אנוור יזם את הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה וציפה שכתוצאה מכך תגבר האימפריה העות'מאנית בקלות על אויביה במלחמה שפרצה זה עתה ותמחק את הפסדי העבר הקרוב. ללא שיידע את שני חברי ההנהגה האחרים, אישר לשתי אוניות גרמניות לעבור במצר הדרדנלים ובכך להימלט מהצי הבריטי שרדף אחריהן. לאחר כמה שבועות הפגיזו האוניות שהיו בחסות עות'מאנית, ערי חוף רוסיות, פעולה שגררה את כניסת האימפריה העות'מאנית למלחמה. מבין חברי הממשלה ומועצת האיחוד והקדמה היה אנוור היחיד שצידד בזכות הפעולות המיליטריסטיות. באוקטובר 1914 הורה אנוור על גיוס כללי באימפריה. פעולה נמהרת זו ללא ארגון מוקדם, יצרה לחץ גדול על לשכות הגיוס וגרמה לעיכוב התהליך כולו ולפגיעה משמעותית במשק.
במשך המלחמה הוכח אנוור כמנהיג לא יעיל, כמו האימפריה העות'מאנית כולה. הצבא העות'מאני היה תלוי במידה רבה בצבא הגרמני וקיבל ממנו אספקת כוח אדם, ציוד, דלק, ושירות של גנרלים גרמנים כמו אוטו לימן פון זאנדרס, אריך פון פאלקנהיין, קולמר פון דר גולץ ופרידריך קרס פון קרסנשטיין.
בקרב סריקמיש לקח על עצמו את הפיקוד על הארמייה השלישית כשהוא מתכנן לכתר את הרוסים ולהבריח אותם משטחי האימפריה. תוכניתו נראתה אפשרית על הנייר, אך התעלמה מגורמים חיצוניים כגון תנאי השטח ומזג האוויר. הוא הוכה קשות על ידי הרוסים ובנסיגה הגדולה נהרגו אלפי חיילים טורקים. כשחזר לאיסטנבול, האשים בהפסד את החיילים הארמנים ואת נאמנותם, כשהוא מתעלם מכך שכשנפצע במהלך הקרבות, הציל אותו חייל ארמני ונשא אותו על גבו אל מאחורי הקווים. מאוחר יותר הוא תרם לדיכוי הארמנים שבשטחי האימפריה, תהליך שהגיע בסופו של דבר לרצח העם הארמני.
ב-1915 בחר לפקד על אזור הבירה כשהוא סמוך ובטוח שמדינות ההסכמה לא יוכלו להגיע לשם. תחילתה של מערכת גליפולי הפתיעה אותו והגבירה את חוסר הביטחון של הטורקים ושלו עצמו, ביכולת הצבא לעמוד בפני מדינות ההסכמה. הוא פנה בייאושו לפון זאנדרס והוא אכן הגן בהצלחה על חצי האי. כתוצאה מהפצצות מדינות ההסכמה במהלך הקרבות, נהרגו נשים וילדים רבים ובתגובה הציע אנוור להקים מחנות ריכוז לאזרחים הצרפתים והבריטים שנותרו ברחבי האימפריה, אך הנרי מורגנטאו, שליח ארצות הברית לאימפריה העות'מאנית, שכנע אותו לזנוח את הרעיון.
ב-1918 הקים את צבא האסלאם שנועד לנצל את יציאתה של רוסיה מהמערכה בקווקז ולכבוש שטחים באזור ארמניה, גאורגיה ואזרבייג'ן. הוא ביצע צעד זה למרות התנגדותה של גרמניה והקים את הכוח הצבאי ללא קצינים או יועצים גרמנים לראשונה מזה שנים. צבא האסלאם לחם נגד כוחות משולבים של הצבא הלבן, בריטים, אזרים וארמנים וזכה להישגים בקרבות, אולם בהפסקת האש של מודרוס הוא פורק יחד עם כל הצבא, ונסוג מהשטחים שכבש. לחימתו באויבי הקומוניסטים סייעה לאנוור ליצור קשר עם אנשי ממשל סובייטים, עובדה שהועילה לו מאוחר יותר.
הפסד וגלות.
