מילאן המשיכה עוד להיות בלתי מנוצחת לתוך עונת 1992/93, ורשמה 58 משחקים רצופים ללא הפסד. לוואן באסטן היו כמה משחקים מצוינים בחלקים המוקדמים של העונה והוא זכה בכדור הזהב פעם שלישית לפני שנפצע שוב בקרסול הבעייתי. ואן באסטן נכנס לסדרה של ניתוחים וחזר למילאן לסוף העונה עת הפסיד עימה בגמר ליגת האלופות לאולימפיק מרסיי. הגמר היה משחקו האחרון של ואן באסטן במילאן, חוץ מהרמה הנמוכה שהציג, הוא לא החלים מהפציעה.
ואן באסטן עזב את מילאן רשמית ב-1995, פרש מכדורגל והבטיח שלעולם לא ינסה לאמן, הבטחה שהפר לאחר שמונה שנים, כאשר בשנת 2003 החל את קריירת האימון שלו בתור עוזר מאמן בקבוצת המילואים של אייאקס. ב-29 ביולי 2004 ואן באסטן מונה למאמן נבחרת הולנד בכדורגל והעלה אותה למונדיאל 2006 שם הודחה הנבחרת בשמינית הגמר על ידי פורטוגל בהפסד 1-0. ב-2008 ואן באסטן התמנה כמאמנה של קבוצת נעוריו אייאקס אמסטרדם, תפקיד אותו התחיל בסיום יורו 2008 וסיים בשנת 2009. ב-2012 אימן את הירנביין, וב-2014 את אלקמאר. פרש מאימון עקב בעיות בלב.
ליגה V
ליגה V היה ארגון שהוקם ביישוב לתמיכה בברית המועצות במלחמתה בנאצים בימי מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה ביישוב תחושת אכזבה חזקה מכך שברית המועצות, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לא הצטרפה למלחמה לצד בעלות הברית. האכזבה הייתה עמוקה ביותר בשמאל הציוני, במפלגת השומר הצעיר, בקיבוץ הארצי ובתנועת העבודה הכללית, שראשיה עמדו בהנהגת היישוב. ראשי התנועה, אנשי מפא"י ואחדות העבודה, היו בני העלייה השנייה והשלישית, חניכי רוסיה ושכנותיה, ובעלי זיקה חזקה לעם הרוסי ולתרבותו.
כל אותה העת פיעמה ביישוב התקווה כי במהלך המלחמה תצטרף ברית המועצות לצד בעלות הברית במלחמתן בהיטלר. פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 גרמה להרגשת הקלה ביישוב. היטיב לבטא זאת העיתונאי דוד זכאי, במדורו "קצרות" אשר התפרסם בעיתון דבר:
ולאחר זמן קצר כתב:
רגשות אלה באו לידי ביטוי בהקמת ארגון לסיוע לברית המועצות ולתמיכה בה. הארגון, שיכונה לימים "ליגה V", הוקם באוקטובר 1941 כ"ועד ציבורי לעזרת ס.ס.ס.ר. (ברית המועצות) במלחמתה האנטי-פשיסטית". הוועד הורכב ברובו מאנשי השומר הצעיר והצטרפו אליו אנשי ציבור מחוגים אחרים. ב-2 באוקטובר 1941 הכריזה ההסתדרות על מגבית לעזרת ברית המועצות. ב-2 במאי 1942 התקיים בחיפה כנס ארצי של פעילים בוועד בראשותו של שלמה קפלנסקי (נשיא הטכניון) ובהשתתפות פרופ' מרטין בובר. לוועד הצטרפה ההסתדרות הכללית, והוועד הפך ל"ליגה למען רוסיה המועצתית" (הסובייטית), שכונתה "ליגה V".
במצע הליגה נאמר בין היתר: "בפעילותה תשאף הליגה לרכוש את תמיכתה של רוסיה המועצתית במפעל הציוני".
הליגה פתחה עשרות סניפים ברחבי הארץ בהם פעלו אלפי פעילים. המזכיר הכללי של הליגה היה לבש טרנופולר.
באוקטובר 1942 נערך כנס גדול של הליגה בירושלים בהשתתפות משלחת רשמית של ברית המועצות, שהורכבה מאנשי צירות ברית המועצות באנקרה בירת טורקיה.
