התזכורת הכי מוקדמת לקיום המועדון נמצאה ב-1895 אז התקיים המועדון בתור "Thames Ironworks F.C" ("מועדון הכדורגל תמזה עבודות ברזל"), שהייתה קבוצת הכדורגל של חברת הספנות ועבודות הברזל "Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Limited" שהייתה חברת הספנות הגדולה ביותר על גדות נהר התמזה בשנים אלו. הקבוצה הוקמה על ידי דייב טיילור שהיה גם שופט כדורגל, וארנולד הילס שהיה מבעלי החברה. ההודעה על הקמת הקבוצה הייתה באמצעות העיתון "Thames Ironworks Gazette" ביוני 1895. בסיסה של החברה היה בבלאקוול וקאנינג טאון משתי גדות נהר הלי, בנקודה בה הוא פוגש את התמזה. הספינה האחרונה שנבנתה הייתה ספינת מלחמה עבור הצי המלכותי הבריטי, ב-1912 ולאחר מכן החברה נסגרה. הקבוצה של חברת התיקונים לספינות השוכנת קרוב לחברת הבניית ספינות נקראה "Castle Swifts" התאחדה עם קבוצת Ironworks ליצירת קבוצה אחת.
הקבוצה שיחקה באופן חובבני בלבד החל מ-1895, כאשר עובדי החברה מרכיבים את הקבוצה הראשונה: תומאס פרימן היה כבאי שריפות בספינות, וולטר פארקס פקיד בחברה, ג'וני סטיוארט, וולטר טרנטר וג'יימס לינדזי היו יצרני דוודים. שחקנים נוספים שעבדו בחברה היו: ויליאן צ'אפמן, ג'ורג' סייג', פרד צ'מברלין וצ'ארלי דוב, שעבד בתור מסמרר מתחיל בחברה.
הקבוצה זכתה בתואר הגביע הראשון שלה, ה"West Ham Charity Cup" (גביע הצדקה של וסטהאם) ב-1895, ובליגת לונדון (המורכבת מקבוצות לונדוניות מקומיות) ב-1897. ב-1898 הפכה הקבוצה לקבוצה מקצוענית כאשר נכנסה לליגה השנייה של ה"Southern Football League" (תחרות חצי מקצוענית של קבוצות ממחוז דרום והמידלאנדס באנגליה), ועלו לליגה הראשונה כבר בעונה הראשונה. בעונת הבכורה בליגה ראשונה זו, סיימה הקבוצה במקום השני מהסוף. בפלייאוף הירידה הראשון שלה נלחמה נגד פולהאם, ניצחה 1–5 ונשארה בליגה הראשונה. המדים הראשונים של הקבוצה היו בצבע כחול כהה מאוד, ובעונות לאחר מכן מ-1897 ועד 1899 שיחקה הקבוצה בשילובים של תכלת.
לאחר חילוקי דעות באשר למצבה הכלכלי של הקבוצה, בתחילת יוני 1900 המועדון "Thames Ironworks F.C" פורק, ובמקומו הוקם ב-5 ביוני 1900 "מועדון הכדורגל וסטהאם יונייטד" ("West Ham United F.C."), כאשר את הקבוצה הראשונה מאמנים סיד קינג ועוזר צ'ארלי פיינטר. מפאת היותה של הקבוצה המקורית "קבוצת עבודה" (של חברת הספנות) היא עד היום מוכרת בכינוי "הפטישים" או "הברזלים" ובסמלה של הקבוצה יש פטישים.
לידתה של וסטהאם יונייטד (1901 - 1961).
וסטהאם יונייטד הצטרפה לליגה המערבית באנגליה בשנת 1901, בזמן שהמשיכה לשחק בליגה האנגלית הדרומית הראשונה. ב-1907 הוכתרה הקבוצה לאלופת בית 1B של הליגה המערבית, ניצחה את פולהאם (אלופת בית 1A), והייתה לאלופת הליגה המערבית באנגליה לעונה זו. בשנים הראשונות שיחקה הקבוצה באצטדיון ה"ממוריאל גראונדס" במחוז פלייסטואו, ניוהאם, לונדון. ב-1904 עברה הקבוצה למגרש בולין גראונד שנמצא באפטון פארק. משחקה הראשון של וסטהאם יונייטד באצטדיונה החדש היה נגד היריבה המרה מילוול (שמקורה בעצמה הוא ב"קבוצת עבודה" מחברת ספנות מתחרה). משחק זה משך כ-10 אלף אוהדים, ונגמר בתוצאה הזכורה 0–3 לוסטהאם המארחת.
בשנת 1919 נכנסה וסטהאם לראשונה למערכת הליגות הארצית הבכירה כששובצה בליגה האנגלית השנייה, משחקה הראשון בליגה זו היה נגד לינקולן סיטי והסתיים בתוצאה 1-1. הקבוצה הצליחה לעלות לליגה האנגלית הראשונה ב-1923, ובאותה עונה גם הצליחה להגיע לגמר גביע ה-FA נגד הבולטון וונדררס שכונה גם "גמר הסוס הלבן", בגמר בו התרחשה מהומה גדולה לפני פתיחת המשחק כיוון שכ-200 אלף אנשים רצו להיכנס לאצטדיון שתכולתו נקבעה על 125 אלף, והוא יכל להתחיל רק באיחור של 45 דקות. במשחק עצמו ניצחה בולטון 0–2. במסגרת הגביע לא הצליחה לשחזר את הצלחתה והישג השיא היה הגעה לחצי הגמר של 1933.
בליגה הקבוצה שמרה על מקומה רוב השנים, עד שב-1932 ירדה לליגה השנייה, והמאמן (ושחקן העבר) סיד קינג, שאימן את הקבוצה במשך כ-32 שנים, פוטר מהקבוצה. לאחר ירידת הליגה, בריאותו של קינג התדרדרה והוא התאבד זמן קצר לאחר שפוטר מהקבוצה. הוא הוחלף על ידי צ'ארלי פיינטר (שהיה עוזרו במשך כל השנים הללו), והמשיך בתפקיד המאמן עד 1950, במשך 480 משחקים. פיינטר הוחלף על ידי טד פנטון והקבוצה דשדשה בליגה השנייה במשך ה-30 השנים הבאות, תוך שהיא מצליחה לעלות לליגה הראשונה רק בשנת 1958.
שנות הזהב (1961 - 1978).
בשנת 1961 מונה המאמן רון גרינווד במקום פנטון, והוביל את הקבוצה לשני תארים משמעותיים: זכייה בגביע ה-FA לעונת 1964, וזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1965, בהנהגתו של אחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון והכדורגל האנגלי, בובי מור. בשנים אלו כיכבו בהרכב נבחרת אנגליה שחקני וסטהאם שהובילו את הנבחרת לזכייה היסטורית במונדיאל 1966: קפטן הקבוצה בוב מור, שהיה גם קפטן הנבחרת, מרטין פיטרס (שהבקיע בגמר) וג'ף הרסט, שהיה השחקן היחידי עד היום שהצליח להבקיע שלישייה בגמר המונדיאל, כולם שחקנים תוצרת מחלקת הנוער של וסטהאם יונייטד. ישנו פסל "האלופים" בדרך בארקינג בצמוד לפאב הבוילן טאברן, המנציח את "שלושת הבנים" של וסטהאם שסייעו לזכייה ההיסטורית של הנבחרת האנגלית בגביע העולם של 1966.
בשנת 1975 זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע ה-FA אחרי שניצחה 0–2 את פולהאם בגמר.
אחרי התחלה לא טובה של הקבוצה בעונת 1974/1975, גרינווד הפך את עצמו להיות הג'נרל מנג'ר במועדון, ללא ידיעת ההנהלה, ומינה את עוזרו ג'ון לייל למאמן הקבוצה. מהלך זה התברר כהצלחה גדולה מאוד כאשר הקבוצה הבקיעה 20 שערים ב-4 משחקים הראשונים, בנוסף לזכייתה בגביע האנגלי. לייל הוביל את הקבוצה גם לגמר גביע המחזיקות האירופי ב-1976, שם הפסידה הקבוצה 2–4 לאנדרלכט. גרינווד עזב ב-1977 את המועדון אחרי שמונה למאמן נבחרת אנגליה.
ב-1978 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, אך לייל שהמשיך בתפקידו, הוביל את הקבוצה לגמר הגביע ה-FA של 1980, שם ניצחה הקבוצה 0–1 את ארסנל, והניפה את התואר האחרון שלה עד לימים אלו. זהו גם הגמר האחרון בו זכתה בגביע קבוצה שהיא לא מהליגה הראשונה.
עליות וירידות (1981 - 2005).
ב-1981 עלתה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה, וב-3 העונות לאחר מכן סיימה הקבוצה בעשירייה הראשונה בליגה הראשונה. ב-1985/1986 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה - מה שהיה להישג השיא שלה בליגה הראשונה באנגליה בכל הזמנים. קבוצת השחקנים שעשתה זאת כונתה "The Boys of 86" ("הבנים של 86' "). אולם הקבוצה הייתה לא יציבה בשנים אלו והידרדרה לאיטה עד שב-1989 חוותה ירידת ליגה נוספת, שגרמה לפיטורי המאמן לייל, שעזב אחרי 34 שנים בתפקידים שונים במועדון.
לו מקארי, שמונה אחרי לייל, התפטר מתפקידו אחרי עונה אחת בלבד על מנת לנקות את שמו מפרשיית הימורים לא חוקיים בקבוצה הקודמת שלו סווינדון טאון. הוא הוחלף בשחקן העבר בילי בונדס, שבעונות הראשונה, 1990/1991, הבטיח עליה חזרה לליגה הבכירה, אך כעבור עונה אחת סיימה במקום האחרון וירדה חזרה לליגת המשנה.
בעונת 1992/1993 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה, שכעת הפכה להיות הפרמייר ליג, אחרי שהבטיחה את המקום השני במשחק האחרון של העונה, כאשר הכוכבים טרבור מורלי וקלייב אלן מבקיעים 40 שערים בעונה זו.
לקראת העונה הבאה בפרימיירליג הקבוצה נבנתה מחדש כאשר ג'ואי ביושקאמפ נרכש מאוקספורד יונייטד תמורת 1.2 מיליון פאונד, אך עזב לאחר זמן קצר עקב חוסר התאמה, ועזב לסווינדון טאון בקרבת מקום מוצאו. הקבוצה הייתה קרובה לאבד את עוזר המאמן הארי רדנאפ, שקיבל הצעה מפתה לאמן את בורנמות', אך ההנהלה בראשות פיטר סטורי הייתה נחושה להשאירו, והציעה למאמן הנוכחי בונדס מקום בוועד המנהל על מנת לפנות את משרת מאמן הקבוצה לרדנאפ. בונדס נעלב מהצעה זו, והתפטר מתפקידו במועדון. רדנאפ מונה למאמן הקבוצה ב-10 באוגוסט 1994.
בתקופתו של רדנאפ, בלטה החלפת סגל שחקנים תכופה והכדורגל ההתקפי והאטרקטיבי שהוא דחף עליו, והצלחה יחסית של המועדון מאז תקופת ג'ון לייל. יותר מ-134 שחקנים עברו במועדון בתקופתו, עם רכישתם של סטיוארט פירס, טרבור סינקלייר, פאולו די קאניו, ג'ון הרטסון, איאן רייט והישראלי הצעיר אייל ברקוביץ'. אולם היו גם מספר כישלונות כמו פלורין רדוצ'ויו, דאבור שוקר שהרוויחו משכורת עתק ושיחקו מעט מאוד;כריסטיאן באסילה שעלה כ-720 אלף ליש"ט ושיחק 86 דקות בלבד, טיטי קמארה, גארי צ'ארלס שעלה 4.4 מיליון ליש"ט ופתח רק שלוש פעמים בהרכב, ריגוברט סונג, פאולו פוטרה ומרקו בוגרס, שנחשב בעיני האוהדים לאחד הרכישות הגרועות בתולדות המועדון. בשנים 1997–1999 העמידה וסטהאם קבוצה חזקה יחסית שכללה כוכבים לעתיד כמו פרנק למפארד, ריו פרדיננד, אייל ברקוביץ', איאן רייט וג'ון הארטסון.
בשנת 1999 סיימה הקבוצה במקום החמישי - הגבוהה ביותר שלה מאז ההצלחה של 1986, ובנוסף באותה עונה זכתה בגביע האינטרטוטו.
בנובמבר 2000, החלו הדברים להשתמש לאחר מכירתו של פרדיננד ללידס תמורת סכום שיא של 18 מיליון ליש"ט, ושימוש לא טוב של רדנאפ בכסף מהמכירה ברכישת שחקנים שנכשלו. הבעלים טרי בראון איבד את סבלנותו, וביוני 2001 פיטר את רדנאפ ועוזרו פרנק למפארד האב, מה שקידם את מכירתו של בנו ששיחק במועדון, פרנק למפארד (ג'וניור) לצ'לסי תמורת כ-11 מיליון ליש"ט.