מימון פעילותו של המגזר הציבורי נעשה בעיקר באמצעות מסים, כגון מס הכנסה ומע"מ המשולמים למדינה וארנונה המשולמת לרשות המקומית, שאליהם נלווים אגרות, ולעיתים גם הכנסות מפעילות עסקית של המגזר הציבורי. לקביעת יעדי ההוצאה של הממשלה משמש תקציב המדינה.
איגוד עובדים במגזר הציבורי.
עד אמצע המאה ה-20.
לצד התפחתות איגודי עובדים במאה ה-18, ברוב מדינות העולם, לעובדי המגזר הציבורי לא עמדה היכולת להתנהל ולשבות במסגרת איגוד עובדים מייצג. בחלק מאותן מדינות עובדי המגזר הציבורי יכלו להצטרף כיחידים לאיגודי עובדים, אך לאותם ארגונים לא היה כל מעמד ייצוגי מול המדינה כמעסיק.
בארצות הברית כולה, עד אמצע המאה ה-20 נאסר על עובדי מדינה לשבות, ובמדינות רבות בארצות הברית נאסר עליהם להצטרף לארגוני עובדים. לעומת זאת, בבריטניה ובמדינות נוספות ששיטת המשפט בהן היא המשפט המקובל במודל הבריטי, ובמדינת ישראל שירשה את צורת המנגנון הציבורי מבריטניה, לא היה הבדל בין יכולת ההתאגדות במגזר הפרטי לבין יכולת ההתאגדות של עובדי המגזר הציבורי.
מאמצע המאה ה-20 ואילך.
משנות ה-50 ואילך קיים טשטוש בהבדל בין עובדי המגזר הפרטי לעובדי המגזר הציבורי ביחס ליכולת להתנהל ולשבות במסגרת איגוד עובדים מייצג;בשנת 1958 העניק ראש עיריית ניו-יורק, רוברט פ. וגנר הבן, זכות ייצוג לארגון עובדים של עובדי העירייה, וניהל איתם משא ומתן על הסכם קיבוצי. בשנת 1959 העניק מושל ויסקונסין, גיילורד נלסון, את הזכות לעובדי המגזר הציבורי במדינה כולה לנהל משא ומתן קיבוצי. בינואר 1962 חתם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי על צו נשיאותי, שהעניק לכלל עובדי הממשל הפדרלי את הזכות להתאגד, אם כי הזכות לנהל משא ומתן קיבוצי הוענקה רק לחלקם. הזכות של עובדי המגזר הציבורי להתאגד התפשטה לכלל מדינות ארצות הברית, ובמאה ה-21 רק בשלוש ממדינות ארצות הברית אסור לחלוטין לעובדי המגזר הציבורי לנהל משא ומתן קיבוצי (וירג'יניה, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה).
באירופה, בשנות ה-60 וה-70, החלו מדינות רבות לאפשר גם לעובדי המגזר הציבורי לנהל משא ומתן קיבוצי, אם כי בחלקן נותרו עדיין הגבלות לעומת ניהול משא ומתן קיבוצי במגזר הפרטי. בשנות ה-80 וה-90 עברו חלק ממדינות אירופה להשתמש במשא ומתן קיבוצי כדרך מרכזית לקביעת שכר עובדי המגזר הציבורי.
בשנת 2018 קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי "כל פעולה ארגונית במגזר הציבורי היא פעולה פוליטית" וכפועל יוצא שלל גביית "דמי טיפול" עבור ארגון עובדים מעובדי המגזר הציבורי שאינם מעוניינים בכך, שכן זו נחשבת "כפיה לפעילות פוליטית" שאינה חוקתית.
שביתה במגזר הציבורי.
זכות מרכזית של עובדים מאורגנים היא זכות השביתה. זכות זו שמורה גם לעובדים מאורגנים במגזר הציבורי, אך יש הקוראים להגבלתה.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון (שבעברו שימש מזכ"ל ההסתדרות) הביע התנגדות מנומקת ליכולת שביתה של עובדי המגזר הציבורי, וקרא לשבירת השביתה באמצעות גיוס עובדים חלופיים: . בפועל בישראל יכולת השביתה של המגזר הציבורי נותרה ללא הגבלה.
בשנת 2014 קבע בית הדין לעבודה בישראל כי עובדי המגזר הציבורי רשאים לשבות במחאה על החלטת ממשלה שמשפיעה עליהם.
עובד ציבור (ישראל)
קליגולה (מחזה)
קליגולה הוא מחזה מאת אלבר קאמי. העלילה עוסקת בדמותו ההיסטורית של הקיסר הרומאי קליגולה, שהיה ידוע לשימצה באכזריותו ובמה שנראה היה כהתנהגות בלתי שפויה.
היסטוריה.
קאמי החל בכתיבתו של "קליגולה" בשנת 1938 (תאריך כתב היד הראשון הוא 1939) ופורסם בפעם הראשונה במאי 1944 בידי הוצאת גלימר. המחזה פורסם לאחר מכן במהדורות מתוקנות רבות. הגרסה הסופית היא מחזה בארבע מערכות משנת 1944, שראתה אור לראשונה בצוותא עם The Misunderstanding ואחרי-כן פורסמה לבדה באותה שנה.
קיימת גרסה בת שלוש מערכות משנת 1941, שפורסמה מחדש בשנת 1984 באסופה Cahiers Albert Camus. השינויים בין הגרסאות מגלות את השפעתה של מלחמת העולם השנייה על קאמי.
הצגת הבכורה של "קליגולה" התקיימה ב-26 במרץ 1955, בכיכובו של ז'ראר פיליפ. קאמי עצמו הקריא את המחזה בתיאטרון Noctambules. גרסת המחזה משנת 1941 הוצגה אף היא, למשל בידי המחבר בפסטיבל d'Angers ביוני 1984.
אודות המחזה.
המחזה מציג את קליגולה המוכה יגון כתוצאה ממותה של דרוסילה, אחותו ומאהבתו. בגרסתו של קאמי לאירועים קליגולה גורם לבסוף לרציחתו שלו (מבחינה היסטורית, המאורע התרחש ב-24 בינואר, בשנת 41 לספירה).
הנה נושא המחזה כפי שהוצג בידי הסופר עצמו (כפי שפורסם במהדורת שנת 1957 של כתב העת האמריקאי Theater).
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי.
קופרודוקציה של תיאטרון החאן והמרכז התיאטרוני בנווה צדק, יולי 1984
שבח אנטנה
באלקטרומגנטיות, שבח אנטנה הוא היחס בין ביצועי האנטנה בקליטה או בשידור (לרוב בכיוון מסוים), לבין ביצועים של אנטנה דמיונית שפועלת בכל הכיוונים באופן שווה ואחיד - אנטנה איזוטרופית. ביצועי האנטנה נמדדים לפי יכולתה להתמיר בין הספק חשמלי לבין קרינה אלקטרומגנטית (גלי רדיו).
ניתן להראות שהמפתח של אנטנה איזוטרופית חסרת הפסדים, אשר לפי ההגדרה יש לה שבח 1, הוא:
כאשר "λ" היא אורך הגל של גלי הרדיו. השבח של כל אנטנה יחסי למפתח שלה:
כך שאנטנות עם מפתח אפקטיבי גדול הן אנטנות בעלות שבח גבוה, אשר יש להן רוחב אלומות זוויתי קטן. מרבית ההספק שלהם מוקרן באלומה צרה בכיוון אחד, ומעט בכיוונים אחרים.
סומאק
סומאק הוא תבלין מוכר במטבח המזרח-תיכוני, הניתן להכנה מפירותיו של כל אחד מ-250 הזנים של צמח האוג. הזן המזוהה ביותר ממין זה בארץ הוא אוג הבורסקאים.
השימוש בתבלין נפוץ במיוחד באזור המזרח התיכון, שם הוא גדל באופן טבעי באזורי החורש הים-תיכוני, מאזור הלבנט ועד איטליה, אך מינים מסוימים של צמח האוג גדלים גם בצפון אמריקה, שם נרתעים לעיתים מלהשתמש בו, עקב דמיונו לצמח אחר ממשפחת האוג, הקיסוס הרעיל.
מקור השם.
מקור השם סומאק הוא בשפה הסורית, ממנה התגלגל לערבית ואף לצרפתית של ימי הביניים, ומשמעותו "אדום", בעקבות הצבע האדום העז של פירותיו.
שימושי התבלין.
