וילסון השתוקק להמשיך בחקר עובר הפינגווין הקיסרי שהתחיל במשלחת דיסקברי, והיה צריך לאסוף ביצים בשלב דגירה מוקדם, דהיינו, לאסוף אותן בעיצומו של החורף האנטארקטי. בפרק הזואולוגי של הדו"ח המדעי ממשלחת דיסקברי שיצא לאור, הציע וילסון תוכנית ל"מסע חורף", שבמהלכו אפשר יהיה למצוא ולאסוף את הביצים הללו. מסע זה, באישורו של קפטן סקוט, התנהלך בין 27 ביוני ל-2 באוגוסט 1911, בהשתתפות וילסון, אפסלי צ'רי-גארארד והנרי רוברטסון באוארס. צ'רי-גארארד תיאר לאחר זמן את המסלול הזה בספרו "המסע הגרוע ביותר בעולם". בעלטה החורפית ובתנאי מזג אוויר קיצוניים היה מסעם איטי וקשה, אך על אף הקשיים והתלאות, נאספו שלוש ביצים, שצ'רי-גארארד הביא לאחר מכן למוזיאון הטבע. בסופו של דבר, מכל מקום, התברר שערכן המדעי היה קטן ביותר. שרידיו של מבנה אבן, שקבוצת מסע החורף של וילסון הקימה, הוכרזו כאתר מורשת היסטורי אנטארקטי, בהתבסס על הצעה מצד ניו זילנד לאספה המייעצת של הברית האנטארקטית.
שטח מוגבל.
כף קרוזייה נמצא בשטח מוגבל והמבקש לבקר בו חייב לקבל היתר. הוא מהווה חלק מאתר בעל עניין מדעי מיוחד לפי סיווג הוועדה המדעית לחקר אנטארקטיקה (SCAR). בכף קרוזייה שוכנות אחת ממושבות פינגווין אדלי הגדולות בעולם (כ-150,000 זוגות דוגרים), מושבה קטנה יותר של פינגווין קיסרי (כ-600 זוגות דוגרים) ואחת המושבות הגדולות בעולם של סקואה הקוטב הדרומי (כ-1,000 זוגות דוגרים). גדלים שם גם כמה מיני טחב נדירים. הוא הוכרז כ"אזור אנטארקטי בהגנה מיוחדת" בפרסום של מזכירות הברית האנטארקטית לשנת 2008.
חיים שאול דוויק הכהן
שניאור זלמן מלובלין
ישראל יצחק רייזמן
הרב ישראל יצחק הלוי רייזמן (א' באדר תרמ"ט, 1889 - ז' באדר תשכ"ט, 1969) היה דיין ומורה הוראה חסידי-ירושלמי, חבר בית הדין של העדה החרדית, וראב"ד קהילות החסידים בירושלים.
הוא היה חבר בהרכב בית הדין השני והדומיננטי מאוד של העדה החרדית, משנת 1948 עד 1969, ביחד עם הרב פנחס עפשטיין והרב דוד יונגרייז.
ביוגרפיה.
נולד בעיר העתיקה לר' נתנאל. אביו עלה לארץ ישראל מפראגא, פרבר של ורשה, ונסע לחצרותיהם של החידושי הרי"ם, רבי אברהם מטשכנוב ורבי ישעיה מושקט מפראגא. נישא לשרה חיה, בתו של רבי שלום לייב אייזנבך, מחבר ספר "באר יצחק".
היה תלמידם של רבי שניאור זלמן מלובלין, ה"תורת חסד", ורבי אברהם שמחה הורוביץ מבארנוב. היה חסידו של רבי דוד צבי שלמה בידרמן, הרבי מלעלוב. בהמשך היה מקורב לאדמו"רי גור, רבי אברהם מרדכי אלתר ובנו רבי ישראל. למד קבלה מרבי חיים שאול דוויק הכהן.
הרב יוסף חיים זוננפלד ביקשו לכהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית אך הוא סירב. בשנת תש"ב, נענה לבקשתו של הרב יוסף צבי דושינסקי והחל לכהן כדיין. בהמשך החל גם לכהן כראב"ד קהילות החסידים, על מקום הרב ישראל זאב מינצברג.
מסר שיעורי תורה רבים במספר בתי כנסיות בירושלים. נודע בידיעותיו המופלגות, והתבלט בחזרותיו המרובות על הש"ס והשולחן ערוך. היה שותף להקמת ישיבת שפת אמת בירושלים. שימש גם כגבאי צדקה, ומצעירותו נהג לאסוף כסף לצורכי שבת לעניים.
