רבי מנחם מנדל מורגנשטרן מקוֹצק, מכונה גם השרף מקוצק (ה'תקמ"ז, 1787 – כ"ב בשבט ה'תרי"ט; 27 בינואר 1859) היה מייסדה של חסידות קוצק, ואחד הבולטים באדמו"רי החסידות בימיו. התפרסם בגישתו האליטיסטית, בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה, ובחתירה קיצונית לאמת.
קורות חייו.
נולד בגוריי שבמחוז לובלין שבפולין. אביו, רבי יהודה לייבוש, היה מתנגד. סבו של רבי לייבוש מצד אמו היה רבי דוד היילפרין אב"ד אוסטראה ואיזיאסלב מברודי, תלמיד הבעש"ט. בצעירותו נשלח לזמושץ', לישיבתו של הרב יוסף הוכגלרנטר שם בלט בלמדנותו ובהתמדתו ונקרא 'העילוי מגוריי'. כשהיה בן 15 נסע עם מלמד תינוקות שנשלח אליו על ידי החוזה מלובלין והתחיל להתקרב לחסידות. בגיל עשרים (תקס"ז) (1806) נשא את מרת גליקל, בת אייזיק ניי, מנכבדי העיירה טומשוב. חותנו הבטיח לו נדוניה גדולה ומזונות לכל ימי חייו, החתונה התקיימה בטומשוב והוא קבע מקומו בעיר זו.
לאחר נישואיו למד בבית מדרשו של החוזה מלובלין. שם התקשר לתלמידו של החוזה - רבי יעקב יצחק מפשיסחה (היהודי הקדוש), מייסד חסידות פשיסחה. לאחר פטירת היהודי הקדוש ב - י"ט בתשרי ה'תקע"ד (1813) היה לתלמידו הגדול של ממלא מקומו, רבי שמחה בונים מפשיסחה.
ב - י"ב באלול ה'תקפ"ז, (1827) נפטר רבי שמחה בונים ורוב חסידיו בחרו ברבי מנחם מנדל למנהיגם. תחילה התיישבו רבי מנחם מנדל וחסידיו בעיירה טומשוב, אולם לאחר מכן, בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) בעקבות חילוקי דעות והבדלי מנהגים עם רבי יוסף מיאריטשוב וחסידיו, קבע מקומו בקוצק.
ב - תקצ"א (1830) תמך במרד הפולני יחד עם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר. יש הטוענים כי עקב כך נאלץ לברוח לברודי שהייתה תחת שלטון אוסטריה, ומחשש שיאסר החליף את שם משפחתו מהלפרין למורגנשטרן. אולם אחרים שוללים זאת בחודש מנחם אב תקצ"ז ( 1837) נפטרה זוגתו הרבנית גליקל ונקברה בבית הקברות בעיר ווארקא. בתחילת שנת תקצ"ח (1837) נשא בזווג שני עם הרבנית חיה בת רבי משה ליפשיץ (חלפן), אחות אשת רבי יצחק מאיר אלטר מגור. בשנים ה'תרי"ג (1852) - ה'תרט"ז (1855) השיא את צאצאיו מהזווג השני כאשר החופות והטישים נערכו בחצר ביתו בהשתתפות קהל חסידים גדול.
בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) בתחילת הטיש השמיע מתורתו על המדרש בבראשית רבה 'ויעתר יצחק זה חותר מבפנים וזה חותר מבחוץ' התעלף וחלה מאוד, ומצבו היה קשה במשך כתשעה חודשים. בסוכות ת"ר החלים וחזר לערוך טישים.לאחר שנים נפוצה שמועה שהרבי מקוצק התפרץ באחד מלילות השבת, ואמר דברי כפירה או חילל את השבת. אולם לפי עדות רבי אלעזר מפולטוסק מגדולי חסידי קוצק שהיה שם בליל השבת, וטיפל ברבי מקוצק שהתעלף ולפי מחקרו של Moris Faierstein וכן לפי מחקר דייוויד ביאלה ואחרים Hasidism: A New History ככל הנראה שמועות מאוחרות אלה כלל אינן מבוססות.
