התגיות הן הוראות בקרה שאינן מוצגות, ותפקידן לתת הוראות לדפדפן, כיצד לעצב ולסדר את התוכן במסמך.
חלוקת התגיות.
ניתן לחלק את התגיות למספר קבוצות:
מבנה התגיות.
מבנה תגית ה-HTML דומה למבנה התגית ב-XML, ואפשר לתארו בצורה כללית:
התגית נפתחת תמיד ב שביניהם מופיע שם התגית (name בדוגמה), ולפעמים גם תכונות נוספות, באמצע מופיע התוכן (אם יש), וסוף התגית הוא , כלומר נוסף codice_1 לפני שם התגית.
במידה ותגית אינה מצריכה תוכן, כגון תגיות input,img,br - אז אין צורך להוסיף , במקומו מוסיפים את הסימן codice_1 בסוף התגית. לדוגמה: .
ניתן לחלק את התכונות הנוספות, שחלקן בגדר רשות ואת חלקן חובה לציין בתגיות מסוימות, לשתי קבוצות:
אפשר לציין יותר מתכונה אחת בתגית, בהתאם לתכונות הרלוונטיות לכל תגית.
עץ המסמך.
התגיות במסמך HTML מסודרות במבנה היררכי (של עץ) - המסמך מכיל ראש (head) וגוף (body). מבנה מסמך HTML בסיסי נראה כך:
&lt;html&gt;
&lt;head&gt;
&lt;title&gt;כותרת&lt;/title&gt;
&lt;/head&gt;
&lt;body&gt;
תוכן הדף
&lt;/body&gt;
&lt;/html&gt;
כיוון שהמבנה היררכי, חשוב הקינון של התגיות (הסידור שלהן אחת בשנייה) לדוגמה: תהווה טעות, והצורה התקנית תהיה: .
DOCTYPE.
לפי התקן, דפי אינטרנט צריכים להכיל תגית DOCTYPE בתחילת הדף, על מנת להצהיר על גרסת ה-HTML של הדף. דוגמה למשפט כזה:
המציין כי הדף נבנה באמצעות HTML 4.01.
ישויות HTML.
ישות HTML (Entity reference) היא סימן טקסטי שלרוב אינו מופיע בא"ב של השפות השונות. מבנה של ישות HTML הוא כזה: codice_3 כאשר "name" הוא שם הישות. קובץ הגדרות המסמך של HTML 4 מצהיר על 252 ישויות HTML.
הערות.
כמו בשפות תכנות רבות, גם ב־HTML ניתן לכתוב בקוד הערות, שמיועדות לתעד את הקוד ולעזור למתכנתים, אך אינן משפיעות על התצוגה. הערות ב־HTML מתחילות בתווים codice_4 ומסתיימות בתווים codice_5.
יצירת דפי HTML.
דפי HTML נוצרים לרוב בצורה אוטומטית על ידי מערכות ניהול תוכן, אולם אפשר ליצור אותם גם בעזרת כל עורך טקסט (אפילו פנקס הרשימות של מערכת חלונות). ישנם גם לא מעט עורכי טקסט שמיועדים לעריכת דפי HTML. יש גם אפשרות לערוך דף HTML כמסמך מלל עשיר בממשק של מעבד תמלילים – אם בתוכנת מעבד תמלילים שיכולה לשמור את תוכנו של המסמך כמסמך HTML ואם זו מערכת ניהול תוכן שמספקת ממשק WYSIWYG לעריכת דפים.
היסטוריה.
"האבא" (המקור) של HTML הוא תקן שנקרא SGML המיועד להעברת מסמכים אלקטרוניים וניהול מסמכים. זהו תקן בעל עושר תחבירי וגמישות, אבל זו הייתה ונשארה בעייתו הגדולה ביותר. רק מתכנת בעל רקע וניסיון יכול לעצב מסמך שיעמוד בחוקי התקן. לקחו מ-SGML מספר הגדרות ותגיות, הגדירו מספר מבנים פשוטים ויצרו את HTML, שהשימוש בו התפשט במהרה. HTML נכתבת בצורה של תגיות, התחומות בסוגריים משולשים. הדפדפן איננו מציג תגיות אלו, אלא משתמש בהן כדי לפרש כיצד להציג את תוכן הדף.
מקלו
מקלו הוא ההר החמישי בגובהו בעולם, בגובה 8,462 מטר מעל גובה פני הים. מקלו נמצא כ-22 ק"מ ממזרח להר אוורסט, על הגבול שבין נפאל לטיבט. זוהי פסגה מבודדת שצורתה פירמידה ריבועית.
