במערב ובדרום העיר גובלת עם הנחל רמניקו סראט (סראט - ה"מלוח"), יובל של הסירט, שנתן את שמו ליישוב. בחלקה המזרחי העיר נחצית על ידי מסלול הרכבת הלאומית בוקרשט-מולדובה. רמניקו סראט שוכנת במישור ביצתי ממזרח לקרפטים וממערב לשדות הדגן של דרום-מולדובה, בגובה של 118 מ' ו-30 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר בוזאו. באזורים ההרריים בסביבה יש משאבי מלח ונפט, ובעיר מתנהל מסחר אינטנסיבי של מוצרים חקלאיים ודברי בשר.
רמניקו סראט הייתה במשך מאות שנים עד לאיחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה תחנת מכס חשובה בין שתי המדינות הרומניות.
עד שנת 1862 שמה היה סלאם רמניק - Slam Râmnic.
השם.
ההיסטוריון ניקולאיה יורגה קבע בספרו "תולדות העם הרומני" כשם הנהר והיישוב רמניק מקורו במילה הסלאבית" "ריבה" = דג, כש"רבניק" הוא אגם או בריכה עתירת דגים. במילון המוסבר של השפה הרומנית DEX צוין שמקור השם "רמניק" במילה הבולגרית רבניק או האוקראינית "רבניק" שמובנם "בריכת דגים".
נוסעים זרים וכרוניקנים רומנים ציינו את היישוב בשם "רבניק" (במאה ה-16) ,מאוחר יותר - במאה ה-17 בטורקית כ"רמליק" .
נוסף לו שם התואר "סלאם" במובן "מלוח", כיום ברומנית - "סראט". שם התואר מבדיל את רמניקו סראט מהעיר רמניקו ולצ'ה, גם היא בחבל מונטניה.
הנהר רמניק-רבניק מוזכר במפה "Moldaviae finitimaruanque tupes" של הנוסע גאורג רייכרשטורפר והיישוב רבניק מופיע במפת ולאכיה של גרהרד מרקטור שהודפסה בשנת 1607 באמסטרדם.
אווליה צ'לבי מזכיר אותו ב"ספר המסעות" שלו בשם "רמליק".
מיקום.
רמניקו סראט היא אחד משני המוניקיפיומים של המחוז בוזאו.
היישובים השכנים הם סולובוזיה בראדולוי (Slobozia Bradului) - מצפון, רמניצ'לול (Râmnicelul) - ממזרח, ואליה רמניקולוי (עמק הרמניק) (Valea Râmnicului) - מדרום, וטופליצ'ן (Topliceni) ופודגוריה (Podgoria) - ממערב.
גאוגרפיה.
העיר יושבת באזור ערבתי. היא התפתחה בסמיכות לנחל רמניק, בגובה 110 מ' בדרומה ו-170 מ' בצפון-מזרחה.
שכבת אקוויפר נמצאת בעומק 6–10 מ', בעוד מי תהום נמצאים בעומק 25–50 מ'.
משאבי המים השטחיים והעמוקים סייעו מאוד להתפחות היישוב.
שטח המוניקיפיום עצמו הוא 5.2 קמ"ר, מתוכו 72% שטחי חקלאות.
אקלים.
האקלים הוא ממוזג יבשתי. הטמפרטורה הממוצעת היא C° 10.5+. הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי (החם ביותר) היא C° 22 +, בחודש החורפי ביותר, ינואר, היא C° 3-.
בדרך כלל ישנם מעל 100 ימים קרים בשנה, החל מהמחצית השנייה של נובמבר. הכמות הממוצעת השנתית של גשמים מגיעה ל-562.4 מ"מ כשבקיץ יבש. החודש הכי גשום הוא מרץ. הרוח העיקרית היא האוסטרו, רוח חמה הנושבת מדרום-מערב, רוח ה"בלטרץ" (Băltăreţ) החמה גם היא, נושבת מדרום מזרח, וה"קריווץ" (Crivăţ) הקרה מצפון מזרח.
היסטוריה.
נסיכות ולאכיה.
היישוב מתועד לראשונה כמרכז מכס ומסחר בגבול עם מולדובה, במסמך מ-8 בספטמבר 1439 שבו שליט ולאכיה, ולאד דראקול, העניק לסוחרים רוסים, פולנים (מגליציה) ומולדובים הטבות במסחר. כעיר היא מוזכרת לראשונה בשנת 1574. עקב מיקומה בגבול בין הנסיכות מולדובה ובין ולאכיה היישוב שיחק תפקיד חשוב באסטרטגיית ההגנה של מולדובה השכנה שכיוונה ליצירת חזית חזקה נגד ההתקפות מצד האימפריה העות'מאנית והטטרים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נבנה בעיר מבצר רב ממדים ששירת את המטרה הזאת. במאה ה-17 שופץ המבצר וחוזק על ידי השליט קונסטנטין ברנקוביאנו.
