גיליון 3 שיצא לאור באייר תשע"ד (מאי 2014) התמקד ברווח הכלכלי של הריבונות ביו"ש, וסקר היבטים רבים בהם סיפוח יהודה ושומרון יתרום בצורה משמעותית לכלכלה הישראלית. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם: נפתלי בנט, ד"ר גיא בכור, דני דנון, הרב חיים דרוקמן, אריה קינג, ד"ר רון שלייפר, פרופ' ניסים דנה ופיאמה נירשנשטין שהייתה סגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט האיטלקי. כתבה במגזין סיקרה את פועלם של שרים וחברי כנסת ממפלגות הימין למען סיפוח יו"ש.
גיליון 4 יצא לאור בתשרי תשע"ה (אוקטובר 2014) ברקע הלקחים שהופקו ממבצע צוק איתן והוקדש לזכר אורי אליצור. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם: ישראל כץ, אורית סטרוק, ג'ואן פיטרס, איוב קרא, אלי ישי, פרופ' אפרים ענבר ופרופ' אברהם ציון. כתבה במגזין סיקרה את שמורת עוז וגאו"ן. הגיליון צורף לעיתוני ישראל היום שהופצו ב-17 באוקטובר 2014.
גיליון 5 יצא לאור באדר תשע"ה (פברואר 2015) ברקע תקופת הבחירות לכנסת העשרים והתמקד, תחת הסיסמה "בוחרים ריבונות", באפשרות שתוצאות הבחירות יחזקו את האפשרות לסיפוח יו"ש. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם פרופ' משה ארנס, יולי אדלשטיין, יוני שטבון, דפנה נתניהו, איתמר מרכוס, פרופ' אליאב שוחטמן ואופיר אקוניס. כתבה במגזין סיקרה "תיירות שלג" שהתאפשרה אותו חודש בשמורת עוז וגאו"ן.
גיליון 6 שיצא לאור בכסלו תשע"ו (נובמבר 2015) ברקע סדרת אירועי טרור התמקד בחקיקה הרצויה כדי לחזק את ההתיישבות ביו"ש. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם: מיקי זוהר, אבי רואה, ד"ר הרולד רוד, הרב אליעזר ולדמן ויוסי פוקס. המגזין כלל כתבות על יוזמות טיולים וסיורים ביו"ש.
גיליון 7 שיצא לאור באב תשע"ו (אוגוסט 2016) התמקד בהתחזקות התמיכה הציבורית ברעיון סיפוח יהודה ושומרון. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם: דייוויד פ. גולדמן, חיים כץ, פרופ' אבי בל, שלמה קטן ודוידי פרל. המגזין כולל כתבה על פעילות "שדולת ארץ ישראל בכנסת" בנושא הסיפוח ביהודה ושומרון" תפוצת הגיליון הוגדלה ל-200,000 עותקים, וטינסרט מהגיליון פורסם בג'רוזלם פוסט.
גיליון 8 יצא לאור באדר תשע"ז (פברואר 2017) על רקע בחירת דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית ו"הנכונות הבסיסית של הממשל האמריקאי לבחון גם את החלופות לרעיון שתי המדינות", ומתמקד בהשפעת התמורות הבינלאומיות על האפשרות לספח את יהודה ושומרון. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם: יהודה עציון, איצ'ה מאיר, הרב שלמה אבינר, יהודה הראל, שולי מועלם ומרק צל. כתבה במגזין סיקרה את "כנס הריבונות" שנערך בירושלים בהשתתפות שרים וחברי כנסת.
גיליון 9 שיצא לאור בחשון תשע"ח (אוקטובר 2017) התמקד בשינוי שעבר על השיר הציבורי-פוליטי בישראל. הגיליון כלל ראיונות, בין היתר, עם: גילה גמליאל, גדעון סער, פרופ' רוברט וולף, יואב צור, הרב שמואל אליהו ועו"ד שמחה רוטמן. המגזין כולל כתבה על השפעת תנופת בניה ביו"ש להורדת מחירי הדיור במרכז הארץ.
ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין
ולדיסלב הרביעי ואזה (9 ביוני 1595 - 20 במאי 1648) – בנו של זיגמונט השלישי ואזה ואנה לבית הבסבורג. היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא בין השנים 1632–1648, נשא בתואר מלך שוודיה  בין השנים 1632-1648, ובין השנים 1610-1613 - לאחר שכבש את רוסיה - שימש בתפקיד הצאר הרוסי. פוליטית, היה צאר רוסיה עד 1634.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ולדיסלב הרביעי ואזה נולד ב-9 ביוני 1595 בארמון המלכותי בלובוזוביה (כיום קרקוב). הוא היה בנו הראשון של המלך זיגמונד השלישי ואזה ואשתו הראשונה אנה לבית הבסבורג. ולדיסלב, אחד מתוך חמישה ילדים שנולדו לזיגמונד, שרד את הילדות ולא מת ממחלות טיפוסיות שהיו נפוצות אז. עוד מילדותו היה ברור שהוא יהיה היורש של אביו לאחר מותו כיוון שהיה בטוח שהאצולה תבחר בבנו הבכור של המלך. כבר מ-1611, בהיותו בן 16, הורשה להשתתף בישיבות הבית התחתון של הסנאט. כיורש העצר נהנה מאהדתם של האצילים, בהיותו ממשיך השושלת היגלונית. כאשר הופיע ברחובות ורשה, זכה לאהדת הציבור. שגריר מלך ספרד, אברהם דה-דונה כתב עליו: "הוא מושא ל"ציפיות גדולות", איש צעיר, מצויד בכל מתנות הטבע, אדם עם מצח גבוה, גדול, אדיב וסביר-רוח, דובר ארבע שפות: פולנית, גרמנית, איטלקית ולטינית; בעל הישגים משמעותיים במדעי הרוח וחייל נלהב; הוא גם נהנה מאהבת הפולנים."
המאבק על כתר הצאר הרוסי.
ב-1609 פרצה מלחמת רוסיה-פולין. בתחילת 1610 הבויארים, שלא היו מרוצים משלטון הצאר וסילי הרביעי, העניקו את הכתר המלכותי לוולדיסלב הרביעי ואזה. ב-27 באוגוסט 1610 הוכתר המלך ולדיסלב, כרצון האיחוד הפולני ליטאי והבויארים; אף הוטבעה סדרת מטבעות עם שמו של המלך החדש ולדיסלב. עם זאת, אביו של ולדיסלב זיגמונד התנגד לכך שבנו יאמץ את הדת הפרבוסלאבית שהייתה תנאי להכתרתו כצאר, ובשל כך הדיח את ולדיסלב מתפקידו כיורש העצר ונישל אותו מהמלוכה. המלחמה הפולנית-רוסית נמשכה שלוש שנים וב-1618 נחתם הסכם דולינו, שהביא בכנפיו 14 שנות שלום והכרה דה פקטו בשלטונו של מיכאיל רומנוב.
ב-1632 מת אביו, וולדיסלב נבחר כמלך במקומו. הוא נלחם במשך יותר משנתיים, במהלך מלחמת רוסיה-פולין 1632-1634, בניסיון להחזיר את השטחים שאבדו לו במלחמה הקודמת, ובעיקר את סמולנסק, אך בשנת 1634 נחתם "השלום הנצחי של פולאנוב", בו ויתר ולדיסלב על סמולנסק ועל תואר הצאר.
תביעת הכתר השוודי.
ולדיסלב טען לזכותו על הכתר השוודי, מה שהביא למחלוקות ומלחמות רבות בין פולין לשוודיה, וגרם לפולין הפסדים כלכליים עצומים ולהשתלטות השוודים על כמה ערי חוף במהלך מלחמת שוודיה-פולין (1600-1629). לצורך ביסוס כוחו במרחבי הים הבלטי בנה ולדיסלב צי אותו שחקה המלחמה העות'מאנית-פולנית (1620-1621), אולם תוכניותיו למלחמה מכרעת נגד האימפריה העות'מאנית נכשלו, בשל התנגדות האצולה.
מרד הקוזאקים ומותו.
בתקופת שלטון ולדיסלב מצבה של אוקראינה הידרדר. האצילים הפולנים שצברו שם את עושרם דיכאו את הקוזאקים, אשר מדי פעם התקוממו. חוסר שביעות הרצון הגוברת הוביל
ב-1639-1637 להתקוממות פוולוק בהנהגת פאבל פוולוק מיכנוביץ' שדוכאה, ובבמאי 1648 למרד הגדול של הקוזקים והאיכרים בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי (שכרת ברית עם חאנות קרים) ובמהלכו הוסבו אבדות רבות לאצולה הפולנית. ימים אחדים לאחר פרוץ מרד הקוזקים, ב-20 במאי, מת המלך ולדיסלב במרקינה.
משפחתו.
ב-12 בספטמבר 1637 התחתן ולדיסלב עם בת דודתו, ססיליה רנטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מבוואריה. היו אלה נישואים מצערים מאוד: שני ילדים מתו בילדותם, ומיד לאחר הלידה השלישית, שבה ילדה עובר מת, מתה גם ססיליה.
ולדיסלב התחתן שנית ב-10 במרץ 1646 עם מריה לואיזה גונזאגה, בתם של קרלו הראשון גונזאגה, דוכס מנטובה וקתרין דה גיז, אשר הביאה לחיזוק היחסים עם צרפת, אולם לא היו לו ילדים ממנה, ולאחר מותו היא התחתנה עם אחיו יאן השני קז'ימייז', מלך פולין.
מעשה אמנון ותמר
מעשה אמנון ותמר הוא סיפור מקראי (ב) המספר את סיפורו של אמנון, בנו של דוד מאחינועם היזרעאלית, אשר אנס את אחותו תמר (בת מעכה בת תלמי מלך גשור).
הסיפור פותח בתמר ומציג אותה כאחות אבשלום וכאישה יפה. לאחר מכן מסופר כי אמנון, בנו של דוד המלך, התאהב בה וחיפש תואנה להימצא עימה ביחידות. בעצת יונדב בן שמעה, בן דודו, עשה עצמו כחולה, וביקש שאחותו תמר תבוא לחדרו ותכין לו לביבות. כאשר הגיעה תמר לחדרו והכינה לפניו את הלביבות, סירב אמנון לאכול עד שכל עבדי המלך הנוכחים בחדר יצאו, והוא יאכל מידיה.
לאחר שיצאו, ביקש אמנון מתמר שתיכנס אל חדרו ותאכיל אותו שם. כשנכנסה לחדרו, ניסה לפתות אותה לשכב עימו, ומשסירבה, אנס אותה. לאחר מעשה האונס דרש אמנון מתמר לצאת מחדרו, למרות בקשתה שיישאנה לאשה כדי ששמה לא יוכתם, וכמצוות התורה. משסירבה, הורה לאחד ממשרתיו להוציאה מחדרו ולנעול הדלת לבל תנסה להיכנס.
תמר, שהייתה לבושה כתונת פסים, קרעה את כותנתה, שמה אפר על ראשה (סימני אבלות), וזעקה על העוול שנעשה לה. כאשר שמע זאת אבשלום, אחיה מאב ומאם, הורה לה לשמור על שתיקה ולא לתבוע את עלבונה, בתואנה שאמנון הוא אחיה, אולם בלבו זמם לנקום באמנון, ואכן הרג אותו מאוחר יותר.
לאורך הדורות זכה הסיפור לפירושים רבים שניסו להתמודד עם הבעיות ההלכתיות והמוסריות שבו. היו שבחרו לנקות את אמנון מאשמה (למשל בטיעון כי מעשה זה היה אחד מהעונשים שבהם נענש דוד). אחרים הדגישו את חלקו של חברו של אמנון במעשה (בטענה כי הוא שיעץ לאמנון כיצד להביא את תמר אליו, וייתכן שהתכוון רק ליצור סיטואיה אינטימית שתאפשר הצעת נישואין). אחרים ניסו לנקות את אמנון מגילוי עריות ודרשו כי תמר נולדה טרם שאימה התגיירה, ולכן אינה יהודיה, ואינה נחשבת אחות אמנון. אחרים האשימו את תמר בכעסו של אמנון עליה. מיעוט מהפירושים עוסק בתמר ובניסיונה להגן על עצמה מפני האונס.
הרקע למעשה.
סיפור אמנון ותמר מהווה סיפור המשך למעשה דוד ובת שבע, ומוצג במקרא כעונש הראשון שקבל דוד על חטאו. על פי מעשה דוד ובת שבע, זימן דוד המלך את בת שבע אשת אוריה החיתי אליו ושכב עימה. כשנודע לו שבת שבע הרתה מכך, קרא לאוריה מהמלחמה שנערכה באותה עת מול בני עמון, על מנת לטשטש את שנעשה. אלא שאוריה נמנע מלציית להוראת המלך דוד לשוב אל ביתו, ודוד הורה ליואב שר הצבא לדאוג להמתתו של אוריה במלחמה באמצעות הצבתו בראש החץ של המערכה, בתואנה שהוא מרד במלך בסרבנותו ובדבריו הנוקבים כלפי המלך. יואב קיים את ההוראה, ואוריה מת במלחמה.