ב-4 באוקטובר 1918 פיטר הסולטאן מהמט השישי את אנוור ממשרת שר המלחמה, לאור ההפסד במלחמה. שני חברי ההנהגה האחרים, התפטרו גם הם עשרה ימים מאוחר יותר. ב-2 בנובמבר עלו שלושת חברי ההנהגה ואנשי ממשל בכירים אחרים על צוללת גרמנית בדרכם לקרים. אנוור ניסה להגיע לקווקז ולחבור שם ליחידות צבא שהיו עשויות לתמוך בו, אולם מאמציו נכשלו והוא המשיך לברלין. ב-1 בינואר 1919 הדיחה אותו הממשלה הטורקית מכל תפקידיו בצבא. הוא נשפט שלא בפניו על "גרירת המדינה למלחמה ללא סיבה סבירה, גירוש הארמנים ועזיבת המדינה ללא רשות" ונידון למוות. בברלין יצר קשר ועבד עם דמויות קומוניסטיות כמו קארל ראדק. הוא נשלח למוסקבה כשליח מיוחד של חברו, הגנרל הנס פון זקט בניסיון ליצור ברית גרמנית-רוסית ונפגש עם מנהיגים סובייטים ביניהם לנין עצמו. הוא עמד בקשרי מכתבים עם מוסטפא כמאל אטאטורק והתחייב בפניו שלא להפריע לתנועה הלאומית הטורקית שיזם אטאטורק.
בספטמבר 1920 השתתף ב"ועידת אנשי המזרח" שהתקיימה בבאקו, ולא הביאה להתקדמות במגעים בין המדינות. הוא חזר לברלין וניסה ליזום תמיכה צבאית רוסית בטורקיה במלחמתה לעצמאות, אך נכשל במאמציו.
עצמאות ומוות.
אנוור ומוסטפא כאמל נחלקו בשאלת מעמדה של טורקיה כלפי עצמה, כלפי העולם הערבי-מזרחי וכלפי העולם המערבי-אירופאי. אנוור דגל באיחוד מוסלמי-טורקי במסגרת הדת, והחזרתה של האימפריה לגדולתה, תוך ניצול סיוע זמני רוסי או גרמני כנגד הגורמים המאיימים על האיחוד, כגון בריטניה וצרפת. מוסטפא כאמל לעומתו, היה מעוניין לחזק את טורקיה בפני עצמה וללא קשר עם שאר העולם המוסלמי, להוריד את מעמד הדת והשלטון הסולטאני ולקרב את טורקיה למערב מבחינה רעיונית, גם אם לא מבחינת קשרי חוץ.
ב-30 ביולי 1921, בעיצומה של מלחמת העצמאות של טורקיה, החליט אנוור לחזור למולדתו ונסע לבתומי כדי להיות קרוב לגבול טורקיה. מוסטפא כאמל שחשש מכוחו, מתמיכת הדתיים בו ומהיותו מייצג של האימפריה, לא ראה זאת בעין יפה וניתק את הקשרים עמו. כששמע אנוור על הצלחת הטורקים בקרב סקריה, נסע למוסקבה בהמתנה לשעת כושר לממש את חזונו לעתיד טורקיה. הוא נשלח על ידי לנין לטשקנט על מנת לדכא התקוממות אנטי-סובייטית, נפגש עם מנהיגי המרד בסתר וערק לצידם. מטרתו הייתה לאסוף כוח שישתלט על האזור, משם יוכל להפיץ את רעיונותיו שימשכו את דעת הקהל הטורקית. הוא השתמש בידע הצבאי שרכש מהגרמנים ויצר בעזרת קצינים טורקים נוספים כוח צבאי מסודר שניצח כמה קרבות קטנים נגד הרוסים.
ב-4 באוגוסט 1922 חגג את חג הקורבן בכפר ליד דושנבה, שם הקים מפקדה. בריגדת פרשים בשקירים תקפה אותו, וכשניסה להשיב מלחמה, לצד 30 חיילי המשמר שלו, נורה ונהרג. הוא נקבר בכפר ובשנת 1996 הועברו עצמותיו לאיסטנבול שם נקברו בבית הקברות שליד אובליסק החירות.
דפוס סלומון
דפוס סלומון היה בית דפוס שפעל בירושלים בשנים 1863–1992, והיה בית הדפוס העברי השני שפעל בירושלים, ובית הדפוס שפעל בתקופה הארוכה ביותר (130 שנה).
