בשבת פרצו המהומות בעיר. בליל שבת התקבצו עשרות יהודים בביתו של אליעזר דן סלונים. הם סברו שבשל מעמדו וקשריו עם ההנהגה הערבית בעיר לא יאונה לו כל רע, וכך יוכלו למצוא בביתו מקלט. ביום שבת בבוקר, י"ח באב, בעיצומה של תפילת השבת שנערכה בביתו של סלונים, בעת שהרב אורלנסקי עלה לדוכן לברכת כהנים, פרצו הפורעים אל הבית וטבחו ביושביו. עשרים וארבעה איש נרצחו ובהם הרב אורלנסקי העטוף בטלית, אשתו, בתם חנה סלונים ובעלה אליעזר דן סלונים ובנם בן הארבע אהרן סלונים. בנם הקטן של אליעזר דן וחנה סלונים, שלמה, שהיה אז תינוק בן שנה, ניצל מהטבח. בתו של הרב אורלנסקי, מינה, בת השש עשרה, הצליחה להינצל, לאחר שאחד מבחורי ישיבת חברון, יקותיאל קושלבסקי (לימים עזריאלי), ששהה בבית סלונים, דחף אותה לחדר צדדי. קושלבסקי עצמו נפצע מפגיעת פגיון ברגלו אך שרד.
בשנת תרצ"א (1931) נישא יקותיאל עזריאלי-קושלבסקי למינה אורלנסקי, וזמן קצר לאחר מכן מונה לכהן תחת חותנו כרבה של זכרון יעקב.
על שמו של הרב אורלנסקי רחוב בזכרון יעקב. ב-2009, במלאת שמונים שנה לטבח, נערכה עצרת זיכרון לרב אורלנסקי בבית הכנסת המרכזי של המושבה.
בתו, רחל, קראה לבנה הבכור אבא, לזכר אביה הרב אברהם יעקב אורלנסקי.
פרנצ'סקו קוסיגה
פרנצ'סקו קוסיגה (באיטלקית: Francesco Cossiga; 26 ביולי 1928 – 17 באוגוסט 2010) היה מדינאי איטלקי. כיהן כנשיאה השמיני של הרפובליקה האיטלקית וכן כראש ממשלת איטליה ושר הפנים.
ביוגרפיה.
קוסיגה נולד בסאסארי שבאי סרדיניה והחל את הקריירה הפוליטית שלו במסגרת המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כיהן בתפקיד שר הפנים כאשר הבריגדות האדומות חטפו את ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בשנת 1978. קוסיגה, אשר כיהן בעבר בתפקיד שר בממשלתו של מורו, סירב לנהל משא ומתן עם החוטפים בקשר לשחרורו של ראש הממשלה לשעבר. כאשר נמצאה גופתו של מורו החליט קוסיגה להתפטר ואמר שזוהי כנראה סופה של הקריירה הפוליטית שלו.
אולם הקריירה הפוליטית של קוסיגה לא באה לסיומה. באוגוסט 1979 התמנה קוסיגה לראש ממשלה מטעם מפלגתו, משרה בה החזיק עד אוקטובר 1980. במהלך תקופת כהונתו ניהל קוסיגה מלחמת חורמה נגד המאפיה האיטלקית ונגד הבריגדות האדומות.
קוסיגה נבחר לנשיאה השמיני של איטליה בשנת 1985, תפקיד אותו מילא עד שנת 1992. במהלך כהונתו כנשיא איטליה יצא קוסיגה בהתקפות חריפות ביותר על המערכת הפוליטית באיטליה וכן על הממסד המשפטי במדינה. התבטאויות אלו הביאו מספר פוליטיקאים איטלקים לדרוש את פיטוריו. חודשיים לפני סיום כהונתו הרשמית כנשיא איטליה בשנת 1992 התפטר קוסיגה מתפקידו זה. לאחר סיום כהונתו כנשיא איטליה מונה קוסיגה לכהונת סנטור לכל החיים בסנאט האיטלקי.
P-15 (קוד דיווח נאט"ו: "פלאט פייס"; "Flat Face") הוא מכ"ם גילוי אווירי מתוצרת ברית המועצות לטווח בינוני.
המכ"ם הוכנס לשירות בשנת 1955. בשנת 1962 הוכנס לשירות דגם משופר P-15N שבו מקלט רגיש יותר. בשנת 1970 הוכנס לשירות הדגם P-15MN שבו שיפור ביציבות קצב המתקפים. המכ"ם שופר גם במרוצת שנות השבעים דגם משופר זה הוא המכ"ם P-19.
