הגדרת המלאכה היא כל פעולה המביאה לגידול צמחים או מסייעת לכך. בלשון התלמוד הירושלמי: בניגוד לרוב המלאכות, בהן יש שיעור מיוחד כדי לעבור על האיסור, בזריעה אין שיעור, אלא הזורע כלשהו, כלומר אפילו רק זרע אחד חייב. ולא רק הזורע, אלא כל העושה פעולה כלשהי המביאה לזריעת האילן, כמו הזומר את האילן כדי שיצמח. השקאת צמחים ועצים בשבת, וכן השריית חיטים ושעורים וזרעים אחרים במים, פעולה הגורמת להם לצמוח, הם תולדות זורע, וגם בהם החיוב הוא בכל שהוא, כלומר: גם השקיה מועטת נחשבת להשקיה.
מובא בשולחן ערוך שאין ליטול ידיים מעל עשבים, משום שמשקה אותם בכך.
איסורים מדרבנן.
גזרו חז"ל שלא לשאוב מים בגלגל במקום שנוהגים לזרוע בו (משאבת מים ידנית או ממונעת על ידי בהמה) בשבת.
זריעה שבוטלה.
הפוסקים מתלבטים בשאלה, האם אדם שזרע צמח במטרה להותירו שם, והוציאו מיד - לפני שהספיק לצמוח או להשריש בקרקע, האם הוא חייב. לפי שיטת המנחת חינוך מלאכת הזריעה היא רק בצירוף תוצאות הפעולה המעשית של הזריעה, שהם הצמיחה, ורק פעולה כזו נחשבת לזריעה, אך לפי שיטת רבי אברהם מסוכוטשוב בספרו "אגלי טל" אם נתנם במים במטרה לשרותם זמן ארוך ואחר כך התחרט, והוציאם קודם שצמחו חייב, שכן פעולת הזריעה היא פעולה המביאה לידי צמיחה, למרות שתוצאותיה בוטלו על ידי פעולה מנוגדת.
זריעה בעציץ הנקוב בתחתיתו כדי שורש קטן, נחשבת לזריעה שכן עציץ כזה יונק מהקרקע. זריעה בעציץ שאינו נקוב, נתונה במחלוקת בין הפוסקים.
ויקיפדיה ביידיש
חסן תוהמי
פקיד סעד לחוק הנוער
מלאכת צובע
מְלֶאכֶת הַצּוֹבֵעַ היא אחת מל"ט מלאכות שבת. כמו כל הל"ט מלאכות, כל מלאכה שהייתה נעשית במשכן אסור לעשותה בשבת. במשכן היו צובעים חוטי צמר לצורך הכנת יריעות המשכן.
הגדרת המלאכה.
הגדרת המלאכה היא צביעת חוט שאורכו ארבעה טפחים לפחות, או לחלופין צביעת דבר שאפשר לטוות ממנו חוט כזה.
צביעה נחשבת כאשר הצבע הוא צבע המתקיים לאורך זמן רב, אבל צבע שאינו מתקיים כגון העברת מברשת צביעה על ברזל או על נחושת אינה נחשבת לצביעה. כך גם יש אומרים שאם הדבר שנצבע הוא דבר שאינו עומד להתקיים, אין הדבר נחשב לצביעה. דוגמה בת-זמננו לכך היא כאשר נשפך על שולחן השבת מיץ ענבים או משקה צבעוני אחר, וכאשר מנגבים אותו במפיונים, הם נצבעים בצבע אדום. על פי רוב הפוסקים, דבר זה אינו נחשב לצביעה.
לעומת זאת, אם אדם מנגב את היין במגבת אדומה, הוא נחשב לצובע למרות שהוא לא מעוניין לצבוע את המגבת, שכן על ידי צבע היין מתחזק צבעה האדום של המגבת. ניגוב היין שנשפך על ידי מגבות אחרות, שאינן בצבע אדום, נחשב לפי פוסקים רבים כצובע למרות שהצבע הנצבע מנוגד לצבע המגבת, ולפי פוסקים אחרים הדבר מותר. המשנה ברורה מתיר את הדבר בשעת הדחק.
איסורים מדברי חכמים.
אסור לאשה לצבוע את פניה בשבת, או אפילו חלק מהם כמו עור השפתיים, ואף אסור לה להעביר על פניה דברים שדרכם לצבוע גם אם אין כוונתה לכך. אך איסור זה אינו אלא מדברי חכמים, כי מהתורה אין צביעה על עור האדם.
