מעט לאחר מכן, באותה שנה, נקראו הטבטונים על ידי שליט פולין קונראד הראשון ממזוביה להילחם בפלישות של שבטים פגאניים מפרוסיה לשטחו, ולהגן על גבולה הצפוני של פולין. לאור ניסיונו המר בהונגריה, דרש הפעם הרמן מזאלצה אוטונומיה בשטחים הכבושים. הפעילות הביאה להתפרסות המסדר בפרוסיה, לצמיחתו ולעצמאותו. בעלותם של הטבטונים על השטחים שכבשו ויכבשו בפרוסיה הובטחה גם על ידי הקיסר באיגרת המכונה "בולת הזהב של רימיני" ב-1226. התחזקותם של הטבטונים בפרוסיה וסיומה של הלחימה באזור בשנת 1283, הביאה להגירה והתיישבות של אוכלוסייה גרמנית בשטחים שננטשו מיושביהם, אשר היוותה את התשתית למדינת המסדר הטבטוני שהתפתחה בפרוסיה החל מסופה של המאה ה-13.
בשנת 1237 הוסיף להתחזק כוחו של המסדר כאשר התאחד עם "מסדר אחי החרב" (Schwertbruder) בליווניה (לטביה ודרום אסטוניה של ימינו) וקיבל את נכסיו. החלטה זו הייתה לאבן הפינה עבור שלב נוסף בהתפשטות המסדר באזור המרוחק של צפון-מזרח אירופה. הטבטונים לחמו בשבטים הפגאניים מליטא וביססו את אחיזתם במזרחה של ליווניה. בעקבות התבססותם של הטבטונים בארצות הבלטיות, העתיקו בשנת 1309 חברי המסדר את מרכזם מוונציה אל מבצר מארינבורג שבפרוסיה. מהלך זה העביר את מרכז הכובד של פעילות המסדר מאגן הים התיכון אל צפונה של אירופה. בכך תם הפרק הפרנקי בתולדות המסדר הטבטוני.
על אף הלחימה הרבה בליטא, לא כבשוה הטבטונים מעולם. בשנת 1410 הוכה המסדר על ידי צבא פולני-ליטאי מאוחד בקרב גרונוולד וכוחו נשבר סופית. כוחו של המסדר ירד בהדרגתיות עד אשר אוחד עם דוכסות פרוסיה ב-1525, במה שעתידה להיות ממלכת פרוסיה. המסדר הוסיף להחזיק נכסים ברחבי אירופה עד אשר בוטל על ידי נפוליאון ב-1809. עם זאת, הוסיף המסדר להתקיים תחת חסות בית הבסבורג בווינה. המסדר בוטל על ידי אדולף היטלר ב-1938, אך חידש את פעילותו לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945. מאז פועל המסדר בעיקר למטרות צדקה במרכז אירופה.
דרכי הלחימה ואופייה - בין המזרח לארצות הבלטיות.
בניגוד לנעשה בארצות הבלטיות, שבהן ניהלו הטבטונים מלחמה בעלת אופי דתי בעובדי האלילים, במזרח הפרנקי לא הכריזו הצלבנים מלחמת דת באסלאם. השפעת הטבטונים על יציבותה של הממלכה הייתה רבה ולפיכך בחרו בהימנעות מהתנגשות צבאית חסרת תכלית ומניסיונות להמרת דת, על מנת לשמר את הקיים בתחומה של הממלכה הצלבנית. נדירים אפוא המקרים שבהם נקטו לוחמה משולחת כל רסן כפי שנהגו בארצות הבלטיות.
לחימתם של הטבטונים בשבטים הפגאניים באירופה, לעומת זאת, הייתה עקובה מדם. הייתה זו מלחמת חורמה אכזרית, חסרת רחמים, שבה נקטו היריבים בפעולות תוקפניות במטרה להכרית את אויביהם. גם הלוחמים הפגאניים נלחמו באכזריות, שדדו, בזזו והרסו יישובים, הקריבו קורבנות אדם וחיה, הרגו חולים ופצועים ואף העלו שבויים על מוקד ושרפו אותם בעודם בחיים.
