ב-21 בספטמבר 1922, חתם הרדינג על חוק המכסים פורדני-מקמבר. החקיקה הפרוטקציוניסטית העלתה את שיעורי המכס מ-1913, לרמה הגבוהה ביותר בתולדות המדינה. הרדינג הודאג כשהחקלאות החלה לסבול מקשיים כלכליים בעקבות המכס. ב-21 במאי 1921, חתם על חוק מכסי חירום שהטיל מכסים על ייבוא חוץ. ב-1922, הבין הרדינג שהשפעותיהם של המכסים לטווח הארוך יכלו לפגוע בכלכלה, למרות הרווחים בטווח הקצר. יורשיו, קולידג' והובר, תמכו בחקיקת מכסים. המכסים משנות העשרים נחשבו לגורם שהוביל לנפילת הבורסה ב-1929.
מדיניות חוץ.
הרדינג דרש שמזכיר המדינה שלו, צ'ארלס אוונס יוז, יהיה הדובר היחיד מטעם מחלקת המדינה (בניגוד למצב בממשל וילסון). הסנאט סירב לאשרר את חוזה ורסאי ב-1919 וב-1920 כיוון שדרש מארצות הברית להצטרף אל חבר הלאומים. יוז עבד מאחורי הקלעים כדי להשיג שלום עם גרמניה, אוסטריה והונגריה. הסכמי שלום עם שלוש המדינות הללו נחתמו ב-1921.
ועידה בוושינגטון והסכמים ב-1921 ו-1922.
הרדינג כינס, בתמיכת הסנאט, ועידה גלובלית בוושינגטון, שתגביל את החימוש של מעצמות העולם, כולל ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת, איטליה, סין, בלגיה, הולנד ופורטוגל. מזכיר המדינה של הרדינג, צ'ארלס אוונס יוז, מילא תפקיד מרכזי בוועידה והציע את הצעת הפשרה- ארצות הברית תקטין את מספר ספינות המלחמה שלה ב-30, אם בריטניה תוריד 19 ויפן 17. החל מ-6 בנובמבר 1921, ועד 6 בפברואר 1922, מנהיגי העולם נפגשו כדי לשלוט במירוץ החימוש הימי ולהביא יציבות למזרח אסיה. הוועידה אפשרה למעצמות להגביל את גודל הצי שלהן ולמנוע עימותים באוקיינוס השקט. המשלחות גם פתרו בעיות ביטחון וקידמו שיתוף פעולה במזרח הרחוק.
הוועידה הובילה לשישה הסכמים ול-12 החלטות, שעסקו בנושאים מגודל הספינות ועד למכסי סחר. ההסכמים, שעברו בקלות בסנאט, גם כללו הסכמים על שליטה בצוללות, מושבות באוקיינוס השקט, וסחר עם סין. ההסכמים נותרו בתוקף עד שנות השלושים, ונפלו לבסוף. יפן פלשה למנצ'וריה ומגבלות החימוש לא היו תקפות יותר. המעצמות בנו ספינות מלחמה גדולות וארצות הברית ובריטניה לא הצליחו להתחמש מחדש ולהגן על הסדר הבינלאומי תוך כדי עצירת יפן.
הרדינג, בניסיון לשפר את יחסיה של ארצות הברית עם מקסיקו, אמריקה הלטינית והקריביים, הוביל תוכנית של נסיגה צבאית. ב-10 באפריל 1921, אישר הסנאט הסכם עם קולומביה, שהעניק לה פיצויים של 25,000,000 דולרים על האדמה שעליה נכרתה תעלת פנמה.
הרדינג הימם את האומה כששלח לסנאט הודעה בה תמך בהשתתפות ארצות הברית בבית משפט עולמי לצדק. ההחלטה עברה מתוך כבוד לנשיא, אולם הוועדה ליחסי חוץ התעלמה ממנה.
זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות.
כשמושל מערב וירג'יניה ביקש ב-1921 שליחת כוחות צבא כדי לעצור כורים שנלחמו מול המיליציות והמשטרה במדינה, ניסה הרדינג לשמור על השקט. לבסוף, הוא שלח יחידה צבאית שסיימה את הסכסוך.
שביתת הרכבות הגדולה וביטול יום עבודה בן 12 שעות.
שנה לאחר טיפולו של הרדינג בשביתת הכורים, פרצה שביתה בקיץ 1922, בתעשיית הרכבות. ב-1 ביולי 400,000 עובדים שבתו בגלל הפחתת שכרם בשבעה סנטים לשעה, ויום עבודה בן 12 שעות. שוברי שביתה גויסו כדי לתפעל את הרכבות. הרדינג הציע פשרה שתפצה את העובדים, אולם איגודי הרכבות התנגדו לכך. הרדינג שלח את המשמר הלאומי ו-2,200 חיילים כדי לשמור על הסדר. התובע הכללי דוהרטי דרש צווי מניעה שימנעו את השביתה. איגוד העובדים וחברי קונגרס רבים מחו על מה שראו כפגיעה בתיקון הראשון לחוקה, ודוהרטי נאלץ לתקן את הסעיפים השנויים במחלוקת. צווי המניעה סיימו את השביתה, אולם המתיחות נותרה על כנה במשך שנים. רבים בממשל הרדינג התנגדו לעמדתו של דוהרטי, והאישומים בשחיתות הובילו לניסיון להדיח אותו מתפקידו.
