עם פלישת נפולאון לרוסיה בשנת 1812 נשא מפקד הכוחות הרוסיים מיכאיל קוטוזוב תפילה לעזרה מ"גבירתנו מקאזאן" (איקונין רוסי), ולאחר המלחמה הפכה הקתדרלה אתר זיכרון לניצחון הרוסי. קוטוזוב עצמו נקבר בקתדרלה בשנת 1813 ואלכסנדר פושקין כתב את מילות הזיכרון החרוטות על קברו. בשנת 1815 הובאו לקתדרלה למשמורת מפתחות העיר של שבע-עשרה ערים ושמונה מצודות באירופה, שנתפסו על ידי הצבא הרוסי במהלך המלחמה. בשנת 1837 הוצבו במקום שני פסלי ברונזה של הפסל בוריס אורלובסקי, האחד של קוטוזוב והשני של המצביא הרוסי ממוצא סקוטי מיכאיל ברקלאי דה טולי.
ב-6 בדצמבר 1876 נערכה מול הקתדרלה ההפגנה הפוליטית הראשונה בתולדות רוסיה, הידועה גם בשם "הפגנת קאזאן של 1876" (Казанская демонстрация 1876 года). בעקבות המהפכה הרוסית של 1917 הקתדרלה נסגרה. ב-1932 היא נפתחה לציבור כמוזיאון להיסטוריה של הדת והאתאיזם. בשנת 1992 חזרה לשמש בית תפילה נוצרי, וב-1996 הושבה לכנסייה האורתודוקסית הרוסית. עתה היא הקתדרלה המרכזית במטרופולין סנקט פטרבורג.
הקתדרלה הייתה יעד של פיגוע טרור שסוכל במהלך מבצע משולב בשנת 2017.
ארכיטקטורה.
הקתדרלה בנויה בסגנון אימפריאלי (נאו-קלאסי). כיפת הקתדרלה מתנשאת לגובה של 76 מטרים. 96 עמודים קורינתיים מסודרים בשני טורים בחצי מעגל לפני הכיפה בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש. פנים הקתדרלה מעוטר ב-56 עמודים קורינתיים מגרניט בצבע ורוד, והרצפה מעוטרת בפסיפס עשוי שיש מקרליה. שער הכניסה הצפוני הועתק מהבפטיסטריום של פירנצה.
אקוויליאה
פרנג
העמותה לפיתוח קהילתי עכו
העמותה לפיתוח קהילתי עכו היא ארגון קהילתי הפועל בעכו, עיר מגוונת של יהודים וערבים בישראל. כעיר המעורבת ביותר בישראל, עכו מהווה כסמל לדו-קיום יהודי-ערבי בישראל. בד בבד העיר טומנת בחיקה מתחים אתניים וקהילתיים.
כ-30% מתושבי העיר (כ-15,000 איש) הם אזרחים ערבים, כשהאוכלוסייה היהודית מחולקת לקבוצות שונות של עולים (במיוחד עולים מחבר המדינות).
העמותה נוסדה בשנת 1988, כתוכנית להכוונת התושבים היהודים והערבים בעיר לשירותי ילדות מוקדמת, אשר חסרו לשתי האוכלוסיות. עם חלוף הזמן ראתה העמותה לנכון להרחיב את תחום השירותים המוענק על מנת לגעת בצרכי הקהילה התורמים למתחים בעבודה עם קהילה מעורבת כמו עכו. היום העמותה מהווה מעגל של אנשי מקצוע ואזרחים פעילים עם חזון מיוחד לעיר, כגון חיזוק דו-הקיום יהודי-ערבי דרך פיתוח שותפות בשירותים, במקביל להתמודדות עם הסוגיות הגורמות לעימות.
מזכיר העמותה ומנהלה הוא ד"ר הארי פריי, יושבי ראש העמותה הם יוסי פיטוסי ותגריד סייד.
סינגולריות (עתידנות)
זאפ
קתדרלת קאזאן
קתדרלת קזן
אזור בקרה מרחבית
בתעופה אזרחית, אזור בקרה מרחבית (באנגלית: Area Control Center או ACC) הוא מתקן האחראי על אכיפת כללי טיסת מכשירים או "כט"מ" על מטוסים הנמצאים בטיסה בגובה רב במרחב פיקוח תעופתי כלשהו. אזורי בקרה מרחבית עשויים להתחלק בתורם למגזרים.
