בשנת 2006 טען אתר חדשות איראני כי הוא נתפס בגבול טורקיה איראן לאחר שנשלח לשם על ידי המוסד, אך לא כך היה.
ג'ברי החל בתהליכי גיור. לאחר שחרורו מהכלא הוא התגורר באילת.
מבצע כדור ברד
מבצע כדור ברד (באנגלית: Operation Hailstone) היה שם קוד להתקפה ימית ואווירית רחבת היקף שנערכה ב-17-18 בפברואר 1944, על ידי הצי האמריקאי כנגד בסיסי הצי והאוויר של האימפריה היפנית בלגונת טרוק שבאיי קרוליין.
רקע.
לגונת טרוק שימשה כמעגן חשוב של הצי היפני המשולב וכבסיס לוגיסטי מרכזי, ונחשבה כעמידה ביותר מבין כל המוצבים היפניים באוקיינוס השקט. באטול זה נבנה הבסיס האווירי היחיד ברשות יפן הנמצא בטווח טיסה מאיי מרשל, והיווה מוקד סיוע בעל חשיבות לחילות המצב היפניים שהיו פזורים במרכז ובדרום האוקיינוס. לגונה זו היוותה את הבסיס עליו הושתתה ההגנה ההיקפית של היפנים באוקיינוס השקט.
למען השגת עליונות ימית ואווירית לקראת הפלישה לאניווטוק הורה אדמירל ריימונד ספרואנס על תקיפת טרוק. שייטת נושאות המטוסים של הצי האמריקאי, שנקראה "כוח משימה 58" נשלחה למשימה. כוח המשימה כלל חמש נושאות מטוסים (אנטרפרייז, יורקטאון, אסקס, אינטרפיד ובאנקר היל) וארבע נושאות מטוסים קלות (בלו ווד, קאבוט, מונטריי וקאופנס), כשעל סיפוניהן כחמש מאות מטוסים. בנוסף, הצטרפו לכוח המשימה שבע אוניות מערכה, סיירות, משחתות, צוללות וספינות סיוע נוספות.
בחשדם כי טרוק עשוי להיות פגיע מדי, העבירו היפנים את נושאות המטוסים, את אוניות המערכה ואת הסיירות הכבדות של הצי המשולב לפלאו כשבוע לפני המבצע. אולם, מספר רב של ספינות מלחמה וספינות סוחר נותרו במעגן או בסביבותיו, כמו כן מאות מטוסים שנותרו בשדות התעופה השונים של האטול.
ההתקפה.
תוכנית ההתקפה האמריקאית כללה שילוב של תקיפות מן האוויר, מספינות ומצוללות במשך יומיים, והיא הצליחה להפתיע את היפנים. הכוחות האמריקאים תקפו מטוסים יפניים, שדות תעופה, מתקני חוף וספינות שעגנו בסביבות טרוק. כוח מיוחד של ספינות וצוללות אף עגן בסמוך לנתיב היציאה מהמעגן ותקף כל כלי שיט יפני שניסה להימלט מההפצצות.
היפנים איבדו בהתקפה שלוש סיירות קלות (אגאנו, קטורי ונאקה), ארבע משחתות (אויטה, פומיזוקי, מאיקאזה טצ'יקאזה), שלוש משחתות סיוע, ספינות מלחמה קטנות נוספות ו-32 אוניות סוחר. רבות מאוניות הסוחר היו עמוסות בתגבורות וציוד לחילות המצב היפניים במרכז האוקיינוס השקט. רק בודדים מבין החיילים שהיו על האוניות שרדו, את ההתקפה וציוד רב אבד.
הסיירת אגאנו הייתה בדרכה חזרה ליפן כאשר החלה ההתקפה, והיא טובעה בידי הצוללת האמריקאית "סקייט". המשחתת אויטה אספה 523 ניצולים מאגאנו ושבה לטרוק על מנת לסייע במאמצי ההגנה. היא טובעה בידי מטוסים זמן קצר לאחר שהגיעה לטרוק, ואיתה טבעו כל אנשי צוותה, למעט 20 ניצולים, וכל אנשי הצוות של אגאנו.
מעל 250 מטוסים יפניים הושמדו, רובם בעודם על הקרקע. רבים מהמטוסים היו בשלבים שונים של הרכבה, שכן חלקיהם הגיעו זמן קצר לפני כן מיפן. לכן, מספר מטוסים מועט בלבד יכול היה להמריא כנגד המטוסים האמריקאים, ומרבית המטוסים שהמריאו הופלו על ידי טייסים אמריקאים.
האמריקאים איבדו 25 מטוסים, בעיקר בשל אש נ"מ כבדה שירו המגינים. התקפת מפציצי טורפדו מרבאול או מסאיפאן פגעה בנושאת המטוסים אינטרפיד, גרמה למותם של 11 אנשי צוות ואילצה את האונייה לשוב לפרל הארבור, ומאוחר יותר לסן פרנסיסקו, לתיקונים. מטוסים יפנים אף פגעו באוניית המערכה "איווה" אך הסבו לה נזק קל בלבד.
תוצאות הפעולה.
ההתקפה האמריקאית שמה למעשה קץ לאיום המתמיד שהייתה לגונת טרוק על הכוחות האמריקאים הפועלים במרכז האוקיינוס השקט. בנוסף, נמנעה מחיל המצב היפני באניווטוק כל אפשרות לקבלת תגבורת ואספקה בעת הפלישה שעתידה להתחיל ב-18 בפברואר, ובכך סייעה ההתקפה למאמץ האמריקאי לכיבוש האי.
לאחר ההתקפה העבירו היפנים כמאה מטוסים מרבאול לטרוק על מנת לחזק את המעגן. מטוסים אלה הושמדו על ידי שייטת נושאות מטוסים אמריקאית בהתקפה נוספת ב-29-30 באפריל 1944. בהתקפה זו לא נצפו כל כלי שיט בלגונת טרוק ולמעשה הייתה זו ההתקפה האחרונה על טרוק במהלך המלחמה.
כוחות בעלות הברית, ובראשון ארצות הברית, בודדו את לגונת טרוק תוך התקדמותם ליפן ופלישה לאיי נוספים באוקיינוס השקט כגון: גואם, סאיפאן, פלאו ואיוו ג'ימה. הכוחות היפנים שנותרו בטרוק, בדומה לחילות מצב באיי אחרים באוקיינוס השקט, נותרו מנותקים מאספקה ועמדו על סף רעב עוד טרם נכנעה יפן ב-15 באוגוסט 1945.
רשת שידור (סרט)
רשת שידור (באנגלית: Network) הוא סרט סאטירי אמריקאי משנת 1976. עלילת הסרט עוסקת בתחנת טלוויזיה בדויה, UBS, קיצור של Union Broadcasting System, ומאבקה להעלות את הרייטינג הנמוך שלה. את התסריט לסרט כתב פאדי צ'ייבסקי, ביים סידני לומט, ומככבים בו פיי דאנאוויי, ויליאם הולדן, פיטר פינץ', נד ביטי ורוברט דובאל.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר, וכן היה מועמד לעוד שלושה פרסים בקטגוריות הסרט, הבמאי (לומט), שחקן ראשי (הולדן) ושחקן משנה (נד ביטי).
הסרט המשיך לזכות בהכרה, עשורים אחרי יציאתו לאקרנים. ב-2000, נבחר הסרט לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית, או אסתטית". ב-2002 בחרה בו גילדת המפיקים של אמריקה (Producers Guild of America) להיכל התהילה משום ש"הציב אמת מידה יציבה לתעשיית הבידור האמריקאית".
ב-2006 נבחר תסריטו של צ'ייפסקי כאחד מעשרת התסריטים הטובים ביותר, בידי גילדת התסריטאים המזרחית של אמריקה (Writers Guild of America, East). ב-2007 נבחר הסרט למקום ה-64 בין מאה הסרטים האמריקאים הטובים ביותר.
עלילת הסרט.
הווארד ביל (פיטר פינץ'), קריין החדשות המרכזי של רשת השידור UBS, מפוטר מהרשת על ידי נשיא חברת החדשות מקס שומאכר (ויליאם הולדן), חברו משכבר הימים, עקב נתוני רייטינג נמוכים. לאחר שהתבשר על כך מודיע הווארד למחרת בשידור חי כי הוא מתכוון להתאבד בשידור של יום שלישי הבא. בעקבות האיום הוא זוכה לפופולריות בתקשורת ומביא לעלייה באחוזי הצפייה במהדורת החדשות. בערב למחרת, כאשר הוא אמור לשאת התנצלות בשידור חי על מעלליו בליל אמש, ממשיך הווארד בפרובוקציה.
בעלי הרשת שוקלים לפטר את הווארד בעקבות התבטאויותיו, אך מנהלת תוכני השידור השאפתנית של הרשת, דיאנה כריסטנסן (דאנאווי) רואה בביל כפוטנציאל עצום להעלאת הרייטינג ומנסה לשכנע את מקס לחבור אליה לפיתוח תוכנית חדשות אשר תממש את הפוטנציאל של הווארד. מצפונו של מקס אינו מאפשר לו לנצל את מצבו הרגיש של הווארד והוא מסרב, אך בין השניים מתפתח רומן קצר.
התבטאויותיו של הווארד מחריפות ומקס, היחידי אשר מודאג לגבי מצבו הנפשי של חברו ולא לאחוזי הצפייה, מחליט להוריד את הווארד מהשידור. דיאנה משכנעת את המעסיק שלה, סגן מנהל הרשת פרנק האקט (דובאל), לשבץ את תוכנית החדשות תחת מחלקת הבידור על מנת שתוכל לפתח אותה. פרנק נענה להצעתה, וכאשר בעלי הרשת מאושפז לאחר אירוע לב הוא נכנס לתפקיד המנכ"ל ומפטר את מקס.
תחת מחלקת הבידור הווארד עובר להנחות תוכנית חדשה ("The Howard Beale Show"), אשר מהווה תוכנית פסבדו-דת אשר מטיפה לצופים לזעום על הנעשה בחברה ועל השקרים המנוונים של תוכניות הטלוויזיה. בסופו של דבר הופכת לתוכנית עם אחוזי הרייטינג הגבוהים ביותר בטלוויזיה. בינתיים מחליט מקס לעזוב את אשתו לטובת דיאנה והשניים עוברים לגור יחד. אך במהרה מסתבר לו כי המסירות הפנאטית שלה לעבודתה באה בד בבד עם הריקנות הרגשית שלה וחוסר החמלה כלפי מצבים אנושיים. כתוצאה מכך הוא מחליט לחזור לאשתו ומזהיר אותה שהקריירה שלה תהרוס אותה.
באחת מתוכניותיו חושף הווארד שהתאגיד אשר מחזיק ברשת השידור, CCA, עומד להירכש על ידי תאגיד סעודי גדול יותר, הוא נואם בטלוויזיה כנגד העסקה ומשכנע את הצופים לשלוח מברקים לבית הלבן למען הפסקתה. הדבר גורם לפאניקה אצל מנהלי הרשת, מכיוון שאם לא תתבצע העסקה, חוב החברה יגרום לסגירתה. הווארד מוזמן לפגישה עם יו"ר CCA, ארת'ור ג'נסן (נד ביטי), אשר מפכח את הווארד לגבי מציאות העולם הקפיטליסטי והכלכלה הבינלאומית, אשר ידה נוגעת בכל, ומשכנע אותו להפסיק עם המסרים הפופוליסטים ולהתחיל להציג בטלוויזיה את ההטפות שלו על דה ההומניזציה של החברה. כתוצאה מהתפנית בתכני התוכנית הפסימיסטיים מתחיל הרייטינג לרדת בחזרה. עם זאת, ג'נסן לא מוכן שמנהלי הרשת יפטרו את הווארד.
דיאנה, פרנק ושאר חבר המנהלים עומדים בפני סוגיה, כאשר מצד אחד ג'נסן אינו מוכן להוריד את הווארד מהשידור, בעוד הרייטינג צונח. באין כל מוצא אחר הם מחליטים להרוג את הווארד בשידור חי בידי קבוצת טרוריסטים, מה שמוביל גם לעליה קיצונית נוספת באחוזי הצפייה.
הפקה.
חלק מההשראה של צ'ייפסקי בכתיבת התסריט הגיעה ממקרה ההתאבדות של כתבת החדשות, קריסטין צ'ובוק, בשידור חי בפלורידה, שנתיים לפני הסרט. הכתבת סבלה מדיכאון ונאבקה בעורכי התוכנית, היא לא יכלה להמשיך עוד וירתה בעצמה בשידור ב-15 ביולי 1974. צ'ייפסקי השתמש בסיפור בתור נקודת המוצא לכתיבת התסריט- "טלוויזיה תעשה הכל בשביל רייטינג... הכל!", אמר בראיון.
צ'ייפסקי ומפיק הסרט, הווארד גוטפריד, תבעו באותה תקופה את יונייטד ארטיסטס (United Artists) ודרשו את הזכויות על סרטם הקודם, The Hospital, בשביל מכירה ל-NBC. למרות תביעה זו, צ'ייפסקי וגוטפריד חתמו עם יונייטד ארטיסטס על מימון לרשת שידור, אך עד מהרה החברה התקפלה הודות לנושא השערורייתי של הסרט.