פרישה לגמלאות היא צעד פורמלי לעובד השכיר, המסיים את יחסי עובד-מעביד ומזכה את העובד בפיצויי פיטורים. פרישה לגמלאות מתקיימת גם אצל עובד עצמאי, על פי החלטתו.
הכנה לפרישה.
פרישה לגמלאות היא שינוי מהותי בחיי האדם העובד, ממצב שבו יום-יום עליו להתייצב לעבודתו, למצב שבו לא מוטלת עליו חובה כזו, וכל זמנו בידו. שינוי מהותי כזה מצריך היערכות נאותה. מקומות עבודה גדולים מארגנים לעובדיהם המתקרבים לגיל פרישה פעילות של הכנה לפרישה, המסייעת למעבר קל של השינוי.
בישראל.
בישראל נקבע גיל הפרישה בחוק גיל פרישה. גיל פרישת חובה הוא 67 שנה, ובגיל זה רשאי המעביד להורות לעובד לפרוש לגמלאות. נשים רשאיות לפרוש כבר בגיל 62, תוך זכאות לכל הזכויות הניתנות בגיל פרישה. נשים וגברים זכאים לפרוש החל מגיל 60 בפרישה מוקדמת, שבה ניתנות רק חלק מהזכויות הניתנות בגיל פרישה. בחלק ממקומות העבודה קיימים הסכמים הקובעים גיל פרישה אחר, מאוחר מזה הקבוע בחוק או מוקדם ממנו.
כאשר עובד היה מבוטח בקרן פנסיה, עם פרישתו לגמלאות הוא מתחיל לקבל פנסיה מקרן הפנסיה לכל ימי חייו. החל משנת 2008 מסלול קצבה שהוא מסלול המבטיח פנסיה עם ההגעה לגיל פרישה, הוא המסלול היחיד לביטוח פנסיוני המזכה בהקלות מס. קודם לכן התאפשר גם ביטוח פנסיוני במסלול הוני, שבו ניתן לפורש בבת אחת כל הסכום שצבר במהלך עבודתו.
תשלומי פנסיה המשולמים למי שהגיע לגיל פרישה פטורים מדמי ביטוח לאומי, ונהנים מפטור ממס הכנסה עד תקרה של 4,399 ש"ח לחודש (בשנת 2021). תקרת הפטור נמוכה יותר כאשר העובד קיבל פטור ממס על פיצויי פיטורים.
פרישה לפנסיה
יציאה לגמלאות
צלאן
פאול אנצ'ל
פאול אנטשל
מרכז פרס לשלום ולחדשנות
מרכז פרס לשלום ולחדשנות (בעבר: "מרכז פרס לשלום") הוא מרכז ללא כוונת רווח, שהוקם בשנת 1996, ופועל בתחום קידום השלום במזרח התיכון על פי חזונו של שמעון פרס.
אודות המרכז.
בשנת 1996, לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, חבר פרס לאורי סביר על מנת לקדם הקמת מרכז לקידום תהליך השלום. יחד עם אישי ציבור ופעילים נוספים גובש החזון להקמת המרכז. בסוף 1997 נחנך המרכז בכנס מועצת הנגידים הבינלאומית הראשונה שלו. המרכז הוא ארגון לא-ממשלתי ולא מפלגתי השייך למגזר השלישי בישראל, שהוגדר עם הקמתו כמוסד ללא כוונת רווח.
בשנת 2003 נערך טקס הנחת אבן הפינה ל"בית פרס לשלום", הבניין החדש של המרכז בשכונת גבעת עלייה ביפו. המגרש עליו נבנה הבניין היה בעבר חלק מבית החולים הממשלתי ביפו, שנסגר בשנות ה-80. הבניין תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי מסימיליאנו פוקסס. שטחו הוא כ-2,500 מ"ר ובו חמש קומות. בבניין משרדי הנהלת המרכז, חדרי סדנאות, אודיטוריום, מרכז מידע ומרכז מבקרים. מסביב לבניין קיים "פארק השלום": פארק ציבורי פתוח אשר מגיע עד קו החוף. בעבר שכנה בקומה השלישית של הבניין לשכתו של שמעון פרס.
מנכ"לית המרכז היא אפרת דובדבני ונשיא הכבוד אורי סביר. שמעון פרס שימש כנשיא הכבוד עד למותו ב 2016. נכון ל-2018 יו"ר הוועד המנהל הוא חמי פרס והחברים האחרים בו הם: אורי סביר, יונתן קולבר, מנואלה דבירי, צבי ימיני, צביה ולדן, ד"ר יוני פרס, ד"ר נוף עתאמנה אסמעיל ותמיר פרדו. בעבר היו חברים בוועד גם אברהם נאמן, רפי אדרי, טלי ליפקין-שחק, עליזה גורן, אילן חת, משה תאומים ועוד.
