העוצבה הוקמה כאגד ארטילרי 214, אגד משימתי במסגרת אוגדה 31. במלחמת ששת הימים כלל האגד בפיקודו של יהודה נאות את גדוד 822, גדוד תותחי M7 פריסט בפיקודו של עודד בונה שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 200 בגזרת סיני. במלחמת יום הכיפורים חמישה גדודים: 3 גדודי תותחים מתנייעים 155 מ"מ, גדוד מכמ"ת 160 מ"מ וגדוד מכמ"ת 120 מ"מ. האגד בפיקודו של יעקב עקנין סיפק סיוע ארטילרי לאוגדה 143 בחזית המצרית. לאחר המלחמה שונה מספר האגד לאגד 7023. בשנים 1978 עד 1981 עברו גדודי האגד הסבה לתומ"תים M-109 "רוכב". ב-1987 שונה מספר האגד לאגד 973. בסוף שנות התשעים עברו יחידות האגד הסבה לתומ"תי "דוהר" וכן נקלט תחת פיקוד האגד גדוד המפקדים של ביסל"ת.
עם פירוק אוגדה 560 בעשור הראשון של המאה ה-21 פורק גם האגד הארטילרי.
אגד ארטילרי 973
חובות
משגב (פירושונים)
אנדרטת ולינגטון
פניקס פארק
מיקאל מדר
מיקאל מדר (בצרפתית: Mickaël Madar; נולד ב-8 במאי 1968) הוא כדורגלן עבר צרפתי-יהודי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן קבוצת קאן מהליגה הצרפתית הרביעית.
קריירה.
מדר התחיל את הקריירה שלו בסושו. לאחר שנתיים הוא עבר ללאוואל ולאחר מכן חזר לסושו. בשנת 1992 הוא עבר לקאן, ובשנת 1994 חתם במונקו. בשנת 1996 הוא חתם בדפורטיבו לה קורוניה, ובאמצע העונה שבר את רגלו. אחרי שהתאושש מפציעתו, מדר עזב את ספרד לטובת אברטון. בשנת 1999 מדר עבר לפריז סן-ז'רמן, ובשנת 2001 הוא חתם בקרטיי. בשנת 2002 פרש ממשחק פעיל.
מדר הבקיע שער אחד ב-3 משחקים במדי נבחרת צרפת והוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 1996.
ב-17 ביולי 2015 התמנה מדר לתפקיד מאמן קבוצת קאן.
פאסט (פירושונים)
פורנייה
פורנייה (בצרפתית: Furnier) הוא שם משפחה.
יוונית יונית
ארקדו-סיפריוט
לפנים מן החומה (סיפור)
לפנים מן החומה הוא סיפור מאת ש"י עגנון שיצא לאור בשנת 1975, ומתאר טיול רגלי של המספר עם ידידתו לאה בירושלים, ובעיקר בעיר העתיקה.
הסיפור פורסם כחמש שנים לאחר פטירתו של עגנון, בכרך הקרוי אף הוא "לפנים מן החומה", על פי כתב יד שנמצא בעזבונו של עגנון, והותקן לדפוס על ידי בתו, אמונה ירון. ירון ציינה שהסיפור "נכתב לפני שחרור העיר העתיקה, בשנים שלא הייתה לנו דריסת רגל לפנים מן החומה".
תמצית הסיפור.
המספר, שפרטים ביוגרפיים אחדים שלו תואמים את הביוגרפיה של עגנון עצמו, מטייל בירושלים שבין החומות יחד עם נערה ששמה לאה. "וכך היינו מהלכים מרובע לרובע ומרחוב לרחוב וממבוי למבוי בין הרחובות העקומים שמתפתלים והולכים ונכנסים זה בתוך זה וזה בתוך זה וחוזרים חלילה, שדרך כניסתם שכחו היאך נכנסו ואינם יודעים היאך לצאת".
במהלך הטיול מרבה המספר לספר ללאה מזכרונותיו, החל מילדותו בחוץ לארץ. הוא מציין "שכבר לפני שבע שמיטות עליתי לירושלים". הוא מאריך בסיפור טיולו ביפו עם אלכסנדרה, ריבה שבאה ממוסקבה לבקר אצל קרוביה ביפו, וטיולו בירושלים עם תמר, ריבה ירושלמית שהייתה נאה וחיננית וצנועה. בתוך שני סיפורים אלה נשזרים סיפורים נוספים על חוויותיו של המספר.
