בתחילת שנת 1919, הוזמן פרוקופייב על ידי שישייה יהודית מרוסיה בשם "זימרו אנסמבל", אשר בדיוק הגיעה לאמריקה מן המזרח הרחוק כחלק ממסע הופעות עולמי בחסות הארגון הציוני הרוסי. חברי ההרכב ניגנו בכלים אשר היצירה מתוזמרת לפיהם, והובלו על ידי נגן הקלרינט שלהם, סימון בליסון , שהוכשר במוסקבה והיה הקלרניטן הראשי בתיאטרון מריאינסקי החל משנת 1915 (מאוחר יותר הפך לקלרניטן הראשי בפילהרמונית של ניו יורק). הם נתנו לפרוקופייב מחברת של שירי עם יהודיים, על אף שהמנגינות בהן בחר פרוקופייב מעולם לא קושרו למקורות אותנטיים. חברי ההרכב הנוספים היו יעקב מסטצ'קין - כינור ראשון, גריגורי בזרודני - כינור שני, ניקולאי (קארל) מולדבן - ויולה, יוסיף צ'רניאבסקי - צ'לו, לב (לאו) ברדיצ'בסקי - פסנתר, על אף שיש הטוענים כי הכנר השני היה מיכאיל רוזנקר, אשר היה בן 19 באותה עת. פרוקופייב כתב את היצירה במהירות רבה. ביצוע הבכורה של היצירה התקיים ב"מועדון הבוהמי" שבניו יורק, ב-2 בפברואר 1920, עם פרוקופייב כפסנתרן אורח. לפני פירוקם בשנת 1922, זימרו אנסמבל ביצעו את היצירה לפחות פעמיים נוספות בקרנגי הול - עם הפסנתרן שלהם, ברדיצ'בסקי, בשנת 1921, ועם הפסנתרנית האורחת קלרה צ'רניאבסקי בדצמבר 1920. פרוקופייב כתב שהיצירה נכתבה במיוחד עבור השישייה, והתנגד במשך זמן רב לעיבודים שלה להרכבים נוספים. בספטמבר 1930 העיר "אינני מבין אילו מין אנשים אטומים יחשבו שזה הכרחי לתזמר זאת מחדש". אף על פי כן, השתכנע פרוקופייב לכתוב גרסה עבור תזמורת קאמרית בשנת 1934, אשר פורסמה כאופוס 34a. הגרסה לתזמורת מבוצעת הרבה פחות מהמקורית. עיבוד נוסף לתזמורת ערך המנצח דימיטרי מיטרופולוס והקליט אותו בשנת 1950.
פרוקופייב לא החשיב את היצירה לטובה מאוד. כשמבקר סקוטי בשם אנדרו פרסר פרסם כתבה בשנת 1929 המתארת את הפתיחה "עבודה יפהפייה ופתטית", השיב לו המלחין "הטכניקה שלה קונבנציונלית, הצורה שלה רעה (4 + 4 + 4 + 4)". כשחברו, ניקולאי מיאסקובסקי, שיבח את הנושא השני, השיב פרוקופייב בעודו מאזכר את הקודה של היצירה "מנקודת המבט המוזיקלית, החלק היחיד ששווה משהו, אם תרצו, הוא החלק האחרון, וזה כנראה כתוצאה מהמתיקות והדיאטוניות שלי".
ניתוח.
מבנה הפתיחה עוקב אחר הצורה של פתיחה (אוברטורה) רגילה למדי. היא כתובה בסולם דו מינור . הקלרינט והצ'לו בולטים ביותר, כשכל אחד מהם מציג את הנושא הראשון (קלרינט) והשני (צ'לו). עם זאת, כל הכלים מאוזנים היטב, וכל כלי מנגן את שני הנושאים, בדרך כלל באופן חיקויי. תפקיד הפסנתר קל בהשוואה לעבודות וירטואוזיות רבות של פרוקופייב לפסנתר; הפסנתרן של "זימרו", לאו ברדיצ'בסקי, בוגר הקונסרבטוריונים פטרוגראד וברלין, היה ודאי חובבן.