בשנת 2016 החליט ארגון אונסק"ו לחתום על הסכם לשיתוף פעולה עם מרכז פרס לשלום, במסגרתו יאמץ אונסק"ו מספר פרויקטים של המרכז מתחום החינוך לשלום ועידוד לדו קיום בין ישראלים ופלסטינים. ההסכם כולל שיתוף פעולה בין הארגונים, החלפת מידע, אימון אנשי צוות והכשרה מקצועית. במעמד חתימת ההסכם הוענק לפרס פסל "Tree of Peace" כהערכה על תרומתו (זאת לאחר שבשנת 1993 הוענק לשמעון פרס פרס לשלום על שם פליקס הופואה-בואני מטעם אונסק"ו).
ב-19 בדצמבר 2018 הוצב במרכז פרס ארונה של רונה רמון שנפטרה לאחר מאבק בסרטן והציבור עבר על פני הארון וחלק לרמון כבוד אחרון. ושם התקיים טקס האשכבה בנוכחות משפחה, חברים ונשיא המדינה, ראובן ריבלין.
תחומי פעילות.
המרכז מפעיל פרויקטים בתחומים: טכנולוגיה, עסקים, חקלאות, ספורט, חינוך ורפואה. תוכניות המרכז פונות למשתתפים מכל המגזרים, המינים והגילאים.
בתחום הרפואה.
בתחום הרפואה המרכז מקדם פרויקטים:הכשרת רופאים: הפרויקט עוסק בעידוד הכשרה מקצועית של רופאים פלסטינים על ידי אנשי מערכת הבריאות הישראלית. המרכז נעזר בידע הרפואי בישראל כדי לסייע בקידום של מערכת הבריאות הפלסטינית.
Saving Children: הפרויקט מטפל בצרכים הומניטריים של ילדים פלסטינים הנזקקים לטיפולים מצילי חיים שאינם זמינים להם במערכת הבריאות הפלסטינית.
בתחומי היזמות והעסקים.
המרכז פועל בתחום שיתוף הפעולה הכלכלי אזורי. לצד שיתופי פעולה כלכליים מופעלות במסגרת המרכז גם סדנאות לבניית יכולות ופיתוח מקצועי של קשרים עסקיים וסביבתיים.
פרויקט קידום שותפויות עסקיות חוצות גבולות מקדם שיתוף פעולה כלכלי אזורי דרך מחקר משותף, פיתוח מקצועי, וחיבור עסקי בין חברות ואנשי מקצוע בעלי השפעה באזור.
מאיץ היזמות מזנקים ביחד מופעל על ידי מרכז פרס בשותפות עם קרן אדמונד דה רוטשילד, מאיץ הסטארט-אפים MassChallenge Israel וקרן ההשקעות TAU Ventures של אוניברסיטת תל אביב, במסגרתו יזמים מתחילים מכל רחבי הארץ (בדגש על הפריפריה החברתית והגאוגרפית של ישראל) עוברים סדנאות מקצועיות ומקבלים סיוע בפיתוח מוצר ובניית מיומנויות. את המשתתפים מלווים מנטורים מובילים מעולם היזמות והטכנולוגיה.פרויקט CityZoom מקדם את עולם הערים החכמות בישראל באמצעות שיתופי פעולה חוצי מגזרים בין סטארטאפים וחברות טכנולוגיה, חברות ישראליות ורב לאומיות וגופים מוניציפליים. במהלך הפרויקט מקיימת קהילת CityZoom מפגשים בין מנהלים ואנשי מפתח מהתעשייה, רשויות מקומיות ואקדמיה, ועורכת דיוני 'שולחן עגול' וסמינרים עם מומחי חדשנות, יזמים וחוקרים. הפרויקט בשותפות עם משרד הכלכלה, משרד הפנים, ישראל דיגיטלית, אוניברסיטת תל אביב ועתידים.
מרכז החדשנות של ישראל.
