מסע הצלב השלישי, שגויס כתגובה לקרב קרני חיטין, הותיר את ממלכת ירושלים מפולגת ונתונה לחסדי ההכרעה הפוליטית של פיליפ השני מלך צרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה. כוח פוליטי חדש שנכנס למערכה היה המרקיז קונרד ממונפראטו, מהאצילים האיטלקיים הבכירים ביותר שהגיעו ארצה במסע הצלב השלישי ולפנים יורש העצר הביזנטי, שהשתלט על צור לאחר בואו ב-1187 והפך למלך דה פקטו של ממלכת ירושלים, בעידוד פיליפ מלך הצרפתים, בעוד גי דה ליזיניאן שבוי בידי אויביו; שנה לאחר מכן שוחרר דה ליזיניאן, ויחד עם ז'ראר דה רישפור וגיום ממונפראטו (אביו של קונרד) הופיע עם סיבילה אשתו מול חומות צור ותבע את המלוכה, בסיועו של ריצ'רד לב הארי; קונרד, מצידו, לא טרח אפילו להתייחס לתביעה. במהלך יולי 1190 נפטרו סיבילה ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו, ומותה שמט הלכה למעשה את הבסיס לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר; אך הוא נאחז בתואר, למרות שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית. את המצב ניצלו באליאן מאיבלין ומריה קומננה, שיחד עם האציל רב ההשפעה אנרי משמפאן חברו לקונרד ממונפראטו במטרה לתפוס את הכתר - שוב.
הכלי להגשמת שאיפותיהם הייתה שוב איזבל, בתו של אמלריך הראשון, ובסתיו של שנת 1190 נחטפה איזבל מבית בעלה אונפרוא על ידי שליחים של אמה מריה ובעלה באליאן דה איבלין, הובאה לשכם ושם בוטלו נישואיה על ידי "מועצת חוטאים" ובה השתתפו האיבלינים, רג'ינאלד מצידון ורוזן חיפה, בטענה כי היא נישאה בגיל צעיר מדי וכי הנישואים נערכו בכפייה תחת איומי המלך בלדווין הרביעי. האירוע לא עבר ללא התנגדות מצד בעלה, אונפרוא דה טורון המופתע, אך הוא כרע תחת הלחץ שהופעל עליו מצד אצילי בית איבלין ובית שמפאן והסכים לביטול הנישואים, ובתמורה קיבל כנחלה את מבצר טורון והשטחים הסמוכים לו. במקביל, מועצה של אצילים התכנסה באשקלון ושם הכריז המלך ריצ'רד על עזיבתו בעקבות חדשות על מרד באנגליה בידי אחיו, העוצר ג'ון "בלי ארץ", ונטישת הגדודים הצרפתיים. המועצה החליטה כי גי דה ליזיניאן, איש אמונו של ריצ'רד, איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים, וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו.
הכתרת אנרי הראשון.
אנרי רוזן שמפאן הודיע לקונרד על ההחלטה, וב-24 בנובמבר 1191 נישאו איזבל בת העשרים וקונרד, ותוכניותיהם של אצילי איבלין היו שוב נראות מבטיחות: בתה של מריה תמלוך, משפחת איבלין תשלוט מאחורי הקלעים ובאליאן יזכה לתפקיד בכיר. אך ב-28 באפריל, בעוד צור מתכוננת להכתרת קונרד כמלך ירושלים, נדקר קונרד בעודו הולך ברחוב על ידי שני מתנקשים שכירים מכת החשישיון. שוב נרמסו שאיפותיהם של האיבלינים, אך כעת הם לא וויתרו והשיאו בחטף את איזבל, שהייתה בהריון מתקדם מקונרד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו, לאנרי משמפאן; הנישואים נערכו ב-5 במאי. אנרי, צלבן שהשתתף במסע הצלב השלישי, היה פתרון אידיאלי, מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה. לא ידוע מי שלח את רוצחיו של קונרד – האם כת החשישיון עצמה, איתם הסתכסך קונרד, או שמא צלאח א-דין, או אפילו ריצ'רד לב הארי; מחקר מודרני מאת פטריק ויליאמס טוען כי אנרי משמפאן ביצע את הרצח, בהסכמתו אם לא בתמיכתו של ריצ'רד לב הארי. כך הוכתר לבסוף אנרי משמפאן, דה ליזיניאן נדחק הצידה ובאליאן עצמו הפך לאציל המקורב לכיסא המלוכה ויועץ למלך.
