קי ליגנומוויטאה לא היה מעולם מיושב בצורה צפופה, והעובדה שהכביש המהיר מעל הים לא עוברת דרכו מנעה את פיתוחו והשאירה את האי מבודד. האי היה בבעלות פרטית מאז שנת 1848, ובשנת 1967 אף הוגשה בקשה לבניין כביש המקשר את האי לכביש המהיר, אולם בקשה זו נדחתה ואיפשרה את הפיכת האי, לימים, לשמורת טבע.
שרידים שהתגלו באי הכוללים שרידי מבני מטבח ותילי קבורה מעידים על התיישבות של אינדיאנים באי לפני גילויו על ידי הספרדים.
האזכור הראשון של האי מופיע במפה ספרדית משנת 1760 בה מכונה האי "קאיו דה לה לנאה" (Cayo de la Leña - "אי עץ האש"), בשל העצים הרבים שהיו על האי ששימשו את הספינות הספרדיות שעברו בסמוך לו כעצי בעירה.
חומה עשויה אבני אלמוג, שאורכה כקילומטר, מעידה על ניסיון יישוב של האי, אולם לא ברור אם החומה נבנתה על ידי מתיישבים ספרדיים או על ידי שודדי הים הקאריביים שהשתמשו באי כבסיס.
האזכור הראשון של יישוב באי מופיע ביומנו של ויליאם האקלי המתאר ביקור באי ב-25 בפברואר 1832, ופגישה עם תושב האי שהתפרנס מכריתת עצים. ניסיון לבנות באי באר מים לא צלח. כתבה של ד"ר ג'י בי הולדן במגזין החודשי הרפרז מציין שבאי מתגורר תושב אחד.
ב-2 במרץ 1971 נרכש האי על ידי מדינת פלורידה, והאי הפך לפארק הבוטני המדינתי ליגומוויטאה קי.
הביליטציה
הרולד איניס
הרולד אדמס איניס (באנגלית: Harold Adams Innis; 5 בנובמבר 1894 – 8 בנובמבר 1952) היה פרופסור ותאורטיקן קנדי לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו. נחשב על ידי רבים כאחד ההוגים הקנדיים המקוריים ביותר. פרסומיו עוסקים בנושא ההיסטוריה של הכלכלה הקנדית ותאוריות בנושאי מדיה ותקשורת. בכתביו על תקשורת, חקר איניס את התפקיד שממלאת התקשורת בעיצוב התרבות ובהתפתחות הציוויליזציה. בין היתר, טען כי האיזון בין תקשורת מילולית לתקשורת כתובה תרם לשגשוגה של התרבות היוונית במאה ה-5 לפני הספירה.
איניס הניח את היסודות למחקר של מדעי החברה מנקודת מבט קנדית. כראש המחלקה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו, הוא פעל על מנת לארגן קבוצת חוקרים קנדיים כדי שאוניברסיטאות לא יסתמכו אך ורק על מרצים בריטיים ואמריקאיים שאינם בקיאים ברקע התרבותי -ההיסטורי של קנדה.
כמו כן פעל איניס להגן על האוניברסיטאות מפני לחצים פוליטיים או כלכליים. שכן ראה באוניברסיטאות העצמאיות מרכז למחשבה ביקורתית ההכרחית לתרבות המערב.
שנותיו הראשונות והשכלתו.
הרולד אדמס איניס נולד בחווה קטנה סמוך לעיירה אוטרוויל במחוז אונטריו, קנדה. כילד אהב את החיים בחווה. וכמי שאורח חיים זה היה לו בבחינת זיכרון יקר, לעולם לא שכח את שורשיו הכפריים. באותם ימים היה לכנסייה הבפטיסטית תפקיד מרכזי בחיי העיירות הקנדיות. מאוחר יותר הפך איניס אגנוסטי, אך לא איבד עניין בדת. לפי חברו, הביוגרף דונלד קרייטון, דמותו של איניס עוצבה על ידי הכנסייה. קרייטון טען כי תכונות כמו דבקות במטרה ונאמנות לערכים היו תוצאה של החינוך הכנסייתי.
