ארוחת הבוקר החלה בשעה 7 בבוקר. בדרך כלל עמדו האסטרונאוטים בעת האכילה, כי גם הישיבה בתנאי חוסר משקל מתחה את שריריהם. למרות השיפור באוכל לעומת האוכל שאכלו במשימות אפולו, התלוננו האסטרונאוטים על כך שהאוכל "משעמם וחוזר על עצמו". בעקבות חוסר הכבידה ריחפו כלי האוכל, מכלי האוכל ופיסות האוכל ברחבי התחנה. כמו כן התלוננו האסטרונאוטים כי הגזים שהיו במי השתייה שלהם גרמו להם לנפיחות. עם סיום ארוחת הבוקר וההכנות לארוחת הצהריים, החלו האסטרונאוטים לבצע ניסויים, בדיקות ותיקונים, ואם היה זמן, גם פעילות גופנית. בתחנה היו אופניים וציוד נוסף, והאסטרונאוטים יכלו לרוץ סביב למכל המים. לאחר ארוחת הערב, שהייתה ב־6 בערב, ביצעו האסטרונאוטים "מטלות בית" והכינו את הניסויים ליום המחרת. עם סיום קריאת ההוראות ליום המחרת, שנשלחו באמצעות טלפרינטר ושהגיעו לעיתים לאורך של 15 מטרים, היה יכול הצוות ללכת סוף סוף לישון.
כל משימת סקיילאב קבעה שיאי שהייה חדשים של בני אדם בחלל. התחנה הציעה את מה שסוכם לאחר מכן במחקר: "סביבת מגורים ועבודה משביעת רצון", עם מספיק מקום לפרטיות. אף על פי שהיו בתחנה סט הטלת חיצים, קלפי משחק ומשחקים נוספים, בנוסף לספרים ונגני מוזיקה, צפייה מחלון תחנת החלל שהשקיף על כדור הארץ הייתה הדרך הפופולרית ביותר להעברת הזמן הפנוי.
תכנונים מאוחרים.
סקיילאב ננטשה בפברואר 1974 עם עזיבת משימת סקיילאב 4. אף על פי שאף משימה אל תחנת החלל עוד לא אושרה, השאיר הצוות האחרון חבילת אספקה בתחנה והשאיר את פתח מסוף העגינה לא נעול. באותה תקופה נאס"א לא דנה בשיגור משימות נוספות אל התחנה, זאת בשל גילה "המופלג" (יחסית לתחנות החלל של אז), אך בשנים 1978–1977, כשהסוכנות עוד האמינה כי מעבורות החלל יכנסו לשירות ב־1979, היא סיימה שני מחקרים להחזרת התחנה לפעילות. בספטמבר 1978 העריכה נאס"א כי המערכות החשובות ביותר בסקיילאב עדיין פועלות וכי ניתן יהיה לשגר אליה משימה מאוישת. בסקיילאב היו מספיק מים ל־180 "ימי־אדם" ומספיק חמצן ל־420 "ימי־אדם", ומשימות שהיו משוגרות לתחנה היו מתספקות אותה. סקיילאב יכלה להכיל מים עד לכ־700 "ימי־אדם" ואוכל עד לכ־420 "ימי־אדם".
המחקרים שביצעה נאס"א ציינו מספר יתרונות בהחזרת סקיילאב לפעולה. במחקר אחד נכתב כי סקיילאב היא "משאב" השווה "מאות מיליוני דולרים" ובעלת "יכולות ייחודיות לטיסות חלל ממושכות". מכיוון שעם תום תוכנית אפולו לא היו עוד משגרי סטורן V ניתנים לשיגור, אם היו רוצים לבנות תחנת חלל זהה ביכולותיה ובממדיה לסקיילאב (בנפח של 350 מ"ק), היה נדרש שיגורם של לפחות ארבע משימות מעבורות וארכיטקטורת חלל מסובכת. שטח המגורים הענק שהיה בסקיילאב - שהיה גדול בהרבה משטח המגורים במעבורת החלל (65.8 מ"ק), ואפילו יותר משטח המגורים של המעבורת ועוד השטח המדחס בספייסלאב - היה יכול להכיל (עם מספר התאמות) עד ל־7 אנשי צוות משני המינים, ניסויים הדורשים שהייה ממושכת בחלל ואפילו מקרן לצפייה בסרטים בשעות הפנאי.
