הסרט צולם ברובו בישראל, באתרים בהם מתרחשת העלילה. הוא אינו מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית, אך האירועים שהתרחשו בו אמיתיים.
עלילה.
בסוף שנת 1947 הבריטים מתכוננים לעזוב את ארץ ישראל, והערבים מתעלמים בפומבי מתוכנית החלוקה של ארץ ישראל שהתקבלה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, והוחלט בה על הקמתן של מדינה יהודית ומדינה ערבית. קולונל דוד "מיקי" מרכוס (קירק דאגלס), בוגר האקדמיה הצבאית בווסט פוינט ובוגר הפלישה לנורמנדי, מגויס על ידי נציגי ארגון ההגנה כדי לארגן ולאמן את היחידות הלוחמות בזמן מלחמת העצמאות. מרכוס בתחילה אינו מתלהב, ואפילו מסויג, זאת לאחר שנתן הבטחה לאשתו אמה (אנג'י דיקנסון) כי לא יברח שוב למלחמה, בעוד היא מבטיחה לו כי אם יעשה זאת ימצא את חפציו ממתינים על מפתן הדלת. בנוסף להתנגדותה של אשתו נתקל קולונל מרכוס גם בהתנגדותם של אנשי הפנטגון. למרות כל זאת הוא מסכים ומקבל על עצמו את התנאי של מערכת הביטחון האמריקאית, לנסוע לארץ ישראל תחת שם בדוי ולא לאזכר את שירותו הצבאי.
בחלקו הראשון של הסרט משולבים כמה פלאשבקים על עברו הצבאי של מרכוס במלחמת העולם השנייה ועל יחסיו עם גנרל מייק רנדולף (ג'ון ויין). שניים מהם מתמקדים באירועים אמיתיים. האחד מתאר את סיפור התנדבותו של מרכוס לצנוח יחד עם הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשני מתוארת כניסתם של הכוחות האמריקאים אל מחנה הריכוז דכאו: למראה הגופות ושרידי האסירים פורץ גנרל רנדולף בבכי (זו הייתה אחת הפעמים הבודדות בהן הזיל השחקן ג'ון ויין דמעות בסרטיו).
עם הגעתו לארץ ישראל מגלה קולונל מרכוס כי צבא המחתרת סובל מנחיתות מספרית של 1 ל-60, ושהכוחות הלוחמים סובלים מחילוקי דעות פנימיים. מי שנחלצת לעזרתו היא החיילת מגדה שמעון (סנטה ברגר), שביניהם מתפתח קשר רומנטי בהמשך.
מוטרד מהידיעות על מצבה הבריאותי של אמה, עקב הפלה שעברה, ומסירובו של ארגון ההגנה לקבל את הנהגתו הצבאית, חוזר מרכוס לארצות הברית. בארצות הברית, בשעה שהוא מנסה לברר האם ארצות הברית תהיה הראשונה להכיר במדינת ישראל, הוא מתוודע למורשתו היהודית ומחליט לחזור לישראל ולשרת את המדינה החדשה.
בישראל הוא מתאחד מחדש עם מגדה בשעה שמגיעה הידיעה כי ארצות הברית מכירה בהכרזת העצמאות של מדינת ישראל. מרכוס חוזר לפעול עם גורמי הביטחון בישראל ולשתף פעולה עם אשר גונן (יול ברינר). כאשר מגיעה הידיעה כי האו"ם קורא להפסקת אש, מקבל מרכוס פקודה לפרוץ דרך לירושלים הנצורה לפני שהפסקת האש תיכנס לתוקפה. לאחר שכמה ניסיונות התקפה נכשלים, מחליט מרכוס לרכז את המאמצים ולפרוץ דרך שתעבור בהרים ותסיר את המצור מעל העיר (דרך בורמה).
לאחר ההצלחה בפריצת הדרך לירושלים, מקבל מרכוס מכתב מאמה אשתו, בו היא מציעה לו להתגרש. עתה, כאשר הוא מבין עד כמה הוא אוהב את אשתו, הוא נפרד ממגדה, ופוסע אל תוך חצר מנזר. מכיוון שאינו יכול לדבר או להבין עברית, הוא מתעלם מאזהרתו של הזקיף ונורה בטעות למוות, כמה שעות לפני כניסת הפסקת האש לתוקפה.
קבלת הסרט בישראל.
