מספר ימים לפני שחרור מחנה ברגן בלזן על ידי הצבא הבריטי ב-15 באפריל 1945 החליט מפקד המחנה יוזף קרמר לשלוח את כל היהודים שהיו במחנה למחנה הריכוז בטרזיינשטט. החל מינואר 1945 רוכזו 3,724 יהודים הולנדים ב"סטרנלאגר" (Sternlager, מחנה הכוכב) לצורך "תוכנית ההחלפה" של הימלר. כ-2,000 מביניהם נחשבו "מיוחסים" משום שהיו בעלי סרטיפיקטים או הגישו בקשות לסרטיפיקטים או ויזה למדינות אמריקה. קרמר הורה לאנשי האס אס לשלוח כ-7,000 אסירים יהודים בשלוש רכבות לטרזיינשטאט. הרכבת הראשונה עזבה את ברגן-בלזן ב-6 באפריל 1945 ועליה היו 400 אסירים מ"מחנה הכוכב" ו-2100 אסירים נוספים. הרכבת שוחררה ב-13 באפריל 1945 על ידי האמריקאים בעיר Farsleben. הרכבת השנייה יצאה מברגן בלזן ב-7 באפריל 1945 והגיעה לטרזיינשטט. הרכבת השלישית יצאה מברגן בלזן ב-10 באפריל 1945 ועליה היו כ-2,500 יהודים מהולנד, חלקם מ"מחנה הכוכב", מהונגריה ומיוגוסלביה. הרכבת הגיעה לטרביץ אך לא ליעדה, לימים נודעה בתור "הרכבת האבודה" או "הטרנספורט האבוד".
קורות הרכבת.
הגרמנים דחסו את האסירים היהודים בקרונות משא של בהמות ובקרונות פחם. רובם היו חולים בטיפוס, שחפת או מחלות אחרות וסבלו מרעב ומתשישות. הרכבת החלה מסע קשה אשר נמשך 13 ימים. היא נסעה בכיוון מזרח גרמניה וחיפשה נתיבי מסילות שלא הופצצו על ידי כוחות הברית, ולא היו באזורים שנכבשו כדי להגיע דרומה, לאזור פראג וטרזיינשטט. גם לאחר שברגן בלזן שוחרר ב-15 באפריל על ידי הבריטים נותרה הרכבת בשליטת הס.ס והמשיכה לנסוע. הרכבת נקלעה לחילופי אש בין כוחות הצבא הגרמנים ובין כוחות הצבא האדום והייתה נתונה להפצצות מהאוויר של כוחות הברית.
במהלך המסע מתו אסירים רבים. בכל פעם שהרכבת עצרה, אפשרו הגרמנים ליהודים להוריד את המתים בקרונות ולקבור אותם בשולי המסילה. חלק מהיהודים שירדו ניסו גם לחפש אוכל בשדות שליד הרכבת. ברכבת היו שני עורכי דין, יהודים, הולנדים, יצחק דה פריס ויוסף וייס, שערכו רשימות של כל מי שמת בדרך ובאיזו תחנה לאורך המסע הוצאה גופתו ונקברה וציינו את סימני הדרך שעל גבי פסי הרכבת. יום לפני סיום המסע ברחו החיילים הגרמנים מהרכבת והיהודים נותרו ברשות עצמם. ב-23 באפריל 1945 הגיעה הרכבת לתוך יער עבות במזרח גרמניה ונעצרה מחוץ לכפר טרביץ על ידי חיילים קוזקים רוסים מהצבא של המרשל ז'וקוב ואלה שחררו את הניצולים היהודים.
לאחר השחרור.
לאחר שחיילי הצבא האדום שחררו את ניצולי הרכבת הם שיכנו אותם בבתי העיירה שננטשו על ידי התושבים הגרמניים. החיילים הרוסים הקימו בית חולים שדה בטרביץ ובכפרים הסמוכים. הם טיפלו בחולים אשר שהו שם כחודש עד חודשיים ולאחר מכן חזרו לארצותיהם. חלק מהיהודים מתו בימים שלאחר השחרור.
הניצולים קברו את רוב הנספים בקבר אחים בבית קברות לא יהודי בטרביץ, ואחרים נקברו בבית הקברות היהודי שהוקם בטרביץ.
אחרי ששוחררו מהרכבת ושוכנו בעיר טרביץ, דה פריס ווייס הנפיקו וחתמו על תעודות זהות שחולקו ליהודים כדי שיוכלו לחזור להולנד.
לאחר המלחמה.