ביוני 2016 הכריז מרכז פרס לשלום ולחדשנות על הקמת מרכז החדשנות של ישראל. המרכז נפתח למבקרים בשנת 2019 והוא מיועד לביקור של תיירים ומשלחות עסקיות וממשלתיות מישראל ומהעולם. המרכז מציג את סיפורה של מדינת ישראל מיום הקמתה עד היום תוך התמקדות בהתפתחויות בתחומי הטכנולוגיה והחדשנות. הסיור במרכז כולל בין היתר ציר זמן של החדשנות הישראלית, הולוגרמות של אישים בתחום (בין היתר: גיל שוויד, פרופ' רות ארנון, פרופ' אמנון שעשוע), קפסולת מציאות מדומה ותערוכה שנתית מתחלפת בה מוצגים פיתוחים בתחום מהשנה החולפת.
פייר-אנרי דה ואלנסיין
פייר-אנרי דה ואלנסיין (בצרפתית: Pierre-Henri de Valenciennes; ) היה צייר צרפתי.
חייו.
דה ואלנסיין נולד בטולוז ולמד באקדמיה לציור שבעיר אצל צייר בשם ז'אן-בטיסט דספאקס. באמצעותו הכיר את העיטורים הקלאסיים המסורתיים של נושאי התנ"ך. ב-1769 מאתיו דובורג, פרקליט וסוחר מטולוז, הזמין את דה ואלנסיין למסע לרומא. ב-1771 שב לצרפת ובסוף אותה שנה הגיע לפריז, שם התגורר אצל אחיו של דובורג. הוא למד באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול אצל תלמידו של פרנסואה בושה, גבריאל-פרנסואה דויין שהתמחה בציורים היסטוריים, מה שגרם לדה ואלנסיין להרחיב את שליטתו בנושאים המסורתיים של הציור.
ב-1777 שב לרומא ונשאר באיטליה עד 1781. הוא ערך מסעות בקמפניה ובאזורים שהשתייכו לממלכת נאפולי וסיציליה. חוברת בשם "מסע לנאפולי ולסיציליה, 1779" מעידה על מסעותיו אלה שבהם התנסה בציור נוף כפרי בחיק הטבע. הוא הקדיש את מרבית זמנו ללימוד הציור של גופים תלת-ממדיים אצל פרופסור ידוע למתמטיקה ברומא. מאוחר יותר הודה דה ואלנסיין כי הייתה זו הכרותו עם הצייר קלוד ז'וזף ורנה, במסעו בחזרה לפריז דרך שווייץ ב-1781, שאפשרה לו להפוך את התאוריה שלמד ברומא למיומנות מעשית כצייר.
ב-1785 שב לרומא, אך כעבור שנתיים חזר לפריז וב-28 ביולי 1787 התקבל כחבר האקדמיה לאמנויות היפות שבעיר. הוא הציג שם את ציורו "קיקרו מגלה את קברו של ארכימדס" (כיום במוזיאון דז אוגוסטין בטולוז). ציור זה הוצג גם בסאלון (תערוכת הציורים מיסודה של האקדמיה לאמנויות היפות) של 1787 יחד עם ציוריו "העיר העתיקה אגריגנטום" (כיום במוזיאון הלובר בפריז) ו- "נוף ביוון העתיקה" (כיום במוזיאון לאמנות בדטרויט).
ב-1796 פתח סטודיו והחל בשנה זו עד 1800 שימש כפרופסור לציור תלת-ממדי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בין תלמידיו נמנו ז'אן-ויקטור ברטן, ואשיל-אטנה מישאלון שמאוחר יותר היו מוריו של ז'אן-בטיסט קאמי קורו. הוא פיתח את התנסותו כצייר במסה "יסודות הציור התלת-ממדי לשימושם של ציירים" שפורסמה ב-1800. מסה זו של דה ואלנסיין, שנחשב לאבי ציור הנוף ההיסטורי, שימשה כמדריך לשני דורות רצופים של ציירי נוף.
דה ואלנסיין הציג את ציוריו גם בסאלונים של 1804, 1806, 1808, שני ציורים בסאלון של 1810 וציור אחד בזה של 1814. פרס רומא מיוחד לציור נוף היסטורי שנקרא על שמו, הוענק לראשונה לתלמידו מישאלון ב-1817. פרס זה בוטל ב-1863.
פייר-אנרי דה ואלנסיין מת בפריז ב-1819 נקבר בבית הקברות פר לשז.
עטרה (כתר)
עטרה או דיאדמה (ביוונית: διάδημα, דיאדמה - מן הפועל "לקשור") הוא סוג של כתר אשר חבשו מלכים החל מהתקופה ההלניסטית. כיום משמש כינוי זה לכתר קטן המשמש מונרכים בשימוש יומיומי.