בנצלו את ההפוגה שהשיג בחזית המערבית עם הטבטונים, התפנה ויטאוטאס בשנים 1397–1398 למסע צבאי אל עבר הים השחור. הוא גיבש קואליציה שכללה ליטאים, רוטנים, פולנים, רוסים (אך לא את חתנו, הקניאז הגדול וסילי של מוסקבה, שהיה רשמית בן חסות של אורדת הזהב), מולדבים וולאכים. כוחות אלה השתתפו בשלוש פלישות לתוך השטחים שבשליטת אורדת הזהב.
במסע הראשון בשנת 1397 הגיעו הליטאים עד לים השחור ולחצי האי קרים. ויטאוטאס הקים בדרך כמה מבצרים ליטאים, כולל מצודה אחת בשפך הדנייפר. באותם הימים הגיעה ליטא להתפשט שוב בין הים הבלטי ובין הים השחור. אלפי שבויים טטרים הובאו לליטא, ויושבו על יד טראקאי. צאצאיהם היוו קהילות ה"ליפקה טטרים" והקראים הליטאים.
ב-1398 נע צבאו של ויטאוטאס מאזור נהר הדנייפר אל צפון קרים והגיע מזרחה עד לנהר דון.
בהשראת הצלחת המסעות הקודמים, תכננו ויטאוטאס והמלך ולדיסלב השני יגיילו מסע צלב נגד המונגולים שזכתה במאי 1399 בברכת האפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
צעד מדיני-צבאי זה היה עשוי להוכיח כי הדוכסות הגדולה קיבלה בשנת 1387 במלואה את הנצרות והפכה למגנתה, ומשום כך לא הייתה לאבירים הטבטונים שום עילה להמשיך בהתקפות בנות מאה השנה נגדה.
לוחמי ליטא ופולין יצאו מקייב והתקדמו לאורך נהר הדנייפר. ב-5 באוגוסט 1399 פגשו את כוחות הטטרים של אורדת הזהב על נהר וורסקלה, מצפון לפולטבה, כמעט באותו מקום כמו קרב פולטבה משנת 1709.
בקרב וורסקלה, בתמיכת טימור לנג, הצליחו טימור קוטלוג חאן והאמיר ידיגאי להנחיל תבוסה לקואליציה של ויטאוטאס, יגיילו והטטרים של טוכטמיש. מעל עשרים נסיכים פולנים וליטאים, לרבות שני אחים של המלך ולדיסלב נהרגו בקרב, וויטאוטאס עצמו ניצל בעור שיניו. על ידי ניצחון מזהיר זה צלחו בני בריתו של טימור לנג לדחוק את גבול הקונפדרציה הפולנית-ליטאית, בחזרה הרחק מן הים השחור. הממלכה הפולנית-ליטאית הוכתה בהלם. פרצו מרידות בכמה מקומות, והקניאז גאורגי הצליח לכבוש מחדש את נחלתו, סמולנסק. טטרים גולים ממלוויו של טוכטמיש ואחרים יושבו גם הם באזור שבין וילנה, מינסק וביאליסטוק, בשטחי ליטא, בלארוס ומזרח פולין של היום.
בהמשך ניהל ויטאוטאס מלחמות נגד הנסיך המורד סבידריגאילו. בשנת 1401 הוכר שוב רשמית על ידי ולדיסלב יגיילו כדוכס גדול של ליטא, תחת חסותו של המלך. בשנת 1404 כבש ויטאוטאס את סמולנסק ובשנת 1410, בראש קואליציה שכללה גם כוחות מונגולים בראשות בנו של טוכטמיש, ג'לאל אד-דין חאן ואוקראינים, פיקד על הצבא הפולני-ליטאי בקרב המפורסם בגרונוולד ששם קץ לכוחו של מסדר האבירים הטבטונים באזור הים הבלטי.
המלחמות באבירים הטבטונים.
בשנת 1398, במסגרת ההכנות למסע הצלב נגד אורדת הזהב, חתם ויטאוטאס את הסכם סלינס עם האבירים הטבטונים ומסר להם את סמוגיטיה. חבל סמוגיטיה היה חשוב במיוחד בעיני האבירים הטבטונים מפני שהוא הפריד את בסיסם שבפרוסיה מאחיהם, האבירים הליבונים ("האחים הליבונים של החרב") שבלטביה. שני המסדרים הגרמנים - הטבטוני והליבוני ביקשו להתאחד ולהקים כוח משותף בעל עוצמה.
