בניית המפעל הושלמה בדצמבר 1974 והוא נחנך בטקס חגיגי באפריל 1975. המפעל היה בבעלות של 51% של משקי גרנות ו-49% של מושבי השרון. הוא זכה למעמד של מפעל מאושר והעסיק באמצע שנות ה-80 520 עובדים. בשנת 1985 הוא ייצר כ-16,000 טון בשר שהיה כ-44% מכושר הייצור שלו והוא צבר גירעונות. בתקופה זאת המפעל הפעיל לחץ על חקלאי הסביבה כדי להכריח אותם לא לשלוח את העופות שלהם למשחטות אחרות.
בין השנים 1990–2005 הפעילה הוד חפר בשותפות עם חברת העוף המעולה את חברת "הוד מעולה שיווק".
בסוף שנת 2007 רכשה גרנות, באמצעות חברת הבת שלה, אמבר, את חלקה של מושבי השרון והייתה לבעלים מלאים של החברה. באוקטובר 2009 רכשה א.ת. שיווק את הוד חפר מידי חברת אמבר.
ב-6 בנובמבר 2014 אירעה דליפת גז מסוג אמוניה במפעל באזור עמק חפר. כתוצאה מכך נהרג הכבאי, המנוח רס"ר סאמר עסלי ז"ל מכפר קרע, בן 34 שנים, הותיר אחריו אלמנה ושני יתומים בני 4 שנים ושנה. בנוסף, 16 אנשים נפצעו בדרגות שונות.
ב-7 באפריל 2015 אירעה דליפת גז מסוג אמוניה במפעל, מספר כבישים נסגרו לנסיעה.
פרשת הכשרות.
למפעל הוד חפר היה כשרות מהדרין בהשגחת הרב ורנר מחדרה. הרב דוד ורנר, בגיבוי הרבנות הראשית, אסר באפריל 2000 על משחטת "הוד מעולה" למכור עופות שנפסלו על ידי משגיחי הכשרות למעדניה שעסקה במכר של בשר לא-כשר ליהודים. המעדניה עתרה לבג"ץ ובעקבות זאת הסכימה הרבנות להעניק תעודת כשרות למשחטה גם אם תמכור למעדניה עופות לא כשרים, אולם קבעה שלא תנתן למשחטה כשרות מהדרין. בית המשפט העליון פסק כי פרקטיקה זו של הרבנות פסולה והורה להעניק להוד מעולה תעודת כשרות למהדרין. לאחר פסיקת הבג"ץ העניקה הרבנות תעודת כשרות להוד מעולה, אך הודיעה בפרסום שלה שהדבר נעשה רק בהוראת בג"ץ. בעקבות זאת נתקבלו במשחטה ביטולים רבים של הזמנות והמשחטה עמדה בפני סכנה עסקית חמורה. המשחטה פנתה לרבנות והתחייבה שלא תמכור את העופות הלא כשרים למעדניה. המעדניה עתרה שנית לבג"ץ בדרישה שהמשחטה תחזור למכור לה את העופות הלא כשרים. השופט מישאל חשין, בפסק דין נוסף, הגיב בחריפות רבה על התנהלות הרבנות באומרו: יתר על כן חשין המליץ לכנסת לבטל את חוק איסור הונאה בכשרות בשל השימוש הבלתי ענייני שנעשה בו. במקום זאת יש, לדעתו, להסתפק בחוק הגנת הצרכן, שאוסר על הצגת מזון לצרכן בצורה שגויה. בנוסף, קרא חשין ליועץ המשפטי לממשלה לשקול העמדת אנשי הרבנות לדין על בזיון בית המשפט. עם זאת, הרבנות עמדה על דרישתה שמשחטות לא תמכורנה עופות לא כשרים ליהודים והמשחטה המשיכה לסרב למכור עופות לא כשרים למעדניה.
במאי 2013 הודיע הרב דוד יחיאל ורנר רב העיר חדרה, על הורדת רמת הכשרות של המפעל ממהדרין לרגילה, עקב כך הודיע הרב אליעזר מלמד שנכון שלא לאכול ממוצרי הוד חפר. הרב אליעזר שמחה וייס, רב כפר הרא"ה והמועצה האזורית עמק חפר, שהמפעל מצוי בתחומו, מעניק כיום כשרות מהדרין למפעל. כמו כן יש בדיקה של עופות שמועברים מבד"צ לכשרות הרבנות.
כמשון
Refrain
Refrain היה השיר המנצח של תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1956, אשר נכתב על ידי אמיל גרדז וג'ו וומארד, שבוצע על ידי ליס אסיה אשר ייצגה את שווייץ. שיר זה היה השיר הראשון שניצח בתחרות האירוויזיון בתולדותיה, אך שיר זה לא היה הביצוע הראשון של שווייץ. הסיבה לכך היא שכללי התחרות ב-1956 אפשרו (בפעם הראשונה והיחידה) שכל מדינה תופיע עם שני שירים. אסיה שרה שני שירים בתחרות זו: האחד הוא "Das alte Karussell" ("הקרוסלה הישנה") בגרמנית, והשני הוא "פזמון חוזר" אשר הושר בצרפתית.
השיר מזרם השאנסון הקלאסי. הוא מתאר את האהבה האבודה של "גיל ההתבגרות" של הזמרת ומקונן על סיפור זה.
השיר הושר תשיעי בסדר ההופעות בליל התחרות, לאחר שקורי ברוקן ייצגה את הולנד עם השיר "Voorgoed voorbij" ("עבר-חלף לתמיד") ולפני שמוני מארק ייצגה את בלגיה עם השיר "Le plus beau jour de ma vie" ("היום היפה בחיי"). שיר זה הגיע למקום הראשון, למרות שמספר הנקודות שניתנו לשיר לעולם לא נחשפו.
קרב ואו
קרב ואו נערך בגינאה החדשה מה-29 עד ה-31 בינואר 1943 והוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרב הפליגו כוחות האימפריה היפנית מבסיסים ברבאול, חצו את ים שלמה, ולמרות התקפות מתמשכות מצד כוחות האוויר של בעלות הברית, הצליחה להגיע ללָאֶה, שם ירדו לחוף. אז התקדמו החיילים היפנים לעיירה ואו (Wau) שהייתה בסיס אוסטרלי שאיים על שאר הכוחות היפנים בעיירה סלמאואה (Salamaua). בין הצדדים הלוחמים התפתח מרוץ לוואו, כשהיפנים נעים בדרך היבשה, בעוד שהאוסטרלים נעים דרך האוויר. כשהגיעו היפנים לוואו לאחר מסע דרך רכסי הרים התגבורות האוסטרליות כבר הגיעו לשם. בקרב שהתפתח לאחר מכן נכשלו היפנים בכיבוש העיירה, אף על פי שהצליחו להפתיע את המגינים.
רקע.
לאחר פרוץ המלחמה הפכה העיירה ואו למרכז לפליטים מלאה וסלמאואה. בעוד שנשים וילדים שאינם ילידים התפנו, גברים בגיל המתאים נקראו לשירות ביחידת הרובאים המתנדבים של גינאה החדשה. תחילה הטיסו את הפליטים בכלי טיס אזרחיים אך ככל שהתקרבו היפנים לאזור הלכו והפכו הטיסות למסוכנות יותר. לבסוף נותרו באזור לאה-סלמאואה כ-250 גברים אסייתים ואירופאים, ואלה עשו דרכם דרך רכס אואן סטנלי למושבת הכורים הנטושה בולדוג, ומשם לאורך נהר לקקאמו לים.
לאחר שהגיע למחנה הפליטים בחודש מרץ החליטו כוחות בעלות הברית בגינאה החדשה להקים קווי תקשורת בין ואו ובולדוג. מחלקה מפלוגת הקומנדו הראשונה יצאה מפורט מורסבי על סיפון הסקונר "רויאל אֶנדֶבֶר" וחברה ליחידת המתנדבים שהגנה על ואו, בארגון שב-23 באפריל קיבל את השם "כוח קאנגה." ב-22 במאי חברה לכוח יחידת קומנדו נוספת, ובאוקטובר הצטרפה גם פלוגת הקומנדו השביעית.
האספקה לוואו נשלחה דרך האוויר, אך הייתה תלויה בליווי מטוסי קרב. על מנת להשלים את משלוחי האספקה, לעיתים היו שולחים את האספקה בדרך הים והיבשה. סירות דיג היו נושאות את האספקה עד לשפך נהר לקקאמו, משם המשיכו קאנו במעלה הנהר עד בולדוג, ולאחר מכן היו סבלים ילידים מעבירים את הסחורה ברגל לוואו.
אסטרטגיה.
לוואו היה מקום חשוב באסטרטגיה של מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בגינאה החדשה, גנרל תומאס בלאמי. במחצית השנייה של 1942 החזיקו היפנים בעליונות אווירית מעל ים שלמה, ובכך מנעו התקפות אוויריות וימיות על בסיסים בלאה. לפיכך החליט בלאמי להפוך את "שביל בולדוג" - שביל צעידה בין ואו לבולדוג - לדרך רחבה בה יוכלו לעבור טנקים ומשאיות אספקה כחלק מהדיוויזיה שתשלח ללאה.
