מקור הבגארה אינו ידוע. לפי מחקר מ-1994 הקבוצה התהוותה בצ'אד החל מ-1635 על ידי התערבבות של האוכלוסייה המקומית עם אוכלוסייה דוברת ערבית. בדיקות DNA מעידות כי לבני הבגארה אבות משותפים עם ערבים קחטאנים. בדומה לשבטים דוברי ערבית אחרים בסהרה ובסאהל, לשבטי הבגארה אבות משבטי הג'והיינה הערביים שנדדו מחצי האי ערב או מחלקים אחרים בצפון אפריקה.
שבטי הבגארה בסודאן כוללים את שבטי רזיגאת, תעאישה, בני הלבה, והבאניה בדארפור, מסיריה זֻרֻג, מסיריה חֻמֻר, חוואזמה, ואוולאד חימאיד בקורדופאן, ובני סלים באזור הנילוס הלבן.
בני הקהילה הקטנה של ערביי הבגארה מהפינה הדרום-מזרחית של ניז'ר מכונים "ערביי דיפה" על שם חבל דיפה שבו הם חיים. הם מתגוררים על חוף ימת צ'אד, לשם החלו להגר מניגריה לאחר מלחמת העולם ה-2. רוב ערביי הדיפה טוענים שהם צאצאי שבט המחאמיד של סודאן וצ'אד.
היסטוריה.
בני הבגארה מדארפור וקורדופאן היוו את עמוד השדרה של המרד המהדיסטי נגד השלטון הטורקו-בריטי בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19. סגנו של המהדי מוחמד אחמד, הח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד, היה עצמו בן בגארה משבט תעאישה. במהלך תקופת (1883-1898) היגרו רבבות בני בגארה לאומדורמאן ולמרכז סודאן ושימשו כחיילים בצבאות המהדיסטים.
אחרי התבוסה בקרב אומדורמאן ב-1898, שבו בני הבגארה הנותרים הביתה לדארפור ולקורדופאן. תחת מנגנון השלטון העקיף של הבריטים, כל אחד משבטי הבגארה הגדולים נשלט על ידי מנהיג עליון משלו.
שבטי הבגארה הגדולים בדארפור קיבלו אדמות מסולטני הפור בשנות ה-50 של המאה ה-18. מסיבה זו, לארבעת שבטי הבגארה הגדולים ביותר בחבל זה, רזיגאת, הבאניה, בני הלבה ותעאישה, הייתה מעורבות שולית בלבד ברצח העם בדארפור. לעומת זאת, לבני הבגארה הייתה מעורבות עמוקה בקונפליקטים אחרים בסודאן ובצ'אד. החל מ-1985 החלה ממשלת סודאן לחמש את רבים מהשבטים המקומיים, ביניהם שבטי רזיגאת בדרום דארפור ומסיריה וחוואזמה בקורדופאן השכנה, כדי שישמשו כמיליציות לוחמות נגד כוחות צבא שחרור העם הסודאני בשטחיהם. בני הבגארה הקימו יחידות שלחמו בחזית לצד קבוצות "מֻרַאחְלִין", לוחמים רכובים שפשטו על כפרים בדרום במטרה לבזוז רכוש וללכוד עבדים והיוו את הבסיס להיווצרות הג'נג'וויד. המתקפות הראשונות נערכו בהרי הנובה וזכו לעידוד מצד ממשלת סודאן, אשר הבטיחה לבני הבגארה שלא תפריע להם בביצוע פשיטותיהם.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שבטי המסיריה והרזיגאת חטפו ושעבדו אלפי נשים וילדים משבט הדינקה, כמו גם מספר לא ידוע של ילדים משבט הנובה. בדארפור הקימה ממשלת סודאן מיליציה של בני שבט בני הלבה במטרה להביס כוח של צבא שחרור העם הסודאני בהנהגת דאוד בולאד בין השנים 1990-1991. עם זאת, באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הסכימו מרבית שבטי הבגארה השונים על שביתות נשק מקומיות עם כוחות צבא השחרור, ומנהיגי השבטים הגדולים הצהירו על חוסר רצונם להצטרף ללחימה.
אברהם לייב זילברמן
הרב אברהם יהודה לייב זילברמן (ח' באייר תרמ"ט, מאי 1889 – ט"ז בחשוון תש"ח, אוקטובר 1947) היה רבה הראשי של צפת במשך שלושים שנה.
