בשנות ה-40 של המאה ה-20 נרשמו פטנטים אחדים על חיתולים בעלי מאפיינים חד-פעמיים, גם אם חלקיים. החיתול החד-פעמי הראשון שיוצר בארצות הברית הוצג באופן מסחרי בשם "צ'אקס" בשנת 1949 בארצות הברית על ידי חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון, אשר ייבאה את הרעיון משוודיה. באותה שנה, השיקה מריון דונובן את החיתול חסין המים הראשון, שהפך ללהיט, ועליו קיבלה פטנט ב-1951, אז מכרה במיליון דולר את הזכויות והחברה שהקימה. בשנות ה-50 נכנסו חברות אמריקניות נוספות לייצור חיתולים חד-פעמיים. בשנת 1959 הציגה חברת פרוקטר אנד גמבל האמריקנית את גרסתה לחיתול החד-פעמי ובשנת 1961 החלה למכור אותו במקומות בודדים תחת שם המותג "פמפרס". שיווק המוצר בארצות הברית היה הדרגתי ורק ב-1969 החל המוצר להימכר בכלל המדינה. חברת קימברלי קלארק פיתחה באותה שנה חיתול מתחרה בשם "קימבי" ובמקביל החלה בדיקת שוק עם מוצר נוסף בשם "האגיס".
ב-1977 הפך "האגיס" למוצר הראשי של קימברלי קלארק והחל להימכר בכלל ארצות הברית. "פמפרס" ו"האגיס" הפכו לשני המתחרים העיקריים בארצות הברית ואחר כך גם בעולם כולו. ב-1985 נמכרו בארצות הברית לראשונה יותר חיתולי האגיס מפמפרס, והחלה תחרות עזה בשיווק ופיתוח שיפורים לחיתולים. שתי התכונות המרכזיות ששופרו היו שיטת ההדבקה ורמת הספיגה.
בישראל.
השימוש בחיתולי כותנה רב-פעמיים היה נפוץ בישראל עד לשנות ה-80 עת החלו מוצרי חיתולים חד-פעמיים להימכר בהיקפים נרחבים. מותגים מרכזיים בשוק באותה עת היו "טיטולים", "ליטופים" ו"טפנוקים" שיוצרו במפעלים מקומיים. בשנת 1983 מצאה בדיקה של המועצה הישראלית לצרכנות שהחיתולים החד פעמיים מתוצרת ישראל סופגים יותר מהחיתולים המיובאים. בשנת 1996 החלה יצרנית המותג טיטולים, חברת "חוגלה", בשיתוף פעולה עם חברת קימברלי קלארק במסגרתו שווקה וייצרה את חיתולי האגיס. תוך מספר שנים החל מותג האגיס למכור את רוב החיתולים בשוק ובצוותא עם חיתולי פמפרס מכר בשנת 2006 כ-80 אחוז מהחיתולים החד-פעמיים.
בדומה לימי עבר, יש משפחות המגדלות את תינוקיהן ללא חיתולים מיומם הראשון.
טבל
טֶבֶל הוא כינוי הלכתי לתוצרת שלא הופרשו ממנה תרומות ומעשרות, וכן עיסה שלא הופרשה ממנה חלה. האיסור לאכול טבל מארץ ישראל הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות.
השם "טבל" הוא צירוף של שתי המילים "טב-לא", כלומר לא-טוב, בלתי מתוקן. טבל דרבנן הוא כינוי לבשר או פירות (שהתחייבותם כמתנה לכהן הוא רק מדרבנן, כגון מצוות חלה בחוצה לארץ) שלא הופרשו מהם תרומה ו/או מעשר.
מקור.
מקור המושג הוא בספר ויקרא: . הנאמר בפסוק "ולא יחללו" הוא מלשון חולין, שאין לעשות בו מעשה חולין ולכן אסור לאכול ממנו.
בפסוקים אלה מוזכר הטבל במילה "קודש" (מלשון קדוש) אך זה אותו הדבר, כמו שכותב הרמב"ם:
דיני הטבל.
תבואה קודם שהפרישו ממנה תרומות ומעשרות או חלקן נקראת 'טבל' ואסורה באכילה, לאחר ההפרשה, התבואה ניתרת ונעשית 'חולין'. ואילו יש סוברים כי כשיש מצוות נתינה לכהן, הפרשת המתן הוא רק "הכשר מצווה" אבל עדיין לא קיים כלום מצד המצווה עצמה.
