נולד בח' בכסלו תקפ"א (1821) לרב דוד מפלאצק. נקרא על שם שלושה מגדולי ישראל: רבי ישראל בעל שם טוב, רבי אליהו הגאון מווילנא והפני יהושע. למרות זאת היה חותם את שמו ישראל יהושע בלבד, כיון שהשם אליהו כבר נמצא בתוך שני שמות אלו.
את ראשית חכמתו רכש מאביו, אך התייתם כבר בגיל 11. בן 14 נישא לפריבה בתם היתומה של ר' חיים בן רבי יהודה אב"ד ראביץ' ואלמנתו ריצה. במשך שש שנים היה סמוך על שולחן חותנתו האלמנה ועסק בתורה. הוסמך מרבי שרגא פייבל דנציגר. בשנת ה'ת"ר (1840), בגיל 19, החל לכהן כרב בשרנסק, שבה הקים ישיבה גדולה. כעבור 7 שנים עבר לכהן כרב בגומבין. בשנת תר"י (1850) מונה לרב בוורקא. בתרי"ג (1853) עבר לפולטוסק, ומשנת תרכ"א (1861) ועד מותו כיהן כרבה של קוטנא, שם גם פרסם את ספריו ההלכתיים "ישועות מלכו" ו"ישועות ישראל". היה מיודד עם כמה מאדמו"רי פולין, בהם החידושי הרי"ם והאבני נזר.
בשנת תר"ן (1890) ניסה לסייע למינוי בנו כרב בעיר מלאווה. למינוי התנגדו חסידי גור, בשל השתייכות הבן לחסידות אלכסנדר. בשיאו של הסכסוך נזרקה אבן לעבר הרב מקוטנא, בעת שישב לסעודת ליל שבת. הסכסוך נמשך כ־3 שנים, ובעקבותיו סוכל המינוי. זמן מה לאחר אירוע זה חלה במחלה קשה. נפטר בכ"ה בתמוז תרנ"ג (1893). בנו, רבי משה פנחס, ונכדו רבי יצחק יהודה טרונק (שהוציא את ספרי סבו לאור), מילאו את מקומו ברבנות העיר קוטנא. חתנו היה הרב חיים אלעזר וקס.
פעילות למען ארץ ישראל.
רבי ישראל יהושע נודע בחיבתו לארץ ישראל. הוא בירך על צאת ספרו של הרב קלישר "דרישת ציון", ובשנת 1886 ביקר בארץ ישראל יחד עם חתנו הרב וקס, במגמה ליצור התיישבות חקלאית של היישוב הירושלמי. הוא ביקר בפרדס האתרוגים שנטע חתנו בארץ ופרסם קריאה נלהבת להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל על אתרוגי איטליה ויוון. כשהתחילו לעלות ולבנות את ארץ ישראל אנשים הרחוקים מיהדות הוא ראה בזו הוכחה של התעוררות מהשמיים.
ב-תרמ"ט 1889 בפולמוס השמיטה היה מהחותמים על היתר המכירה הראשון יחד עם הרב שמואל מוהליבר ורבנים נוספים על מנת לאפשר "הצלת נפשות והצלת ישוב הארץ, הצלת הגוף והצלת ממון", בדבריו הסתמך בין השאר על העובדה שבין המתירים נמנו: "גדולי רבני ספרד אשר צפרנם עבה מכריסם של חכמי אשכנז" אשר אסרו.
במענה לפניית רבי חיים ישראל מקוצק-פילוב כתב בשו"ת "ישועות מלכו", חלק יו"ד, סימן ס"ו:
המנון טרנסניסטריה
אנו מהללים אותך, ניסטריה (במולדבית: Слэвитэ сэ фий, Нистрене), או אנו מהללים אותך, פרידנסטרוביה (ברוסית: Мы славим тебя, Приднестровье; באוקראינית: Ми славимо тебе, Придністров’я), הוא ההמנון הלאומי של טרנסניסטריה. ההמנון כתוב בשלוש השפות הרשמיות בטרנסניסטריה: מולדבית, רוסית ואוקראינית, אך אין מדובר בתרגום מילולי. לראיה, הבית השני בגרסה הרוסית, אינו מופיע כלל בגרסה המולדבית או בגרסה האוקראינית.
ההמנון חובר על ידי בוריס פארמנוב, ניקולס בוז'קו וויטלי פישצ'נקו, בהתבססם על השיר הפטריוטי הרוסי "תחי מדינתנו", שיר משנת 1943 שהולחן על ידי בוריס אלכסנדרוב והוצע כהמנון בברית המועצות לשעבר.
