בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, בעת שהוורמכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכמה עם הנאצים שהושגה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ווהלין סופחה לברית המועצות ורובנו נמצאה שוב בשלטון רוסי. רובנו ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה (Reichskommissariat Ukraine) ובה שכן מטהו של המושל הנאצי (Reichskommissar) אריך קוך. בזמן הכיבוש הנאצי פעלו בעיר וסביבותיה גדודי פרטיזנים. ביניהם התפרסמו במיוחד מדבדב, מפקד הפרטיזנים, וקוזנצוב, סוכן ריגול, שהוכרזו כגיבורי ברית המועצות.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין ב-5 בפברואר 1944 ורובנו נמצאה שוב תחת שלטון סובייטי.
בשנת 1991 עם התמוטטותה של ברית המועצות זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה ורובנו נכללת ברפובליקה האוקראינית העצמאית.
יהודי רובנו.
עד מלחמת העולם השנייה.
היהודים נזכרים לראשונה ברובנו במסמכים ב-1566. ב-1704 נולד סמוך לעיר המנהיג החסידי המגיד ממזריטש (בעיירה לוקאטש), ושימש בה תקופה כדרשן. גם אחד מתלמידיו הידועים, רבי אריה לייב שרה'ס, נולד בעיר. לאחר מינוי הנסיך סטניסלב ליובומירסקי למושל, שעודד התיישבות יהודית הקהילה גדלה משמעותית. ב-1765 חיו בעיר 890 יהודים. בסוף המאה ה-18 החסידות זכתה להתפשטות ניכרת בין היהודים. בסוף המאה ה-18 ישב בעיר ר' לייב שרה'ס, תלמידו של המגיד ממזריץ'. ב-1847 היו בעיר 3,788 יהודים. בעקבות פיתוח העיר כמרכז רכבות, האוכלוסייה היהודית הגיע ל-13,780 ב-1897 (56% מהאוכלוסייה הכללית). העיר שימשה כמרכז לתנועת ההשכלה, ופעלו בה חדרים מתוקנים ברוח זו. כמו כן היו בעיר מוסדות יהודיים רבים. ב-1884 יהודים רבים נטלו חלק בארגון חובבי ציון. היהודים היו גם פעילים בשאר המפלגות, החל בתנועה הציונית וכלה בבונד. עם זאת, בשנת 1910 דווח ש"אין הציונים מאוחדים בהסתדרות ואין השפעתם ניכרת בעבודה הצבורית הרבה בעיר".
בזמן מלחמת העולם הראשונה חייליו של סימון פטליורה ערכו פוגרום ביהודים, שבו נרצחו עשרות.
ב-1919 לאחר תחילת השלטון הפולני נפתח בעיר בית ספר תרבות ונפתחו עוד מוסדות של אותו ארגון. בעיר יצא עיתון אידי "ווליהנער לעבן" (חיי ווהלין). ב-1939 עם כניסת הצבא האדום נסגרו כל המוסדות היהודיים.
בשואה ולאחריה.
בעיר רובנו חיו בערב מלחמת העולם השנייה 27 אלף יהודים, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הגיע מספרם ל-30,000 עם הצטרפות יהודים, שברחו מעיירות סמוכות, אך אלפים מיהודי רובנו הצליחו להימלט מזרחה לעומק ברית המועצות בפינוי מזורז שאותו ניהל מזכיר המחוז של המפלגה הקומוניסטית. מיד עם כניסת הנאצים לרובנו ב-26 ביוני 1941 נרצחו כמה מאות מיהודי העיר, ביניהם הרב הראשי שמחה מה-יפית, ואלף אחרים נחטפו ברחוב ונורו. בחודשים שלאחר מכן, יולי ואוגוסט נרצחו אלפי אחרים. בסך הכל נרצחו מראשית הכיבוש כ-3000 יהודים. הנאצים הקימו ברובנו יודנראט.
