האלבום כולל ששה שירים שכתב הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט, שיר אחד של חנוך לוין, שאול טשרניחובסקי, אהרון צייטלין וכן שמוליק קראוס. בין מלחיני השירים, לבד מלחנים של קראוס, לחנים מאת שלום חנוך, אריק איינשטיין, זהר לוי ושלום סקונדה.
עטיפת האלבום שעוצבה על ידי דוד טרטקובר מורכבת ממגזרות נייר ותצלומי המוזיקאים המשתתפים באלבום.
אסכולת הדנובה
אסכולת הדנובה (בגרמנית: Donauschule או: Donaustil) הוא הכינוי לסגנון יצירתם האמנותית של מספר ציירים מתחילת המאה ה-16 אשר התרכזו באזור בואריה, צפון אוסטריה ולאורך נהר הדנובה. עבודתם של הציירים הללו הייתה בעלת סגנון אמנותי משותף הנחשב כחוליה מקשרת בין סגנון התקופה הגותית המאוחרת והרנסאנס. הם נחשבים גם בין הראשונים לאמץ את סגנון נופי עולם.
מקור השם.
המונח "אסכולת הדנובה" נטבע לראשונה בשנת 1892 על ידי היסטוריון האמנות תיאודור פון פרימל (Theodor von Frimmel) בסקירה ביקורתית שהעביר על הדיסרטציה של ההיסטוריון ומבקר האמנות מקס יקוב פרידלנדר (Max Jakob Friedländer), אודות יצירתו של הצייר אלברכט אלטדורפר. פרימל ראה בציורי הנוף של אזור הדנובה, חלק מופרד ומובחן של האמנות הגרמנית ובעיקר בעבודתו של אלטדורפר עצמו. בשנים הבאות התרחב השימוש במונח לתיאור היצירה האומנותית המובחנת של ציורי הטבע הנוף אך בשנת 1922 קרא פרידלנדר לקביעת מונח פחות עמום.
המאפיינים האמנותיים.
הסגנון האמנותי של אסכולת הדנובה התאפיין בחידוש הבלתי מוכר עד אז של יצירת תחושה טבעית ושילוב של הצופה בו. הוא צומח במקביל לציירי נופי בארצות השפלה, כמו יואכים פטיניר, שנחשב למייסד הסגנון ״נופי עולם.״ הנוף והטבע בציורים מקבל חיים בלתי תלויים משלו, והופך למרכזה ומהותה של היצירה האמנותית. לעיתים קרובות נוצרת בצופה תחושת ההשתלבות של עצמו בתוך נוף הניחן באור טבעי משלו. השמיים בתמונות מכוסים בדרך כלל בעננים כהים היוצרים תחושה קודרת, ובחלק מן התמונות משולבות סצינות של אירועים מתוך הסיפורים בכתבי הקודש.
אסכולת הדנובה משתמשת בציורי הטבע והנוף כאמצעים אומנותיים סימבוליים. מבקרי אומנות מודרניים מוצאים בה מאפיינים של האקספרסיוניזם תוך שימוש במונחים שנכנסו לשימוש גם בשפה יומיומית כגון "אייקון נוף", "אווירה כפרית" וכדומה.
בין האמנים המזוהים ביותר עם סגנון אסכולת הדנובה נמנים: אלברכט אלטדורפר, לוקאס קראנאך האב, וולף הובר, קריסטוף שווארץ, אוגוסטין הירשפוגל.
Java EE
Triumph
מונוקלוניוס
מונוקלוניוס ("Monoclonius") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שחי בתקופת הקרטיקון באמריקה הצפונית. בעקבות מחקר נוסף שנערך בשנות ה-90 של המאה ה-20 תקפותו של הטקסון הוטלה בספק.
המונוקלוניוס היה שייך לתת-משפחת ה-Centrosaurinae של הצרטופסיים המאופיינת בעטרה קצרה, בקרן אף ארוכה ובקרני גבה מנוונות. במראהו הוא כנראה דמה לצנטרוזאור. כמו שאר הצרטופסיים, המונוקלוניוס היה צמחוני ואכל בעיקר צמחייה נמוכה כגון שרכים, ציקסיים ועוד.
