מאמצע 1974: מדובר בקהילות שלמות (כ-24,000 אפריקאים שנעקרו ממקומן ועברו לאזור שאין להיכנס אליו (פרט לכוחות הרודזיים), זאת כדי למנוע השפעה של המורדים על התושבים. אומנם הכוחות הרודזיים לא נכנסו לשם במרדף לאחר המורדים, אבל הם לא התייחסו לבעיה המרכזית – התמיכה של התושבים בכוחות המורדים. בסופו של דבר, הכפרים המוגנים לא הצליחו להפריד את התושבים מהמורדים לפני שהעבירו אותם לכפרים, ולא הייתה השקעה בתשתית כלכלית, חברתית או פוליטית על מנת להשפיע על התושבים לתמוך בממשלה הרודזית. לקראת סוף 1974, המודיעין הרודזי העריך שרק כ-70 עד 100 לוחמי גרילה נשארו פעילים בגבולות המדינה, אך המשך הפעולה והמחיקה הטוטלית של המורדים נעצרה כתוצאה מגורמים בינלאומיים: ההפיכה הצבאית בפורטוגל, שבעקבותיה סולסברי התבקשה להפסיק את המרדפים אחר המורדים בתוך מוזמביק, שקיבלה את עצמאותה תוך זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות לחצים מצד דרום אפריקה על ממשלתו של סמית' ושל ראש ממשלת זמביה על הלאומנים, הושגה הפסקת אש החל מ-11 בדצמבר 1974. אך הפסקת האש לא עבדה – הכוחות הרודזיים לא שחררו את השבויים, לא משכו את כל הכוחות חזרה לרודזיה וכוחות הגרילה המשיכו לחדור פנימה. למרות זאת, פרטוריה המשיכה ללחוץ להפסקת המלחמה.
כתוצאה מפעילות מוגברת על גבול מוזמביק, הכוחות הרודזיים הקימו שני אזורים מבצעיים ב-1976, אך הלחץ של המורדים הלך וגבר לאורך כל השנה. ZIPRA החלו לתקוף לאורך גבול מוזמביק, ZANLA בנו עצמם מחדש במחנות גבול במוזמביק. ZAPU היו עסוקים בציוד ואימון של לוחמי ZIPRA מזמביה, שנשלחו לאימונים באזורים הסובייטים באירופה ולקובה ולכן לא פעלו ברודזיה באותו זמן. לכן הארגון לאיחוד האפריקאי (OAU) לחץ על ZIPRA להתחיל להילחם או שהם יאבדו את המימון שלהם, והם החלו לחדור באיטיות דרך נהר הזמזבי.
באוגוסט 1976, הכוחות הרודזיים יצאו במבצע כדי להילחם בפעולות של ZIPRA. תוך פחות משנה, המבצעים התרחבו מאזור אחד לארבעה והמורדים ניצלו את המצב והגבירו את פעילותם. הפעילות המוגברת של הכוחות הרודזיים הצריכה פיקוד מאוחד יותר ובמרץ 1977 סמית' הקים את המשרד למבצעים משולבים.
מבצעי חוץ.
בזמן ש-ZANLA ו-ZIPRA המשיכו להקים מחנות ואזורי התארגנות בגבול של רודזיה עם זמביה ומוזמביק, רודזיה נתקלה בבעיה צבאית – על מנת לתקוף ביעילות את המורדים לפני שהם יכנסו לתוך המדינה ויתפזרו לקבוצות קטנות, הכוחות הרודזיים צריכים לנהל מבצעי תקיפה במדינות ריבוניות אחרות, בעיקר במוזמביק ובזמביה. הממשלות השכנות גינו מתקפות כאלו על "מחנות פליטים" ודרשו המשך תשלום פיצויים שרודזיה לא יכלה לספק. אך לרודזיה לא היה זמן, קבוצות המורדים החלו להתאגד לאורך הגבול כדי להתכונן לכניסה. על פי דיווחים, כ-2,000 מורדים היו פעילים בתוך רודזיה בסוף אוקטובר 1976, ועוד 8,000 מוכנים לכניסה מתוך מוזמביק. מתוך המודיעין שנאסף, כוחות הביטחון הרודזיים תכננו את מבצע מרדון – סדרה של תקיפות מניעה כדי להרוס מחנות של מורדים ובכך להפריע לתמיכה הלוגיסטית ולדרכי החדירה לתוך צפון-מזרח רודזיה. הפעולות האלו הכריחו את כוחות ZANLA לחדור דרומה דרך הגבול עם מוזמביק, באזורים בהם השטח היטיב עם הכוחות הרודזיים במבצעי לחימה ואיתור מורדים. באוגוסט ב-1976 נהרגו כ-1,000 מורדים באחד הבסיסים.
שימוש בנשק כימי.
בתחילת 1976 כוחות הביטחון, חקלאים ובכירים דחקו בממשלה למצוא מתודות קיצוניות כדי להגיע לצדק עם "הטרוריסטים". החל משנה זו והלאה, הממשלה נקטה בצעדים משמעותיים כלפי המורדים. היחידה הפסיכולוגית המבצעית בצבא הציעה תוכנית כדי לחסל את המורדים, ומטרתה הייתה: "להרוג ולתפוס טרוריסטים ולזכות באמון האוכלוסייה המקומית". חיל הרגלים החל להרוג אסירים שנתפסו בשדה, והתנקשות מטעם הממשלה במנהיגי האופרציה אושרה וכך נרצח ראש ZANU בזמביה על ידי ארגון המודיעין המרכזי. ההצלחה בהתנקשות והייאוש ממאמצי המלחמה הביא לשימוש בנשק כימי ביולוגי. בסוף שנות ה-70, ניתנה הוראה להשתמש בנשק זה כנגד האויב. השימוש היה בעזרת הרעלת בארות, הפצת כולרה, הדבקת ביגוד ושימוש באנתרקס כדי להרוג בקר וכך לצמצם אספקת אוכל ללוחמי הגרילה. נעשה שימוש ברעלנים ריצין, תליום ופרתיון. בשנת 1975 בוצעו ניסויים על בני אדם ברעלים אלו, מה שמוכר כפשע נגד האנושות. הגופות נזרקו בפירות מכרה. ב-1976 נשלחו סוכנים לביצוע הפעולות. הרעל תליום הוזרק לתוך בשר בשימורים והאוכל נשלח למורדים (שהאמינו שהאוכל נשלח על ידי קבוצות מורדים אחרות). בגלל מחסור באוכל בכפרים הבטוחים, המורדים נתנו את האוכל הנגוע (ללא ידיעה) לתושבים, מה שגרם למוות של תושבים. לצערם של חיל הרגלים השימוש בתליום התגלה. לאחר מכן, נעשו בקבוקים מולאו בציאניד או רעלים אחרים. הסוכנים הרעילו מקור מים ברעל לא ידוע וכך נהרגו 200 אזרחים. לכאורה גם כולירה הייתה בשימוש על ידי חיל הרגלים והייתה אמורה להיות על הגבול, אך הכוחות העדיפו לגרום למחלה להתפשט בתוך מוזמביק מפחד שהמחלה תפגע בזימבבואה ובחיילים הרודזים.
לקראת סיום המלחמה.
בזמן שחדירות המורדים הלכו וגברו לאורך 1976, כך גם הלחץ הפוליטי על הממשלה הרודזית ועל הצדדים הלאומניים גבר. הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, התערב כדי לגשר בין שני הצדדים עד ספטמבר 1976. באותו חודש, קיסינג'ר וג'ון פורסטר (ראש ממשלת דרום אפריקה) הזמינו את סמית' לפרטוריה. בדיון איתו, הם התרשמו כי מאמציו נידונו לכישלון אם הוא ימשיך להילחם במעבר לשלטון הרוב. הם הציגו תוכנית שהתקבלה על ידי הלאומנים הרודזים השחורים, שהציעה ממשלת מעבר, חצי לבנה וחצי שחורה שתשלוט במשך שנתיים עד המעבר לשלטון הרוב. האופציות של סמית' היו לקבל את התנאים ולהגיע לוועידה עם מנהיגי הלאומנים כדי להחליט כיצד ליישם את התוכנית או לדחות אותה ולאבד כל תמיכה כספית וצבאית מדרום אפריקה. סמית' קיבל את התוכנית, ונקבעה ועידה בז'נבה באוקטובר 1976 כדי להסדיר את התנאים למעבר לשלטון הרוב. לאחר חודשיים של ניסיונות כושלים להגיע להסכמה, הוועידה נגמרה ללא תוצאות והלחימה נמשכה.