ב-1 בספטמבר 1941 כוננו הגרמנים ברובנו את "נציבות הרייך אוקראינה", הבירה המינהלית של אוקראינה הכבושה. הנציב הנאצי של אוקראינה אריך קוך שרצה לזרז את טיהור העיר - שהייתה מושב הנציבות - מיהודים, הורה על השמדת למעלה משני שלישים מתושביה היהודים של רובנו. בימים 6 בנובמבר - 7 בנובמבר 1941, נרצחו בפקודתו כ-17,500 מיהודי רובנו. הרצח בוצע בירי לתוך בורות שהוכנו מראש ביער עצי אורן הנקרא יער סוסנקי המרוחק כ-6 ק"מ ממזרח לרובנו. כל זאת עוד לפני תחילת ההשמדה ההמונית של יהודי ווהלין שהחלה במאי 1942. בעקבות זאת, הצטרפו אחדים מיהודי רובנו לפרטיזנים. יהודי רובנו הנותרים, כ-500 איש, הוכנסו לגטו בסוף דצמבר 1941, חיו בתנאים קשים, סבלו מרדיפות והתעללויות ונאלצו לעבוד בעבודות כפייה.
במאי 1942 החלה ההשמדה הסופית של יהודי ווהלין בירי לתוך בורות. בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים. בשלב השני, שהחל באמצע יולי, הגיע תורו לחיסול של גטו רובנו. בעיר זדולבונוב שבחבל רובנו פעל מהנדס גרמני בשם הרמן גרבה מנהל מפעלי הבניה של חברת הבניה הגרמנית שביצעה בווהלין עבודות בנייה עבור הורמכט ומינהלת הרכבות של הרייך, אשר הציל מהשמדה בתקופת השואה יהודים רבים ולימים הוכרז על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.
ב-11 ביולי 1942 ביקר את גרבה במשרדו מנהלו הגרמני מרובנו ומסר לו כי ב-13 ביולי תתבצע ה"אקציה" - הובלתם להשמדה של יהודי רובנו. לגרבה היו עובדים יהודים שהתגוררו בגטו רובנו. הוא הורה להם לצאת מיד לחופשה ולשוב ב-13 בחודש. מפיהם של עובדים אלה נודע ליודנראט של רובנו דבר האקציה המתקרבת ובגטו פשטה בהלה. אנשי היודנראט פנו למפקד האס דה (Sicherheitsdienst - מנגנון המודיעין של האס אס) ברובנו והוא הכחיש בתוקף כי עומדת להתבצע אקציה.
גרבה שהגיע לגטו רובנו במהלך האקציה כדי לחלץ את עובדיו היהודים העיד לימים על חיסול הגטו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, תיאר את האירוע:
התנגדות נואשת זו באה לאחר שיהודי רובנו הבינו בזכותו של גרבה כי האקציה מתקרבת ולכן יכלו לנקוט בצעדי התנגדות, דלים ככל שהיו.
רוב יהודי ווהלין הוצאו במרוכז מיישוביהם ונורו לתוך בורות מוכנים מראש ליד ישוביהם. יהודי רובנו לעומת זאת הובלו ברכבת 36 ק"מ לעיר קוסטופול ושם הושמדו. בזמן האקציה הצליחו צעירים אחדים להימלט ואחרים קפצו מן הרכבת שהובילה את יהודי העיר להשמדה. הנמלטים שוטטו ביערות כיחידים ובקבוצות ובהדרגה הצטרפו לקבוצות פרטיזנים סובייטיות.
ידיעה על חיסול גטו רובנו פורסמה בעולם בפברואר 1943.
בעת שחרור רובנו על ידי הצבא האדום, ב-5 בפברואר 1944, נותרו בה עשרות בודדות של יהודים בלבד. אך לעיר הגיעו ניצולים מעיירות שבסביבה שנמלטו מאימת הפרטיזנים האוקראינים הלאומנים שונאי היהודים. במרץ 1944 הסובייטים דווחו על חקירה של הרצח שבוצע על ידי הנאצים בעיר. בעיר הוקמה, ברשות השלטונות, קהילה ונוסד בה בית כנסת ונעשו פעולות סיוע וסעד לניצולים. בעת ביצוע הרפטריאציה, החזרתם לתחומי פולין של האזרחים הפולנים מברית המועצות, בסתיו 1944, היו כבר בעיר 1,200 יהודים שרובם הוחזרו לפולין. חלק מן הניצולים מבין יהודי רובנו עלו דרך פולין לארץ ישראל לאחר המלחמה במסגרת הבריחה.
ב-1957 סגרו השלטונות הסובייטים את בית הכנסת האחרון. ב-1989 גרו בעיר 1,592 יהודים (לפי נתונים רשמיים). בשנות ה-90 הייתה הקהילה בפיקוח הרב וילהלם מז'טומיר. בדצמבר 2003 התמנה לרב העיר שניאור זלמן שניאורסון. לפי נתוני איגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים יש בעיר כיום 4,000 יהודים. הקהילה נתמכת על ידי קרן רוהר.
