עלילת הספר מתארת אינטלקטואל יהודי-וינאי צעיר בשם פרידריך לֶוֶונְברג (Löwenberg), הסובל מאבטלה ומכך שאהובתו, ארנסתינה לאפלר, מחליטה לנתק איתו את הקשרים, אחרי שהתארסה עם "סגן ראש בית המסחר שמואל ויינברגר ובניו", בגלל היותו בעל הון. הוא מחליט להתאבד, אבל נתקל במודעה מסקרנת המפגישה אותו עם אריסטוקרט פרוסי וצורר אדם זועף אשר חזר מאמריקה וקורא לעצמו קינגסקורט (Kingscourt), המציע לו להצטרף למסע התבודדות באי באוקיינוס השקט. עוד לפני כן, פוגש פרידריך במשפחת רוכל עני בשם חיים ליטוואק, ותורם להם מספר פעמים כסף עבור מזון, שכר דירה והסדרת חובות.
בדרכם הארוכה של פרידריך וקינגסקורט לאי באוקיינוס השקט, עוגנים השניים בנמל יפו, תרים את יפו וירושלים ומוצאים אותן במצב מדכא (כפי שראה אותה הרצל עצמו במסעו לארץ ישראל בשנת 1898) ופוגשים רופא עיניים בשם ד"ר אייכנשטם (Eichenstamm), אשר ממליץ להם לבקר את המושבות העבריות החדשות: ראשון לציון, רחובות ודומיהם.
לאחר 20 שנה של בידוד באי (בשנת 1923) חוזרים שני הנוסעים לארץ ישראל ועוגנים בחיפה, שם הם פוגשים בבנו של הרוכל, דוד ליטבק (David Littwak), אשר חשב את פרידריך למת (פרידריך ביקש לפני נסיעתו שאם לא יחזור תוך שבוע יודיעו שנספה בטיפוס הרים). הוא לוקח אותם לביתו, הקרוי "פרידריכסהיים", ומראה להם את משפחתו: אשתו שרה, אחותו מרים (אותה ראה פרידריך עוד בווינה, בעודה תינוקת) ובנו פרידריך. לאחר מכן הם נוסעים למחזמר בשם "שבתי צבי" בחברת ד"ר רשיד ביי (Reschid Bey), ערבי ארצישראלי, ושם הם פוגשים את ד"ר אייכנשטם, אשר נעשה נשיא החברה החדשה.
החבורה נוסעת לטבריה, לחגוג את חג הפסח במחיצת הוריו של דוד, אשר שכרו שם בית עקב מחלתה של אמו של דוד. בדרך הם לוקחים אתם את רשיד ביי ואת האדריכל שטיינק (Steineck), זקן זועף כקינגקורט. הם מגיעים בדרכם אל אחוזה בשם "כפר חדש" (Neudorf), שם מתברר כי דוד עומד בראשות מפלגה לקראת הבחירות הבאות לקונגרס, וכי הם באו אל האחוזה על מנת להשתתף בכנס בחירות, בו נואמים שטיינק, אשר יוצא נגד ראש המפלגה היריבה הרב ד"ר גאייר (Geyer) בעל ההשקפות הגזעניות, מנדל, נציג מפלגתו של ד"ר גאייר הקורא לגרש את אלה שלא תרמו לבניין הארץ, ודוד ליטבק, אשר סותר את דברי מנדל ומפלגתו ומצליח לגרוף את קולות אנשי כפר חדש.
בטבריה הם פוגשים את הוריו של דוד ואת שאר האורחים: גברת גוטלנד מאמריקה, כומר אנגליקני מירושלים בשם הופינקס, אחיו של האדריכל פרופסור שטיינק, והאב איגנץ מהמסדר הפרנציסקני. בטיול בשדרה בטבריה פוגש פרידריך את מכריו אשר הכיר בטקס האירוסים של ארנסתינה: מר שיפמן, ד"ר וולטר ואשתו, הזוג שלזינגר, ארנסתינה ויינברגר ובעלה, והבדחנים גרין (המומחה במשחקי לשון) ובלוי (המומחה בעקיצות ובדיחות אישיות).
בדברו על אפריקה ובעיותיה, שטיינק מסביר לקינגסקורט שניתן לפתור את הטרגדיה של השחורים באמריקה, שהרי גם צאצאיהם של העבדים "גדלו במרחקים, שנואים ובזויים", וזאת "בגלל צבע עורם השחור", ו"רק יהודי יכול לאמוד במלואם את כל מעמקי כאבם". אחרי שכבר ראה את שיבת היהודים לארצם, היה רוצה לסייע גם בהכנת "שיבת הכושים" לאפריקה, שהרי "כל בני האדם זקוקים וזכאים לבית. אז יהיו טובים ונדיבים יותר זה כלפי זה".
