מקגרגור הצליח, בסופו של דבר, לשכנע את פלמר לסגת מהעסקה, אך קנזביץ, שכבר השקיע בעניין הון רב ומספר שנות עבודה, היה נחוש בדעתו. קנזביץ רשם במצרים "חברה אנגלית מצרית" שרכשה אדמות ברפיח, אך העניין הסתיים במפח נפש עקב פגם בזכויות הבעלות של הקרקעות שרכש קנזביץ, ופעולותיהם של הבריטים, שלא רצו לראות התיישבות יהודית במקום.
שמועות על השקעתם של פיינגולד ופלמר באל עריש המשיכו להתפשט. ב-13 בנובמבר 1912 פרסם "האור", עיתונו של בן יהודה, ידיעה בזו הלשון:
בשנת 1929 ביצעה חברת אפ"ק בדיקה על מנת לברר את זכויות הבעלות בקרקע שרכש קנזביץ. נמצא כי קנזביץ, עמוס ואיוב מכרו לאפ"ק קרקע, אך זכות בעלותם בקרקע לא הייתה ודאית. זכות הבעלות מעולם לא הובררה עד תומה, והעניין התפתח לפרשה משפטית ופוליטית. מכל מקום, הוברר כי לפלמר ולפיינגולד לא הייתה כל יד בדבר.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ פיינגולד, שהיה נתין רוסי, לעקור לאלכסנדריה, שם פתח מכבסה, והמשיך בהוצאה לאור של עיתונו "האמת". בשנת 1915 מתה אשתו אליזבת. במרץ 1919 שבו פיינגולד ופלמר לירושלים. הוא שב ופנה לעסקאות נדל"ן, ואף ניסה להקים מושבה של יהודים ובני כת בני ישראל הבריטים באזור הג'יפטליק, אך תוכנית זו כשלה.
פועלו בעפולה.
בשנת 1925 הוקמה העיר עפולה. האדריכל ריכרד קאופמן שתכנן את עפולה לבקשת קהילת ציון אמריקאית, תכנן אף את השדרה המרכזית בעיר, שנקראה לימים שדרות ארלוזורוב. פיינגולד סבר כי לעפולה יש פוטנציאל מסחרי, ובאוקטובר 1925 הניח את אבן הפינה לבניין המסחרי העיקרי בעיר, ומסר כי בדעתו להקים אף מבני מגורים, בניין דואר ומשטרה, ובית ספר. בסופו של דבר הוקם רק מבנה מסחרי בשם "בית פיינגולד" - מבנה בן שתי קומות, בצורת האות L, שמאחוריו חצר סגורה, וחזיתו פונה אל שדרה של דקלי וושינגטוניה חסונה. בחזית הפונה אל שדרת הדקלים הייתה מדרכה מקורה ושדרת עמודים.
בימיה הראשונים של עפולה שימש בית פיינגולד כמבנה המרכזי בעיר, וכמרכז המסחרי והמנהלי.
בקומה השנייה של בית פיינגולד הוקם ראינוע. מאוחר יותר פעל כקולנוע בשם "קולנוע אביב", שפעל בימי המנדט ובימי ראשית המדינה. באמצע שנות ה-60 נפתח הקולנוע מחדש בשם "נווה אור" ופעל בשם זה עד לסוף שנות ה-70. עד שנות ה-60 שכנה גם מרפאת קופת חולים הכללית באגף אחר של הקומה השנייה.
בעת מאורעות תרפ"ט, כאשר עמדה עפולה בסכנה של התנפלות מצד תושבי ג'נין, רוכזו הילדים והנשים בבית פיינגולד, בקומה השנייה או בחצר הסגורה, עד יעבור זעם.
עם קום מדינת ישראל התפתחה עפולה והתרחבה, ונבנו שכונות נוספות - עפולה עילית וגבעת המורה, אך שדרות ארלוזורוב (שכונו בסלנג עפולאי "שדרת הדקלים") המשיכו להיות מרכז החיים של העיר, עד לסוף שנות ה-70. עם תחילת העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, הכפילה עפולה את מספר תושביה. השדרה חדלה להיות למקום בילוי מרכזי. התפתחות אזור התעשייה במזרח עפולה, הקמת הקניון שם, והתפתחות אזורים נוספים לבילוי ולמסחר, משכו את תשומת הלב מן השדרה, שגם מראה החיצוני היה רחוק מלהיות זוהר. קולנוע "נווה אור" חדל מלפעול, ובית פיינגולד היה שרוי בעזובה. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלה עיריית עפולה בפרויקט לחידוש פני השדרה, במסגרתו עבר בית פיינגולד שיפוץ ושחזור. השדרה המחודשת נחנכה על ידי ראש העיר יצחק מירון בשנת 2005. נכון לשנת 2018, ממוקמות מספר חנויות בקומת הקרקע של בית פיינגולד, וקומתו העליונה נטושה ברובה.
