בתחילת המאה העשרים, עם הגיעו ליפו, יזם הרב אברהם יצחק הכהן קוק את הקמת בית הספר "תחכמוני" ששילב בין לימודי קודש ("לחינוך האדם להיות ישר וטוב") ולימודי חול ("למלחמת החיים"), בשל התפיסה שהחיים בארץ ישראל מאפשרים ומחייבים עיסוק נרחב גם בתחומים שאינם לימוד תורה גרידא, ובשל ההבנה כי לא כל התלמידים עתידים להיות רבנים, (עם זאת תמך בתלמודי תורה ללא לימודי חול לכתחילה) - דבר שעורר התנגדות מצד חלקם של רבני ירושלים.
הרב מנחם מנדל שניאורסון מפרט באחת מאגרותיו (אגרות קודש חלק ג'), שישה אופני היתר שונים בלימוד חכמות אומות העולם (=לימודי חול) והם:
הרב דסלר, שהיה משגיח בישיבת פוניבז' ומגדולי המחנכים בציבור החרדי הסביר באגרת כי הציבור החרדי נמנע מלימודי חול כדי לאפשר צמיחת גדולי תורה שירכזו את כל כוחותיהם בלימוד התורה, ובמקביל כדי לגרום לכל מי שאינו לומד תורה להיות לכל היותר "חנווני" כך שלא יהיה פיתוי לעזוב את הישיבות.
אף כיום ניטשת מחלוקת בין שתי הגישות דלעיל. חלק מהציונות הדתית והחרדים המודרניים דוגלת בשיטה של "תורה עם דרך ארץ". לעומת זאת, הציבור החרדי ברובו והתורני לאומי נגד לימודי חול בקרב הגברים.
הרב משה צבי נריה הקים בכפר הרא"ה ישיבה קטנה - ללא לימודי חול. בלחץ ההורים והרב אברהם צוקרמן (שטען שצריך להוסיף לימודי חול כשם שיש חיוב לאב ללמד מלאכה לבן), אף על פי התנגדותו החריפה של הרב נריה שאף אמר:"יצמחו לי שערות על כף היד לפני שילמדו לימודי חול בכפר הרא"ה".
ישיבות בני עקיבא הן ישיבות תיכוניות, שבהן נלמדים לימודי קודש ולימודי חול. במיעוטן נוהגים להקפיד על הפרדה בין לימודי הקודש ללימודי החול. לימודי הקודש מתקיימים בשעות הבוקר (בדרך כלל עד ארוחת הצהרים) ולימודי החול עד סוף יום הלימודים. אולם ברובן שעות לימודי הקודש הן כשאר שעות הלימודים. כשם שהמערכת הלימודים כוללת לימוד מתמטיקה, כך גם כוללת את לימודי מקצועות הקודש.
ביחס לעמדתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק קיימות דעות הטוענות שלכתחילה טען עדיף ללמוד רק לימודי קודש וישנן דעות הטוענות שעמדתו מחייבת לימודי חול כבר בשלבי החינוך.
וכן בציונות הדתית ישנם רבנים הרואים חשיבות בלימודי חול בגילאים מבוגרים בעוד שבגיל צעיר יש לעסוק רק בלימודי קודש ( לדוג' הרב שלמה אבינר). ויש רבנים הרואים ערך בלימודי חול גם בגיל צעיר, אמנם בתוך מסגרת ישיבתית על טהרת הקודש (לדוג' הרב יעקב אריאל)
הזרם התורני לאומי יסד את תלמודי התורה הציונים, שבחלקם לא לומדים לימודי אנגלית וכן את הישיבות הקטנות לאומיות. בנוסף הקימו אנשי הזרם ישיבות 'קטנות תיכוניות' כגון ישיבת בני צבי שבבית אל (קשורה לישיבת בית אל) וישיבת ירושלים לצעירים (הקשורה לישיבת מרכז הרב) - שהייתה בעבר ישיבה קטנה ובלחץ ההורים הוסיפה לימודי חול.
התערבות המדינה בתוכנית הלימודים.
