דוגמה נוספת היא של הכיפה של בית התפילה באילינוי, אשר בנוי כשריג משילוב של בטון וקווארץ לבן המאפשר כניסה של אור טבעי בין חריצי הכיפה הלבנה (תמונה)
Boyfriend (שיר של אריאנה גרנדה)
Boyfriend (בעברית: חבר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה, בשיתוף עם הרכב המוזיקלי Social House. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע והפקה.
השיר נחשף לראשונה על ידי גרנדה בעמוד האינסטגרם ב-24 ביולי 2019. ב-29 ביולי, פרסמה גרנדה תמונה עם הכיתוב "אתה לא החבר שלי". יממה לאחר מכן חשפה הצצה לווידאו קליפ.
ב-30 ביולי 2019, פורסמה עטיפתו הרשמית של השיר, בחשבון הטוויטר של גרנדה.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של גרנדה ב-2 באוגוסט 2019. הקליפ בוים על ידי חנה לוקס דייוויס.
טיסה 163 של סעודיה
טיסה 163 של סעודיה הייתה טיסה של חברת התעופה הלאומית של סעודיה, שהמריאה ב-19 באוגוסט 1980 משדה התעופה הבינלאומי בריאד לכיוון ג'דה. בעת ההמראה פרצה שרפה במטוס, וכל 287 הנוסעים במטוס מדגם לוקהיד L-1011 וכן הצוות שמנה 14 איש מצאו את מותם על מסלול ההמראה. בסך הכל נהרגו באסון 301 איש, ועל כן זהו אחד מאסונות התעופה החמורים ביותר בעולם התעופה האזרחי.
היה זו אסון התעופה הקטלני ביותר במטוס מדגם לוקהיד L-1011, ואסון התעופה הקטלני ביותר בהיסטוריה של סעודיה.
תיאור האסון.
טיסה 163 של סעודיה עזבה את שדה התעופה קועיד אל-עזאם (כיום שדה התעופה הבינלאומי ג'ינה) שבקראצ'י, פקיסטן בשעה 18:32 לעבר שדה התעופה בג'דה, כאשר תוכננה לטיסה עצירת ביניים בריאד לצורך תדלוק. הטיסה הגיעה לריאד בשעה 19:06 (לפי שעון סעודיה) והוקצו לה שעתיים למשך תדלוק. בזמן תדלוק המטוס חלק מן הנוסעים ירדו ממנו. המטוס המריא בשנית בשעה 21:08 לעבר יעדו ג'דה, אולם לאחר כשבע דקות מן ההמראה הטייסים קיבלו התראת שרפה ממכשירי המטוס. בארבע הדקות שלאחר מכן הטייסים והצוות האווירי רצו לוודא שאכן שרפה משתוללת במטוס, מאזור המטען, מהנדס הטיסה בראדלי קורטיס ניגש לאחורי המטוס ואישר שאכן מדובר באזעקת אמת. קפטן המטוס, מוחמד עלי חאוויטר, החליט לשוב על עקבותיו ולנחות, טייס המשנה דיווח על כך למגדל הפיקוח בשעה 21:20. חמש דקות לאחר מכן, בשעה 21:25, התמסורת החשמלית לעבר מנוע מספר 2 (המנוע האמצעי) נאכלה על ידי האש וארבע דקות לאחר מכן המנוע כבה לחלוטין בזמן הגישה לנחיתת החירום.
בשעה 21:35, הקפטן חאוויטר הכריז על מצב חירום והחל לבצע נחיתה בשדה התעופה של ריאד. עם נחיתתו, המטוס התקדם על מסלול ההסעה ובלם את נסיעתו לאחר 2 דקות וארבעים שניות מרגע הנחיתה. בקרבת מסלול זה חיכו לאנשי המטוס יחידות כיבוי אש והצלה, אלא שהם חיכו למטוס במרכז מסלול הנחיתה ולא באזור ההסעה אליו ממשיכים לנסוע מטוסים שמבצעים נחיתה רגילה. כלומר, אנשי החילוץ וההצלחה היו צריכים לדלוק אחר המטוס ממרחק של כארבעה קילומטרים.
