בין ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש (Strzembosz) לבין ההיסטוריון הישראלי פרופ' ישראל גוטמן התקיימה מחלוקת בסוגיית הנרטיב הפולני בנוגע לטבח בידוובנה ובעיירות הסמוכות לה בזמן הכיבוש הנאצי על אדמות פולין. ויכוח זה תועד בכתב במאמרים: "זעקה ודממה", "פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!" ו"הם ואנחנו". עיקרו של הוויכוח נסוב סביב הטבח בידוובנה. סטשמבוש וגוטמן מתפלמסים בשאלה מי היו אחראים לשריפת היהודים באסם בידוובנה ב-10 ביולי 1941.
עמדתו של סטשמבוש.
סטשמבוש מתאר את היחסים שבין היהודים לפולנים ערב תקרית ידוובנה, ומאשים את היהודים בשיתוף פעולה עם הסובייטים. בכך הצהירו היהודים על עצמם כאויבי פולין. סטשמבוש מונה, מתוך תעודות שנמצאו בארכיונים סובייטיים, 16 עיירות באזור המכונה ביילורוסיה המערבית, ששם לפי עדויות שונות עשו אזרחים פולניים ממוצא יהודי שימוש בנשק נגד אזרחי מדינתם ונגד המדינה הפולנית.
סטשמבוש מציין כי יחידת פולק מספר 110 נשלחה לדכא תקריות קומוניסטיות חתרניות שבהן היו מעורבים כלי נשק כבדים ומרידה עזה, בשטחים שהיו מיושבים ביהודים רבים. לאחר מכן יהודים משטחים אלו סייעו לאויב הסובייטי, "צדו" נערים פולניים וירו בהם למוות. לדברי סטשמבוש, היהודים הפולנים שיתפו פעולה עם הסובייטים, לא רק לפני כיבוש פולין בידי הסובייטים, כמתואר לעיל, אלא אף לאחריו: היהודים, שהיו האוכלוסייה הדומיננטית בערי ביילורוסיה המערבית, הקימו שער ניצחון לכובש ואף נישקו את הטנקים הסובייטיים. פרופ' סטשמבוש כותב על פי דבריו של יאן טומאש גרוס, כי הצבא האדום המתקדם התקבל בשמחה בידי היהודים. בנוסף, סטשמבוש מביא עדויות מחוקרים יהודים כדוגמת תקווה פתל-כנען. פתל-כנען מסבירה כי קבוצות של לוחמים יהודיים שתקפו מרכזי שלטון פולניים ופרצו את בית הכלא בגרודנה, הביאו לתגובה פולנית של פוגרום ביהודים, ומשנענשו "הפוגרומצ'יקים" בידי הסובייטיים, שמחו היהודים על עונשם. בהמשך המאמר מביא סטשמבוש עדויות נוספות לשיתוף פעולה מוגזם של היהודים עם הסובייטים נגד הפולנים, אשר התבטא גם בשיתוף פעולה עם הנ.ק.וו.ד.
עמדתו של גוטמן.
גוטמן מתנגד להכללת היהודים כמשתפי פעולה עם הסובייטים, וכופר בעמדתו של סטשמבוש בטענה שהיא שטחית ולא מבוססת. ראשית, גוטמן מסביר כי אומנם היהודים נשאו נשק, אך לא עשו זאת נגד מולדתם, פולין. יהודים רבים אשר נשאו נשק, הוצאו להורג על ידי יחידות פולניות ללא בירור הסיבה לנשיאתו. הייתה זו שעת צרה לעם היהודי, ולפיכך מסתבר, ללא שום הוכחה נגדית, כי נשיאת הנשק הייתה לצורך הגנה עצמית בלבד. לטענה זו מביא גוטמן סימוכין מדברי סטשמבוש עצמו. גוטמן אף מציין כי ישנו חוסר היגיון בקיום אותן מרידות יהודיות שמציג סטשמבוש. לדוגמה, סטשמבוש מתאר את היהודים במרד גרודנה כיורים ללא אבחנה באנשים, ביום שבו נכנס הצבא הסובייטי לפולין, ב-17 בספטמבר. גוטמן שואל בגיחוך איך ידעו היהודים שהסובייטיים יגיעו עד גרודנה כבר ביום שבו נכנסו לפולין, ומדוע ירו ללא אבחנה בעיירה אשר מחצית מתושביה יהודיים? גוטמן רואה בטענות מרידות היהודים כסילופים וכשיבושים של המציאות. היו יהודים מזוינים אשר התאספו, אך דבר זה היה לצורכי הגנה עצמית.
