האיקונין של אם ישו מקאזאן נחשב לאחד הקדושים ברוסיה. לפי המסורת הוא התגלה ב-8 ביולי 1579 בקאזאן על ידי הכומר המקומי. לאחר שלושים שנים התמנה הכומר לראש הכנסייה הרוסית. בתקופת הצרות (תחילת המאה ה-17) הוא היה מראשי ההתנגדות הרוסית נגד הפולנים ונהרג על ידם. לפי המסורת, היה האיקונין עם הכוחות הרוסים בראשות קוזמה מינין ודמיטרי פוז'רסקי במהלך הקרבות לשחרור מוסקבה. לאחר הקרבות, בשנות ה-20 של המאה ה-17, הקים הנסיך פוז'רסקי קתדרלה מעץ והאיקונין הוצב בה. מבנה זה נשרף ובשנת 1635 הוקם המבנה הנוכחי. במהלך שלטונו של הצאר פיוטר הגדול הועבר האיקונין לקתדרלה חדשה שנבנתה בסנקט פטרבורג. בשנת 1801 נבנה בקתדרלה מגדל פעמונים חדש והוא הורחב בשנת 1865. עוד נערכו במהלך המאה ה-19 עבודות להרחבת המבנה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 האדריכל פיוטר ברנובסקי שחזר את המבנה והוא שב למראהו המקורי במאה ה-17. בהמשך נסגרה הקתדרלה ובקיץ 1936 נהרסה כליל. לפני ההריסה ובמהלכה ביצע האדריכל ברנובסקי מדידות מדויקות של המבנה, דבר באיפשר את הקמתו מחדש לקראת סוף המאה ה-20. עם נפילת השלטון הקומוניסטי, החלו עבודות הקמת הקתדרלה מחדש וב-4 בנובמבר 1990 הונחה אבן הפינה. שלוש שנים לאחר מכן, הסתיימה הקמת הקתדרלה.
מבנה הקתדרלה.
שטח הקתדרלה הוא 92 מ"ר בלבד. במהלך השנים היא עברה שינויים גדולים, אך במהלך שחזורה בין השנים 1925-1933, היא שבה למראה הנוכחי. המבנה מעוצב בצבעי לבן, זהב ואדום. הזהב מסמל את הזהר האלוהי, האדום את אש הטיהור ואת דמו של ישו, והלבן הוא סמל לטוהר ולקדושה. בפינה הצפון-מערבית של המבנה ניצב מגדל הפעמונים ובפינה הצפון-מזרחית שלו שוכנת קפלה קטנה.
חזקת החפות
הוסאר
הפסיכולוגיה האינדיבידואלית
מוזיאון חברון
מוזיאון חברון ממוקם בבית הדסה שביישוב היהודי בחברון, ומטרתו להנציח את תולדות ההתיישבות העברית בעיר חברון. המקום מספר את סיפורה ההיסטורי של "עיר האבות והאימהות" כמקום שורשי עם ישראל. המוזיאון מציג נקודות היסטוריות לאורך 4000 שנים בחברון. במיצג "לגעת בנצח" המבקרים מצטרפים למשפחה ישראלית העוברת משבר משפחתי שבעקבותיו היא יוצאת למסע שורשים היסטורי. יחד עם המשפחה הם חווים את מעמד רכישת מערת המכפלה בידי אברהם אבינו, ממשיכים במפגש יעקב ובניו, ועוברים את דרכו ההיסטורית של עם ישראל מימי התנ"ך, דרך היישוב הישן ופרעות תרפ"ט עד ימינו.
מבנה המוזיאון.
המוזיאון כולל אולם אירועים, מרכז מבקרים וחנות מזכרות.
אולם ההרצאות.
אולם ההרצאות משמש את המדריכים כהרצאת מבוא קודם הביקור באולמות התצוגה. במקום מוקרן החיזיון האור קולי "לגעת בנצח".
מרכז המבקרים.
במוזיאון יש חמישה אולמות תצוגה, אשר מעוטרים בציורי קיר של שמואל מושניק. הציורים יוצרים אווירה היסטורית תואמת לכל אחד מהאולמות. המבקר עובר מתקופה לתקופה על פי סדר כרונולוגי באמצעים טכנולוגיים.