נישואי אמלריך ואיזבל ומות באליאן.
לפני עזיבתו של ריצ'רד, דאג המלך להסדרת ענייניו של גי דה ליזיניאן בן חסותו, והמליכו על קפריסין אותה כבש קודם לכן; אך להלכה היה גי תחת שלטונו של אנרי. בשנת 1194 מת גי דה ליזיניאן מבלי להותיר אחריו יורש, ואחיו אמלריך, בעלה של אשיבה דה איבלין והקונטאבל לשעבר, עלה לכס ממלכת קפריסין הצלבנית כווסאל של האימפריה הרומית הקדושה; רק כך עלה בידו להיות בלתי כפוף לשלטונו של אנרי. לאנרי נולדו רק בנות, ולכן קבע עם אמלריך שבנותיו של אנרי יתחתנו עם בניו של אמלריך, מתוך תקווה להשליט בעתיד שושלת צלבנית אחת בשתי המדינות. באותן השנים לא ניצלה ממלכת ירושלים את ההזדמנות שניתנה לה עם מותו של יריבה הדגול צלאח א-דין לשוב ולחדש ימיה כקדם, שכן הייתה שקועה בסכסוכים פנימיים רבים; מצב זה משך מייד לארץ הקודש כוחות של שכירי חרב שמצאו כר פורה לרווחים, וביניהם הגיעו גם אנשי הקומונות האיטלקיות, בראשן אנשי ונציה, פיזה וגנואה, שעד מהרה הפכו לשחקנים מרכזיים בממלכה, לצד שלושת המסדרים הצבאיים רבי הכוח: מסדר הטמפלרים, מסדר ההוספיטלרים והמסדר הטבטוני. אנרי נפטר ב-1197, ומותו החזיר לקדמת הבמה הפוליטית את שאלת השליטה בממלכת ירושלים; נציג הקיסר הגרמני דרש כי המלכה איזבל תבוא בברית הנישואים עם אמלריך מלך קפריסין, נישואים שהיו יכולים להועיל הן ליצירת חיבור בין שתי הממלכות הצלבניות והן לבסס טענה עתידית בנוגע לריבונותה של הקיסרות הקדושה בממלכת ירושלים. הדרישה נענתה, ואיזבל נישאה בשלישית, אך אמלריך הודיע כי אין הנישואים מביאים לאיחוד הממלכות, הוסיף לשבת בקפריסין, נתכנה "אמלריך הראשון מלך קפריסין" ו"אמלריך השני מלך ירושלים", וקבע מערכת אדמיניסטרטיבית נפרדת בעכו לייצג אותו בממלכת ירושלים. מאז הייתה עכו בירה למחצה לארץ הקודש, והיוותה בסיס חשוב לאותם שרצו לתפוס את שלטון הממלכה מאוחר יותר.
קודם לכן, בשנת 1192, נמסר מבצר קיימונט (מונס-קיין) הסמוך ליקנעם לידי באליאן דה איבלין, לאחר נפילתו בידי צלאח א-דין. נראה שמאז היה המבצר ברשות המשפחה במשך עשרות שנים, עד שב-1262 הפך לחלק מנחלות מסדר אבירי היכל שלמה. באליאן נפטר בשנת 1193, ואשתו מריה קומננה נפטרה בין השנים 1208 ל-1217; מריה גידלה את בתם של אנרי ואיזבל (קודם נישואיה לאמלריך), ששמה היה אליס משמפאן, ובהמשך נקשרו גם קורות חייה בתולדות המשפחה.
דמותו של באליאן, בגילומו של אורלנדו בלום, משמשת כדמות המרכזית בסרט "ממלכת גן העדן" משנת 2005, אם כי בסילוף המאורעות.
מבניהם של באליאן ומריה, הייתה הבכורה, האלביס מאיבלין, אשתו של הרוזן רג'ינאלד מצידון בין השנים 1190 ל-1202, לאחר שהתאלמן מאגנס מקורטניי, דודתה לשעבר; האלביס הייתה צעירה מהרוזן בכארבעים שנה, ועם מותו נישאה לצלבן צרפתי רם מעלה, הרוזן גי ממונפורט (שהפך כתוצאה מהנישואין לאדון צור), שקשר הנישואין בינו לבין בית איבלין סודר לו כתמורה על שירותיו הטובים בקרבות - שידוך כזה היה בעצם אישור להתבססות בארץ, ורק משהובילו גי ואחיו סימון הרביעי ממונפורט את ההתקפה הצלבנית על טבריה התיר המלך אמלריך לגי להינשא להאלביס (שהייתה דודניתו של אמלריך דרך אשתו) - אך לבסוף שבו האחים לאירופה והפכו להיות מהאצילים רבי הכוח ביותר בכל צרפת. בסכסוך נחלות בטולוז ב-1217 נקטל סימון דה מונפור, כשחש לעזרת גי שנפצע מחץ, ועם מותו של גי במסע הצלב האלביגנזי ירש בנו פיליפ דה מונפורט את התארים והנחלות של אביו במדינה הצלבנית, ומאוחר יותר שימש כקונטאבל הממלכה וכתומך ראשי בבית איבלין. בנו השני של באליאן היה ז'אן מאיבלין, אדון ביירות, המכונה הזקן מביירות (1179-1236), שקיבל בשנת 1198 את תפקיד הקונטאבל של הממלכה; והוא שעמד בראש בית איבלין בשנים הבאות. בן נוסף שלו היה פיליפ מאיבלין, לימים עוצר ממלכת קפריסין ומי שביסס את שלטון בני איבלין בקפריסין. יחוסם וקשריהם של הבנים עם המלכה איזבל, שהייתה אחותם מן האם, הפכו אותם לבעלי השפעה רבה בממלכת ירושלים.
רוזנות יפו ואשקלון חדלה מלהתקיים לאחר קרב קרני חיטין (בסוף 1187) ורק לאחר מסע הצלב השלישי (ב-1191) נכבשו מחדש הערים המרכזיות של הרוזנות, יפו ורמלה; משפחת איבלין המשיכה להחזיק שם את נחלותיה, אך כעת היה מוקדה העיקרי בביירות.
מאבקי השלטון בקפריסין.
ז'אן מאיבלין אדון ביירות, עוצר ממלכת ירושלים.
ביום ה-23 באוקטובר כבשו הצלבנים את ביירות, בפיקודו של המלך החדש אמלריך השני, והעיר נמסרה לז'אן דה איבלין המקורב למלכות. העיר שנמסרה לידיו הייתה עיר פרזות חרבה לאחר כיבושה על ידי צלאח א-דין בשנת 1187, וז'אן מאיבלין הקדיש את עצמו לבנייה מחדש של העיר, ביצוריה ומעמדה. הנוסע הגרמני ווילברנד מאולדנבורג מספר על הארמון המבוצר שבנה ז'אן מאיבלין כמקום מושבו בביירות - קירות מעוטרים בציורי קיר, רצפות מוזאיקה ומזרקות עשויות משיש בחצר, היו חלק מהאוצרות שפיארו את המבנה. הארמון היה מבוצר היטב, ובשנת 1291, בעת התפוררות ממלכת ירושלים, עמד הארמון בהתקפה אינטנסיבית של הצבא הממלוכי שנמשכה מספר חודשים. בשנת 1207 התחתן ז'אן מאיבלין עם מליסנד מארסוף, צירף את העיר ארסוף לנכסיו והפך לאציל העשיר ביותר בממלכת ירושלים. חמשת בניו היו כולם אבירים נודעי-שם וגדולי המדינאים בדור הבא, והם: באליאן השני מאיבלין, רוזן ביירות (מת ב-1247), אביו של ז'אן השני מביירות; ז'אן מארסוף (בסביבות 1211-1258), אביו של באליאן מארסוף (1239-1277); הוגו "החזק" (le Fort) דה איבלין (מת ב-1238); בלדווין דה איבלין (מת ב-1266), סינישאל קפריסין ואבי פיליפ השני מאיבלין ששימש כקונטאבל קפריסין; וגי דה איבלין (בסביבות 1215-1255), קונטאבל ממלכת קפריסין ואביהם של פיליפ דה איבלין - לימים עוצר וסינישאל של קפריסין - ואיזבלה דה איבלין מלכת ממלכות קפריסין וירושלים דרך נישואיה להוגו השלישי, מלך קפריסין.