קרן היא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב ובוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים השתתפה קרן במספר סרטי קולנוע ישראלים. בשנת 1981 הייתה זו הופעתה הקולנועית הראשונה כאשר השתתפה בסרט הקולנוע "סופו של מילטון לוי". בשנת 1990 גילמה את דמותה של "רוזי" בסרט הקולנוע "שורו". באותה שנה שיחקה בסרט הקולנוע האמריקאי "לא בלי בתי".
בשנת 1993 שיחקה בסרט האמריקאי "להט הכלא" (Prison Heat), פרי עטו של יואל זילברג, שצולם בישראל. בשנת 1998 לקחה חלק בסרט הקולנוע "באזז", המבוסס על רצח נהג המונית דרק רוט. ב-2004 עשתה את תפקידה בסרט הסטודנטים "עשה שאדע".
בשנת 2007 גילמה את דמותה של "לאה", בסרט עטור השבחים "ביקור התזמורת". בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2013 יצרה יחד עם בעלה והצטלמה בסרט הקולנוע "מפריח היונים", בו גילמה את דמותה של "נעימה", אמו של הגיבור. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשנת 2013 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר של אותה שנה. היא גם תרגמה את התסריט לערבית בגדאדית, וסייעה לשחקנים הישראלים ללמוד את תפקידם בשפה.
קרן שיחקה במספר מחזות בתיאטרון הבימה, בהם: "האוריסטיאה", "נשי טרויה", "סדקים בבטון" ו"תמול שלשום". כמו כן שיחקה בהצגה "מקבת'", בתיאטרון הקאמרי. לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון צוותא ושיחקה במחזה "קרם וניל".
היא שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזות, כנרת ו"פוטו בגדאד". לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון תמונע ושם הופיעה בהצגות: "קשר דם" ו"מסע אל פנים החדר".
קרן נשואה למפיק דב קרן.
דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס
דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס (בלטינית: Decimus Iunius Brutus Albinus; 27 באפריל, 85-81 לפנה"ס – 43 לפנה"ס) היה פוליטיקאי ומצביא רומאי, מראשי המתנקשים בחיי יוליוס קיסר. אין לבלבל בינו לבין ברוטוס מפורסם אחר, מרקוס ברוטוס, שנמנה גם הוא עם הקושרים.
חייו.
דקימוס ברוטוס היה ככל הנראה בנו של דקימוס יוניוס ברוטוס, קונסול שנת 77 לפנה"ס, וסמפרוניה. הוא אומץ על ידי אולוס פוסטומיוס אלבינוס, קונסול שנת 99 לפנה"ס, ולפיכך נשא גם את שם מאמצו. על כך מעידים פלוטרכוס ודיו קסיוס ומטבעות שנטבעו ברומא ועליהם מתנוסס שמו ALBINVS•BRVTI•F.
הוא שירת בצעירותו תחת פיקודו של יוליוס קיסר בעת מלחמת גאליה, ונזכר לראשונה במערכה נגד הוונטים (56 לפנה"ס). קיסר העמיד אותו בראש הצי המלחמתי, ובקרב ים בחופי ארץ הוונטים הכה את אוניותיהם ותרם תרומה משמעותית לכניעתם הסופית. הוא הוסיף להילחם בגאליה, ונזכר שוב באירועי שנת 52 לפנה"ס, במהלך מסע המלחמה נגד ורקינגטוריקס. בשנת 50 לפנה"ס, כפי הנראה, שב לרומא ונשא לאשה את פאולה ולריה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים (49 לפנה"ס) שב דקימוס ברוטוס לשרת תחת פיקודו של קיסר ויצא עמו אל היספניה (ספרד) כדי להשמיד את צבא פומפיוס. בעת המצור על מאסיליה (מרסיי), שעמדה לצדו של הסנאט וסיעת האופטימטים וסרבה לפתוח את שעריה בפני קיסר, עמד דקימוס ברוטוס שנית בראש הצי. משימתו הייתה למנוע מן הנצורים מוצא אל הים, והוא נחל עם ציו שני ניצחונות: האחד נגד אוניות המאסילים עצמם והשני נגד צי בפיקודו של לוקיוס נסידיוס, שנשלח לסייע לצבא הפרוקונסול אהנובארבוס שהגן על העיר מפני כוחותיו של קיסר. פלוטרכוס מספר, כי כששב קיסר מהיספניה (45 לפנה"ס) ונסע במרכבתו בדרכי איטליה אל רומא, ישב דקימוס ברוטוס מאחוריו יחד עם אנטוניוס ואוקטביוס הצעיר, אות להערכה הרבה שרחש לו.
קיסר החשיב את דקימוס ברוטוס בין תומכיו ונאמניו, מינה אותו למושל הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה בשנה בה הוא עצמו נבחר לקונסולאט (44 לפנה"ס) ואף הועיד אותו למשרת הקונסול של שנת 42 לפנה"ס. זאת ועוד, בצוואה שכתב קיסר ב-15 בספטמבר 45 לפנה"ס ונקראה אחרי מותו נמנה דקימוס ברוטוס עם יורשיו מדרגה שנייה. כל אלה לא מנעו מדקימוס ברוטוס להיות בין ראשי הקושרים נגד קיסר, ובשל ידידותו וקרבתו לו הוא אף נבחר ללוות את מיטיבו ביום הרצח אל בית הסנאט (15 במרץ 44 לפנה"ס).
אם קיוו המתנקשים לשים קץ לשלטון היחיד של קיסר ולהשיב לסנאט את כוחו, הרי שנתבדו. מרקוס אנטוניוס, עמיתו לקונסולאט של קיסר, השתלט במהירות על המצב ונטל למעשה את השלטון לידיו. חנינת הרוצחים על ידי הסנאט, לוויית קיסר ופרסום צוואתו הלהיטו את הרוחות הן ברומא הן בקרב חייליו של קיסר, וחברי הקבוצה החליטו לנצל את משרות הפיקוד בהן החזיקו מחוץ לרומא ולעזוב את העיר עד יעבור זעם. דקימוס ברוטוס יצא אל הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה, בה שימש כמושל. אוקטביוס הצעיר (לימים אוקטביאנוס), שקיסר אימץ אותו לבן בצוואתו ומינהו ליורשו הראשון והעיקרי מבלי שידע על כך, שב לרומא מיד עם היוודע דבר הרצח. הוא נחוש היה בדעתו לא רק לנקום את רצח אביו המאמץ ולתבוע את מלוא חלקו בירושה, אלא אף לתפוס את השלטון. כדי לחזק את מעמדו העביר אנטוניוס חוק בסנאט, המעניק לו עצמו את הפיקוד על הפרובינציות החשובות גאליה קיסאלפינה וטרנסאלפינה, ומציב את דקימוס ברוטוס, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קאסיוס לונגינוס בפרובינציות מזרחיות חשובות פחות. אלא שדקימוס ברוטוס סירב למסור לידיו את גאליה קיסאלפינה ולעבור אל הפרובינקיה של מקדוניה, ובדצמבר 44 יצא אנטוניוס בראש צבא כדי לסלקו בכוח. כך ארע, שהמתנגדים לשלטון היחיד של אנטוניוס מקרב חברי הסנאט שילבו עתה כוחות הן עם אוקטביאנוס הן עם המתנקשים בקיסר כדי לסלק את היריב המשותף. את הלחימה באנטוניוס הפקיד הסנאט בידיהם של אוקטביאנוס והקונסולים של שנת 43 לפנה"ס - אולוס הירטיוס וגאיוס ויביוס פנסה קייטיאנוס.
דקימוס ברוטוס, שחשש להתייצב מול אנטוניוס בקרב סדור, השתלט על העיר מוטינה (כיום מודנה) ונערך למצור ממושך. מרקוס אנטוניוס הטיל מצור על העיר, וכשהגיעו הידיעות אל רומא, מילא הסנאט את ידי אולוס הירטיוס וגאיוס פנסה להיחלץ לעזרת צבא דקימוס ברוטוס הנצור. אוקטביאנוס, שהסנאט צירפו לשורותיו ומינה אותו לפרו־פראיטור, נלווה אל גאיוס פנסה. ההתנגשות הראשונה ארעה ב-14 באפריל 43, בקרב פורום גאלורום. אנטוניוס, שהחליט להילחם ביריביו אחד אחד, הכה את צבא גאיוס פנסה ואוקטביאנוס, אך נוצח בהתקפת פתע שהנחית אולוס הירטיוס. פנסה עצמו נפצע אנושות. בקרב שני, ב-21 באפריל ליד מוטינה, נחל אנטוניוס תבוסה נוספת אך הירטיוס עצמו נהרג. אנטוניוס, שסבר כי חייליו לא יוכלו לעמוד בהתקפה נוספת של אוקטביאנוס, הסיר את המצור ונסוג אל גאליה טרנסאלפינה.
הסנאט מסר לידי דקימוס ברוטוס את הפיקוד על צבאותיהם של הקונסולים הירטיוס ופנסה, שמת מפצעיו זמן קצר אחר כך, ואף העניק לו את הרשות לערוך מצעד ניצחון. הדבר היה לצנינים בעיני אוקטביאנוס. כשנדחו תביעותיו מן הסנאט לקונסולאט, מצעד ניצחון ומענקים לחייליו, תפס את השלטון ברומא, ואחרי שנבחר לקונסול שנת 43, דאג לבטל את החוק המעניק חנינה לרוצחי קיסר וביטל את הכרזת הסנאט על מרקוס אנטוניוס כעל אויב העם. שינוי הנסיבות הפוליטיות העמיד את דקימוס ברוטוס בסכנה כפולה: מצפון מרקוס אנטוניוס וחייליו ומדרום אוקטביאנוס. אחדים מהלגיונות שהיו תחת פיקודו עברו לצדו של אנטוניוס, ומאחר שסבר כי צבאו נופל בכוחו מאלו של יריביו, החליט לחצות את הריינוס, לעבור עם עשרת לגיונותיו אל מקדוניה ולחבור אל מרקוס יוניוס ברוטוס. בעודו בדרך נטשו אותו כל לגיונותיו וערקו, מהם לצדו של אוקטביאנוס והאחרים לצדו של אנטוניוס. הוא נתפס בסופו של דבר על ידי ראש שבט גאלי בשם קמילוס, שהוציאו להורג בפקודת אנטוניוס.
גבי שדה
גבריאל (גבי) שדה (נולד ב-12 בפברואר 1952) הוא זמר אופרה ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם של שלמה (מוני) ועמליה שרגסקו, שהיו זמרי אופרה. בגיל שש החל לנגן בצ'לו. בשנת 1964, בהיותו בן 12, עלה לישראל עם אמו ואחותו, סנדרה שדה. אביו נותר לשנה נוספת בכלא ברומניה בשל סחר בלתי חוקי בתרופות. תחילה הם התגוררו במעברת בת ים, וכעבור שנתיים עברו לגבעת עלייה ביפו. הוא מכר את הצ'לו ובמקומו קנה גיטרה. הוא התגלה בתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות", והופיע בקטעי מוזיקה בערבי הראיונות של שמואל שי.
שדה שירת בלהקת גייסות השריון והשתתף בתוכניתה "שיר–יון–הרצל", שעלתה בשנת 1973 ועסקה בתולדות הציונות. בלהקה שירתה לצדו הזמרת עירית בולקא, שהייתה חברתו לחיים.
לאחר שחרורו השלים שדה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב והמשיך באקדמיה למוזיקה, שם למד פיתוח קול אצל מיצי לוקר. בשנת 1976 השתתף במופע "במדינת הגמדים" שכלל שירי ילדים קלאסיים בביצועים חדשים. באותה שנה הוא השתתף בשתי תוכניות של "המנגינה לעולם נשארת" שהופקו ב"קול ישראל". השתתף בלהקת הייצוג של פסטיבל הזמר החסידי. הוא ניסה להקים צמד עם הזמרת דורית פן, יוצאת להקת הנח"ל. הרעיון לא הבשיל, אך בשנת 1978 נישאו השניים. בעקבות המלצת הזמר רפאל אריה נסע ללימודי אופרה בגילדהול סקול אוף מיוזיק בלונדון. השלים לימודי פיתוח קול אצל לוצ'יאנו פאבארוטי.
עם שובו ארצה הופיע במחזמר "גברתי הנאווה". מאז הקמת האופרה הישראלית החדשה שדה הוא מכוכבי הבית שלה וגילם תפקידים רבים. במשך כעשרים וחמש שנה הופיע בהפקות רבות של בתי האופרה המובילים בעולם. בשנת 1995 השתתף בישראל במופע "שלושת הטנורים" עם דודו פישר ויבגני שפובלוב.
בשנת 2004 נבחר לזמר השנה באירופה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 החליט שדה לצמצם את הופעותיו בעולם ולהתמקד בישראל. הוא עורך מופעי שירה קלאסית בציבור. כמו כן הוא עורך בישראל סדנאות לפיתוח קול ומלמד פיתוח קול באקדמיה לאמנויות המופע. בשנת 2013 העלה את המופע "מבת ים ללה סקאלה", בבימויו של משה בקר.
חיים אישיים.