בתלמוד מובאת מחלוקת, מתי נקראת האישה קטלנית. רבי יהודה הנשיא סובר שכבר לאחר פעמיים האישה מוחזקת כ"קטלנית" ואילו רבן שמעון בן גמליאל סובר שכדי להיות מוחזקת כ"קטלנית", צריכה האישה להתאלמן שלוש פעמים. רב יוסף מכריע להלכה כשיטת רבי יהודה הנשיא, לחומרא.
מחלוקת רבי יהודה הנשיא ורבן שמעון בן גמליאל איננה רק בפרט זה, אלא היא נאמרת לגבי דינים שונים, לדוגמה: דחיית מצוות ברית מילה, במקרים שבהם יש חשש למותו של התינוק, כמו במקרה ש"מתו אחיו מחמת מילה", והשאלה היא, האם החזקה שבמשפחה הזאת מתים במילה היא לאחר שמתו להם שני בנים, או דווקא לאחר מות שלושה אחים.
טעם הדין.
האמוראים נחלקו בשאלת מסוכנותה של האישה הקטלנית. לדעת רב הונא, האיסור נובע מחשש שהאישה הדביקה את בעליה במחלת מין, ולדעת רב אשי, מות הבעלים נובע ממזל רע של האישה הגורם לבעליה מוות.
בתלמוד מובאים מקרים להבהרת החילוק ההלכתי בין הטעמים. לדוגמה: אם הבעלים מתו לאחר האירוסין ולפני הנישואין, ברור שהדבר לא נגרם מחמת מחלה של האישה. וכן אם הבעל מת כתוצאה מתאונה שסיבת מותו ידועה (כגון נפילה ממקום גבוה).
עולה השאלה, מדוע דווקא אישה שמתו בעליה פסולה להינשא, אך לא כך לגבי גבר שמתו נשותיו. הרא"ש מסביר כי מזלו הרע של אדם יכול לגרום למות מפרנסו. לפיכך אישה עלולה לגרום למות בעלה, אך בעל אינו מתפרנס על ידי אשתו ולפיכך גם מזלו הרע אינו צפוי להביא על נשותיו אסון.
האם בדיעבד צריך להתגרש.
הרמב"ם מבטא עמדה מזלזלת כלפי המאמינים בסכנת האישה הקטלנית, ופוסק כי גם אם יש מי שחושש לחתן אותה, הרי שאם היא נישאה אין לחייבו לגרשה ואם גירשה חייב לשלם את כתובתה. בתשובה כתב הרמב"ם
לעומת זאת לפי הרא"ש, נישואים לאשה כזו מהווים סכנת חיים וכיוון שאין האדם בעלים על חייו ואין לו זכות לסכן אותם, לפיכך גם אם נישא גבר לאישה קטלנית עליו לגרשה.
גדרי אישה קטלנית.
מקור הדין הוא כאמור בתלמוד, שבו חלוקות הדעות האם אישה נחשבת קטלנית אחרי שמתו לה שני בעלים או אחרי שמתו לה שלושה בעלים. להלכה התקבלה הדעה הראשונה, כדעתו של רבי יהודה הנשיא, שחזקה היא בשתי פעמים, על אף שבשור המועד ההלכה נפסקת כאביו, רבן שמעון בן גמליאל.
דין האישה הקטלנית תקף בהלכה עד היום, אך נראה שהפוסקים צמצמו במידת מה את תחולתו. בין השאר היו שאמרו כי אישה שבעליה מתו על קידוש השם אינה נחשבת לקטלנית, שכן לא מזל רע מביא למוות כזה, אלא זכות. כיום מקובלת דעה מצמצמת לפיה האישה הקטלנית היא דווקא זו שבעליה מתו ממחלה שהחלה אחר הנישואין, אך לא ממחלה שהחלה קודם הנישואין, ממגפה או מתאונה. בנוסף, לפי הדעה המקובלת, האישה נחשבת לקטלנית רק אם בעליה מתו לפני גיל שבעים.