בדרך כלל מקבל אזור הבקרה המרחבית טיסות לטיפולו מאזור בקרה שכן או מאזור בקרה טרמינלית (Terminal Control Area או TCA), המופקד על התנועה האווירית בגובה נמוך של עד 18,000 רגל בסביבתו של נמל תעופה כלשהו, ובדרך כלל עד טווחים של 50 עד 100 ק"מ מנמל התעופה. אזור הבקרה מעביר בתורו את הטיסות שבאחריותו לטיפולם של גורמים דומים. רוב אזורי הבקרה האווירית בעולם מופעלים על ידי רשויות ממשלתיות וגבולותיהם נקבעים על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO). מתקנים מסוימים אחראיים גם על התעבורה האווירית שמעל לאוקיינוסים.
בישראל.
בישראל שני אזורי בקרה מרחבית - צפוני ודרומי - שקו הגבול ביניהם עובר בין פלמחים במערב לגבול ישראל-ירדן כ-10 ק"מ צפונית מים המלח במזרח. האזור הצפוני אחראי גם על הנתיבים אוויריים לירדן, אך לא על אזור הבקרה הטרמינלית של נמל התעופה בן-גוריון, הכולל את אזורי הפיקוח של שדות התעופה נמל התעופה דב הוז, שדה התעופה הרצליה ושדה התעופה עטרות בירושלים המאוגדים במסגרתו.
עבירה לשמה
עֲבֵרָה לִשְׁמָהּ הוא מונח תלמודי, הקובע שעבירה שנעשתה ממניעים ולמטרה טובה, חשובה יותר ממצווה שנעשתה מתוך מניעים זרים. בתלמוד נאמר על כך "גדולה עבירה לשמה ממצווה שלא לשמה".
רקע.
כל מעשה אנושי מורכב מגוף המעשה ומכוונת האדם בעשייתו, שמשניהם ביחד נגזרת איכותו המוסרית של המעשה. המעשה והכוונה בכל אחד מהם, יכול להיות מסווג על סולם הערכים שבין טוב לרע. לכוונתו של האדם ישנה השפעה מכרעת על איכותו של המעשה. כך למשל יש הבדל מהותי בין רצח בכוונה תחילה, לבין הריגה בשוגג ולבין הריגה ללא דעת (למשל במצב של שכרות ושינה), אף שבכולן התוצאה זהה וניטלו חייו של אדם. עבירה לשמה היא מעשה שנחשב לרע ובכוונה טובה שמניעה את המעשה, והוא נע בין הגישה של "המטרה מקדשת את האמצעים" לבין הגישה של "הדרך לגיהנום, רצופה בכוונות טובות". למעשה כלל זה מדגיש באופן בולט את עניין הכוונה והצמידות לרוח החוק מאשר הצמידות ללשון החוק. הגישה ההופכית ל"עבירה לשמה" היא "נבל ברשות התורה" – אדם המקיים את חוקי התורה מתוך סתירה גמורה לרוחה של התורה. גישה נוספת שנשללת היא קיום החוק התורני תוך כדי התעלמות מרוחו וכוונתו של המחוקק, שמכונה בתנ"ך "מצוות אנשים מלומדה".
כלל זה נחשב למהפכני, מפני שהגישה הרווחת ביהדות המסורתית קובעת כי ההגדרה של עבירה ומצווה מהותית לפעולה, ואילו הכוונה רק נלווית לה. ביהדות קיימת קשת רחבה של דעות לגבי תפיסה זו, החל מתפיסות שמכירות בלגיטימיות שלה, דרך סיוגה למצבים או אנשים מיוחדים, ועד שלילה החלטית וגורפת. למרות השימוש הקיצוני שעשו תנועות השבתאים והפרנקיסטים במושג זה, תנועת החסידות אימצה כלל זה כדרך הנחיה כללית, בהדגישה את כוונת הלב ועשייה לשם שמים כחשובה ומהותית יותר מהקפדה פורמלית ומדוקדקת של המצוות.
מקור.
אמרה זו נמצאת בתלמוד הבבלי בשני מקומות משמו של רב נחמן בר יצחק. האמורא רב מסייג מעט אמירה זו, וטוען שעבירה לשמה לא גדולה ממצווה שלא לשמה, אלא שקולה לה. התלמוד מציין מספר אירועים תנ"כים, כולם יזומים בידי נשים, וכולם בהקשר מיני, כדי לאשש תפיסה זו: מעשה תמר (), מעשה בנותיו של לוט () ומעשה יעל אשת חבר הקיני.
