אשר לסיכוי ניצולו, מציע ברסלבי את המסקנה הבאה מפי מומחים: "כבול החולה הגיע לדרגת התפרדות יציבה ולמעשה אינו נוטה לשינויים כימיים נוספים בהרכבו ... מכאן שמבחינת ההשבחה הכימית של הקרקע לא יוכל כבול החולה כמו שהוא לשמש תחליף לזבל אורגני".
פרק נוסף עוסק במים של הימה. מספר המעיינות הניתנים לספירה מגיע ל-105 לפחות: 60 מהן נובעים מהרי הגולן. מקור הירדן, נחל דן, לדעתו אינו מושפע מכמות הגשמים הוא מעין "מעין-בראשית". לעומת זאת המדידות של מעיינות החולה מצביעות על תנודות שנתיות בהתאם לכמות המשקעים.
למען ההיסטוריה הוא מספר על החיות שהיו בביצות, על הצומח ומגיע לתיאור שמורת הטבע המוצעת. עבורה הפרישו 3,000 דונם, בו "יונצחו שרידי הביצות" וכן יהיה אתר מוגן לצומח ולחי שישארו בתחום השמורה. הוא מציג בפני הקורא את אפשרויות הביקור בשמורה ומצרף לכך אתרים נוספים בצפון כמו חורשת טל.
ג. הגליל נעשה ישראלי.
ברסלבי סוקר את תולדות גבולות הגליל, כולל תיאור מפורט של הסכם סייקס–פיקו משנת 1916 ומצביע על כך שהמנדט הצרפתי על לבנון גרם לכך שהחלקים טבעיים של הגליל אינם בשטח מדינת ישראל. הוא ממשיך בתיאור הדיונים על הגבולות: בשנת 1918 ובעת הכרזת הבית הלאומי בשנת 1922. הוא סוקר את השפעת המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 על תיחום הגבול ולבסוף את ההצעה לחלוקת הגליל כפי שהובאו לעצרת האו"ם בהצבעת החלוקה על ארץ ישראל בשנת 1947.
וכך, הוא מסכם, מדינת ישראל נותרה ללא החלקים הטבעיים של הגליל:
בהמשכו של החלק השני הוא סוקר את מהלכי מלחמת העצמאות, האזורים המפורזים, הקרבות על המים בשנת 1958 והקמת יישובי הספר בגבול עם סוריה לקביעת עובדות בשטח.
ד. הר החרמון.
הר החרמון אינו בתחום מדינת ישראל. הצרפתים דרשו כי המנדט על סוריה ולבנון יכלול אותו. הוא דרשו כי יעמוד לרשותם נתיב תחבורה בין צפון עבר הירדן, החורן, הר הדרוזים ודמשק עם הלבנון וחופיו. ברסלבי מכיר בעובדה שקוראיו לא יגיעו להר החרמון והוא מסתפק בתיאורים נרחבים על האופקים הנראים ממנו, לכל ארבע רוחות השמים, מתאר את הגאומורפולוגיה של "הרכס הכיפתי העצום". מציג את הגאולוגיה של ההר ואת אופיו הקרסטי היוצא דופן. הוא מתאר אחד לאחד את סוגי הסלעים שנמצאו בהר.
הוא מסיים בתיאור חצביה ויהודיה. כבר בשנת 1777 היו בה 30 בעלי בתים והם: "אנשים חזקים, אנשי חיל ועובדי אדמה כמו גויי ההר. גם בנותיהם רועות צאן עם קשת (פיסטויע) ורומח בידיהן, ללחום עם חיות השדה ועם אורבים".
נוף האדם בגליל.
הכרך השישי דן על האדם בגליל. הוא משלים את הכרך הראשון: "הגליל ועמקי הצפון" שסקר נושאים נבחרים ואת הכרך החמישי שדן בעיקר בדיסציפלינות על הגליל. הכרך האחרון של הסדרה דן בהיסטוריה של הגליל, נכתב בשנת 1964, ולו שני חלקים עיקריים:
מתקופת האבן עד חתימת התלמוד.
הוא סוקר את ממצאי תקופת האבן וסוקר את ממצאי המערות שנחשפו בארץ ישראל ובגליל: בבית לחם נמצא האתר החשוב הראשון ובו עצמות מאובנים של בעלי חיים מתקופת הפליאותיקון התחתון. התגלו שרידים גם במערת התנור, ליד מעיין ברוך והאתר החשוב ביותר היה בתל עובדיה ליד אפיקים - האתר הקדום ביותר במזרח התיכון. הוא מתאר גם את מערת הגלגלת מנחל עמוד ומסיים בניתוח הדולומנים בהר הגולן.
שלב נוסף בהיסטוריה מיוצג על החפירות בתל חצור - עיר שהייתה על שטח של 840 דונם ומספר תושביה היה 30,000 עד 40,000. על הגליל בתקופת ההתנחלות הוא דן לאור הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו. הוא נעזר בסקר שנערך על יד י. אהרוני על שטח של 160,000 דונם בגליל העליון.
פרק מיוחד הוא מקדיש לתיאור בתי הכנסת שנמצאו בגליל, מהבניין המפואר בכפר נחום, החזית בברעם, מירון כורזין ועוד.
ההתיישבות היהודית והמיעוטים בגליל.
הוא מונה את היושבים היהודיים לפי מועד התיישבותם, דן בדרוזים, סוקר את העדות הנוצריות ואת המיעוט המוסלמי שנשאר בגליל. הוא מציג את תולדות ההתיישבות של כל עדה, מנהגיה ויישוביה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
מן הספר:
מגבר מנורות
מגבר מנורות הוא סוג של מגבר אלקטרוני העושה שימוש בשפופרות ריק על מנת להגביר אות כלשהו.
שימושים.
מגברי מנורות בעלי עוצמה נמוכה עד בינונית לתדרים מתחת למיקרוגלים הוחלפו במהלך שנות ה-60 וה-70 במגברים המבוססים על מוליכים למחצה.
יתרונות.
מגברי המנורות אמנם מיושנים יותר, אמינים פחות, רגישים ויקרים (בהתחשב בצורך בשנאי טוב על מנת להתאים את זרם היציאה לרמקול), אך עם זאת מגברי המנורות חביבים על חלק מהאודיופילים (אנשים שתחביבם הוא האזנה ועיסוק בציוד סטריאו ברמה גבוהה). מעבר לסיבות הפסיכולוגיות והאסתטיות, למגברי מנורות צליל שונה משל המגברים הטרנזיסטוריים. המנורות, שהן רכיב הגברה פחות מדויק מטרנזיסטורים, מכניסות באופן טיפוסי עיוותים בצלילים העיליים הזוגיים, מה שמתפרש בשמיעה האנושית כצליל "חם", "עגול" אוורירי ונעים יותר מאשר בהגברה טרנזיסטורית, אך מאידך גם עמום יותר. עם זאת, כיום ניתן לעצב את חותמת הצליל של מגברי מנורות גם בדרכים אחרות ואף בניגוד ל"חמימות" הטיפוסית הנ"ל, ולכן המגוון בשוק מגברי המנורות גדול מאוד על אף היותו שוק "נישה" (ייחודי).
מבחינת החיווט החשמלי, בחלק ממגברי המנורות החיווט נעשה בשיטה הידנית המסורתית, ללא מעגלים מודפסים, מה שמעלה את מחירם. יש המאמינים כי שיטה זו תורמת לצליל.
מבחינת היכולת לעמוד בעומס גבוה, למגברי המנורות יש יכולת לספוג במשך מספר דקות עומס שעשוי להרוס מערכות טרנזיסטוריות במילישניות וכמו כן הם בעלי עכבת כניסה גבוהה ביותר אשר עוזרת להתגבר על שינויים במתח וזרם.
בנוסף ליתרונות הללו, קל מאוד להחליף שפופרת במעגל החשמלי על ידי הוצאת השפופרת מהמעגל בניגוד להוצאת טרנזיסטור ממעגל מודפס.
היסטוריה.
עד המצאת הטרנזיסטור בשנת 1947 הדרך היחידה להגביר אות הייתה באמצעות שפופרות ריק. השפופרת הפשוטה ביותר הומצאה בשנת 1904 על ידי ג'ון אמברוז פלמינג, בזמן שעבד עבור חברת מרקוני בלונדון, והוא קרא לה "דיודה" מכיוון שהיו לה שתי אלקטרודות. הדיודה הוליכה זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד והייתה בשימוש ברדיו וכמיישר זרם. לי דה פורסט הוסיף אלקטרודה שלישית לרכיב, הנקראת "סריג", וכך המציא את התקן ההגברה הראשון, הטריודה, וקרא לה בשם "אודיון". הסריג שולט על הזרם בין הקתודה לאנודה במתח נתון. היחס בין הזרם והמתח נמדד ונתון באמצעות סדרה של עקומות אפיון בדיאגרמה (כל אחת למתח סריג שונה).