תומכי החזרת סקיילאב לפעולה טענו גם כי תיקון ושדרוג סקיילאב יספק מידע על שהיית גופים זמן רב בחלל, מידע שיוכל לשמש בעת בניית תחנות עתידיות. הבעיה החמורה ביותר שנדרש לפותרה על מנת להחזיר את סקיילאב לפעולה הייתה בעיית היציבות המסלולית של סקיילאב, שלא הייתה יציבה מכיוון שאחד הגירוסקופים של התחנה חדל לעבוד ושהדלק ששימש לשמירת יציבות התחנה כמעט ואזל. תיקון הבעיה היה דורש פעילות חוץ רכבית במהלכה היו מוחלפים או מתוקנים הרכיבים הבעייתיים, אך סקיילאב לא תוכננה לשדרוגים נרחבים אלא רק לפעילויות תחזוק פעוטות, אף על פי שבמשימות SL-2 ו־SL-4 בוצעו בהצלחה מספר תיקונים נרחבים בתחנה בעזרת פעילות חוץ רכבית.
המחקרים טענו גם כי מלבד הניסיון הרב שיתקבל עם תיקון ושדרוג התחנה, החזרת התחנה לפעולה תאפשר למעבורות החלל להתפנות לפעילויות לא־מחקריות שתוכננו עבורן, ותחסוך את הצורך להתאים את המעבורות למשימות חלל ממושכות. מחקר אחד טען גם כי אפילו אם התחנה לא תהיה מאוישת, ניתן יהיה להשתמש בה כפלטפורמה לניסויים שונים.
מעבורות החלל.
החזרת סקיילאב לפעולה באמצעות מעבורות החלל הייתה מבוצעת ככל הנראה בארבעה שלבים:
עלות שלושת השלבים הראשונים הוערכה בכ־60 מיליון דולרים של 1980 (שהם כ־157 מיליון בדולרים של 2010), לא כולל עלויות השיגור.
לאחר הנטישה.
לפני שעזבה משימת סקיילאב 4 את סקיילאב, חללית האפולו הגביהה את מסלול התחנה לגובה 433 × 455 ק"מ, מסלול בו צפו כי תישאר לפחות עד תחילת שנות ה־80, בהתבסס על הערכות מחזור כתמי השמש שנמשך 11 שנים והחל ב־1976. לאחר משימת SL-4 נותר רק משגר סטורן IB שמיש אחד (ששימש בסופו של דבר לשיגור משימת אפולו־סויוז ב־1975), כאשר כל שאר משגרי הסטורן IB וה־V פורקו וחלקיהם נתרמו למוזיאונים. עוד כשתכננו את סקיילאב דנו בנאס"א בסיכונים שנבעו מן האפשרות כי התחנה תחדור לאטמוספירה, אך בסופו של דבר החליטו לא לכלול בתחנה מערכת מנועי האטה (איתה ניתן היה לבקר את התרסקות התחנה) בגלל העלויות ומשום שהמעיטו בהערכת הסיכון.
שלב ה־S-II ששימש את משגר הסטורן V ששיגר את סקיילאב לחלל, ששקל 49 טון ונשאר בחלל לאחר הינתקותו מבתחנה, נשאר בחלל כמעט שנתיים עד שחדר לאטמוספירה בצורה לא מבוקרת ב־11 בינואר 1975. חלקים ממנו, ובמיוחד חמשת מנועי ה־J-2 הענקיים שלו, ככל הנראה שרדו את החדירה והתרסקו בצפון האוקיינוס האטלנטי. אף על פי שהאירוע לא זכה לתשומת לב תקשורתית או ציבורית, הוא זכה לתשומת לב מרובה מנאס"א ומחיל האוויר האמריקאי, וסייע בהבהרת הצורך בהעלאת המודעות הציבורית לחדירה העתידית של סקיילאב.
פעילות סולארית.
פעילות שמשית גבוהה מן המצופה חיממה את השכבות העליונות של האטמוספירה ובכך הגבירה את הגרר שהפעילה האטמוספירה על סקיילאב. לקראת סוף 1977 חזו NORAD כי סקיילאב תחדור לאטמוספירה באמצע 1979. ב־NOAA מתחו ביקורת על נאס"א על כך שהשתמשו במודל לא מדויק עבור מחזור השמש השני בעוצמתו באותה מאה, ועל כך שהתעלמו מתחזיות NOAA שפורסמו ב־1976.
חדירתה לאטמוספירה של החללית הגרעינית הסובייטית קוסמוס 954 בינואר 1978, שחלקים רדיואקטיביים שלה נפלו בצפון קנדה, משכו תשומת לב יתרה למסלולה הדועך של סקיילאב. אף על פי שסקיילאב לא כללה חומרים רדיואקטיביים, מחלקת המדינה של ארצות הברית הזהירה את נאס"א על ההשלכות הדיפלומטיות של התרסקות סקיילאב, אשר לפי תחזית של מכון האזכרה באטל הייתה נוחתת ב־500 חלקים באזור בגודל 6,500 על 1,500 ק"מ. בקרי הקרקע של נאס"א הצליחו ליצור קשר מחודש עם סקיילאב במרץ 1978 והורו לתחנה להטעין את סוללותיה. למרות תכנוניה של נאס"א להעלות את מסלול התחנה עוד ב־1978 באמצעות מעבורת חלל ומערכת ה־TRS (שכמעט הושלמה), נאס"א נטשה את התוכנית בדצמבר כאשר התברר כי המעבורת לא תושלם בזמן (המעבורת הראשונה אכן טסה לבסוף רק ב־1981). כמו כן נדחו הצעות לשגר את מערכת ה־TRS ללא מעבורת חלל ולנסות ולהשמיד את התחנה במסלולה באמצעות טילים.
חדירה לאטמוספירה.
חדירתה לאטמוספירה של סקיילאב הייתה אירוע תקשורתי בינלאומי שהביא לשיווק חולצות וכובעים עליהם צוירו מטרות, ולהימורים על זמן ומקום החדירה. ה־The San Francisco Examiner הציע פרס של 10,000 דולר לראשון שיביא פיסה מסקיילאב למשרדי העיתון, וה־San Francisco Chronicle הציע 200,000 דולר למנוי העיתון שהוא או רכושו יפגעו מפיסות תחנת החלל. נאס"א חישבה ומצאה כי הסיכויים שפיסה מהתחנה תפגע בבן אדם הוא 1 ל־152, זאת אף על פי שהסיכויים שחלקים יפגעו בעיר מיושבת ביותר מ־100,000 תושבים היו 1 ל־7. בגלל הערכה זו אומנו צוותי חירום שהיו מסייעים לערים שנפגעו מחלקי התחנה.
בשעות שלפני החדירה כיוונו בקרי הקרקע של נאס"א את סקיילאב בניסיון למזער את סיכויי הפגיעה שלה באזור מיושב. הם כיוונו את התחנה לנקודה במרחק 1,300 ק"מ דרום דרום־מזרחית לקייפטאון, דרום אפריקה, והחדירה החלה בערך ב־16:37 UTC, ה־11 ביולי 1979. חיל האוויר האמריקאי סיפק מידע ממערכת עיקוב סודית שהייתה מסוגלת לנטר את החדירה. מהמידע שסופק התברר כי התחנה לא בערה מהר כפי שנאס"א העריכה. בשל טעות של 4% בחישוב, חלקי התחנה התרסקו דרום־מזרחית לפרת', אוסטרליה המערבית, ונמצאו בין אספרנס וראוולינה, בין 31° ל־34° דרום ובין 122° ל־126° מזרח. תושבי האזור וטייס ראו עשרות הבזקים דמויי זיקוקים ובשלל צבעים כאשר חלקים גדולים של התחנה התפרקו באטמוספירה. מחוז אספרנס, שבשטחו נפלו החלקים, קנס את ממשלת ארצות הברית ב־400 דולר בגין השלכת פסולת ברשות הרבים. הקנס שולם רק 30 שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, לאחר ששדרן רדיו אמריקאי גייס את הסכום הדרוש ממאזיניו, ושילם אותו בשם נאס"א.
נער אוסטרלי בן 17 בשם סטן ת'ורנטון מצא 24 חלקים של סקיילאב בביתו באספרנס. איש עסקים מפילדלפיה הטיס אותו, את הוריו ואת חברתו לסן פרנסיסקו, שם הוא קיבל את הפרס שהבטיח ה־Examiner. במקרה יצא כי תחרות מיס תבל תוכננה לימים ספורים אחר כך, ב־20 ביולי 1979, בפרת', ולכן פיסה גדולה של סקיילאב הוצגה על הבימה. ניתוח החלקים שנמצאו הראה כי התחנה התפרקה רק בגובה 16 ק"מ (52,000 רגל) מעל הקרקע, נמוך בהרבה משהוערך.
משימות שלא טסו.
סקיילאב 5.