מספר ימים לאחר תליית ארבעת הלוחמים הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלות אותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים. לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור. מפקד הפעולה היה נחום סלונים. היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן ("שמשון"), והנהג, אהרון מזרחי. עמרמי סיפר על האירוע:.פתאום הופיעה חוה בריצה ואמרה: "ישנו בריטי אחד על-יד הבר במלון פארק מעשן פייפ. אי אפשר לטעות, זה בריטי ממש". ניגשנו אל נחום סלונים להודיע לו. נחום ואהרון נכנסו ראשונים לבית-המלון ודב כהן ("שמשון") נכנס אחריהם. ציפורה פאגלין, חוה עמרמי ואני עמדנו ליד החלון והסתכלנו מבחוץ על הנעשה במפנים. נחום התיישב אל אחד השולחנות, הוציא את אקדחו למען יראו הנוכחים, וביקש שכל אחד יראה את תעודת הזהות שלו. נבדקו התעודות של כעשרים זוגות; כולם היו יהודים. "אנו יוצאים", אמר נחום, "אין לנו מה לחפש כאן". בצאתם החוצה ראו ברחבת-הכניסה טיפוס ככן ארבעים, לבוש צעיף ומקטרת בפיו. שמשון שאל מיד: "Who are you?" והאנגלי ענה לו: "I am an Englishman". נחום תקע לו את האקדח בין צלעותיו ואהרון מזרחי אמר: "Come with us".היחידה העבירה את הקצין לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו. עמרמי החליט לחקור אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון. לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן. כשהתברר לקצין הבריטי שחבל התלייה מצפה לו פתאום התחיל לומר תפילת "קדיש" מתחילתה ועד סופה ואחר הוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם". לאחר הדברים האלה, התנצל עמרמי בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
חטיפת הסרג'נטים.
לאחר שאושר גזר דינם של שלושת אסירי המחתרת שנתפסו בפריצה לכלא עכו, אבשלום חביב, מאיר נקר ויעקב וייס, החליט האצ"ל לנסות להצילם על ידי חטיפת שני סמלים בריטיים ברחובות נתניה. הכוחות הבריטיים ערכו חיפושים נרחבים תוך הטלת עוצר על האזור, אולם לא מצאו את הסמלים החטופים. ב-29 ביולי הועלו לגרדום מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס. כשלוש-עשרה שעות אחר כך הוצאו להורג בתלייה שני הסמלים במקום שבו הוסתרו, ולמחרת נתלו גופותיהם על עצי אקליפטוס בחורשה סמוך לנתניה. עם מציאת הגופות רוסקה אחת מהן כתוצאה מפיצוץ מוקש שהונח לידן.
הפעולה גרמה זעזוע וזעם בבריטניה. גם רבים בקרב אנשי היישוב היהודי הזדעזעו מהמעשה, והפעולה גונתה בחריפות על ידי ראשי היישוב. סיבה נוספת לכעס על האצ"ל היה עיתוי הפעולה. באותו זמן התחוללה פרשת אוניית המעפילים "אקסודוס", ובהנהגת היישוב חשו שתליית הסרג'נטים מסיטה את תשומת הלב התקשורתית, ופוגעת בהצלחה התעמולתית של היישוב שהושגה בעת פרשת אקסודוס.
מאז פעולה זו ועד תום המנדט הבריטי בא"י, לא ביצעו הבריטים הוצאות נוספות להורג.
מגן אשכים
מגן אשכים (גם: מגן ביצים, ג'וקסטראפ) הוא בגד תחתון המשמש כתומך באיבר המין הזכרי במהלך פעילות ספורטיבית או גופנית נמרצת אחרת. הוא מורכב מחגורה (בדרך כלל גמישה) עם כיס תומך עבור האיברים המוצנעים ושתי רצועות גומי המחוברות לבסיס הכיס ומשני צדדיו אל חגורת מותן. חלק מהדגמים מכילים גם מגן מפלסטיק שמטרתו להגן על הפין או האשכים מפציעה ותקיפת מפשעה.
היסטוריה.
מגן האשכים הומצא בשנת 1874 על ידי ס. פ. בנט שעבד בחברת שארפ &amp; סמית' - חברה לציוד ספורט בשיקגו, כדי לספק נוחות ותמיכה עבור רוכבי אופניים לרכיבה ברחובותיה המרוצפים של בוסטון. בשנת 1897 בנט הקימה את החברה לאופניים בשם "Bike" שהוציאה פטנט והחלה בייצור המוני של מגני אשכים.
