לוטרת הים מניעה עצמה מתחת למים באמצעות הנעת החלק האחורי של גופה, ובכלל זה הזנב והרגליים האחוריות. היא מסוגלת להגיע בשחייה למהירויות של תשעה קילומטרים בשעה. כאשר היא מתחת למים גופה נמתח, והגפיים הקדמיות נצמדות לחזה על-מנת לאפשר תנועה מהירה יותר במים. כאשר היא שוחה על פני-המים, היא עושה זאת על גבה, תוך שהיא מניעה עצמה על ידי הזזת הזנב והרגליים מצד לצד. בזמן המנוחה, ארבע הגפיים מוצמדות לגוף על-מנת לשמור על חום הגוף. כושר הציפה של הלוטרה גבוה בשל האוויר שלכוד בפרוותה ובשל קיבולת ריאותיה - שעשויות להכיל כמות אוויר הגדולה פי שניים וחצי מיונקים יבשתיים בגודל דומה. דרך הילוכה על הקרקע מגושמת במידת מה, וכך גם ריצתה דמוית-הניתורים.
שפמה של הלוטרה ארוך ורגיש. כשהמים עכורים היא משתמשת בכפות ידיה על מנת לאתר את טרפה. לצד חוש הראייה, גם חוש הריח שלה מסייע לה בהבחנה בסכנות, ולעיתים אף עולה בחשיבותו על זה הראשון. חוש הראייה שלה טוב מעל פני המים ומתחתם גם יחד, אך הוא נופל באיכותו מזה של טורפים ימיים אחרים. חוש השמיעה שלה אינו חד במיוחד אך אינו גרוע.
בפיה של לוטרה בוגרת 32 שיניים, שמעוצבות למטרות מחיצה וריסוק, ופחות למטרות חיתוך מזון. לוטרות הים והטורפים הימיים הם הטורפים היחידים שלהם שני זוגות של שיניים חותכות בלסת התחתונה (במקום שלושה). נוסחת השיניים של פרט בוגר היא: 3.1.3.1 בלסת העליונה, ו-2.1.3.2 בלסת התחתונה.
קצב חילוף החומרים של הלוטרה מהיר פי שניים עד שלושה מזה של יונקים יבשתיים בגודל דומה. בכל יום היא אוכלת כמות מזון שמשקלה נע בין 25 ל-38 אחוז ממשקל גופה, וזאת על מנת לפצות על האנרגיה המתבזבזת בשל איבוד החום במים. יעילות מערכת העיכול שלה נאמדת בכ-80 עד 85 אחוז. אורך מחזור העיכול קטן יחסית, ועומד על שלוש שעות בלבד. את מרבית הנוזלים להם היא זקוקה היא מקבלת דרך המזון, ואולם, בניגוד ליונקים ימיים אחרים, היא גם שותה מי ים. כליותיה הגדולות מסלקות את עודפי המלחים דרך שתן מרוכז.
התנהגות.
לוטרת הים היא פעילת יום. בבוקר, כשעה לפני זריחת השמש, היא יוצאת לתור אחר מזונה. בצוהרי היום היא נוהגת לנוח או לישון. בשעות אחר-הצהריים היא שוב מחפשת טרף, ולפני שקיעת השמש היא חדלה מפעילות. נקבות שמטפלות בגורים ידחו את שעות האכילה עד כמה שניתן, ולעיתים יעשו זאת בלילה. הלוטרה משקיעה זמן רב בטיפוח פרוותה, כלומר בניקויה, התרת קשרים, הסרת שיער רפה, שפשוף הפרווה על מנת להוציא את המים שבתוכה וכן אוורור הפרווה. לצופה מן הצד ייראו חלק מפעולות אלו כגירוד, אולם עד כמה שידוע, ללוטרות הים אין כינים או טפילים אחרים בפרוותן היוצרים גירוי לגירוד.
חיפוש מזון.
לוטרת הים נוהגת לצוד את טרפה בצלילות קצרות, בהן היא מגיעה אפילו עד קרקעית הים. אף שהיא יכולה להחזיק את נשימתה במשך כחמש דקות, צלילה טיפוסית אורכת כדקה עד שתי דקות, אך לא יותר מארבע. היא בעל החיים הימי היחיד שמרים והופך סלעים שנמצאים על הקרקעית. לעיתים היא אף תולשת חלזונות מצמחים תת-מימיים, או חופרת בבוץ התת-מימי על-מנת למצוא צדפות. יתר על כן, היא היונק הימי היחיד שלוכד דגים בעזרת גפיו הקדמיות ולא בעזרת שיניו.
