ביולי 1943 השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה. באותה שנה התנדב ליחידה סודית (MI9), שפעולתה, עמוק בשטח שבשליטת גרמניה הנאצית, הביאה לשחרור 240 קצינים שבויים של בעלות הברית.
לאחר מכן היה שותף להכנת ההתנקשות בלורד מוין, ואחריה המשיך לקרבות באיטליה. עם שחרורו מן הצבא הבריטי לקח עמו משדר והגניב אותו לארץ. ממשדר זה שידרה גאולה כהן עד למאסרה, אז נפל המשדר בידי הבריטים.
בשנת 1945 אסרו הבריטים את גפנר. הוא נשלח לגלות בסודאן ובאריתריאה, שם הוחזק 100 ימים בבידוד מוחלט. לאחר שחלה הועבר באפריל 1946 לבית חולים בירושלים. בשובו למחתרת לימד כתבי-סתר והשתתף בפיצוץ שיירה בריטית בתל ליטווינסקי. כמו כן כתב ופרסם עשרה שירים בביטאון לח"י "המעש" ובביטאון התנועה לנוער "חזית הנוער".
ב-1947 היה שותף להברחת מעפילים בספינה "הפורצים".
לאחר קום המדינה תיעד והקליט יותר מ-200 אנשי לח"י להנצחת פועלם, ובד בבד ראיין קציני בולשת בריטים בנושא מלחמתם באנשי לח"י. המרואיינים, שלא ידעו על פועלו כאיש המחתרת שרדפה אותם ואף חיסלה לא מעטים מהם, אלא ראו בו לוחם לשעבר בצבא הבריטי, וסיפרו לו בגילוי לב על שנותיהם בארץ ישראל המנדטורית. רק שניים מן המרואיינים זיהו אותו ונקטו אמצעי זהירות, עד ללקיחת נעליו לפני הכניסה לראיון בביתו של הקצין לשעבר.
בשנת 1954 הקים את הוצאת הספרים "לדורי", שהוציאה לאור מאות כותרים מקוריים ומתורגמים, בהם רומנים, ספרי עיון ואלבומים. בשנת 1960 הוציא לאור את ספרם של יואל והאנזי ברנד, "השטן והנפש", שאותו "ליקט מפי ה. בראנד וערך ב. גפנר". בשנת 1967 הוציא לאור, בעקבות מלחמת ששת הימים, את "אלבום מלחמת הניצחון תשכ"ז", ועליו חתם בשם "ג. בנימין". עקב כך נקלע לעימות מתמשך עם הסופר ובעל הטור בנימין גלאי, שכינוי הספרותי היה "ג. בנימין". משנת 2000 ניהל את ההוצאה בנו גיל גפנר, וב-2009 הועברה לידי חברת ליאור שרף; כיום ההוצאה פעילה בהפצת ספרים ואינה מוציאה לאור ספרים חדשים.
בנימין גפנר התגורר בבת ים. הוא נפטר בשנת 2013, בגיל 99. הותיר אחריו ארבעה בנים ובת ושלושה נכדים.
יוסף יהודאי
ניצב יוסף יהודאי (1 בינואר 1946 – 23 ביוני 1989) היה קצין משטרה ישראלי אשר פיקד על משטרת מרחב ירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בשם יוסף יודוביץ ברומניה הקומוניסטית. בשנת 1962, כשהיה כבן 17, עלה לישראל. כעבור שנה התגייס לצה"ל.
בשנים 1979–1981 פיקד יהודאי על יחידות משמר הגבול במרחב יהודה ושומרון. ב-1984 מונה לסגן מפקד מרחב ירושלים במחוז הדרומי של המשטרה, וב-1986 למפקד המרחב. בתפקיד זה הוביל את משטרת העיר בהתמודדות עם כמה מהאירועים האלימים שהתחוללו בה במהלך האינתיפאדה הראשונה.
יהודאי נחשב לשוטר מבריק והיה נערץ על פקודיו.
הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב במהלך כהונתו כמפקד מרחב ירושלים, בגיל 43. הותיר אישה - אילנה, קצינת משטרה אף היא, ושלוש בנות - אפרת, חן ויעל.
נקבר בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. לאחר מותו הועלה לדרגת ניצב.
על שמו של יהודאי נקראו בסיס משמר הגבול בשכונת שיח' ג'ראח בירושלים ותצפית נוף בהר הצופים.
