בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית, שבו מוסדות החינוך לפעול תוך מינוי ועדים ממונים מטעם הקומוניסטים היהודים אשר השתלטו בכוח על מוסדות הקהילה. התחולל מאבק איתנים בין התנועה הציונית לבין הקומוניסטים על אופייה של מערכת החינוך והוא הסתיים בניצחון הקומוניסטים. עם זאת, מרבית יהודי בולגריה עלו למדינת ישראל בגל עלייה שרובו הסתיים בשלהי 1949 וכך נסגרו מוסדות החינוך בתהליך מדורג בשל חוסר בתלמידים והמבנים נמסרו לידי השלטונות. השלטון הקומוניסטי רדף כל סממן זר לאומי ודתי וגם המוסדות המועטים שעוד המשיכו בפעילותם נסגרו בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה. לאורך כל שנות שלטון הקומוניסטים בבולגריה למדו בני הקהילה במוסדות החינוך הציבוריים ונעדרו כמעט כל סממן קהילתי. בראשית שנות ה-90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה חודשה הפעילות הקהילתית והחינוכית תחת ארגון "שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 פעל בסופיה קומפלקס בית ספר יסודי המשולב עם גן ילדים ובו למדו כמה מאות תלמידים, כאשר תוכני הלימוד כללו שעורי עברית ואנגלית וכן נלמדו חגי ומועדי ישראל. בית הספר נתמך תקציבית על ידי ממשלת בולגריה.
תנועות הנוער.
לאחר עצמאות בולגריה ובמקביל להתפתחות ההשכלה בקהילות השונות, הוקמו אגודות נוער וספורט שמטרתן סיוע לתלמידים נזקקים בכסף ואמצעי לימוד ומיסוד פעילויות תרבות וספורט בקרב הקהילות. ב-1893 הוקם בפלובדיב ארגון הנוער "נווה צדק" וב-1897 הוא שינה את שמו לשמשון. לימים הוביל ארגון זה ליסוד "מכבי בולגריה". עם הקמתה והתבססותה של התנועה הציונית הוקמו ארגונים ותנועות נוער ציוניות, כגון השומר הצעיר והחלוץ, אשר פעלו להביא את משנת התנועה לבני הנוער, תוך הכשרת לעלייה ולחיי עבודה ארץ ישראל. תנועות אלו זכו לסייע בהכשרה משר החקלאות הבולגרי.
ב-1941, עם החלת החוק להגנת האומה הופסקה פעילותן של תנועות הנוער והיא התחדשה באוקטובר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת. המאבק ברחוב היהודי בין הקומוניסטים היהודים לבין התנועה הציונית לא פסח על תנועות הנוער והופעל לחץ כבד על התנועות להתפרק. בנובמבר 1947 הוקם בבולגריה ארגון הנוער הארצי "ברית הנוער הדמוקרטי המאוחד" וגבר הלחץ בגיבוי השלטונות לפרק את תנועות הנוער הציוניות. בינואר 1948, הודיעו כל תנועות הנוער על התפרקותן מרצון. באוקטובר 1992 חידשה תנועת השומר הצעיר את פעילותה בבולגריה.
תרבות ואמנות.
מפעלי תרבות ואמנות היו חלק בלתי נפרד מחיי יהדות בולגריה והיוו מושא להערכה בקרב שאר האוכלוסייה במדינה. תהליך הפריחה התרבותית של יהדות בולגריה השיק לתהליך שעבר על בולגריה כולה לאחר שחרורה מעול העות'מאנים. בוריס שץ הוזמן על ידי המלך פרדיננד הראשון, להקים את האקדמיה הבולגרית לאמניות בסופיה. במועד זה נתונה הייתה הקהילה בחילופי דורות שלווה במאבק על הנהגתה בין המשפחות הנכבדות (נוֹטָאבֶּלִים) לבין הדור הצעיר, אשר הושפע מהנעשה במדינה. החל תהליך הדרגתי של חילון וזניחת שפת הלאדינו לטובת הבולגרית ותהליך זה הייתה השלכה משמעותית להתפתחות התרבותית של הקהילה ולתכנים בענפי התרבות השונים.
