לבריטניה היה מצבור רב של בדיל באזורי קורנוול ודבון באזור שכיום הוא דרום-מערב אנגליה, וכך החלה חציבת בדיל באזור. בסביבות 1,600 לפני הספירה באזור הדרומי-מערבי של בריטניה המסחר פרח, כשהבדיל הבריטי יוצא לרחבי אירופה.
אנשי הביקר היו מיומנים גם ביצירת עיטורים מזהב, ודוגמאות לשכאלו נמצאו בקברים של עשירי תרבות וסקס של דרום בריטניה.
בתחילת תקופת הברונזה היו המתים נקברים מתחת לגבעות בתלי קבורה, בדרך כלל כשכד חרס מסוג ביקר בסמוך לגופה. מאוחר יותר באותה תקופה, שרפה אומצה כדרך הקבורה ובתי הקברות היו רק כדים עם אפר הגופות. אנשי התקופה בנו בניינים פרהיסטוריים מפורסמים רבים כמו השלבים המאוחרים של סטונהנג' כמו גם סיהנג'.
ישנו ויכוח בין הארכאולוגים אם אנשי הביקר היו גזע שהיגר אל בריטניה בהמוניו מהיבשת, או שהידע וההתנהגות שהגיעו מהם לבריטניה (ולבסוף לשאר מערב אירופה) הובאו יחד עם הסחר. לחלופין, ייתכן כי מספר אנשי ביקר שליטים היגרו לבריטניה והחלו לשלוט באוכלוסייה המקומית בדרך זו או אחרת.
יש עדויות להפרעה יחסית גדולה בתבניות החברתיות בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס, שמלומדים אחדים מחשיבים אותה כפלישה (או לפחות להגירה המונית) אל תוך החלק הדרומי של בריטניה. דבר זה הורגש לא רק בבריטניה או באירופה, אלא גם מעבר לה; אימפריות רבות מהמזרח־הקרוב נפלו והתפוררו, או לפחות חוו בעיות רבות ופושטים אגאיים המכונים 'אנשי־הים' שלטו על רוב המזרח התיכון.
תקופת הברזל.
בסביבות 750 לפני הספירה חישול הברזל הגיע לבריטניה מדרום אירופה. ברזל היה יותר חזק ומלא מברונזה, וכניסתו לבריטניה מסמלת את תחילת תקופת הברזל. הברזל שינה לחלוטין צדדים רבים בחיי הבריטים, בעיקר בחקלאות; חודי מחרשות מברזל יכלו לחרוש אדמה במהירות ובעומק רבים יותר מאשר עץ או ברונזה, וגרזנים מברזל יכלו לגדוע עצים ויערות ביעילות רבה הרבה יותר.
בסביבות שנת 900 לפני הספירה, החברה הבריטית השתנתה שוב. עד שנת 500 לפני הספירה התפשטה התרבות הקלטית לכל האיים הבריטיים. לקלטים הייתה אמנות מפותחת והם יצרו חרבות מסוגננות רבות מברזל ומברונזה, ותכשיטים מדהימים למראה.
בתקופת הברזל הייתה תושבי האי מחולקים לקבוצות חברתיות קטנות שבראשן עמד ראש השבט.
כשמספר האנשים גדל, קרבות ומלחמות פרצו בין שבטים יריבים. הדבר הוביל לבניית מבצרי גבעה. למרות שמבצר הגבעה הראשון נבנה בסביבות שנת 1,500 לפני הספירה, שיא בנייתם הגיע בזמן תקופת הברזל המאוחרת. משקים גדולים יצרו אוכל בכמויות תעשייתיות, ומקורות רומאים מספרים שהבריטים ייצאו כלבי ציד, עור חיות ועבדים.
המאות האחרונות של תקופת הברזל לפני פלישת הרומאים.
במאות האחרונות לפני הפלישה הרומית באו לאי מהגרים פליטים מגאליה (האזור שכיום הוא צרפת ובלגיה), שברחו מהתפשטות האימפריה הרומית.
מסביבות שנת 175 לפני הספירה הם התיישבו באזורי קנט, הרטפורדשייר ואסקס, והביאו איתם את המיומנות לייצור חרס יותר טוב מכל מה שנעשה קודם בבריטניה. הגאלים, שהושפעו מתרבות האימפריה הרומית, יצרו את היישוב הראשון בבריטניה שהיה גדול מספיק להיקרא עיר.
