דורצ'ן ליידהולט טוענת ש"סקס", קרי, האופן בה מיניות באה לידי ביטוי בחברה, צריך להיות מובן כארגון חברתי המוגדר על ידי מבנים חברתיים פטריארכליים. היא כותבת: "אם מבינים שסקס מובנה מבחינה חברתית – ואנו מבינות זאת – ואם אנחנו רואות שעליונות גברית היא שאחראית לעיצוב זה – ואנו רואות זאת – ואם הסקס שבשאלה הוא הסקס בו משתמשים גברים כדי לכונן את הדומיננטיות שלהם על פני נשים, אז כן, אנחנו נגדו". על פי אן פרגוסון , המגבלה היחידה של פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות על פעילות מינית צריכה להיות הדרישה להסכמה, אך עם זאת היא טוענת שפמיניזם סקס-פוזיטיבי סיפק הגדרות לקויות למושג הסכמה. כמו כן, פרגוסון טוענת שהתנהגות מינית צריכה להיות מחולקת לבסיסית, בעלת סיכון או אסורה, כשבאופן ספציפי האיסור על פרקטיקות מיניות "כולל גילוי עריות, אונס, אלימות במשפחה, ויחסים מיניים בין ילדים מאוד צעירים ומבוגרים", לצד כל פעילויות אחרות בהן יש הוכחות לתוצאות של נחיתות. ההוכחה הזו היא מרכזית עבור פרגוסון בזיהוי של פעילות מינית אסורה. מכיוון שההגדרה ל"הסכמה" כה בעייתית, הקטגוריזציה של פרגוסון של פעילות מינית אסורה עוקפת את הסוגיה של הסכמה לחלוטין. שילה ג'פריז טוענת ש"המהפכה המינית" סביב הגדרות של גברים תרמה יותר להמשך דיכוי נשים מאשר לחירותן. היא טוענת שרעיונות מסורתיים על יחסי מין הטרוסקסואליים, כמו הזכות הגברית המינית בנישואין, מחמירים לאור אידאולוגיה סקס-פוזיטיבית. בל הוקס טוענת כי בעיה אחת עם תנועות לשחרור מיני היא שהן מתמקדות על הזכות להשתלב בפעילות מינית, אך לרוב מתעלמות מהזכות לסרב לקחת בהן חלק. ביקורת נוספת היא שלעיתים קרובות מה שמוצג כרעיונות פמיניסטיים, הם בעצם רעיונות שמקורם בסקסולוגיה גברית-דומיננטית.
פמיניזם סקס-פוזיטיב במרחב הישראלי.
כאשר בוחנים את הגישה הפמיניסטית לסקס פוזיטיביות במרחב הישראלי, ניתן לראות שהדיון בנושאים הסקס פוזיטיביים הוא יחסית מצומצם, והתחיל מאוחר יחסית בהשוואה לעולם המערבי. דיון ציבורי בנושאים הללו ניתן למצוא בעיקר ברשת החברתית, בטורי דעה, בבלוגים, ובעיתוני רשת אלטרנטיביים. באתר הישראלי "העוקץ", אשר מפרסם טורי דעה אקטואליים של אנשי אקדמיה ופעילים חברתיים במגוון נושאים, כתבה רוני גרוס כי הפמיניזם בישראל לא אימץ לחיקו לאורך השנים תפיסות סקס-פוזיטיביות, ונדמה שהגיע הזמן לערוך היכרות עם מושגים מהעולם ההגותי הזה, שהתפתח עוד בשנות ה-80 בקרב הוגות פמיניסטיות מרכזיות בעולם. היא מציינת שהמושג סקס-פוזיטיב יכול להרתיע אם מבינים אותו לא נכון, אבל בארצות הברית, למשל, מדובר בחלק חשוב – אם כי עדיין שולי – בשיח הפמיניסטי, וישנן נשים מוכרות שפועלות כבר שנים להכניס את הדיבור על מיניות בריאה ומגוונת לשיח הפמיניסטי. בנוסף, שלא מספיק להסתמך על חוויות אישיות בלבד ולהסיק שמה שלא טוב לאחת בהכרח לא טוב לאחרת, ולא מספיק להשתמש בכלים המשפטיים שכבר עומדים לרשותנו ושבאמצעותם ניתן למצות את הדין רק במקרים מסוימים מאוד.
סוגיות פוליטיות עיקריות סביב הנושא במרחב הישראלי.
עבודת מין.
