סוכרת הריונית מהווה סיכון לאמא ולילד. סיכון זה קשור בעיקר לרמות הגלוקוז הגבוהות בדם והשלכותן. הסיכון גדל עם רמות גבוהות יותר של גלוקוז בדם. הטיפול כתוצאה משליטה טובה יותר על רמות אלו עשוי להפחית חלק מהסיכונים של סוכרת הריונית במידה ניכרת.
שני הסיכונים העיקריים שסוכרת הריונית מטילה על התינוק הם מומים בצמיחה וחוסר איזון כימי לאחר הלידה, אשר עלולים לגרום לכניסת היולדות ליחידת הטיפול הנמרץ. תינוקות שנולדו לאמהות עם סוכרת הריונית נמצאים בסיכון של להיות גדולים יחסית עבור גיל ההריון (מקרוזומיה) בסוכרת הריונית לא מבוקרת, וקטן עבור גיל ההיריון ופיגור צמיחה רחמי בסוכרת הריונית מבוקרת. מקרוזומיה בתורה מגבירה את הסיכון של לידות אינסטרומנטליות (למשל, מלקחיים, ניתוח קיסרי סעיף) או בעיות במהלך לידה דרך הנרתיק. מקרוזומיה עשויה להשפיע על 12% מהנשים הרגילות לעומת 20% מהנשים עם סוכרת הריונית. עם זאת, הראיות עבור כל אחד מסיבוכים אלה אינו חזק באותה מידה. באחד המחקרים היה סיכון מוגבר לתינוקות להיות גדולים אך לא קטנים עבור גיל ההריון אצל נשים עם סוכרת הריונית בלתי מבוקרת. קשה לחקור את הסיבוכים של סוכרת הריונית בגלל הגורמים המקיימים הרבים (כגון השמנת יתר). סיווג אישה כנושאת סוכרת הריונית יכול בעצמו להגדיל את הסיכון לעבור ניתוח קיסרי לא נחוץ.
יילודים מנשים עם רמות גבוהות בעקביות של הסוכר בדם הם גם בסיכון מוגבר של רמת גלוקוז נמוכה בדם (היפוגליקמיה), צהבת, מסת תאי דם אדומים גבוהה (פוליציטמיה) וסידן נמוך בדם (היפוקלצמיה) ומגנזיום (היפומגנסמיה). סוכרת הריונית לא מטופלת גם מפריעה על ההתבגרות, שגורמת לתינוקות לקבל תסמונת המצוקה הנשימתית בשל התבגרות ריאה לקויה.
בניגוד לסוכרת טרום הריון, סוכרת הריונית לא הוכחה בבירור כהיותה גורם סיכון עצמאי עבור מומים מולדים. מומים מולדים מקורם בדרך כלל במהלך השליש הראשון (לפני השבוע ה -13) של ההריון, בזמן שסוכרת הריונית מתפתחת בהדרגה ומתבטאה פחות במהלך השליש הראשון ובהתחלת השני. מחקרים הראו כי נולדים של הנשים עם סוכרת הריונית נמצאים בסיכון גבוה יותר עבור מומים מולדים.
בגלל מחקרים סותרים, זה לא ברור כרגע אם לנשים עם סוכרת הריונית יש סיכון גבוה יותר של רעלת הריון. במחקר האפו הסיכון של רעלת הריון היה בין 13%- 37% גבוה יותר אצל נשים עם סוכרת הריונית, למרות שלא כל הגורמים המכוונים האפשריים תוקנו.
משאבת לב
משאבת לב (באנגלית: ventricular assist device, בראשי תיבות: VAD) היא מכשיר מושתל אלקטרוני-מכני, המסייע בתפקוד הלב כאשר יש כישלון בתפקודו, בדרך כלל כאשר יש אי ספיקת לב.
ייתכנו מצבים בהם המשאבה תחליף חלקית את תפקוד הלב ומצבים בהם תחליף את תפקודו המלא.
ישנן משאבות המותאמות לסייע לחדר ימין בלב, חדר שמאל ואף לשני החדרים (באנגלית: RVAD, LVAD, BIVAD) והתאמתה תלויה בתפקוד הלב. למרות ההתאמה הוורסטילית, המשאבות לחדר השמאלי – LVAD הן הנפוצות ביותר, ולרוב הן היעילות ביותר לתפקוד לקוי.