מאות אלו ראו גם עלייה באיכות החיים באיים, כמו גם במורכבותם. בסביבות שנת מאה לפני הספירה החלו להשתמש במוטות ברזל כבמטבע, בעוד המסחר הפנימי ועם היבשת פרח, בעיקר בזכות המינרלים הרבים שמצויים בבריטניה. המטבעות פותחו, מבוססים על סוגים מהיבשת אבל נושאים שמות של ראשי שבטים מקומיים.
כאשר האימפריה הרומית התרחבה צפונה, היא החלה לגלות עניין בבריטניה.
שפילד וונסדיי
קרויסוס
קרויסוס (יוונית: Κροῖσος) היה מלך לידיה שבאסיה הקטנה בשנים 560 לפנה"ס-546 לפנה"ס, בנו של אליאטס השני.
חייו.
קרויסוס נחשב לאחד האנשים העשירים בעולם העתיק. כהמשך למדיניותו של אביו כבש קרויסוס את הערים היווניות לחופי אסיה הקטנה. הוא אירח יוונים בביתו, שנודע כמקום מקלט לפליטים פוליטיים; המפורסם ביניהם הוא ככל הנראה סולון מאתונה. קרויסוס מימן את הקמתו מחדש של מקדש ארטמיס באפסוס, אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
האגדה.
סולון מאתונה מתארח אצל קרויסוס, והלה מראה לו את העושר הרב שיש לו ושואל אותו מי הוא האיש המאושר ביותר, לפי דעתו. סולון אינו מתרגש מעושרו של קרויסוס ונותן לו שם של אתונאי שיש לו ילדים טובים והוא מת בכבוד.
קרויסוס, המאוכזב מהתשובה, שואל לגבי האיש השני בעיר. גם התשובה השנייה אינה קרויסוס, אלא מספר על שני אתלטים שזכו באולימפיאדה ובאחד מהמקרים, בו מרכבת אמם נהרסה, סחבו השנים את מרכבתה, כשהיא עליה וזכו לכבוד.
הפעם, קרויסוס נפגע ושואל את סולון אם הוא משווה אותו לאדם פשוט. סולון עונה לו שהעושר מביא צרות ועד אשר לא ימות קרויסוס הוא לא יוכל לומר לו אם הוא אכן אדם מאושר או לא. קרויסוס אינו שמח מהתשובה ומסלק אותו ולכן האל מחליט להעניש את קרויסוס.
מות הבן.
קרויסוס חולם חלום שבנו ימות מחנית. בעקבות החלום קרויסוס אוסר על בנו להתקרב אל נשק. יום אחד מגיע אל הממלכה אדם בשם אדראסטוס אשר הרג בטעות את אחיו. קרויסוס מקבל את הנער אליו כאורח. בזמן הארוחה מגיעים שליחים ומודיעים שחזיר בר הורס את היבול והם מנסים לתפוס אותו, הם מבקשים מקרויסוס שיביא את בנו כדי שיוכל לעזור להם. קרויסוס מסרב ובנו ששומע את זה כועס על אביו כיוון שבדרך זו אביו פוגע בכבודו כאציל (חלק מתכונות האצילים ביוון הייתה לחימה). האב מנסה להסביר לבנו על החלום שלו ועל כך שהוא מנסה להגן עליו. הבן מפציר באביו, מסביר לו שהחלום אמר שימות מחנית ולא חזיר, עד שלבסוף האב נכנע ושולח את בנו יחד עם אדראסטוס ומבקש ממנו להגן על בנו.
העלילה מסתבכת כאשר אדראסטוס זורק חנית על החזיר המת ובטעות הורג את בנו של קרויסוס, הוא חוזר בבושת פנים אל הארמון יחד עם הגופה ומתחנן שהמלך יהרוג אותו. קרויסוס מרחם על אדראסטוס, אולם הנער לא מסתפק בכך ובסוף מתאבד על קבר הבן.
גזירת האורקל - פרס.
בהמשך העלילה קרויסוס הבין כי הפרסים מתחזקים הוא שלח שליחים אל המקדשים כדי שיבררו אם עליו לצאת למלחמה מול הפרסים. קרויסוס ציווה על השליחים לשאול שאלה את האורקל, מה עליו לעשות. השליחים הגיעו אל הנביא בדלפי ששר שיר אותו מפרש קרויסוס כשיר שענה נכון על שאלתו. הוא שלח מתנות וקורבנות למקדש דלפי ושאל אם כאשר יצא למלחמה נגד הפרסים האם הוא ינצח . תשובת האורקל הייתה שאימפריה גדולה תיפול. בהמשך שאל קרויסוס מתי שלטונו ייגמר - תשובת האורקל :
קרויסוס פרש את הנבואה כחיובית והחליט לצאת למלחמה נגד פרס. עקב השתלטות פיסיטאטוס על אתונה והפיכתה לטירניה, בחר קרויסוס לא לכרות ברית עם אתונה, אלא עם הספרטים. כמו גם, יש סיפור צדדי נוסף על הזקן ליכס שמצא את עצמות אגממנון.
