מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס נוּמֶרִיוּס נוּמֶרִיָאנוּס (בלטינית: Marcus Aurelius Numerius Numerianus; 253 - נובמבר 284) היה קיסר רומא בין קיץ 283 ועד הירצחו בנובמבר 284 ושלט על האימפריה הרומית לצד אחיו הבכור, קארינוס. בחלוקת הסמכויות בין השניים, היה נומריאנוס אחראי על הפרובינקיות המזרחיות. השניים היו בניו של קארוס, גאלי שהפך למפקד המשמר הפרטוריאני תחת שלטונו של פרובוס.
המקורות ההיסטוריים על חיי נומריאנוס בעייתיים ומסתמכים על המידע (השגוי בחלקו) בהיסטוריה אוגוסטה. נומריאנוס וקארינוס עלו לשלטון במהלך משבר המאה ה-3 באימפריה הרומית, לאחר מרד שיזמו לגיונות רומיים שהיו מוצבים במעלה הדנובה, ברייטיה ובנוריקום, נגד הקיסר הרומי פרובוס. כוחותיו של הקיסר שהיו מוצבים בסירמיום (כיום סרמסקה מיטרוביקה בסרביה) שינו את נאמנותם ורצחו את פרובוס. קארוס, שהיה כבר בן שישים, החליט להמליך את בניו לקיסרים, על מנת לייסד שושלת. נומריאנוס ואביו פנו להילחם באימפריה הסאסאנית בעוד שקארינוס לקח על עצמו את ניהול ענייני החלקים המערביים של האימפריה בתור אוגוסטוס.
בסתיו 284, במהלך מלחמותיו נגד הסאסאנים במזרח, נמצא נומריאנוס מתבוסס בדמו. מפקד המשמר הפרטורייני שלו וחותנו קצין בשם אפאר (Aper). הואשם במותו, אם כי נסיבות הירצחו אינן ברורות אך מחקרים היסטוריים של העת החדשה מעלים השערה כי הרוצח היה למעשה עושה דברם של קושרים ובראשם אחד משרי צבאו של נומריאנוס, דיוקלטיאנוס. לאחר שדיוקלטיאנוס הוציא להורג את אפאר הוא הכריז על עצמו כקיסר לצד ולמעשה כנגד קארינוס, למורת רוחו של זה האחרון. הדבר הוביל למאבקי כוח נוספים באימפריה הרומית, מהם יצא הקיסר החדש, דיוקלטיאנוס, כשידו על העליונה.
בי&quot;ס חוגים
בית ספר חוגים
לגו. מחנה ריכוז, 1996
לגו. מחנה ריכוז, 1996 (בפולנית: LEGO. Obóz Koncentracyjny) היא עבודת אמנות הבנויה מחלקי המשחק לגו ומהווה דגם של מחנה ריכוז גרמני, האסירים ואנשי הסגל שלו ומעשי העינויים והרצח המתרחשים בו. העבודה נוצרה בשנת 1996 על ידי האמן הפולני זביגנייב ליברה (Zbigniew Libera).
העבודה.
העבודה מורכבת משבע קופסאות בגדלים שונים, המכילות ערכות (Kit) של חלקי לגו להרכבה. הקופסאות המכילות את הערכות מעוצבות בסגנון גרפי זהה לערכות הרכבה מקוריות של חברת לגו ונושאות את תמונות הדגמים. לוגו החברה מופיע על הקופסאות ולידו הכיתוב: עבודה זו של זביגנייב ליברה נתמכה (sponsored) על ידי לגו.
שבע הקופסאות מכילות ערכות הרכבה של מספר דגמים:
העבודה נוצרה בשלושה עותקים. שניים מהם נמכרו למוזיאונים - המוזיאון היהודי של ניו יורק ובית ההיסטוריה בבון. השלישי נמכר לאספן פרטי.
העבודה הוצגה בגרסאות שונות שלה במוזיאונים ובגלריות ברחבי העולם. בין השאר הוצג תיעוד של העבודה ב-2008 במסגרת התערוכה "שדים" במוזיאון בת ים.
יצירת העבודה.
ליברה ציין בראיון עמו כי ברקע ליצירת העבודה עמדה השתיקה בפולין בימי ילדותו אודות גורלם של יהודי פולין והיהודים קורבנות מחנות הריכוז וההשמדה בכלל: קיום המחנות לא הוסתר, אך קורבנותיהם הוזכרו כפולנים בלבד. יצירת העבודה הייתה לדבריו תגובה מצדו לשתיקה זו.
