הנסיך אלברט מת ממחלת הטיפוס ב-14 בדצמבר 1861, כנראה בשל היגיינה גרועה בטירת וינדזור. מותו מוטט את ויקטוריה, שהתאבלה ולבשה שחורים בשארית ימיה. לאחר התאלמנותה, פרשה כמעט לגמרי מהחיים הציבוריים, מיעטה להגיע ללונדון, ואף כונתה "אלמנת וינדזור". היא האשימה את בנה אלברט אדוארד במות בעלה, משום שהאמינה כי חלה כשביקר אצל הנסיך הצעיר בקיימברידג', כדי לנזוף בו על התנהגותו הבלתי נאותה.
בידודה של ויקטוריה מהציבור פגע בתדמית המלוכה הבריטית, והגביר מאוד את האהדה לתנועה הרפובליקנית. היא בילתה את כל זמנה בבתיה שמחוץ ללונדון, בטירת בלמורל שבסקוטלנד, בבית אוסבורן שבאי וייט ובטירת וינדזור.
מאבקים פוליטיים.
הנסיך אלברט התעניין מאוד בהתפתחויות שהביאה עימה המודרניות, ובעיקר בחידושים טכנולוגיים ובמהפכה התעשייתית. ויקטוריה רצתה להמשיך את מורשת המודרניזציה של אלברט, וימי שלטונה נחשבים לעידן של התחדשות. בשנים 1868–1880, במהלך המאבק על ראשות הממשלה בין ויליאם יוארט גלאדסטון הליברלי לבנג'מין דיזראלי השמרני, תמכה ויקטוריה בד'יזראלי. היא גם העניקה לו תואר אצולה, לאחר שביוזמתו הוכתרה ב-1876 לקיסרית הודו. בימי כהונתו של ד'יזראלי סיפחה בריטניה עוד מושבות לשלטונה, והייתה לאימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה. ד'יזראלי גם החזיר את עטרת המלוכה והכנסייה לתפארתה. לעומתו גלאדסטון היה ליברלי, ודגל בשחרור המושבות ובהענקת שלטון עצמי לאירלנד. לאחר מות ד'יזראלי התחדש המאבק בין גלאדסטון למרקיז סולסברי (בשנים 1880–1895), וויקטוריה תמכה בסולסברי השמרן.
יובל הזהב.
בשנת 1887 חגגה ויקטוריה את יובל הזהב שלה, 50 שנות שלטונה. האירוע נחגג בנשף מפואר שאליו הוזמנו 50 ממלכי אירופה ומנסיכיה. למחרת חגג עִמה העם הבריטי בתהלוכה מפוארת שטרם נראתה כמותה במאל הלונדוני: המלכה-הקיסרית, בכרכרת הזהב, מלכי אירופה והעולם – מי על סוס ומי בכרכרה – וכן נציגות מרהיבה של כל המושבות.
יובל היהלום.
ב-22 בספטמבר 1896 עברה ויקטוריה את המלך ג'ורג' השלישי כמונרך ששלט במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה הבריטית. המלכה ביקשה שהחגיגות לציון מאורע זה יידחו בשנה, כדי שיחפפו לחגיגות שישים שנות שלטונה. לחגיגות אלו, יובל היהלום, הוזמנו כל ראשי הממשלות של חבר העמים הבריטי, ובמהלכן צעדו לפני ויקטוריה חיילים מכל המושבות, כולל מנהיגים מהודו הבריטית, שהביעו כבוד למלכה שהייתה גם קיסרית הודו.
מותה.
במשך כל שנות אלמנותה בילתה ויקטוריה את תקופת חג המולד בבית אוסבורן שבאי וייט, שם נפטרה משבץ מוחי ב-22 בינואר 1901 בגיל 81. בעת מותה היו לצדה בנה, שעתיד היה להפוך למלך אדוארד השביעי, ונכדה הבכור, וילהלם השני, קיסר גרמניה. לפי בקשתה הניחו בניה את גופתה בארון הקבורה כשהיא לבושה בשמלה לבנה (המלכה לא לבשה לבן במשך 40 שנה, מאז מות הנסיך אלברט) ובהינומת החתונה שלה. לווייתה נערכה ב-2 בפברואר, והיא נקברה לצד הנסיך אלברט בגני פרוגמור שבטירת וינדזור. בשל שנאתה ללוויות שחורות, לבשה לונדון לכבודה בעת מותה צבעי סגול ולבן.
