יצא בגלוי כנגד השלטון הסנדיניסטי בשנות השמונים, ועל כך נרדף ואף נאסר לפרק זמן קצר, והחברה המצליחה למוצרי חקלאות שבבעלותו הולאמה.
בין ינואר 1996 לינואר 2002 כיהן בולאניוס כסגן הנשיא תחת ארנולדו אַלֶמאן. ב-6 בינואר 2002 ניצח ברוב גדול (56.3%) בבחירות לנשיאות את יריבו, הסנדיניסט דניאל אורטגה, ונכנס לתפקידו ב-10 בינואר 2002. הוא התמודד מטעם המפלגה הליברלית החוקתית. (בקיצור המפלגה הליברלית, ספרדית: Partido Liberal Constitucionalista, PLC).
בתחילת כהונתו הוביל קמפיין נגד השחיתות שהופנה בעיקר נגד קודמו בתפקיד, מנהיג המפלגה הליברלית, אלמאן. אלמאן הועמד לדין ונידון בדצמבר 2003 ל-20 שנות מאסר על עבירות שחיתות, אירוע ראוי לציון בניקרגואה, שהפוליטיקה שלה אינה מצטיינת בשקיפות שלטונית ובמאבק בשחיתות.
המסע נגד השחיתות הביא לבידודו הפוליטי של בולאניוס כיוון שמפלגתו, שהתנגדה למהלכים נגד מנהיגהּ אלמאן, התייצבה כנגדו. בולאניוס פיצל אותה והקים יחד עם פורשים ממפלגות אחרות את מפלגת "הברית למען הרפובליקה" (Alianza por la República - APRE). במצב שנוצר התקשה בולאניוס למשול עקב מאבקי כוח בין הרשויות, ונטייתם של פוליטיקאים לנהוג לפי אינטרס מפלגתי צר. הוא התלונן על כך שבית הנבחרים מכשיל יוזמות ממשלתיות בתחום התשתית, שנחוצות מאוד לניקרגואה, מטעמים פוליטיים אישיים.
באוקטובר 2005 חברו יחדיו היריבים המושבעים, המפלגה הליברלית מימין והחזית הסנדיניסטית משמאל, כדי להדיח את בולאניוס. אך בלחץ ארצות הברית, שאיימה לבטל את הסיוע למדינה, נמנעה הדחתו ונקבע שלא יהיו שינויים בחוקה למשך שנה. במקביל, הועבר הסכם הסחר המכונה CAFTA להפחתת מכסים ומכשולי סחר במרכז אמריקה.
החוקה בניקרגואה מגבילה את הנשיא לתקופת כהונה אחת, ולכן לא יכול היה בולאניוס להתמודד שוב. הוא המשיך בפעילות פוליטית כציר באספה הלאומית, באופוזיציה לנשיא אורטגה. באופן אירוני, שינויים חוקתיים שנעשו על ידי הברית בין הליברלים והסנדיניסטים (שהונהגו על ידי אורטגה) נגד בולאניוס בתקופת כהונתו, חיזקו את האספה הלאומית ויכולתה להשפיע על המדיניות, והחלישו את כוחו של הנשיא.
בולאניוס נפטר ב-14 ביוני 2021.
הקרב על ברלין
הקרב על ברלין היה אחת המערכות האחרונות, שהתנהלו ב של מלחמת העולם השנייה, והמתקפה האחרונה של הצבא האדום במסגרת המלחמה נגד גרמניה. הקרב החל ביום 16 באפריל 1945 והסתיים ביום 8 במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית. במסגרת המערכה השתלט הצבא הסובייטי, על רוב השטח, שנכלל מאוחר יותר בתחומי גרמניה המזרחית (אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה), כולל העיר ברלין, בירת הרייך השלישי. הכוחות הנאציים, שעמדו מול הצבא האדום, הפגינו התנגדות עיקשת וקנאית, והסבו אבדות כבדות לשלוש קבוצות הארמיות הסובייטיות, שנטלו חלק במערכה. יש לציין שלפי כמה מקורות בקרב על ברלין לצבא האדום היו 2,500,000 חיילים, אך למען האמת זה היה מספר החיילים במערכה ההתקפית על ברלין, בקרב ברלין עצמו הפעילו הסובייטים בין 500,000 ל 843,000 חיילים.
