ראשיתה של הקהילה היהודית ברומא, לוטה בערפל. ייתכן שההתיישבות היהודית בסיציליה ואיטליה באה במקביל להתפשטות הסחר הפיניקי, ויש אף הטוענים שהיהודים הראשונים באו לרומא במחנהו של חניבעל. ההשערה הרווחת יותר היא שהקהילה היהודית ברומא התפתחה סביב קהילה של עבדים יהודים משוחררים. הידיעה הברורה הראשונה לקיומה של קהילה יהודית ברומא מגיעה משנת 139 לפנה"ס. ולריוס מקסימוס (המאה ה-1 לספירה) מספר שהיהודים גורשו מרומא באותה שנה. הקטע הרלוונטי בספרו של מקסימוס (א', 3, 3) אבד, ושרד בשני תקצירים שכתבו מחברים מאוחרים יותר. כל אחד מהתקצירים מתייחד בפרטים אשר אינם מופיעים בשני, אולם משניהם עולה שהיהודים גורשו כיוון שניסו "לטמא מנהגים רומיים", היינו להכניס לרומא פולחנים זרים. סביר להניח שהיהודים רצו בסך הכל לנהוג את מנהגיהם ברומא בפומבי (ראו בפרק גיור). נראה שהמקור של מקסימוס בנושא זה הוא אחד מספריו האבודים של טיטוס ליוויוס.
עם זאת, נראה שצו הגירוש חל רק על יהודים זרים, ולא על יהודים שהיו תושבי קבע של רומא. כמו כן, מכיוון שהצו הוצא בידי פראיטור הוא היה מוגבל לשנת כהונתו של הפראיטור. כיבוש יהודה בידי פומפיוס מגנוס בשנת 63 לפנה"ס, הגביר את חדירת היהודים לרומא. עדות ראשונה לשנאת יהודים ברומא, ניתן למצוא בנאומו של קיקרו "בעד פלאקוס" (Pro Flacco) משנת 59 לפנה"ס. קיקרו שימש כפרקליטו של לוקיוס ולריוס פלאקוס, הנציב (פרופראיטור) לשעבר של הפרובינקיה הרומית אסיה. הואשם בשחיתות ונתבע על עושק ומעשים בלתי חוקיים כלפי אוכלוסיית המקום. אחת מאשמות התביעה הייתה שבזמן שהותו באסיה, החרים את "הזהב" שנאסף על ידי יהודי הפרובינקיה שלו למען בית המקדש בירושלים, ככל הנראה המס השנתי של מחצית השקל. קיקרו פותח את נאומו ברמיזה כביכול קנה התובע את "הקהל ההוא" של היהודים, ביודעו "איזה המון עצום זה, כמה מלוכד הוא ואיזו השפעה יכולה להיות לו בהתכנסויות ציבוריות". לפיכך מציע קיקרו, "לדבר בלחש ככה – רק מספיק חזק כדי שחבר המושבעים יוכל לשמוע; שכן לא חסרים אנשים שיסיתו את הקהל הזה נגדי ונגד כל מיטב האנשים". לאחר מכן עובר קיקרו לתקוף את היהודים, ובין היתר מגדיר את דת היהודים כ"אמונה טפלה ברברית". הגדרה שעומדת בניגוד להוקרה שרחש בן דורו של קיקרו, מרקוס טרנטיוס וארו, אשר הוקיר מאוד את הדת היהודית. עם זאת, כאשר בוחנים את הדברים יש להתחשב בהקשר המשפטי ובמנהגו של קיקרו להשמיץ עדים נגדיים על ידי האשמת אופיים הלאומי.
יוליוס קיסר נודע ביחסו ההוגן כלפי היהודים, ועל פי עדותו של סווטוניוס לאחר רציחתו הם התאבלו עליו מרה. מלחמותיו של הורדוס, אשר בהן השתתפו חיילים רומאים רבים, הגבירו את התעניינותם של הרומאים ביהודים, כמו גם את מספר העבדים היהודיים שיובאו לרומא. עדות לכך ניתן לראות בעובדה שבספר הסטירות הראשון של הורטיוס, אשר נכתב באותה תקופה, מאוזכרים היהודים פעמים רבות יחסית ובמקומות מרכזיים. במהלך המאה ה-1 לספירה, גדל מספרם של היהודים ברומא, ובד בבד התעצם כוחם. על פי ההערכות מספרם של היהודים ברומא במהלך המאה נע בין 15,000 ל-50,000. היהודים הצליחו להשתלב בחברה הרומית, ותוך כדי כך לשמור על מבנה קהילתי ועל דתם הייחודית, מה שעורר לעיתים שנאה כלפיהם ופחד מפניהם. הקיסר הרומאי הראשון, אוגוסטוס, נודע גם הוא במדיניותו ההוגנת כלפי היהודים. לא כן יורשו טיבריוס, אשר בשנת 19 לספירה הורה על גירוש היהודים והגרים, לפי חלק מהעדויות מרומא בלבד, ועל פי חלקן מכל רחבי איטליה. על פי המקורות, סיבת הגירוש הייתה פעילות גיור שבה עסקו יהודים ברומא, אם כי חלק מהחוקרים בני זמננו מציעים סיבות אחרות. הוא הורה לשרוף אביזרי פולחן יהודיים, גייס בכפייה 4,000 יהודים ושלח אותם למלחמה בשודדים בסרדיניה ("אם יאבדו בשל האקלים הקשה, לא יהיה הנזק שווה הרבה"), והציב אולטימטום לשאר העוסקים ב"עבודה הטמאה". פילון האלכסנדרוני מייחס את מדיניותו האנטי-יהודית של טיבריוס לאיש החצר האנטי-יהודי סיאנוס, אולם חלק מהחוקרים מאמינים שחלקו של סיאנוס במאורעות היה מועט, וכי פילון ניסה להציג את הקיסרים הרומיים כולם כפרו-יהודים כדי לצבור לגיטימציה.
