גילוי העולם החדש הביא מוצרי מזון חדשים רבים לבריטניה. בשנת 1563 הובאו לראשונה תפוחי אדמה לבריטניה על ידי רב החובל ג'ון הוקינז. מספר שנים לאחר מכן הובאו הקפה והשוקולד ובשנת 1650 לערך הגיע התה לאנגליה. באותה שנה נפתח בית הקפה הראשון באירופה באוקספורד ושנתיים לאחר מכן, ב-1652, נפתח בית הקפה הראשון בלונדון.
בשנת 1672 נאכלה לראשונה גלידה באנגליה, במטבחו של המלך צ'ארלס השני.
בשנת 1752 נעשה שימוש לראשונה בעגבניות באנגליה (לצורך תיבול מרק).
הרפורמציה והקמת הכנסייה האנגליקנית השפיעו אף הן על המטבח, כאשר המסורות הפוריטניות קראו למטבח שהוא פשוט ותפל בטעמיו.
בשנת 1845 כתבה אלייזה אקטון את "ספר הבישול המודרני למשפחה" - ספר הבישול הראשון שהכיל את מרכיבי המתכונים, כמויותיהם וזמני הבישול והאפייה.
שיאה של האימפריה הבריטית הביא לשינוי במטבח הבריטי - היכרות עם התבלינים המאפיינים את המטבח ההודי. בשנת 1809 דין מוהמט פתח את המסעדה ההודית הראשונה בלונדון. בשנת 1858 פתח ג'ון לי את מסעדת הפיש אנד צ'יפס (דג וטוגנים) הראשונה באולדהאם, ובשנת 1863 נפתחה חנות על ידי ג'וזף מאלין שהציע מזון זה כטייק אוויי; מאכל זה הפך לימים לאחד מסמלי המטבח הבריטי. בשנת 1900 פעלו בבריטניה כ-30,000 מסעדות טייק אוויי שמכרו פיש אנד צ'יפס.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הביאו למחסור בבריטניה ולתקופה של קיצוב מזון אשר במסגרתו שב המטבח הבריטי להיות תפל וחסר תבלינים. יחד עם זאת בתקופת קיצוב המזון פותחו מאכלים שהיו לימים למאכלים פופולריים כגון הקרמבל. קיצוב המזון הגיע לשיאו בשנת 1947 והחורף באותה שנה כונה "Winter of Discontent" (חורף של אי-סיפוק, בתרגום חופשי). הקיצוב הסתיים בשנת 1954. ההגירה הגדולה מהודו ופקיסטן לבריטניה בתום ובעקבות מלחמות אלה הביאה להשפעה רבה של מטבחים אלה על המטבח הבריטי.
המטבח הבריטי המודרני.
היווצרות המטבח המוגדר כ"מטבח בריטי מודרני" החלה בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר שפגו השפעות הצנע והשפל הכלכלי שהיה לאחר מלחמת העולם השנייה. צנע זה התאפיין בנדירותם של מצרכי מזון זרים אשר מנעו פיתוחו של המטבח המקומי, כך למשל לא ניתן היה להשיג בבריטניה בתקופה זו שמן זית.
מטבח זה מנסה מחד לשוב למסורות בריטיות שקדמו למאה ה-20, ומאידך יוצר פיוז'ן עם מטבחים זרים המשפיעים על המטבח הבריטי בשל מספר המהגרים הרב, כך ניכרת השפעה של מטבחים אסייתיים (המטבח הסיני, תאילנדי ויפני וכן של מטבחים ים תיכוניים. מטבח מודרני זה הפך פופולרי בזכות תוכניות טלוויזיה של ידוענים שפים כגון קית' פלויד, הסטון בלומנטל, ג'יימי אוליבר, גורדון רמזי, מרקו פייר וייט ודיליה סמית'.
צלי של יום ראשון
דג וצ'יפס
דג וטוגנים
תה של מנחה
סקונז
מקדם התקומה
המערכה על איי וולקנו וריוקיו
המערכה על איי וולקנו וריוקיו הייתה סדרת קרבות ועימותים בין כוחות בעלות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית, מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. המערכה נמשכה מינואר עד יוני 1945.
המערכה התרחשה באיי וולקנו ובאיי ריוקיו. שני קרבות הקרקע העיקריים במערכה זו היו קרב איוו ג'ימה (16 בפברואר - 26 במרץ) וקרב אוקינאווה (1 באפריל - 21 ביוני). בנוסף התרחש קרב ימי עיקרי מבצע טן-גו (7 באפריל), שקיבל את שמו משם המבצע היפני שממנו התפתח הקרב.