להר מקלו שתי פסגות משניות: קנגצ'ונגצה, או מקלו II, בגובה 7,678 מטר נמצאת כ-3 ק"מ בכיוון צפון-צפון-מערב לפסגה הראשית. צ'ומו לונזו, בגובה 7,804 מטר נמצאת כ-5 ק"מ מצפון-צפון-מזרח לפסגה הראשית, ומחוברת באוכף בגובה 7,200 מטר לפסגת קנגצ'ונגצה.
הניסיון הראשון להעפיל לפסגת מקלו נעשה על ידי משלחת אמריקאית באביב שנת 1954. הטיפוס נעשה מן הרכס הדרום מזרחי לפסגה, אולם בגובה 7,100 מטר נאלצה המשלחת לסגת עקב סופות בלתי פוסקות. במקביל ניסתה אף משלחת ניו זילנדית, בתוכה סיר אדמונד הילרי להעפיל להר, אולם אף היא נכשלה עקב פציעות ומחלות. ב-22 באוקטובר 1954 העפילה משלחת חלוץ צרפתית לפסגת הקנגצ'ונגצה וב-30 באוקטובר לפסגת הצ'ומו לונזו.
ב-15 במאי 1955 העפילה לראשונה משלחת צרפתית לפסגת המקלו. הטיפוס להר נעשה מן המורד הצפוני והרכס הצפון מזרחי, על האוכף שבין מקלו לבין קנגצ'ונגצה. מסלול זה הפך להיות המסלול המועדף על מטפסים להר.
ההעפלה הראשונה מן המורד הדרום מזרחי נעשה על ידי משלחת יפנית ב-23 במאי 1970. בחודש מאי 1971 הצליחה משלחת צרפתית להעפיל להר מן המורד המערבי, הדורש מיומנות טכנית גבוהה. ב-27 בינואר 2006, או בסמוך למועד זה, נעלם על ההר המטפס הצרפתי ז'אן-כריסטוף לאפייל בעת שניסה להיות הראשון להעפיל להר בחורף.
מקלו נחשב לאחת מן הפסגות מעל 8,000 מטר הקשות יותר להעפלה ונמנה עם ההרים הקשים ביותר להעפלה בעולם. ההר ידוע לשמצה בזכות מדרונותיו החדים והחשופים לפגעי מזג האוויר. השלב האחרון בטיפוס לפסגה דורש טיפוס טכני קשה על סלע חשוף. מקלו הוא ההר היחיד בתחומי נפאל שגובהו מעל 8,000 מטר ואשר עדיין לא הגיעו לפסגתו בעונת החורף.
לנה אולין
לנה מריה יונה אולין (בשוודית: Lena Maria Jonna Olin; נולדה ב-22 במרץ 1955) היא שחקנית ודוגמנית עבר שוודית.
ביוגרפיה.
אולין נולדה בסטוקהולם בירת שוודיה, למשפחה מרקע נוצרי. היא הצעירה מבין שלושה אחים. אולם ב-1960 אחד מאחיה הגדולים מת מסרטן. הוריה הם השחקנית בריטה אולמברג והבמאי סטיג אולין. היא הייתה תלמידה מצטיינת.
באוקטובר 1974, בגיל 19 זכתה בתחרות היופי "מיס סקנדינביה 1974" שנערכה בהלסינקי, פינלנד.
לפני שהחלה בקריירת המשחק, עבדה גם כמורה מחליפה וכאחות בבית חולים. בשנים 1976–1979 למדה משחק באקדמיה הלאומית לאמנות דרמטית, בסטוקהולם.
קריירה.
בשנים 1980–1994 הופיעה אולין יותר מעשור באנסמבל המלכותי לדרמה של שוודיה, במחזות קלאסיים מאת שייקספיר, סטרינדברג ואחרים. בנוסף הופיעה בתפקידים קטנים בסרטים של הבמאי השוודי אינגמר ברגמן שהופקו על ידי הטלוויזיה המקומית.
ב-1976 ברגמן ליהק אותה לתפקיד קטן בסרט "Face to Face" כתפקיד הבכורה שלה בסרטים. לאחר מכן היא הופיעה על הבמה הלאומית בסטוקהולם, בהפקות שונות אשר בוימו על ידי ברגמן, ובהפקה של ברגמן של "המלך ליר", בה היא שיחקה בתור קורדליה. בהמשך, יצאה אולין לסיבוב הופעות בתיאטראות לאומיים בפריז, ברלין, קופנהגן, מוסקבה ואוסלו.
פרויקטים אחרונים.
בין השנים 2014 ו-2015, אולין כיכבה בקומדיית המצבים: "שוודיה אהובתי".