הלחימה בשבטים הפגאניים החלה כמלחמת דת, אשר זכתה לתמיכתם של הכנסייה ומנהיגיה. ראשי הכנסייה ביקשו להביא להתנצרותם של בני השבטים הפגאניים ולהכרית את האלילות בגבולותיהן של ארצות הנצרות. הלוחמים בפרוסיה נקראו צליינים, בדומה לכינוי שניתן ללוחמים על שחרורה של ארץ הקודש. עם זאת, לצד קולות התמיכה נשמעו גם דברי ביקורת על אופי פעילותם של חברי המסדר. כך לדוגמה טען התאולוג הנוצרי רוג'ר בייקון כי תמונת הנצרות שהציגו הטבטונים בפני הכופרים הייתה מעוותת, השימוש הרב בכוח רק התסיס את התנגדותם של השבטים הפגאניים, וכי הלחימה בפגאניים הפכה למלחמת חורמה שתכליתה אינה בהמרת דתם של השבטים כמו שבזריעת הרס ופחד ובכיבוש שטחם. ביקורות דומות נשמעו גם בקרב אנשי הכנסייה בליווניה, ובראשם הבישוף של ריגה.
המסדר הטוטוני
האבירים הטבטונים
האבירים הטוטנים
שערה
שערות
סימפונה
סימפון
סמפונה
סמפונות
רומנים
הרומנים הם קבוצה אתנית החיה כיום בתחום המדינות רומניה ומולדובה. רומנים חיים במדינות נוספות, בהן אוקראינה, ארצות הברית וסרביה.
מוצאם.
מוצא הרומנים שנוי במחלוקת, אך מרבית החוקרים גורסים שהעם הרומני נוצר כתוצאה ממיזוג של השבטים הדאקים והלגיונרים הרומאים שהושבו בשטחי דאקיה על ידי האימפריה הרומית שאליהם נבלעו בני עמים נודדים שהגיעו לשטחי הארץ מאוחר יותר, בעיקר סלאבים, כמו כן שבטי קומנים ופצ'נגים.
מיהם הרומנים.
הרומנים מתאפיינים על ידי שפתם, ההיסטוריה שלהם, מנהגיהם, תרבותם והמיתולוגיה הייחודית להם.
מנקודת מבט רומנית, מי שנולד ברומניה ומדבר את שפתה הוא רומני במובן הרחב של המילה - גם אלו שעזבו לצמיתות את רומניה. ביטוי לכך ניתן למצוא בחוק האזרחות הרומנית משנת 1991, המעניק אזרחות רומנית לכל אדם שנולד על אדמת רומניה ולצאצאיו עד דור שלישי בתנאי שהם דוברי רומנית ובקיאים בהיסטוריה ובתרבות של העם הרומני.
הרומנים רואים גם את המולדובנים כרומנים, אלא שמחוזותיהם נמצאים באופן זמני מחוץ לגבולות המדינה הרומנית. יש ציבור המדבר בניב הקרוב מאוד לרומנית, בעיקר בחצי האי הבלקני, הם נקראים ארומנים ומנקודת מבט רומנית הם חלק מהעם הרומני.
למעשה בני המיעוטים האתניים החיים ברומניה - הונגרים, צוענים, גרמנים, אוקראינים, רוסים, סרבים, יהודים וכו' אינם נחשבים על ידי העם הרומני, וגם על ידי עצמם, כ "רומנים אתניים", אף על פי שהם דוברי רומנית כשפת אם או כשפה שנייה (למשל היהודים). ולכן, להבדיל מצרפת למשל, נעשים ברומניה מפקדים לפי מוצא אתני.
לדת הנוצרית -במיוחד השייכוּת לכנסיות האורתודוקסית הרומנית והיוונית קתולית הרומנית, הקרויה "אוניטה" unită - יש עדיין חלק חשוב בזהות הלאומית של הרומנים. כנסיות אלה קשורות קשר הדוק לתולדות העם הרומני ולמאבקו לעצמאות מדינית ותרבותית. עם זאת קיים גם מיעוט חשוב של רומנים נאו-פרוטסטנטים - בפטיסטים, אדבנטיסטים, פנטיקוסטליים, וכן מיעוט של רומיים-קתוליים או לותרנים.
התפלגות דתית ברומניה.
לפי נתוני המפקד של שנת 2002 18,806,428 מאזרחי רומניה (86.8%) הצהירו על היותם נוצרים אורתודוקסים, 1,028,401 (רובם רומנים, מיעוטם צוענים, אוקראינים, רוסים, בולגרים וסרבים) הצהירו שהם רומנו-קתוליים (רובם שייכים למיעוטים הגרמני, ההונגרי, הסלובקי, הבולגרי והצועני) 698,550 פרוטסטנטים,
(רובם שייכים למיעוט ההונגרי והגרמני),330,486 פנטיקוסטלי ו-195,481 יוונים-קתולים (כמעט כולם רומנים אתניים). בחבל דוברוג'ה יש מיעוט מוסלמי ממוצא טורקי וטטרי. במדינה קיימת גם קהילה ותיקה אך קטנה של ארמנים.
