חדד תיארה את השיר כ-"שיר פאן, קליל וקליט." בוצ'אצ'קי אף הוסיף כי הווידאו קליפ צולם בולנטיין דיי. בווידאו קליפ ניתן לראות את חדד נכנסת לחדר מעוצב בפסים צבעוניים כמו בעטיפת הסינגל, שרה וזזה לצליליו. הווידאו קליפ מתאר סיפור של בגידה כבהתחלה ניתן לראות כמה זוגות מכירים אחד את השני, ולאט לאט קשריהם מתהדקים, ואז כל הזוגות מתחתנים. לאחר מכן ניתן לראות סצנה שבה לכל אחד מהזוגות יש ילד ולבסוף את הגבר דופק על דלת כשבת זוגו בצידה השנייה, דבר שנתן לצופה להבין שהוא בגד בה והוא מבקש מחילה, בכך שהוא דופק בחוזקה על הדלת כדי לשוב חזרה.
הווידאו קליפ זכה להצלחה רבה ונכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות שלו עולה על קרוב ל-3 מיליון צפיות.
וירחיליו ברקו ורגס
וירחיליו ברקו ורגס (17 בספטמבר 1921 - 20 במאי 1997) היה הנשיא ה-27 של קולומביה בשנים 1986–1990.
ביוגרפיה.
ברקו ורגס נולד בעיר קוקוטה שבמחוז נורטה דה סנטנדר. למד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הלאומית של קולומביה ובמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבו סיים בשנת 1943, הוא נכנס לפוליטיקה ב-1943, כשהיה לחבר מועצת העיר בעיירה דוראניה מטעם המפלגה הליברלית. הוא נבחר אז לבית התחתון של הקונגרס, אך יצא לגלות בסוף שנות הארבעים בגלל אלימות בין הליברלים לשמרנים. הוא גר בארצות הברית, שם נולדה בתו, קרולינה ברקו איסקסון (שהייתה לימים פוליטיקאית קולומביאנית).
בארקו חזר לקולומביה ב-1954 כדי לסייע במשא ומתן על תהליך השלום שאיפשר את היווצרותה של החזית הלאומית בין ליברלים לשמרנים, שנמשכה שני עשורים. הוא הפך לחבר בסנאט, בית הקונגרס העליון ב-1958, עזב את תפקידו כשגריר בריטניה ב-1961 וחזר לקולומביה ב-1962. הוא כיהן בכהונה נוספת בסנאט עד 1966, כשנבחר לראשות עיר הבירה של קולומביה, בוגוטה. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1969, כאשר התמנה למנהל הבנק העולמי עד 1974. לאחר מכן הוא כיהן כשגריר בארצות הברית בין 1977 ל-1980.
ברקו נבחר לנשיא קולומביה עם 58 אחוז מהקולות בשנת 1986. הוא תמך בתוכניות נגד העוני במדינה, חידש את הדיאלוג עם אנשי גרילה השמאלניים ונלחם בסוחרי הסמים. למרות שהוא היה פופולרי בקרב הקהילה הבינלאומית, הוא הפך פחות פופולרי בקולומביה משום שהמאבק הנגדי של סוחרי סמים הפך אלים יותר לאחר שהוא התחיל לפעול נגדם. המדיניות הכלכלית המגבילה שלו נידונה תחילה לכליה. לאחר שנתיים של יוזמה זו פותחה תוכנית "פתיחות כלכלית", שתפתח את השווקים הקולומביאניים לעולם ותטען את כלכלת המדינה. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1990.
נפטר ב-20 במאי 1997.
סבנה (פירושונים)
יום הקולנוע הישראלי
יום הקולנוע הישראלי הוא אירוע שנתי המתקיים מאז 2014, ביוזמת משרד התרבות והספורט והתאחדות ענף הקולנוע בישראל. במסגרת האירוע, המתקיים בסמוך לטקס פרסי אופיר, מוקרנים בעשרות בתי קולנוע ברחבי הארץ רק סרטים ישראלים, במחיר של 10 שקלים בלבד לכרטיס. ההקרנות כוללות הקרנות בכורה לסרטים רבים, הקרנות של הסרטים המועמדים לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר וכן הוקרה לבולטים שבקולנוענים הישראלים.
בשנת 2020 בתי הקולנוע בישראל היו סגורים בשל מגפת הקורונה ולכן גם לא התקיים באותה עת יום הקולנוע הישראלי.
יום הקולנוע הישראלי הראשון.