תולדותיו.
נולד בצפת, בנו של יצחק דב זילברמן, ראש הקהילה האשכנזית של צפת, ונכדו של הרב רפאל זילברמן, שכיהן כרבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת. אמו, שרה סויבל, הייתה בת הרב דוד לנדאו מאורהייב שבבסרביה. בשנת תרנ"ד (1894), בהיותו בן ארבע, טבע אביו בנחל עמוד. גדל והתחנך אצל סבו הרב רפאל זילברמן.
נישא לשיינדל (נפטרה אוגוסט 1963), בת הרב יצחק לורברבוים. לאחר חתונתו שהתקיימה בצפת נסע במצוות סבו לשטפנשט, כדי לשהות אצל האדמו"ר משטפנשט רבי אברהם מתתיהו פרידמן. בשנת תרס"ט (1909) התמנה לדיין בצפת.
בשנת תרע"ד (1913) השתתף במסע הרבנים במושבות, בראשם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תרע"ח (1917), לאחר פטירת סבו, התמנה כרבה הראשי של צפת, והוא בן עשרים ושמונה. הוא כיהן כרב הראשי לשתי הקהילות, האשכנזית והספרדית.
היה נשיא ועד ההקדשות והוועד לגאולת המקומות הקדושים בגליל העליון. היה פעיל בהנהגת הציבור היהודי בצפת ופעל לפיתוחה של העיר ושל היישוב היהודי על הר כנען. חלק מפעולותיו נעשו בעזרת בן דודו משה פדהצור. בהשתדלותו נבנה מחדש בית כנסת האשכנזי על שם האר"י ונבנה מקווה חדיש. הוא נתן אישור לעלות לביריה בשבת כדי להגן עליה. קרא ליהודי צפת לתרום "ממיטב כספם וזהבם למען קרן גאולת אדמות ארץ ישראל". הוא ספד לעולי הגרדום שנקברו בצפת ובהם שלמה בן-יוסף.
הרב זילברמן המשיך את המסורת של שושלת הרבנים לבית זילברמן ושימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר.
פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים ובהם "קול תורה" ו"שערי ציון". הכין לדפוס את ספרו "לב אברהם" שכלל פירושים על התורה וכן שו"ת, אך הספר לא ראה אור.
נפטר בצפת בשנת תש"ח, בהיותו בן 58. תחתיו התמנה לרבה של צפת חתנו הרב שמחה קפלן.
בנו, דב, היה פעיל בנושא גאולת המקומות הקדושים בגליל ומומחה לזיהוי קברי הצדיקים בצפת ובגליל. בנו, הרב שמואל זילברמן, היה ראש ישיבת צפת ומייסדה.
רפאל זילברמן
הרב רפאל זילברמן (ר' רפאל דיין; תקצ"ט, 1839 – ו' בטבת תרע"ח, 1917) היה רבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
תולדותיו.
נולד באומן שבאוקראינה, בנו של הרב מרדכי זילברמן. בשנת תר"י (1850), בהיותו בן 11, עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בצפת. אביו התמנה לרבה של צפת והוא למד תורה אצלו וכן בישיבות צפת. נהג להתבודד וללמוד תורה בבית המדרש שליד קבר רשב"י במירון. נישא להניה, בתו של הרב חיים ברוך מקישינב שעלה לארץ ישראל והתיישב צפת.
בשנת תר"כ (1860) התמנה לדיין ומו"צ של הקהילה האשכנזית בצפת. הובאו לפניו הבקשות מכוללות האשכנזים לבירור ולאישור. נהג לשנות את מקום לימודו, כדי שהאנשים לא ימצאוהו בקלות. בשנת תרל"ב (1872), לאחר פטירת אביו, התמנה תחתיו כרבה של צפת. נודע בחוכמתו ובגדלותו בתורה ואף הטורקים הכירו בחוכמתו והעניקו לו את התואר "חכם פאשה".
המשיך את המסורת של אביו ושימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר.
בשנת תר"ע נפטרה אשתו. נפטר בשנת תרע"ח ונקבר בצפת. לאחר פטירתו התמנה נכדו, הרב אברהם לייב זילברמן, לרבה של צפת.
צאצאיו.
אליעזר, יצחק דב - ראש הקהילה האשכנזית בצפת ואביו של הרב אברהם לייב זילברמן, רוחמה - אשת אלעזר יעקב פודהורצר (הוריו של משה פדהצור), מנוחה - אשת אברהם אלשטיין.