עם עצירת המטוס, הטייסים והקפטן דיווח למגדל הפיקוח שהם מכבים מנועים ושהם עומדים לפנות את המטוס. אולם, כשצוות החילוץ הגיע הוא ראה שהמנועים עודם דולקים והדבר הקשה עליהם בפתיחת הדלתות. המנועים כבו לבסוף בשעה 21:42, שלוש דקות ו-15 שניות מהרגע שבו המטוס נעמד, בשלב זה אבד הקשר עם צוות המטוס. לא היה ניתן להבחין בלהבות היוצאות מן המטוס, אך מחלקו האחורי של המטוס ניתן לראות עשן. לאחר 23 דקות נוספות, בשעה 22:05, דלת המטוס השנייה נפתחה על ידי צוות החילוץ וההצלה. שלוש דקות נוספות לאחר מכן המטוס כולו החל לעלות באש ונכלה על ידה.
הסיבה שבגינה קפטן חאוויטר לא הצליח לפתוח את הדלתות ולחלץ את הנוסעים אינה ידועה עד להיום. לפי דוח של הסעודים, נראה שרוב הדיילים והנוסעים לא יכלו לנוע בעת נחיתת החירום או שהם לא יכלו לפתוח את הדלתות בגלל מנגנון שכשל. נמצא שמערכת דחיסת האוויר לא הושבתה בעת נחיתה החירום ולחץ האוויר היה זהה בתא הטייס ובתא הנוסעים. הטייסים נמצאו בתנוחת ישיבה בכיסאותיהם ואילו מרבית הנוסעים נמלטו מחלקו האחורי של הממטוס ונמצאו במרכז תא הנוסעים והלאה. צוות החקירה ניתח את גופותיהם של הנוסעים שאינם מוסלמים, ביניהם את גופת מהנדס הטיסה האמריקאי. הם גילו שסיבת המוות שלהם הייתה שאיפת אש ולא נמצאו כוויות או עדויות לאש, כך שכל הנוסעים והצוות מתו זמן רב לפני שנפתחה דלת היציאה מן המטוס. הגורם להתלקחות תא המטען נותר בגדר תעלומה.
המטוס.
המטוס שבו פרצה השרפה בה מצאו את מותם 301 איש, היה מטוס מדגם לוקהיד L-1011 (הוא נרשם בחברת סעודיה כמטוס HZ-AHK). טיסת הבכורה שלו נערכה ב-13 ביולי 1979, והוא נמסר לסעודיה כמעט שנה ממש לפני האסון, ב-21 באוגוסט 1979.
הנוסעים.
82 מן הנוסעים עלו למטוס בקראצ'י, בעוד שיתר 205 הנוסעים הצטרפו לטיסה בריאד. מרבית הנוסעים היו אזרחים מוסלמים מפקיסטן ומסעודיה שעשו את דרכם למכה לרגל חג הרמדאן. נוסף למוסלמים מפקיסטן ומסעודיה, היו בין הנוסעים 32 אזרחים איראנים. שאר הנוסעים היו אזרחים ממדינות אירופה וממדינות אחרות שהיו בשליחות דיפלומטית או עסקית בג'דה.
משימת אלסוס
משימת אלסוס (באנגלית: Alsos Mission) הייתה מאמץ מאורגן של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, שכללה אנשי צבא, מדענים ואנשי מודיעין, ומטרתה הייתה לגלות התפתחויות מדעיות אצל האויב. המוקד העיקרי של המשימה היה פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, אך היא חקרה גם כלי נשק כימיים וכלי נשק ביולוגיים, ואת האמצעים לשנע אותם.
המשימה החלה לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943 במטרה כפולה: חיפוש אנשים, תיעוד, חומרים ואתרים כדי להעריך את תוכניות האויב בשטחים אלו, ולמנוע את לכידתן בידי ברית המועצות. המשימה הוקמה כחלק מפרויקט מנהטן, שהיה אחראי, בין שאר משימותיו, גם על ביצוע מודיעין זר שיגלה את הפעילות הגרעינית של האויב. אנשי אלסוס עקבו מקרוב אחר קווי החזית באיטליה, בצרפת ובגרמניה, ועברו מדי פעם לשטחים המוחזקים בידי האויב, כדי להבטיח שמשאבים יקרי ערך לא ייהרסו, או שמדענים לא יברחו או ייפלו לידיים יריבות (סובייטיות ואחרות).