המערכה הייתה חלק מהמערכה על יפן שמטרתה הייתה כיבוש אזורי היערכות לקראת פלישה ליפן, והקמת בסיסים אוויריים וימיים לסיוע לפלישה. הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי הביאו לכניעת יפן ולמעשה הפכו את הפלישה לבלתי נחוצה.
קישורים חיצוניים.
אופוס רטיקולטום
מוהאנג'ו דארו
מרידות יהודה ברומא
מרידות יהודה ברומא היו רצף מלחמות שפרצו בפרובינקיה יודיאה ובמזרח הים התיכון באופן כללי יותר החל משנת 66 לספירה, ועד סיום מרד בר כוכבא בשנת 135 לספירה. המרידות נשאו אופי של מלחמות לאומיות ודתיות והביאו לשיא את המתחים בין יהודים לבין האוכלוסייה היוונית-רומית ההלניסטית. המרידות כללו שלושה אירועים עיקריים - המרד הגדול בין השנים 66 לשנת 70 ועיקרו בפרובינקיית יהודה שהסתיים בחורבן בית המקדש השני, מרד הגלויות שנערך בשנים 115–117 ועיקרו היה בקפריסין, צפון אפריקה ומצרים ורק בסופו הגיע ליהודה, והאחרון מרד בר-כוכבא אשר פרץ בשנת 132 והתרכז בעיקר בפרובינקיית יהודה וסביבתה והסתיים בחורבן מוחלט של האוכלוסייה היהודית במרכז ארץ ישראל.
המרידות במאות הראשונה והשנייה לספירה הביאו להידלדלות מהותית של האוכלוסייה היהודית באימפריה הרומית בעקבות הרג ולרדיפה דתית והמרת דת בכפייה או מבחירה. נפילת בית המקדש השני, החרבתה של ירושלים ואיבוד אחיזה בארץ יהודה הפכו את היהודים למיעוט ללא סמלים לאומיים, ועל אף נוכחות בגליל שנמשכה מאות שנים לאחר מכן, היהודים איבדו את האוטונומיה השלטונית. הדת היהודית הפכה לדת המרוכזת סביב בתי הכנסת בקהילות מפוזרות והמשיחיות הפכה למושג אבסטרקטי.
רקע.
לאחר מותה של המלכה שלומציון בשנת 67 לפנה"ס, נאבקו בניה אריסטובולוס השני והורקנוס השני על השלטון בממלכה. המצביא הרומי פומפיוס ניצל סכסוך זה, ופלש ליהודה בשנת 63 לפנה"ס וכבש אותה מידי השלטון החשמונאי. הוא ראה את שטחי יהודה כחלק אינטגרלי מהאימפריה הרומית. פומפיוס אף נכנס למתחם קודש הקודשים בבית המקדש בירושלים - מעשה שלא ייעשה על ידי אף אדם למעט הכוהן הגדול. החל מכיבוש זה לא חדלו ניסיונותיהם של היהודים ביהודה להחזיר את שליטתם הפוליטית והדתית בארץ ישראל.
המרידות החשמונאיות.
מיד לאחר הכיבוש, מונה הורקנוס השני על ידי הרומאים לכוהן גדול ולשליט תחת שלטונה של האימפריה הרומית. זמן מה לאחר מכן ניסה בנו של ארסטובולוס, אלכסנדרוס להנהיג מרד באימפריה. הוא אסף צבא גדול והתבצר במבצר אלכסנדריון, אולם מרד זה מוגר במהרה על ידי אולוס גביניוס ואלכסנדרוס נאלץ לבקש חנינה מידיו. בינתיים הצליח אריסטובולוס השני להימלט מידי שוביו ברומא והנהיג מרד נוסף. מרד זה נכשל וכתוצאה ממרידה זו נהרגו אלפי יהודים ואריסטובולוס הובל בחזרה לרומא. אריסטובולוס שוחרר מכלאו על ידי יוליוס קיסר על מנת שיאבק למענו במלחמתו מול פומפיוס, אולם אריסטובולוס הורעל לפני שהספיק לעשות זאת.
