באוגוסט 2013, קמרון הודיע על תוכניותיו לביים שלשה סרטי המשך לאווטאר, אשר צילומם הושלמו בשנת 2020.
פרסים והוקרה.
ג'יימס קמרון זכה לפרסים רבים, ביניהם:
חיים אישיים.
קמרון היה נשוי חמש פעמים: לשרון ויליאמס (1978-1984), לגייל אן הורד (1985-1989), לקתרין ביגלו (1989-1991), ללינדה המילטון (1997-1999) ולהם בת אחת, ולסוזי איימיס (משנת 2000 ועד היום), ולהם בן ושתי בנות.
טבעונות ופעילות להגנת הסביבה.
קמרון פעיל בנושאים סביבתיים וב-2010 שיתף פעולה עם הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית בהתמודדות עם דליפת הנפט במפרץ מקסיקו..
בשנת 2012 קמרון ומשפחתו עברו לטבעונות.. קמרון ואשתו סוזן איימיס שניהם פעילים לקידום תזונה מהצומח מסיבות אתיות, סביבתיות ובריאותיות. בשנת 2015 בית-ספר שאיימיס הייתה שותפה לייסודו הפך להיות בית-הספר היסודי הראשון בארצות הברית שמוגש בו מזון טבעוני בלבד. בשנת 2016 ביים קמרון תשדיר בהשתתפות ארנולד שוורצנגר, הקורא לצמצום בצריכת הבשר כאמצעי להפחתת פליטת גזי חממה ולהתמודדות עם ההתחממות העולמית. בשנת 2018 קמרון היה שותף להפקת הסרט "כוח טבעי", העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים, בהשתתפות ארנולד שוורצנגר וספורטאים טבעוניים בולטים ביניהם סקוט ג'וריק, פטריק בבומיאן ולואיס המילטון.
תל קילא
תל קילא או חורבת קילא היא חורבה עתיקה, השוכנת כ-3 ק"מ מצפון-מערב לבית אולא (כפר ערבי השוכן ליד חברון), שהיא המקום בו סבורים הארכאולוגים שנמצאת העיר הקדומה קעילה, הנזכרת רבות בתנ"ך ואצל חז"ל.
התל נזכר במקורות נוצריים (ובראשם אוסביוס) בשם "עין קעילה", ובו הראו את קבר חבקוק.
התל נמצא בראש שלוחה, שעליו שרידי חרבות. מצד צפון נראית עלייה לשער, ולה כבש וקיר-תומך, חומות קדומות, בכמה מהמדרגות, 'קבוצות קבר', חרסים נמצאו בעיקר בצדדים הדרומיים והמערביים. לצד צפון ומזרח מרובים החרסים מהתקופות המאוחרות, חרסים מהתקופות הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת, הברזל, הפרסית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית והממלוכית.
חורבת קילא הייתה מיושבת בזמן התקופה הכנענית, התקופה הישראלית ומימי שיבת ציון ועד לימי הביניים.
כשניים וחצי קילומטרים מדרום לתל נמצאת "ח'רבת בית נציב", המשמרת לפי הסברה את שם העיר המקראית נציב, הנזכרת בספר יהושע לצד קעילה. כשני קילומטרים מצפון מזרח לתל נמצאת ח'רבת עין דאב.
שקנאים
שקנאים (שם מדעי: Pelecaniformes) היא סדרת עופות מים החיים במים מתוקים ומלוחים.
מאפיינים.
כל ארבע אצבעות השקנאים מחוברות על ידי קרום שחייה, מה שמבדיל אותם משאר העופות הימיים. רגליהם הקצרות והחזקות משמשות להם כמשוטים, כנפיהם וזנבם ארוכים. עופות אלה הם שחיינים וצוללנים מצוינים, והם גם מיטיבים לעוף. מקורם ארוך, כפוף בקצהו או משונן, פתחי הנחיריים שלהם זעירים וכמעט שאינם נראים, ויש שנסתמו לגמרי והם נושמים דרך הפה. קדמת העין עירומה, וגם העור ברצפת הפה שלהם עירום, מתיח ומהווה שק המשמש לאיסוף דגים. בני הסדרה ניזונים בעיקר מדגים אך חלקם צדים גם טרף יבשתי ולעיתים אף פירות; הם צדים את טרפם בשחייה או בצלילה. לרוב, הם שוכני מים מתוקים. הם מקננים במושבות, על-יד מים, וחובשי-קן. התפתחותם ממושכת, הגוזלים בוקעים מהביצה כשהם עירומים וניזונים על ידי הלעטה. השקנאים נפוצים בכל רחבי העולם.
הגדול במיני השקנאים הוא שקנאי מסולסל ("Pelecanus crispus") שנחשב לעוף המעופף הכבד ביותר ומשקלו עד 15 ק"ג. הקטנה ביותר היא אנפית גמדית ("Ixobrychus minutus") שמשקלה עד 150 גרם.
מיון.
המשפחות סולתיים, נחשוניים, פרגטיים וקורמורניים והמשפחה הנכחדת פלוטופטריים (Plotopteridae) הועברו לסדרה נפרדת: סולתאים (Suliformes). בנוסף, ישנן מחלוקות על שיוך משפחות האנפות, המגלנים, המנעלנים והטגואניים לסדרה זו או לסדרת החסידאים. משפחת הפתוניים הועברה מהסדרה לסדרה עצמאית - פתונאים (Phaethontiformes).
סיסאים
סיסאים (שם מדעי: Apodiformes) היא סדרת עופות קטנים ושוכני אוויר מובהקים. הם המעופפים המהירים והגמישים ביותר מבין העופות.
מאפיינים.
הכנפיים ארוכות וצרות מאוד. הזרוע והאמה קצרות מאוד והאברות ארוכות מאוד. בזאת הם נבדלים מכל העופות. הרגליים קטנות וחלשות ביותר, את מזונם משיגים ביעף, או בתוך-כדי רפרוף באוויר. מטילים 2 ביצים לבנות, מוארכות וגדולות, ביחס לגודל העוף. הגוזלים בוקעים עירומים.
המין הגדול בסדרה זו הוא סיס לבן עורף (Streptoprocne semicollaris) ודומה לו בגודלו סיס כתום (Hirundapus celebensis), משקלם עד 225 גרם ומוטת הכנפיים 0.6 מ'. הקטן ביותר הוא סיס גמד (Collocalia troglodytes) ששוקל רק 5.4 גרם ואורכו עד 9 ס"מ.
חלוקה למשפחות.
בסדרה 2 משפחות:
בעבר היו בסדרה גם הקוליבראים אך היום הם נחשבים סדרה עצמאית - קוליבראים (Trochiliformes).
תחמסאים
תַּחְמָסָאִים (שם מדעי: "Caprimulgiformes") היא סדרת עופות ליליים או של בין-השמשות, שוכני יערות. צבעם אפור-חום מוכתם, בדומה לקליפות העצים שבהם הם שוכנים. הנוצה שופעת ורכה. שולי אברותיהם משיים והתעופה חרישית. אופייני להם - ראש עבה עם עיניים גדולות מאוד. מקורם קטן, ובבסיסו זיפים ארוכים. מפתח-הפה רחב ועמוק עד מאחורי העיניים. בסדרה 5 משפחות. התחמס מוזכר במקרא (ויקרא יא) אם כי יש הטוענים שמדובר שם במה שהיום קרוי בז.
התחמס המצרי, הנובי והאירופי נדירים, אך נצפו מקננים בארץ.
הגדול בבני הסדרה הוא פוטו ענק ("Nyctibius grandis") שאורכו עד 60 ס"מ, ומשקלו עד 650 גרם. הקטן ביותר הוא תחמס ננסי ("Chordeiles pusillus") שאורכו עד 16 ס"מ.
טרוגוניים
טרוגוניים (שם מדעי: Trogonidae) היא משפחת עופות טרופיים שצבעיהם מן המבריקים והמגוונים ביותר, ולהם דו צורתיות זוויגית בולטת. משפחה זו היא היחידה בסדרת הטרוגונאים (Trogoniformes).
מיני עופות אלה בינוניים בגודלם והם בעלי זנבות ארוכים ומפוארים. מרבית המינים חיים ביערות הגשם הטרופיים של אמריקה הדרומית והמרכזית כשהסוג "Apaloderma" מצוי ביערות אפריקה שמדרום לסהרה והסוגים "Harpactes" ו-"Apalharpactes" חיים בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים.
לטרוגונאים כנפיים קצרות, זנב ארוך, ורגליים קצרות. חלוקת האצבעות מיוחדת. ראשונה ושנייה פונות אחורנית, שלישית ורביעית קדימה. המקור קצר, עבה וכפוף כלשהו בקצהו. מפתח־הפה רחב ועמוק, שוכני יער טרופי. ניזונים מפירות ומחרקים שהם אורבים להם, או צדים אותם ביעף. מקננים בנקרות־עצים. 2-4 ביצים. חובשי־קן. בסדרה משפחה אחת.
