בית קברות או בית עלמין או בית חיים (בלשון סגי נהור), הוא שטח אדמה ייעודי, שבו נטמנות גופות אנשים לאחר מותם.
בתי הקברות נחשבים לאתרים שנועדו לספק למת מנוחה שלווה, ולשמש מקום הנצחה ראוי ומכובד לאלה הרוצים לכבד את זכרו ולפקוד את מקום קבורתו. במקרים רבים בית הקברות הוא מוסד דתי המנוהל על ידי אנשי דת ומתחם בית הקברות נחשב למקום מקודש מחד וטמא מאידך.
מיתוסים רבים ואמונות טפלות נקשרו בבתי הקברות, ברובם מתבססים על הפחד האנושי מן המוות ועל מסורות שונות המאמינות בתחיית המתים או בהיפרדות נשמתו של המת מגופו הגשמי. בתי קברות הצטיירו בפולקלור העממי כמקומות רדופי רוחות רפאים, המועדים לפורענות בעיקר בשעות הלילה.
היסטוריה.
עוד משחר הדורות נהוג היה, במרבית התרבויות, לקבור את גופות המתים באדמה. בימי קדם נהוג היה לקבור את פשוטי העם בחלקת אדמה אקראית וזמינה, בעוד שמלכים, בני אצולה ומיוחסים זכו לקבורה בחלקה ייעודית, אישית או משפחתית, בלוויית ציון מבני כלשהו שנועד להנציח את זכרו ומורשתו של המת. בתרבות הכנענית והפיניקית היה נהוג לטמון את אבות המשפחה במערת קבורה, ואחת לשנה לקיים טקס המכונה מרזח, שבו היו עורכים סעודה במערה בה קבורים אבות המשפחה. בתרבות המצרית האמינו כי אדם שלא נקבר לא יזכה לחיי נצח. בהתאם לאמונה זו המלכים השקיעו משאבים רבים בחניטה וקבורה. גם פרים פולחניים זכו לחניטה וקבורה. בימי המשנה היה נהוג בארץ ישראל לקבור את האנשים החשובים בגלוסקמאות במערות קבורה. המפורסמים שבהם נמצאו בבית שערים.
הן הקבורה במערות והן הקבורה על פני הקרקע, התפתחו ככל הנראה באותו העת. קבורה על פני הקרקע התאפיינה בהצבת סלע מעל מקום הקבורה כמצבות. תפקידן היה לציין את מקום הקבר ונועדו לשמרו מפני פגיעות אנשים וחיות. האבנים אשר הונחו על גבי הקברים היו משוללי קישוט וסימן.
בתי הקברות במתכונת הקיימת היום החלו להיות בשימוש באירופה בתחילת המאה ה-19, עם הוצאת הקבורה מידי הכנסייה והעברתה לרשויות המוניציפליות. צמיחת הערים ואכלוסן חייבו מציאת חלופה הולמת שתאפשר הקצאת שטחי אדמה נרחבים לקבורה המונית מכובדת, מבלי לפגוע בחיים העירוניים והפיתוח האורבני. לצורך כך יועדו שטחי קרקע בפאתי הערים.
בתי הקברות של הדתות השונות נבדלים בסממנים רבים. בעוד שבתי קברות נוצריים רבים מדושאים ומרווחים, ומעל לקבר מוצב צלב או לוח שיש עליו כתובים פרטי הנפטר, ביהדות ובאסלאם נהוג לבנות מצבה מעל כל חלקת הקבר, כשעליה מונח לוח שיש ועליו פרטי הנפטר.
בית קברות ביהדות.
ביהדות קשור מנהג הקבורה לאמונה בתחיית המתים ובצלם אלוהים שבאדם. גוף האדם ששימש משכן לנשמה אלוהית "נגנז" בכבוד בעפר בתכריכים לבנים, כדין חפצי קודש. כשנקבע שטח קרקע חדש עבור בית קברות, נערך טקס "הקדשת בית הקברות". מתחם בית הקברות נחשב לאתר מקודש שיש לנהוג בו בכבוד. ישנן הלכות שונות הקשורות למתחם זה.
כך למשל נזכר במשנה במסכת בבא בתרא (פרק ב) חיוב על הרחקת הקברים מהעיר למרחק של לפחות חמישים אמה וכך גם נפסק להלכה ברמב"ם (הלכות שכנים פרק י, הלכה ג). ובמקום אחר כתב הרמב"ם שאת בית הקברות יש להקים במרחק של שלושת אלפים אמה מהעיר (הלכות שמיטה ויובל פרק י"ג, הלכה ג). הסיבה לשוני בין פסקי הרמב"ם היא, שבעבר היו נוהגים לתת לבשר להתעכל ולהרקב במשך זמן מה, ולאחר תקופה זאת היו אוספים את עצמות המת וקוברים אותן.
