בדיאטות לניהול משקל נוצר פער בין האנרגיה הנצרכת באמצעות מזון לבין האנרגיה המנוצלת על ידי הגוף. כאשר מדובר בדיאטות הרזיה האנרגיה המנוצלת גדולה מזו הנצרכת, ואילו כאשר מדובר בדיאטות השמנה האנרגיה הנצרכת גדולה מזו המנוצלת. ישנן סיבות שונות לניהול דיאטת משקל: מראה חיצוני, עיסוק בספורט ובריאות, לרבות בריאות הלב וכלי הדם ומניעת סרטן. דיאטות אלו בדרך כלל מומלצות בשיתוף עם התעמלות. במקרים קיצוניים של דיאטות מסוג זה מדובר בהפרעות אכילה, כגון אנורקסיה או בולימיה.
קלמנט גרינברג
קלמנט גרינברג (באנגלית: Clement Greenberg; 16 בינואר 1909 – 7 במאי 1994) היה מבקר אמנות, תאורטיקן של האמנות ועורך עיתונות יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, מהמשפיעים ביותר על עולם האמנות האמריקאי של שנות החמישים עד שנות השבעים של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
גרינברג נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בן בכור (מתוך שלושה בנים) להורים יהודים שהגיעו לארצות הברית מליטא. בהיותו בן חמש עברו הוריו לנורפוק שבווירג'יניה, ושם נולד אחיו מרטין גרינברג, משורר וסופר ובעיקר מתרגם גרמנית–אנגלית, ידוע בזכות עצמו. בן 11 חזר עם משפחתו לברוקלין שבניו יורק. בוגר אוניברסיטת סירקיוז בספרות אנגלית (1930). ב-1934 התחתן עם ספרנית גרושה וגר עִמה אצל אימה בכרמל שבקליפורניה. ב-1935 נולד להם בנו היחיד, דני. ב-1936 הם התגרשו וגרינברג חזר לניו יורק לבדו.
ב-1937 היה גרינברג בין מייסדיו ואחד מעורכיו של כתב העת המחודש "פרטיזן רוויו" של קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הטרוצקיסטית. מובילי העיתון אותה עת היו פיליפ ראב, ויליאם פיליפס ואחרים. העיתון נוסד בשעתו ב-1934 כעיתון קומוניסטי, אך הפסיק להופיע וב-1937, בעקבות הטיהורים הגדולים של סטלין בברית המועצות הוא חזר כאמור והפעם כעיתון טרוצקיסטי אנטי סטליניסטי. במקביל, גרינברג המשיך לשמש כמבקר אמנותי של העיתון The Nation, עד 1951, למרות שכפי שהוא עצמו האשים עיתון זה לאחר מכן, הקו המערכתי שלו היה צמוד לקו התעמולתי הסובייטי (לאחר שפרש ממנו הוא אף ניהל כנגד העיתון משפט דיבה בהקשר זה).
בנוסף לכתיבה זו חיבר גרינברג מאמרים על נושאים יהודיים בכתבי עת שונים, ובעיקר ב"קומנטרי", אותו הוא אף ערך לתקופה קצרה בשנים 1956–1957, יחד עם אחיו מרטין גרינברג, כממלאי מקומו של העורך דאז והמייסד של הירחון אליוט כהן. מי שהחליף אותו ב"קומנטרי", תחילה כאחד מצוות ממלאי מקום ומ-1960 כעורך ראשי יחיד היה נורמן פודהורץ, אשר היה בשעתו, אף הוא, אמנם הרבה אחרי גרינברג, בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק. קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, לרבות גרינברג עצמו, הימינה ברובה עם השנים והפכה למרכזו של הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית. בשנות השמונים אף היו שטענו כנגד גרינברג כי הוא תומך באמנות האמריקאית ככלי במסגרת המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות ולמען השגת הגמוניה אמריקאית גם בתחום זה (Hilton Kramer, “Greenberg and the Cold War,” New Criterion, March 1993).
מבקר אמנות.
