אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים (באנגלית: Vienna Convention on Diplomatic Relations) היא אמנה בינלאומית המסדירה יחסים דיפלומטיים בין מדינות ואת זכויות וחסינויות המשלחת הדיפלומטית. האמנה מעגנת במסמך מוסכם אחד נוהגים ומסורות אשר היוו את המסגרת לפעילותם של שליחים דיפלומטיים מאז ימי קדם. האמנה אומצה על ידי האומות המאוחדות ב-18 באפריל 1961 בוועידתה על יחסים דיפלומטיים, אשר התקיימה בעיר וינה באוסטריה ונכנסה לתוקף ביום 24 באפריל 1964. האמנה פורסמה בחמישה תרגומים רשמיים, בשפות: סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
עיקרי האמנה.
תפקידי המשלחת הדיפלומטית.
האמנה מגדירה חמישה תפקידים שממלאת משלחת דיפלומטית:
מינוי שליח דיפלומטי.
האמנה קובעת כי המדינה השולחת חייבת לקבל הסכמה מראש (agrément) למינוי ראש משלחת דיפלומטית במדינה המקבלת והמדינה המקבלת יכולה לסרב ליתן הסכמה זו ללא כל נימוק (סעיף 4 לאמנה). האמנה מאפשרת למדינה השולחת למנות ראש משלחת שישרת ביותר ממדינה אחת, בכפוף להסכמת המדינה המקבלת (סעיף 5). שתי מדינות שולחות יכולות למנות את אותו אדם כשגרירן במדינה מקבלת, בכפוף להסכמתה (סעיף 6). חברי המשלחת הדיפלומטית יהיו בעקרון אזרחי המדינה השולחת (סעיף 8). האמנה קובעת את זכותה של המדינה המקבלת להכריז בכל עת וללא צורך בהסבר, על ראש המשלחת הדיפלומטית של מדינה שולחת כאישיות בלתי רצויה, או שכל חבר אחר במשלחת אינו מקובל עליה (סעיף 9). הודעות כאלה יכולות להינתן אף בטרם הגיע חבר המשלחת הדיפלומטית למדינה המקבלת. הודעה כזו מטילה חובה על המדינה השולחת לפעול להחזרת חבר המשלחת לארצו, אחרת יכולה המדינה המקבלת לבטל את מעמדו הדיפלומטי. גודלה של משלחת דיפלומטית חייב להיות סביר בהתאם לנסיבות, או אחרת מוסכם על שתי המדינות (סעיף 11). משלחת דיפלומטית אינה יכולה להקים משרדים נוספים במדינה המקבלת, זולת מקום מושב המשלחת (סעיף 12). חובה על המדינה המקבלת לסייע ברכישת משכן למשלחת הדיפלומטית ולחבריה (סעיף 156).
חסינויות ופטורים.
שטח מושבה של המשלחת הדיפלומטית יהיה חסין ואין רשות לשליחי המדינה המקבלת להיכנס לשטח מושב המשלחת, אלא ברשות ראש המשלחת (סעיף 22). המדינה המקבלת חייבת להגן על שטח המשלחת הדיפלומטית מכל ניסיון פלישה, או נזק, ולמנוע כל הפרעה לשלוות המשלחת, או פגיעה בכבודה. שטח המשלחת הדיפלומטית, חפציה ורכושה וכן אמצעי התחבורה שלה, יהיו חסינים מפני חיפוש, או הוצאה לפועל. חסינות זו חלה אף על מסמכי המשלחת וארכיונה (סעיף 24).
המדינה השולחת וראש המשלחת יהיו פטורים ממיסים לאומיים, אזוריים או עירוניים ביחס למעון המשלחת (סעיף 23). פטור זה אינו חל על חוזים שכורתת המשלחת בהתאם לחוקי המדינה המקבלת, אולם הוא חל על כל תשלום שהמשלחת גובה במהלך עבודתה הרשמית (סעיף 28).
האמנה אף קובעת את זכותה של המשלחת הדיפלומטית לקיים תקשורת חופשית עם ממשלתה ועם משלחות דיפלומטיות אחרות של ארצה, כולל באמצעות שליחים דיפלומטיים ומשלוח הודעות מוצפנות (סעיף 27). האמנה אוסרת על עיכוב או פתיחה של שק דיפלומטי וכן מקנה חסינות לשליח הנושא את השק, מפני כל עיכוב או מעצר.
