כל הישויות הללו היו קשורות פוליטית החל מהמאה השבע עשרה, כשבשיא הקשר הקמת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשנת 1801. שפל הקשר קרה כאשר חמש שישיות מהאי החליטו לפרוש מהאיחוד בשנת 1921 כשהן יוצרות את מדינת אירלנד החופשית. היחסים בין המדינות העצמאיות הושפעו מאוד מההיסטוריה המשותפת בין השתיים, מתהליך יצירת אירלנד החופשית ומממשל צפון אירלנד. בנוסף, הסחר הנפוץ בין השתיים, המיקום הגאוגרפי הקרוב ואף כמעט חופף, השפה המשותפת, התרבות הקרובה, הקשרים התרבותיים והבין-אישיים הקרובים והעובדה ששתי המדינות היו איים ב, משפיעה מאוד על ההתפתחויות ביחסים בין שתי המדינות.
במאה העשרים ואחת, זוכים אזרחי הממלכה המאוחדת ואירלנד לזכויות כמעט שוות בשתי המדינות ואין ביקורת גבולות בין שתי המדינות ושטחי התלות הבריטיים. הוועידה הבין ממשלתית הבריטית–אירית משמשת כפורום רשמי לשיתוף פעולה בין ממשלת אירלנד לממשלת הממלכה המאוחדת בנושאים בעלי אינטרס הדדי בכלל, ובנוגע לצפון אירלנד בפרט. שני גופים נוספים, המועצה הבריטית–אירית והאסיפה הפרלמנטרית הבריטית–אירית, מהווים פורום לדיון משותף בין ממשלות המדינות והפרלמנטים שלהן בהתאמה.
שתי המדינות היו חברות באיחוד האירופי החל מ-1973, ללא שטחי התלות הבריטיים, עד לפרישת הממלכה המאוחדת ב-2020. תושבי הממלכה המאוחדת החליטו על הפרישה מהאיחוד במשאל עם ביוני 2016, במהלך המכונה "ברקזיט". עם זאת, רוב תושבי צפון אירלנד בחרו במשאל דווקא בהישארות באיחוד.
רקע.
רקע היסטורי.
מאז שחר ההיסטוריה האנושית באיים הבריטיים התקיימו יחסים בין האנשים המתיישבים שם. רומנו-בריטון בשם פטריסיוס, הנודע לאחר מכן בשם סנט פטריק, הביא את הנצרות אל אירלנד. לאחר הנפילה של האימפריה הרומית הביאו מיסיונרים מאירלנד את הנצרות לבריטניה הגדולה.
הגעת התרבות הגאלית לחבל הארץ שנודע כיום כסקוטלנד ("Scoti" בשפה הלטינית משמעותו "גאלי") הביאה לקשרים פוליטיים ומשפחתיים הדוקים בין התושבים באירלנד לתושבים בבריטניה. הקשרים המשפחתיים החלו לעיתים מימי הביניים והגיעו עד למאה השבע עשרה. בעבר דוברה גם שפה גאלית אחת בשני האיים ובהמשך היא התפצלה לגאלית אירית ולגאלית סקוטית. באזור התקיימו גם ממלכות שנהגו על פי התרבות הגאלית המשותפת.
מלחמות וקולוניזציה בריטית באירלנד במאות ה-16 וה-17 הביאו את אירלנד לשלטון של ממלכות בריטיות שונות. השלטון בודד את הקהילות הגאליות של סקוטלנד ושל אירלנד אחת מהשנייה עד כדי יצירת שפות חדשות, שפה אחת לכל קהילה.