היישום הראשון של שפופרות הריק היה בשנת 1910 להעברת אותות טלפוניה למרחקים ארוכים. יותר מאוחר, יושמו מגברי מנורות לשוק התקשורת האלחוטית שהתחיל להתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20. מגברים מסוג זה נבנו מאוחר יותר למטרות מוזיקליות ולטלוויזיה עד שנות ה-50. בזמנים אלו עוצמות ההגברה היו נמוכות מאוד, בדרך כלל ואטים ספורים, ולדוגמה, האזנה למקלטי רדיו בוצעה באוזניות וכמעט שלא הייתה תפוצה לרמקולים. בשל נוחות העבודה עם מגברים מבוססי טרנזיסטור, החל משנות ה-70 חלה עלייה בשימוש במגברים מבוססי טרנזיסטור, והשימוש במגברי מנורות החל לדעוך.
כ.א.ל
ניקולוז צקיטישווילי
צכיטישווילי
צקיטישווילי
צכיטשוילי
צקיטישוילי
ניקולוז ציטישוילי
ניקולוז צכיטישוילי
לבאן צקיטישוילי
לבאן צכיטישוילי
טום ורליין
טום ורליין (באנגלית: Tom Verlaine; נולד ב-13 בדצמבר 1949) הוא זמר ומוזיקאי אמריקאי, את עיקר פרסומו קנה בשל היותו מנהיג להקת הרוק טלוויז'ן.
חייו.
נולד בשם תומאס מילר, במוריסטאון שבניו ג'רזי. בצעירותו ניגן בפסנתר ובסקסופון, ובשנות העשרה שלו התחבר לריצ'רד הל ועבר לנגן בגיטרה. השניים נסעו לניו יורק יחדיו והקימו את להקת ה-Neon Boys, שעם הזמן שינתה את שמה לטלוויז'ן. מילר החליף את שמו לורליין בהשראת שינוי שם המשפחה של בוב דילן, למרות שטרם קרא דאז את כתבי המשורר הצרפתי פול ורלן.
לאחר שהל הוחלף בפרד סמית', טלוויז'ן הקליטה שני אלבומים, כולל Marquee Moon שנחשב לקלאסיקה, והתפרקה. ורליין פצח בקריירת סולו (ללא הצלחה מרובה), שכללה את האלבומים "Tom Verlaine" ו-"Words from the Front". ב-1996 יצא האוסף The Miller's Tale, שכלל הופעה חיה בלונדון מ־1982 ומספר שירים שלא הופיעו באלבומיו הקודמים של ורליין. ב-2006 הוציא ורליין שני אלבומים, Around, שהיה אינסטרומנטלי בלבד, ו-Songs and Other Things, ובו ליריקה, והיה לפיכך האלבום הראשון של ורליין שכלל מילים ומוזיקה יחד מאז The Wonder בשנת 1990. ורליין קידם את האלבומים בסיבוב הופעות קצר, שכלל מלבדו את הגיטריסט ג'ימי ריפ.
פייר גולובינוף
פייר א' גולובינוף (בצרפתית: Pierre A. Goloubinoff, מוכר גם בשמות דוד חממי ודאוד חממי; נולד ב-4 באפריל 1957) הוא ביוכימאי שווייצרי-ישראלי, סופר ופעיל למען העלייה מתימן ולשימור מורשת תימן.
ראשית דרכו ומשפחתו.
גולובינוף נולד בצרפת כבנם הרביעי והצעיר ביותר של הסופרים הצרפתיים הידועים בשמות העט סרז' ואן גולון (Serge et Anne Golon), שבחייהם הפרטיים נקראו וסוולוד גולובינוף וסימון שאנייה. אביו היה בן למשפחת אצולה רוסית שגלתה לצרפת אחרי המהפכה ב-1917; הוא נפטר ב-1972. כשהיה גולובינוף בן שנתיים היגרה משפחתו לעיירת הקיט דוברת הצרפתית מונטנה שבקנטון ואלה שבהרי האלפים השווייצריים. בשנות השישים, בעקבות התרבות הפרסומים על אודות השואה, החליטה המשפחה להצטרף למפעל הציוני, ועל אף שלא היה לה קשר לעם היהודי, חילקה חייה בין שווייץ לישראל. בעקבות המעבר לישראל, חלק מילדי משפחת גולובינוף התגיירו.
בשנת 1977 התגייס לצבא השווייצרי ושימש שם כחובש קרבי.
גולובינוף נשוי לכוכבית, ולזוג שתי בנות.
קריירה אקדמית.