במהלך הסוגיה אביי מנסה להבחין בין שני סוגים של מקרים ומציע כי כאשר אדם תולה את הברירה בדעת אחרים כבמקרה זה (התוצאה תלויה בהחלטת צד ג', במקרה זה הראשונה מן הנשים שתצא) אזי "אין ברירה" ואילו הסוג השני הוא מקרה שתלוי בדעת עצמו, למשל אם אומר לסופר "לאיזו שארצה אגרש". במקרה שהאדם סיים את החלטתו וחסר להחלטתו רק פרט טכני או צדדי שאינו קשור בהחלטתו, "לאיזו שתצא בפתח תחילה", במקרה כזה סובר אביי שניתן לסמוך על הברירה שתתקיים לאחר מכן, ולומר שדעתו עכשיו היא לגרש את פלונית שתצא בפתח תחילה, אלא שאין הוא יודע מי היא. אך במקרה שהאדם עצמו מודה ומתוודה שעדיין לא החליט למי לתת "לאיזו שארצה אגרש", ברור שאין ניתן לבצע גירושין או כתיבת גט באופן כזה, שהרי עדיין לא החליט מה רוצה לעשות. רבא לעומתו סבור שאין חילוק בין הסוגים האלה: אם יש ברירה - יש תמיד; אם אין ברירה - תמיד אין. לדעתו של אביי מצטרף רב יוסף.
עומד להתברר.
בעלי התוספות לאחר שהתקשו בסתירת דברי התנאים (רבי יוסי) כתבו ליישב ולחלק בין דבר שעומד להתברר בוודאי כגון ב'ירושה' שבזה סובר שאומרים יש ברירה, לבין מקום שאין ודאות שהדבר יתברר כגון לעניין גט, כשאמר לאיזו שתצא בפתח תחילה', שאפשר שלבסוף לא יגרש כלל, שבזה סובר שאין ברירה. אמנם יש ראשונים שמיאנו בחילוק זה.
ברירה במפרש דבריו.
חלוקה נוספת שכתבו בעלי התוספות בעקבות סתירה בדברי התנאים (רבי מאיר ורבי יהודה) היא, בין מקרה שהתנה מראש שכוונתו למה שעתיד להיות, כגון במקרה שמעשר מערב שבת על מה שעתיד להפריש בשבת, שבזה אומרים ברירה. לבין מקרה שלא התנה כגון בירושה, שאין ברירה.
ברירה בתערובת.
הבחנה נוספת בין סוגים שונים של ברירה מופיעה אצל בעלי התוספות אשר מבחינים בין שני סוגי ברירה לעניין התרת איסור: האחד הוא כמו בדוגמאות דלעיל, שהאיסור חל רק כאשר הייתה כבר תערובת (למשל - הטבל מעולם לא היה מותר קודם). הסוג השני הוא איסור והיתר שהתערבבו יחד ועכשיו נרצה להפרידם שנית על ידי ברירה. לדעת בעלי התוספות, המחלוקת בגמרא היא על אודות הסוג הראשון. באשר לסוג השני, לעומת זאת, ייתכן שגם הסוברים שיש ברירה תמיד, יודו שבמקרה זה אין ברירה.
להלכה.
להלכה נפסק שבדיני תורה אין ברירה, ואילו בדינים דרבנן אומרים ברירה.
בטעם חילוק זה ישנן שתי אסכולות. יש שכתבו שהטעם לזה הוא מכיוון שהלכה ישנו ספק האם יש ברירה או אין ברירה, ולכך בדינים דאוריתא מחמירים שהרי ספק בדאורייתא לחומרא, אך בדינים דרבנן מקלים שכן הכלל הוא ספק בדרבנן לקולא. ולפיכך כתבו באחרונים שאם יהיה מקרה שהדין 'יש ברירה' ייצור חומרא, אזי אף בדין דאורייתא נחמיר שיש ברירה.
אך יש שכתבו שטעם החילוק הוא אחר, שאכן הדין הוא שאין ברירה, ולכך בדינים דאוריתא פוסקים שאין ברירה, אפילו במקום שהוא להקל. אך בדיני דרבנן הקילו חז"ל לסמוך ולהקל שיש ברירה.
אואן הארגריבס
ג'נובה (כדורגל)
The Jerusalem Post
אברהם סלמאן
אברהם סלמאן (1931 - 13 ביולי 2014) היה מבכירי נגני הקאנון בישראל.
קורות חיים.