הסרט היה אחד ממספר סרטים הוליוודיים שנוצרו בשנות ה-60 והציגו את מלחמת העצמאות באור אוהד, ברוח מלודרמטית והרואית, ובהם השתתפו מיטב כוכבי התקופה. כך המשיך הסרט את אקסודוס (1960) בו כיכב פול ניומן, ואת הסרט יהודית (1966) בו השתתפה סופיה לורן. סרטים אלו התקבלו בישראל באהדה רבה, אך "הטל צל ענק" (שנקרא על ידי המפיצים בישראל "צלו של ענק") לא זכה לכך.
הסרט מציג מאורעות ממלחמת העצמאות, אך הוא אינו מדייק בפרטים ההיסטוריים. פרט למרכוס ולאשתו, לא נקראות הדמויות בשמות בהן נקראו במציאות, אך ברור, למשל, כי "יעקב ציון" בעל רעמת השיער הלבנה המקיפה את קרחתו, הוא בן דמותו של דוד בן-גוריון. הסרט רווי בשגיאות קטנות, כגון סצנה בה מציע מרכוס ל"יעקב ציון" כי יאחד את ההגנה והפלמ"ח. בעת הקרנת הסרט התרעמו אישים כמבקר הקולנוע של דבר, זאב רב-נוף, כי הסרט מעוות את המציאות, וכי הישגיו של מרכוס מנופחים אל מעבר לכל קנה מידה סביר.
על אף שהסרט נכשל בישראל בעת הצגתו, הוא הוצג פעמים רבות בטלוויזיה הישראלית, לעיתים קרובות בערב יום העצמאות.
חימקי
פיתון דם
פיתון דם (שם מדעי: "Python curtus") הוא מין פיתון בינוני בגודלו הידוע כתוקפני במיוחד שתפוצתו באינדונזיה.
אנטומיה.
זהו נחש בינוני באורכו, המגיע לאורך 130-250 ס"מ שגופו עבה מאוד ועשוי להגיע ל-28.9 ס"מ. הנקבות גדולות מן הזכרים: אורכן 230-250 ס"מ ומשקלן 90-100 ק"ג. נקבות פיתון הדם גדלות בקצב מהיר במיוחד, וכבר בגיל 7 חודשים מגיעות למשקל 20 ק"ג. לעומת זאת, הזכרים קטנים ובעלי קצב גדילה איטי יותר מזה של הנקבות: אורכם 130 עד 182 ס"מ ומשקלם 55-70 ק"ג. בגיל 7 חודשים אורכם כ-35 ס"מ ומשקלם 10-13.2 ק"ג. נקבות גדולות במיוחד מגיעות לאורך 267.3 ס"מ, למשקל 115 ק"ג ולעובי של 30.7 ס"מ. לעומת זאת, זכרים גדולים מגיעים לאורך 190 ס"מ ולמשקל 88.5 ק"ג. הנחשה הגדולה ביותר ממין זה הייתה נקבה שאורכה 305.7 ס"מ, עוביה 41.1 ס"מ ומשקלה העצום הגיע ל-149.8 ק"ג. לפיתון הדם גוף בצבע כתמתם עד אדום בצבעו, אך הוא מנוקד ומפוספס בנקודות ובפסים שצבעם בהיר יותר. גוון צבעים אלו הוא לבן עד אפרפר דהוי. ישנם פיתונים כהים יותר, שצבעם מגיע לחום-ירקרק בצבעו ולגוון כסוף בצבע נקודותיו ופסיו. הפסים נפוצים יותר בשולי גופו. ראשו מוארך וכבד, אורכו מגיע עד 8 ס"מ ומשקלו עד 260 גרם. הראש בדרך כלל אפור, אבל יש נחשים בעלי ראש שחור, אפור בהיר ואפילו אדום. פיתוני הדם ידועים בהחלפת הצבע של ראשם. אם לנחש היה צבע ראש שחור בלילה, בבוקר שלמחרת צבע ראשו יהיה אפור דהוי.
תת-מינים.
לפיתון הדם שלושה תת-מינים:
ישנם מדענים המחשיבים את פיתון הדם לסוג נפרד ולא למין בסוג פיתון.
תפוצה ובית גידול.
מקורו של פיתון הדם במלזיה, במרכז ובצפון סומטרה, באי לנגה, באי ריאו ובאי פיננג. הוא הרחיב את תפוצתו גם לבורנאו, ופיתון הדם האדום הגיע גם לצפון-מערב אוסטרליה ולדרום-מזרח אסיה. כיום, המדינות שבהן ניתן למצוא את פיתון הדם הן: הודו, קזחסטן, אינדונזיה, מלזיה ואוסטרליה. בית גידולו כולל יערות עבותים, יערות דלילים בעלי עצים סבוכים, יערות טרופיים ויערות סוב-טרופיים, אך פיתון הדם חובב במיוחד אזורים ביצתיים. תפוצתו הנרחבת משתרעת מן הקצה הצפוני של אוסטרליה ועד לדרום הודו ולקזחסטן. מין זה אינו מצוי בסכנת הכחדה, אך מתקרב אליה: מעריכים כי קיימים כיום 40,000-50,000 פיתוני דם בבר וכ-570 פרטים בשבייה.