האיחוד הים תיכוני
יבגני שבצ'וק
יבגני שבצ'וק (ברוסית: Евгéний Шевчýк, באוקראינית: Євген Шевчýк, ברומנית: Evgheni Vasilievici Şevciuk; נולד ב-19 ביוני 1968 בריבניצה) הוא פוליטיקאי מולדובי שכיהן כנשיא הרפובליקה המולדובית טרנסניסטריה שהיה במשך שנים ראש האופוזיציה. כיהן כיושב ראש הפרלמנט של טרנסניסטריה בשנים 2005–2009, כשתפקידו מקביל לתפקיד ראש ממשלה. בסיבוב השני של בחירות לנשיאות טרנסניסטריה שנערך ב-25 בדצמבר 2011 ניצח ברוב קולות עם 73,8%. מ-30 בדצמבר 2011 ועד דצמבר 2016 כיהן כנשיא הרפובליקה המולדובית טרנסניסטריה.
לאחר סיום לימודי בית הספר יבגני שבצ'וק למד באקדמיה לחקלאות בקייב וסיים אותה בהצטיינות בשנת 1989. בשנים 1992–1998 עבד במסגרת משרד הפנים של טרנסניסטריה. בשנת 1998 עבר לעבוד בחברות פרטיות בתחום אבטחה וביטחון. בשנת 2000 החל את הקריירה הפוליטית.
ב-15 באוקטובר 2007 ביקר שבצ'וק בישראל ובירושלים עם קבוצת צליינים מטרנסניסטריה. הביקור, שנמשך 8 ימים, נשא אופי דתי.
ז'וזפין
בית המשפט העליון האמריקני
ספורטינג קלאב דה פורטוגל
מועדון הכדורגל פורטו
מועדון הכדורגל סאות'האמפטון
דוד שו&quot;ב
דרג'ה
ג'ין שארפ
ג'ין שארפ (באנגלית: Gene Sharp; 21 בינואר 1928 - 28 בינואר 2018) היה הוגה דעות אמריקאי שנודע בשל כתביו הרבים בנושאי אי-אלימות ושלטון. כונה "המקיאוולי של האי-אלימות" ו"הקלאוזביץ של תורת הלחימה הלא-אלימה".
שארפ היה גם פרופסור למדע המדינה והמייסד של "מכון אלברט איינשטיין", ארגון ללא כוונת רווח שחוקר ומקדם את השימוש בפעולות לא-אלימות במטרה לקדם את הדמוקרטיה במדינות העולם. ב-2012 זכה בפרס הקיום הנכון.
התאוריה של שארפ על התנגדות לא-אלימה.
ספרו הנודע ביותר של שארפ, "הפוליטיקה של פעולה בלתי-אלימה" (1973), מספק ניתוח פוליטי מעשי לפעולות בלתי-אלימות כשיטה להתמודדות עם נקודות כוח בעת קונפליקט.
התובנה המרכזית של שארפ היא שהכוח אינו מונוליטי. כלומר, הוא לא נובע מתכונה פנימית של אלו שנמצאים בשלטון. שארפ גורס שכוח פוליטי, כוחה של כל מדינה - ללא קשר למבנה הארגוני הספציפי - נובע מאזרחיה של המדינה. אמונתו הבסיסית היא שכל מבנה כוח מבוסס על הציות של האזרחים לפקודות של השליטים. לכן, אם האזרחים יפסיקו לציית, למנהיגים לא יהיה יותר כוח.
לדעתו של שארפ, לכל מבני הכוח היעילים יש מערכות שבעזרתם הם מעודדים או סוחטים ציות מהנתינים של אותו מבנה כוח. למדינות מערכות מורכבות שמטרתן לגרום לאזרחים להישאר צייתנים. מערכות אלו כוללות מוסדות ספציפיים (משטרה, בית משפט, גופים מפקחים) אך יכולות גם לכלול ממדים תרבותיים שמעודדים צייתנות על ידי העברת מסר שהכוח הוא מונוליטי (תרבות האלים של שושלת פרעה המצרית, כבוד המורם של משרד הנשיאות, נורמות מוסריות או אתיות וטאבו). באמצעות מערכות אלו, ניצבת מול האזרחים מערכת של סנקציות (ענישה, קנסות) ופרסים (תארים, עושר, תהילה) שמעידים על מידת הצייתנות שלהם.
