הסוואה טבעית, כדי שתהיה אפקטיבית, משתנה עם הסביבה. בעלי חיים השוכנים בסביבה המשתנה בצורה קיצונית, אימצו לעצמם סוגים שונים של מופעים (אצל העופות ניצוי שונה), כדי שהתאמתם לסביבה תהייה מושלמת. זאת הם משיגים באמצעות שתי הדרכים המוזכרות למעלה.
אצל היונקים והעופות השכבה החיצונית ביותר, פרווה או נוצות, הם מבחינת "רקמה מתה" שעליהם להחליף לגמרי כדי לשנות את צבעה או צורתה, על כן יעדיפו את שיטת המנסרות. החלפת השכבה החיצונית נעשית במהלך חילופי העונות או בעת שינויים אקלימים קיצוניים ביותר.
אצל זוחלים, דו-חיים ודגים נראית ההעדפה לשיטת הביוכרומים, כי שכבתם החיצונית היא רקמה בעלת תאים חיים. החלפת השכבה החיצונית נעשית לעיתים קרובות ובתדירות גבוהה יותר. ההחלפה כמעט ואינה קשורה לשינויי האקלים (דם קר), אלא מונעת על ידי שינויי סביבה מינוריים, להתאמה מושלמת יותר. מינים אחדים משנים את עורם בהתאם לשינויים במצב רוחם, דוגמה לכך היא הזיקית, שפועלת כך על אף הדעה הרווחת. מינים אחדים משנים את עורם בהתאם לצבע מזונם, דוגמה לכך הם יצורי ים זעירים הניזונים מאלמוגים שצבעם מגוון ועלוקות שונות.
סוג נפוץ של הסוואה הוא הצללת נגד בה צבע חלקו הגבי של בעל החיים הוא כהה בעוד שצבע חלקו הגחוני הוא בהיר יותר. מטרת הצללת הנגד היא לשבור את קווי המתאר של בעל החיים ולסייע להסוותו בתנאי תאורה טבעיים באמצעות משחקי אור וצל.
טכניקות של התחפשות.
ישנן מספר טכניקות של התחפשות, המשיגות תוצאות שונות:
ערימת פסולת
ערימת פסולת (או מִידֶן – Midden, מסקנדינבית דרך אנגלית ביניים), היא הגדרה כללית המשמשת בתחום הארכאולוגיה לתיאור אתרים המכילים פסולת שקשורה בחיי היומיום של האדם. הערימות יכולות להיות חד־פעמיות שנוצרו על ידי קבוצות נוודים, או רב־פעמיות שהיו בשימוש מספר דורות של התיישבות קבע. במקרה האחרון, הסטרטיגרפיה של הערימה יכולה להפוך חשובה.
עצמות בעלי חיים, צואה, קונכיות, מזון רקוב, שרצים, קדרות שבורה ושאר עצמים בעלי חשיבות ארכאולוגית יכולים למצוא את דרכם לתוך ערימת פסולת. בכך הם מספקים לארכאולוגים מידע חיוני בחקר התזונה ומנהגי עמי־קדם. ערימות בעלות תנאי לחות אנארובית יכולות לשמר שרידים סביבתיים עדינים, היכולים לשמש באנליזה לאקלים ושימוש עונתי.
ערימת הפסולת במזרח צ'ינסברי היא דוגמה מפורסמת לערימה גדולה. הערימה מתוארכת למילניום הראשון לפנה"ס ונמצאת במישור סולסברי בבריטניה. הערימה מורכבת משכבות על גבי שכבות של חלמיש, פחם, עצמות, קדרות וצואה. גובההּ עומד על שני מטרים וחצי, ורוחבה על מאה ארבעים מטרים, למרות 2,500 שנות חשיפה לפגעי מזג האוויר. מספר ארכאולוגים סבורים שלמצבור הזה היה בסיס טקסי, ושההסבר לגודלו ולמשך חייו נעוץ בהשלכה טקסית של תוצרת ושל פסולת.
ערימות צדפים נמצאות באזורים חופיים כצפון אמריקה, דרום אמריקה, אוסטרלואסיה ואחרים. הן מורכבות בעיקר מקונכיות של רכיכות, ומתפרשות כשאריות ממזונן של קבוצות נוודים או ציידים. חלק מהדוגמאות מייצגות ארוחות קטנות של יחידים, בעוד אחרות באורך ורוחב מטרים רבים מייצגות מאות שנים של השלכת צדפות. בברזיל, הן ידועות כסאמבקויס. ערימות אלו נוצרו לאורך תקופה ארוכה בין המילניום ה-6 לפנה"ס עד להתיישבות האירופאית.
