אצל אדם בריא, אינסולין משתחרר מתאי הבטא שבלבלב כתגובה לעלייה ברמת הסוכר בדם, מה שממריץ את ספיגת הגלוקוז בשריר, בכבד ובשומן, וכך מחזיר את הגלוקוז בדם לרמתו התקינה. סוכרת מתרחשת כאשר תאי הבטא אינם משחררים מספיק אינסולין או כאשר מתפתחת תנגודת לאינסולין, וכתוצאה מכך רמות הסוכר בדם גבוהות.
ישנם שני סוגים עיקריים של סוכרת: סוכרת נעורים (או סוכרת מסוג 1) וסוכרת מסוג 2, הצורה הנפוצה ביותר. סוכרת בילודים היא סוג מונוגני נדיר של סוכרת מסוג 1 המופיע לאורך הלידה או מעט אחריה. בשנת 1984, אשקרופט ועמיתיה מצאו כי התפקוד של תעלת אשלגן הרגיש ל- ATP (תעלת KATP) בממברנת התא של תאי בטא בלבלב היא קריטית לקישור רמות הגלוקוז בדם להפרשת אינסולין. הם טענו שמוטציה שגרמה לפתיחת תעלת KATP לצמיתות תפגע בשחרור האינסולין. עשרים שנה לאחר מכן, זוהו מוטציות אלו והוכחו כגורם לסוכרת בילודים.
חידושים במחקר.
מחקרים תפקודיים הראו כי מוטציות בערוץ KATP שנמצאו בסוכרת בילודים פוגעות ביכולתו של ATP לסגור את התעלה ולעורר את שחרור האינסולין. אשקרופט שיערה שתרופות שיכולות לסגור ישירות את תעלת KATP, ולעורר את שחרור האינסולין יהוו טיפול לסוכרת בילודים. ידוע כי תרופות סולפונילוריאה סוגרות ישירות את תעלת KATP ונמצאות בשימוש בבטחה לטיפול בסוכרת מסוג 2 במשך שנים רבות. על סמך ידע זה, חולים רבים עם סוכרת בילודים עברו מזריקות אינסולין לתרופות סולפונילוריאה דרך הפה. המעבר מזריקות אינסולין לטיפול בטבליות הביא לבקרת גלוקוז טובה והקלו על איכות חיי המטופלים. תובנות מהמחקר על סוכרת בילודים הובילו בין היתר להבנה טובה יותר של ההשפעה של היפרגליקמיה כרונית בסוכרת מסוג 2.
היידימרי סטפנישין-פייפר
היידימרי מרתה סטפנישין-פייפר (באנגלית: Heidemarie Martha Stefanyshyn-Piper; נולדה ב-7 בפברואר 1963) היא אסטרונאוטית אמריקאית לשעבר, אשר השתתפה בשתי משימות חלל; sts-115 ו-sts-126. לפני כן שירתה בחיל הים בתפקידי חילוץ והצלה של ספינות והגיעה לדרגת קפטן בחיל הים האמריקאי.
ילדותה ותחילת דרכה.
סטפנישין-פייפר נולדה ב-7 בפברואר 1963 בסיינט פול, מינסוטה למייקל ( אב ממוצא אוקראיני) ואדלהיד (אם ממוצא גרמני) סטפנישין. את לימודיה סיימה בתיכון דרהאם הול וסיימה תואר ראשון בהנדסה מכנית ב-1984 ותואר שני בהנדסה מכנית ב-1985 באוניברסיטת MIT. סטפנישין-פייפר התחתנה עם גלן. א. פייפר ונולד לה ילד אחד.
קריירה בחיל הים.
במהלך לימודיה באוניברסיטה, קיבלה הסמכה צבאית בתחום חילוץ והצלה של ספינות, את אימוניה והסמכתה השלימה במרכז האימונים לצלילה וחילוץ בפנמה סיטי בפלורידה.
סטפנישין-פייפר השתתפה בכמה משימות חילוץ ביניהן חילוץ מכלית האקסון משרטון בהוואי והכינה את התוכניות למשיית הצוללת הפרואנית פאקוצ'ה.
קריירה בנאס"א.
סטפנישין-פייפר נבחרה כמועמדת להיות אסטרונאוטית על ידי נאס"א ב-1996. היא התאמנה ונבחנה במשך שנתיים במתחם האימונים ע"ש ג'ונסון ביוסטון, טקסס שבמהלכן הוכשרה והוסמכה להיות אסטרונאוטית כמומחית מטען. היא השתתפה בשתי משימות חלל בפרויקט המעבורות, STS-115 ו-STS-126. במקביל, לקחה חלק במספר ועדות, כגון הוועדה בנושא מטען מועיל של המעבורת, שם שימשה כנציגת האסטרונאוטים, הוועדה להליכת חלל וכן פיקדה על משלחת ניסוי במסגרת פרויקט NEEMO , בו שולחים אסטרונאוטים ואנשי מקצוע אל מתחת לפני הים.
