בשנת 1941 הצטרף לבית חרושת "עלית", שאביו נמנה עם מייסדיו. יחד עם שותפו לניהול החברה, אבא פרומצ'נקו, היה אחראי לפיתוחה של חברת עלית ולהפיכתה לאחד הקונצרנים הגדולים בישראל. בשנת 1955 החליטה עלית לייצר לראשונה בישראל קפה נמס. עד אז היה הקפה הנמס נפוץ בחו"ל בלבד ולא יובא לישראל. החברה הקימה מפעל לקפה בצפת כשאת הידע סיפק יצרן קפה נמס יהודי מארצות הברית. פרומצ'נקו היה המהנדס ואיש הביצוע של היוזמה החדשה, ומושביץ היה אחראי על שיווק ופרסום המוצר.
בשנת 1961 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של "עלית".
החל משנת 1959 מילא תפקידים מרכזיים בהתאחדות בעלי התעשייה, בהם יו"ר ועדת היצוא, יו"ר אגף מזון ויו"ר הוועד הפועל.
בין השנים 1964–1969 כיהן כיו"ר מכון היצוא הישראלי. בשנת 1964 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של בנק ישראלי לתעשייה.
בשנת 1969 נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים בישראל, וכיהן בתפקיד זה עד 1975. בתפקידו זה קיים משא ומתן על תנאי העבודה עם מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן-אהרן, ובין השאר נמנו השניים על חותמי "עסקת חבילה" בין הממשלה, ההסתדרות והמעסיקים.
בשנת 1979 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק למלאכה. בשנה זו נמנה עם מייסדי חברת ההחזקות "דנות" ומונה ליו"ר הדירקטוריון שלה. ב-1984 נקלעה "דנות" לקשים כלכליים וב-1985 נכנסה לפירוק.
בשנת 1989 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק הבינלאומי.
בשנת 1983 זכה ב"פרס התעשייה".
נפטר במרץ 1995 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
חיים אישיים.
מרק מושביץ נישא ליהודית מושביץ. בנם, דוד מושביץ, שימש מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של "עלית".
בן נוסף, דני מושביץ, נספה בתאונת מטוס באפריל 1971, הותיר אחריו בן ובת. על שמו הוקם בשכונת התקווה "בית דני".
הנצחה.
על שמו של מושביץ נקרא רחוב בראשון לציון.
השנתיים האדומות
השנתיים האדומות (באיטלקית: Biennio Rosso) הן תקופה של שנתיים מ-1919 עד ל-1920, בה התרחשו סכסוכים ומאבקים חברתיים ומעמדיים מרובים ברחבי איטליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. סכסוכים אלו התאפיינו בכיבושי מפעלים בידי העובדים, שביתות ומעשי אלימות בין המשטרה, העובדים המורדים ומליציות החולצות השחורות. התקופה המהפכנית הסתיימה בריאקציה האלימה של החולצות השחורות הפשיסטים בהנהגת בניטו מוסוליני ובעלייתו של זה לשלטון בשנת 1922 בעקבות המצעד על רומא; יש המכנים תקופה זו "השנתיים השחורות" (באיטלקית: Biennio Nero).
רקע.
השנתיים האדומות התרחשו על הרקע של המשבר הכלכלי של סוף מלחמת העולם הראשונה; איטליה אופיינה בתקופה זו באבטלה גבוהה וחוסר יציבות פוליטי. תקופה זו התאפיינה בשביתות רבות וניסויים רבים של ניהול עצמי של העובדים, לאחר הפקעות של מפעלים וקרקעות. המתחים הלכו והתגברו מאז השנים האחרונות של המלחמה. ניתוחים מודרניים של המצב מתארים את איטליה כזו שעל סף מהפכה מאז סוף 1918.
אוכלוסיית איטליה נתקלה באינפלציה הולכת ועולה, בנוסף למחירי מוצרי יסוד שהלכו ועלו אף הם. דברים אלו הוחמרו בעקבות האבטלה הגבוהה, שהחמירה אף יותר בגלל פירוק הצבא המלכותי האיטלקי בסוף המלחמה.
בזמן זה, מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (הPSI), באיגודי העובדים וכן בתנועה האנרכיסטית, הלכו וגברו. מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית הגיע ל-250,000, ובאיגוד העובדים קונפדרציית העבודה הכללית ל-2 מיליון. באיגוד העובדים האנרכיסטי USI מספר החברים הגיע עד ל-500,000. המוראל של האנרכיסטים התחזק אף-יותר בעקבות חזרתו מגלות של ההוגה האנרכיסטי אריקו מלטסטה.
