דרכו הספרותית של אישטוואן וש התחילה בראשית שנות הארבעים בעיקר כמתרגמם של פרנסואה ויון ושל גיום אפולינר להונגרית, אולם בשל מוצאו היהודי נרדף וש במהלך מלחמת העולם השנייה והוסתר בידי אשתו השנייה ובידי הסופר גזה אוטליק. אחרי 1945 התנגש המשורר בעסקנים המרקסיסטים, שמונו לפקח על מדיניות התרבות והספרות של הונגריה, ובמשך שנות החמישים נאסר פרסום כתביו. הוא זכה פעמיים בפרס קושוט, הפרס היוקרתי ביותר בהונגריה (דומה לפרס ישראל): בשנת 1962 ובשנת 1985. אשתו השלישית הייתה הציירת פירושקה סאנטו (לבית שטיינר).
אישטוואן וש פרסם בין השאר את קובצי השירה "הרס סתווי" (1932), "מוזה נמלטת" (1938), "יתום כפליים" (1947), "רגע רומאי" (1948), "רפסודיה בגן סתווי" (1960), "גזל רומאי" (1962), "שמש מחתרתית" (1965), "לא נחשב" (1969), "מה רוצה אותו אדם?" (1970), "מה שלא ניתן לומר" (1972), "דיוקן עצמי משנות השבעים" (1975), "מגיעים לזה" (1983) ו"בכל זאת" (1985). כמו כן פרסם, בין השאר, את הרומנים "בתים אבודים" (1943), "אהבה קשה" (1957) ו"לאחר מכן" (1991) ואת קובצי המסות "שנים ויצירות" (1958), "קירובים" (1969), "האל האלמוני" (1974) ו"גם כן, גם לא" (1987).
ספר הקנה
ספר הקנה הוא פירוש לתרי"ג מצוות, השייך בסגנונו הלשוני לספרות הקבלה הקדומה, אך יש הסוברים שמדובר ביצירה שנערכה במהלך המאה הי"ד או בראשית המאה הט"ו. לרוב הוא נכרך עם ספר הפליאה, ונראה כי מחבר אחד להם. על ההערכות המאוחרות, הספר מהמאה ה-14 מכיוון שהוא חוזה את הקץ לשנת ה'ק"נ (1390).
מחבר הספר.
בזהות מחבר הספר ישנו ויכוח בין החוקרים. הספר בעיקרו מיוחס לרבי נחוניה בן הקנה או ל-"אמר קנה אבן גדור, בנו נחום ממשפחת רם, נאחז ונתפס הוא ממשפחת רבי נחוניא בן הקנה" ובתוך הספר כותב המחבר שהוא חלם חלום בשנת ד' אלפים לבריאת העולם (240 לספירה). אולם כבר החיד"א פקפק בכך שהמחבר הוא נחוניה בן הקנה או שהוא חי בתקופת התנאים, שכן הוא מזכיר בספר את אביי ורבא. וכבר כתב לפניו הרמ"ק שאין רבי נחוניא מחבר "ספר הקנה", כיון שהקנה מקלל את עמי הארץ ומתפלל עליהם לרעה, מה שלא תואם לדמותו של רבי נחוניה. גם הוא מצא בו ציטוטי לשון מהרמב"ם.
רוב החוקרים טוענים שהספר נכתב בספרד. לעומת זאת, החוקר אהרן (אדולף) ילינק סבור היה כי מדובר במחבר שחי בביזנטיון, ובעקבותיו צעד גם פרופ' ישראל מ' תא שמע אשר טען כי מחבר הספר הוא מיוון מכיוון שהוא מצטט קטעים מתפילת העמידה בנוסח הרומניוטים.
סגנונו.
הספר כתוב כדיון בין תלמיד למורו. התלמיד מרבה לשאול על סתירות לכאורה בין דברי חז"ל לפשוטם של הכתובים, וכן על קשיים שיש בדרשותיהם על הכתוב. רבו עונה לו שמדובר בהסתרת סודות עמוקים שהם השורש האמיתי להבנת התורה ודברי הנביאים.
השפעות על שבתאות.
בספרה "נשים והכפירה השבתאית" שיערה עדה רפפורט-אלברט שספר הקנה ושאלותיו ותשובותיו לגבי חיוב נשים או פטור ממצוות שונות, התלויה בחטא אדם הראשון, שלא באשמתה של חוה, היווה את הבסיס המרכזי לרעיון שחרור האישה של שבתאי צבי, ולתפיסה שהגעתו כמשיח משחררת אותן סוף סוף מן העונש על החטא הקדמון.
הפצת הספר והתנגדות לו.
הספר הודפס בידי המגיד מלוצק בעיר פריצק בשנת תקל"ח (סביבות 1778) עם הסכמות של רב העיר קוריץ ורבנים תומכי חסידות מבית המדרש של המגיד ממזריטש. ההדפסה הייתה נדבך בתהליך הפצת ספרי קבלה וחסידות, כחלק מתוכנית להבאת גאולת ישראל, אשר כללה ניסיונות פיוס של החסידים עם מתנגדיהם, ועליה לארץ ישראל.
הספר הודפס שוב בתרנ"ד (סביבות 1894) בעיר ורשה.
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלה לצוץ התנגדות לספר בקרב רבנים. הרב יצחק אייזיק שר כתב ביקורת על אופן כתיבת הספר המשלב ניגוח של דברי חז"ל, ומשום כך התנגד לקריאה ולימוד מן הספר הזה:
בספר יש דברים הנוגדים את דברי חז"ל, ואף דברים הנראים כמבזים את התורה שבכתב ושבעל פה.
ספר הפליאה
ספר הפליאה הוא חיבור המכיל לקט פירושים קבליים על פרשת בראשית הדומה בסגנונו לספרות הקבלה הקדומה, תוך השמטת מקורותיו.
זהות המלקט, זמן ומקום כתיבתו לא הובררו וגם לא זהות כל מקורותיו. היו שייחסו את הספר לתנא רבי נחוניה בן הקנה, אך השערה זו איננה מקובלת כיום בקרב חוקרי הקבלה.
זוהה בשלמותו ספרו רבי אברהם אבולעפיה גן נעול, שנכתב ביוון ובקטלוניה, ודבריו של רבי מנחם רקנאטי מאיטליה, אך ייתכן שגם לאלו היה מקור קדום יותר. ההשערות נעות בין סביבות שנת 1200 (ד'תתק"ס) בידי נחמיה בן שמואל בספרד, אולי אחד מכותבי המקורות, ועד 1438 (ה'קצ"ט) שנת פטירת המלקט המשוער רבי אביגדור קרא מפראג.
תוכן הספר והשפעתו.
הספר כתוב בחלקו כדו-שיח בין סב לנכד ומטרתו להראות שלא ניתן להבין את התורה כפשוטה אלא יש לפרשה על פי הסוד. החל ממהדורת הדפוס הראשונה וברבות ממהדורות ההמשך הוא נדפס יחד עם ספר הקנה העוסק בטעמי המצוות, ונכתב כנראה בידי אותו אדם.
מתוך מקורותיו של ספר זה הועתקו חלקים הנודעים כ"היכלא דרשב"י" (או "היכלות דרשב"י") שפורסמו בספר הזוהר אחר מותו של משה די ליאון.
רבי משה קורדוברו (הרמ"ק) בספרו פרדס רימונים מצטט רבות את ספר הקנה וספר הפליאה (כשהוא מכנה אותו 'ספר התמונה') ומתפלמס עם דבריו. לדעת הרב מנחם כשר, בהנחה ששני הספרים נכתבו או נערכו בידי אותו האדם, פעמים רבות הרמ"ק מתייחס בזלזול לדברים הנאמרים בספרי הפליאה והקנה ודוחה אותם בלשון חריפה, מציין ניסוחים לא מדויקים ושגיאות חמורות, שגרמו לרמ"ק להסתייג מן הכתוב בהם. על פי ספריו של רבי חיים ויטאל, האר"י שיבח את הכתוב בספר הפליאה והסתמך עליו בהרחבה.
משמעותו הקבלית של הביטוי "ערפלי טוהר" כשלב בבריאה נדון לראשונה בספר זה, במסגרת פירוש לפיוט קדום על קבלת התורה, הנאמר כחלק מתפילת ראש השנה. הביטוי נבחר כשם לפנקס הרשימות הראשון שהודפס ככתיבתו, ללא עריכה, מתוך כתבי הראי"ה קוק, והתפרסם יותר בהמשך כ'קובץ ב' מתוך שמונה קבצים.
ביקורת רבנית על תוכנו.
לדעת הרב מנחם כשר, במהדורות הראשונות ובכתבי היד ישנם ביטויים רבים שניתן להבינם כדברי כפירה או כעמדות המנוגדות להלכה ולתורה. לדעתו, רבנים שסמכו את ידיהם על ספר זה וספר הקנה שפורסם בצמוד לו, התייחסו לציטוטים מתוך הספר בלי לראות את תוכנו המלא או עשו זאת מתוך מהדורות הספר בהן הושמטו הפיסקאות הבעייתיות. לטענתו, רבי משה קורדובירו בספרו שיעור קומה דחה את דברי ספר הפליאה, ובספרו פרדס רימונים ביקר בחריפות את דברי "ספר הקנה" שבחלקם נראו לו ככפירה, וטען שמדובר במצג שווא של ספר קדמון, לעומת דברי ספר הזוהר שהיו מקובלים עליו ככתובים בידי חז"ל. הרב כשר מניח ששני הספרים נערכו או נכתבו במקורם בידי אותו האדם. הדברים החריפים המיוחסים לרבי משה קורדוברו לא נמצאים במהדורות הספר שלפנינו. בשער הנתיבות רבי משה קורדוברו מתווכח על ייחוס ביטויים המופיעים ב"ספר הקנה" למלאך "מגיד" בעוד שלדעתו של רבי משה קורדוברו מקורם בדברי התנאים מתקופת המשנה המוזכרים בספר הזוהר.
הרב כשר מביא רשימת מאמרים מתוך ספר הפליאה שצוטטו מאוחר יותר כדברי חז"ל ומדרשים, אך למעשה מקורם מתוך ספר מאוחר זה.
זיהוי מחברו.
שאלת זמן חיבורם של כתבים אלו וזהות מחברם הן לדעת פרופ' ישראל תא- שמע 'מן החידות הספרותיות היותר קשות בתחום האנונימה העברית'.
יחד עם ביקורתו על התוכן ועל הניסוחים של ספר הפליאה, טען ר' משה קורדובירו כי על אף שמחברו מציג עצמו כדמות קדומה, הרי מדובר באחד 'מאחרוני האחרונים'. החוקרת מיכל אורון ראתה ברבי מנחם רקאנטי האיטלקי את המקור העיקרי ממנו שאב ספר הפליאה את רעיונותיו
בהסכמות להדפסת הספר הרבנים החותמים מייחסים את חיבור הספר ל"בעל הקנה" (כלומר מחבר 'ספר הקנה') או לתנא "קנה" אביו של רבי נחוניה בן הקנה.
בשער המהדורה המודפסת השנייה לספר רשום:
במשך מאות השנים האחרונות רווחה מסורת בקרב חכמי פולין כי ספר הפליאה אכן נכתב על ידי ר' אביגדור קרא, וממילא מדובר בחיבור אשכנזי במקורו. הרב מנחם מנדל כשר בספרו 'שרי האלף' - רשם שחלקים מהספר הועתקו כנראה ממחבר קדום יותר, שכן מצא שם מאמרים שהיו ידועים בספרות קדומה לתקופת הרב קרא, שנפטר בשנת ה'קצ"ט (1438).
גרשם שלום סבר שהמחבר היה ספרדי מתקופת הרב יצחק בר ששת (הריב"ש) ולפני גזירות קנ"א (אמצע המאה ה-14), שכן מצא בתוכן הספרים שיקוף של אירועים שעברו על חכמי ספרד בתקופה זו, וביניהם המגפה השחורה. בדומה לגישתו של שלום סבורים היו מרבית החוקרים עד למחקריו של פרופ' ישראל תא שמע כי מדובר במחבר שחי בסוף המאה ה-14, אך נחלקו בנוגע לשאלה המדויקת של זמן הכתיבה. יוצאת דופן הייתה דעתו של אהרן (אדולף) ילינק בשנת ה'תרי"ג (סביבות 1853) אשר במחקרו על מקורות ספר הזהר, טען שהמחבר היה בן איטליה או יוון, ושמדובר בלקט תוך השמטת המקור, מתוך דברי רבי אברהם אבולעפיה ורבי מנחם רקנאטי. לדעה זו שותף אף פרופ' ישראל תא- שמע. לדעתו מדובר בכותב החי בסביבה דוברת יוונית ונוהגת מנהג יוון וכי זמנו הוא במחצית הראשונה של המאה הט"ו ככל הנראה ביוון, באסיה הקטנה או במקדוניה שנים ספורות לאחר כיבושן על ידי העות'מאנים. למסקנתו הגיע לפי נוסח של קטעי תפילה המופיעים בספר הקנה. אך דעתו זו נדחתה בידי עמיתיו הפרופסורים באוניברסיטה העברית יהודה ליבס ומשה אידל.