יש הטוענים כי הנשף הראשון התקיים בוושינגטון די.סי, בערב השנה החדשה בשנת 1885. האירוע תועד בעיתונות המקומית בשל העובדה שאחד המשתתפים נעצר בעודו חוזר לביתו בשעות הבוקר כשהוא לבוש בשמלה ורודה עם תחרה ומערכת הלבשה תחתונה תואמת. צוין בעיתונות כי על אף שהשופט טען במשפט שהוא "מעריך את הופעתו הסטייליסטית - זכר שחור בן 30 נשלח לשלושה חודשים מאסר בכלא בשל לבושו הנשי".
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, החוק במדינה אפשר את קיומן של הופעות דראג רק במרחבים פרטיים. סצנת הנשפים בוושינגטון די.סי פעלה באופן סדיר משנת 1986, בזכות לואוול אדוניס-חאן ( Lowell Adonis-Khanh) ואריק כריסטיאן- באזאר (Eric Christian-Bazaar), שהיו אושיות גאות מוכרות בקהילה באותה התקופה. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, יותר בתים החלו להופיע בוושינגטון בזכות מאמציהם של טוואיין מייקה מוגלר (Twain Miyake-Mugler), הרולד בלנסיאגה (Harold Balenciaga) ושאנון וויטני גרסון ( Shannon and Whitney Garcon), שהיו כמה מאימהות הבתים המפורסמים בוושינגטון.
להלן תיאור מאזור וושינגטון די. סי. רבתי אודות התפתחות תרבות הנשפים ובתי הדראג בשנות ה-60 של המאה ה-20:
סגנונות הריקוד, שמאוחר יותר אפיינו את בתי הדראג, לא פותחו; תחרויות בין בתים היו כרוכות במופעי דראג סטנדרטיים שבהם בדרנים היו עושים ליפסינק או, לעיתים רחוקות, שרים. בניגוד לבתים בניו יורק שנראים בפריז בוערת, חלק מהאימהות של הבתים בוושינגטון די. סי. היו לבנות. עם זאת, מלכות דראג אפרו-אמריקאיות היו חלק בולט בקהילה:
כיום, וושינגטון די.סי ידועה כאחת מהערים הפופולריות להופעות דראג. בשנות ה-90 המאוחרות התקיימו בעיר כ-40 הופעות דראג מדי שבוע. ההופעות עזרו לגייס כספים לטובת הקהילה הגאה, אשר התמודדה באותן שנים עם מחלת האיידס.
ניו יורק.
את שורשי תרבות הנשפים בניו יורק ניתן למצוא בשנת 1896 בהארלם, באולם "המילטון לודג'". בשנה זו התקיים נשף מסכות ראשון בו השתתפו מלכות דראג. למרות שהנשף היה סגור לקהילה מצומצמת, האירוע תפס תאוצה וסביב שנת 1920, נשפים המוניים התקיימו במקומות מרכזיים במנהטן ואליהם הגיעו מעל ל-6,000 משתתפים וצופים. הנשפים באותה התקופה הוכרו בציבור כ"מצעדי פיות". בנשפים הללו נערכה תחרות תחפושות בין מלכות דראג, ולאחר מכן נשף ריקודים, שכלל בעיקר ריקודי זוגות ממגדרים שונים.
בשנות ה-30 נחקק בניו יורק חוק האוסר על קיום אירועים חברתיים של הקהילה הלהט"בית בעיר. פעילות הנשפים לא אושרה ונשפים שנערכו סבלו מפשיטות משטרה ונסגרו. עם זאת, מצאו חברי הקהילה דרכים לערוך נשפים באופן מחתרתי, כמו למשל לקבל אישורים לאירוע על ידי רשימתו כאירוע שקשור לארגונים שכונתיים.
עד שנת 1960 משתתפות הנשפים היו בעיקר מלכות דראג לבנות. בתקופה בה ההפרדה הגזעית הייתה שגרתית והגזענות געתה, משתתפות אפרו-אמריקניות ולטינו-אמריקניות לא התקבלו בברכה באולמות הנשפים. קיימים תיעודים של נשפים מעורבים (חלקם התקיימו ב"המילטון לודג'), אך גם בנשפים אלו, נדרש מהמשתתפות האפרו-אמריקניות להבהיר את פניהן וגם כשעשו כן, לא זכו לאהדת הקהל והשופטים ולא זכו בפרסים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התקיים בהארלם הנשף המופרד הראשון שנועד לקהילה השחורה. הבית הראשון בניו-יורק הוקם גם הוא בהארלם, בשנת 1972, בשם "לה-בייז'ה" על שם המייסדת שלו, כריסטין לה-בייז'ה. בעקבות הקמת הבית הראשון החלו לקום עוד ועוד בתים, שאוכלסו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקניים, חברי קהילת הנשפים, שנדחו על ידי משפחתם הביולוגית בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית. באותה השנה הוקם "בית קורי", שנתיים לאחר מכן "בית דיור", "בית ווג", "בית דופרי" ועוד.
