שודדי ים צרפתים התבססו על הספינות ששטו מצפון לקריביים כבר בשנת 1625, שודדים אלה חיו בתחילה כציידים ולא כשודדים. המעבר שלהם לפיראטיות במשרה מלאה הייתה הדרגתית והונע בחלקו על ידי המאמצים הספרדיים להילחם בהם. במשך הזמן הם התרכזו באי טורטוגה, שבו החוף ניתן להגנה טובה יותר. המעבר של השודדים לשם, האיץ את פשיטות הפיראטיות שלהם. על פי דבריו של אלכסנדר אקשמלין, שודד ים והיסטוריון שנשארו המקור העיקרי לתקופה זו. אחד מהם היה פייר לה גרנד חלוץ ההתקפות על הספינות שעשו את המסע חזרה לספרד.
התפשטות ריכוז השודדים בטורטוגה הוגבר על ידי הכיבוש האנגלי של ג'מייקה מידי ספרד בשנת 1655. המושלים האנגלים המוקדמים בג'מייקה העניקו בחופשיות מכתבי הרשאה לפעולה לשודדים באי טורטוגה, ואילו גידולה של העיר פורט רויאל סיפק לשודדים אלה מקום רווחי למכור את השלל שלהם. בשנות ה-60 של המאה ה-16 סיפק המושל הצרפתי החדש של טורטוגה, ברטרנד ד'אגרון, באופן דומה אישורי פעילות ימית הן לקולוניסטים שלו והן לפיראטים מאנגליה שהיו בפורט רויאל.
הנתיב הפיראטי 1693–1700.
מספר גורמים גרמו לפיראטים האנגלו-אמריקאים, שחלקם למדו להיות פיראטים במהלך התקופה המוקדמת, לחפש אחר אוצרות מעבר לאיים הקריביים עם תחילת שנות ה-90. נפילת בית המלוכה של בית סטיוארט בבריטניה החזירה את הסכסוך המסורתי בין בריטניה לצרפת ובכך סיימה את שיתוף הפעולה הרווחי בין ג'מייקה האנגלית לטורטוגה הצרפתית. ההרס של פורט רויאל ברעידת אדמה בשנת 1692 הקטין עוד יותר את המשיכה של הקאריביים על ידי הרס השוק הראשי של הפיראטים לסחורה שבזזו מושלים קולוניאליים בקריביים החלו לזרוק את המדיניות המסורתית של "אין שלום מעבר לקו", שפירושה הובן כי המלחמה תימשך (ולכולם יינתנו מכתבי רישוי לפיראטים) בקריביים ללא קשר להסכמי שלום שנחתמו באירופה. מכאן ואילך, העמלות יינתנו רק בזמן מלחמה והמגבלות שלהן ייכפו בקפדנות. יתרה מזאת, חלק גדול מהממשל הספרדי בקריביים פשוט מוצה ומצבו הכלכלי התדרדר במהלך המאה ה-17.
במקביל, המושבות הפחות מועדפות של בריטניה, כולל ברמודה, ניו יורק, ורוד איילנד, הפכו לנזקקות להון מזומן שהוגבל על ידי חוקי הסחר הימיים התקפים. סוחרים ומושלים היו להוטים לקבל כסף והיו מוכנים להתעלם מפעילות ומסעות הפיראטים. אחד הגורמים הקולוניאליים שהגן על פיראט שנשפט, טען כי "קשה מאוד להוציא להורג אנשים שמכניסים זהב למחוזות האלה". אף על פי שכמה מהפיראטים האלה שפעלו מחוץ לניו אינגלנד כיוונו את פעולותיהם למושבות הספרדיות בחוף האוקיינוס השקט עוד בשנות ה-90 של המאה ה-16 וכן לאזור האוקיינוס ההודי שהיה יעד עשיר ומפתה ביותר. התפוקה הכלכלית של הודו בתקופה זו, הייתה עשירה במיוחד במוצרי מותרות בעלי ערך גבוה כגון משי וכותנה. מוצרים שהיוו שלל פיראטי אידיאל. במקביל, מכיוון ששום חיל ים עוצמתי לא פעל באוקיינוס ההודי, הן הספנות המקומית והן ספינות חברות מזרח-הודו השונות נותרו פגיעות להתקפה. זאת הייתה במת הפיראטיות של תומאס טאו, ויליאם קיד והנרי אברי.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית 1715–1726.
