ב-27 במאי פורסם דוח לפיו המטוס הנמיך טוס כשעה לאחר ההמראה, לאחר שאזל לו הדלק. לפי אותו דוח, הטיסה התרסקה בחלק מבודד של האוקיינוס ההודי, במרחק של כ-25 מיילים ימיים מנקודת התשדורת האחרונה.
במאי 2015, לאחר שלא נמצאו כל עדויות למטוס האבוד בשטחי החיפוש, הודיעו הרשויות האוסטרליות על הגדלת שטחי החיפוש. בהמשך ההודעה נמסר שאם המטוס לא יימצא גם בשטחים אלה, לא ידוע היכן עוד אפשר יהיה למצוא אותו.
ב-29 ביולי 2015 מצא מנקה חופים מהאי ראוניון שבאוקיינוס ההודי שבר מכנף מטוס, שככל הנראה נסחף לחופי האי.
ב-5 באוגוסט 2015 אישר ראש ממשלת מלזיה כי הכנף שנמצאה שייכת למטוס הנעדר.
ב-16 בינואר 2017 הכריזו מלזיה, אוסטרליה וסין שהן מפסיקות את החיפושים אחר המטוס. חברה פרטית המשיכה את מלאכת החיפוש תוך הסכם לקבלת תשלום רק אם היא תביא תוצאות, אך ב-30 במאי 2018 הודיעה כי היא ויתרה, והחיפושים אחר המטוס הנעדר הסתיימו סופית.
על פי תוכנית "תעופה בחקירה" המטוס שידר במשך 7 שעות מזמן שנותק איתו הקשר איתותי פינג ללוויין אינמרסט. על פי השדרים הללו, המטוס היה באוויר במשך כל הזמן הזה, והמסלול שלו היה דרומה לכיוון אנטארקטיקה. משוער כי אדם שהיה בקוקפיט (אולי הקברניט) ניתק בכוונה תחילה מערכות שיכלו לתת אינדיקציה על מיקום המטוס, אך לא היה לו את הידע הטכני לנתק את איתותי הפינג ללווין. עוד משוער כי המטוס טס על טייס אוטומטי והתרסק לאוקיינוס ההודי לאחר שאזל הדלק שלו.
בעקבות האסון.
כדי למנוע הישנות מקרה של היעלמות מטוס, הוחלט בכינוס מיוחד של האו"ם לקיים מעקב לווייני אחר שידורי רדיו של מטוסי נוסעים.
אלכסנדר מיטשל פאלמר
אלכסנדר מיטשל פאלמר (Alexander Mitchell Palmer; ) היה התובע הכללי של ארצות הברית בין 1919–1921 תחת הנשיא וודרו וילסון. פאלמר זכה לעיקר פרסומו בעקבות הנהגתו את פשיטות פאלמר, במסגרתן נעצרו אמריקאים שנחשדו בקשרים עם ארגונים בעלי אידאולוגיה אנרכו-רדיקלית, וגורשו מהמדינה אזרחים בעלי אזרחות זרה. מאמצים אלו ביצע פאלמר, בתחילת גל הבהלה האדומה בארצות הברית - כינוי מקובל לתחילת היחס החשדני של הממשל האמריקאי לאידאולוגיות קומוניסטיות וגופים קומוניסטים שפעלו בארצות הברית ומחוצה לה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהשלים את לימודיו במכללת סווארת'מור, פאלמר הקים משרד לעריכת דין בסטרודסבוג, פנסילבניה. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית, ונבחר להיות נציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1909–1915. פאלמר ניסה להיבחר כנציג לסנט, אולם הגיע במקום השלישי אחרי נציג הרפובליקנים בוייס פנרוז, ונציג המפלגה הפרוגרסיבית גיפורד פינצ'ו. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פאלמר היה אחראי מטעם המשרד לרכוש זר, לכל הרכוש שהוחרם במהלך המלחמה.