בכספי התרומות שאספה הליגה נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם, וב-17 באפריל 1943 יצאו האמבולנסים לדרכם, נהוגים על ידי נהגים עבריים. את האמבולנסים ליוותה משלחת רשמית שבין חבריה נמנה אהרן כהן (לימים מפעילי מפ"ם, אשר הורשע בשנת 1961 במסירת מידע סודי לסוכנים סובייטיים) וכן נציג העיתונות גרשון אגרון, עורך העיתון פלסטיין פוסט (כיום הג'רוסלם פוסט), ומי שהיה לימים ראש עיריית ירושלים.
האמבולנסים נסעו בדרך היבשה מארץ ישראל לעבר הירדן ומשם לעיראק ולאיראן. ב-28 באפריל 1943 הם הגיעו לטהראן ונמסרו לידי אנשי השגרירות הרוסית, שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבולה של ברית המועצות עם איראן. על דלתו של כל אחד מן האמבולנסים הוצמדה לוחית מתכת עליה נכתבה הקדשה בשלוש שפות: רוסית, עברית ויידיש. הכיתוב העברי היה:
במרוצת הזמן הלכה פעילות הליגה ופחתה, בעיקר בעקבות המחלוקת שהתעוררה בין אנשי מפא"י ואנשי השומר הצעיר בשאלת "החזית השנייה". ראשי המפלגות הקומוניסטיות בעולם פעלו לפי הנחיות ממוסקבה במיקוד מאבקם בדרישה מבעלות הברית המערביות לפתוח "חזית שנייה" באירופה, ובגינוין על שאינן עושות זאת. השומר הצעיר הצטרף לדרישה, בעוד שמפא"י לא הזדהתה עם קו תעמולה זה. פעילות הליגה הלכה ודעכה לאחר מפלת הנאצים בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק, כאשר הביטחון בחוסנה של ברית המועצות הלך וגבר.
חסן סלאמה
חסן סלאמה (בערבית: حسن سلامة; 1912 – 2 ביוני 1948) היה מראשי המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) בשנים 1936 – 1939. בתקופת מלחמת העצמאות שימש כסגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ונהרג בראשית יוני 1948 לאחר קרב עם אנשי אצ"ל.
ביוגרפיה.
נולד בכפר קולה שבשפלה בשנת 1912. עבד בנעוריו כסייס בפתח-תקווה ומכר נשק לחברי "ההגנה". היה מראשי הכנופיות הערביות החמושות שפעלו נגד יהודים ובריטים בתקופת המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) בשנים 1936–1939. באותן שנים היה אחראי גם לרציחת ערבים רבים.
ביולי 1936 הרס הצבא את ביתו בקולה. הוועד הערבי העליון מחה על "המעשה התוקפני של הרס ללא הצדקה".
לאחר דיכוי המרד הערבי הגדול ברח סלאמה ללבנון וסוריה. ב-1939, בעת ששהה בסוריה פנה באופן עקיף אל הקונסול הבריטי בדמשק והציע את שירותיו לבריטים - אך נדחה. משם היגר ביחד עם המופתי הירושלמי לעיראק. מעיראק עבר לגרמניה הנאצית ומשם חזר בצניחה בעת מלחמת העולם השנייה כשותף למבצע "אטלס" צנחנים גרמנים וערבים שצנחו באזור יריחו. באוקטובר 1944 לכדו הבריטים חלק ממשתתפי המבצע באזור יריחו אך לא את סלאמה, שברח לביתו של רופא בכפר קטן ליד קולה. שם גם טופלה פציעה ברגלו, אשר נגרמה בעת הצניחה. לטענת העיתון לה מונד שימש סאלמה כ"קצין-מקשר" במסגרת צבא גרמניה הנאצית, במטה של רומל.
מפקדת חסן סלאמה שכנה במבנה בית ספר לקצינים של צבא בריטניה, בסמוך לעיר רמלה ובאר יעקב, על יד מסילת הברזל בכניסה הצפון-מערבית לעיר. יחד עם עבד אל ג'באר שומארי, המפקד העיראקי של רמלה, התעללו בתושבי האזור וביצעו תקיפות בדרכים שהובילו למערב ירושלים. יחד עמם במבנה שהו כ-100 חיילים עיראקיים. המבנה היה שייך למועצה המוסלמית העליונה.
