במיתוסים השונים, הרקולס ואגממנון נשאו מגנים עם פרצופו של פובוס. הסיודוס תיאר את פרצופו של פובוס במגן של הרקולס כ"דמות המביטה לאחור בעלת עיניים שזהרו באש. פיו היה מלא שיניים בשורה לבנה, מפחידה ומרתיעה". פובוס מתואר לעיתים כבעל ראש אריה או כאריה, כמו שכתב פאוסניאס.
התייחסות היסטורית.
לדברי פלוטרכוס, אלכסנדר הגדול הקריב קורבנות לפובוס בקרב גאוגמלה. הסופרת מרי רנו הציעה כחלק מאסטרטגיית לוחמה פסיכולוגית נגד דריווש השלישי.
פרדריק מיסטרל
פרדריק מיסטרל (בצרפתית: Frédéric Mistral; 8 בספטמבר 1830 - 25 במרץ 1914) היה סופר, מחזאי ומשורר צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות (יחד עם חוזה אצ'גרי), ממחדשי הספרות הפרובנסאלית. מ-1854 עמד בראש תנועת הפליבריז' Le Félibrige ששאפה להחיות את תרבות פרובאנס.
חייו.
מיסטרל סיים לימודי משפטים באקס-אן-פרובאנס, בירתה העתיקה של פרובאנס, אך מעולם לא עסק במקצוע, אלא הקדיש את עצמו לשירה. הוא ירש אחוזה מאביו ופרט לטיפול בה הקדיש את כל עיתותיו לשירה והיה למשורר החשוב ביותר של פרובאנס.
כתב יצירות רבות בשפה הפרובנסאלית, בהן הפואמה הכפרית "Mireio" (הקציר), שנכתבה לפי דגם של אובידיוס, ב-1859, שעובדה לאופרה, וכן קובצי שירה, מילון ותרגום ספר בראשית.
יצירתו, מיראייו, היא האפוס העממי של שפת פרובאנס ונמנית עם יצירות המופת של הספרות. שנתיים לאחר הופעתה קיבלה את פרס האקדמיה הצרפתית.
בשנת 1867 פרסם את הפואמה קאלנדאו.
בספרו, אי הזהב, פרסם אוסף של רומאנסים ושירים.
בספר נרטו, שפורסם בשנת 1884, הוא מספר בחרוזים אפיזודות מתקופת האפיפיורים ששכנו באביניון.
הטרגדיה המלכה יאגו, משנת 1890, מצטיינת ביופי שירי נדיר.
בין השנים 1879 - 1886 חיבר מילון ניופרובנסאלי בשני כרכים. על ההישג הזה זכה בפרס אינסטיטו דה פראנס.
מספר אוניברסיטאות גרמניות העניקו לו פרסי כבוד.
הוא היה אחד משבעת מייסדי האסכולה החדשה של שפת לאנג ד'אוק (אוקסיטנית, שפרובנסאלית היא אחד מניביה), שחתרה להשיב לתחיה את השפה, המנהגים והתלבושות הקדומים של האזור. מיסטרל היה מנהיג הקבוצה.
ב-1904 זכה בפרס נובל לספרות.
בנימוקי מתן פרס נובל נאמר שהוא ניתן: "לאור הספונטניות הרעננה, חרוזיו המזהירים והאמנותיים המשקפים בנאמנות כה רבה את הנוף ואת חיי הכפר במולדתו וגם בגלל פעילותו החשובה כחוקר השפה הפרובנסאלית".
נכשל בשאיפתו להשריש שפה פרובנסאלית חיה בדרום צרפת.
רמות נפתלי
רָמוֹת נַפְתָּלִי הוא מושב באזור הצפון ליד הגבול בין ישראל ללבנון, השייך למועצה אזורית מבואות החרמון. היישוב נקרא כך משום שהוא ממוקם בהרי נפתלי, בתחום נחלת שבט נפתלי.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1945 על ידי פלוגת פועלים חקלאיים, יוצאי פלוגה ד' של הפלמ"ח, בוגרי מקוה ישראל, שנקראו "בני פלד". אלה נשלחו על ידי המוסדות הלאומיים לשם שמירה על הקרקע והכשרתה לעיבוד חקלאי. עם תום מלחמת העולם השנייה עלתה למקום זה קבוצה ראשונה של חיילים משוחררים משני ארגונים, 'וינגייט' ו'המתנדב', שהתארגנו להתיישבות עוד לפני שהתגייסו לשורות הצבא הבריטי. קבוצה זו הייתה איחוד של שתי הקבוצות המקוריות, שהידלדלו.
היישוב קם סביב מצודת רמות נפתלי, שהוקמה יחד עם מצודות ביריה וחוקוק בשנת 1945 כחלק ממערך ההגנה של הבריטים בצפון, ובתיאום עם הסוכנות היהודית. המצודות נבנו על ידי חברת סולל בונה ותוכננו על ידי האדריכל יעקב מטריקין, אז ראש המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית. המצודה כיום היא חלק מבסיס צבאי סמוך והיא מבנה המיועד לשימור.
במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות היה היישוב תחת אש למשך זמן רב, סבל אבדות, והוא וסביבתו הקרובה שימשו מוקד לקרבות חשובים. הקרב הקשה ביותר היה התקפת צבא ההצלה על המקום בתחילת מאי 1948. התקפה זו נהדפה בעמל רב. מצבו הקשה של היישוב, כיישוב חזית נמשך עד לסוף אוקטובר, עת ערך צה"ל את מבצע חירם, וכבש את כל שטח הגליל.
מאז מלחמת העצמאות.
באוגוסט 1963 עלה לקדש נפתלי גרעין מייסדים חדש, לאחר שהתפזרו רוב חברי המושב מהגרעין המייסד. ביישוב נותרו שלוש משפחות מהגרעין הראשון. הגרעין החדש היה מורכב ברובו מזוגות צעירים בני מושבים, יוצאי מרוקו ותוניסיה. היוזמה זכתה להצלחה ורבים הצטרפו לגרעין ההקמה.
המתיישבים התגוררו תחילה בבתים הנטושים של הגרעין הראשון שבראש ההר, ואולם בתוך שלוש שנים נבנו למרגלות ההר בתים חדשים שזכו עם הזמן להרחבה ביוזמת החברים.
המושב נודע בגידולי תפוחים, אגסים וענבים. ענבי רמות נפתלי נחשבים על ידי מומחים למשובחים והם נמכרים מראש למיטב היקבים בארץ. במושב ארבעה יקבי בוטיק. חלק מבני היישוב מתפרנסים מתיירות צימרים ומגידול עופות.
במושב הוקם "מצפה איתן" לזכרו של בן המושב, , מפקד סיירת צנחנים שנפל בקרב בלבנון. המצפה משקיף לעבר עמק החולה והגולן ונמצא בסמוך לבית הוריו.
המושב נמצא סמוך למצודת כ"ח – מצודת טאגרט שעל כיבושה במלחמת העצמאות נפלו עשרים ושמונה לוחמים.
לקריאה נוספת.
ורדה שולמן, רמות נפתלי במערכה, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 1984.
סואי יוריס
סואי יוריס (בלטינית: sui iuris) הוא מונח לטיני שפירושו "בזכות עצמו" או באופן אוטונומי. במשפט האזרחי משמש המונח לציון כשירות במשמעותה המשפטית, היינו, יכולתו של אדם לנהל את ענייניו.
בכנסייה הקתולית משמש המונח לציון כנסיות וטקסים המהווים במקובץ את הכנסייה הקתולית. הגדולה שבכנסיות אוטונומיות אלו היא הכנסייה הלטינית, שבראשה עומד האפיפיור. בראש כנסיות אחרות, כמו הכנסייה המזרחית, עומד פטריארך. תחת סואי יוריס מסוים יכולה להתקיים היררכיה כנסייתית של בישופים, דיאקונים וכמרים.
מונח דומה משמש ביחס למיסיונים, למרות העדר מבנה היררכי דומה לזה של סואי יוריס אחרים. בראש מיסיונים אלו מועמד פרפקטור אפוסטולי ולמיסיון ניתנת אוטונומיה ההופכת אותו מנותק מיחסי כפיפות לדיוקסיה, ויקריה אפוסטולית או פרפקטורה אפוסטולית. הסיבה לניתוק היא בדרך כלל ניתוק פיזי מאזור של דיוקסיה מסוימת. כך, בשנת 2004 היו אחד עשר מיסיונים כאלו שמוקמו באיים באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט ובאזורים מרוחקים במרכז אסיה.
מכורה
מְכוֹרָה היא התנחלות ומושב שיתופי בבקעת הירדן העליונה השייכת לארגון יישובי האיחוד החקלאי ולמועצה אזורית בקעת הירדן.
היסטוריה.
באמצע שנת 1972 הוחלט על מיקום היאחזות נח"ל באזור כרירה, לה ניתן השם כור. אלף דונם מאדמות הכפר הפלסטיני עקרבה, הוגדרו כאדמות נפקדים והוכשרו על ידי קק"ל. באמצע נובמבר החלה פריצת דרך אל הנקודה מחמרה, וב-28 בדצמבר 1972 ניתן אישור סופי לעלות לנקודה.
העלייה על הקרקע התקיימה ב-3 בינואר 1973 בלילה, על ידי גרעין של צעירי אגודת ישראל שכלל גברים בלבד. היה זה היישוב היהודי העשירי בבקעת הירדן. רחבעם זאבי החליט לתת למקום את השם נח"ל מכורה. בשנים 1973–1975 נפרץ הקטע בכביש אלון המחבר את מכורה לגיתית. באוקטובר 1974 התקיים טקס העברת ההיאחזות למבני קבע.
מכורה אוזרחה ביולי 1976 על ידי גרעין משפחות של האיחוד החקלאי. התושבים יועדו להתפרנס מגידולי שדה, ומענפי רפת ולול. בשנים הראשונות גידלו בעיקר פרחים. כן היה במושב מפעל לתיקון מנעולים. בדצמבר 1979 התמוטט גשר אבן מעל נחל תרצה והכביש בין מכורה לחמרה היה מנותק למשך חודש עד שצה"ל הניח במקום גשר ביילי.
היישוב משקיף אל עבר בקעת נחל תרצה שמצפונו, ונגיש מחלקו הצפוני של כביש אלון (כביש 508).
רוב התושבים עוסקים בחקלאות וביוזמות עסקיות.
מחולה
מְחוֹלָה היא התנחלות ומושב דתי על קו התפר שבין בקעת הירדן לעמק בית שאן, כ-18 ק"מ דרומית לעיר בית שאן. היישוב שוכן על כביש 90, בין הירדן ממזרח ואזור בקעת בזק ממערב. זהו היישוב הצפוני ביותר במועצה אזורית ערבות הירדן.
היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל ב-6 בפברואר 1968, ז' בשבט תשכ"ח, ואוזרח ב-13 בנובמבר 1969, ג' בכסלו תש"ל. מבחינה ארגונית שייך המושב לאיגוד המושבים של "הפועל המזרחי" והוא הראשון שהוקם בבקעת הירדן לאחר מלחמת ששת הימים.
היסטוריה.
היאחזות נח"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים, באוגוסט-ספטמבר 1967, החלו במטכ"ל צה"ל דיונים על הקמת היאחזויות נח"ל באזורים שנכבשו במלחמה ובהם יהודה ושומרון. הוחלט להתחיל את ההתיישבות ביהודה ושומרון בהיאחזות שתוקם בקרבת הקו הירוק (נחום ברנע הגדיר זאת: גיחה זעירה לדרום הקו הירוק שתמיד ניתן להאבק עליה כתיקון גבול) כהמשך ישיר של יישובי עמק בית שאן.
בסוף דצמבר 1967, לאחר איתור אדמות נפקדים שלא היו בשימוש, הוחלט בדיון אצל ראש הממשלה, לוי אשכול, בהשתתפות שר הביטחון, שר החקלאות ומנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית על הקמת היאחזות באזור הכפר ברדלה. ההחלטה יצאה להכנה בפיקוד הנח"ל מיד בתחילת ינואר אולם התעכבה למשך חודש כדי לאתר היקף מספיק של אדמות לקיום היאחזות. בני גרעין של בני עקיבא עלו למקום ב-6 בפברואר 1968 ובנות הגרעין הצטרפו אליהם ב-12 בפברואר 1968 והקימו היאחזות בשם נח"ל סוכות.