שליחים דיפלומטיים חסינים מכל האשמה פלילית במדינה המקבלת וכן חסינים מתביעה אזרחית ומינהלית (סעיף 31). זאת, להוציא פעולה ביחס לרכוש פרטי שלא נעשתה במסגרת השליחות הרשמית; פעולות ביחס לירושה שבהן השליח הדיפלומטי מעורב כמנהל עזבון וכיוצא בזה; ופעולות מקצועיות או מסחריות של השליח הדיפלומטי במדינה המקבלת שאינן חלק מתפקידו הרשמי. לא ניתן לחייב שליח דיפלומטי להעיד במשפט או למסור ראיות. לא ניתן לפעול באמצעי הוצאה לפועל כנגד שליח דיפלומטי זולת יוצאי הדופן לחסינותו מפני תביעה. חסינות זו מפני תביעה איננה חלה על השליח במדינה השולחת והמדינה השולחת יכולה לוותר על חסינותו של השליח הדיפלומטי מטעמה במדינה המקבלת (סעיף 32). יחד עם זאת האמנה מטילה חובה על שליח דיפלומטי לכבד את חוקי המדינה המקבלת ולא להתערב בענייניה הפנימיים, באופן דומה אין לנצל את שטח המשלחת הדיפלומטית לפעילויות שאינן חלק מתפקידיה של משלחת דיפלומטית (סעיף 41).
מדינות שהן צד לאמנה.
סעיף 197 לאמנה קובע שלושה סוגי גופים היכולים להצטרף לאמנה: מדינות שהן חברות בארגון האומות המאוחדות, סוכנויות מיוחדות המוכרות שהן צד ל"חוק בית הדין הבינלאומי לצדק" ומדינות שהוזמנו על ידי האספה הכללית של האומות המאוחדות להצטרף לאמנה.
עד לשנת 2007 אשררו את האמנה 179 מדינות בעולם. כדי להצטרף לאמנה אין די בחתימה עליה והיא מחייבת את אשרור האמנה בידי המדינה המצטרפת. אף שישראל חתמה על האמנה כבר ביום הראשון בו נפתחה לחתימה (18 באפריל 1961), האמנה אושררה על ידה רק ב-11 באוגוסט 1970.
חלק מן המדינות שהצטרפו לאמנה העלו הסתייגויות לסעיפים שונים בתוכה. מעמדן של הסתייגויות אלה במשפט הבינלאומי אינו ברור שכן מדינות אחרות שהן צד לאמנה, דחו הסתייגויות אלה. כך למשל הודיעה מדינת בחריין ביחס לפסקה 3, בסעיף 27 - "השק הדיפלומטי לא יפתח או יעוכב" - כי היא שומרת על זכותה לפתוח את השק הדיפלומטי כאשר יש לה יסוד סביר להניח כי הוא מכיל פריטים אשר יבואם או יצואם אסור על פי חוק. ארצות הברית הייתה בין המתנגדות להסתייגותה של בחריין.
מספר מדינות ערב אשר הצטרפו לאמנה הודיעו כי אין בהצטרפותן לאמנה משום הכרה בישראל ואין בדעתן ליתן לשליחיה הדיפלומטיים של ישראל את הזכויות המוקנות להם על פי האמנה. כך נהגו, בין השאר, בחריין, מצרים, תימן, לוב, סוריה וערב הסעודית. ישראל הגיבה להסתייגויות אלה בטענה כי אין מקום להצהרות פוליטיות בעת ההצטרפות לאמנה וכי תשמור על עקרון ההדדיות באשר לזכויות ולחובות על פי האמנה ביחס למדינות אלה.
רוסים
רוסים (ברוסית: русские) הם קבוצה אתנית שמוצאה ממזרח אירופה, החולקת מוצא אתני, תרבות והיסטוריה משותפים. רוסית, השפה הסלאבית המדוברת ביותר, היא שפת האם המשותפת של הרוסים, ודתם העיקרית מהמאה ה-11 ועד היום היא הנצרות האורתודוקסית. רובם מתגוררים ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר; כמו כן יש קהילות של מהגרים רוסים ברחבי העולם. בישראל נוהגים להשתמש במונח "רוסים" בהתייחסות לעולים ובני משפחותיהם שהגיעו לישראל מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, שרובם ממוצא יהודי, אם כי חלק ממוצא סלאבי.