על פי נתוני הותיקן לכנסייה הקתולית יש ברומניה 1,193,806 מאמינים (165,405 יותר מנתוני המפקד). ברומניה נותרו כששת אלפים יהודים. ישנה כמות קטנה יחסית של אזרחים שלא הצהירו על שייכות לדת כלשהי. (אתאיסטים, אגנוסטיים ועוד). בפועל רבים מהאנשים החילונים, כולל אתאיסטים או אגנוסטיים, מרגישים שייכים לקהילות הדתיות של אבותיהם.
הפזורה הרומנית.
לפי הערכות, חיים בארצות הברית כמיליון מהגרים ממוצא רומני. ברוב המקרים היגרו אבותיהם לשם מטרנסילבניה. רק מיעוט מהם שמר עדיין על השפה ועל התרבות הרומנית ורובם נטמעו בחברה הכללית האמריקנית. הקהילות הגדולות ביותר נמצאות באוהיו, באינדיאנה, במישיגן, באילינוי, בפנסילבניה ובניו יורק. בקנדה יש מעל למאה אלף יוצאי רומניה. גם בגרמניה יש כמאה אלף רומנים ועוד כחצי מיליון יוצאי רומניה, גרמנים אתניים (שוואבים וסקסונים).
רומנים בצרפת מהווים קבוצה משמעותית, מהם כ-120 אלף הם ילידי רומניה. בהתאם לנתונים לשנת 2020 מספר הרומנים המתגוררים בגרמניה הגיע ל-800 אלף.
הרומנים בישראל.
בהיות רוב הרומנים נוצרים, ובעיקר נוצרים-אורתודוקסים, ארץ ישראל היא המקום בו נמצאים המקומות הקדושים להם. רומנים בעלי אמצעים נהגו לעלות לרגל לירושלים, נצרת, בית לחם, לטבול בכנרת ולחזור לארצם עם שבבי עץ שנמכרו להם ביוקר רב, בטענה שמדובר בשבבים מהצלב עליו נצלב ישו.
בישראל קיימת נציגות הפטריארכיה האורתודוקסית הרומנית וכנסייה רומנית בירושלים. כמו כן קיימת כנסייה אורתודוקסית רומנית ביפו.
יש עוד מספר מנזרים נוצרים אורתודוקסים ובין הנזירים השוהים בהם יש לפעמים רומנים בודדים (למשל במנזר עין כרם בירושלים). לפי אגדות מסוימות, הושיב שליט רומני מימי הביניים את בני אחד הכפרים שלו, בשכנותה של ישראל, במדבר סיני, במטרה לשרת את דרי מנזר סנטה קתרינה. במהלך הזמן התבוללו רומנים אלה בבדואי הסביבה והתאסלמו.
סילביה פלאת
מעמד הפרשים
מעמד הפרשים (לטינית: Ordo equester) היה אחד משני המעמדות העליונים ברפובליקה הרומית ובראשית ימי האימפריה הרומית. שמו של המעמד נובע מהדרישה המוקדמת להשתייכות אליו: סכום כסף מספיק להחזקת סוס. למרות הקרבה בשם, אין למעמד זה קשר לאבירים של ימי הביניים.
תקופת המלוכה וימי הרפובליקה.
על-פי המסורת הרומית, מעמד הפרשים הוסדר עוד בתקופת המלוכה על ידי המלך סרוויוס טוליוס במהלך המאה השישית לפנה"ס. מספרם נקבע על 1800 אנשים, סופקו להם סוסים אשר מומנו על ידי מס מיוחד שהוטל על אלמנות ויתומים בעלי אמצעים, והם חולקו ל-18 קנטוריות (Centuria). רישום הפרשים, הקצאתם, והביקורת על התנהגותם הצבאית והמוסרית נמסרה לידי הקונסולים.
את הפרש היה ניתן לזהות בנקל: הוא לבש טוניקה עם פס ארגמן צר (angustus clavus), מעיל עם רקמת ארגמן (trabea) וסוסו קושט בדיסקוס כסף (phalera).