מחתרות אלימות המתנגדות או תומכות בשלטון הבריטי באירלנד צמחו באזור במהלך המאה השמונה עשרה. שיא הפעילות של מחתרות אלו היה במהלך המרד האירי של 1798, לאחר המרד, בו נחלו המחתרות האיריות הפסד מוחץ, קבוצות של שרידי המורדים המשיכו במלחמת גרילה מספר שנים נוספות. האחרונות מבין קבוצות אלו נכנעו ב-1803 וב-1804. חוק האיחוד של 1800 הוא אחד מתוצאות המרד העיקריות. חוק זה, שחוקק הפרלמנט הבריטי, איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה, תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שקמה ב-1 בינואר 1801. טרם חוק זה אירלנד נחשבה לממלכה נפרדת תחת הכתר הבריטי ולאחריו היא הפכה לחלק בלתי נפרד מבריטניה. כתוצאה מכך פחתה האוטונומיה של המעמד השליט האירי, הפרוטסטנטי, ושוויון זכויות לקתולים הושג בהדרגה בשנים שלאחר מכן. עם זאת, קיפוח כלכלי והתמרמרות של האירים הקתולים שררו גם שנים רבות אחר כך. מחיר הדמים של המרד נאמד בעשרת אלפים ויותר הרוגים אירים, כ-530 חיילים בריטים נהרגו, וכן כ-2,000 לויאליסטים, לוחמים ואזרחים.
במהלך המאה התשע עשרה התקיימו באזור האירי בממלכה קמפיינים שונים למען עצמאות אירית, הקמפיינים נחלו הצלחה שהגיעה לשיאה בתחילת המאה העשרים כאשר בבחירות הכלליות באירלנד של שנת 1918, מפלגת שין פיין המהפכנית בראשות איימון דה ואלירה, שהובילה את המרי כנגד הבריטים זכתה בשלושה-רבעים מהמושבים בפרלמנט הבריטי מטעם אירלנד, ואילו את רובם של המושבים הנותרים קיבלה המפלגה היוניוניסטית של תושבי צפון אירלנד. 27 מחברי הפרלמנט של השין פיין, אשר סירבו להכיר בסמכותו של הפרלמנט הבריטי על ארצם, התכנסו בדבלין ב-21 בינואר 1919 על מנת להקים פרלמנט עבור הרפובליקה האירית החדשה שביקשו לייסד.
הדאל אירן המהפכני הכריז על עצמאותו של האי אירלנד כולו מהשלטון הבריטי, כשהוא משחזר את נאומו של פטריק פירס מבניין הדואר המרכזי בדבלין במרידת חג הפסחא. עוד באותו הערב נרצחו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי, וזו הייתה שריקת הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית. ב-2018, יום זה הוכרז כיום העצמאות של אירלנד. בסופו של דבר בשנת 1922 נחתמה בין שתי המדינות האמנה האנגלו-אירית שחתמה את מלחמת העצמאות והפכה את אירלנד לדומיניון בריטי בעל מעמד זהה לאוסטרליה, ניו זילנד וקנדה של אותה התקופה.
בשנת 1937, אירלנד הכריזה על עצמה כריבונית ועצמאית לחלוטין מהממלכה המאוחדת ללא אף תלות בה והקימה את הרפובליקה של אירלנד.
רקע גאופוליטי.
החל מהמאה העשרים, האיים הבריטים (British Isles) כוללים שתי מדינות ריבוניות: הרפובליקה של אירלנד (או בפשטות - אירלנד) והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. הממלכה המאוחדת כוללת את ארבע האומות: ויילס, סקוטלנד, אנגליה וצפון אירלנד. כל אחת מארבע האומות מלבד צפון אירלנד הייתה מדינה עצמאית בהיסטוריה.
בנוסף, קיימים גם שטחי חסות של הכתר הבריטי - גרנזי, ג'רזי והאי מאן. שלושת שטחי החסות הללו מהווים יחידה נפרדת מהממלכה המאוחדת ואינם מהווים חלק ישיר ממנה, ולמרות זאת ממשיכה הממלכה המאוחדת לקחת אחריות על תחומים כגון יחסי החוץ של האיים והבטחת ממשלה שתפעל ביעילות. שטחי החסות של הכתר הבריטי לוקחים חלק בכל המוסדות המשותפים שנוסדו בין אירלנד לממלכה המאוחדת בהסכם יום שישי הטוב. שלושת שטחי החסות והממלכה המאוחדת יוצרים את האזור לו מקובל לקרוא "האיים של בריטניה" (British Islands).