ירושלים בהלכה
בהלכה ישנם דינים מיוחדים לעיר ירושלים, הנובעים מקדושתה ומהמצוות הרבות שיש לקיים דווקא בה. רוב דינים אלו אינם נוהגים כיום. בחלק מהדינים המיוחדים לירושלים, ישנו ספק האם הם נוהגים רק בשטח העתיק של ירושלים שהיה מוקף בחומה בימי בית המקדש הראשון והשני, או גם בשטח העיר החדשה שמחוץ לחומות.
ירושלים נתקדשה בקדושה ראשונה על ידי דוד ושלמה בתקופת בית ראשון ועל ידי עזרא נתקדשה פעם שנייה בתחילת תקופת בית שני. ישנה מחלוקת האם הקדושות שנתקדשה ירושלים בטלו עם חורבנה, אולם להלכה פוסקים כיום שקדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה גם לעתיד לבוא. אולם תחום ירושלים שנתקדש הוא לפי חומות ירושלים הקדומות שאותם קידשו דוד ושלמה, ולא לפי החומות בנות זמננו.
לירושלים יש קדושה מעל ארץ ישראל בכך שרק בה מותר לאכול מעשר שני, נטע רבעי וקדשים קלים, ואליה מביאים את הביכורים, בכור בהמה טהורה ומעשר בהמה הקרבים בבית המקדש. גם כיום, מצוות יישוב ארץ ישראל על ידי מגורים בירושלים גדולה יותר מאשר בכל הארץ.
קדושתה ומעמדה של ירושלים.
בירושלים הוקם בית המקדש הראשון בימי שלמה המלך, ובית המקדש השני, ובה ישבה הסנהדרין שהייתה הסמכות הדתית העליונה למחלוקות בהלכה. כתוצאה מכך נהגו בה הלכות ודינים רבים המיוחדים לבית המקדש ולסנהדרין כגון עלייה לרגל, עבודת הקורבנות, השקאת סוטה, זקן ממרא, קידוש החודש ועיבור השנה. כתוצאה מזה הייתה ירושלים המרכז ההלכתי של עם ישראל.
ברייתא המונה דינים ועקרונות הלכתיים המיוחדים לירושלים נישנית במסכת בבא קמא. ארבעה דינים נקבעו משום ש"ירושלים לא נתחלקה לשבטים", דין אחד מפני סכנה לעוברי אורח, ארבעה משום דיני טומאה וטהרה, ודין אחד נלמד במסורת:
ירושלים לא נתחלקה לשבטים.
בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטים בתקופת יהושע בן נון לא נתחלקה ירושלים לשבט מסוים, אף שהייתה על הגבול שבין נחלת שבט בנימין לשבט יהודה. לעומת העיר שלא נתחלקה, עובר הגבול בין שבט יהודה לבנימין בתוך שטח בית המקדש בהר הבית.
כתוצאה ממצב זה ישנם כמה דינים מיוחדים שאינם נוהגים כיום:
אכילת קורבנות ומעשרות בירושלים.
קדשים קלים.
ישנם קורבנות המוקרבים בבית המקדש ונאכלים רק בירושלים (המוקפת חומה) לטהורים. קורבנות אלו נקראים קדשים קלים. דוגמה לקורבנות אלו הם שלמים, בכור, פסח, תודה ומעשר בהמה. בשר קדשים קלים שיצא מחוץ לחומת ירושלים - נפסל מדין יוצא.
מעשר שני ונטע רבעי.
בכל ארבע מתוך מחזור של שבע שנים, ישנה מצווה להביא עשירית מהפירות לירושלים, ולאכול אותם בתוכה בטהרה. אסור לאכול פירות אלו מחוץ לירושלים. מצווה זו נקראת מעשר שני. במקרה ובעל הפירות גר הרחק מירושלים, הוא יכול לפדות את הפירות (בתוספת חומש) ולהעלות את דמיהם לירושלים, ולקנות בדמים דברי מאכל ושתייה. מעשר שני שנכנס לירושלים - אינו נפדה יותר אלא אם כן נטמא, וכן אינו יוצא ממנה שוב.
נטע רבעי היא המצווה לנהוג בכל פירות השנה הרביעית לנטיעת העץ כמעשר שני, ודיניה שווים למעשר שני, והיינו לאוכלם בטהרה בירושלים. חכמים תיקנו שאין פודים פירות נטע רבעי שגדלו בתחום של יום הליכה מירושלים. טעם תקנה זו הוא כדי 'לעטר את שוקי ירושלים בפירות'. תקנה זו בטלה לאחר החורבן.
דיני מעשר שני ונטע רבעי אינם נוהגים היום, מאחר שאין אפשרות להיטהר.