לאחר רציחתו של יוליוס קיסר היה כאוס באימפריה הרומית, שנוצל על ידי הפרתים על מנת לפלוש לסוריה. בנו השני של אריסטובולוס, מתתיהו אנטיגונוס ניצל זאת והומלך בחסות הפרתים למלך יהודה, תוך כדי מיגור תומכי הורקנוס מיהודה ובניהם הורקנוס עצמו שאוזניו קוצצו על מנת שלא יוכל עוד לשמש כמלך או ככוהן גדול. הורדוס, שלימים יהיה מלך בעצמו והיה מתומכיו של הורקנוס, הצליח להימלט מפני גורל דומה ונסע לרומא. ברומא הומלך הורדוס למלך על יהודה ויצא בחסות לגיונות רומאיים לכבוש את הטריטוריה שלו. מאבקו של אנטיגונוס בחסות הפרתים היה למעשה חסר כל סיכוי ובשנת 37 לפנה"ס נפלה ירושלים בידי צבאו של הורדוס. אנטיגונוס עצמו הוצא להורג. כך החל הורדוס את שלטונו ביהודה - שלטון חזק שמיגר כל סיכוי למרד יהודי בתקופתו.
יהודה תחת שלטונם של נסיכים ונציבים.
עם מותו של המלך הורדוס בשנת 4 לפנה"ס שהוריש לבנו ארכלאוס את ירושלים ומרבית הנתחים הטריטוריאליים ביהודה, פרץ מרד נוסף של יהודי הממלכה. מרד זה כונה במקורותינו פולמוס וארוס והוא פרץ בצורה די ספונטנית בכמה אזורים ביהודה. באדום מרדו כמה אלפים מחייליו של הורדוס. בציפורי היה זה יהודה בן חזקיה שהשתלט על מחסני נשק, בפראיה היה זה שמעון שהמריד את האזור במעשי בזיזה וכן גם רועה בשם אתרונגאיוס ואחיו המרידו חלקים נרחבים ביהודה. המרד מוגר בצורה אכזרית למדי בידי פובליוס קווינקטיליוס וארוס, נציבה של סוריה שכבש את ירושלים במהלך חג השבועות והחזיר את ההגמוניה לתומכי הורדוס ולארכילאוס שמונה כאתנארכוס (נשיא העם).
בשנת 6 לספירת הנוצרים הודח ארכלאוס על ידי הקיסר אוגוסטוס ויהודה הפכה לפרובינקיה רומית בניהולו של נציב. בשל כך הוחלט לערוך מפקד אוכלוסין בפרובינקיה. מפקד זה עורר תגובות נזעמות מצד גורמים רבים בקרב העם שמפקד זה לטעמו היה מנוגד לחוקי היהדות. מורדים יהודים בראשות יהודה בן חזקיה מוגרו עד מהרה בידי נציב סוריה קוויריניוס. התמרמרות נוספת של העם היהודי כנגד השלטון הרומי התרחשה לאחר מותו של המלך אגריפס הראשון בשנת 44, כאשר נציבים מושחתים ששלטו ביהודה לא תרמו להרגעת הרוחות. מרידה פרצה בימיו של הנציב אלבינוס.
המרד הגדול.
תחת שלטונו של הניצב, גסיוס פלורוס, החלו לפרוץ מהומות בירושלים שפתחו את מאורעות המרד הגדול שפרץ בשנת 66 ובשיאו כוננה ממשלה יהודית בירושלים למשך כ-3 שנים. אולם המצביאים אספסיאנוס ולאחריו טיטוס הצליחו למגר את המרד כאשר בשיאו חרבה ירושלים ובית המקדש בשנת 70, מאות אלפי יהודים נהרגו ונשלחו לעבדות, היהודים בכל רחבי האימפריה אולצו לשלם מס משפיל והמרכז הרוחני של העם היהודי נדד ליבנה. את מרבית המידע אודות המרד ניתן למצוא בחיבוריו של המצביא והסופר היהודי יוספוס פלאביוס.
מרד הגלויות.
גם לאחר חורבנו של בית המקדש, לא כלו ניצי המרידות ביהודה וסביבותיה. בשנים 115–117 פרצו מרידות בסביבותיה של ארץ ישראל: באלכסנדריה, בקפריסין, בקירנה ובמסופוטמיה שכונו "מרד התפוצות". בו בזמן ישנן עדויות במקורות על מרד גם ביהודה שכונה פולמוס קיטוס. מרידות אלה פגעו במאמץ המלחמתי של הקיסר טראיאנוס במזרח שנכשל בכיבושים חדשים, והמרידות מוגרו על ידיו ביד קשה.
מרד בר כוכבא.