ירושת המלוכה.
מותה של ויקטוריה שם קץ לשלטונו בן 187 השנים של בית הנובר בבריטניה. הואיל ובעלה היה שייך לבית סקסה-קובורג-גותה, יורשה, אדוארד השביעי, היה המונרך הבריטי הראשון משושלת זו.
מורשתה התרבותית והחברתית.
עידן שלטונה של ויקטוריה היה עידן המהפכה התעשייתית, על כל השפעותיה על החברה, בעיקר העיור המהיר והחרפת הבדלי המעמדות. תקופה זו תוארה בכתביו של צ'ארלס דיקנס, שכתב באותה עת. באותה תקופה, ובמידה רבה בהשראתה של המלכה ויקטוריה, נוצר מה שכונה בדורות הבאים "מוסר ויקטוריאני", שעיקרו נאמנות לערכים פוריטניים (במשפחה) וקפיטליסטיים (בחיי החברה).
צאצאיה.
לוויקטוריה ואלברט נולדו תשעה ילדים:
הזוג המלכותי השיא את ילדיו בצורה מחושבת לבני משפחות אצולה ברחבי אירופה, דפוס שהעניק לוויקטוריה את הכינוי "הסבתא של אירופה". כל חברי משפחות המלוכה האירופיות כיום מלבד שושלת המלוכה ההולנדית והנסיכים-שותפים של אנדורה הם צאצאים רחוקים של ויקטוריה. שושלת המלוכה של בלגיה אינה צאצאית של המלכה ויקטוריה אבל היא קרובת משפחה של המלכה מכיוון שמלך הבלגים הראשון, לאופולד הראשון, מלך בלגיה, היה דוד שלה. עם צאצאיה שמלכו או מולכים עדיין במדינות אירופה נמנים אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו (שניהם חימשים של ויקטוריה); האראלד החמישי, מלך נורווגיה; קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה; מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק; קונסטנטינוס השני, מלך יוון (ואחותו סופיה, מלכת ספרד); חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד; ומיכאי הראשון, מלך רומניה. גם הטוענים לכתר של סרביה, רוסיה, פרוסיה, גרמניה וצרפת הם צאצאיה של ויקטוריה.
"המחלה המלכותית".
ויקטוריה הייתה נשאית של הגן הגורם למחלת ההמופיליה, שאותו העבירה לרבים מצאצאיה, ובשל כך קיבלה המחלה את הכינוי "המחלה המלכותית". לא ידוע על מקרים של המופיליה במשפחות מלוכה לפני ויקטוריה, ועדיין לא ברור כיצד הגיע הגן למשפחתה. גם בנותיה אליס וביאטריס היו נשאיות של המחלה, אך היחיד שחלה במחלה היה בנה השמיני, הנסיך לאופולד.
מורשתה של המלכה ויקטוריה.
תקופת שלטונה של ויקטוריה סימנה את המעבר ההדרגתי למונרכיה החוקתית הבריטית המודרנית. סדרת חוקים שהתקבלו במאה ה-19 הגבירו את כוחו של בית הנבחרים על חשבון כוחם של בית הלורדים והמלכה, ותפקיד המונרך הבריטי הפך ליותר ויותר סמלי ופחות מעשי.
מאחר ששלטונה של ויקטוריה היה סמלי יותר מאשר פוליטי, היא שמה דגש על נושאי המוסר וערכי המשפחה, בניגוד לשערוריות המיניות, הכספיות והאישיות שהיו קשורות למלכים הקודמים מבית הנובר, שהורידו את ערכה של המונרכיה הבריטית. שלטונה של ויקטוריה יצר את הרעיון הבריטי של "מונרכיה משפחתית", שאיתו יכול היה המעמד הבינוני המתפתח להזדהות.
מבחינה בינלאומית ויקטוריה הייתה דמות חשובה ביותר, לא רק כשליטת האימפריה החזקה בעולם, אלא גם דרך קשרי משפחה בינה לבין משפחות המלוכה האירופיות האחרות, שאותם יצרה דרך נישואים מחושבים של ילדיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה היו כל המונרכים של המדינות שנלחמו אחת בשנייה נכדיה של ויקטוריה או נשואים לאחד מנכדיה.