רבי מנחם מנדל נפטר בכ"ב בשבט ה'תרי"ט (1859) ונטמן באהל בבית הקברות בקוצק. לפני פטירתו אמר: . בהלווייתו הספיד אותו תלמידו הקרוב רבי יצחק מאיר אלתר מגור בשבע מילות הפסוק . לאחר פטירתו קיבלו רוב החסידים, ובהם בניו וחתניו את הנהגתו של רבי יצחק מאיר אלטר מגור, ומיעוטם נשארו בקוצק אצל בנו רבי דוד.
פרשת איזביצא.
בשמחת תורה ה'ת"ר (1839) לאחר תקופת מתיחות קשה, עזב את החצר תלמידו רבי מרדכי יוסף ליינר (האדמו"ר מאיזביצה), עם קבוצת חסידים, בימים לפני הפרישה פרצה מחלוקת עם גדולי תלמידים שהיו עוד בפשיסחא ובראשם רבי חנוך העניך לוין האדמו"ר מאלכסנדר אשר חשדו ברבי מרדכי יוסף שמתנהג כאדמו"ר והחלו לרדוף אתו ואת חבורתו, המחלוקת הלכה וגברה ועברה בירושה מדור לדור. קיימות מספר השערות לסיבת עזיבתו את חצר קוצק. לפי גרסה אחת הדבר נובע ממחלוקת על אודות היחס הראוי כלפי המוני החסידים שהחלו לגדוש את קוצק שחלקם התקרבו גם לרבי מרדכי יוסף. האחרון סבר כי יש לקרבם ולא לנהוג בתובענות מקצינה שתותיר רק את יחידי הסגולה. עם הזמן התפתחה סביבו 'אדמו"רות', למורת רוחו של הרבי מקוצק.
רבים מהחסידים שדבקו בתחילה ברבי מרדכי יוסף חזרו למקור מחצבתם ובקשו את סליחת הרבי מקוצק וכאשר נכנס החסיד רבי הלל בארנובר שחזר מאיזביצא לקבלת שלום, שאל אותו הרבי מקוצק בקול, "מורא רבך כמורא שמים, האם יש שני שמים"
באותה עת, מסיבות לא ברורות (השערות תלו זאת במתח עם הרבי מאיזביצה או במשבר רוחני עקב ציפיות משיחיות), הפסיק הרבי מקוצק כמעט לחלוטין את הקשר עם חסידיו, והסתגר בביתו במשך 20 שנה עד פטירתו. רק מקורבים מעטים הורשו להיכנס אל חדרו. למרות זאת, המשיכו חסידים רבים להגיע לקוצק.
בעקבות שמועות הכזב שהפיצו מתנגדי דרכו של הרבי מקוצק על 'הסתגרותו' כתב רבי יצחק מאיר אלתר מגור מכתב חריף בתאריך כ"ז באדר ראשון שנת ה'ת"ר (1840) כחמשה חודשים לאחר פרישת רבי מרדכי יוסף, לידידו רבי אלעזר מפולטוסק מגדולי חסידי קוצק המזים את השמועות על ההסתגרות וכותב שיצאו מ'זדים ארורים'.
תורתו.
הרבי מקוצק לא השאיר אחריו כתבים או ספרים מודפסים. על פי המסופר, שרף קודם פטירתו את כל כתביו, אולם נינו רבי יצחק זליג מורגנשטרן ואחרים טוענים שלא כתב כלל. פורסם ממנו מכתב לרבי יצחק מאיר אלתר מגור מתאריך כ"ג בשבט תקפ"ח (1828). נכדו, רבי ישראל מפילוב, הסביר שאביו וסבו לא השאירו אחריהם חידושים כיוון שאת כל כוחם השקיעו בהעמדת תלמידים. בתחילת הנהגתו אמר לתלמידיו שילמד עמהם כרשב"י בדורו ש"י עגנון כתב: סיפר לי הרב ר' חנוך בורנשטיין, רב אחד בא אצל זקנו הגאון אגלי טל חתנו של הרב ר' מנחם מקוצק ואמר לו שהוא מחבר ספר על קוצק וביקש ממנו שיספר לו קצת דברים על קוצק. גער בו אותו גאון, אמר, מקוצק נשתיירו ספרים חיים, ולא נענה לו.
