בשנת 1999 לוי הפגיש בין אליוט לחיים פרנק אילפמן, מלחין סרטים שגר גם הוא בלונדון. השניים שיתפו פעולה בשיר של מריאן פיית'פול ("Where or When") שאילפמן הקליט לפסקול של סרט. הם החליטו להמשיך לעבוד יחד, וחזרו לשם "פוליאנה פרנק" .הם הופיעו יחד בפסטיבל "נקסט" של אותה שנה בתל אביב, וביצעו שירים חדשים וגרסאות אלקטרוניות לשירים של הלהקה, ושנה אחר כך הוציאו אותם באלבום "אחרי הציונות על שפת הים" (MCI) שמתוכו הצליח השיר "הגלות". בשנת 2002 הם הוציאו מיני אלבום עם הסינגל "החופש", שלושה רמיקסים לשיר (של הצמד עצמו, ושל די ג'יי צ'ופי ושמואל פלאש מלהקת "Flash Brothers"), וכן גרסה בהופעה חיה לשיר "Strange Fruit" יחד עם רונה קינן. בשנת 2003 הצמד הוציא אלבום רמיקסים לקלאסיקות ישראליות, "פלסטלינה 1" (NMC). הם הופיעו בישראל ולונדון, והלחינו יחד את הסדרה עטורת השבחים והפרסים של חיים יבין, "ארץ המתנחלים", ואת "נקמת לרנר" של גלעד טוקטלי.
בשנת 2010, ערך ההרכב שתי הופעות איחוד. ב-2016 הושקה הוצאה מחודשת, בפורמט תקליט ויניל, של "חיה ומתה בארון" (1989) ו"אין לבחור" (1990) — קלטת הבכורה של "פוליאנה פרנק" והאלבום שיצא אחריו.
הקלטות נוספות.
בשנת 2002 יצא האלבום "נדירים" (EARSAY), שכלל שירים של הלהקה מתחילת שנות התשעים שלא נחשפו קודם לכן וכן קטעים מהופעות, הקלטות ביתיות ושלושה קטעי וידאו.
אישה מתרחצת באמבט
"אישה רוחצת באמבט" או "האמבט" הוא שמו של ציור פסטל שיצר הצייר האימפרסיוניסטי אדגר דגה בשנת 1886.
הציור מציג אישה עירומה, מתכופפת בתוך אמבט מתכת ומקרצפת את עורפה בספוג. נקודת המבט של הציור היא מלמעלה. בעזרת אמצעי זה נוצרת האחדה בציור והדמות הופכת למעין "טבע דומם". נקודת המבט הגבוהה גם יוצרת שטיחות בתיאור החלל.
סממן אימפרסיוניסטי בולט בציור הוא אופן הטיפול באור ובצבע. הציור מדגיש את האור המצויר המגיע מחוץ לקומפוזיציה. הנחת צבע הפסטל בעזרת גירים מחדדת את אופן נפילת האור ותורמת לתחושה של חושניות של פני השטח.
אשה מתרחצת באמבט
שלמה פרל
שלמה פרל (נולד ב-21 באפריל 1925) הוא ישראלי ניצול שואה, פועל למען הנצחת תודעת השואה, בין היתר הוא כתב את קורותיו בספר אשר בהמשך עוּבַּד לסרט נושא פרסים בשם "אירופה אירופה".
ביוגרפיה.
פרל נולד בעיר פיינה (Peine) בפרובינציית הנובר שבצפון-מערב גרמניה, למשפחה יהודית שהיגרה מרוסיה. לאחר עליית הנאצים לשלטון ופרסום חוקי הגזע, ובעקבות ביזה של חנות הנעלים של משפחתו ולאחר שסולק מבית הספר בו למד, עבר ב-1935 כשהיה בן 10 עם משפחתו ללודז' שבפולין.
לאחר פלישת הנאצים לפולין ב-1939, ברח שלמה פרל (כשהיה בן 14) עם אחיו יצחק לחלק הסובייטי של פולין, והצטרף לבית ילדים סובייטי ולארגון הנוער הקומסומול; אחיו המשיך ליעד אחר. עם פלישת גרמניה לברית המועצות בשנת 1941 נמלט, ומאוחר יותר נפל בשבי יחידה של הצבא הגרמני. בזכות שליטתו המוחלטת בשפה הגרמנית הצליח פרל לשכנע את לוכדיו כי שמו למעשה יוזף פרייל (Josef Perjell) וכי הוא אזרח גרמני החי מחוץ לגרמניה. פרל התקבל ליחידה ושימש בה כמתורגמן רוסית-גרמנית. במסגרת תפקידו נטל חלק כמתורגמן בחקירת בנו של סטלין, שהיה קצין בצבא האדום. פרל היה בסכנה מתמדת עקב היותו יהודי נימול, והוא ניסה להימלט במספר הזדמנויות מהצבא הגרמני חזרה לסובייטים, אך ללא הצלחה.