טענה זו מתקשרת להתנגדות לא-אלימה מאחר שהיא אמורה לספק לאזרחים חלון הזדמנויות במטרה לגרום לשינוי במדינתם. שארפ מפנה לתובנה של הפילוסוף הצרפתי, אטיין דה לה בואטי, שטען שאם אזרחיה של מדינה מסוימת יכירו בכך שהם המקור לכוחה של המדינה, הם יהיו מסוגלים לסרב לציית ולשתף פעולה, וכך מנהיגיהם יישארו ללא כוח.
הפילוסוף מהמאה ה-18, דייוויד יום, כתב על עקרון זה ב"מאמר 4: על העקרונות הראשונים של ממשלה". נועם חומסקי מכנה את נקודת מבט זו "הפרדוקס של יום".
ספרו האחרון של שארפ, "פתיחה במאבק לא-אלים: הפרקטיקה של המאה ה-20 והפוטנציאל של המאה ה-21", יצא לאור ביוני 2005. הספר מסתמך על ספריו הקודמים על ידי תיעוד של מקרי מבחן בהם ננקטה פעולה לא-אלימה והלקחים שנלמדו מיישום זה, ומכיל מידע חסר תקדים על תכנון אסטרטגי של מאבק לא-אלים, במטרה לייעל אותו.
השפעתו של שארפ על מאבקים ברחבי העולם.
כתביו של שארפ השפיעו על ארגוני התנגדות ברחבי העולם. עבודתו השפיעה על תנועות נוער במהפכות הצבע במזרח אירופה. ספרו של שארפ, "מדיקטטורה לדמוקרטיה", שימש כבסיס לקמפיינים של תנועת הנוער "אוטפור!" ("התנגדות!") בסרביה כנגד הנשיא סלובודן מילושביץ' (תנועה זו אומנה ישירות על ידי "מכון אלברט איינשטיין"), כמו גם לקמפיינים של תנועת ההתנגדות "קמארה" במהפכת הוורדים בגאורגיה, תנועת ההתנגדות "פורה" ("הגיע הזמן") באוקראינה, תנועת ההתנגדות "קלקל" בקירגיזסטן, ותנועת "זובר" בבלארוס.
כפי שפעיל של תנועת "פורה" סיפר בריאיון לתחנת רדיו בהולנד ב-2004: "ה"תנ"ך" של פורה היה הספר של ג'ין שארפ, שגם שימש את תנועת "אוטפור!", הנקרא: "מדיקטטורה לדמוקרטיה". פעילי פורה תרגמו אותו בעצמם. כתבנו למר שארפ ולמכון אלברט איינשטיין בארצות הברית, והוא הביע אהדה ליוזמה שלנו והמכון סיפק לנו מימון להדפסה של 12,000 אלף עותקים של הספר בחינם".
יש הטוענים ששארפ השפיע גם על תנועת המחאה, "האלטרנטיבה הכתומה", שנאבקה בקומוניזם בפולין, מאחר שהתנועה השתמשה בשיטות שצוינו בידי שארפ, על אף שלא ברור אם מייסדי התנועה ידעו על עבודתו. ממשלות ליטא, לטביה ואסטוניה עשו שימוש בספרו של שארפ "הגנה לאומית אזרחית", בעת היפרדותן מברית המועצות ב-1991.
אתר האינטרנט של "מכון אלברט איינשטיין" מכיל כתבים רבים של ג'ין שארפ, בשפה האנגלית ובלמעלה מ-60 שפות נוספות.
אנפילאות
ריצת מאתיים מטר
מלך ספרד
OGLE (באנגלית: Optical Gravitational Lensing Experiment) הוא פרויקט אסטרונומי שמקורו בפולין הממוקם באוניברסיטת ורשה. עיקר עיסוקו של הפרויקט הוא גילוי חומר אפל על ידי שימוש בטכניקות המאפשרות לחקור גופים שפולטים אור מועט או שאינם פולטים אור כלל. מאז תחילת הפרויקט ב-1992 התגלו באמצעותו מספר כוכבי לכת חוץ-שמשיים.
ג'ין שארף
מחפשים את אליברנדי
מחפשים את אליברנדי (אנגלית: Looking For Alibrandi) הוא סרט המבוסס על הרומן הידוע מחפשים את אליברנדי מאת מלינה מארג'יטה (Melina Marchetta) שהוצאה לאור בשנת 1999. הסרט מספר על חייה של נערה בת 17 ויחסיה עם משפחתה, חבריה ובית ספרה. בכיכובה של פיה מיראנדה ובבימויה של קייט וודס.
פיה מיראנדה זכתה בפרס ACTAA בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר וגרטה סקאקי זכתה בפרס זה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילה.