פראוור נולד בבנדין שבפולין בתרע"ח, עלה לירושלים ב-1936 ולמד באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה כללית ולתולדות עם ישראל. את עבודת המאסטר כתב על השלכות השלטון הצלבני על היישוב היהודי בארץ ישראל. קיבל דוקטורט בשנת 1947, נושא הדיסרטציה היה "התיישבות הצלבנים והחיים בממלכת ירושלים הצלבנית", באותה שנה הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
שימש כמרצה בחוג להיסטוריה מאז 1944, בשנת 1956 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1958 התמנה לפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים. ב-1961 התמנה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
בשנת 1989 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". שנה לאחר מכן הלך לעולמו, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
תפקידיו הנוספים.
פראוור היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ממקימי אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של יד בן צבי, היה מראשי מכון ירושלים לחקר ישראל. החל משנת תשכ"ט שימש כעורך הראשי של האנציקלופדיה העברית. ערך גם את ספר היישוב.
מחקרו.
יהושע פראוור יצר למעשה את חקר תקופת הצלבנים כדיסציפלינה נפרדת וחשובה באקדמיה הישראלית. הוא התמחה בתולדות ימי הביניים וחקר בעיקר את ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לעומת חוקרים אירופאים, שחקרו יותר את מסעי הצלב עצמם. חלק גדול ממחקרו מוקדש לממלכת ירושלים הצלבנית.
יהושע פראוור התמקד בספריו בחיי הצלבנים בארץ ישראל, המתח הקיים במורשתם הדתית לבין ניכורם מן הארץ וכי מעולם לא הייתה אינטגרציה בין הצלבנים לבין העמים אותם כבשו. עסק בחיי הצבא הצלבנים, באורח חייהם, בחקלאות ובכלכלה, במערכת המשפט. פראוור רואה בבניית החברה הצלבנית בארץ את התפתחותה של חברה קולוניאלית וסבר כי הזרות שלהם בארץ היא מן הגורמים לנפילת ממלכתם. הוא הרבה לאמת את מחקריו הכתובים עם סיורים באתרים הצלבנים בארץ וכך גם לימד.
עסק גם ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת הצלבנים, בעלייה לארץ ישראל במאה השלוש עשרה, התפישה המשיחית של גאולת הארץ שרווחה אצלם, חיי החברה היהודית בארץ ישראל והיישוב היהודי בארץ. הוא התמקד בחקר היישוב היהודי בירושלים וחקר את אורח החיים בעיר עד לרמב"ן ובחן את התפישה הדתית של העיר בעיני היהודים.
רחוב על שמו נקרא בשכונת רמות בירושלים.
משפחתו.
אחיו החורג של פראוור הוא יהושע אפרון. פראוור היה נשוי להדסה לבית אייגס. בנם הוא אהוד פראוור.
מזמורי שלמה
מזמורי שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה בארץ ישראל בין השנים 70 ו-45 לפני הספירה. בספר 18 מזמורים, הדומים למזמורי התהלים.
שפת המקור וזהות המחבר.
אין כל ספק בין החוקרים כי הספר נכתב במקורו בעברית, וזאת על פי איכותו המכנית והגרועה של הנוסח שהשתמר ביוונית. אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי חסיד, יליד ירושלים, שחווה בעצמו את המאורעות בזמן כיבוש פומפיוס בשנת 63 לפני הספירה. בכל מקרה, המקור העברי אבד.
תוכן הספר ומשמעותו.
הספר שנכתב בסגנון המזכיר את ספר התהילים מיוחס לשלמה המלך אולם בגוף המזמורים אין זכר לשלמה. בספר מוזכרים שליטים יהודים בארץ ישראל שמסוכסכים זה עם זה, ואויב נכרי שכובש את ירושלים. מעובדות אלו ועוד הסיקו רבים מהחוקרים שמחבר הספר הוא יהודי פרושי מהפלג שהתנגד נחרצות למלכות החשמונאים וראה בהם שליטים לא לגיטימיים. הדמויות שמוזכרות בספר הן בין היתר הורקנוס השני, אריסטובלוס אחיו, ופומפיוס הרומאי שכבש את ארץ ישראל וביטל את עצמאותה המדינית. כמו כן מהמזמורים בספר ניתן ללמוד הרבה על היחסים המתוחים ששררו בארץ ישראל בתקופת חיבורו, ובמיוחד בין הפרושים והצדוקים.
