ב-1930 עזר טהו לייסד את המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם. בעקבות פעילותו, השלטונות המקומיים של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית כלאו אותו למשך כמה שנים, מ-1930–1936 ושוב בין השנים 1939–1944. אחרי שחרורו ממאסר, ב-1945, עזר טהו להנהיג את הווייט מין, ארגון שהוקם על מנת להשיג עצמאות לווייטנאם מהשלטון הצרפתי, עד שנחתמו ההסכמים של ועידת ז'נבה ב-1954. ב-1955 הצטרף לפוליטביורו של מפלגת הפועלים של וייטנאם, שהפכה היום למפלגה הקומוניסטית של וייטנאם. ב-1956 ניהל טהו את הווייטקונג, שפעל נגד הממשל בדרום וייטנאם.
הסכמי השלום של פריז.
ארצות הברית הצטרפה באופן פעיל למלחמת וייטנאם במהלך שנות ה-60. בין השנים 1969—1973 נערכו בפריז שיחות, חלקן חשאיות וחלקן גלויות, לקידום תהליך השלום בין המדינות. המגעים שניהל טהו, שהיה נציגה של הרפובליקה הדמוקרטית הווייטנאמית בשיחות החשאיות, והיועץ לביטחון לאומי דאז, הנרי קיסינג'ר, הן שהובילו להפסקת האש בין המדינות ב-23 בינואר 1973. הבסיס של ההסכם ההיסטורי כלל: שחרור שבויים תוך 80 ימים, הפסקת אש שתפוקח על ידי ה-ICC (International Commission of Control and Supervision), בחירות חופשיות ודמוקרטיות בדרום וייטנאם, תימשך פעילותה של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) בדרום וייטנאם והכוחות של צפון וייטנאם יוכלו להישאר בדרום וייטנאם.
אף שההסכמים נחתמו ב-23 בינואר 1973, נמשכו המגעים בין המדינות גם בהמשך, גם הלחימה נמשכה באופן לא סדיר בחלק מהמקומות. כאשר נסוגו הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ב-29 במרץ, ההפצצות בצפון וייטנאם נמשכו. כיוון שההסכמים הופרו על ידי כל הצדדים, שבו קיסינג'ר וטהו אל שולחן הדיונים במאי וביוני 1973 על מנת להשיב את תהליך השלום על כנו. ב-13 ביוני 1973 חתמו ארצות הברית וצפון וייטנאם על תצהיר משותף לפיו שתי המדינות יישמו את ההסכמים.
פרס נובל לשלום.
ועדת פרס נובל מצאה לנכון להעניק ללה דק טהו ולהנרי קיסינג'ר במשותף את פרס נובל לשלום בשנת 1973, על מאמציהם בקידום המשא ומתן בהסכמי פריז. קיסינג'ר קיבל את הפרס באותה שנה, אולם טהו סירב לקבל את הפרס בטענה שעדיין אין שלום בארצו.
כביש 225
כביש 225 הוא כביש רוחב אזורי בנגב המקשר בין כביש 204 והעיירה ירוחם לבין כביש 206 (כביש רותם - אורון). מהכביש נשקף נוף מהיפים בארץ, מפני שהוא חוצה את המכתש הגדול (מכתש חתירה). אורכו של הכביש הוא כ-14.6 ק"מ.
אפשרות הנסיעה בכביש.
לקראת סוף שנת 2008 נסגר הכביש לתנועה מפני ליקויים בטיחותיים ומשום שהכביש לא תוחזק שנים רבות, אך נפתח שוב לתנועה נוכח פניה של החברה להגנת הטבע לשר התחבורה ישראל כץ בנימוק שהיות הכביש סגור לתנועה מונעת גישה לאחד הנופים היפים בארץ. במקביל החברה הלאומית לדרכים החלה במקצה שיפורים בטיחותיים בכביש.
ג'יימס קוקו
ג'יימס קוקו (באנגלית: James Coco; 21 במרץ 1930 - 25 בפברואר 1987) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס אמי. היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1981 על הופעתו בסרט "רק כשאני צוחקת".
ביוגרפיה.
קוקו נולד בניו יורק והחל לשחק עוד מגיל קטן.
בנם של מהגרים איטלקים אידה ופליצ'ה קוקו.
