הבית עבר ידיים שונות ולבסוף הגיע לידי הרצל חבס שביקש בשנת 1954 להרוס את הבית ולבנות במקומו בית בן שמונה קומות. על כן נתבקשו בני משפחת גולומב לפנות את הבית. בעקבות זאת התגייסה גולדה מאיר למנוע את הריסת הבית. ביוני 1954 נחתם הסכם עם חבס על פיו הוא יפוצה בשווי הבית והבית יהפוך למוזיאון ויאכסן את ארכיון צה"ל. בסוף 1954 הוקמה מועצה ציבורית שתהיה אחראית לרכוש את הבית ולהפכו למוזיאון. בינואר 1955 החליטה הממשלה לשכן בבית את ארכיון ההגנה. המועצה הציבורית פנתה לחברי ההגנה בבקשה לתרום "לבנים" לבניית הבית. משרד הביטחון התחייב לתחזק את הבית לאחר שהציבור יממן את הקמתו. ב-11 באוקטובר 1956 נחתם ההסכם לרכישת הבית. המבנה עבר שיפוץ נרחב על פי תוכנית של האדריכל יוחנן רטנר, בהתאם למתווה של שאול אביגור. ארבעת חדרי המגורים של בית משפחת גולומב שוחזרו כפי שהיו בימי המנדט הבריטי והסייד שסייד את הבית אז נתבקש לסיידו מחדש באותם צבעים. לצידו נבנה בניין נוסף בן ארבע קומות לצורך המוזיאון. המוזיאון נפתח בטקס רשמי בנוכחות נשיא המדינה וראש הממשלה ב-5 באפריל 1961 בתערוכת נשק "מההגנה ועד צה"ל". את קיר החזית של המוזיאון עיצב הפסל משה ציפר.
המוזיאון.
המוזיאון מורכב משני חדרים מהבית המקורי המשחזרים את הבית כפי שהיה נראה בעת ששימש כמטה ההגנה ומבניין בן ארבע קומות הכולל תצוגה וחדרי פעילות והרצאות. לאחר ויכוחים, הוחלט להתחיל את תולדות ההגנה במוזיאון בפעילות של בר גיורא והשומר. התצוגה של המוזיאון מסתיימת בהקמת צה"ל.
לאחר פתיחת המוזיאון נמסרו לו מדיו של אורד וינגייט. בשנת 1965 נמסר למוזיאון דגל המהנדסים המלכותיים. בשנים 1961 ו-1967 נגנבו מהמוזיאון אקדחים.
אירועים במוזיאון.
במוזיאון התקיימו מדי שנה אזכרות לאליהו גולומב.
בשנת 1969 חולקו במוזיאון פרס ביטחון ישראל על שם אליהו גולומב.
ויסקי מהאי איילה
המושג ויסקי מאיילה מתייחס לקבוצת סוגי ויסקי המיוצר באי איילה בסקוטלנד, כחלק מהחלוקה המסורתית של הויסקי הסקוטי לארבע קבוצות עיקריות. באי הקטן ודליל האוכלוסייה קיימות תשע מזקקות פעילות. ריכוז זה של מזקקות ויסקי הביא לפריחת "תיירות ויסקי" לאי. באיילה מתקיים פסטיבל ויסקי שנתי בחודש מאי הכולל טעימות ומופעים של מוזיקה סקוטית מסורתית.
היסטוריה.
בשנת 1644 הוטל מס על ויסקי בסקוטלנד והדבר הביא לפריחה בייצור בלתי חוקי של המשקה שהתרכז בהיילנדס ובאיים דוגמת איילה.
עם הפלישה והכיבוש האנגלי, עברו רבות מהמזקקות בשפלה הסקוטית להרים ולאיים כדי להימנע מתשלום מס למלוכה. החל משנת 1823, כשייצור הוויסקי בסקוטלנד הפך לחוקי, מזקקות שהסכימו להיכנע למיסוי הכבד של הכובשים סבלו מהתנכלות השכנים הנזעמים, אבל מזקקות על האיים ההברידיים ובראשן מזקקות איילה הספיקו להתבסס לפני שחוק מיסוי הוויסקי נכנס לתוקף גם באיים עשרות שנים אחרי כן, ובשל טעמם המיוחד היו חשובים לתעשיית הבלנדים.
האי הידוע גם בפולקלור בתור "האי מוכה הסופות" מכיל מרבצים גדולים של כבול, ומלבד שיחי האברש הטיפוסיים לטעם של כבול סקוטי (למשל באזור ספייסייד), הכבול באיילה מכיל גם אצות ומלח ים שנשטפים על אדמתו בסופות החורף. ריח היוד והמלח החזק שבמאלט של מזקקת לפרויג, גרמו לו להיות מוכר כשיקוי רפואי, והוא היה הוויסקי הסקוטי היחיד שיובא חוקית ונמכר בארצות הברית בתקופת היובש.