במהלך הטיול השניים מגיעים לנקודה המתוארת: "עמדנו ושתקנו ועמדנו והבטנו על ההר ועל הבניין שבהר. אחר כך העבירה לאה את ידה על עיניה ומחתה את דמעתה ואמרה, כאן עמד ביתנו". לאה ממשיכה ואומרת: "כאן עמד ביתו של אבא". בשלב זה מבין הקורא שמדובר באלגוריה, שבה אביה של לאה הוא הקדוש ברוך הוא והבית הוא בית המקדש, ומכאן שלאה, "שמרגישין את יופיה בלב יותר ממה שרואים בעיניים", היא עם ישראל. ידיעה זו מתחזקת כאשר בהמשך לאה "חזרה ודיברה וסיפרה לי את כבוד הבית ואת כליו ועל משרתיו ועל כל הבאים שהיו באים לבית ועל שמחת אביה על באי הבית ואין צריך לומר בחגים שהיו באים מכל הארץ".
לאחר שטיילו הרבה שכבה לאה לנוח על ספסל אבן, והמספר מתאר: "הטיתי עצמי כלפי פיה ונתתי פי על פיה ונשקתי לה". בסוף הטיול, לאחר שלאה הסתלקה ממנו, משכנע המספר את עצמו שהיה זה חלום: "הפכתי את מעשה היום לחלום חזיון לילה, כאילו כל המוצאות אותי עם בת לווייתי בחלום היו, שהרי אם הלכנו בעיר לפנים מן החומה משמע שעדיין השנים כתיקונן ועדיין הארץ שלימה הייתה ולא נחלקה ירושלים ואדם מישראל יכול להתהלך בארץ לארכה ולרחבה ואינו מתיירא שמא יבואו עליו להורגו."
בשלב זה מפרש המספר את חלומו: "בת לווייתי זו הנשמה. לפנים מן החומה, זה מקום משכנה ומקום חיותה." והוא מוסיף: "בן לווייתה של הנשמה זה הגוף שנעשה נרתיק לנשמה".
פרשנות.
הסיפור כחלום.
באחדים מסיפוריו של עגנון מופיעים חלומות שאותם חולמים גיבורי הסיפור. דוגמאות לכך הם חלומו של הרופא בסיפור "הרופא וגרושתו" וחלומו של הרטמן בסיפור "פנים אחרות". בסיפורים אלה מסופר החלום, אך את פרשנותו משאיר המספר לקורא (ואכן פרשנים רבים טרחו על כך).
בסיפור שלפנינו פועל עגנון אחרת. רק בסוף הסיפור קובע המספר שכל קורותיו קודם לכן היו בגדר חלום: "הפכתי את מעשה היום לחלום חזיון לילה, כאילו כל המוצאות אותי עם בת לווייתי בחלום היו". הוא אינו מסתפק בכך, אלא נותן לקורא את פשר החלום, אך קודם לכך הוא מסתייג: "עשיתי את אשר לא עשיתי עד עתה. הפכתי חלומי לסמל אשר שונא אני לא מכל דבר אשר אשנא". הסתייגות זו אינה מפתיעה את הקורא, שבשלב מוקדם יותר קרא מפי המספר על חברו "שיצא לחוצה לארץ ללמוד תורה אצל פרויד או אצל יונג או אצל אחר מאותם שביקשו לקעקע את חיינו".
אלחנן שילה מציין:
זמנו של הסיפור.
זמנו של הסיפור מערבב בין שתי תקופות: רוב טיולם של המספר ולאה בעיר העתיקה מתרחש בתקופת המנדט, כפי שנאמר במפורש בסיפור: "אי אתה יודע מה נעשה בארץ. הולך לו יהודי לתומו פוגע בו כדור של בעלי הכנופיות והרי הוא נופל מת, וממשלת המנדט רואה ושותקת כדרכה", אך לקראת סופו חושב המספר: עלתה על דעתי פתאום שאנו יושבים לפנים מן החומה וקרוב לכאן יושב עם אחר שנלחם בנו ומבקש לטרדנו מן העולם, ואם ימצא אותנו איש מהם ייקח אותנו בשבי, או אל אפתח פה לשטן קשה מזה. ראיתי שאנו נמצאים במקום סכנה ואולי בית זה שאנו נמצאים בו בחלקו של האויב הוא" – תיאור זה תואם את מצבה של ירושלים המחולקת, שבו העיר העתיקה הייתה בשליטת ירדן. מובן שראיית הסיפור כולו כחלום מאפשרת ערבוב זמנים זה.
יצחק חנקין
יצחק חנקין (1 בנובמבר 1911 רחובות - 17 בינואר 1995 כפר גלעדי) היה בנו של השומר יחזקאל חנקין. עסק בפעילות ביטחונית כבר מגיל צעיר, תחילה בארגון ההגנה בהמשך במסגרת הפלמ"ח ולבסוף בצה"ל. נכלא למספר שנים על הריגת ערבי במהלך סכסוך קרקעות. הוציא לפועל את נקמת רצח אלכסנדר זייד. הקים את המחלקה הערבית בפלמ"ח ואת יחידת המיעוטים של צה"ל. גר בשנותיו האחרונות בקיבוץ כפר גלעדי.
ביוגרפיה.
יצחק נולד ב-1911 ליחזקאל חנקין ולחיה שרה (לבית בלומין). בתקופת ילדותו נדד אביו ברחבי הארץ לצורך משימות שמירה וממנו ספג חנקין את הרוח הביטחונית. כבר בגיל צעיר עלה צפונה והחל לעסוק בשמירה בגליל ובעמק יזרעאל. במהלך חייו היה מעורב במספר אירועים ביטחוניים משמעותיים.
הריגת הבדואי.
באוגוסט 1935 איבטחו 4 שומרים של חברת "משק" את אנשי קיבוץ גניגר שיצאו לחרוש את אדמתם בקוסקוס טבעון. הארבעה היו חנקין, אריה אברמזון, יוסף דומאי ומרדכי מזרחי. קבוצה של בדואים התנפלה על החורשים, נורו יריות ונהרג אחד הבדואים. חנקין, שהיה הצעיר מביניהם והיחיד שלא היה נשוי באותה תקופה, לקח על עצמו את האחריות להריגה ונדון ל-10 שנות מאסר עם עבודת פרך ואיסור לשאת נשק במשך 15 שנה (כל השאר נדונו לשנתיים מאסר). בעזרת עו"ד יווני בשם נסיב אבקריוס ביי עירער חנקין על גזר דינו בפני בית הדין העליון (בראשות השופט בייקר) אך זה לא התרשם והוסיף לחנקין 6 חודשי מאסר נוספים.
בשנת 1938 (לאחר רצח אלכסנדר זייד) פנתה אלמנת זייד, ציפורה, לעורך הדין אהרון חוטר ישי על מנת שיפעל לשחרור של חנקין. יחד ניסחו פניה לנציב העליון באותה תקופה הרולד מקמייקל על מנת שיבטל את העונש. שנתיים עברו עד שב-1940 הגיע מכתב החנינה וחנקין שוחרר.
נקמת רצח אלכסנדר זייד.
אלכסנדר זייד נרצח בשנת 1938 על ידי בדואים משבט ערב אל חילף. היישוב בארץ ובמיוחד הרשויות הביטחוניות התלבטו רבות האם לבצע נקמת דם הן מהסיבות המוסריות והן בגלל חוסר הידיעה על זהות הרוצח. לאחר שהתברר שהרוצח הוא קאסם אל-טבאש החליטה ההגנה ב-1942 לפעול ושלחה חולית לוחמים (מפלוגה א' של הפלמ"ח) בראשותו של חנקין אל מאהל השבט שם הוצא אל-טבאש להורג.
רצח ארלוזורוב.
בתקופה שחנקין ישב בכלא עכו (1935-1941) הוא היה שותף לתא עם האחים עבדול מג`יד ועבדול חמיד. האחים סיפרו לו שיחד עם עיסא דרוויש רצחו את חיים ארלוזורוב ב-1933. האחים טענו שכשסיפרו את גרסתם קיבלו איומים שיחזרו בהם או שיוצאו להורג. לאחר שיחרורו מהכלא סיפר חנקין את הגרסה הזאת והיא רשומה כאחת הגרסאות לרצח ארלוזורוב.
הקמת המחלקה הערבית.
חנקין גויס לפלמ"ח ב-1941. ב-1942 כינס 12 לוחמי פלמ"ח בח'רייבה (אתר המחצבות הראשונות של מפעל המלט "נשר" בהר הכרמל) והקים את המחלקה הערבית. אנשי המחלקה עבדו באזור חיפה ושהו בכפרי הדרוזים כדי ללמוד את אורחותיהם. בהמשך התאחדו עם אנשי יחידת המסתערבים שהקים ירוחם כהן על בסיס יוצאי המחלקה הסורית, ופעלו כיחידה מאוחדת תחת השם 'מחלקת השחר'.
הקמת היחידה הבדואית.
בשנת 1948 עמד חנקין בראש יחידה בדואית ראשונה שהוקמה במסגרת הפלמ"ח. היחידה נקראה פלהיב (או פלה"ב) והורכבה מבני שבט אל-הייב מהכפר טובא-זנגרייה בהנהגתו של שייך אבו יוסוף (הוא חוסיין איבן מוחמד אל עלי). לאחר מלחמת העצמאות מוזגה היחידה ביחידת המיעוטים של צה"ל.
משפחתו.