יום הקולנוע הישראלי הראשון התקיים ב-3 בספטמבר 2014, ועמד בסימן הוקרה לבמאי ולמפיק מנחם גולן, חתן חתן "פרס ישראל" הנחשב ל"אבי הקולנוע הישראלי". כמו כן, בבוקר "יום הקולנוע הישראלי הראשון" נערך טקס בסינמה סיטי גלילות שבו נקבע שמו של אולם קולנוע מספר 1 ל"אולם הגשש החיוור". הטקס נערך במעמד שרת התרבות לימור לבנת, שייקה לוי ומשה אדרי ולאחריו הוקרן עותק דיגיטלי של הסרט "גבעת חלפון אינה עונה".
במסגרת יום הקולנוע הישראלי הראשון הוקרנו 21 סרטים ישראלים, והם:
למעלה מ-120,000 איש הגיעו לבתי הקולנוע ביום זה, חלקם צפו במספר סרטים.
יום הקולנוע הישראלי השני.
יום הקולנוע הישראלי השני התקיים ב-9 בספטמבר 2015, ועמד בסימן הצדעה לשחקן הקולנוע יוסף שילוח, חתן פרס אופיר.
במסגרת יום הקולנוע הישראלי השני הוקרנו 30 סרטים ישראלים, והם:
למעלה מ-100,000 איש הגיעו לבתי הקולנוע ביום זה, חלקם צפו במספר סרטים.
יום הקולנוע הישראלי השלישי.
יום הקולנוע הישראלי השלישי התקיים ב-21 בספטמבר 2016, ועמד בסימן מחווה לסרט הקולנוע "השוטר אזולאי" בכיכובו של שייקה אופיר ז"ל במלאת 45 שנה ליציאתו לאקרנים. למחרת נערך טקס פרסי אופיר הנקרא על שמו. כמו כן, בבוקר "יום הקולנוע הישראלי השלישי" נחנך אולם קולנוע על שם השחקנית רונית אלקבץ, שנפטרה מספר חודשים קודם לכן.
במסגרת יום הקולנוע הישראלי השלישי הוקרנו 32 סרטים ישראלים, והם:
יותר מ-100 אלף צופים הגיעו לבתי הקולנוע ביום זה. שלושת הסרטים הנצפים ביותר היו "הלהקה האחרונה בלבנון" (15,000 צופים), "ישמח חתני" (14,000 צופים) ו"סופת חול" (12,000 צופים).
יום הקולנוע הישראלי הרביעי.
יום הקולנוע הישראלי הרביעי התקיים בתאריך ה-6 בספטמבר 2017, ועמד במחווה לסרט הראשון של במאי הקולנוע אבי נשר "הלהקה", לציון 40 שנה ליציאתו של הסרט לאקרנים.
ב-4 בספטמבר 2017, באירוע השקת יום הקולנוע הישראלי 2017, תקפה שרת התרבות מירי רגב את הסרט "פוקסטרוט" (סרט שתוכנן להקרנה במסגרת יום זה, ואחד מהסרטים הבולטים בטקס פרסי אופיר שצפוי היה להיערך כשבועיים אחר כך) ואת יוצריו, הבמאי שמוליק מעוז והשחקן הראשי ליאור אשכנזי, בטענה כי הסרט פוגע בשמו הטוב של צה"ל.
במסגרת יום הקולנוע הישראלי הרביעי הוקרנו 33 סרטים ישראלים, והם:
על פי הערכות מוקדמות, 120,000 כרטיסים נמכרו במהלך יום הקולנוע הישראלי הרביעי. שלושת הסרטים הנצפים ביותר היו "מכתוב" (23,500 כרטיסים), "געגוע" (15,000 צופים) ו"ואז היא הגיעה" (14,000 צופים).
יום הקולנוע הישראלי החמישי.
במסגרת יום הקולנוע הישראלי החמישי שהתקיים ב-17 באוקטובר 2018 הוקרנו 33 סרטים ישראלים, והם:
יום הקולנוע הישראלי השישי.
יום הקולנוע הישראלי השישי התקיים ביום רביעי 25 בספטמבר 2019, במסגרתו הוקרנו 29 סרטים ישראלים, והם:
יום הקולנוע הישראלי השביעי.