מכיוון שעדיין היה קטין, נשלח לבית ספר של נוער היטלר בבראונשווייג, שם המשיך להסתיר את זהותו היהודית תחת השם יוזף פרייל. באותה תקופה הייתה לו חברה בשם לני לטש, נאצית נלהבת שלמרות אהבתו הגדולה אליה, נמנע מלספר לה על היותו יהודי. פעם אחת גילתה אמה של לני שפרל הוא יהודי, אך היא נמנעה מלגלות את סודו.
קרוב לסיום המלחמה נתפס פרל עם חבריו ליחידה הגרמנית על ידי יחידה של צבא ארצות הברית, אך מכיוון שהיה מגויס זוטר לא נעצר כאסיר מלחמה אלא שוחרר. הוא מצא את אחיו יצחק ונודע לו על מותם של הוריו. עקבות אחותו, שברחה לכיוון הרוסים, אבדו. לאחר מכן נודע לו שאחותו נורתה בצעדת מוות.
בתום המלחמה חזר פרל לזהותו היהודית ושימש תקופה קצרה כמתורגמן בצבא הסובייטי. שלמה גילה שאחיו דויד חי בארץ ישראל המנדטורית ועלה לארץ ישראל ביולי 1948, התגייס לצה"ל והשתתף בלחימה בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
שלמה התחתן בשנת 1959 עם דבורה ונולדו להם 2 בנים.
הוא שב לראשונה לגרמניה רק בשנת 1985 בהזמנה אישית לציון הרס בית הכנסת בפיין.
שנים רבות לאחר מכן, כתב את סיפור חייו בספר אוטוביוגרפי בגרמנית, שתורגם לאחר מכן לעברית ויצא ב-1991 בשם "קוראים לי שלמה פרל!". בשנת 1990 יצא לאקרנים הסרט "אירופה אירופה" המבוסס על סיפורו, בו גם השתתף. הסרט זכה ב-1991 בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס האוסקר. ב-1994 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר בעברית בשם "אירופה אירופה".
כיום מספר שלמה פרל את סיפורו האישי במקומות רבים, ופועל למען העמקת תודעת השואה.
תחנת החלל סליוט
יפים שיפרין
יפים (נחים) בן זלמן שיפרין (ברוסית: Ефим(Нахим) Залманович Шифрин; נולד ב-25 במרץ 1956) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי יהודי.
קורות חיים.
יפים שיפרין נולד ביישוב נקסיקאן שבאזור מגדן שברוסיה. הוריו הוגלו לסיביר בתקופת יוסיף סטלין. בשנת 1966 המשפחה עברה להתגורר לריגה. בשנים 1973 - 1974 למד באוניברסיטת לטביה, ריגה, בפקולטה לפילולוגיה, ובשנים 1974 - 1978 למד בפקולטה לבידור של האוניברסיטה לאומנות הקרקס והבידור במוסקבה, בין השאר בקורס של רומן ויקטיוק. החל מ-1977 הוא התחיל לשחק בסדנה של הבמאי ויקטיוק באוניברסיטת מוסקבה. במסגרת הסדנה הוא השתתף בהצגות "להתראות, בנים!", "לילה אחר סיום המחזור" ו"ציד הברווזים". בשנת 1979 זכה בתחרות הארצית הראשונה בברית המועצות לשחקני בידור וב-1983 זכה בתחרות הארצית השביעית לשחקני בידור. בפעם הראשונה הופיע שיפרין במופע סולו "הייתי רוצה לומר" ברוב לפי כתביו של ויקטור קוקלושקין בשנת 1985. גם מחזות "שלוש שאלות" ו-"הלבנה העגולה" בוימו לפי הטקסטים של ו. קוקלושקין. בשנים 1980–1985 הוא למד באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון בפקולטה לבמאים.