מקומות רבים ברחבי העולם קרויים על שם ויקטוריה: שתי מדינות באוסטרליה (ויקטוריה (אוסטרליה) וקווינסלנד); שתי בירות קנדיות ויקטוריה (בקולומביה הבריטית) ורג'ינה (בססקצ'ואן); ויקטוריה, בירת איי סיישל; אגם ויקטוריה ומפלי ויקטוריה באפריקה, ועוד.
הרשל גורדון לואיס
הרשל גורדון לואיס (; 15 ביוני 1929 - 26 בספטמבר 2016), היה במאי ומפיק קולנוע אמריקאי, מהמוכרים ביותר בז'אנר סרטי הטראש הפרובוקטיבי והשנוי במחלוקת, הוא ה"סנדק" של ז'אנר סרטי הגור (Gore) ונחשב לאחד האקספלויטרים הגדולים בתולדות הקולנוע.
האופורטיוניזם חסר הבושה של לואיס וחיפושו המתמיד והבלתי נלאה אחר הכסף הגדול, לא משנה היכן ימצא, קנו לו מקום של כבוד בפנתאון תרבות הטראש העולמית. במשך 10 השנים הקצרות בהן עסק בקולנוע, יצר לואיס ז'אנרים ותת-ז'אנרים "נחותים" למכביר, מתוך ניסיון עיקש להביא את הדבר הבא לשוק ולעשות את המכה הגדולה. התוצאה הייתה לרוב יצירות שנויות במחלוקת ששברו חוקים וגבולות בתחום הטעם הרע, זעזעו את הצופים והפכו במהרה ליצירות קאלט.
מהאקדמיה לקולנוע המדמם.
לואיס, יליד 1929, החל את דרכו כפרופסור צעיר לספרות אנגלית (צעיר כל כך, שהוא טוען שרוב הסטודנטים בכיתות שלימד היו מבוגרים ממנו). אולם מהר מאוד הובילו הכישרונות הטבעיים את הרשל הצעיר לעולם הפרסום והטלוויזיה.
אחרי שהתאכזב מהפוטנציאל הכלכלי של תחום הטלוויזיה, החליט לואיס בעצתו של מפיק סרטי הטראש האגדי דייוויד פרידמן, לעבור לעשיית סרטים באורך מלא. לאחר שהתוודע לסרטי הסופטקור המהפכניים של ראס מאייר, החל לואיס את דרכו כבמאי בז'אנר ה- Nudie, סרטי סופטקור עלילתיים או פסאודו-חינוכיים שהתרכזו בעולם מחנות הנודיסטים והשתמשו באלו כתירוץ להצגת ערום, שלא היה עד אז נפוץ בקולנוע. בתחילת שנות ה-60 הפיקו פרידמן ולואיס כ-30 סרטים ב-3 שנים מז'אנר הנודי.
לקראת אמצע שנות השישים הוצף שוק סרטי הנודי וז'אנר הסקספלוייטיישן (Sexploitation) במתחרים שהיו מוכנים לקצץ בעלויות ולשבור את השוק. לואיס חיפש כיוונים קולנועיים חדשים ורווחיים יותר להשקיע בהם את מרצו. חיפושו הסתיים בהארה ששינתה לעד את פני הקולנוע.
לילה אחד, כשהוא צופה בטלוויזיה בגנגסטר הנופל על הקרקע לאחר שנורה למוות, הרגיש לואיס תחושת אכזבה עמוקה כשהלה פשוט עצם עיניו ונפח נשמתו. "זה לא מספיק", אמר, "הבחור הזה צריך להשפריץ דם כמו גייזר". ז'אנר חדש נולד, ז'אנר ה- גור.
סרטיו של לואיס.
הסרט הבא של לואיס, (Bloodfeast (1963, נחשב לסרט ה- gore הראשון בהיסטוריה. במרכז הסרט עומד קוסם העוסק במאגיה מצרית קדומה, ומבשל חלקי גוף של נשים כהכנה לטקס מאגי שמטרתו להקים לחיים אלה קדומה. המשחק היה גרוע והצילום סטטי, אבל היה שם הרבה דימום והסרט הפך להצלחה מסחרית גדולה בהתחשב בתקציב הנמוך (24,500$).