הקונגרס הציוני השלישי ב-1899 הכיר בזכותן של נשים לבחור נציגים להסתדרות הציונית ואילו בארץ ישראל נכון לשנת 1907 לא הייתה זכות הצבעה לנשים יהודיות בבחירות למוסדות הלאומיים. היישוב היה מורכב מאוכלוסייה בעלת השקפת עולם שמרנית שעוצבה על ידי ההלכה היהודית ועל סמך מנהגים מסורתיים. כך היה אצל אנשי היישוב הישן בקרב היהדות החרדית וקהילות ספרדיות-מזרחיות, כמו גם בקרב האיכרים היהודים שבמושבות. הייתה זו גישה שמקורותיה המבנה המשפחתי הפטריארכלי המסורתי לצד האפליה המובנית הקיימת ביהדות, אין רב אישה, נשים לא עולות לתורה ונשים לא מגרשות אלא מגורשות. המושבה הראשונה בה השיגו נשים זכות בחירה הייתה ראשון לציון ובהדרגה הורחבה זכות זו לשאר המושבות.
ב-1910 פרסם ממש"י בעיתון הפועל הצעיר את "שאלת הפועלת הגלילית", מאמר שזכה לתהודה רבה והעלה לראשונה את מעמדן של הנשים בכלל והפועלות העבריות בפרט על סדר היום. בין היתר הציע ממש"י להקים חוות לימוד לפועלות בכנרת. ב-1911 הקימה חנה מייזל את חוות העלמות בכנרת. החווה פעלה עד 1916.
"תנועת הפועלות" הוקמה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ופעלה לשיפור תנאי העבודה של הפועלות; "ההסתדרות הציונית הדסה" פעלה בארץ כבר ב-1913; "ויצו" הקימה סניף בארץ ישראל בשנת 1920, ו"נעמת" (בשמה הקודם: "מועצת הפועלות") בשנת 1921 והן פעלו להקלת התנאים לנשים עובדות על ידי הקמת מוסדות לטיפול באימהות, תינוקות וילדים.
ההחלטה מ-1899 על זכותן של נשים לבחור לא מומשה ביישוב בארץ ישראל אלא בחלוף כעשרים שנים, אחרי שנשות היישוב התארגנו במסגרת ארגון וולנטרי-לוחמני בשם "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" ואחרי מאבק מתמשך, בייחוד כנגד הנציגים הדתיים והחרדיים, סוכם כי נשים תוכלנה לבחור ולהיבחר.
הארגונים הפמיניסטיים החשובים בראשית הפמיניזם הישראלי הם "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" והסתדרות נשים עבריות. הארגונים הרדיקליים עסקו בהקניית זכות בחירה לנשים, הפצת דעותיהם על ידי ייסוד עיתון "האשה" ואחריו "דבר הפועלת", והתאגדות ב"מועצות פועלות".
על מקומן ופעילותיהן של נשים מאז ראשית ימי הציונות ריחפה עד לפני זמן לא רב עלטת מיתוס השוויון בין המינים. מיתוס זה, הטוען כי "נשים עבריות בארץ ישראל" נהנו משוויון זכויות מלא, מנע במשך זמן רב דיון אמיתי במצבה של האישה בישראל.
בעקבות מיתוס זה, שהחל להתבסס בתקופת הקמת המדינה, ובעקבות מתן זכות בחירה לנשים בישראל, צומצם כוחה של פעילות נשים בישראל - בדומה לתנועת הנשים בארצות הברית, שכוחה נחלש עקב קבלת זכות הבחירה. בכך, ניתן להקביל את סיומו של הגל הראשון בפמיניזם הישראלי לסיומו בפמיניזם הצפון-אמריקאי, וניתן לחלק גם את ההיסטוריה הפמיניסטית הישראלית לשני גלים.
העשורים הראשונים.
בשנת 1951 נחקק חוק שיווי זכויות האשה, שנועד להבטיח שוויון זכויות לנשים, בהתאם לקווי היסוד של הממשלה הראשונה.
תקופת הקמת המדינה וגלי העלייה ההמונית ניתבו את ארגוני הנשים לפעילות נשית מסורתית של סיוע ותמיכה בנושאי חינוך, רווחה ובריאות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ובעיקר בסופן, הגיע לישראל הגלולה למניעת היריון שגרמה, כמו בשאר העולם לשינוי תודעתי בנושאי תכנון הילודה ומניעת היריון, שינוי שעזר להיקלטות הגל השני של הפעילות הפמיניסטית.
הגל השני.
הגל השני של הפמיניזם הישראלי התרחש במקביל לפמיניזם האמריקאי, ובהשפעתו הרבה. בשנות ה-70, שהיו שנות ה"תנועה הפמיניסטית" ו"מפלגת הנשים" [בראשות מרשה פרידמן], החלה התעוררות רעיונית של נשים יהודיות שביקשו להתאים את רעיונות "הגל השני" של הפמיניזם האמריקאי למציאות הישראלית. בשנות השמונים, החלו הרעיונות הפמיניסטיים לחדור גם אל ארגוני הנשים הוותיקים ופעולותיה של תנועת הנשים התמקדו ביצירת תשתית מערכתית לסיוע לנשים וקידום זכויותיהן כמו הקמת מרכזים משפטיים, מקלטים לנשים מוכות ומרכזים לנפגעות אונס. שינויים אלו התרחשו בין היתר בעקבות היסדקותו של מיתוס השוויון, המיתוס הציוני של שוויון בין המינים ובעקבות הגשת הדו"ח שכתבה הוועדה בראשות אורה נמיר (1979).
בין הקבוצות הפמיניסטיות הראשונות שהושפעו מהתעוררות "הגל השני" של הפמיניזם בארצות הברית נכללו מרכז הסיוע לנפגעות אונס בתל אביב שהוקם על ידי ה"תנועה הפמיניסטית בישראל" (1978), מקלט חירום לנשים מוכות (1977), אשה לאשה (1983) ושדולת הנשים (1984). ארגונים אלו עסקו מראשיתם בפעולות מגוונות שכללו קבוצות להעלאת תודעה, סיוע לנפגעות אלימות מינית ואלימות בתוך המשפחה, מאבק למען הפלות, קידום חקיקה למען נשים, ריכוז מידע למען נשים, שתדלנות ציבורית ועוד. השיח החדש של התנועות הפמיניסטיות כלל התייחסות אל הקשר שבין האישי והפוליטי, אל הצורך לחשוף את מנגנוני הדיכוי והאלימות אשר מופעלים על נשים, ואל חיי היומיום של נשים במשפחה, בחלוקת העבודה ובמפגש עם סוכנויות המדינה (הרצוג 1999).
החידוש הפמיניסטי של "הגל השני" הוא בקיומם של ארגוני נשים חוץ-ממסדיים (Grass-Roots Organizations). לפי החוקרת סילביה פוגל ביז'אוי (1992) ארגונים אלו "רואים במערכת החברתית והפוליטית המקובלת, מערכת שלטונית גברית, המנציחה את נחיתותן ודיכויין של הנשים (...) האסטרטגיה של ארגונים אלו היא "ללחוץ מבחוץ" תוך הצגת דימוי נשי אלטרנטיבי (...)" [עמ' 66]. כפי שניתן לראות חלק מארגונים אלו הושפעו ויישמו את הפמיניזם-רדיקאלי וחלקם ביקשו לפעול באסטרטגיות של שתדלנות אל מול הממסד.
הזרם הפמיניסטי-רדיקאלי הישראלי, בדומה לאמריקאי, התנגד למודל ריכוזי-היררכי וניסה ליצור קבוצות חסרות מנהיגות מתוך התפישה של "האישי הוא פוליטי" וכי לכל אישה יש זכות לאמירה.
התנועות הפמיניסטיות הישראליות התחילו כתנועות עירוניות בעיקר בחיפה, ירושלים ות"א (הייתה גם פעילות מינורית בעכו ובבאר-שבע). תחילת התנועה החיפאית באוניברסיטת חיפה בשנות ה-70 המוקדמות, כשמרשה פרידמן ומרלין ספר העבירו שני סמינרים במודל של קבוצות להעלאת מודעות וקריאת טקסטים פמיניסטים. הקבוצה שיצאה מסמינרים אלו יזמה בעיקר שתי פעולות: הקמת מעון לתינוקות באוניברסיטה (שפעל במשך שנתיים) והפגנה מול בית הדין הרבני בחיפה. ב-1972 כל ארגוני חיפה פעלו תחת השם "התנועה לשחרור האישה" והוציאו ארבעה גיליונות של עיתון – נלח"ם. בשנת 1974 תנועת חיפה הקימה מרכז נשים שכלל הרצאות, חוגים ותיאטרון, המרכז נסגר לאחר פחות משנה. לאחר ארבע שנים הוקם מרכז "קול האישה" והפעילות בו הייתה מגוונת: הרצאות על בריאות ופוליטיקה נשית, הכרות עם המוסדות כמו מרכזי סיוע, חוגים כמו העלאת תודעה, תיקוני בית, ג'אז וכדומה.היום (2007) הממשיכה של תנועה זו היא "אישה לאישה - ארגון פמיניסטי חיפה" מהקולות הפמיניסטים הדומיננטיים ביותר בישראל.
התנועה הירושלמית צמחה בתוך השמאל הרדיקאלי (חלקן מ"מצפן") ועל כן שררה בינה לבין הקבוצות: החיפאית והתל אביבית מתיחות רבה פעילויות התנועה הירושלמית בתחילת דרכן היו לדוגמה: הפגנות נגד תחרות "אשת המופת", נגד תחרות מלכת היופי (בשיתוף תנועת ת"א) והוצאת ביטאון בשם "לשחרור האישה". הביטאון הירושלמי פורסם ללא שמות הכותבות או המתרגמות מתוך ראייה כי אין חשיבות לאישיות הכותבת אלא לנושא עצמו, בעוד הביטאון החיפאי פרסם את שמות הכותבות.
הקבוצה התל אביבית נודעה בזכות תרומתה ל"חוק הממון המשותף" שהתקבל בשנת 1974 ובזכות מאבקה למען הזכות להפלה. ב-1978 הוקם בת"א מרכז הסיוע לנפגעות אונס, הגישה התל - אביבית הייתה: היות שלציבור קשה לקבל את הפמיניסטיות כקבוצה רדיקלית אזי אולי בזכות תרומתן לחברה הוא יקבל אותן.
ב-1977 הוקם המקלט הראשון לנשים מוכות בחיפה, המקלט השני הוקם בהרצליה וב-1981 הוקמו עוד שני מקלטים בירושלים. נושא הזכות להפלה והתנאים בה מתאפשרת הפלה בישראל היה לנושא מהותי וחשוב שגייס למענו את שלוש התנועות בארץ, למרות הפעילויות הרבות נכשל מאבקן של התנועות הפמיניסטיות.
בדומה לפמיניזם האמריקאי גם הפמיניזם הישראלי הושפע מתביעותיהן של נשים מקבוצות שונות להכרה בקולן וצורכיהן הייחודיים. הדומיננטיות של נשים אשכנזיות ממעמד הביניים אותגרה כאשר נשים מזרחיות, פלסטיניות ולסביות, דרשו ייצוג בארגונים, בכנסים ובעיצוב סדר היום הפמיניסטי בישראל. בשנות התשעים אימצו הכנסים הפמיניסטיים בישראל את "שיטת הרבעים", הכולל מדיניות ייצוג סימטרית [אבידב: 2004]. במקביל, "פוליטיקת הזהויות" הפמיניסטית הביאה להקמתם של ארגונים רבים שנועדו לקדם את מעמדן של נשים מקבוצות שונות. כך למשל, בשנת 1991 הוקם הארגון "אל פנאר – הארגון הפמיניסטי הפלסטיני" על ידי פלסטיניות אזרחיות ישראל. במאי 1996 התקיים כנס הפמיניסטיות המזרחיות הראשון שבישר על הקמתה של תנועת "אחותי". אל"ף - ארגון לסבי פמיניסטי הוקם כבר בשנת 1978 אך נעלם לאחר שנה וחצי, וב-1987 הוקמה קל"ף – קהילה לסבית פמיניסטית. בשנת 1999 הוקם הארגון הפמיניסטי הדתי "קולך".