גילה גולדשטיין (1947–2017) הייתה שחקנית, אמנית וזמרת ישראלית, מהפעילות הראשונות של הקהילה הטרנסג'נדרית ושל אגודת הלהט"ב בישראל. גולדשטיין נחשבה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל, ובמהלך חייה הפכה לאחד האייקונים הגדולים של קהילת הלהט"ב בישראל. היא נולדה בטורינו שבאיטליה בשם אברהם גולדשטיין ובגיל 13 החלה לגלות את הזהות המגדרית שלה. הוריה ומשפחתה לא קיבלו את שונותה ולכן היא לא יכלה להמשיך ולהתגורר עימם, והיא נאלצה להתחיל לעבוד בזנות כבר בנעוריה על מנת להתקיים. בין השאר, גולדשטיין הייתה ידועה גם כעובדת מין גאה שדיברה בפתיחות על המקצוע בראיונות רבים ובסרט התיעודי שנעשה עליה, "זה גילה, זה אני", ושהוקרן במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בשנת 2010. היא החלה לעבוד בזנות בגן הזיכרון ובגן בנימין בחיפה, ומאוחר יותר ברחוב הירקון ובתל ברוך בתל אביב. בתוכנית טלוויזיה של חנוך דאום היא התגאתה כי הייתה "מלכת הזונות" של תל אביב, וסיפרה על כך שהעיסוק היה מתוך בחירה. גילה גולדשטיין עסקה בזנות עד ימיה האחרונים ונהגה לדבר על כך בפתיחות בכל עת.
ליעד קנטרוביץ היא דמות בולטת בשיח הסקס פוזיטיב בהקשר של זכויות לעובדות מין, והייתה הראשונה בישראל שדיברה על כך וגם הזדהתה בתור מי שעוסקת בעבודת מין. כמו כן, קנטרוביץ מתנגדת נחרצות לחוקים כמו חוק הפללת הלקוח וחוקים נוספים שעולים נגד זנות, מתוך טענה כי הם דוחקים נשים לעוני ולשולי החברה. כמו כן, היא מעלה טענה כי חוק הפללת הלקוח ישיג תוצאה הפוכה בה המשטרה תתעסק יותר ברדיפת הנשים שעוסקות בזנות ומנסות להסתיר את הלקוחות, מאשר רדיפה והפללה של הלקוחות עצמם, ותגביר את האלימות המשטרתית נגד זונות, ובה בעת תרחיק אותן ממשאבי סיוע. כמו כן, שההשלכות הבריאותיות בשל הירידה למחתרת וכן הגברת הסטיגמה יזיקו לנשים שהן עובדות מין. זאת ועוד, היא מדברת על זכות הבחירה של אישה לעסוק בעבודת מין, מתוך עצמאות ובחירה חופשית לחלוטין. קנטרוביץ יצרה מופע בשם "תראה אותי עובדת" על מנת לתרום לשיח סביב עבודת מין שהוא, כהגדרתה, ״מוסרי ומורליסטי ומלא במסרים שהם שחור או לבן״. במופע זה היא מבקשת להראות שעבודת מין היא לאו דווקא שחור או לבן, ומנסה להראות לצופים את נקודת המבט והחוויה של עובדת המין עצמה, ואת יחסי הכוחות שלה עם הלקוח, מעבר לטיעונים המוסריים. לפיה, אין לציבור יכולת להסתכל על עבודת מין כמו שהיא, וכי השיח סביב זה הוא עקר משום שזה דיבור על, בלי הדבר עצמו. היא אומרת כי "מטרתי במופע הייתה להציג ריאליזם של עבודת מין, גישה שהיא אמיתית מאוד, לא מנסה לייפייף ולא מנסה לקרבן. לאנשים לא יוצא לראות דברים כאלה ביומיום, אז התגובות חזקות מאוד ועם תובנות, וזה מאפשר לפתוח שיח על מהות העבודה באופן שהוא לא מציצני, באופן מטריאליסטי מאוד. אנשים שואלים מה זה דורש ממני, כמה כסף אני מרוויחה. זה מאפשר לדבר על כך בלי פטישיזציה". כמו כן, לפיה, זה פמיניסטי להעביר את המבט לזווית של הבן אדם שעושה את זה. היא אומרת כי "יש היום פמיניזם של עבודת מין, או של עובדות מין, וגם פמיניזם פוסט-קולוניאלי שבו החוויה של האחר נהפכת למרכזית בתוך השיח הזה; בדרך כלל הקול שלו נשאר מושתק או דומם. ופה אני רוצה לתת לעובדת המין סוג של במה מרכזית לא מנקודת מוצא של לחפצן אותה אלא דווקא להראות אותה כשגרתית, כבנאלית, כנייטרלית".
פורנוגרפיה.
עמליה זיו, ראש התוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחוקרת פורנוגרפיה ופורנוגרפיה אלטרנטיבית, דיברה על הפורנוגרפיה הפמיניסטית כשהתראיינה לכתבה ב"המקום הכי חם בגיהנום", שהוא אתר חדשות ודעות ישראלי המתמקד בנושאים חברתיים. זיו אמרה כי "הפורנוגרפיה הפמיניסטית החלה בשנות ה-80 של המאה הקודמת וזוהי פורנוגרפיה שנשים שמגדירות עצמן פמיניסטיות עושות ממניעים פמיניסטיים. ההצהרה המרכזית של יוצרות הפורנו הפמיניסטי היא שהן לא אוהבות את התוצרים של תעשיית הפורנו המרכזי. חלקן מצהירות שהן לא אוהבות את הסקסיזם ושנאת הנשים בסרטים האלה וחלקן מדברות על כך שהפורנו המיינסטרימי פשוט גרוע ושהן רוצות פורנו איכותי יותר שמדבר לנשים. באופן כללי, כל יוצרות הפורנו הפמיניסטי מעמידות את עצמן כאנטיתזה לפורנו המיינסטרימי ולייצוגים שלו. יוצרות הווידאו הפמיניסטיות ניסו ליצור ייצוגים אחרים של פורנו, קונטרה לפורנו הרגיל. הקונטרה הזו באה לידי ביטוי בכך שהדמות הראשית היא אישה, והעונג שלה עומד במרכז. הנשים בסרטים הללו יהיו חזקות, מיניות, ויוזמות". המטרה של הפרקטיקות המיניות היא לענג אותן ולא שהן יענגו את הגברים. השפלה לא תהיה חלק מסרט פורנו פמיניסטי. המין לא יתמקד בחדירה בלבד ולא בהנאה גברית בלבד. יש הרבה פחות קלוז-אפים על גניטליה והרבה יותר משחק מקדים. זיו מסבירה שבפורנוגרפיה פמיניסטית נראים אינטימיות, פרטנרים שמתנשקים ומתחבקים, סקס שיש בו גם רומנטיקה, וייצוג הולם לאורגזמה נשית שבדרך כלל גם תהיה אמיתית או לפחות תוצג באופן אמין, בניגוד לפורנוגרפיה הרגילה".
הידד ליטמן, מנחה למיניות ועורכת פורנוגרפיה אמרה גם היא באותה כתבה כי "סקס פוזיטיב מגדיר סקס ועירום ולעיתים גם חדירה ואפילו כאב כדברים חיוביים – גם עבור נשים – אם הם מבוצעים מתוך רצון הדדי ובין מבוגרים. בסרטי סקס פוזיטיב שלא תמיד מגדירים עצמם כפמיניסטיים ובפורנוגרפיה פמיניסטית שכן מגדירה את עצמה כזאת, רואים דברים שיכולים ללמד נערות ונשים מהי מיניות טובה וחיובית. אפשר לראות בסרטים כאלה נשים בגדלים, צבעים וגילאים שונים, שנהנות מהגוף שלהן. אפשר לראות מין אוראלי ועד כמה הוא מהנה. אפשר לראות שמין זה דבר לא רק טכני ולא רק חדירה. זה חינוכי".
אנתרקס (סרט, 2017)
אנתרקס (באנגלית: Anthrax) הוא סרט פאונד פוטג' ישראלי משנת 2017, מותחן קונספירציה שיצר וביים שי שרף והפיקו אלעד פלג וחגי ארד.
הסרט מבוסס על פרשת הניסוי בחיסון נגד גחלת בצה"ל (עומר 2), שבמסגרתה חשפה תוכנית התחקירים "עובדה" בשנת 2007, שחיילות וחיילים בצה"ל שימשו כנסיינים בניסוי סודי שנמשך שמונה שנים, של חיסון נגד חיידקי גחלת (אנתרקס). את התסריט כתבה יעל אורון על-פי סיפורו האישי של יוצר הסרט והבמאי שי שרף, שכחייל בשירות חובה, היה עד לניסוי ולגיוס נסיינים מתנדבים, אך לא הסכים להשתתף בניסוי. הדמויות מבוססות על חבריו האמיתיים של שרף, ובסרט משולבים סרטוני וידאו אותנטיים.
הצגת הבכורה העולמית התקיימה בישראל ב-14 בדצמבר 2017, במסגרת פסטיבל אוטופיה, והסרט יצא לבתי הקולנוע ב-12 ביולי 2018
עלילה.