הכפר שוכן על גדות הנהר שנקרא אף הוא באותו שם למרגלות רכס צ'חאלתה. המעבר היחיד לכפר עובר דרך מערה עמוקה ואפשר לעבור בדרך רק בעזרת סוסים או רכב שטח. שמונה חודשים במהלך השנה הדרך לכפר מכוסה שלג וניתן להגיע אליה רק בעזרת הליקופטרים. האזור בכללו הוא אזור רגיש לרעידות אדמה. רעידת האדמה האחרונה התרחשה ב-16 ביולי 1963 והייתה בגובה 6.4 בסולם ריכטר.
היסטוריה.
לפני שנכבשה באוגוסט 2008 על ידי הבדלנים האבחזים נשלט אזור עמק קודורי כולו על ידי הממשל הגאורגי כולל הכפר צ'חאלתה. לאחר משבר קודורי מיולי 2006 פוזרה מיליציית מונאדירה הגאורגית ששלטה באזור והנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, החליט לקרוא לאזור היחיד מאבחזיה שהיה באותה תקופה בשליטה הממשל הגאורגי, אבחזיה עילית. יתר שיטחי אבחזיה נכבשו על ידי הבדלנים האבחזים במהלך מלחמת אבחזיה, 1992-1993. בספטמבר 2006, הועבר הממשל הגולה של אבחזיה שישב בטביליסי לכפר צ'חאלתה. אולם מצב זה השתנה עם פלישת רוסיה לקודורי ולמערב גאורגיה, באוגוסט 2008, במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה, כאשר אבחזיה עילית נכבשה על ידי צבא הממשלה הבדלנית של אבחזיה ובכך השלימה את שליטתה המלאה בכל חלקי אבחזיה.
פליציה לנגר
פליציה לַנגֶר (9 בדצמבר 1930, טרנוב שבפולין – 21 ביוני 2018, אנינגן שבגרמניה) הייתה עורכת דין ופעילת זכויות אדם, שייצגה במשך שנים רבות פלסטינים נגדם הוגשו כתבי אישום על עבירות ביטחוניות. לנגר כתבה מספר ספרים שעסקו בהפרות זכויות אדם, לשיטתה, שבוצעו על ידי ישראל בשטחים. בספריה תיארה עינוי אסירים פלסטינים על ידי כוחות הביטחון, הריסת בתים, גירושים, וענישה קולקטיבית. הייתה פעילת רק"ח במשך עשרות שנים. משנת 1990 חייתה בגרמניה.
ביוגרפיה.
לנגר נולדה בשם פליציה עמליה וייט בעיר טרנוב שבפולין בשנת 1930, כבת יחידה להורים יהודים. אביה היה בן למשפחה מבוססת ובעל תואר דוקטור במשפטים ובכלכלה.
המשפחה הספיקה לברוח לברית המועצות עם פלישת הגרמנים, שם מת אביה בגולאג. שאר קרוביה הושמדו על ידי הנאצים. לאחר המלחמה שבה לפולין עם אמה. אמה נישאה בשנית ולבעלה היה בן בארץ ישראל.
ב-1947 הכירה בקרקוב ניצול שואה בשם מיצ'יו (Mieciu) לנגר. השניים נישאו ב-1949 ובשנת 1950 עלו לישראל והצטרפו לאמה ולבעלה השני. בתחילת דרכה בישראל התקשתה להתערות והצליחה בכך רק בזכות הצרפותה למק"י (שאליה הצטרף גם בעלה).
ב-1953 נולד בנה מיכאל.
משנת 1959 למדה משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה והייתה פעילה באגודת הסטודנטים. סיימה את לימודיה בשנת 1965, הוסמכה כעורכת דין ועבדה תקופה קצרה במשרד עורכי דין תל אביבי. מיד עם תום מלחמת ששת הימים, נכחה בהריסת הכפרים במובלעת לטרון ונוכח התנגדותה הנחרצת לשלטון הצבאי של ישראל בגדה המערבית וברצועת עזה, החליטה אז לעבור לירושלים ולפתוח שם משרד לעריכת דין. היא החלה לייצג פלסטינים, נגדם הוגשו כתבי אישום על עבירות ביטחוניות. לאה צמל שימשה אצלה כעוזרת משפטית. בדצמבר 1967, במסגרת חברותה ברק"ח, ניהלה מסע מחאה על גירושו לירדן של פאיק וראד, פעיל קומוניסטי, שנעצר והואשם בפעילות נגד המשטר הצבאי הישראלי.