בצעירותו תכנן איניס להיות מורה בבית-ספר ציבורי ואף עבר את בחינות ההוראה. אך לבסוף לקח שנת חופשה כדי להרוויח סכום כסף שיתמוך בו במהלך לימודיו. כך, בהיותו בן שמונה-עשרה התנסה בהוראה במשך סמסטר אחד. אך חוויה קצרה זו הביאה אותו לידי מסקנה שלא נועד לחיי מורה בכפר קטן.
באוקטובר 1913 החל איניס בלימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת מקמסטר ששכנה אז בטורונטו. בשנת הלימודים האחרונה התמקד בהיסטוריה ובכלכלה.
שירות במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לצבא הקנדי ונשלח לצרפת, לאחת החזיתות של מלחמת העולם הראשונה. שנה אחר-כך, במהלך אחד הקרבות נפצע בירכו ואושפז בבית חולים באנגליה למשך שמונה חודשים. כך סיים את שירותו. ג'ון ווטסון, אחד הביוגרפים של איניס, מציין כי נדרשו שבע שנים עד להחלמתו הפיזית, אולם הפגיעה הנפשית נותרה לכל חייו. בעקבותיה סבל איניס מדיכאון ואף מהתמוטטויות עצבים. עוד טוען ווטסון שהמלחמה השפיעה גם על נקודת המבט האינטלקטואלית של איניס. היא חיזקה את לאומיותו הקנדית ואת השקפתו על האפקט ההרסני שעלול להיות לתקשורת. כמו כן, בפעם הראשונה בחייו החל לפקפק באמונתו הבפטיסטית.
המשך לימודיו האקדמאיים.
בשנת 1918 המשיך הרולד איניס ללימודי תואר שני באוניברסיטת מקמסטר. ושנתיים מאוחר יותר השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו. השנתיים בעיר האמריקנית הגדולה השפיעו רבות על אישיותו. התעניינותו בכלכלה העמיקה, והוא החליט להפוך לכלכלן. שני חוקרי תקשורת בולטים באוניברסיטת שיקגו, ג'ורג' הרברט מִיד ורוברט אִי. פארק, הרשימו אותו במיוחד. איניס אימץ את אחת מטענותיהם, שלפיה תקשורת איננה רק פלטפורמה להעברת מסרים. חוקר התקשורת ג'יימס קארי כתב, שמִיד ופארק אפיינו את התקשורת כתהליך שדרכו מתפתחת תרבות.
עם השלמת לימודיו, הקורסים הראשונים שהעביר איניס היו קורסי מבוא לכלכלה באוניברסיטת שיקגו. אחת מתלמידותיו הייתה מארי קויל, אותה נשא לאישה במאי 1921, בהיותו בן 26, ואתה הביא לעולם ארבעה ילדים: דונלד, מארי, יו ואן. מארי קויל הייתה כלכלנית מוערכת בזכות עצמה וסופרת. היא אף ערכה חלק מכתביו של איניס.
מחקרי תקשורת.
אחת מתרומותיו המרכזיות של איניס למחקר התקשורת הייתה, תוספת של נדבך הזמן והמרחב לצורות מדיה שונות. הוא ביצע חלוקה של סוגי המדיה על פי שתי הקטגוריות: אמצעי תקשורת בעלי הטיה מרחבית, הם כאלו המגשרים על פערי מרחב פיזיים, למשל הטלפון, בעוד שאמצעי תקשורת בעלי הטיה של זמן מגשרים על פערי זמן, כגון ספר. בהתאם לכך, המסר העובר בשני האמצעים האלה נוטה להחזיק זמן רב יותר.
איניס בחן את עלייתן ונפילתן של אימפריות כדרך לאפיין את ההשפעות של אמצעי תקשורת. הוא טען כי שאמצעי תקשורת שונים, מכתיבים אופי שונה של שליטה בחברה. כאמור, הוא טען כי האיזון בין המילה הכתובה לבין זו המדוברת תרם לשגשוגה של התרבות היוונית העתיקה בתקופת אפלטון. כשאיזון הזה הופר, עברה השליטה לאימפריה הרומית.
