חרדים ספרדים הם זרם בתוך החברה החרדית בישראל, הכולל חרדים יוצאי ארצות האסלאם, חצי האי האברי והבלקן. הזרם החרדי-ספרדי מונה בעשור השני של המאה ה-21 בישראל, לפי הערכות, כ-200 אלף נפשות.
חרדיות ספרדית היא תופעה שהחלה להתפתח רק לאחר קום המדינה, עם המפגש בין יהדות ארצות האסלאם ליהדות החרדית המזרח אירופאית במוצאה, והיא עדיין בשלבי התפתחותה, כשספרדים רבים עומדים על קו התפר שבין חרדים לדתיים או דתיים לאומיים.
כיום, במגזר החרדי, מפלגת ש"ס ומועצת חכמי התורה היא הדוגמה המובהקת לחרדיות ספרדית.
רקע היסטורי.
עד המאה ה-20 יהודים ספרדים התאפיינו בשמירה על מצוות היהדות תוך הפגנה של פרגמטיות והתאמת ההלכה לחיי היום-יום. בעוד שבקרב יהודי אירופה האמנציפציה הובילה לתהליך חילון וכתגובה לו לתהליך של הקצנה דתית, וליצירתה של היהדות החרדית, בקרב יהודי המזרח לא התרחשו תהליכים דומים. הייתה פתיחות רבה יותר בקרב רבנים בפני חידושי העת המודרנית, וניסיון להתאימם להלכות הדת. רבנים ספרדים מסורתיים, כגון הרב הראשי הספרדי הראשון של מדינת ישראל הרב עוזיאל, הביעו פעמים רבות עמדות מתונות בענייני החברה והדת. כך למשל הרב עוזיאל תמך בזכות הצבעה לנשים, בגיור מקל לבני זוג של יהודים ובעמדות מתונות נוספות, שהיו מנוגדות לעמדת רוב הרבנים האשכנזיים באותה תקופה. בצורה דומה, אתוס "חברת הלומדים" שהתפתח בקרב היהדות החרדית במאה ה-20 גם כן לא התקיים באופן היסטורי בקרב יהודי המזרח. בארצות רבות אפילו הרבנים שילבו בין מלאכה ללימודי הדת, ולא התקיימו ממשכורת מהקהילה, מה שלא מנע את התפתחותה של ספרות הלכתית עשירה. פרופ' מנחם אלון הביא כדוגמה נוספת למתינות הספרדית המסורתית את הוויכוח ההלכתי שהתנהל בשנות ה-50 בנוגע זכות ירושה שוויונית לנשים נשואות; באותו זמן שבו הרבנות הראשית האשכנזית בישראל קבעה שאין זכות כזו, רבני מרוקו העניקו זכות ירושה שוויונית. רבני אשכנז נהגו באופן הולך וגובר על פי הכלל חדש אסור מן התורה, עיקרון יסודי של היהדות החרדית, בעוד שרבני מרוקו נימקו את פסיקתם בצורך להתאים את ההלכה לרוח הזמן ולדרישות המשכילים. לדברי מנחם אלון:
התפתחות הזרם החרדי-ספרדי החלה בעיקר לאחר המפגש בין היהדות החרדית האשכנזית ליהודי המזרח בישראל. רבנים ספרדיים שחששו מפני החילוניות בישראל והזדהו עם ערכי החברה החרדית, אימצו חלק מעקרונות היהדות החרדית, אמונותיה ואף לעיתים את הלבוש המסורתי שלה שמוצאו ממזרח אירופה. התנועה הספרדית הראשונה שהייתה בעלת סממנים חרדים הייתה תנועת נאמני התורה, שהוקמה בשנות ה-60 מחוגי ישיבת פורת יוסף כדי להוות במה לדיון בסוגיות הנוגעות ליהודי המזרח בישראל. תנועה זו, באמצעות ביטאונה "קול סיני", הזהירה מפני החילוניות והדגישה את האופן שבו היא מאיימת על יהודי המזרח. בביטאון התנועה הובעה ביקורת כלפי הרבנים הספרדים בני התקופה, שלטענתה הסתגרו בלימודים תורניים שקדניים מבלי לפעול דיו כדי למנוע מהציבור הספרדי לנהות לכיוון החילוניות. "פורת יוסף" קנתה לעצמה בתוך זמן קצר יחסית מוניטין מצוינים בעולם הרבני, העמידה תלמידים רבים ואף "ייצאה" רבנים ומורי הלכה לקהילות ספרדיות שונות בגולה, בעיקר בארצות המזרח. הם טיפחו לימים דפוס תגובה חרדי מגובש, פחות או יותר, וקרוב למדי לזה של הזרם המרכזי ביהדות החרדית האשכנזית, המזוהה עם אגודת ישראל.
