ב-1969 הוסכם על הקמת יישוב קבע במקום על ידי הסוכנות היהודית, שאליו יצטרפו תושבים נוספים. הסוכנות הקימה עשרה מבנים ליישוב הקבע שהושלמו ב-1973, אך שלוש המשפחות המיסדות דרשו שהסוכנות תחזיר להם את ההשקעה במקום. לבסוף שלוש המשפחות היו אלו שקנו את הבתים שבנתה הסוכנות. ב-1977 שר החקלאות אריאל שרון הסדיר סופית את מעמדו של היישוב ואת חוזי החכירה שלו. בבעלות המושב גם תחנת דלק ומסעדה המופעלת על ידי חברת פז.
מרכז ויידור.
בקרבת המושב בסמוך לצומת חצבה נמצא "מרכז ויידור" שהוא מרכז המבקרים של הערבה. במרכז מסופר סיפורו של עץ השיזף העתיק וחלק מהמייצגים צולמו בעין חוסוב, תמר המקראית, בעקבות שיתוף פעולה בין רשות העתיקות למרכז ויידור מתוכננת במקום תצוגה קבועה של ממצאים ארכאולוגיים מהאזור.
נווה זוהר
נְוֵה זוֹהַר הוא יישוב קהילתי חילוני לחופי ים המלח, השייך למועצה אזורית תמר, אשר מהווה את היישוב הנמוך בעולם.
היישוב שוכן מדרום לאזור המלונות של ים המלח שבעין בוקק, ופחות מקילומטר צפונית לו נמצא מלון לאונרדו קלאב (הדרומי שבמלונות ים המלח).
שמו של היישוב ניתן לו על שם נחל זוהר שנשפך אל ים המלח בקרבתו ועל שם מצד זוהר הסמוך אליו ממערב. מהיישוב נוף מזרחה אל עבר דרום מזרח ים המלח ואזור העיר המקראית צוער.
היסטוריה.
היישוב תוכנן בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין, בוגר בית הספר באוהאוס בגרמניה, וקם בשנת 1964 כיישוב עובדים עבור עובדי מפעלי ים המלח. בסמוך לו הוקם מוזיאון בית היוצר, אף הוא בתכנונו של מסטצ'קין. בניין המועצה האזורית תמר נמצא ביישוב, ולצדו שוכן בית הספר היסודי האזורי תמר על שם יואב גבעתי.
מנחת נווה זוהר.
סמוך ליישוב הוקם מנחת אזרחי לתעופה קלה, אך הוא הוצף בשנות ה-2000 על ידי בריכות האידוי של מפעלי ים המלח.
עין יהב
עֵין יַהַב הוא הראשון והגדול במושבי הערבה, המשתייך למועצה אזורית הערבה התיכונה. נכון ל-2020, הוא מונה כ-880 תושבים.
חלק גדול חברי המושב עוסקים בחקלאות, בעיקר בגידול ענבים, מלונים, פלפלים, עגבניות ותמרים.
בתחילת שנת 2010 חל שינוי במגמת התעסוקה במקום ותושבים רבים עברו לעסוק בתיירות, צימרים, הסעדה ואטרקציות נוספות שהוקמו במושב.
במושב עין יהב פועלת תנועת הנוער 'התנועה החדשה' שם זמני, לאחר עשרות שנים בה פעל הנוער במסגרת בני המושבים.
בתחום המושב שרידי מצודה רומאית, שישבה על צומת דרכים קדום בערבה. ממזרח למושב, בשיפולי הרי אדום, נמצאים מכרות הנחושת הגדולים של פונון המקראית.
הקמת המושב.
בשנת 1952 הגיעו עשרות גדנ"עים לעין יהב, שהיה עד אז נקודת מצפה חקלאית של השח"ל (שירות חלוצי לישראל). הגדנ"עים הקימו בה את החווה השנייה של הגדנ"ע בערבה, שלאחר כשנה פורקה. בשנת 1958 הגו שי בן אליהו וחגי פורת את רעיון הקמת יישוב בעין יהב. כנהוג באותם ימים פנו לצבא להקמת היאחזות נח"ל במקום. לאחר שסורבו על ידי כל מי שפנו אליו, פנו ישירות לבן-גוריון וב-7 באוגוסט 1959 נתן בן-גוריון את האישור להקמת ההיאחזות. בקיץ 1959 עלו פורת, בן-אליהו, ומספר חברים מכפר יהושע על הקרקע בעין יהב על מנת להכין את השטחים החקלאיים לבני הגרעין הראשון אשר היו בטירונות באותה עת וכדי לא לאבד את עונת הגידול של אותה שנה. ב-23 בנובמבר 1959 עלה הגרעין הראשון לקרקע כהיאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1962 והפכה ל"מושבוץ" (שילוב של מושב וקיבוץ). בהמשך הפך למושב שיתופי וכיום הוא מושב עובדים. בשנת 1967 עבר המושב מסמוך למעיין "עין יהב" (כיום, מחנה צבאי) למיקום הנוכחי.
