ב-1906 היה אמור להיכנס לתוקפו חוק (שנחקק ב-1900) המורה על גירוש היהודים שהיגרו מבוכרה לטורקסטן, בחזרה למחוז מוצאם. ב-1905 נסע בראש משלחת יהודים להיפגש עם שרי הממשלה בבירה פטרבורג. לעזרתם נחלצו כמה תעשיינים רוסים ושר האוצר סרגיי ויטה, שהצליחו לשכנע את הממשלה כי פעולה זו תפגע במסחר הרוסי לאסיה התיכונה, והגירוש נדחה ב-3 שנים. ב-1907 נסע שוב לפגישות עם שרי הממשלה, אשר ניאותו לדחות שוב את הגירוש. לקראת מועד הגירוש, שלח מברק ברכה לצאר ניקולאי השני, לכבוד יום הולדתו, ובו ביקש כי ישווה בין זכויותיהם של היהודים ילידי טורקסטן לאלו של המהגרים מבוכרה. הצאר העביר את הבקשה לשר ההגנה אלכסנדר רדיגר, מתומכי הגירוש, אשר דחה אותה. ב-1908 נסע שוב לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה פיוטר סטוליפין. מועצת השרים התכנסה ודנה בעניין, אך לא הגיעה לידי הכרעה. היא מסרה את ההכרעה לידיו של הצאר, אשר תמך בגירוש, והוחלט לדחות את הגירוש לתחילת 1910. בסוף 1909 נסע שוב לפטרבורג בניסיון אחרון למנוע את הגירוש, תוך ניצול ביקורו של אמיר בוכרה בבירה. לאחר מאמצים רבים, הסכים שר ההגנה כי היהודים יוכלו להישאר בטורקסטן, אך לעבור ממרכז המחוז לערי הספר, בשל חשיבותם למסחר הרוסי.
בעקבות פעילותו נגד הגירוש, התגברה ההתנגדות כלפיו מצד אנטישמים, ובראשם הכומר הקתולי יוסטין פראנייטיס וחסידו רדזייבסקי, פקיד בכיר בשלטון המקומי, שהגיש דו"חות חריפים על פעילותו של הרב טאג'ר, ובו האשים את הרב טאג'ר בכך שבנסיעותיו לפטרבורג שיחד פקידי ממשל. דו"חות אלו עוררו את השלטון המקומי לחקור את פעולותיו של הרב טאג'ר. הצטרפה לכך עדותו של יהודי בשם אלישע קלנדרוב, שהרב טאג'ר פעל לדחיית הגירוש לשם רווח כספי משמעותי שהובטח לו על ידי היהודים. האשמות אלו הרתיחו את מושל טורקסטן, הגנרל אלכסנדר סמסונוב, אשר הורה באותו היום לגרשו מטשקנט. הוא אף כתב לשר ההגנה כי יש חשש סביר כי הרב טאג'ר מפיץ בקרב קהילתו תעמולה אנטי-רוסית, והמליץ על גירושו מרוסיה. ב-16 בינואר 1910 גורש עם משפחתו מטשקנט ועבר לקוקנד, שם החל לכהן כרב. כמה מיהודי המקום ביקשו להכיר בו כרב רשמי של מחוז קוקנד, אולם יהודים אחרים ניסו למנוע זאת. במכתב שפרסם בעיתון החרות טען כי ההתנכלות כלפיו, בטשקנט ובקוקנד, נובעת מקנאה.
ב-1912 החליטו השלטונות לגרש את היהודים שאינם ילידי המקום גם ממחוז פרגנה (שבו הייתה קוקנד). הוא נסע שוב עם משלחת לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה ושר ההגנה. הוא גם הגיש תצהיר למושל המחוז סמסונוב שמוכיח שיהודים היו בעלי רכוש במחוז עוד לפני הכיבוש הרוסי, בניגוד לטענת רדזייבסקי. בעקבות כך, לחץ סמסונוב על משרד ההגנה לגרש את הרב טאג'ר, שעדיין טרוד בענייני היהודים. השלטון סירב לאשר את מינויו בקוקנד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את רוסיה בשל נתינותו העות'מאנית. משפחתו עברה לירושלים, והוא עצמו נסע לאירופה, שם שהה עד שנת 1921.
בלבנון.