משימות חלל.
סטפנישין-פייפר השתתפה בשתי משימות חלל, במהלכן שהתה בחלל 27 ימים וביצעה 5 הליכות חלל שהצטברו לסך כולל של 33 שעות ו-42 דקות.
sts-115.
סטפנישין-פייפר המריאה לחלל למשימתה הראשונה ב-9 בספטמבר 2006, לאחר שההמראה נדחתה פעמיים, על סיפון מעבורת אטלנטיס, במטרה להרכיב חלקים, p3 ו p4 על תחנת החלל הבינלאומית. במהלך המשימה יצאה לשתי הליכות חלל ונהייתה האישה השמינית לבצע הליכת חלל.
הליכת חלל ראשונה- הליכת החלל הראשונה של סטפנישין-פייפר, נמשכה 5 שעות ו-26 דקות ובוצעה ביחד עם האסטרונאוט ג'ו טאנר . במהלכה חיברה סטפנישין-פייפר את כבלי התקשורת של החלקים p3/p4 לשאר התחנה, פתחה את הלוחות הסולאריים על p4 והרכיבה את מערכת ה-SRAJ, שאמורה לסובב את הפאנלים הסולאריים לכיוון השמש.
הליכת חלל שנייה- הליכת החלל השנייה של סטפנישין-פייפר ( הייתה ההליכה השלישית במשימה), נמשכה 6 שעות ו-42 דקות, במהלכה השלימה סטפנישין פייפר ביחד עם ג'ו טאנר את ההכנות להפעלת p3/p4 והחליפה את האנטנה באזור.
סטפנישין פייפר חזרה לכדור הארץ ב-21 בספטמבר 2006. במהלך מסיבת העיתונאים לאחר החזרה התעלפה פעמיים.
כשנשאלה בריאיון לפני הטיסה על מחשבותיה בקשר לחקר החלל אמרה:
"בשבילי, חקר החלל הוא עוד התקדמות טבעית בשביל שבו הולכים בני האדם, כל עוד אנחנו מתפתחים יותר ויש לנו את הטכנולוגיה להגיע רחוק יותר. לפני אלפי שנים בני אדם הלכו עד לגבעה הקרובה, מעבר להר, מעבר לנהר. זה הוביל אותנו לעבור אוקיינוסים. ואז חשבנו "אוקיי, בואו נגיע לשמיים". עכשיו יש לנו מטוסים ואנחנו יכולים לעוף. יש לנו צוללות ואנחנו יכולים להגיע אל מתחת לים. אותו דבר קורה גם כשאנחנו מסתכלים אל השמיים, רואים את הכוכבים והפלנטות וחושבים "מה יש שם… אנחנו סקרנים". אנחנו, בתור בני אדם תמיד רוצים לדעת מה יש שם בחוץ... אולי נלמד משהו שיוכל לעזור לנו לפתור את הבעיות שיש על כדור הארץ".
sts-126.
סטפנישין-פייפר יצאה למשימת החלל השנייה שלה ב-15 בנובמבר 2008, על סיפון מעבורת האנדוור במטרה להעביר מיכל אספקת חנקן ללוחות הסולאריים ולטפל ולשמן את מערכת ה-SRAJ.
הליכת חלל ראשונה- בהליכת החלל הראשונה, שנמשכה 6 שעות ו-52 דקות, ביחד עם האסטרונאוט סטפן ג. בואן, סטפנישין-פייפר החליפה את מיכל אספקת החנקן, הסירה את הכיסויים התרמיים באזור המודול היפני, בו אמור להתחבר מתקן אחר במשימה sts-127 והתחילה לנקות, לשמן ולהחליף 11 מתוך 12 המסבים במערכת ה-SRAJ.
תוך כדי העבודה על ה-SRAJ, כשניקתה גריז אשר נשפך מאקדח הגריז על ארגז הכלים, היא דחפה אותו בטעות הצידה והוא עף ממנה ונכנס למסלול הקפה סביב כדור הארץ, עד שנשרף באטמוספירה ב-3 באוגוסט 2009.
הליכת חלל שנייה- בהליכת החלל השנייה, שנמשכה 6 שעות ו-45 דקות, ביחד עם האסטרונאוט רוברט שיין קימברו, סטפנישין-פייפר העבירה שתי עגלות ציוד כתשתית להקמת מסבך S6 בצד ימין, בנוסף החליפה מיסבים, ניקתה ושימנה את מערכת ה-SRAJ ושימנה את הקצה של הזרוע הרובוטית של התחנה.
הליכת חלל שלישית- בהליכת החלל השלישית, שנמשכה 6 שעות ו-57 דקות, ביחד עם האסטרונאוט סטפן ג. בואן, סטפנישין פייפר סיימה את לנקות, לשמן ולהחליף מיסבים במערכת ה-SRAJ.
החללית נחתה בחזרה על כדור הארץ ב-30 בנובמבר 2008, לאחר 15 ימים בחלל.
סטפנישין-פייפר פרשה מנאס"א ביולי 2009 וחזרה לשרת בחיל הים.
לאחר פרישה מנאס"א.
לאחר פרישתה מנאס"א, התמנתה סטפנישין-פייפר להיות קצינת טכנולוגיה הראשית (CTO) במפקדת המערכות הימיות (NAVSEA) שם ביצעה תהליכי ארגון מחדש ואיחוד הפעילויות למשרד טכנולוגי אחד.
ב-2011 מונתה למפקדת חטיבת קרדרוק הממוקמת במרילנד. החטיבה אחראית על מחקר, פיתוח וליווי הפיתוחים אחרי הטמעתם במערכות הימיות.
ב-2013 התמנתה למפקדת חטיבת התחזוקה במרחב הדרום מערבי של חיל הים (SWRMC) בסן דייגו, קליפורניה שם שירתה עד 2015, אז פרשה.
כיום היא חיה באוק הרבור במדינת וושינגטון.
קתרין ברשיניאק
קתרין ברשיניאק (בצרפתית: (); 12 ביוני 1946) היא פיזיקאית צרפתייה. מחקרה העיקרי עוסק בצברי אטומים, קבוצות קטנות של אטומים, ותכונותיהן המשתנות לפי גודל. עבור הישגיה המדעיים בתחום הוענקו לה מספר פרסים, בין היתר פרס יוקרתי של האקדמיה הצרפתית למדעים ב-1991 ומדליית כסף של המרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) ב-1994. היא הייתה מנכל"ית CNRS בין השנים 1997–2000 ונשיאתו בין השנים 2006–2010. כיהנה כנשיאת המועצה הבינלאומית למדע (ICSU) בין השנים 2008–2011 וכנשיאת המועצה העליונה לביוטכנולוגיה (HBC) בין השנים 2009–2010. מונתה כמזכירה קבועה של האקדמיה הצרפתית למדעים בין השנים 2011–2018.
קורות חיים.
ברשיניאק נולדה בשנת 1946 בפריז, כאחות בכורה לשני אחים. הוריה, אנדרה וג'ין טיילק , היו אקדמאים ופרופסורים באוניברסיטת פריז. אביה היה פיזיקאי גרעיני, מנהל המחלקה הפיזיקלית והכימאית ב"מכון קירי" והנציב העליון במרכז לאנרגיה אטומית בצרפת (CEA) . אמא של ברשיניאק הייתה פיזיקאית.
במקור היא התעניינה במתמטיקה וספרות צרפתית, ואת לימודיה היא התחילה במתמטיקה. לאחר מכן שינתה את מסלול לימודיה לפיזיקה. את ההחלטה לשנות את מסלול לימודיה היא עשתה בעיקר כי חברת הסטודנטים לפיזיקה מצאה חן בעיניה.
קתרין נישאה בשנת 1969 לפיליפ ברשיניאק, גם הוא פיזיקאי, אותו היא הכירה בזמן לימודיה ב"אקול נורמל" בפריז (מוסד יוקרתי ביותר להכשרת חוקרים בצרפת. עם בוגריו נמנים הבולטים באנשי המדע והרוח בצרפת, מהם כמה זוכי פרס נובל). לזוג שלושה ילדים. בנה הבכור הוא מהנדס, בנה השני הוא שחקן גולף מקצועי בצרפת ובתה היא מורה לספרות.
השכלה.
את תארה הראשון השלימה ברשיניאק באקול נורמל סופרייר (École normale supérieure) את תארה השני סיימה בפקולטה למדעים באורסיי בשנת 1971, ואת הדוקטורט שלה סיימה בשנת 1977 באוניברסיטת פריס סוד (Paris-Sud University ). את הפוסט דוקטורט שלה עשתה בקנדה בין השנים 1979–1980.
קריירה.