גילוי הנוכחות הסובייטית הביא לצמצום הדרגתי של תקיפות העומק המוצלחות (שכונו מבצעי פריחה) עד להפסקתם המוחלטת באפריל 1970. בהדרגה ויתר חיל האוויר הישראלי על גיחות בחבלי ארץ נוספים במצרים במטרה להימנע מעימות ישיר עם כוחות סובייטיים. בשלב מסוים נאלץ חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות רק בסמוך לתעלה והציב לעצמו למטרה למנוע פרישת טילי SA-3 במרחק של 40 ק"מ ממנה. אולם גם את יעד זה התקשה חיל האוויר למלא כאשר כוחות סובייטיים החלו לקדם סוללות טילים מאוישות בזחילה מתמשכת לאזור התעלה. שינוי זה הביא את חיל האוויר להגבלה משמעותית בחופש פעולתו. הרעה נוספת מבחינתה של ישראל ארעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי F-4 פנטום ישראליים.
הצלחותיהם של המפעילים הרוסים הביאה אותם לתעוזה הולכת וגוברת שהתבטאה במשטר טיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם. ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני שיגרו לעברו טיל אוויר-אוויר אטול פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 515.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים. בישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הרוסים. הממשלה בראשות גולדה מאיר אישרה מבצע לניהול קרב אוויר יזום עם הטייסים הסובייטיים. ב-30 ביולי יזמה ישראל קרב האוויר המוני שנקרא מבצע רימון 20 ובו הופלו חמישה מטוסים סובייטיים ללא אבדות לישראל.
עד לסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970, השתדלו הסובייטים והישראלים שלא לנהל ביניהן שוב קרבות אוויר אך בתקופה זו התנהלו קרבות קשים בין מערך ההגנה האווירית הסובייטית לבין טייסי הפנטום הישראלים שבמהלכם נפגעו סוללות סובייטיות על מפעיליהן בהפצצות הישראליות וכן הופלו מטוסים ישראלים אחדים.
פניה מצרית להגברת הסיוע הסובייטי.
על אף שהמלחמה המתמשכת שחקה את צבא מצרים, והשפיעה משמעותית על העורף המצרי בשל תקיפות חיל האוויר, שאף נאצר להסלים את המלחמה כנגד ישראל. בחודש יוני 1970, לקראת סוף המלחמה ניסה ליזום פתיחת חזית נוספת ומתואמת נגד ישראל בוועידת פסגה ערבית שנפתחה ב-20 ביוני וננעלה ב-23 ביוני אך מדינות ערב שהשתתפו בה לא הגיעו להסכמות ביניהן. לאחר כישלון הוועידה פנה שוב נאצר לברית המועצות בבקשה להגברת הסיוע והמעורבות הסובייטית בארצו.
לצורך כך יצא נאצר לביקור ממושך במוסקבה החל מ-29 ביוני ועד ה-17 ביולי ועימו סגנו עלי צברי, שר החוץ מחמוד ריאד, שר המלחמה מוחמד פאוזי ואחרים.
במהלך הביקור מתח ביקורת על הכוחות הסובייטיים שפעלו ללא תיאום מספק עם צבא מצרים וביקש ציוד רב ומתוחכם:
מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב נעתר לרוב הבקשות והודיע לעמיתו ביום הביקור האחרון על היקף הסיוע הנוסף שאושר להעביר למצרים. אולם הסיוע שהגישו הסובייטים הועבר למצרים רק לאחר הפסקת האש עם ישראל. אמצעי לוחמה אלקטרונית המתוחכמים ביותר שהיו ברשות ברית המועצות הועברו בחודש אוגוסט, יחידת טילי קרקע אוויר המתקדמת SA-6 שהייתה זו הופעתה הראשונה במזרח התיכון על מפעיליה הסובייטים נפרשה באזור הסכר הגבוה באסואן, את המפציצים לא ששה ברית המועצות להעביר והתנתה את העברתם בהכנת נמלי התעופה ובכל מקרה הודיעה כי העברתם תיעשה במועד מאוחר יותר, מפציצים אלה לא הועברו לבסוף. ברית המועצות הסכימה בנוסף להעביר חמישה מטוסי מיג 25 חדישים מדגם צילום. בקשת נאצר להשתתפות טייסים סובייטים בגיחות בחזית התעלה נענתה בהססנות רבה אך ככל הנראה לבסוף נענתה גם היא בחיוב. אולם כאמור, לא עמדה הבטחה זו במבחן המציאות מאחר שב-7 באוגוסט 1970 נסתיימה המלחמה.
יש הסבורים כי ביקורו זה של נאצר נעשה על אף שידע מראש שסוף המלחמה קרוב וביקש להשיג נשק ותמיכה על אף שידע שלא ישתתפו בקרבות.
לאחר מות נאצר וסיום המבצע.
גם לאחר מותו של נאצר ותום מלחמת ההתשה נותרו היחידות הסובייטיות על אדמת מצרים. ב-1 במרץ הוזמן נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת למוסקבה ללימוד עמדותיו. הוברר לסובייטים שסאדאת מעוניין בהמשך תמיכה סובייטית וברכש אמל"ח חדיש נוסף ובין היתר טילי קרקע קרקע מסוג סקאד לטווח של מאות קילומטרים ומפציצים ארוכי טווח שיוכלו לפגוע בעומק מדינת ישראל. הסובייטים נענו לחלק מדרישות הרכש ובמקביל הגדילו את כמות היועצים אך סירבו למכר טילי קרקע קרקע ומפציצים.
באוקטובר 1971 שב סאדאת וביקר במוסקבה וחזר על דרישתו לטילי קרקע קרקע ומפציצים. ב- 17 ביולי 1972 ולאחר תלונות חוזרות ונשנות על סרוב הסובייטים למכור אמל"ח התקפי זה הודיע סאדאת לסובייטים שאין לו עוד צורך ביועצים אך הוא מסכים שהיועצים שהיו לפני המבצע יישארו במצרים. בתגובה הודיעו הסובייטים כי המשימה הושלמה והחזירו לברית המועצות עוד באותו החודש כ- 20,000 חיילים על ציודם. כ- 1,000 יועצים בלבד נותרו על אדמת מצרים, כן השאירו הסובייטים מספר סוללות טילי קרקע אוויר מיושנות ונוכחות צי סובייטי בנמלי הים המצריים. יועצים אלה ליוו את הצבא המצרי בהכנות למלחמת יום הכיפורים. רובם עזבו ימים בודדים לפני פרוץ המלחמה.
זעזוע מוח (תוכנית טלוויזיה)
קול האוזר
קול קנת' האוזר (באנגלית: Cole Kenneth Hauser; נולד ב-22 במרץ 1975) הוא שחקן אמריקאי, ממוצא יהודי. התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "מהיר ועצבני 2", "דמעות של שמש", "פיץ' בלאק" ו"סיפורו של ויל האנטינג".
ביוגרפיה.
האוזר נולד בסנטה ברברה לקאס וורנר, ממקימות חברת ההפקה "האחיות וורנר" ולשחקן ווינגס האוזר. האוזר הוא גרמני- אירי מצד אביו ויהודי אמריקאי מצד אמו.
סבו היה המפיק מילטון ספרלינג.
הוריו התגרשו כאשר היה בן שנתיים, גדל בעיקר לצד אמו ואחיו למחצה והתגורר במשך שנה עם אביו שלימד אותו משחק וכיצד נבחנים לאודישנים.
בגיל 16 נשר מהתיכון כדי לפרוץ כשחקן.
קריירת משחק.
האוזר התחיל את דרכו בדרמות הנעורים: הגזענית "זר במגרש" שם פגש לראשונה והתחבר עם בן אפלק ומאט דיימון ו"טריפ נעורים" בתפקיד שחקן הפוטבול בני אודו'נל.
שיחק לאחר מכן בדרמת הפשע "ללמוד מהחיים".
ב-1997 פרץ האוזר לתודעה לאחר שחזר לשתף פעולה עם אפלק ודיימון בדרמה של גאס ואן סנט ע"פ תסריטם "סיפורו של ויל האנטינג", בסרט שיחק בתפקיד השרת בילי מק'ברייד, חברו של התלמיד המחונן ויל האנטינג.
