בשנת 1156 הוכרח המלך לחתום על הסכם שלום עם נור א־דין, אולם בחורף 1157–1158 המשיך את מגמת ההתפשטות שלו ועמד בראש צבא אל סוריה, שם צר על שייזר, אשר זמן קצר קודם לכן אירעה בה רעידת אדמה אשר החריבה את ביצוריה וקטלה את המשפחה השליטה, ובחורבותיה השתכנו כעת לוחמי כת החשישיון; אך חילוקי דעות בין טיירי, רוזן פלנדריה ורנו משאטיון, שכל אחד מהם חשק בעיר לעצמו, מנעו מהם לכבוש את העיר, שנתפסה בסופו של דבר בידי האויב האולטימטיבי נור א-דין. בינתיים כבש בלדווין את חרים , שטח שבעבר היה חלק מאנטיוכיה; ובשנת 1158 הנחיל תבוסה לנור א־דין. בסיכומו של דבר הוביל בלדווין את ממלכת ירושלים לכיבוש גבולותיה הסמוכים מדרום וממזרח, והבטיח את הצפון בברית עם ביזנטיון; בלדווין נחשב למלך שהגן היטב על ארצו וסייע לביטחונה, והיה המלך החזק הכמעט אחרון של ממלכת ירושלים, קודם אחיו אמלריך אשר שורת ניצחונותיו נחתמה עם עלייתו של צלאח א-דין ממגר הצלבנים.
הברית הביזנטית.
כיבושיו של בלדווין זיכו אותו ביוקרה מספקת כדי שהביזנטים יחפצו להיות עמו בשלום, ובייחוד הקיסר מנואל הראשון, שנטה תמיד לכרות בריתות שלום עם מעצמות שכנות; בלדווין שלח את המפרי השני מטורון לביזנטיון בשנת 1157, והרוזן חזר עם ההצעה - נישואי בלדווין לתאודורה קומננה, אחיינית הקיסר מנואל. בלדווין הסכים, אף על פי שהברית הייתה, למעשה, לטובת האימפריה הביזנטית, אשר זכתה בכך בהכרת ירושלים לכוחה באנטיוכיה; שכן הברית גם חיזקה את ממלכת ירושלים בבעלת ברית חשובה מול נור א-דין המאיים מצפון. לפי חוזה הנישואים הובטחה לתאודורה במקרה שתתאלמן מבלדווין ללא ילדים העיר עכו בלבד, הסכם זהיר שנועד למנוע מהביזנטים להשתלט על נתחים גדולים יותר בארץ. הנישואין נערכו בספטמבר 1158, כאשר בלדווין היה בן 28 ותאודורה בת 13 בלבד.
יחסי ירושלים–קונסטנטינופול השתפרו עוד יותר כאשר נפגשו בלדווין ומנואל באנטיוכיה, ב-1159. השנים נהפכו לידידים, ומנואל אימץ במידת מה את הלבוש והמנהגים האירופאיים ואף השתתף בטורניר רכיבה מול המלך בלדווין. מנואל אף טיפל באופן אישי בבלדווין, כאשר הלה נזרק מסוסו בזמן אחת התחרויות. מאוחר יותר ב-1159 (או 1160), היה בלדווין לעוצר אנטיוכיה פעם נוספת, לאחר שרנו, נסיך אנטיוכיה (רנו משאטיון), נשבה בקרב שפרץ לאחר פשיטת שוד כושלת באזור מארש; דבר זה היה בניגוד מוחלט לאינטרסים הביזנטיים, ואולי לכן חפץ מנואל בגושפנקה נוספת לשליטתו בנסיכות הכבושה וניסה להשתדך עם הנסיכה מריה מאנטיוכיה, בת דודתו של בלדווין. בלדווין אכן העדיף לסכל את השידוך, שיקשור את הביזנטים באנטיוכיה לעד, והציע למנואל בת דודה אחרת שלו, מליסנדה מטריפולי, שכן רוזנות טריפולי הייתה קלה פחות להשתלטות מצד הביזנטים. נסיונותיו כשלו, ומנואל נישא למריה בהמשך שנת 1160.
מותו.