הופיע לראשונה בברודוויי ב-1957 והשתתף במחזה האוף ברודוויי "הירח שבנהר הצהוב" שזיכה אותו בפרס אובי.
קוקו השתתף בפרסומות ובמחזות תיאטרון בהם שיחק.
השתתפותו במחזה "הבא בתור" זיכתה אותו בפרס דרמה דסק ועבור משחקו במחזה "אחרון המאהבים האדומים הלוהטים" של ניל סיימון היה קוקו מועמד לפרס הטוני ב-1970.
בקולנוע שיחק בפעם הראשונה ב-1971 בתור ד"ר טימי ספקטור בדרמה הקומית של אוטו פרמינגר "חברים כה טובים" ובתור הדוד הארי בקומדיה השחורה "עלה חדש".
ב-1972 שיחק בגרסה הקולנועית למחזה המוזיקלי "האיש מלה מאנצ'ה", בסרט גילם את סאנצ'ו פנזה והועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן בתפקיד משני.
ב-1976 הופיע בפארודיית הבלשים של ניל סיימון "חמישה בלשים לקינוח".
ב-1981 שיחק בקומדיה "רק כשאני צוחקת" בתור ג'ימי פרינו חברה של שחקנית התיאטרון השיכורה ג'ורג'יה היינץ, על הופעתו קיבל קוקו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב אך גם לפרס פטל הזהב. קוקו היה השחקן הראשון שהועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס ראזי לשחקן המשנה הגרוע ביותר.
בשנת 1983 זכה קוקו בפרס אמי על הופעתו בסדרה "מקום אחר".
קוקו נפטר בשנת 1987 בגיל 56 מהתקף לב. נקבר בבית הקברות הקתולי ס.ט ג'רודס שבקולוניה, ניו ג'רזי.
הספריה הווירטואלית של מט&quot;ח
הספריה הווירטואלית של מטח
כביש 989
כביש 989 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של מדינת ישראל המקשר בין צומת סער שעל כביש 99 ובין מג'דל שמס וכביש 98. אורכו של הכביש הוא כ-11 ק"מ.
היסטוריה.
הכביש נפרץ ונסלל על ידי הקק"ל כדי לחבר את נווה אטי"ב לבניאס בדרך קצרה יותר מכביש 99 דרך מסעדה. הכביש נועד לשאת את עיקר התנועה של מטיילים אל אתר החרמון. העבודות לפריצת הכביש החלו בסוף 1971 והסתיימו בתחילת 1973. זיפות הכביש באספלט בוצע על ידי מע"ץ, שסיים את חלקו באוגוסט 1973.
פוקר 70
פוקר 70 (באנגלית: Fokker 70) הוא מטוס נוסעים סילוני לטיסות קצרות, מתוצרת יצרנית המטוסים ההולנדית פוקר.
טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב-4 באפריל 1993. בסה"כ נבנו 48 מטוסים.
פיתוח.
המטוס הוא גרסה קצרה יותר של מטוס אחר מתוצרת פוקר הפוקר 100. פוקר החלה לפתח את המטוס בנובמבר 1992, טיסת הבכורה הייתה באפריל 1993. האישורים להפעלת המטוס התקבלו באוקטובר 1994, והוא נכנס לשירות בחברת פורד.
ייצור המטוס הופסק בשנת 1996 כשפוקר פשטה את הרגל, והמטוס האחרון נמסר באפריל 1997. ב-1999 הוקמה יצרנית המטוסים "Rekkof" (פוקר בהיפוך אותיות), שהייתה במשא ומתן על ייצור המטוס מחדש, אך הדבר לא יצא לפועל.
מפעילים.
בנובמבר 2009 היו 43 מטוסים בשירות מבצעי בחברות: אוסטריאן ארוז, KLM Cityhopper, קרפטאייר, ווייטנאם איירליינס.
ממשלת הולנד משתמשת בפוקר 70 להטסת ראשי המדינה.
באוקטובר 2017 חברת KLM Cityhopper, שהפעילה 26 מטוסי פוקר 70, כולל עבור ממשלת הולנד, הוציא את אחרון המטוסים שלה משירות. חברת Tus Airways רכשה 4 מהם. בעונת חורף 19–2018 הפעילה אותם בטיסות בין שדה דב לקפריסין.
ביולי 2018 היו 26 מטוסים בשירות מבצעי.
