במסכת פסחים בתלמוד הבבלי, במהלך סוגיה קצרה העוסקת בשטח כדור הארץ, מובאת ברייתא על פיה שיעור בין השמשות לרבי יהודה הוא כדי הילוך 4 מילים:
התלמוד מתעלם מהסתירה בין שיטת רבי יהודה במסכת שבת (שם מוערך שיעור בין השמשות בזמן הילוך 3/4 מיל) לשיטתו במסכת פסחים (שם מוערך שיעור זה בזמן הילוך 4 מיל).
שיטות הראשונים.
הסתירה בין שיטת רבי יהודה המובאת במסכת שבת ובמסכת פסחים, הובילה לדעות שונות בקרב הראשונים בסוגיית המועד המדויק של בין השמשות.
על פי שיטת מהר"ם אלשקר בשם הגאונים, וכן פשטות דברי הרי"ף והרמב"ם, שיטתו הקובעת של רבי יהודה לגבי בין השמשות היא השיטה המובאת במסכת שבת, בעוד שיטתו במסכת פסחים דחויה. יתר על כן, הואיל והסוגיה בפסחים אינה עוסקת כלל בעניין 'בין השמשות, אלא אך ורק בעניינים אסטרונומיים, הרי שברור שלא צריכה להיות הקבלה בין הזמנים בסוגיות אלו לבין הזמנים במסכת שבת, וכך ביארו הגר"א ובעל התניא את שיטה זו, לשיטתם בסוגיה בפסחים מדובר על 'צאת כל הכוכבים' ולא 'צאת הכוכבים' במובן עליו מדובר במסכת שבת. על פי שיטה זו בין השמשות מתחיל מיד עם שקיעת החמה, נמשך כדי שיעור הילוך 3/4 מיל (או עד שיראו 3 כוכבים בינוניים), ומסתיים עם צאת הכוכבים שהוא תחילת הלילה.
לעומתם, רבנו תם, הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ש והר"ן, מתייחסים לשיטת רבי יהודה המובאת במסכת פסחים כשיטתו העיקרית, ולשיטתו המובאת במסכת שבת כמשנית. על פי שיטה זו ישנן שתי נקודות זמן למושג שקיעת החמה. שקיעת החמה הראשונה היא עם העלמות גלגל השמש מעבר לרקיע, וגם לאחריה במשך שיעור זמן של הילוך 3 ורבע מיל עדיין נחשב ליום. זמן בין השמשות מתחיל בשקיעת החמה השנייה שחלה בסוף זמן זה ומסתיים כעבור שיעור זמן של הילוך 3/4 מיל, ובסך הכל ישנו שיעור הילוך 4 מילים בין שקיעת החמה הראשונה ועד צאת הכוכבים. על פי שיטה זו הברייתא במסכת שבת המדברת על שיעור זמן של 3/4 מיל בין שקיעת החמה לצאת הכוכבים מתייחסת לזמן מאוחר יותר של שקיעת החמה שחל הרבה אחרי העלמות גלגל השמש מעבר לרקיע, שהוא הזמן שברקיע עדיין ניכרת אדמומית השמש לאחר היעלמותה מעבר לאופק.
על פי שיטת רבי אליעזר ממיץ בספרו "יראים", זמן בין השמשות קודם לשקיעת החמה (במובן של העלמות גלגל השמש מעבר לרקיע). גם על פי שיטה זו ישנם שני מושגי זמן הנקראים 'שקיעת החמה', כאשר הראשונה שביניהם היא עוד כאשר השמש נראית על הארץ, והשנייה בשעת העלמות גלגל השמש מעבר לרקיע.
נפקא מינה.
ההשלכות ממחלוקת הראשונים בקביעת זמן בין השמשות משמעותיות, שכן הן נוגעות לדברים שתוקפם מדאורייתא, כדוגמת זמני כניסת ויציאת השבת, קביעת מועד ברית המילה וזמן קריאת שמע של ערבית. כך לדוגמה, על פי שיטת רבינו תם, ערב שבת נמשך זמן רב גם לאחר שקיעת החמה ועשיית מלאכה מותרת בזמן זה, בעוד לפי שיטת היראים והגאונים זמן זה הוא חלק מעיקר השבת, ועשיית מלאכה בו אסורה מהתורה. במוצאי שבת, הזמן בו מותרת עשיית מלאכה על פי שיטת היראים והגאונים הוא עדיין עיקר השבת על פי שיטת רבינו תם.
הלכה למעשה.
