הקושי הבולט בשיטתו של הלבני, שגם הוא עצמו היה מודע לו, היה הניגוד בין שיטתו לדעה המקובלת אודות עריכת התלמוד, למן רב שרירא גאון באיגרתו המפורסמת, דרך הראשונים והאחרונים ועד חוקרי התלמוד בעת החדשה. הדעה המקובלת מפרשת את מאמר התלמוד "רבינא ורב אשי סוף הוראה" במובן זה שהם (ובעיקר רב אשי) אלו שערכו את התלמוד במאה החמישית. הלבני טען שהוראה אינה גמרא וסוף אינו עריכה, אלא הוראה היא תמיד הלכה פסוקה (קיימת מסכת שלמה בשם "הוריות" העוסקת בהלכות פסוקות); לכן פירש הלבני "סוף הוראה" במובן של סוף מסירת הלכות פסוקות על ידי המסרנים (התנאים). הלבני חידש את קיומם של הסתמאים, שפעלו לאורך מאתים שנה, אף על פי שאינם ידועים בשמם ולא נזכרו במפורש בשום מקור היסטורי. את המימרה אודות רבינא ורב אשי הוא פירש כמימרה שעוסקת רק בפסיקת הלכה ומתבארת על רקע זמנה ומקומה.
ועדת פרס ישראל, בראשות פרופ' דניאל שפרבר, תיארה את חשיבות מחקריו:
"הוא מגדולי חוקרי התלמוד בדורנו. הוא ממזג באישיותו, בלימודו, ובמחקרו את למדנות בית המדרש הישן עם שיטות המחקר המודרניות במדעי היהדות. (...) פרופ' הלבני סלל דרך חדשה בחקר התלמוד הבבלי ומחקריו בעשרות השנים האחרונות מסמנים תפנית חשובה, ואפילו דרמטית בתחום זה, בעיקר בזכות פירושו המדעי לתלמוד הבבלי 'מקורות ומסורות'. (...) פרופ' הלבני העמיד תלמידים הרבה, ומחקריו, ספריו ומאמריו הקנו לו מוניטין בינלאומיים יוצאים מן הכלל".
שבירת הלוחות – שיטתו התאולוגית על השואה.
בספרו "שבירת הלוחות"
(עברית: הוצאת טובי, 2010) שטח הלבני את משנתו הפילוסופית על השואה ובה שלושה מרכיבים עיקריים.
הלבני, כיהודי דתי, ראה בשואה אסון מטפיזי-קוסמולוגי ולא ראה בשואה תוצאה של מעשי היהודים, אלא חלק מהאמונה בבחירה החופשית. הוא סבר שכל זמן שהיהודים היו קשורים לתורה שבכתב, כפי שהיה בתקופת התנ"ך, אלוהים התערב על מנת להציל את היהודים (למשל הוא הקשה את לב פרעה), אולם באותה תקופה לא הייתה בחירה חופשית. הלבני סבר כי בתקופת התושב"ע הייתה ליהודים בחירה חופשית משום שאז ניתנה התורה לבני האדם לפרשה ולהשלימה, בתקופת התושב"ע אין התגלות ובני האדם מחליטים בדבר ההלכה עד כדי כך שהם אפילו קבעו שהתורה "לא בשמים היא" ואפילו לא רצו לקבל הוראות מלמעלה, לכן הרשות ניתנה לנאצים לעשות מה שהם רוצים. עם זאת, בתורה נזכר פעמים מספר שהקב"ה מבטיח ליהודים לא לכלות אותם, שתמיד יהיה עם ישראל ואכן, אם כי בשואה נספתה 75% מיהדות אירופה, היהדות שרדה וקמה מדינת ישראל, שהיא הסמל של ההבטחה הזו.
חטאו ישראל – שיטתו בחקר המקרא.
ב-"Revelation Restored" הציע דרך לפשר בין ביקורת המקרא לאמונה בתורה מן השמים, וטען כי משה אכן מסר את התורה על הר סיני, אך היא נשחתה ואבדה במהלך הדורות, ועזרא שחזר אותה בימיו. גישה זו היא הרחבה של התפישה הקונסרבטיבית הישנה שהתפתחה בשנות ה-30, כשחדלה התנועה להתנגד למחקר ביקורתי של התורה, לפיה הטקסט אמנם מכיל טעויות סופרים אך הוא הקרוב ביותר לדבר האל המקורי.
ספריו.