ב"פרטיזן רוויו" החל גרינברג לכתוב ביקורת אמנות, וכאן הוא פרסם רבים ממאמריו הנודעים. תרומתו של גרינברג הייתה בניסוח המודרניזם האירופי והאמריקאי כפי שהוא תפס אותם - כתנועה אמנותית השואפת לבדוק את גבולות המדיום, את יחסי הצורה, הצבע והרקם שבאמנות. זו היא "אמנות לשם אמנות". בכתיבתו זו הוא עיצב את מה שניתן לתאר כ"מצע התאורטי של המודרניזם".
במאמר "אוונגרד וקיטש" (1939) מניח גרינברג תשתית תאורטית לפסילתו של הקיטש האמנותי. גרינברג תפס את האמנות המודרנית כאוונגרד אמנותי נע, ואילו הקיטש נתפס כחיקוי אשר לוקח את הישגי האוונגרד ומדרדר אותם. דרדור זה אינו רק שאלה של טעם אמנותי כי אם ניסיון לתפיסה מוסרית: "הקיטש הוא התגלמות כל המלאכותי בחיים העכשוויים. הקיטש מתיימר לא לתבוע דבר מצרכניו מלבד כספם - אפילו לא את זמנם" (אוונגרד וקיטש, תרגום: אלינור ברגר).
ב"לקראת לאוקון חדש" (1940) מציג גרינברג את תפיסתו לגבי הציור המודרניסטי. גישתו דוגלת בטהרנות של כל מדיום אמנותי. לכל מדיום כזה מאפיינים ייחודיים שאותם הוא צריך לחקור ולבחון. לדוגמה הנראטיב בספורת, הקומפוזיציה והנחת הצבע בציור, ועוד. האמנות המופשטת נתפסת בעיני גרינברג כשיא של הישגי האמנות. את הביטוי לאמונתו מצא גרינברג באמנות של אסכולת ניו יורק ובציור של ג'קסון פולוק בפרט.
תרגומים לעברית של מבחר ממאמרי גרינברג ניתן למצוא בכתב העת "המדרשה", חוברת מס' 3, 2000.
יקיר אהרונוב
יקיר אהרונוב (נולד ב-28 באוגוסט 1932) הוא פיזיקאי ישראלי, שעיסוקיו ותחומי המחקר שלו הם יסודות מכניקת הקוונטים ובייחוד "בעיית המדידה". חתן פרס וולף וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
קורות חיים.
אהרונוב נולד בחיפה בשנת 1932, כבן בכור להלל ולדולה אהרונוב. הוא למד בבית ספר תיכון בקריית חיים, ובנעוריו למד נגינה בכינור והיה שחמטאי נלהב. שירת בצה"ל בחיל התותחנים, וסיים את שירותו בדרגת סגן-משנה.
ב-1952 החל ללמוד לתואר ראשון בטכניון. תחילה למד מתמטיקה, ועם פתיחת הפקולטה למדעים עבר ללמוד פיזיקה. בטכניון פגש לראשונה את פרופ' דייוויד בוהם, שהגיע לטכניון בשנת 1955 וכיהן במשך שנתיים כפרופסור אורח. בהמשך היה פרופ' בוהם מנחה הדוקטורט שלו, אותו עשה אהרונוב באוניברסיטת בריסטול באנגליה וסיימו ב-1960. במסגרת הדוקטורט גילה אהרונוב, בשנת 1959, תופעה במכניקת הקוונטים, לפיה חלקיק טעון מושפע משדות אלקטרומגנטיים באזורים אליהם החלקיק אינו מגיע כלל. תוצא זה נקרא כיום על שמם - "אפקט אהרונוב-בוהם". ג'ון מדוקס, העורך של כתב העת Nature, כתב במאמר מערכת כי לאהרונוב מגיע פרס נובל לפיזיקה על תגליתו.
עם סיום לימודיו היה עמית מחקר באוניברסיטת ברנדייס, ולאחר מכן היה במשך שש שנים חבר הסגל האקדמי בישיבה יוניברסיטי.
משנת 1973 עד שנת 2000 היה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה לפיזיקה תאורטית על שם אלכס מגוי ובמקביל באוניברסיטת דרום קרוליינה. בהמשך הפך לפרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 הופקד על קתדרה של מבקרים במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית שבקנדה, ובשנים 2006–2008 היה חבר סגל אוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה. בשנת 2008 הצטרף לסגל אוניברסיטת צ'פמן בקליפורניה, אוניברסיטה פרוטסטנטית.
אהרונוב חוקר עם פרופסור לב ויידמן מערכות קוונטיות המתפתחות באופן סימטרי בזמן (גם לעבר וגם לעתיד) ובמדידות חלשות (מדידות שלא אמורות להרוס את המצב הקוונטי ובכך לעקוף את בעיית הקריסה של פונקציית הגל), תאוריה המכונה "הפורמליזם הדו-וקטורי".
עם תלמידיו הבולטים נמנים פרופסור דייוויד אלברט מאוניברסיטת קולומביה, פרופסור לב ויידמן מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור אבשלום אליצור.
נוסף על אפקט אהרונוב-בוהם נקראו על שמו אפקט אהרונוב-כשר (1984) והפאזה הגאומטרית של אהרונוב-אננדן (1987).יחד עם דניאל רורליך כתב את הספר Quantum Paradoxes: Quantum Theory for the Perplexed.
בשנת 1959 נישא לנילי, פסיכולוגית חינוכית, חברת הוועד המנהל של "עוצמה - פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש". אחיו, דב אהרונוב, הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה בטכניון. אחייניתו, דורית אהרונוב, היא פרופסור בבית הספר להנדסה ולמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
אהרונוב קיבל פרסים רבים על עבודתו, בהם פרס ישראל ופרס וולף. בנובמבר 2010 קיבל את המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית, אות הוקרה המוענק למדענים אזרחי המדינה או תושביה הקבועים.
ויליאם השני
ויליאם
הנרי הראשון
דה-נאציפיקציה
דֵּה־נָאצִיפִיקַצְיָה (בגרמנית: Entnazifizierung) הייתה יוזמה של כוחות בעלות הברית, לאחר מלחמת העולם השנייה, לטיהור עמדות השפעה בחברה באירופה מאנשי המשטר הנאצי: בפוליטיקה, בתרבות, בעיתונות בכלכלה ובמערכת המשפט. עיקר הפעילות היה בהעברת המעורבים במעשי הנאצים ממשרותיהם בעלות ההשפעה, ובפירוק או איסור על פעולתם של ארגונים המקושרים עם הנאצים. בעיקר נעשתה פעילות זו בגרמניה ובאוסטריה, אך גם במדינות אחרות שבהן הייתה תמיכה ניכרת בנאצים, כגון נורווגיה, הולנד וצרפת. פעילות הדה-נאציפיקציה החלה עם תום מלחמת העולם השנייה והתקבלה כהחלטה מחייבת בוועידת פוטסדאם.
סקירה כללית.
דה-נאציפיקציה הושגה דרך סדרת הוראות שהוצאו על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית (כינויו של הגוף השליט בגרמניה מיד לאחר סיום המלחמה) שמושבה בברלין, וניתנה בינואר 1946. "הנחיות הדה-נאציפיקציה" התייחסו לאנשים ולמוסדות מסוימים, וקבעו הליכים משפטיים והנחיות לטיפול בהם.
למרות שהיוזמה התקבלה על דעת כל כוחות הכיבוש בגרמניה, השיטות שבהן השתמשו לדה-נאציפיקציה, והחומרה שבה נאכפו, היו שונות בין אזורי הכיבוש של המעצמות השונות.
דה-נאציפיקציה התייחסה אף להסרת הסמלים הפיזיים של המשטר הנאצי. דוגמה: בשנת 1957 החלה הממשלה הגרמנית להנפיק עיטורי צלב הברזל לזכאים לענוד אותם, אך ללא סמל צלב הקרס במרכזם.
הדה-נאציפיקציה באזורי הכיבוש השונים.
האזור האמריקני.
ארצות הברית ניסתה תחילה לפעול לדה-נאציפיקציה באופן שהראה על מחויבות, אך בצורה ביורוקרטית. בממשל הכיבוש הצבאי שהוקם דנו 545 בתי דין ב-900,000 מקרים. עם זאת, בשנת 1948, עם תחילתה של המלחמה הקרה, הופנתה תשומת לבם של האמריקנים לאיום מן הגוש המזרחי. הליכי הדה-נאציפיקציה הואצו, וההליך המקוצר לא הותיר זמן לבחינה יסודית של כל מקרה ומקרה, ופסקי הדין מתקופה זו הם בעלי ערך המוטל במחלוקת.