בתוספתא מצוין עונש מיתה לעובר ואוכל טבלים: "ואלו הן שבמיתה האוכל טבל..", וכעין זה מופיע דעה זו בתלמוד בבלי "אמר שמואל מנין לאוכל את הטבל שהוא במיתה..שנאמר "ולא יחללו את קדשי בני ישראל..". היינו מיתה בידי שמים.
בתוצאה החמורה הזו הביע רבי יוחנן מאמר-אזהרה לזרז הקהל לתת מתנת זרוע לחיים וקיבה כהלכתה ואמר "כל האוכל מבהמה שלא הורמה מתנותיה כאילו אוכל טבלים".
חבר.
בתלמוד מבואר שאם חבר (תלמיד חכם) שלח לאדם אחר תבואה, אינו צריך לחשוש שמא היא טבל, 'חזקה לחבר שאינו מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן', ויש לתלות שהחבר עשר את התבואה מיד לכשהתחייבה.
דמאי.
אדם שקנה תבואה מעם הארץ, מאחר שאין ודאות שהקפיד להפריש מעשרות מתבואתו ומפירותיו, דינם 'דמאי' (דע מאי - דע מה), ואסורים באכילה עד שיפריש מהם תרומות ומעשרות, מלבד תרומה גדולה, שאף עמי הארץ הקפידו להפריש.
אמנם מכיוון שתקנת דמאי הותקנה על פי מציאות שבה רוב הפירות היו מעושרים, ומכיוון שמדין תורה הולכים אחר הרוב, חכמים הקלו באיסור דמאי והתירו להשתמש בפירות דמאי והתירו לעניים ולאכסניה לאכול דמאי. על כן, הדמאי כשלעצמו נחשב בניגוד לטבל לדבר הראוי לאכילה ולכן ניתן להשתמש בו לעירוב חצרות, עירוב תחומין ועירוב תבשילין, ומזמנים עם אדם שאכל דמאי.
דמאי בזמן הזה.
תקנת דמאי נוהגת גם בזמננו, לדעת החזון איש (שביעית סימן י), ולדעת הרב שלמה זלמן אוירבך (מנחת שלמה סימן סב) בזמננו בטלה תקנה זו ואין לה משמעות כיום. יצוין שבימינו מי שאינו מפריש מעשרות, לרוב גם אינו מפריש תרומה גדולה, ועל כן המציאות היא שונה.
Superdelegate
מצ'רטה (נפה)
נפת מצ'רטה (באיטלקית: Provincia di Macerata) היא נפה במזרחו של מחוז מארקה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,774 קמ"ר, ובשנת 2009 התגוררו בה 324,188 נפש. בירתה של הנפה בעיר מצ'רטה.
הנפה גובלת בנפת אנקונה במחוז מארקה בצפון, בנפת פרמו במחוז מארקה בדרום, באסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בדרום-מערב, בנפת פרוג'ה במחוז אומבריה במערב ובים האדריאטי במזרח.
צירי העל
ציר מיוחד
צירים מיוחדים
הצירים המיוחדים
סופר דליגייטס
פולמוס וארוס
פולמוס וארוס (מיוונית: מלחמת וארוס) הוא הכינוי של מספר מרידות שפרצו ביהודה עם מותו של המלך הורדוס, בתקופת הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
רקע היסטורי.
ההתנגדות היהודית לרומאים התחילה בראשית הנוכחות הרומאית ביהודה בשנת 63 לפנה"ס, את ההתנגדות הוביל המלך החשמונאי אריסטובולוס השני ושני בניו, אלכסנדר השני ומתתיהו אנטיגונוס השני. תחילה הם הובסו על ידי הכוחות הרומאים עד שפלישה פרתית לסוריה בשנת 40 לפנה"ס זימנה הזדמנות לשחרורה של יהודה ותודות לסיוע צבאי פרתי מתתיהו אנטיגונוס הצליח לכבוש את ירושלים ולהחיות את הממלכה החשמונאית.
אולם ניצחון זה לא נמשך לאורך זמן, הרומאים הצליחו לגרש את הפרתים מסוריה בשנת 37 לפנה"ס ובעזרת הלגיונות כבשו את יהודה ושמו את הורדוס כמלך מטעמם על הארץ. למרות שהורדוס התגלה כמנהלתן ומלך מוכשר ופעלתן, הוא נכשל בניסיונותיו להתחבב על נתיניו היהודים, ששנאו את משטר הדיכוי הקשה שהונהג תחת שלטונו, ואת יחסיו הידידותיים עם הרומאים.
מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס נתן את האות להתפרצות הזעם שהיה עצור בעם כל ימי מלכותו.
המרידות.