בפרק ב מתייחס המשורר לרצח פומפיוס בחוף מצרים בשנת 48 לפנה"ס.
מזמורי אודות אשר לשלמה.
חיבור אחר ושונה (Odes of Solomon) נצטרף בכתבי יד רבים ונכרך יחדיו עם מזמורי שלמה, כאילו חוברו שניהם בידי אותו מחבר, אך ברור כי אין הדבר כן: בעוד ש'מזמורי שלמה' נראה חיבור יהודי, הרי ש'מזמורי האודות אשר לשלמה' (Odes of Solomon), הם נוצריים במפורש.
איזידורוס מסביליה
איזידורוס הקדוש מסביליה (בלטינית: Isidorus Hispalensis; 560 – 4 באפריל 636) היה בישוף, תאולוג, ומלומד ספרדי-רומאי מהתקופה הויזיגותית. נודע בזכות ספרו אטימולוגיות, שנחשב לאחת האנציקלופדיות הראשונות.
הוכרז כדוקטור של הכנסייה, ולעיתים נחשב לאחרון אבות הכנסייה.
ביוגרפיה.
נולד בקרטחנה שבהיספניה ועבר לסביליה בגיל צעיר (לפי גרסה אחרת נולד בסביליה). התייתם מהוריו בגיל צעיר ולמד אצל אחיו ליאנדר הקדוש , ומאוחר יותר החליפו בתפקיד בישוף סביליה. הוא סייע בהמרת דתם של הוויזיגותים, בני המעמד השליט שכבשו את ספרד במאה ה-5, מהזרם האריאני לאורתודוקסיה הקתולית, דתם של תושבי הארץ. כמו כן ישב בראש מועצות דתיות שונות.
איזידורוס חי בחצרם של הויזגותים. הוא היה היסטוריון שלהם וניסה לפאר את מעמדם. רבים מחשיבים את הוונדלים למי שבזזו את רומא בצורה החמורה ביותר, רק משום שאיזידורוס הדביק להם את הרס שכיות החמדה. זאת עשה על מנת לשבח את הוויזיגותים.
כמו כן, ידוע כי איזידורוס התנגד להתנצרות הכפויה שעברו היהודים על ידי הגותים בספרד.
מת בסביליה ב-4 באפריל 636. בשנת 1598, הוכרז כקדוש, ובשנת 1722 הוכרז כדוקטור של הכנסייה. יום חגו חל ב-4 באפריל.
יצירתו.
יצירתו העיקרית, "האטימולוגיות" , שנכתבה בלטינית במהלך הרבע הראשון של המאה ה-7, היא אנציקלופדיה בת 20 כרכים, המאגדת את כל הידע הדתי והחילוני של התקופה. אף כי מדובר בעבודת עריכה מחדש של אוסף מקורות יותר מבמחקר מקורי, נודעה לספר השפעה גדולה על דורות רבים של מלומדים בימי הביניים, והוא הופץ בעותקים רבים.
את הפרק ביצירה זו העוסק בחוק, פותח איזידורוס בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש". קטע זה צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי (Lex Baiwariorum) , שפורסם בשנים 744–748.
בנוסף לאטימולוגיות כתב איזידורוס גם חיבור על ההיסטוריה של הגותים, "ההיסטוריה של הגותים, הוונדלים והסואבים" (שתי גרסאותיו הושלמו כנראה בשנים 619 ו-624), וחיבורים תאולוגיים ומדעיים שונים.
מוזכר שמו גם בספר היוחסין:
ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים" (ספר יוחסין מאמר שישי).