המונרך הבריטי היה ראש המדינה בכל האומות והמדינות שנמצאות בארכיפלג האיים הבריטיים מאז האוניה הפרסונלית שנוצרה ב-1603. תפקיד המונרך הבריטי באירלנד הפך מעורפל לאחר יציאתה לאור של חוקת הרפובליקה של אירלנד בשנת 1937, ולבסוף ב-1949 הועברו רשמית כל סמכויות המונרך הבריטי באירלנד לנשיא אירלנד במהלך חקיקה שזכה לכינוי "חוק אירלנד".
קונפליקטים בין אירלנד העצמאית לממלכה המאוחדת.
ועידת הגבול האירי.
יום לאחר הקמת המדינה החופשית האירית החליט הפרלמנט הצפון אירי לפנות לג'ורג' החמישי במברק על מנת להבטיח את הישארותו מחוץ למדינה החדשה שהוקמה. מיד לאחר יציאתה של צפון אירלנד ממדינת אירלנד החופשית נוצר הצורך לגבול קבוע בין שתי המדינות. בעקבות צורך זה הוקמה ועידה מיוחדת שזכתה לכינוי "ועידת הגבול האירי". בוועידה היו מעורבים נציגים מצפון אירלנד, מדינת אירלנד החופשית והממלכה המאוחדת עצמה (שנציגיה עמדו בראש הוועידה). בין שתי המדינות נקבע גבול, ועם זאת, המחלוקות והתביעות ההדדיות של שתי המדינות בשני צידי הגבול לא פסקו. בסופו של דבר נקבע הגבול שבין צפון אירלנד למדינת אירלנד החופשית בשנת 1925 בהסכם עליו חתומות הממלכה המאוחדת (כשצפון אירלנד בתוכה), והמדינה החופשית האירית.
מלחמת הסחר האנגלו-אירית.
מחלוקת נוספת בין אירלנד לממלכה המאוחדת התעוררה בשנת 1930, לאחר סירובה של ממשלת אירלנד להחזיר לממלכה המאוחדת את "קצבאות הקרקע" שניתנו לתושבים במשך השנים. "קצבאות הקרקע" נגזרו מהלוואות רכות שמומנו על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת וניתנו לחקלאים האירים לפני העצמאות, כדי לאפשר להם לרכוש את המשק אותו שכרו מבעלי האחוזה שלהם. סירוב ממשלת אירלנד להעביר את הכספים שגבתה מההלוואות הבריטיות במקור הביא ל"מלחמת סחר" נקמנית בין שתי המדינות משנת 1932 עד 1938, תקופה המכונה מלחמת הסחר האנגלו-אירית או המלחמה הכלכלית.
בעוד בריטניה הושפעה בצורה מזערית מתוצאות "הלחימה הכלכלית" שלה עם אירלנד, אירלנד שהתבססה באותה התקופה על הממלכה המאוחדת בתחומים רבים קיבלה מכה כלכלית קשה. האבטלה באירלנד הייתה גבוהה מאוד והשפעות השפל הגדול העולמי רק גרמו לקשיים האיריים לתפוח ולגדול. הממשלה האירית דחקה באנשים לתמוך בעימות עם הממלכה המאוחדת בעיקר מתוך רגש לאומי. בסיכומו של דבר, לחצים, בעיקר מצד יצרנים חקלאיים באירלנד ויצואנים בריטים, הביאו להסכם בין שתי הממשלות בשנת 1938 וליישוב המחלוקת.
אף על פי שתקופת המלחמה הכלכלית הביאה לסבל אזרחי קשה ואובדן כספי כבד עבור אירלנד, התוצאות שלה פורסמו כ"ניצחון אירי". אירלנד הייתה רשאית להטיל מכס על הייבוא הבריטי (ולהגביל את התחרות בשוק) והחזירה לממלכה המאוחדת 10 מיליון לירה שטרלינג בלבד - סכום קטן ממה שהייתה צריכה להחזיר בפועל. ההסכם בסיום הלחימה החזיר לאירלנד שלושה נמלי מים עמוקים שהיו בריבונות בריטית, ובכך המלחמה הקלה על אירלנד בשמירה על נייטרליות במלחמת העולם השנייה.
סעיפים 2 ו-3 בחוקה האירית.