מלאכת צד
מְלֶאכֶת הַצָּד (במקורות "מלאכת צידה") היא אחת מהמלאכות שהיו נעשות במשכן, ולכן היא נחשבת לאחת מל"ט אבות מלאכה בשבת. במשכן היו צדים תחשים וחלזונות לצורך יריעות המשכן. מלאכת צד אינה הריגה, כפי שאפשר להבין מהשימוש המקובל בעברית המודרנית, אלא עצם לכידת בעל-החיים.
הגדרת המלאכה.
ישנם שני סוגים של צידה: צידה האסורה מהתורה. וצידה האסורה מתקנת חכמים.
צידה האסורה מהתורה: פעולה המכניסה את בעל החי ממצב שבו הוא יכול להימלט, למצב שממנו הוא אינו יכול להימלט יותר, ותופסו אינו צריך לעשות פעולה נוספת כדי לתפסו. כך למשל, הכנסת דג לתוך כוס מים, ציד צבי ממקום שבו הוא משוחרר לתוך חדר קטן (אינו מחוסר צידה). כמו כן מהתורה חייבים רק על צידת בעל חיים שצדים אותו מכיוון שהוא שווה ערך בעודו ניצוד ומשתמשים בו לצורך אישי או למכירה, בשעה שצדים אותו לצורך זה. אך צידת בעל חיים שהדרך לצודו אינו אלא על מנת שלא יזיק אין חייבים עליו. וכן אם מטרתו בצידה זו אינה אלא למנוע היזק וכדומה פטורים על צידה זו אף אם בדרך כלל צידת בעל חיים זה היא לצורך אישי או למכירה.
צידה האסורה מתקנת חכמים: פעולה המכניסה את בעל החי למקום סגור ומגודר שאינו יכול להימלט משם, אך המקום גדול דיו באופן שאם האדם ירצה לתפוס את בעל החי בידיו יצטרך לעשות פעולה נוספת ותחבולות על מנת לתופסו (מחוסר צידה). וכן צידת בעל חיים שצדים אותו למנוע היזק וכדומה אסורה מתקנת חכמים.
ציד זבובים.
ציד זבובים אינו נחשב למלאכה מהתורה, מכיוון שאין בהם כל צורך אישי ואין תפיסתם אלא למנוע היזק.
הטור פוסק שבזבובים אין צידה כלל, שכן מרוב קטנותם וזריזותם גם אם הם ניצודים, מיד כאשר יפתחו את התיבה הם יברחו, והרמ"א מביא את דבריו בשולחן ערוך כ"יש מקילין", הב"ח והמגן אברהם כדעת הראשונים שהדבר נחשב לצידה, ולכן פסק המשנה ברורה שיש להחמיר להפריח את הזבובים כאשר ודאי שיש שם זבובים, ורק במקרה שהוא הפריח את הזבובים אין צורך לדקדק ולבדוק אם יש עוד זבובים.
פסק זה של המשנה ברורה, מיוסד על כך שהאיסור לתפוס זבוב כאשר הוא אינו מתכוון לכך אך ברור שהדבר יעשה, הוא מושג הידוע בהלכה פסיק רישיה. אחד הנידונים המצויים בפוסקים, היא במלאכת צידה. הט"ז מתיר לסגור תיבה שייתכן שיש בה זבובים, כי הדבר לא נחשב "פסיק רישיה", מכיוון שספק פסיק רישיה הוא כל מקרה שבו התוצאה אינה מוכרחת, ואם כן מקרה זה לא נחשב ל"פסיק רישיה", שמשמעותה - תוצאה ודאית, ולמרות הספק הוא מצד אי ידיעת האדם, המעשה מוכרח מצד עצמו.
אך המשנה ברורה מחדש שייתכן שסברא זו של הט"ז היא באיסור מדרבנן, שכן ספק מדרבנן - הוא לקולא, אך כאשר מדובר במלאכה מהתורה יש להחמיר מספק, את פסקו זה הוא מביא בשם רבי עקיבא איגר.
האם יש בעלי חיים שאין איסור כלל לצוד אותם.
הרי"ד כותב שחומט האמור בתורה, שמבואר במשנה שחייבים על צידתו, אינו שבלול. נימוקו הוא משום שאם כך לא יכול להיות ששייך בו צידה, שהרי השבלול זז לאט מאוד. וכך פסק הרב שלמה זלמן אוירבך.