העבודה נוצרה בעקבות פעילותו של ליברה יחד עם המרכז לאמנות עכשווית בעיר ורשה שבפולין, אשר קישר אמנים עם נותני חסות שונים שהציעו לממן את עבודתם. הסניף המקומי של חברת לגו הזמין את ליברה להשתמש בחלקים מתוך קטלוג החברה. לדברי ליברה, הוא התכוון בתחילה לבנות דגם של מוסד חברתי כגון בית חולים, בית סוהר או גולאג, ואולם בסופו של דבר בנה דגם של מחנה ריכוז.
החלקים ששימשו אותו לבניית הדגמים נלקחו כמעט כולם מתוך ערכות הרכבה של חברת לגו, והוא יצר בעצמו חלקים בודדים נוספים (גדרות התיל, שערים ושינויים קלים במבנה הגגות). כדמויות האסירים שימשו את ליברה דמויות לגו של שלדים, שנלקחו מתוך ערכה להרכבת משחק של שודדי ים. דמויות השומרים נלקחו מערכה המכילה דמויות שוטרים.
התגובות לעבודה.
עבודה זו של ליברה עוררה תגובות עזות ומעורבות. ליברה הואשם על ידי מבקרי אמנות שונים ועל ידי ניצולי שואה בטריוויאליזציה של השואה. מנגד נשמעו תגובות חיוביות רבות לעבודה. מבקר התרבות סטפן פיינסטיין כתב: המרכיבים של זוועה שכזו מתקיימים בתוך תרבותנו. כל מה שדרוש הוא האדם הנכון ש"ירכיב" את החלקים בסדר הנכון.
חברת לגו טענה כי לא ידעה על כוונותיו של ליברה בעת שנתנה לו רשות שימוש בחלקי משחק שלה. היא לא הגיבה להצגת העבודה בפולין, אך יצאה נגד הכוונה להציגה בדנמרק ואף נקטה צעדים משפטיים כדי למנוע זאת. החברה חזרה בה מכך בהמשך, מסיבות משפטיות ובלחץ כלי התקשורת שם. בכל אתר בו מוצגת העבודה מובאת הסתייגות מטעמה והבהרה כי היא איננה עומדת מאחוריה.
בעקבות יצירת העבודה דחה ליברה הזמנה להעלות תערוכה של עבודותיו בביתן הפולני בביאנלה של ונציה ב-1997. הוא דחה את ההזמנה משום שאוצר הביתן התנה אותה בהשמטת עבודת הלגו מן התערוכה.
שכר כחיל
זיגפריד יעקבזון
זיגפריד יעקבזון (גרמנית: Siegfried Jacobsohn; 28 בינואר 1881 – 3 בדצמבר 1926) היה עיתונאי, סופר ומבקר תיאטרון גרמני ממוצא יהודי.
יעקבזון נולד בברלין בירת גרמניה. בגיל 15 עזב את ספסל הלימודים והצליח, למרות היעדר תעודות סיום בית ספר, להתקבל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת הקיסר וילהלם בעיר. הוא למד בין היתר אצל אריך שמידט, אולריך פון וילמוביץ-מולנדורף ומקס הרמן. לצִדם, הושפע מן הכתיבה של מקסימיליאן הארדן ופריץ מאוטנר ואף קיים שיחות עם שחקנים כמו אלברט בסרמן ויאקוב טידקה.
ב-1905 הקים את "די ולטבינה" ("Die Weltbühne") – כתב עת לנושאי תיאטרון, שב-1918 הפך לכתב-עת תרבותי ופוליטי, שהיה מזוהה עם השמאל הפציפיסטי של רפובליקת ויימאר. לכתב העת כתבו בין היתר קורט הילר, אוטו להמן-רוסבילדט, היינריך שטרובל ליון פויכטוונגר ופרידריך זיבורג; אך שני הכותבים החשובים ביותר היו קורט טוכולסקי וקרל פון אוסייצקי. השניים גם ערכו את השבועון לאחר מותו של יעקובזון. טוכולסקי כתב על יחסיו עם יעקבזון בביוגרפיה "ויטה" ("חיים") שכתב בשוודיה, שאליה גלה לפני מותו: "טוכולסקי חייב למוציא לאור של העיתון, זיגפריד יעקבזון, שמת בשנת 1926, את כל מה שהפך להיות".
