GCHQ היא אחת משלוש סוכנויות המודיעין הלאומי של בריטניה. היא פועלת בשיתוף עם שירות הביטחון (הידוע בשם ה-MI5) ועם המודיעין של שירות הביון (הידוע בשם MI6), בהגנה על האינטרסים הלאומיים של בריטניה. פעולות הסוכנות הן במסגרת החוק, ונעשות בכפוף לחקיקה המגדירה את תפקידי הארגון ופעולותיו, למניעתו או גילויו של פשע חמור, וכן בנושאי רווחה כלכלית.
מטה ה-GCHQ נמצא בעיר צ'לטנהם שבמחוז גלוסטרשייר באנגליה. בנוסף למטה פועלים עוד שני מרכזים, קטנים יותר, בקורנוול וביורקשייר. רוב המועסקים בארגון, 5,500 במספר, עובדים בצ'לטנהם. מנהל ה-GCHQ מדווח ישירות למזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. השותפים העיקריים לעבודת הארגון הם משרד הביטחון, המשרד לענייני חבר העמים הבריטי ורשויות אכיפת החוק, וכן מגוון רחב של מחלקות ממשלתיות אחרות.
היסטוריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו הצבא הבריטי והצי הימי נפרדים מסוכנויות המודיעין, MI1b ו-NID25 (שהיה ידוע בתחילה כ"חדר 40"). בשנת 1919 המליץ הקבינט של ועדת השירות החשאי בראשות לורד קרזון כי בעתות שלום יש להקים סוכנות לפענוח קודים וסודות מיוחדים, משימה שהוטלה אז על מנהל מודיעין הצי הימי, יו סינקלייר (Sinclair). סינקלייר מיזג צוותים שונים מ-NID25 ומ-MI1b לתוך הארגון החדש, שכלל בתחילה כ-25–30 קצינים וכן מספר דומה של אנשי הצוות הפקידותי, והשם שניתן לארגון: "בית הספר הממשלתי לקודים וצפנים" (Government Code and Cypher School), או בשמו המקוצר GCCS.
עד מלחמת העולם השנייה היה ה-GCCS ארגון קטן יחסית, ואולם בשנת 1920 הוא זכה להצלחה גדולה כשהצליח לפענח את הקודים והצפנים של האיחוד הסובייטי, לימים ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה התמקדה עבודת ה-GCCS במידה רבה בפענוח האניגמה, מכונת ההצפנה הגרמנית. בשנת 1945 הורחב ארגון ה-GCCS בצורה משמעותית, כלקח מן המאמץ המלחמתי, וב-1946 שונה השם לשמו דהיום: "מטה התקשורת הממשלתית" (Government Communications Headquarters - GCHQ).
הסוכנות מפעלה תוכנות ריגול שונות. בהתאם למידע שפורסם על ידי אדוארד סנודן קיימת רמת תאום גבוהה ושיתוף פעולה של הארגון עם ארגונים מקבילים בארצות הברית. בנוסף לכך היא אחראית על אבטחת מידע ואבטחת תקשורות במשרדים ממשלתיים. לצורך כך שולבה תוכנה של Aquilia שבמהך נרכשה על ידי Egress Software.
דודג'בול-תפוס-ת'חיים-בביצים
יגאל שפרן
הרב יגאל בצלאל שפרן (נולד ב-1950) הוא פרופסור לאתיקה רפואית ומומחה לרפואה והלכה.
ביוגרפיה.
למד בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות. בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מטעם האקדמיה למדעים בבלורוסיה. הרב שפרן נחשב כמומחה בתחומי רפואה והלכה ומשמש כמרצה לאתיקה רפואית באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובטכניון. באוניברסיטת בר-אילן הוא ראש המגמה למדע הלכה וחינוך. הוא משמש כראש המחלקה לרפואה והלכה ברבנות הראשית וחבר בפורומים נוספים העוסקים בתחומי רפואה. פרסם מאמרים רבים בתחום זה. בשנת תשמ"ג -תשמ"ד שימש כמנכ"ל הרבנות הראשית לישראל.
הרב שפרן עומד בראש "מכון מרחבים" להכשרת מורים, אותו ייסד בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 יחד עם שני אברכים נוספים מישיבת מרכז הרב, הרב אריה שטרן והרב יששכר גואלמן, בעידוד ראש הישיבה, הרב צבי יהודה הכהן קוק. בנוסף הוא משמש כרב בית כנסת המנציח את שמו של אביו בשכונת קריית משה בירושלים, בה הוא מתגורר.