דפוס האבן.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 נסעו הידידים יואל משה סלומון ומיכל הכהן לקניגסברג, שם למדו את מלאכת הדפוס. פתיחה של בית דפוס עברי בירושלים הייתה כרוכה בחשש מפני המונופול שלכאורה היה לדפוס ב"ק בירושלים. מסיבה זו החלו השותפים בהדפסה בדפוס אבן, וגם כאן טרם הדפיסו ספרים. בהתחלה הדפיסו את "השושנתא" – שהיה זה מעין פרח שעליו מודפסים ציורים של המקומות הקדושים בארץ ישראל. לאחר מכן החלו בהדפסת מעין עיתון – "תורה מציון" – שבו נדפסו חידושי תורה. בכך קיוו השותפים, שהם לא שוברים לדפוס ב"ק את המונופול, שהרי מדובר בדפוס אבן, וגם לא מדובר בהדפסת ספרים, אלא ב"עיתון". היה בכך גם מעין ניסיון לבדוק את תגובתו של ניסן ב"ק, ואכן ישראל בק תבע את השותפים בבית הדין. משנתבקש בק להראות את כתב המונופול שכביכול קיבל מבית הדין בהקמת דפוסו טען שאבד לו. כמו כן הוא הודה שהמונופול ניתן לו לחמש שנים בלבד. בכך תם מונופול של 22 שנה של דפוס עברי יחיד בארץ ישראל.
תחילת בית הדפוס.
שני השותפים, סלומון והכהן, צירפו אליהם שותף שלישי: יחיאל ברי"ל, ובשנת תרכ"ג החלו בהדפסת ספרים. כנראה הספר הראשון היה "ספר גורלות" של ר' חיים ויטאל, ולאחריו "שבט מוסר" של ר' אליהו הכהן מאיזמיר.
בראש חודש שבט תרכ"ג החלו השותפים בהוצאת העיתון העברי הראשון בארץ ישראל – עיתון "הלבנון". כתוצאה בהצלחת העיתון החליט גם יריבם ישראל ב"ק להוציא עיתון – "חבצלת", שיצא בי"ד באב תרכ"ג. שני העיתונים היו עוינים זה לזה וייצגו אינטרסים מנוגדים בתוככי היישוב הישן. בחודש טבת תרכ"ד נדפס "הלבנון" האחרון, ובית הדפוס נסגר בהוראת השלטונות הטורקיים. בסמוך לו נסגר גם בית הדפוס של ב"ק. הסגירה נעשתה על פי פקודת הטורקים לאחר שהתקבלו תלונות והלשנות על העיתונים. יחד עם העיתונים נסגרו שני בתי הדפוס. ידוע שבחודש שבט תרכ"ה הגיע הרישיון עבור דפוס ב"ק לפתוח מחדש את בית דפוסו, והוא החל מייד בהדפסת ספרים.
תקופת מצרים וחידוש העבודה בירושלים.
סגירת בית הדפוס גרמה לפירוק השותפות; יחיאל ברי"ל עזב את ירושלים לפריז ומכר את חלקו לשני השותפים.
סלומון והכהן העבירו את מכונת הדפוס לעיר אלכסנדריה במצרים, שם הדפיסו את הספר "נורא תהלות" לר' חיים עמרם. הדפסתו לא הסתיימה, כיוון שהם עזבו את מצרים מפני מגפת החולירע שפשטה בה. הם חזרו לירושלים ובאותו זמן, מיכל הכהן מכר את חלקו לסלומון. לסלומון, שהיה נתין גרמני, לא היה רישיון לדפוס. מי שלקח על עצמו את השגת הרישיון היה חותנו – אברהם רוטנברג, חסיד חב"ד שהיה נתין טורקי. דפוס רוטנברג הדפיס בבית דפוסו 12 ספרים, בשנים תרכ"ו-תרכ"ח.
תקופת דפוס סלומון.
מאמצע תרכ"ח השיג סלומון רישיון על שמו, ומאז נקרא בית הדפוס על שמו בלבד: "דפוס יואל משה בהר"ם שאלאמאן (=בן הרב מרדכי סלומון)". משנת תרל"ז הוציא סלומון גם עיתון בעריכתו, בשם "יהודה וירושלים". הוצאת העיתון נפסקה בשנת תרל"ח, בזמן שסלומון היה עסוק בייסוד המושבה פתח תקווה.
הדפוס בידי צאצאיו.
משנת תרל"ח, לאחר שסלומון היה עסוק בעיקר ביישוב החדש שיסד הוא וחבריו – פתח תקווה – עבר הדפוס לניהול בנו הבכור יוחנן דוד ובנו טוביה. על שער הספרים היה מופיע "דפוס סלומון" או "דפוס האחים סלומון". עם ייסוד נחלת שבעה עבר הדפוס עצמו לבניין של המשפחה בנחלת שבעה.
במשך שנים רבות הייתה לבית הדפוס חזקה על הדפסת החומר של מוסדות היישוב הישן כמו "הוועד הכללי" וישיבת עץ חיים.