זיגפריד יעקובזון
טאלהיים (היילברון)
טאלהיים (בגרמנית: Talheim) היא עיירה במחוז היילברון במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה. היא ידועה בדרך כלל ביינות שלה, בטורניר הטניס "Heilbronn Open" שמתנהל בפארק התעשייתי שלה, ובנוסף, מוכר קבר אחים מסביבות שנת 5000 לפנה"ס שהתגלה בה בשנת 1983. בקבר נמצאו שרידים של 34 גופות, וזהו אחד הסימנים המוקדמים לאלימות מאורגנת בתקופה הנאוליתית הקדומה באירופה.
גאוגרפיה.
מיקום.
טאלהיים ממוקמת לאורך נהר בחלקו הדרומי של מחוז היילברון, הגבול הצפוני גובל בעיר היילברון ובדרום בעיר בלופן אם נקאר. בחלק הצפון-מזרחי של העירייה נמצא הר הייגרן, שגובהו 285 מטרים.
עיירות סמוכות.
הערים, העיירות והכפרים הסמוכים לעיר טאלהיים הם כגון היילברון, אילספלד ואונטר גרופנבאך.
היסטוריה.
אנשים התיישבו באזור טאלהיים כבר בתקופה הנאוליתית. השלדים ופריטי החרסינה שנחפרו מצביעים על כך שהם הושקעו לאחר 4900-5000 לפנה"ס. מקורה של טאלהיים של ימינו הוא במאה ה-6 או ה-7 לספירה. טאלהיים תועדה לראשונה בשנת 1230. שליש ממנה נשלט על ידי משפחת ג'נמינגן משנת 1499, ושני השלישים הנותרים הובאו לידי הגרמנים.
אזורי מגורים רבים בטאלהיים פותחו לאחר מלחמת העולם השנייה, כמו בית ספר חדש בעיר הנוסד בשנת 1966, תעלה חדשה הוקמה וארורגנו מחדש כרמים ושטחים מעובדים והקימו אזורי תעשייה.
דמוגרפיה.
בטאלהיים ישנו ארגון פרוטסטנטי וארגון קתולי אחד. נכון לשנת 2004 יש 2,076 חסידים פרוטסטנטיים ו-1,523 חסידים קתולים. עד שנת 1942 היה לטאלהיים ארגון יהודי גדול.
הנהלה.
קונגרס.
הבחירות לפרלמנט בטלהיים יכללו 14 חברים בתוספת היו"ר.
הסמל.
העיצוב: זרוע תחתונה לבושה באדום הבולטת מהקצה השמאלי, ומחזיקה סכין ענבים בצבעים שחור-לבן.
תבנית היד המחזיקה סכין ענבים מופיעה על סמלה של טאלהיים משנת 1550. לכך נוספו כוכבים ופרחים מהמאות ה-17 וה-18. עיצובים אחרים מופיעים על החותם בסביבות 1903. בשנת 1930 אימצה טאלהיים עיצוב ישן כסמלה, המבוסס על חותם 1746. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלף בטעות סכין הענבים במגל. הוא תוקן בשנית בשנת 1961 ע"פ הצעת ארכיון המדינה "באדן-וירטמברג". ב-15 במרץ 1963 אושר הסמל על ידי משרד הפנים של באדן-וירטמברג וקיבל את הסמל.
כלכלה.
תנועה.
הכביש הפדרלי B27 , עובר ממרכז טאלהיים לחלקה המערבי הגובל באזור התעשייה ראוהר-שטיך.
אדוארדס
עמנואלה טרויזן-סמי
מחשוב עננים
יחיא אלקאפח
חוק שיווי זכויות האישה
חוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951 נועד להבטיח שוויון זכויות לנשים. החוק בא להוסיף על זכויות האישה ולא לגרוע מהן. "מטרתו של החוק, כפי ששמו מעיד עליו, היא להשוות אשה לאיש, ולמנוע ולעקור כל אפליה משפטית שהיא לרעת האשה".
החוק הוגש לאספה המכוננת על ידי הממשלה, בהתאם לקווי היסוד של הממשלה הראשונה, שבהם נאמר: "יקויים שוויון מלא וגמור של האשה - שוויון בזכויות ובחובות, בחיי המדינה, החברה והמשק ובכל מערכת החוקים", ואושר בכנסת ב-17 ביולי 1951.
סעיפי החוק.
לב החוק ניתן (שלימים הפך לסעיף 1א (א)), המבטיח שוויון בין האשה והאיש: "דין אחד יהיה לאשה ולאיש לכל פעולה משפטית; וכל הוראת חוק המפלה לרעה את האשה, באשר היא אשה, לכל פעולה משפטית - אין נוהגים לפיה".