מאובנים של מונוקלוניוס נתגלו לראשונה על ידי הפלאונטולוג אדוארד דרינקר קופ ב-1876, אך רק אחרי שעותניאל צ'ארלס מארש גילה את הטריצרטופס ב-1889 הבין קופ שהמונוקלוניוס היה דינוזאור מקורנן, מאותה משפחה של הטריצרטופס, הצרטופסיים. פירוש השם Monoclonius הוא "שורש אחד" ורבים מאמינים ששם זה ניתן למונוקלוניוס מכיוון שהייתה לו קרן אחת בלבד על הראש, מעל האף. סברה זו שגויה, שכן בעת שגילה קופ את המונוקלוניוס השרידים שנמצאו לא כללו קרניים אלא בעיקר שיניים וחוליות, והוא בכלל נחשב כהדרוזאור ולא כדינוזאור בעל קרניים. למעשה, השם "מונוקלוניוס" מתייחס לשיניים שלו ולדרך בה הן גדלו והתחלפו במהלך חייו. בעוד שלדיקלוניוס ("שורש כפול"), שתואר באותו מאמר על ידי קופ, שתי שכבות של שיניים עבדו בו-זמנית - השיניים המבוגרות ואלה שמחליפות אותן - במונוקלוניוס עבדה רק שכבה אחת, והשיניים שמחליפות את אלה שנשחקו ונפלו, גדלות רק אחרי שהשיניים הפעילות נפלו.
לפני המונוקלוניוס, גילה קופ את האגתאומאס ("Agathaumas") ב-1872 ואת הפוליונקס ("Polyonax") ב-1874, שמהם נתגלו שרידים מעטים וחלקיים ביותר. כיום מאמינים הפלאונטולוגים שהם למעשה שרידים של טריצרטופס ומתייחסים לשמות אגתאומאס ופוליאונקס כסוגים לא-תקפים (Nomen dubium).
מאז גילו קופ ופלאונטולוגים אחרים שרידים רבים של מונוקלוניוס, רובם של צעירים. הפלאונטולוגים גילו גם שרידים רבים של צרטופסיים אחרים, בעיקר צנטרוזאורוס וסטירקוזאורוס, אותם ייחסו בטעות למינים שונים של מונוקלוניוס. כתוצאה מכך כל המינים למעט המין "M. crassus" בוטלו והמאובנים שלהם שויכו למינים אחרים של צרטופסיים. בעקבות מחקרים נוספים שנערכו בשנות ה-90 של המאה ה-20 גם תקפותו של "M. crassus" הוטלה בספק, וכיום מקובל להתייחס אליו כאל "Nomen dubium" (כלומר: טקסון מוטל בספק). לפי מחקרו של הפלאונטולוג ד"ר סקוט סמפסון המאובנים שסווגו כמונוקלוניוס אינם סוגים נפרדים אלא שלבי גדילה צעירים (sub-adults, תת-בוגרים) של מיני צרטופסיים אחרים כגון צנטרוזאורוס וסטירקוזאורוס. הוא הסיק זאת לפי המבנה המיקרוסקופי של העצם המאפיינת צעירים שעדיין גדלים ובכך שבגיל צעיר טרם התפתחו הסימנים הייחודיים (כגון במבנה העטרה והקרניים) שמאפיינים פרטים בוגרים ולפיהם קל לשייך את הפרט לסוג ומין ידועים.
השריר הסותם הפנימי
השריר הסותם הפנימי (TA: Musculus obturator internus) הוא אחד משרירי העכוז העמוקים. שרירי התאומים (העליון והתחתון) צמודים לשריר הסותם הפנימי ויחד איתו הם מסובבים את הירך לכיוון חיצוני כאשר הירך במנח פשיטה, מרחיקים את הירך כאשר היא במנח כיפוף ומייצבים את עצם הירך במרחשת במפרק הירך.
תיאור.
השריר הסותם הפנימי מתחיל את מהלכו בתוך האגן, משולי הנקב הסתום של האגן ומהקרום הסותם (Membrana obturatoria). השריר יוצא מהאגן דרך נקב השת הקטן ונאחז בפן התיכון של תל הירך הגדול בחלקה העליון של עצם הירך.
עצבוב.
השריר הסותם הפנימי מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי ועל ידי שורש העצב העצתי הראשון (L5, S1) דרך העצב לשריר הסותם הפנימי (Nervus musculi obturatorii interni).
אטינגר
אטינגר (בגרמנית: Ettinger או Oettinger) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
אפרים גולדנברג
אפרים גולדנברג (בספרדית: "Efrain Goldenberg Schreiber, o "Efraim, נולד בלימה, פרו ב-29 בדצמבר 1929) הוא יהודי פרואני, שכיהן כראש ממשלת פרו במשך כשנה וחצי, תחת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, מ-17 בפברואר 1994, עד 28 ביולי 1995. כיהן לסירוגין גם כשר האוצר ושר החוץ. הוא היהודי הראשון שכיהן כראש ממשלת פרו (אחריו כיהנו בפרו כראשי ממשלה שני יהודים נוספים: יהודה סימון (2008 - 2009) וסלומון לרנר גיטיס (2011)).