באותה שנה נקרא למלא את מקומו של הרב יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון כרבה של הקהילה היהודית בביירות. הרב מסלתון טראב התבקש לפרוש מתפקידו בשל גילו ובשל אי-יכולתו להתמודד עם השינויים שעברה הקהילה בעקבות המנדט הצרפתי על לבנון. ברקע לבחירתו, עמד קרע עמוק בקהילה בין ה"מתמערבים" (תומכי התרבות הצרפתית), המשכילים (שדגלו בתרבות הערבית-סורית) והציונים, אשר נציגיהם נבחרו אז להנהגת הקהילה, והזמינו אותו בשל פעילותו הציונית, פעילותו בתחום החינוך העברי ויכולותיו הדיפלומטיות. תקוותם הייתה כי כל אלו יועילו להתיר פעילות ציונית, שנאסרה. הוא הגיע לביירות בסוף שנת ה'תרפ"א.
ההסדרים שהנהיגו שלטונות המנדט בלבנון, הגדירו את תפקיד רבה של ביירות כרבה של כל יהדות לבנון. הוא שאף להיות החכם באשי של כל סוריה ולבנון, וביולי 1922, לאחר שהמנדט אושר באופן סופי, הוא אכן זכה להכרה רשמית כחכם באשי לכל סוריה ולבנון. מינויו יצר רושם עז בקרב הציונים
והמשכילים, אך היה לצנינים בעיני ה'מתמערבים' תומכי התרבות הצרפתית. בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1922, גבר משמעותית כוחם של המתמערבים, והרב טאג'ר נאלץ להתמודד עם לחצים מצדם להמעיט בחינוך העברי והציוני. גם שלטונות המנדט לחצו להגביר את לימודי הצרפתית והערבית על חשבון לימודי העברית. הקרע בינו לבין המחנה הציוני הלך והתעצם, עד כדי שאסר את פעילותה של תנועת הצופים העבריים ושירת המנוני התנועות הציוניות. העיתונים הציוניים בארץ ישראל פרסמו כתבות כנגדו. אשמות והשמצות הדדיות הוטחו מעל גבי העיתונים ובמכתבים.
הדחתו.
בתחילת 1923 נערכו בחירות לוועד הקהילה, בהן נבחרו מתנגדיו לראשות הוועד. ניסיונות לגשר בינו לבין הוועד נכשלו.
ב-29 ביוני הודיע הוועד כי פיטר את הרב טאג'ר, והוא מצדו הודיע כי הדיח את הוועד וביטל את המס שנגבה מהקהילה עבור אחזקתו. העילות העיקריות כנגדו היו כי מכר שטחים השייכים לבית הקברות בטריפולי לצורך כיסוי חובות אישיים שלו, וכן משכורתו הגבוהה. הרב טאג'ר הכחיש כי הייתה כוונה למכור את בית הקברות, ואף איים בתביעת דיבה. בשלב זה הצטרפו למתמגדיו גם המחנה המשכילי וביטאונו "אלעלם אלאסראאילי", וכן העיתונות העברית בארץ ישראל. מחנה תומכיו של הרב טאג'ר גייס לעזרתו את העיתונות הלא-יהודית בדמשק ובביירות, בה הוצג העניין כסכסוך בין הוועד הציוני לבין הרב האנטי-ציוני (תיאור שהוכחש על ידי שני הצדדים). גם שלטונות המנדט התייצבו לימינו. לאחר שהסכסוך הלך ונמשך, כפה מושל לבנון אנטואן אוברואר
על שני המחנות ללכת להסכם בוררות. משהבין הרב טאג'ר כי בוועדת הבוררות יש רוב כנגדו, התפטר מתפקידו בנובמבר 1923.
בסוריה.
מיד לאחר הדחתו מהרבנות בבירות, עבר הרב טאג'ר לדמשק בדצמבר 1923, וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר, עד לפטירתו. בדמשק שב לפעילות ציונית. הוא תמך בהקמת לשכת בני ברית בדמשק, בניגוד לעמדתם הנחרצת של רבני חלב. כמו כן, סייע לפעיל הציוני תופיק מזרחי בהקמת מועדון ציוני בעיר. כשביקר בעיר פרדריק קיש, ראש הלשכה המדינית של ההסתדרות הציונית, ערך לו קבלת פנים חגיגית.
בשנת 1925 פרץ מרד הדרוזים. הרב טאג'ר נפגש עם ראשי המורדים, ושכנע אותם לא לפגוע ביהודים. על פי עדות בנו, המורדים חטפו שבעה יהודים לכפר ג'ירמאנה, שם רצו לתלותם באשמת שיתוף פעלה עם הצרפתים, והרב טאג'ר נסע לשם והפציר בחוטפים לא לפגוע בהם.
נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"ו, ונקבר בדמשק. בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא רחוב על-שמו ועל-שם אביו.
