אחת הפרשנויות מנסה להסביר כי בהוראה "חסרה מטבע כסף אחת" המטבעות מייצגות את 10 הדיברות אשר מסכמות את תרי"ג (613) המצוות בתורה. אחת המצוות (שמירת השבת) אבדה. וכאשר נמצאה המצווה מחדש (או ליתר דיוק, התגלתה מחדש) היא הוכרזה כעומדת לעד. החוזר בתשובה, ישמח על כך שהוא מסוגל להמשיך ולפאר את שם אלוהים.
אף כי הנצרות אבדה (ונכון יותר, בכוונת מכוון לנתק עצמה מהמקור היהודי) את מצוות השבת, פירוש זה נראה מאוד לא סביר, שכן המשל מציין בסוף הפסוק, (לוקס י' 15), "שתִּהְיֶה שִׂמְחָה לִפְנֵי מַלְאֲכֵי אֱלֹהִים עַל־חוֹטֵא אֶחָד אֲשֶׁר־שָׁב מֵחַטָּאתוֹ׃", כמו במשלים המופיעים לפני ואחרי משל זה (משל הכבש האובד, ומשל הבן האובד בהתאמה), לכן המשל עוסק באנשים אובדים ולא במצוות אובדות.
ג'ואל ב' גרין מציין כי האישה המתוארת היא איכרה עניה. עשר מטבעות הכסף, תואמים לעשרה ימי שכר, "סביר שהם מייצגים את החיסכון המשפחתי". המטבעות עשויות לייצג גם הנדוניה של אותה האישה שנענדות כקישוט. שתי התאוריות הנ"ל מתקבלות על הדעת. וזה גם מסביר את הדחיפות של האישה בחיפוש, ואת מידת השמחה שלה כאשר המטבע החסרה נמצאה.
כשם שמשל עשר העלמות הוא משל על נשים אשר מופיע מיד אחריו, הוא מצביע על נושא זהה, כמו במשל קודם על גברים. ביוונית, כמו בעברית, כשהיא מזמינה את "חברותיה ושכנותיה" ברור שמדובר בנשים (בניגוד לאנגלית, שם המגדר אינו משתמע מידית).
גרין מציין כי הזמנתן של "חברותיה ושכנותיה" עשוי לשקף הזמנה לארוחה חגיגית, אשר מזכירה את הארוחות בהן השתתף ישו, כאשר הוא הואשם בהשתתפות בסעודת יחד עם "החוטאים". פעילותה השקדנית של האישה בחיפוש, עשויה לסמל גם את ישו עצמו, או לחלופין פעילות של אלוהים. שמחת המלאכים בהקשר זה מובנת לכן כשמחה משותפת שלהם יחד עם אלוהים.
תיאורים באמנות.
המשל זה מתואר על ידי מספר אמנים, כולל ג'ון אוורט מיליי, יאן לאוקן, ג'יימס טיסו ודומניקו פטי.
ארמיית ההלם החמישית
ארמיית ההלם החמישית (ברוסית: ударная армия я-5) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
היחידה הוקמה ב-9 בדצמבר 1942 על בסיס ארמיית העתודה ה-10 ותגבורה ביחידות נוספות. בדצמבר 1942 היא שולבה בחזית סטלינגרד והחלה בלחימה בקרב סטלינגרד. בשנת 1943 הארמייה שולבה בכוחות של החזית האוקראינית הרביעית והשתתפה במתקפה לכיוון רוסטוב ושיחרור דונבס ומליטופול.
בשנת 1943 ארמיית ההלם החמישית שולבה בחזית האוקראינית השלישית והשתתפה בלחימה לשחרור החלק המערבי של אוקראינה הסובייטית ומבצע יאשי-קישינב. בתחילת ספטמבר 1944 היא עברה לעתודה. ב-30 באוקטובר הארמייה שולבה במבצע ויסלה-אודר ובהמשך בקרב ברלין.
לאחר סיום הלחימה, לזמן קצר היא הוצבה בשטח גרמניה ופורקה בדצמבר 1946.
קומונת רלהיין
קומונת רַלַהִיין (באנגלית: Ralahine) הייתה חברה שיתופית שהתקיימה בין השנים 1831–1833 באחוזה של ג'ון ונדלויר (John Vandeleur) ברלהיין שבמחוז קלייר, באירלנד.
היסטוריה.