בצוואתו הורדוס הניח את בנו ארכלאוס כיורשו העיקרי, אולם כל עת שהצוואה לא קיבלה את אישור הקיסר אוגוסטוס, לא היה לה תוקף חוקי. כמו כן הורדוס אנטיפס התכוון לערער על הצוואה, בטענה שהוא צריך להיות היורש הראשי של הורדוס. העם הבין שארכלאוס זקוק לשקט תעשייתי ביהודה, כדי להבטיח את אישור מלכותו, ולכן החל לבוא אליו בדרישות שונות, כגון הקלה במיסוי ושחרור אסירים פוליטיים שנאסרו בימי הורדוס, אולם לצד דרישות אלו שהיו דרישות רגילות בזמן עליית שליט חדש, היו גם דרישות להדיח את הכהן הגדול יועזר בן ביתוס, ושפיטת האנשים שהיו מעורבים בהוצאת להורג של מתנגדי המלכות בזמנו של הורדוס.
תגובתו של ארכלאוס הייתה מהוססת. הוא נמנע מלדחות את דרישות העם ולהפעיל יד קשה כנגדם, אולם הוא גם לא קיבל אותם. הססנותו התפרשה כעמדה שלילית כנגד הדרישות. עם התקרבות מועד הפסח ארכלאוס החל לחשוש, שכתוצאה מעליית הרגל של המוני העם בחג ייווצרו מהומות בעיר, ולכן החנה פלוגה של חיילים בעיר, שבזמן החג נקלע לקרבות עם החוגגים, ושפיכות הדמים הגבירה את הזעם כלפי ארכלאוס, שעדיין לא קיבל את הלגיטימציה לשלטונו מן הקיסר. לאחר מכן ארכלאוס יצא לרומא כדי לאשר את שלטונו מידי הקיסר. מרירות העם גברה עם הופעתו בירושלים של סבינוס, שהיה הממונה מטעם הקיסר על רכוש הורדוס, ודרישתו לרשומה מלאה של נכסי המלך המת.
בינתיים פשטו המהומות ברחבי הממלכה: באדום התקוממו אלפיים מחייליו לשעבר של הורדוס. בציפורי התקומם יהודה בן חזקיה והצליח לבצע פשיטה מוצלחת על מחסני הנשק של הצבא, ולחמש את לוחמיו. בפראיה התקומם שמעון, שהיה פקיד ממונה מטעם המלכות, והחל לשדוד את הארץ. אתרונגאיוס ואחיו עסקו בפשיטות ברחבי הארץ.
המרד באדום הכריע את דודנו של הורדוס אחיאב, למצוא מקלט במבצרים שבחבל. גרטוס שהיה מפקד חיל הפרשים בצבא הורדוס, גייס את אנשי טרכון וסבסטי, פלש לפראיה והנחיל תבוסה לשמעון, בקרב שבמהלכו הוא אף הרגו.
נציב סוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס, שלח לגיון שחנה בירושלים, כדי לחזק את כוחות הצבא של הממלכה. במהלך שבועות תושבי ירושלים ביחד עם עולי הרגל מכל הארץ, הרימו את נס המרד והתבצרו מצפון להר הבית, בהיפודרום שבדרום העיר וליד ארמון המלכות במערב. סבינוס התבצר במגדל פצאל ושלח בקשה לווארוס לבוא לעזרתו, במקביל ציווה על הלגיונרים לתקוף את המורדים אשר חנו בהר הבית, ולאחר קרב שהסתיים בטבח, הם בזזו את אוצרות בית המקדש. בינתיים המורדים הטילו מצור, על הכוחות הרומאים שישבו בארמון המלך.
וארוס ירד מסוריה ליהודה, במטרה להחזיר את הסדר והשקט לממלכה ועמו שני לגיונות. תחילה החל אוסף את חילות העזר בארץ לפיקודו, ובנוסף קרא לעזרתו את חרתת הרביעי מלך הנבטים. וארוס שלח אחד מפקודיו לגליל, וזה הביס את יהודה בן חזקיה והחריב את ציפורי. וארוס עצמו עבר בשומרון ונתן לערבים רשות לבזוז מספר כפרים, והוא עצמו החריב את העיר אמאוס.
יעדו הבא של וארוס היה ירושלים. המורדים הבינו שלא יוכלו לעמוד מול צבאו העצום של וארוס, והעיר נכנעה בפניו. לאחר שדוכא המרד, וארוס שלח צבאו למבצעים לניקוי שאריות המרד, שבמהלכם נצלבו כאלפיים מורדים. יתר המורדים באדום נכנעו לפני הצבא הרומאי.
אסקולי פיצ'נו (נפה)