מהלך האירועים.
בטורינו ובמילאנו, נוצרו אסיפות מפעלים; עובדיהם של מפעלים רבים השתלטו עליהם בהשראת הרעיונות הסוציאליסטים והאנרכו-סינדיקליסטים. המגמה אף התרחבה אל האזורים הכפריים, בהם היו שביתות של חקלאים, מהומות וסכסוכים חמושים בין מליציות שמאלניות וימניות.
המחאות וחוסר השקט התעצמו במידה ניכרת. אם ב-1913 היו באיטליה 810 פעולות מחאה, ב-1919 היו 1,663. כמות העובדים המעורבים במחאות גדלה פי-3 בין -1913 ל-1919, והגיעה ליותר ממיליון עובדים. מגמת התעצמות מאבק העובדים המשיכה ב-1920 בה היו 1,881 שביתות. שביתות איכרים גם כן גדלו בטווח זמנים זה, מ-97 ב-1913 ל-189 ב-1920, בהן השתתפו מעל למיליון איכרים. ב-20 וה-21 ביולי 1919, התרחשה שביתה כללית בסולידריות עם המהפכה הרוסית.
באפריל 1920, עובדי בתי-חרושת לעיבוד מתכת בטורינו, במיוחד אלו במפעלי החברה פיאט, שבתו בדרישה להכרה במועצות העובדים, דרישה שהPSI והCGL לא תמכו בה. העובדים החלו לראות במועצות העובדים במפעלים יותר ויותר ככלים החדשים לבנייה של חברה וכלכלה דמוקרטיות, במקום כלי מיקוח מול בעלי-המפעלים. ההתקוממות הגיעה לשיאה באוגוסט וספטמבר 1920. עובדי מתכת חמושים במילאן וטורין השתלטו על המפעלים שלהם בתגובה לגל פיטורים המוני. השתלטות העובדים על המפעלים סחפה את "המשולש התעשייתי" של צפון-מערב איטליה. כ-400,000 עובדי מתכת ועוד כ-100,000 עובדים אחרים לקחו חלק. בספטמבר, 3,185 מפעלים לעיבוד מתכת היו תחת השליטה של העובדים.
המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וקונפדרציית העבודה הכללית לא הצליחו לנצל את הפוטנציאל המהפכני של התנועה; אילו התנועה הייתה מתרחבת לשאר איטליה וממקסמת את הפוטנציאל שלה, מאוד סביר שהיה מתרחש שינוי מהפכני באיטליה. מרבית המנהיגים הסוציאליסטים היו מרוצים מהמאבקים שבצפון, אבל לא עשו רבות כדי להביא את כיבושי המפעלים וההתקוממויות למלוא הפוטנציאל שלהם. בלי התמיכה של ארגון מסודר, התנועה החברתית הלכה ודעכה בהדרגה.
תוצאות.
ב-1921 התנועה הלכה ודעכה, בעקבות גלי פיטורים מאסיבים וקיצוצי שכר שנבעו גם מהמשבר הכלכלי. בניגוד להתנהלות הפאסיבית של הPSI והCGL, הארגונים הפשיסטים וארגוני המעסיקים כן הגיבו לתנועה. לאחר התקופה המהפכנית התעוררה הריאקציה של מליציית החולצות השחורות הפשיסטית ובסופו של דבר במצעד על רומא של בניטו מוסוליני באוקטובר 1922.
בצד ימין ניתן לראות מחקר סוציולוגי כמותי שבדק את ההתפתחות של מעשי האלימות בין הקבוצות החברתיות השונות, בהתבסס על דיווחים בעיתונות.
ענת אנגל
ענת אנגל (שם נעורים: וייס; נולדה ב- 28 ביולי 1972) היא רופאה ישראלית, מנכ"לית המרכז הרפואי וולפסון בחולון, החל מאפריל 2018. היא מומחית ברפואה פנימית ובמנהל רפואי.
ביוגרפיה.
אנגל גדלה והתחנכה בעיר בת ים, ובהמשך בעיר חולון.
למדה במסגרת העתודה האקדמית בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והיא מוסמכת במנהל מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בתפקידה האחרון בצה"ל, שימשה כסגנית מפקד מחלקת הרפואה בפיקוד העורף.