בשנות ה-60 בוצע ירי על היישוב מג'בל חופרה, בהמשך גבעה זו נתפשה על ידי צה"ל.
בספטמבר 2017 הוקמה בעין יהב שלוחה של מכינה קדם-צבאית ערבה.
שם המושב.
שם המושב סמלי ופירושו "מעיין תקווה". מקורו בשמו של המעיין "עין יהב", אשר שמו הערבי הוא "עין וייבה", ודרך הגישה אליו נמצאת בסמוך לפארק ספיר. במקום שרידי תחנת דרכים באתר הארכאולוגי.
פעילות חקלאית.
בשנת 1995 חקלאי עין יהב חברו כאגודת "יופי של ירקות" במטרה להקל ולהגדיל את שיווק התוצרת החקלאית מהמושב. נכון לשנת 2013 האגודה הפכה למשווקת הירקות הטריים הגדולה בישראל, לאחר שהגדילה את היקף המכירות ל-120 מיליון שקל בעונת 2012 ועל פי התחזית תגדיל את השיווק לשיא של 180 מיליון שקל. הצמיחה היא תוצאה מהצטרפות קיבוצים וחקלאים גדולים לשיווק באמצעות האגודה מכל קצוות הארץ. כך התרחב סל מוצרי האגודה הכולל כיום פרי הדר, חצילים, בצל, סברס, ענבים ופירות קיץ בנוסף לענפי העוגן של חקלאי עין יהב – פלפלים, מלונים, ענבים ואבטיחים.
תחום התיירות הפך לענף כלכלי משמעותי. בשני העשורים האחרונים התפתחה במושב פעילות תיירותית ענפה וכיום ישנם מעל 100 יחידות אירוח ברמות אירוח שונות. לצד הצימרים מגוון פעילויות אטרקציה, סדנאות, אומנות, מסעדות ושירותי קייטרינג.
חצבה
חֲצֵבָה הוא מושב עובדים בערבה, השייך למועצה אזורית הערבה התיכונה. השני בין מושבי הערבה התיכונה.
אקלים.
האקלים בחצבה מדברי קיצוני. בקיץ הטמפרטורות עולות מעל 40 מעלות ואילו החורף בדרך כלל נוח. כמות המשקעים הרב שנתית הממוצעת לא עולה על 40 מ"מ, ובשנים מסוימות יש ולא יורדים גשמים כלל, ובאחרות מתרחשים אירועי גשם חריגים.
תופעה אקלימית אופיינית לאזור חצבה הם השיטפונות הפוקדים לעיתים את הוואדיות בסביבה, לפעמים מקורם בגשמים היורדים באגני הניקוז בהרי הנגב או בהרי אדום, ולפעמים מקורם באירועי הגשם החריגים המקומיים.
היסטוריה.
השם חצבה בא מהמילה היוונית איסיבון המוזכר בכתובת יוונית מהמאה השישית. היישוב נקרא על שם "עין חוּסוּב", שמו הערבי של האתר עין חצבה, או תמר המקראית, הנמצא בקרבת מקום.
ההחלטה על הקמת היאחזות נח"ל חצבה התקבלה באוגוסט 1964. היישוב עלה לקרקע סמוך מאוד לכביש הערבה, במקום בו נמצא היום בית ספר שדה חצבה, ב-9 בדצמבר 1965, כהיאחזות הנח"ל ה-33. המייסדים היו חיילי גרעין "חצבה" של תנועת בני המושבים שנאספו ובאו ממושבים ומבתי ספר חקלאיים מכל רחבי הארץ. בשלב ראשון הקימו הנחלאיים משק חקלאי זעיר ובו פרה אחת, לול קטן, חמור, סוס וברווזים אחדים, וכן גן ירק קטן בן חמישים דונם בו גידלו ירקות קיץ - מלפפונים, עגבניות וחצילים- בחודשי החורף. זאת בזכות האקלים החם השורר באזור. שנה לאחר מכן הצטרפו אליהם בני ובנות גרעין "ערבה" ואחריהם, שנה אחרי שנה, גרעין "אשלים", גרעין "אל מול אדום" ובשנת 1970 הצטרף הגרעין האחרון: "גרעין חורב".
