החברה לאנרגיה אטומית של קנדה הקימה תחנות כוח גרעיניות בקנדה (חמש תחנות שבהן 22 כורים), בקוריאה הדרומית (תחנה שבה ארבעה כורים), בסין (תחנה שבה שני כורים), בארגנטינה (תחנת אחת שבה כור אחד), ברומניה (תחנה אחת שבה שני כורים), וכן כורים בהודו ובפקיסטן.
חברות חשמל שונות המפעילות כורים מסוג קנדו שתוכננו בחברה לאנרגיה אטומית של קנדה התאגדו בארגון בינלאומי שנקרא "קבוצת בעלי קנדו". (באנגלית: CANDU Owners Group Inc, בראשי תיבות: COG)
היסטוריה.
שנות 1940.
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה החלה בדרכה תוך כדי מלחמת העולם השנייה כשנוסדה המעבדה לחקר הגרעין במונטריאול ב-1942 בשיתוף עם הבריטים. ב-1944 הוחל בבניית כור גרעיני ניסויי בשם ZEEP המפיק אפס אנרגיה, במעבדות המחקר שבצ'וק ריבר ליד אוטווה. הכור ZEEP היה הראשון בעולם שהגיע לתגובת שרשרת גרעינית יציבה מחוץ לארצות הברית. מכאן ועד לפיתוח הכור הגרעיני המסחרי מסוג קנדו של החברה הדרך הייתה ברורה. ב-1946 נסגרו המעבדות במונטריאול, ומרכז הכובד של החברה עבר לצ'וק ריבר. שם נבנה הכור שנקרא NRX בעל הספק הכוח הגדול ביותר בעולם בזמנו. הכור שימש להפקה של איזוטופים רדיואקטיביים ולפיתוח דלקים גרעיניים וחומרים עמידים שבסופו של דבר מצאו שימוש במבנה כורי קנדו. הכור סיפק גם נייטרונים לניסויים בפיזיקה.
שנות 1950.
בשנת 1952 הוקמה רשמית החברה לאנרגיה אטומית של קנדה (AECL) שיעודה הוא פיתוח שימושים לאנרגיה גרעינית למטרות שלום.
תאונה שארעה בשנת 1952 גרמה לכיבוי הכור NRX. התאונה הצריכה ניקוי יסודי ונרחב של האתר ממים רדיואקטיביים ושרידי חומר מסוכן שנצטברו בו. הכור תוקן, ואחרי 14 חודשים הוא חזר לפעולה, והמשיך לשרת את קהיליית הפיזיקאים עד שנת 1992. אחד המדענים הנודעים שם היה הפיזיקאי חתן פרס נובל, דוקטור ברטרם ברוקהאוז, שפיתח שיטות בפיזור נייטרונים.
בשנת 1957 הושלמה בצ'וק ריבר הקמתו של הכור מסוג NRU. הכור מופעל באורניום טבעי, והנייטרונים בו מואטים על ידי מים כבדים. הכור מספק עד היום (2008)כ 60% מהצריכה העולמית של מוליבדן-99, שהוא איזוטופ רדיואקטיבי שנועד לאיבחון גרעיני רפואי. הקנדים היו חלוצים בייצור חומרים להקרנות רפואיות כגון לריפוי סרטן. הכור מייצר גם 85% מהצריכה העולמית של קובלט-60, שהוא איזוטופ שנועד להקרנות רפואיות ותעשייתיות.
הכור מסוג NRU היווה שיפור ניכר בהשוואה לקודמו, NRX. אבל גם כור זה חווה תאונה שדרשה ניכוי האתר. כמו בתאונה עם NRX, גם כאן לא היו נפגעים בנפש.
שנות 1960.
בעשור זה החברה לאנרגיה אטומית של קנדה בשיתוף עם חברת החשמל של חבל אונטריו, בנתה את הכור הראשון שהפיק חשמל בהספק מסחרי. הכור מסוג קנדו (CANDU) הפיק 200 מגה-ואט חשמל. בכור זה נתקלה החברה בבעיות דליפת מים כבדים. הפגמים תוקנו, וכך נסללה הדרך לבניית כורי קנדו בקנה מידה גדול עוד יותר. בו זמנית החברה פתחה עוד סניף בחבל מניטובה שבקנדה, בו פיתחה כור ניסויי שפעל על תוריום ולא על אורניום, וגם כור עם מחזור קירור בחומר אורגני. החברה הגישה הצעת מחקר בנושא טיפול בפסולת רדיואקטיבית.
שנות 1970.
