מ-2009 ואילך, 80m2 קרקעות של המוזיאון בחלק הקדמי של מוזיאון, רחוב Ly Thuong Kiet, כבר מושכר וקפיטריה. החוזה הוא מיום 15/7/2009 ונחתם על ידי נגואן תיי טואט, Nguyen Thi Tuyet מנהלת המוזיאון באותה תקופה, ודאו בו-הואונג, Dao Boi Huong נציג חברת ואן-וייט. עם זאת, לאחר כמעט שנתיים של יישום הסכם מיזם משותף זה, פרסמה נשיאות הוועד המרכזי של איגוד הנשים בווייטנאם החלטה לאפשר למוזיאון הנשים בווייטנאם להציע שירותים התואמים את תחום המומחיות שלו.
בשיחה עם כתבים, נגואן תיי ואן, Nguyen Thi Bich Van מנהלת המוזיאון הנוכחית, אמרה "כל פעילותנו מבוססת על חוק מורשת התרבות 18/2010 / TT BVHTTDL של משרד התרבות, הספורט והתיירות שקובע את הארגון, התפקידים והחובות של המוזיאון. ההכנסות מהמוזיאון יוחזרו לתקציב המדינה בהתאם לתקנות."
המוזיאון והאוספים.
הבניין הראשי של המוזיאון מחולק ל-4 אגפים: תערוכה קבועה, תערוכות מיוחדות, אזור המיועד לפעילות חינוכית לילדים, וחנות המוזיאון. תערוכות זמניות מוצגות גם באזור סמוך לבניין הראשי.
האוספים.
במוזיאון הנשים הווייטנאמיות יש אוסף של כ-28,000 חפצים הקשורים לנשים וייטנאמיות. הם מסווגים לאוספים מיוחדים, לפי נושאים, כמו טקסטיל, מתכות, עץ, נייר, כלי חרס, עור, קרן, אדמה וזכוכית. החפצים, המגיעים מכל רחבי ווייטנאם, נאספו על ידי המוזיאון ועל ידי איגוד הנשים בווייטנאם מאז שנות השבעים. כל אחד מפריטים אלו היה שייך לנשים שזהותן ידועה. הם מספרים את סיפורן או משקפים תקופה בהיסטוריה של וייטנאם, שנחוותה באופן אישי על ידי אותן נשים. קשר אישי זה מעניק למוזיאון תהודה רגשית משמעותית.
תערוכות קבועות.
התערוכה הקבועה, ששופצה בין השנים 2006 ל-2010, ממוקמת בקומה השנייה, השלישית והרביעית של המוזיאון, ויש בה כ-1000 מיצגים.
נשים במשפחה.
הנושא ראשון מציג את "מעגל החיים" של הנשים ווייטנאמיות: כאישה, רעיה ואם, בקבוצות האתניות השונות המרכיבות את האומה הווייטנאמית.
החלק הראשון של התערוכה מתמקד בתפקידן ובמיקומן של נשים במשפחתן, במהלך טקסי החתונה בחברות פטריאלינאליות ובמטריארכליות. חפצים, כמו קופסת מתנה לאירוסין, או תלבושות כלה, ממחישים טקסים אלה.
החלק השני מוקדש לנושא הלידה: הטקסים הקשורים לתשוקה ללדת ילדים, ההתנהלות בהיריון, בלידה, וטיפול באמהות הטריות ובתינוקות.
החלק השלישי עוסק בתפקידן ומשימותיהן של נשים בחיי היומיום: נשים בתפקידן בתוך המשפחה, ומחוצה לה בעסקים קטנים ובמשימות המוטלות על נשים באזורים שונים ובקבוצות אתניות שונות בווייטנאם.
נשים בהיסטוריה.
התערוכות בחלק זה בוחנות את תפקידן והשתתפותן של נשים וייטנאמיות במהלך ההתקוממויות והמלחמות השונות במהלך ההיסטוריה, ושמים את הדגש גם על היבטים שונים בחיי היומיום של הנשים במהלך אותן מלחמות. חפצים אישיים כמו טבעת, כובע קש או תצלום מייצגים אירועים וגיבורות משמעותיות בהיסטוריה הווייטנאמית. בנוסף, סרטים קצרים מראים כיצד נשים כיום מבטאות את עצמיותן עם כוח, ביטחון, אנרגיה, מיומנות ורוחניות המבוססים על ערכים מסורתיים.