מקור האומה הרוסית בשבטים שאכלסו את הנסיכויות העתיקות שנקראו בשם המשותף רוס (Русь) - רוס של קייב, רפובליקת נובגורוד וכולי. כיום נקראים בשם "רוסים" צאצאי השבטים הסלאביים שהתגבשו סביב מוסקבה ונובגורוד; השבטים של רוס הדרומית התגבשו לאוקראינים והשבטים של מערב רוס לבלארוסים.
היסטוריה.
כיום ידוע רק מעט על הרוסים והסלאביים המזרחיים עד לשנת 600 לספירה, ידוע רק שאז התפצלו הסלאביים למספר קבוצות לינגוויסטיות (לשוניות) - המזרחיים, המערביים והדרומיים. שני זרמים של התיישבות סלאבית מהמערב התרחשו בזמן זה, האחת התיישבה באזור מוסקבה ועד קייב ואודסה של היום ושנייה יסדה את נובגורוד בצפון.
פזורה.
במספר מדינות האוכלוסייה הרוסית מהווה חלק משמעותי ביותר. כך למשל בלטביה, אסטוניה וקזחסטן הרוסים מהווים מעל 20% מכלל אוכלוסיית המדינה ובאוקראינה כ-17%. לאחר פירוק ברית המועצות מורגשת תופעה של מעבר אוכלוסייה רוסית ממדינות הבלטיות וממדינות מרכז אסיה לרוסיה. כמו כן קיימת מגמה של הגירה רוסית למדינות אירופה ולגרמניה במיוחד.
בשנת 1989 בשטח רוסיה התגוררו כ-120 מיליון רוסים. בהתאם לתוצאות המפקד של שנת 2010, מספר זה ירד לכ-111 מיליון רוסים. היקף אוכלוסייה רוסית המתגוררת מחוץ לתחומי רוסיה השתנה במהלך השנים מ25 מיליון בשנת 1989 לכ-16.5 מיליון בשנת 2010.
הישגים בולטים.
לאורך השנים הרוסים תרמו רבות לפיתוח המדע, התרבות, האומנות והספורט והם היו פורצי דרך בתחומים רבים. במדע ובטכנולוגיה - דימיטרי מנדלייב, קונסטנטין ציולקובסקי, אנדריי קולמוגורוב, איוואן פבלוב, ניקולאי סמיונוב, אלכסנדר פופוב (מחלוצי הרדיו), ולדימיר זבורקין ובוריס רוזינג (חלוצים בפיתוח הטלוויזיה), אלכסנדר פרוכורוב, ניקולאי באסוב, אלכסנדר ליאפונוב, פיוטר קפיצה, מיכאיל לומונוסוב (מגלה חוק שימור המסה וחלוץ הכימיה הפיזיקלית), ולדימיר ורנדסקי, איגור סיקורסקי (ממציא המסוק), ולדימיר בכטרב ועוד מדענים רבים אחרים בתחום חקר החלל, הפיזיקה והכימיה.
הרוסים היו הראשונים לשלוח אדם לחלל - יורי גגרין היה האדם הראשון שטס מחוץ לאטמוספירה. בנוסף לכך שלחו הרוסים את האישה הראשונה לחלל, את הכלבה לייקה ואת הלווין הראשון ספוטניק 1. למרות תקציבים נמוכים משמעותית מבמערב מצליחים הרוסים להגיע להישגים משמעותיים ולשמור על תחרות צמודה עם ארצות הברית בחקר החלל.
בתחומים רבים בתרבות נחשבים האומנים הרוסים כטובים בעולם. הסופרים והמשוררים הגדולים בעולם נולדו ברוסיה, הבולטים ביניהם: לב טולסטוי, פיודור דוסטויבסקי, אנטון צ'כוב ואלכסנדר פושקין.
תיאטרון בולשוי במוסקבה נחשב לבלט הטוב בעולם שאין שני לו וברוסיה פועלים בתי אופרה ותיאטרון רבים ואיכותיים.
רוסיה תרמה רבות לעולם המוזיקה, מלחינים רבים יצאו מרוסיה כגון פיוטר צ'יקובסקי, סרגיי רחמנינוב, דימיטרי שוסטקוביץ' וסרגיי פרוקופיב.