ללנדאו תואר ראשון (.B.Sc) ושני (.M.Sc) בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון, ותואר דוקטור (.Ph.D) בהנדסה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בארצות הברית. הוא מנתח מערכות במקצועו.
שימש מנכ"ל משרד התחבורה, מרצה בטכניון, חבר בדירקטוריונים של אל על, רשות הנמלים ורשות שדות התעופה. היה חבר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע וחבר הוועד המנהל של "שיח ושיג" - האגודה הישראלית לתרבות הדיון.
בשנת 1984 נבחר לראשונה לכנסת ברשימת הליכוד, ושימש בין היתר כמשקיף הכנסת למועצת אירופה וחבר המשלחת הישראלית לועידת מדריד ב-1991. כיהן כיו"ר ועדת המשנה לתקציב הביטחון (בכנסת ה-12), כיו"ר ועדת החוץ והביטחון (בכנסת ה-14) וכיו"ר הוועדה לביקורת המדינה (בכנסת ה-15).
בשנת 2001 מינהו אריאל שרון לשר לביטחון הפנים, תפקיד בו כיהן עד 2003. בתקופת כהונתו נאלצה המשטרה להתמודד עם פיגועי הטרור הקשים שהתחוללו בארץ במסגרת האינתיפאדה השנייה ובמחסור של כוח אדם במשטרה. בפברואר 2003 מונה לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה, ובאפריל קיבל את האחריות לפיקוח על על השירותים החשאיים. באותה השנה, כאשר התפרסמה תוכנית ההתנתקות, הוביל את ההתנגדות לתוכנית בליכוד ויצר חזית משותפת עם עוד ח"כים מהליכוד ("מורדי הליכוד") למניעת מימושה, כולל הצבעה נגדה בכנסת. כתגובה פיטר אותו שרון מהממשלה ב-26 באוקטובר 2004.
בשנת 2005 הציג לנדאו את מועמדותו לראשות הליכוד, במקביל לבנימין נתניהו, שאול מופז, סילבן שלום, משה פייגלין וישראל כ"ץ, כאלטרנטיבה ימנית. בעצתו של שמואל חייק הודיע לנדאו על פרישתו מההתמודדות, ותמך במועמד בנימין נתניהו. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב לנדאו במקום ה-14 ברשימת הליכוד, ולא נבחר לכנסת עקב זכיית המפלגה ב-12 מנדטים בלבד. בפברואר 2007, עם התפטרותו של דני נוה מהכנסת, היה לנדאו אמור להיכנס לכנסת על פי מיקומו ברשימה, אך ויתר.
בשנת 2006 הקים את עמותת ארץ נהדרת.
שימש נשיא האגודה לזכות הציבור לדעת מינואר 2008.
בנובמבר 2008 הודיע על עזיבתו את הליכוד, ומעברו למפלגת ישראל ביתנו. הוא הוצב על ידי אביגדור ליברמן במקום השני ברשימה, נבחר לכנסת ה-18 וב-31 במרץ 2009 מונה לשר התשתיות הלאומיות, תפקיד ששמו שונה בתקופת כהונתו לשר האנרגיה והמים. בתפקידו זה התנגד ליישום מסקנות ועדת ששינסקי להעלאת נטל המס על הפקת נפט וגז טבעי בישראל.
בשנת 2011, במסגרת דיון בכנסת בחוקים שנועדו לשנות את פני בית המשפט העליון, מתח לנדאו ביקורת חריפה על בית המשפט העליון: "אין בהרכב שופטי בית המשפט העליון פלורליזם, אלא יש בו אליטיסטיות אשכנזית. הוא שמאלני, פוליטי, מנותק מיהדות ולעיתים מהמציאות, ומרשה לעצמו לפלוש לתחומים לא לו".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום השביעי ברשימת הליכוד ביתנו, ובמרץ 2013 מונה לשר התיירות. ב-28 בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הכריז על פרישה מפעילות פרלמנטרית.
כיהן כיושב ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל עד התפטרותו ב-20 ביוני 2016.
