מקורותיה המדויקים של העיר אינם ידועים ומספר אגדות העוברות מדור לדור עוסקות בנסיבות היווסדה. לפי אחת מהן הגיעו למקום 405 שייח'ים בשנת 1256 וייסדו את הרר. העיר הייתה כנראה קיימת כבר במאה ה-10, דבר המסתבר מכך ששלושת המסגדים העתיקים ביותר בעיר (אוו מנסור, גאראד מחמד אבוג וג'וגול) מתוארכים לתקופה זו. עם זאת, ייתכן כי העיר נוסדה אף קודם לכן, במאה ה-9 כשהאסלאם הגיע לאתיופיה. העיר בוצרה ורשת של תעלות ניקוז שהוקמה בה ניקזה את הנחלים הזורמים על הגבעות סביב העיר. בין 1277 ל-1285 קמה באזור ברית של חמש נסיכויות מוסלמיות, ומאז נשלט הסחר האזורי בידי המוסלמים, כשהעיר הפכה לנקודה חשובה לאורך דרכי המסחר בין רמת אתיופיה וים סוף והאוקיינוס ההודי. על מנת להקל את המסחר הבינלאומי בעבר, טבעה העיר את מטבעותיה והייתה למקום השני בחשיבותו בייצור מטבעות בקרן אפריקה (לאחר ממלכת אקסום). בשל מסגדיה והקברים הקדושים שבה, נחשבת הרר לרביעית בקדושתה למוסלמים אחרי מכה, מדינה וירושלים. לצד המסחר עסקו תושביה גם בחקלאות.
ב-1520 הועתקה בירת אדאל מדאקר להרר, דבר שהביא לשגשוגה של האחרונה. הבירה החדשה שימשה כנקודת המוצא של האימאם אחמד גראן בכיבושו את קרן אפריקה, ונשאה בתפקידה זה עד 1568. גם לאחר מכן שמרה העיר על מעמדה כצומת מסחרי ומרכז לימודים מוסלמי בקרן אפריקה.
החל במאה ה-17 הייתה הרר בהדרגה לעיר מדינה קטנה שנשלטה על ידי שושלת דאוודי מ-1647 ועד 1875, למעט כיבוש מצרי קצר מועד בשנים 1875–1885. במשך הכיבוש המצרי היו השערים הסגורים בפני נוסעים אירופאים פתוחים לרווחה, ותיירים אירופים ביקרו בעיר. האמיר האחרון של העיר, אבדולהי, שלט בה לאחר תום הכיבוש המצרי אך לאחר שנתיים נכבשה העיר על ידי הקיסר האתיופי לעתיד מנליק השני בקרב צ'לנקו ב-1887.
הרר הייתה לחלק מהאימפריה האתיופית המתרחבת, ועל אף שאיבדה את עצמאותה, נותרה מרכז מסחרי ראשי של האימפריה בתקופתו של מנליק השני. כיבושה של הרר נחשב כאחת מנקודת המפנה העיקריות בהצלחתו של מנליק השני כנגד יריביו, הן במישור הפנימי והן בזה הבינלאומי, והישג זה סלל בפניו את הדרך לכיבוש אוגדן. החוקר פול האנז התבטא בעניין זה באומרו:
במהלך המאה ה-19 הגיעו לעיר סוחרים הודים אשר הביאו עימם סגנונות בנייה מארץ מולדתם, ותרמו להיווצרות של סגנון אדריכלות מקומי. מנגד נשלחו בעלי מקצוע מהרר לסייע בהקמתה של אדיס אבבה, בירתה הנוכחית של אתיופיה שקמה בסוף המאה ה-19, ובהם סוקרים, בנאים, מנהלי חשבונות, שומרי שלום ("ליאראדדה זאבאגן"), חייטים ועוד.
הרר איבדה מעט מחשיבותה הכלכלית עם פתיחת מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי. למרות התכנון הראשוני להעביר את המסילה דרך הרר, נמנע הדבר בשל מיקומה ההררי, ותואי הקו הועבר למישור שמצפון לעיר. כתוצאה מכך קמה ב-1902 העיר דירה דאווה כ-45 ק"מ צפונית-מערבית להרר, ובשל קרבתה להרר וכוחה הכלכלי העולה היא זכתה לכינוי "הרר החדשה".