יום הקולנוע הישראלי השביעי התקיים ביום רביעי 27 באוקטובר 2021. במסגרתו הוקרנו 21 סרטים ישראלים, והם:
לאור ההצלחה בשנה זו, חזר יום הקולנוע בפעם השנייה והוא התקיים ביום רביעי 8 בדצמבר 2021. במסגרתו הוקרנו 22 סרטים ישראלים, והם:
אייפון 10
יחסי קוסובו–שווייץ
יחסי קוסובו–שווייץ הם היחסים הדו צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים בין קוסובו לשווייץ. קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, שווייץ הכירה בזאת ב-27 בפברואר 2008. לשווייץ יש שגרירות בפרישטינה מאז 28 במרץ 2008, כאשר קוסובו יש שגרירות בעיר הבירה ברן. בספטמבר 2008, הרשויות השווייצריות הביעו הסתייגות מהשגריר היוצא, נעים מאלה, בשל אזרחותו הכפולה, אך קיבלו אותו מאוחר יותר.
יחסים צבאיים.
לשווייץ יש כיום כ-212 חיילי אשר משרתים את קוסובו כשומרי שלום בנאט"ו המוביל את כוח קוסובו.
תחבורה ציבורית בקריות
מערך התחבורה הציבורית בקריות כולל קווי אוטובוס, רכבות, מטרוניות ומוניות שירות החולפים בערים קריית אתא, קריית מוצקין, קריית ביאליק, וקריית ים ובשכונה קריית חיים.
התחבורה הציבורית הזו כוללת קווים בין כל אחת מהקריות לחיפה, קווים הנוסעים החולפים בקריות, וקווים פנימיים הנוסעים בתוך הקריות.
היסטוריה.
עד קום מדינת ישראל.
בשנת 1933 הופעל שירות אוטובוסים פרטי מקריית חיים לחיפה. שירות האוטובוסים שקיבל את השם "קו 14" בוצע על ידי שני אוטובוסים מיושנים, שביצעו נסיעות מעטות ביום, השירות היה לא רווחי והוא הופסק.
ועד קריית חיים פנה אל "קבוצת הזיפזיף", חבורה של יהודים חלוצים שהעבירו זיפזיף שנכרה בחוף הים והעבירו אותו אל תחנת הרכבת, בבקשה שזו תחדש את התחבורה. חברי הקבוצה רכשו 5 אוטובוסים חדישים בני 24 מקומות כל אחד מהם, וחידשו את השירות בקו 14. לקו הייתה תחנה משותפת אחת לקריית מוצקין וקריית ביאליק וב-1935 התאגדה הקבוצה כקואופרטיב בשם "משמר המפרץ".
קו 42 של הקואופרטיב "זבולון" נסע בשנות ה-30 בין חיפה, כפר אתא ורמת יוחנן.
בשנות ה-30 הוקמה תחנה מרכזית בצומת קריית חיים שהיה צומת דרכים מרכזי באזור חיפה והצפון, וידוע גם בשם צומת הצריף. התחנה ניקזה אליה תחבורה ציבורית מרחבי הארץ, וממנה יצאו אוטובוסים לנקודות רבות. ב-1938 הוקם בתחנה צריפון ולאחר מכן צריף, ומכאן שמו העממי של הצומת "צומת הצריף". האוטובוס מקריית מוצקין היה מגיע לצומת הצריף ושם היו הנוסעים מקריית חיים וקריית מוצקין מתאחדים לאוטובוס אחד שהמשיך לחיפה.
בעקבות המרד הערבי הגדול ופגיעה בנוסעי אוטובוסים מהקריות בעת שעברו לחיפה, מוגנו האוטובוסים.
בדצמבר 1947 התאחד הקואופרטיב "חבר", שהיה הקואופרטיב הגדול ביותר באזור חיפה עם קואופרטיב "משמר המפרץ", שמיזג לתוכו את קואופרטיב זבולון בשנת 1942. לאחר האיחוד נקרא הקואופרטיב המאוחד בשם "שחר" (שירותי חיפה רבתי}.
מקום מדינת ישראל.
בשנות ה-70 וה-80 נסעו אוטובוסים מכל אחת מערי הקריות לעבר חיפה. בשעות העומס בבוקר נסעו אוטובוסים להדר ואוטובוסים לתחנה המרכזית בבת גלים, ולאחר שעות אלה נסע קו אוטובוס מכל אחת מערי הקריות לתחנת בת גלים דרך שכונת הדר. עם פתיחת תחנת מרכזית המפרץ, קווי האוטובוסים מן הקריות סיימו בה את נסיעתם והנוסעים נאלצו להגיע לחיפה באמצעות אוטובוס נוסף.
לצד האוטובוסים לחיפה פעל בקריות קו 53 שהיה קו ארוך ומתפתל ונסע בקריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין וקריית ביאליק. קו זה פוצל לשלושה קווים אחרים ומהירים יותר שנוסעים בין הקריות.
התחבורה הציבורית כיום.