הצבא הרוסי הכין רשימות עם שמותיהם של 526 היהודים שנספו ב"רכבת האבודה" ונקברו בקבר האחים. העתקים של הרשימות נמצאים בארכיון שירות האיתור הבינלאומי בבאד ארולסן (Bad Arolsen) בגרמניה ובאתר "יד ושם".
ב"יד ושם" הוקם קיר זיכרון לזכר קרבנות "הרכבת האבודה".
במלאת חמישים שנים לסיום מלחמת העולם השנייה ושחרור המחנות נערך מסע זיכרון של ניצולי "הרכבת האבודה" ובני הדור השני ב-23 באפריל 1995 עד 27 באפריל 1995. במהלכו הם שיחזרו את המסע מווסטרבורק (Westerbork) לברגן בלזן והגיעו לטרביץ. שם הוקם קיר זיכרון לזכרם של היהודים שנספו במהלך המסע ב"רכבת האבודה" ולאחר שחרורה.
שבי&quot;ל
לובליאניצה
ביל רולינג
סר וואלס אדוארד רולינג (באנגלית: Wallace Edward Rowling, היה ידוע בשם ביל רולינג, באנגלית: Bill Rowling; 15 בנובמבר 1927 – 31 באוקטובר 1995) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-30. רולינג כיהן בתפקידו מעט יותר משנה והוא נבחר לאחר מותו של ראש הממשלה הפופולרי, נורמן קירק. רולינג לא הצליח להישאר בתפקיד, אך נותר מנהיג מפלגת הלייבור של ניו זילנד עד 1983.
ראשית חייו.
ביל רולינג נולד בפרבר הכפרי מארירי שליד העיירה מוטואקה, השוכן בסמוך לעיר נלסון בצפון האי הדרומי. הוא היה בן למשפחת חוואים ותיקה. הוא התחנך בבית הספר התיכון של נלסון ולמד באוניברסיטת קנטרברי, שם קיבל תואר בכלכלה. כמו כן הוא למד בקולג' לחינוך של קרייסטצ'רץ' והוסמך כמורה. לאחר שהשלים את לימודיו, לימד רולינג בכמה בתי ספר ברחבי ניו זילנד. ב-1958 עזב רולינג את תחום ההוראה והתגייס לצבא ניו זילנד, שם היה לעוזרו של מנהל החינוך בצבא. הוא בילה זמן קצר בשירות מעבר לים במלזיה ובסינגפור, במסגרת משימה שהייתה קשורה למצב החירום במלזיה.
חבר הפרלמנט.
בבחירות הכלליות של 1960 הוצגה מועמדתו של רולינג כנציג מפלגת הלייבור במחוז הבחירה של פנדלטון שבקרייסטצ'רץ'. פנדלטון נחשב למחוז בטוח של המפלגה הלאומית של ניו זילנד ורולינג הובס על ידי הארי לייק, שמונה להיות שר האוצר בממשלת המפלגה הלאומית שהוקמה לאחר הבחירות. בכל אופן, שנתיים לאחר מכן, התמודד רולינג בהצלחה בבחירות הביניים במחוז בולר, שהתקיימו עקב מותו של נציג הלייבור, ג'רי סקינר. רולינג החזיק במושב זה עד לבחירות של 1972 ואז, עקב ביטולו של מחוז בחירה זה, הוא המשיך לכהן בפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של טסמן.
כאשר עלתה מפלגת הלייבור לשלטון בהנהגתו של נורמן קירק ב-1972, מונה רולינג להיות שר האוצר. היה זה קידום מהיר למי שלא היה בעל ניסיון קודם כשר בממשלה. תקופת כהונתו של רולינג כשר האוצר הייתה סוערת משהו, עם מספר אתגרים משמעותיים שעמדו בפניו.
ראש ממשלת ניו זילנד.
לאחר מותו הפתאומי של נורמן קירק ב-1974, כיהן יו וואט כראש הממשלה בפועל במשך שבוע, עד אשר בחרה הלייבור את מנהיגה החדש. רולינג, שהיה סגנו של קירק, היה המועמד המוביל להחליפו, למרות שמנהיגות המפלגה ופדרציית העובדים העדיפו את יו וואט.
ב-6 בספטמבר 1974 אושרה רשמית בחירתו של רולינג כראש ממשלת ניו זילנד ה-30. בהמשך הוא מונה גם להיות חבר במועצה המלכותית. כמנהיג מפלגת הלייבור וכראש הממשלה הוא ספג מתקפות מחברי האופוזיציה בהנהגתו של רוברט מולדון ובאופן כללי נמתחה עליו ביקורת על חולשתו. תומכיו הכחישו זאת, באומרם שהוא בחר לא לקחת חלק בהתעמתות האגרסיבית שמולדון משך אותו אליה.