רובנו בתרבות הישראלית.
דן בן אמוץ נולד בשנת 1923 ברובנו בשם משה (מוסיה) תהילימזאָגער.
רובנו היא עיר הולדת אמו של עמוס עוז ובספרו האוטוביוגרפי סיפור על אהבה וחושך יש תיאור נרחב של העיר ויהודיה בטרם השואה ובעת השואה, לרבות תיאור השמדתם של תלמידי בית הספר התיכון העברי תרבות ברובנו ומוריהם.
מתאר עמוס עוז:
אויתנאזיה
אלטנוילנד
אַלְטְנוֹיְלַנְד (לעיתים כביידיש: אַלטנײַלאַנד; מגרמנית: Altneuland; מילולית: ארץ ישנה-חדשה, וכפי שתורגם לעברית על ידי נחום סוקולוב: "תל אביב") הוא רומן אוטופי מאת בנימין זאב הרצל, אשר ראה אור במקור בגרמנית בלייפציג בשנת 1902. באמצעות הנרטיב, מתאר הרצל את חזונו בנוגע ליישוב היהודי העתיד לקום בארץ ישראל.
היסטוריה.
הרצל חוזה מדינת היהודים כתב את הרומן בין השנים 1899–1902, ולכתב היד קרא "ציון החדשה". מאוחר יותר, בהשראת אלטנוישול – שמו של בית הכנסת בפראג – שינה את שם כתב היד ל"אלטנוילנד". הספר יצא לאור לאחר ספרו הציוני הראשון של הרצל חוזה היהודים, "מדינת היהודים", ואחרי ביקורו של הרצל חוזה היהודים בארץ ישראל.
כאשר תורגם הספר לעברית, באותה שנה בה ראה אור במקור, על ידי נחום סוקולוב, התקשה סוקולוב למצוא שם מקביל ל"אלטנוילנד", שמשמעו "ארץ ישנה-חדשה", ולבסוף בחר בשם "תל אביב". הבחירה ב"תל אביב" הייתה לדברי סוקולוב הואיל ו"תל" הוא מקום בו יש עתיקות ו"אביב" מסמל התחדשות; כך נשמרת המשמעות אליה כיוון הרצל, של "ארץ ובה ישן וחדש", בשם ליישוב האוטופי שבספרו.
התרגום העברי לספר של נחום סוקולוב האציל את שמו לעיר העברית הראשונה – תל אביב. בתחילת המאה העשרים הציע מנחם שינקין לשנות את שם השכונה הצעירה "אחוזת בית" ל"תל אביב", על-פי תרגומו של סוקולוב, ונימק זאת בכך ש"בשם זה הביע מנהיגנו הרצל את תקוות עתידנו בארץ ישראל. לשם תל אביב יש צלצול מקומי, ערבי, וכל יושבי הארץ יתרגלו בו קל מהרה". בחודש מאי 1910 בחרה האספה הכללית של תושבי השכונה בהצעתו.
במלאת 120 שנה לפרסומו של הספר, הועבר כתב היד המקורי שלו מהארכיון הציוני, בו נשמר בכספת, למרכז הרצל, לשם הצגה שלו לקהל הרחב.
אוטופיות ציוניות.
במאה ה-19 רווחה אופנת כתיבת אוטופיות בנושאים שונים. גם אנשים שהחזיקו בהשקפות ציוניות כתבו בז'אנר זה. לספרו של הרצל קדמו מספר חיבורים ציוניים-אוטופיים, בהם "חזות העתיד" ("Ein Zukunftsbild", 1885) למנחם אדמונד איזלר, ו"מסע לארץ-ישראל בשנת ת"ת לאלף הששי" (1893) לאלחנן ליב לוינסקי, וכן חיבורים דוגמת "Looking Ahead" (אנגלית: "מבט קדימה", 1899) לרב חיים הנרי פרירה מנדס (Mendes), אשר חזו עלייה המונית לארץ ישראל ותיארו כיצד יראה היישוב היהודי בארץ ישראל בעתיד; אולם הם זכו לתפוצה ולתהודה מעטים ביחס לחיבורו של הרצל. הספר הושפע גם מאוטופיות כלליות שרווחו באותה תקופה.
בעמוד הפתיחה של הספר מופיעה הסיסמה: (במקור הגרמני: "Wenn ihr wollt, ist es kein Märchen"). ואילו ב"אחרית דבר", כותב הרצל:
תוכן הספר.
עלילה.