המשאבה המיועדת לטיפול לחולי אי ספיקת לב עשויה להוות כ"גשר" בזמן שהמטופלים מחכים להשתלת לב, אך לעיתים תחשב כטיפול הסופי ולא כשלב המתנה בחולים שאינם מועמדים להשתלת לב.
תהליך השתלת המשאבה הוא במהלך ניתוח לב פתוח שעלול לכלול סיכונים רבים, אך המשאבה היא מכשיר מציל חיים במקרים רבים.
תפקוד המשאבה ורכיביה.
משאבת הלב מורכב ממספר רכיבים, חיצוניים ופנימיים.
המשאבה עצמה מחוברת ללב, והיא עוזרת לבצע את פעולותיו. במשאבת לב שמאלית, המשאבה שואבת דם מהחדר השמאלי בלב, מובילה אותו אל אבי העורקים (באנגלית: aorta) ומשם הדם ממשיך אל שארית הגוף רווי בחמצן.
על מנת לאפשר את מעבר הדם מהלב אל העורק המשאבה מחוברת לחדר השמאלי של הלב ולה צינור המחובר אל אבי העורקים. אלו הם הרכיבים הפנימיים של המערכת המושתלת.
קיימים שני סוגי משאבות עיקריים - האחד מבצע את פעולת הלב בעזרת פולסטיליות, פעימות אשר מדמות את פעולת הלב, והשני על ידי זרם דם יציב מתמשך.
מהמשאבה עצמה יוצא כבל (באנגלית: driveline) שיוצא אל מחוץ לעור ומתחבר למערכת שליטה ומקור חשמל חיצוני, עמם הולך המטופל באופן קבוע. המשאבה מופעלת על ידי מקור החשמל החיצוני בכל זמן נתון, וכן ניתן לבצע בקרה מתמדת בעזרת מכשיר השליטה. אלו הם הרכיבים החיצוניים של המערכת.
קיימים סוגים רבים של משאבות לב, ותהליך פיתוחן מתמשך ומתעדכן בעולם הפיתוח הרפואי על מנת להקטין את גודל המשאבות, לייעל אותן ולצמצם את כמות הזיהומים.
בישראל, המשאבה העיקרית המושתלת כיום היא משאבת-לב שמאלית מסוג HM3.
סיכונים.
ניתוח השתלת משאבת-לב כולל סיכונים רבים, חלקם מעצם ביצוע ניתוח לב פתוח וחלקם ייחודיים למשאבה עצמה.
קרישי דם.
כאשר דם עובר דרם המשאבה, ייתכן וייווצרו קרישי דם. קריש דם יכול להאט או לחסום לחלוטין את זרימת הדם דרך הלב, ויכול להוביל לשבץ, התקף לב או לגרום למשאבה להפסיק לעבוד.
ֿהרופא עשוי לתת למטופל מרשם לתרופות מדללות דם (לדוגמה: אספירין, קומדין) על מנת למנוע את היווצרות קשרי הדם לאחר השתלת המשאבה.
דימום.
השתלת משאבת-לב דורשת ניתוח לב פתוח. ניתוח כזה עשוי להגביר את הסיכון של דימום במהלך הניתוח או לאחריו. בנוסף, גם לקיחת מדללי הדם על מנת למנוע את קרישי הדם עלו להגביר את הסיכון לדימום.
זיהום.
משום שרכיבי ההפעלה של המערכת, מקור החשמל והשליטה נמצאים מחוץ לגוף, והם מחוברים למשאבה דרך העור, יש סיכון מוגבר לכניסה של חיידקים ולגרימת זיהום.
כדאי לשים לב לסימנים של זיהום כגון כאב או אדמומיות באזור היציאה, יציאת נוזלים וחום.
כישלון המכשיר.
קיים סיכון לתפקוד לקוי של המשאבה לאחר ההשתלה. איכות השאיבה של המשאבה עלולה להיות לא מיטבית, אשר עלול לגרום לתופעת "שאיבה" של דפנות הלב ולמנוע מעבר של כמות דם מספקת. בנוסף, עלולה להיגרם בעיה למקור החשמל החיצוני ורכיבים אחרים במערכת האלקטרונית.
כל בעיה כזו דורשת תגובה מיידית של המטופל והצוות הרפואי. המטופל יעבור הדרכה טרם ההשתלה על תפעול ופעולות שיש לנקוט במצבים כאלו.
מהלך הניתוח.
ניתוח להשתלת משאבת לב יבוצע על ידי צוות רפואי הרחב הכולל מנתח חזה ולב, רופא מסייע וצוות חדר ניתוח הכולל מרדים ועוזר מרדים, מפעיל מכונת לב ריאה, שתי אחיות חדר ניתוח, אחות VAD וקרדיולוג אקו.
ניתוח להשתלת VAD נחשב "ניתוח לב פתוח", ובדרך כלל אורך בין 4 עד 6 שעות. אם בוצע ניתוח לב פתוח קודם, עשויות להיות הידבקויות והניתוח עלול להתארך.
לאחר הרדמה, המרדים יכניס צינור הנשמה דרך הפה לתוך קנה הנשימה, ויחוברו עירויים לצורך טיפול תרופתי במהלך הניתוח ולאחריו.
הניתוח יתחיל בחתף באמצע החזה. המנתח יפריד את הצלעות ויפתח את כלוב הצלעות על מנת לגשת אל הלב.
בניתוחים רבים מסוג זה, הלב יחובר למכונת לב ריאה שתבצע את תפקיד הלב במהלך הניתוח, על מנת לאפשר תהליך ניתוח יציב ולשמור עם הזרם הדם והחמצן אל הגוף.
לאחר מכן צוות הניתוח יחל בהשתלת המכשור הרפואי. בהשתלת משאבת לב שמאלית – חיבור משאבת הלב, חיבור הצינור לאבי העורקים, הולכת הכבלים אל מחוץ לעור אל יחידת השליטה.
המשאבה תופעל והדם יחל לזרום בגוף תוך בקרה רציפה של הצוות הרפואי על תפקוד המשאבה, תתקיים הורדה ממכונת לב-ריאה באופן הדרגתי, והמשאבה תפעל לבדה.
בסיום הניתוח, סוגרים את החתכים הפתוחים והמטופל יועבר ליחידה לטיפול נמרץ להתאוששות מהניתוח.
אהרון להב
אהרון להב (4 בפברואר 1931 - 15 בדצמבר 2018) היה עיתונאי ישראלי ועורך מדור הספורט ומנכ"ל העיתון דבר. בשנות ה-70 היה כתב בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה.
להב נולד ב-4 בפברואר 1931 בתל אביב, בנם של מיכאל ופנינה (פולה) פיינמסר. המשפחה התגוררה במעונות העובדים באזור רחוב פרוג בתל אביב. למד ביסודי בבית הספר תל נורדאו ובתיכון למד בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב. את שירותו בצה"ל עשה בחיל-האוויר.
החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב ועורך ספורט בעיתון דבר במקומו של דן פתיר שעבר לכתוב בעיתון בתחומים אחרים במשך שנים רבות ערך אהרון להב את מדור הספורט בעיתון דבר. כמו כן נמנה עם הכותבים הקבועים במוסף השבועי של העיתון "דבר השבוע", שם כתב מאמרים וטורים בנושאי ספורט.
בשנת 1957 נשא אהרון להב לאישה את בלהה לבית משפחת בכר, בתם של אלה ושמואל בכר. במסגרת עבודתו ככתב ועורך ספורט בכיר נסע אהרון להב הרבה בעולם וסיקר אולימפיאדות, אליפויות וטורנירים רבים. בתחילת שנות ה-70 היה אהרון להב פרק זמן מה, כתב ספורט בטלוויזיה הישראלית.
אהרון להב היה חבר פעיל באגודת העיתונאים בתל אביב ובכמה מוועדותיה. ב-1971 ובהמשך בשנת 1977 נבחר כחבר ועד אגודת העיתונאים בתל אביב. כמו כן היה חבר במועצת עובדי עיתון דבר שהייתה מעין ועד עובדים ייצוגי של העיתון. במחצית השנייה של שנות ה-70 ובשנות ה-80 היה אהרון להב חבר פעיל ובכיר במזכירות הפועל וחבר ועדות המינויים שלה. בשנים 1990-1988 כיהן כמנכ"ל עיתון דבר.
אהרון להב נפטר בגיל 87 ב-15 בדצמבר 2018. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו בלהה, בן - רונן להב, בת - ד"ר מירית להב, רופאה מרדימה בבית חולים מאיר שבכפר סבא, ונכדים.
קרל תאודור, נסיך בוואריה
קרל תאודור, נסיך בוואריה (בגרמנית: Karl Theodor von Bayern; 7 ביולי 1795 - 16 באוגוסט 1875), היה נסיך בווארי וגנרל-פלדמרשל בצבא הבווארי.
ביוגרפיה.