מוזיקה יהודית עממית מכילה באופן פרדוקסלי איכויות חגיגיות שמחות אך טרגיות שרבים, ביניהם דמיטרי שוסטקוביץ' (ראו ערך: מן השירה היהודית העממית) רואים כעוצמתיות ביותר. הנושא הראשון, "un poco allegro "(מעט עליז), הוא בעל מקצב קופצני וחגיגי, המעורר ללא ספק תחושה הדומה לזו של מוזיקת כליזמר בשל השימוש ברגיסטרים גבוהים ונמוכים לסירוגין ושימוש בדינמיקות מוקצנות. כמו כן, עושה פרוקופייב שימוש במרווחים של חצי טונים האופייניים לסוגה, וחוזרים על עצמם לאורך היצירה כולה. הנושא השני, "piu mosso "(יותר תנועה), הוא נושא שירתי נוסטלגי המנוגן בתחילה בצ'לו ואחר כך עובר לכינור הראשון.
תא טייס
טד לאנג'
תיאודור ויליאם לאנג' (נולד ב-5 בינואר 1948) הוא שחקן, במאי ותסריטאי, המוכר בשל תפקידו כמוזג אייזק וושינגטון בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה" ששודרה בשנות ה-70 וה-80.
ביוגרפיה.
לאנג' נולד וגדל באוקלנד שבמדינת קליפורניה. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. עם סיום לימודיו שב לארצות הברית, ובין 1968 ל-1972 השתתף במחזמר שיער, בגרסה הראשונה בה הועלה בברודוויי. הופעתו הקולנועית הראשונה הייתה בסרט התיעודי "Wattstax" ב-1973. בשנים 1974 ו-1975 גילם את דמותו של ג'וניור בקומדיית המצבים "That's My Mama" ששודרה ברשת ABC.
ב-1977 החל לגלם את תפקידו של המוזג אייזק וושינגטון בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה" ששודרה אף היא ברשת "ABC". הוא השתתף בסדרה עד ירידתה מהמרקע ב-1986. במהלך השנים גם ביים וכתב כמה מהפרקים.
לאחר ירידת הסדרה מהמרקעים המשיך לעסוק בכתיבה ובבימוי. בין היתר, ביים פרקים בסדרות הטלוויזיה "מואישה", דארמה וגרג", ו"איב", כן ביים מחזות בתיאטרון, עליהם זכה בפרסים מקומיים, והשתתף בתפקידים קטנים ותפקידי אורח בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה שונות.
חייו האישיים.
לאנג' היה נשוי בין 1978 ל-1989 לשריל תומפסון ולזוג נולדו שני בנים. ב-2001 נישא בשנית למארי ליי.
פרנסואה-אוגוסט ביאר
פרנסואה-אוגוסט ביאר (בצרפתית: François-Auguste Biard, 29 ביוני 1799 – 20 ביוני 1882) היה צייר צרפתי. טייל ברחבי העולם ובין היתר צייר סיטואציות במקומות שביקר. היא גם פעיל נגד סחר העבדים האטלנטי.
חייו.
נולד כפרנסואה תרז ביאר (François Thérèse Biard) בליון, צרפת. הוא למד אמנות אצל פייר רבואל בעירו. לאחר מכן יצא למסע ועבר באיטליה, יוון והלבנט. עם חזרתו בשנת 1818 הציג תמונות סוגה בצרפת וזכה לפרסום, בין היתר בסלון הפריזאי. לאחר מכן חזר לטייל ברחבי אירופה. בשנת 1839 השתתף במסע ללפלנד ושפיצברגן, משם חזר הן עם ציורים בדיוניים, והן עם ציורים תיעודיים עבור המוזיאון לתולדות הטבע בצרפת. בשנת 1840 התחתן עם הכתבת לאוני ד'אונה, לימים מאהבתו של ויקטור הוגו, שהשתתפה אף היא במסע לצפון אירופה.
בשנת 1848 צייר את תמונתו המפורסמת, "ביטול העבדות בקולוניות הצרפתיות ב־1848" לרגל האירוע המתואר בשם התמונה. בשנים האלה תמונותיו זכו לפרסום רב והוא אף עוטר בצלב כבוד צרפתי.
בשנת 1858, שלוש שנים לאחר שנפרד רשמית מאשתו, נסע לברזיל, שם גר כשנה בריו דה ז'ניירו, צייר עבור הקיסר פדרו השני, וטייל באגן האמזונאס. הוא נאלץ לסרב להצעה ללמד באקדמיה לאמנות בריו דה ז'ניירו בגלל טיוליו. לאחר חזרתו לצרפת, יצא למסע חדש באמריקה הצפונית, שם נחשף שוב מקרוב לתופעת העבדות.