בגפיה הקדמיות של הלוטרה נמצאים שקי-עור רפויים בהם מאחסנת הלוטרה מזון שתפסה מתחת למים. היא נוהגת לאכול את מזונה על פני המים, תוך שהיא שוחה על גבה, ומשתמשת בידיה על-מנת לבתר את המזון ולהביאו לפיה. דרך האכילה מותאמת לסוג המזון: כשמדובר בצדפות קטנות, הלוטרה תלעס אותן יחד עם קליפתן ותבלע אותן, וכשמדובר בצדפות גדולות, היא תפצחן ותשליך אותן לפני אכילתן; כשמדובר בקיפודים, למשל, הלוטרה תנגוס בבטן הקיפוד, שם קוציו הם הקצרים ביותר, ואז תשאב את תוכנו.
הלוטרה שייכת לשורה מצומצמת של יונקים המשתמשים בכלים. היא נוהגת להשתמש באבנים על מנת לצוד את טרפה ולאכול אותו. כשמדובר בקליפות קשות היא תיקח אבן בידיה ותלחץ אותה על הקליפה בעזרת החזה. לעיתים היא תדפוק שוב ושוב על קליפות שבלולים, בקצב שמגיע ל-45 דפיקות ב-15 שניות. שבלולים מסוימים הנמצאים בתפריטה של הלוטרה נדבקים לסלעים בכוח היכול להגיע עד לפי 4,000 ממשקל גופם. במקרים כאלו תצלול הלוטרה כמה פעמים ותהלום בשבלול עד הסרתו ופיצוחו.
מבנה חברתי.
באופן עקרוני, הלוטרות מעדיפות לצוד את מזונן לבדן. הפעילות החברתית העיקרית שלהן היא מנוחה משותפת בקבוצות נקביות או זכריות (אך לא מעורבות). קבוצה שכזו מונה בין 10 ל-100 פרטים, והקבוצות הזכריות לרוב גדולות יותר מאלו הנקביות. הקבוצה הגדולה שנצפתה אי פעם הכילה למעלה מ-2,000 לוטרות. כדי לא להיסחף במים בזמן המנוחה, הלוטרות אוחזות זו בזו או שהן עוטפות את עצמן בקלפ (סוג של אצת ים).
שיאה של עונת הרבייה חל בחודשי הסתיו, ומשכך הזכרים מתחילים לתפוס טריטוריה ולהגן עליה כבר מחודשי האביב. עם זאת, קרבות בין זכרי לוטרות הם נדירים למדי. עד האביב, הזכרים יפטרלו בגבולות הטריטוריה שלהם על מנת לוודא שאין בה זכרים אחרים. הנקבות בינתיים תעבורנה בחופשיות בין טריטוריות של זכרים רבים. זכרים ללא טריטוריה יתקבצו בדרך-כלל בקבוצות שמכילות זכרים בלבד, ויחד הם ישחו לאזורי הנקבות בחיפוש אחר נקבה איתה יוכלו להזדווג.
לוטרות הים אינן נחשבות לבעל חיים חברותי, שכן את מרבית זמנן הן מבלות לבדן - כל לוטרה מסוגלת לספק את צרכיה בכל הקשור לציד, ניקיון והגנה עצמית.
רבייה ומחזור חיים.
לוטרות הים הן בעלי חיים פוליגמיים - זכרים מזדווגים עם מספר נקבות ולא עם נקבה יחידה. עם זאת, יחסי זוגיות זמניים נוצרים למשך מספר ימים בין הזכר לנקבה כאשר זו מיוחמת. ההזדווגות מתרחשת במים, והיא לרוב "פרועה" - הזכר עלול לנשוך את הנקבה באפה, מה שעלול להותיר צלקות, ולעיתים אף יחזיק את ראשה מתחת למים.
הלוטרות עשויות ללדת במשך כל השנה, אולם תקופות השיא הן בין החודשים מאי ויוני אצל האוכלוסיות הצפוניות, ובין החודשים ינואר ומרץ אצל האוכלוסיות הדרומיות. משך תקופת ההיריון - בין ארבעה לתריסר שבועות (בשל דיאפאוזה אפשרית). בקליפורניה לוטרות הים מתרבות כל שנה, כלומר בתכיפות גדולה כמעט פי שניים מהתכיפות המקובלת באוכלוסיית הלוטרות שבאלסקה.