פועלו בטבריה ואחרית ימיו.
מפעל הבנייה הגדול האחרון של פיינגולד היה בטבריה. באמצע שנות העשרים החליט להשתקע בטבריה, ובנה בשכונת "קריית שמואל" מלון גדול ומפואר, "מלון אלישבע", על שם אשתו המנוחה. המלון היה מהמפוארים בארץ ומעוטר בכיפה, ובנייתו ארכה שלוש שנים.
ב-1 בפברואר 1929 נחנך המלון בנוכחות הנציב העליון, סר ג'ון צ'נסלור ונשיא בית המשפט העליון, מייקל מקדונל. בעת חנוכת הבית הופיע פיינגולד בציבור עם אשתו השנייה, יהודית שמחה שנדל, יהודייה אנגליה ילידת 1881, בת הרב הרמן שנדל, רב קהילת רמסגייט באנגליה. פיינגולד, יהודית ומרגרט פלמר, התגוררו שלושתם במלון. המלון, שהוקם בפינת הרחובות אחד העם וביאליק שימש גם כראינוע, והיה מוקד משיכה לכל תושבי עמק הירדן והגליל התחתון.
פיינגולד כשל בניהול המלון, ובשנת 1930 הודיעו פיינגולד ופלמר על פשיטת רגל, אך המשיכו להתגורר במלון ולנהל אותו עבור אחרים. בתחילת 1931 הוצעו למכירה פומבית נכסיהם של פיינגולד ופלמר שכללו בניינים בתל אביב, יפו, טבריה, עפולה, בית לא גמור ברמת גן ומגרשים בירושלים, בטבריה וברמלה.
שלמה פיינגולד נפטר בי"ז באב תרצ"ה, 1935, ונטמן בבית העלמין היהודי בטבריה. בספטמבר 1935 חילק בית הדין הרבני בטבריה את עזבונו בין מרגרט פלמר, יהודית פיינגולד, ויורשים נוספים - יוסף משה ויידברג, יוסף סגלוביץ' וד"ר עבריאן. כפי הנראה מדובר בקרובי משפחה ובאחיינים.
מרגרט פלמר בילתה את שנותיה האחרונות במושבה הגרמנית בירושלים, ומתה ב-9 בינואר 1944, בת 99. נטמנה בבית הקברות הטמפלרי בעמק רפאים.
יהודית פיינגולד המשיכה לחיות חיי עוני, והתפרנסה מדוכן משקאות שעמד בחצר המלון, עד מותה בשנת 1953. נטמנה בבית העלמין היהודי בטבריה.
מלון "אליזבת" עמד בשיממונו שנים רבות. עד 1948 שכנו בו קצינים בריטים, ולאחר עזיבת הבריטים את הארץ, ננטש. בשנות השישים הוקם מחדש בשם "מלון גינוסר" והופעל בו קולנוע בשם "קולנוע אליזבת". גם אלו לא החזיקו מעמד, והמקום עמד נטוש במשך שנים רבות. באוגוסט 2001 נשרף המלון, והכיפה התמוטטה. לאחר השריפה יזמה המועצה לשימור אתרים ועיריית טבריה את שיפוץ המלון, והמלון שופץ על ידי חברה בשם "יהודה פרחי". כיום המלון עומד ללא שימוש. המבנה המשופץ שופץ ללא הכיפה. במקום שוררת עזובה, ומתגוררים שם פולשים.
מורשתו.