אולם, הרב אלחנן סמט כתב שדעת רש"י ורס"ג ששייכת צידה גם בבעלי חיים איטיים. לדעת הרב יוסף שלום אלישיב והרב קרליץ עשוי להיות בכך איסור תורה, ואילו לדעת הרב שמואל הלוי וואזנר צידתם אסורה מדברי חכמים בלבד.
צידה בעקיפין.
כל פעולה שיש בה משום ציד, גם בעקיפין כמו גם הכאת בעל חיים ופציעתו, באופן שאינו יכול להימלט מפאת חולשתו, נחשבת כצידה. (דבר זה שנוי במחלוקת ואינו מוכרח שעובר על מלאכת צידה אם אינו לוקח את הבע"ח ) גם אם צייד מרתיע בעל חיים וגורם לו להעצרות פתאומית, שעל ידה נתפס בעל החי, הוא עובר על איסור מהתורה אף על פי שלא גרם את הציד בפועל ממש, שכן דרך הציידים לעשות מעשים כגון אלו במהלך מלאכת הציד, ולכן מעשה זה כשלעצמו נכלל באיסור מלאכת צידה.
בעלי חיים מבויתים.
השולחן ערוך פוסק שחיות ועופות המתגוררים בקרבת בני אדם כגון אווזים ותרנגולים, וחוזרים מעצמם לבית בעל הבית ומזונם מוטל על בעל הבית, אין בהם משום צידה, וזאת אם בעלי החיים לא מרדו ואינם בורחים מבעל הבית. הרמ"א חולק עליו וסובר שאסור מדברי חכמים לתופסם, גם אם עושה זאת מחשש שיגָנבו, וכן פוסק המשנה ברורה. אולם בבהמות מבויתות לגמרי כגון פרות וכבשים כולם מסכימים שלא שייך איסור צידה, אלא אם כן מרדו בבעליהם. וכן בימינו בכלב מבוית לא שייך איסור צידה.
לכן, אפילו אם הכלוב היה פתוח, והעופות נמצאים בתוך הכלוב, יש להזהר שלא לסגור את הכלוב. בעלי חיים שנקנו ועדיין לא התרגלו לבוא לבית בעליהם, הכנסתם לבית היא בכלל מלאכת צידה, מכיוון שמחוסרים צידה ואינן ניצודים ועומדים מאליהם כמו בעלי החיים הבאים מאליהם לביתם.
רציף ימי
רציף הוא משטח בנמל או בגדת נהר, אליו אונייה יכולה להיקשר כדי לפרוק או לטעון סחורות או נוסעים. רציף עשוי לכלול מחסנים לאחסון סחורות הנפרקות מכלי השיט ותשתיות לתמיכה באוניות, כגון מערכת להספקת מי שתייה ומערכת להספקת דלק. בנמל גדול יכולים להיות כמה רציפים, כדי לטפל בכמה אוניות בו זמנית.
רציף נוסעים.
רציף נוסעים משמש להעלאת והורדת נוסעים, כמו ברציף רכבת. רציף נוסעים כולל דרכי תעבורה אליו וממנו.
רציף מטען.
רציף מטען משמש לפריקת ולטעינת מטען. העבודה מבוצעת על ידי כלי רכב, כגון מלגזות או על ידי עגורנים. לאחר פריקת משא האונייה, הוא מועבר למחסנים בשטח הנמל, או ישירות למשאיות ורכבות שיעבירו אותו לתוך היבשת.
רן אדליסט
רן אֶדֶליסט (נולד ב-27 ביולי 1943) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
אדליסט נולד בעפולה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר אדליסט מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת בפיקוד הדרום
עבד ככתב צבאי בטלוויזיה הישראלית. באפריל 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נפצע מירי תוך כדי סיקור חדשותי. בנובמבר 1969 נפצע בעת שירות מילואים בתעלה. בדצמבר 1969 התלווה לכוחות הפושטים במבצע תרנגול 53.
ב-1978 היה ממייסדי תנועת שלום עכשיו. במאמר שפרסם במעריב בפברואר אותה שנה תחת הכותרת "שלום עכשיו" טען ש"רק גל ציבורי של מורעבי שלום שיסחוף אותנו ואת הממשלה יביא אותנו למצב שבו נהיה מוכנים לשלום. גל שיגאה תחת הכותרת שלום - עכשיו, ויידחף על ידי אלה שאין להם מה להפסיד פרט לארץ ישראל ולמלחמה הבאה, ויהפוך את הממשלה לממשלת עם ישראל ולא רק לממשלת ארץ ישראל".