ב-1978–1979 ניסתה ממשלת סמית' להשתלט על כוחה של המטרה הלאומית כאשר הצטרפה להסכם פנימי. ההסכם ביטל את השלטון של המיעוט הלבן, שינה את שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה, והכריז על בחירות רב גזעיות. הממלכה המאוחדת סירבה להכיר בהסכם ובסדר החדש, וכוחות ZANU ו-ZAPU לא היו מרוצים מההסכם והמשיכו להילחם. ZIPRA החריפו את המלחמה וניסו להכפיש את ממשלת המעבר. כוחות הגרילה המשיכו לזרום בהמוניהם אל תוך רודזיה, והמדינה נכנסה למערבולת של אלימות וזוועות במה שלוחמי ZANLA קראו "סופה של מלחמה": ביוני 1978, לוחמי גרילה של ZANLA רצחו 12 מסיונריים בריטיים במזרח רודזיה, ב-3 בספטמבר 1978 הפילו מורדי ZIPRA מטוס אזרחי של חברת אייר רודזיה שעליו היו 52 נוסעים, ועל פי שמועות, מי ששרד את הפלת המטוס נרצח על ידי כוחות הגרילה של ZIPRA. מטוס נוסף הופל בפברואר 1979 בו נהרגו 59 אזרחים. מעשים אלו החריפו את השנאה בין ZIPRA לבין הרודזים הלבנים. בצד הרודזי, במאי 1978, הרגו כוחות הביטחון 50 אזרחים אפריקאים ופצעו עוד 24 ברצח ההמוני של גוטו בדרום מזרח רודזיה.
בספטמבר 1978, המצב הביטחוני היה יכול להיות בשליטה רק על ידי החלת משטר צבאי ודרך הפעלה של המוני חיילים וכוחות משטרה. באפריל 1979 הבחירות של שלטון הרוב יכלו להתקיים רק כאשר 60,000 אנשי כוחות ביטחון רודזיים הגנו על הבוחרים. הבישוף אבל מוזורווה, שהיה המנהיג של הוועדה האפריקאית המאוחדת (UANC), זכה בבחירות והפך לראש הממשלה השחור הראשון של המדינה. החולשה של מוזורווה סומלה על ידי כך שהמדינה החדשה נקראה זימבבואה-רודזיה ושהאידאולוגיה הפוליטית של ה-RF עדיין בעלת השפעה בממשלה. הטרגדיה של הממשלה הזאת הייתה שהיא נשאה אות קלון של האידאולוגיה של ה-RF, ולכן הלאומנים המתונים יותר אבדו תמיכה במהירות. באמצע 1979, שלוש קבוצות הגרילה המשיכו בפעולות מרידה ללא הרף, דבר שעלה להם מיליוני דולרים ושיעור תמותה של 2,000 אנשים בחודש. לבסוף, בדצמבר 1979 לאחר מרחץ דמים ושטף של משברים דיפלומטיים, כל המפלגות השותפות למלחמה ברודזיה הסכימו להפסקת אש והשתתפו במשא ומתן שתווך על ידי הבריטים. השיחות האלו הביאו לכך שבמרץ 1980 רוברט מוגבה ניצח בבחירות וכך זימבבואה המודרנית נולדה.
לאחר המלחמה.
מספר ההרוגים אף פעם לא חושב במדויק אך ההערכה היא כי נהרגו סך הכל בסביבות 300,000 אנשים (אזרחים וחיילים משני הצדדים). ההערכה היא שבין 1965–1981 נהרגו מעל ל-1,300 חיילים וכוחות ביטחון של הממשלה הרודזית. מספר לוחמי הגרילות משוער בכעשרות אלפים.
לאחר הבחירות של 1980 ניצלה ממשלת ZANU את הצלחת המפלגה במלחמת העצמאות ובבחירות ויצרה בריתות עם תומכים ואויבים שונים. הקואליציה של הממשלה הייתה רחבה וכללה גם חקלאים לבנים, פוליטיקאים רודזים לשעבר, ותורמים מערבים. בנוסף, איחדה הממשלה את הכוחות הלוחמים מהמלחמה (ZIPRA, ZANLA, וכוחות הביטחון הרודזים) לצבא הלאומי של זימבבואה (ZNA).
ב-1980 זכתה מפלגת ZAPU בארבעה מושבים בקבינט של הממשלה, כאשר נקומו החזיק בתפקיד שר הפנים. ב-1981 הורד נקומו בדרגה והפך לשר בלי תיק. ב-1982 פוטרו נקומו ועוד שלושה שרים של ZAPU מהממשלה לאחר שהצבא "מצא" מאגרי נשק גדולים בשטחים השייכים ל-ZAPU. שבעה לוחמי ZIPRA לשעבר, כולל לוקאאוט מסוקו, נכלאו והועמדו לדין בהאשמת בגידה. ב-1983 ברח נקומו לגלות, עקב איומים על חייו, אך חזר שנה לאחר מכן על מנת לשמור על מושבו בממשלה.