גם הפעם חלו מספר שינויים בהרכב הנבחרת, וזאת בעקבות ביטולה החריג של שיטת ה"פיפטי פיפטי" לקראת המשחק. יוחנן סוקניק הוותיק הוחלף על ידי גאזה פוקס, שהשתתף במשחק הראשון בטורניר הקודם, השוער יוליוס קליין הוחלף על ידי ישראל אלסנר ו"נוצ'ה" נודלמן הוחלף על ידי נתן פנץ, שנחשב אז לאחד השחקנים הצעירים המוכשרים ביותר בכדורגל העברי. בנוסף, פולק החליט כי בהרכב הפותח יוצבו האחים אברהם בית הלוי וג'רי בית הלוי, והייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הנבחרת שבה עלו שני אחים יחדיו בהרכב הפותח. לאחר הגעת הנבחרת לאתונה נערכו מספר אימונים באצטדיון לאופורוס, ששימש במשך שנים רבות אצטדיון הבית של פנאתינאיקוס, ובעקבות מזג האוויר הגשום באותה עת היה המגרש בוצי ולשחקני הנבחרת היה קשה להתרגל אליו.
ב-20 בפברואר 1938 נערך משחק הגומלין, לעיני כ-12,000 צופים. שחקני הנבחרת, ששמונה מהם שיחקו בשורות מכבי תל אביב, הפגינו את משחקם הטוב ביותר עד כה, והצטיינו בעיקר בהגנה. הקפטן רזניק הצליח למנוע מהכוכב היווני ויקליאדיס להפגין את כישוריו, ואילו שחקני ההתקפה של הנבחרת, בראשות נתן פנץ ופרי נויפלד, החמיצו הזדמנויות אחדות. בדקה ה-15 נפצע השחקן היווני סוטירידיס והוצא מן המגרש, ומאחר שבאותה עת לא הותרו חילופים הייתה ארץ ישראל ביתרון מספרי עד לסיום המשחק. לאורך המשחק כולו היו יחסי הכוחות שקולים, והוא הוכרע רק בדקה ה-90. השחקן היווני מארופולוס דחף את הקפטן גאזה פוקס תוך כדי מאבק על סף רחבת העונשין, אך השופט היוגוסלבי מיקה פופוביץ' החליט דווקא להעניק בעיטה חופשית ממרחק 16 מטרים לטובת יוון. שחקני ארץ ישראל ניסו לשכנע את פופוביץ' לשנות את החלטתו, אך הלה סירב, גם כאשר מארופולוס הודה שביצע עברה על פוקס. ויקליאדיס ביצע את הבעיטה בהצלחה וכבש שער, ומיד לאחר מכן שרק השופט לסיום המשחק, שהיה המשחק הרשמי האחרון של הנבחרת בגלגולהּ זה. בריאיון ל"חדשות הספורט" שפורסם ב-30 בנובמבר 1969 הודה פרי נויפלד כי, ביחד עם אברהם בית הלוי, הכה את השופט פופוביץ' לאחר המשחק. יוון המשיכה לשלב הבא מול הונגריה, וספגה בו את התבוסה הגדולה ביותר בתולדותיה, 1 - 11. לפני שעלתה על הספינה לכיוון ארץ ישראל ערכה הנבחרת משחק אימון בלתי-רשמי מול נבחרת עיר הנמל פיראוס, וניצחה בו בתוצאה 2 - 0, משערים של גאול מכליס ונתן פנץ.
המשחק נגד לבנון.
משחקה הרשמי האחרון של נבחרת ארץ ישראל לפני הקמת המדינה היה משחק ידידות נגד , שנחשבה באותה עת לאחת הנבחרות החלשות ביותר בעולם. המשחק נערך באצטדיון המכביה, לעיני כעשרת אלפים צופים. לראשונה בתולדות הנבחרת זומנו שחקנים מקבוצה של מרכז בית"ר - בית"ר תל אביב, והיו אלה המגן לוניה דבורין, החלוץ המרכזי ("צנטרפור" במונחי התקופה) ורנר כספי והשוער בנימין מזרחי. במהלך אספת ההכנה למשחק הודיע מרכיב הנבחרת ארתור באר כי על השחקנים להביא עמם למשחק נעלי כדורגל באופן עצמאי וכי יסופקו להם רק מדי הנבחרת.
