לאחר הכתרתו החל רנייה לבסס את מונקו מחדש, לאחר שהמדיניות הכלכלית של המדינה הוזנחה. קופת המדינה הייתה על סף גירעון בראשית כהונתו ויכולתם הכלכלית של חוג המהמרים בעיר נפגעה מהשפעות מלחמת העולם השנייה, לצד התפתחותם של אתרי הימורים מתחרים ברחבי העולם. על כן רנייה החליט לבסס את מונקו באמצעות הפחתת מיסים דרמטית והפיכת שטחיה למשאבי נדל"ן ותיירות כדאיים. מעורבותן הכלכלית של נאמנויות שונות הקשתה על הגשמת חזונו ורנייה נאבק על הלאמתן.
בשנת 1962 הושקה בנסיכות חוקה חדשה, על פיה הופחתה מידת חשיבותה של משפחת המלוכה. החוקה הקודמת משנת 1959 בוטלה והשליטה במדינה הועברה לידי הנסיך ו-18 חברי מועצה נבחרים.
כחובב בולאות הנסיך פתח בשנת 1950 את המוזיאון המקומי לבולאות, בו הוצגו אוספיהם של הנסיכים אלבר הראשון ולאופולד השני. בשנת 1997 החל מועדון הבולאות של מונטה קרלו לארגן תערוכות בינלאומיות לבולים נדירים.
בשנות כהונתו האחרונות רנייה היה ראש המדינה השני בוותיקותו בעולם, לאחר מלך תאילנד פומיפון אדוניאדט.
שנותיו המאוחרות.
בריאותו של רנייה הידרדרה בשלוש שנות חייו האחרונות ומחלות ריאה הביאו לאשפוזיו החוזרים בבית החולים. במרץ 2005 הטיפול ברנייה הועבר ליחידת טיפול נמרץ וכעבור זמן קצר נמסרה הודעה על קריסת מערכות גופו.
סמכויותיו הועברו ב-31 במרץ לבנו אלבר וב-6 באפריל הנסיך נפטר.
הלווייתו נערכה ב-15 באפריל בקתדרלת סנט ניקולס במונקו, לצד מקום קבורתה של הנסיכה גרייס ו-17 קודמיו בתפקיד. סמיכות מותו עם פטירת האפיפיור יוחנן פאולוס השני הפחיתה את העניין התקשורתי סביב האירוע.
רנייה השלישי ממונקו
המדען הראשי
מעבר סנקט גוטהארד
מעבר סַנְקְט גוֹטְהַרְד או מעבר סן גוטארדו (בגרמנית: Sankt-Gotthard-Pass, באיטלקית: Passo del San Gottardo) (גובה 2,108 מטרים) הוא מעבר הרים גבוה בשווייץ. מעבר סנקט גוטהארד נמצא בין אירולו (Airolo) שבקנטון טיצ'ינו ואנדרמט (Andermatt) שבקנטון אורי, והוא מחבר בין האזור המרכזי דובר הגרמנית של שווייץ עם האזור הדרומי, דובר האיטלקית, בדרך המובילה למילאנו.
על אף שהמעבר היה ידוע מימי קדם לא נעשה בו בדרך כלל שימוש עד תחילת המאה ה-13, בשל הצורך לחצות את נהר רויס (Reuss) הסוער צפונית לאנדרמט. ערוץ הנחל מתמלא במי הפשרת השלגים, בייחוד בתחילת הקיץ, וחצייתו בקניון שֶלֶנן (Schöllenenschlucht) הצר בעל הקירות המאונכים מסוכנת וגבתה קורבנות אדם. בשנת 1236 הוקדש המעבר לקדוש הנוצרי הבוורי "גוטהארד מהילדסהיים" (Gotthard von Hildesheim) הבישוף של הילדסהיים (960 - 1038).
גשר.
על פי סיפורים שעברו מפה לאוזן בכפרים הסמוכים לקניון שלן, גבה הנהר רויס (Reuss) קורבנות אדם רבים במשך שנים רבות כתוצאה מטביעה, בייחוד בחודשים אפריל-מאי. הגשר שנבנה בתנאים קשים אלו מכונה גשר השטן (Teufelsbrücke). גשר זה הוא אחד מגשרים רבים באירופה המכונים כך ומספרם הרב הצדיק סיווג מיוחד (מספר 1191) בשיטת ארנה-תומפסון לסיווג אגדות עמים.
האגדה מספרת כי ערוץ הנהר רויס היה כה קשה לחצייה עד שהרועים השווייצרים ביקשו כי השטן יבנה גשר. השטן הופיע, אך תבע כי בתמורה לבניית הגשר יקבל את הראשון שיעבור בגשר. איש ההרים הסכים לתנאי, אך דאג שלפניו תעבור על הגשר עז, וכך שיטה ביריבו. כשהוא רותח מזעם על מעשה הרמייה, הביא השטן סלע ענק שאיתו תכנן לנפץ את הגשר, אבל אישה זקנה חרתה צלב על הסלע ובכך מנעה מהשטן להרים סלע זה. הסלע עדיין מצוי במקום וב-1977 הוצאו 300,000 פרנקים שווייצריים על מנת להזיז ב-127 מטרים את הסלע, השוקל 220 טון, במטרה לפנות נתיב למנהרת הכביש של סנקט גוטהארד.
הגשר איפשר לתנועה להמשיך לאורך הנהר רויס עד למקורותיו ואז לחצות את האוכף בקו פרשת המים היבשתית המפרידה בין מקורות הנהרות ריין הזורם לים הצפוני והפו הזורם לים התיכון. בתחילה השתמשו בנתיב זה הולכי רגל ובהמות משא בלבד, ב-1775 שופרה הדרך והחלו לעבור בה מרכבות.
עקב השלגים המעבר חסום בחלק ניכר מעונת החורף ולכן התבקש פתרון עוקף - מנהרה.
מנהרות.
מנהרת הרכבת של סנקט גוטהארד בת ה-15 קילומטרים נפתחה לתנועה ב-1882, ונועדה להחליף את הכביש שעבר במעבר. במהלך חציבת המנהרה נהרגו 177 עובדים בתאונות עבודה.
מנהרת הכביש של סנקט גוטהארד, שאורכה 17 קילומטרים, עלתה במחיר חייהם של 53 עובדים, נפתחה לתנועה ב-5 בספטמבר 1980. למנהרה רק נתיב נסיעה אחד לכל כיוון.
בשנת 2010 הושלמה חציבת מנהרת בסיס הגוטהארד, מנהרת רכבת נוספת שתעבור מתחת למעבר סנט גוטהארד. מנהרה זו היא המנהרה הארוכה בעולם ואורכה 57 קילומטרים. מנהרה זו ושתי מנהרות נוספות קצרות יותר המתוכננות ליד ציריך וליד לוגאנו הן חלק ממיזם אלפטראנזיט שנועד לקצר בשעה את זמן הנסיעה בן ה-3 שעות ו-40 דקות מציריך למילאנו. בה בעת תאפשר המנהרה להגדיל את אורך הרכבות הפועלות בקו זה ואת מספרן, משום שמסילת הברזל החדשה היא ישרה כמעט לחלוטין, בהשוואה לפיתולי המנהרה הישנה יותר.
מעבר סן גוטהרד
מצוג'ורנו
המצוג'ורנו (באיטלקית: Il Mezzogiorno - "הצהריים", ובהשאלה גם "הדרום") הוא כינוי לדרום איטליה, כלומר המחוזות: בזיליקטה, קמפניה, קלבריה, פוליה וסיציליה ואף מוליזה ואברוצו. יש הכוללים בכינוי זה גם את האי סרדיניה וחלקו הדרומי של מחוז לאציו.
היסטוריה.
בימי ג'וזפה גריבלדי הפך המונח "מצוג'ורנו" לפופולרי בעבור הדרום. גריבלדי התייחס בשם זה לכל אזורי איטליה שמדרום לרומא. כינוי נוסף לדרום איטליה בפי האיטלקים הוא Il Meridione - הדרומית. המונח Meridione נושא פחות מטען רגשי ותרבותי. רשויות הסטטיסטיקה האיטלקיות משתמשות היום במונח Italia Meridionale - איטליה הדרומית. כמו כן, הם לא כוללים בה את האי סרדיניה ואת דרום לאציו אך כוללים במונח את המחוזות אברוציה ומוליסה.
לאחר איחוד איטליה, בעיית דרום איטליה קיבלה חשיבות מדינית פנימית. היה זה לנוכח הפיגור הכלכלי והעוני שהתגלה במחוזות הדרום, לעומת המצב הכלכלי בשאר חלקי איטליה המאוחדת - המחוזות המרכזיים ובמיוחד מחוזות צפון המדינה.