בשולחן ערוך נפסק כשיטת רבנו תם, שהיום ממשיך גם אחר שקיעת החמה ורק אחר כך מתחיל זמן בין השמשות. אך לעומתו הגר"א פסק כשיטת הגאונים. רבי שניאור זלמן מליאדי, בעל התניא פסק בשולחן ערוך שלו כשיטת ר"ת. אמנם בסידורו חזר בו, ופסק כשיטת הגאונים.
כיום בארץ ישראל מקובל להלכה לפסוק כשיטת הגאונים לעניין זמן בין השמשות, אך יש המחמירים גם כשיטת רבינו תם, ועל כן שומרים את השבת מתחילת בין השמשות על פי שיטת הגאונים ועד סוף בין השמשות על פי שיטת רבינו תם. עם זאת, בחו"ל היו מקומות בהם נהגו כשיטת רבינו תם אף לקולא, גם לגבי כניסת שבת.
על פי המקובל ברוב לוחות הזמנים, זמן צאת הכוכבים לשיטת רבינו תם הוא 72 דקות לאחר השקיעה. חישוב זמן זה מתבסס על השיטה שהילוך מיל הוא 18 דקות, ועל כן הילוך 4 מילים הוא 72 דקות. בחוג בריסק נוהגים שלא לעשות מלאכה במוצאי שבת עד 90 דקות (5 מילים של 18 דקות) או יותר.
דיני בין השמשות.
מכיוון שבין השמשות הוא זמן המסופק אם הוא מן היום או מן הלילה, תקף לגביו הכלל ההלכתי "ספק דאורייתא לחומרא וספק דרבנן לקולא". ועל כן בדינים שתוקפם דאורייתא מתייחסים לבין השמשות לחומרא, גם כחלק מהיום הקודם וגם כחלק מהלילה הבא, ובמקרים מסוימים אף כזמן שחלקו מהיום וחלקו מהלילה.
תוצאה ישירה מספק זה של בין השמשות גורם לכך שזמן זה יחשב כשבת בין בערב שבת ובין במוצאי שבת, וכך גם ביום כיפור לעניין זמן הצום, וזו סיבה אחת לכך שאורכם של השבת והמועדים הוא כ־25 שעות (הסיבה השנייה היא דין תוספת שבת החל גם על יו"ט ויום כיפור).
לגבי ברית מילה, תינוק שנולד בבין השמשות בין שני ימים נימול בשבוע הבא ביום השני. אם הוא נולד בבין השמשות בין שישי לשבת, הוא אינו נימול בשבת הבאה שמא נולד ביום הקודם ולכן מילתו אינה דוחה שבת (מילה דוחה שבת ויום טוב רק כשחלה בזמנה, ולא כשחלה שלא בזמנה). במקרים מסוימים יחשב בין השמשות גם כיום וגם כלילה, לדוגמה זב שראה ראיית זוב בבין השמשות, ראיה זו נחשבת לחומרא כראיה שחלקה ביום וחלקה בלילה.
בהלכות שבת, זמן בין השמשות (בתחילת השבת ובסופה) הוא זמן בו אסורה עשיית מלאכות שתוקף איסורם מהתורה כמו בעיקר השבת, אך במקרים שונים מלאכות שתוקף איסורם מדרבנן מותרות, לדוגמה מלאכות דרבנן שנאסרו משום שבות יהיו מותרות בזמן בין השמשות, אך רק בזמן שיש צורך רב בדבר או שמדובר בדבר מצווה. כן מותרת אמירה לגוי לעשות מלאכה במקום צורך רב או הפסד מרובה.
אדם העושה מלאכה באחד מבין השמשות של שבת בשוגג חייב באשם תלוי, לפי שיטת רש"י. על פי שיטת התוספות, רק אדם העושה מלאכה בבין השמשות של מוצאי שבת חייב באשם תלוי, בעוד אדם העושה מלאכה בבין השמשות של ערב שבת פטור מאשם תלוי. השוני מנומק בכך שבערב שבת טרם הוחזקה השבת, ובמוצאי שבת כבר הוחזקה השבת.
כלי נשיפה מעץ
כלי נשיפה מעץ הם כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה העשויים עץ. הכלים העיקרים במשפחה זו הם חליל, חלילית, אבוב, קלרינט, בסון וסקסופון. חלק מהכלים הללו אמנם עשויים כיום ממתכת, אך פעם היו עשויים מעץ. כלי העץ מסווגים לפי הפייה שלהם, השונה מכלי הנשיפה ממתכת, מה שגורם לצלילם להיות רך במעט.