קורות חיים.
גולדנברג נולד ב-1929, בלימה בירת פרו, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה ומגרמניה, לפרו, לאחר מלחמת העולם הראשונה. גדל בעיירת החוף הפרואנית טאלאר, בה היה התלמיד היהודי היחיד בבית הספר היסודי. את לימודי התיכון עשה בלימה, בבית הספר הוותיק (נוסד ב-1917), לבנים (רק ב-1994 הוא הפך לבית ספר מעורב) של המעמד העליון הפרואני - Colegio San Andres. רבים מבוגרי בית ספר זה היו בהמשך למדענים, אנשי מסחר ואף פוליטיקאים מהחשובים בפרו, לרבות הנשיא ה-84 של המדינה - ניקולאס לינדלי לופז. למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת סן מרכוס בלימה, מ-1946 עד 1952 ומשסיים את לימודיו עבד בעסק המשפחתי, כיצואן, והיה במשך שנים רבות מעמודי התווך של קהיליית העסקים הפרואנית. בנוסף, היה גם חבר הנהלת הקהילה היהודית של לימה.
פוליטיקה.
ב-28 באוגוסט 1993 מינה אותו הנשיא אלברטו פוג'ימורי לשר החוץ שלו. מינוי זה נעשה כחלק ממדיניות אותה נקט פוג'ימורי כמעט מאז נבחר לנשיאות פרו ב-1990, לבחור לתפקיד שרי החוץ שלו דווקא אנשים שאינם דיפלומטים. כחצי שנה אחר כך, ב-17 בפברואר 1994 פוג'ימורי מינה את גולדנברג בנוסף לכך גם לתפקיד ראש הממשלה שלו. בכך היה גולדנברג לראש הממשלה היהודי הראשון של פרו. ראש הממשלה היהודי השני של פרו היה יהודה סימון (2008 - 2009) והשלישי סלומון לרנר גיטיס (2011).
ב-28 ביולי 1995, כשלושה חודשים אחרי בחירתו לנשיאות פרו לתקופת כהונה שנייה ברוב עצום באפריל, פיטר פוג'ימורי את גולדנברג משני תפקידיו, הן כראש ממשלה והן כשר חוץ. הדבר נעשה כחלק ממדיניותו של פוג'ימורי, שלא להשאיר את אנשיו זמן רב מדי בתפקידיהם, שמא יצברו כוח רב מדי.
בשלהי תקופת נשיאותו מינה פוג'ימורי את גולדנברג שוב. היה זה ב-10 באוקטובר 1999, והפעם מונה גולדנברג לתפקיד שר האוצר. הוא כיהן בתפקיד זה במשך כעשרה חודשים, עד 28 ביולי 2000, עת החליפו פוג'ימורי בקרלוס בולוניה. הן פוג'ימורי והן בולוניה הספיקו לכהן בתפקידיהם אחרי כן רק עוד כשלושה חודשים. פוג'ימורי ברח מפרו ליפן, בעקבות משבר חוקתי בפרו, באמצע נובמבר 2000 וב-19 בנובמבר 2000 התפטרו מתפקידיהם כל שרי הממשלה שהותיר פוג'ימורי אחריו.
רכבל מצדה
רַכֶּבֶל מצדה הוא רכבל הפועל במצדה ומחבר בין בקעת ים המלח במזרח מעל לשביל הנחש עד למבצר הורדוס שבראש ההר.
הפרש הגבהים בין התחנה התחתונה לעליונה הוא 290 מטרים. התחנה התחתונה ממוקמת בגובה של 257 מטרים מתחת לגובה פני הים והעליונה שוכנת בגובה של 33 מטרים מעל לפני הים, כך שרכבל זה הוא הנמוך ביותר בעולם. אורך הכבלים 900 מטר. מהירות הרכבל מגיעה לעד שמונה מטרים בשנייה, ומשך הנסיעה הוא כשלוש דקות. לכל אחד מהקרונות קיבולת של 80 איש, והספק הרכבל הוא 1,200 נוסעים בשעה. שטחי התחנות יחד מגיע לכ-3,000 מטר רבוע.
היסטוריה.