שימושים נוספים.
ג'וקסטראפ נפוץ בקרב הומוסקסואלים, בעיקר כאביזר שמעשיר את חוויית יחסי המין.
קישורים חיצוניים.
מגן ביצים
וימבלדון (לונדון)
מדיניות הדלת הפתוחה
מדיניות הדלת הפתוחה הוא מושג בדיפלומטיה, המתייחס בדרך כלל למדיניות ארצות הברית שקודמה בשנים 1900-1899 על ידי מזכיר המדינה האמריקני, ג'ון היי, במטרה לאפשר לארצות הברית זכויות אימפריאליסטיות מסוימות בסין.
הרקע למדיניות.
האימפריליזם המודרני הוביל את המעצמות האירופאיות לסין, ארץ שהייתה סגורה עד אז למערב. עד מהרה פשטו המעצמות השונות (בהן: צרפת, גרמניה, יפן והממלכה המאוחדת) על סין מתוך מטרה לנצל את המשאבים הכלכליים שלה עד כמה שאפשר. אולם, ארצות הברית המחויבת לדוקטרינת מונרו ולדעת הקהל האנטי-אימפריליסטית ששלטה בה נותרה מחוץ לתמונה באזור סין. כשהחליטה לבסוף להשתלב אף היא במערכת האימפריליסטית שבסין התברר שכל השטחים תפוסים בעקבות מסע הפשיטה של המעצמות. מתוך מטרה לקבל זכויות לפריקת סחורה בנמלים, הציע ג'ון היי את מדיניות הדלת הפתוחה.
תוצאות המדיניות.
מדיניות זו התקבלה בחיוב בידי רב המעצמות וגרמה לבלימת ההסתערות על שטחי סין. רב המעצמות הגיעו לשיתוף פעולה חיובי באינטרסים הכלכליים שלהן בסין. בנוסף לכך, הקיסר הסיני היה מרוצה משום שהוא הצליח לעת עתה לשמור על עצמאותה של סין. למרות זאת, העם הסיני ברובו לא היה מרוצה משום שהאירופאים – סוחרים ומסיונרים – התחילו להגיע בכמויות גדולות יותר מבעבר, דבר שנגד את האינטרס הבדלני של סין.
מדיניות זו הוא אחד הגורמים לפרוץ מרד הבוקסרים, שפרץ בסוף שנת 1899.
ימים נוראים (עגנון)
ימים נוראים היא אנתולוגיה שליקט וערך הסופר ש"י עגנון. בכותרת המשנה נכתב: ספר מנהגים, מדרשות (=מדרשים) ואגדות לימי הרחמים והסליחות – לראש השנה וליום הכיפורים ולימים שבינתיים (=שביניהם).
חיבור הספר.
את הבקשה מעגנון לערוך את הספר, הגה ד"ר משה שפיצר - המנהל של הוצאת שוקן בגרמניה בשנות השלושים. בעבודתו נעזר עגנון רבות ברב ד"ר שמואל ביאלובלוצקי, שהיה בעל ידע עצום במקורות היהדות, ועגנון אף מודה לו בהקדמה.
בהקדמה לספר ציין עגנון את מגוון המקורות שבהם השתמש – תנ"ך, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי, מדרשי אגדה ומדרשי הלכה וכן מדרשים מספר הזוהר. בנוסף השתמש עגנון בספרים רבים של ראשונים ואחרונים ובספרי מעשיות וספרי חסידות. במשך כשנתיים וחצי עבד עגנון על הכנתה של האנתולוגיה באינטנסיביות רבה ובמשך שעות מדי יום. על פי עדותו של עגנון, לצורך ליקוט המקורות בדק כאלף ספרים, ומתוכם בחר את הסיפורים, המדרשים והאגדות לספר. הוא לא הסתפק בליקוט מקורות אלא עיבד אותם תוך השוואת נוסחים. עבודת העריכה הקפדנית של עגנון כללה תרגום מקורות מארמית לעברית, עיבוד, קיצור ותיקוני לשון. בנוסף הכניס מספר קטעים ממדרש קדום כביכול, שלמעשה היו דברים שכתב בעצמו; למדרש זה הוא קרא "מדרש קול דודי". ש. שלום סיפר כי כשהופיע הספר אמר לו ש"י עגנון: "זוהי היצירה הגדולה ביותר שיצרתי".