בראשית המאה ה-20 נוסדו אגודות תרבות בערים השונים, אשר בין השאר ייסדו מקהלות קהילתיות שפעלו בעיקר בבתי הכנסת והרפרטואר שלהם כלל תפילות ופיוטים כמנהג הספרדים. בספטמבר 1909 השתתפה מקהלת ילדים, שהורכבה מ-35 תלמידי בית הספר היהודי בעיר בחנוכת בית הכנסת בסופיה. בהמשך נוסדה אגודת המקהלה. ב-1910 החל לנצח על המקהלה משה צדיקוב בוגר הקונסרבטוריון בווירצבורג והיא נודעה לימים כמקהלת צדיקוב. בהדרגה, שינתה המקהלה את הרפרטואר שלה והחלה להופיע עם יצירותיהם של מלחינים אירופים נודעים כגון בטהובן, מלחינים בולגרים נודעים ואף להגיש שירי עם בולגריים. נושא זה הביא לעימות מול הדור הוותיק והמקהלה נאלצה לעזוב את בית הכנסת ולמצוא משכן חדש. בראשית שנות ה-20, כשהיא מונה 120 חברים, הפכה המקהלה לשם דבר בבולגריה ונחשבה למקהלה ייצוגית בולגרית. בראשית שנות ה-50, לאחר גל העלייה לישראל, חידשה המקהלה את פעילותה בישראל, תחת שרביטו של יצחק אגבדיש ובהמשך, יצחק גרציאני. הצלחתה של מקהלת צדיקוב, הביאה להקמתן של מקהלות בערים אחרות. ב-1928 נוסדה מקהלה קהילתית בפלובדיב בת 100 חברים, בניצוחו של נסים אלקלעי והיא הופיעה בשירת קודש וחול. בהמשך, נוסדה מקהלה קהילתית גם בעיר רוסה.
בערים השונות הוקמו אגודות חובבי מוזיקה והן פעלו להקמת תזמורות, אשר חלקן כגון תזמורת כלי הנשיפה של מכבי בסופיה, פעלו גם תחת שרביטם של מנצחים בולגרים. ב-1932 נטלה תזמורת זו חלק באירועי המכביה הראשונה. תזמורות נוספות נוסדו בפלובדיב ופאזארג'יק. התזמורות העניקו במה לשורה ארוכה של נגנים, זמרים ובמאים בני הקהילה היהודית, אשר זכו לפרסום רב בבולגריה ומהם ניתן לציין את ביטוש דוידוב, המנצח ד"ר מנחם בן-ששון והפסנתרנית רוזה גבאי.
התיאטרון מילא תפקיד חשוב בתרבות הקהילה בבולגריה. בעיר פלובדיב הוקם עוד ב-1896 תיאטרון חובבים, שהורכב מחברי האגודה הציונית בעיר. באמצע שנות ה-20, הוקם בסופיה תיאטרון ממוסד בהדרכת אליעזר אנסקי וחבריו הופיעו ברחבי בולגריה וכן ביוגוסלביה.
מקרב בני הקהילה נמנו פסלים, ציירים סופרים ומשוררים רבים כגון שאול מיזאן, סימצ'ו איסאקוב, אלברט מיכאל ובוצ'ה בכר.
גם לאחר העלייה ההמונית למדינת ישראל, נמשך מפעל התרבות, תוך התערות בחברה הישראלית המתגבשת הן בדור העולים וגם בקרב בני הדור השני. דמויות בולטות בתרבות הישראלית הם השחקנים אבנר חזקיהו, אלברט כהן, ניסים עזיקרי ומוני מושונוב, הסופר מרדכי אבישי, המשורר ישראל פנקס, הפסל אהרון אשכנזי והמלחין יצחק סדאי. חיי התרבות של הקהילה שנותרה בבולגריה התנהלו בצל השתלטות הקומוניסטים על המדינה, תוך החלת משטר טוטליטרי. הפעילות האמנותית התנהלה כמעט ללא זיקה קהילתית, אלא כחלק מהמרקם הכללי ומבין הבולטים שבאמנים ניתן לציין את שחקן התיאטרון והקולנוע יצחק פינצי והמחזאי ולרי פטרוב.
עלייה לארץ ישראל.
כמו מרבות מתפוצות ישראל, היו מיהודי בולגריה שעלו לארץ ישראל, במהלך התקופה העותמנית (המאות ה-16 עד ה-19). במפקד מונטיפיורי שנערך בתקצ"ט 1839 מופיעים יהודים מבולגריה ביפו.
התנועה הציונית הייתה פעילה מאוד בבולגריה בקרב מרבית הקהילות המאורגנות. בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 התעוררה בין יהודי בולגריה שאיפה לעלות לציון. שליחיה של אגודה בשם אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל הגיעו בראשית 1895 לארץ ישראל, והוצעה להם אדמה בערטוף (הר-טוב). לאחר משא ומתן עם המיסיון נרכש המקום. בדצמבר 1895 עלו למקום ראשוני המתיישבים והתיישבו בבית המיסיון. נקבע שמתוך שישים המשפחות שנרשמו בבולגריה יעלו בשלב ראשון שתים עשרה משפחות, כמניין שנים עשר השבטים, בנוסף אליהן הייתה עליית בודדים ומשפחות ספורות לארץ ישראל שהתיישבו בחורן. בהמשך נמנו עולי בולגריה עם מייסדי יבנאל וכפר חיטים. הגעתו של יוסף מרקו ברוך לבולגריה חשפה את צעירי קהילות פלובדיב וסופיה למשנתו האקטיביסטית והובילה רבים מהם לתמוך בה ולהצטרף לחוגי הציונים. ב-17 ביוני 1896, הגיע בנימין זאב הרצל לביקור קצר בבולגריה בדרכו למסע שתדלנות למען הרעיון הציוני באיסטנבול. הרצל התקבל בהתלהבות על ידי המוני יהודים בעיר צאריברוד, (בימינו העיר דימיטרובגראד שבסרביה). משחזר ממסעו לאיסטנבול הגיע ב-30 ביוני לעיר סופיה, נישא על כתפי יהודים, הובא לבית הכנסת המרכזי ושם נאם בפני הקהל המשולהב, כשנאומו מתורגם מצרפתית ללאדינו על ידי אחד מבני הקהילה. ב-1897 השתתפו 3 מנציגי יהדות בולגריה בקונגרס הציוני הראשון וב-29 בדצמבר 1898 נפתחה בפלובדיב הוועידה הציונית הראשונה במסגרתה גם נבחר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בשנת 1921 ביקר אלכסנדר גולדשטיין בבולגריה במסגרת גיוס כספים לקרן היסוד. בעוד הפעילים הציונים בבולגריה בקשו להרים תרומה נכבדה לקרן היסוד הם דיווחו שהציבור בבולגריה אינו מוכן לתרום מפני שהם מקבלים תלונות מקרוביהם שעלו לארץ ישראל שההסתדרות הציונית מסייעת רק לאשכנזים ולא נותנת דבר לעולי בולגריה. בעקבות זאת הוחלט להקים יישוב לעולי בולגריה ובשנת 1923 נשקלה האפשרות ליישב עולי בולגריה בתל עדשים. בינואר 1924 הגיעה לארץ ישראל משלחת של יהודי בולגריה במטרה למצוא מקום להקמת מושבה של יהודי בולגריה שתשלב מסחר וחקלאות. בתחילת 1926 כבר נקבע מיקום המושב ליד נס ציונה, אולם הדיונים סביב הקמת המושב התארכו עד שלבסוף הוקמה בית חנן בשנת 1929. בין לבין התיישבו שלוש משפחות מעולי בולגריה במושב הספרדי של כפר ברוך. בשנת 1929 עלתה לארץ ישראל קבוצת הכשרה ראשונה של חברי השומר הצעיר מבולגריה, שהצטרפו לקיבוץ ג' של התנועה ששהתה זמנית בחיפה. בשנת 1929 גם הוקם מרכז "החלוץ" בבולגריה, שעודד עליה, הפנה נוער להכשרה וסייע בעלייה לארץ ישראל.
במקביל, בשנת 1924 הקימו עולי בולגריה בחיפה ארגון על שם קרל הרבסט שמטרתה לעזור לעולים מבולגריה. הארגון ביקש לרכוש אדמה דרומית מזרחית לעכו ולהקים עליו יישוב של יהודי בולגריה, אך הדבר כנראה לא יצא אל הפועל. בשנת 1927 הארגון תרם ספר תורה למושב הספרדי בכפר ברוך.
בשנות הארבעים.