הדסקית עשויה בדרך כלל מעופרת ונמצאת בתוך כיסוי פלסטיק כדי לצמצם את החיכוך שלה עם קרקעית הבריכה. משקלה הוא כ-1.5 ק"ג וקוטרה כ-7.5 ס"מ.
היסטוריה.
הספורט פותח בשנת 1954 על ידי אלן בלייק ככל הנראה כדי לשמור ולשפר את כושר הצלילה של צוללני חיל הים הבריטי. גרסה אחרת טוענת שהמשחק הומצא במועדון צלילה בים ונועד לעונת החורף, בה קר מדי לצלול בים. ב-1955 התקיים באנגליה הטורניר הראשון בו השתתפו שלושה מועדונים.
ב-1959 הוקמה הפדרציה העולמית לפעילויות מתחת למים (נקראת בקיצור CMAS), שמרכזת את הפעילויות וההתאחדויות בעולם. כל שנתיים מקיימת הפדרציה תחרות בינלאומית בחודשים אפריל-מאי. ב-2006 התקיימה אליפות העולם לקבוצות, בה השתתפו 17 מדינות. מאז 2008 פעילה בתחום גם "התאחדות האתגר המימי" (World Aquachallenge Association) או בקיצור WAA שמארגנת את אליפויות העולם.
עד 2021 הייתה קיימת בישראל קבוצה אחת של הוקי תת-מימי, שמשחקת בבריכות גבעת אלה מאז 1997 בעונות הקיץ בלבד, ובקריית טבעון במהלך כל השנה, באוקטובר 2021 הקבוצה עזבה את בריכת חנה סנש בטבעון וכיום קבוצה זו מתאמנת בחיפה בבריכת מכבי שברחוב ביכורים על יד מרכז הכרמל.
באוגוסט 2021 הוקם מועדון הוקי מים נוסף בחיפה. שחקני הקבוצה מתאמנים בימי חמישי בבריכת בית בירם שבמתחם בית הספר הריאלי בחיפה.
מפעיל רשת סלולרית וירטואלית
מפעיל רשת סלולרית וירטואלית (באנגלית: Mobile Virtual Network Operator - MVNO) הוא מפעיל של חברת טלפונים ניידים המספק שירותים ישירות ללקוחות, אם כי אינו מחזיק בנכסי רשת סלולרית, תדרי רדיו ותשתיות טכנולוגיות, אלא חוכר אותם ממפעיל רשת סלולרית (MNO) באזורו, ומשווק אותם ללקוחותיו. מפעילים אלו דומים בשיטת עבודתם למפיצים, למשווקים ולספקים אחרים, אלא שיש להם גם מרכזת טלפונים (או אזור חיוג) בשוק קווי הטלפון המסורתיים.
המפעיל הווירטואלי עובד באופן עצמאי ממפעיל הרשת הסלולרית, קובע בעצמו את התעריפים ואת תוכניות התקשורת ללקוחותיו, ומשלם עבורם בקמעונאות למפעיל המארח לפי שימוש לקוחותיו. המפעיל הווירטואלי בדרך כלל גם מחזיק ברישומי הלקוחות, מערך מספור מספרי הטלפון (MSISDN) ולעיתים שירותים תומכי עסק (BSS), כמו שירות לקוחות וגבייה, לעיתים עם הסכמים עם חברות אחרות, שקופות למשתמש ולצרכן.
מפעיל הרשת הסלולרית הווירטואלית הראשון בעולם היה Tele2 בדנמרק, ובאנגליה הייתה זאת Virgin Mobile UK (נוסדה ב-1999). במאי 2011 היו 645 מפעילי רשת סלולרית וירטואליים בעולם, המופעלים על ידי 515 חברות (לעיתים חברה אחת מחזיקה יותר מזיכיון בודד למפעיל וירטואלי במדינה נתונה), ו-120 מפעילים וירטואליים בעולם מציעים גם שירותי פס רחב סלולריים.
ישראל.
למעלה מ-10 חברות בישראל קיבלו רישיון של מפעיל רשת סלולרית וירטואלית (MVNO), אבל רק חלק מתוכן הפכו לפעילות:
החברות הבאות פעלו בעבר, אך אינן פעילות עוד:
רשת סלולרית וירטואלית
אנטוניו נוצ'רינו
אנטוניו נוצ'רינו (איטלקית: Antonio Nocerino; נולד באיטליה ב-9 באפריל 1985) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה.
