הדינמו הראשון נבנה בידי צרפתי בשם היפוליט פיקסי, שעסק בתכנון ובבניית מכשירים. רעיון הגנרטור הראשון של פאראדיי שוכלל על ידי פיקסי, שהשתמש במגנט קבוע הסובב על ציר. המגנט הוצב כך שקטביו יעברו תוך כדי סיבובם בסמוך לליבת ברזל המלופפת בתיל מוליך. פיקסי גילה כי בכל פעם שאחד מקטבי המגנט חולף ליד התיל מורגשת בין קצות התיל פעימה של מתח חשמלי, וכי קוטביות הפעימה מתהפכת בהתאם לקוטב המגנט (צפוני או דרומי) החולף בסמוך לתיל. כך יוצר לראשונה מתח חילופין. על מנת לקבל ממתח זה זרם ישר המציא פיקסי מחלף זרם (קומוטטור) – התקן מכני הגורם לכך שכל אחד מזוג תיילי הזינה המספקים את הזרם ליעדו יחובר בכל מחצית סיבוב של המגנט אל קצה אחר של התיל המלופף. באופן זה בדיוק כאשר מתהפכת קוטביות המתח בקצות התיל המלופף מתהפך גם כיוון החיבור שלו אל תיילי הזינה כך שכיוון הזרם דרכם נשמר.
דינמו ידליק.
בין השנים 1852–1854 פיתח המדען ההונגרי אניוש יֶדליק גנרטור בו את מקום המגנט הקבוע החליף אלקטרומגנט.
דינמו גרם.
התכנון של ידליק, ושל ורנר פון סימנס ווויטסטון שבאו אחריו, היה בעייתי שכן תפוקת הגנרטור בכל מחזור סיבוב הייתה בצורת קפיצה חדה של זרם כשלאחריה לא כלום.
מדען איטלקי ששמו אנטוניו פצ'ינוטי הצליח לשפר את צורת הגל החשמלי ולהאריך את משך התפוקה החשמלית בכל מחזור סיבוב, תוך שימוש בצורת ליפוף טורואידלית. הוא השיג צורה זו באמצעות כיפוף טורואידלית של טבעת ברזל. בצורת ליפוף זו גדל משך השהות של המוליך המלופף מול קטבי המגנט.
זנוב גרם, מהנדס חשמל בלגי, התבסס על אותו רעיון של פצ'ינוטי כמה שנים מאוחר יותר בעת שתכנן מפעל לייצור חשמל בפריז בשנת 1870. התכנון שלו קרוי עד היום דינמו גרם.
גרסאות שונות של התכנון הזה נבנו מאז ועד היום, אך העקרון המרכזי בכולם הוא צורת ליפוף טורואידלית של סליל תיל סגור, חסר קצוות.
גנרטור
מסורת פרי
מסורת פרי (Feri) היא דת כישוף ופולחני מסתורין נאו-פגנית, אשר נוסדה בשנות ה-40 על ידי ויקטור אנדרסון ואשתו קורה בקליפורניה, ארצות הברית.
הגדרה.
מסורת פרי היא דת כישוף. חסידי המסורת משתמשים בטכניקות של מאגיה עממית, מאגיה טקסית, טראנס ושמאניזם כדי להתפתח מבחינה רוחנית, להשפיע על הסביבה, ולעבוד את האלים.
מסורת פרי היא דת אקסטטית. בניגוד לדתות כישוף המדגישות מיניות לשם פריון כמו ויקה, מבוססת מסורת פרי סביב החוויה החושנית והתודעה המינית של המכשפה. פרי ידועה בפתיחות שלה ובקבלה של כל צורת חוויה מיסטית ארוטית, כולל חוויות לא הטרוסקסואליות. היא שואבת השפעות ממגוון דתות ואמונות כולל קלטיות, פנתאיזם, ויקה, הונה (כישוף ילידי שמקורו בהוואי), מאגיה גבוהה ושמאניזם.
מסורת פרי היא פוליתאיסטית ומאמינה בקיומם של אלים מרובים, המצויים במקומות שונים ובתקופות זמן שונות. האלוהות המרכזית של מסורת פרי, היא אלת הכוכב, וריאציה של האלה האם המטריארכלית.
אלים.
חברי פרי מאמינים בפנתאון פוליתאיסטי ייחודי, הכולל שלושה אלים ושלוש אלות, שהם אספקטים של אלת הכוכב. לכל אל יש תאומים, או פנים אחרות. על פי הפרי, טיבם של האלים במסורת הוא כפול ופרדוקסלי. חלק מן האלים של הפרי הם היסטוריים ומקורם בפנתאון הוולשי, האגדה היהודית, ודת האי הוואי. אחרים הם אלים מודרניים וחדשים לגמרי. כמו כן קיימת אמונה במספר ישויות רוחניות ספציפיות, שאינן אלים.
מנהגים.
המנהגים המרכזיים של הפרי הם ייצוב שלוש הנפשות, עבודה עם פנטכל הברזל ופנטכל הפנינה, לב התמימות השחור, עבודה עם אנרגיה כחולה, עבודה עם הצל, וכן טכניקות טראנס ואקסטזה שונות. האתיקה של הפרי מדגישה אחריות אישית ואי-עידוד חולשה פנימית או אצל אחרים.
פרי היא דת כישוף, החולקת מאפיינים רבים עם דתות כישוף מודרניות אחרות כמו ויקה. כמו ברוב דתות הכישוף, גם הפרי מטילים מעגל קסם, משתמשים בכישוף להעצמה אישית, חוגגים את גלגל השנה ומקיימים טקסי פולחני מסתורין והכנסה בסוד. לפרי יש דרגת חניכה אחת בטקסי ההכנסה בסוד. דרגות נוספות מתקבלות בשיטה של מטות. המטה הירוק ניתן לכל מכשפה במעמד טקס החניכה. מטה לבן ניתן למכשפה שלמדה שירה טקסית, מיתולוגיה או צורות הבעה אמנותית אחרות. מטה שחור מסמל את הדרגה הגבוהה ביותר ומוענק למי ששולט בטכניקות טראנס ואקסטזה.
היסטוריה.
ויקטור אנדרסון נולד בשנת 1917 בניו מקסיקו, ארצות הברית. בילדותו עברה משפחתו למדינת אורגון, שם עבר חוויה מיסטית עמוקה ולמד מנהגי כישוף עממי מקבוצת מהגרים מאזור אפאלצ'יה.
בשנת 1944 נשא ויקטור לאשה את קורה, ילידת אלבמה, ארצות הברית. קורה הגיעה ממשפחה נוצרית אדוקה, בעלת היסטוריה של שימוש במאגיה עממית נוצרית. יחד עם קורה, החל ויקטור להתעניין בדתות כישוף. הוא יצר קשר עם מכשפות באיטליה ובהוואי ואף התרשם מעבודתו של ג׳רלד גרדנר, מייסד ויקה.
בשנות החמישים והשישים פגשו ויקטור וקורה נער צעיר בשם טום דלונג. יחד עם דלונג, שאימץ את הפסבדונים גידיון פנדרוון הם פיתחו את מסורת פרי.
בדומה למסורת הדיאנית הפמיניסטית, גם מסורת פרי הושפעה במידה רבה מן המהפכה החברתית והפוליטית שהתרחשה בארצות הברית בשנות השישים. מקליפורניה התפשטה מסורת פרי למקומות נוספים בארצות הברית, ואף למדינות כמו גרמניה ובריטניה.
בשנות השבעים פגשו בני הזוג אנדרסון את רוב האישים שלימים יפתחו את מסורת פרי, ילמדו אותה, ויפיצו אותה בעולם: אליסון הארלו, גבריאל קארילו ואחרים.
התלמידה המפורסמת ביותר של ויקטור אנדרסון, שזכתה אף לכינוי "המכשפה המפורסמת ביותר בעולם" היא סטארהוק. סטארהוק עברה טקס חניכה למסורת פרי בשנות השבעים והקימה את אספת המכשפות קומפוסט, שלימים תהפוך למסורת כישוף בפני עצמה: ריקליימינג.
ליברליזם כלכלי
ליברליזם כלכלי היא תאוריה כלכלית ליברלית השואפת לצמצם את מעורבות המדינה בתהליכים החברתיים, מתוך ההנחה שהחברה מסוגלת לאזן את עצמה אם תיתן ליחיד לפעול לפי האינטרסים שלו. לטענתה לפרט זכות טבעית לחיים, חירות וקניין ומכאן נובעת החירות לממשם באופן חופשי בחיים הכלכליים. עקרונות התאוריה נטבעו על ידי הוגי הליברליזם הקלאסי כמו אדם סמית והפיסיוקרטים הצרפתים. כיום השיטה מיוצגת בעיקר על ידי אנשי אסכולת ה"לסה פר".
על פי תפיסתם של הראשונים שהחזיקו בתאוריה זו, באדם יש יסוד אנוכי, המניע אותו לקדם את האינטרס העצמי שלו. כאשר מניחים לאדם לפעול באופן חופשי, טוענים תומכי הגישה, מתקיים מנגנון כמו-אבולוציוני המביא לכך שמצבם של כל בני האדם משתפר, כלומר גם אם אינם מודעים לכך, כאשר פרטים פועלים למען תועלתם האישית, הם פועלים גם לטובת האינטרס הכללי (סמית כינה זאת עקרון "היד הנעלמה"). כאשר כל התנאים האחרים שווים (סטריס פריבוס), פעולה חופשית כזו עתידה להניב את התוצאות הטובות ביותר.
האסכולה האוסטרית, רואה בעצמה כמייצגת את התפישה הליברלית בתחום הכלכלי בצורתה הקלאסית, בשינוי מרכזי אחד: האוסטרים מפחיתים בחשיבות הנחת הפעולה האנוכית ומדגישים במיוחד את הפעולה מכוונת המטרה על–פי משנתו של לודוויג פון מיזס.
אברהם יהושע השיל
אזרביג'ן
פוטש מרתף הבירה
גשר ארסונד
גשר ארסונד (שם משולב בדנית ושוודית: "Øresundsbron") הוא גשר משולב לתנועת רכבות (בשתי מסילות) ומכוניות (בכביש ארבע-מסלולי) מעל מצר ארסונד. הגשר יצר לראשונה מעבר יבשתי בין דנמרק לשוודיה המורכב מגשר, מנהרה ואי מלאכותי. הגשר משלב אלמנטים של גשר קורה וגשר מעוגן כבלים. המעבר מחבר את שני המרכזים המטרופוליניים של אזור ארסונד, קופנהגן, בירת דנמרק, והעיר מאלמה שבשוודיה.
במקום לקרוא לגשר ""Øresundsbroen" בדנית ו-"Öresundsbron" בשוודית, הסכימו המדינות לכנותו בשם "Øresundsbron"", למרות
שבשוודיה משתמשים לרוב באיות השוודי.
מבנה הגשר.
הגשר משלב אלמנטים של גשר קורה וגשר מעוגן כבלים. אורך המקטע המרכזי בחלק מעוגן הכבלים הוא 490 מטר. העמוד הגבוה ביותר בגשר מגיע לגובה של 204 מטר. אורכו הכולל של הגשר הוא 7,845 מטר – בערך מחצית המרחק בין דנמרק ושוודיה – ומשקלו הכולל הוא 82,000 טון. שאר המרחק מכוסה על ידי האי המלאכותי "פלפל" ("פברהולם" בשוודית או "פברהולמן" בדנית) שאורכו 4,055 מטר, ועל ידי המנהרה שאחריו, בצד הדני, שאורכה 3,510 מטר. אורכו הכולל של המעבר בין המדינות הוא יותר מ-15 קילומטר. שתי מסילות הברזל עוברות במפלס התחתון של הגשר והכביש הארבע-מסלולי עובר מעליהן. כלי שיט שגובהם מתחת ל-57 מטר יכולים לעבור מתחת לגשר, אך רוב התנועה הימית דרך ארסונד עוברת דרך מצר דרוגדן (שם נמצאת המנהרה). כמה סיבות היו לכריית המנהרה וההוצאה הנוספת הכרוכה בכך במקום להמשיך את הדרך על הגשר. הסיבות הן: הרצון למנוע הפרעה לתנועה האווירית מנמל התעופה קופנהגן קסטרופ הסמוך, לאפשר ראות טובה ומעבר רחב לאוניות וכדי למנוע היווצרות גושי קרח במיצר בעונת החורף.
טקס חנוכת הגשר.
הגשר, שנבנה על ידי חברת סקנסקה, הושלם ב-14 באוגוסט 1999. פרדריק, נסיך הכתר הדני, ועמיתתו ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה, נפגשו במרכז הגשר כדי לחגוג את השלמתו. חנוכתו הרשמית נערכה ב-1 ביולי 2000 בנוכחות מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק וקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה: כל אחד מהמלכים הגיע ברכבת מארצו לאי המלאכותי פברהולם, שם חוברו הרכבות לרכבת אחת, שנסעה לשוודיה, וממנה חזרו המלכים לדנמרק במכונית. הגשר נפתח לתנועה מאוחר יותר באותו יום. לפני חנוכתו השתתפו 79,871 רצים בריצת חצי מרתון ("ברולופט", ריצת הגשר) מאמאגר שבדנמרק לסקונה שבשוודיה ב-12 ביוני 2000.
היבטים כלכליים.