ב-20 באוקטובר 1918 הודיעה גרמניה על סיום מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שניהלה, כחלק מהניסיון להגיע לשביתת נשק. כל הצוללות הגרמניות נצטוו לשוב לבסיסן. U-139 הגיעה חזרה לקיל, בגרמניה, ב-14 בנובמבר. בכך הסתיימה הקריירה של פון ארנו כמפקד צוללת. הצוללות בפיקודו הטביעו 193 אוניות סוחר בתפוסה ברוטו של 453,368 טון, שתי ספינות מלחמה בהדחק כולל של 2,500 טון, ופגע בשמונה אוניות נוספות. אף מפקד צוללת אחר, בשתי מלחמות העולם ומכל צי, לא הטביע יותר אוניות ממנו.
מלחמתו של פון ארנו הצטיינה בהקפדתו המלאה על חוקי המלחמה שנקבעו באמנות האג. הוא הקפיד לעצור כל אונייה, לבדוק את מסמכיה, ואם הסתבר שהאונייה אכן נושאת חומרים המצדיקים את הטבעתה על פי החוק (ציוד מלחמתי או סחורה העלולה לסייע למאמץ המלחמתי) איפשר לצוות האונייה לרדת לסירת הצלה, צייד את הסירה במזון ומים ובציוד ניווט שיסייע לצוות להגיע לנמל הקרוב, ורק אז הטביע את האונייה. רוב הטבעותיו של פון ארנו הושגו בעזרת ירי תותח. רק חלק קטן מן ההטבעות הושגו על ידי ירי טורפדו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה.
גרמניה הייתה שרויה בתוהו ובוהו לאחר המלחמה, כאשר תנועות השמאל התנגשו עם גופי הימין. פון ארנו הצטרף למילציות הפרייקור והיה מפקד בטליון (גדוד) בבריגדה (חטיבה) הימית - יחידה שהייתה מורכבת רובה ככולה מיוצאי הצי הקיסרי הגרמני. הגדוד אף נקרא על שמו, שטורמבטליון ארנו דה פרייר. הגדוד השתתף בפעילות במזרח גרמניה כנגד פולין, והיה בברלין ב-1920 במהלך הפוטש של קאפ, ניסיון ההפיכה של הימין שנכשל בעקבות שביתה כללית של הפועלים בגרמניה. לאחר כישלון הפוטש פוזרו הפרייקור, ופון ארנו הצטרף כקצין לרייכסמרינה, הצי הגרמני במתכונתו המקוצצת אחרי מלחמת העולם.
הוא קיבל את הפיקוד על השייטת ה-11 בים הבלטי. ב-1 באפריל 1922 הועלה לדרגת קורבטן קפיטן (Korvettenkapitän, רב-סרן) ומונה כסגן מפקד המחוז הצבאי השני. במהלך תפקד זה נישא פון ארנו למרתה קאוב.
בתחילת 1925 הוחזר פון ארנו לתפקיד ימי. הוא שימש כקצין ניווט על אוניות המערכה הנובר ואלזס. בספטמבר 1928 מונה כמפקד אוניית האימונים אמדן והועלה לדרגת פרגטנקפיטן (Fregattenkapitän, סגן-אלוף). במהלך תפקיד זה יצא למשט סביב העולם שנמשך כשנה. לאחר שיט אימונים באוקיינוס האטלנטי עבר פון ארנו לתפקיד מטה, והועלה לדרגת קפיטן צור זה (Kapitän zur See, אלוף-משנה).
ב-30 בספטמבר 1931, בגיל 45, ביקש פון ארנו לפרוש מתפקידו לאחר 28 שנים. הסיבות לבקשתו זו אינן ברורות, וייתכן שהיו קשורות לא רק לגילו אלא למתחים בתוך מטה הרייכסמרינה. לאחר פרישתו הציע פון ארנו את שירותיו לצי הטורקי, וב-1932 מונה כמרצה באקדמיה הימית של טורקיה. הוא עסק בעיקר בתחום מומחיותו, לוחמת צוללות, וסייע בבניית כוח הצוללות של הצי הטורקי.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחזר פון ארנו לצי הגרמני, הקריגסמרינה, בדרגת ויצה אדמירל (תת אדמירל, אלוף). הוא מונה כמפקד האזור הימי שלחופי דנציג והמסדרון היבשתי מגרמניה אליה. במאי 1940 מונה לפקד על האזור הימי שלחופי בלגיה והולנד. ב-4 בדצמבר 1940 הורחב תחום פיקודו לכל החוף הצרפתי. באמצע פברואר 1941 התבקש פון ארנו לקבל את הפיקוד על זירת הים התיכון. ואולם, בדרכו לקבל על עצמו פיקוד זה נהרג פון ארנו בתאונת מטוס ב-24 בפברואר 1941, ליד פאריס.
סמארטלינקס איירליינס
סמארטלינקס איירליינס (בלטבית: SmartLynx) היא חברת תעופה לטבית שהוקמה בשנת 1992, ומפעילה טיסות שכר בעבור חברות תעופה אחרות.
פעילות החברה בישראל.
החברה החכירה בעבר 3 מטוסי איירבוס A320 לישראייר:
בשנת 2017 החכירה החברה מטוס לחברת אל על. המטוס ביצע טיסות ליעדי UP הקרובים כמו בודפשט ולרנקה.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2018:
דניאל פטריק מויניהאן
דניאל פטריק מויניהאן (אנגלית: Daniel Patrick Moynihan, 16 במרץ 1927 – 26 במרץ 2003) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק. קודם לכן היה שגריר ארצות הברית באו"ם, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת הרווארד, סוציולוג וסופר. היה ידוע כידיד ישראל מובהק.
ראשית חייו.
מויניהאן נולד בטולסה שבאוקלהומה, להוריו ג'ון ומרגרט מויניהאן, משפחה ממוצא אירי קתולי. אביו היה עיתונאי ושתיין. כשהיה מויניהאן בן שש עברה המשפחה לניו יורק, שם קיבל האב עבודה בהכנת פרסומות. כשהיה בן 10 נטש האב את משפחתו, ומויניהאן הצעיר נאלץ לעבוד למחייתו כמצחצח נעליים ולאחר מכן כסבל בפריקת וטעינת ספינות, במקביל ללימודיו, עד שסיים בית ספר תיכון (במזרח הארלם) ב-1943, ראשון בכיתתו.
מויניהאן המשיך ללמוד במשך שנה בסיטי קולג' של ניו יורק, שבאותה תקופה סיפק לימודים אקדמאיים בחינם, ואז התגייס לצי האמריקני לשירות של שלוש שנים (1944–1947). משהשתחרר מהצי החל ללמוד באוניברסיטת טאפט, ליד בוסטון, מסצ'וסטס. הוא קיבל תואר ראשון ב-1948, תואר שני ב-1949 והשלים דוקטורט בסוציולוגיה באותה אוניברסיטה ב-1950. לאחר מכן למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס בעזרת מלגה מטעם קרן פולברייט עד 1953, ואז חזר לארצות הברית.
במאי 1955 נישא מויניהאן לאליזבט ברנן, ונולדו להם שלושה ילדים.
קריירה פוליטית ואקדמאית.
מויניהאן החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1954, סמוך לאחר חזרתו מבריטניה, ככותב הנאומים של אייווריל הרימן, המועמד למושל מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית. לאחר ניצחונו של הרימן, מויניהאן המשיך לצידו כעוזרו הראשי, עד שזה הפסיד בבחירות 1958 לנלסון רוקפלר הרפובליקני. בתקופה זו מויניהאן גם פגש את אליזבת ברנן, שהייתה אף היא מעוזרותיו של המושל הרימן, והשניים נישאו.
ב-1960 היה מויניהאן אחד מציריו של ג'ון קנדי בוועידת המפלגה הדמוקרטית, בה נבחר קנדי למועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. משנבחר קנדי לנשיא, מונה מויניהאן לעוזר שר העבודה לענייני מדיניות. אחד מאנשיו החל מ-1963 היה רלף ניידר, אז בן 29 בלבד. לאחר מכן השלים מויניהאן דוקטורט גם ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סירקיוז שבבניו יורק ב-1961.