לפני המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936, ביקרו שני העיתונאים וו ופראגו בהרר, והתרשמו מחייה התרבותיים. אנריקו כארולי, החוקר האיטלקי ללימודים שמיים, הצטרף לכוחות הפולשים, והיה למושל מחוז הרר בין ה-5 במאי 1936 ל–11 ביוני 1940. ספריו על ההיסטוריה של העיר נחשבים עדיין למקור טוב בחקר תולדותיה וסביבתה. לאחר הפלישה וההקמה של מזרח אפריקה האיטלקית, התפשטה העיר שנקראה "הרר הגדולה". האיטלקים ניצלו שטח חקלאי בצפונה של העיר והקימו בו את המרכז המנהלי של מחוז הרר שנקרא בוטאגה.
לאחר שחרור אתיופיה בידי בעלות הברית ב-1942 במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה הרר לבירת מחוז הררג שהקיף וכלל גם את חבל אוגדן הבדלני ואת רובה של מזרח אתיופיה. תקופה זו הייתה תקופת שפל בהרר ובאתיופיה בכלל, והעיר סבלה מרעב וממלחמת האזרחים. שיפור מה חל עם סיום הדיקטטורה באתיופיה ב-1991, אך העיר שבה ונפגעה בעת מלחמת אתיופיה-אריתראה. בשנת 2006 הוכרה העיר העתיקה בהרר כאתר מורשת עולמית.
ג'וגול.
שטחה של העיר העתיקה של הרר הוא 48 הקטאר, והכינוי "ג'וגול" מתייחס הן לחומה עצמה והן לשטח המבוצר הנתחם על ידה. העיר עצמה מכונה גם "גֲה" ("העיר") והשטח שמחוץ לחומות קרוי "גֶה-פאגֶה". ג'וגול מחולקת לשבע "קֶבֶלֶה", שכונות המופקדות על כל התפקידים העירוניים המנהליים. היא מוקפת בחומה בה קבועים שישה שערים ובהם גם "שער הרר" החדש יותר, שהוקם בידי מנליק השני בסוף המאה ה-19.
במרכזה של ג'וגול משתרע המרכז העירוני שצורתו כשל משולש ובקודקודיו שוכנים שלוש נקודות ציון - כיכר "שוק הסוסים" בה ניצבים בית העיריה וכנסייה, דרומית-מזרחית לה שוכן השוק המרכזי וממזרח לה המסגד המרכזי. לפי גרסה אחת הוקמו חומות העיר במאה ה-13 ולפי אחרת על ידי האמיר נור איבן אלמג'יד ששלט בעיר בשנים 1551–1568, ואשר הקימן בשל חששו מהנצרות. החומות הוקמו לפי תכתיבים טופוגרפיים וכללו בתחומן גם מקורות מים. בחומות היו קבועים חמישה שערים מהן יצאו חמש הדרכים הראשיות שהוליכו אל העיר, וג'וגול חולקה לחמש שכונות, אחת בסמוך לכל שער, אך חלוקה זו שוב אינה נוהגת כיום. בעיר מספר שווקים ושניים נוספים שוכנים מחוץ לחומות, בסמוך לשער הדרום-מערבי.
בעיר 82 מסגדים ו-102 בתי תפילה מוסלמיים אחרים. אלה מתחלקים לשלושה סוגים - הסוג הבסיסי המסורתי הכולל חדר תפילה וחצר, חמשת המסגדים הגדולים הישנים הבנויים בדומה לסוג הראשון אך יש בהם כמות כפולה של עמודים, ובתי תפילה שכוללים גם קברים. בעיר שלושה סוגי בתים:
מניהוט
אירועים.
"ללא תאריך ידוע" - בארץ ישראל, מרד בשלטון העבאסים משותף ליהודים, נוצרים ומוסלמים. דוכא בידי כוחות צבא מדמשק וממצרים. שנתיים מאוחר יותר התחדשו המרידות והביאו להתפוררות שלטון העבאסים.
אירועים.
ויקינגים תוקפים את העיר נאנט בעת חגיגות חג יוחנן הקדוש
נולדו.
אוטו הראשון, דוכס סקסוניה (נפטר ב-912)
אירועים.
ללא תאריך מדויק:
נולדו.
ללא תאריך מדויק:
נולדו.
נולד חסדאי איבן שפרוט.
הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס
הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס (בצרפתית: Parc national du Manovo-Gounda St Floris) הוא פארק לאומי השוכן במחוז במינגי-במגוראן בצפונה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, סמוך לגבולה עם צ'אד. הפארק ששטחו הוא 17,400 קמ"ר הוכרז כאתר מורשת עולמית בידי ארגון אונסק"ו בשנת 1988, וב-1997 הוכלל ברשימת האתרים בסיכון בשל מרעה וצייד בלתי חוקיים, והמצב הביטחוני המדורדר במדינה שהביא לעצירת כל פעילויות הפיתוח והתיירות במקום. לפי מספר דיווחים הביא הצייד הנעשה בנשק חם להרג של כ-80% מהחי בשמורה, ובתחילת שנת 1997 נורו ארבעה מעובדי הפארק. הפארק הוא אתר המורשת העולמית היחיד במדינה נכון לשנת 2007.