משפחתו.
לרב טאג'ר ולאשתו מרים ויולטה (לבית פנחסוב) נולדו שישה ילדים:
עוברניות
עופר גורן
עופר ניסים גורן (נולד ב-י"ז בכסלו ה'תשכ"ו, 11 בדצמבר 1965 בבית שמש) הוא פנטומימאי ישראלי. מחלוצי התיאטרון הדתי בישראל.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בבית שמש כבן שני במשפחה של שמונה ילדים להורים יוצאי מרוקו. אביו משה עלה לישראל במסגרת עליית הנוער והתגורר בתחילה בקבוצת יבנה עד שעבר לבית שמש, ועיברת את שם משפחתו ממיגרס לגורן בעקבות התרשמותו מהרב שלמה גורן - היה מנהל מחסן, עבד במפעל ואחר כך עבד בעיריית בית שמש. אימו ניהלה מעון לעיוורים ולאחר מכן שימשה כמטפלת במשפחתון.
עופר למד בבית הספר "אליקים" בבית שמש ובישיבת "אבן העזר" במושב נחם. בילדותו, הוריו זיהו את כישרונו במשחק ועודדו אותו בכל כינוס משפחתי לעשות הצגה. לאחר מכן למד בישיבת קריית נוער במגמת נגרות וגרפיקה. במהלך לימודיו בישיבה לא בא לידי ביטוי כישרונו במשחק, אך הצד היצירתי בא לידי ביטוי בגרפיקה וביצירות באומנות עץ. בתקופת התיכון במשך ארבע שנים היה פעיל בחברה להגנת הטבע כפקח טבע מתנדב, בבית ספר שדה כפר עציון חקר חבלי ארץ מבחינת צומח, חי וארכאולוגיה, חפר ומיפה מערות באזור לכיש ועדולם מטעם חוג הנוער במרכז לחקר מערות בישראל. כמו כן עסק בצפרות בארגון הצפרות הירושלמי בהוראת יוסי לשם.
היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא. הוא התקשה בתקשורת מילולית עם הסביבה בגלל בעיות היגוי וגמגום. על מנת למשוך תשומת לב התחיל להתבטא ללא מילים. הוא בנה לעצמו קטעי פנטומימה: בלון, רובוט, אופניים וכך התחבב על החברים, הביטחון העצמי חזר אליו ובעיית הגמגום נעלמה.
למד במסגרת ישיבת ההסדר ימית בנווה דקלים במשך ארבע שנים, ושירת כלוחם בגדוד שקד חטיבת גבעתי.
חבר בוועד המנהל של איגוד אומני הקרקס והרחוב באמ"י.
פנטומימה, תנועה ומשחק.
כשהיה בכיתה י"א צפה בהופעה של חנוך רוזן, ולאחר ההופעה ניגש להראות לרוזן קטע פנטומימה של ניפוח בלון. רוזן אמר לו שהוא לא צריך ללמוד את אמנות הפנטומימה, כי הוא כבר יודע. ב-1983 יצר את המופע "נשחק בכאילו" והופיע איתו ברחבי הארץ במסגרת בני עקיבא. גורן מעלה עד היום מופע זה. בשנה הרביעית ללימודיו בישיבת ימית התלבט האם בתור אמן דתי מותר לו להופיע בפני בנות, כשהתבקש להופיע באירוע פורים באולפנת ערד. על כך סיפר בראיון: "באתי לרב יעקב אריאל בתחילת דרכי, ושאלתי אותו אם אפשר להופיע בפני בנות. הוא לא הבין למה אני רוצה להיות שחקן, אבל לאחר שהשתכנע שזה כלי הביטוי שלי, הוא נתן לי את ברכת הדרך, ואמר לי לקחת את זה לכיוונים חינוכיים". בימי בין הזמנים הופיע בכפר הנופש ובמלון חוף הדקלים בגוש קטיף במופע לכל המשפחה בשם "בידור ללא דיבור", גורן מעלה את המופע עד היום בקהילות ומתנ"סים ברחבי הארץ והעולם.
בשנת 1987 הוא החל להעלות בצורה מסודרת מופעי פנטומימה במסגרת מדרשות כמו מדרשת הדרום ומדרשת עמיעד. המופע הראשון עסק בנושא תפילה. זו היה הפעם הראשונה בה אומנות התיאטרון שימשה כלי להעברת מסרים חינוכיים בקרב בני הנוער במסגרת של סמינריון יהדות. באותה שנה למד פנטומימה אצל שמעון אפלטוני בירושלים.