נולד בבגדאד ב-1931. הוא התעוור בגיל שנתיים עקב מחלת הגרענת. הוא למד בבית הספר לעיוורים בבגדאד, יחד עם סלים דאוד, דאוד אכרם ויוסף רביע, שינגנו עמו מאוחר יותר בתזמורת של קול ישראל בערבית. בבית הספר למד את מקצוע השענות.סלמאן החל ללמוד מוזיקה בגיל חמש, ובגיל אחת עשרה נכבש בקסם צליליו של הקאנון. הנגינה בקאנון הייתה לעיסוק המרכזי בחייו.
כישרונו הנדיר נתגלה מיד כאשר הצטרף לתזמורת הרדיו המלכותי העיראקי. עבודתו זכתה להערכה רבה בעולם הערבי כולו, והמוניטין שיצאו לו הביאוהו ללוות זמרים ערבים מן השורה הראשונה.
עוד לפני עלותו ארצה הובטח לו שיתקבל לתזמורת קול ישראל בערבית.
סלמאן עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1950 ועבד בתזמורת קול ישראל בערבית עד שנת 1988. הוא הפך להיות הנגן המרכזי של התזמורת, ונוכחותו, כשהוא ישוב מאחורי הקאנון, במשקפיים כהים בשל היותו עיוור, הייתה לסמל של התזמורת.
בנוסף לפעילותו כנגן קאנון, הוא כתב מוזיקה כלית, מוזיקה לסרטים והשתתף בהקלטות של מוזיקה קלאסית מערבית. אחת החשיפות שלו לקהל, שלא הכיר את המוזיקה הערבית הייתה בשיתוף פעולה עם להקת כוורת באלבום פוגי בפיתה בקטע "לאמור א'לאבי" שהיה קטע נגינה בסגנון מזרחי שהלחין סלמאן יחד עם דני סנדרסון, באותו אלבום ניגן סלמאן גם בקטע "התמנון האיטר" יחד עם תזמורת רשות השידור. סלמאן שיתף פעולה עם סנדרסון שנים לאחר מכן כשניגן בלהיט "מה הדאווין שלך?".
האלבום היחיד שבו מרוכז תיעוד של עבודותיו, הופיע ב-1997 בהוצאת נאדה. האלבום מכיל הקלטות ותיקות משנות ה-60, שנבחרו בקפידה על ידי המפיק אבשלום פרג'ון, ובצידן הקלטות חדשות שנעשו בשנת 1996.
סלמאן נפטר בגיל 83 בעקבות אירוע דום לב. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. נטמן בבית העלמין ירקון.
טייסת 124
טייסת 124 המכונה גם "טייסת החרב המתהפכת" היא טייסת מסוקי חילוץ ותובלה של חיל האוויר הישראלי, המוצבת בבסיס פלמחים.
היסטוריה.
בנובמבר 1956 הוקם גף "החרב המתהפכת" כחלק מטייסת "הגמל המעופף" בבסיס תל נוף. ב-1 בינואר 1958, הפך הגף לטייסת עצמאית. מפקדה הראשון ומקימה היה רס"ן אורי ירום. הטייסת שימשה להטסת לוחמי סיירת מטכ"ל למבצעים מיוחדים, ולקחה חלק במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מבצע ליטני, מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה. במלחמת לבנון השנייה זכתה בצל"ש יחידתי על חלקה הרב בהובלת לוחמים וחילוץ נפגעים, כאשר הידוע יותר התבצע תחת אש כבדה בקרב בבינת ג'בייל שבדרום לבנון.
בשנת 1968 נקלטו בטייסת מסוקי בל 205 שהיו מסוקי תובלה בינוניים מתוצרת ארצות הברית. בשנת 1975 נרכשו ונקלטו מסוקי בל 212, בעלי שני מנועים, כאחד מלקחי מלחמת יום הכיפורים, כונו מסוקי "אנפה", שימשו מסוקי תובלה רב תכליתיים, עד הוצאתם מהשרות בשנת 2002.
בחודש אוגוסט 1994 נקלטו בטייסת מסוקי "בלק-הוק" UH-60A, מתנת ארצות הברית. המסוקים כונו "ינשוף".
בשנת 2002 הגיעו מסוקים נוספים כחלק מעסקת רכש של חיל האוויר הישראלי מדגם המתקדם יותר "בלק-הוק" UH-60L - "לימה", כאשר היא עוזרת לטייסת 123 (טייסת ה"בלק-הוק" השנייה בחיל) לקלוט את המסוקים, בהכנת חייליה והטייסת כולה.