על פי המסופר במקרא, לאחר שתמר נותרה אלמנה פעמיים משני בניו הגדולים של יהודה, ויהודה חמיה התמהמה לתת לשלה, בנו השלישי, לייבם אותה, כנהוג באותה תקופה, התחפשה תמר לזונה, ושכבה עם יהודה כדי להרות. יהודה אף הצדיק את מעשיה ואמר "צדקה ממני". בתלמוד מבחינים בין מעשה זמרי בן סלוא לבין מעשה תמר – שאף ששניהם חטאו חטא מיני, מתמר יצאו מלכים ונביאים ואילו זמרי הביא תקלה לישראל ונהרגו בעטיו רבבות – בכך שההבדל בין שניהם היה הכוונה, שתמר התכוונה לשם מצווה - להעמיד צאצאים מיהודה - ואילו זמרי התכוון למלא את תאוותו בלבד.
עוד שם בתלמוד מאוזכר בעניין "עבירה לשמה" מעשה בנות לוט ששכבו עם אביהן לאחר ששיכרו אותו, לאחר שחשבו שהעולם כולו נכחד, כדי להמשיך ממנו את קיום העולם, אף שהיה בדבר גילוי עריות ברור: . לפרשנות חז"ל מקרה תנ"כי נוסף שנכלל ב"עבירה לשמה" הוא סיפורה של יעל אשת חבר הקיני, שהייתה אשת איש, ושכבה בעת המלחמה עם סיסרא מצביא צבא האויב, כדי לגרום למותו ולהביא להצלת ישראל. בעקבות שהיא משובחת בשירת דבורה "תבורך מנשים, יעל אשת חבר הקני, מנשים באהל תבורך", חז"ל מפליגים בשבחה, ומפרשים שהיא מבורכת מאימהות האומה: שרה, רבקה, רחל ולאה.
ניתן לראות שבעשייה של עבירה לשמה ישנה הליכה על סף תהום. בשניים מהמקרים שהתלמוד מציין כאבות טיפוס לכלל, מדובר בנשים שסיכנו את עצמן בעשותן את העבירה: אצל תמר סופר כי היא הייתה כפסע מן המוות, וניצלה רק ברגע האחרון; יעל הייתה בסכנת נפשות, משום שסיסרא היה עלול לתופסה.
אסמכתא בכתובים לכלל זה הוא הפסוק בתהילים: , שאותו קרא רבי נתן באופן מהופך, במשמעות של "פעמים שמבטלים דברי תורה - כדי לעשות לה'" (רע"ב ברכות ט' ה'), ועליו נסמך רבי יהודה הנשיא כאשר כתב את תורה שבעל פה, למרות האיסור על כתיבתה. המשיכו קו זה רבי יוחנן וריש לקיש באימרתם החריפה: . ויש שלומדים מכאן הלכות נוספות.
מקור נוסף לעניין קיים במסכת ברכות. על דרשת בר קפרא: , האמורא רבא מחדד "אפילו לדבר עבירה". כלומר, אפילו במקרה שהאדם עושה עבירה, עליו להתכוון לעשות זאת למען שם שמים ודעת בוראו. הרמב"ם שמקבל אמרה זו, מסייג אותה מעט ומפרש "לדבר עבירה - אף על פי שיש בו דבר עבירה מצד מה.".
למעשה, בתורה עצמה, לפרשנות חז"ל, קיים מושג זה של עשיית עבירה לשם קיום מצווה, והוא מחיקת השם (דבר שיש בו איסור מפורש מדאורייתא: בפרשת סוטה, כדי להטיל שלום בין איש לאשתו.
דוגמאות של עבירה לשמה במקרא.
במקרא מובאים דוגמאות של עבירות לשמה, בהקשרים שונים ובדרגות חומרה שונות:
תפיסות שונות והגבלות וסייגים.
בהקשר לתפיסה זו קיימים ביהדות קצוות מנוגדים. כאלו שהדגישו את עליונות כוונת האדם ובכללה עבירה לשמה לעומת כאלו שהדגישו את עליונות הדרכת התורה ומעשה המצוות ושללו לחלוטין עבירה לשמה.
בקצה אחד ניצבים רבי יצחק עראמה ("עקידת יצחק") ורבי יוסף אלבו ("ספר העיקרים"), המציינים את עליונות הכוונה. על פי עראמה – "התכלית העליון שבתכליות: "וכל מעשייך יהיו לשם שמים" (אבות ב)... עד שהוא קובע כי "משפט כל מעשה אשר יעשה האדם אותו ותוארו לא יוקח – כי אם מהתכלית אשר אליו יכוון בו." ואף כי כוונה טהורה תגרום לפעולות המוחזקות לפחיתויות להפוך להיות מעלות. בדומה לו קובע אלבו כי "כלל הדברים הוא, כי כל פעולה שיעשה העושה אותה לשם שמים – זוכה בה לחיי העולם הבא, ואף אם הפועל ההוא, יחשב בו שהוא רע".