מרדכי זילברמן (רב)
הרב מרדכי זילברמן (ר' מוטיה דיין; תקע"ט, 1819 – כ"ז בטבת תרל"ב, ינואר 1872) היה רבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
תולדותיו.
נולד באומן שבאוקראינה בשלהי שנת תקע"ט 1819, אביו יצחק היה סנדלר וסוחר עורות. לפי המסורת, אבות משפחתו ישבו בצפת עוד מימי האר"י, וכ-50 שנים לפני הולדתו מרדכי, שבו לרוסיה והתגוררו באומן. הוא קיבל חינוך תורני-חסידי והוסמך לרבנות. בלימודיו הושפע מאוד מהרבנים ישראל מרוזין, משה צבי, ורפאל מברשר שהתפרסם בקנאותו לאמת.
בשנת 1838 והוא בן 19, נישא לרוחמה בת הרב אברהם לייב, שהיה רבה של אומן, אשר הוריש לו לאחר פטירתו את תפקיד רבה של אומן.
בשנת תר"י (1850) עלה לארץ ישראל, במסעו לארץ עבר דרך העיר יאסי שברומניה, שם התבקש על ידי היהודים המקומיים להישאר עמם, אולם הוא המשיך לארץ ישראל באוניה מקונסטנצה שבגרמניה לביירות משם על גבי חמורים לצפת וטבריה. שם המשפחה זילברמן איננו מקורי, והשם המקורי אינו ידוע, בצפת קרא לעצמו "זילבערמאן", שם משפחתו המקורי אינו ידוע, אולה ההנחה הרווחת היא שהשם היה "שפירא", עוד ידוע כי בחלק ממכתביו וכתביו נהג לחתום בשם "מרדכי מאומאן". בהמשך התמנה לרבה של עדת האשכנזים בצפת. חי בעוני רב ונהג להתבודד וללמוד תורה בבית המדרש שעל קבר רשב"י במירון.
שימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר. לאחר פטירתו המשיכו במסורת זו שושלת הרבנים לבית זילברמן.
נפטר בטבריה בשנת תרל"ב. את מקומו ברבנות ירש בנו הרב רפאל זילברמן.,
מנצור בן שמעון
הרב מנצור בן שמעון (תרע"ב, 1912 – ב' בשבט תשנ"ח, 29 בינואר 1998) היה רב ומקובל, מרבני ישיבת פורת יוסף.
תולדותיו.
נולד בצפת, בנם של יעל והרב יעקב בן שמעון, שהיה נכדו של הרב מסעוד חי בן שמעון ונינו של הרב דוד בן שמעון. בהיותו בן שלוש התייתם מאביו וגדל אצל דודו הרב אהרן בן שמעון. למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ואחריה בישיבת פורת יוסף. נישא ליפה בת הרב ניסים עיני .
בשנת תרצ"ה (1935), בהיותו בן עשרים ושתיים, התמנה לכהן כר"מ בישיבת פורת יוסף, וכיהן בתפקידו עשרות שנים. עסק בקבלה. למד בחברותא עם מחותנו המקובל הרב אפרים הכהן.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים. בשנת תשל"ז (1977) הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
בשנת תשנ״ב עבר להתגורר בבני ברק ליד ילדיו
בשנת תשנ"ד נפטר בנו, הרב מרדכי, בגיל 46.
נפטר בשנת תשנ"ח. על שמו ישיבת "אור אליצור", בראשה עומד בנו הרב מסעוד בן שמעון. כמו כן על שמו רחובות בבני ברק ובאשקלון.
מסעוד חי בן שמעון
הרב מסעוד חי בן שמעון (תרכ"ט, 28 באוגוסט 1869 – תרפ"ה, 14 באפריל 1925) היה אב"ד ורב ראשי במצרים.
תולדותיו.
נולד בירושלים, בנו של הרב דוד בן שמעון. נישא לשמחה, בת אחיו הגדול הרב רפאל אהרן בן שמעון. למד ערבית ספרותית, צרפתית, איטלקית ולאדינו. נסע בעקבות אחיו-חותנו למצרים ושימש שם כעוזרו הקרוב, וכן כיהן כראש בית הדין במצרים. פעל לאסוף כספי תרומות מיהודי מצרים עבור עניי ארץ ישראל.