בתשעת הפרקים הראשונים השתתפו בכל פרק 12 מתמודדים מ-6 מדינות שונות: ארצות הברית, ברזיל, גרמניה, יפן, מקסיקו וקוריאה הדרומית, כשבסך הכל השתתפו במהלך העונה 108 מתחרים. בפרק האחרון התמודדו כל מנצחי תשעת הפרקים. המנצח של העונה היה פיליפה קמרגו הברזילאי, אך הוא לא זכה בתואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי" משום שלא סיים את המסלול עד סופו.
עונה 2.
העונה עלתה לנטפליקס ב-15 בדצמבר 2017, והיא כללה עשרה פרקים. היא צולמה במשך שמונה לילות בסנטה קלריטה שבקליפורניה, והיא הוזמנה על ידי נטפליקס בטרם עוד קודם שידור העונה הראשונה.
בתשעת הפרקים הראשונים השתתפו בכל פרק 12 מתמודדים מ-6 מדינות שונות: איטליה, ארצות הברית, הודו, סין, ספרד וצרפת, כשבסך הכל השתתפו במהלך העונה 108 מתחרים. בפרק האחרון התמודדו כל מנצחי תשעת הפרקים. המנצח של העונה היה האיבין צ'ו הסיני, שסיים את המסלול כולו וזכה ב-50,000 דולר ובתואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי".
Carlson Wagonlit Travel
יחסי סיישל–ספרד
יחסי סיישל–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סיישל לבין ממלכת ספרד.
סקירה כללית.
היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת סיישל לממלכת ספרד נחשבים מצוינים. הם הצטמצמו מעט ב בעקבות דיג מוגבר ספרדי באזור. נכון ל-2019, שלושים ספינות ספרדיות (עליהן מתנוסס דגל ספרד או שבעל הספינה בעל אזרחות ספרדית) משתמשות בנמלה של ויקטוריה בירת סיישל כבסיס לפעילותן. ספרד עוזרת לסיישל בלחימה נגד שודדי הים.
ספרד וסיישל משתפות פעולה בתחום המים והאנרגיה המתחדשת ואף נערך ביקור בספרד של נשיא תאגיד המים של סיישל לצורכי התרשמות.
ז'ואו דה נובה
ז'ואו דה נובה ( João da Nova ) נולד בערך 1460 במקדה, נפטר ב־16 ביולי 1509 בקוצ'ין, הודו) היה חוקר האוקיינוסים בשירות פורטוגל. לזכותו כמגלה איי אסנשין ואיי סנט הלנה.
האי ז'ואן דה נובה, בתעלת מוזמביק, נקרא על שמו. אטול פרקר (באיי סיישל) נקרא במשך זמן רב, כאיי ז'ואו דה נובה. לעיתים נהוג לחשוב שאיי אגאלגה (באוקיינוס ההודי) נקראו גם על שמו אף על פי שהוא מעולם לא ביקר בהם.
ביוגרפיה.
ז'ואו דה נובה נולד למשפחה אצילית במקדה שבגאליסיה, אז ממלכה מכוננת של כתר קסטיליה בצפון מערב חצי האי האיברי. נובה נשלח על ידי משפחתו לפורטוגל, שם הוא גדל, כדי להימלט מהמאבקים בין הפלגים האריסטוקרטים המכונים "מלחמות אירמנדיניו". הוא גם היה ידוע בשם ז'ואו גאלגו. בשנת 1496 הוא מונה לראש העיר של ליסבון על ידי המלך מנואל הראשון.
מסע ראשון להודו.
ב־9 או 10 במרץ 1501 יצא ז'ואו דה נובה כמפקד המשלחת הפורטוגלית השלישית להודו, והוביל צי של ארבעה כלי שיט קטנים ביוזמה פרטית משותפת של פלורנטין ברטולומאו מרציוני ופורטוגזית דה אלווארו, מברגאנזה. במאי 1501, מאמינים כי נובה ראה את אי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי. לאחר שהכיף את כף התקווה הטובה, הוא אמר שגילה את מה שכונה מאז האי דה נובה בתעלת מוזמביק.
בהגיעו להודו, הקים נובה עמדת סחר והשאיר אחריו נציג, מטעם הקונסורציום הפרטי מרציוני-ברגנזה, ולא הכתר הפורטוגזי. ב -31 בדצמבר 1501, הצי הקטן של ז'ואו דה נובה התעמת עם הצי השליט ההודי של קליקוט בקרב מחוץ לנמל קננור, הקרב הימי הפורטוגזי הראשון באוקיינוס ההודי. כמה היסטוריונים העלו על דעתם כי נובה (או אחד מקברניטיו) אולי ביקר בציילון בשלב כלשהו בנסיעה זו, ארבע שנים לפני הביקור הפורטוגזי הראשון שתועד רשמית על ידי ד. לורנסו דה אלמיידה בשנת 6–1505.
הארמדה של נובה עזבה את הודו בינואר 1502. בשובו, גילה נובה את האי הדרומי באוקיינוס האטלנטי סנט הלנה ב־21 במאי 1502, יום החג של הלנה מקונסטנטינופול. מאמר שפורסם בשנת 2015 סקר את תאריך הגילוי ומציע כי כבר יאן הויגן ואן לינשוטן היה ככל הנראה הראשון (בשנת 1596) שהצהיר כי האי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ב־21 במאי. מאחר שישנם הבדלים בין לוחות השנה הנוצריים באותה תקופה, לא ברור על פי איזה לוח נקבע השם - התאריך האורתודוקסי או הפרוטסטנטי.
עם זאת, הפורטוגזים מצאו את האי שני עשורים לפני תחילת הרפורמציה והקמת הפרוטסטנטיות, ולכן לא ייתכן שהאי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ביום החג הפרוטסטנטי. תאריך גילוי אלטרנטיבי ב־3 במאי ביום החג הקתולי שחגג את מציאת הצלב האמיתי על ידי סנט הלנה בירושלים, כפי שצוטט על ידי אודוארדו דוארטה לופס בשנת 1591 ועל ידי סר תומאס הרברט בשנת 1638 שהוא מוצא אמין יותר מבחינה היסטורית מהתאריך הפרוטסטנטי של 21 במאי. המאמר מציין כי אם דה נובה גילה את התגלית ב־3 במאי 1502, ייתכן שלא היה קורא לאי אילה דה ורה קרוז (אי הצלב האמיתי) מכיוון שפדרו קברל כבר הקצה את אותו שם לקו החוף הברזילאי, שהוא חשב שהוא אי גדול, ב־3 במאי 1500.
חדשות על תגליתו של קברל הגיעו לליסבון היישר מדרום אמריקה לפני שהצי של דה נובה יצא לדרך להודו בשנת 1501. אם דה נובה ידע שכבר הוקצה שמו של הצלב האמיתי, השם האלטרנטיבי הברור והמתקבל ביותר עבורו היה - "סנט הלנה".
מסע שני להודו.
1505-6.
ב־5 במרץ 1505 נובה התחיל בהפלגה נוספת להודו כקפטן של האונייה "פלור דה לה מאר" בארמדה ההודית הפורטוגזית השביעית בפיקודו של פרנסיסקו דה אלמיידה, המשנה למלך פורטוגל בהודו. נובה קיבל תעודה מהמלך שהעניקה לו דרגה גבוהה ופיקוד של צי החוף ההודי. במזרח אפריקה, הארמדה כבשה את קילווה והמשיך לכיבוש מומבסה.
לאחר חציית האוקיינוס ההודי, הארמדה בילתה זמן מה בהקמת מבצרים ופשיטה על נמלים, לפני שבסופו של דבר הגיע לקוצ'ין באוקטובר. שם חנך פרנסיסקו דה אלמיידה את כהונתו כמשנה למלך בהודו הפורטוגזית, אך סירב לאפשר לז'ואו דה נובה להיות המפקד הראשי של צי הסיור בחוף ההודי. אלמיידה טען שה"פלור דה לה מאר" הייתה אונייה גדולה מכדי להיכנס אל לגונות החוף ההודיות ולכן אינו מתאימה כספינת סיור. אלמיידה הציע לז'ואו דה נובה את האפשרות לעבור לקרוול, ולתת את "פלור" לפיקוד קברניט אחר, אך נובה בחר להחזיר אותה לליסבון בעצמו. לאחר מכן מינה אלמיידה את בנו, לורנצ'ו דה אלמיידה, כמפקד הסיור.
עם עזיבתו את הודו בפברואר 1506, התגלו חורים בגוף הספינה "פלור דה לה מאר" והייתה דליפה בגוף הספינה. הדבר היה ליד זנזיבר, ונובה נאלץ לעצור לתיקונים באיי תעלת מוזמביק. את שמונת החודשים הבאים הוא בילה בתיקון הספינה, וכן התעכב בגלל מחלות ורוחות מנוגדות.
הוא עדיין היה תקוע עם ספינתו הדולפת בפברואר 1507, אז הגיעה הארמדה השמינית, בפיקודו של טריסטאו דה קונחה, לאי מוזמביק. קונחה עזר להשלים את התיקונים, העביר את המטען לאונייה שהפליגה לליסבון וסיפח את נובה ואת פלור דה לה מאר לצי שלו בדרך להודו.
ז'ואו דה נובה השתתף בכיבוש האי סוקוטרה, בים הערבי, באוגוסט 1507. להפתעתו הוטל עליו להישאר בסוקוטרה עם סיור בים סוף, ניתוק של שש אוניות בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי, ולא להמשיך עם קונחה להודו. אולם נוכחותו בים סוף התבררה כהפרעה לאלוברקרקי.
מלבד התסכולים שלו עצמו, נובה שמע את סיפורי קברניטי הסיור על העושר בהודו. הודו נראתה בעיניו אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית מהגבעות המדבריות של ערב שהוקצו להם לסיור. באוגוסט – ספטמבר 1507 הוביל אלבוקרקי את החוליה הקטנה שלו למפרץ עומאן והחל לפשוט על רצף של ערי חוף - קוריאט, מוסקט - וסימן את כוונתו להמשיך בדרך זו לאורך כל החוף הערבי עד מעבר למיצר הורמוז.
אחרי כיבוש מוסקט, ז'ואו דה נובה המותש הגיש בקשה רשמית לאלבוקרקי לעזוב את השייטת שלו ולהמשיך להודו (לכאורה לבקש תגבורת מהמשנה למלך המשנה אלמיידה). כשבקשתו נדחתה, נובה מחה והוחזק במעצר. בהמשך הוא זכה לחנינה ושוחרר, מכיוון שהיה צורך בפיקודו בקרב הורמוז באוקטובר 1507.
זמן קצר לאחר הקרב, נובה עמד שוב במרכז סדרת תלונות מחודשת, הפעם על הקמת מצודה בעיר הורמוז. בתחילת 1508, במהלך בניית המצודה, חמקו שלוש מאוניות הסיור מעיניו של אלבוקרקי והפליגו להודו, מתוך כוונה להגיש תלונות רשמיות נגד אלבוקרקי אצל פרנסיסקו דה אלמיידה בקוצ'ין. ז'ואו דה נובה לא היה ביניהם. אלבוקרקי החליט לשחרר אותו, בתקווה שעל ידי המחווה המאוחרת הזו, נובה עשוי לטהר את שמו. הוא לא עשה זאת. כשהיה בקוצ'ין, ז'ואו דה נובה הצטרף לשלושת הקברניטים האחרים בפתיחת תיק רשמי נגד אלבוקרקי.
ז'ואו דה נובה לחם בקרב בפברואר 1509, אנייתו, פלור דה לה מאר, שימשה בידי פרנסיסקו דה אלמיידה כספינת הדגל של צי הקרב הפורטוגלי. במרץ אותה שנה, אלפונסו דה אלבוקרקי בעצמו, הגיע באותה עת לקוצ'ין. הוא רצה להדיח את אלמיידה כמושל הודו. אולם ז'ואו דה נובה, יחד עם הקברניטים האחרים, הגישו עתירה בטענה שאלמיידה לא יוותר על תפקידו, כי אלבוקרקי לא כשיר לשלטון. במאי אותה שנה, אלמיידה פתח רשמית מועצה בקוצ'ין לבירור הבקשה של אלבוקרקי. נובה וחברי הסיור האחרים הציגו את התיק נגדו.
ז'ואו דה נובה נפטר זמן קצר לאחר מכן, ביולי 1509, רק כמה שבועות לפני שאלמיידה מסר את כתב האישום נגד אלבוקרקי. יש שטוענים כי אלבוקריקי שילם על הלוויה של ז'ואו כאות הוקרה על עזרתו בכיבוש מיצרי הורמוז.
רפאל שרף
רפאל פליקס שרף (באנגלית: Rafael Felix Scharf; 1914, קרקוב – 16 בספטמבר 2003, לונדון) היה עיתונאי וממייסדי "Jewish Quarterly Review".
ביוגרפיה.