בשנת 1973 ייצגה קבוצה של עשרה צעירים פעילי פת"ח, שנתפסו בלבנון בעת פשיטה של צה"ל. במשפט טענה שלבית הדין הצבאי אין סמכות לשפוט אותם, מפני שהעברות המיוחסות להם בוצעו מחוץ לישראל.
ביוני 1974 ניסה ארגון "טרור נגד טרור", שפעל בהשראת מאיר כהנא, לפרוץ לביתה, לכבול את בני הבית ולהשמיד תיקים משפטיים. על אירוע זה נידון אחד מפעילי הקבוצה, שאול אדי, לשנה מאסר על תנאי וקנס של 500 ל"י. ביוני 1980 קיבלה מברק איום מהארגון.
בשנת 1976, ייצגה את לודווינה יאנסן (Ludvina Janssen), תיירת בת 23 שהגיעה לישראל מהולנד ושנעצרה בעת הבידוק הביטחוני בנמל התעופה בן-גוריון, ב-25 בספטמבר 1976. יאנסן שהייתה פעילת שמאל רדיקלי בהולנד, הואשמה בחברות בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין ונדונה לשש שנות מאסר. בעירעור שהגישה לנגר טענה שבפועל לא נגרם שום נזק ממעשיה, עונשה הופחת והיא שוחררה ב-1979.
בשנת 1977 שללה ממנה הוועדה לאישור סניגורים בבתי-הדין הצבאיים (הפועלת מכוח ) את הזכות להופיע כסניגורית בבתי דין צבאיים (שבהם עומדים לדין חיילים), עקב מגעיה עם גורמי אש"ף וגורמים עוינים אחרים. לנגר עתרה לבג"ץ נגד החלטה זו, אך עתירתה נדחתה. החלטה זו פגעה גם ביכולתה להופיע בבתי משפט צבאיים (שבהם עומדים לדין בעיקר פלסטינים), וגם עתירה שהגישה בעניין זה נדחתה, אך משרד המשפטים הבהיר שהיא רשאית להופיע בפני בתי משפט צבאיים.
זכתה לפרסום רב בשנת 1979, כשייצגה בהצלחה את ראש עיריית שכם, בסאם א-שכעה, נגדו הוציאה ישראל צו גירוש לאחר שהואשם בהסתה לפעילות טרור לאחר שהשמיע ביקורת קשה על הסכמי קמפ דייוויד. זמן לא רב לאחר שבית המשפט העליון ביטל, לבקשתה, את צו הגירוש לשכעה, התנקשו בחייו אנשי המחתרת היהודית, והותירו אותו בכסא גלגלים כשרגליו קטועות. במשך שנים שימשה כסגנית הנשיא של "הליגה הישראלית לזכויות אדם" (בראשה עמד פרופסור ישראל שחק).
ייצגה גם פלסטינים נוספים שנגדם הוצא צו גירוש, בין השאר את ג'יבריל רג'וב שעתר נגד גרושו ללבנון ב-1988, ופלסטינים שעתרו נגד הכרזת אדמות, שהם טענו לבעלות עליהן, כאדמות מדינה.
בסוף שנות ה-80 ייצגה את נאשמי "דרך הניצוץ" - ישראלים שהורשעו בקשר עם אנשי "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין".
בשנת 1990, לאחר 23 שנים שבהן ייצגה פלסטינים, סגרה לנגר את משרד עורכי הדין והיגרה עם בעלה לטיבינגן שבגרמניה, שם התגורר בנה. היא קיבלה משרת הוראה באוניברסיטת טיבינגן, ומאז התגוררה שם. בריאיון ל"וושינגטון פוסט" אמרה שהרגישה שאינה יכולה להמשיך ולשמש עלה תאנה של מערכת המשפט בישראל. בגרמניה המשיכה לכתוב ספרים ולעסוק בסכסוך הישראלי-פלסטיני. ב-2008 קיבלה אזרחות גרמנית.
בנה, מיכאל, למד תיאטרון במזרח גרמניה, התגורר בבולגריה עם אביו ונישא שם לנערה מקומית. בנם הבכור נולד בסופיה.