מחקר תלמודי
מחשבת חז"ל וכתבים תאולוגיים
[הזכרונות תורגמו גם לגרמנית ולצרפתית]
[הספר תורגם גם לאיטלקית]
דוד וייס-הלבני
אדורים
אֲדוֹרַים הייתה עיר קדומה בהר יהודה, הנזכרת במקרא ובמקורות מימי בית שני. שמה השתמר בשם הכפר הערבי דוּרָא. שמו של היישוב אדורה, כ-5 ק"מ מצפון לה, על כביש חוצה יהודה, נבחר בזיקה לשם המקראי.
הזיהוי, הסקרים והממצא הארכאולוגי.
זיהוי האתר.
זיהויה המקובל של אדורים הוא כאמור בכפר דורא. האתר העתיק נמצא בגרעין הקדום של הכפר, אך לא בחלקו הגבוה אלא מעל הבאר.
הסקרים והממצא הארכאולוגי.
אתרה של דורא נסקר לראשונה באופן שיטתי בידי משה כוכבי ולאחר מכן בידי אבי עופר.
שטחו המרבי של האתר הקדום מוערך בכ-30 ד', כששיאי היישוב הם בתקופות הברזל 2ג וההלניסטית. ראשית היישוב בתקופת הברונזה התיכונה (כ-10 ד'), אולי מראשיתה ועד ראשית תקופת הברונזה המאוחרת 1. היישוב מתחדש בתקופת הברזל 2א (כ-11 ד') ונמשך ברציפות בתקופות הברזל 2ב (כ-17 ד'), 2ג (כ-30 ד': האתר ה-6 בגודלו בהר-יהודה), 2ד (כ-12 ד'), פרסית (כ-12 ד'), הלניסטית (כ-29 ד': היישוב החזק ביותר בעצמתו הקראמית), רומית 1 (כ-11 ד'). מהתקופה הרומית 2 לא זוהו חרסים. אחר כך מתקיים היישוב בתקופה הביזנטית (כ-13 ד') ובימי הביניים (כ-11 ד'). במהלך התקופה העות'מאנית גדל היישוב עד להיקף מרבי של כ-65 ד', כלומר מעבר לגרעין הקדום.
ההיסטוריה של אדוריים.
התקופה הכנענית (תקופת הברונזה).
לפי ממצאי הסקר יישוב האתר החל בתקופת הברונזה התיכונה, אלא שהיקפו לא היה גדול מאד, ואין הוא נזכר במקורות בני התקופה.
בתקופת הברונזה המאוחרת האתר חדל להתקיים, למעט אולי פרק זמן קצר בראשית התקופה, ובכך הוא דומה לאתרים רבים אחרים מתקופת הברונזה בהר יהודה ובהר המרכזי בכלל.
בעבר סברו כי אדורים נזכרת במכתבי אל עמרנה שמתקופת הברונזה המאוחרת, אלא שהשערה זו הופרכה זה מכבר, והעיר הנזכרת שם זוהתה כעיר בגולן.
תקופת בית ראשון (תקופת הברזל).
אדורים נזכרת במקרא רק פעם אחת, ברשימת הערים למצור המיוחסת לרחבעם. מרבית חוקרי המקרא דוחים את ייחוס הרשימה לימי רחבעם מסיבות שונות, וביניהן שאין זה סביר כי אילון וגת נכללו בממלכתו, וכן העובדה שבחלק מהערים הנזכרות לא נתגלה ממצא מתקופת הברזל 2א-ב, זמנו המשוער של רחבעם. ייתכן שאין רקע היסטורי ריאלי לרשימה כנתינתה בידינו. אם הרשימה כן היסטורית, נראה שזמנה הוא בין ימי חזקיהו לימי צדקיהו, וגם הממצא הארכאולוגי בהר יהודה תומך בכך. נראה כי תיארוך לימיו של צדקיהו תואם יותר לרשימה ולהיקפה, ומציג פחות בעיות מאשר תיארוך לימי חזקיהו, אך אין זו מסקנה מוחלטת.
כאמור, אדורים איננה נזכרת עוד במקרא, אולם ניתן לשחזר את תולדותיה לאור הממצא הארכאולוגי על רקע התמונה הארכאולוגית וההיסטורית הכללית בהר יהודה. אדוריים נוסדה בראשית תקופת המלוכה (תקופת הברזל 2א), והלכה וגדלה ברציפות עד סוף תקופת הברזל 2ג. במועד זה חרבו כל הרי יהודה, למעט ירושלים, במסע סנחריב לדיכוי מרד חזקיהו (שנת 701 לפסה"נ), ומסתבר שגם אדורים חרבה אז, לאחר מכן חלק מהערים לא חזרו להתקיים, ואילו אחרות יושבו מחדש אך בהיקף מצומצם יותר, וכך גם באדורים על פי הממצא. מאידך, בעת חורבן בית ראשון לא חרבו כל אתרי יהודה, וכיוון שאדורים ממשיכה להתקיים באותו היקף גם בתקופה הפרסית, אין לדעת אם חרבה ושוקמה, או שלא חרבה כלל. אשר לרשימת הערים למצור (לעיל), אם כן יש לה רקע היסטורי ממשי, הרי אדורים יכלה להיות חלק מהרשימה הן בימי מרד חזקיהו בסנחריב מלך אשור, והן בימי מרד צדקיהו בנבוכדנצר מלך בבל.
תקופת בית שני.
בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", מוזכרות הערים "אדורים" ו"מרשה" (השוכנת מצפון-מערב לאדורים) כערים בעלי אוכלוסייה אדומית.
שתי הערים הללו היו המרכזיות באפארכיה אידומיאה. מכיוון שמרשה נמצאת בשפלה הדרומית, קרוב יותר למישור החוף, וישבה בה אוכלוסייה פיניקית גדולה, הרי שאדורים, ששכנה על גב ההר בלב היישוב האדומי, הייתה למעשה העיר המרכזית שלו.
יוחנן הורקנוס החשמונאי היה במהלך של כיבושים וחיזק את האחיזה היהודית בעבר הירדן ובשכם, שם הרס את מקדש השומרונים על הר גריזים. את מלחמתו הבאה ערך יוחנן נגד שתי הפוליס שבאדום (אדורים ומרשה) וכבש את אזור הרי חברון כולו: "והכריע את כל האדומים והרשה להם להישאר בארץ אם יימולו ויאותו לקיים את חוקי היהודים והללו קיבלו על עצמם...ומאותו זמן ואילך היו הללו יהודים".
אדורים מוזכרת פעם נוספת בהקשר להחלטת המושל הרומי גביניוס לחלק את העם ביהודה החשמונאית "לחמישה בתי-דינים". יוסף בן מתתיהו כתב בספרו "מלחמת היהודים" כי לאחר ניצחונו של גביניוס על אלכסנדרוס בן אריסטובולוס, הוא מינה את הורקנוס השני על "משמרת בית המקדש ואת יתר עסקי השלטון מסר לטובי העם". וכך, על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, הוא ממנה את חמשת בתי-הדין: הראשון - בירושלים, השני - בגדר, את "בני הפלך השלישי תחת בית הדין" בצפון הארץ, בחמתא ליד טבריה, הפלך הרביעי - חבל יריחו ו"בראש החבל החמישי יישוב אשר בגליל. ומסיים יוסף בן מתתיהו, שלא מן הנמנע שנועדה להחניף לשלטון הרומאי: "והיהודים שמחו, כי נפדו משלטון היחיד, ומהיום והלאה ינהלו אותם טובי אחיהם".
אברהם שליט סבור כי אחד מחמשת המחוזות הוא אדורים.
ממצאי הסקרים הארכאולוגיים, שתוארו לעיל, מתיישבים היטב עם המקורות ההיסטוריים שנסקרו כאן.
משפט בלוך
משפט בלוך בפיזיקת המצב המוצק מאפיין את פונקציית הגל של חלקיק בפוטנציאל מחזורי, דוגמת אלקטרון הנע בגביש מחזורי. פונקציות גל אלו מכונות פונקציות בלוך.
המשפט קרוי על שם הפיזיקאי פליקס בלוך שפרסם אותו בשנת 1928.
למשפט שימושים וחשיבות רבה בפיזיקת המצב המוצק, לדוגמה לגבי מבנה הפסים במתכות.
ניסוח מתמטי.
למשפט מספר ניסוחים שקולים.
ניסוח 1.
נתון המילטוניאן מן הצורה:
formula_1
כאשר formula_2 פוטנציאל מחזורי עם מחזוריות של סריג כלשהו, כלומר עבור כל וקטור formula_3 בסריג ועבור הזזה סריגית formula_4, מתקיים:
formula_5.
אזי, הפונקציות העצמיות של ההמילטוניאן ניתנות לרישום כ:
formula_6
כאשר גם ל-formula_7 יש את אותה המחזוריות של הסריג: formula_8 לכל formula_3 בסריג ולכל הזזה סריגית formula_4.
ניסוח 2.
בהינתן המילטוניאן כנ"ל, קיים וקטור formula_11, כך שהפונקציות העצמיות של ההמילטוניאן מקיימות:
formula_12
לכל הזזה סריגית formula_4.
הוכחה.