איזידור הקדוש
איזידור הקדוש מסביליה
איגרת ירמיהו
איגרת ירמיהו, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לנביא ירמיהו ששלח אותו כביכול לעתידים לגלות בבלה. באיגרת 72 פסוקים.
איגרת ירמיהו כלולה בביבליה של הכנסייה הרומית והיוונית ובכתבי יד של תרגום השבעים הוא נכלל יחד עם מגילת איכה וספר ברוך בספר ירמיהו. בתרגום התנ"ך של לותר כלולה האיגרת כפרק שישי של ספר ברוך. חלק מהאיגרת, בנוסח יווני, נמצא במגילות מדבר יהודה.
שפת המקור וזהות המחבר.
הדעות בין החוקרים חלוקות אם הספר נכתב במקורו בעברית או ביוונית. המצדדים בהיות מקורו עברי נסמכים על איכותו המיכנית והגרועה של הנוסח שנשמר בידינו ביוונית. המצדדים במקורו ביוונית מסתמכים על ייחוס הכותב ליהודי אלכסנדריה במצרים ועל הקטע היווני שנמצא במגילות מדבר יהודה.
אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי וסבור כי האיגרת נכתבה במקורה עברית ויועדה ליהודים. זמן חיבורה של האיגרת הוא כנראה קדום יחסית. אברהם כהנא משער כי הספר חובר בין השנים 380 לפנה"ס - 330 לפנה"ס. הוא סבור כי האיגרת נכתבה בזמן שלטון מלכות פרס, וכבר ספר חשמונאים א' שחובר במאה השנייה לפנה"ס משתמש בה. עמדות אחרות מקדימות את כתיבת האיגרת למאה ה-5 לפנה"ס או מאחרות למאה ה-2 לפנה"ס. יחזקאל לויט מייחס את כתיבת האיגרת למצרים, על סמך התיאור של עובדי עבודה זרה כ"נרות רבות ידליקו לפניהם", אותו הוא מזהה כיום ההדלקה לפני סאיס.
הספר מיוחס לירמיהו הנביא אולם ברור כי הזיהוי אינו נכון, ויש הטוענים כי הזיהוי השגוי נעשה מאות שנים לאחר חיבור הספר, על ידי אחד המתרגמים.
תוכן הספר ומשמעותו.
האיגרת המיוחסת לירמיהו היא אזהרה אל בני ישראל היושבים בגלות בבל שלא יעבדו את אלילי הגויים, והוכחה על אפסותם של האלילים ואין-אונותם.
תמצית דבריו של המחבר הם: האלילים הם חסרי חיים, נטולי כוח, אינם יכולים לנוע ואף לא להציל את עצמם, וכל שכן להציל את העובדים אותם, או את העשוקים. האלילים נחותים אפילו מבעלי החיים המאוסים ביותר, שבכוחם להזיק, ולכן אין לעבוד אותם, ואין לקרוא להם בשם אלוהים. פולחן האלילים הוא בלתי מוסרי ומגונה.
הספר מסתיים בפסוק :"על כן אשרי איש צדיק אין אלילים לו כי לא תשיגהו כלימה".
האיגרת מהווה מעין הרחבה של פרק י' בספר ירמיהו. החוקרים חלוקים איזה נוסח של ספר ירמיהו, נוסח המסורה או נוסח תרגום השבעים, עמד בפני מחבר האיגרת. היו שטענו ששני הנוסחים עמדו בפני המחבר.
סנטיאגו קלטרווה
סנטיאגו קלטרווה ואלס (בספרדית: Santiago Calatrava Valls, נולד ב-28 ביולי 1951) הוא אדריכל ומהנדס ספרדי יליד חבל ולנסיה, בעל סגנון ייחודי, הבונה בניינים ציבוריים וגשרים תלויים ברחבי העולם. קלטרווה משלב בעבודותיו את הידע ההנדסי הרב שלו עם כישרון אדריכלי כדי ליצור מבנים קלים ואסתטיים בהשראת עולם החי והצומח.
קורות חייו.
קלטרווה, יליד ולנסיה, הוא בוגר בית הספר הגבוה לאדריכלות בעיר.