נוצ'רינו החל לשחק ב-1997 בקבוצת הנוער של יובנטוס, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבוגרת והושאל לקבוצת אבלינו.
עונה לאחר מכן הוא עבר לגנואה בבעלות משותפת בעסקה שכללה את דומיניק קרישיטו ופרנצ'סקו וולפה. גנואה שילמה כ-450,000 אירו על חצי מכרטיסו. בעונת 2006 חתם בפיאצ'נצה ואחרי עונה טובה חזר ליובנטוס.
נוצ'רינו שיחק בנבחרת איטליה עד גיל 20 באליפות העולם לצעירים בשנת 2005, ובנוסף שיחק בנבחרת הצעירה של איטליה בטורניר בשנת 2007. לאחר מכן עבר לנבחרת הבוגרת בה שיחק 9 משחקים רשמיים וכן 11 משחקים באולימפיאדה.
בעונת 2008 חתם בפלרמו בעסקה הכללה את אמאורי. הוא הפך לחלק חשוב בקישור של פאלרמו.
נוצ'רינו חתם ב-2011 במילאן וכעבור פחות מחצי עונה נהיה שחקן הכרחי למועדון. נוצ'רינו הגיע בסכום נמוך של חצי מיליון יורו, מאחר שזוהי הייתה השנה האחרונה לחוזהו, והישארותו בפאלרמו הייתה גורמת לעזיבה בחינם בסוף העונה. הוא הפך להיות שחקן חשוב ואחת מהפתעות העונה של הקבוצה, כשגם הצליח להבקיע שערים, דבר אותו לא ציפו ממנו לעשות. בעונה זו נוצ'רינו היה אחד הכובשים הבולטים של מילאן באותה שנה, עם 11 שערים רשמיים (הכובש בשני בטיבו במילאן באותה עונה לאחר זלאטן איברהימוביץ').
לאחר שהושאל ממילאן לווסטהאם האנגלית מהפרמייר ליג, טורינו ופארמה, בפברואר 2016 חתם באורלנדו סיטי האמריקאית מה-MLS.
אופיאטים
אופיואידים
ז'קלין בואייה
ז'קלין בואייה (בצרפתית: Jacqueline Boyer; נולדה בשם ז'קלין פילס ב-11 באפריל 1941) היא זמרת ושחקנית צרפתייה, זוכת האירוויזיון החמישי עם השיר טום פילבי שנכתב על ידי אנדרה פופ ופייר קור.
האירוויזיון.
בתחילת שנת 1960 בחרו בצרפת את ז'קלין בואייה בבחירה פנימית לאירוויזיון עם השיר טום פילבי. שיר זה סיים במקום הראשון עם 32 נקודות.
לאחר האירוויזיון.
לאחר האירוויזיון התחתנה בואייה עם פרנסואה ליביאנה (1940–2011).
בשנת 1970 יצאה לסיבוב הופעות עם שארל אזנבור.
בואייה הוציאה שלושה אלבומים.
בשנת 2008 עברה לגרמניה ושם הייתה לזמרת מצליחה מאוד.
משפחתה.
אביה, ז'אק פילס (1906–1970), היה זמר צרפתי מפורסם שייצג את מונקו באירוויזיון 1959.
אמה, לוסיין בואייה (1901–1983), הייתה אחת הזמרות הצרפתיות המצליחות ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
תרגום הטייסים
סטורן (משפחת משגרים)
משפחת משגרי הסטורן (באנגלית: Saturn) הוא כינויה של סדרת משגרים אמריקאית, שפותחה עבור תוכנית אפולו של נאס"א במסגרתה הונחת האדם הראשון על הירח. מוביל פיתוח המשגרים היה וורנר פון בראון, מדען טילים גרמני שהובא לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ ב-1945, שהיה מנהל מרכז טיסות החלל מרשל באותה תקופה. הידוע מבין משגרי הסדרה הוא משגר הסטורן V, שכונה גם בשם "האדיר בטילים", אשר נכון להיום הוא המשגר העוצמתי ביותר שאי פעם שוגר. משגרי הסדרה שוגרו 32 פעמים, מתוכם ל-15 משימות מאוישות, בין אוקטובר 1961 ליולי 1975. חוץ מתוכנית אפולו שימשו המשגרים גם את תוכנית סקיילאב ואת פרויקט לווייני הפגסוס.
היסטוריה.
