במהלך הסדרה נרקמת מערכת יחסים בינה לבין סאלי, עד שלבסוף אלה נישאים ונולדת להם בת. לאורך הסדרה, ד"ר קווין מנסה להסתגל לחיים בעיירה השונה מהסביבה המודרנית בה הייתה רגילה לחיות, ונחושה להוכיח לתושבי המקום, אשר אינם סבורים כי נשים יכולות לעסוק ברפואה, כי הם טועים ושאל להם להפלות נשים. במשך שש עונותיה הסדרה עסקה במגוון רחב מאוד של נושאים, כמו גזענות, התמודדות עם מחלה, אהבה, נישואין, מיניות, כסף ויחסים בין הורים לילדים. מלבד מיקלה הסדרה עוסקת בחייהם של הרבה אנשים. כבר בתחילת הסדרה, מת'יו קולין ובריאן נקשרים אל מיקלה מאוד, והצעירים אף קוראים לה אמא. הסדרה מלווה את שלושתם לאורך השנים. מת'יו עומד להתחתן עם אינגריד, שמתה מכלבת. הוא הופך להיות שריף, ובסוף הסדרה לומד להיות עורך דין. קולין עוזרת למיקלה במרפאה ומחליטה ללמוד להיות רופאה. בפרק הסיום של הסדרה היא מתחתנת עם בחיר ליבה, הרופא אנדרו (בסרט השני, מתגלה כי קולין זכתה ללמוד רפואה בהרווארד, כסוג של ניסיון של נשים להיות רופאות. היא זוכה בציונים הגבוהים ביותר מבין המסיימים). בריאן מגלה את אהבתו לכתיבה, ומסייע לדורותי ג'ניגנס, (אלמנה, שברחה מבעלה המכה, והוא מת משתיית יתר) לכתוב את העיתון של העיר. הסדרה עוקבת אחרי מספר רב של דמויות, כמו דורותי, "ענן רוקד" שהוא השאמאן של האינדיאנים המקומיים וחברו הטוב ביותר של סאלי, ג'ייק סליקר, ראש העיר, האנק לוסאון בעל הבר המקומי, לורן בריי, מנהל החנות הכלבו המקומית, רוברט אי, הנפח האפרו אמריקאי של העיירה, ואשתו גרייס, שפותחת מסעדה בעיר, הוראס, שעובד במשרד הטלגרף, ואשתו מויירה, יצאנית לשעבר.
רימון (אתר מקראי)
רימון - אתר מקראי בצפון הנגב, בנחלת שבט יהודה. כק"מ דרומית לקיבוץ להב, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לבאר שבע, במקום המכונה "חרבת רמליה" או "חורבת רימון". במקום נמצאו שרידי בית כנסת עתיק שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-3.
אוסביוס מקיסריה כולל אותה בין יישובי דרומא וכותב: רימון היום, לא ידוע - "גם אותה לכד יהושע ויך את מלכה, אשר הייתה בנחלת שמעון ויהודה. ועתה היא חרמון, כפר גדול מאוד של יהודים טז' מילין מבית גוברין לדרום בדרומא".
זיהוי מקומות.
מדרום לקיבוץ להב מצויות חורבות של יישוב גדול הנקרא בפי הערבים "חירבת א-רממין". לפי הצליל, שנשמר בשם הערבי, משערים כי במקום שכנה העיר רימון המזכרת במקרא ובמקורות תלמודיים.
קיבוץ להב שוכן צפונית לאתר, בנוי על תל שכונה "תל חוילפה". בתל נמצאו שרידים מהתקופה הישראלית ונטו לזהות את המקום בתור "צקלג" המקראית, העיר בה ישב דוד בחסות אכיש מלך גת (ספר שמואל א' כ"ז, א'-ו'). צקלג היה גם שמו של הקיבוץ בשנים הראשונות להקמתו.
מצפון מזרח ל"תל חוילפה" מצויה חורבה נוספת מתקופה מאוחרת יותר. נחשפו בה קברים וגלוסקמאות - ארונות קבורה קטנים מאבן. על אחד מגלוסקמאות נמצא עיטור רוזטה - שהיה עיטור יהודי מקובל. צבי אילן ציטט חוקרים הסבורים, כי הקברים שייכים ל"תלא", המוזכרת אצל אוסביוס מקיסריה בתור "כפר גדול של יהודים".