גאוגרפיה ואקלים.
הפארק הנוכחי הוכרז ב-17 במאי 1979 עם צירופה של שמורת צייד וספארי אל הפארק הלאומי "סנט פלוריס" שהוכרז לראשונה בשנת 1933 ומאז שינה את שמו וממדיו מספר פעמים. הפארק משתרע בגבהים של בין 400 ל-800 מטר וכולל שלושה אזורים מובחנים:
האקלים בפארק טרופי לח למחצה, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 950 מ"מ במישורים בצפון הפארק ל-1,700 מ"מ ברמה שבדרומו. העונה הגשומה היא מיוני עד נובמבר ומזג האוויר ביתר השנה חם ויבש, במיוחד במישור הצפוני.
החי והצומח.
בפארק מספר מינים הנתונים בסכנה, ובהם קרנף צר-שפה שהוערך בשנת 1987 בפחות מ-10 פרטים בלבד, פיל סאוונה אפריקני שמנה אותה עת בין 2,000 ל-3,000 פריטים, הנמר, הברדלס, הזאב הטלוא, המנעלן ותנין היאור.
עוד מצויים בתחומי הפארק צבי אדום חזית ("Eudorcas rufifrons"), קובוס שחור-רגל, צביון סבכים, קובוס המים, בובאל איילי, אוריבי, דאמאליסק הסהר, צבי סוף הסוואנה, תאו אפריקני, חזיר יבלות מדברי, אריות, ג'ירף, איילנד ענק, צביון אדום, חתול זהוב אפריקני, היפופוטם ועוד. בין הקופים נפוץ במיוחד בבון הזית ובמידה פחותה מאלה שני מינים של גנונים.
לפחות 320 מיני ציפורים נצפו בפארק ובהם לפחות 25 מיני דורסים. עוד פוקדות את הפארק אוכלוסיות ניכרות של שקנאים ומרבו אפריקני המגיעות אליו על בסיס עונתי, ולפארק חשיבות גם לציפורי מים וחוף, המתרכזות בעיקר בשטחי ההצפה שבצפונו. עוד חיים במקום יענים המקננים ביערות.
הצומח בפארק הוא בעיקרו יער סוואנה סודאנו-גינאי המתחלק לחמש קבוצות עיקריות בהתאם לעצים השולטים בכל אחת מהן. ברמה שבדרומו של הפארק משתרעת סוואנת חזרן פתוחה, שבה גדלה גם צמחייה הנשענת על מקורות הנהרות שבסביבה.
נוכחות אנושית.
הפארק לא היה נושב באופן קבוע לאורך ההיסטוריה ושכן בגבולן של מספר סולטאנויות. עם זאת, נוודים מצ'אד, ובמידה פחותה, גם מסודאן נהגו להיכנס לשטחו במהלך העונה היבשה, והם ממשיכים ועושים כך גם כיום. לאורך גבולות הפארק משתרעים שטחים חקלאיים מוגבלים ומבודדים. מספר המבקרים בפארק אינו גדול בשל בידודו וריחוקו, המצב הביטחוני הקשה ובשל היעדר תשתית תיירותית.
אירועים.
ייסוד האלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי והנחשב כקדום ביותר בעולם.
נולדו.
אדגר, מלך אנגליה
אירועים.
דוכס ונציה אוסר להעלות סוחרים יהודיים לספינותיו.
אירועים.
הקרמטים החזירו את האבן השחורה לכעבה.
נפטרו.
אל-מסעודי, היסטוריון וגאוגרף מוסלמי נפטר בבגדד.
נפטרו.
אדגר, מלך אנגליה (נולד ב-943)
הטייס הקיטע (רומן)
"הטייס הקיטע" (או "מעשה באדם השלם") הוא רומן מאת בוריס פוליבוי המבוסס על סיפור לחימתו של הטייס הסובייטי אלכסיי מארסייב. הספר יצא לאור בברית המועצות בשנת 1946.
המחבר, המעיד על עצמו בספר שהוא עיתונאי צבאי של העיתון פראבדה, כתב את הרומן בהשראת פגישה עם הטייס הקיטע בחזית הקרבות נגד גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.