אנגל כיהנה כסגנית מנהל המרכז הרפואי אסף הרופא במשך כחמש שנים, וכעוזרת למנכ"ל משרד הבריאות, רוני גמזו. בשנת 2010 התנדבה במסגרת המשלחת הרפואית של צה"ל להאיטי, שהוגדר כאזור מוכה אסון לאחר רעידת האדמה שהתרחשה שם.
אנגל משמשת כמרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לבריאות הציבור, ומנחה סטודנטים לרפואה בבית הספר לרפואה.
חיים אישיים.
אנגל מתגוררת בהרצליה. היא נשואה לדר' יצחק אנגל, מנהל יחידת עמוד שדרה במרכז רפואי מאיר ואם לשני ילדים.
משרת העם (מפלגה)
משרת העם (באוקראינית: "Слуга народу") היא מפלגת השלטון האוקראינית, שבראשה עומד הנשיא וולודימיר זלנסקי. זוהי המפלגה היחידה המרכיבה את ממשלת אוקראינה, לצד שרים חסרי שיוך מפלגתי. המפלגה נרשמה רשמית במשרד המשפטים ב-31 במרץ 2018. ולאחר בחירות פרלמנטריות ביולי 2019 הפכה למפלגה הגדולה ביותר באוקראינה. שמה של המפלגה זהה לשמה של סדרת טלוויזיה אוקראינית מצליחה "משרת העם", שהופקה על ידי חברת ההפקה רובע 95 ובה וולודימיר זלנסקי גילם את נשיא אוקראינה.
היסטוריה.
מנהיג המפלגה הראשון היה עורך הדין של חברת ההפקות, איוואן בקאנוב. בעת הקמת המפלגה בחברת ההפקות טענו כי היה להם חשוב לעשות זאת, כדי שאיש לא יגזול את שם הסדרה ל"מטרות פוליטיות ציניות". מבחינה משפטית, מפלגה זו היא היורשת של "המפלגה לשינויים מכריעים" (באוקראינית: Партія рішучих змін).
בחודש דצמבר 2017, סקר של מרכז רזומקוב טען שהמפלגה זוכה לתמיכה של 4% (שאינם מספיקים כדי לקבל מושב בפרלמנט האוקראיני, בשל אחוז החסימה העומד על 5%). בחודש אפריל 2018 בסקר של חברת הסקרים "RATING", 9% מהנשאלים אמרו שהם יצביעו למפלגה. בסקר שנערך ביוני 2018 המפלגה כבר זכתה ב-10.4%.
השחקן הראשי של סדרת הטלוויזיה "משרת העם" וולודימיר זלנסקי הודיע בסוף דצמבר 2018 כי הוא חבר במפלגה וכי הוא פעיל פוליטית. הוא הוסיף כי הוא עדיין לא מוכן עדיין לתת שמות אחרים של שותפים וחברים למפלגה. בביקור מתוכנן למשרדי המפלגה, הממוקמים במשרד עורכי הדין בקייב "עורכי הדין קצ'ורה", כתבים של מערכת העיתון "אוקראינסקה פרבדה" באוקטובר 2018 נדחו על ידי חבר המפלגה שנכח במקום (וסירב לתת את שם המשפחה שלו) והוסיף שאינו רשאי לאפשר לאנשים להיכנס למשרדי המפלגה.
המפלגה תמכה בוולודימיר זלנסקי, שזכה בבחירות לנשיאות. בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ביולי 2019 הפכה למפלגה הגדולה ביותר, עם 43.16% אחוזי תמיכה. במקום השני סיימה מפלגת המצע האופוזיציוני בראשות יורי בויקו הפרו-רוסי עם 13.06%, מפלגתה של יוליה טימושנקו, מולדת, סיימה במקום השלישי עם 8.18%. מפלגתו של פטרו פורושנקו, סולידריות אירופית, סיימה רביעית עם 8.10% ובמקום החמישי מפלגת "קול" בראשות סביאטוסלב וקארצ'וק עם 5.82%.
פרוטוקול ICE
ICE הוא פרוטוקול כימותרפי המשמש לטיפול בחולי לימפומה ולימפומה שאינה הודג'קין חוזרת או עמידה לטיפול. שם הפרוטוקול מורכב מראשי התיבות של התרופות: איפוספאמיד, מזנה ואטופוסיד.