בפסק דין של בית הדין הרבני העליון (פד"ר חלק ו עמ' 80), בו ישבו בדין הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף והרב אליעזר גולדשמידט, נקבע עוד, שרק אם הבעל נפטר זמן קצר אחרי הנישואין, או בלא ילדים – אשתו נחשבת כקטלנית, אבל אם הבעל חי מספר שנים ואף הוליד בן – אין אשתו נחשבת כקטלנית.
בפסק דין של בית הדין האזורי בבאר-שבע משנת תשע"ד (2014), מתיר הרב ציון לוז-אילוז לאישה שמתו לה שני בעלים להינשא לשלישי וקובע שאישה זו אינה בגדר "אישה קטלנית". סניפים להיתר הם: גיל הבעלים הנפטרים (מעל גיל 90), הזמן הרב ששהו עם האישה (כ-20 שנה), העובדה שהראשון מת מחוץ לישראל והשני מת לאחר עלייתם לישראל (שינוי במזל) וכן העובדה שמדובר באנשים שלא שמרו מצוות (ובמיוחד מצוות "נידה") וייתכן שמתו בגין עוונם.
למרות הרושם שנוצר של צמצום תחולת הדין, עיון מדוקדק בפסק הדין של הרב ציון לוז-אילוז מבטא את עמדתו שיש לראות בנישואין עם ה"אישה הקטלנית" לא "חשש סכנה" אלא "איסור גמור", ועל מסדרי הנישואין בישראל לאסור זאת.
לאחרונה נשמעת ביקורת קשה על כך שבית הדין הרבני, אשר מוסמך כרשות שופטת מטעם מדינת ישראל, משקף בפסקי דינו עמדה אשר מבוססת על תפיסה מאגית ופוגענית בנשים. זאת, כאשר מצינו רבנים וחכמים קדומים כמו הרמב"ם, אשר דחו את התפיסה הזאת מכול וכול.
חלוקות הדעות בשאלה, האם גיורת שבעליה מתו בעודה גויה נחשבת לקטלנית אחר הגיור. הרב יוסף שלום אלישיב הורה שרק הנשואה כדת משה וישראל (לא לגויים ואף לא ליהודים בנישואין אזרחיים) נחשבת כקטלנית.
אישה קטלנית הזקוקה לייבום – מצווה לקחת אותה לאישה למרות היותה קטלנית, כדי לקיים את מצוות הייבום.
מרדכי ברויאר
הרב מרדכי בְּרוֹיֶאר (Breuer; ו' באייר ה'תרפ"א – ו' באדר ה'תשס"ז, 14 במאי 1921 – 24 בפברואר 2007) היה חתן פרס ישראל, ההדיר את נוסח המקרא, ופיתח את "שיטת הבחינות", המשלבת את השערת התעודות עם אמונה בתורה מן השמים.
קורות חייו.
נולד בו' באייר ה'תרפ"א (14 במאי 1921), בעיר קרלסרוהה שבגרמניה. אביו, שמשון ברויאר, היה מתמטיקאי. אמו הייתה לאה פרנקל, אחותו של אברהם הלוי פרנקל, וצאצאית למשפחת אוירבך. אמו נפטרה כשהיה ילד קטן, ואביו נישא בשנית לאגתה (גיטל) יידל. דודו, ד"ר יצחק ברויאר, היה הוגה דעות חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה. מצד סבתו הרב ברויאר הוא נינו של הרב שמשון רפאל הירש, מייסד שיטת "תורה עם דרך ארץ". בגיל 12 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד בתיכון חורב בירושלים, ואחר כך בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
ב-1947 היה ר"מ בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ונשלח מטעם בני עקיבא למחנות המעצר בקפריסין. בזמן מלחמת העצמאות היה המדריך של גרעין בני עקיבא שהגן על ביריה.