עוד לפני ששוגר לחלל אקספלורר 1, הלוויין האמריקאי הראשון, ב-31 בינואר 1958, הועלו הצעות לפיתוח משגר בעל יכולות נשיאה גבוהות. באפריל 1957 החלו תכנונים ראשוניים למשגר בעל יכולת נשיאה של בין 9,000 ל-18,000 ק"ג למסלול סביב כדור הארץ, ובין 2,500 ל-5,500 ק"ג למהירות מילוט מכדור הארץ. בדצמבר 1957 הציגה קבוצת המדענים והמהנדסים בראשותו של ורנר פון בראון, שעבדו באותה עת עבור הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA), הצעה לתוכנית פיתוח משגרים בפני מחלקת ההגנה של ארצות הברית. ההצעה כללה פיתוח משגר בעל דחף של כ-6.7 מגה-ניוטון. לאחר שהושלמו מחקרים, שהראו כי פיתוח אשכול מנועים בעל דחף שכזה אפשרי, ב-15 באוגוסט 1958, הורתה DARPA (אז ARPA) להתחיל במחקר ופיתוח התוכנית, שלימים קיבלה את השם סטורן.
המטרה הראשונית של תוכנית המחקר, הייתה להוכיח כי על ידי חיבור מספר מנועים לשלב יחיד (אשכול מנועים), בשימוש ברכיבים קיימים, ניתן להפיק כמויות גדולות של דחף. הטכניקה הוצגה על ידי בניית אשכול מנועים ובחינתו ברדסטון ארסנל, אלבמה (שהפך לימים למרכז טיסות החלל מרשל).
המחקרים הראו גם כי ניתן להשתמש בחמצן הנוזלי ובמכלי הדלק שפותחו במקור עבור טילי הרדסטון והיופיטר, עבור המשגר החדש. כמו כן הוראה כי מנוע ה-S-3D, ששימש את טילי היופיטר והתור, יוכל לעבור שיפור ולהפיק כ-850 קילו-ניוטון דחף, וכך קיבלה רוקטדיין (Rocketdyne), חברת בת של נורת' אמריקן אוויאיישן חוזה לשדרוג המנוע. לאחר ששודרג המנוע הוא קיבל זיהוי חדש - H-1. במקור הפיק ה-H-1 כ-750 קילו-ניוטון אך בהמשך הפיק עד לכ-950 קילו-ניוטון.
במקביל לפיתוח ה-H-1, בוצעו מחקרים לפיתוח מנוע יחיד שיוכל להפיק בעצמו כמויות גדולות של דחף. מחקרים אלו הובילו בסופו של דבר לפיתוח ה-F-1, מנוע בעל דחף של 6.7 מגה-ניוטון, ששימש בשלב הבסיס של משגרי הסטורן.
באוקטובר 1958 הפכה ARPA את תוכנית המחקר לתוכוכנית פיתוח שמטרתה לספק משגר אמין (שיבנה בטכניקת האשכולות) שיוכל לשמש כשלב ראשון למשגר רב שלבי למשימות חלל מורכבות. המשגר קיבל אז את השם "ג'ונו V" (כהמשך לג'ונו 1 וג'ונו 2). קבוצת המחקר השלימה באותו זמן תרשימים ראשוניים של המשגר כך שניתן יהיה להתחיל לפתח את שלבים נוספים שיורכבו עליו.
בתחילת 1959 שונה השם "ג'ונו" לשם "סטורן", על שם כוכב הלכת סטורן (שבתאי), הבא אחרי כוכב הלחץ יופיטר (צדק), שעל שמו נקרא הטיל הקודם שפיתחה קבוצתו של פון בראון.
מאוחר יותר ב-1959 החליטה מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי אין לה צורך במשגר העוצמתי ולכן העבירה את התוכנית לידי סוכנות החלל החדשה שהוקמה - נאס"א. עם קבלת האחריות על פיתוח המשגרים, הקימה נאס"א "ועדת הערכה למשגר הסטורן" (שנודעה גם כוועדת סילברסטיין), שכללה נציגים מנאס"א וממחלקת ההגנה. הוועדה המליצה כי כל השלבים הנוספים שיפותחו עבור משגר הסטורן, יונעו על ידי מנועי מימן וחמצן רבי עוצמה, וכי מנוע מימן חדש יפותח. המלצות אלו הביאו לפיתוח שלבי הסטורן ולפיתוח מנוע ה-J-2.