הארכאולוג רם גופנא סבור כי משמעות השם הארמי "תלא" הוא "התל" - השם שניתן למקום אחרי שהיישוב עצמו חדל להתקיים בתל. השם "רימון" נדד ל"חרבת רמליה" - רימון התלמודית. כאשר נוסד במקום יישוב נוסף בתקופת התלמוד, הוא נקרא תלא, "התל". מקור שם היישוב תלם, הנמצא מערבית לחברון, אף הוא בשם "תלא".
אזכורים למקום.
בספר יהושע היא נמנית כאחת מארבע ערים:"עַיִן רִמּוֹן, וָעֶתֶר וְעָשָׁן: עָרִים אַרְבַּע, וְחַצְרֵיהֶן" (י"ט, ז'). שני פסוקים קודם כתוב: "וְאֶלְתּוֹלַד וּבְתוּל, וְחָרְמָה" ואוסביוס מקיסריה זיהה בה את חרמה" המקראית. בנחלת שבט יהודה מופיע שם דומה "עין רימון" :"וּלְבָאוֹת וְשִׁלְחִים, וְעַיִן וְרִמּוֹן" ( ספר יהושע, ט"ו, ל"ב).
ברשימת הערים שכבש תחותמס השלישי בארץ ישראל במאה ה-15 לפנה"ס מופיע גם שם עיר בשם "רנמ". העיר נזכרת יחד עם ערים אחרות בשפלה הדרומית ולכן הציעו לזהות אותו עם רימון.
במקורות תלמודיים מוזכרת רימון במקומות אחדים:
עין רימון מוזכרת גם בספר זכריה ובספר נחמיה ולכן אפשר להניח כי התקיימה גם בתקופת בית שני.
יש גם זיהוי מתקופת בר כוכבא כאשר באחת התעודות מופיע שם מקום "הרמונה" - כמו אצל אוסביוס מקיסריה
בית הכנסת.
גופנא ואילן סקרו את האתר וחפרו אותו ביחד עם עמוס קלונר בשנים 1978 - 1980, והשלמות בשנים 1981-1982. בית הכנסת הוקם במאה ה-3. בית גדול ששרד בו שורת של אדנים ועליהם בסיסים לעמודים. בקיר הצפוני - לירושלים - גומחא - מטוייחת בטיח לבן עם פסים אדומים, לגובה 2.50 מטר - המיועדת לארון קודש. בשילהי המאה ה-6 ותחילת המאה ה-7 חודש בית הכנסת. במבנה יש ריצוף ייחודי: המרצפות יוצרות ריבוע בגודל 3 מטר על 3 מטר ועליהן חקוקות חמש רוזטות. בצד הצפוני של הריבוע חקוקה מנורת שבעת הקנים. מתחת לרצפה נמצאו מטבעות.
בשרידי בית הכנסת נמצאו שרדי קמע שבו בעל הקמע מבקש שמישהו אהוב עליו יחזיר לו אהבה.
מערת אלטאמירה
אלטאמירה (ספרדית: Altamira) היא מערת אבן גיר המפורסמת בשל ציורי המערות המתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, הכוללים שרטוטים וציורי סלע מרובי צבעים של יונקי בר וידי אדם. המערה שוכנת ליד העיר סאנטילאנה דל מר בקנטבריה, ספרד, במרחק 30 ק"מ מערבית לעיר סנטנדר. בשנת 1985 העניק אונסק"ו למערה מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור.
אורכה של המערה הוא 296 מטרים, והיא מורכבת מסדרה של מעברים וחדרים מפותלים. גובהו של המעבר הראשי הוא בין שניים לשישה מטרים. המערה נוצרה באמצעות קריסות שהתרחשו בגלל המאפיינים הקרסטיים של הסביבה הסלעית בהר ויספיירס.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במערה התגלו מרבצים עשירים משני שלבים של התקופה הפלאוליתית העליונה: שלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים) ותחילת התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים). המערה הייתה מאוכלסת רק על ידי חיות בר בין שני שלבי ההתיישבות. למיקומו של האתר יש יתרון כך שתושבי המערה יכלו לנצל את המשאבים הטבעיים בעמקים המקיפים את ההרים ובאזורי החוף הסמוכים. פתח המערה נאטם לאחר מפולת סלעים שהתרחשה לפני כ-13,000 שנים. המערה התגלתה מחדש רק לאחר שעץ סמוך התמוטט וגרם לתזוזת הסלעים שכיסו את פתח המערה.