הגדול בבני המשפחה הוא קורוקו הדור ("Pharomachrus mocinno") שאורכו עד 40 ס"מ ואורך נוצות הזנב עד 65 ס"מ כשמשקלו עד 210 גרם. הקטן ביותר הוא טרוגון אדום שת ("Harpactes duvaucelii") שאורכו עד 23 ס"מ ומשקלו עד 40 גרם.
איינו (שפה)
שפת אַייְנוּ (アイヌ イタク, איינו טאק ביפנית アイヌ語) היא שפתם של בני האיינו, קבוצה אתנית שמרכזה בחלק הצפוני של האי הוקאידו שביפן. שפת האיינו נחשבת כיום לשפה בסכנת הכחדה.
בעבר דיברו בשפה זו באיים הקוריליים (כיום ברוסיה), בחלקו הצפוני של האי הונשו, ובחלקו הדרומי של האי סחלין (קאראפוּטוֹ; כיום ברוסיה). שפת האיינו נחשבת לשפה ייחודית שאין לה קשר לאף שפה אחרת, על אף שלשפה זו מאפיינים טיפולוגיים הדומים ליפנית. לעיתים נוהגים לשייכה לקבוצת השפות הפליאו-סיביריות, אך למעשה מונח זה מתאר קבוצת שפות קטנות שאין ביניהן קשר, וישנה השערה כי התקיימו בסיביר לפני הגעת השפות הטורקיות והטונגוסיות; וכי אין הן מהוות משפחת שפות על פי הגדרתה. ישנם בלשנים כדוגמת שיצ'רו מוריאמה, שקושרים בשנים האחרונות את שפת האיינו לשפות האוסטרונזיות, הן על פי אוצר המילים והן באמצעות הדמיון בין התרבויות.
דוברים.
איינו יצאה משימוש נרחב בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכיום היא שפה בתהליך הכחדה. בעיר ניבוּטני (חלק ממחוז ביראטורי באי הוקאידו), בה מתגוררים רבים ששפת האיינו היא שפת אמם, יש כ-100 איש הדוברים את השפה, מתוכם 15 בלבד משתמשים בשפה בחיי יום־יום (נכון לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20). בכל הוקאידו יש כ-1,000 איש הדוברים את השפה, כולם בני יותר מ-30 (עם מעט יוצאים מן הכלל). השימוש בשפה בין דובריה התחזק לאחרונה שכן יש ניסיון לעצור את שקיעת השפה בטרם יהיה מאוחר מדי, כך שכנראה שמספר הדוברים בשפה באופן שוטף גדול מ-15. רוב בני איינו ביפן, כ-150,000 איש (המספר כנראה גדול יותר שכן רבים מבני האיינו אינם מודעים למוצאם או שהם מסתירים אותו מפחד מאפליה) מדברים יפנית בלבד. לאחרונה, יש גידול במספר הלומדים את שפת האיינו כשפה שנייה, במיוחד בהוקאידו, הודות למאמציו של פעיל האיינו וחבר הדיאט (הפרלמנט היפני) לשעבר שיגרוּ קיאנו (מת במאי 2006) שדיבר את שפת האיינו כשפת אם.
הגיית השפה וכתיבתה.
ההברות הן מהצורה עיצור-תנועה-(עיצור) וקיימים מספר אשכולות עיצורים.
הסותמים והמחוככים עשויים להפוך קוליים בין תנועות/לאחר אפיים, הצרוף /ti/ מבוטא [ʧi] ו-/s/ הופך [ʃ] לפני /i/ ובסוף הברה. קיימים אף הבדלים בין ניבים. בניב סחאלין העיצורים /p, t, k, r/ הופכים ל-/h/ בסוף הברה.
השפה איננה טונאלית אך יש בה מערכת של גובה-הטעמה, הווה אומר, גובה הצליל נקבע על פי ההטעמה של מילה; במילים עם מוספיות גזע המילה מקבל צליל גבוה, או לחלופין מקבלת ההברה הראשונה את הצליל הגבוה על ההברה הראשונה אם היא סגורה או שיש בה דיפתונג. בכל המלים האחרות ההברה השנייה היא זו שמקבלת את הצליל הגבוה.
כתב.
רשמית, שפת האיינו נכתבת בגרסה מותאמת של הכתב היפנית הקטקאנה. קיים גם כתב המבוסס על האלפבית הלטיני. העיתון "Ainu Times” משתמש בשניהם.