ב-1990 ייסד שיפרין את "תיאטרון שיפרין" ועדיין מכהן כיום כמנהל התיאטרון. ב-1992 השחקן זכה לפרס "זולוטויי אוסטפ". ברפרטואר של השחקן יש הרבה יצירות של מוזיקה ווקלית, בתוכם רומנסים של המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' (מילים – סשה צ'יורני). השירים "ירושלים" (מלחין מרק מינקוב), "מוזיקה בתוכי" (לחן ומילים של מיכאיל קוצ'טקוב), "ליל דרום" (מלחין אלכסנדר קלביצקי) וכו'. בתיאטרון הוא שיחק תפקידים רבים בהצגות "מעתה אינני מכירה אותך, חמודי", "אהבה עם נפש", "פוטנות", "עז, או מי זאת סילביה" (במאי רומן ויקטיוק), "שמועות" (במאי ודים דוברוביצקי). בשנת 2006 בתיאטרון "תאטריאום בסרפוחובקה" עלתה לבימה הצגה ראשונה של "דרקון" (מחזאי יבגני שבארץ, במאי ולדימיר מירזוייב), אשר בה שיפרין שיחק את התפקיד של הבורגומיסטר (ראש העירייה).
שיפרין שיחק גם בסרטים "בולוטניה-סטריט", "הגיבור של שבטנו". בסרט המוזיקלי "מלאך עם בדל סיגריה" (במאי קולנוע יבגני גינזבורג) גילם שיפרין 20 תפקידים ושר כ-13 שירים (מלחין אלכסנדר קלביצקי, משורר יורי ריישנצב). ב-2007 התקיימה הצגה ראשונה של סרט "ברק" (גלאנץ) של במאי קולנוע אנדריי קונצ'לובסקי אשר בו שיפרין שיחק תפקיד של מרק שיפר. במקביל עסק בסדרת סרטונים "יראלש".
במספר שנים אחרונות היה מבצע שיפרין במרץ, חודש הולדתו, מופעים חגיגיים באולם קונצרטים מרכזי "רוסיה" (מוסקבה) עם השתתפות כוכבי אומנות ובידור: "תבת-שיפרין" (שיפרינוייב קובצ'ג), "אופוס מס' 10", "סולם", "מפקד אוכלוסין", "אנשים במסכות". ב-2006 התקיים המחזה החגיגי לכבוד היובל של השחקן "קברה. טעינה מחדש". שיפרין חיבר את שני הספרים: "התיאטרון על שמי" (יחד עם ג. וירן) ו-"התיק האישי של יפים שיפרין".
בשנת 2000 שיפרין זכה לפרס "מיסטר פיטנס" מהרשת הבינלאומית של מועדונים World Class, ובשנת 2006 זכה לדיפלומה מטעם הוועד להתעמלות ולספורט והפדרציה לבודיבילדינג ולפיטנס של ממשלת מוסקבה בעד התעמולה למען הספורט והחיים הבריאים. בין פרסים אחרים שיפרין זכה גם ל-"קובוק רייקין" (גביע רייקין) (2001) והפרס השני ו-"קובוק ניקולין" (גביע ניקולין) בעד השתתפותו בהצגה הטלוויזיונית של ערוץ א' "הקרקס עם הכוכבים".
אחיו וקרובי משפחה נוספים מתגוררים בישראל.
גולגלתא
אזובמאש מריופול
מועדון הכדורסל אזובמאש מריופול היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר מריופול, המתמודדת בליגת המשנה האוקראינית.
האולם הביתי של המועדון הוא היכל אזובמאש המסוגל להכיל כ-3,000 מקומות ישיבה.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1990 ומשתתף בסופרליגה מאז עונת 1998/99. המועדון מפעיל בנוסף לקבוצת בוגרים, גם קבוצות קדטים. המועדון כיום נחשב לאחד מהמועדונים המובילים במדינתו, יחד עם מועדון הכדורסל קייב, חימיק יוז'ני, בודיוולניק קייב ובי.סי. דונצק. הקבוצה זכתה בגביע הכינוס של פיב"א בשנת 2003 (לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת באייר לברקוזן), אשר נחשב להישג השיא של המועדון ביחד עם העפלתו לגמר היורוצ'לנג' בשנת 2007, אשר באותו גמר המועדון הפסיד לז'ירונה.
בעבר שיחקו במועדון הכדורסלנים הישראלים, ליאור ליובין ומשה מזרחי.
בשנת 2014 הקבוצה פורקה אך הוקמה מחדש ב-2015 והיא מתמודדת בליגת המשנה האוקראינית.
אולימפיה ליובליאנה
מכסחת דשא
מכסחת דשא היא כלי גינון מודרני לטיפול ולעיצוב מדשאות בבתים פרטיים ובשטחי מדשאות קטנים.
המכסחות מתחלקות לשני סוגים: