הוא עשה דרכו חזרה לארץ ישראל, בנובמבר 1947. לאחר שיחה עם מנחם בגין, שאמר לו שהאצ"ל לא יוכל לנצל כהלכה את כישוריו כטייס, הצטרף לשירות האוויר, בעודו מסתיר את העובדה שהשתייך לאצ"ל. כך, היה בוריס סניור מראשוני אנשי המח"ל (מתנדבים מחוץ לישראל).
בפברואר 1948 נשלח על ידי שירות האוויר לדרום אפריקה כפעיל רכש וגיוס מתנדבים. הוא יצר קשר עם הפדרציה הציונית בדרום אפריקה שהעמידה לרשותו משרד וסיפקה לו כספים לביצוע מטלותיו. הצטרפו אליו עוד שלושה פעילים, בהם יואל פלגי, וכולם עסקו בגיוס מתנדבים למח"ל וברכישת מטוסים וציוד. בין המתנדבים שגויסו נמנו לסלי שאגאם וסיד כהן, שניהם טייסים.
סניור ועוזריו הצליחו לרכוש 13 מטוסים מסוגים שונים: חמישה מטוסי דקוטה, שני מטוסי "דראגון ראפיד" ,3 מטוסי פיירצ'יילד ארגוס (Fairchild Argus) קלים, שני מטוסי בוננזה ומטוס אוורו אנסון (Avro Anson). על מנת להוציא את המטוסים מדרום אפריקה נרשמו מטוסי הדקוטה בחברת תעופה פיקטיבית בשם Transport Westair, מטוסי הבוננזה נרשמו על שמם של סניור ולסלי שאגאם (שהטיסו אותם מאוחר יותר ארצה) ושאר המטוסים נרשמו על שמה של חברה לטיסות שכר בבעלות יהודים Pan African Air Charter.
ב-5 במאי 1948 חזר סניור לארץ במטוס הבוננזה.
במלחמת העצמאות.
בעקבות נפילתו של דניאל בוקשטיין בהתרסקות מטוסו, נתמנה סניור כמפקד בסיס שדה דב בצפון תל אביב. באותה תקופה היה זה שדה התעופה המבצעי היחיד של שירות האוויר.
במסגרת תפקידו ארגן סניור את טייסת א' וחילקה לשני גפים, הקים מערך תחזוקה לטיפול ותיקון המטוסים ופרסם פקודות קבע ופקודות יום. בעקבות התקפת חיל האוויר המצרי את השדה ב-15 במאי החליט סניור לפזר את המטוסים שחנו בשדה באתרים שונים.
סניור נטל גם חלק בטיסות מבצעיות עם מטוס הבוננזה, אחת מהן הייתה הפצצת ארמונו של המלך עבדאללה ב-1 ביוני.
בשני מקרים של הפלת מטוסים מצריים (בחוף הרצליה וליד קיבוץ דליה) יצא סניור לאתר ההתרסקות ואסף את הטייסים.
ב-22 ביוני עבר למטה חיל האוויר ומונה לתפקיד סגן מפקד אגף המבצעים (מפקדו היה דן טולקובסקי).
ב-24 ביולי התמנה כמנהל תכנון פעולות חיל האוויר.
בתחילת חודש אוגוסט התמנה סניור למפקד מחנה סירקין (כנף 3), אולם מטה חיל האוויר החליט לאחר מכן שלא להשתמש בשדה שבו בגלל קרבתו לכוחות הלגיון הירדני, שאף הפגיזו אותו.
ב-25 באוגוסט נשלח לצ'כוסלובקיה יחד עם הימן שמיר לשם בדיקת מטוסי הספיטפייר שנרכשו בה. סניור, סאם פומרנץ ודוד פנר ריכזו את המטוסים וכן חלקי חילוף עבורם בקונוביצה. שם ביצעו גם תיקונים והתקנות שונות.
במסגרת מבצע ולוטה תאם וארגן סניור את הטסת המטוסים לארץ וכן טס בעצמו במטס הראשון. בטיסה זו נאלצו סניור ומודי אלון לנחות שניהם נחיתת חרום ביוון, בה התחוללה אז מלחמת אזרחים, בגלל מחסור בדלק. עקב כך נחקרו ונעצרו בחשד שהם מורדים. השניים שוחררו ושבו ארצה ב-12 באוקטובר אותה שנה.
לאחר חזרתו שובץ כטייס בטייסת הקרב 101.
בתקופה שבין אוקטובר וינואר 1949 (תום המלחמה) הפיל סניור עוד שני מטוסים מצריים.