בשנות השבעים החברה לאנרגיה אטומית של קנדה יחד עם חברת החשמל של חבל אונטריו הקימו שתי תחנות כוח באתרים פיקרינג וברוס, שבכל אחת מהן ארבעה כורים בהספק כולל של 5,600 מגה-ואט.
בו זמנית הודו פיתחה פצצה גרעינית שעשתה שימוש בתוצרים של אחד מהכורים שקנדה בנתה בהודו עוד בשנות 1950 למטרות אנרגיה בלבד. כתוצאה מכך ניתקה קנדה כל קשר עם התוכנית הגרעינית של אותה ארץ.
סניף החברה במניטובה החל בעבודת מחקר בנושא טיפול בפסולת רדיואקטיבית.
שנות 1980.
עוד שמונה כורים נבנו והופעלו בשתי תחנות קימות בחבל אונטריו, ובנוסף להם עוד שתי תחנות חדשות הוקמו, האחת בחבל קוויבק והשנייה בחבל ניו ברנזוויק שבקנדה, בכל אחת מהן כור אחד. בשנים אלה הטכנולוגיה של כורי קנדו נחשבה אז כאחת מעשר המתקדמות ביותר בקנדה. במקביל, כור ישן שסיפק 200 מגה-ואט בחבל אונטריו כובה וסיים את פעילותו.
תחנת כוח הושלמה בארגנטינה באתר אמבלסה שליד העיר קורדובה, ובה כור אחד שמספק 648 מגה-ואט חשמל.
תחנת כוח הושלמה בקוריאה הדרומית באתר וולסונג ובה כור אחד שמספק 679 מגה-ואט חשמל.
תקלה חמורה בתוכנה שהפעילה את המכונה להקרנות רפואיות מתוצרת החברה גרמה למותם של שישה חולים בארצות הברית.
שנות 1990.
תחנת כוח חדשה, שלישית, הוקמה בחבל אונטריו באתר דארלינגטון ובה ארבעה כורים.
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה מכרה את החטיבה לאספקת איזוטופים רדיאקטיביים לחברה ציבורית בשם נורדיון. שתי החברות שיתפו פעולה בבניית שני כורים מסוג MAPLE באתר המעבדות צ'וק ריבר כדי להחליף את הכור הישן ליצור איזוטופים. אך בעיות רישוי מעכבות את הפעלת הכורים האלה עד היום (2008).
תחנת כוח מסוג קנדו הושלמה ברומניה באתר צ'רנבודה על נהר הדנובה, ובה כור אחד שמספק 706 מגה-ואט חשמל שהם כ-10% מתפוקת החשמל ברומניה.
שלושה כורים מסוג קנדו נוספו לתחנת כוח וולסונג שבקוריאה הדרומית בהספק כולל נוסף של 2,145 מגה-ואט חשמל. תחנה זאת מצטיינת בכך שניצולת ההפקה שלה היא מהגבוהות בעולם לתחנות כוח גרעיניות.
שנות 2000.
בעשור הראשון של האלף החברה עוסקת במחקר היתכנות השימוש בדלק לכורים גרעינים המורכב מתערובת תחמוצות אורניום ופלוטוניום שנותרו מפירוק הנשק הגרעיני בתום המלחמה הקרה.
בשנת 2008 החברה עוסקת בפיתוח דגם חדש של כור קנדו מתקדם הצורך פחות מים כבדים. זאת, וגם לוח הזמנים המקוצר של הקמתו, אמורים לחסוך בהוצאות בנייתו.
כור נוסף נכנס לפעולה בתחנת כוח הקיימת בצ'רנבודה שברומניה. עבודות הכנה לעוד שני כורים באותו אתר כבר החלו.
כורים חדשים מתוכננים לתחילת בניה בעשור זה בחבל אונטריו וגם בחבל אלברטה שבקנדה.
שנות 2010.
חטיבת כורי הכוח של החברה לאנרגיה אטומית של קנדה עומדת למכירה לידיים פרטיות. ההפרטה אמורה להסתיים בשנת 2010. החטיבה למחקר ולייצור איזוטופים רפואיים ותעשייתיים שומרת על מעמדה כחברה ממשלתית.
ועד העדה הספרדית בירושלים
ועד העדה הספרדית בירושלים הוא ועד אשר הנהיג במשך שנים רבות את יהודי ירושלים וצבר רכוש רב מהקדשים ועזבונות, שהועמדו לרשות קהילות הספרדים.
היסטוריה.
על פי המסורת, ועד העדה הספרדית הוקם על ידי הרמב"ן, והנהיג את יהודי ירושלים מאות בשנים. בראש הוועד העדה עמד הראשון לציון, שמשרתו אוחדה, החל משנות הארבעים של המאה ה-19, עם משרת החכם באשי (=ראש הרבנים), והוא הוכר כנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאנים, וכסמכות עליונה בכל ענייני הדת. סמכות זו העלתה את החכם באשי על פני רבנים אחרים, וגם את מעמד העדה הספרדית על פני עדות אחרות.
החל מאמצע המאה ה-19 סבל הוועד מפילוגים על רקע מוצא, כבר בשנת 1860 התפצל ועד העדה המערבית בירושלים מתוך הוועד, ולאחר מכן התפצלו קבוצות נוספות.
מתחילת המאה ה-20, נחלש מאוד מעמדה של ועד העדה הספרדית בירושלים, הן בשל העובדה כי רוב אנשי העליות, הראשונה, השנייה והשלישית, שהגיעו לירושלים היו אשכנזים, ובכך הקטינו את אחוז היהודים הספרדים בירושלים, והן בשל מאבק חריף ביותר על תפקיד החכם באשי לאחר פטירת הרב יעקב שאול אלישר בשנת 1906. יתר על כן, בעקבות מלחמת העולם הראשונה נתדלדלו מאוד משאביה של העדה הספרדית.
נכסי הוועד.
ועד העדה החזיק רכוש קרקעי רב מאוד בירושלים; הוא כלל חלקות אדמה בהר הזיתים שהוקדשו לבתי עלמין, מבנים למגורים לצורכי ציבור וחנויות בירושלים וסביבתה; בעיר העתיקה, בתי גבול אלמנה, והחצרות מסביב לארבעת בתי הכנסת הספרדיים, שאחד מהם על שם רבן יוחנן בן זכאי; תלמוד תורה ובית החולים משגב לדך, ובעיר החדשה: בתים בהקדש טורא (בשכונת משכנות שאננים), ובשכונות ימין משה, אבן ישראל, בית ישראל, מחנה יהודה, זיכרון משה, רחביה, מרכז העיר החדשה, במרכז המסחרי שמעא (ממילא), כפר השילוח, ובשכונת שמעון הצדיק.
בתחילת שנות השלושים, התגוררו בדירות שהיו בבעלות ועד העדה בתחילת כ-530 איש. בנוסף, היו לוועד העדה נכסים ביפו, ואף בעיר ח'נאקין בעיראק.
מספר יהודים עשירים הוסיפו והותירו הקדשי ממון גדולים לטובת ועד העדה. ההקדש הגדול ביותר היה של סימה בליליוס מכלכותא שהותירה ב-1926 סך 80,000 לא"י ל"בית הכנסת הגדול בירושלים" (שלאחר התדיינויות נקבע שרובו יינתן לבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי) וכן כספים לרכישת ארבעה בניינים עם חנויות ודירות, שנבנו במספר שכונות, כגון רחביה. הקדשים גדולים התקבלו גם מחיים אהרון ולירו ומרפאל אהרון גבאי וכן מהקדש בית היתומים הספרדי של משפחות בורוכוף ויששכרוף.
ועד העדה הספרדית המשיך לנהל את בית החולים "משגב לדך" גם לאחר קום המדינה, והקים עברו בניין חדש בשכונת קטמון, למרות התנגדות משרד הבריאות למיקומו. הוא פעל כבית חולים פרטי ללא תמיכה ציבורית. הבניין נבנה מתרומות של עשירי הקהילה הספרדית, ביניהם נסים גאון וליאון תמן. בית החולים נקלע לחובות וגירעונות ונמכר לקופת חולים מאוחדת. פירוק עמותת "משגב לדך" נמשך שנים רבות, וכדי להחזיר את חובות העמותה נמכרו נכסים שהחזיקה כהקדש.
בתקופת המנדט הבריטי.
כחודשיים לאחר הכיבוש האנגלי של ירושלים, קם ועד העדה הספרדית בירושלים. במתכונת החדשה שנמשכה כל תקופת המנדט, הוא היה ישות משפטית שמתפקידיה, בין השאר פיקוח על נכסי העדה בארץ ישראל ובחוץ לארץ, על הכנסותיה, ניהול נוסדות חינוך וחסד והחזקתם, על מתן סיוע לתלמידי חכמים ורבנים ועל צדקה לנזקקים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה נשיא ועד העדה הספרדית היה עורך הדין שמואל לופו. בין השנים 1938–1947 נשיא ועד העדה הספרדית היה עורך הדין דוד אבולעפיה.