ב-10 בפברואר 1163, כאשר שהה בלדווין בביירות, חלה המלך ומת. שמועות נפוצו על כך שהוא הורעל בכוונה תחילה באנטיוכיה, שם ביקר קודם לכן, על ידי תרופות כביכול שנתן לו שם רופאו הביזנטי-אורתודוקסי. "ברגע שהמלך לקח את הגלולות", מספר ויליאם מצור, "עלה חומו, והוא נתקף במעין דיזנטריה שהתפתחה לקדחת ממנה כבר לא הוקל לו עוד". לפי שמועה זו, המשיך משם בלדווין דרומה בדרכו לממלכתו, נשאר ברוזנות טריפולי מספר חודשים, ואחר כך המשיך לביירות, שם גברה עליו מחלתו והוא נפטר. לאחר מכן מספר ויליאם כי "במשך שמונה ימים רצופים, הזמן בו נסעה תהלוכת הלוויה מביירות לירושלים, הייתה הקינה בלתי מרוסנת, והאבל התחדש כמעט בכל שעה מחדש". בלדווין נקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
בלדווין נפטר כשנה לאחר מות אמו. נישואיו לא הניבו צאצאים, ולכן ירש אמלריך אחיו את כתרו, בעוד לתאודורה, שהייתה כעת רק בת 16 או 17, ניתנה עכו לנחלה.
אישיותו.
ב"היסטוריה המודרנית של קיימברידג' " נכתב (כרך 5 עמוד 308) כי "בלדווין השלישי - לא רק לוחם היה. יצא לו שם של בקיא במנהגים חריגים בעלי תוקף של חוק הנפוצים בממלכתו." ויליאם מצור, שהכיר את בלדווין השלישי היכרות אישית, כתב כי בלדווין היה מלך משכיל ואינטליגנטי, איש שיחה מעמיק, ומסביר פנים לכל אדם ללא שימת לב למעמדו, כך שתמיד היה מסכים לשוחח אף עם פשוטי עם עמם נפגש במקרה. בלדווין בילה חלק ניכר מזמנו הפנוי בקריאת ספרי היסטוריה, והיה בעל ידע בארכיונים המשפטיים של הממלכה, שנאספו מאוחר יותר על ידי משפטנים כז'אן מאיבלין-ארסוף (1215–1266) ופיליפ מנוברה (1200 –1270). בלדווין גם עשה שימוש בידיעותיו בקלות, כנראה, משום שהיה בעל זיכרון מעולה (בניגוד לאביו, מציין ויליאם, שהזכיר בדבריו על פולק את "חוסר יכולתו לזכור את שמותיהם ופניהם של הבריות").
בלדווין, כמו אמו, נולד בירושלים, אך הוא היה המלך הצלבני הראשון להיוולד בממלכה; המלכים אשר קדמו לו נולדו כולם בצרפת, ואילו הוא היה דור שלישי לצלבני אירופה, מהם היה סבו בלדווין השני. כמו כן, בלדווין לא הרבה להתערב בענייני הכנסייה, כיבד את דבריה ולא הרבה עליה מיסים, והתמקד בהגנת גבולות ממלכתו.
בצעירותו היה בלדווין אמנם נמרץ ושובב, והרבה במשחקי קוביות ודומיהם, ואף היה מפלרטט מדי פעם עם נשים; אך בבגרותו חל בו "שינוי לטובה", והוא נותר תמיד נאמן לחלוטין לאשתו תאודורה.
ויליאם תיאר את מראהו של המלך כ"גבוה מהממוצע, גפיו מותאמים לגופו... תווי פניו היו עדינים ונעימי סבר, עורו בריא ובוהק - הוכחה לכוח מולד; ... עיניו היו בינוניות, בולטות מעט ובורקות. שערו היה זהוב וחלק, ועל לחייו וסנטרו גידל זקן מלא למדי. הוא היה רחב קומה, אך לא בשרני כאחיו או צנום כאמו".
הוא זכה להערכת נתיניו, בגין יחסו לאמו אחרי מלחמת האזרחים, ואף להערכתו של יריבו המושבע נור א־דין, אמיר חלב, שבמות המלך אמר כי "על המוסלמים להוקיר ולכבד כעת את אבלם של הנוצרים, ולחוס עליהם ברחמים; משום שאיבדו נסיך אשר אין עוד כדוגמתו בעולמנו".
בלדווין היה מאחרוני המלכים החזקים של ממלכת ירושלים, כאשר אחיו אמלריך חותם את תקופת הזוהר של הממלכה הצלבנית בארץ ישראל, עם עלייתו לשלטון של צלאח א-דין האיובי.
טוביה צפיר
טוביה צפיר (נולד ב-31 בדצמבר 1945) הוא שחקן, קומיקאי, חקיין, זמר, מדבב, כוכב ילדים ומנחה טלוויזיה ישראלי. מתחילת המאה ה-21 מוכר גם בשם הבמה והדמות שלו סבא טוביה.