המכ"ם משמש כחלק ממערכת הגילוי של סוללת טילי קרקע-אוויר מסוג SA-3 ולפעמים משמש גם כמכ"ם גילוי המשתתף ביצירת התמונה האווירית הכוללת. סימן ההיכר העיקרי החיצוני של המכ"ם הוא שתי אנטנות פלח זו מעל זו.
היותו של המכ"ם מותקן על משאית יחידה שיפר משמעותית את ניידותו בהשוואה למכ"ם הנפוץ מאותה התקופה P-12. ניידות זו נדרשה גם לנוכח ניידותה החלקית של מערכת הטק"א SA-3 שעמה פעל המכ"ם.
המכ"ם P-15 נמכר לחלק ממדינות ערב ולמדינות הגוש הקומוניסטי. מכ"ם זה והדגם המשופר P-19 פועלים עד היום (ועשרות מהם פועלים במדינות העימות לישראל) וזאת על אף שהן נחשבות למיושנות. מאחר שהן משמשות כמכ"מ הגילוי למערכת הטילים SA-3 שהייתה למערכת טק"א נפוצה.
בלא הגבלת הכלליות
נירג'האזה
נירג'האזה (בהונגרית: Nyíregyháza, ביידיש: נירעדהאז, נירדהז), עיר בצפון-מזרח הונגריה ובירת מחוז סבולץ'-סטמאר-ברג. עם אוכלוסייה של 118,000 היא העיר השביעית בגודלה בהונגריה ואחת הערים הראשיות בצפון הונגריה ובחלק הצפוני של המישור ההונגרי הגדול (Alföld). בזכות התפתחותה הדינמית והבלתי פוסקת מאז המאה ה-18, הפכה למרכז הכלכלי והתרבותי של האזור. היא מוכרת ברחבי אירופה בזכות גן החיות שלה, המציג יותר מ-300 מינים, בחלקם – נדירים ביותר.
גאוגרפיה.
נירג'האזה שוכנת במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, באזור המישור הצפוני. היא ממוקמת על צומת של ארבעה נתיבי תחבורה ראשיים (4, 41, 36 ו-38) החוצים אותה, ולכן הגישה אליה נוחה מכל הכיוונים, אך גורמת גם לעומסי תנועה כבדים במרכז העיר. לאחרונה נסללו כבישים עוקפים שמסיטים את התנועה אל מחוץ למרכז העיר. הנוסעים לקרפטורוסיה וצפון רומניה (טרנסילבניה), אינם יכולים שלא לחלוף על פניה.
היסטוריה.
נירג'האזה מוזכרת בפעם הראשונה בשנת 1206 עדיין תחת השם "ניר" (Nyír). ב-1236 כבר הייתה כנסייה (בהונגרית: Egyház) ביישוב זה, ומכאן קיבלה את החלק השני של שמה. באמצע המאה ה-15 חיו בה כ-400 תושבים. בתקופת עזבו תושבים רבים את העיר, והיא יושבה מחדש במחצית הראשונה של המאה ה-17.
לאחר אוכלוסיית היישוב החלה לגדול. רוב המתיישבים החדשים היו נוצרים לותרנים ממוצא סלובקי, אשר ייסדו את הגימנסיות הראשונות ביישוב. ב-1786 היא קיבלה תואר של "עיר שדה" ורישיון לערוך ארבעה ירידים בשנה. בתקופה זו – עם אוכלוסייה של 7,500 נפשות – היא הפכה ליישוב הגדול ביותר במחוז.
במאה ה-19 העיר המשיכה לפרוח והוקמו בה מוסדות ציבור רבים כמו בתי חולים, בתי ספר, בית עירייה חדש ואתר מרפא ונופש מפורסם ב"אגם המלח" (Sóstó) הסמוך. במחצית השנייה של המאה ה-19 המשיכה להתעייר: ב-1858 הגיע אליה קו הרכבת הראשון, נבנו מבני ציבור ומגורים נוספים, ונחנך קו החשמלית הראשון.
בשנת 1876 קיבלה נירג'האזה מעמד של עיר מחוז.
קהילה יהודית.
יהודים חיו בכפרים שמסביב לנירג'האזה כבר במאה ה-18, אך הורשו להתיישב בעיר רק החל מ-1840, עם ביטול החוק שאסר מגורים של יהודים בערים. ב-1848 גרו בעיר כ-70 יהודים. מכאן ואילך אוכלוסיית היהודים גדלה בקצב מהיר והקהילה הפכה לאחת הגדולות בהונגריה. בשנת 1930 מספר היהודים בעיר הגיע ל-5,134 והם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה אך היו גם בעלי מקצועות חופשיים וחוכרים של אחוזות האצילים שבסביבה.
