טבעו של החומר האפל בהילה הגלקטית של גלקסיות ספירליות איננו ידוע, אך יש שתי תאוריות פופולריות לגביו:
האפשרות שההילות מורכבות מכמות גדולה של גז ואבק היא לא סבירה, שכן היה אפשר לגלות אותם בניסוי. כמו כן, ניסויים בעידוש כבידתי שבחנו את תאוריית ה-MACHO, הראו שאין מספיק עצמים כאלה כדי להסביר את בעיית המסה החסרה.
הילת החומר האפל של גלקסיית שביל החלב.
הילת החומר האפל אם קיימת, היא החלק הגדול ביותר של גלקסיית שביל החלב, שכן על מנת להסביר את הדינמיקה הגלקטית היא צריכה להשתרע ממרחק 100,000 שנות אור עד מרחק 300,000 שנות אור ממרכז הגלקסיה. ההילה היא גם החלק המסתורי ביותר של שביל החלב. אסטרונומים מאמינים ש-95% ממסת שביל החלב מורכבת מחומר אפל, סוג של חומר שלא מבצע אינטראקציה לא-כבידתית (ובפרט לא אלקטרומגנטית) עם שאר הגלקסיה. בהילת החומר האפל נמצא כמעט כל החומר האפל של הגלקסיה, שמסתו גדולה פי 10 מהמסה הרגילה (הכוללת כוכבים, גז ואבק) בשאר הגלקסיה. החומר הקורן מהווה כ-90 מיליארד מסות שמש בעוד שהילת החומר האפל כוללת 600 עד 3,000 מיליארד מסות שמש.
אפיקורוס (פירושונים)
אפיקורס
נושא (מוזיקה)
במוזיקה, נושא או תֶּמָה הוא המלודיה הראשונית או היסודית ביצירה מוזיקלית. על פי ה-"Encyclopédie Fasquelle" (מישל 1958-61), "כל יסוד, מוטיב, או קטע מוזיקלי שנובעת ממנו וריאציה כזו או אחרת נעשה בכך לנושא".
הסבר.
לאחר הצגת הנושא הראשי, עשויה להופיע מלודיה שנייה, המכונה לעיתים נושא נגדי או נושא משני.
בפוגה בשלושה קולות, הנושא הראשי מוצג שלוש פעמים בשלושה קולות שונים - סופרן, אלט ובס - או בווריאציה כזאת או אחרת של סדר זה.
בפוגה בארבעה קולות, הנושא הראשי מוצג ארבע פעמים.
מוטיב היא תבנית מלודית קצרה החוזרת שוב ושוב ועשויה לשמש לבניית נושא.
לייטמוטיב הוא מוטיב או נושא המתקשר עם אדם, מקום או רעיון.
לשינויים ותהליכים נושאיים יש במקרים רבים חשיבות מבנית ותאורטיקאים כמו רודולף רטי יצרו אנליזה על סמך פרספקטיבה תמאטית טהורה.
פרד לרדאל מתאר יחסים תמאטיים כ"אסוציאטיביים" ומכאן מחוץ להיקף האנליזה שלו, הקוגניטיבית ביסודה.
מוזיקה ללא נושאים.
מוזיקה ללא נושאים, או ללא נושאים בני-זיהוי, חוזרים ומתפתחים, נקראת אתמאטית. דוגמאות למוזיקה כזאת כוללות את היצירות שקדמו לשיטת שנים-עשר הטונים או היצירות האטונליות המוקדמות של ארנולד שנברג, אנטון וברן ואלבן ברג. כדברי שנברג: "בשכרון התלהבותי משחרור המוזיקה מכבלי הטונאליות, חשבתי שאמצא עוד חירות ביטוי. למעשה... האמנתי, שעכשיו תוכל המוזיקה לוותר על מאפיינים מוטיביים ואף על פי כן להישאר לכידה ומובנת."
מוזיקה המבוססת על נושא אחד היא מונותמאטית ואילו מוזיקה המבוססת על נושאים אחדים היא פוליתמאטית. לדוגמה, רוב הפוגות הן מונותמאטיות ורוב היצירות הכתובות בצורת סונאטה הן פוליתמאטיות.(רנדל 2002, עמ' 429).