ב-1919, מונה פאלמר, תחת הנשיא וודרו וילסון לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. לאחר מלחמת העולם הראשונה, האומה האמריקאית חוותה תגובה חזקה נגד קומוניסטים ואנרכיסטים שכונתה "הבהלה האדומה" הראשונה. אנרכיסט בשם לואיג'י גלאני ביצע סדרה של פיצוצים וניסה לרצוח את פאלמר ודמויות ציבוריות בולטות אחרות. במהלך הקיץ של 1919, חוותה ארצות הברית הפגנות על בסיס גזע וסכסוכי עבודה. בתגובה לכל אלו, פאלמר הקים יחידה למודיעין וגייס את ג' אדגר הובר להוביל את הארגון החדש. בתחילת נובמבר 1919, פאלמר הוביל סדרה של פשיטות ומעצרים, שנודעו כפשיטות פאלמר, במהלכן נעצרו אלפי רדיקלים, קומוניסטים ומהגרים. אף על פי שבתחילה הציבור תמך בפשיטות פאלמר, ביקורת מפעילי זכויות אדם ומומחים משפטיים, הובילו לביקורת על התנהלותו. פאלמר זכה לביקורות נוספות, לאחר שתחזיותיו לפעילות רדיקלית ומאיימת במסגרת האחד במאי 1920, לא התממשו.
עם סיום תפקידו, פאלמר ניסה להשיג את המועמדות לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, אולם נוצח על ידי ג'יימס מידלטון קוקס. לאחר מכן, פאלמר שב למשרד עריכת הדין שלו, והמשיך להיות מעורב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית עד למותו ב-1936.
ראשית חייו.
אלכסנדר מיטשל פאלמר נולד בעיירה מוסהד שליד וייט הייבן, פנסילבניה למשפחת קווייקרים. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר הכנסייתי המוראבי שבבית לחם, פנסילבניה. ב-1891 הוא סיים את לימודיו במכללת סווארת'מור. בסווארת'מור הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי. לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד כקצרן בבית המשפט של המחוז ה-43 של פנסילבניה. הוא למד משפטים בקולג' לאפייט ובאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון והמשיך ללמוד בהדרכתו של עורך הדין ג'ון ברצמן סטורם. ב-1893 התקבל פאלמר ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בסטרודסבורג, פנסילבניה בשותפות עם סטורם. הוא גם היה פעיל בתחום העסקי, והיה חבר הדירקטוריון של חברת הנאמנות של סקרנטון, הבנק הלאומי של סטרודסבורג, חברת הדודים הבינלאומית, חברת הגז האזרחית וחברת המים של סדרודסבורג. הוא גם היה פעיל בפוליטיקה במסגרת המפלגה הדמוקרטית, כולל חברות בוועד המנהל של הוועידה המדינתית של המפלגה בפנסילבניה.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פאלמר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1909–1915. מתחילת דרכו בקונגרס הוא מונה לתפקידים חשובים ושימש כסגן יושב ראש מערכת הבחירות לקונגרס של המפלגה הדמוקרטית בתקופת כהונתו הראשונה וכאחראי על השיבוץ בלשכות בתקופת כהונתו השנייה.
כחבר בית הנבחרים זיהה פאלמר את עצמו עם האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, דחף להפחתת המיסים על אף הדעה המנוגדת שרווחה בנוגע לכך במחוז הבחירה שלו. בתקופת כהונתו השנייה בקונגרס הוא היה חבר בוועדת המיסוי והתקצוב בראשותו של אוסקר אנדרווד, שם הוא היה המנסח הראשי של תוכניות המיסוי המפורטות שאחד הסנאטורים הרפובליקנים גינה כ"מסע הרדיקלי ביותר בכיוון של סחר חופשי שהוצע על ידי מפלגה כלשהי בשבעים השנים האחרונות". הוא טען שהמיסים מועילים לעסקים ומביאים רווחים לעובדים. התעשייה בפנסילבניה, בעיקר חברות הכרייה והייצור הגדולות, התנגדה לתוכנית המיסוי שלו, ומכך פאלמר היה מרוצה.
