במהלך המבצע, הוטלו מן האוויר מאות טונות של פצצות, וחיל האוויר ביצע 323 גיחות לתקיפה, ומאות גיחות קרב.
אירועים בתקופת הנסיגה.
עם סיום המבצע, ב-5 באפריל, שישה חיילים ואזרח יצאו עם רכב לטיול, עברו את המחסומים שהציבו חיילי צה"ל באופן מכוון ונכנסו לשטחים שלא בשליטת צה"ל. בהתקלות עם מחבלים נהרגו 4 מהחיילים, חייל ואזרח הצליחו להמלט, אך חייל המילואים אברהם עמרם נשבה, ושוחרר מאוחר יותר בעסקת שבויים עם ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית. בעקבות כך מפקד גדוד 202 סא"ל שבתאי פולג הודח, ותא"ל אורי שמחוני הצליח לשכנע את הרמטכ"ל לחזור בו מכוונתו להדיח גם את מח"ט הצנחנים אמנון ליפקין-שחק.
תוצאות המבצע.
כתוצאה מהמבצע נוצרה מציאות חדשה בדרום לבנון. אש"ף נדחק אל מעבר לנהר ליטני ונוצרו שני בלמים שנועדו למנוע ממנו את החזרה אל הגבול עם ישראל. הבלם הראשון היה כניסת כוח ההתערבות הבינלאומי מטעם האו"ם, יוניפי"ל (UNIFIL - UN Interim Force in Lebanon, כוח האו"ם הזמני בלבנון). הכוח הוקם בעקבות החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-19 במרץ ושקראה לנסיגה מלאה של ישראל מלבנון, והתייצב על קו הגבול שנודע מאז בשם "הקו הכחול". הבלם השני היה המובלעת שנוצרה בדרום לבנון ושנשלטה על ידי המיליציות הנוצריות בראשותו של סעד חדאד. מיליציות אלו קיבלו חיזוק משמעותי לאחר מבצע ליטני, הן בציוד והן בהיקף האימונים, דבר שהפך אותם לצבא חצי סדיר שכונה בשם צבא לבנון החופשית ובהמשך שינה את שמו לצד"ל – צבא דרום לבנון.
תוצאת לוואי נוספת של המבצע אפשר לראות בשינוי במדיניות הסורים שפנו כנגד הנוצרים בלבנון, דבר שהביא לשרשרת אירועים ב-1981 וב-1982 שגררו בסופו של דבר את פתיחת מבצע שלום הגליל.
ישראל ספגה פרסום עולמי שלילי בשל פגיעה באזרחים בזמן הלחימה, ויוחסה לה גם האחריות ליצירת זרם של 200 אלף פליטים, רובם שיעים, שנסו צפונה לכיוון ביירות.
לצה"ל היו 18 הרוגים, 113 פצועים, 4 חיילים נוספים נהרגו וחייל אחד, אברהם עמרם, נשבה במהלך חודשי הנסיגה, תמורתו שוחררו 76 מחבלים שפוטים ובהם רימה טנוס, מחוטפי מטוס סבנה. לארגוני הטרור הפלסטינים היו כ-300 הרוגים.
שתי פרשיות של הרג שבויים התרחשו במהלך המבצע. במקרה אחד, סגן דניאל פינטו, עינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים. הוא הועמד לדין באשמת רצח שבויים ונגזרו עליו 8 שנות מאסר. הרמטכ"ל רפאל איתן המתיק את העונש לשנתיים מאסר. במקרה השני, הורשע סגן-אלוף אריה שדה בהריגת שבוי. הודות לחנינה של הרמטכ"ל ושל נשיא המדינה נקצב עונשו ל-8 חודשי מאסר.
.38 Special
.38 Special היא להקת רוק אמריקאית, הוקמה ב-1975 על ידי דוני ואן זאנט, אחיו של מנהיג וסולן להקת לנרד סקינרד רוני ואן זאנט שנהרג בהתרסקות מטוס הלהקה ב-20 באוקטובר 1977. לאחר תקופה בה סגנונה היה דומה מאוד לסגנונה של לנרד סקינרד, פיתחה הלהקה צליל ייחודי משלה, בין מוזיקת קאנטרי לבלוז-רוק. לאחר עיצוב סגנונה, נחלה הלהקה הצלחה עם מספר סינגלים ואלבומים בשנות ה-80 המוקדמות, בין היתר עם השירים "Caught Up in You", "If I'd Been the One", "Back Were You Belong" ו- "Like No Other Night". לקראת סוף שנות ה-80 ירדה הפופולריות של הלהקה והיא דעכה בתחילת שנות ה-90.
מקור שם הלהקה הוא בקוטר נפוץ של קליעי אקדח, 0.38 אינץ' "מיוחד", המאפיין אקדחים תופיים.
התפתחות הלהקה.
ואן זנט (שירה), הקים את .38 Special יחד עם ג'ף קרליסי (גיטרה), דון ברנס (גיטרה, שירה), קין ליונס (בס), ג'ק גרונדין (תופים) וסטיב ברוקינס (תופים). שנתיים לאחר מכן חתמה הלהקה עם חברת התקליטים A&amp;M Records והוציאה את האלבום הראשון, שנשא את שמה. הבסיסט, ליונס, עזב את הלהקה לפני הקלטות האלבום Rockin' Into the Night ב-1979, אלבום שהפגין יותר מלודיה. לארי ג'נסטרום תפס את מקומו של ליונס. Rockin' Into the Night הפך להיות להיט בינוני, אבל Wild-Eyed Southern Boys שיצא ב-1981 היה הצלחה גדולה, הגיע לתקליט פלטינה והוליד את הלהיט Hold On Loosely. האלבום Special Forces שיצא ב-1982, היה פופולרי אפילו יותר והוליד את הלהיטים Caught Up in You, ואת If I'd Been the One. האלבומים הבאים, Tour de Force ו- Strength in Numbers היו שניהם הצלחה. ב-1987 ברנס וברוקינס עזבו ובמקומם נכנס דני צ'אונסי.
על אף שהיה להיט, נשאר האלבום Strength in Numbers במצעדים מעט זמן ביחס לקודמיו. Flashback, אוסף הלהיטים שיצא ב-1987 זכה להצלחה בינונית, אבל הלהקה הייתה זהירה מאוד, בניסיון לשמור על קהל המאזינים של הלהקה, כשהוציאה את האלבום המלוטש היטב Rock &amp; Roll Strategy. האלבום יצא ב-1989 והפך לאט להיות להיט, הרבה בזכות כוחו של השיר Second Chance, שהגיע עד לעשרת הגדולים במצעד האמריקאי. Rock &amp; Roll Strategy הפך להיות הלהיט הגדול האחרון של הלהקה. ברנס חזר ללהקה ב-1991 והלהקה צירפה אליה את המתופף סקוט הופמן ואת הקלידן בובי קאפס.
בקיץ 1997, ניסתה הלהקה לעשות קאמבק דרך חברת התקליטים רייזור &amp; טיי רקורדס והוציאה את האלבום Resolution.
חיתי
חתי
מרק טויין
מרק טוויין
מארק טויין
לב ניקולייביץ' טולסטוי
איי טונגה
איואן האיום
איוואן הרביעי (האיום)
28 (מספר)
28 (במילים בלשון זכר: עשרים ושמונָה; בלשון נקבה: עשרים ושמונֶה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 27 והבא לפני 29.
29 (מספר)
29 (במילים בלשון זכר: עשרים ותשעה; בלשון נקבה: עשרים ותשע) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 28 והבא לפני 30.
במתמטיקה.
29 הוא המספר הראשוני העשירי, המספר הראשוני הבא אחריו הוא 31, דבר שהופך אותם לראשוניים תאומים. 29 הוא גם המספר השישי מסדרת המספרים הראשוניים של סופי ז'רמיין. 29 הוא גם סכום של שלושה ריבועים עוקבים, 22 + 32 + 42. הוא ראשוני לוקאס, ראשוני פל ומספר טטראנצ'י.
29 הוא גם מספר מרקוב שמופיע בהרבה פתרונות למשוואה formula_1, כגון:
בתחומים אחרים.
29 הוא:
חסידות צאנז
חסידות צאנז הוא שמה של שושלת חסידית שמקורה בעיר סאנץ (נובי סונץ') שבגליציה, השושלת נוסדה על ידי האדמו"ר רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
רבי חיים היה תלמיד מובהק של רבי נפתלי צבי מרופשיץ. את חצרו פתח לאחר פטירת רבי אשר ישעיה מרופשיץ, חתנו של רבי נפתלי צבי.
לאחר פטירתו (כ"ה בניסן תרל"ו, אפריל 1876) הקימו בניו חצרות עם שמות חדשים וחסידי אביהם התפצלו ביניהם, אך רובם הלכו לבנו הבכור, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא. בנו הרביעי, רבי אהרן, נשאר לכהן כרב ואדמו"ר בצאנז אך כונה 'רב הקרייז' כלומר רב האזור ('הגלילות'), תואר שהיה לו כבר בחיי אביו. גם בדורות שלאחריהם חלו התפלגויות בתוך החצרות של השושלת ועשרות חצרות שונות הוקמו מהשושלת, והתקיימו עד השואה.
חצרות חסידיות בשושלת צאנז.
אדמו"רי השושלת כיהנו כרבנים ואדמו"רים בעשרות עיירות בגליציה ובמזרח-אירופה. רוב השושלות נרצחו בשואה. החסידויות בשושלת שקיימות כיום הן:
חסידויות עם מעט חסידים ומורכבות בעיקר מאוהדים ומתפללי בית הכנסת.
חסידויות שלהן יש רק אדמו"רים ללא חסידים.
מלבד חצרות אלו, ישנן עוד חצרות שאדמו"ריהן היו חסידי צאנז, והם ממשיכים את דרכה של צאנז, בהן חסידות סאטמר וחסידות פשעווארסק.
שושלת צאנז.
רבי אהרן, בנו של ה"דברי חיים", נולד בתקפ"ו בעיר רודניק שבגליציה. נישא לחנה עלקא בת הגביר יעקב מדוקלה, נכד הרב יחזקאל לנדא (הנודע ביהודה). היה תלמידם של אביו ושל רבי צבי הירש מרימנוב ועוד. בשנת תרי"ז, בחיי אביו, נבחר לרב של צאנז ובהמשך גם לרב הגליל ובו כשלושים עיירות. בתרל"ו החרים אדם שסירב לפסק דין שהוציא בית הדין ובעקבות כך ישב שישה שבועות בבית האסורים. דברי תורתו עסקו רבות בחטא אדם הראשון ובעקידה. העלה באש את כתביו לפני פטירתו. מקצת מדברי תורתו נמצא בספר מגד ארץ לרבי אהרן הלברשטאם (נכד אחיו רבי דוד מקשאנוב). תולדותיו ומכתבים שלו נדפסו בספר קדושת אהרן. נפטר בא' באב תרס"ג.
לאחר פטירתו מילא את מקומו באדמו"רות צאנז בנו רבי אריה לייבוש, שנולד בשנת תרי"ב. בשנת תרמ"א מונה כרבה של גריבוב ובשנת תרס"ג נקרא למלא את מקום רבנות אביו בצאנז. צאצאיו המשיכו את מקומו בגריבוב, וממנו יצאה חסידות גריבוב. לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי מרדכי זאב שכיהן לפני כן בגריבוב.
בן נוסף של רבי אהרן, רבי שלום, היה חתנו של רבי מאיר מדז'יקוב. כיהן כרב בפיקלו (הסמוכה לצאנז) וכראב"ד בצאנז. לאחר פטירתו מילא את מקומו ברבנות בצאנז חתנו רבי ברוך קנר (נינו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם) שעד אז כיהן כרב ואדמו"ר מטשכויב.
צאצאים נוספים של רבי חיים שכיהנו בצאנז היו:
חסידות צאנז לאחר השואה.
לאחר השואה הקים רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם את קריית צאנז בנתניה. למרות זאת הוא כונה בדרך כלל "הרבי מקלויזנבורג", על שם מקום רבנותו לפני השואה. כיום מקובל לכנות את חצרו של בנו בישראל, רבי צבי אלימלך הלברשטאם, בשם צאנז בלבד, והוא מכונה "הרבי מצאנז".
יקותיאל יהודה הלברשטאם
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג (מכונה ע"ש ספריו שפע חיים ודברי יציב; ד' בשבט ה'תרס"ה – ט' בתמוז ה'תשנ"ד, 10 בינואר 1905 – 18 ביוני 1994) היה האדמו"ר הראשון של חסידות צאנז-קלויזנבורג, חסידות שמקורה בחסידות צאנז. עמד בראש החסידות משנת 1946 ועד לפטירתו בשנת 1994. מייסד קריית צאנז בנתניה ובית חולים לניאדו. כיהן כרב וכראש ישיבה.
קורות חייו.