הסאטיריקן יובנאליס, אשר פעל במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה, נחשב לסופר הרומאי בעל הדעות הרבות והמסולפות ביותר על היהדות. בתקופתו של יובנאליס, התגבר זרם המהגרים אל רומא מהפרובינקיות, מצב שיובנאליס מגלה בכתביו חוסר השלמה ותיעוב כלפיו. אלא שהוא אינו חש סלידה כלפי המהגרים מספרד, גאליה או אפריקה, מאחר שהם עברו תהליך של רומניזציה ולא שונים מהרומאים באופן משמעותי. הקסנופוביה של יובנאליס מופנית כלפי תושבי הפרובינקיות המזרחיות, והיהודים ביניהם. הוא לועג בעיקר למצרים, אולם רק מגנה אותם, ולא חושש שהם עשויים להשפיע על בני רומא מבחינה תרבותית. היחידים שיובנאליס ממש חושש מהם, הם היהודים והיוונים. עם זאת, הביקורות שלו כלפיהם שונות, כפי שמגדיר פטר שפר: "אם היוונים מואשמים [אצל יובנאליס] בהשתלבות יתרה בחברה הרומית, היהודים מואשמים באפס-השתלבות". בעיני יובנאליס, היהודים הם קבצנים, מגידי עתידות ובעלי אמונות טפלות. הוא מאשים רק אותם, ולא שום אומה אחרת, בהמרת אנשים לדתם. היחיד שמשתווה ליובנאליס בביקורתו ביחס ליהודים, הוא ההיסטוריון הנודע טקיטוס. בספר החמישי ב"היסטוריות" שלו, מספר טקיטוס על דיכוי המרד הגדול ביהודה. לפני תיאור המצור על ירושלים, הוא מציין שהוא עומד לתאר את ימיה האחרונים של עיר מפורסמת ובכך מספק הצדקה לסקירה אתנוגרפית על היהודים. סקירה זו, העוינת מאוד, היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית. דיווחו משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.
מוצא היהודים.
לאחר חורבן בית ראשון והיווצרותה של קהילה יהודית במצרים, בקרב האוכלוסייה המצרית החלו להתפתח מסורות על מוצא היהודים, כתגובת-נגד למסורת היהודית על יציאת מצרים. מסורות אלו חלחלו לאוכלוסייה היוונית שהתיישבה במצרים לאחר כיבושה על ידי אלכסנדר הגדול ועם העלאתן על הכתב ביוונית בתקופה ההלניסטית התגבשו לגרסה אלטרנטיבית שהתפשטה לעולם היווני שמחוץ למצרים, ולאחר מכן גם לספרות הלטינית ולחוגים הגבוהים באימפריה הרומית. המשותף בין מסורות אלו, הוא שבניגוד לסיפור יציאת מצרים המקראי, היהודים גורשו ממצרים ולא יצאו ממנה מרצונם.
הקטאיוס איש אבדרה (סביב 300 לפנה"ס) מספר על מגפה במצרים, אשר בגללה המצרים גרשו את כל הזרים מארצם, ובעוד חלקם נחתו בחופי יוון, רובם הגיעו "לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם." רבים סבורים שאין בקטע נימה אנטי-יהודית, אם כי היסטוריונים כפטר שפר מפקפקים בכך. כך או כך, הקטאיוס היה הראשון שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים.
הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) מספר שהחיקסוס, שפלשו למצרים ממזרח, ביצרו את העיר אווריס, ומאוחר יותר, כאשר התקוממו עליהם המצרים, התבצרו בעיר עד שגורשו ממצרים, ואז התיישבו בארץ שמאוחר יותר נקראה "יהודה" וייסדו בה את העיר ירושלים. בתקופה מאוחרת יותר אסף מלך מצרים את כל המצורעים בארצו, גירש אותם לעבודה במחצבות והסכים לתת להם להתיישב באווריס, העיר החרבה של החיקסוס. לאחר מכן התקוממו המצורעים, ותחת הנהגת אדם בשם אסרסיף, אשר שינה את שמו למשה, קראו לעזרתם את החיקסוס מירושלים, פשטו יחד עמם על מצרים ועשו בה "תועבות גדולות". אולם לאחר מכן החיקסוס והמצורעים גורשו שוב ממצרים.
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) בתיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים, מספר שחבריו של אנטיוכוס סיפרו לו "שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים. שכן במטרה לטהר את הארץ, כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת". הסופר המצרי ליסימכוס, אשר זמנו אינו ידוע ומוכר לנו רק מכתבי יוסף בן מתתיהו כתב גם הוא גרסה משלו ליציאת מצרים, אשר לדעת יוסף יש לסווגה כעוינת מכולן. על פי ליסימכוס, בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים, הוחלט לגרש את היהודים אשר היו מצורעים והפיצו מחלות. רבים מהם הוטבעו בים, ואלו מהם ששרדו התקבצו תחת הנהגת משה, אשר הורה להם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
הגאוגרף סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס), קבע ש"אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים" וטען שזאת הסיבה לריבוי האוכלוסייה היהודית במצרים, "מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם".