בסוף 1989 ובתחילת 1990, עמדת עבודה בשם NeXTstation החלה להמכר, ויעודה היה מחשוב בינאישי כפי שמינח זאת סטיב ג'ובס. עמדת ה־NeXTstation אמורה הייתה להחליף את הגרסה הזולה הקודמת שנקראה NeXTcube. ה־NeXTstation נחלה כישלון חרוץ והובילה בשנת 1993 להפסקת פעילותה של חברת NeXT בתחום המחשבים.
שנות ה־90 המוקדמות בישרו את הפיכת כונן התקליטורים לתקן תעשייתי. הכונן החל להגיע עם הרבה מחשבים שולחניים ולקראת סוף שנות ה־90 החל להופיע גם במחשבים נישאים.
אף על פי שהכונן הופיע כבר בשנת 1982, הוא היה בשימוש רק לצורכי מוזיקה במהלך שנות ה־80 ורק מאוחר יותר, בשנות ה־90, החל להכיל גם נתונים, אפליקציות מחשב ותוכן מולטימדיה.
עם הזמן החלו כונני CD-RW להחליף את כונני התקליטורים.
חברת IBM השיקה את סדרת ה־ThinkPad המוצלחת שלה ב־Comdex בשנת 1992. הסדרה מוספרה במספרים 300, 500 ו־700 (הטענה היא שהמספרים היו זהים לאלו של מכוניות ה־BMW ומטרתם הייתה לסמן את פלח השוק הייעודי של המכשירים). סדרת ה־300 נחשבה כסדרה הזולה ביותר, סדרת ה־500 הייתה סדרת ביניים וסדרה 700 הכילה את כל החידושים ומחירה היה הגבוה ביותר. המספור הזה היה נהוג עד סוף שנות ה־90 של המאה ה־20. אז, IBM הציגה לראשונה את סדרת ה־"T" כמחליפה של סדרת ה־600/700.
בשנת 1994, כונן ה־Zip הושק על ידי חברת Iomega כדיסקט נייד בעל קיבולת בינונית. הכונן של החברה נועד להחליף את דיסקט ה־3.5 אינץ' שהיה מקובל עד אותה תקופה. אולם החברה לא נחלה הצלחה. לפני השקת כונן ה־Zip, חברת SyQuest הייתה ידועה בשוק המדיה הניידת אולם מוצריה נחשבו יקרים ולא מוצלחים בשל בעיות אמינות. כונני Zip עדיין יוצרו בתחילת שנות ה־2000 אולם כונני CD-RW תפסו את מקומם עד מהרה.
באמצע שנות ה־90, החברות אמיגה, קומודור ואטארי לא היו עוד בשוק. הם פינו מקום לתחרות שהתרחשה בין תואמי ה־IBM שהציעו מחירים זולים. חברות כמו Sinclair ו־Amstrad גם כן נאלצו לנטוש את שוק המחשבים. חברת דל החלה לשגשג בהציגה מערכות זולות שיועדו לפלח השוק של הצרכנים והעסקים. מודל המכירות של Dell היה מודל מכירות ישירות.
בשנת 1994, הציגה חברת Apple את סדרת ה־Power Macintosh שהייתה סדרה של מחשבים שולחניים איכותיים ויעודם היה desktop publishing וכן עיצוב גרפי.
המחשבים החדשים עשו שימוש במעבדי מוטורולה ו־PowerPC כחלק מברית AIM, להחליף את ארכיטקטורת ה־Motorola 68k שהייתה בשימוש לקו המקינטוש. במהלך שנות ה־90, המקינטוש לא היה מאוד נפוץ ונותר כברירה המועדפת עבור מומחים בתעשיות הגרפיקה והפרסום.
בשנת 1995, חברת Be Inc השיקה את מחשב ה־BeBox, שעשה שימוש בשני מעבדי PowerPC שמהירותם הייתה 66 MHz כל אחד (ומאוחר יותר 133 MHz). למחשב אף הייתה מערכת הפעלה מיוחדת שנועדה לנצל את יכולותיו. מחשב זה היה כישלון ויצורו פסק בשנת 1997. בסך הכול יוצרו רק 2000 מחשבים מסוג זה בין השנים 1995 ו־1997.
בשל הגידול בקרב תואמי ה־IBM בשנות ה־90, הם נהיו התקן התעשייתי לעסקים ושימוש ביתי. לאחר השקת מערכת ההפעלה חלונות 3.0 של חברת מיקרוסופט בשנת 1990, החלה הפופולריות של המקינטוש לדעוך בהדרגה ועד 1996, חברת אפל כמעט פשטה את הרגל. סטיב ג'ובס חזר לחברה בשנת 1997 והצליח להחזיר את אפל לנתיב הרווחיות. הצעד הראשון בו נקטה החברה היה השקת מערכת ההפעלה MAC OS 8, מערכת הפעלה חדשה למחשבי מקינטוש. צעד נוסף היה השקת מחשבי ה־iMac וה־PowerMac G3 לשוק הביתי והמקצועי. ה־iMac היה המחשב הראשון שעשה שימוש בכיסוי שקוף במבנה ארגונומי. מיליוני iMacs נמכרו. מאוחר יותר השיקה חברת אפל את Mac OS X, iLife ואת ה־iBook.
בשנת 1999 הושקו לוחות אם ראשונים שתמכו בסוג חדש של RAM שכונה RDRAM. היה זה סוג של RAM דינמי סינכרוני. ה־RDRAM היה יקר פי 2 עד 3 לעומת מחירו של ה־SDRAM שהיה מקובל עד אותה תקופה בשל שילוב של עלויות יצור גבוהות ותמלוגי רישוי גבוהים. השימוש ב־RDRAM נדיר מאוד כיום.
לקראת סוף שנות ה־90 של המאה ה־20, הרבה מחשבים אישיים חדשים החלו להכיל התקן USB לשם קישור plug and play להתקנים כגון מצלמות דיגיטליות, מצלמות וידאו, מחשבי כף יד, מדפסות, סורקים והתקנים אחרים. נגני DVD גם כן צברו פופולריות החל מסוף שנות ה־90.
בשנת 2002, חברת HP קנתה את חברת Compaq. חברת Compaq עצמה קנתה את חברת Tandem Computers בשנת 1997 ואת חברת DEC בשנת 1998. כך הפכה HP שחקן ראשי בייצור מחשבים שולחניים ונישאים וכן שרתים לשווקים מגוונים.
בשנת 2003, חברת AMD השיקה מיקרו־מעבדים מבוססי 64 סיביות למחשבים שולחניים. שמות המעבדים היו Opteron ו־Athlon 64. בנוסף בשנת 2003, IBM השיקה את הPowerPC 970 מבוסס ה־64 סיביות עבור מערכות ספינת הדגל של אפל שכונו PowerMac G5. חברת אינטל, בתגובה להצלחת AMD עם מעבדיה מבוססי ה־64 סיביות, הוציאה גרסאות מעודכנות של מעבדי ה־Pentium 4 וה־Xeon.
בשנת 2004, הכריזה IBM על מכירה אפשרית של עסקי ה־PC שבבעלותה ליצרן המחשבים הסיני לנובו, אשר נמצאת בבעלות חלקית של ממשלת סין. סכום העסקה נאמד ב־650 מיליון דולרים אמריקאיים וב־600 מיליון דולרים אמריקאיים במחיר מניות. העסקה אושרה בארצות הברית במרץ 2005 והושלמה במאי 2005. כתוצאה מהרכישה לנובו ירשה את פס היצור של ה־ThinkPad, סדרה של מחשבים נישאים שהיו ממוצריהם המצליחים ביותר של IBM.
בתחילת שנות ה־2000, החל תקן ה־WiFi לצבור קהל אוהדים בקרב צרכנים אשר בנו בביתם רשתות אלחוטיות פרטיות. רבים מהמחשבים הנישאים הקיימים כיום וכן מספר רב של מחשבים שולחניים נמכרים עם כרטיס רשת אלחוטי מובנה ואנטנות. בנוסף בראשית שנות ה־2000, צברו מסכי LCD פופולריות במקביל למגמת ההאטה ביצור מסכי ה־CRT. מסכי LCD בדרך כלל מציגים תמונה חדה ובהירה יותר והם נחשבים חסכוניים יותר ממסכי CRT.
שרתים ורשתות מבוססי מיקרו־מעבדים.
ההמצאה בשנות ה־70 המאוחרות של המאה ה־20 של האתרנט שהיה LAN (רשת מקומית), אפשרה למחשבי PC לתקשר זה עם זה (קצה לקצה) וכן עם מדפסות.
מהפכת המיקרו־מחשבים המשיכה וגרסאות גמישות יותר של הטכנולוגיה יושמו בשרתים מבוססי מיקרו־מעבד שהיו בעלי חיבוריות לרשת LAN. הדבר לווה בפיתוח של מערכות הפעלה בגרסת שרת שיועדו לארכיטקטורה של אינטל. בהם היו Unix ו"חלונות" של מיקרוסופט.