בין שרות צבאי פעיל בסיירת הנח"ל, ששמרה בשנים 1966–1968 על כביש הערבה ובגדוד הנח"ל המוצנח, לחימה במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה ושרות בהיאחזויות נח"ל בגולן ובבקעה, פיתחו חברי המושב את משקם, שהיה בשלב זה משותף במתכונת "מושבוץ", ובעיקר את גן הירק, שהיה עם הזמן לענף החקלאי העיקרי. ב-21 בנובמבר 1967, נערך טקס אזרוח ההיאחזות בנוכחות הרמטכ"ל יצחק רבין וראש הממשלה לוי אשכול.
ב-27 במאי 1970 הונחה אבן הפינה ליישוב הקבע, כ-4 ק"מ מהמקום בו ישבה חצבה אז, וכק"מ אחד מגבול ירדן. ב-29 באוגוסט 1970 נחנך בית ספר שדה חצבה במקום שבו היה היישוב עד למעבר ליישוב הקבע. בספטמבר 1971, חילקו חברי חצבה את גן הירק המשותף לחלקות משפחתיות, והפכו למושב עובדים. ב-18 בינואר 1972 עברו המתיישבים אל יישוב הקבע - כחמישה ק"מ ממזרח לכביש הערבה ופחות מק"מ אחד מגבול ירדן. ביישוב היו אז 26 זוגות נשואים, 10 רווקים ו-12 ילדים, שהגדולים ביניהם בני כשנתיים.
אוכלוסייה.
נכון לתחילת 2020 חיות במושב כ-190 משפחות מהן כ-150 משפחות חברי מושב והשאר תושבים. מבין משפחות אלו כ-80 הן משפחות של בני הדור השני שחזרו לחיות במושב, מהן 58 משפחות חקלאים. סך כל התושבים במושב כ-850 בהם כ-80 ילדי גנים הלומדים במושב, כ-135 תלמידי בית ספר יסודי ותיכון הלומדים במרכז ספיר, 15 בוגרי תיכון בצבא ובמכינות קדם צבאיות וכן מסיימי צבא רבים המטיילים בעולם, לומדים וכו'.
בשנות האלפיים נוספה למושב שכונת בנים ממשיכים ובשנת 2018 נוספה למושב הרחבה קהילתית ובה, נכון לשנת 2020, 86 מגרשים אשר 30 מביניהם כבר נרכשו בידי משפחות הנמצאות בשלבים שונים של בנייה והתיישבות.
תרבות, חינוך ובריאות.
במושב ארבעה גני ילדים ופעוטונים לילדים מגיל כשנה עד גן חובה ושלוש מסגרות חינוכיות לבני נוער שבאים מכל הארץ:
מאז 2009 פועלת במושב מכינה קדם-צבאית ערבה ובה לומדים כ-40 חניכים מדי שנה.
בנוסף על כך, פועלים בחצבה בית ספר תיכון "אדם ואדמה" ובו 54 תלמידים ועמותת "דרך לוטן" - מרכז מדברי לטיפול בנוער בסיכון על שם בן המושב סגן לוטן סלוין שנפל במלחמת לבנון השנייה, שהוקמה על ידי הוריו. במושב ספרייה ע"ש חבר המושב נדב הררי שנפל במלחמת יום הכיפורים וארכיון המספר את תולדות המושב בכתב, בסרטים במוצגים ובתמונות.
במושב בריכת שחייה המשמשת את התושבים והתיירים.
במושב מרפאה ובה אחות המתגוררת במושב ועומדת לרשות התושבים שבעה ימים בשבוע ורופא המגיע ממרכז ספיר שלוש פעמים בשבוע.
כלכלה.
עד שנת 1990, בהתאם לעקרונות תנועת המושבים וכפי שהיה מקובל בכל מושבי העובדים במדינה, היה נהוג בחצבה שיווק משותף - כל משפחה שיווקה את תוצרתה באמצעות מערכת השיווק של האגודה, הכנסתה נרשמה לזכותה בגזברות והיא קיבלה מגזבר המושב תקציב קיום ומסגרת אשראי להשקעות במשק. למעשה גזברות המושב שימשה כעין בנק משותף כמלכ"ר.