הלכות עכו&quot;ם
דב בער שניאורי
חלב עכו&quot;ם
שקד קטן עלים
אצטדיוני הטניס בווימבלדון
אצטדיוני מועדון הטניס "כל אנגליה" הם מגרשי טניס בעלי משטח דשא הנמצאים ברובע וימבלדון שבלונדון. במגרשים אלה מתקיימת מדי שנה אליפות וימבלדון, אחת מארבע תחרויות הגראנד סלאם. משחקי הטניס של אולימפיאדת לונדון (2012) התקיימו באצטדיונים אלה. בשנת 1877 התקיימה התחרות הראשונה.
המגרש הראשי מכונה "המגרש המרכזי" ("Centre Court"). בו משוחקים המשחקים המרכזיים של התחרות ובראשם משחקי הגמר. בשל מזג האוויר ההפכפך השורר בבריטניה נבנה בשנת 2009 גג שנסגר בשעת גשם. המגרש המרכזי מכיל כ-14,000 מקומות, וכמעט כל הכרטיסים נמכרים חודשים רבים לפני הטורניר. בצד הדרומי של המגרש נמצא התא המלכותי, בו יושבים בני משפחת המלוכה ואח"מים נוספים.
בשנת 2009, עם בנייתו של הגג החדש על המגרש המרכזי, הותקנה בנוסף תאורה מלאכותית במגרש המרכזי על מנת לאפשר למשחקים להתארך אל תוך הלילה.
המגרש השני בחשיבותו ובגודלו מכיל כ-11,000 מקומות ונקרא "מגרש מספר 1". המגרש הנוכחי נבנה ב-1997 והחליף את המגרש הישן.
"מגרש מספר 2", השלישי בחשיבותו, מכיל 3,000 מקומות. הוא זכה לכינוי "בית הקברות למדורגים", מכיוון שהתרחשו בו הפתעות רבות בהם מדורגים גבוהים הפסידו לשחקנים חלשים יותר.
משחקי הטניס באולימפיאדה נערכו ב-12 מגרשים, ביניהם המגרש המרכזי, מגרש מספר 1 ומגרש מספר 2.
חובבי טניס שלא זכו לקנות כרטיסים למגרשים הראשיים נוהגים להתרכז על גבעת הדשא מצפון למגרש המרכזי, שם מוצב מסך ענק עליו משודרים המשחקים במגרשים הראשיים. הגבעה הזו זכתה לכינוי "גבעת הנמן" (Henman Hill) על שמו של הטניסאי הבריטי טים הנמן. בשנים האחרונות הוסב שמה ל"תלולית מארי" (Murray Mound) על שמו של אנדי מארי, הטניסאי הבריטי הבכיר כיום.
דב בייגון
דוב בייגון
כנסיית דורמיציון
ישראל סדן קוז'ניצקי
ישראל קוז'ניצקי
ליאת בן דוד
ליאת טיבר בן דוד
קלאוס אבנר
קלאוס אֶבְּנֶר (גרמנית: Klaus Ebner; נולד ב-8 באוגוסט 1964 בווינה, אוסטריה) הוא סופר ומתרגם אוסטרי. עוסק בכתיבת מסות, פרוזה וחיבורים בגרמנית, וכן שירה בגרמנית וקטלאנית.
ביוגרפיה.
אבנר למד שפות רומאניות, בלשנות גרמנית ותרגום באוניברסיטת וינה ב-1982. בתקופה זו עבד במגזין ספרותי בווינה. בשנות ה-90 כתב בעיקר מאמרים וספרים בנושא תוכנה ורשתות מחשבים. ב-2001 למד בווינה כלכלה אירופאית, ובמקביל פרסם בגרמניה חיבור אודות האיסלמיזם באירופה, וסיפורים העוסקים בציוויליזציה המוסלמית. ב-2007 נסע לאנדורה במסגרת מלגת ספרות שקיבל מממשלת אוסטריה, וכתב מאמר אודות מדינה זו. בשנה זו פרסם אוסף ראשון של סיפורים קצרים, "Lose (Destinies)", עליו זכה בפרס ספרות אוסטרי לסופרים חדשים.