הנחה זו לגבי עלייתן ונפילתן של אימפריות הביאה את איניס לטעון כי הציוויליזציה המערבית ניצבת עתה בפני משבר. התפתחות של עיתונים בעלי תפוצה רחבה הטו את הכף לטובת אמצעים בעלי הטיית מרחב המבוססים בעיקרם על כוח ושליטה, בעוד שאמצעים בעלי הטיית זמן מעודדים המשכיות וידע. איזון זה הופר, לדעת איניס, באמצעות צורות תקשורת מכניות ומעבירות מידע בצורה מהירה המגשרת על פערי מרחב. עובדה זו יצרה בין היתר את המונופולים של התקשורת. כך הגיע לידי מסקנה כי הציוויליזציה יכולה להינצל רק אם תצליח להחזיר את האיזון שבין המרחב וזמן. לדעתו, מצב זה יכול להתקיים אם האוניברסיטאות ישוחררו מלחצים פוליטיים ומסחריים המופעלים עליהם. כך לטענתו, האוניברסיטאות יעזו לבקר ואף לתקוף את המונופלים המסכנים, לדבריו, את הציוויליזציה.
למרות ההערכה למחקריו ולתרומתו של איניס, בעיקר בכתיבתו המאוחרת על תקשורת, היו מי שביקרו את עבודתו; בעיקר את כתיבתו המעורפלת, הלא רציפה ושחסרה ניתוח מעמיק. חלק מהביוגרפים שלו הגיבו לטענות בציינם שכתיבתו הושפעה ממחלתו בתקופה המאוחרת של הקריירה שלו.
קריירה ציבורית ומותו.
בשנות הארבעים של המאה הקודמת הגיע איניס לשיא השפעתו במעגל האקדמאי ובחברה הקנדית. ב-1941 עזר בהקמתו של איגוד אמריקאי לכלכלה היסטורית (Economic History Association). מאוחר יותר הפך לנשיא השני של הארגון. הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת שתי קרנות מרכזיות למימון מחקר אקדמאי. (the Canadian Social Science Research Council וה- Humanities Research Council of Canada).
בשנת 1944, העניקה לו אוניברסיטת ניו ברונסוויק הקנדית תואר כבוד, וכך גם אוניברסיטת מקמסטר, שבה כזכור החל את לימודיו, אוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד ועוד.
בשנת 1946 נבחר איניס לנשיאות החברה המלכותית הקנדית (Royal Society of Canada), הגוף המרכזי של המדינה למדענים ולחוקרים. ב-1947 התמנה לדיקן אוניברסיטת טורונטו ללימודי תואר שני.
העשור האחרון לחייו של איניס, שבו עסק בעיקר בתורת התקשורת, לא האיר לו פנים. הוא נותר מבודד מבחינה אקדמאית, מנותק מעמיתיו באקדמיה, שלא הבינו כיצד עשייתו החדשה מתקשרת למחקריו המוקדמים בתחום הכלכלה. הביוגרף ווטסון כתב, כי העובדה שלא זכה לתגובות חיוביות על עבודתו בתקשורת תרמה לתחושת התסכול והדיכאון שלו.
בשמונה בנובמבר 1952, כמה ימים לאחר יום הולדתו החמישים ושמונה, נפטר איניס מסרטן בבלוטת הערמונית.
איניס ומקלוהן.
מרשל מקלוהן היה עמיתו של איניס באוניברסיטת טורונטו. הוא התבסס על רעיונותיו כשטען כי בתחום לימוד ההשפעות של התקשורת, הצורה הטכנולוגית חשובה יותר מהתוכן. עובדה זו מתקשרת לאמירתו המפורסמת "המדיום הוא המסר". אולם איניס ומקלוהן נבדלו זה מזה בגישותיהם. החוקר ג'יימס קארי תמצת את ההבדלים:
הביוגרף ווטסון טוען כי בניגוד למקלוהן, עבודתו של איניס נשאה טון פוליטי בולט; נשענת על האמונה שסוגים שונים של תקשורת יכולים בכל זאת ליצור אפקטים דומים. עבור איניס, העיתונות הצהובה של ארצות הברית והרמקול הנאצי הם בעלי אותה השפעה שלילית: הם הופכים אנשים מיצורים חושבים לאוטומטים פשוטים בשרשרת הפיקוד.