אופנת נשים.
חלק זה של המוזיאון, בקומה הרביעית, מדגים את האופנה והתלבושות השונות והמגוונות בטכניקות מסורתיות של רבות מחמישים וארבע הקבוצות האתניות בווייטנאם. לדוגמה, רקמה הנפוצה אצל שבטי המונג והתאי, (בצפון המדינה) טכניקות בטיק של המונג, ותכשיטים ואביזרים (לעישון ולעיסה) המעידים על אסתטיקה וטעם אישי. כמו כן, בחלק זה של המוזיאון ישנן שמלות שעוצבו על ידי מעצבי אופנה ווייטנאמיים בני זמננו.
תערוכות מיוחדות.
מוזיאון הנשים הווייטנאמיות מארגן תערוכות בגישה עכשית על אנתרופולוגיה חברתית. הוא גם יוזם פרויקטים המתמקדים בקבוצות שונות באוכלוסייה, במיוחד נשים וילדים מאוכלוסיות מוחלשות. תערוכות אלו משקפות את ההתפתחות והשינויים בחברה כיום.
דוגמאות לכמה מהתערוכות המתחלפות
תערוכות מקוונות.
המוזיאון מארגן תערוכות מקוונות אודות אירועים היסטוריים כדי להנגיש את חומרי המוזיאון לכולם. התערוכה "מוכרי הרחוב" למשל, מספרת את סיפורי חיי היומיום של מוכרי הרחוב בהאנוי.
תערוכות ניידות.
תערוכות ניידות מתקיימות לעיתים קרובות במחוזות שונים במדינה. קהל היעד של התערוכות מורכב מאיגודי נשים מקומיים, אוניברסיטאות, ובתי ספר.
חינוך.
מתוך רצון לקרב את המוזיאון לקהל, המוזיאון מציע מגוון פעילויות חינוכיות ותוכניות לציבור הרחב, ופתח את חדר הפעילות לילדים בשנת 2010 המיועד לילדי בתי הספר בגילאי 7 עד 15. חדר הזה מעניק לילדים הזדמנות לבטא את היצירתיות שלהם, לחקור, להביע את עצמם, להציג, ולשפר את כישורי הקריאה וכתיבה באמצעות פעילויות כמו הכנת כובעים חרוטים העשויים מעלי דקל או לבישת תלבושות מסורתיות של קבוצות האתניות השונות בווייטנאם.
פרסים.
בשנת 2012 דורג המוזיאון על ידי אתר TripAdvisor כ"אחת האטרקציות הטובות ביותר בהאנוי".
בשנת 2013 המשיך TripAdvisor לכלול את המוזיאון ברשימת 25 המוזיאונים המובילים באסיה.
בשנת 2014, מוזיאון הנשים הווייטנאמיות דורג על ידי TripAdvisor במקום שלישי מתוך "94 האטרקציות הטובות ביותר בהאנוי".
סנאי ניגר
סנאי ניגר או סנאי שועלי (שם מדעי: Sciurus niger) הוא מין של סנאי ממשפחת הסנאיים החי ביערות ממוזגים לאורך מזרח ארצות הברית ודרום-מזרח קנדה וכן בקצה הצפוני של מקסיקו, אם כי הוא מצוי גם בחלק קטן ממערב אמריקה. הוא הגדול שבסנאים של אמריקה הצפונית. קל לבלבל בין מין זה לסנאים דומים כמו סנאי אדום אמריקני או סנאי אפור.
סנאי זה מגיע לאורך 45–70 ס"מ, בעל זנב באורך 20–33 ס"מ ומשקלו מגיע ל-500 עד 1,000 גרם בממוצע. אין הבדלי גדלים בין הזכרים לנקבות, אך הפרטים המערביים נוטים להיות קטנים יותר. סנאי זה בעל גוונים כתומים וחומים בהירים, מעט אפורים לאורך הפרווה והוא בעל זנב שעיר וארוך כמו של שועל. החלק התחתון של הגוף כתום והפנים כתומות עם שפתיים אפורות ואף ועיניים שחורים. לעיתים נולדים סנאים שחורים לגמרי או לבקנים.
הסנאי הוא שוכן עצים אך לעיתים הוא יורד אל הקרקע, באזורים בהם מצויים פחות טורפים. בדרך כלל הוא חי ביערות של עצים גדולים ורחבים כמו אלון, אורן, פקאן, היקורי ואגוז מלך, שאת אגוזיהם הוא אוכל. הסנאי הצליח להגיע למדינות המישורים הגדולים כמו קנזס, בעיקר בזכות נטיעות של עצי צפצפה לאורכם.
הסנאי ניזון ממגוון מזונות מהחי ומהצומח, בין השאר מאגוזים, ניצנים, פקעות, פירות, פירות יער, נבטים, פטריות, חרקים, ביצים וציפורים קטנות. הוא ניזון גם מגידולים חקלאיים כמו תירס וממייפל.
לרוב הסנאים הם פעילי יום והם לא טריטוריאליים, המאפשרים לסנאים שונים לבקר במאורתם שבעצים, בה הם ישנים בחורף.
סנאי שועלי
יהושע ורבין
יהושע ורבין (1911 – 1994) היה ראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל בשנים 1962–1966.
ביוגרפיה.
ורבין נולד ברוסיה ליוסף ורבין בשנת 1911. הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1913.
בשנת 1929 הוא סיים את לימודיו במקוה ישראל והצטרף להגנה. במאורעות תרפ"ט עלה לדרגת מפקד כיתה. בשנת 1936 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה, ועסק בהדרכת מתנדבי ההגנה באזור ראשון לציון, באר יעקב ורחובות.
בשנת 1940 נתמנה למפקד אזור בן שמן, ובשנת 1941 למפקד אזור רחובות. במרץ 1947 הוא השתתף בהורדת מעפילי שבתאי לוז'ינסקי אל חוף ניצנים. בניגוד לאחרים, ורבין זוהה על ידי הבריטים כארץ ישראלי, ולכן לא גורש עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
במהלך מלחמת העצמאות היה סגן מפקד חטיבת גבעתי. בדצמבר 1949 הוא מונה למושל הצבאי של מגדל גד (אשקלון), בתפקידו זה הוא ניהל מוניציפלית את העיר, עודד את ההתיישבות היהודית בה. במקביל הוא פעל לעזיבת התושבים הערבים לרצועת עזה, תוצאה שהוא ראה בה את אחד השיאים המרגשים של פעילותו. לקראת סוף יולי 1950 הוא העביר את העיר להנהלה האזרחית.
ורבין עבר לכהן כמושל הצבאי של המשולש, בו נטל חלק בהקמת מועצות מקומיות בטייבה ובאקה אל-גרבייה. בתחילת 1954 היה מושלו הצבאי של הנגב. במהלך 1956 עבר לכהן כמושל הצבאי של הגליל. החל מ-1 בינואר 1962 היה ראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל. והועלה לדרגת אלוף-משנה במאי 1966 הוא סיים את תפקידו והוחלף על ידי אליעזר ליף. ורבין התנגד לביטול הממשל הצבאי וטען שרבים מהערבים לא השלימו עם קיומה של מדינת ישראל. בסוף 1966 פרש מצה"ל. במלחמת ששת הימים הוא גויס למילואים כסגנו של חיים הרצוג, ועסק בהקמת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים במשך מספר חודשים. בתחילת 1968 ארגן פגישה בין מתנחלי חברון, בראשות הרב משה לוינגר, ואלוף הפיקוד עוזי נרקיס, ועודד את המתנחלים לקיים את ליל הסדר בחברון.
במאי 1968 החל לעבוד כעוזר אישי לראש עיריית באר שבע, כדי לרכוש ניסיון לקראת התמודדות על ראשות עיריית רחובות. במקביל עסק בפעילות ציבורית ברחובות, בין השאר כחבר ועדה להקמת תחנה של מד"א ברחובות.
ב-23 בספטמבר 1969 נבחר על ידי סניף מפלגת העבודה ברחובות למועמדה לראשות העיר. בבחירות זכה המערך בשישה נציגים מתוך 15 במועצת העירייה. שמואל רכטמן, נציג גח"ל, שזכתה בחמישה נציגים, הצליח לארגן קואליציה עם המפד"ל, אגודת ישראל ונציג של התימנים, ונבחר לראשות העיר. ורבין חזר לעבודתו בבאר שבע כמנכ"ל החברה לפיתוח של העיר, עד סגירת החברה בשנת 1974. במקביל עמד בראש האופוזיציה בעירית רחובות. לקראת הבחירות בסוף 1973 לא התמודד שוב ואף איחל הצלחה לרכטמן.
סוסליק יפה סטורטוס