אולין כיכבה בסרט הדרמה האמריקאי-פולני העצמאי "Maya Dardel" בשנת 2017
חיים אישיים.
ב-1987 ילדה את בנה הבכור. אביו היה השחקן השוודי אוז'אן רמברג, איתו חיה מספר שנים (מ-1970) ובנוסף הופיעה איתו בהפקות רבות. היחסים ביניהם הסתיימו בסוף שנות השמונים. ב-1994 נישאה לבמאי קולנוע לאסה הלסטרם, אותו פגשה ב-1992 בשוודיה. ב-1995 נולדה בתם. להלסטרם בן נוסף מקשר קודם.
כיום מתגוררת אולין בניו יורק, ביחד עם בעלה וילדיה. ב-2005 היא שבה לתקופה קצרה לשוודיה, לצורך צילומי סרט בבימויו של הבמאי הדני סימון סטהו.
הדגל הפאן-ערבי
קלוד פירון
קלוד פירון (1931 בנאמור שבבלגיה - 22 בינואר 2008 בשווייץ) הוא בלשן ופסיכולוג בלגי שהתגורר בשווייץ.
היה מתורגמן של האו"ם (מסינית, אנגלית, רוסית וספרדית לצרפתית) בין השנים 1956 עד 1961. לאחר שעזב את האו"ם עבד עבור ארגון הבריאות העולמי ברחבי העולם.
משנת 1973 ועד לשנת 1994 לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת ז'נבה. בשנת 1978 קיבל אזרחות שווייצרית.
פירון התחיל להתעניין באספרנטו עוד בשנת 1943 כאשר היה תלמיד בבית הספר. הוא כתב ספרים ומאמרים רבים באספרנטו. כדובר השפה מנעוריו, פירון השתמש בה במדינות רבות, כולל יפן, סין, אוזבקיסטן, קזחסטן, מספר מקומות באפריקה ובאמריקה הלטינית, וכמעט בכל מדינות אירופה.
היה חבר כבוד באגודת האספרנטו העולמית.
צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית
אדום, כחול ולבן נחשבים כצבעי הלאומיות הפאן-סלאבית. צבעים אלו משמשים בחלק ניכר מהדגלים של העמים הסלאביים וכן במדינות או ישויות פוליטיות שרוב התושבים בהן ממוצא סלאבי.
מקור הצבעים הוא צבעי סמל נסיכות מוסקבה. התנועה הפאן-סלאבית אימצה במהלך המאה ה-19 צבעים אלו. אולם מדינות סלאביות שונות כמו פולין שכבר אימצו לעצמן צבעי דגל, המשיכו להשתמש בצבעים הקיימים.
לאחר פירוק ברית המועצות המשיכו גם חבלי ארץ שאינם מיושבים על ידי סלאבים (למשל המחוז האוטונומי צ'וקוטקה) להשתמש בצבעים אלו, אשר מציינים את השתייכותם לעם הסלאבי.
גרסאות של צבעים אלו.
בולגריה אימצה את העיקרון, אולם החליפה את הצבע הכחול בירוק. דגל מונטנגרו היה בתכלת במקום הכחול והוחלף לדגל חדש ב-2004.
פאן סלאביים
יום הדין האחרון (מיכלאנג'לו)
יום הדין האחרון (באיטלקית: Giudizio universale) הוא ציור שיצר הצייר, הפסל, המהנדס והאדריכל האיטלקי מיכלאנג'לו בואונרוטי. ציור הפרסקו, המתאר את יום הדין בנצרות, מכסה את כל קיר המזבח בקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן.
בשנת 1534 אילץ האפיפיור קלמנס השביעי את מיכלאנג'לו לצייר את קיר המזבח של הקפלה הסיסטינית ולתאר בו את יום הדין. קלמנס השביעי נפטר כעבור זמן קצר, והעבודה על הפרסקו בוצעה בזמן כהונתו של האפיפיור פאולוס השלישי. הכנת הקיר לציור פרסקו החלה ב-1535, ולצורך כך נהרסו יצירות אמנות קודמות שהיו על הקיר, לרבות שני פרסקאות ממחזור הפרסקאות מחיי משה וישו המעטרים את קירות הקפלה. מיכלאנג'לו צייר את הפרסקו, המכיל 314 דמויות מאורגנות להפליא, בין השנים 1536 ו-1541. הפרסקו נוקה ועבר רסטורציה שהסתיימה בשנת 1994 בהובלתו של Gianluigi Colalucci, האחראי על רסטורציה של יצירות אומנות במוזיאוני הוותיקן.
היצירה.
הפסיון של ישו.