בשנת 2000 הופיע בפנטזיית האימה הבדיונית "פיץ' בלאק" בתור השוטר ויליאם ג'יי ג'ונס, האחראי להסגרת האסיר הנמלט רידיק (וין דיזל), בנוסף הועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתו בדרמה הצבאית "טיירגלנד".
ב-2002 שיחק בדרמת המלחמה "בחירתו של הארט" בתור הסמל הגזען ויק בדפורד.
ב-2003 התפרסם האוזר בסרט הפעולה "מהיר ועצבני 2" בתור ברון הסמים קרטר ורון ובסרט המלחמה "דמעות של שמש" בתור רד אטקינס, המומחה לחבלה בצוות אריות הים שנשלח למשימה בניגריה.
ב-2004 שיחק בדרמת המתח "פאפרצ'י" בתור כוכב הוליוודי מפורסם בשם בו לראמי וב-2005 שיחק בסרט האימה "המערה" בתור חוקר המערות ג'ק מק'אליסטר.
ב-2006 הופיע בדרמה הקומית "הצד שלו, הצד שלה" בתפקיד לופוס, אחיו של מדריך הטיולים גארי גרובווסקי (וינס ווהן). בשנת 2010 שיחק בסדרת המשטרה "מרדף" בהפקת ג'רי ברוקהיימר בתפקיד הבלש ג'ימי גודפרי. ב-2014 הצטרף לעונה השנייה של הסדרה "חוצה את הקווים", דרמה משטרתית בכיכובה של טנדי ניוטון.
חיים אישיים.
האוזר נשוי לשחקנית סינתיה דניאל ואב לשני בנים.
מספרים (משחק)
מספרים או אווירונים הוא משחק ילדים קבוצתי המשלב תנועה וטקטיקה.
במשחק משתתפות שתי קבוצות ילדים שוות בגודלן של 10–15 שחקנים. לכל קבוצה ניתנים בתחילת המשחק 31 פתקים (לפי גרסה אחרת 25) כשעל כל פתק יש מספר מ-1 עד 31 (או 25). כל שחקן מקבל פתק אחד מראש הקבוצה, שאינו לוקח חלק פעיל במשחק ונמצא ב"בסיס" של הקבוצה ותפקידו לחלק את המספרים ולנהל את המשחק מבחינה טקטית ואסטרטגית.
במהלך המשחק השחקנים מנסים לתפוס שחקני יריב על ידי קריאה "עצור מספר", או לפי גרסה אחרת על ידי נגיעה זה בזה. כאשר מתרחשת התקלות כזו בין שחקנים מקבוצות יריבות, השחקן בעל המספר הגבוה יותר ביניהם "מנצח" ולוקח את הפתק של יריבו. לדוגמה, אם שני שחקנים נפגשו ולאחד יש מספר 19 ולאחר יש מספר 17, הראשון מנצח. השחקן שנלקח ממנו הפתק חוזר לבסיס קבוצתו, מקבל פתק חדש וממשיך במשחק. את המספר הגבוה ביותר - 31 (או 25), יכול לנצח רק השחקן בעל פתק מספר 1 בקבוצה היריבה. בדרך כלל השימוש בשני המספרים הללו נשמר לשלבים המתקדמים של המשחק.
לכל קבוצה יש שחקן בעל מספר מסוים שהוא "מרגל". תפקידו הוא לעצור את שחקני היריבה ולבדוק את מספרם, ולמסור את המידע החיוני לחברי קבוצתו כדי שיידעו את מי כדאי לעצור ובמי לא כדאי להתקל. המרגל הוא "בלתי פגיע" - אי אפשר לקחת את מספרו והוא גם לא יכול לקחת מספרים מהקבוצה היריבה, והוא אינו יכול להחליף את תפקידו לאורך כל המשחק. השחקנים משתדלים להימנע מהתקלות עם המרגל של הקבוצה היריבה כדי לא להסגיר את מספרם. במהלך המשחק השחקנים משתדלים לגלות את מספרי השחקנים של הקבוצה היריבה ואת מיקומם, ולתכנן מהלכים טקטיים כדי לקחת פתקים של שחקנים בעלי מספרים נמוכים, ולהימנע ממפגש בלתי רצוי עם שחקנים בעלי מספרים גבוהים.