יוסטון
יוּסטוֹן (באנגלית: Houston) היא העיר הגדולה ביותר במדינת טקסס שבארצות הברית, והרביעית בגודלה בארצות הברית כולה. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2020, אוכלוסיית העיר מונה כ־2,304,580 מיליון תושבים, היושבים בשטח של כ-1,600 קמ"ר. העיר היא מקום מושבו של המרכז המנהלי של מחוז האריס ומהווה מרכז כלכלי של האזור המטרופוליני יוסטון-שוגרלנד-בייטאון – האזור החמישי בגודלו בארצות הברית – עם אוכלוסייה של 7.1 מיליון תושבים נכון ל-2020.
יוסטון נוסדה ב-1836 בשטח על גדות נהר בפאלו, וב-5 ביוני 1837 הוכרזה כעיר וכרשות עצמאית. העיר נקראת על שם נשיא רפובליקת טקסס דאז, הגנרל סם יוסטון, שפיקד על הכוחות האנגלו-אמריקאים בקרב סן חסינטו, אשר התחולל כ-40 ק"מ מזרחית לעיר. הנמל ותעשיית מסילות הברזל המשגשגים, יחד עם גילוי מקורות נפט ב-1901, הביאו לעלייה מתמדת באוכלוסיית העיר. באמצע המאה ה-20, הפכה יוסטון לביתו של המרכז הרפואי של טקסס, הריכוז הגדול בעולם של מוסדות רפואה ומחקר, ומרכז החלל על שם לינדון ג'ונסון, מרכז המחקר של נאס"א, שבו נמצא גם מרכז בקרת המשימה (הידוע באות הקריאה: יוסטון).
כלכלת יוסטון מהווה בסיס תעשייתי רחב בתחומי אנרגיה, ייצור, אווירונאוטיקה וטכנולוגיה; רק ניו יורק מהווה בית לחברות רבות יותר מרשימת Fortune 500. נמל יוסטון מדורג ראשון בארצות הברית בשינוע טונאג' מטען בינלאומי, ושני בטונאג' מטען כולל. העיר מכונה "עיר החלל", והיא נחשבת לעיר עולם המובילה בעסקים, סחר בינלאומי, בידור, תרבות, תקשורת, אופנה, מדע, ספורט, טכנולוגיה, חינוך, רפואה ומחקר. בעיר נמצאת אוכלוסייה מרקע אתני ודתי מגוון וכן קהילה בינלאומית גדולה, והיא נחשבת לעיר המגוונת ביותר מבחינה אתנית בטקסס ובארצות הברית. יוסטון היא גם בית למספר רב של מוסדות תרבות, המושכים כ-7 מיליון מבקרים מדי שנה לאזור המוזיאונים של העיר, ובפרט במרכז התיאטראות המוביל של העיר.
היסטוריה.
באוגוסט 1836 רכשו האחים אוגוסטוס צ'פמן אלן וג'ון קירבי אלן – שני יזמי נדל"ן מניו יורק, שטח של 26.88 קמ"ר הנמצא על גדות זרוע נהר באפלו, במטרה ליישבו ולהפכו לעיר. האחים אלן החליטו לקרוא לעיר על שם נשיא רפובליקת טקסס דאז שנבחר בספטמבר 1836, הגנרל סם יוסטון, שפיקד על הכוחות בקרב סן חסינטו, ולימים יהיה מושל טקסס הראשון עם הצטרפותה לארצות הברית.
ב-5 ביוני 1837 הוכרזה יוסטון כרשות עצמאית, כשג'יימס ס. הולמן היה ראש העיר הראשון שלה. באותה שנה הפכה למקום מושבו של המרכז המנהלי של מחוז האריס (אז מחוז הריסבורג) ולבירה הזמנית של רפובליקת טקסס. בשנת 1840, הקימה הקהילה לשכת מסחר על מנת לקדם גם משלוח סחורות ועסקים נוספים התלויים בדרכי מים בנמל החדש שנוצר על נהר באפלו.
לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848 התפתחה טקסס במהירות רבה, כשמהגרים רבים נהרו לאדמות הכותנה של המדינה מרחבי ארצות הברית. גם הם הביאו עמם או רכשו במקום עבדים אפרו-אמריקאים, שמספרם במדינה כמעט שילש את עצמו בין השנים 1850–1860, מ-58,000 ל-182,566. הרוב הגדול של העבדים בטקסס הגיעו עם בעליהם ממדינות העבדים הוותיקות. עבדים רבים הגיעו באמצעות סחר עבדים מקומי. ניו אורלינס הייתה המרכז לסחר שכזה, אך גם ביוסטון היו סוחרי עבדים. אלפי אפרו-אמריקאים משועבדים חיו ליד העיר טרם מלחמת האזרחים. רבים מאלה שהתגוררו בסמוך לעיר עבדו במטעי סוכר וכותנה, בעוד שמרבית המתגוררים בגבולות העיר עבדו בעבודות בית ואומנות. ב-1860 49% מאוכלוסיית העיר הייתה משועבדת. ככל הנראה כ-2,000 עבדים הגיעו באמצעות סחר אפריקאי בלתי חוקי.
עד 1860 הפכה יוסטון למוקד מרכזי לייצוא כותנה. מסילות ברזל מכל רחבי טקסס חוברו ליוסטון, שממנה יצאו מסילות לנמלים בגלווסטון ובומונט. במהלך מלחמת האזרחים שימשה יוסטון כמפקדה לגנרל ג'ון ב. מגרודר, אשר השתמש בעיר כנקודת התארגנות לקרב גלווסטון. לאחר מלחמת האזרחים פעלו אנשי עסקים מיוסטון להרחיב את השימוש במערכת הנהרות של העיר, על מנת שיוכלו להגדיל את היקף המסחר בין מרכז העיר לגלווסטון. עד 1890 הפכה יוסטון למרכז מסילות הברזל של טקסס.
לאחר שנפגעה גלווסטון מהוריקן ב-1900, הוגברו המאמצים להפוך את יוסטון לעיר עם נמל מים-עמוקים. שנה לאחר מכן, גילוי שדה הנפט בבומונט פיתח את תעשיית הנפט בטקסס. ב-1902 אישר הנשיא תאודור רוזוולט תקציב פדרלי של 1,000,000 דולר לצורך שיפור תעלת הספינות של יוסטון. ב-1910 צמחה אוכלוסיית העיר ל-78,800 תושבים, וכמות אוכלוסייתה הייתה כפולה בהשוואה לעשור הקודם. אפרו-אמריקאים היוו חלק מרכזי מאוכלוסיית העיר, 23,929 במספר, וכמעט שליש מהתושבים.
ב-1914 חנך הנשיא וודרו וילסון נמל מים-עמוקים ביוסטון, בתום 7 שנות עבודה. עד 1930 הפכה יוסטון לעיר הגדולה ביותר בטקסס, ומחוז האריס נהיה לגדול ביותר מבין כל המחוזות בטקסס. ב-1940 היו בעיר 77.4% לבנים ו-22.4% שחורים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ירדה כמות הסחורה בנמל ופעילות הספינות הושעתה, אך עם זאת סיפקה המלחמה מספר יתרונות כלכליים לעיר. מפעלים פטרוכימיים ומפעלי ייצור נבנו לאורך תעלת הספינות, בשל ביקוש למוצרי נפט וגומי על ידי תעשיית הביטחון במהלך המלחמה. נמל התעופה אלינגטון, שנבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חודש כמרכז הדרכה למטילנים ונווטים. חברת "בראון ייצור ספינות" נוסדה ב-1942 לצורך בניית ספינות עבור צי ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה. בשל הגידול במשרות בתעשיית הביטחון, היגרו אלפי עובדים חדשים לעיר, לבנים ושחורים יחדיו. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הורה על מדיניות של אי-אפליה, ואפרו-אמריקאים הצליחו להשתלב בענף, ובפרט בבניית ספינות.
ב-1945 הקימה קרן אנדרסון את המרכז הרפואי של טקסס. בתום המלחמה כלכלת יוסטון חזרה להתבסס בעיקר על הנמל שלה. ב-1948 סיפחה העיר אזורים לשטחה ובכך יותר מהכפילה את גודלה. זמינות מיזוג האוויר סיפקה ב-1950 הזדמנות לחברות רבות לעבור ליוסטון, בה המשכורות היו נמוכות יותר מאשר בצפון המדינה, מה שהביא לפריחה כלכלית ושינה את כלכלת העיר לכיוון מגזר האנרגיה.