לנגר נפטרה ממחלת הסרטן ב-21 ביוני 2018. הותירה אחריה את בנה, מיכאל, נכדים ונינים.
פרסים והוקרה.
לנגר זכתה, בין היתר, לעיטורים הבאים:
העליה ממרוקו
צ'חלטה
קבוצת גולדמן זקס
פרדיננד הילר
פרדיננד (פון) הילר (בגרמנית: Ferdinand (von) Hiller; 24 באוקטובר 1811 - 11 במאי 1885) היה מלחין, מנצח, סופר ומנהל מוזיקלי יהודי-גרמני.
חייו.
פרדיננד הילר נולד למשפחה יהודית עשירה בפרנקפורט-על-המיין. אביו, יוסטוס (במקור איזאק הילדסהיים) סחר באריגים אנגליים - עסק שעבר בהמשך לידי אחיו של פרדיננד, יוזף. כישרונו של הילר התגלה בגיל מוקדם והוא למד פסנתר אצל המוזיקאי הראשון במעלה בפרנקפורט, אלואיס שמיט; בגיל 10 ניגן קונצ'רטו לפסנתר של מוצרט בהופעה פומבית.
בשנת 1822 התוודע אל פליקס מנדלסון, אז בן 13. משפחת מנדלסון שהתה אז לזמן קצר בפרנקפורט, והילר הצעיר ביקר אצלם והתרשם לאין שיעור מנגינתו של פליקס (ועוד יותר מכך מזו של אחותו, פאני). היכרותם התחדשה בשנת 1825 ושני הנערים קשר ביניהם ידידות אמיצה, שהאריכה ימים עד 1843. הילר מתאר בטקט את הנתק ביניהם כנובע מ"רגישויות חברתיות, לאו דווקא אישיות", אבל לאמיתו של דבר, נראה שהיה לכך קשר עם מינויו של הילר כמחליף למנדלסון בתזמורת הגוונדהאוס של לייפציג בשנת 1843.
משנת 1825 עד 1827 היה הילר תלמידו של יוהאן נפומוק הומל בוויימאר; בין השנים 1828 ל-1835 ביסס הילר את מעמדו בפריז ואחר שהה תקופת-מה באיטליה, בתקווה ששהותו שם תסייע לו לחבר אופרה מצליחה (תקווה שלא התגשמה). עם זאת, הודות לרצף של מינויים מוזיקליים בערי מחוז חשובות בגרמניה - לייפציג, דיסלדורף, דרזדן ולבסוף קלן, שם ייסד את ה"קונסרבטוריום למוזיקה של קלן" בשנת 1850 ונשאר כקאפלמייסטר משנת 1850 עד 1884 - תפס הילר מקום חשוב בחיי המוזיקה של ארצו.
ראש וראשון לתלמידיו של הילר, במהלך כהונתו הארוכה בקלן, שזיכתה אותו בתואר "פון" לפני שם משפחתו, היה מקס ברוך, מחבר האלגיה לצ'לו כל נדרי, לתפילת יום הכיפורים. ברוך היה ממוצא גרמני טהור, אף כי לא פעם חשבו אותו ליהודי; להכרת הנושא של "כל נדרי" הגיע הודות להילר, שהפגיש אותו עם החזן הברלינאי ליכטנשטיין. את שהותו של הילר בקלן ציין במידה רבה טעמו השמרני, שכדי לשמרו גם לאחר לכתו המליץ למנות כמחליפו בשנת 1884 את ברהמס או את ברוך. המינוי נמסר, מכל מקום, ל"מודרניסט" פרנץ וילנר, אשר, לדברי גרוב,"החל את כהונתו בקונצרטים של יצירות משל וגנר, ליסט וריכרד שטראוס, מלחינים שהילר הקפיד לעקוף."
אישיות.
נועם הליכותיו של הילר היה מן הנכסים האיתנים ביותר שלו; הוא התיידד בקלות והתכתבותו הענפה עם כל המוזיקאים הראשונים במעלה באירופה, שרק חלק מהם זכו באותם ימים לפרסום, מהווה מקור חשוב לתולדות המוזיקה של תקופתו. נכס נוסף הייתה אשתו היפהפייה אנטונקה, זמרת במקצועה, שאותה נשא לאישה באיטליה בשנת 1840 ובזכותה היה ביתם אבן שואבת לחוגי האינטליגנציה בכל מקום שבו קבעו את משכנם.
הילר ווגנר.