ישנם, הרבה שטחים שבהם מתקיימת חפיפה בין תחום השיפוט הפדרלי והמדינתי. כמו הממשלה הפדרלית, לממשלות המדינתיות יש שלוש זרועות: ביצועית, מחוקקת, ושופטת; זרועות אלו שוות בצורה גסה למקבילותיהן הפדרליות, בתפקוד ובכר-הפעולה של כל אחת. ראש הזרוע המבצעת של המדינה הוא המושל, שנבחר על ידי הצבעה המונית בדרך כלל לכהונה של ארבע שנים (בכמה מדינות הכהונה היא בת שנתיים). למעט נברסקה, שלה גוף מחוקק אחד (שנודעת כ"רשות מחוקקת חד-ביתית"), לכל המדינות יש רשות מחוקקת דו-ביתית, כשהבית העליון בדרך כלל נקרא סנאט והבית התחתון נקרא בית הנבחרים, בית הנציגים, או האספה הכללית. בנוסף לכך, כמה מדינות קוראות לכלל החקיקה המדינתית כאספה הכללית, על שני בתיה. ברוב המדינות, סנאטורים משרתים במשך ארבע שנים, וחברי הבית התחתון משרתים במשך שנתיים.
החוקות של שלל המדינות חולקות אחת על השנייה בכמה פרטים אבל בדרך כלל עוקבות אחר דפוס הדומה לזה של החוקה הפדרלית, לרבות הצהרה על זכויות האזרחים ותוכנית לארגון הממשלה. בעניינים כמו תפעול עסקים, בנקים, שירותים ציבוריים ומוסדות צדקה, חוקות מדינתיות לעיתים קרובות יותר מפורטות וברורות מהחוקה הפדרלית. כל חוקה מדינית, בכל אופן, מעניקה את הסמכות הסופית לאזרחים.
ממשל מקומי.
ישנם 87,000 שלטונות מקומיים בארצות הברית, הכוללים 3,034 מחוזות, 19,498 רשויות מקומיות, 16,500 עיירות, 13,500 אזורי בית-ספר, ו-35,000 אזורים מיוחדים אחרים. במידה רבה יותר מהרמה הפדרלית או המדינתית, השלטונות המקומיים משרתים ישירות את צורכי העם, ומספקים הכל החל ממשטרה ומכבי אש לקודים הגיינים, תקנות בריאות, חינוך, תחבורה ציבורית, ודיור.
ממשל עירוני.
בערך 28% מהאזרחים בארצות הברית גרים בערים שבהן האוכלוסייה גדולה מ-100,000. שלטונות העיר מוסמכים על ידי המדינות, וכתב-הזכויות (צ'רטר) שלהם מפרט את המטרות והסמכויות של השלטון העירוני. אבל בהרבה היבטים העיר פועלת עצמאית מהמדינה. לרוב הערים הגדולות, בכל אופן, שיתוף פעולה עם הארגונים הפדרליים והמדינתיים הוא הכרחי כדי לענות על צורכי התושבים.
סוגים של שלטונות עירוניים משתנים בהיקף נרחב על פני ארצות הברית. בכל אופן, לכמעט כולם יש סוג של מועצה מרכזית שנבחרה על ידי הבוחרים, ומנהל ביצועי, שנעזר במספר ראשי מחלקות, כדי לנהל את ענייני העיר. אלו הם שלושת הסוגים הכלליים של שלטונות עירוניים: ראש עיר-מועצה, הסמכה, ומועצה-מנהל. אלו התבניות הראשונית; ערים רבות פיתחו צירוף של שניים או שלושה מהן.
שיטת מנהל העיר אומצה על ידי מספר הולך וגדל של ערים. בשיטה זו, מועצה נבחרת קטנה מעבירה את חוקי העיר ומחליטה על מדיניות, אבל שוכרת מנהלן בתשלום, שנקרא גם מנהל העיר, להוציא לפועל את החלטותיה. המנהל מכין את תקציב העיר ומפקח על רוב המחלקות. בדרך כלל, אין זמן קצוב לכהונתו; המנהל משרת על עוד המועצה מרוצה מעבודתו.
ממשל מחוזי.
המחוז הוא תת-חלוקה של המדינה, ולרוב – אך לא תמיד – מכיל שתי עיירות או יותר וכמה כפרים. העיר ניו יורק כל כך גדולה עד שהיא מחולקת לחמישה רבעים, כל אחד מהם מחוז בפני עצמו. מצד שני, במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, מעבר לנהר הפוטומק מוושינגטון, די.סי, יש גם אזור עירוני וגם פרברי, הנמשל על ידי מינהל מחוז מאוחד. בערים אחרות, ממשל העיר והמחוז התמזגו, ויצרו ממשל עיר-מחוז חזק ויציב.
ברוב מחוזי ארצות הברית, עיירה או עיר אחת מצוינת כעיר המחוז, ובה פקידי הממשל נמצאים, ומועצת הממונים או המפקחים נפגשים. במחוזים קטנים, המועצה נבחרת על ידי המחוז בשלמותה; במחוזים גדולים יותר, המפקחים מייצגים אזורים מיוחדים או עיירות. המועצה גובה מיסים בשביל הממשל המקומי והמדיני; לווה ומקצה כסף; קובעת את שכר עובדי המחוז; משגיחה על הבחירות; בונה ומתחזקת כבישים וגשרים; ומספקת תוכניות רווחה לאומית, מדיניות ומחוזיות. במחוזים קטנים מאוד, גם הכוח המבצע וגם הכוח המחוקק יונח בידיו של נציב בודד, שנעזר במועצה המפקחת על המיסים והבחירות. בכמה ממדינות ניו אינגלנד, למחוזות אין תפקוד שלטוני כלשהו והם פשוט שיטה של חלוקת האדמה.
בחירות.
זכות הצבעה.
חוקת ארצות הברית קובעת שזכות ההצבעה לא תישלל בשל מוצא אתני, צבע עור, מין, או בשל גילם של אזרחים המבוגרים מ-18 שנים. מעבר לכך המחוקקים במדינות השונות זכאים גם להסדיר את זכות ההצבעה של הבוחרים האמריקנים. לדוגמה, מדינות מסוימות אוסרות על פושעים מורשעים להצביע בבחירות במשך תקופה קצובה או ללא הגבלה זמן. מספר האמריקנים אשר איננו זכאי להצביע בשל הרשעות נאמד בסביבות 5.3 מיליון בני אדם. לנשים בארצות הברית הוקנתה בשנת 1920 זכות הבחירה כאשר הוכנס התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
מפלגות פוליטיות.
לאורך רוב שנותיה, עיקר הפוליטיקה של ארצות הברית נשלטה על מערכת דו-מפלגתית שמורכבת מהמפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית. ישנן עוד מפלגות צדדיות במגרש הפוליטי של ארצות הברית, למשל: המפלגה הליברטריאנית, המפלגה הירוקה, המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית והמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית הנוכחי, ג'ו ביידן, הוא הנציג את המפלגה הדמוקרטיות, בעוד שהנשיא הקודם, דונלד טראמפ, היה נציגיהם של הרפובליקנים. לאורך ההיסטוריה, המפלגה ששלחה הכי הרבה נשיאים הייתה המפלגה הרפובליקנית, ש-19 מנשיאי ארצות הברית היו נציגיה.
קבוצות לחץ פוליטיות.
בארצות הברית ישנן קבוצות אינטרס מיוחדות שונות שמנסות להשפיע על החלטות המתקבלות על ידי הרשויות בנושאים מסוימים. קבוצות האינטרס משתמשות בשיטות מגוונות כדי לנסות להשיג את מטרותיהן, בהן: שדלנות, קמפיינים תקשורתיים, תרגילי יחצנות, כמו גם עריכת סקרים ומחקרים. חלק מהקבוצות נתמכות על ידי חברות או אנשי עסקים בעלי ממון רב אשר מנסים להשפיע במידה ניכרת על התהליך הפוליטי בדרכים שונות. ישנן לדוגמה קבוצות אינטרס של חברות שונות אשר מנסות לקדם או לשמר את המצב בו החברות בארצות הברית ישלמו מיסים נמוכים ושזכותם של העובדים לשבות תוגבל, בעוד שמנגד ישנם גם איגודים מקצועיים שונים הפועלים לקבוע בחוק שכר מינימום לעובדים ופועלים לשמר את ההסכמים הקיבוציים באופן שבו לא יקפחו זכויות העובדים. כמו כן קיימות גם קבוצות אינטרס פרטיות מסוימות המייצגות את האינטרסים של קבוצות אתניות מסוימות המנסות להשפיע על החלטות שעשויות להיות בעלות השפעה רבה על אותה הקבוצה.
עם הזמן, כמות הכספים אותם משקיעות קבוצות האינטרסים בארצות הברית ממשיכה לגדול באופן משמעותי, שכן הקמפיינים הנשיאותיים בארצות הברית הפכו ליותר ויותר יקרים עם השנים. אמריקנים רבים סבורים כיום כי קבוצות האינטרס הללו הן כה עשירות וכה בעלות עצמה, עד שאזרחים מן השורה אינם יכולים לעשות הרבה כדי לנטרל את השפעותיהן.
יחסי חוץ.
מאז הקמתה, ידעו יחסי החוץ של ארצות הברית עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים. בשנותיה הראשונות, היא נחשבה למדינה ממוצעת ומטה, ולא הרבתה להתערב בענייני העולם, כל עוד הדברים לא נגעו לה במישרין, אך לאורך הזמן ארצות הברית עלתה כמעצמה (כיום היא נחשבת למעצמת העל היחידה בעולם), והגבירה את ממדי התערבותה בעולם.
פרוקטוזמין
דרך הביטחון
דרך הביטחון הייתה דרך שנסללה בפרוץ מלחמת העצמאות, ראשיתה בין שכונת עזרא לשכונת התקווה בתל אביב דרך מקוה ישראל לראשון לציון, חלקו המערבי של כביש 44 דהיום, על מנת לאגוף את שכונת אבו כביר, תל א-ריש והעיירות יאזור ובית דג'אן הערביות שתקפו בירי את משתמשי הדרך היהודים בכביש יפו-ירושלים בקרבת יפו. שימשה כמעבר בטוח גם את השיירות לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב ביציאתן מתל אביב.
סלילה והגנה.
כדי לאבטח את סלילתה של דרך הביטחון ואת בניית גשר העץ עליו חצתה הדרך את נחל איילון לכיוון השער הצפוני של מקוה ישראל נתפס ב-4 בדצמבר 1947 על ידי נוטרים בית נטוש בקצה פרדס בבעלות ערבית, עם חצר גדולה מוקפת חומה, בגדה המערבית של נחל איילון, שכונה "המצודה". ממערב לבית ובצמוד לו נמתחה מסילת הרכבת יפו-ירושלים. לאחר ניקוי המקום נקבע הבית כעמדה, בסיס ל'מחלקת המצודה' שהשתייכה ל'פלוגה המיוחדת', אנשי חי"ש, ששמרה על דרך הביטחון משכונת התקווה עד מקוה ישראל. לימים הוצבה מדרום ומעבר לכביש, כיום הכניסה לבית הספר הולץ, לוחית זיכרון.
ממערב הגנו על ראשיתה של הדרך שתי עמדות של ההגנה בבתי החרושת "היוצק" ו"הספירט".
דרך הביטחון פתרה את בעיית החסימה באבו כביר, אך היה צריך לפתור גם את חסימת הכביש לירושלים באזור יאזור שנסגר סופית לתחבורה יהודית לאחר רצח שבעת הנוטרים.
כדי לעקוף את יאזור היה צורך להאריך את דרך הביטחון משכונת מולדת לכביש צומת בית דגן-ראשון לציון בפאתי נחלת יהודה. זה הצריך הכשרת דרך בחולות בתוך הפרדסים והקמת מזקפי ביטחון לאורכה. רק בסוף ינואר 1948 הושלמה כל דרך הביטחון. ראשיתה בשכונת עזרא, חצתה את האיילון על גשר עץ עד לשער מקוה ישראל. הדרך המשיכה בתוך מקוה ישראל לחולון ומשם לחוסמסה ולמולדת וממולדת דרך הפרדסים לכביש בית דג'ן-ראשון לציון ליד נחלת יהודה.
השמירה על הביטחון בדרך זו דרשה הקצאת כוחות רבים בעיקר בקטע מולדת-ראשון לציון שעבר בתוך פרדסים ערביים. בתחילה הוטל תפקיד הבטחת הדרך על כוח פלמ"ח וממחצית פברואר 1948 הועבר תפקיד זה לפלוגה מחטיבת גבעתי שבסיסה היה במולדת. בלילה נערכו מארבים וביום בוצעו סיורים לגילוי מוקשים. המכוניות הורשו לעבור רק לאחר בדיקת הדרך. לאורך הדרך היו מזקפי הגנה נייחים שאוישו כל שעות היום.