מפקד הארמייה השמינית ברבאול, לוטננט גנרל היטושי איממורה, חישב נכונה את כוונות בעלות הברית ואת היקף כוח קאנגה והחליט לפעול כנגד ואו. הוא הורה ללוטננט גנרל הטזו אדאצ'י, מפקד הארמייה ה-18, לאבטח את האזורים המערביים ללאה ולסלמאואה. ב-29 בדצמבר שלח אדאצ'י את רגימנט הרגלים ה-102 מרבאול ללאה, ומשם ישירות לוואו. כוח זה נודע בשם "כוח אוקאבה" על שם מפקדו מייג'ור גנרל טורו אוקאבה.
מפענחי הצפנים של בעלות הברית השתמשו במכונת ה-PURPLE על מנת לקרוא מברקים ברשתות המוצפנות של היפנים. כך למדו בעלות הברית ב-3 בינואר 1943 על כוונתו של אדאצ'י לשלוח את הכוח מרבאול ללאה. אף על פי שיעדו הסופי של הכוח לא היה ידוע להם, הורה בלאמי על החטיבה ה-17 האוסטרלית לעבור ממפרץ מילן לוואו ולחבור לכוח קאנגה.
הקדמה לקרב.
ב-6 בינואר יצאה השיירה היפנית מרבאול. לאור המודיעין החדש, תקפו מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחילות האוויר של צבא ארצות הברית את השיירה, שזכתה להגנת מטוסי קרב ועננות נמוכה. טייסי בעלות הברית טענו שהפילו 69 מטוסים יפניים לעומת 20 מטוסים שלהם שאבדו. מטוס PBY קטלינה אוסטרלי טיבע את ספינת התובלה "ניצ'יריו מארו", אך על אף שרוב החיילים שהיו על סיפונה נאספו על ידי משחתות כל הציוד הרפואי של אוקאבה שקע עם הספינה. בסופו של דבר הגיעה השיירה ללאה ב-7 בינואר והצליחה להנחית כ-4,000 חיילים.
עד ה-16 בינואר הגיעו החיילים לסלמאואה, ומשם יצאו למתקפה על ואו. ב-16 בינואר נתקלו היפנים במחלקה של פלוגת הקומנדו השביעית, ובקרב שהתפתח נהרג מפקד המחלקה, קפטן ג'פרי בואן. האוסטרלים נסוגו מהאזור, אך במקום לפתוח במרדף החליט אוקאבה להתקדם לוואו על פני דרך מקבילה לדרך הראשית, וכך אבד הקשר בין הצדדים. כך הצליח אוקאבה להסוות את גודל הכוח שלו ואת מטרותיו, והשיג את אלמנט ההפתעה. השביל שבו בחרו לצעוד לא היה קשה במיוחד לחצייה, אך המסע התארך מאחר שהחיילים היפנים נאלצו לשאת את האספקה ואת הציוד על גבם. לבסוף הגיע הכוח לגבעה שהשקיפה על העמק שבו שכנה ואו ומשם פתחו בהתקפה על העיירה. צמחיית הג'ונגל העבותה הקשתה על התקדמות הכוחות ותוך זמן קצר איבדו היחידות קשר אחת עם השנייה, כך שההתקפה נערכה לבסוף בצורה הדרגתית, ללא הכנה מספקת.
בינתיים עשתה דרכה לוואו התגבורת של בעלות הברית, אך נראה שהיפנים ניצחו במרוץ לעיירה. המחסור במטוסים בזירת גינאה החדשה, והצורך לחלוק אותם עם חזית בונה-גונה הביא לכך שהגעת התגבורת התעכבה עוד יותר. עד ה-27 בינואר הגיעו לוואו הגדודים החמישי והשישי והצטרפו לכוח קאנגה.
הקרב.
בדרכו של כוח ההתקפה היפני עמדה פלוגה A של הגדוד השישי, וב-28 בינואר הורה אוקאבה לתקוף עמדותיה. פלוגה A נאלצה לסגת אך החזיקה בעמדותיה החדשות בסיוע מרגמות ואש מקלעים. בשעה 18:00 אזלו לפלוגה A פגזי המרגמה ומלאי התחמושת הלך ואזל בעוד היפנים ממטירים על העמדות אש מרגמות ומקלעים משלהם, אז הפלוגה הצליחה לשמור על קוויה שלמים במהלך הלילה.