בצוואתו ביקש לא לכתוב על מצבתו תוארי כבוד, ולא להספידו. נקבר בחלקת פולין בהר הזיתים.
בתו היחידה, גולדה לאה, נישאה לרבי שלום סאפרין, האדמו"ר מקומרנה. הוא חינך ולימד את הרב לייב מינצברג, שהיה שכנו והתייתם מאביו בילדותו.
פיליפ גיבס
סר פיליפ גיבס (באנגלית: Philip Gibbs; 1 במאי 1877 - 10 במרץ 1962) היה עיתונאי וסופר בריטי שקיבל את עיקר פרסומו כאחד מחמישה כתבים צבאיים בריטים במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
גיבס נולד בלונדון, אביו שהיה פקיד ממשלתי העניק לו חינוך ביתי וטיפח את כישורי הכתיבה שלו ושל אחיו (שניים מהם ארטור גיבס וקוסמו המילטון הפכו לסופרי ידועים בזכות עצמם).
את מאמרו הראשון פרסם בשנת בגיל 16 ב-1894 בדיילי כרוניקל, בשנת 1899 פרסם גיבס את סיפרו הראשון "מייסדי האימפריה". גיבס מונה לעורך ספרותי בעיתון היומי הדיילי מייל, ובהמשך פרסם גם בעיתונים נוספים כמו הדיילי אקספרס והטיימס. בשנת 1909 חשף גיבס מעשה תרמית של פרדריק קוק שטען כי הגיע לקוטב הצפוני.
גיבס במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע גיבס לחזית המערבית ושלח ממנה דיווחים ריאליסטים לגבי מצב הקרבות. מכיוון שדיווחיו של גיבס לא עלו בקנה אחד עם כתבותיה של התעמולה הממשלתית התייאש ממנו הפיקוד הבריטי והורה לו לעזוב את צרפת. לאחר שגיבס התנגד לגירושו הוא נעצר ונישלח בחזרה לאנגליה. זמן קצר לאחר מכן חזר גיבס לצרפת ככתב צבאי ביחד עם עוד ארבעה כתבים בריטיים שהיו מוטמעים בכוחות הלוחמים. ככתב צבאי היו כתביו נתונים לצנזורה חריפה של משרד המלחמה, צנזורה שמנעה ממנו לדווח על התנאים האמיתיים של הקרבות ועל חוסר היעילות של מפקדי הצבא. בזמן המלחמה פרסם גיבס מאמרים רבים ואף מספר ספרים: "נשמת המלחמה" (1915), הקרב על הסום (1917), ו"מבפומה לפשנדל" (1918). בשיחה אישית אמר ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לגיבס שלו ידעו האזרחים את המציאות הצבאית, הייתה המלחמה מסתיימת ביום אחד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה פרסם גיבס את סיפרו "עכשיו מותר כבר לספר" (1920) בו הוא כותב את סיפורה של המלחמה בחזית המערבית על כל זוועותיה לפי עדותו האישית וללא הצנזורה שנכפתה עליו בזמן המלחמה, גיבס מספר בפרוטרוט על הסבל שעברו החיילים הפשוטים והקצינים הזוטרים בחפירות. על מותם של עשרות אלפים בקרבות חסרי תכלית שהובילו לכיבוש זמני של השוחות הקדמיות של הגרמנים רק כדי לסגת מהם זמן קצר מאוחר יותר בעקבות המתקפה הנגדית.
גיבס גם אינו חוסך ביקורת מן הקצינים הבכירים שנהגו ברשלנות ובחוסר אכפתיות לחיי חייליהם בכך שניהלו את הקרבות על פי דוגמות מיושנות שאינן מתאימות ללוחמה המודרנית. קצינים שהעבירו את רוב רובה של המלחמה מאחורי מכתבה במטות הצבא שהיו ממוקמים בטירות העתיקות של פלנדריה, או במסעדות המפוארות של חבל שמפיין ומשם תכננו מתקפות חסרות סיכוי או דנו למוות חיילים וקצינים שהואשמו בפחדנות אל מול פני האויב, אויב אותו לא הבינו ואת תותחיו לא שמעו. בפרק הסיכום של הספר מביע גיבס את חששו כי "המלחמה שתסיים את כל הלחמות" איננה אלא הקדמה למלחמת מעמדות עקובה מדם עוד יותר כמו מלחמת האזרחים המתחוללת ברוסיה.
גיבס הזהיר את הממשלה הבריטית ובעיקר את שר המושבות הפזיז ווינסטון צ'רצ'יל לבל יובילו את בריטניה למלחמת עולם נוספת הפעם נגד רוסיה הבולשביקית. גיבס גם חשש כי חבר הלאומים אינו מבשר על עידן של שלום אלא על המשך הדיפלומטיה של בריתות סודיות שידרדרו אל העולם שוב למלחמה. חדירת השלטון הבריטי לאזורי המזרח התיכון ופרס גרמו לגיבס לחשוש כי בריטניה עלולה למצוא עצמה במלחמת קודש מול מיליוני מוסלמים. בספר אחר על המלחמה "מציאות המלחמה" (1920) כותב גיבס על האופן הלקוי של ניהול המלחמה כאשר הוא מבקר נחרצות את מפקד הכוחות הבריטיים הפילדמרשל דאגלס הייג.
למרות הביקורת החריפה שהעביר זכה גיבס לתואר אצולה כהוקרה על שירותו ככתב הצבאי. לאחר המלחמה המשיך גיבס לפרסם מאמרים וספרים, בין היתר היה העיתונאי הראשון שקיבל ריאיון עיתונאי אצל האפיפיור (ייתכן שעובדת היותו של גיבס קתולי סייעה בכך). במלחמת העולם השנייה שימש גיבס זמן קצר ככתב צבאי אך פעל גם כעובד משרד ההסברה הבריטי.
בכל הקריירה שלו החזיק גיבס בדעות ליברליות המזדהות עם האזרח הפשוט. גיבס כתב רבות בעד תנועת הסופרוג'טים שביקשה לתת זכות הצבעה לנשים. הוא כתב על מצוקות החייל הפשוט בשדה הקרב ועל המצב הכלכלי הקשה באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הוא ביקר את שיטת המעמדות החברתיים את הפערים החברתיים ואת חוסר הסולידריות כלפי החיילים המשוחררים.
Rockstar 101
Rockstar 101 (בעברית: כוכב/ת רוק 101) הוא שיר של הזמרת ריהאנה בהשתתפות הגיטריסט הבריטי סלאש מלהקת גאנז נ' רוזס. ב-18 במאי 2010 יצא השיר כסינגל החמישי מאלבומה הרביעי, "Rated R". את השיר כתבה ריהאנה יחד עם המפיקים דה-דרים וטריקי סטיוארט והוא הופק ווקאלית על ידי מייקבה רידיק. גרסת האלבום של השיר היא היפ-הופ, בעוד הרמיקסים לשיר כוללים דאנס, דאבסטפ ומוזיקה אלקטרונית. חלק מהרמיקסים נעשו על ידי דייב אודה ומארק פיצ'יוטי.
הביקורות לשיר היו מעורבות, חלק מהמבקרים שיבחו את התעוזה של ריהאנה בשיר ואילו אחרים מתחו ביקורת על הטון התוקפני שלה. השיר לא זכה להצלחה רבה והגיע למקום ה-64 בארצות הברית, אך במצעד הדאנס קלאב הצליח להגיע למקום השני. על מנת לקדם את "Rockstar 101", ריהאנה ביצעה אותו בתוכנית "אמריקן איידול" ואף בסיבובי ההופעות "Last Girl on Earth" ו-"Diamonds World Tour". הווידאו קליפ לשיר בוים על ידי מלינה מצוקס ובו נראית ריהאנה מתחזה לסלאש.
רקע וכתיבה.
ריהאנה כתבה את השיר ביחד עם מפיקיו, דה-דרים וטריקי סטיוארט והקליטה אותו באולפני סרניטי סאונד בלוס אנג'לס, קליפורניה, אולפני דה בום בום בברבנק קליפורניה ואולפני טרינגל סאונד באטלנטה, ג'ורג'יה. ג'ייסן ג'ושוע היה אחראי על המיקסינג בעזרתו של ג'יאנקרלו לינו, בעוד שההפקה הווקאלית נעשתה על ידי מייקבה רידיק. ההנדוס המוזיקלי של השיר נעשה על ידי מרקוס טובאר, בריאן "בי-לאב" תומאס, אנדרו ויפר וכריס "טק" א'ורין בעזרתו של פאט ת'ראל. השימוש בגיטרה בשיר נעשה על ידי טים סטיוארט בעוד מונטה ניובל ביצע עריכות נוספות. בנוסף לכך, כולל "Rockstar 101" קטע גיטרה של הגיטריסט סלאש מלהקת הרוק גאנז נ' רוזס.