בנוסף להגבלות הללו, היהודים גם תוארו על ידי המוסלמים, ככנועים, שקטים, ומשוללי-חרב להגן על עצמם. הם נחשבו "בני מוות" ("אולאד אלמות"), פחדנים לא לוחמניים וכפופים. ב"אלרד עלא אבן אלנגרילה" מחמד אבן חזם טוען כי "כל המכיר את היהודים יודע כי הם אספסוף מטונף וחסר בינה, ציבור דוחה, גס והמוני, בוגדני, רך לבב, מאוס, כזבן, בעל שאיפות נמוכות ביותר ובעל כושר הבחנה חלש ביותר. הייתכן כי אלו הם בניו הנבחרים של האל?!". אבן חזם טוען כי שושלת היוחסין היהודית מלאה בממזרות, דבר המעיד על ניוונם המוסרי. הוא מתאר את היהודים כשקרנים ונוכלים (קו המאפיין אותם לטענתו עוד מהתקופה בה יעקב גזל את הבכורה מעשיו), ואומר כי "אף-על-פי שהכרתי יהודים רבים, מצאתי רק שניים שהיו דוברי אמת". במרוקו למשל, הם כונו "אספל אל-סאפלין" (המושפלים שבמושפלים); לחלופין, הם תוארו כמגוחכים. למשל, בקבצים המיוחדים של התורה שבעל פה (חדית'), שנקראו בשם "אסראיליאת" (דברי ימי היהודים), הגיחוך משמש בערבוביה עם אזכור מזימותיהם של היהודים נגד הנביא מוחמד בעיר מדינה.
עם זאת, בניגוד למצבם באירופה, פוגרומים, היו נדירים יחסית. התאסלמות בכפייה אירעה אמנם לעיתים, למשל במרוקו, תימן, ובאיראן בסוף המאה השמונה עשרה, אבל גם זאת, לעיתים יותר רחוקות מאשר באירופה. הייתה אם כן אנטישמיות ברורה, ועדיין הייתה התופעה רכה יחסית לזו שהתרחשה במקומות אחרים בעולם בימי הביניים. ברנרד לואיס טוען כי האנטישמיות הופיעה בעולם המוסלמי רק בשלהי העת החדשה ולא ניתן למצוא קודם לכן הוכחות לקיומה של עוינות מושרשת שניתן לכנות "אנטישמיות" (במובן המודרני) כלפי יהודים, או כלפי כל קבוצה אחרת לצורך העניין. אף שגישה שלילית כלפי יהודים רווחה, היא לא חרגה מרגשי עליונות כלפי מי שנחשבים בני קבוצה נחותה יותר, ולמעשה, הם היו ביטוי של בוז כלפי כל מי שאינם מאמינים באסלאם.
באיגרת "אלרד עלא אלנצארא" שנמען אל הנוצרים מיחס אלג'אחט' את יחסם המחמיר של המוסלמים ליהודים, על הקטעים הביקורתיים המופיעים אודות היהודים בקוראן בניגוד לקטעים חיובים יחסית לנוצרים, וטוען כי אין הדבר צודק. שכן הקוראן התייחס בזמנו ליהודים וכן נוצרים ספציפיים, השייכים לאותה התקופה ולא לאלו הקיימים היום. זאת לאור כך שהיהדות של היום אינה מהווה סכנה לאסלאם כמו הנצרות. וכן לאור זאת שהצרות שהביאו הנוצרים על המוסלמים כיום, הרבה יותר חמורות מאלו שהביאו היהודים, ולכן יש מידת אי-צדק ביחס הדחייה של הציבור ליהודים. אלג'אחט' טוען כי האדם נוטה לנטור ולהסתכסך יותר עם אלו המוכרים לו; ולאור סיפור היהודים השכנים למוסלמים ומוחמד ב"בית'רב" (אלמדינה) שמוזכרים בקוראן, היהודים יותר מוכרים למוסלמים מהנוצרים ומכאן הסלידה והדחייה החזקה יותר של המוסלמים כלפי היהודים. זאת בחוסר צדק שכן הנוצרים מהווים סכנה גדולה יותר. אלג'אחט' ממשיך וטוען כי כשעשו מוחמד ואנשיו (מהאג'רון) את ההיג'רה ממכה למדינה התעוררה קנאה בין היהודים, שכבר חיו שנים באלמדינה לצד שכניהם המקומיים (אנצאר), למוסלמים על האחדות והאחווה שהביאה עליהם הדת החדשה. לאור זאת היהודים כדי לפגוע בדת החדשה החלו להעלות ספקות בלבבות המאמינים החדשים וסיעו לאויבי האסלאם. לא רק העלו ביקורת וספקות אלא גם פעלו בהתגרויות ופעולות איבה, תוך קשירת קשרים והפעלת מזימות. היהודים הקדישו את נפשם וממונם להילחם במוסלמים החדשים ולהרחיקם בפעילות מתמשכת שהתעצמה. דבר שהוביל לשנאה, טינה ותיעוב מופלג על היהודים מצד המוסלמים. כשככל שליבם של המוסלמים הוקשח לשנוא את היהודים הוא התרכך כלפי