רקע.
ביום 12 בינואר 1945 פתחו הסובייטים במתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים בפרוסיה המזרחית ובפולין, שנודעה בשם מבצע ויסלה-אודר. עיתוי המבצע ומיקומו הפתיעו כליל את הפיקוד הגרמני. קצב ההתקדמות הסובייטית היה מהיר מאוד, ולא איפשר לצבא הגרמני להתארגן מחדש. עד סוף החודש הגיעו כוחות החלוץ של החזית הבלארוסית הראשונה אל הנהר אודר, כ-60 ק"מ בלבד מזרחית לברלין, אך הפיקוד הסובייטי העליון החליט להימנע מניצול ההצלחה לצורך כיבוש בירת הרייך השלישי, מחשש למתקפת נגד גרמנית על האגפים החשופים של כוחותיו המתקדמים. הוא החליט שיש לאבטח את אגפיו לפני שהצבא האדום יוכל להמשיך בהתקדמותו מערבה. שלוש ארמיות גרמניות של קבוצת ארמיות מרכז, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית ובפומרניה, נותקו על ידי הכוחות הסובייטים המתקדמים, ולאחר מכן הושמדו בזו אחר זו. שלוש הארמיות של קבוצת ארמיות A בשטח פולין ספגו אבדות כבדות מאוד במהלך המתקפה הסובייטית, ושרידיהן נסוגו מערבה. עד ראשית חודש אפריל 1945 השלים הצבא האדום את השתלטותו על השטח שממזרח לנהרות אודר ונייסה (כולל שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית), חיסל את הכוחות הגרמניים שנותרו בעורפו, ואף הצליח לכבוש מספר ראשי גשר מעבר לנהר אודר באזור קוסטרין.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד כתוצאה מהאבדות שספג בחודשים הראשונים של שנת 1945, וסבל ממחסור חמור בדלק ובנשק כבד (טנקים ומטוסים). אולם סיפורי הזוועה בדבר התנהגות הצבא הסובייטי כלפי האוכלוסייה האזרחית הגרמנית באזורים שנכבשו על ידו, והפחד מפני גורל החיילים שייפלו בשבי הסובייטי, חיזקו את נחישות החיילים הגרמנים להילחם עד הסוף, כדי למנוע את המשך התקדמות הצבא האדום אל מעבר לנהר אודר, לתוך ליבה של גרמניה.
למרות עצות יועציו, החליט אדולף היטלר להישאר בברלין. הוא שמע ביום 12 באפריל על מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ברדיו ומצב הרוח עלה בפיהררבונקר, בתקווה שגרמניה תינצל מנפילה בידי האויב (כפי שקרה במלחמת שבע השנים).
לסטלין היו שני יעדים מרכזיים לקראת סוף המלחמה - ראשית, לנוע מערבה במהירות הגדולה ביותר כדי להשתלט על חלק גדול ככל האפשר משטח גרמניה, ושנית, לכבוש את ברלין. הוא היה חשדן מאוד ביחס לכוונות ארצות הברית ובריטניה, וחשש שמעצמות המערב ינסו לכבוש את ברלין לפני הצבא האדום, אף שעל פי ההסכמים החשאיים שקבעו את חלוקת גרמניה בין בעלות הברית לאחר תום המלחמה, נכללה העיר באזור השליטה הסובייטי. הוא האיץ, לפיכך, בפיקוד הסובייטי להקדים ככל האפשר את פתיחת המתקפה הסופית לכיבוש ברלין, כדי להבטיח שהצבא האדום הוא שיכבוש את העיר. לכיבוש הבירה הנאצית הייתה חשיבות סמלית ופוליטית גדולה מאוד מבחינת ברית המועצות.
למעצמות המערב היו אמנם תוכניות מגירה לכיבוש ברלין, שכללו, בין השאר, שימוש בכוחות מוצנחים. אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל מכיוון שגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של הכוחות האנגלו-אמריקאים בזירה האירופית, העריך שכיבוש העיר יעלה לכוחותיו בקורבנות רבים. הוא לא היה מוכן לשלם בחיי חייליו תמורת כיבוש ברלין, משום שידע שהעיר אמורה להיכלל באזור ההשפעה הסובייטי לאחר תום המלחמה.
התרומה העיקרית של בעלות הברית המערביות לקרב על ברלין הייתה הפצצות הרבות שהונחתו על העיר במהלך שנת 1945.
ההכנות.
הכנות הגרמנים.
ב-20 במרץ החליף גנרל גוטהרד היינריצי את היינריך הימלר כמפקד קבוצת ארמיות ויסלה. קבוצת הארמיות הוקמה בחופזה בסוף ינואר 1945 לאחר התמוטטות קבוצת ארמיות A, כדי לסתום את הפער שנוצר בינה לבין קבוצת ארמיות מרכז, ולהגן על דרכי הגישה לברלין. בראשית אפריל נערכה קבוצת הארמיות ויסלה על הנהר אודר. היא כללה שתי ארמיות - ארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד גנרל האסו פון מנטויפל, והארמייה התשיעית בפיקוד תאודור בוסה. שתי הארמיות ספגו אבדות כבדות ביותר במהלך המערכה בפולין ובפרוסיה המזרחית (רוב היחידות של ארמיית הפאנצר השלישית הושמדו במערכה על פרוסיה המזרחית), והוקמו מחדש באמצעות תגבורות שהוזרמו מעתודות הצבא הגרמני. חלק ניכר מהיחידות שלהן הורכב מטירונים חסרי ניסיון קרבי, או מחיילים שגויסו מדרגי העורף של הצבא הגרמני. חלק מהדיוויזיות שהוצבו תחת פיקודו של היינריצי (בעיקר דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) היו מאומנות היטב ומצוידות במיטב הציוד הצבאי הגרמני, אך לא מעט יחידות הורכבו מחיילים מבוגרים מאוד, ששירתו במשמר המולדת הגרמני ("פולקסשטורם"), או מחיילים צעירים מאוד, חברי הנוער ההיטלראי ("היטלר יוגנד"), חסרי ניסיון קרבי וציוד לחימה ראוי.
גנרל היינריצי, שנודע כאחד הטקטיקנים ההגנתיים המוכשרים ביותר בצבא הגרמני, החל מיד בהכנת תוכנית המגננה שלו. הוא העריך שהמתקפה הסובייטית העיקרית תונחת מראשי הגשר שמעבר לנהר אודר, שהוחזקו על ידי החזית הבלארוסית הראשונה, בנתיב הקצר והמהיר ביותר לעיר ברלין, ולכן הקים את מערך ההגנה העיקרי שלו על רמת זלו (Seelow Heights), שהשתרעה על פני כ-17 ק"מ מערבית לאודר וכ-45 ק"מ מזרחית לברלין ושלטה על ראשי הגשר הסובייטיים. היינריצי ריכז בגזרה זו את היחידות החזקות ביותר שעמדו לרשותו, והמהנדסים שלו הציפו חלקים מהשטח המישורי הנמוך שבין הרמות לבין האודר (אודרברוך), כדי להקשות על תנועת הכוחות הסובייטיים התוקפים.על רמת זלו נבנו שלוש רצועות הגנה, שכללו תעלות נגד טנקים, עמדות לתותחים נגד טנקים וכן מערכת מסועפת של בונקרים.
מדרום לקבוצת ארמיות ויסלה נערכה ארמיית הפאנצר הרביעית מקבוצת ארמיות מרכז על הנהר נייסה (יובל של נהר האודר), מול כוחות החזית האוקראינית הראשונה, ובנתה מערך הגנה מבוצר על הגדה המערבית של הנהר.
הכנות הסובייטים.
ביום 9 באפריל נפלה קניגסברג לידי הצבא האדום לאחר מצור ממושך. השלמת חיסול כיסי ההתנגדות הגרמניים האחרונים בפרוסיה המזרחית, שחררה את כוחות החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, שרותקו ללחימה באזור זה, להצטרף לשאר כוחות החזית בחזית האודר. כתוצאה מכך יכול היה מרשל גאורגי ז'וקוב, מפקד החזית הבלארוסית הראשונה, לרכז את כוחותיו העיקריים באזור קוסטרין - פרנקפורט על נהר האודר מול העיר ברלין.