עם זאת לא שלטו האבירים הטבטונים בסמוגיטיה יותר משלוש שנים, מפני שב-13 במרץ 1401, בתמיכתו של ויטאוטאס, מרדו הסמוגיטים והציתו שתי טירות של הטבטונים. האבירים השיגו תגבור משביטריגאילה, אחיו של יגיילו, שחמד את תוארו של ויטאוטאס. ב-1404 נחתם בראציונז' הסכם חדש בין ויטאוטאס ובין הטבטונים, ששיחזר במהותו את תנאי ההסכם בסלינס: סמוגיטיה נמסרה לאבירים הטבטונים ופולין הבטיחה שלא לתמוך בליטא במקרה של מלחמה עתידית.
האבירים הבטיחו לתמוך בוויטאוטאס בחזית המזרחית ושלא לתת יד לתביעות הגדימינים כלפי כס הדוכסים הגדולים של ליטא.
אולם הסכם זה לא הפיג את המתחים וכל המחנות התכוננו למלחמה.
בשנת 1408, אחרי שהשיג שלום במזרח, שב ויטאוטאס לענייני סמוגיטיה. ב-1409 פרץ בגיבויו מרד שני של הסמוגיטים נגד הכובשים הטבטונים. המורדים שרפו את טירת כריסטממל (סקירסנמונייה). המלחמה פרצה כשגם פולין וגם ליטא העניקו תמיכה למורדים. ויטאוטאס גייס צבא גדול מתוך 18 אזורים שבשליטתו. צבא זה הצטרף לכוחות הפולנים והתקדם אל עבר המטה הטבטוני שבטירת מריינבורג (בימינו טירת מאלבורק). ב-1410 פיקד ויטאוטאס עצמו על כוחות הדוכסות הגדולה בקרב גרונוולד. הקרב הסתיים בניצחון מכריע של פולין וליטא. אף על פי שהמצור על מריינבורג לא עלה יפה, האבירים הטבטונים לא הצליחו לעולם להתאושש ומאותו זמן ואילך לא היוו שוב איום רציני על פולין-ליטא.
כתוצאה מהסכם השלום בתורן (1411), השיג ויטאוטאס את סמוגיטיה לכל חייו. אמנם לא הושגה הסכמה על הגבולות. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסכים לתווך במחלוקת. בשנת 1413 הוחלט שכל הגדה הימנית של נהר הנמן שייכת לסמוגיטיה, ולפיכך, לליטא. אולם האבירים הטבטונים לא קיבלו את ההחלטה הזאת והמלחמה פרצה מחדש ב-1414.
הקרבות נמשכו כחודשיים והנושאים במחלוקת הובאו בפני ועידת קונסטנץ. אף על פי שלא נמצא פתרון לסכסוך, נפתחה הזדמנות בפני הסמוגיטים להציג את עמדתם בפני מנהיגי אירופה, דבר שבפני עצמו היווה אירוע חשוב בהיסטוריה הדיפלומטית של ליטא.
בהמשך נעשו ללא הצלחה עוד ניסיונות תיווך עד שב-1422 המסדר הטבטוני התחיל שוב במלחמה.
אחרי כחודשיים של קרבות, נחתם ההסכם באגם מלנו. לפי תנאי הסכם זה, סמוגיטיה הוחזרה לליטא לצמיתות, בעוד העיר ממלד (בימינו קלייפדה) והסביבה נשארו בשליטת המסדר. הגבול, כפי שנקבע על ידי ההסכם, נשאר ללא שינוי למשך כ-500 שנה עד למחלוקת של ממל בשנת 1923.
אחרי השלום, יכול ויטאוטאס להתפנות לביצוע רפורמות וליחסיו עם פולין.
יחסיו עם פולין.
בשנת 1399 מתה מלכת פולין ידוויגה בעת לידה יחד עם תינוקה. שלטונו של יוגאילה בפולין נראה בסכנה בגלל היותו מלך זר שאשתוה המנוחה היוותה הקשר היחיד שלו לכס המלכות הפולני. התבוסה על ידי אורדת הזהב בוורסקלה עוררה גם היא צורך בהערה מחדש של היחסים בין פולין ובין ליטא. משום כך נחתמה בשנת 1401 ברית ראדום בין שתי הארצות. ברית זו זיכתה את ויטאוטאס באוטונומיה רחבה, אך אחרי מותו התואר והסמכויות של דוכס גדול של ליטא היו עשויים לעבור לידי מלך פולין או להפך.