ונדלויר הושפע בין היתר מרעיונותיו של רוברט אואן שאת דרשותיו, שכוונו למעמד בעלי האדמות האיריים, שמע בדבלין בשנות ה-20 של המאה ה-19. במטרה להרחיק את צמיתיו מהשפעות קתוליות מתסיסות שפשו באותה תקופה כתוצאה מהמצב הכלכלי-חברתי, ולאחר שמנהל המשק באחוזתו נרצח, הזמין ב-7 בנובמבר 1831 את הסוציאליסט אדוורד תומאס קרייג (Edward Thomas Craig) ממנצ'סטר, ידיד של אואן, במטרה שייעץ לו כיצד לייסד במקום קומונה - אשר הוקמה בשנת 1831.
קרייג הוביל את הקמת הקומונה ואת ניסוח כלליה הבסיסיים על אף שלא ידע אירית, וחברי הקבוצה כלל לא ידעו אנגלית, ועל אף שמוצאו האנגלי ודתו הפרוטסטנטית יצרו כלפיו חשדנות מצד האוכלוסייה הכפרית האירית-קתולית. ל'ניסוי' בחר ונדלויר קבוצה מבין העניים ביותר שבכוח עבודתו, מחוסרי דיור ומחוסרי הכנסה נוספת זולת העבודה עבורו - וזאת על מנת שאם הניסוי יכשל לא יוכלו לבוא כלפיו בטענות שמצבם הורע בשלו. רבים הטילו ספק בהצלחת הניסיון והעריכו כי ייכשל בתוך שבועות ספורים או חודשים בודדים.
על פי ההסכם בין ונדלויר לחברי הקבוצה, האחוזה והרכוש נותרו שלו והושכרו תמורת 700 פאונד לשנה עד שיוכלו לרכוש אותה מידיו. בנוסף שילמה הקומונה 200 פאונד בשנה עבור חיות המשק והכלים החקלאיים - מחיר גבוה יחסית שהבטיח לונדלויר הכנסות נאות מהמהלך. הוא אושר על ידי חברי הקבוצה בהצבעה. חברי הקבוצה המייסדת שגיבשו ונדלויר וקרייג, ערכו גם הצבעה על קבלת כל אחד מהם לחברות, שנערכה על פי סדר אלפביתי. גם קרייג עצמו תבע לעמוד להצבעת החברים, וזאת על מנת לרכוש את אמונם. ונדלויר לעומת זאת, לא העמיד עצמו להצבעה.
מטרת השיתוף בקומונה הייתה ליצור רכוש משותף במטרה להגן על חבריה ממצוקת העוני בזקנה או במחלה, לשפר את מצבם המוסרי והרוחני של חבריה, ולדאוג במשותף לחינוך ילדיה. הקומונה כללה בתחילתה 21 גברים רווקים, שבעה זוגות נשואים, חמש רווקות ו-12 ילדים מתוכם ארבעה בנים ושלוש בנות שהיו יתומים. כל אדם שביקש להצטרף לקבוצה נדרש לעמוד להצבעה, ובקציר 1832 היו חברים בקומונה כבר 81 אנשים. הקומונה נוהלה על ידי ועדה בת תשעה חברים שנבחרו אחת לחצי שנה על ידי כל חברי הקומונה הבוגרים, גברים ונשים כאחד. מחלוקות בין חברי הקומונה נפתרו באספה כללית של כל חבריה. עם זאת, לונדלויר ניתנה זכות וטו על קבלת אנשים חדשים וכן הוא מונה כ'נשיא' החברה, ובסמכותו היה מינוי המזכיר (קרייג), הגזבר והקמעונאי, להם שילם גם חלק ממשכורתם (כשהיתר שולם מכספי הקומונה). הוא עמד גם בראש ועדת התשע שסידרה את העבודה בקומונה על בסיס יום-יומי. בשנה הראשונה שמר גם על זכותו לסלק אנשים שלא נהגו יפה מהחבורה. עם זאת, על פי עדות שנתן ב-1888, טען כי נהג לייעץ לוועדה אך לא להצביע בה. אחת לחצי שנה נערכה אספה כללית של החברים, ובה ניתן היה לשנות את חוקי הקהילה ברוב של שלושה רבעים - למעט את ההסכם מול ונדלויר ואת האיסורים על שתייה, טבק והימורים.
לקומונה נוסחו רשימת כללים שחייבו את כלל חבריה. נאסר עליהם האלכוהול והטבק לעישון או לעיסה, וכן הימורים מכל סוג. החברים נדרשו לעבוד 12 שעות ביום בקיץ, ומזריחה עד שעת ערביים בחורף, עם שעה הפסקה לארוחה מדי יום. בתחילה השתכרו חברי הקואופרטיב הגברים ב-8 פני ליום, והנשים 5 פני. מאוחר יותר פיתחה הקומונה 'תווי עבודה' כחלופה לכסף, שהיו ניתנים להמרה במכולת הקואופרטיבית שמחיריה היו נמוכים מאלה שאפיינו את הסביבה הכללית והירק בה ניתן בלא הגבלה. באופן זה שמרה הקומונה על עצמאות משקית וייצור עצמי. אם ירצו לרכוש מוצרים מחוץ לקומונה, נדרשו לפנות לגזבר הקומונה על מנת להמיר את תווי העבודה במטבעות. הקבוצה הלכה והתבססה והגיעה ל-81 חברים בשנתה השנייה (35 גברים. 23 נשים ו-23 ילדים ונערים).
הקבוצה רכשה גם ציוד חדש והייתה בין היתר לבעלים הראשון באירלנד של מכונת-קציר. בעוד שבחלקים אחרים של אירלנד הייתה התנגדות חריפה מצד מעמד האיכרים לתהליכי מיכון, ומכונות חקלאיות אף נהרסו על ידי איכרים מתנועת הלודיטים ודומיה שחששו כי הן יובילו להפחתת שכר ולנישול מעבודה - בקומונה, בהיעדר איום מפני נישול כלכלי, קידמו אותו דווקא בברכה. מבקר שנכח בעת הצגת מכונת-הקציר החדשה כתב כך: "אנשים שמחים אלו קיבלו את פני המכונה חוסכת-העבודה כאילו הייתה חברתם הטובה ביותר, עם מוזיקה וצבעים... המכונה הומצאה על ידי אדון מאן מקלסו, סקוטלנד. המכונאי שהועסק על ידי רלהיין נשלח לסקוטלנד על מנת להשגיח על תהליך העבודה וללוות את המכונה ליעודה. לחברים לא היה חשש".
על פי עדותו של קרייג: "מדי יום נרשמה העבודה על גיליון מיוחד שהיה חשוף לעין כל במהלך השבוע העוקב. החברים יכלו לעבוד או שלא לעבוד על פי שיקול דעתם. אם אין עבודה, אין תיעוד, ולכן, אין שכר. למעשה היה ההסדר מועיל. לא היו בטלנים... יתרון שיטת תווי העבודה התבטאה במהרה בהצלת החברים. לא היה להם חשש לתעסוקתם, לשכרם או למחיר צורכיהם. כל אחד יכול היה לקחת מזון צמחוני כמה שרק רצה. ההוצאות של הילדים, למזון או לחינוך, סופקו מתוך הקרן המשותפת מגיל ינקות".
על אף אופייה הדתי של אירלנד, על פי עדות שנרשמה מפי מבקר במקום, "הדת היחידה שנלמדה בחברה הייתה הפרקטיקה הבלתי פוסקת של קידום אושרם של כל גבר, אשה וילד, במידה רבה ככל יכולתם". חברי הקואופרטיב היו קתולים, למעט כאמור משפחת ונדלויר, אדוורד קרייג וזוגתו מארי. משעזבה המורה הקתולית בבית הספר של הקומונה, לאחר שבן-זוגה נדחה בהצבעה על הצטרפותו לחבורה - נכנסה מארי בנעליה. האיכרים חששו כי תחנך את ילדיהם בניגוד לאמונותיהם - אך לאחר שנשאה דברים בפני אספת החברים והתחייבה שלא כך יהיה הדבר, בית הספר חזר לפעולתו בהנחייתה. התנ"ך לא שימש ספר לימוד, והוראת הדת נותרה למלמדים ולהורים; אבל שום כומר או מלמד דתי לא קיבל שום דבר מכספי הקואופרטיב. אף על פי כן, לדבריו אותו מבקר, היו הן הכומר הקתולי והן הכומר הפרוטסטנטי היו אוהדים למערכת זו משעה שהבינו אותה, בין היתר מכיוון שלתושבי הקומונה הייתה אפשרות לתרום להם חלק מרווחיהם בשעה שהעוני פשה במקומות אחרים. על חברי הקומונה נאסר ללגלג זה על דתו של זה והם אף נמנעו מלפעול להמיר זה את אמונותיו הדתיות של האחר.
סופה של הקומונה.