בתגובה לטענות כי היהודים קידמו את הצבא הסובייטי בשמחה, גוטמן טוען בפשטות, כי קבלת פני הצבא הסובייטי בשמחה נבעה מהיסק פשוט ומהעדפת הגרוע על הנורא: הברירה הייתה בין הצבא הסובייטי לצבא הנאצי, ובתנאים אלו ברור איפוא מדוע הועדף הסובייטי. לא הייתה כאן חגיגה, אלא מעין שמחה קלושה אשר ניתן לתארה בבדיחה, "היינו נידונים למוות. זכינו לחנינה... מאסר עולם".
בתגובה לטענה כי היהודים שיתפו פעולה עם הנ.ק.וו.ד טוען גוטמן כי כך פעלו היהודים והפולנים כאחד, ואין ללמוד מכך דבר. גוטמן מותח ביקורת חריפה על תחקירו של סטשמבוש. לטענתו, המאמר חד צדדי ואינו טורח לברר את הנרטיב היהודי כלל. גוטמן טוען כי סטשמבוש אינו מומחה ליחסים שבין היהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה, ולכן הוא מותח עליו ביקורת על הפרחת מילים בנושא שבו אינו מתמחה.
"שכנים" מאת יאן טומאש גרוס (2001).
במשך שנים רבות יוחס טבח ידוובנה לאיינזצגרופן. בשנת 2001 פרסם ההיסטוריון האמריקני ממוצא יהודי-פולני יאן טומאש גרוס את ספרו "שכנים". בספרו הוא ייחס את הטבח שבו נרצחו 1,600 יהודים לשכניהם הפולנים. גרוס תיאר כיצד השכנים הפולנים הכו, ביתרו ושרפו את היהודים למוות, ללא כל מעורבות גרמנית.
פרסום הספר עורר סערה בפולין. רבים חלקו על מסקנותיו, בהם ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש, שקבע כי אף על פי שמספר פולנים היו מעורבים בטבח, היוזמה לו, ואף רוב ביצועו, היו בידי הגרמנים. לאחר חקירה מקיפה פרסם המכון הפולני לחקר ההיסטוריה דין וחשבון שבו תמך ברוב מממצאיו של גרוס, אם כי קבע כי באירוע נרצחו 380 אנשים, ולא 1,600, כטענת גרוס. כן טענו כי במקום נכחו אנשי משטרה גרמנים, וכי ישנם עדים המאשרים את נוכחותם של חיילים גרמנים במקום, בעוד עדים אחרים טוענים כי גרמנים כלל לא היו במקום.
כיום אין מטילים ספק במעורבותם של פולנים לא-יהודים ברצח בידוובנה, אך שאלת המעורבות הגרמנית ברצח נותרה פתוחה. תושבי העיירה עצמם מכחישים את מעורבותם, אך מרבית הציבור הפולני מקבל את גרסתו של גרוס.
הכרה והנצחה.
בשנת 2001 השתתף נשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי בטקס לציון 60 שנה לטבח, בנוכחות שגריר ישראל בפולין דאז, הפרופ' שבח וייס. במעמד זה הכיר קוואשנייבסקי באחריות הפולנים לטבח, באמרו:
רבים, בעיקר מחוץ לפולין, מתחו ביקורת על קוואשנייבסקי על נאום זה, שכן לטענתם עדיין לא ניתן לדעת מה בדיוק אירע בידוובנה. מנגד, בלחץ תושבי ידוובנה, נאלץ ראש העירייה להתפטר מתפקידו, עקב עצם השתתפותו בטקס.
עד שנת 2001 שבה הושלמה חקירת המכון לזיכרון לאומי את הטבח, הוא יוחס לחיילים נאצים, וכך גם נכתב באנדרטה לזכר הנרצחים אשר הוקמה במקום. בשנת 2001 הוסרה אנדרטה זו, ובמקומה נבנתה אנדרטה אחרת, וחומת אבנים הוצבה כדי לסמן את השטח שבו עמד האסם שבו נרצחו היהודים. על האנדרטה כתובות זיכרון לזכר הנרצחים, בעברית ובפולנית.
העיתונאי חיים הכט יצר את הסרט "שני אסמים" (ישראל, 2014). בסרט מתואר הטבח בידוובנה, עם מעשי טבח רבים הדומים לו בכך שכולם התרחשו ברחבי פולין וביוזמה של פולנים בני אותה תקופה. לעומת מעשה הטבח מן האסם בידוובנה, מתואר מעשה באסם אחר, בעיר בוריסלב, שבו ניצלו חיי שבח וייס ומשפחתו בזכות משפחה פולנית.
מועדון קרב
מועדון קרב הוא רומן משנת 1996 מאת צ'אק פלאניוק. הבמאי דייוויד פינצ'ר הפיק עיבוד קולנועי לספר, שיצא לאקרנים בשנת 1999. הספר תורגם לעברית 14 שנים לאחר צאתו באנגלית על ידי אריאל ניצן ואלכס גורביץ', בהוצאת זמורה-ביתן.
תקציר העלילה.
הספר מתאר את קורותיו של גבר צעיר, אשר מרגיש מתוסכל מקיומו הזעיר-בורגני. הגיבור עובד במשרה משעממת ומדכאת, חי לבדו בדירה חסרת ייחוד בבנין מגורים ענק, ללא משפחה או חיי חברה, וסובל מנדודי שינה קשים.
לאחר פגישה עם אדם בשם טיילר דרדן, אנרכיסט מסתורי שמזמין אותו לעבור לגור בביתו המוזנח והמתפורר לאחר שביתו של הגיבור הוצת, מתחיל הגיבור למרוד בדיכוי הפוסט-מודרני של המעמד הבינוני. טיילר מציג בפני הגיבור את פילוסופית החיים שלו, אשר תומכת באנרכיזם, הרס עצמי, באנטי-גלובליזציה ומתנגדת לתרבות הצריכה. בתשובה לקושי של הגיבור, אומר טיילר שהתסכול אותו הוא חווה נובע מהתלות שלו בגאולה, ילדותו ללא דמות אב אמיתית, שיפור עצמי דרך החומר ורדיפה אחר שלמות. "תוכנית הגמילה" שמתווה טיילר עבור הגיבור כוללת ויתור מוחלט על נוחיות החיים הבורגניים, תרבות הצריכה, כאב ואלימות כדרך להרס עצמי, וקבלת המוות כדבר שעשוי להתרחש בכל רגע.
השניים מקימים מועדון חברים סגור, שחבריו נפגשים מדי לילה כדי לערוך קרבות אגרוף. קרב האגרופים מתואר כחוויה גברית אולטימטיבית, המחדדת את החושים ומאפשרת לגבר להיות "גבר" כפי שהתכוון הטבע. הפילוסופיה של דרדן עושה לה נפשות רבות; המועדון גדל ונוספים לו סניפים בכל ערי ארצות הברית, והופך בהנהגתו של דרדן לתנועת המונים אנרכיסטית, מיליטנטית וטרוריסטית, היוצאת משליטה ושואפת להשמיד את תרבות הצריכה ואת העולם המודרני בכלל. בסוף הספר מגלה המספר כי טיילר דרדן אינו אלא אישיות נוספת שלו עצמו. טיילר מנסה לעצור את דרדן, אך דרדן מאיים עליו באקדח. מרלה סינגר מגיעה ודמותו של דרדן מתפוגגת.
יוזף בק
יוּזף בק (בפולנית: Józef Beck; 4 באוקטובר 1894, ורשה – 5 ביוני 1944, סטנשטי, רומניה) היה מדינאי, דיפלומט ואיש צבא פולני בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, ובעל מעמד מכריע במדיניות הפולנית בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
חייו.
בצעירותו היה בק חבר בארגונים פולניים חשאיים, שנוסדו על ידי יוזף פילסודסקי על מנת לקדם את עצמאות פולין, אשר בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה הייתה מחולקת בין שכנותיה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בק ב"לגיון הפולני" אשר לחם לצד צבא האימפריה האוסטרו הונגרית תחת פיקודו של פילסודסקי, והיה לשלישו. בשנת 1926 היה בק בין היוזמים של ההפיכה האלימה שהעלתה את פילסודסקי לשלטון דיקטטורי בפולין.
בין 1926 ל-1930 שירת בק כמנכ"ל משרד החוץ הפולני, ובין 1930 ל-1932 כסגן ראש הממשלה ותת-שר החוץ. בק טופח על ידי פילסודסקי ליישם בעתיד את מדיניות החוץ הפולנית. ב-1932 מינה אותו פילסודסקי לשר החוץ, במקומו של אוגוסט זאלסקי. זאלסקי היה בעל נטייה לצרפת, בעוד שבק תיעב את הצרפתים, ונטה למדיניות פרו-גרמנית.