היינריך שוורץ
היינריך שוורץ (בגרמנית: Heinrich Schwarz; 14 ביוני 1906 - 20 במרץ 1947) היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר, איש סגל מחנה אושוויץ בפולין ומחנה נאצוויילר-שטרוטהוף בשטח אלזס-לורן.
שוורץ נולד במינכן ועבד כדפס בבית דפוס. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בנובמבר 1931. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת בוואפן אס אס עד אוקטובר 1940, אז הוצב כמפקח במחנות ריכוז. הוא שובץ הן במחנה מאוטהאוזן והן בזקסנהאוזן בין השנים 1940–1941.
מחנה הריכוז אושוויץ.
בספטמבר 1941 נשלח שוורץ לפולין, והוצב במשרד המנהלתי במחנה אושוויץ. תפקידו העיקרי במחנה היה לשמש שליש למפקד המחנה, רודולף הס. כמו כן, שימש כמפקח המחנה והאחראי על עבודות הכפייה השונות. בנובמבר 1943 הס קודם וסיים את תפקידו בתור מפקד מחנה אושוויץ. לאחר עזיבתו, הפיקוד העליון של האס אס חילק את המחנה לשלושה אזורים מנהלתיים: אושוויץ I, אושוויץ II בירקנאו, ואושוויץ III מונוביץ, שהיה מחנה העבודה באושוויץ. לאחר חלוקה זאת של המחנה, ניתן לשוורץ הפיקוד על המחנה השלישי של אושוויץ, מחנה אושוויץ-מונוביץ, החל מדצמבר 1943.
שוורץ שלח אסירים ממונוביץ לעבודות כפייה בבונה-ורקה, מפעל לגומי סינתטי שהיה קרוב לאושוויץ ובבעלות של התאגיד אי גה פארבן. תאגידים גרמניים אחרים כגון סימנס או תאגיד קרופ קיבלו גם הם עובדי כפייה ממחנה מונוביץ. תנאי העבודה האכזריים שהגיעו לשיאם תחת פיקודו של שוורץ על מחנה מונוביץ העלו את אחוז התמותה של עובדי הכפייה. מעריכים שבין 10,000 ל-35,000 עובדי כפייה מתו במחנה העבודה עצמו או בתאי הגזים במחנה הסמוך, מחנה אושוויץ בירקנאו.
שוורץ שהיה חובב ספורט, הקים באושוויץ נבחרת מתאגרפים שהתאבקו ביניהם, וכללה 40 אסירים, שכולם יהודים, מלבד שני פולנים וצ'כי. עקב התנאים הקשים, עד לצעדת המוות, נותרו בחיים 26 מהם. בין חברי הקבוצה היו המתאגרף ויקטור פרץ ונח קליגר.
סיום המלחמה.
לאחר פינוי מחנה אושוויץ ב-18 בינואר 1945, שוורץ יועד להיות מפקד מחנה דורה-מיטלבאו והאחראי על עבודות הכפייה במפעל "מיטלוורק" שייצר טילי V-2 וחלקים לתותח הענק V-3, אך התפקיד אויש על ידי ריכרד בר. במקום זאת, ניתן לו הפיקוד על מחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס-לורן, והוא היה אחראי על פינוי האסירים בצעדות מוות למחנה דכאו במהלך אפריל ומאי 1945.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, שוורץ הורשע בפשעי מלחמה על ידי רשויות הכיבוש הצרפתיות בעיירה הגרמנית רשטאט. הוא נשפט למוות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד באדן-באדן ב-20 במרץ 1947.
יהודה תובל
יהודה תובל (29 במרץ 1945 – 10 בפברואר 1985) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות הפועל לוד והפועל ירושלים. ב-1985, במהלך מלחמת לבנון הראשונה נהרג תובל מפיצוץ מוקש בעמדה הסמוכה למטולה.
קריירת משחק.
יהודה תובל נולד בשם יהודה ליאון טובול באוראן שבאלג'יריה הצרפתית. ב-1948 עלה עם משפחתו לישראל. הוא שיחק בקבוצת הפועל לוד ובעונת 1969/1970 עבר להפועל ירושלים. בעונת 1971/1972 הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המדינה, אך הקבוצה הפסידה להפועל תל אביב 1-0 משער של שייע פייגנבוים. עונה מאוחר יותר זכתה הפועל ירושלים בגביע המדינה לשנת 1973 לאחר ניצחון 0–2 על הכח מכבי רמת גן, ותובל אשר שיחק פצוע הצטיין במשחק. בראשית שנות ה-80 חזר תובל לשחק בקבוצת הפועל לוד, ולאחר תקופה קצרה שב להפועל ירושלים.
ב-10 בפברואר 1985, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כאשר היה תובל בשירות מילואים, הוא נהרג מפיצוץ מוקש בעמדה בה הוצב, סמוך למטולה.
תובל היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
איסר חלמיש
איסר חלמיש (חלמר) (8 במרץ 1923 - 17 בדצמבר 2008) היה לוחם פלמ"ח ואיש המחלקה הערבית. ממקימי וממפקדי היחידה הצ'רקסית והדרוזית. מאנשי הממשל הצבאי של צה"ל. פעל רבות להנצחת מורשת הפלמ"ח ומורשת התרבות הצ'רקסית דרוזית במערכת החינוך.
קורות חיים.
ילדותו.
איסר נולד ב-1923 בזכרון יעקב כאיסר חלמר להוריו טוכה ויוסף חלמר שעלו ב-1905 מאוקראינה, רוסיה. איסר למד בבית הספר המקומי.
ב-1938 עברה המשפחה לגור בבנימינה. את לימודיו התיכוניים השלים איסר בבית הספר מקוה ישראל שם חבר ל-חיים בר-לב שעודד אותו להתגייס לפלמ"ח.
השירות בפלמ"ח.
עם סיום לימודיו ב-1941 התגייס איסר לפלמ"ח והצטרף למחלקה הערבית וב-1944 נשלח לקורס קצינים בג'וערה.
עד תחילת מלחמת העצמאות עסק איסר בפעילויות ביטחוניות שונות. בין השאר הפעילה המשפחה תחנת רדיו מביתה בבנימינה. כמו כן שימש הבית נקודת מעבר כוחות פלמ"ח לפעולות באזור הכרמל
ב-1948 מונה כקצין המודיעין והמבצעים של הגדוד השישי של הפלמ"ח בחטיבת הראל (תחת פיקודו של המג"ד צבי זמיר). גדוד זה עסק בליווי ואבטחת השיירות לירושלים.
במהלך המלחמה השתמש איסר בכישוריו שנרכשו במחלקה הערבית כדי לשכנע חיילי אויב ממוצא צ'רקסי ודרוזי לעבור לצד הישראלי
השירות בצה"ל.
לאחר סיום המלחמה גויס איסר לצה"ל שם המשיך לטפח את הקשרים עם המיעוטים הדרוזים והצ'רקסים, הביא להקמת יחידת המיעוטים במסגרת צה"ל והיה ממפקדיה הראשונים. בתקופה זו שירת איסר בדרום הארץ במניעת הברחות ובלחימה בפדאיון ובהמשך עבר (עם משפחתו) לצפון הארץ.
ב-1960 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למושל באזור המשולש הגדול (באקה אל-גרבייה, טולכרם, ג'ת, טייבה ועוד). בתקופה זו גרה המשפחה בנתניה.
ב-1967, לאחר סיום הממשל הצבאי, החל איסר לשרת כמתאם פעולות בשטחי יהודה ושומרון ובטיפול באוכלוסייה הפלשתינאית. בתקופה זו עברה המשפחה להתגורר בלוד.
ב-1971 השתחרר איסר מצה"ל.
לאחר שיחרורו.
לאחר שיחרורו מצה"ל חזרה המשפחה לגור בבית ההורים בבנימינה ואיסר החל לעבוד בבית החרושת לצמיגים "אליאנס" בחדרה. בגיל 60 פרש לפנסיה.
במקביל עסק איסר רבות בהנחלת מורשת הפלמ"ח ומורשת הגדוד הצ'רקסי דרוזי. בין השאר תרם חומרים רבים למוזיאון הפלמ"ח ברמת אביב.
גילוי מטוס ה"נורסמן".
ב-10 במאי 1948 שלח חיל האוויר מטוס תובלה קל מסוג "נורדואין UC-64A נורסמן" לסיוע אווירי בכיבוש הכפר בית מחסיר (היום בית מאיר) על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח. צוות המטוס כלל שני טייסים (יריב שיינבאום ודניאל בוקשטיין), אלחוטן/צלם אווירי (שלמה כהן) ושלושה מומחי חימוש (שלמה רוטשטיין, יצחק שקלנביץ וצבי שוסטרמן). המטוס נשא פצצה ניסיונית חדשה – חבית נפץ במשקל 200 קילוגרמים. מסיבה בלתי ידועה התרסק המטוס על פסגת דיר עמר (היום הר איתנים) ועקבותיו ועקבות אנשי צוותו לא נמצאו.