לאחר מלחמת העצמאות.
לאחר תום המלחמה ייסד את מערך הנ"מ והשתחרר מצה"ל בשנת 1952 בדרגת אלוף-משנה. בין היתר, סניור הוא שהציע את סמל חיל האוויר הקיים כיום. לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי פנה לעסקים כתעשיין צעיר.
סניור שירת במילואים במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים.
בשנת 1998 פרסם את ספרו "שמיים חדשים" המגולל את סיפורו האישי וכרוך בהקמת חיל האוויר הישראלי.
בוריס סניור נפטר בכפר שמריהו, שם התגורר מאז עלייתו ארצה. הוא הותיר אחריו ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
הגרסה האנגלית של הספר (New Heavens) ראתה אור בארצות הברית זמן קצר לאחר מותו. בתו, אילת, הייתה נשואה ליובל רבין בנם של יצחק ולאה רבין. גרושתו רות (פוריה) נישאה לאיש מח"ל חיל אוויר ג'ולס קוברניק.
ב-2015 הוקרן סירטן התיעודי של ננסי ספילברג (מפיקה) ורוברטה גרוסמן (במאית) Above &amp; Beyond ("מעל ומעבר: טייסת הקרב הראשונה") המביא את סיפורם של מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) בטייסת 101 כמו ג'ורג' ליכטר, לו לנרט, קולמן גולדשטיין Coleman Goldstein, גדעון ליכטמן Gideon Lichtman ואחרים.
גאיוס סרוויליוס אהלה
גאיוס סרוויליוס אהלה (לטינית: Caius Servilius Ahala), מגיסטראט רומאי שפעל בתקופת ראשית הרפובליקה.
תולדות חייו.
אהלה נולד למשפחת האצולה הפטריקית, הסרווילים. הוא מונה למגיסטר אקוויטום כאשר לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס מונה לדיקטטור בשנת 439 לפנה"ס. הסיבות למינוי הדיקטטור היה כביכול רצונו של ספוריוס מאליוס להשתלט על המדינה.
קינקינטוס ואהלה ביצרו את גבעת הקפיטולין בעזרת תומכיהם, אהלה זימן את מאליוס להתייצב בפני הדיקטטור, אולם האחרון סירב וניסה להתחמק על ידי היטמעות בקהל. ניסיונו לא צלח ואהלה רדפו והרגו.
מעשהו של אהלה נחשב על ידי בני הדורות הבאים כמופת של התנגדות לעריצות, ואף שימש השראה למרקוס יוניוס ברוטוס, רוצחו של יוליוס קיסר, שהיה אחד מצאצאיו. ברם, בני זמנו לא ראו כך את המעשה, ואהלה הועמד לדין בעוון רצח. הוא חמק מעונש רק בשל העובדה כי היה מוכן לצאת לגלות מרצון.
בשנת 436 לפנה"ס הוצע חוק על ידי טריבון הפלבס ספוריוס מאליוס, שדרש להחרים את כל רכושו של אהלה, אולם ההצעה לא התקבלה.
סולימאן השני (פירושונים)
זאודיתו, קיסרית אתיופיה
זֶאוּדִיתוּ (בגעז: ዘውዲቱ, זוודיתו; נולדה ב-29 באפריל 1876 בשם "אסכלה מריאם", נפטרה ב-2 באפריל 1930) הייתה בתו הצעירה של הקיסר מנליק השני מאשתו וויזרו אבאטצ'או באין. פירוש שמה הוא באמהרית הוא "הכתר".
הוכרזה כקיסרית אתיופיה לאחר הדחת אחיינה ייאסו החמישי ב-27 בספטמבר 1916 בארמון גאבי הגדול באדיס אבבה
הוכתרה באופן רשמי לקיסרית ב-11 בפברואר 1917 בקתדרלת גאורגיוס הקדוש. תוארה המלא היה: האריה המנצח משבט יהודה בחירת האל מלכת המלכים של אתיופיה (מוע אנבסה זה-אם נגדה יהודה סיימתה אגזיבחר נגסתה נגסת זה-אתיופיה)
זאודיתו נישאה מספר פעמים, בעלה הראשון היה בנו של הקיסר יוהנס הראס אראיה סלאסי (נפטר ב-1888),
השני הדאג'זמץ וואגשום גוונגול (1904) השלישי הדאג'זמץ וובה אטנף סגד (1913), הרביעי והאחרון ראס גוגסה וולה (1930).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביעה זאודיתו את רצונה לעבור להתגורר בירושלים ואף בנתה בית שהיה אמור לשמש אותה בבואה. התוכנית לא יצאה אל הפועל והבית הפך לבניין הקונסוליה האתיופית ולבית דירות להשכרה.