על משימת אלסוס פיקד קולונל בוריס פאש , לשעבר קצין הביטחון של פרויקט מנהטן, וסמואל גודסמיט שימש כיועץ מדעי ראשי. היא הייתה מאוישת במשותף על ידי המודיעין הצבאי הימי (ONI) , משרד המחקר והפיתוח המדעי (OSRD) , פרויקט מנהטן, והמודיעין הצבאי (G-2) , בסיוע כוחות חיל הנדסה קרביים, שהוקצו למשימות ספציפיות לפי הצורך.
צוותי אלסוס הצליחו לאתר חלק ניכר מהציוד ומהתיעוד של מאמצי המחקר הגרמניים, ולסלק או להרוס אותו. הם גם עצרו את רוב אנשי המחקר המדעי הגרמניים הבכירים, כולל את אוטו האן, מקס פון לאואה, ורנר הייזנברג וקארל פרידריך פון וייצקר .
הקמה.
פרויקט מנהטן היה בעיקרו תוכנית מחקר ופיתוח שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה ועד זמן קצר לאחר סיומה. הפרויקט בוצע בעיקרו על ידי ארצות הברית, ומטרתו הייתה לייצר פצצה אטומית, שבשאיפה תשמש ותכריע עוד במלחמה המתנהלת. לסלי גרובס מחיל ההנדסה האמריקאי מונה לראש הפרויקט בספטמבר 1942. הפרויקט פעל תחת מעטה סודיות כבד, בשל החשש שגילויו ישפיע על מדינות הציר, ובמיוחד על גרמניה, להאיץ את פרויקטי הגרעין שלהן או לפעול בחשאי נגד הפרויקט האמריקאי.
המודיעין של פרויקט מנהטן העריך שתוכנית האטום היפנית לא התקדמה, מכיוון שליפן כמעט שלא הייתה גישה לעפרות אורניום, ומפני שהמאמץ התעשייתי הנדרש בפרויקט מסוג זה הוא מעבר ליכולתה של יפן. בנוסף, פיזיקאים אמריקאים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שהכירו את הפיזיקאים היפנים המובילים באופן אישי, העריכו שהטובים שבהם מעטים מדי כדי להתמודד עם פרויקט מורכב שכזה. לעומת זאת, למדענים הגרמנים היה מוניטין כמובילים בתחום, והחשש שגרמניה תפתח ראשונה נשק גרעיני היה מלכתחילה אחת הסיבות להקמת פרויקט מנהטן. הפיהרר הגרמני, אדולף היטלר, טען לעיתים קרובות שגרמניה מפתחת כלי נשק סודיים, והיה חשש כי אלה עלולים לכלול גם נשק גרעיני. דיווחים על פעילות גרעינית גרמנית נלקחו ברצינות, ובתחילת פרויקט מנהטן, בסוף 1942 ובתחילת 1943, תקפו חבלנים נורווגיים ומפציצים של בעלות הברית תשתיות ייצור של מים כבדים בנורווגיה הכבושה.
לאחר הפלישה של בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943, החליט ראש מטה כוחות השירות של הצבא, בריגדיר גנרל וילהלם סטייר , להטיל על פרויקט מנהטן את האחריות לתאם את פעולות המודיעין הזר על תוכניות הגרעין של מדינות הציר, ופנה לשם כך לראש מטה הצבא גנרל ג'ורג' מרשל.
בתגובה הקים גרובס את משימת אלסוס, שבתחילה כללה צוות קטן שאויש במשותף על ידי אנשים מפרויקט מנהטן שעליו פיקד, מהמודיעין הצבאי הימי (ONI) , ממשרד המחקר והפיתוח המדעי (OSRD) , ומהמודיעין הצבאי (G-2) .
מפקד המודיעין הצבאי מינה את לוטננט קולונל בוריס פאש למפקד היחידה. פאש היה ראש המודיעין הנגדי בפיקוד המערבי של ארצות הברית, וחקר חשודים בריגול סובייטי במעבדת הקרינה של ברקלי. פאש הרכיב את היחידה מקצין ביצוע אחד ששימש כעוזרו, ארבעה סוכנים של הריגול הנגדי, ארבעה מתורגמנים, וארבעה מדענים.
איטליה.
עד תחילת 1944 הצליחה אלסוס להשיג באיטליה רק מידע זעום על פרויקט הגרעין הגרמני, אך העבירה דו"חות מפורטים על רקטות ועל טילים מונחים גרמניים.