הקמתה של מפלגת ש"ס בשנת 1982, המייצגת המובהקת של הזרם החרדי-ספרדי, הייתה נקודת הציון המרכזית של התפתחות הזרם והנקודה בה הוא החל לחדור לשיח הציבורי. לדעת נסים לאון, החרדיות הספרדית שונה משני הזרמים החרדיים האחרים - החסידים והליטאים - לא רק במאפייניה האתניים אלא גם בהיותה 'חרדיות רכה'.
פלגים.
בענייני הנהגה והשקפה.
הפלג המרכזי.
הפלג הגדול של החרדים ספרדים הוא ממשיך דרכן של הישיבות הספרדיות הוותיקות של היישוב הישן בירושלים, ובראשן ישיבת פורת יוסף. בראשית שנות ה-80 החלו אנשי קבוצה זו לפתח לעצמם תשתית פוליטית על רקע תלונתם אודות אפליה פנים-חרדית. זאת במקביל למחאות על קיפוח ואפליה של מזרחים בכלל, מאז קום המדינה. תחושת קיפוח זו הייתה מהסיבות העיקריות להקמת תנועת ש"ס והמסגרות החינוכיות הגדולות שלה "מעיין החינוך התורני" ו"אל המעיין".
מרביצי תורה.
הפלג השני מכונה מרביצי תורה ספרדים ובראשו הרבנים ניסים טולדנו, יעקב משה הלל, אברהם סלים ויהודה עדס. אנשיה הם חרדים ספרדים - ברובם בוגרי ישיבות אשכנזיות שבהן רכשו את ההשקפה ואת אורחות החיים של הציבור החרדי-אשכנזי, אשר מחזיקים בהשקפה מותאמת להשקפת הזרם החרדי ליטאי בנוגע לצורת הלימוד ולהנהגת בן תורה. פלג ה'מרביצי' לא סרו למרותו של הרב עובדיה יוסף במהלך השנים, והכפיפו את עצמם לגדולי הדור הליטאיים, הרב שך, הרב אלישיב והרב שטינמן. כיום פלג זה מחולק, יש הנשמעים לראשי מועצת גדולי התורה של דגל, יש הרואים עצמם חלק מהפלג הירושלמי, ויש שנשמעים לרבנים ספרדים שאינם נמנים עם מועצת חכמי התורה, כגון הרב משה צדקה. בפסקי הלכה הם נוהגים לפי פוסקים ספרדים אחרים ולא כפסקי הרב עובדיה, כגון הרב בן ציון אבא שאול (אף שיש עדות לכך שלא תמך בהם בשעתו). לדעתם יש לבנות את הציבור הספרדי באופן עצמאי ובלתי תלוי בציבור הליטאי, אך כן לשמר את הערכים שהנחילו גדולי הדור הליטאי. לפלג זה השפעה רבה כיום, שכן רבים מראשי הישיבות והר"מים בישיבות הספרדיות המובחרות משתייכים אליו, גם אם לא באופן רשמי.
העדה החרדית הספרדית.
בנוסף ישנו פלג קטן של "העדה החרדית הספרדית" שבראשה עמדו הרב צדקה חוצין והרב יעקב מוצפי, ושקרובה בדעותיה לעדה החרדית. אנשיה אינם משתתפים בבחירות לכנסת ומערכות החינוך שלה אינן לוקחות תקציבים ממשלתיים. לעדה החרדית הספרדית בית-דין משלה, בו מכהן כאב"ד הרב אהרן עזריאל רחמים. רבנים ספרדים נוספים, אף שלא השתייכו לפלג זה באופן רשמי, נטו לקנאות, כמו אי השתתפות בבחירות, בהם הרב יהודה צדקה ותלמידו הרב בן ציון אבא שאול, ראשי ישיבת פורת יוסף, והרב שלמה אליעזר אלפנדרי.
בענייני הלכה.