תמונותיו מוצגות במוזיאון הלובר בפריז, בארמון ורסאי, במוזיאון הלאומי לאמנות בברזיל, ועוד.
ביאר מת בשנת 1882 באזור פונטנבלו שעל יד פריז.
Here in After
פרננדו נבארו
פרננדו נבארו אי קורבצ'ו (בקטלאנית: Fernando Navarro i Corbacho, נולד ב-25 ביוני 1982 בברצלונה שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת המגן השמאלי. נבארו גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ושיחק במדי הקבוצה הבוגרת בשנים הראשונות של העשור הראשון של המאה ה-21. נבארו עבר מברצלונה למיורקה, שם שיחק במשך 3 עונות, לפני שהצטרף לסביליה ב-2008, ואת הקריירה שלו סיים בדפורטיבו לה קורוניה. נבארו היה חלק מסגל נבחרת ספרד שזכתה ביורו 2008.
קריירה.
ברצלונה.
נבארו הצטרף בילדותו למחלקת הנוער של ברצלונה. לאחר שעבר בדרגים השונים של מערכת הנוער, קודם נבארו לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, בעונת 2000/01. ברצלונה ב' שיחקה באותה עונה בליגה השלישית והוא היה חבר קבוע בהרכב הקבוצה, עם 25 הופעות בעונתו הראשונה. נבארו נקרא פעמיים לסגל הקבוצה הבוגרת, אך הוא לא ערך את הופעת הבכורה עדיין. בעונת 2001/02 עזר נבארו לברצלונה ב' לסיים את הליגה במקום הראשון, אך במשחקי פלייאוף ההעפלה לליגה השנייה כשלה הקבוצה והיא נותרה בליגה השלישית. במקביל באותה עונה, החל נבארו לקבל הזדמנויות ראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-6 באוקטובר 2001 ערך נבארו את הופעת הבכורה שלו בברצלונה, כשנכנס כמחליף בהפסד לדפורטיבו לה קורוניה. ב-7 בנובמבר היה נבארו בהרכב הפותח לראשונה, במשחק גביע המלך מול פיגרס מהליגה השלישית, בסיומו הודחה ברצלונה מהטורניר לאחר הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין. בהמשך העונה נכנס נבארו כמחליף בשני משחקים נוספים, במחזוריה האחרונים של הליגה.
בעונת 2002/03, לאחר עזיבתו של סרג'י ברז'ואן המגן השמאלי הקבוע של ברצלונה, הפך נבארו לחבר סגל של הקבוצה הבוגרת. נבארו השתתף במרבית משחקי הקבוצה, הן בליגה והן בליגת האלופות. ב-3 בנובמבר 2002 הבקיע נבארו את שערו הראשון והיחיד במדי ברצלונה, בתיקו 1 עם ראסינג סנטאנדר. התקדמותו בקבוצה הבוגרת נקטעה כשקרע את הרצועה הצולבת בברכו הימנית בהפסד 3-0 לסביליה ב-17 בדצמבר. פציעה זו השביתה את נבארו ממשחק במשך חצי שנה, עד מעבר לתום העונה. עד הפציעה הספיק נבארו לקחת חלק ב-23 משחקים בכל המסגרות.
בקיץ 2003 הצטרף לברצלונה המגן השמאלי ג'ובאני ואן ברונקהורסט, שתפס את מקומו של נבארו בהרכב הקבוצה. נבארו הוחזר לברצלונה ב' על מנת להתאושש בהדרגה מהפציעה. הוא השתתף ב-8 משחקים בליגה השלישית עד ינואר 2004, אז הושאל נבארו לאלבסטה ששיחקה אז בליגה הראשונה. עד סוף העונה שיחק נבארו ב-7 משחקים במדי אלבסטה. בעונת 2004/05 היה נבארו גיבוי לוואן ברוקנהורסט, והוא מיעט להשתתף במשחקי הקבוצה. הוא פתח ב-4 משחקים בלבד ונכנס כמחליף ב-4 נוספים. ברצלונה זכתה באליפות ספרד, אך חלקו של נבארו בתואר, כאמור, היה מצומצם.
מיורקה.