על מנת להפיק את התבלין מצמח האוג, נכתשים פירותיו הבשלים של הצמח לאבקה דקה בעלת גוון אדום-סגלגל. בנוסף, ניתן להשרות את הפירות במים חמים, עד שישחררו את טעמם, ולהשתמש במיץ כפי שמשתמשים במיץ לימון. במקומות מסוימים אף משתמשים במיץ שנוצר במקום חומץ או תמרינדי.
האבקה בעלת הטעם הלימוני משמשת לרוב במנות בשר ועוף ובסלטים, בעיקר עם בצל. כמו כן מוסיפים אותה לתערובת התבלינים ממנה מורכב הזעתר.
בצפון אמריקה נוהגים להכין סומאק ממספר זנים של צמח האוג הנפוצים שם, וכן מכינים מפירותיו משקה אדמדם חמוץ הדומה בטעמו ללימונדה. במטבח הערבי, נהוג להוסיף את תבלין הסומאק לחומוס ולמנות סלטים המוגשות לצד המנה העיקרית, בעיקר בשילוב עם בצל, משום שהסומאק מרכך את חריפותו ומאזן את טעמו של הבצל.
במטבח הפרסי והכורדי, מוסיפים אותו לאורז או לקבב, ובמטבח הטורקי והירדני הוא מוגש על גבי מנות קטנות של קבב או על לחמעג'ון.
שימושים רפואיים.
ברפואה של ימי הביניים שימש הסומאק לריפוי של מספר מחלות, בעיקר כאלו הקשורות לעיכול. לאחדים מזניו יש ריכוז גבוה במיוחד של נוגדי חמצון, שלהם השפעה חיובית על הגוף, ובתרבויות שונות השתמשו בפירותיו של אוג הבורסקאים או באבקה המופקת מהם גם לטיפול בכאבי אוזניים ובהפרעות במתן שתן.
עיבוד עורות.
עליו של צמח האוג מפיקים כמות גדולה של טאנין, חומר המסייע בעיבוד עורות. לכן זכה הצמח לשם העברי "אוג הבורסקאים". בימי קדם השתמשו בכל חלקי הצמח לעיבוד ולצביעת עורות.
מספר V
שלמה שושן
הרב שלמה שושן (נולד ב-1959) הוא דיין בבית הדין הרבני טבריה-צפת. הקים את ישיבת ההסדר בבית שאן, ושימש כאב בית דין לגיור במחוז צפון.
ביוגרפיה.
נולד בישראל בשנת 1959 להורים יוצאי מרוקו. למד בישיבת כפר הרואה. לאחר מכן למד שבע שנים בישיבת ההסדר כרם ביבנה ובישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות עיר. בין השנים 1985-1993 למד בכולל לדיינות בפסגות והוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל דאז, הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא. שימש כר"מ בישיבת "אורות הנגב", ר"מ בישיבת בית אל וראש הכולל לדיינות בישיבה, הקים את הגרעין התורני בגבעת זאב ועמד בראש הכולל.
בשנים 1995-2001 כיהן כדיין בבית הדין המיוחד לגיור בירושלים.
בשנים 2001-2003 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחזורים הראשונים של הקורס להכשרת טוענות רבניות היה מיוזמי ודוחפי הרעיון.
בין השנים 2000-2004 היה דיין בבית דין לענייני ממונות בירושלים.
בשנת 2006 עבר עם משפחתו מפסגות לבית שאן והקים בה את ישיבת ההסדר ואת הכולל לרבנות, דיינות ולהכשרת רבני קהילות שמשמשים כמובילי קהילות שונות בעיר.
עם השנים התפתחה הישיבה והקימה מוסדות וענפי פעילות נוספים ומגוונים בעיר בהם מרכז לזוגיות ומשפחה, פרויקט התנדבות בחקלאות בכל רחבי הארץ, פעילות לחיזוק הזהות היהודית והעצמתה בבית שאן, בעמק המעיינות, בבקעת הירדן ובכל האזור כולו - כלל הפעילות מעוגנת תחת עמותת חיבורים בית שאן והעמק.
בערב ראש השנה תשע"ו התמנה הרב שלמה שושן לדיין בבית הדין הרבני, ועתה מכהן כדיין בבית הדין הרבני טבריה - צפת.
XKeyscore