בה'תשע"ט נבחר ליקיר ירושלים לאותה שנה.
משפחתו.
אביו, הרב ד"ר מנחם קווה דב שפרן, שהיה רב בפלויישט ברומניה ולאחר מכן שימש כרב ומחנך בישראל, הוא בנו של הרב בצלאל זאב שפרן ואחיהם של הרב חנוך הניך שפרן, הרב ד"ר יוסף שפרן והרב אלכסנדר שפרן ששימשו כרבנים ואנשי חינוך ברומניה. אמו, מלכה, היא בתו של הרב דב בורשטיין שכיהן כרב ודיין ברומניה ובתל אביב, ואחותו של מרדכי בורשטיין. אחיו הוא האלוף עמי שפרן בין ילדיו: קוה שפרן, איש תקשורת; דביר, מנהל בית ספר באשקלון; הרב חנניה, פוסק הלכה ברבנות הצבאית; וינון, איש עסקים.
צ'רלי מקדונל
יוסף חזנוביץ
יוסף חזנוביץ (22 באוקטובר 1844 הורדנה, בלארוס – 21 בדצמבר 1919 יקטרינוסלב, אוקראינה) היה רופא יהודי-ציוני וביבליופיל, ממייסדי "מדרש אברבנאל" (כיום הספרייה הלאומית של ישראל).
קורות חייו.
חזנוביץ נולד בגרודנה שברוסיה. אביו, אהרן, היה סוחר שנעדר הרבה מן הבית. אמו נפטרה כשהיה עוד ילד. אחרי מות אמו העביר אותו אביו לידי הוריו כדי שיגדלו אותו. סבו וסבתו היו אנשים יראי שמיים וסבתו הייתה ידועה במעשיה הטובים. הוא התחנך, בתחילה, בחדר ואחרי תום לימודיו שם החליט לדאוג לעתידו וללמוד מקצוע שיפרנס אותו. לשם כך הוא למד רוסית בעצמו והתקבל לגימנסיה. אך הוא לא סיים אותה מכיוון שהכריחו אותו לכתוב בשבת ולכן עזב אותה. עם זאת, כדי למנוע שערורייה הוא קיבל תעודה שסיים חמש שנות לימוד בגימנסיה. לאחר מכן נסע לקניגסברג שם השלים את לימודיו והתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת קניגסברג. בזמן לימודיו באוניברסיטה עבד חזנוביץ' בבית החולים המקומי. ב-1872 סיים את לימודיו בהצטיינות. הוא חזר לרוסיה והתחיל לעבוד כרופא בסנקט פטרבורג עד 1878. לאחר מכן עבד כרופא בגרודנה. ב-1877 נשא לאישה את פרניה וילבושביץ, אחותה של מניה שוחט, אך שנים ספורות אחרי החתונה התאבדה אשתו. הוא לא נישא פעם נוספת ואימץ ילדה. ב-1878 התיישב חזנוביץ בביאליסטוק ושם חי את רוב חייו.
פעילות ציבורית.
בעבודתו כרופא התפרסם כמי שמטפל במסירות בעניים. פעמים רבות לא היה לוקח שכר ממטופליו ולעיתים אף השאיר כסף לחולה כדי שיוכל לקנות את התרופות אותן רשם.
בנוסף לעבודתו כרופא עסק רבות גם בענייני ציבור. הוא היה ממקימי אגודת חובבי ציון שנוסדה בביאליסטוק ב-1882. באותה שנה, אחרי הפרעות בדרום רוסיה הסופות בנגב עשה רבות למען הנפגעים בפרעות.
הוא גם היה בין התומכים הנלהבים במועמדותו של הרב שמואל מוהליבר לכס הרבנות בביאליסטוק משום שהרב תמך בתנועת חובבי ציון. אחרי בחירתו של מוהליבר נעשה חזנוביץ ליד ימינו ושניהם נבחרו לייצג את העיר בוועידת חובבי ציון שנערכה בקטוביץ בשנת 1884. ב-1890 יצא חזנוביץ יחד עם הרב מוהליבר למסע בארץ ישראל. מטרת הנסיעה הייתה לבחון את מצב היישוב הישן והחדש. במסגרת זאת הם נפגשו עם מנהיגי היישוב, ביניהם אליעזר בן-יהודה. חזנוביץ השתתף בכל הקונגרסים הציוניים, מלבד הראשון, עד מותו.
בנוסף לכך היה חזנוביץ בין השנים 1885–1887 יושב ראש של אגודת לינת צדק שמטרתה הייתה לסייע לחולים.