במשך השנים יצאו ספרים שנכתבו על ידי נכדיו ניניו ותלמידיו בהם מובאות אמרותיו ששמעו ממנו או על פי עדות שומעיהן. הספרים הראשונים שיצאו הם 'רמתים צופים' שחיבר תלמידו רבי שמואל משינאווא והודפס בשנת ה'תרמ"א (1881). והספר 'מדרש משה' שחיבר נינו האדמו"ר רבי משה מרדכי מפילוב ונדפס בשנת ה'תרס"ז (1906). אמרות רבות עם ביאורים נמצאות בספר 'שם משמואל', שחיבר נכדו האדמו"ר השני לחסידות סוכאטשוב, רבי שמואל בורנשטיין שיצא לאור בשנת ה'תרפ"ז (1926), אמרות נוספות רבות מובאות בספרי אדמור"י בית גור 'שפת אמת' 'אמרי אמת' 'בית ישראל' 'לב שמחה' ו'פני מנחם' ובספרי תלמידים נוספים, 'נפלאות חדשות' ו'ליקוטים חדשים' שכתב רבי יחיאל משה אב"ד יאדימאווע שיצא לאור בשנת ה'תרנ"ז (1896), 'יד אבי שלום' שכתב רבי מאיר צבי שו"ב בזאמושטץ שיצא לאור בשנת ה'תרמ"ב (1882), 'ומקדש מעט'
שכתב רבי אהרון ואלדן (וואלדען) שיצא לאור בשנת ה'תר"ן (1890).
ספר ליקוטים ראשון שיצא וכולל ליקוט של אמרות רבות הוא 'אוהל תורה', שנדפס בלובלין בשנת ה'תרס"ט 1909 על ידי הרב אליעזר ציגלמן. ספר נוסף שכולל 900 אמרות הוא הספר 'אמת ואמונה', שיצא לאור לראשונה בשנת ה'ת"ש 1940 על ידי רבי ישראל ארטן שעוד הכיר אחדים מגדולי חסידי קוצק שמע מפיהם וזכה לברכתו של רבי אברהם מרדכי אלתר מגור. את תורתו ליקטו גם הספרים 'עמוד האמת' 'אמת מקאצק תצמח' 'להבות קודש'.
תפילתו.
הרבי מקוצק מנהגו היה להתפלל בחדר הסמוך לבית המדרש ולא עם הקהל. בקוצק לא היו סובלים שום תנועות בתפילה, ולא ברעש ורעם ואמר, באנשי נינוה כתוב (יונה ג.ח) ויקראו אל אלקים בחזקה, 'זאת עבודת ה' של איכרים' ומספר חתנו האדמו"ר מסוכטשוב בהיותו חולה נצטוה מהרבי מקוצק להתפלל בראש השנה ויום כיפור עמו בחדרו המיוחד שעל יד בית המדרש הגדול, ולא היה רואה שום תנועה והתפעלות בכל התפילה, אלא פניו היו בוערות כלפידים וכמלאך ה' נורא מאד. ומעיד תלמידו רבי שמואל משינאווא, 'לא האריך בתפילה יותר מחצי שעה בחול, ורק בשבת ויום טוב יותר. ואחר התפילה נהפך לאיש אחר וכאילו בא מעולם אחר, עד שלא הכיר את אנשי שלומו ומשמשיו, עד שהניח דעתו מתפילתו'
הגותו.
תפיסתו של ר' מנחם מנדל הייתה רדיקלית, טוטאלית וקיצונית; הוא שנא את הבינוניות, כאמרתו: רק סוסים הולכים באמצע הרחוב, בני אדם הולכים בקצוות , תבע מחסידיו לבקש את האמת באופן חסר פשרות, אף מתוך התנגשות עם החברה הסובבת.אמרה נוספת המשקפת גישה זו; "מה לי עם כל אלפי החסידים, די לי בשלוש מאות צעירים שיחבשו עלה כרוב לראשם ויחגרו חבל מקש למתנם, יעלו עמי על הגגות, ונצעקה יחדיו; לה' הארץ ומלואה.
גישתו הייתה חריגה בקרב החסידים. בעוד שרוב מובילי החסידות הדגישו את אהבת ישראל, את החדווה והשמחה ואת מידת הרחמים, הרי שהאדמו"ר ר' מנחם מנדל שם דגש על קונפליקט שעל האדם לקיים עם עצמו במטרה להגיע לחקר האמת וכן על מסירות מוחלטת של תלמיד לרבו ועל ציות מוחלט לדברי הרב, בבחינת "כזה ראה וקדש".