הספר נחלק לשלושה חלקים (שלושה "ספרים" בלשון העורך). ספר ראשון והוא ספר ראש השנה. ספר שני - והוא ספר בין כסה לעשור (כולל ערב יום הכיפורים) וספר שלישי הוא ספר יום הכיפורים.
מהדורה ראשונה של הספר, ובה 5,000 עותקים, יצאה לאור בקיץ ה'תרצ"ח (1938), והעותקים חולקו בין השאר לצירי הקונגרס הציוני ה-20 שהתכנס חודש לאחר מכן. פרקים מן הספר התפרסמו בעיתון "הארץ", והעיתון חילק את הספר למנוייו כשי לראש השנה. במקביל יצאה לאור בלייפציג מהדורה מוגבלת של 40 עותקים על נייר מיוחד.
החל מהמהדורה השנייה נוספה רשימה ביבליוגרפית של מקורות הקטעים שהביא המחבר. במהדורה זו, שיצאה בתש"ז (1947) הוסיף עגנון הקדמה ציורית, שבה הוא מתאר את חוויותיו כילד מימים נוראים:
כך המשיך עגנון לתאר את רגש הרוממות והקדושה, שהוא כילד קטן הרגיש בתפילת ימים נוראים בבית הכנסת. בהמשך, מספר עגנון, נפסקה אט אט התפילה והוא עצמו געה בבכי. הסיבה לפריצתו בבכי הייתה זו:
אותה "נפילה" ממצב של קדושה נשגבה למצב חולין שבו אנשים מפטפטים זה עם זה כביום חול, היא זו שגרמה למחבר לחבר את ספרו, וזאת על מנת שבהפסקות שבין התפילות יוכלו המתפללים לעיין ולהגות בספר שמביא את המנהגים, הרעיונות וההלכות של הימים הנוראים. הספר אכן זכה לתגובות חמות ואוהדות הן בקרב בציבור החילוני והן בקרב הציבור הדתי, שראה בו ספר מתאים לארון הספרים היהודי. מרבית המבקרים ראו בספר הצלחה לפריצת החיץ "המבדיל בין הספרות העתיקה והחדשה".
זאב חבר
זאב (זמביש) חֶבר (נולד ב-1954) הוא מראשי מועצת יש"ע ומזכ"ל אמנה, ממובילי ההתיישבות ביהודה ושומרון. היה חבר במחתרת היהודית והורשע בניסיון לגרימת חבלה.
ביוגרפיה.
נולד בשם זאב פרידמן וגדל ברמת גן. למד במדרשית נעם ובישיבת ההסדר בקריית ארבע. שירת בצה"ל כקצין בשריון. בראשית שנות ה-80 נמנה עם קבוצת המחתרת היהודית, וניסה להטמין מטען חבלה תחת מכוניתו של ד"ר אחמד נתשה, חבר הוועדה להכוונה לאומית. חבר נעצר ב-1984 ובהמשך הורשע בעסקת טיעון בניסיון לגרימת חבלה. בשל מצב בריאותו נגזרו עליו 11 חודשי מאסר. לאחר שהשתחרר מן הכלא כיהן כסגן ראש מועצת קריית ארבע. ב-1988 היה ממקימי ערוץ 7. מאז 1989 הוא מכהן כמזכ"ל אמנה – זרוע ההתיישבות של גוש אמונים.
במסגרת תפקידו כמזכ"ל אמנה הוא חבר בהנהלת מועצת יש"ע. חבר מתרחק מפרסום בתקשורות.
ב-2008 הפך מטרה להתנכלויות מצד פעילי ימין קיצוניים על רקע עמדה פשרנית שהציג בסוגיית המאחזים.
חבר היה מקורב לאריאל שרון. הוא הפך למתנגד לו בעקבות תוכנית ההתנתקות, אך ספד לו עם פטירתו.
חיים אישיים.
חבר הוא תושב שכונת נתיב האבות באלעזר שבגוש עציון, נשוי לרבקה ואב לשבעה, שאחד מהם, דביר, הוא קצין בדרגת אל"ם המפקד על חטיבת עודד.
תפקודים ניהוליים