יום איסוף עצמות המת נקרא יום ליקוט עצמות וקרובי המת היו נוהגים בו מנהגי אבלות מסוימים. לכן מצווה המשנה על הרחקת המתים למרחק של לפחות חמישים אמה כדי למנוע מטרד של ריח מתושבי העיר, אך המתים מונחים באתר זה באופן זמני בלבד. לעומת זאת, כיום שמקצים את הקרקע באופן קבוע וארוך טווח, יש להקצות על פי ההלכה קרקע ברדיוס של שלושת אלפים אמה מסביב לעיר למטרות של חקלאות ואיכות הסביבה, ורק במרחק גדול מזה מקימים את בית הקברות.
ברכת אשר יצר אתכם בדין.
הלכה אחרת הקשורה לבית הקברות היא ברכה מיוחדת אותה מברך המזדמן לבית קברות של יהודים לאחר שלושים יום בהם לא היה בבית קברות. המקור להלכה זאת מצוי בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי בפרק תשיעי של מסכת ברכות. לגבי נוסח הברכה ישנן גרסאות שונות.
הנוסח המקובל לברכה זאת הוא :
בספר אוצר דינים ומנהגים נכתב שבזמנו לא נהגו לברך ברכה זו (הספר נכתב בשנת 1917) אך בספרי ההלכה והאחרונים פסקו שאף היום יש לאומרה וכך הוא המנהג הנפוץ.
לועג לרש.
הלכה נוספת הנוגעת לבית קברות היא האיסור להסתובב בו עם תפילין או ציצית גלויים. היות שהעושה כן נראה כלועג למתים שאינם חייבים בקיום מצוות התורה ואילו הוא מקיימם כעת. מקורה של הלכה זאת בתלמוד הבבלי מסכת ברכות (דף יח, עמוד א). ולכן נוהגים להכניס את פתילי הציצית לתוך הבגדים כשעומדים בשטח בית הקברות כדי שלא יֵרָאו.
מנהגים נוספים.
בשל האמונה בתחיית המתים, יהודים רבים חיפשו להיקבר בהר הזיתים, שכן עליו יעמוד המשיח, ובו תתחיל תחיית המתים.
בעבר נהגו היהודים להקצות לבתי עלמין מקומות יפי נוף כגון מדרון הר הזיתים, ממנו נשקף מראה העיר העתיקה בירושלים, בחברון שכן בית העלמין העתיק בתוך חורשת זיתים עתיקת יומין ובטבריה כוסה המדרון הפונה לכנרת גם הוא קברים.
קיים מנהג הלכתי וקבלי שלא לבקר בבית קברות בשבתות ובחגים, משום שבזמנים אלו אין הנשמות מצויות בקבריהן. במקרה של תפילה על חולה מסוכן, יש מי שכתב שניתן להתפלל עליו בקבר של צדיק או של אבותיו.
קראקס
קראקס (בספרדית: Caracas) היא עיר הבירה של ונצואלה והעיר הגדולה ביותר בה, ומתגוררים בה 1.9 מיליון תושבים (2011). באזור המטרופולין (קראקס רבתי) מתגוררים 3.1 מיליון תושבים (2013).
מיקום העיר.
העיר ממוקמת בצפון המדינה, בקרבת הים הקריבי. גובהו של עמק קראקס הוא בין 800 - 1000 מטרים מעל פני הים, ובינו לבין החוף חוצצים הרי האבילה שגובהם 2,765 מטרים.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1567 בשם סנטיאגו דה ליאון דה קראקס על ידי מגלה ארצות הספרדי דיאגו דה לוסנדה.
בעיר זו נולדו פרנסיסקו דה מירנדה בשנת 1750, וסימון בוליבר בשנת 1783.
במהלך המאה ה-16 העיר הותקפה על ידי פיראטים, אבל ההרים בחוף שימשו כמחסום טבעי, אחת הסיבות שגרמו לכך שבשנת 1577 העיר הפכה לבירת הפרובינציה של ונצואלה. למרות זאת ב-1680 הצליחו הפיראטים להגיע לעיר דרך מעבר הרים שלא היה בשימוש רב ושרפו את העיירה.