במסגרת תפקידו כעוזר לענייני מדיניות, היה מויניהאן אחד מיוזמי ומנסחי מדיניות "החברה הגדולה", בה פתח הנשיא לינדון ג'ונסון, יורשו של קנדי, ב-1964. מדיניות זו נועדה לתת הזדמנות שווה אמיתית לעשירונים התחתונים בחברה האמריקאית, בדרך כלל לאפרו-אמריקאים, בין השאר על ידי "אפליה מתקנת". מויניהאן עשה כן במסגרת כתיבת ספרו השני (ספרו הראשון, שעליו זכה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1964, היה אנתולוגיה שערך יחד עם נייתן גלייזר) - "המשפחה הכושית: הטיעון בעד פעולה כלל ארצית" (מרץ 1965), שנודע לאחר מכן בשם "הדו"ח של מויניהאן".
זמן קצר אחרי הוצאתו לאור של הספר, ב-1965, הודח מויניהאן ממישרתו היות שנחשב בעיני אנשי ג'ונסון לאחד מאנשיו של קנדי, ולמרות שהשניים השתייכו לאותה מפלגה.
מויניהאן לא נטש גם בתקופת פעילותו הפוליטית את האקדמיה, ושימש כמרצה בבית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט בשנים 1964–1967. הוא הירבה לכתוב מאמרים בסוציולוגיה בעיתונים מקצועיים שונים, בעיקר נאו-קונסרבטיבים, כמו "קומנטרי" של נורמן פודהורץ, "פאבליק אינטרסט" של דניאל בל ואירווינג קריסטול, ועוד. לאחר הדחתו ממשרד העבודה הוא השקיע יותר בעיסוק באקדמיה, ומונה למנהל "המרכז המשותף של אוניברסיטת הרווארד ו-MIT למחקרים עירוניים", תפקיד בו כיהן עד 1969. בשנת 1969 הוא התמנה ליועץ לנשיא ארצות הברית.
עם זאת, הוא המשיך בפעילות פוליטית, וכיהן במקביל לעבודתו האקדמאית גם כחבר ההנהלה הארצית של ADA - "אמריקאים למען פעולה דמוקרטית", ארגון פוליטי בעל דעות ניציות אנטי-קומוניסטיות בענייני חוץ וליברליות, ושמאליות בענייני פנים; ארגון זה הוקם ב-1947 על ידי יוברט המפרי, ג'ון קנת גלבריית', אלינור רוזוולט, ארתור שלזינגר (הבן) (היסטוריון זוכה פרס פוליצר) ואחרים. במסגרת תפקידו ב-ADA התנגד מויניהאן נחרצות לתנועות האנטי-מלחמתיות שהפגינו נגד מלחמת וייטנאם באותה תקופה, כמו גם לתנועות הכוח השחור והפנתרים השחורים, ותמך בשיתוף פעולה של הכוחות הליברלים והשמרנים בארצות הברית, כנגד הקומוניזם מבחוץ ובעד המלחמה בעוני מבית.
עם בחירתו של ריצ'רד ניקסון ב-1968 לנשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית מונה מויניהאן ליועץ מיוחד לנשיא בעניינים עירוניים ונחשב לרב השפעה בממשל ניקסון בכל הנוגע לענייני פנים, למרות שהיה ונותר דמוקרט מוצהר.
ב-1971 עזב מויניהאן לשנתיים את הפוליטיקה וכיהן כפרופסור בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד, אולם ב-1973 הוציא אותו ניקסון שוב מהעולם האקדמי אל העולם הפוליטי, כשמינה אותו לשגריר ארצות הברית בהודו, שבראשה עמדה אז אינדירה גנדי. ב-1975 הוא מונה על ידי הנשיא ג'רלד פורד לשגריר ארצות הברית לאו"ם.
במסגרת אחרונה זו הבליט מויניהאן את דעותיו האנטי קומוניסטיות ובמקביל את יחסו האוהד מאוד כלפי ישראל. בהקשר זה ידוע במיוחד מאבקו לצד ישראל ושגרירה באו"ם באותה תקופה חיים הרצוג, כנגד הצעת ההחלטה הערבית להכריז על הציונות כצורה של גזענות. למרות המאבק העיקש, ב-10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם, ברוב של 72 למול 35 (עם 32 נמנעים) את הצעת ההחלטה הערבית. רק ב-16 בדצמבר 1991 בוטלה החלטה זו בהחלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם.
בסנאט.