פיליפ פרייהר פון בסלאגר (בגרמנית: Philipp Freiherr von Boeselager) (6 בספטמבר 1917, טירת היימרצהיים ליד בון - 1 במאי 2008, טירת קרויצברג ליד אלטנר, ריינלנד-פפאלץ), קצין ורמאכט גרמני שהיה בין הקושרים נגד היטלר, והאחרון מחברי החוג הפנימי של הנינג פון טרסקו וקלאוס שנק פון שטאופנברג שנותר בחיים. בסלאגר, נצר למשפחה אריסטוקרטית, היה בעלים של יערות ועסקן בתחום היערנות בגרמניה.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
פיליפ פון בסלאגר נולד בשנת 1917 כילד רביעי מבין שמונת ילדיהם של אביו אלברט פון בסלאגר ואמו מריה-תרזה פון סליס-סוליו באחוזת המשפחה, טירת היימרצהיים שבקרבת בון. במשפחה האריסטוקרטית שררה רוח הקתוליות של חבל הריין.
כקתולי אדוק גילה בסלאגר כבר בנעוריו עמדה מהוססת כלפי הנאציזם. הסרת הצלבים מבתי הספר קוממה אותו. בשנת 1936 השלים את לימודיו בבית הספר של המסדר הישועי בבאד גודסברג. כוונתו הייתה ללמוד משפטים, על מנת להצטרף לשירות החוץ הגרמני. סבו ייעץ לו שלא לפנות למסלול זה בגלל עמדת השלטון הנאצי, ותחת זאת להתגייס לצבא, ובסלאגר הצעיר הצטרף לרגימנט הרכוב בפאדרבורן.
במלחמת העולם השנייה.
בסלאגר הוצב כעוזרו האישי של גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה בחזית המזרחית. שם התוודע לראשונה להשמדה השיטתית של יהודים וצוענים. מגעיו עם קציני אס אס בכירים ועם ראשי המפלגה הנאצית שכנעוהו בחוסר המוסריות של הנאציזם וביחסו קל-הערך לחיי אדם. בשנת 1942 הכיר את הנינג פון טרסקו במהלך התדרוך היומי של זה האחרון על המצב בשטחים שנכבשו מברית המועצות, והצטרף לקבוצת המורדים שהיה מראשיה.
במרץ 1943 היה בסלאגר מעורב בניסיון התנקשות בהיטלר. כאשר עמד היטלר לבקר בחזית, עלתה האפשרות להתנקש בחייו, ופיליפ בסלאגר ואחיו גאורג התנדבו למשימה. התוכנית הייתה לירות בהיטלר למוות, אלא שגנרלפלדמרשל פון קלוגה שלל אפשרות זו.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
נאצוויילר-שטרוטהוף (בגרמנית: Natzweiler-Struthof) היה מחנה ריכוז ועבודה, שהקימו הנאצים בקרבת הכפר נאצוויילר שבמחוז ווז' בצפון-מזרח צרפת, כ-50 ק"מ משטרסבורג.
המחנה היה פעיל מ-21 במאי 1941 ועד תחילת ספטמבר 1944, כאשר האס אס פינה את יושבי המחנה בצעדת מוות לכיוון מחנה דכאו. המחנה שוחרר על ידי כוחות בעלות הברית ב-23 בנובמבר 1944.
היסטוריה.
המחנה תופעל על ידי ה-DEST, אחד הארגונים שהשתייכו למחלקה הכלכלית והמנהלתית של האס אס (ה-WVHA). ארגון DEST היה האחראי העיקרי במהלך השלטון הנאצי על ניצול כוח העבודה של האסירים, השבויים ועובדי הכפייה.
באזור נאצוויילר היו מחצבי שיש, והמחלקה הכלכלית של ה-אס אס (מחלקה Amt W) סברה שיהיה כדאי מבחינה כלכלית להפיק שיש זה בעזרת עובדי חינם. לכן הביאו למקום ב-21 במאי 1941 קבוצת אסירים גרמנים. את קבוצת האסירים הראשונה שיכנו בתחילה במלון בשם שטרוטהוף, ושמו נוסף לשם העיירה על מנת להבדיל בין המחנה לבין היישוב.
מספרם הכולל של האסירים שעברו במחנה במהלך שלוש שנות קיומו מוערך ב-40,000. אסירים אלו הגיעו ממדינות שונות, בהן גרמניה, צרפת, ארצות השפלה, פולין וברית המועצות.
המחנה תופעל במיוחד עבור חברי תנועות התנגדות בארצות אחדות למשטר הנאצי, על פי הוראת לילה וערפל. המטרה הייתה לשבור את רוחם וגופם של המתנגדים באמצעות עבודה קשה, תוך כדי העלמתם, כך שקרוביהם לא ידעו היכן הם או מה עלה בגורלם.
מאחר שהאסירים לא היו מיומנים בעבודות חציבה ומשום שהסתבר שהתשואה מהפקת השיש הייתה גבולית מבחינה כלכלית (לא תמחרו כראוי את עלות השומרים ועלויות ההובלה), הוחלט לנצל את רוב האסירים לייצור נשק, לשיפוץ מנועי מטוסים ולעבודות נוספות על פי הצרכים המשתנים של הרייך, ורק מיעוט מהם הועסקו בחציבה.
אולם ככל שגברו ההפצצות על מרכזי התעשייה בגרמניה גופא חיפשו הגרמנים אתרים אלטרנטיביים להקמת מפעלי נשק ובתי מלאכה. היות שממילא בוצעו עבודות חציבה והובלת עפר במחנה נאצוויילר-שטרוטהוף, חשבו הגרמנים שתצפיות לא יבחינו בהגברת הפעילות בחפירות מתחת לפני הקרקע. לכן, חפרו מתחת לאתר המחנה והקימו בתי-מלאכה תת-קרקעיים.
כמו מחנות ריכוז והשמדה אחרים, היו לנאצוויילר-שטרוטהוף מחנות משנה רבים. מחנות אלה היו ממוקמים משני עבריו של הגבול הגרמני-צרפתי לשעבר, רובם במחוזות אלזס ולורן ומיעוטם בבאדן-וירטמברג.
הקרמטוריום נבנה במחנה עם פתיחתו, והיה בשימוש שוטף לשריפת גופות אסירים שמתו או נרצחו.
במהלך חודש אוגוסט 1943 הסתיימה בנייתו של תא גזים במחנה.
במחנה נערכו גם ניסויים בבני אדם, שתוצאתם הייתה לרוב מות המשתתפים בניסוי. גם לצורך ביצוע ניסויים אלו הובאו למקום אסירים, לרוב יהודים, בעלי מאפיינים מבוקשים. היות שהמחנה היה קרוב למכוני מחקר בגרמניה עצמה, נוצלה עובדה זו לעריכת מחקרים בשיטות הרג וביעילות תרכובות גז שונות. בתחילה נערכו הניסויים על אסירי המחנה. אולם מאחר שכוח העבודה של האסירים היה נחוץ למאמץ המלחמתי הגרמני, הובאו במיוחד לנאצוויילר-שטרוטהוף אסירים יהודים וצוענים ממחנה ההשמדה אושוויץ, על מנת להשתמש בהם לניסויי הריגה בתא הגזים.
בנוסף, שימש המחנה מקור אספקה לחלקי גופות לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שטרסבורג.
בין האסירים במחנה היה הסופר הסלובני בוריס פאהור, אשר כתב את ספרו "נקרופוליס" בהתבסס על חוויותיו מתקופת המאסר.
עם השחרור על ידי כוחות בעלות הברית ב-1944 שהו במחנות המשנה כ-20,000 אסירים, ובמחנה הראשי שהו כ-7,000 אסירים.
לאחר המלחמה: הנצחה.
באתר הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים, ומתקני מחנה ההשמדה פתוחים לביקורי הקהל, ומשמשים כמוזיאון.
פיליפ פון בוסלאגר
פיליפ פון בזלאגר
נאצוויילר שטרוטהוף
טאז השד הטזמני
נצוויילר-שטרוטהוף
נאצוויילר
נצוויילר
שטרוטהוף
אלכסנדר ברקמן
אלכסנדר בֶּרְקְמן (באנגלית: Alexander Berkman; 21 בנובמבר 1870 - 28 ביוני 1936) היה סופר, ואנרכיסט רוסי-אמריקאי, מהדמויות המובילות של האנרכיזם בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא היה המאהב וחבר קרוב של אמה גולדמן, אנרכיסטית יהודיה איתה שיתף פעולה לעיתים קרובות וארגן איתה קמפיינים למען זכויות אזרח ונגד מלחמת העולם הראשונה. ב-1892 הוא ניסה להתנקש בתעשיין, הנרי קליי פריק, בנקמה על מעורבותו בשביתת הומסטד. כתוצאה מכך, ברקמן ריצה 14 שנות מאסר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא גורש מארצות הברית יחד עם גולדמן ומהגרים אנרכיסטים אחרים, כתוצאה מ"חוק הרחקת האנרכיסטים". הוא המשיך לכתוב ולנאום מחוץ לארצות הברית, ונפטר בצרפת בשנת 1936.
שנים מוקדמות.
ברקמן נולד בשם אובסיי אוסיפוביץ' ברקמן בווילנה, ליטא, בנו של איש עסקים יהודי עשיר. הוא גדל בסנקט פטרבורג, רוסיה, בה שונה שמו לאלכסנדר, שהיה שם נפוץ יותר ברוסיה. מאוחר יותר, הוא נודע בקרב חבריו בשם סשה (קיצור רוסי לאלכסנדר). שני הוריו מתו כשהיה צעיר, ובגיל 17 הוא היגר לארצות הברית.
זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית, ברקמן נהיה מעורב בפעילות פוליטית והחל להתעניין באנרכיזם באמצעות מעורבותו בקמפיין לשחרור הפעילים שהורשעו במהומות היימרקט ב-1886. ברקמן היה מסדר אותיות במגזין של יוהאן מוסט, "החירות", והושפע מההתססה הפוליטית של מוסט לפעילות מהפכנית, ולרעיון של "תעמולה באמצעות פעולה". ברקמן פגש את אמה גולדמן, מהגרת רוסית שעבדה אז בתעשיית הטקסטיל בניו יורק, וניהל איתה רומן. גם יוהאן מוסט חיזר אחרי גולדמן, אך גולדמן עזבה אותו במהרה למען ברקמן. ברקמן וגולדמן נהיו מעורבים במהרה בתנועה האנרכיסטית. הם נשארו חברים קרובים ושותפים לשארית חייהם.
ניסיון ההתנקשות.
למרות שברקמן התרחק בהדרגה מיוהאן מוסט, הוא המשיך להאמין ברעיון של פעולה אלימה ככלי שיהווה השראה לשינוי מהפכני. ב-1892, בגיל 22, ברקמן, משוכנע שפעולה אלימה היא הכרחית על מנת לעורר את התנועה האנרכיסטית, ניסה להתנקש בחייו של הנרי קליי פריק, תעשיין עשיר שהיה מעורב במחלוקת מרה עם עובדי מתכת בהומסטד, פנסילבניה. איגוד העובדים המאוחד של עובדי הפלדה והמתכת קרא לחבריו לשבות במפעל הפלדה בהומסטד, בבעלות פריק ואנדרו קרנגי. השובתים התבצרו במפעל ונעלו את הבעלים בחוץ. פריק החליט את ההחלטה השנויה במחלוקת, לשכור 300 שוברי שביתה מחברת השמירה פינקרטון, שהגיעו חמושים במטה לגרש את השובתים ולקחת בחזרה את השליטה על המפעל. כאשר הגיעו, השובתים חיכו להם וקרב עקוב מדם התרחש במקום. 10 אנשים נהרגו ו-60 נפצעו לפני שמושל הכריז של משטר צבאי.
ברקמן, עם הידע של אהובתו, אמה גולדמן, והעזרה של חבריו, תכנן לרצוח את פריק בניסיון התנקשות, כנקמה על ניסיונו לשבור את השביתה. לאחר שנכנס למשרדו של פריק, ירה ברקמן 2 יריות, ופספס את הירייה השלישית כאשר עוזרו של פריק תפס את ידו. פריק וברקמן החלו להיאבק על הרצפה, וברקמן הוציא כלי מתכת חד, ודקר את פריק 4 פעמים ברגלו.
למרות שנפצע קשה, פריק שרד את ההתקפה. ברקמן הורשע בניסיון לרצח ונשפט ל-22 שנה בכלא, מהן הוא ריצה 14 שנה, מהן שנים רבות בבידוד. למרות שאמה גולדמן הייתה מודעת למזימת ההתנקשות, וככל הנראה עזרה בשלבי התכנון, קושרי הקשר האחרים סירבו לספק ראיות נגדה, והיא לא נשפטה עקב חוסר ראיות. החלטתו של ברקמן להתנקש בפריק בוקרה על ידי לא אחר מאשר מורהו, יוהאן מוסט, שרמז שמטרת פעולתו של ברקמן הייתה לעורר סימפתיה כלפי פריק עצמו. גולדמן זעמה על ההאשמה הזו, והכתה בו בשוט בזמן הרצאה שנתן, בה הוא סירב להתנצל על האשמותיו. ברקמן שוחרר מהכלא במאי 1906.