ב-1777 הפכה העיר למרכז השלטוני של הקפיטניה של ונצואלה.
ב-1811 נקראה הכרזת העצמאות בעיר שפתחה את מלחמת העצמאות של ונצואלה אשר נמשכה עד 1821. ב-26 במרץ 1812 הרסה רעידת אדמה את העיר. השלטונות באותה עת הציגו את רעידת האדמה כסימן אלוהי נגד ההתקוממות ועונש משמיים על הניסיונות למרוד בכתר הספרדי.
בשנת 1830 הפכה העיר לבירת ונצואלה.
גילוי הנפט באזור בראשית המאה ה-20 הביא להתפתחותה הכלכלית של העיר.
יהודים בעיר.
כיום חיים בוונצואלה כ-25 אלף יהודים, רובם המכריע בעיר הבירה קראקס. היהודים מאוגדים בקהילות שהעיקריות שבהם הן Unión Israelita de Caracas - הקהילה האשכנזית הגדולה והמבוססת, והקהילה הספרדית שהיא קטנה יותר, מסורתית יותר ובחלקה אף חרדית. במקום קיימת גם קהילה קטנה של בית-חב"ד המקומי המורכבת הן מיהודים אשכנזים והן מיהודים ספרדים.
בקרב יהודי קראקס קיימת הגירה שלילית, ההגירה קשורה לשלטון הקומוניסטי במדינה, למצב הביטחוני הירוד ולמיתון הכלכלי, רבים מהיהודים העוזבים את ונצואלה, בוחרים להגר לפלורידה שבארצות הברית.
תחבורה.
בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר. הרכבת התחתית של קראקס פועלת החל משנת 1983.
ערים תאומות.
לקראקס ברית ערים תאומות עם הערים:
סוסיתא (מכונית)
סוסיתא היא מכונית, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הישראלית "אוטוקרס" תחילה בחיפה ובהמשך, בטירת כרמל, בין השנים 1960–1978. ה"סוסיתא" יוצרה בתצורות סטיישן, מסחרית וטנדר.
היסטוריה.
בשנת 1952 פנה לדיסלאב שנלר, יהודי יוצא סלובקיה, לחברת Reliant הבריטית. רילאיינט יצרה באותה עת רכב תלת-גלגלי זול, בעיקר להובלה עירונית קלה, ושנלר קיבל את הזיכיון להרכבתו בחיפה. החברה שהקים שנלר, "מוסכים ומכוניות בע"מ", לא הייתה יותר מאשר בית מלאכה קטן, עם תפוקה דלה של עשרות יחידות עד לשנת 1955. עם המעבר של רילאיינט, ואיתו גם של המרכיב הישראלי, לשימוש בתאי נהג העשויים סיבי זכוכית (פיברגלס), צדה החברה את עינו של יצחק שובינסקי, סוחר חיפאי, שנכנס לשותפות במפעל, שינה את שמו ל"אוטו-קרס", וצירף לשותפות גם את החברה הא"י לאוטומובילים, יבואנית פורד. כעת פנה לרילאיינט כדי שזו תפתח עבורו רכב מסחרי קל, ארבע-גלגלי, המבוסס על מרכב מיצור מקומי מפיברגלס, ורכיבים מכניים מיובאים מפורד אנגליה, בעיקר.
בספטמבר 1958 יוצרה המכונית הראשונה, שנמכרה תחילה בשם "Regent IV" (ריג'נט ארבע) בשוק המקומי, ובשם "Sabra" בשוקי היצוא. גרסת הסטיישן של תחילת 1960 נמכרה בישראל כ"צברה". בסוף 1959 נולדה הסוסיתא. אוטוקרס הכריזה על תחרות לבחירת שם למכונית הישראלית. 2,355 הצעות הוגשו, ומהן נבחר השם "סוסיתא", שהוגש על ידי שבעה משתתפים, בנפרד. בפרס, בסך 500 לירות, זכה יוסף שוב, שהיה אז סטודנט צעיר לאגרונומיה מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
המכונית עצמה, עד אז רק בגרסאות מסחרית סגורה וסטיישן, התבססה על חלקי פיברגלס שחוברו זה לזה באמצעות קרשים. הרצפה הייתה עשויה מעץ לבוד. זה היה מוצר פרימיטיבי, ורק 300 יחידות ממנו יוצרו בשנת הדגם 1960. ועדת הרכב הממשלתית חייבה יצוא של שליש מן הכמות הזו.