זאודיתו נפטרה לאחר ששמעה שבעלה מת בארמון מנליק ב-2 באפריל 1930 ונקברה בכנסיית המנזר ביתא לא מריאם.
כניסה להר הבית בהלכה
משפחת ג'ומאייל
משפחת ג'ומאייל (בערבית: الجميٌل) היא משפחה מארונית בולטת שמוצאה מביכפאיה, לבנון. משפחת ג'ומאייל בעלת תפקיד מרכזי בעדה המארונית משנת 1540. בן המשפחה, פייר ג'ומאייל, הקים את מפלגת הפלנגות בשנת 1936 תחת הסיסמה: "אלוהים, משפחה, מדינה".
ג'ומייל
פייר ג'ומייל
הרפובליקה הספרדית השנייה
הרפובליקה הספרדית השנייה הייתה משטר שהתקיים בספרד משנת 1931 עד ה-1 באפריל 1939. הרפובליקה נוצרה ב-1931, עת עזב המלך אלפונסו ה-13 את המדינה בעקבות ניצחונם של מועמדים רפובליקנים בבחירות מקומיות ועירוניות ואימוצה של חוקה רפובליקנית. בשנת 1939, לאחר שנכנעו אחרוני הכוחות הרפובליקנים בפני הכוחות הלאומניים בראשותו של פרנסיסקו פרנקו, בסופה של מלחמת האזרחים הספרדית, באה תקופתה של רפובליקה זו אל קיצה.
החוקה של שנת 1931.
עזיבת המלך הביאה להקמת ממשלה זמנית תחת ניסטו אלקלה סאמורה, וקורטס מכונן אשר התכנס במטרה להכין את החוקה החדשה אשר אומצה ב-9 בדצמבר 1931. שינוי המשטר הביא לעליית ממשלה רפובליקנית-סוציאליסטית תחת הנהגתו של הנשיא מנואל אסאניה. בין שאר החירויות החוקתיות שנכללו בחוקה החדשה, נכללו זכות הביטוי, זכות ההתאגדות, הפרדת הדת מהמדינה, הוכרה הזכות להתגרש, וכן הורחבה זכות ההצבעה לנשים. לעומת כל זאת, החוקה החדשה נישלה את האצולה הספרדית מכל המעמד המשפטי הנפרד שהיה לה; מבנה הרשות המחוקקת פושט לפרלמנט המורכב מבית אחד אשר נקרא קונגרס הנבחרים; ויצרה את הבסיס המשפטי להלאמה של תשתיות ציבוריות כגון: אדמות, בנקים, ופסי רכבת. החוקה החדשה יצרה אכן מצב שבו יש יותר חירויות חוקתיות וייצוג, אך עדיין מצבם של הקתולים נפגע.
החוקה הרפובליקנית שינתה גם את סמליה של המדינה. המנון רִייֶגוֹ נבחר להמנון הרשמי של המדינה והטריקולור, בעל שלושת הפסים, אדום - צהוב - סגול הרוחביים, נהיה לדגל המדינה. תחת החוקה החדשה, קיבלו אזוריה של ספרד זכות לאוטונומיה בפעם הראשונה בהיסטוריה. קטאלוניה (1932), וחבל הבסקים (1936) מימשו זכות זו. כמו כן אנדלוסיה, אראגון, וגליסיה היו במשא ומתן עם הממשלה לגבי מימוש האוטונומיה לפני פריצת מלחמת האזרחים. בסך הכל, למרות יצירתם של היקף רחב של חירויות, מנסחי החוקה נכשלו בהשגת הסכמה לגבי נושאים עיקריים עם הימין השמרני, אשר היה מושרש בצורה רבת כוח באזורי הכפר, וכן גם עם הכנסייה הקתולית, אשר בתי הספר שהיו בניהולה, הולאמו על ידי הממשלה הרפובליקנית.
החוקה הספרדית של 1931 הייתה רשמית בתוקף משנת 1931 עד 1939; ואולם, עד אביב 1936, קצת לפני פריצתה של מלחמת האזרחים הספרדית, החוקה ברובה הוזנחה על ידי השמאל הקיצוני שהשתלט על המדינה, ואשר שלל את זכויות האזרח של המרכז והימין השמרני.
תקופת 35–1934 ומרד הכורים.