על פי שורת הדין אין פיצוי או ענישה על הוצאת דיבה וסיפור לשון הרע, כלשון הגמרא: "ביישו בדברים – פטור מכלום" (בבא קמא צא ע"א).
אולם, רב שרירא גאון כתב שיש לנדות את המבייש עד שיפייס את המתבייש (הובא ברא"ש בבא קמא ח, יד). עוד כתב הרא"ש: "נהגו בכל מקומות מושבות ישראל לעשות תקנה וסייג לדבר, להטיל חכה בפי בעלי לשון, ולקנוס המבייש, הכל לפי העניין; וכן יעשו בית דין, בכל עניין לפי הראוי, הכל לפי המבייש והמתבייש" (שו"ת הרא"ש קא, ט).
בימינו, בית הדין של ארץ חמדה גזית חייב ממון על לשון הרע על בסיס חוק איסור לשון הרע מהמשפט הישראלי.
סופוקלס
סוֹפוֹקְלֵס (ביוונית: Σοφοκλής) היה מחזאי יווני נודע שחי במאה החמישית לפני הספירה באתונה. סופוקלס הוא השני בין שלושת הטראגיקונים היווניים הגדולים, צעיר מאייסכילוס בכמה עשורים, ומבוגר בכעשור מאוריפידס. סופוקלס התחרה מול שניהם בתחרויות דרמה רבות.
שנת הולדתו נתונה במחלוקת: יש גורסים שנולד בשנת 488 לפנה"ס, ויש גורסים שבשנת 495 או 496 לפנה"ס. על אף שהיה גם כהן ומדינאי, הוא ידוע בעיקר בזכות פועלו כמחזאי. סופוקלס חיבר 123 מחזות, וזכה בפרס הראשון בתחרויות הדרמה בחג דיוניסוס במסגרת הדיוניסיה העירונית (שבה כל מחבר הגיש ארבעה מחזות - שלוש טראגדיות ומחזה סאטירי אחד) כעשרים פעמים, יותר מכל מחזאי אחר. ככל הידוע, מעולם לא דורג למטה מהמקום השני.
מחזהו המפורסם ביותר, "אדיפוס המלך", זכה במקום השני בשנת הצגתו.
מלומדים רבים, ובהם אריסטו, החשיבו את סופוקלס לגדול המחזאים של התיאטרון היווני. ברם, ממאות היצירות שיצר בימי חייו, נשתמרו בשלמותן רק שבע טראגדיות, וכחצי מחזה סאטירי. ישנם שרידים (פרגמנטים) של כשבעים מחזות אחרים שלו. המפורסמות ביותר בין יצירותיו שנשתמרו הן שלוש טראגדיות תבאי, אשר עוסקות בסיפור אדיפוס ובתו אנטיגונה.
קורות חייו.
סופוקלס נולד בדמוס הכפרי קולונוס של חבל ארץ אטיקה, כקילומטר וחצי מצפון מערב לאתונה. אם נולד בשנת 495 לפנה"ס (ר' לעיל), הרי שנולד חמש שנים לפני קרב מרתון, וחמש-עשרה שנה לפני קרב סלמיס. אביו, סוֹפילוס, היה סוחר אמיד. חוקרים שונים סבורים שעסק בנגרות, בנפחות, או בבניית החרבות, אחרים סבורים שהיה סוחר או יצרן נשק.
סופוקלס התחנך באמנויות והתאמן בפאלאיסטרה (בי"ס להיאבקות ואיגרוף). הוא זכה בפרסים בהיאבקות ובמוזיקה בקרב סלמיס בשנת 480 לפני הספירה.
בשנת 468 לפנה"ס השתתף סופוקלס לראשונה בתחרויות הדרמטיות בחג דיוניסוס, והציג את המחזה טריפטולמוס. הוא זכה בפרס הראשון, והביס את אייסכילוס הוותיק, יש אומרים בשל תרגיל פוליטי, מאחר שההצבעה הייתה בשנה זו בידי הצבא ולא בידי העם.
בשנת 440 לפנה"ס נבחר סופוקלס לסטראטגוס (אחד מעשרה מצביאים שפיקדו על אתונה).
אופי מחזותיו, פירוט אלו שנשמרו ותאריך הפקתם.