טומאה וטהרה בירושלים.
היות שרק בירושלים מותר לאכול מעשר שני וקדשים קלים הנאכלים בטהרה, ישנם דינים מיוחדים שנועדו למנוע טומאה בירושלים: (דינים אלו מובאים בברייתא במסכת בבא קמא)
כדי למעט בטומאה בתוך ירושלים, ישנם גם מקרים בהם חכמים גזרו טומאה על דברים מסוימים, אולם לא גזרו עליהם בירושלים:
דינים אלו אינם נוהגים כיום, מאחר שאין נוהגים כיום הלכות טומאה וטהרה.
דינים משום איכות סביבה.
ישנם דינים שסיבתם היא שיקולי איכות סביבה: (גם דינים אלו מובאים בברייתא בבבא קמא)
מתים וקבורה בירושלים.
הלנת המת.
דין נוסף בברייתא הוא שאין מלינים את המת בירושלים, היינו מת שנפטר נקבר עוד באותו ביום או באותו הלילה של היום בו מת, או מוצא חוץ לירושלים. ישנה מחלוקת האם דין זה נוהג גם כיום, אך נוהגים היום, במידת האפשר, לקבור מתים עוד ביום מותם. כחלק מדין זה, אין מעבירים מת בתוך ירושלים.
אולם ישנם מקרים כיום, בהם כן מלינים את המת וקוברים אותו רק למחרת, או כעבור כמה ימים, בעיקר משיקולים של כבוד המת, דבר הבא לידי ביטוי בייחוד אצל אישים חשובים שנפטרו. כך עם נשיאים וראשי ממשלה וכיוצא בזה, כשארון הנפטר מוצב בחצר הכנסת כדי לחלוק לו כבוד טרם יום ההלוויה, כמו למשל לפני הלווייתו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין ואישים ממלכתיים אחרים. כך נהוג גם לגבי קבורתם של אישים תורניים חשובים, כמו במקרה של הרב שלמה זלמן אוירבך שנקבר יום לאחר פטירתו, האדמו"ר מגור הרב פנחס מנחם אלתר שנקבר למחרת ליל מותו, וכן ראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שנפטר ביום הראשון של סוכות והובא לקבורה למחרת, ראש ישיבת מיר הרב רפאל שמואלביץ הובא לקבורה למחרת פטירתו.
קבורה בתחום ירושלים.
אין קוברים מתים בתוך תחומי העיר ירושלים. יוצאי דופן מכלל זה הם קבר דוד המלך בהר ציון וקבר חולדה הנביאה שהיו בתוך ירושלים עוד מימים קדמונים. ('מימות נביאים ראשונים')
בתקופת הקרבות ברובע היהודי במלחמת העצמאות, כאשר הרובע היהודי היה נצור, נקברו המתים בקבר אחים מיוחד בתוך תחומי העיר העתיקה מפאת הצורך. לאחר מלחמת ששת הימים הועברו הקבורים במקום להר הזיתים.
במשך השנים הוקמו בתי קברות שונים בגבול ירושלים, אך עם התרחבות העיר הקיפו שכונות חדשות את בתי הקברות כך שבתי הקברות נכנסו לתוך תחומי העיר. חלק מהנקרופוליס של ירושלים הקדומה שוכן בתחום השכונות החדשות מצפון לעיר העתיקה. מערות קבורה נמצאו בבית היתומים שנלר, ובאזור שמצפון לשער שכם. מערת קבורה המיוחסת לשמעון הצדיק נמצאת בתחום שכונת שייח' ג'ראח. מערת ניקנור נמצאת בתחומי הר הצופים. (במערה נקברו גם מנחם אוסישקין ויהודה פינסקר). קברי הסנהדרין נמצאים בלב שכונת סנהדריה של ימינו, ובסמוך אליהם שוכן בית הקברות סנהדריה שהיה פעיל מלאחר מלחמת העצמאות ושוכן בצמידות לקו העירוני, בית הקברות סמבוסקי שוכן במורדות הר ציון.
בית קברות קטן שוכן בגבעת רם בין הכנסת לגן סאקר ובית קברות נוסף נמצא בחצר בניין שערי צדק הישן ברחוב יפו. שני בתי הקברות האחרונים שימשו לקבורה בימי מלחמת העצמאות, בזמן שבלתי אפשרי היה לקבור מתים בהר הזיתים ולא היו מקומות קבורה אחרים. (בית הקברות סנהדריה והר המנוחות עוד לא הוכשרו אז)