גם במישור ההלכתי הספרדים נחלקים לכמה קבוצות משנה, אשר כל אחת מהם הולכת לפי שיטת אחד הפוסקים הספרדים הבולטים:
הקבוצה הגדולה ביותר כיום הולכת לפי ספריו של הרב עובדיה יוסף. היותם של ספרי הרב יוסף ובניו מקיפים ונגישים הפכו את השפעתו של הרב עובדיה יוסף לעצומה, לא רק על חרדים-ספרדים וחוזרים בתשובה אלא גם על מגזרים נוספים ביהדות האורתודוקסית. שיטתו ההלכתית של הרב יוסף - יצירת הלכה אחידה לכל העדות בארץ ישראל המתבססת על פסיקתו של רבי יוסף קארו בעל השולחן ערוך. המשמעות של שיטה זו היא ויתור על רבים ממנהגי העדות השונות, דבר שהוביל להתנגדות בקרב חלק מהספרדים ולפילוג בין מי שאמצו את גישתו במלואה לבין התומכים בהמשכיות של המסורות העדתיות השונות.
הקבוצה השנייה הולכת לפי פסקי הרב יוסף חיים מבגדאד, כפי שהם מופיעים בספרו בן איש חי. כיום פסקי ה"בן איש חי" נהוגים בעיקר בקהילות עיראק (בבל) וארם צובא. הרב מרדכי אליהו המשיך את שיטת הפסיקה של יהודי עיראק, בעיקר על פי דרכו של הבן איש חי, שיטת פסיקה המבוססת על פי תורת הנגלה השולחן ערוך והאחרונים, וגם על פי תורת הנסתר, הקבלה, פסקי האר"י ורבי שלום שרעבי. השפעתו על החרדים קטנה יחסית בגלל קרבתו לציונות הדתית, אך הוא נחשב לפוסק מרכזי בקרב חוגים חרדים לאומיים.
קבוצה שלישית היא תלמידי הרב בן ציון אבא שאול - פוסק מוערך, אשר זכה להערכה גם מהאשכנזים.
קבוצה רביעית היא של בני העדה המרוקאית אשר לרוב נוהגת לפי ספריהם של הרב רפאל ברוך טולדנו ושל הרב שלום משאש.
קבוצה חמישית ובולטת היא זו של עולי תימן. התימנים מאז ומתמיד היו אוטונומיה בקרב עדות המזרח, ונוהגים על-פי פסיקת השתילי זיתים, ותלמידו מהרי"ץ, מלבד פלג הדרדעים שפוסקים אך ורק על-פי הרמב"ם.
יחסים עם חרדים אשכנזים.
החרדים הספרדים סבלו לאורך השנים ממעמד נמוך בחברה החרדית. על פי פרופ' עוז אלמוג, הם לא הצליחו להקים מוסדות בעלי שם מכיוון שהתלמידים הספרדיים המובחרים כמעט תמיד מעדיפים להיקלט במוסדות לימוד אשכנזיים, הנראים בעיניהם כבעלי מעמד גבוה ממוסדות הלימוד הספרדיים, והמוסכמה הזאת מעכבת את התפתחות הזרם הספרדי ואת השתחררותו מהפטרונות של הזרם הליטאי.
ברוב הישיבות האשכנזיות יש מיעוט של תלמידים ספרדים. בחלקן יש מכסה של כ-30%, וישנן ישיבות שמכסתן נמוכה בהרבה ומגיעה ללא יותר מתלמידים ספרדים ספורים. דוגמה נוספת למעמדם של הספרדים בחברה החרדית היא בשידוכים - אשכנזים אינם משתדכים עם ספרדים (למעט במקרים חריגים), אף עם כאלו שאימצו לחלוטין את מנהגיהם והליכותיהם של האשכנזים.
גם בתוך עולם הישיבות החרדי ספרדי למעשה קיימים שני סוגים של ישיבות:
1. ישיבות המזוהות עם המסורת, שיטת הלימוד וצורת הפסיקה הספרדית. עם הישיבות הללו נמנות הישיבות פורת יוסף, כסא רחמים, חזון עובדיה ועוד.
2. ישיבות המשתייכות לארגון "מרביצי תורה ספרדים". ראשי הישיבה והתלמידים בישיבות הללו בדרך כלל מתנגדים לרב עובדיה יוסף ולש"ס. עם הישיבות הללו נמנות הישיבות מאור התורה, דעת חיים, קול יעקב, ברכת אפרים, משכנות התורה, אור ברוך, בית שמעיה, שארית יוסף ועוד רבות. חלק ניכר מראשי הישיבות הללו משתייכים למשפחת טולדנו. בשנת 2011 היו מקרים שבהם שראשי ישיבות מסוג זה עזבו חתונות של תלמידיהם בעקבות קיומם של מנהגים ספרדיים.
רבנים בולטים כיום.