ביולי 2016 מינה אותו שר הביטחון אביגדור ליברמן ליו"ר רפאל.
חיים אישיים.
לנדאו נשוי לנעמי, אב לשלושה ילדים וסב לשישה נכדים. הוא מתגורר ברעננה.
הרצל בודינגר
הרצל בודינגר (נולד ב-7 במאי 1943) הוא איש צבא בדימוס, כיהן כמפקד ה-12 של חיל האוויר, מינואר 1992 ועד יולי 1996.
לאחר שירותו הצבאי שימש בכמה תפקידים אזרחיים, ובהם נשיא ויו"ר דירקטוריון חברת ראדא תעשיות אלקטרוניות, נשיא עמותת חיל האוויר, יו"ר דירקטוריון העמותה הישראלית להגנה בפני טילים, יו"ר מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל ויו"ר אוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה.
אביו, יצחק בודינגר, נולד ב-1913 בעיירה סוצ'אבה שברומניה. ב-1933 עלה ארצה בראש קבוצה של הנוער הציוני, והתגייס לארגון נוטרות, ממנו למחלקת הבילוש במשטרה הבריטית בחיפה, תוך שהוא שומר בסוד את חברותו בארגון "ההגנה". לחם במלחמת העצמאות במסגרת "ההגנה" והיה בין משחררי חיפה. לאחר מלחמת העצמאות, נמנה עם מקימי משטרת ישראל, תעודת שוטר מספר 53. כתב את המילון העברי-אמהרי אמהרי-עברי הראשון ב-1967.
אמו, דינה שלם, נולדה ב-1921 בבומביי שבהודו. ב-1935 עלתה משפחתה ארצה. עבדה במרכז המבצעים של חיל האוויר הבריטי. ב-1941 הכירה את יצחק, וב-1942 נישאו. לזוג נולדו שלושה בנים כשהרצל הוא הבכור בהם. מאז היה בן ארבע, התגורר הרצל בודינגר עם משפחתו בקריית מוצקין והוא בוגר בית הספר היסודי "אחדות" בעיר. לאחר מכן, למד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
עם תום לימודיו התגייס לקורס טיס (מס' 40) באוגוסט 1961, וסיים אותו במגמת מטוסי קרב במרץ 1963. שירת כטייס מיסטר וסוד אוויאסיון ווטור בטייסת 110. ביוני 1964 התפוצץ מנוע מטוס הווטור אותו הטיס. בודינגר החליט שלא לנטוש את המטוס וביצע נחיתת אונס בפרדס. כתוצאה מהנחיתה נפצע בגבו ועבר שיקום במשך כשנה. לאחר השיקום נקבע לו הפרופיל הרפואי 45, והוא שב לשירות קרבי כטייס. מנובמבר 1965 עד דצמבר 1967 היה מדריך בבית הספר לטיסה. ב-1966 היה שותף לסדרת קרבות אוויר שנועדו ליצור בסיס נתונים על מיג 21, שהובא לארץ במבצע יהלום של "המוסד".
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) במבצע מוקד, השתתף בתקיפת שדות התעופה בני-סואף ולוקסור שבמצרים ו-H-3 שבעיראק. הוא השמיד 10 מפציצי טופולב Tu-16 על הקרקע, ועוד ציוד צבאי. במהלך תקיפת שדה התעופה בלוקסור נפגע מכל הדלק הראשי של מטוס הווטור שלו מאש נ"מ מצרית ונזילת הדלק הביאה בהמשך לכיבוי אחד המנועים. בודינגר המשיך להטיס את המטוס עם מנוע אחד, הגיע בטיפות הדלק האחרונות לשדה התעופה באילת ונחת בשלום. ב-1969 מונה לסמ"ט א' בטייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3, וב-1972 למפקד טייסת ראשוני בבית הספר לטיסה. שימש מוביל הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי. בהצבת חירום שירת כטייס מיראז' בטייסת 117.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-9 באוקטובר 1973, בעת טיסת פיטרול שהוביל באזור קוניטרה, הבחין בודינגר ברביעיית מטוסי מיג 17 סוריים. בודינגר נכנס איתם לקרב אוויר בגובה נמוך בעומק סוריה, במהלכו ירה צרור מתותחי המטוס לעבר אחד המיגים, שבעקבות זאת התהפך והתרסק. באפריל 1974, במלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הוזנק בודינגר לקרב אוויר והפיל מיג 21 סורי באזור לבנון. ביום האחרון של המלחמה מונה למפקד טייסת 101. הטייסת, תחת פיקודו, הייתה הראשונה לקלוט את מטוסי הכפיר בחיל האוויר. בודינגר הטיס את מטוס הכפיר הראשון שמסרה התעשייה האווירית לחיל האוויר בשנת 1975.
