנקראה "ביטחון וחוסן למי?". בתקופה זו גם שיתפה "קואליציית נשים לשלום" פעולה עם תנועת "אחותי" לקידום "פרויקט השלום החברתי" המיועד לנשים מזרחיות, וקיימה פעילות לדוברי רוסית.
התנועה השתתפה בהפגנות נגד מלחמת לבנון השנייה ומבצע מבצע עופרת יצוקה. בעקבות המבצע פעלה התנועה להגשת תביעות נגד קציני צה"ל ובכירים ישראלים בחו"ל (בהם ציפי לבני) בטענה שביצעו פשעי מלחמה.
מאז 2007 מציינת התנועה את הנכבה ומארגנת פעילויות ביום הנכבה (מאז יום הנכבה ה-59). כך למשל, ציינה את הנכבה ב-2011 על ידי הפרחת בלונים שחורים בכיכר רבין בתל אביב. ולאחר שהצטרפה לקמפיין ה-BDS הקורא להחרמת מדינת ישראל ומוסדות ואישים ישראליים, היא החלה בקמפיין הקרוי "מי מרוויח מהכיבוש?". הקמפיין נועד לעקוב אחר פעילותן של חברות ישראליות וזרות שלטענתה מרוויחות מהשלטון הצבאי וכיבוש השטחים בגדה ובעזה, תוך קריאה להחרימן. בין השאר פעלה להחרמת אלביט מערכות, חברת הקוסמטיקה AHAVA המוכרת מוצרים מים המלח וכן פעלה לכך שאוניברסיטת ברקלי, הכנסייה הפרסביטריאנית וקרן הפנסיה הנורווגית ימשכו השקעות מישראל.
ב-2010 הביעה תמיכה במשט הטורקי לרצועת עזה. בקיץ 2014 ערכה הקואליציה הפגנות נגד מבצע צוק איתן.
ב-2011 השתתפה הקואליציה ב"שבוע האפרטהייד הישראלי" - אירוע אנטי-ישראלי המאורגן על ידי ארגונים פרו-פלסטינים המיועד לקדם יוזמות BDS על ידי הצגת ישראל כמדינת אפרטהייד - וארגנה פעילות בנושא ביפו. באותה שנה ארגנה הפגנת מחאה בעקבות התקרית במג'דל שמס ביום הנכבה 2011, שבה נהרגו על ידי חיילי צה"ל מספר פלסטינים-סורים שפרצו את גדר המערכת בין ישראל לסוריה.
מימון.
לפי אתר NGO Monitor: