רוס נולד בסן פרנסיסקו. אמו היהודיה ואביו החורג הקתולי גידלו אותו במחוז מרין שבקליפורניה, וקיימו אורח חיים חילוני בביתם. רוס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ותואר דוקטור מאותו המוסד ב-1970. עבודת הדוקטורט שחיבר עסקה בהיווצרות ברית המועצות. נשוי ואב לשלושה ילדים.
קריירה פוליטית.
כמלומד ודיפלומט בעל ניסיון של יותר משני עשורים במדיניות המזרח התיכון והסובייטים, עבד רוס בצוותא עם מזכירי המדינה האמריקנים, ג'יימס בייקר, וורן כריסטופר ומדליין אולברייט. לרוס מיוחסת גם הקמתו ב-1980 של המוסד הוושינגטוני למען מדיניות קירוב המזרח הממומן מטעם איפא"ק.
ב-1981, לאחר הבחירות בארצות הברית שבהן ניצח רונלד רייגן, היועץ לביטחון לאומי ריצ'רד ו. אלן הושם אחראי ליישם את המדיניות הזרה של שלטונו של רייגן ועבד בצוות המייעץ לנשיא. אלן הציע לפול וולפוביץ את המשרה של יו"ר של מתכנני המדיניות במחלקת המדינה (משרד החוץ האמריקאי). בתפקיד זה וולפוביץ והצוות החדש שהוא בחר שכלל את רוס, סקוטר ליבי, פרנסיס פוקויאמה, אלן קיאס, זלמאי ח'לילזאד, סטפן ססטאנוביץ וג'יימס רוש. כל הצוות הזה היה אחראי להגדיר את מטרות מדיניות החוץ של ממשל רייגן.
רוס כתב את החיבור המדעי שהגיש לקבלת תואר הדוקטור על ברית המועצות, ולאחר מכן שירת כיו"ר של תוכנית ברית המועצות של אוניברסיטאות ברקלי וסטנפורד שחקרה את התנהגותם הבינלאומית של הסובייטים בשנים 1984-1986. רוס שירת כמנהל תחום תכנון מדיניות של מחלקת המדינה ושלט בתכנון המדיניות שלה בזמן כהונתו של ג'ורג' בוש האב בבית הלבן. בתפקיד זה, הוא שיחק תפקיד חשוב במדיניות של ארצות הברית לגבי ברית המועצות לשעבר, וכמו כן בנושא איחוד גרמניה והצטרפותה לנאט"ו. גם משא ומתן בסוגיית סחר נשק ובפיתוחה של הקואליציה העולמית בזמן מלחמת המפרץ היו תחת טיפולו. הוא שירת כיו"ר של "המזרח הקרוב" והיה אחראי על הקשר עם דרום אפריקה במועצה לביטחון לאומי בזמן כהונתו של רונלד רייגן, וגם כסגן מנהל של משרד הפנטגון בהערכות למלחמה. החל מאמצע שנות התשעים עסק רוס בענייני המזרח התיכון כשליח מיוחד של ממשל קלינטון. במהלך שירותו הציבורי זכה רוס להוקרה על תפקודו. הנשיא קלינטון העניק לרוס את המדליה הנשיאותית לשירות מצוין של עובדי מדינה, ומזכירי המדינה בייקר ואולברייט העניקו לו את התואר היוקרתי ביותר במשרד החוץ. אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס העניקה לו את התואר היוקרתי ביותר שלה, מדליית "UCLA". בנוסף הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהסמינר הטכנולוגי היהודי, מאוניברסיטת סירקיוז ומאמהרסט קולג'.
לאחר כינון ממשלו של הנשיא ברק אובמה במהלך 2009, מונה רוס לתפקיד יועץ מיוחד למזכירת המדינה לענייני המפרץ הפרסי כולל איראן וככזה היה למעשה השליח המיוחד של הממשל, והממונה על השיחות, לענייני איראן. לאחר זמן קצר פרש רוס מתפקיד זה, על פי הערכות בשל סירובה של איראן לדבר עמו בשל מוצאו היהודי וקשריו עם ישראל. לאחר פרישתו מונה לתפקיד יועץ מיוחד במועצה לביטחון לאומי, תפקיד שבו כיהן עד נובמבר 2011.
לאחר הקריירה הפוליטית.
עד 2009 כיהן רוס כיו"ר המכון לתכנון מדיניות עם יהודי שאותו הקימה הסוכנות היהודית, ועיקר פעילותו היא בפרסומיו השונים ובפעילויות תומכות שנועדו לסייע לתהליך החשיבה והמחקר. המכון מקיים סיעורי מוחות וקבוצות תהודה לפרויקטים השונים וכן תדרוכים לגופי העם היהודי כולל ראשי קהילות, מנהיגות מקצועית ונדבנים יהודיים. המכון גם פועל לחזק את הקשר בין התכנון לביצוע אצל גורמי ההחלטה והביצוע בעם היהודי.
החל משנת 2006 מרצה רוס בנושא אסטרטגיות במשא ומתן באוניברסיטת ג'ורג'טאון. בנוסף משמש רוס כפרשן לענייני יחסי חוץ בפוקס ניוז. כמו כן הוא כותב לעיתים תכופות עבור העיתונים וושינגטון פוסט והניו יורק טיימס. הטור הראשון של רוס בניו ריפבליק שנקרא "Statecraft" פורסם ב-9 באפריל 2007.
הקשר הישראלי.
לציבור הישראלי מוכר רוס בעיקר כשליח המיוחד של הממשל האמריקני למזרח התיכון בימי נשיאותו של ביל קלינטון. רוס ביקר רבות בתקופה זו בישראל ובמדינות השכנות לה במטרה לקדם את התהליך המדיני, ומרב מאמציו כוונו לערוץ הישראלי-פלסטיני. הוא נועד פעמים רבות עם ראשי ממשלת ישראל דאז, שמעון פרס ובנימין נתניהו וכן עם אישים בכירים ברשות הפלסטינית, ובראשם היו"ר דאז יאסר ערפאת. במהלך שנותיו של רוס כמתווך במשא ומתן לשלום בין הישראלים לפלסטינים, ביקרו אותו אנשים משני צדדי העימות. פלסטינים נהגו לטעון שכיהודי הוא פועל בניגוד עניינים, ואילו בימין הישראלי טענו שהוא פועל בכיוון פרו-פלסטיני מובהק. במסגרת תפקידו, היה רוס מאדריכלי ועידת ואי פלנטיישן, בהשתתפותם של מנהיגי ארצות הברית, ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית, ועידה שהובילה לחתימת הסכם ואי.
אליהו מויאל
אליהו מויאל (2 באוגוסט 1920 - 6 בספטמבר 1991) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה.
מויאל נולד במרוקו בעיר סלי, בה שימש מזכיר ועד הקהילה (1941) ומזכיר אגודת "כל ישראל חברים" (1942). עלה לארץ ב-1945.
בדצמבר 1945 הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 למפא"י, בה שימש לימים כמזכיר מחוז הנגב (משנת 1957) וחבר המזכירות הארצית (משנת 1960). בשנת 1946 הושם מויאל במעצר למשך כשישה חודשים בגין פעילותו. לאחר שחרורו יצא כשליח הסוכנות היהודית והג'וינט אל מחנות המעצר בקפריסין.
נמנה בין מייסדי קיבוץ ברור חיל, שהוקם ב-5 במאי 1948. בשנת 1949 יצא לשליחות במרוקו ובצרפת מטעם "תנועת הבונים". לאחר שובו הצטרף לקיבוץ דורות. מויאל, מורה במקצועו, עסק בהוראה בעליית הנוער (1952–1954) ועבד בבית הספר האזורי "שער הנגב" (1957 - 1959).
בשנת 1959 נבחר מטעם מפא"י לכהן כמזכיר מועצת פועלי באר שבע, בה עבר להתגורר בשנת 1957. כעבור שבע שנים נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית. בשנים 1974–1981 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך והיה סגנו של שר התקשורת אהרן אוזן בממשלת ישראל השבע עשרה.
לאחר סיום כהונתו נבחר, בשנת 1982, ליו"ר המועצה הארצית של קופת חולים כללית.
מויאל עסק בחקר יהדות המזרח, ובעיקר בחקר התנועה השבתאית.
בשנת 1988 זכה מויאל באות יקיר באר שבע.
שכונת שפירא
שכונת שפּירא היא שכונה בדרום תל אביב, הקרויה על שמו של מאיר גצל שפירא, סוחר קרקעות ונדבן יהודי מדטרויט. השכונה נמצאת מדרום לתחנה המרכזית החדשה ודרך שלמה (סלמה) ותחומה על ידי דרך חיל השריון ונתיבי איילון ממזרח, דרך קיבוץ גלויות מדרום ושדרות הר ציון ממערב. מתגוררים בה כיום כ-8,500 תושבים. השכונה התאפיינה בבתים נמוכי קומה אך במרקם עירוני צפוף ואוכלוסייתה נחשבת חלשה במונחים סוציו-אקונומיים. מזה שנים רבות שבנייה חדשה בשכונה היא בבתי דירות מודרניים של מספר קומות.
גבולות השכונה.
כיום נהוג לכנות בשם "שכונת שפירא" את כל האזור התחום בין התחנה המרכזית החדשה ודרך שלמה (סלמה) בצפון, דרך חיל השריון ונתיבי איילון במזרח, דרך קיבוץ גלויות בדרום ושדרות הר ציון במערב.
אזור זה גדול בהרבה משכונת שפירא המקורית וכולל שכונות רבות שנבנו לאחר הקמת מדינת ישראל.
היסטוריה של השכונה.
לפני קום המדינה.
שפירא, איש העלייה הרביעית, רכש בשנת 1924 חלקה בפרדסי אבו כביר, בין יפו לתל אביב, ותכנן לקרוא לשכונה על שמה של בתו, נעמי-מרים שפירא. שפירא הסתכסך באותה תקופה עם ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, על רקע קריאת רחוב על שמו ועל שם אשתו, סכסוך אשר הוביל לשמות יוצאי הדופן של סמטה פלונית וסמטה אלמונית. מחוץ לגבולות העיר יכול היה שפירא להקים את השכונה היהודית ללא התערבותו של דיזנגוף, וכן היה פטור מתשלומי המיסים הגבוהים שהיו נהוגים בעיר. בשכונה מכר שפירא מגרשים קטנים בשטח של רבע דונם.
בימיה הראשונים השכונה גבלה ביישובים ערביים (הכפר אבו כביר, סכנאת חמאד וסכנאת אל אריינה) ובפרדסים. מדרום לשכונה שכן בית הקברות המוסלמי שייח' מוראד, הנמצא כיום בתחומה של השכונה. מול בית הקברות ניצב בעבר בית יצקר, בו התגורר הסופר יוסף חיים ברנר, וכיום ניצב במקום בית הנוער העובד והלומד. באזור היו אחוזות ובייארות, כגון "הבית האדום" שניצב כיום ברחוב ישראל מסלנט.
השכונה יושבה על ידי עולים ממקומות שונים בעולם, ואופייה ההטרוגני נשמר עד היום. תחילה הגיעו אליה פליטים יהודים שעזבו או גורשו מיפו לאחר מאורעות 1921. קבוצת העולים הראשונה שהשאירה את חותמה בשכונה הייתה של עולים מבוכרה, שנוכחותם בולטת במקום גם כיום. עם מייסדי השכונה נמנה גם רבי רפאל פוזיילוב שעל שמו קרוי רחוב בשכונה, שעלה מסמרקנד שבאוזבקיסטן עם בני משפחתו בשנת 1924.
באותם הימים, כמעט מחצית מתושבי השכונה נמנו עם משפחת פוזיילוב. בניו, בנותיו ונכדיו שנישאו רכשו אדמות והרחיבו את שטח השכונה. ב–1945 הקימו רפאל פוזיילוב ובניו את בית הכנסת "אוהל יוסף" פוזיילוב, שבו נערכו תפילות, חגגו את חגי ישראל, השכימו לסליחות וציינו בר מצוות, חתונות, כינוסים ואזכרות.
בשנות השלושים הגיעה לשכונה קבוצה גדולה של יהודים מסלוניקי שביוון. יהודים אלו הקימו בשכונה את בית הכנסת בית תפילה ברח' מקור חיים, שזכה לשם "בית הכנסת של הקומוניסטים" משום שבו לא נגבו כספים ולא חולקו משכורות לנושאי תפקידים.
בשנות ה-50 התיישבו בשכונה קבוצה של עולים מהעיר בלך שבאפגניסטן, שאף הקימו בית כנסת ליוצאי עירם ברחוב מאור הגולה.
שכונות סמוכות.