קהילת הנשפים גדלה והתפשטה מהארלם לברוקלין בשנות השמונים. עם התפתחות הקהילה והתפתחות הבתים השתדרגה גם סצנת הנשפים וכל בית היה אחראי על נושא משלו לנשף. בשנת השמונים, הנשפים הפכו לאירוע חודשי והומצאו הקטגוריות.
בשל היותה של קהילת הנשפים בניו יורק קהילה שרבים מחבריה נשאים של נגיף הֹ-HIV, הוקם בשנת 1990 "בית הלטקס", במטרה לפעול למניעת הפצת המחלה דרך ריקוד ונשפים. מאז, בית הלטקס בניו יורק עורך טקס שנתי באולם הנשפים "רוזלנד" בעיר.
בולטימור.
בשנות השלושים של המאה הקודמת, תרבות נשפי הדראג החלו לצוץ במרכזי קהילות אפרו-אמריקאיות בערים מרכזיות בארצות הברית כמו בולטימור, שיקגו וניו יורק. בשנת 1931, העיתון המקומי "Baltimore Afro-American" דיווח על נשף דראג מקומי. המאמר תיאר "תופעה חדשה בקרב הקהילה הגאה".
אירופה.
לאחר יציאתו של הסרט 'פריז בוערת' (1991) ופרסומו של הווידאו קליפ של מדונה 'VOUGE', תרבות הנשפים התפשטה הרבה מעבר לערים גדולות בארצות הברית, הבולטות שביניהן הן: סטוקהולם, טלין, סנט פטרבורג, פריז, רומא, מוסקבה ועוד. ישנם שלושה הבדלים מרכזיים בין תרבות הנשפים באירופה לעומת ארצות הברית: הראשון נוגע למגוון של המשתתפים\ות. לא מדובר בתרבות השייכת רק לנערים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, אלא מגוון מתחרים מרמות סוציו-אקונומיות וגילאים שונים; השני מתבטא בריקוד הנהוג בנשפים. מדובר במעין שילוב בין ריקוד רחוב, ריקוד עכשווי מודרני ובלט. בנוסף לכך, כל בית מבטא את ייחודיותו בעזרת שילוב מוטיבים תרבותיים בהופעתם (למשל, המתחרים ממזרח אירופה ישלבו התעמלות אומנותית ובלט קלאסי בריקוד); והשלישי בא לידי ביטוי בכך שהמתחרים בעלי שלל העדפות מיניות, לצורך העניין- גם סטרייטים\יות מוזמנים\ות להתחרות בנשפים. ייחודיות נוספת בסצנת הנשפים האירופית, היא התנועה במרחב האירופי של המתחרים והבתים אשר נעים בין מדינות וערים על מנת להתחרות. המתחרים משתייכים לבתים שהם לא בהכרח גרים בהם או חיים עימם על בסיס יומיומי. לעומת צמיחתה בארצות הברית של תרבות הנשפים במחתרת, כיום הנשפים האירופיים מאוד נפוצים ומפורסמים דרך הפייסבוק לכלל הציבור.
ניו זילנד.
הקבוצה הניו זילנדית FAF SWAG היא המארגנת העיקרית של נשפים במדינה. מטרתה המרכזית היא לאפשר תרבות גאה במרחב הניו זילנדי המיינסטרימי, שהרבה ממנו נוצרי קתולי. לפי דעתם, הנשפים הם הרבה מעבר להופעה, מדובר בדרך חיים המאפשרת קיום של מגוון זהויות. הנשפים בניו זילנד התחילו בדרום אוקלנד, ועם הזמן התפשטו גם לערים המרכזיות והפכו זמינים במגוון פלטפורמות - ממועדונים מחתרתיים עד מסעדות משפחתיות. אחת ממטרות הקבוצה FAF SWAG הן להפוך את ה'נשפים' לכלי המדגיש את הנראות של כלל הקהילה הלה"טבפאקית. בעיניהם, הנשפים ינגישו את הקהילה ויצמצמו את התגובות הקשות והאלימות כלפי להט"בפאק במדינה הדתית-קתולית.
אמריקה הלטינית.
הנשפים הגיעו בשנים האחרונות גם לאמריקה הלטינית, מבוגוטה שבקולומביה ופוארטו ריקו, עד לערים הגדולות, שייבאו את סצנת הנשפים ליבשת.
מקסיקו.
ההתחלה של סצנת הנשפים באמריקה הלטינית היא במקסיקו סיטי בשנת 2013. כוריאוגרף בשם אנני פאנק (Any Funk) הקים את בית מאצ'וס (House of Machos), שהיה הבית הראשון בקהילת הנשפים באמריקה הלטינית. כתוצאה מכך, התחילו שיעורי ריקוד ווג ברחבי העיר, וחיי הלילה ברובע ההיסטורי של מקסיקו סיטי השתנו כליל. בעקבות כך, התפתחה מקסיקו סיטי גם בהקשר של סצנת מופעי הדראג, שהפכה ליותר פופולרית. הנשף הראשון התקיים בשנת 2015, במועדון שנקרא Hazme El Milagrito Gallery. בסוף 2015 הוקם בית אפוקליפסטיק, אשר קיים מספר נשפי קיקי, על מנת לספק תמיכה וטיפול לקהילה הגאה המקסיקנית, שהוזנחה במובן הזה עד לאותם נשפים. עם הזמן הנשפים שילבו בתוכם פולקלור מקסיקני עם מאפיינים של מופעי דראג.
ברזיל.
לאחר התפתחות תרבות הנשפים במקסיקו, ששאפה להתחקות אחר התרבות המקבילה בארצות הברית, בברזיל התפתחה תרבות משוחררת ואופיינית יותר לזהות הברזילאית. דוקס באבאלו (Dudx Babaloo), דראג קווין מוכר מסאו- פאולו, מתאר את התפתחות תרבות הנשפים בברזיל: "התחיל כור היתוך ענקי שלא ניתן לשלוט עליו. הנשפים היו הרבה יותר מסתם כיף. זאת הייתה הבנה של הקהילה הגאה בברזיל שהגיע הזמן של כל כולה להתאחד." הבתים בברזיל התפתחו בעיר הגדולה סאו פאולו, והשתמשו בריקוד הווג כדי להצהיר הצהרות פוליטיות. האמהות והאבות של הבתים לימדו את הילדים שלהם לרקוד כאקט מחאתי על היחס של השלטון והחברה בכללותה אליהם. ויטור אינסיו (Vitor Inácio), האבא של בית קאזול (House of Cazul), מסביר:" ריקוד הווג הומצא מלכתחילה מרצון של מיעוטים שונים לפעול, לעשות משהו. וזה משהו שכגבר גאה, שחור ועני אני יכול להתחבר אליו. ווג לימד אותי להתנגד למה שקורה מסביבי, ולא לקבל את המציאות הקשה כמו שהיא". בקהילת הנשפים הברזילאית יש רצון לפיתוח זהות אותנטית לנשפים המקומיים. לפי קהילת הנשפים הברזילאית, כלל האזרחים הבריזלאים חונכו במשך שנים על ידי הקולוניאליזם- להתנתק מהזהות המקומית ולאהוב רק את מה שמיובא מהמערב. לפיכך, הבתים השונים משתמשים בנשפים על מנת להחזיר את הברזילאיות לברזיל: הם משלבים בנשפים סגנונות מוזיקה מקומיים, ריקודים ברזילאיים כמו 'קאנדומבלה' ו'אומבאנדה' שנדחקו הצידה עם השנים בגלל איסוריה של הכנסייה הקתולית, ו'בומבה-מאו-גוי' ו'בוי-בומבה', אשר נחשבים סגנונות ריקוד המוניים ווולגריים.
לאחר שתרבות הנשפים תפסה תאוצה בסאו פאולו היא הגיעה גם לריו דה ז'ניירו, שם גדלה באופן משמעותי. בשנת 2016 התקיימו מספר נשפים עצומים בעיר. הנשפים מאורגנים על ידי הקהילה הפרושה ברחבי ברזיל בעזרת הפייסבוק וקבוצות וואטסאפ.
צ'ילה.