בסביבות שנות ה־2000, כאשר הופיעו חוות שרתים המכילות אלפי שרתים, המיני־מחשב נעלם כמעט לחלוטין ומחשבים מרכזיים יועדו ליישומים מסוימים.
טלפונים חכמים.
התפתחות בתחום החומרה והמזעור הובילו ליישומים של מערכת על שבב. התפתחויות אלו הביאו את היכולת הטכנולוגית ליצור טלפונים חכמים ומחשבי לוח ובייצור המוני. למכשירים אלו יכולת תקשורת ומחשוב, כמו גם ניידות, המאפשרת להם להוות חלופה למחשבים השולחניים ולמסופי־קצה של מחשבים מרכזיים.
קישורים חיצוניים.
סקירות:
סיקור עיתונאי:
היסטוריה והנצחה:
ממציאים ומחשבים:
ספר החיות של אברדין
ספר החיות של אברדין (באנגלית: Aberdeen Bestiary) הוא ספר חיות שנכתב במאה ה-12. ספר זה תואר בשנת 1542 ברשימת המלאי של הספרייה המלכותית הישנה בארמון וסטמינסטר. בספר מתוארים סוגים שונים של חיות, ביניהם גם כמה חיות אגדיות, כגון עוף החול.
ספר חיות
ספר חיות או בסטיארי (באנגלית: Bestiary) הוא ז'אנר ספרותי מתקופת ימי הביניים המתאר בעלי חיים אמיתיים או מיתולוגיים, צמחים ואף סלעים. בדרך כלל לוו דברי ההסבר באיור ובאמרי מוסר הקשורים או משויכים לאותה חיה.
ספרים אלה היו פופולריים ביותר באנגליה ובצרפת במאה ה-12.
הידוע מבין ספרים אלה שנשאר הוא "ספר החיות של אברדין". כ-50 ספרי חיות נשתמרו עד ימינו.
בסטיארי
ביסטיארי
ירוואן
יֶרֶוָואן (; נכתב גם ארוואן או אריוואן) היא בירת ארמניה והגדולה שבעריה. ע"פ אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2021 אוכלוסיית העיר מונה כ-1,091,700 בני אדם, מתוך כ-2,963,300 בארמניה כולה.
היסטוריה.
עדויות ארכאולוגיות מראות שמצודה צבאית בשם "ארבוני" עמדה באזור החל מהמאה השמינית לפני הספירה, על מנת להגן על צומת הדרכים החשובות שעברו באזור זה.
בשל חשיבותה האסטרטגית, ירוואן נכבשה פעמים רבות הן על ידי הפרסים והן על ידי האימפריה העות'מאנית. בשנת 1827 נכבשה העיר על ידי רוסיה בעקבות תבוסתה של פרס במלחמת רוסיה-פרס, ושלטונה של רוסיה הוכר רשמית בהסכם טורקמנצ'אי בשנת 1828.
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסייתה של ירוואן כ-30,000 תושבים. ב-1917 התפרקה האימפריה הרוסית בעקבות מהפכת אוקטובר. בעקבות זאת, הוכרזה בפברואר 1918 הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז אשר התקיימה זמן מועט והתפרקה ב-28 במאי אותה שנה. לאחר ההתפרקות הייתה ירוואן לבירתה של הרפובליקה הדמוקרטית שהוקמה במדינה.
ב-29 בנובמבר 1920 כבש הצבא האדום את ירוואן במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. הלאומנים הצליחו להשיג שליטה מחודשת על העיר בפברואר 1921, אך זו נפלה פעם נוספת לידי הכוחות הסובייטים ב-2 באפריל 1921.
ברפובליקה הסובייטית של ארמניה הייתה ירוואן עיר הבירה. תחת השלטון הסובייטי עברה ירוואן תנופת פיתוח והפכה לעיר גדולה, על-פי תוכניות שהוביל האדריכל אלכסנדר טמניאן.
לאחר נפילת ברית המועצות הפכה ירוואן בשנת 1991 לבירתה של ארמניה העצמאית.
אחד האתרים החשובים בעיר הוא מתחם הזיכרון לרצח העם הארמני הכולל שלוש אנדרטאות ואת המוזיאון לרצח העם הארמני השוכנים על גבעה נישאה המשקיפה על העיר. מתחם האנדרטאות הוקם בשנת 1967 בעקבות הפגנות ירוואן שהתקיימו בשנת 1965.
גאוגרפיה.