החל מראשית המאה ה-20 ננקטו צעדים על מנת להקטין את חוסר השוויון בין חלקי הרפובליקה האיטלקית. הבעיות הכלכליות הייחודיות של הדרום - האבטלה והעוני - זכו לתשומת לב דעת הקהל. באופן מעשי, הציבור האיטלקי במרכז המדינה ובצפונה נחשף לגלי ההגירה הגדולים מהאזורים האלה אשר הגיעו לפתח ביתו. תושבי אזורי הדרום, צעירים וצעירות ואף מבוגרים, נטשו את מקום מגורי משפחותיהם, במשך מאות בשנים, לנוכח קשיי הפרנסה, העדר מקומות עבודה לאוכלוסייה גדלה וסיכויים הולכים ופוחתים לשיפור רמת חייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הגברת התיעוש באיטליה, גברה תנועת ההגירה מדרום איטליה לצפונה. המהגרים מדרום איטליה נקלטו בבתי החרושת שהוקמו במחוזות הצפוניים של המדינה פיימונטה ולומברדיה. בעיר טורינו הגיע שיעור המהגרים מהדרום לשיעור ניכר מאוכלוסיית מטרופולין העיר.
ממשלות איטליה הקציבו אמצעים מיוחדים לשיפור התעשיות המקומיות בדרום. לשם כך הוקמה קרן Casmez . בשנות ה-80 פחתו פעולות הקרן לאור החשש לאי-סדרים בה.
האיחוד האירופי מושיט עזרה רבה לפיתוח האזור, באמצעות סיוע לפרויקטים כלכליים. האיחוד בוחן את כדאיות ההשקעה, יכולתם של המשקיעים, המוניטין, רמת מוסריות השותפים לפרויקט ולמימונו, ומספר המועסקים שהפרויקט מסוגל לקלוט. בעשור האחרון ניכרת תרומתן הרבה של רשויות השוק המשותף לפיתוח בדרום איטליה.
שלום מרדכי שוודרון
שלום מרדכי הכהן שבדרון
שלום מרדכי הכהן שוודרון
שלום מרדכי הכהן
אקספון
אקספון 018 בע"מ היא חברה ישראלית המספקת שירותי תקשורת סלולרית, טלפוניה בינלאומית, ושירותי אינטרנט. בעבר הפעילה החברה שירות ניסויי של טלפוניה נייחת, אולם זנחה אותו מסיבות כלכליות. החברה מפעילה את שירותי התקשורת הסלולרית שלה תחת המותג "WeCom" (לשעבר we4g) ואת שאר השירותים שהיא מפעילה תחת המותג "018 אקספון". החברה היא חלק מקבוצת החברות של איש העסקים הישראלי, חזי בצלאל.
היסטוריה.
אקספון הוקמה במקור כ-.Xfone Inc בשנת 2000 בממלכה המאוחדת על ידי גיא ניסנזון, ששימש לפני כן מנהל שיווק בחברת ראדא תעשיות אלקטרוניות, ואברהם קינן, על בסיס חברה קטנה לתשתיות תקשורת בשם סוויפטנט (Swiftnet) שהוקמה בלונדון ב-1990 על ידי קינן. ניסנזון השקיע בסוויפטנט כ-100 אלף דולר ויחד עם קינן החל להרחיב את פעילותה. גיא ניסנזון שימש כמנכ"ל ואברהם קינן כיו"ר. בשנת 2002 ביצעה הנפקה ראשונה לציבור בבורסת ה-AMEX האמריקנית ללא גיוס כסף, וב-2004 גייסה 3 מיליון דולר לפי שווי של 15 מיליון דולר. ב-2005 היא גייסה 4.2 מיליון דולר לפי שווי של כ-30 מיליון דולר. ב-2004 נרכשה פעילות תקשורת בארצות הברית הכוללת אספקת שירותי תקשורת מקומיים ובינלאומיים ואינטרנט, ובמקביל הוקמה "אקספון ישראל" כדי לפעול בשוק השיחות הבינלאומיות.
ביולי 2004 קיבלה "אקספון ישראל" ממשרד התקשורת רישיון למתן שירותי טלפוניה בינלאומית. "אקספון ישראל" הייתה בבעלות חברת אקספון הבריטית ולפי תנאי הרישיון היו צריכים לפחות 26% מבעלי מניותיה להיות ישראלים, לפיכך גיוסו מספר משקיעים מקומיים בראשם גיורא שפיגל. רפי דיק, שימש כמנכ"ל "אקספון ישראל" מהקמתה ועד 2007.