עד 1864, בה התקיים בעיר כנס של 45 רבנים אורתודוקסים מהזרם החסידי, הקהילה הייתה כפופה לקהילת קאליב (Nagykálló) הסמוכה. החל מ-1865 הקהילה הפכה לעצמאית. בעקבות הקונגרס היהודי ב-1869, שבה התפצלו הקהילות היהודיות בהונגריה לשני זרמים עיקריים – נאולוגית ואורתודוקסית – נשארה הקהילה של נירג'האזה נייטרלית וב-1877 הוכרזה רשמית כסטטוס קוו. ב-1904 חלק מחברי הקהילה הקימו את הקהילה האורתודוקסית ואף בנו בית כנסת נפרד, אך למרות הפיצול, חלק מהמוסדות כגון בית הספר היהודי, בית המטבחיים והחברה קדישא נשארו משותפים.
גטו נירג'האזה.
הקמת הגטו בנירג'האזה החלה ב-14 באפריל 1944 אז החלו ז'נדרמרים הונגרים להעביר את יהודי העיר לגטו שהוקם בגוש בניינים בשכונה יהודית גדולה בעיר, ותחילה הובאו אליו 3,010 יהודים מכל המחוז. יום למחרת, ב-15 באפריל הוקמה מועצה יהודית שבראשה עמד גבור פישביין (Gabor Fischbein), מנהל בנק בגמלאות שהיה נשיאה האחרון של קהילת הסטטוס קוו בנירג'האזה.
ב-23 באפריל החלו יהודי העיר לעבור אל הגטו יחד עם המשך גירושי היהודים מכפרי המחוז. מספר תושבי הגטו הגיע לכ-11,000 יהודים שחיו ב-123 בתים בסך הכל דבר שהוביל לצפיפות קשה. מספר יהודים הועברו לחוות וריולפושי (Varjulaposi) שעל אדמת אחוזת הרוזנים לבית דשפי (Dessewffy) לא רחוק מנירג'האזה.
בגטו לא היה צינור מים ראשי ולא הייתה בו מערכת ביוב. יהודי המקום הקימו בית חולים ארעי שרופאו הראשי היה ד"ר קלמן בריידר, חולים שנזקקו לניתוחים הועברו לבית החולים הגדול בעיר.
מפקד הגטו היה זולטן הורבט (Zoltan Horvath) והמפקד היהודי שהופקד על הסדר הפנימי בגטו היה בלה פרגו (Bela Farago). ז'נדרמרים הונגריים חקרו את תושבי הגטו בעינויים כדי להוציא מהם מידע על חפצי ערך שהסתירו.
בשלב מסוים הודיעה המועצה היהודית במכתב לרשויות העיר על המצב החמור בגטו ובמיוחד הדגישה את סכנת התפשטות המגפות. בעקבות זאת החליטו הרשויות להעביר יהודים אל שלוש חוות מחוץ לעיר: שימפוסטה (Simapuszta), ניריאשפוסטה (Nyirjespuszta) והרנגודפוסטה (Harangodpuszta). ב-5 במאי 1944 פנתה המועצה היהודית אל ראש העיר וביקשה למנוע את העתקת הגטו, אך למרות זאת היהודים הועברו לחוות עוד באותו היום. בחוות לא נמצאה לתושבי הגטו קורת גג והם נאלצו ללון תחת כיפת השמים על האדמה החשופה. באותו יום דיווח מושל המחוז המקומי על 15,220 יהודים שחיו בגטו. מספר שעלה עד 10 במאי ל-17,580.
בחוות אליהן הועברו היהודים שוב נחקרו ועונו בידי ז'נדרמרים הונגרים שחיפשו חפצי ערך מוסתרים.
תושבי הגטו גורשו לאושוויץ בארבעה טרנספורטים שיצאו ב-12, 18 ו-26 במאי וב-4 ביוני 1944 (יש מקורות לפיהם הם גורשו בחמישה טרנספורטים, ב-15, 23, 25 ו-29 במאי וב-6 ביוני 1944).
יהודי אורוש.
ליד נירג'האזה הייתה קהילה יהודית נוספת בכפר בשם אורוש ובשנת 1978 הפך הכפר לחלק מהעיר.
היהודים באורוש נזכרים במפקד משנת 1747 אז היו בעיר שתי משפחות יהודיות ובמאה ה-19 נבנה בית כנסת והוקצה שטח לבית עלמין של הקהילה היהודית.