פוקר 50
פוקר 50 (באנגלית: Fokker 50) הוא מטוס נוסעים לטיסות קצרות מתוצרת יצרנית המטוסים ההולנדית פוקר. המטוס מצויד בשני מנועי מדחף טורבו-פרופ.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-28 בדצמבר 1985. ייצור המטוס הופסק בשנת 1997, לאחר שנבנו 213 מטוסים.
פיתוח.
פיתוח המטוס החל בשנת 1983 לאחר ירידה במכירות המטוסים פוקר F27 ו-פוקר F28. טיסת הבכורה הייתה בדצמבר 1985, והאישורים להפעלתו התקבלו ב-1987. לקוחות ההשקה היו לופטהנזה סיטי ליין (OLT) ו-Ansett Australia.
גרסאות.
F27 Mark 050 הגרסה הראשונה למטוס, מבוססת על ה-F27, במטוס מערכות אלקטרוניות שלא היו במטוסים הקודמים של פוקר.
F27 Mark 0502 במטוס זה שונו מפרט המושבים ומיקום יציאות החירום, נבנו שישה מטוסים מדגם זה.
F27 Mark 0604 למטוס זה דלת גדולה למטען, נבנו ארבעה מטוסים מדגם זה.
מפעילים.
באוגוסט 2009 היו 168 מטוסים בשירות פעיל בחברות התעופה: אייר אסטנה, אייר בלטיק, פליגפיילג איסלנדס, אתיופיאן איירליינס, אוויאנקה, לוקסאייר, סודאן איירווייז, סקנדינביאן איירליינס, ארו מונגוליה, ארו קונדור, אריה אייר, CAA, דנים אייר, Amapola Flyg, קיש אייר, VLM איירליינס, ו-Skyways Express.
כמו כן משתמשים במטוס חילות האוויר של הולנד, סינגפור, וסין.
רועי ויינברג
רועי וינברג (נולד ב-28 במאי 1990) הוא שחקן ומדבב ישראלי, שידוע בעיקר בשל משחקו בסדרת הנוער "ראש גדול", בה גילם את איתי לאופר במשך כל שש העונות של הסדרה.
ביוגרפיה.
ויינברג נולד וגדל בתל אביב, ולמד בתיכון לאומנויות "תלמה ילין" במגמת התיאטרון. הוא התפרסם בעיקר בזכות השתתפותו בסדרת הנוער של ערוץ הילדים - "ראש גדול", שם גילם במשך שש עונות את דמותו של איתי לאופר, לצד שחקנים כמו אדם הירש, אלמה בן זאב וספיר דרמון.
כשהיה בן תשע, השתתף בפסטיגלים בשנים 1999–2000. לאחר מכן השתתף במספר פרסומות טלוויזיה ובסרט אמנויות הלחימה של אורי פסטר, "אג'ימה".
בשנת 2003 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "אישה, בעל, בית" (מאת שמואל הספרי), ובשנת 2004 הופיע בדרמה "טיול שנתי", לצידו של טל מוסרי, ובטלנובלה הקומית "אסתי המכוערת" ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2004–2009 גילם את דמותו של איתי בסדרה "ראש גדול", ששודרה בערוץ הילדים של YES, והיה בין השחקנים היחידים שנשארו בסדרה לאורך כל עונותיה. בשנת 2004 דיבב גם את נוח בסדרה "קובי קובי".
בשנת 2005 גילם את גל בסדרה "ההפסקה הגדולה" של הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2008 התגייס ויינברג לצה"ל ושירת ככתב תרבות בגלי צה"ל. הוא הפיק בין היתר את תוכניות הרדיו "ציפורי לילה משוחחות", "ישראקלאסי" ו"בילוי היום" המשודרות בתחנה.
בשנת 2012 הצטרף לצוות מגישי חדשות ynet ברדיו ושידר את מהדורות החדשות בתחנות הרדיו האזוריות. בנוסף הוא תפקד גם כמגיש רדיו זמני באקו 99 FM.
ויינברג למד בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. במסגרת הלימודים זכה במספר רב של תחרויות מונולוגים ובנוסף, הוא זוכה מלגה בתחום המשחק (תיאטרון) מקרן התרבות אמריקה ישראל (America-Israel Cultural Foundation) לשנת 2014–2015.