בעבר פעלו באי מזקקות רבות יותר, אך רבות נסגרו במשך השנים. לאחרונה רואה התעשייה התעוררות, שוקי ויסקי חדשים נפתחים בסין ובהודו ותיירות הוויסקי פורחת באיילה - למרבית המזקקות מרכז מבקרים מפואר. מזקקות ארדבג וברוכלאדי נפתחו מחדש, ומזקקת פורט אלן נמצאת בבנייה מחודשת. בשטחה של פורט אלן הוקם מפעל ההלתתה של תאגיד דיאג'יו המשרת את כל מזקקות האי.
מאפיינים.
ויסקי מהאי איילה מפורסם בטעמו המעושן אך מאפיין זה אינו הכרחי בכל המזקקות. בעוד שמעט מאוד מזקקות בסקוטלנד מלתתות שעורה במקום, בלפרויג עדיין מלתתים כ-30% מהשעורה לבד, כדי להגיע לרמות עישון גבוהות יותר (57 חלקים למיליון - ppm) ולתת שעושן בכבול הייחודי ללפרויג, הנותן למשקה את הטעם הייחודי. מזקקות אחרות מסתפקות ב45ppm (ארדבג), 35ppm (לגבולין) או 2ppm בלבד (בונהאבן).
כיום.
בשנת 2005 הוקמה מזקקת קילכומן החדשה באי, שהחלה לזקק ב-2006. המזקקה הצעירה היא הראשונה שמוקמת באיילה מזה 124 שנה, והוקמה בצורת מזקקת-חווה מסורתית, תוך ניסיון לייצר את כל הלתת מקומית ומהשעורה המקומית. למרות תקלה של שרפה שעיכבה את התהליך, ומעבר לשימוש חלקי בלתת ממפעל ההלתתה המרכזי של דיאג'ו, מייצרים במקום ויסקי מעושן (20ppm). קילכומן בחרה בכוונה במבנה דוד זיקוק שישמר כיאות את העישון שבלתת, ולמרות העלויות הכבדות בחרה בדוד זיקוק קטן מאוד (2070 ליטר בלבד), דוד שכנראה קטן יותר מזה של מזקקת אדרדור שמפרסמת את עצמה עדיין בתור המזקקה הקטנה בסקוטלנד.
חוק שימור
בפיזיקה, חוק שימור מציין כי תכונה מדידה מסוימת של מערכת פיזיקלית מבודדת, אינה משתנה עם התפתחות המערכת. כלומר, קיים במערכת גודל פיזיקלי קבוע שאינו משתנה עם חלוף הזמן. על פי משפט נתר כל חוק שימור נובע מסימטריה מסוימת של מערכת פיזיקלית.
להלן רשימת חוקים שמעולם לא נמצא מקרה בו הופרו:
קיימים גם חוקי שימור מקורבים. חוקים אלה קרובים לנכונות במסגרת מגבלות כלשהן, כמו מהירות נמוכה, פרקי זמן קצרים, או אינטראקציות מסוימות:
עלה עץ אדר
עלה עץ אדר (באנגלית: maple leaf, עלה עץ מייפל) הוא סמלה הלאומי של קנדה.
אף שרבים חושבים שעלה עץ האדר האדום המופיע בדגל קנדה הוא של המין אדר הסוכר, עלה האדר הרשמי אינו שייך למין אדר מסוים, אף על פי שהוא אולי הדומה ביותר לעלה של אדר הסוכר מכל מיני האדר בקנדה, העלה על הדגל תוכנן במיוחד כדי להיות מזוהה ככל האפשר על דגל מתנופף ברוח בלי לשים לב אם הוא דומה לעלווה של מין מסוים.
היסטוריה.
כבר בראשית המאה ה-18, עת מרבית המתיישבים האירופאים של קנדה התגוררו במושבת צרפת החדשה לאורך חופי הנהר סנט לורנס שימש ענף אדר הסוכר כסמל של המתיישבים, אף שישנם היסטוריונים הסבורים שהסמל היה בשימוש כבר במאה ה-17.
פופולריות הסמל קיבל פן רשמי כאשר באספה של הסוסייטה סן-ז'אן-בטיסט בשנת 1834 נבחר העלה לסמל את האגודה.
באותה אספה, תיאר ראש עיריית מונטריאול את עץ האדר כ"מלך היער הקנדי... סמל אנשיה של קנדה".