לאורך כל המחצית הראשונה במשחק הרבו שחקני הנבחרת הארץ-ישראלית לבעוט לכיוון שערו של נ. סאיאד הלבנוני. מנגד הפגינו הלבנונים חולשה רבה בהגנה. כבר בדקה הראשונה של המשחק הצליח הקיצוני הימני הרברט מייטנר מהפועל ראשון לציון להכניע את סאיאד, ובדקה ה-11 הכפיל אברהם שניידרוביץ' (שני) ממכבי נס ציונה את יתרונה של ארץ ישראל. בנקודה זו החלו הלבנונים להגיב בהתקפות משל עצמם, אך לא הצליחו להכניע את השוער בנימין מזרחי. בהמשך המחצית חזרה ארץ ישראל ונטלה לעצמה את היתרון במשחק, ועד סיום המחצית הבקיעו גאול מכליס וורנר כספי שני שערים נוספים.
המחצית השנייה הייתה שקולה יותר מבחינת יחסי הכוחות. במהלך המחצית הוחלף הרץ המרכזי גאזה פוקס בעקבות פציעה, והשינוי הכפוי במערך המשחק של ארץ ישראל פגע ביכולת המשחק שלה. בדקה ה-50 של המשחק הצליחה לבנון להכניע את השוער מזרחי, אך כעבור 10 דקות הבקיע ורנר כספי את שערו השני במשחק, והתוצאה מול לבנון לטובת ארץ ישראל נותרה בעינה עד לשריקת הסיום. לאחר הבקעתו של שער זה ביקש מאמן נבחרת לבנון מארתור באר לא להביס את נבחרתו בצורה קשה מדי ולהשפילה שלא לצורך. באר העביר את הבקשה לשחקנים הארץ-ישראלים, שנעתרו לה והחלו למסור את הכדור זה אל זה, ללא ניסיונות התקפה ממשיים. הניצחון שהושג בסיום המשחק היה הניצחון היחיד של נבחרת ארץ ישראל במשחק רשמי.
פינחס חורגין
חיים ליף
חיים לִיף (באנגלית: Hayim Leaf; 27 בספטמבר 1912 – 2 במאי 1993) היה מבקר ספרות, מסאי, עורך ומחנך יהודי אמריקאי, מעורכי כתבי העת העבריים "בצרון", "הרופא העברי" ו"ניב", מרצה לספרות עברית בישיבה יוניברסיטי.
ביוגרפיה.
נולד ב-27 בספטמבר 1912 בסְטָרוֹבִּין שברוסיה (כיום בבלארוס) כחיים ליפשיץ, בן לזלמן ודבורה (חיניץ) ליפשיץ. בשנת 1928, בהיותו נער, היגר לארצות הברית.
בשנת 1933 קיבל תעודת הוראה בישיבה יוניברסיטי, ואחר כך קיבל שם תואר ראשון בשנת 1945 ותואר שני ב-1951. בשנת 1968 קיבל מהישיבה יוניברסיטי תואר דוקטור בספרות עברית, על הדיסרטציה הקדשה: "ד"ר פינחס חורגין: המחנך, העסקן, הסופר והחוקר".
ליף הצטרף לסגל הישיבה יוניברסיטי בשנת 1942, ונמנה עמו 36 שנה עד פרישתו כפרופסור לספרות עברית.
ערך במשך כשלושים שנה את הרבעון העברי "בּצָּרון", כתב עת ספרותי. כן ערך יחד עם נעמי בן-אשר את "The Junior Jewish Encyclopedia" ("האנציקלופדיה היהודית לצעירים"), וזכה על כך ב-Jewish Book Award בשנת 1958.
היה נשוי לאֶמה חוה לבית זוסקינד, עובדת סוציאלית ילידת וינה, שהיגרה לארצות הברית לאחר האנשלוס ב-1938.
חיים ליף נפטר בשנת 1993 בבית האבות ובית החולים הגריאטרי היהודי בברונקס שבניו יורק, עקב סיבוך של שבץ שלקה בו בשנה שלפני כן, בן 79 במותו. הותיר אחריו את אשתו, בן ובת וכן נכדים.
מסע העסקים של אבא
מסע העסקים של אבא (בסרבו-קרואטית: Otac na službenom putu, Отац на службеном путу) הוא סרט קולנוע יוגוסלבי משנת 1985 של במאי הקולנוע הסרבי אמיר קוסטוריצה על פי תסריטו של המשורר עבדולה סידראן (Abdulah Sidran).
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת ביוגוסלביה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומסופרת דרך עיניו של נער צעיר בשם מאליק. אביו מסה (Mesa) נחשד כעובד בקומינפורם ונשלח למחנה עבודה לאחר שהעיר באופן רשלני על קריקטורה בעיתון פוליטי.
הסרט מתחיל ביוני 1950 עם עובדי אדמה מקומיים השרים סרנדה מקסיקנית כיוון שבטוח יותר לשיר בשפה זו. והילדים מטפסים על עצים ומשחקים. הסרט מתרחש מתוך הפרספקטיבה של הילד מאליק, שאימו מספרת לו כי אביו נמצא במסע עסקים. מאליק גם סובל מסהרוריות כרונית.
לאחר זמן מה, אשתו וילדיו של מסה מצטרפים אליו בעיר זבורניק (Zvornik) ומאליק פוגש את מאסה (Maša), בתו של רופא רוסי. הוא מתאהב בה, אולם בפעם האחרונה שהוא רואה אותה, היא נלקחת על ידי אמבולנס.
בחתונה של דודו מצד אימו זיג'ה (Zijah), מאליק עד לפרשיית אהבים של אביו עם טייסת, שמאוחר יותר מנסה להתאבד באמצעות הכבל המשמש להדחת המים באסלה.
יוחנן המתבודד
יוחנן המתבודד, יוהנס המתבודד, יוהנס הסיכסטס (מילולית – יוחנן המתבודד בשתיקה), או אבא יוהנס (8 בינואר 454 - 7 בדצמבר 558) היה נזיר, אפיסקופוס, תלמידו של סבאס, מורו של קירילוס מסקיתופוליס ומראשי המאבק נגד האוריגניסטים (חסידי תורתו של אוריגנס).
בגיל 28 הוסמך כאפיסקופוס, תשע שנים מאוחר יותר פרש מתפקידו והתגורר בלאורה במשך 12 שנה, תקופה זו התחלקה בין 6 שנות התבודדות ושש שנות שירות. התבודד במדבר רובה במשך שש שנים נוספות ואז התבודד בתא שבלאורה במשך 48 שנים, נפטר בגיל 105.
תולדות חייו.
יוחנן נולד למשפחת אצולה נוצרית בניקופוליס אשר בארמניה הקטנה. בגיל 18, זמן מה אחרי שהוריו נפטרו והוא ירש את הונם, ייסד מנזר אליו צירף 10 נזירים וכן הקים כנסייה. בגיל 28 הוסמך כאפיסקופוס בעיר קולוניה. גם כאפיסקופוס המשיך לשמור על חיי הסתפקות במועט ונמנע ככל האפשר מרחצה מחשש שמישהו ואפילו הוא עצמו יראה את עירום גופו.
יוחנן הסתכסך בענייני מנהל וכספים עם פסיניקוס, מושל ארמניה שהיה גיסו (בעל אחותו מריה) ובגיל 37 החליט לפרוש ולעלות לרגל לירושלים.
בתחילה התגורר בבית זקנים שבנתה אודוקיה אולם המקום היה הומה מדי עבורו והוא העדיף מקום בו יוכל להתבודד. ב-491 הגיע אל הלאורה הגדולה בנחל קדרון מיסודו של סבאס, שם, כמו כל טירון עבד בהתחלה בעבודות השחורות אולם במהרה קודם לתפקיד מנהל האכסניה. אחרי שמילא תפקיד זה במשך זמן מה, קיבל תא בו התבודד בימות החול במשך 3 שנים והיה חלק מהקהילה בסופי השבוע.
בתום תקופת ההתבודדות מונה יוחנן לתפקיד מנהל המשק.
סבאס רצה להסמיך את יוחנן לכמורה ולשם כך הביא אותו לארכיאפיסקופוס אליאס. אליאס היה מוכן להסמיך אותו לכמורה באופן מיידי, אולם יוחנן התוודה כי לא רק שכבר קיבל הסמכה לכמורה אלא אף היה אפיסקופוס, וכי הגיע למדבר על מנת להתבודד. אליאס המופתע שחרר אותו מההסמכה והודיע לכולם שיוחנן רשאי להמשיך להתבודד. במשך ארבע השנים שלאחר מכן, התבודד יוחנן בתאו ואף לא בא בסופי שבוע לכנסייה. במהלך שנים אלו ראה רק נזיר אחד שמונה להביא לו אוכל. אחרי אותן ארבע שנים, עבר סבאס לבית שאן וכחלק מהשינויים עבר יוחנן (בגיל 50) למדבר רובה, שם התבודד במשך שש שנים נוספות.