במחזותיו של סופוקלס מסתובבת העלילה סביב דמותו של הגיבור, אשר שילוב של נסיבות יוצאות דופן, שבחלקן נובעות מאופיו, חורצות את גורלו הטראגי. העלילה סבוכה, ומתאפיינת במתח רב ובפעילות רבה. דמות הגיבור, המהווה את המוטיב המרכזי במחזה, נעלה ובעלת אופי הרואי, אך היסוד ההרסני הקיים בה מביא לאובדנו. סופוקלס עושה שימוש גם בדמויות משנה רבות. סופוקלס אינו מאמין בגורל, בניגוד למקובל ביוון בתקופתו, אלא בקיומה של בחירה חופשית והוא חותר שהצופים במחזותיו יבינו כי אלמלא הפגם באופיו של הגיבור, הסיטואציה הטרגית הייתה נמנעת.
תרגומים לעברית.
כל מחזות סופוקלס תורגמו לעברית על ידי שני מתרגמים: שלמה דיקמן, תרגומיו יצאו לאור בשני כרכים, עם מבואות והערות, בהוצאת מוסד ביאליק. (את המחזה "איאס" החלה לתרגם דרור אורון ודיקמן המשיך את התרגום שלה מהמקום אליו הגיעה בעת שנפטרה). והשני - אהרן שבתאי, תרגומיו יצאו בהוצאת שוקן, כל מחזה בפני עצמו, עם מבוא והערות. שבתאי הוסיף במהדורתו תרגומים של יצירות או של קטעים רלוונטיים לכל מחזה.
שתי טרגדיות תורגמו בתחילת המאה העשרים בידי המלומד אהרן קמינקא, לעברית משכילית.
המשורר שמעון בוזגלו פרסם ב-2007 תרגום של המחזה אנטיגונה עם מבוא והערות (הוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים) וב-2012 תרגום של המחזה אדיפוס המלך.
ב-2014 יצא בהוצאת ליון בוקס המחזה "אנטיגונה" בתרגומה של פרופסור דבורה גילולה, שגם הוסיפה מבוא ופירושים. לספר נלווה תקליטור ובו קריינות של המחזה מפי דן כנר.
ג'ורג' ברנארד שו
נביא
נביא הוא אדם המדבר בשם האל. המסר שהוא מעביר בשם האל קרוי נבואה. בתקופות קדומות היו מגיעים אל הנביא אנשים שרצו להתייעץ בקשר לייעודם או עתידם, דברים שבהווה, או קבלת תמיכה ומזור נפשיים. לעיתים רבות החזיקו מלכים בחצרם נביא מיוחד שייעץ להם מבחינה אסטרטגית. לעיתים תפקיד הנביא הצטמצם למסירת העתיד או לראיית דברים נסתרים.
בישראל היו נביאים שאחזו גם בעמדה מוסרית והוו סמכות שיפוטית, והיו בעלי תפקידים נוספים: מתווך בין העם לאלוהים, מחנך רוחני ומוכיח בשער, ובשל כך נביאים לעיתים היו בעימות עם העם ומנהיגיו. יחסו של הנביא אל העם היה דו-ערכי, מחד גיסא - הוא אחד מהם, ומאידך גיסא - הוא נציג האל בעולם.
נביא ביהדות.
היהדות רואה בנביא אדם במדרגה רוחנית גבוהה של התקשרות ודבקות בה'. הרמב"ם כותב (הלכות יסודי התורה פרק ז הלכה ז): "הנביא - אפשר שתהיה נבואתו לעצמו בלבד, להרחיב ליבו ולהוסיף דעתו... ואפשר שישולח לעם מעמי הארץ או לאנשי עיר או ממלכה, לבונן אותם ולהודיעם מה יעשו או למנוע אותם ממעשים הרעים שבידיהם".
משה נחשב לגדול נביאי ישראל, והוא זוכה למקום של כבוד גם בנצרות ובאסלאם. משה חרג ממקומם של נביאים מפני שהיה בנוסף מייסד העם, מכונן חוקה ומנהיג פוליטי. התנ"ך מתאר שרשרת בת מאות שנים של נביאים ובני נביאים, המשתלבים באופן כלשהו בהנהגת ישראל: יש שמכתירים מלכים, כמו שמואל; יש ששופטים, כמו דבורה; יש שיועצים למלכים, כמו חולדה הנביאה; יש המוכיחים בשער כמו אליהו, אלישע ועמוס; ויש החוזים את העתיד, החורבן או הגאולה, כמו ירמיהו וישעיהו.
היהדות שואפת להגיע למצב שבו עם ישראל כולו יגיע למדרגה זו של נביא הדבק בה' כפי שהדבר מתבטא בדברי משה: "ומי יתן כל עם ה' נביאים כי יתן ה' את רוחו עליהם" (במדבר יא, כט), וכפי שכתב יואל הנביא: "והיה אחרי כן אשפוך את רוחי על כל בשר וניבאו בניכם ובנותיכם זקניכם חלומות יחלומון בחוריכם חזיונות יראו, וגם על העבדים ועל השפחות בימים ההמה אשפוך את רוחי" (יואל ג, א-ב).