ליל הסדר נערך בבית ששכרו הוריו של דוד בטבריה. במהלך הסעודה מוזכר אדם בשם יוסף (ג'ו) לוי (Tschoh Levy), אשר, כך מתברר, הקים וניהל את התנועה הציונית מתחילתה. אחרי ברכת המזון וסיום הסדר הם מדלקים את הפונוגרף ומשמיעים את סיפורו של ג'ו לוי על תחילת התנועה, כפי שהוקלטה על ידי דוד. לפי הסיפור המושמע, הצליחה התנועה הציונית, בתמיכת מעצמות אירופה, לקבל זכות חכירה מטעם הסולטן העות'מאני על הארץ. בהסכם נקבע שהסולטן יישאר אדון הארץ באופן פורמלי אך ליהודים תינתן הזכות למשול באזור בעצמאות כמעט מוחלטת ולהקים מוסדות וולונטריים מטעם עצמם בהם יורשו להשתתף גם בני האוכלוסייה המקומית. זמן קצר לאחר קבלת ההיתר היגרו היהודים, לאחר הכנות קפדניות, באופן מהיר ויעיל אל הארץ והקימו תוך זמן קצר יישוב גדול ומשגשג. על התכנית פיקדה הנהלה ציונית שישבה בלונדון. אחד מחברי ההנהלה לפי הסיפור הוא יהודי ספרדי ממשפחה מיוחסת של צאצאי מגורשי ספרד בשם אלאדינו (Alladino), שניצל את קשריו עם הטורקים והערבים המקומיים על מנת לקנות קרקעות בהיקף רחב שהספיקו לבסוף לקליטה של המוני המתיישבים.
אחרי חג הפסח נסע דוד לעבר הירדן, יחד עם פרידריך, מרים ופרופ' שטיינק בעוד קינגסקורט נשאר עם שרה ופרידריך הקטן בטבריה (רשיד ביי והאדריכל חזרו לחיפה). לאחר מכן נפגשו שתי הקבוצות בעמק הירדן, ומשם נסעו הם לים המלח.
מים המלח המשיכה החבורה לירושלים, שם הם שוכרים חדר בבית מלון מול שער יפו והולכים להתפלל ולערוך קבלת שבת בבית המקדש. ביום ראשון נערכו הבחירות לקונגרס, ולכן היה צריך דוד לחזור לחיפה. באותו זמן לקחו מרים ופרופ' שטיינק את פרידריך אל בית הצייר אייזקס, שם מוסבר לו על האמנות והפילוסופיה בחברה החדשה (תוך כדי סיפורו של אייזקס על האקדמיה היהודית, נכנס ד"ר מרכוס, נשיא האקדמיה, בדרך מקרה), וכשהוא חוזר, מתברר כי פרידריך הקטן חולה, וקינגסקורט (אשר מחבב ב"חשאי" את הילד) נשאר לסעוד את מיטתו, על פי מצוות הרופאים הרבים אשר מגיעים לרפאותו. בינתיים דוד חוזר לירושלים (יחד עם רשיד ביי). לאחר שמבריא הילד, הולך קינגסקורט, יחד עם פרידריך, לקיים את הנדר אשר נדר בזמן המחלה: להצטרף לחברה החדשה כשיבריא פרידריך. הם הולכים אל בית הנשיא על מנת להתיעץ איתו בעניין זה, אך כשהם מגיעים מתברר כי הנשיא חולה מאוד, וכשהם חוזרים לבית המלון בערב נודע להם כי ד"ר אייכנשטם נפטר.
לאחר שבוע מתכנסים הצירים לבחירת נשיא חדש, כאשר לא ברור האם ייבחר ד"ר מרכוס או יוסף לוי, מסתובבות שמועות כי האחרון יוותר על המשרה. בתוך כך נודע לדוד כי מצב בריאותה של אימו התדרדר, ולכן הוא מחליט לנסוע עם אחותו לטבריה בעוד אשתו ובנו יגיעו אחריו, יחד עם פרידריך וקינגסקורט. השניים הולכים, יחד עם רשיד ביי, לבית הקונגרס לצפות בבחירת הנשיא החדש (שם פוגש פרידריך בשלישית את החבורה הוינאית מתחילת הספר, אשר כעת מכנה אותם קינגסקורט כ"כלוב הקופים") שם מחליטים ד"ר מרכוס ולוי כי עדיף למנות את דוד ליטוואק לנשיא החברה החדשה, הצעה שמתקבלת ברוב קולות. הם ממהרים לנסוע לטבריה, (אחרי ששרה והילד נוסעים לפניהם) לשם הם מגיעים לפני הגעתה של הטלגרמה אודות בחירתו של דוד לנשיא. כאשר דוד ופרידריך נכנסים לחדר החולה לבשר לה את הבשורה, היא נותנת את ברכתה לנישואי פרידריך עם מרים, ולאחר שבעלה מודיעה לה את החדשה, היא הולכת לעולמה.
תיאור החברה בספר.
השינויים המתוארים בספר כוללים התפתחויות חברתיות, תרבותיות, תעשייתיות, טכנולוגיות, כלכליות, דמוגרפיות, עירוניות, ממשלתיות וכדומה. בין היתר מתוארת בספר "תעלת הימים", המחברת את הים התיכון לירדן, המשמשת הן להפקת חשמל והן לשייט.
'החברה החדשה' בספר מתוארת כרשת של "קואופרטיבים" וכחברת מניות בבעלות חבריה. בין היתר ציין הרצל בספרו את הניסיונות הקואופרטיביים והשיתופיים של חלוצי רוצ'דייל ושל קומונת רלהיין כמקורות ההשראה של מתיישבי ומייסדי 'כפר חדש'.
מבחינה פוליטית, ה"חברה החדשה" איננה ישות מדינית עצמאית אלא עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית. לצד זאת כפיפות זו היא פורמלית בעיקרה, ואותם "קואופרטיבים" המאוגדים תחת ההנהגה הציונית מקבלים מהסולטן, באמצעות חכירת הארץ, אוטונומיה רחבה מאוד (על סף עצמאות מוחלטת), בתמורה לתרומתם הכלכלית לאזור והעברת תשלום מס שנתי של אותם הגופים לקופת הסולטנות. יש לציין שבאותה התקופה רעיונות מסוג זה היו נפוצים בקרב תנועות לאומיות שצמחו מתוך אימפריה.
בפרק ה' של החלק הרביעי של "אלטנוילנד", מופיעה פוטורו (בספרדית: עתיד), היא "ספינת החכמים", ספינת פאר איטלקית, שאליה הוזמנו היוצרים, ההוגים, הממציאים ואנשי התרבות הבולטים בעולם למסע תענוגות מחופיו האירופאיים של הים התיכון, ועד לארץ ישראל, בה שוטטו זמן מה.
שנת מסעה של ה"פוטורו" אינה מצוינת במפורש, אולם על-פי המסופר ברומן ניתן לתארכה לסביבות 1920.
בחזונו של הרצל אין התייחסות מפורשת לשפת הדיבור בארץ. הדמויות פונות אל האורחים דוברי הגרמנית בשפתם, ילדי בית הספר וכן השומרים של המושבה רחובות מקבלים את האורחים בשירים בעברית, וחלק מן הדיונים הפוליטיים הסוערים במערכת הבחירות ב"כפר חדש" מתנהלים ביידיש.
החברה החדשה, לפי האוטופיה של הרצל, מאמצת את התרבות האירופית, אך דוחה חלק ממנה, כגון את המתחים המעמדיים והדתיים, באמצעות הקמת חברה חילונית ושוויונית ומדינת רווחה, אם כי זו אינה סוציאליסטית לגמרי, שכן יש בה מקום רב גם ליוזמה פרטית. העקרון החברתי מוגדר בשם "הדדיות" - דרך שלישית בין קפיטליזם לסוציאליזם.
בחברה החדשה ניתן חינוך חינם מבית הספר היסודי ועד למכללה.
מרכזה הכלכלי של היישוב העתידית איננו ירושלים, כי אם חיפה. ירושלים היא המרכז המדיני והרוחני של החברה, בה משוכנים הפרלמנט ("הקונגרס"), "היכל השלום" וכן גם בית המקדש, שהוקם מחדש (אם כי לא על מקומו של מסגד עומר, וצורתו אינה שונה בהרבה מבית כנסת רגיל).
העיקרון המנחה של החברה החדשה הוא סובלנות וסיסמתה: "אדם, אחי אתה", ולכן שיבת היהודים לארץ ישראל (עד מעבר לביירות ודמשק) אינה מעוררת התנגדות בקרב ערביי ארץ ישראל, המשתייכים בהתלהבות לחברה החדשה.