בכלי העץ משתנה גובה הצליל על ידי אורך הצינור - למשל - הבסון גדול, ולכן צלילו נמוך. לכלי העץ חורים רבים לאורך כל הצינור, המכוסים בכפתורים דמויי מכסים ומופעלים על ידי האצבעות. אחד ההבדלים בין כלי העץ וכלי המתכת הוא שבכלי העץ הצינור הוא ישר וארוך, ולא מסתלסל כמו בכלי המתכת.
כלי הנשיפה מעץ בתזמורת.
בתזמורת מהווים כלי הנשיפה מעץ מרכיב חשוב, ונותנים גוון צליל מיוחד, שמוסיף לצליל התזמורת. בתזמורת סימפונית, כלי הנשיפה מעץ מנגנים הרבה במהלך היצירה יחד עם כלי הקשת. כלי העץ ידועים ביכולתם לנגן צלילים רגועים, וגם צלילם קצובים. בתזמורת הסימפונית, החליל משמש לקול הסופרן, האבוב נחשב לקול האלט, הקלרינט נחשב לקול הטנור והבסון, כשמו, משמש את קול הבס. פעמים רבות מצטרף לסקציה גם הפיקולו, שמנגן גבוה יותר מן החליל. הפיקולו נשמע חזק ביותר בתזמורת, משום שהוא כה גבוה, ובצליליו הגבוהים הוא אפילו "צעקני"; כאשר נוסף הפיקולו, ישנם בסך־הכל חמישה קולות בסקציה. לעיתים הפיקולו מכפיל במנגינה את החליל, רק באוקטבה יותר גבוה, מה שמוסיף רבות למנגינה. כאשר כלי העץ מנגנים בקטעים הרגועים, והם מנגנים צלילים ארוכים ושקטים.
ראם הכהן
בראס
לימון
לימון (שם מדעי: "Citrus × limon") הוא מין של עץ מסוג ההדרים, שמגדלים באופן חקלאי בעבור פירותיו הקרויים באותו השם. הלימונים מבויתים בעיקר לשם הפקת מיץ, אך גם החרצנים, הציפה והקליפה משמשים בבישול, באפייה ובשימורים. מיץ הלימון מכיל כחמישה אחוזים חומצה ציטרית, ועל כן טעמו של פרי הלימון חמוץ. מוצאו בצפון מזרח הודו.
מאפיינים.
עץ הלימון הוא עץ קטן, המתנשא עד לגובה מקסימלי של 6 מטרים. הענפים מחודדים ומסודרים בצורת כתר. צורת העלים היא אליפסה מחודדת, וצבע הפרחים לבן וצהוב. ענפיו של העץ מעט קוצניים.
הלימון (מיץ לימון טרי) הוא חומצי, רמת החומציות שלו, ה-PH, היא בין 2 ל-3.
שימושים.
ללימון יש שימוש נרחב מאוד במטבחים רבים ברחבי העולם. ישנם עוגות, קינוחים, בשרים, מרקים, רטבים, סלטים ומשקאות רבים המכילים רכיבי לימון. כמו כן, משתמשים במיץ לתיבול מאכלים, ובעיקר במטבח הים-תיכוני ובמטבח הבלקני. קליפתו של הלימון ושל האתרוג משמשות גם להכנת תבלין שנקרא "ציטרונאט" (בגרמנית "Zitronat") והוא משמש לתיבול עוגות ועוגיות של המטבח הגרמני.
גרידת לימון.
יש המשתמשים במעט קליפת לימון מגורדת למען הטעם והריח. נוהגים בדרך כלל להכניס גרידת לימון בתוך בלילות של מאכלים מטוגנים וגם באפייה.
לימון פרסי.
כך מכנים יוצאי איראן פירות לימון או ליים ("Citrus × latifolia") שיובשו באופן טבעי עד להיעלמות הנוזלים ולהצטמקות הפרי, במטרה לשמר את הפרי ותמציותיו הארומטיות. הלימון הפרסי, המכונה בקרב יוצאי פרס בישראל לימו עומאני, משמש במטבח הפרסי לתיבול מרקים, ותבשילים נוספים. באמצעות ניקוב הקליפה משחררים את ריכוז התמציות הארומטיות הלימוניות לתוך התבשיל. יש הטוחנים את הלימון לאבקת תבלין.
לימונים מיובשים.
את הפירות המיובשים, בצבע אפרפר - שחור, ניתן למצוא בדוכני חנויות התבלינים בשווקים.
משקאות עם מיץ לימון.