ב-1987 הצטרף קארקה לנאפולי. בנאפולי שיתף קארקה פעולה עם דייגו מראדונה, שנחשב אז על ידי רבים כשחקן הטוב בעולם. שיתוף הפעולה בין השניים היה פורה והוביל את נאפולי לזכייה באליפות ובזכייה בגביע אופ"א. השניים גם נהפכו לחברים קרובים וקארקה אף עקב מקרוב אחר מצב בריאותו של מראדונה כשזה אושפז בשל בעיות הסמים מהן סבל. לאחר עזיבתו של מראדונה את הקבוצה, שיתף קארקה פעולה עם ג'אנפרנקו זולה.
ב-1994 עזב קארקה את נאפולי ועבר לשחק ביפן בקבוצת קאשיווה רייסול. ב-1997 חזר לשחק בברזיל עד פרישתו בשנת 1999.
קארקה הופיע לראשונה במדי ברזיל ב-1982 אך החמיץ את מונדיאל 1982 בשל פציעה. הוא הצטיין במונדיאל 1986 עם 5 שערים, שני רק לגארי ליניקר שזכה בתואר מלך השערים. קארקה היה גם חלק מהסגל הברזילאי שהודח בשמינית הגמר במונדיאל 1990 על ידי ארגנטינה.
דן בן-דוד
דן בן-דוד (נולד ב-1957 לערך) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, מנכ"ל מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי, ולשעבר מנכ"ל מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית.
ביוגרפיה.
בן-דוד, בעל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו בהנחייתו של רוברט לוקאס, הוא חבר סגל החוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז לחקר מדיניות כלכלית (לונדון). בעבר הוא היה עמית מחקר גם בסוכנות האמריקנית הלאומית לחקר הכלכלה. תחומי מחקריו נוגעים למקרו-כלכלה, סחר בינלאומי והשפעתן ההדדית של כלכלה ומדיניות ציבורית. נוסף לעבודתו במחקר הוא שימש יועץ לבנק העולמי ולארגון הסחר העולמי. בשנת 2004 זכה בן-דוד בפרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינותו כמרצה בפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1999 החל בן-דוד לחקור את ההשלכות ארוכות הטווח של מדיניות ממשלת ישראל על טיב חייהם של הדורות הבאים בישראל. בתקופה זו הוא החל לקחת חלק בפורומים ממלכתיים וציבוריים, בהם הוועדה שקדמה לוועדת דוברת והגישה "הצעה לרפורמה מבנית במערכת החינוך של ישראל". בשנת 2000 מונה בן-דוד לצוות בראשות חיים בן שחר לתכנון עדיפויות לאומיות בתחום הכלכלי-חברתי עבור משרד ראש הממשלה. בשנת 2004 הוצגה על ידו "תוכנית המתאר לשיפור מצב התעסוקה בישראל".
בן-דוד היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בינואר 2006 נענה בן-דוד לבקשת ראש ממשלת ישראל אריאל שרון והצטרף למפלגת "קדימה". פרקי מצע המפלגה בנושאי חברה וכלכלה נכתבו על ידו והוא מוקם במקום ה-34 ברשימת המפלגה. בבחירות לכנסת השבע עשרה זכתה קדימה ב-29 מנדטים ובן-דוד לא נבחר לכנסת. בשנת 2008 מונה למנכ"ל מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל וכיהן בראשו עד תחילת 2015. לאחר מכן הקים את "מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי", שם הוא מתמקד ב"זיהוי מקורם, אפיונם והיקפם של אתגרי השורש הפנימיים המהווים איום קיומי לעתידה של מדינת ישראל".
חיים אישיים.
בן-דוד נשוי ואב לשלושה.
טירת פונטנבלו
טירת פונטנבלו או ארמון פונטנבלו (בצרפתית: Château de Fontainebleau), ארמון מלכותי בסגנון הרנסאנס בסמוך לעיר פונטנבלו בחבל איל-דה-פראנס שבצרפת. הארמון, הממוקם כ-55 ק"מ מדרום-מזרח למרכז פריז, שימש כמשכנם של מלכי צרפת וריבוניה למן פרנסואה הראשון ועד הקיסר נפוליאון השלישי. הארמון הוא מהגדולים בארמונות המלכות של צרפת, ומלכים רבים הטביעו את רישומם על תולדותיו ובניינו.
אגפי הארמון השונים, שנבנו בהדרגה בתקופות שונות בידי מספר שליטים, בנויים סביב חצרות רחבות ידיים. הארמון וחצרותיו מוקפים בגנים אחדים, שבעברם היו יערות ושטחי ציד למלכי צרפת. סביבם התפתחה לאורך השנים העיירה פונטנבלו, הנקראת על שם הטירה ומונה כיום כ-16 אלף תושבים.
טירת פונטנבלו סימלה את כניסתו של סגנון הרנסאנס לצרפת, ועבודותיהם החדשניות של אמני הרנסאנס האיטלקיים בארמון היו מקור לעניין, השראה וחיקוי שהתפשטו בהדרגה על פני מערב אירופה וצפונה. גל עבודות האמנות והאומנות ששטף את צרפת בהשראת העבודות בטירת פונטנבלו נודע כאסכולת פונטנבלו, והסגנון אומץ בידי אומנים צרפתים רבים. ב-1981 הוכרזה טירת פונטנבלו, יחד עם הפארק הסמוך אליה, כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה.
על פי עדויות כתובות, טירה מבוצרת קדומה יותר ניצבה במקום כבר למן המאה ה-12 ושימשה את מלכי צרפת. המלך לואי השביעי ארח בטירה את תומאס בקט בעת גלותו בצרפת, ובקט קידש עבורו קפלת תפילה במקום. המלך פיליפ השני השתמש בטירה כאחד ממשכני מגוריו, וכך גם לואי התשיעי אשר הרחיב את שטח המבנה.
הארמון במתכונתו המוכרת היום הוקם בתקופת מלכותו של פרנסואה הראשון במחצית הראשונה של המאה ה-16. פרנסואה נודע במפעלי הבנייה שלו, שכללו בעיקר ארמונות וטירות. הוא שיפץ והרחיב את טירות המלכות של קודמיו בעמק הלואר ואת הארמונות והטירות של פריז וסביבותיה, תוך היעזרות באדריכלי ואומני הרנסאנס האיטלקיים. טירת פונטנבלו הייתה ללא ספק מפעל הבנייה הגדול והמרשים ביותר שלו, והוא הפכה לארמון מגוריו המועדף. את הארמון ייעד כחלון תצוגה לאמנות הרנסאנס, ולצורך כך אסף חפצי אמנות ויצירות, בעיקר כאלה שמקורם באיטליה. אנשי מקצוע האיטלקים שגויסו למשימה כללו את האדריכל המנייריסטי סבסטיאנו סרליו ואת האמן לאונרדו דה וינצ'י. 'גלריית פרנסואה הראשון' בארמון, המתהדרת בעבודות פרסקו וסטוקו מעשה ידי האמן המנייריסטי רוסו פיורנטינו, נבנתה ועוטרה משנת 1522 ועד 1540, והייתה הגלריה המעוטרת הראשונה בצרפת.
בנו של פרנסואה הראשון, המלך אנרי השני ורעייתו קטרינה דה מדיצ'י, המשיכו את מפעל הבנייה בארמון בהנחיית האדריכלים הצרפתים פילבר דלורם וז'אן בולאן, ובעזרת האמנים האיטלקים המנייריסטים פרנצ'סקו פרימטיצ'ו וניקולו דל'אבאטה.
בין 1584 ל-1594, בעת מלחמות הדת בצרפת, נזנחה טירת פונטנבלו. עם עלייתו לשלטון של אנרי הרביעי החל המלך בביצוע עבודות שיפוץ והרחבה מקיפות בארמון, מעוטרים בעבודות אמנות מנייריסטית של קבוצת אמנים פריזאים ופלמים, שיש המכנים אותם "אסכולת פונטנבלו השנייה". לארמון נוספו חצרות וגלריות מעוטרות, וכן נעשתה עבודה מקיפה בגני הארמון. תעלת מים באורך 1,200 מטר נחפרה בגנים, נשתלו עצי נוי ופרי ותוכננו ערוגות הפארטר המסוגננות ושבילי המעבר על פי תוכנית מקיפה של אדריכל הגנים המלכותי קלוד מולה.
ב-1685 הוציא המלך לואי ה-14 בפונטנבלו את הצו שנודע בשם האדיקט של פונטנבלו, שהיה למעשה ביטול של האדיקט של נאנט מ-1598 שהעניק זכויות דתיות להוגנוטים. עם זאת, באותה תקופה היה הארמון בפונטנבלו משני בחשיבותו לארמון ורסאי שלואי ה-14 שקד על הקמתו ברוב פאר, וממנו משל על ממלכתו.
המהפכה הצרפתית לא היטיבה עם הארמון. תכולתו, על הרהיטים ושכיות החמדה, הוחרמה ונמכרה יחד עם אוצרות רבים מתכולת ארמונות וטירות, למטרת "מימון צורכי האומה". הארמון המרוקן שימש קסרקטין צבאי, ולאחר מכן הוסב לבית כלא. אולם הארמון חזר לגדולתו עם תחילת קיסרותו של נפוליאון בונפרטה. ב-1804 החליט נפוליאון להפוך את הארמון סמל לשלטונו, כאלטרנטיבה לארמון ורסאי הריק שהיה מזוהה כל כך עם שושלת בית בורבון. הוא ריהט מחדש את הארמון, והתקין בו 40 דירות מגורים לאנשי חצרו. פעמיים בשבוע הועלו בארמון מופעי תיאטרון ואופרה. ב-1813 כלא במקום את האפיפיור פיוס השביעי. אל ארמון פונטנבלו נמלט נפוליאון כאשר החליט הסנאט הצרפתי להדיחו באפריל 1814, ושם מסר את התפטרותו, נפרד מאנשיו ויצא לגלות. בשנות הקיסרות השנייה שנמשכה מ-1852 עד 1870, מיקם הקיסר נפוליאון השלישי בפונטנבלו את חצרו הקיסרית. הארמון היה חביב במיוחד על רעייתו, הקיסרית אז'ני, שהורתה להקים באחד מאגפיו את "הטרקלין הסיני" ובו אוסף חפצי אמנות מן המזרח הרחוק.
ב-1921 נפתח באגף לואי ה-15 של הארמון הקונסרבטוריון האמריקני למוזיקה, כיוזמה אמריקנית בעקבות מלחמת העולם הראשונה להעניק חינוך מוזיקלי בידי מיטב כישרונות צרפת למוזיקאים אמריקנים מבטיחים. ב-1923 הצטרף לצד הקונסרבטוריון גם בית הספר האמריקאי לאמנויות יפות, במטרה להעניק חינוך דומה גם בתחומי הציור, הפיסול והאדריכלות. בתי הספר פועלים עד היום.
כיום מופעלים חלקים ניכרים של הארמון כמוזיאון לאומי, המאפשר ביקורים באולמותיו העיקריים ובגניו. אגף במוזיאון כולל את מוזיאון נפוליאון הראשון, אשר נפתח ב-1986 וכולל מוצגים היסטוריים הקשורים בחיי נפוליאון בונפרטה ובני משפחתו ובתקופת הקיסרות הראשונה.
שיבוץ
ארמון פונטנבלו
דגלי סקוטלנד
גני רמת הנדיב
רפתן
עיריית חיפה
עיריית חיפה היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר חיפה. ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית חיפה בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה.
מבנה פוליטי.
בראש הפירמידה הפוליטית של חיפה עומד ראש העירייה, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירות אישיות. במקביל לבחירת ראש העירייה נבחרים, בפתק הצבעה נוסף ובמעטפה נפרדת, חברי מועצת העיר המתמודדים ברשימות שונות, שאינן בהכרח מקבילות לרשימות המתמודדות לכנסת בפוליטיקה הלאומית.
ראש העירייה הנבחר זקוק לתמיכתם ואמונם של חברי מועצת העיר, וכדי להשיג חופש פעולה רחב, ירכיב על פי רוב קואליציה גדולה ככל האפשר. ראשי סיעות הקואליציה מתמנים בדרך כלל לסגניו או ממונים לתפקידים בכירים בעירייה.
מועצת העיר.