ברמניק התנהלו קרבות חשובים: בשנת 1473 קרב בין שטפן הגדול, שליט מולדבה, ובין ראדו היפה, השליט הפרו-טורקי של ולאכיה. ב-1573 וב-1601 התנהלו כאן קרבות נוספים בין צבאות מולדובה וולאכיה. ב-15 באוגוסט 1601, אחרי מותו של מיכאי האמיץ הוולאכים התעמתו באזור עם הכוחות המולדבים שבפיקוד השליט סימיון מובילה והנתמכים על ידי פולין והטטרים. ב-1634 הייתה רמניקו עדה לעוד קרב בין הטורקים ובין הרומנים הוולאכים.
בשנת 1659 בעת פשיטה טטרית לעיר, כתב הנוסע הטורקי המלווה אווליה צ'לבי רשמים חיוביים על העיירה היפה, "על גניה וכרמיה הגבוהים" וציין כי היו בה ששה מנזרים (ככל הנראה כלל במספר זה את הכנסיות) וחמש מאות חנויות. עיר השוק רמניק ניהל קשרי מסחר במיוחד עם הערים בראשוב (קרונשטאט) שבטרנסילבניה, עם הנמל בראילה ועם ערים במולדובה ומדרום לדנובה.
היישוב נוהל על ידי מועצה בת 12 חברים מקרב הסוחרים, בעלי המלאכה והאיכרים, שנקראו פּרגאר (pârgari) או ז'וראץ (juraţi, "מושבעים") ובראשם כיהן ז'ודץ (judeţ) ("שופט").
בסוף המאה ה-17, בשנים 1697-1691 הסטולניק הגדול מיכאיל קנטקוזינו בנה את כנסיית "עליית מרים" המוקפת חומות, וסגנונה מזוהה כ"ברנקובאני".
ב-11 (22) בספטמבר 1789 על הנחל רמניק, מצפון לעיר, כוחות הצבא הרוסי והצבא האוסטרי בפיקודם של הגנרל אלכסנדר סובורוב ושל יוזיאס פון קובורג הביסו את הצבא הטורקי. בעקבות האירוע סובורוב זכה מידי הצאר בתואר "רוזן של רמניק" ("רמניקסקי").
על מפתו של הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו משנת 1700 רמניקו סראט מצוינת כעיר בירת מחוז.
רומניה המודרנית.
מנסיכות ולאכיה לממלכת רומניה.
במאה ה-19 עברה העיר שינויים רבים. בימי התקנון האורגני נקבעו ששה מחסומים עבור שש דרכים ראשיות:דרך ז'ידן (Drumul Jidenilor)
דרך טבקאר (Drumul Tăbăcarilor), דרך בוזאו (Drumul Buzăului), דרך בראילה (Drumul Brăilei), כבישי פויישט (Șoseaua Puiești)
ופוקשאן (Șoseaua Focșani).
בשנת 1854 פקדה את העיירה דליקה שהרסה אותה כמעט מן היסוד, אבל בעשורים הבאים השתקמה.
בשנת 1862 לפי החלטת שליט רומניה אלכסנדרו יואן קוזה, הנהגת המחוז רמניקו סראט (עד אז "סלאם רמניק") עברה מהחלק הוולאכי של פוקשאן, לרמניקו סראט. קמו בניינים עם קומות קודם ברחוב ויקטוריאי (רחוב "הניצחון" ) ובנייני מנהל:תחנת רכבת, ארמון המנהל והמשפט, התיאטרון העירוני, קסרקטין חיל הרגלים (של גדוד הדורובנצים, בית הספר היסודי המעורב, בית התרבות.
בראש העירייה נבחרו אנשים צעירים, שהתוודעו לתרבות המערב כמו קוסטאקה זמפירסקו, תומא בגדאט, יוסיף אורוביאנו, פאבל רובסקו, אוקטאביו בלסיאנו, ואסילה קריסטופוריאנו, סאבה גרג'יצאנו, קונסטנטין לופסקו, וספסיאן פלה, ניקו פרוטופופסקו, ניקולאיה דיצ'סקו ואחרים.
בשנת 1881 העיר חוברה לרשת מסילות הרכבת הלאומית באמצעות הקו בוזאו -מרששט. .
בשלהי המאה ה-19 נסללו שדרות קוזה, ז'וסטיציאי, גארי, נחנכו גן ציבורי ובית קברות.
העיר חולקה לארבעה אזורים:בצפון - שכונת (מאחאלה Mahala ) ניקולאיה הקדוש, שכונת ואטרה (Vatra ) במרכז, השכונות פיטריאסה(Pităreasa) וארקולשט (Erculești) בדרום..
בשנת 1900 מנתה העיר 13,000 תושבים ובשנת 1901 זכתה בביקור המלך קרול הראשון.
בשנת 1907 במרד האיכרים הגדול, קבוצות של מורדים עשו פרעות במרכז העיר, כולל בחנויות ובווילות ברחוב ויקטוריאי. והתעמתו עם הצבא והז'נדרמים
בתחילת המאה ה-20 פעלו בעיר ביתחרושת לסבון ומספר בתי מלאכה. בשנת 1913 הוקמה מזקקת נפט לימים בית הזיקוק "ונוס".
בדצמבר 1916 בימי מלחמת העולם הראשונה התרחשו ברמניקו סראט והסביבה קרבות כבדים שבהם הובסו הכוחות הרומנים והרוסים על ידי כוחות מעצמות המרכז. הצבא הרומני והרוסי נסוגו אל דרום חבל מולדובה.
בין מלחמות העולם פרחה התקשורת הכתובה. הופיעו עיתונים וכתבי עת רבים כמו Foaia Râmnicului ,Gazeta liberă
Ecoul ,Cuvântul Nostru,Machina,Lumina, Analele Râmnicului, Glas tânăr וכו'. בחיים הציבוריים הצטיינו אוקטביאן מושסקו, מנלאס קירקו, דומיטרו מזילו, אל. איטיאנו, אל. זמפירסקו, יון מגרדיצ'אנו, ואחרים. .
בעת מלחמת העולם השנייה בעת מתקפת הנגד והתקדמות הצבא הסובייטי בשטח רומניה במסגרת המבצע יאשי-קישינב, הכוחות הסובייטים כבשו את רמניקו סראט ב-27 באוגוסט 1944.
השלטון הקומוניסטי.
החל משנת 1945 בחסות הצבא הסובייטי בהדרגה השלטון עובר לידי המפלגה הקומוניסטית.
המחוזות מוחלפים ב"אזורים"גדולים יותר. המחוז רמניקו סראט בוטל ונכלל באזור בוזאו, ומשנת 1952 באזור פלוישט. רמניקו סראט הופכת לבירת"ראיון".
הפרפקטורה הופכת ל"מועצת העם של הראיון" . התיאטרון העירוני שבגן בציבורי נהרס בשנת 1948. על חורבות אנדרטה הנופלים במלחמת העולם הראשונה, בצומת הרחובות טודור ולדימירסקו (קרול לשעבר) ואמרגולוי (שליטה אליזבטה לשעבר) נבנה תיאטרון פועלים, כיום בית התרבות. מוקמים פסלים לזכר המרד מ-1907 ופסל סובייטי עם הפטיש והמגל. .
אינטלקטואלים מנהיגים הנחשבים בורגנים הושלכו לבתי סוהר.
בית הסוהר ברמניקו סראט שהוקם בשנת 1899 רשם דף קודר במיוחד בימי המשטר בפאשיסטי והקומוניסטי ברומניה, כשנכלאו בו אסירים פוליטיים בתנאים מחפירים, הוכו ועונו.
בשנות ה-1960 נבנו שיכונים ראשונים ובשנות ה-1970 מעבר לפסי הברזל, ב"שכונה הסרבית" נבנו מפעלים לרפידות בלמים, מערכות חיבור, שימורים, בית יציקת פלדה וכו'..
בשנים 1980-1970 נבנו עוד שיכונים רבים מבטון בשכונות פיאצה האללור (Piața Halelor), קוסטיאן (Costieni), האזור פוד ("גשר" Zona Pod) ובקרבת תחנת הרכבת. ברחובות ויקטוריאי, טואמני, פרימבוורי, דוברוצ'אנו גריה (כיום פרדיננד), קולניצ'אנו, נהרסו הבתים הישנים מהמאה ה-19-20 והוחלפו בשיכונים רבי קומות אחידים.
מינהל.
העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצת העיר המורכבת מ-19 חברים.
בירת מחוז בשנים 1862–1950.