הביטחון הלאומי של ישראל נשחק במהלך שני העשורים מ-1967 עקב חולשה צבאית, שבאה לידי ביטוי בחולשה במלחמות ובחולשה בהרתעה, ועקב חוסר אסטרטגיה מדינית, התורם לאין אונים מדיני. במלחמות ובמבצעים הפגין צה"ל אי-יכולת צבאית בגלל מקצועיות פיקוד לקויה, העדר כושר מצביאות, מבנה כוח לא נכון ולא יעיל, דוקטרינות לחימה נאיביות, שיטת אימונים טכנו-טקטית יחידתית והעדר יכולת הפעלה, ניהול ושליטה, על מבצעים צבאיים מערכתיים. בעוד בין המלחמות הפגין צה"ל יכולת מרשימה לביצוע מבצעי איכות, הוא נכשל במימוש ייעודו העיקרי במלחמה. לאחר כל מלחמה גדלו תקציבי הביטחון, אך אבד הקשר בין התשומות הגדלות לבין תפוקות הכוח הצבאי. כאשר בוצעו קיצוצים בתקציב, נפגעו מערכי לחימה, אך לא נפגעו תקורות לא לוחמות. על הצבא השתלטה דפורמציה בירוקרטית שעשתה אותו כבד, מגושם, מסורבל, מנופח, מנוון וחסר שרירים. המטה הכללי של צה"ל איבד את יכולתו לתפקד כמפקדה צבאית עליונה, ובמקום זאת הוא עוסק בניהול בירוקרטי, המתבסס על אלתור, במקום על מקצועיות צבאית. בן-גוריון פיתח ב-1948 גישה הגנתית, אך ניסיון מלחמת העצמאות לימד שנחוצה דוקטרינת לחימה התקפית והעתקת המלחמה לשטח האויב. הכוח הצבאי מבוסס על כוחות מילואים ועל צבא סדיר שתפקידו לבלום את האויב ולעכבו עד גיוס המילואים. ההצלחות הצבאיות של מלחמות קדש וששת הימים מנעו דיון מחודש בתפיסת הביטחון והובילו להתעלמות מהמשמעויות המדיניות-אסטרטגיות של מושג הביטחון הלאומי. משום כך התמוטטו כל הקונספציות כבר בשעות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים. הובלת מדיניות הביטחון עברה מהדרג המדיני לדרג הצבאי, או לאלופים במילואים שהשתלבו בדרג המדיני ושהיו מיומנים בחשיבה טקטית ולא מדינית, ולכן לא תורגמו הצלחות צבאיות להצלחות מדיניות-אסטרטגיות. כפועל יוצא, לא היתווה הדרג המדיני מטרות מדיניות, לא למלחמת ששת הימים, לא למלחמת יום הכיפורים ולא למלחמת שלום הגליל. כיווני ההתפתחות של צה"ל ותפישת הביטחון היו קשיחים, ולא השתנו למרות השתנות הנסיבות. ולד ממשיל זאת למירוץ ההתאבדות של הלמינגים. כל עמדה, של אישים שונים, שגרסה כי קיימת שחיקה בביטחון הלאומי, דוכאה והודחקה וכך היה אפילו במחצית השנייה של שנות השמונים. לכן, אותו רמטכ"ל שהזמין את הגרסה הצבאית של דו"ח ולד, פעל ככל יכולתו למנוע את השלמתה ונמנע מלדון בה לאחר שהושלמה. השר, אליו הועברה העבודה, הורה למטה הכללי לדון בה, אך לא וידא ביצוע הנחייתו.
פרק ראשון – מלחמת שלום הגליל: אנטומיה של כישלון צבאי.
למרות תנאי פתיחה מבטיחים לא הצליח צה"ל להביס את צבא סוריה בלבנון. מטרותיה של תוכנית אורנים, שהתוותה את מטרות המבצע להוצאת הצבא הסורי מכל מרחבי דרום לבנון ומרכזה, לא הושגו. במסגרת התוכנית הותוו יעדים בשלוש גזרות: המערבית, המזרחית והמרכזית, אך שלושת המהלכים האלה נכשלו. ניתוח של הכישלון וסיבותיו התנקז לשני אפיקים עיקריים: האחד – חיפוש אשמים, בעיקר בדרג המדיני. השני – שכתוב מטרות המלחמה – "הגדרה לאחור" שלהן. חמש שנים אחרי המלחמה לא התבצע בצה"ל סיכום ממצה שלה ואפילו לא סיכום ביניים בדרג המטכ"ל והפיקוד המרחבי. אמנם הייתה התערבות מדינית שמנעה מהלכים צבאיים מסוימים, אך לא זו הובילה לכשלים הצבאיים ולמחדל הצבאי.
פרקי המשנה של המשך הפרק הם:
ולד חוזר וטוען כי הבירוקרטיה הפיקודית וחוסר המקצועיות הצבאית של מפקדים שנושאי הלחימה זרים להם, עומדים בבסיס הכישלון הצבאי. הוא מצטט את אריך פון מאנשטיין כי רק אימון והכשרה מקצועית מקיפה של מפקד צבאי, מאפשרים לו לקחת סיכונים מתקבלים על הדעת במהלך מבצע. הוא תולה את הכשלונות בחולשת הפיקוד הצבאי, העדר מצביאות, בירוקרטיה ולחימה בירוקרטית, ובעובדה שצה"ל לא התבסס על קרב משולב אלא על בסיס חילי ולא על התאמה לנסיבות השונות של המתקפה.
פרק שני – מלחמת ששת הימים: ניצחון טקטי והחמצה אסטרטגית.
צה"ל אמנם הכה את צבא מצרים, צבא ירדן, צבא סוריה וצבא עיראק מכה אנושה, אך לא הכריע אותם ולכן אין לראות בהצלחה הטקטית המרשימה הכרעה אסטרטגית. אי היכולת לתרגם את הניצחון הטקטי להישג אסטרטגי-מדיני הפכו את ההזדמנות יוצאת הדופן להחמצה רבתי. המבחן האמיתי הראשון של תפיסת הביטחון שהתגבשה בשנים הראשונות של המדינה הוגשמה במלואה ומעבר לכל הציפיות. בתקופת ההמתנה שגה הדרג המדיני בהערכה כי פניו של נאצר היו למלחמה, שגה בהערכת חסר של כישוריה הצבאיים של ישראל ושגה בהערכת יתר של האילוצים הבינלאומיים על ישראל. על אף ציפיית המעצמות, לא תרגמה ישראל את ההצלחה הטקטית להצלחה אסטרטגית-מדינית. הצלחת הרמה האסטרטגית היא להביא את הצד המפסיד לקבלת התנאים של הצד המנצח בהסדר מדיני, אך כזה לא היה. למלחמה לא הותוו כלל יעדים מדיניים וככל שהייתה קביעה של הדרג המדיני, זו הייתה על דרך השלילה – מה לא לעשות. כל שרצה הדרג המדיני היה לפתוח את מצרי טיראן ולשחרר את המילואים. בסיני הייתה המטרה להגיע לקו אל עריש–אבו עגילה, לא לכבוש את יהודה ושומרון ולא לעלות לרמת הגולן. אווירת הניצחון גרמה לכך שלא הדרג המדיני ולא צה"ל הפיקו לקחים מהמלחמה. הניצחון הטקטי הפך לניצחון פירוס ובו היו שורשי הבעיה הפלסטינית וזרעי מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. תפקוד צה"ל במלחמה עמד בסימן האלתור. פקודות המבצע שונו שלושה ימים לפני שעת ה-ש', לאחר מינוי משה דיין לשר הביטחון. דוקטרינת צה"ל התבססה על "טוטליות הטנק" ו"הלם השריון", אך היעדר הפעלה משולבת של חי"ר וטנקים גבה את קורבנותיו בכמה מקרים.
פרק שלישי – מלחמת יום הכיפורים: המיתוס הביטחוני שהכזיב.
צה"ל נגרר למלחמה שלא החליט עליה, לא קבע את עיתוייה ולא היה מוכן אליה קונספטואלית, אסטרטגית, טקטית וארגונית-הערכותית. ראשית, המלחמה עמדה בסימן הפתעה אסטרטגית וכמה תבוסות טקטיות שנבעו מקונספט מעוות של "הגנה קווית קשיחה" וניהול קרב גרוע. קרב הבלימה היה ניסיון נואש ולקוי מבחינה מקצועית, להגן על מטרה אבודה מראש. בניגוד לכל הציפיות והתוכניות נפרצו קווי ההגנה בשתי החזיתות ובעקבות זאת התערערו הן הביטחון העצמי של מפקדים בכירים רבים, והן אמונתם ביכולתו של צה"ל להכריע את המלחמה. לא ההפתעה, אלא תפיסת הגנה שגויה וניהול קרב לא מקצועי הם שגרמו לכישלון ואלו הם תוצרים של תהליכים מורכבים וממושכים שקדמו למלחמה. אפשר לטעון שדווקא בגלל תהליכים אלה התאפשרה ההפתעה. משנות החמישים העדיף צה"ל לחימה התקפית, הזניח את תורת ההגנה ואפילו סלד ממנה. תפיסת "הגנה קשיחה בקווי עצירה" המחישה כשל חשיבתי וארגוני של התכוננות למלחמה הבאה בתנאי המלחמה הקודמת ונסיבותיה, גם אם נסיבות אלו השתנו. פיקוד צבאי, שלא הכיר את תורת ההגנה, גם לא היה מודע לקביעתו של פרידריך הגדול, ש"המגן על כל מקום – אינו מגן על שום מקום". יישום צבאי של תפיסת "אף שעל אדמה לתוקף" עומד בסתירה לשמירת כושר התמרון ולחיסכון בכוח. תורת ההגנה הקלאסית קובעת שלמערך הגנה חייב להיות עומק, שיאפשר למגן מרחב התרעה. תורת ה"בלימה" שפותחה בצה"ל הייתה המצאה צה"לית מקורית, שאינה מוזכרת בספרים על תורת ההגנה הקלאסית ולא נזכרה אפילו בספר תורת הקרב של צה"ל משנת 1964. תורה זו היא "פטנט" של בניית מערכי הגנה קשיחים, מבוצרים ויקרים ללא עומק. גם סוגיית הניידות האסטרטגית – בחינת היכולת לרכז כוחות בחזית אחת בטרם יועתקו לאחרת, בהתחשב במרחקים הגדולים שנוצרו אחרי 1967 ובהשלכותיהם הלוגיסטיות – לא נבחנה בצה"ל לפני המלחמה. לו נעשתה בחינה כזו היה המטכ"ל מבין שיש לרכז כוחות בחזית הצפון, תוך ניצול ערכו האסטרטגי-אופרטיבי של העומק בסיני. לכן ניהל המטכ"ל את המלחמה כאילו מדובר בשתי מלחמות שונות שאינן משפיעות זו על זו.
אחרי מבצע קדש התפתחו בצה"ל עקרונות "הלם השריון" ו"טוטאליות הטנק", על אף שאלה קרסו כבר במלחמת העולם השנייה, ומכיוון שלא נלמדו לקחי מלחמת ששת הימים, לא אומצה דוקטרינת הקרב המשולב ולא נעשה שיתוף פעולה מושכל בין השריון לבין כוחות החרמ"ש, ההנדסה והארטילריה. המצרים, לעומת זאת, הפיקו לקחים ממלחמת ששת הימים והצבא המצרי של 1973 לא היה זה של 1967. המצרים, שהכירו בעליונות האווירית הישראלית, השכילו לעשות שימוש רב בחי"ר ובחרמ"ש המצויד ברקטות נגד טנקים וכך הצליחו לשחוק את השריון הישראלי פעם אחר פעם, מבלי שהיה לשריון הישראלי סיוע נאות של כוחות חרמ"ש וארטילריה ישראלים. נוסף לכל האמור גרמה התקבעות דוקטרינת הלם השריון לקיבעון מחשבתי שמנע ניהול קרב תוך תכנון, אלא חזרה שוב ושוב על השלכה חוזרת של הטנקים להתנפץ.
פנים נוספות של הפגיעה במקצועיות היו "הלילות השקטים" – אי לחימה בלילה; הערכות מצב "סופר-אופטימיות" שגויות שהובילו להטלת משימות לא ריאליות על כוחות וקביעת לוחות זמנים בלתי אפשריים לביצועם, שהתחייבו מניסיון צבאי מקובל; מטכ"ל "יבשתי", שלא השכיל להפעיל את חיל האוויר באופן מושכל.
ניתן היה לצפות שאחרי "רעידת האדמה של אוקטובר 1973" יכנס צה"ל בתנופה לתהליך הפקת לקחים, אך במקום זאת החלו תהליכי ועדת אגרנט ומלחמות אלופים, ולא טופלו תורות הלחימה השגויות, המקצועיות הלקויה של מפקדים ומפקדות בכל הרמות והמבנה המעוות של כוחות השדה. משום כך, חזרו הכשלים על עצמם תשע שנים מאוחר יותר, ב-1982.
פרק רביעי – מדוע לא נלמדו הלקחים החוזרים?