ב-1912 הביס פאלמר את נציג פנסילבניה לוועדה הדמוקרטית הלאומית, קולונל ג'יימס קאפי, כאשר זכה ב-110 קולות מול 71 של גאפי בכינוס השנתי של המפלגה במדינה. גאפי היה כוח בולט בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במדינה במשך חצי מאה. תבוסתו מידי פאלמר נראתה כניצחון מרכזי לאגף הפרוגרסיבי של המפלגה במדינה, אף על פי שאחיינו של גאפי, ג'ו גאפי, יירש את פאלמר כנציג המדינה בוועדה ב-1920. פאלמר שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה, הן ב-1912 והן ב-1916. בוועידה של 1912 היה לו תפקיד מפתח בהתלכדות כל המשלחת של פנסילבניה בהצבעה עבור וודרו וילסון. לאחר בחירות לנשיאות של 1912 קיווה פאלמר להצטרף לקבינט של וילסון כתובע הכללי. כאשר הוצע לו תחת זאת תפקיד מזכיר המלחמה, הוא סירב, בציינו את אמונותיו ומורשתו הקווייקריות. הוא כתב לנשיא:
בתקופת כהונתו השלישית בקונגרס היה פאלמר מנהיג סיעת הדמוקרטים בבית הנבחרים והיה חבר בוועדה של חמישה חברים שניהלה את הפעילות הארצית של המפלגה. הוא המשיך לדחוף להורדת המיסים והצליח להשיג הפחתת מיסים עבור מגזר שעליו הוא ניסה להגן, תעשיית הצמר. הוא הציע לכסות כל אובדן הכנסות במיסוי מדורג שנועד רק לעשירים. בעיתון ניו יורק טיימס נכתב שהוא נשא "את הנאום הטוב ביותר של אותו יום" כאשר התנהל בבית הנבחרים דיון בנושא זה באפריל 1913. בנאומו זה אמר פאלמר:
פעילותו של פאלמר הייתה חלק מהרקע לחקיקתו של חוק המיסים של אנדרווד, על פיו חודשה גביית מס הכנסה בארצות הברית.
צעדי חקיקה פרוגרסיביים נוספים שהוצעו על ידי פאלמר כללו הצעת חוק לאיסור העסקת עובדים מתחת לגיל מסוים במחצבות ודרישה לפיקוח על המחצבות. הוא ציין שקרבנות תאונות העבודה במחצבות ממוצא ולשי היו "עובדים ברמה גבוהה, לא עובדים זרים בשכר נמוך". בשלב מאוחר של הקריירה שלו בקונגרס, קידם פאלמר הצעת חוק לקידום זכות בחירה לנשים. בשם הוועד הלאומי לעבודת ילדים הוא הציע הצעת חוק נוספת לשים קץ להעסקת ילדים ברוב המכרות ובתי החרושת בארצות הברית. הנשיא וילסון ראה בהצעה זו כלקויה מבחינה חוקתית ולאחר שב-15 בפברואר 1915 הצביעו 232 חברי בית הנבחרים בעדה מול 44 שהתנגדו, הוא אפשר את קבורתה בסנאט. על כל פנים, ההיסטוריון ארתור לינק כינה את ההצעה הזאת "נקודת מפנה בהיסטוריה החוקתית האמריקאית" בשל ניסיונה למסד בפעם הראשונה את "השימוש ב כדי להצדיק כל צורה של שליטה פדרלית על תנאי העבודה והשכר".
ב-1914 שכנע הנשיא וילסון את פאלמר לוותר על מושבו בבית הנבחרים כדי להתמודד במקום זאת על מושב בסנאט של ארצות הברית. בהתמודדות בה השתתפו שלושה מועמדים, הגיע פאלמר למקום השלישי אחרי גיפורד פינצ'ו, לימים מושל פנסילבניה, שהתמודד מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והגיע למקום השני, ואחרי הסנאטור המכהן, ביוז פנרוז.
האפוטרופוס על נכסי זרים.
עם סיום כהונתו בקונגרס במרץ 1915 החליט פאלמר לעזוב את החיים הציבורים. כאשר הציע לו הנשיא וילסון משרת שיפוט ב, הוא נעתר להצעה בתחילה, אך לאחר מכן השהה את הסכמתו כדי שיוכל לשמש כחבר בועדה הדמוקרטית הלאומית. החיבור שלו לענייני המפלגה אילץ אותו בסופו של דבר לסגת לחלוטין מהמחשבה על משרת שיפוט. הוא חיפש להתמנות למשרות אחרות ללא הצלחה ובמקביל המשיך להיאבק נגד מינויים למשרות על רקע פוליטי בפנסילבניה. בבחירות לנשיאות של 1916 הוא היה פעיל בקמפיין של וילסון בפנסילבניה, אך בסופו של דבר הצביעה המדינה לרפובליקנים כבעבר.