ב-1916 עזב חזנוביץ, בשל הכיבוש הגרמני, את ביאליסטוק ועבר ליקטרינוסלב שם גם נפטר. בסוף חייו חי חיי עניות ונפטר בבית אבות מקומי ב-1919 מדלקת ריאות.
הספרייה הלאומית.
מפעל חייו היה יצירת הבסיס לאוסף הספרייה הלאומית בירושלים.
בפגישתו בירושלים ב-1890 עם מנהיגי היישוב הם הציעו לו להקים ספרייה בירושלים. הרעיון להקים ספרייה לאומית בירושלים קדם לחזנוביץ. כבר ב-1875 ניסו כמה משכילים, ביניהם ישראל דב פרומקין, אברהם משה לונץ ועוד כמה להקים ספרייה שקראו לה, לכבודו של משה מונטיפיורי, "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי", אך הספרייה לא הצליחה, בין השאר בשל חרם שהטילו עליה הרבנים של ירושלים ובראשם ר' שמואל סלנט משום שהיו בה ספרי מינות. בעקבות החרם ביקש מונטיפיורי שיסירו את שמו משם הספרייה. ניסיון נוסף היה של לשכת בני ברית בשנת 1892.
יוזמי הספרייה היו ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אפרים כהן, ר' חיים הירשנזון, ר' אברהם משה לונץ, דוד ילין וזאב יעבץ.
כאמור נפגש אתם חזנוביץ ב-1890 והוא קיבל את עצתם לעזור בבניית הספרייה הלאומית. חזנוביץ היה אספן ספרים וביבליופיל עוד משנות השמונים. ההצעה של מנהיג בני ברית קסמה לו כאספן והוא הפך את הרעיון למרכז חייו והקדיש לו את רוב זמנו וכספו. הוא התחיל לאסוף ספרים, תמונות וכל דבר שנראה לו שצריך להיות בספרייה לאומית.
את חזונו הוא פרסם ב-1899 ב"מכתב להזכיר" שפרסם המהווה גם היום את התשתית הרעיונית לבחירת האוסף:
"בירושלים זאת יבנה בית גדול, רם ונשא ובו יאָצר כל פרי רוח ישראל מיום היותו לגוי. כל הספרים הכתובים עברית וכל הספרים בכל הלשונות המדברים על היהודים ותורתם. כל הכתבים והציורים הנוגעים אל חייהם או שצריכים לפי דעת חרשי צירים להתנהג בתוכם. הכל יאצר בבית הגדול הזה, ואל הבית הזה ינהרו רבנינו, חכמינו וכל משכילי עמנו וכל אשר לו לב מבין בספרותנו ורוחו שוקקה ושואפת לתורה ולחכמה ולדעת דברי ימי עמנו וחיי אבותינו.".
ב-1893 באספה שהתקיימה בביתו של חזנוביץ הוחלט לייסד אגודה בשם "בית נאמן" שתאסוף כסף להקמת הספרייה, לקניית ספרים ולדמי משלוח. ב-1895 נשלח המשלוח הראשון – 8,800 ספרים ב-34 ארגזים. היו לחזנוביץ כמה דרישות ממקבלי התרומה:
"א. בהוסד "אוצר הספרים הכללי" בירושלים, עליכם החובה למסור כל ספרי אל אוצר הכללי הזה. ב. באוצר הכללי הזה יועד חדר מיוחד שבו ימצאו כל ספרַי והחדר הזה יקרא על שמי" גנזי יוסף בירושלים", ואנכי אשתדל כל ימי אי"ה, להרחיב את חדרי ולהגדילו בהוסיפי בו ספרים ישנים וחדשים עד מקום שיכולתי תגיע."
ב-1896 נפתח אוסף גנזי יוסף לקוראים.
אחרי המשלוח הראשון של הספרים הוא פעל עוד ביתר מרץ. הוא שלח מכתבים לאישים יהודים חשובים על מנת לעניין אותם ברעיון הספרייה. הוא דרש מסופרים, מו"לים וכדומה לאסוף ספרים אותם ישלחו במתנה לבית נאמן. אפילו מחוליו הוא לקח ספרים שנראו לו מעניינים. ה"שיגעון" שלו לרעיון הספרייה היה ידוע בביאליסטוק ולעיתים חולים שלא היה להם כסף לשלם עבור הטיפול היו נותנים לו ספר במקום תשלום, דבר שהתקבל על ידו בסבר פנים יפות.