השטרופוואפל נוצר לראשונה, על פי ייחוס נפוץ, בחאודה, הולנד. במרבית המקורות נרשם כי יצורו החל בסוף המאה ה-18 (מקורות ספורים טוענים 1784), אם כי המצאתו מיוחסת למספר אנשים שונים, ולעיתים מתאחרת לתחילת המאה ה-19. קיים מסמך המהווה מתכון רשמי, שתוארך ב-1840.
על פי הסיפור, אופה שנותר עם שאריות יבשות ופירורים רבים, החליט למכור אותם בשנית על ידי איגוד הרכיבים יחדיו בסירופ סמיך ואפייתו. במאה ה-19 כבר היו למעלה מ-100 מאפיות בחאודה שמכרו שטרופוואפל. מוכרי דוכנים בירידים שונים בסביבת חאודה החלו מייצרים שטרופוואפל במקום לדרישת הקהל בסוף המאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20 החלו מפעלים מסחריים לייצרו. ב-1960 היו 17 מפעלי שטרופוואפל בחאודה לבדה, מהם נותרו היום 4 פעילים.
שיווק.
שטרופוואפל נמכר כיום במרכולים וברשתות שיווק בכל רחבי הולנד ונחשב נכס צאן ברזל בתרבות הקולינרית המקומית. השטרופוואפל מיוצא לחנויות מתמחות בכל רחבי העולם, ואף מיוצר מקומית בשווקים מסוימים בהתאם לביקוש. הם נמכרים באינטרנט בשלל אתרים, לרבות באמאזון, בשל שרידותם הגבוהה. ניתן למצוא שטרופוואפל הולנדי גם במרכולים בישראל.
יירן מלר
יירן מלר (בדנית: Jørgen Møller; 4 בנובמבר 1873 – 20 בנובמבר 1944) היה שחמטאי דני.
מלר זכה פעמיים באליפות השחמט של ארצות הצפון, בתחרות קופנהגן 1899, האליפות השנייה של ארצות הצפון ובגטבורג 1901, (האליפות השלישית של ארצות הצפון.
בתחילת הקריירה השחמטאית חלק מלר מקום 4–5 בתחרות קופנהגן 1895 (ניצח: אנדראס רוזנדל), הגיע למקום השני לאחר סוון אוטו סוונסון, בתחרות סטוקהולם 1897 (האליפות הראשונה של ארצות הצפון) והגיע רביעי בתחרות קופנהגן 1907, (האליפות השישית של ארצות הצפון, ניצח: פאול לאונהרדט ).
בשנת 1920 חלק מלר מקום 13–14 בתחרות גטבורג (ניצח: ריכרד רטי). בשנת 1923 הגיע למקום השישי בתחרות קופנהגן (ניצח: אהרון נימצוביץ' ).
שמו של מלר קשור להתקפת מלר בפתיחה האיטלקית (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רג5 4. ג3 פו6 5. ד4 ה:ד4 6. ג:ד4 רב4+ 7. פג3 פ:ה4 8. 0-0 ר:ג3 9. ד5) ולהגנת מולר בפתיחה הספרדית (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 א6 4. רא4 פו6 5. 0-0 רג5)
Litmanowicz, Władysław &amp; Giżycki, Jerzy (1986, 1987). Szachy od A do Z. Wydawnictwo Sport i Turystyka Warszawa. (1. A-M), (2. N-Z).
מוזיאון גוש קטיף
שיטת הממשל הישראלית
חכירה
חכירה היא חוזה המעביר מאדם או גוף לאחר את הזכות לעשות שימוש בנכס בדרך כלל לתקופה ארוכה (למעלה מחמש שנים) תמורת דמי חכירה. חכירה יכולה להתקיים בנכס שעל פי מהותו ניתן להחזקה ולשימוש ממושכים ולכן הוא אפשרי רק לגבי נכסים שאינם כלים.
כאשר חוכר מקבל נכס לשימושו לתקופת חכירה ארוכה (ב, למשל, חכירה של למעלה מעשר שנים) שיש עמה זכות לחוכר לרכשם בתום תקופת החכירה בחינם או במחיר הזדמנותי נקראת חכירה מימונית שלעיתים רואים אותה כרכישה מלאה של הנכס, תוך פירעון הסכום בתשלומים. חכירה לתקופה קצרה יותר נקראת חכירה תפעולית והיא במשמעות של שכירות.
הסכם שכירות במקרקעין לתקופה ארוכה מ-25 שנים מכונה "חכירה לדורות".
החכירה משמשת בעיקר בקרקעות, למשל בישראל בהסכמי חכירה של מינהל מקרקעי ישראל. כמו כן נעשה שימוש בחכירה בתחום התחבורה בהסדר הידוע כליסינג, שהוא חכירה של כלי רכב לתקופה של מספר שנים, וכן בתחום הספנות והתעופה כאשר חברת תעופה או חברת ספנות חוכרת ספינה או מטוס מבעליו.
הגדרה.
חכירה היא מערכת יחסים משפטית המבוססת על הסכם, שבו צד אחד (המחכיר) שהוא בעל הקניין, מעניק זכויות קנייניות מסוימות לצד שני (החוכר). בתמורה להענקת הזכויות, החוכר משלם למחכיר "דמי חכירה". הסכמי חכירה עשויים להיכרת באשר לנכסי דלא ניידי או למטלטלין. לרוב הסכם חכירה עוסק בהקניית זכויות החזקה והשימוש בדומה להסכמי שכירות, ולעיתים ההסכם כולל התייחסות מפורשת ביחס לזכויות נוספות (בנייה בקרקע או מכירה לצד שלישי). במקרים מסוימים החכירה כוללת העברה גורפת של כלל הזכויות בקניין.
חכירת משנה.
חכירת משנה (נקראת בשפה העממית "סאבלט") היא הסדר שבו החוכר מעביר את הזכות לעשות שימוש בנכס לצד שלישי. לדוגמה, חברה יכולה לשכור שטחים משרדיים בבניין עסקי, ישירות מבעל הבניין (המשכיר), ולאחר מכן להשכיר חלק מהשטחים לחברה אחרת. החוק מגדיר כי במקרים של חכירת משנה כל המחויבויות החוזיות של המחכיר המקורי נותרות בתוקף, וחלות על הצד השלישי.
חכירת משנה יכולה לחול גם במקרים של השכרת רכב. בחכירת משנה, חוכר או בעל הרכב יכול להשכיר את הרכב לצד שלישי לשימוש בתאריכים ספציפיים, באמצעות הסכם חוזי. למרות שהסדר זה אינו פופולרי, קיימת מגמה הולכת וגוברת לשימוש בסידור זה בנסיעות עירוניות.
בנדל"ן למגורים, "סאבלט" מתאר מצב שבו אדם גר בדירה שכורה, אבל מאפשר לצד שלישי להשתמש בדירה, או בחלקים ממנה, לפרק זמן קצוב. בדרך כלל שימוש כזה מנוגד להסכם בין הדייר לבעל הבית, ולעיתים הוא נעשה ללא ידיעתו.
חכירה בישראל.
חכירת הקרקעות של מינהל מקרקעי ישראל.
עם קום המדינה ב-1948 (ה'תש"ח) החל דיון על מעמדן של קרקעות שנקנו במסגרות שונות בידי קרנות של יהודים מהעולם, ובראשן הקרן הקיימת לישראל. בדיון זה הוחלט על הקמת מינהל מקרקעי ישראל.
על פי הצעתו של השר זרח ורהפטיג הוחלט שקרקעות אלו יעמדו לטובת העם היהודי, בייחוד במקרה של עליה המונית, ולכן הן לא יימכרו לצמיתות אלא יוחכרו לחמישים שנה. חכירה זו הייתה אמורה להתחדש בתום התקופה. מינהל מקרקעי ישראל ואגף ההתיישבות בסוכנות היהודית בנו על אדמות אלו יישובים ליהודים, בדרך כלל על פי מפתח פוליטי או עדתי. במושבים ובקיבוצים הייתה ועדת קבלה שיכלה לסנן את המועמדים להתיישבות, ולשמור על אחידות האוכלוסייה ביישוב. רוב המושבים, הקיבוצים ועיירות הפיתוח נבנו על אדמות אלו, ותושביהם שילמו דמי חכירה שנתיים, או דמי היוון (דהיינו: תשלום חד-פעמי המשקף את ערכם של דמי החכירה השנתיים).
חכירה זו הייתה נתונה בוויכוח, בייחוד לאחר 1997, כאשר הקשת הדמוקרטית המזרחית תבעה שוויון זכויות לאור החלטות המוסדות המיישבים לאורך השנים. לאור מדיניות האקטיביזם השיפוטי של נשיא בית המשפט אהרן ברק, מדינת ישראל ומינהל מקרקעי ישראל נתבעו בידי קבוצת ארגונים ובראשם עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל. בעקבות ותביעה זו, הסתמנה החלטה במינהל מקרקעי ישראל ובקרן הקיימת לשנות את אופן פעולתה, ובמיוחד להעביר קרקעות של הקרן הקיימת למנהל, על מנת להסיר מעליה אחריות.
ב-3 ביולי 2009 החליטה הכנסת, בדיון מיוחד במהלך פגרת הקיץ, ובלחץ ראש הממשלה בנימין נתניהו על העברת הבעלות במרבית הקרקעות הנתונות לחכירה מידי המינהל לידי החוכרים, והפרטת המינהל.
השימוש בחכירה בשוק הפרטי.
השימוש בחכירה נפוץ בשוק הפרטי במטרה לעקוף את הוראות . הסעיף נועד למנוע ביצוע עסקה בחלק מחלקת מקרקעין, כיוון שעסקה כזו תפצל את החלקה. הסעיף קובע: "...ואין תוקף לעסקה בחלק מסוים במקרקעין, והכל כשאין בחוק הוראה אחרת".בעלי מקרקעין שביקשו למכור רק חלק מן המקרקעין שברשותם, עקפו את הוראת סעיף 13 על ידי ביצוע עסקת שכירות (שמוכרת כחריג לסעיף 13, על-פי ) לתקופות ארוכות מאוד (לדוגמה 99 שנים או אפילו 999 שנים). מובן שעסקה כזו מעבירה הלכה למעשה את הבעלות רק בחלק מהמקרקעין, חרף הוראת סעיף 13. בתי המשפט בישראל נמנעו מלקבוע שהעסקאות הללו נוגדות את סעיף 13 וכך הפכה החכירה לכלי שבאמצעותו הצליחו בעלי מקרקעין לבצע עסקאות שהחוק אוסר.
במקורות יהודיים.
החכירה מוזכרת בתלמוד במקומות שונים, ובייחוד בסוגיית השבת קרקעות "אבות" ליהודים ו"יישוב הארץ":
כיפה (אתר אינטרנט)
כיפה הוא אתר חדשות ותוכן המיועד לציבור הדתי לאומי.
היסטוריה.
האתר הוקם על ידי בעז נכטשטרן בשנת 2000 כאשר היה תלמיד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה (לאחר מכן עבר לישיבת אורות שאול). מטרתו המקורית הייתה לאפשר למכור חמץ לפני פסח דרך האינטרנט והוא כלל בתחילה רק מתכונים של אמו של בעז ודברי תורה שלוקטו, תוכני הפורטל הורחבו עם הזמן.
תוכן האתר.
האתר משמש כאחד מאתרי החדשות ופורטלי הרשת הדתיים המובילים.
מערכת הפורומים של האתר מגוונת ועוסקת בנושאים שונים אשר רובם סביב הווי החיים הדתי, כגון "היריון ולידה", "נשואים טריים", "ישיבות", "שירות לאומי וכן פורומים של תנועות נוער ויישובים דתיים. הפורומים הבולטים ביותר הם "הורות ומשפחה" העוסק בנושאי זוגיות וילדים, התרבות של המגזר הציוני דתי ונושאים בוערים שעל סדר היום המגזרי ופורום "לא כלה דרכנו" העוסק בנושא הפנויים פנויות במגזר הדתי לאומי.
באתר קיימת גם פינת מתכונים כשרים משוכללת אשר הוקמה על בסיס פורום המתכונים, מספר בלוגים, מדורים קבועים ואמרים בנושאים שעל סדר היום, כגון פרשת השבוע, משפחה, כשרויות, חדשות ועוד.
באתר ישנו מדור שאלות ותשובות, שבו ניתן לשאול רבנים מתחומים שונים מגוון שאלות. כמו כן, ישנה אפשרות להתייעצות עם אנשי מקצוע. מבין הרבנים שעונים ניתן למנות את הרב יוסף אלנקווה, הרב יובל שרלו, הרב יהודה עמיחי, רבני ארגון כושרות, רבני ארגון בית הלל, רבני מכון התורה והארץ, רבני ישיבת ברכת יוסף, רבני ישיבת הר ברכה, הרב משה קליין, הרב בן ציון אלגאזי, הרב ברוך אפרתי, הרב בניהו ברונר, הרב אלדד יונה, ועוד רבים מרבני הציונות הדתית.
בנוסף ישנן באתר רשימות וביקורות על מקוואות ברחבי הארץ, פינת ביקורת סרטים עם דירוגי צפייה לפי אמות מידה הלכתיות וחינוכיות, לוחות מכירה שונים, דוגמאות לכיפות, הכרויות, קישורים לאתרי יהדות שונים וכן אתר לקראת חתונה.