בשנת 1713 ו-1714, שורה של הסכמי שלום סיימה את מלחמת הירושה הספרדית. כתוצאה מכך, אלפי יורדי ים, כולל מפקחים ימיים של בריטניה, פוטרו מתפקידם הצבאי, בתקופה שבה סחר הספנות הקולוניאליות החוצה אוקיינוסים החל להתפתח. בנוסף, אירופאים שנדחפו על ידי האבטלה להפוך למלחים וחיילים שהשתתפו בסחר העבדים העדיפו לעיתים קרובות לנטוש את המקצוע ולפנות לפיראטיות, מה שהעניק לקברניטי הפיראטים מאגר קבוע של מגויסים בחופי מערב אפריקה.
בשנת 1715 פתחו פיראטים בפשיטה גדולה על צוללנים ספרדים שניסו להציל מטבעות זהב מספינת אוצר שקועה ליד פלורידה. הגרעין של כוח הפיראטים היה קבוצה של שכירי חרב פרטיים לשעבר מאנגליה: הנרי ג'נינגס, צ'ארלס ויין, סמואל בלמי, בנג'מין הורינגולד ואדוארד אנגלנד. ההתקפה הייתה מוצלחת, אך בניגוד לציפיותיהם, סירב מושל ג'מייקה לאפשר לג'נינגס למכור את השלל שלהם באי שלו. גם קינגסטון ופורט רויאל נסגרו בפניהם. לכן הורניגולד, ג'נינגס וחבריהם הקימו בסיס פיראטי חדש בנסאו, באי ניו פרובידנס בבהאמה, שננטש במהלך המלחמה. עד הגעתו של המושל וודס רוג'רס שלוש שנים אחר כך, נסאו הייתה בית לפיראטים האלה ולמגויסים הרבים שלהם.
תנועת הספנות בין אפריקה, הקריביים ואירופה החלה לעלות במאה ה-18, הכוונה הייתה למשולש סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, והיה יעד עדיף לפיראטיות. אוניות סחר הפליגו מאירופה לחופי אפריקה, וסחרו בעבדים סחורות וכלי נשק. לאחר מכן הסוחרים הפליגו לקריביים כדי למכור את העבדים, וחזרו לאירופה עם סחורות כמו סוכר, טבק וקקאו. בנתיב סחר משולש אחר, אוניות היו נושאות חומרי גלם, שימורי בקלה ורום לאירופה, שם יימכר חלק מהמטען, ויוטען מטען אירופאי, אשר הועברו לקאריביים. שם הסחורות הוחלפו בסוכר, אשר (עם כמה מוצרי תעשייה) הועברו לניו אינגלנד. אוניות בסחר המשולש הרוויחו כסף בכל תחנה.
כחלק מהסדר של מלחמת הירושה הספרדית, בריטניה השיגה את האסיינטו, חוזה ממשלתי ספרדי לאספקת עבדים למושבות העולם החדש בספרד, שהעניקה לסוחרים ומבריחים בריטים גישה רבה יותר לשווקים ספרדים סגורים לשעבר באמריקה. הסדר זה תרם רבות גם להתפשטות הפיראטיות ברחבי מערב האוקיינוס האטלנטי. עודף כוח אדם ימי של אוניות הסוחר, הביא להורדת שכרם של המלחים, קיצוץ תנאי החיים שלהם - מה שהגביר את התמותה בקרב הימאים. אין פלא שרבים מהם העדיפו להצטרף לפיראטים, מה עוד שתנאי הסחר העולמי נתנו הזדמנויות חדשות לפיראטים.
במהלך תקופה זו, רבים מהפיראטים היו במקור מלחים של הצי המלכותי, או מלחים שעבדו בצי הסוחר הפרטי. מרבית הפיראטים התנסו בחיים על הים, וידעו עד כמה קשים יכולים להיות התנאים. לא פעם יש מחסור במזון, בזמן השהייה על הים, ובסופו של דבר היו רבים הופכים לחולים, רעבים וגוססים. המצב הביא לכך שמלחים רבים נטשו את הצי המלכותי והפכו לפיראטים. כוח אדם מיומן גם אפשר לפיראטים להילחם טוב יותר בחיל הים.
שלא כמו ימאים אחרים, לפיראטים היו כללים נוקשים כיצד לטפל בהם בספינה. לרבי החובלים לא הייתה דיקטטורה על שאר הפיראטים בספינתם. קברניטים נבחרו בהצבעה של הפיראטים, והיו כללים קפדניים שגם רבי החובלים היו חייבים לעמוד בהם. הקברניט לא קיבל יחס טוב יותר (יותר אוכל, תנאי חיים טובים יותר וכו') משאר חברי הצוות, והיה אמור להתייחס בכבוד לצוות. מכיוון שרבי חובלים רבים מצי הסוחר התייחסו לצוותיהם בצורה נוראית, שודדי ים ששירתו בעבר בספינות סוחר ידעו כמה קברניטים יכולים להיות נוראיים. בגלל זה כל ספינות הפיראטים הכילו מועצות של מלחים. מועצות אלה הורכבות מכל אנשי הצוות באונייה. חלק מהמועצות שימשו מדי יום לקבלת החלטות ואילו אחרות שימשו כמערכת בתי משפט. בכל מקרה, לפיראטים האלה היה כוח רב כמו לקברניט מחוץ לזמן הקרב. לקברניט הייתה סמכות מלאה רק בעתות קרב וניתן היה להרחיקו מתפקיד זה אם היה מפגין פחדנות בפני האויב. הוא היה אמור להיות נועז בקרב. הפיראטים לא רצו שהדברים ייגמרו באותה דרך כמו בספינות חיל הים.
בין השנים 1719–1721 אדוארד אנגלנד, ג'ון טיילר, אוליבייה לאבוזה וכריסטופר קונדנט פעלו ממדגסקר. טיילור ולבוס "קיבלו" את הפרס הגדול ביותר בתולדות תור הזהב של הפיראטיות, שוד ההודים והפורטוגזים ברוניון בשנת 1721, שבו שדדו יהלומים ואוצרות אחרים בשווי כולל של 800,000 ליש"ט.
קונדנט היה גם פיראט מצליח, אבל אדוארד אנגלנד היה פחות. אנגלנד ננטש על ידי טיילור ולאבוזה בקומורו בשנת 1721, ונפטר זמן לא רב אחר כך. למרות ההצלחה של טיילור ולבוס, נתיב הפיראטים חזר וירד מגדולתו.
שודדי תור הזהב.
רבים מהפיראטים הידועים ביותר, מקורם בתור הזהב של הפיראטיות:
נשים פיראטיות.
הנשים הפיראטיות המפורסמות ביותר היו אן בוני, מארי ריד וצ'ינג שי (הידועה גם בשם ג'נג יי סאו).
השודדים ברבריים.
השודדים הברבריים היו פירטאים שפעלו מצפון אפריקה (להלן: "החוף הברברי") מנמלי אלג'יר, מרוקו, טריפולי, ותוניס. הם ארבו לספנות המערבית בים התיכון עוד מזמן מסעי הצלב, כמו גם לאוניות שהיו בדרכן לאסיה סביב אפריקה עד תחילת המאה ה-19. הכפרים ועיירות החוף של איטליה, ספרד והאיים בים תיכון הותקפו תכופות על ידם, ולכן חלקים גדולים של החופים האיטלקי והספרדי כמעט ננטשו לחלוטין על ידי תושביהם. מאז המאה ה-17, שודדי ים ברבריים נכנסו מדי פעם לאוקיינוס האטלנטי ופעלו גם בצפון עד איסלנד. לפי רוברט דייוויס, [27] [28] בין מיליון ל-1.25 מיליון אירופאיים נתפסו על ידי הברבריים ונמכרו כעבדים בעולם הערבי בין המאות ה-16 וה-19.
השודדים הברבריים פרחו בראשית המאה ה-17 כשאסדות שייט חדשות של סיימון דה דנסר אפשרו לבצע פשיטות מצפון אפריקה, לראשונה, וכבשו את מרחבי האוקיינוס האטלנטי כמו גם את הים התיכון. אומרים כי למעלה מ־20,000 שבויים היו כלואים באלג'יר לבדה. העשירים הורשו לפדות את עצמם, אך העניים נידונו לעבדות. אדוניהם איפשרו להם מדי פעם לצאת לחופשי על ידי התאסלמות. אנשים רבים בעלי עמדה חברתית טובה - גרמנים, איטלקים, ספרדים, ואנגלים - היו שבויים במשך תקופה זו.
בשנת 1627 הייתה איסלנד נתונה לפשיטות המכונות החטיפות הטורקיות. אומרים שמורא רייז (שודד הולנדי שהתאסלם) תפס 400 אסירים. 242 מהם נמכרו מאוחר יותר לעבדות בחוף הברברי. הפיראטים לקחו רק צעירים במצב גופני טוב. כל מי שגילה התנגדות – נהרג. את הזקנים קבצו לכנסייה שהוצתה. בין הנלכדים היה גם האיסלנדי אולאפור אגילסון, שהצליח לחזור לאיסלנד וכתב את סיפור עבדותו וחווייתו.