ב-1976 מונה לראש ענף מטוסים וסגן ראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר. ביולי 1979 מונה למפקד בית הספר לטיסה והועלה לדרגת אלוף-משנה. בינואר 1982 מונה למפקד בסיס רמת דוד, ופיקד עליו במהלך מבצע שלום הגליל. באוגוסט 1984 מונה לראש להק אוויר, בדרגת תת-אלוף. בשנים 1985–1987 היה ראש מטה החיל. למד לתואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ואחר כך מונה בפברואר 1990 לסגן צבאי למבקר מערכת הביטחון. יצא ללימודי קורס מנהל מתקדם באוניברסיטת הרווארד, בינואר 1992 שב מחופשת הלימודים ומונה למפקד החיל, בדרגת אלוף, במקום אביהו בן-נון.
מפקד חיל האוויר.
בתחילת כהונתו בליל 10 באוגוסט 1992, התרחש אסון הכבל, תאונת אימונים שהתרחשה במהלך אימון חילוץ מוסק של יחידה 669 ליד ערד. במהלך תרגול העלאת לוחמים למסוק יסעור נקרע הכבל שקשר את שני לוחמי היחידה, ו, בזמן שהועלו למסוק. השניים נפלו מגובה 15 מטרים ונהרגו. בודינגר מינה ועדת חקירה פנימית שקבעה שהאסון קרה עקב כשל טכני, ובעקבות המלצות הוועדה קבע בודינגר שורה של לקחים ליישום בחיל האוויר. ב-28 באוגוסט 1992 הורה בודינגר לאחד את ביסנ"מ עם אחד מאגדי הנ"מ, זאת בעקבות השינויים בסדר כוחות הנ"מ. בקיץ 1993 הועבר ביסנ"מ מהרצליה לבסיס משאבים.
לאחר מלחמת המפרץ הגדיר חיל האוויר את הצורך במטוסי תקיפה לטווח ארוך. ההצעות שהתקבלו היו הצעותיהן של חברות לוקהיד מרטין, שהציעה גרסה של מטוס F-16, ומקדונל דאגלס שהציעה שתי הצעות: F/A-18 וF-15E. המלצת חיל האוויר, אותה גיבש בודינגר, הייתה לרכוש מטוסי F-15E, החלטה שאושרה על ידי ממשלת ישראל ב-17 בינואר 1994. ישראל רכשה 25 מטוסים; דגם המטוס שונה מעט, והדגם נקרא F-15I, "רעם". המטוס הראשון נמסר לחיל האוויר בנובמבר 1997, ונקלט בטייסת 69 ("הפטישים") שבסיסה בחצרים, כפי שקבע בודינגר. כלי טיס נוספים שרכש חיל האוויר באותה תקופה היו מסוקי סיקורסקי UH-60 בלקהוק ("ינשוף"), שהגיעו לחיל האוויר באוגוסט 1994; מסוקי יורוקופטר SA-565 דולפין ("עטלף"), שנרכשו על ידי חיל הים והופעלו על ידי חיל האוויר; מטוסים קלים מדגם סוקטה TB-20 טרינידד ("פשוש"); וכלי טיס בלתי מאוישים מדגם סרצ'ר ("חוגלה").