במקרה שוולדיסלב יגיילו ימות ללא יורש, הסכימה האצולה הפולנית לא לבחור מלך חדש מבלי להתייעץ עם ויטאוטאס.
תקדים מיוחד היווה בברית ראדום הצגת מסמך מיוחד מטעם האצולה הליטאית. זו הייתה בפעם הראשונה שמישהו מחוץ לדוכסים הגדולים שיחקו תפקיד בענייני הדוכסות.
בשנת 1413 נחתמה עם פולין ברית הורודלו, שאחד מאדריכליה היה ויטאוטאס. לפי תנאי ברית זו, הדוכסות הגדולה של ליטא נותר דוכסות גדולה נפרדת עם פרלמנט משלה. הפרלמנטים - הסיימים של שתי המדינות השותפות - היו אמורים לדון ביחד בעניינים בחשובים. ברית זו הייתה חשובה מבחינה תרבותית ופוליטית כאחד, מפני שהבטיחה לאצילים הנוצרים הליטאים אותן זכויות כמו לשלאכטה הפולנית. תנאי זה לא חל על האצילים הנוצרים אורתודוקסים (פרבוסלבים). ברית הורודלו סללה את הדרך להידוק המגעים ושיתוף הפעולה בין אצילי פולין וליטא.
בינואר 1429 שלח הקיסר זיגמונד לוויטאוטאס את מינויו למלך פולין, אך השליחים שהובילו את הכתר נעצרו בסתיו 1430 בדרכם על ידי מגנטים פולנים. הקיסר שלח לו כתר נוסף אך ויטאוטאס נפטר בטירתו בטראקאי. הובא לקבורה בקתדרלה של וילנה.
מדיניות הפנים.
ויטאוטאס עודד את התפתחותה הכלכלית של ליטא והנהיג שורה של רפורמות. תחת שלטונו הפכה הדוכסות הגדולה ריכוזית יותר, כאשר הנסיכים המקומיים בעלי יחוס מלכותי הוחלפו במושלים נאמנים לוויטאוטאס. המושלים היו בעלי אחוזות אמידים שהיוו בסיס להתגבשות מעמד האצולה הליטאית. בימי ויטאוטאס התחילה עליית השפעתם של בני המשפחות משפחת רדזיוויל וגושטאוטאי. כמו כן הזמין ויטאוטאס יהודים לבוא ולהתגורר בערים טרוקי, ברסט-ליטובסק וגרודנו והעניק להם זכויות הגנה וחירויות נרחבות.
משפחתו.
נשותיו:
מיכל לוי
מיכל לוי (נולדה ב-14 בפברואר 1979) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
לוי נולדה וגדלה בכפר סבא, ובגיל 18 עברה לתל אביב. בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל ולאחר שיחרורה למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
לוי השתתפה בהצגות רבות בתיאטרון. בתיאטרון גשר: "נישואי פיגארו", "מדיאה" ו"שאריות של אהבה".
בתיאטרון בית ליסין "מקווה", "סופ"ש עם טום", "תקלה קלה", "פרינסס מרי 7", "33 וריאציות", "שם פרטי", "האמת" וכיום ב"האבא". בנוסף, משחקת כיום ב"מכתבי אהבה" בבית אריאלה. בפסטיבל תיאטרון קצר: "פאבלובה". בפרינג': "נרקיסים" ומופע אימפרוביזציה: "פותחים פה לשפן". בשנת 2001 דיבבה את נאוקו יאמדה-ג'ונס בספיידרמן ללא גבולות.
בשנת 2005 גילמה את יסמין אביעד בסדרת הטלוויזיה "פיק אפ" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2006 גילמה את יעל בסרט הטלוויזיה "ברונו מאוהב".
בשנת 2007 גילמה את הדס בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מילואים", ואת דוראל בסדרת הדרמה "משמורת", בערוץ 2.
בשנת 2008 גילמה את שמחה בסרטו של רשף לוי, "איים אבודים". באותה שנה גילמה את סיגל בסדרת המתח של ערוץ 10, "האמת העירומה".
בשנת 2010 גילמה דמויות שונות בסדרת המערכונים של ערוץ 2, "אין להם מושג".
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה של yes "בלו נטלי" בתפקיד שירלי הגואל. ב-2013 שבה לשחק בעונה השנייה. בנוסף, שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "פלפלים צהובים" בערוץ 2, בסדרת המשטרה "אחת אפס אפס" בערוץ 10, ובסדרה הקומית של גיורא חמיצר, "השועלים" ב-Yes.
בשנת 2014 התארחה בפרק של הסדרה מתים לרגע.