פעילותו של פיינגולד הותירה אחריה מספר בניינים מפוארים, העומדים אף כיום במרכזי הערים ירושלים, תל אביב, עפולה וטבריה. בשנים חשובות למפעל הציוני שימש פיינגולד ככוח משקיע ויוזם, והביא פרנסה ליהודי הארץ, ופיתוח לעריה. קשריו עם כת בני ישראל הבריטים, ופרשת יחסיו הלא ברורים עם מרגרט פלמר ושתי נשותיו, אליזבת ויהודית, הותירו לו מוניטין מפוקפק במקצת. עם השנים נוצר רושם כי בשנים שבהן גר עם מרגרט ויהודית במלון בטבריה, היה נשוי לשתיהן כאחת, והדבר אף מופיע כעובדה בספרים וכתבות שפורסמו אודותיו, המבלבלים בין אליזבט ובין מרגרט. כפי הנראה מוניטין אלו הביאו לכך שמעולם לא הונצח, ופועלו לא זכה להכרה רשמית כלשהי מטעם מדינת ישראל או התנועה הציונית. על מצבתו בבית העלמין היהודי בטבריה, נכתבו המילים הבאות, שישנם רבים, ביניהם איתמר בן-אב"י הסבורים כי הן משקפות את פועלו: "חלוץ נאמן לארץ ישראל וליושביה".
האלפים היוליאנים
בנימין שחור
בנימין נטע שחור (28 במאי 1916 - 26 בנובמבר 1979), היה איש ציבור ישראלי ממייסדי תנועת בני עקיבא ומראשי הפועל המזרחי, כיהן כחבר הכנסת וכסגן שר הדתות מטעם מפד"ל.
ביוגרפיה.
שחור נולד בירושלים בשנת 1916 לרב משה לייב שחור ולשרה, בתו של דב ימיני ממייסדי פתח תקווה. בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ואחר כך היה פעיל בייסוד תנועת בני עקיבא, ובשנת תרצ"ה התמנה לחבר ההנהלה הארצית של התנועה. בשנת 1939 היה בין מייסדי ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה יחד עם הרב משה צבי נריה.
שנים רבות ניהל את עיתון "הצופה", מייסודה של תנועת המזרחי, ארגן את המיזוג בין "המזרחי" ל"הפועל המזרחי" ל"חזית דתית לאומית מאוחדת" שהפכה בהמשך למפד"ל, ולאחר מכן מונה למזכ"ל המפד"ל וכונה "האיש החזק" במפד"ל וב"סיעה המרכזית" שבה (סיעתו של השר משה חיים שפירא). היה יושב ראש מטה הבחירות של המפד"ל מהבחירות לכנסת ה3 ועד הבחירות לכנסת ה6, במשך תקופה זו זכתה המפלגה ב11–12 מנדטים.
בשנים 1959–1974 כיהן מטעם המפד"ל כחבר הכנסת והיה חבר, לסירוגין, בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים, ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות. כיהן כסגנו של שר הדתות הרב זרח ורהפטיג בממשלה ה-13 וה-14 (1966–1969).
היה מעורב בחיזוק שירותי הדת והרבנות המקומית בארץ ובפרט ברבנות הראשית לישראל. ב-1960 לאחר פטירתו של הרב הרצוג נאבק בניסיונות מפא"י ובן-גוריון לבטל את מעמדה הרשמי של הרבנות הראשית, מאוחר יותר היה בין הדוחפים להתמנותו של הרב שלמה גורן לרב ראשי. ובין האחראים על שיקום המקומות הקדושים בירושלים, יהודה ושומרון אחרי מלחמת ששת הימים.
בנו הבכור היה הרב אפרים יונה שחור שהיה מראשוני הר"מים בישיבת הר עציון שימש כראש ישיבה בישיבת קריית שמונה, והיה ר"מ במכון מאיר.
בנו השני היה ד"ר דב שחור. בנו של דב, אורי, נרצח על ידי מחבלים בשנת 1995 בעת טיול בוואדי קלט.
בנו השלישי הוא הרב זאב שחור, ששימש במשך עשרות שנים ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
הנצחה.
בית הכנסת הראשון שהוקם לאחר האכלוס ביישוב העירוני אפרת שבגוש עציון נקרא "נטע בנימין" על שמו.
באב אל חוטה
באב חוטה (בערבית: باب حطة) היא שכונה ברובע המוסלמי, באזור הצפון-מזרחי של העיר העתיקה בירושלים, הגובלת במתחם הר הבית במזרח ובשער הפרחים במערב.
השכונה קרויה על שם אחד מהשערים הצפוניים של הר הבית, בעל שם זהה.
התיישבות יהודית במאה ה-19.
באזור זה היו שני ניסיונות התיישבות של יהודים במהלך המאה ה-19. בראשית המאה, עם חידושה של העדה האשכנזית בירושלים, התגוררו רוב האשכנזים ברובע זה ואף רכשו בו בתים וחצרות. למרות זאת, הם לא הצליחו להתבסס במקום ובמשך הזמן עברו רובם לאזור הרובע היהודי בו שכנה העדה הספרדית הוותיקה.