בני האדם התיישבו רק באזור הסמוך לפתח המערה, אם כי נמצאו ציורים לאורך כל המערה. האמנים השתמשו בפחם עץ ואוכרה או המטיט על מנת ליצור את התמונות, ולעיתים קרובות הם דיללו את הצבעים על מנת ליצור גוונים שונים ורושם של הדפס בשחור ולבן. כמו כן, האמנים ניצלו את קווי המתאר הטבעיים של קירות המערה על מנת לשוות ליצירותיהם מראה תלת-ממדי. התקרה הרב-צבעית היא המאפיין המרשים ביותר, ועליה מצויר עדר ביזונים בתנוחות שונות, שני סוסים, איילה גדולה וככל הנראה חזיר בר.
היצירות הללו מתוארכות לתקופת ההתיישבות המגדלנית כאשר ציורי בעלי החיים כללו גם צורות מופשטות. בציורים הסולוטרנים מתוארים סוסים, עזים וטביעות של כפות הידיים שנוצרו כאשר האמן הניח את ידו על קיר המערה וריסס צבע מעליה, כך שלאחר הורדת היד נותר על הקיר מעין תשליל. בצפון ספרד יש מערות נוספות המכילות יצירות אמנות פלאוליתיות, אך אף אחת מהן לא דומה לאלטאמירה מבחינת עושר הציורים ואיכותם.
גילוי, חפירות וספקות.
בשנת 1879 גרמה בתו בת השמונה של הארכאולוג החובב לגילוי הציורים במערה. סאוטואולה והארכאולוג חואן וילאנובה אי פיירה מאוניברסיטת מדריד ערכו חפירות במערה, והן גרמו לעניין רב כאשר פורסמו במאמר מ-1880 שבו פורשו הציורים כשייכים לתקופה הפלאוליתית. קבוצת מומחים צרפתים, בראשותו של גבריאל דה מורטיל ואמיל קרטיילה, דחתה בתוקף את ההיפותזה של סאוטואולה ופיירה, והממצאים שלהם זכו לביקורת נוקבת בכנס הקונגרס הפרהיסטורי בליסבון בשנת 1880. יתר על כן, סאוטואולה הואשם בזיוף כיוון שהציורים היו באיכות גבוהה ובמצב שימור מעולה. אחד מהאנשים שהתגוררו באזור הסמוך למערה אף טען שסאוטואולה הזמין את הציורים אצל אמן מקומי.
כאשר התגלו ציורים פרהיסטוריים נוספים ב-1902, הם היוו אישור נוסף לגיל של ציורי אלטאמירה, כך שהקהילה המדעית נאלצה לחזור בה מהתנגדותה לעמדה הספרדית. באותה שנה, אמיל קרטיילה הודה בטעותו במאמר מפורסם שכותרתו "Mea culpa d'une sceptique" ("אשמתו של הפקפקן"), שהתפרסם במגזין L'Anthropologie. סאוטואולה, שנפטר 14 שנים לפני כן, לא זכה לראות את השבת כבודו.
חפירות נוספות נערכו במקום על ידי ארמיליו אלקלדה דל ריו (Hermilio Alcalde del Río) בין 1902 ל-1904. תוך כדי חפירותיו אלה הוא גילה את מערת אל קסטיו הסמוכה, שבה נמצאו ציורים עתיקים בהרבה. ארכאולוגים נוספים שחפרו במקום היו הגרמני בין 1924 ל-1925 ו ב-1981.
מבקרים והעתקים.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 הציורים נפגעו כתוצאה מהבל הפה של תיירים. אלטאמירה נסגרה לכניסת הציבור ב-1977, ונפתחה מחדש בצורה מוגבלת ב-1982. בכל יום הותר כניסתם של מספר מבקרים קטן, דבר שגרם לרשימת המתנה של שלוש שנים. בסמוך למערה נבנו העתק של המערה ומוזיאון המייצגים את המערה והאמנות שבה, והם הושלמו בשנת 2001 על ידי מנואל פרנקואלו וסוון נבל. העתק המערה מאפשר לצפות בצורה יותר נוחה על הציורים מרובי הצבעים של החדר הראשי במערה המקורית, כמו גם בעבודות קטנות נוספות. במוזיאון יש גם תגליפים של פני אדם שלא ניתן לצפות בהם במערה האמיתית.
ישנם העתקים של הציורים במוזיאון הארכאולוגיה הלאומי של ספרד במדריד, מוזיאון המדע במינכן (הושלם ב-1964) וביפן (הושלם ב-1993).
השפעה תרבותית.