בשנת 1868 הוצג העלה על סמל אונטריו ועל סמל קוויבק ובעקבותיהם בשנת 1921 הוצג העלה על סמל קנדה.
בשנת 1867 כתב אלכסנדר מויר את השיר "עלה עץ האדר לנצח" שהפך להמנון לא רשמי של אנשיה דוברי האנגלית של קנדה.
בין השנים 1876–1901 הופיע עלה האדר על כל המטבעות הקנדים, ומאז שנת 1901 מופיע העלה על מטבע הפני.
כבר באמצע המאה ה-19 שימש עלה עץ האדר כסמל של יחידות צבא קנדיות שהשתתפו במלחמת הבורים השנייה ובמלחמת העולם הראשונה שימש עלה עץ האדר כסמל לאומי של הכוחות הקנדיים והופיע על תגי היחידות הקנדיות.
הסמל הפך רשמית לסמל לאומי עם בחירת דגל קנדה בשנת 1965 על פי עיצובו של ג'ורג' סטנלי. העלה בן ה-11 קצוות נבחר משום שצמח זה צומח בכל פרובינציות קנדה.
עלה עץ האדר מופיע בסמלים ובלוגואים של חברות רבות וארגונים שונים, בהם אייר קנדה, מועדון הכדורגל טורונטו, וכן מופיע בדגל טורונטו. גם העיר האיטלקית, קמפובאסו, אותה כבשו חיילים קנדים במהלך מלחמת העולם השנייה, קיבלה את הכינוי "עיר עלי המייפל".
רב יצחק (פירוז שבור)
רב יצחק היה גאון ישיבת פירוז־שבור שבבבל בתקופת המעבר שבין הסבוראים לגאונים. ישיבת פירוז־שבור התקיימה מספר דורות כישיבה שלישית בבבל, במקביל לישיבת פומבדיתא ולישיבת סורא, רב יצחק היה ראש הישיבה האחרון בפירוז־שבור. בשעת כיבוש בבל בידי המוסלמים בראשותו של עלי בן אבי טאלב יצא רב יצחק לקבל את פניו בלוויית קהל יהודי גדול.
ראש הישיבה.
אל העיר פירוז שבור, הסמוכה לנהרדעא, עברה ישיבת פומבדיתא בתקופת הסבוראים. לאחר חידוש הלימוד בפומבדיתא בידי רב חנן מאישקיא, בשנת ד'שמ"ט (589), המשיכה הישיבה להתקיים בפירוז־שבור מספר דורות. בראשות הישיבה עמדו רב מרי בר רב דימי, רב חיננאי מבי גיהרא, ולאחריהם - רב יצחק. התמנה לעמוד בראש הישיבה בערך בשנת ד'שצ"ו (636). לאחר פטירתו הצטרפו החכמים שנותרו בישיבה לישיבת פומבדיתא והישיבה בפירוז־שבור נסגרה. עם ביסוסן מחדש של שתי הישיבות הגדולות בסורא ובפומבדיתא, ובעקבות היחס החיובי של השלטון החדש ליהודים, לא ראו חכמי הדור עוד צורך בקיומה של ישיבה שלישית, והוחלט לסוגרה.
יש מי שכתב שרב יצחק היה ראש ישיבה בפומבדיתא, ו"פירוז שבור" שכתוב באיגרת רב שרירא גאון מתייחס לישיבת פומבדיתא עצמה, שנקראה גם בשם זה.
רב יצחק מפירוז שבור היה תלמידו של רב חנן מאישקיא.
כיבוש בבל בידי המוסלמים.
לאחר למעלה מ-400 שנה של שלטון האימפריה הסאסאנית בבבל, בא הכיבוש המוסלמי ושם לו סוף. במסגרת מסע הכיבושים של האימפריה המוסלמית הגיע הצבא המוסלמי, בראשותו של עלי בן אבי טאלב, לבבל וסיפח אותה לשטחי האימפריה. בשנת ד'ת"ח (658) בערך, יצא ראש ישיבת פירוז־שבור, רב יצחק, לקבל את פניו של מנהיג הצבא הכובש. על כך מסופר באגרת רב שרירא גאון:
ואילו רבי אברהם אבן דאוד, בספר "ספר הקבלה", כתב:
התקופה.
רב יצחק נחשב, לפי דעה אחת, המתבססת על איגרת רב שרירא גאון, על חכמי תקופת הגאונים; ולפי דעה אחרת - על חכמי תקופת הסבוראים. הראב"ד, ב"ספר הקבלה", מנה את רב יצחק בדור הרביעי של הסבוראים.