מ-1949 עד 1965 לימד בישיבת הדרום ברחובות, ושם היה בקשרי ידידות עם הרב יהודה עמיטל, לימים ראש ישיבת הר עציון. בישיבת הדרום החל ללמד שיעורים על פי שיטת הבחינות; בשיעוריו בדרך כלל הסתיר את העובדה שמקור ההבחנות שעשה הוא בממצאי ביקורת המקרא. בשנים 1966–1967 שימש מפקח ארצי להוראת התורה שבעל פה במשרד החינוך. מ-1967 עד 1982 לימד תנ"ך במכללת ירושלים לבנות, והחל מ-1969 לימד שיעורי תנ"ך בישיבת הר עציון. ב-1999 זכה בפרס ישראל לספרות תורנית. האוניברסיטה העברית העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים, היה ממייסדי בית הכנסת השוכן במכון "בית אריאל", בו העביר דרשות שיעורי תורה וגמרא. היה נשוי לאסתר לבית פרנקל, שעמדה בראש החוג לחינוך מיוחד במכללת ירושלים לבנות. אב לשני ילדים. בנו, פרופ' יוחנן ברויאר, שימש ראש החוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והוא נשוי לשירה ברויאר, לשעבר מנהלת התיכון הוותיק לבנות פלך בשכונת בקעה שבירושלים. בתו ד"ר אלישבע הכהן עוסקת בספרות ובפרט בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד. נשואה לרב אביה הכהן, ר"מ בישיבת תקוע.
אחיו היו הסופר וחוקר שירת שלמה אבן גבירול, זאב ברויאר, והמתמטיקאי פרופ' שלמה ברויאר. אחיותיו הן: ציפורה הנשקה, אמו של פרופ' דוד הנשקה, חנה בכרך וחיה שטרנפלד, אמו של סופר הילדים החרדי נתן שטרנפלד.
מקרא.
נוסח המקרא.
כבר בסוף שנות החמישים הגיה הרב ברויאר את מהדורת התנ"ך הנפוצה שהכין לראשונה מאיר הלוי לטריס במאה ה-19. ואולם דעתו לא הייתה נוחה מנוסח זה של המקרא, והוא החל לחקור לעומק את נוסח המקרא לקראת הכנת מהדורה חדשה של התנ"ך בהוצאת מוסד הרב קוק במסגרת מפעל דעת מקרא. הוא לא קיבל אז את הנחתם של חוקרי נוסח המקרא שלא קיים נוסח אחד מוחלט של המסורה. על ידי השוואה של חמישה-שישה כתבי יד שונים של המקרא ועמם נוסח הדפוס של מקראות גדולות דפוס ונציה, ולאחר בדיקת התאמת נוסח רוב כתבי יד להערות המסורה, עיצב נוסח אקלקטי (ערוך על פי מקורות שונים) חדש של המקרא. הוא גילה כי הנוסח המקובל של המקרא בקהילות ישראל, כפי שנקבע על ידי הרמ"ה, בעל אור תורה, בעל מנחת שי ואחרים, מתאים כמעט לחלוטין לנוסח שקבע. לא זו בלבד, אלא שכשהתאפשרה לו הגישה לכתר ארם צובא, כתב היד מן המאה העשירית הנחשב למדויק ביותר הקיים היום, גילה שהנוסח שלו תואם כמעט לחלוטין לנוסח הכתר, ומכאן שהוא לא רק נוסח אקלקטי אלא גם נוסח דיפלומטי (מבוסס על מקור אחד). בכך גם התאשרה הנחתו שקיים נוסח אחד קבוע של המסורה, וששינויי הנוסח בשאר כתבי היד מקורם בטעויות סופר ולא במסורות שונות.
מהדורת התנ"ך של הרב ברויאר התפרסמה החל משנות השבעים בכרכי "דעת מקרא" וגם בפני עצמה. מהדורה חדשה ומתוקנת על פי תגליות נוספות יצאה לאור בהוצאת חורב ב-1998. ב-2001 יצאה מהדורה נוספת בהוצאת נ' בן צבי. מהדורה זו מבוססת על הנוסח של מהדורת חורב (בתיקונים קלים), וערוכה מבחינת גרפית באופן דומה לכתר ארם צובא. האוניברסיטה העברית סמכה את ידיה על מהדורה זו, קראה לה כתר ירושלים, ובכך העניקה תוקף אקדמי למפעלו של הרב ברויאר.
הרב ברויאר גם פרסם כמה ספרים משלימים העוסקים בנוסח המקרא של הכתר ושל כתבי יד נוספים.
על מהדורת תורה נביאים וכתובים על פי המסורה של כתר ארם צובא זכה בשנת תשמ"ד בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
"שיטת הבחינות".