הנוצרים. אלג'אחט' חולק על הפרשנות שנותן ההמון, בניגוד לשכבות המובחרות של יודעי הדבר, וטוען כי הנוצרים עליהם מדבר הקוראן אינם כנוצרים בני הדור. אלג'אחט' אף כועס על השימוש שהנוצרים עושים בציטוט הקוראני: "אכן תמצאו כי היהודים והמשתפים לאל (משרכון) הם עזי האיבה ביותר כלפי המאמינים (המוסלמים) וכי אלו האומרים: נוצרים אנו, הקרובים ביותר לרחוש אהדה למאמינים" וטוען כי הנוצרים מבקשים באמצעות זאת להטות את לב הציבור המוסלמי (האספסוף ובני השכבות הנמוכות) נגד היהודים תוך קירובם לנוצרים. אלג'אחט' טוען כי המוסלמים ראו את דרגת היהודים ורמת דתם כדרגת ורמת המקצועות בהם החזיקו; צבעים, בורסקאים, מקיזי דם, קצבים ומתקני תיקונים; ומכאן תפסו שגם כפירתם הייתה הרעה שבכפירות ולכן עליהם להיות המושפלים ביותר. גם אבו חאמד מוחמד אלגזאלי טוען כי הכפירה מהיהדות נחשבת לכפירה מהרמה הנמוכה ביותר מבין הכפירה של הנוצרים ויתר המאמינים באל ובנביאים. אלג'אחט' מסביר כי כיעורם של הנוצרים התמעט בעיני המוסלמים לאור הצורה הכעורה יותר שבה ראו את היהודים. אלג'אחט' מעלה על הכתב שני סיפורי שוק ורחוב שהתרוצצו בדורו על היהודים: (1) מוסלמי שמע שיהודי יעשה כל דבר על-מנת להתנכל למוסלמי, ולכן החליט להתלוות ליהודי לאורך היום. כשהיהודי לא עשה דבר לאורך כל היום שאל המוסלמי את היהודי לפשר הדבר והיהודי ענה כי לאורך כל היום ניסה להשפילו בזה שדרך על צילו. (2) יהודי שניצח שליט במשחק שח-מט ביקש כתגמול על ניצחונו למחוק את שם אללה מכל ספרי הקוראן שהיו בממלכה. (3) יהודי חוכר שהגיע לשלם ג'זיה קילל את הגובה המוסלמי ברוב חכמה, כשהאחרון הניח כי כלל לא מדובר בו.
הוגים מוסלמים שונים וביניהם אלסמואל אלמגרבי (השתקת היהודים), טענו שהיהודים מעולם לא תרמו מאומה לתרבות העולם. והתייחסו ליהודים בבוז והשפלה על שפגעו ובגדו בנביאיהם וכן בנביא מוחמד. כמן כן, על כך ששיבשו והחליפו את כתבי הקודש שבידיהם (תחריף, תבדיל): הטיעון היה כי ליהודים (ולנוצרים) ניתנו נבואות אמת בשעתן, אולם עם הזמן רבניהם שינו אותן ואת כתביהן. כשהקוראן ירד (חזר) לעולם על ידי מוחמד בצורתו האמיתית והטהורה, ומכאן האסלאם בא להחליף את היהדות והנצרות שלא קיימו כראוי את רצון האל, ולקיים את רצון האל האמיתי. אלמגרבי אף האשים את עבדאללה בן סלאם היהודי על שדחק והוסיף לאסלאם שלא במקומו את ההלכה היהודית שאם גבר ואישה מתגרשים בפעם השנייה אם הם רוצים להינשא בפעם השלישית על האישה להינשא קודם לגבר אחר ואז להתגרש ממנו ורק לאחר מכן להתחתן מחדש עם בעלה. בתקופת תור הזהב רדיפות ואלימות מתועדות נגד יהודים בארצות האסלאם היו מועטות. תנאי עומר כמעט ולא יושמו וכן הרעיונות הנוצריים על היהודי השטני או עלילות דם לא היו קיימות כלל. לא היו גירושים המוניים של יהודים או האשמת יהודים שהתאסלמו בחוסר נאמנות בדתם החדשה. פגיעות ביהודים במהלך ימי הביניים הוסברו בעיקר בהפרת התנאים והברית ("נקד אלעהד") מצד בני החסות, דרך מיאוס במעמדם הנחות ולבישת בגדי פאר כשליטים המוסלמים, תפיסת עמדות שלטון או פגיעה בכבוד הנביא והאסלאם. ישנם חוקרים הטוענים כי ככל שהוטב מצבם של היהודים מבחינה כלכלית כך גברה האיבה כלפיהם, כמו גם מינויים של יהודים או לא מוסלמים אחרים לנכבדים בחצרות השליטים – דבר שהיווה ביטוי חומר להפרת חלק מהגרסאות של תנאי עומר, שאין לתת בידי לא-מוסלמי שלטון על מוסלמי. דווקא יהודים שהמירו לאסלאם היו אלו שביקשו להוריד את היהודים מהגנת כלל החסות בטענה כי היהודים אינם מונותאיסטים אלא עובדי-אלילים ואפילו עובדי אש.
רעיון השעבוד הנצחי.
אבו זכריא יחיא אלרקלי טען כי היהודים הוענשו בגלות מתמדת, שיעבוד ושפל לאור זאת שכפרו, סילפו את התורה והפרו את הברית. הוא עוד טוען כי אפילו התנ"ך מציג את היהודים כעם מרדן, כפוי טובה, לא נאמן וארור, שהפר את הברית עם האל. וכן שהתנ"ך עצמו אף מעיד על כך שהיהודים אינם עם נבחר שכן אברהם ויצחק קיבלו את הנבואה הרבה לפני משה.
מיהו העם הנבחר.
לאסלאם בסיס אתני מוצק ואיתן שהתבסס על השבטים הערבים של חצי האי-ערב. הבחירה האלוהית ניתנה לאברהם ומשם עברה לבנו ישמעאל, אחי יצחק, שממנו יצאו הערבים. שהתאחדו עם בואו של הנביא מוחמד. האסלאם אינו המשך היהדות אלא מחליפו "החזרת עטרה ליושנה", מטהרת ומשחזרת את המונותאיזם האמיתי של אברהם ומשה (ואף ישו) כפי שניתנו בצורתם המקורית, שנשחקו במרוצת השנים, במיוחד אצל הנוצרים, על ידי בני אדם אינטרסנטים. האסלאם אינו נזקק לתנ"ך אלא מעמיד את הקוראן בפני עצמו, כתחליף הנכון והאמיתי, שהתגלה בפני מוחמד בצורתו המקורית בנבואה.
אפשרות לגאולה.
על-פי עבד אל-ע'ני א-נאבולסי (מת ב-1731) הסוני גם בני החסות יכולים לזכות בגן עדן ואושר לעתיד לבוא. אף על פי שלפי האסלאם אם מוסלמי הורג יהודי, זוראסטרי, פרסי או דרוזי מקומו בגן עדן מובטח. אולם אם נהרג על ידי אישה, אין גן-עדן. אם אישה נהרגת בתולה מקומה בגן עדן מובטח, אולם אם נהרגה לא בתולה, מקומה אינו מובטח.
בשלטון הסוני.
תקופת האימפריה העות'מאנית.
האנטישמיות העות'מאנית המשיכה את ה"מסורת" המוסלמית. בימיו של הסולטאן מהמט השני למשל, במאה החמש עשרה, היהודים נדרשו ללבוש כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות. במאה השש עשרה, בתקופתו של הסולטאן מורט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ועל הגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים".
לאחר עלילת הדם הראשונה שהתפרסמה באימפריה העות'מאנית, הסולטאן סולימאן השני הוציא כבר במאה השבע עשרה צו מלכותי (פירמאן), שהגן על כל יהודי האימפריה מעלילות הדם. למרות זאת, רבו מקרי רצח של יהודים, ובדרך כלל נמנעו השלטונות מלהעניש את הרוצחים. כלפי היהודים הופעלו גם חוקי עומר, שמקורם עוד בתקופת האימפריה המוסלמית, ואם כי הם לא הופעלו במלואם, הרי גם הם עשו את שלהם בהשפלתם של היהודים. במסגרת זו שבו היהודים וחויבו למשל בתשלום מס הגולגולת הקדום (גִ'זיַה), ועוד.