נקודת האומגה להשקפתו באה לאפיין את מצב המורכבות המקסימלית אליה מתפתח היקום. לדבריו היקום מחולק לחומר ואהבה. חלקיקי העולם החומרי, המונעים על ידי כוחות האהבה, נמשכים אחד כלפי השני כדי לקיים את העולם. בעזרת כוחה של האהבה היקום עובר ממצב של חומר לא מאורגן למצב של סינגולריות בה תהיה אנרגיית אהבה טהורה. נקודת האומגה היא התקופה ממנה תיווצר הסינגולריות הטהורה. בנקודה זו היקום הוא במצב של מורכבות מאורגנת. דה שארדן ראה את המצב הזה כנקודה בה היקום "מביט" על עצמו ומודע לקיומו. את תפקיד הצופה המביט על הקיום ממלאת האנושות. לאחר שהאנושות תגיע לגבול של המורכבות המאורגנת היא תבצע קפיצה לרמה גבוהה יותר של סינגולריות בה תהיה ישות אחת בעלת מודעות-על.
רעיונותיו של דה שארדן השפיעו על התרבות והאמנות המערביים. סופרים כפיליפ ק. דיק, פלאנרי אוקונור, דון דלילו ואחרים כללו את רעיונותיו ביצירותיהם. דה שארדן השפיע גם על דמויות בסרטים ובמחזות (לדוגמה הכומר בסרט מגרש השדים).
על שמו קרוי הפרימט הקדום טייארינה.
חנה בת-שחר
תעצמי עיניים ותחשבי על אנגליה
תיאודבלד
תיאודבלד (Theudebald; 535 לערך – 555) היה מלך אוסטרזיה בשנים 548–555.
אחרי מותו של תיאודברט ה-1 בשנת 547 או 548 עלה על כס השלטון בריימס בנו מדויטריה, תיאודבלד בן ה-13. נאמנותם של האצילים לזכר אביו שמרה על השקט בעת היותו קטין.
תיאודבלד נישא לדודתו החורגת, ולדרדה (Waldrada), בתם של ואקו, מלך הלומברדים ושל אשתו השנייה, אוסטריגוזה (Austrigusa). שהייתה אחותה של ויזידארד אשת אביו. כך חיזק את הברית בין אוסטרזיה לבין הלומברדים.
תיאודבלד לא הצליח להחזיק בידיו את כיבושיו של אביו בצפון איטליה. בשנת 552 שלח יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, משלחת צבאית בהנהגת נרסס . תיאודבלד, כאביו לפניו נמנע מעימות ישיר עם הצבא הביזנטי.
עם פטירתו של תיאודבלד בשנת 555 עברה הממלכה לידי דוד-אביו, כלותר הראשון.
כלותר הראשון
כלותר ה-1
לוריס איטי
לוריס איטי או לוֹרִיס-נִרְפֶּה (שם מדעי: "Nycticebus") הוא סוג פרימט מהקבוצה טרום קופים הכולל שמונה מינים.
כמה ממיני הלוריס האיטי נמצאים ברשימת המינים הנמצאים בסכנת הכחדה, משום שהם ניצודים בשל עיניו הגדולות, הנחשבות יקרות ערך ברפואה המסורתית המקומית. גם בשרם משמש ברפואה המקומית כשהוא מיובש ומעושן, או משמש להכנת יין אשר ניתן לנשים על מנת לשכך כאבי לידה.
טרום-קופים איטיים אלו מצויים ברחבי תת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה במדינות: בנגלדש, וייטנאם, אינדונזיה, הודו (צפון-מזרח הודו, בנגל), דרום סין (אזור יונאן), סרי לנקה ותאילנד. הם מצויים גם באי בורנאו שבאינדונזיה ובדרום הפיליפינים.
הלוריס האיטי מתייחד בכך שהוא בין היונקים הארסיים הבודדים בעולם, והיחידי מסדרת הפרימטים כולה.
היסטוריה אבולוציונית.
הלוריס האיטי שייך לתת-הסדרה טרום-קופיים, בסדרת הפרימטים. תת-סדרה זו כוללת גם למורים, גלגויים, ופוטואים (pottos). מקובל לחשוב שהלוריס האיטי התפתח ממיני טרום-קופיים אחרים באסיה, הודו (לפני התחברותה עם יבשת אסיה) או אפריקה.
סיווג טקסונומי ופילוגנטי.
השם "Nycticebus" מקורו במילים היווניות עבור "עטלף" (Nycter) ו"ראש" (ceb). השם ניתן בשנת 1812 על ידי אטיין ג'פרי סן-הילר. בעבר השתייכו לסוג 3 מינים: הסונדלי, הבנגלי והננסי אך בהמשך לפי בדיקות DNA נוספו עוד 5 מינים ומין נוסף שנכחד.
כיום נכללים בסוג זה המינים הבאים:
תפוצה עולמית.
הלוריס האיטי מצוי בדרום ודרום-מזרח אסיה בלבד.
אנטומיה ופיזיולוגיה.
ללוריס האיטי ראש מעוגל יותר וחטם מחודד פחות בהשוואה לאלו של הלוריס הזעיר (slender loris). ללוריס האיטי עיניים גדולות וראיית לילה טובה העוזרים לו לצאת לפעילות בלילה.
זנבו של הלוריס האיטי קצר ולעיתים אין לו זנב בכלל. לעמוד השדרה שלו חוליה נוספת, המאפשרת לו גמישות רבה בעת מעבר מענף לענף.
הגפיים הקדמיות והאחוריות דומות בממדיהן. האצבע השנייה בכף היד קצרה בהשוואה לאחרות והאגודל החזק, ביחד עם שלוש האצבעות הנותרות מתפקד כמלחציים אשר מסוגלות לאחוז בענף למשך פרק זמן של כמספר שעות, הודות למערכת העורקים והורידים המפותחת (רשת הפלאים). מערכת זו קיימת גם במינים אחרים במשפחת הלוריסיים.
ארס.
הלוריס האיטי מייצר את הארס על ידי שילוב של הרוק שלו יחד עם הפרשה דמוית שמן מבלוטות ריח מיוחדות בצד הפנימי של מרפקיו.
הלוריס מפזר את הארס על מרבית חלקי פרוותו, באמצעות מציצת ההפרשה עם השיניים התחתונות וליקוק הפרווה ובשעת סכנה הוא מצטנף לכדור וחושף בפני הטורף את הפרווה החיצונית הארסית שלו. הנקבות נוהגות ללקק ולמרוח על צאצאיהן את ההפרשה הארסית כדי להגן עליהם מטורפים. הטורפים שמריחים את הריח נמנעים מלכתחילה מלתקוף את הלוריס, מה שמחפה על האיטיות שלו.
חוקרים ביצעו ניסויים בהם הם חשפו את הרוק ואת ההפרשה בנפרד ולאחר מכן יחדיו לטורפיו של הלוריס; מהמחקר עלה כי הטורפים מפגינים חוסר נוחות גדול יותר ונמנעים בצורה חדה מלהתקרב לחפץ שעליו נמרח השילוב של הרוק וההפרשה לעומת מקרים שבהם נמרח הרוק או ההפרשה בנפרד. החוקרים הסיקו מכך שהאפקט הארסי של הלוריס גדול וקטלני יותר כאשר יש שילוב של הרוק וההפרשה מאשר בנפרד.
בעת סכנה הלוריס גם עלול להכניס את ראשו בין מרפקיו, למצוץ את הארס עם שיניו מההפרשה ואז לנשוך את התוקף בצעד הגנתי; בשל כך הנשיכה של הלוריס האיטי מכאיבה מאוד והיא עשויה לגרום לתופעות אלרגיות חמורות אצל בני אדם. דווח אף על מקרה אחד בו אדם לקה באנפילקסיס בעקבות נשיכת הלוריס האיטי.
מקדש א-מה
הקסרקטין המורי
בית המנדרין
כנסיית סאו לורנצו
אריה בן אליעזר
הקונטרבס
הקונטרבס (בגרמנית: Der Kontrabass) הוא מחזה אבסורד במערכה אחת מאת פטריק זיסקינד. המחזה נכתב בשנת 1981 ובין השנים 1984–1985 בוצע יותר מחמש מאות פעם, מה שהפך אותו לרב-המכר הראשון של זיסקינד ולמעשה לפריצתו של הסופר.
המחזה.
הקונטרבס הוא מונולוג דרמטי, ציני ומריר, של נגן הקונטרבס ספק טרגי ספק קומי, שמנגן כקונטרבס שלישי בתזמורת הממלכתית. פעולותיו של הנגן מועטות, הוא שותה בירה, מחליף תקליטים מדי פעם, וגם פורט על הכלי מספר פעמים. רוב הזמן הוא מגולל את סיפור חייו במעורבב עם סיפור ההתפתחות של הקונטרבס. הנגן, שחש שהוא פקיד זוטר בתזמורת, משווה את ההיררכיה התזמורתית לחיים, את המהפכות בהיסטוריה, לשינויים בסדר העמדה בתזמורת וכיוצא בכך. מניע את המחזה סיפור אהבה נכזבת של הנגן לזמרת סופרן בשם שרה.
בישראל.
המחזה תורגם לעברית על ידי גד קינר, הוצאת מודן 1996.
המחזה הוצג בשנת 2001 בפסטיבל תיאטרונטו ביפו על ידי תיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין עם השחקן מיכאל טפליצקי שזכה בפרס הראשון בפסטיבל.
תיאטרון פדרו החמישי
כנסיית סנטו אגושטיניו
מקדש סם קאי וואי קון
חורבות סאו פאולו
בית הכנסת הכוראלי של וילנה
בית הכנסת הכוראלי של וילנה (בליטאית: Vilniaus choralinė sinagoga, בפולנית: Nowa Synagoga chóralna = בית הכנסת החדש הכוראלי) ידוע גם כבית הכנסת "טהרת הקודש" או ה"כאָר-שול מרחוב זבאלנה" (Zawalna), נמצא ברחוב הקרוי כיום פילימו 39 (Pylimo 39) הוא היחיד ששרד מכל 105 בתי הכנסת של העיר ומשרת בימינו את הקהילה הקטנה של יהודי וילנה.
תולדות הקמתו.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 פרחה תנועת ההשכלה בליטא בכלל ובווילנה בפרט. בלטו בה דמויות כמו מרדכי אהרן גינצבורג ואד"ם הכהן ומשכילים רבים אחרים. צעירים יהודים התחילו להירשם בגימנסיה בעיר. בשנת 1846, באירועי הלווייתו של גינצבורג, הבליע המגיד מישרים של וילנה, שנאלץ על כורחו להספיד את רמא"ג המשכיל, את ההספד עליו בהספד על שני רבנים שנפטרו באותה תקופה. בעקבות כך, נפלה החלטה בקרב משכילים בווילנה להקים בית כנסת משלהם. כעבור שנה הרשויות המקומיות, אז תחת השלטון הרוסי, נתנו את הסכמתם לכך. בית הכנסת נקרא "טהרת הקודש". בית הכנסת, שהתמקם במשך עשרות שנים בבניינים שונים בעיר שמר על נוסח תפילה מסורתי ולא הנהיג אף שינוי עקרוני מלבד בצד האסתטי; הוא כלל מקהלה, לפי דגם ה"כור שול" (כאָר שול) (כלומר "בית כנסת עם מקהלה") שקמו באותה תקופה במרכז אירופה ובמזרחה, בהשראת בתי-כנסת מקהלתיים בגרמניה. בשנת 1899 הקהילה של שוחרי ההשכלה קנתה שטח מהסוחר ו. אליאשברג ברחוב זאבלנוס (Zavalnos), כיום פּילימו, לצורך בניית בית כנסת חדש לפי דרישות הקהילה.
הבניין.
אחראי על הפרויקט היה האדריכל דויד רוזנהאוס, שבנה אותו על פי דגם של בזיליקה עם קומת גלריה, בסגנון היסטוריסטי המשלב יסודות רומנסקים עם מוטיבים של אדריכלות נאו-מורית, עם בימה מוקפת מעקה, ממול לארון הקודש, עזרת נשים יותר חשופה מאשר בבתי הכנסת המסורתיים עד אז ועם מקום למקהלה בקומה השנייה. בית הכנסת מעוטר מבחוץ ומבפנים בעיטורים וחלונות צבעוניים. לתקרה יש כיפה מרכזית צבועה בצבעי רקיע עם עננים. מעל חזית הבניין הוצבו תבליטים בצורת לוחות הברית ומעל השער נחקק הפסוק "כי ביתי בית תפילה יקרא לכל העמים".
חנוכתו בשנת 1903.
בית הכנסת נחנך בראש השנה בשנת 1903. בטקס חנוכתו נכח ההיסטוריון שמעון דובנוב שזכה לכיסא כבוד. הטקס נוהל על ידי החזן אברהם ברנשטיין ששירתו ב"ונתנה תוקף" הרשימה את דובנוב.
דמויות חשובות בקהילת בית הכנסת.