רבייה.
פיתון הדם מטיל את ביציו. עונת רבייתו היא בקיץ. הזכרים מחזרים אחר הנקבות ומזדווגים איתן בחודשים אפריל-מאי. כ-150 ימים לאחר ההפריה מטילה הנקבה 8-30 ביצים, שמספרן משתנה לפי תת-המינים ורק לעיתים רחוקות עובר את 20. מספר הביצים הממוצע הוא 12. גודל הביצים כגודל ביצי אווז. הביצים בוקעות 56-75 ימים לאחר הטלתן. בשונה מרוב הזוחלים, אך בדומה לתנינאים ולשאר הפיתונים, נקבת פיתון הדם שומרת ולעיתים דוגרת על ביציה. בכל בוקר עת הדגירה היא יוצאת ממאורתה הקרירה ומתחממת בשמש עד שטמפרטורת גופה מגיעה ל-32 מעלות. לאחר מכן, הפיתונה נכנסת למקום האפל בו הטילה את ביציה וכורכת גופה סביב הביצים. דבר זה מביא להתחממותן של האחרונות. לאחר בקיעת הנחשים הצעירים, שאורכם בעת הבקיעה 21 ס"מ, אמם עוזבת אותם. הנקבות גדלות בהדרגה: בגיל שנה אורכן כבר מטר אחד. לזכרים גדילה איטית יותר, ובגיל שנה אורכם 80 ס"מ.
טיפול.
נחש זה זקוק לאחוזי לחות גבוהים יחסית, יש לספק לו 78%-82% לחות. פיתוני דם רגישים מאוד לרמת לחות גבוהה או נמוכה מדי, ודבר זה עלול לגרום לבעיות בנשל ובעיכול של הנחש. את רמת הלחות הגבוהה ניתן ליצור על ידי קופסת לחות. אין לרסס ריסוס כלי בטרריום הנחש, ודבר זה עלול לגרום לבעיות עור קשות. בתוך הקופסה צריך להיות ספוג רטוב. ספוג זה עלול לגרום לבעיות עור קשות אם אין שוטפים אותו שטיפה מתמדת בסבון. מכיוון שזהו נחש שמחבב מאוד מים, יש לספק לו קערת מים גדולה שיוכל להכניס בה את כל גופו. בקערת המים אמור להיות צד חם וקר, כדי שהפיתון יוכל לבחור בטמפרטורה הרצויה. בתוך טררוים הפיתון זקוק לדברים אחדים: ענפים לטיפוס, מקומות מסתור המוצבים במקומות בהן הטמפרטורה שונה, ומצע. ניקיון הטרריום גם הוא דבר חיוני. אמצעי החימום המומלצים ביותר לטרריום הם אבני חימום, מנורות חימום וכבלי חימום. מומלץ ביותר כבל החימום כי הוא יכול להתפרס על חלק גדול מהטרריום ולא עושה רק מקור חום אחד כמו מנורת חימום ואבני חימום. עוד יתרון בכך הוא שכבל חימום לא יכול לגרום נזק לנחש אפילו במגע פיזי איתו, לעומת מנורת חימום ואבני חימום שאם הנחש מגיע למגע פיזי איתם הוא עלול להכוות.
קריפטוגרפיה קוונטית
קיירון באטלר
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008
תומפסון
גבעת העץ
בית אורנז'-נסאו
הופקינס
מרלו (פירושונים)
גונדונה
אנצלאדוס
נבוקו
נַבּוּקוֹ (קיצור של נבוקודונוסור - איטלקית: Nabucodonosor, Nabucco, עברית: נבוכדנצר) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי, ללברית של הלבריתן טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על סיפור תנ"כי ומחזה מאת אניס בורז'ואה ופרנסיס קורנו. זו האופרה השלישית שחיבר ורדי, וזו שפרסמה אותו ויצרה לו מוניטין כמלחין אופרות. הקטע המפורסם מהאופרה הוא "שירת העבדים העבריים" מהמערכה השלישית.
סיפור האופרה מבוסס על רקע הסיפור ההיסטורי של הגלייתם של היהודים מארץ ישראל לבבל על ידי המלך הבבלי נבוכדנצר, אך מלבד סיפור הרקע (חורבן בית המקדש והגליית היהודים לבבל על ידי נבוכדנצר), העובדות בו אינן נכונות היסטורית.