הלידה מתרחשת בדרך-כלל במים. בכל המלטה נולד באופן טיפוסי גור אחד שמשקלו בין 1.4 ל-2.3 קילוגרמים. לידת תאומים מתרחשת בשני אחוזים מהלידות; אך לרוב רק גור אחד שורד. מיד לאחר הלידה עיני הגורים פקוחות, בפיהם עשר שיניים, ופרוותם עבה למדי. לאחר הלידה האם מלקקת את צאצאה במשך שעות. לאחר מכן פרוותו של הגור מכילה אוויר כה רב עד כי הוא צף על המים בלא אפשרות לצלול. פרוותו של הגור מוחלפת בפרוות בוגר לאחר כשלושה עשר שבועות.
תקופת ההנקה נמשכת בין שישה לשמונה חודשים בקליפורניה, ובין ארבעה לשנים-עשר שבועות באלסקה. לאחר חודש עד חודשיים האם תתחיל לשלב חתיכות בשר בתזונת צאצאה. החלב שיונק הגור עשיר בשומן, ודומה יותר לחלב של יונקים ימיים אחרים מאשר לזה של סמורים אחרים. הגור, בליווי אמו, מתאמן בשחייה ובצלילה במשך מספר שבועות בטרם הוא מצליח להגיע לקרקעית הים. בתחילה, הוא יצליח ללכוד טרף בעל ערך תזונתי נמוך אם בכלל, כמו כוכבי ים בהירים וחלוקי נחל. הגורים הופכים עצמאיים בגיל שישה עד שמונה חודשים - כתלות בהיצע המזון באזור. תמותת הגורים גבוהה מאוד - רק 25 אחוזים שורדים את שנתם הראשונה.
מסירות האם לגורה רבה - היא מבצעת את כל המשימות הקשורות בגידולו (ולעיתים גם בגידול גורים יתומים), מרחיקה אותו ממים קרים ומנקה את פרוותו. כשהיא תצא לחפש אחר מזון, היא תשאיר אותו צף על המים, או שתעטוף אותו בקלפ על מנת שלא יאבד. אם ימות, היא תישא אותו על גבה במשך כמה ימים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים, בעוד שהזכרים מגיעים לכך בגיל חמש שנים לערך; עם זאת, במקרים רבים הזכרים לא מתרבים בהצלחה גם מספר שנים אחרי כן. משך חייהן של לוטרות הים מגיע בממוצע ל-10 עד 15 שנים עבור הזכרים, ו-15 עד 20 שנים עבור הנקבות. הלוטרה המבוגרת ביותר שנצפתה בטבע מתה בגיל 23 שנים. בשבי הם עשויים להאריך חיים אף מעבר לכך.
תפוצה ובתי גידול.
לוטרות הים חיות בסמוך לחופים, ולרוב מרחקן מהם לא עולה על קילומטר. הן נוטות להימצא במקומות מוגנים מרוחות קשות, כמו רצועות סלעיות, יערות קלפ גדולים ושוניות אלמוגים (ובייחוד שוניות מחסום). הן מעדיפות כאמור אזורים סלעיים, אך הן עשויות לחיות גם במקומות בהם רצפת הים היא בוצית או חולית. תפוצתם מוגבלת מצפון על ידי שטחי קרח, ואכן הלוטרות יכולות לשרוד בסביבת קרח שנישא עם זרמי הים. לוטרה מסוימת לרוב מחזיקה בשטח מחיה שאורכו כמה קילומטרים, ובו היא נשארת במשך רוב השנה או כולה.
אוכלוסייתן ההיסטורית של לוטרות הים נאמדת בכ-150,000 עד 300,000 לוטרות, שתפוצתן החלה באזור צפון יפן ונמתחה כקשת דרך צפון האוקיינוס השקט עד לאזור מקסיקו. בשנות ה-40 של המאה ה-18 החלו לצוד את הלוטרות עבור פרוותן, וכך מספרן קטן עד לכדי 1,000 עד 2,000 לוטרות בלבד, שחיו בכ-13 קולוניות. מעריכים כי בכשני שלישים מאזור תפוצתן אוכלוסיות הלוטרות משתקמות. כך, אוכלוסיותיהן יציבות בחופה המזרחי של רוסיה, באלסקה, בקולומביה הבריטית, בוושינגטון ובקליפורניה, וכן דווח על התיישבות מחדש של לוטרות במקסיקו וביפן. אומדנים שונים שנערכו בין 2004 ל-2007 אומדים את מספר הלוטרות העולמי בכ-107,000 פרטים.
אקולוגיה.
תזונה.