מנהיג האופוזיציה.
בחירות 1975 היוו תבוסה עבור הלייבור. במרכז מסע הבחירות של המפלגה עמדה הסיסמה "אזרחים למען רולינג" (Citizens for Rowling). הייתה זו מערכה שמאחוריה עמדו אישים מרכזיים שתמכו ברולינג. מערכה זו תויגה כאליטיסטית ובאופן כללי היא הביאה תוצאות הפוכות מאלו שהיא כוונה אליהן מלכתחילה.
בשנות השבעים המאוחרות, התנכר רולינג למאורים כאשר העביר את מאטיו ראטה, דוברה החשוב של מפלגת הלייבור לענייני המאורים, מהספסלים הקדמיים של המפלגה בפרלמנט. קודם לכן לקח רולינג על עצמו להחליף את ראטה כאחראי על הוועדה ליחסי הלייבור עם המאורים. ראטה הלין על חוסר הרגישות של במדיניות של הלייבור כלפי המאורים, פרש מהמפלגה והקים מפלגה משל עצמו, "מאנה מוטוהאקה", קודמתה של "המפלגה המאורית".
ב-1977 היה רולינג מעורב במהלך שהוביל להתפטרותו של חבר הפרלמנט מטעם המפלגה, קולין מויל, שנחקר במשטרה על פעילות הומוסקסואלית (שהייתה אז לא חוקית בניו זילנד) ואילץ אותו להתפטר. בוועידת המפלגה שהתקיימה באותה שנה הפגינו רבים נגד רולינג על כך ורבים בקהילה הגאה של ניו זילנד לא סלחו לו על כך עד היום.
יחד עם זאת, הצליח רולינג להיבחר שוב לתפקיד מנהיג המפלגה ובהדרגה אף לשפר את תדמיתו הציבורית. במערכות הבחירות של 1978 ו-1981 זכתה הלייבור במספר מושבים גדול יותר מזה של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה להשיג רוב בפרלמנט כדי להקים ממשלה.
למרות שרולינג הצליח לשקם את תדמיתו השלילית, רבים במפלגת הלייבור חשו שהגיע הזמן לשינוי. ב-1983 הוחלף רולינג בתפקידו כמנהיג המפלגה על ידי דייוויד לאני הכריזמטי שבבחירות של 1984 הצליח להביס את רוברט מולדון. בבחירות אלו פרש רולינג מהפרלמנט.
שנותיו האחרונות.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, התמנה רולינג לתפקיד שגריר ניו זילנד בארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן מ-1985 ועד 1988. בתקופת כהונתו עמד על סדר היום של היחסים בין שתי המדינות נושא הנשק הגרעיני. לאחר מכן, לאחר שובו לניו זילנד, החל רולינג להיות מעורב במספר ארגונים. הוא גם לקח חלק חשוב בפעילותו שלה המוזיאון של ניו זילנד.
ביל רולינג מת בנלסון ממחלת הסרטן ב-31 באוקטובר 1995.
אדולף בורגר
אדולף בורגר (בסלובקית: Adolf Burger, 12 באוגוסט 1917 - 6 בדצמבר 2016) היה סופר, טיפוגרף וניצול שואה יהודי-סלובקי שהיה מעורב במבצע ברנהרד. הסרט "הזייפנים", שמבוסס בעיקר על זיכרונותיו מימי השואה, זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2007.
ביוגרפיה.
בורגר נולד למשפחה יהודית בוולקה לומניצה, כפר בגבול סלובקיה-פולין (באותה עת באימפריה האוסטרו-הונגרית) שרוב תושביו היו גרמנים. אביו נפטר כשהיה בן ארבע וחצי, ולאחר מכן אימו, שלושת אחיו, סבו וסבתו עברו לעיר פופרד הסמוכה. בגיל 14 החל לעבוד בבית דפוס כסדר אותיות ודפס. אימו נישאה לנוצרי, וכך משפחתו לא הוגדרה כמשפחה יהודית, על פי החוקים האנטישמיים שנכנסו לתוקף עם תחילת המלחמה. ארגון השומר הצעיר סייע לאחותו ולאחיו המבוגרים ממנו לעלות לארץ ישראל, וכך הם ניצלו מציפורניהם של הנאצים בפתרון הסופי. אחותו הצעירה ברחה להונגריה שם הסתתרה עד תום המלחמה, ולאחריה עלתה גם היא לישראל.