מצפון-מזרח לאנדרטה מתנשא הר איינסלי (שגובהו 842 מטר מעל פני הים). בינו לבין האנדרטה משתרע פארק הזיכרון – החולייה האחרונה בדרך הזיכרון (Remembrance Driveway) - שרשרת פארקים וחניוני דרך, המתמשכת בין קנברה לבין העיר סידני, ומוקדשת לכבודם של 24 חיילי אוסטרליה שעוטרו בעיטור צלב ויקטוריה במלחמת העולם השנייה ובמלחמת וייטנאם.
בנייני האנדרטה שוכנים במרכזו של מתחם נטוע דשא וצמחייה שצורתו כמחצית עיגול. בעברו המערבי של מתחם זה ממוקם גן פסלים.
האנדרטה והמוזיאון שוכנים בבניין דמוי צלב לטיני בן שלושה מפלסים, שתוכנן בסגנון האר דקו. סמוך לראשו של הבניין ובמפלס נמוך ממנו נפתח ב-2001 בניין נוסף דמוי טרפז – בניין אנזא"ק - המחובר אליו ומהווה חלק מן המוזיאון.
במתחם האנדרטה לזכר החייל האלמוני מוצב פסיפס שנלקח מארץ ישראל מחורבת שלאל (כיום - גן לאומי אשכול). הפסיפס נלקח מהאתר על ידי אנשי גדודי אנזא"ק, בעת שלחמו על עזה במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה.
האנדרטה, המשתרעת לאורך זרועו הארוכה של בניין הצלב, כוללת שלושה חלקים: אולם הזיכרון, החצר והאכסדרות שמשני צידיה.
אולם הזיכרון הוא ליבו של המכלול כולו. זהו אולם מתומן גבוה, שבראשו כיפה עגולה, שהוא כעין מקדש (Shrine). רצפתו וקירותיו מצופים אבני מוזאיקה. בשלושה מקירותיו (הפונים למזרח, למערב ולדרום) נקבעו חלונות ויטראז' קשתיים. על ארבעת הקירות שביניהם מופיעות דמויות סמליות של אנשי הכוחות המזוינים של אוסטרליה.
ברצפת אולם הזיכרון נקברה ב-1993 גופתו של חייל אוסטרלי אלמוני, שהובאה מבית קברות צבאי בצרפת.
המוזאיקה והויטראז'ים שבאולם הם מעשה ידי האומן האוסטרלי נפייר וולר (Napier Waller), שאיבד את זרועו בקרב באירופה במלחמת העולם הראשונה וסיגל לעצמו את אומנותו לאחר מכן. הם הושלמו ב-1958.
לאורך זרועו הארוכה של בניין הצלב, לרגלי אולם הזיכרון, משתרעת חצר מלבנית פתוחה, ובה בריכת מים מלבנית, שבקצה האחד, במפלס פני המים, בוער לפיד אש-תמיד. שביל מקיף את הבריכה וסביבו נטועה צמחייה.
במפלס גבוה יותר משני צידי החצר הפתוחה משתרעות אכסדרות, שבקירותיהן הפונים אל הבריכה קבועות קשתות (Cloisters). על גבי לוחות ברונזה הקבועים בקירות האכסדרות הונצחו שמותיהם של 102 אלף האוסטרלים שנפלו במלחמות ארצם ממלחמת סודאן בשלהי המאה ה-19 ואילך. על גבי הלוחות אין מצוינות דרגות הנופלים, כסמל של שיויון הנופלים במותם. המבקרים במקום רשאים לנעוץ פרחי פרג אדומים לתוך החריצים שבין לוחות הזיכרון, ליד שמות הנופלים.
לקראת סגירת האנדרטה מדי יום מוזמנים המבקרים להאזין ליד הכניסה לה להקלטת נעימת האבל המוצב האחרון. בימים מיוחדים מנגנים את הנעימה חצוצרן ונגן חמת חלילים.
האנדרטה היא האתר הראשי בקנברה שבו נערכים טקסי הזיכרון לנופלים ביום הזיכרון וביום אנזא"ק, במעמד נציגי הממשלה הפדרלית של אוסטרליה, נציגי חבר העמים הבריטי ומדינות זרות ובראשן ניו זילנד.
המוזיאון.
אולמות המוזיאון וחדריו משתרעים על פני מרבית שטח בניין הצלב, בשני מפלסיו הנמוכים, ועל פני בניין אנזא"ק.