עד 1981 הייתה ממוקמת הטייסת בבסיס תל נוף. ב-1981 עברה הטייסת לבסיס פלמחים.
בין מפקדי הטייסת: אורי ירום, חיים נוה, אליעזר כהן, יגאל מור, יעקב "ביקו" בירן, יוסי טרון, יורם קורן, רן מרוז, ציון בראור, בועז פלג, חגי יעקב, איל בן דוד, גדי פלדמן, יוסי חצור, סא"ל רענן, שרון שילה, אלכס דן, מיכאל כהן, נועם אדר מפקד הטייסת במלחמת לבנון השנייה, יואב עמירם, רונן שפירא, יואב לאור.
חינוך מחדש
צל&quot;ש יחידתי
שביתת המורים בישראל (תשס&quot;ח)
שלמה שיבולת
שלמה שיבולת (נולד ב-26 באפריל 1927) הוא רופא פנימאי ישראלי. הרופא של יחידה 101 וחטיבת הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
ביוגרפיה.
שיבולת נולד בשם שלמה סחיוֶוסחורדר (Schijveschuurder) בעיר מאלאנג שבאי ג'אווה, אז קולוניה של ממלכת הולנד (כיום במדינת אינדונזיה), בן ליהודים הולנדים. אביו שירת כקצין רפואה בצבא הולנד והיגר עם רעייתו למושבות הודו המזרחית ההולנדית. בזמן מלחמת העולם השנייה (בין השנים 1942–1945) היו שיבולת ובני משפחתו שבוים במחנה עבודת כפייה יפני – מחנה סי-רנגו-רנגו באי סומטרה. הוא נהג לעבור את גדר התיל של המחנה יחד עם שלושה מחבריו וללכת ברגל דרך יער הגשם עד לכפר הקרוב ביותר כדי להחליף חפצי ערך במצרכי מזון בסיסיים וכינין.
בשנת 1946 חזרה המשפחה להולנד, שם למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם. הוא החליט לעלות לישראל בשנת 1952, בעקבות גילויי אנטישמיות בהולנד.
עם עלותו ארצה עִברת את שמו מ"סחיווסחורדר" (Schijveschuurder, מילולית "משייף גלגלים"), שם יהודי ידוע בהולנד, ל"שיבולת", כביטוי לקושי הרב שיש למי שאינו הולנדי לבטא "סחיווסחורדר", ובאנלוגיה למסופר בספר שופטים (פרק י"ב) על אנשי שבט אפרים שלא יכלו לבטא שי"ן ימנית, וכאשר ביקשו מהם לאמר "שיבולת" הם בטאו "סיבולת".
שיבולת גויס לצה"ל ושימש רופא של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים (חטיבה 202) תחת פיקודו של אריאל שרון. בשנת 1953 הוקמה יחידה 101 בפיקודו של אריאל שרון ושיבולת מונה לרופא היחידה. במהלך מבצע קדש שימש כרופא חטיבת הצנחנים, שוב תחת פיקודו של אריאל שרון. במסגרת זו עבר קורס צניחה.
בתום שירותו הצבאי החל לעבוד כרופא ומנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים איכילוב, ולימים ניהל אותה. בין היתר, שימש בשנת 1977 חבר בוועדה שבחנה את מצבו הבריאותי של יהושע בן-ציון והמליצה שלא לשחררו מבית סוהר. כמו כן נודע כרופאו של המרגל מרקוס קלינגברג וכמי שהיה מעורב בהחלטה לשחררו מן הכלא. פרסם שורה ארוכה של מחקרים מדעיים בתחומי מומחיותו בכתבי עת בינלאומיים. מחקריו המצוטטים ביותר עוסקים במכת חום.
בתקופת פעולות התגמול פגש את אורנה זוסמן, בתו של המשורר ומבקר התיאטרון עזרא זוסמן, ולאחר זמן מה נישא לה. לשניים נולדו חמישה ילדים. לאחר מותה של אורנה ממחלת הסרטן קיים שיבולת מספר מערכות יחסים והביא לעולם ילד נוסף. כיום נשוי שיבולת לג'נבייב, עובדת סוציאלית שפגש בעת עבודתו בבית החולים איכילוב.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "רופא".
התפלת מי ים
בני דודקביץ
דב שוורץ
דב שוורץ (נולד ב-16 באוגוסט 1961) הוא פרופסור למחשבת ישראל, בעבר דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2015 זכה בפרס אמת במחשבת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בעיר חיפה כבן יחיד להורים ניצולי שואה.