הכפר סלמה ממזרח לשכונת התקווה, היה מגדולי הכפרים בסביבה והתגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים. חסן סלאמה תכנן מתקפה נגד שכונת התקווה מבעוד מועד, בגלל המבנה הטופוגרפי שהקנה לו יתרון. הוא תכנן הפגזת מרגמות והתקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב". הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם. היה זה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות - קרב שכונת התקווה.
מפקדת ההגנה קיבלה התרעת מודיעין קיום המתקפה וגודל הכוח הלוחם אבל לא את מיקומה. ב-8 בדצמבר 1947 בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה הסתערות של מאות לוחמים וכן של אנשי כפר סלמה. עקב תקלות נשק נסוגו המגינים, אנשי יחידת החי"מ. הערבים לא ניצלו את הצלחתם הראשונה להמשך ההתקפה, אלא החלו בשוד, ביזה והצתה. כ-30 בתי השכונה שהיו ברובם צריפים, הוצתו ושני יהודים נרצחו. כעבור כמה שעות הגיעה יחידת חי"ש למקום והצליחה לתפוס מחדש את בתי השכונה, תוך שהיא גורמת לעשרות הרוגים בקרב התוקפים. התבוסה פגעה קשה ביוקרתו של חסן סלמה. הוא לא ניסה אחר כך לתקוף יישובים יהודיים והפנה את מאמציו לפגיעה בתחבורה היהודית.
בערב מבצע נחשון (מלחמת העצמאות), ב-5 באפריל 1948, הוחלט על תקיפת המפקדה ששימשה בסיס לפעולות על הציר במערב ירושלים במבצע הנקרא "חסל", כנראה על שם חסן סלאמה. כוח של גדוד 52 מחטיבת גבעתי פשט על המבנה ותוך כדי קרב הניח מטעני נפץ שגרמו לקריסת שני שלישים ממנו. בפעולה נהרגו בין 14 ל-20 משוכני המבנה. חסן סלאמה עצמו לא נפגע, כי ביקר באותו לילה בחתונה בעיר לוד או אצל פילגשו ביפו, אבל יוקרתו בעיני האוכלוסייה המקומית וחייליו נפגעה וזה הקל על ביצוע מבצע נחשון יום למחרת פיצוץ המפקדה. לכוח הפושט היו מספר נפגעים קל בלבד. בעקבות הפשיטה העביר סלאמה את מרכז פעילותו לכפר יהודייה.
ב-31 במאי 1948 תקף חסן סלאמה בראש כוח משוריינים את כוח אצ"ל שכבש את ראש העין יום לפני כן, ואילץ אותו לסגת מראש העין (עד מבצע בתק). בהתקפה זאת נפצע סלאמה אנושות ומת לאחר ימים ספורים.
בנו של חסן סלאמה, עלי חסן סלאמה ("הנסיך האדום"), היה לימים מנהיג ארגון הטרור הפלסטיני ספטמבר השחור שפעל בשנות ה-70. הוא חוסל ב-1979 על ידי מכונית תופת בביירות.
פלסטיין פוסט
מעבורת החלל בוראן
מעבורת החלל בּוּראן (ברוסית: Буран, סופת שלג) הייתה מעבורת חלל סובייטית שפותחה מ־1976 בתשלובת "מולניה" על ידי צוות מהנדסים בראשות גלב לוזינו-לוזינסקי כתגובה לתוכנית מעבורת החלל האמריקנית.
רקע היסטורי.
ברית המועצות, שהובילה תחילה את המירוץ לחלל, נשארה מאחור כאשר שוגרו המעבורות האמריקאיות הראשונות. כפי שבעבר בנתה את מטוס הנוסעים העל-קולי טופולב Tu-144, שכונה "קונקורדסקי", כדי להציג יכולת מתחרה למטוס הקונקורד המערבי, וזאת חודשיים לפני טיסתו הראשונה של הקונקורד, כך בנתה מעבורת חלל משלה, שנקראה "בוראן". פוליטיקאים סובייטים היו משוכנעים כי מעבורת החלל עשויה לשמש למטרות צבאיות ולכן היא מהווה איום פוטנציאלי למאזן הכוחות במהלך המלחמה הקרה. פרויקט הבוראן היה הגדול והיקר ביותר בהיסטוריה הסובייטית של חקר החלל.