ביאליק עצמו ביקש לראות את האגדה מומחזת באופן דרמטי כבלט, אופרה ואף סרט קולנוע. אך הדבר לא אירע בחייו, אף על פי שביקר בווינה וניסה לעניין את התסריטאי היהודי ריכרד בר-הופמן בכתיבת עיבוד קולנועי לאגדה.
בשנת 1955 חיברה לאה גולדברג מחזה לפי האגדה (נוסח שני), תוך הכנסת קיצורים ושינויים, בהם הוספת עלילת-מרמה בה מנסה מלך ארם להפקיד במגדל נערה שאיננה בתו והוספת דמות של דוכיפת בנוסף לתוכי (שהפך גם לקריין, המשלים עבור הקהל את החסר בדיאלוג). המחזה של גולדברג התקבל בביקורתיות ונאמר עליו ששיבש כליל את אופייה של האגדה המקורית. תיאטרון הבימה העלה את המחזה בעיבוד זה החל ב-12 בפברואר 1955, בבימוי שרגא פרידמן עם מוזיקה מקורית מאת עמנואל עמירן. בתפקידים הראשיים שיחקו שלמה בר-שביט בתפקיד התוכי, שלמה המלך היה נחום בוכמן, מלך ארם ארי קוטאי, מלך צור גדעון זינגר, מלך מואב אבנר חזקיהו, מלך בני עמון אלברט כהן, קציעה יונה עטרי, נתניה יוסי בנאי והנחש גולם על ידי אלוין אפשטיין. ההצגה לא נחלה הצלחה והועלתה רק 41 פעמים. עם זאת עבודת ההלחנה של עמירן ומשחקו של בר-שביט זכו לשבחי הביקורת.
ההצגה הועלתה שנית ב-1960, שוב בבימויו של פרידמן ושוב עם שלמה בר-שביט בתפקיד התוכי ויוסי בנאי כנתניה. בהפקה זו שיחק גדעון זינגר בתפקיד המלך שלמה, יהודה אפרוני ואבנר חזקיהו התחלפו בתפקיד מלך מואב, בתפקיד קציעה הופיעה אסתר עופרים בתפקיד הנחש הופיע סמי מולכו. עיבוד זה הותאם לנוער והועלה 12 פעם בלבד.
בשנות השבעים העלה התיאטרון לילדים ולנוער עיבוד של האגדה בנוסח הראשון, מאת אורנה פורת עם תפאורה מאת דני קרוון, מוזיקה של גיל אלדמע ועם צוות של ארבעה שחקנים צעירים בתפקידי המלך שלמה, בתו, הנער ונערה נוספת ושבעה רקדנים מלהקת ענבל המופיעים עם מסכות ומשמשים במגוון תפקידי המשנה. הפקה זו זכתה להצלחה מרובה וייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון לילדים.
ב-1980 העלה תיאטרון החאן את ההצגה בבימויו של מוטי לרנר. הצגה זכתה בפרס כינור דוד. הועלה שנית על ידי "טדי הפקות" (1989), ומחוץ לישראל בשטנדל, צלה, נירנברג וערים נוספות בגרמניה.
השיר "אגדת שלושה וארבעה".
המשוררת רחל שפירא חיברה שיר המגולל את עלילת האגדה. השיר הולחן על ידי מוני אמריליו ובוצע בעיבודו של המלחין על ידי צוות הווי חטיבת הצנחנים בתוכניתם משנת -1975 "בארץ אהבתי" עם הסולנים רוחמה רז ומשה גרודר.
השיר מורכב מהקדמה מדוקלמת המשמשת מעין מבוא ומפרטת את גיבורי האגדה. החלק העיקרי כולל, ממש כמו שם השיר, ארבעה פזמונים שונים (ששתי השורות בהן זהות ואילו והשתיים הבאות שונות, בהתאם להתפתחות העלילה) כשבין ארבעת הפזמונים החוזרים משולבים שלושה בתים שונים המספרים בפירוט את סיפור העלילה. בבית האחרון ובפזמון האחרון חרגה הכותבת מתיאור העלילה הידועה והוסיפה מעין קריאת עידוד ישירה למאזין הצעיר והאביון.
פאהוניות'ין
כביש פאהוניות'ין או כביש 1 (בתאית: ถนนพหลโยธิน) הוא כביש ראשי בבנגקוק ואחד מארבעת הכבישים המרכזיים ביותר בתאילנד. הכביש מתחיל באנדרטת הניצחון וממשיך צפונה עד למחוז צ'יאנג ראי, בסמוך לגבול עם מיאנמר. אורכו כ-1,005 קילומטרים.
במקור, אורך הכביש היה כ-22 קילומטרים והוא נסתיים באזור דון מואנג. הוא נקרא "פראצ'את'יפאטאי" (בתאית: ถนนประชาธิปไตย - דרך הדמוקרטיה). ב-1938 החליט ראש ממשלת תאילנד דאז, פלק פיבונסונגרם, להאריך את הכביש ב-140 קילומטרים, כך שאורכו הכולל יתנשא ל-162 קילומטרים ושהכביש יעבור במחוזות סינג בורי, לופ בורי ואיוטהאיה.
מאוחר יותר, הוארך הכביש לאורכו הנוכחי ושונה שמו לפאהוניות'ין, כמחווה לראש ממשלת תאילנד השני, פראיה פאנון פונפאיוהנסנה (พระยาพหลพลพยุหเสน).
אהבה אסורה בפטרבורג
אהבה אסורה בפטרבורג הוא מותחן ריגול מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2008. בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד, והגיע בו לדרגה גבוהה. בין היתר כיהן כראש מחלקת המודיעין של אגף המבצעים במוסד.
עלילת הספר.
גיבור הספר הוא יוגב בן ארי, סוכן חשאי באגף המבצעים של המוסד, המצוי בשליחות חשאית בסנט פטרבורג. הספר מתאר את מסכת חייו של יוגב, אשר גדל במושב בערבה, שם הכיר את אהובתו, אורית. יוגב שירת כלוחם וכמפקד מחלקה בצנחנים ולאחר שחרורו התגייס למוסד, עבר את הקורס המבצעי ושימש כלוחם ומפקד ביחידה מבצעית במוסד. כאיש יחידת כידון לקח חלק בפעולות במסגרת אגף המבצעים המיוחדים של הארגון. אשתו, אורית, לא הסכינה עם אורח חייו ואף סלדה ממקום העבודה שלו, בעוד שהוא מוצא עצמו מעורב במבצעי סיכול טרור ברחבי העולם, ובהם התנקשויות, המערערים את שלוות נפשו.
הניסיונות העקרים שלהם להביא ילד לעולם, כמו גם הקונפליקט הערכי ביניהם, המונע בעיקר מן הגישה הפציפיסטית בה נוקטת אורית אל מול יוגב, איש הזרוע הארוכה של מדינת ישראל, מרחיקים אותם זה מזה, ומובילים לכעס, לשנאה ובסופו של דבר לפרידה כואבת ומייסרת. לאחר גירושיו מבקש יוגב לפרוש מן הארגון, אולם מפקדיו משכנעים אותו לצאת, בזהות בדויה של איש עסקים קנדי, לרוסיה כדי לנסות לאסוף מידע על איראן. בסנט פטרבורג הוא התאהב, כמו במקרה, במוכרת בחנות ספרים בשם אנה. או אז החליט החלטה דרמטית - להפוך את השקר לאמת. סיפור הכיסוי שלו יהיה מעתה למציאות חייו. לא עוד סוכן חשאי שנישואיו נהרסו בגלל סוד שהסתיר במשך שנים. מהיום הוא יהיה איש עסקים קנדי המנהל חיים שקטים עם מוכרת הספרים שבה התאהב.
רזי גוטרמן
רזי גוטרמן הוא עיתונאי ישראלי, ששימש בעבר כתב ועורך בכיר בעיתון "מעריב" וכיהן כמנכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב-יפו, כמנכ"ל האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל ומנהל בית העיתונאים על שם נחום סוקולוב בתל אביב-יפו.
ביוגרפיה.
גוטרמן נולד בתל אביב לגניה וניסן גוטרמן (אינשאטוב), שהיה ממפקדי "ההגנה" הבכירים ומראשוני חיל המודיעין. הוא החל את דרכו העיתונאית בצה"ל, ככתב בבטאון חיל האוויר. בשנות ה-70 הצטרף ל"מעריב" ובמשך כ-18 שנה היה חבר מערכת וכיהן בשורה של תפקידים בכירים ובהם: עורך כלכלי, תחקירן ראשי, פרשן לענייני מפלגות, בעל הטור "ראיון השבוע" ועוד. יזם וכתב ב"מעריב" את המדור "כל-בו קל-כלי", שלימים הפך למגזין הכלכלי "כל-בו" (ואחר כך ל-"שווקים"), שצורף מדי שבוע לגיליון יום ששי. הוא ערך את המגזין וכתב בו במשך כ-3 שנים. כמו כן יזם וריכז את פרויקט "הקו האדום" של "מעריב", שבו התארחו מדי שבוע ראשי המשק והשיבו טלפונית על שאלות אקטואליות. השאלות והתשובות התפרסמו למחרת בעיתון.
גוטרמן שימש גם כשליח "מעריב" למשימות עיתונאיות בעולם. בין השאר, נשלח על ידי עיתונו לדווח מאיראן, טורקיה, איי ברמודה, גרמניה, איטליה, אנגליה, צרפת וארצות הברית. הוא התלווה, בשליחות העיתון למסעות ראשי הממשלה מנחם בגין ויצחק שמיר בעת ביקוריהם בבית הלבן בוושינגטון.
במשך שנים אחדות דיווח על נושאים כלכליים ופיננסיים גם בגלי צה"ל והשתתף כפרשן כלכלי בתוכניות אקטואליה שונות בטלוויזיה ("מוקד" "פופוליטיקה" ואחרות).
בשנות ה-80 התמנה על ידי עורך "מעריב", שלום רוזנפלד, לשמש כראש מערכת "מעריב" בארצות הברית, כשמקום מושבו הקבוע היה בניו יורק. שליחות זו נמשכה 4 שנים ובנוסף לעבודתו העיתונאית השוטפת, ניהל גם את חברת "מעריב פרומושון", שהוציאה לאור בניו יורק את המהדורה האמריקנית של "מעריב", והפיצה אותה לריכוזים ישראליים בארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה.
עם פרישתו מ"מעריב", נבחר גוטרמן לכהן כמנכ"ל אגודת העיתונאים ומנהל בית סוקולוב בתל אביב. למעלה מ-1,800 עיתונאים, מהתקשורת הכתובה והאלקטרונית, היו אז חברים באגודה וזכו להגנתה המקצועית והמשפטית, מול המעסיקים הפרטיים והציבוריים. הוא הקים את מטה המאבק נגד הסתה ואלימות כלפי עיתונאים, וניהל את המאבק הציבורי נגד תופעת "הבעלות הצולבת" בתקשורת והשתלטות אילי הון על העיתונים. לאחר פרישתו עבר גוטרמן לעסוק בייעוץ תקשורת ועיתונות, והוחל בידי טוביה סער.
גוטרמן סיים את תיכון עירוני ד' בתל אביב. הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בכלכלה, מדעי המדינה ולימודי עבודה. בוגר "מכון העיתונות העולמי" שליד אוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית, במסלול לימודי תקשורת (כולל עבודה מעשית בעיתונים, ברשתות טלוויזיה ובתחנות רדיו) וכן לימודי ארצות הברית, שבמסגרתם זכה להשתלמות מקיפה בנושאי הממשל והחוקה האמריקנית אצל הסנטור וולטר מונדייל, לימים סגן נשיא ארצות הברית ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
בעת הלימודים בארצות הברית דיווח גוטרמן ל"מעריב", ישירות מאתר השיגור בכף קנוורל פלורידה, על שילוח החללית המאוישת "אפולו 17" לירח. הוא הצטרף למטוסו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ופמלייתו בקמפיין שלו לבחירה מחודשת לנשיאות, והשיג במהלך לימודיו בארצות הברית ראיונות בלעדיים עם שורה של אישים בתחום הפוליטי והכלכלי-עסקי. גוטרמן היה העיתונאי הישראלי הראשון שנבחר, מבין מאות מועמדים בעולם, ללימודים ב"מכון העיתונות העולמי" יחד עם עוד 12 עיתונאים מכל רחבי העולם. במרוצת השנים נבחרו מישראל להשתתף בתוכנית יוקרתית וייחודית זו, גם העיתונאים נחמן שי, אמנון אברמוביץ', רפי רשף וירון דקל.
נוסף על הכתיבה העיתונאית היה גוטרמן שותף לכתיבת הספר "השבר", שחקר שורה של פרשיות במשק הישראלי. הוא ערך וכתב פעמים אחדות ב"ידען מעריב", שהופיע אחת לשנה, לקראת השנה החדשה, וכן כתב וריכז את ההוצאה לאור של "ספר השנה של העיתונאים" במשך כעשור שנים.