העמידה על העיקרון של לימודי קודש בישיבות, מתנגשת לעיתים עם הרגולציה הקובעת תוכנית הלימודים ודורש לכלול בה לימודי חול. דוגמה: בשנת 1924 עמדה ישיבת סלבודקה בפני סכנת סגירה, משום שהחוק הליטאי קבע כי כל ישיבה שלא תלמד לימודי חול כלליים לא תוכר על ידי השלטונות, ותלמידיה יגויסו לצבא. בעוד ישיבות אחרות קיבלו את החוק החדש, ראש ישיבת סלבודקה, הרב נתן צבי פינקל, סירב לכך בתוקף, בנימוק שהתערבות מסוג זה מקעקעת את עצם מהותו של המושג ישיבה, ולאחר שחלק מתלמידי הישיבה קיבלו צווי גיוס העביר את הישיבה, על כל תלמידיה ורבניה, לארץ ישראל.
בשנת 2002 ארגון המורים בבתי הספר העל יסודיים עתר לבג"ץ, בתביעה לבטל את ההקצבות הכספיות שנותן משרד החינוך למוסדות במגזר החרדי, שאינם עומדים בתוכנית היסוד או "תוכנית הליבה", עקב התמקדותם בלימודי קודש. בג"ץ נענה לעתירה זו, והקציב למדינה שנתיים, עד לתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח להתארגנות למימושה. בדצמבר 2007 פנתה שרת החינוך, יולי תמיר, לבג"ץ, בבקשה לדחות בשנה את יישום פסק הדין.
המחלוקת האידאולוגית.
על השאלה העקרונית, אם היהדות צריכה להישאר רק באוהלה של תורה או גם להיפתח למדע ולחכמות חיצוניות, נתחברה ספרות רחבה. המחלוקת בנושא זה ניטשה כבר בעת העתיקה, כאשר התחולל העימות בין התרבות בחברה היהודית התפתח יחס דו-ערכי כלפי תרבות יוון: מצד אחד, היהודית להלניזם. לא ניתן היה להתעלם מהישגיה המדעיים, ומצד שני, היא נתפסה כאיום על היהדות עקב הניגוד הבסיסי בין היבט ההאמנה שלה לבין ההיבט הארצי-מדיני של היהדות. תרבות יוון הייתה תרבותם של המלכים ההלניסטיים, שכבשו את יהודה, והיא אומצה על ידי האימפריה הרומית, שצבאותיה החריבו את בית המקדש. על רקע זה, החריפה העוינות בין היהדות לתרבות יוון. בקרב קבוצות מסוימות בעם היהודי התגבשה שלילה של תרבות זו.
מאות שנים לאחר מכן, השתלטות הנצרות על העולם הרומי ושימור התרבות בה (תוך התאמות למסר המונותיאיסטי שלה), העמיקו את השסע בין התרבות היהודית לתרבות האירופית, שנתפסה כגלגול חדש של האלילות. השקפה זו הזינה את המאבק המר שהתנהל נגד הרמב"ם ועיסוקו בחכמות החיצוניות. שבמרכזו עמדו כתביו הפילוסופיים, הבליט את הקיטוב בחברה היהודית. המאבק הגיע לשיאו בשנת 1232 ,כאשר חכמי צרפת הצפונית הטילו חרם על ספרו של הרמב"ם, "מורה נבוכים". החרם החריף את המחלוקת בין תומכי הרמב"ם למתנגדיו, מחלוקת שנמשכה למעשה עד תחילת המאה ה-14.
במרכז היהודי שהתפתח במזרח אירופה, הייתה העמדה השוללת כל עיסוק במדע דומיננטית עד המאה ה-20.
תורה בלבד.
הדוגלים בגישת "תורה בלבד" טוענים כי עצם הגישה "תורה עם דרך ארץ" רואה את התורה כפגומה וכלוקה בחסר, אחרת למה יש צורך במדע? גישה זו מתבטאת במשמעות האמרה "הפוך בה והפוך בה דכולה בה" (אבות, פרק ה, כ"ב) דהיינו, בתורה מצויה כל החכמה שהועיד בורא העולם לעם הנבחר. בין היתר, עמדה זו מסתמכת על דברי רבי שמעון בר יוחאי: "בזמן שישראל עושים רצונו של מקום, מלאכתם נעשית על ידי אחרים", כלומר, כל עוד המאמין דבק באמונתו, האל יספק את צרכיו ואת פרנסתו ואין לו לחשוש. מכאן שהעבודה פוגעת באמונה באל, כיוון שהיא מצביעה על חוסר ביטחון של העובד ביכולת האל לדאוג לפרנסתו. תומכי גישת "תורה בלבד" נטו להתעלם מהמקורות בספרות ובמסורת ישראל המדגישים את ערכה של העבודה, והציגו אותה כצורך במישור הפיזי-קיומי בלבד. הם לא ראו בעבודה אידיאל או מצווה המחייבת את האדם היהודי. ביחד עם הגדרת לימוד התורה כמצווה, יצרו את הפער בין הקודש לחול.
גישת "תורה בלבד" מתבססת על מספר יסודות:
א. היסוד הראשון הוא החשש שהחשיפה למדע עלולה לסכן את שומרי המצוות, בעיקר את הצעירים, העלולים להגיע לכפירה בעקבות עיון בטקסטים אפיקורסיים. החוששים לכך מעלים טיעון זה כנגד הטענה שהרמב"ם עסק במדע: לדבריהם, הרמב"ם היה אישיות דגולה ויחידה במינה, על כן הכללים הרגילים אינם חלים עליו. עקב עליונותו הרוחנית לא היה העיסוק בחכמות חיצוניות עלול לסכן אותו. עם זאת, כאשר מדובר באנשים רגילים, הכשרת העיסוק במדע עלולה להביאם לידי כפירה, על כן יש להרחיקו מהם במידת האפשר.
ב. היסוד השני קשור לאמרה התלמודית "מיום שחרב בית המקדש אין לקב"ה בעולמו אלא ארבע אמות של הלכה בלבד" (בבלי, ברכות דף ח', ע"א) במילים אחרות, התורה כוללת את כל החכמות שבעולם, לכן העיסוק בחכמות חיצוניות משמעותו שלילת היקפה של סמכות התורה. ההלכה בלבד תקפה מבחינה דתית ורוחנית, וכל פעילות אינטלקטואלית אחרת היא בבחינת איסור. פרשנות זו מעוגנת במסורת, שתחילתה בתקופת התלמוד והיא רווחת עד ימינו.
ג. היסוד השלישי הוא התפיסה שכל שעה שאינה מוקדשת ללימוד תורה היא בגדר עברה של ביטול זמן. תפיסה זו מסתמכת על הפסוק "לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה" (יהושע, א', ח'). אולם גם במקרה זה ניתנו פירושים שונים לפסוק, ועל פי חלקם ניתן לעסוק בלימודים חיצוניים לצורך פרנסה.
רבים מהדוגלים ב"תורה בלבד" מסתמכים על כתביו של הרב אליהו דסלר. בספרו מכתב מאליהו מסתמך הרב דסלר על המקורות ועל ספרות המוסר, וקובע כי העבודה אינה מצווה כלל, אלא קללה. היא נקשרה לגירוש האדם מגן עדן, וכרוכה בסבל פיזי, בהיותה עונש על החטא שחטא, ככתוב: "בזעת אפיך תאכל לחם" (בראשית, ג', י"ט). רק מי שקולל מחויב בטורח הכרוך בעבודה, בעוד שלימוד התורה מטהר את העוסקים בו. הפיכת המלאכה לעיסוק של קבע יש בה משום טומאה גדולה, והיא עלולה להרחיק את האדם מהממד הרוחני. עמדה זו מובילה באופן בלתי נמנע להשקפה שיש להמעיט בעבודה ככל האפשר, וכי מי שחייב לעסוק ב"השתדלות" (עבודה), ראוי שיעשה זאת בצנעה.
הרב דסלר מותח ביקורת על החברה המערבית וההשכלה, שהניעו יהודים לשאוף להישגים אקדמיים בתירוץ שהם נדרשים לצורך פרנסה. לדידו זו עבודה זרה. הוא מביא לדוגמה את העובדה שהנאצים שלחו פרופסורים לעסוק בעבודות כפיים פשוטות כאחד האדם, וטוען שהיהודים לא למדו את הלקח. גישתו זו של הרב דסלר מקובלת במגזר החרדי בימינו, ודבריו מצוטטים בתחום זה חדשות לבקרים. עם זאת יש לציין כי הוא התיר באופן מסויג ומוגבל עיסוקים מסוימים, מעשיים ולא אקדמיים. היתר זה ניתן לאנשים שיכולתם השכלית או הרוחנית דלה.
תורה עם דרך ארץ.