כורש היה באותה עת מלך הפרסים, והוא ניצח את קרויסוס בקרב בזכות אחד החיילים שלו. בזמן המצור, לחייל לידי אחד נפלה הקסדה בצד תלול של העיר. החלק הזה של החומה הושאר ללא שמירה מפני שהיה תלול מאוד ונחשב כבלתי ניתן לכיבוש. החייל ירד לשם כדי להחזיר לעצמו את הקסדה, והצליח בכך. הפרסים ראו את זה ולמחרת טיפסו מאותו מקום, וכבשו את העיר. קרויסוס מובל לאש ואז נזכר בדברי סולון. הוא קורא בשמו שלוש פעמים. כורש מנסה להבין מה הוא אומר. לבסוף בוחר קרויסוס לספר לו על שהתרחש. בתום הסיפור ירא כורש לשרוף את קרויסוס מנקם האלים וציווה לכבות את האש. הם לא מצליחים להתגבר על האש, לכן, קרויסוס מתחנן לאל אפולו שיוריד גשם וכך ניצל.
כורש שואל את קרויסוס מי שלח אותו להילחם בו והוא אומר שהאל היווני עודד אותו לעשות זאת.
כורש שואל את קרויסוס מה היה רוצה לקבל וקרויסוס עונה שהוא רוצה שיאסרו את האל במקדש דלפי שעודד אותו לצאת למלחמה. הנביאה במקדש מוצאת את האל פטור מהאשמה בשל גזירת אורקל עליה כיפר קרויסוס, שהתרחשה לפני 5 דורות כאשר גיגס רצח את המלך לבקשת אשתו (שאיימה עליו שאו שיהרוג את המלך וינשא לה או שתספר על מעשיו). כמו כן, הם מוציאים את האשמה בפרוש הנבואה באופן שגוי.
על פי סיפור נוסף, קרויסוס הפך ליועץ למלך כורש.
על סמך האגדה הזו כתב הרצל את אחד מסיפוריו הנודעים, "סולון בלידיה".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מלכי לידיה]]
[[קטגוריה:יוון העתיקה: אישים]]
[[קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-6 לפנה"ס]]
היגינוס
היגינוס (בלטינית: Hyginus; נפטר ב-142 לספירה) היה האפיפיור התשיעי שכיהן בתפקיד בין השנים 138 או 139 עד מותו בשנת 142 לספירה. היגינוס מונה לכס הקדוש לאחר פטירתו של קודמו טלספורוס, בזמן שנתו הראשונה של הקיסר אנטונינוס פיוס. לפי ספר האפיפיורים, ה"ליבר פונטיפיקליס" היה היגינוס ממוצא יווני וארגן את ההירארכיה הכנסייתית, אך אין לדעת אם פרט זה מדויק, כיוון שפעולה דומה מיוחסת גם לאפיפיור הורמיסדס. אירנאוס מציין כי ולנטינוס הגיע לרומא בתקופתו של היגינוס, ונשאר שם עד מינויו של אניקטוס לאפיפיור. לפי אאוסביוס, נמשכה כהונתו ארבע שנים ונטען כי מת כמרטיר, אך לטענה זו אין סימוכין במקום כלשהו.
פיוס הראשון
פיוס הראשון (בלטינית: Pius I; מת ב-154 לספירה) היה האפיפיור מ-142 עד 154. פיוס מונה לכס הקדוש לאחר מותו של קודמו היגינוס. לפי המסורת הקתולית, הוא כיהן בתפקיד בזמן שלטונם של אנטוניוס פיוס ומרקוס אורליוס. מועד סיום כהונתו איננו ידוע לאשורה, והאסמכתה היחידה כיום בנושא היא שנת מותו של פוליקרפוס הקדוש, שהייתה ככל הנראה 155 או 156. פוליקרפוס ביקר ברומא שנה לפני מותו שלו וגילה כי אניקטוס, יורשו של פיוס, יושב על הכס הקדוש. מכאן נתקבעה הסברה כי מותו של פיוס חל בערך בשנת 154.