לאחר חורבן בית המקדש הראשון החלו להיעלם הנביאים הקלאסיים. חגי, זכריה ומלאכי פעלו בתקופת שיבת ציון ונחשבים לנביאים האחרונים. בתלמוד נכתב בשם רבי יוחנן "מיום שחרב בית המקדש ניטלה נבואה מן הנביאים וניתנה לשוטים ולתינוקות" (בבא בתרא, י"ב, ע"ב), ומאידך מובא בשם אבדימי שדווקא מהחכמים לא ניטלה הנבואה ובשם אמימר ש"חכם עדיף על נביא".
הגמרא קובעת כי "הרבה נביאים עמדו להם לישראל, כפליים כיוצאי מצרים, אלא נבואה שהוצרכה לדורות נכתבה ושלא הוצרכה לא נכתבה", ומכאן שרק ארבעים ושמונה נביאים ושבע נביאות אמרו נבואות בעלות משמעות לדורות. בספר שמואל מתואר כיצד שאול הולך אל הנביא כדי למצוא אתונות אבודות, ומאוחר יותר מצטרף לקבוצת נביאים ואף מתנבא בעצמו, ומהפסוקים ניכר שבימיו הנבואה הייתה דבר מקובל ויומיומי, ולא רק בהקשר מוסרי, מדיני או היסטורי.
מקומן של הנשים לא נפקד מתחום הנבואה, והתנ"ך מספר על נביאות אמת כמו דבורה וחולדה. הגמרא מייחסת נבואה לשבע מהדמויות הנשיות שבמקרא, והמדרש מעיד: "כשם שעמדו להם לישראל ששים ריבוא נביאים כך עמדו להם ששים ריבוא נביאות".
לפי תפיסת התלמוד נביא צריך להיות אדם בעל שאר רוח, והוא בבחינת "חכם, גיבור ועשיר". הרמב"ם מזכיר בכתביו מספר פעמים שהוא עתיד לכתוב ספר על הנבואה, אך עיוניו בתחום זה נכללו לבסוף בספר מורה הנבוכים. חוקרים רבים עסקו בספרות הנבואה וגם בהתגבשותה, יחזקאל קויפמן למשל תהה על משמעות הקשר בין מהות הנבואה ובין הגילום הספרותי שלה, שהעניק לנו את ספרי הנביאים כפי שהם מוכרים לנו. שפינוזה למשל פתח את ספרו מאמר תאולוגי-מדיני בדיון על מהות הנבואה. הוא הצביע על כך כי הביטוי "רוח ה" הוא אלגוריה ששימשה לכל כשרון מיוחד, אך לא לגורם על-טבעי. כמו-כן טען כי הנביאים ניבאו "לפי יכולתם", כלומר לא זכו להשגות שחרגו מנתוני הנפש הטבעיים שלהם, וזכו להוקרת העם בשל "חסידותם ויציבות נפשם", אך לא בשל ידע או חכמה פלאיים.
הבחנה בין נביא אמת לנביא שקר.
התורה מציגה שיטה להבחין בין נביא אמת לנביא שקר: - "וכי תאמר בלבבך: איכה נדע את-הדבר, אשר לא-דברו ה'. אשר ידבר הנביא בשם ה' ולא יהיה הדבר ולא יבוא הוא הדבר אשר לא-דברו ה', בזדון דברו הנביא, לא תגור ממנו" (דברים י"ח, כ"א - כ"ב), כלומר: ניתן לדעת בדיעבד אם אדם היה נביא אמת או שקר, לפי התקיימות נבואותיו. הרמב"ם כתב שאמנם הנביא נבחן בניבוא עתידות, אולם נבואת פורענות עשויה להתבטל אם השומעים יחזרו בתשובה, כפי שעשו אנשי נינוה בספר יונה, ולכן אינה יכולה לשמש אבן בוחן לנביא. רמב"ם מבסס את דעתו בין השאר על דברי ירמיהו: "הַנָּבִיא אֲשֶׁר יִנָּבֵא לְשָׁלוֹם, בְּבֹא דְּבַר הַנָּבִיא יִוָּדַע הַנָּבִיא אֲשֶׁר שְׁלָחוֹ ה' בֶּאֱמֶת". הרמב"ם מזכיר מקרה בו גם הבטחה טובה לא התקיימה.