המפלס האמצעי מוקדש כולו לחלקה של אוסטרליה בשתי מלחמות העולם, ובו גם תצוגה מיוחדת העוסקת במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה. במפלס זה, מתחת לאולם הזיכרון, מצוי גם מדור מיוחד - אולם הגבורה - המוקדש לסיפוריהם האישיים ולכתבי העיטור של 96 האוסטרלים שעוטרו בעיטור צלב ויקטוריה – העיטור הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית. במקום מוצגים גם 61 מן העיטורים עצמם. עוד נמצא במפלס זה אולם התעופה, המשתרע גם על פני שטח בניין אנזא"ק. מוצגים בו מטוסים צבאיים, בעיקר ממלחמת העולם השנייה, ובהם מפציץ לנקסטר שלם, מטוס מסרשמידט 262 גרמני ומטוס זירו יפני. בבניין אנזא"ק מוצגים פריטי ציוד נוספים רבים הכוללים צוללת יפנית זעירה שהוטבעה במהלך פשיטתה על נמל סידני ב-1942.
המפלס התחתון של המוזיאון מוקדש בין השאר לתצוגה המתייחסת למלחמות ופעולות צבאיות של אוסטרליה לפני מלחמת העולם הראשונה ולאחר מלחמת העולם השנייה.
גן הפסלים.
בגן הפסלים המשתרע ממערב לאנדרטה מצויות מספר ניכר של פריטים ואנדרטאות נוספים. בשבילי הגן משובצות לוחיות זיכרון מארד, המנציחות זרועות ויחידות של הכוחות המזוינים של אוסטרליה כמו גם אירועים צבאיים שונים. בגן ניצב צריח תותח של הספינה האוסטרלית בריסביין וכן קני תותחים אחרים. מוצבים בו גם מספר פסלים ובהם פסל החייל האוסטרלי במלחמת העולם השנייה, שהיה מוצב באולם הזיכרון קודם שנטמנה בו גופת החייל האלמוני. בשטח הגן נערכות מעת לעת תצוגות מיוחדות.
לגונת טייפון
פריץ ואלטר
פרידריך "פריץ" ואלטר (בגרמנית: Friedrich "Fritz" Walter; 31 באוקטובר 1920 - 17 ביוני 2002) היה כדורגלן גרמני אשר שיחק בעמדת החלוץ במדי קבוצת פ.צ. קייזרסלאוטרן וכקפטן נבחרת גרמניה אשר זכתה במונדיאל 1954.
ביוגרפיה.
ואלטר גדל בעיר קייזרסלאוטרן כבכור בין חמישה אחים. בשנת 1928 החל ואלטר לשחק בקבוצת הילדים של מועדון העיר ובגיל 17 הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת. ב-14 ביולי 1940 זומן ואלטר לנבחרת הלאומית על ידי מאמנה ספ הרברגר וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שלושער בניצחון 3–9 על נבחרת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס ואלטר כצנחן לורמאכט ונשלח לחזית שם דאג הרברגר למשוך בחוטים על מנת שלא ימצא בסיכון כיתר הלוחמים. למרות זאת, נפל ואלטר בשבי במהלך המלחמה, ונשלח למחנה שבויים בעיר סיגט. במחנה, למרות שחלה במחלת המלריה, היה ואלטר משחק כדורגל עם שוביו אשר זיהו אותו. כשכבשו הסובייטים את המחנה והגלו את כל האסירים הגרמנים לגולאג, הציגו אותו הסוהרים כאוסטרי ובכך ניצל מהגליה.
ואלטר חזר לגרמניה בשנת 1945 ושב לשחק במדי קבוצת נעוריו, אותה הוביל לאליפויות הבונדסליגה בשנים ו-. בשנת 1951 הוא זומן שנית לנבחרת ומונה לשמש כקפטן הלאומי, תפקיד אותו מילא גם במונדיאל 1954 בו זכתה גרמניה לראשונה בגביע, כשהיא מנצחת את נבחרתה האגדית של בהנהגתו של פרנץ פושקש. פריץ ואחיו, אוטמאר, היו לצמד האחים הראשון שזוכה בגביע העולם. ואלטר המשיך לייצג את נבחרתו גם במונדיאל 1958 עד אשר נפצע במהלך משחק חצי-הגמר מול , פציעה אשר גרמה לפרישתו מהנבחרת. בשנת 1959 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1985 החליטה קייזרסלאוטרן לקרוא לאצטדיונה על שמו ובשנת 2003, לציון יובל לאופ"א (1953-2003), התבקשה כל התאחדות כדורגל החברה בארגון לבחור נציג בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל. ואלטר נבחר כנציג התאחדות הכדורגל הגרמנית לקבל את תואר "שחקן הזהב" של אופ"א.
הוא נפטר בשנתו ב-17 ביוני 2002.
קבוצת הויט
קבוצת הויט (Team Hoyt) הם אב (דיק הויט, 1 ביוני 1940 – 17 במרץ 2021) ובן (ריק הויט, נולד ב-10 בינואר 1962) מהולנד, מסצ'וסטס, ארצות הברית, שהתחרו יחד במספר תחרויות ספורט, בהן מרתונים וטריאתלונים. ריק סובל משיתוק מוחין, ובזמן תחרות אביו דוחף אותו בכיסא גלגלים כאשר הם רצים, מושך אותו בסירה בזמן שחייה, ומרכיב אותו על מושב מיוחד בזמן רכיבה על אופניים. הקבוצה נכנסה להיכל התהילה של תחרות איש הברזל בשנת 2008.
לידתו של ריק ושנותיו המוקדמות.
ריק אובחן כסובל משיתוק מוחין בשעת הלידה, לאחר שחבל הטבור נכרך סביב צווארו וגרם לאי ספיקת חמצן. רופאים רבים עודדו את הוריו לשכן את ריק במוסד, כי במצבו יכול להיות "צמח" לכל היותר. למרות זאת, לאחר שהבחינו כי ריק מסוגל לעקוב בעיניו אחרי תנועותיהם בחדר, קיוו הוריו כי יגיע יום ויוכל לתקשר. הם לקחו אותו כל שבוע לבית החולים לילדים של בוסטון, שם פגשו רופא שעודד אותם להתייחס אל ריק כאל ילד רגיל. ג'ודי, אמו של ריק, הקדישה שעות בכל יום ללימוד בנה את האלפבית, תוך שימוש בעזרים ויזואליים והצמדת שלטי שמות לכל החפצים בבית. תוך זמן קצר, ריק למד את האלפבית.
בגיל 11, לאחר התעקשות הוריו, צויד ריק במחשב מיוחד שאפשר לו לתקשר, ומיד היה ברור כי הוא נבון. באמצעות מכשיר זה, ריק היה מסוגל ללמוד בבית ספר לראשונה בחייו.
ריק המשיך בלימודיו, ובשנת 1993 זכה בתואר בחינוך מיוחד מאוניברסיטת בוסטון. לאחר מכן עבד במעבדת המחשבים של הקולג' של בוסטון, שם עזר לפתח מערכות לסיוע לנכים בתקשורת ובמטלות אחרות.
הקריירה של דיק.
דיק היה לויטננט קולונל במשמר הלאומי האווירי של ארצות הברית. נפטר ב-17 במרץ 2021.
קבוצת הויט.
קבוצת הויט התחילה בשנת 1977 לאחר שריק קרא כתבה על השתתפות בתחרות במגזין. דיק היה באותה עת בן 37, ולא רץ באופן מסודר. לאחר המירוץ הראשון שלהם אמר ריק לאביו: "אבא, כאשר אני רץ אינני מרגיש נכה". דיק התחיל להתאמן באופן יומיומי, וכיוון שריק היה בבית הספר, שם במקומו שק מלט בכיסא הגלגלים אותו דחף. נכון ליולי 2010, הצמד התחרו ב-1032 אירועי ספורט אתגריים, ביניהם 68 מרתונים ושישה טריאתלוני איש הברזל. הם רצו במרתון בוסטון 26 פעמים. בשנת 1992 הם דיוושו לאורך כל ארצות הברית, תוך השלמת 3,735 מיילים ב-45 ימים.
הקבוצה גם התחרתה בטריאתלונים, כאשר ריק יושב בסירה בקטעי השחיה, נמשך על ידי חבל הקשור לאביו. בקטעי הריצה דיק דוחף את כיסא הגלגלים בו ריק יושב, ובקטעי הרכיבה רוכב כאשר בנו יושב בסל מיוחד שנבנה עבורו בקדמת האופניים.
היסטוריית תחרויות.
סך הכל מרוצים (נכון לפברואר 2011): 1,108
ירון ברלד
ירון ברלד (נולד ב-21 במרץ 1976) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
ברלד נולד וגדל ברמת השרון. לאחר שחרורו מצה"ל החל ברלד להופיע. הוא מופיע על בימות הסטנדאפ מסוף שנות התשעים.