ליאת טיבר בן-דוד
חיים יוסף אורמיאן
ברוך בן-יהודה לייבוביץ
אייל סיון
אייל סיון (נולד ב-1964) הוא במאי ומפיק קולנוע, עורך, מסאי ומרצה ישראלי. סיון הוא עמית כבוד ב"מרכז האירופי ללימודים פלסטיניים (European Centre for Palestine studies) באוניברסיטת אקסטר בבריטניה, ופרופסור ב-Master in Film של אקדמיית הקולנוע של הולנד (Netherlands Film Academy) באמסטרדם. סיון ביים והפיק למעלה מעשרה סרטי תעודה בעלי מסר פוליטי שהוצגו בבתי הקולנוע ושודרו בתחנות הטלוויזיה ברחבי העולם. סיון פרסם מאמרים רבים וראיונות וחיבר שני ספרי עיון - "השבח לסירוב" (Eloge de la desobeissence / le Pommier 1999) ו"מדינה משותפת בין הים לירדן" (Etat Commun entre le Jordain et la Mer / La Fabrique 2013). הוא חבר ועדת העורכים של הוצאת הספרים הצרפתית "La Fabrique", וחבר מערכת כתב העת "De l'Autre Cote". ייסד וערך את כתב העת לקולנוע ופוליטיקה "מחברות קולנוע דרום", היוצא לאור על ידי הוצאת הספרים פרדס ומכללת ספיר בישראל. סיון מרצה ברחבי העולם ובין היתר בבית הספר לאומניות הקול והמסך במכללת ספיר. סיון ויצירותיו זכו בפרסים רבים ועבודותיו מוצגות בפורומים יוקרתיים ובתערוכות אמנות עכשווית מהחשובות בעולם.
ביוגרפיה וקריירה אומנותית.
אייל סיון נולד בחיפה בשנת 1964 וגדל בירושלים ומגיל צעיר עסק בצילום ובפעילות חברתית ופוליטית. בנה של הארכאולוגית והאוצרת רנה סיון והאדריכל אריה סיון. בשנת 1985 סיון השתקע בפריז והחל לעסוק בקולנוע תיעודי. סרטו הראשון "עקבת ג'בר - חיים בינתיים" שצולם ב-1986 על ידי נורית אביב מספר את סיפורם של תושבי מחנה הפליטים הפלסטיני עקבת ג'בר שבבקעת יריחו. סרטו "יזכור, עבדי הזיכרון" שיצא לאקרנים בשנת 1991 מציג את פולחן הזיכרון הישראלי כפי שמשתקף בתוכנית הלימודים של בתי ספר בישראל. סרטו הידוע ביותר הוא הספציאליסט (1999) הוצג בבכורה בפסטיבל ברלין. הסרט שעסק במשפט אייכמן עורר דיון וסערה. סיון ביים את הסרט "יתגבר" העוסק במשנתו של ישעיהו ליבוביץ, והסרט הקצר "יתצמבאתצמבה - רואנדה ג'נוסייד אחד מאוחר יותר" העוסק ברצח העם ברואנדה. בשנת 2004 ביים סיון בשיתוף הבמאי הפלסטיני מישל חלייפי את סרט המסע "דרך 181, קטעי מסע בפלסטין-ישראל".
המחלוקות הפוליטיות.
אמירותיו הפוליטיות של סיון, הן בסרטיו והן אמירות בתקשורת בצרפת ובאירופה, משכו ביקורת קשה. בשנת 2001 פרסם סיון מאמר בעיתון לה מונד בשם "הבלבול המסוכן של יהודי צרפת", שהוביל לעימותים בינו ובין אישי ציבור צרפתים, ולוויכוח ציבורי ער בשאלות של הקשר בין היהדות, הציונות והאנטישמיות.
בשנת 2003 התבטא הפילוסוף אלן פינקלקראוט, כי סיון הוא "מבין השחקנים הבולטים של אנטישמיות היהודית העכשווית, תופעה קשה ומפחידה", וזאת בעקבות שידור בערוץ ארטה של סרטו של סיון "דרך 181" אותו ביים עם הבמאי מישל חלייפי, המביא מפגשים בין ישראלים ופלסטינים לאורך גבולות החלוקה. סיון הגיש כנגד הפילוסוף תביעת דיבה לבית המשפט הצרפתי, אך זו נדחתה בין היתר בטענה כי המדובר ב"ניתוח ביקורתי של יצירתו של סיון". לאחר פרסום פסק הדין המשיך סיון לטעון כי שמו הטוב נפגע, ולטענתו פסק הדין נותן הכשר פסול לשימוש במילה 'אנטישמי'. במאי 2007 דחה בית משפט לערעורים את ערעורו של סיון, בטענה כי על אף שהדברים היו בוטים ואלימים, הרי שנעשה שימוש בסעיף חוק לא נכון בהגשת התביעה מסיבות טכניות.