ביוגרפיה.
טוביה צפיר נולד למשה וזהבה קוזלובסקי (בפולנית קוזל (kozioł) הוא תיש או צפיר, ומכאן מקור שמו המעוברת). הוא גדל והתחנך בשכונת פלורנטין שבתל אביב בבית מסורתי של יוצאי פולין.
בתחילת שנות ה-60 הוא שירת בלהקת הנח"ל ובלט בעיקר כבדרן ובשיר "אחד חולמני" (בדואט עם שולה חן). מאז הוא הפך לאחד מכוכבי הטלוויזיה, הקולנוע והבמה בישראל. בצעירותו, טוביה צפיר חיבב בישול שלמד מאמו, ואף שקל לתקופה קצרה להפוך לשף מקצועי.
בטלוויזיה השתתף טוביה צפיר בשנות ה-70 בתוכניות הסאטירה "לא הכל עובר" ו"ניקוי ראש", שבהם הציג לראשונה חיקויים של פוליטיקאים (כמו יצחק רבין, מנחם בגין וכדומה), כן הנחה את שעשועון הטלוויזיה "זה הסוד שלי", לאחר פרישתו של אורי זוהר.
בשנות ה-80 הופיע פעמים רבות בתוכנית הבידור "סיבה למסיבה", בה הרבה לחקות פוליטיקאים בשלל מערכונים ובשני פרקים בקומדיית המצבים "קרובים קרובים".
בשנות ה-90 דיבב את הבובות הפוליטיקאים בתוכנית הסאטירה "החרצופים" והשתתף בתוכנית הקומית "האגף הסגור". בין השנים 1993 ו-1994 הופיע בתוכנית "צפיר הנפש" שכתב אפרים סידון.
בשנת 2000 הופיע מספר פעמים בתוכניות טלוויזיה, בין היתר בתוכנית "יאיר לפיד". בין השנים 2004 ו-2005 הופיע בתוכנית היומית "השיר שלנו".
בשנת 2005 שיחק בדרמה "טלנובלה בע"מ". באוגוסט אותה שנה הוגש נגדו כתב אישום באשמת הפעלת אלימות ואיומים נגד עובדת אולפן הצילום של הסדרה. בינואר 2006 אישר בית משפט השלום בירושלים את עסקת הטיעון בין צפיר לבין פרקליטות המדינה, לפיה הוא ירצה 120 שעות שירות לתועלת הציבור בלא שתירשם לחובתו הרשעה.
צפיר כיכב גם במספר מופעי בידור שהועלו על הבמה, רובן פרי עטו של הסאטיריקן אפרים סידון. אחת המצליחות שבהן הייתה התוכנית "חגיגות סיום הרוטציה" שהועלתה בשנת 1986.
בקולנוע שיחק צפיר בין היתר בסרטים: "סלומוניקו" (1972), "נחצ'ה והגנרל" (1972), "צ'רלי וחצי" (1974), "חגיגה בסנוקר" (1975), "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "איזה יופי של צרות!" (1976), "הלהקה" (1978), "נישואין נוסח תל אביב" (1979), "האינסטלטור" (1986), "מסע הטבעת" (2017) ו"הגברת ינקלובה" (2017).
בשנת 1993 השתתף בדיבוב הסרט "אלאדין" של חברת וולט דיסני בתפקיד ג'יני, אותו דיבב גם בסרטי ההמשך ("שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים") ובסדרת הטלוויזיה. אחר כך דיבב את מנפרד בסרט "עידן קרח" (2002) ואת ביג וולד בסרט "רובוטס" (2005).
בשנת 2006 כיכב צפיר בקליפ לשיר "אז במצב הנוכחי" של הראפר סגול 59. בשיר מסומפל קולו של צפיר מתוך שיר הנושא של התוכנית "ניקוי ראש".
בשנת 2008 כיכב בתפקיד משנה בדרמה "דני הוליווד" בתור החבר של שחקנית התיאטרון של שנות השישים לולה באום (גילה אלמגור). בשנת 2011 החל להשתתף בסדרה הקומית "סברי מרנן", בדמותו של פנחס רוזן בשידורי "קשת". בשנת 2013 השתתף בתחרות החיקויים "זה לא אמיתי" ששודרה בערוץ 24. בשנת 2015 החל צפיר לככב בסדרה "איפה אתה חי?" בתור מורה למשחק.
בשנת 2019 משתתף במחזמר גבעת חלפון אינה עונה בדמותו מהסרט המקורי, אך כמבוגר, בתיאטרון הבימה.
ככוכב ילדים.