ב-1922, כינסו הרדינג ומזכיר המסחר הובר ועידה בבית הלבן, עם יצרנים ואיגודים, על מנת להפחית את אורכו של יום העבודה. הפועלים תמכו ביום עבודה בן שמונה שעות ובשבוע עבודה בן שישה ימים. הרדינג תמך בכך, אולם הוועידה דחתה את ההמלצות ב-1923. הרדינג והובר התאכזבו, ובעזרת מחאה ציבורית תעשיית יצרני הפלדה עברה ליום עבודה בן שמונה שעות.
תנועה נגד לינצ'ים והגירה.
בתקופה של חוסר סבלנות גזעית, לא החזיק הרדינג בדעות קדומות. בנאום ב-26 באוקטובר 1921, שנשא בברמינגהאם, אלבמה, תמך הרדינג בזכויות אזרח לשחורים. הוא היה לנשיא הראשון במאה העשרים שתמך בשוויון זכויות כלכלי, פוליטי וחינוכי לשחורים. בנאומו, דרש הרדינג לתת לשחורים הזדמנויות שוות מבחינת חינוך, וזכויות הצבעה רחבות יותר. הלבנים שתקו במהלך נאומו, ואילו השחורים, שישבו בנפרד, עודדו אותו. הרדינג טען שבעיית הגזע היא בעיה לאומית ובינלאומית, ודרש את פירוק המחיצות בדרום. למרות זאת, הבהיר הרדינג שהוא לא תומך בעירוב גזעי או בנישואי תערובת. בנוסף, דיבר בנושא ההגירה של השחורים צפונה, וטען שהשחורים שהיגרו צפונה כדי למצוא תעסוקה החריפו את היחסים בין הגזעים.
הרדינג מינה כמה שחורים למשרות פדרליות, כמו משרת מבקר המכסים. בנוסף תמך בוועידה בינלאומית לשיפור יחסים בין הגזעים. ההתנגדות מצד הדמוקרטים הדרומיים מנעה זאת. הקו קלוקס קלאן היה בשיא כוחו בתקופה זו.
הרדינג תמך בחוק נגד לינצ'ים, שעבר בבית הנבחרים ב-26 בינואר 1922. בסנאט, החוק הובס בידי פיליבסטר של הדמוקרטים. הרדינג נאם נגד לינצ'ים ב-21 באוקטובר 1921. הקונגרס לא התעמת על חוק בנושא זכויות האזרח מאז 1890.
חוק הגירה מיוחד שעליו חתם הרדינג ב-19 במאי 1921, הקטין את מספר המהגרים ל-3% מאוכלוסייתה של אותה מדינה לפי מפקד 1910. החוק הרשה לגרש מהגרים לא חוקיים, אולם הרדינג, שדרש אכיפה אנושית לחוק, העניק אשרות הגירה לאלפי מהגרים.
חוק האמהות.
הרדינג חתם, ב-21 בנובמבר 1921, על חוק האמהות. החוק הוביל לתוכנית הרווחה הגדולה הראשונה בתולדות ארצות הברית, ומימן כמעט 3,000 ילדים ומרכזים רפואיים במדינה. הרופאים הונחו להציע טיפול מונע בנוסף לטיפול בילדים חולים. הם נדרשו לעזור לנשים בהריון ולמנוע מילדים בריאים לחלות. עובדים סוציאליים נשלחו כדי לוודא שההורים מטפלים בילדיהם. אף על פי שהחוק היה תקף במשך שמונה שנים בלבד, הוא הכין את הקרקע לתוכניות הניו דיל בשנות השלושים. נשים רבות שקיבלו זכויות הצבעה ב-1920, קיבלו כעת הזדמנויות תעסוקתיות כעובדות סוציאליות.
סובלנות דתית.
הרדינג היה סובלני כלפי דתיות אחרות. הוא מינה את הרב יוסף קורנפלד ואת האב ג'וזף דנינג למשרות חוץ דיפלומטיות. בנוסף, מינה את אלברט לסקר, איש עסקים יהודי ומנהל מסע הבחירות שלו ב-1920, לראש מחלקת הדואר. במכתב חשאי, תמך הרדינג בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
חייו בבית הלבן.
קתרין פורבס, אשתו של צ'ארלס פורבס, שהיה הממונה של הרדינג ללשכת החיילים המשוחררים, זכתה לגישה חסרת תקדים לבית הלבן. פלורנס הרדינג הייתה חברתה מאז שנפגשו בהוואי, במהלך חופשה. ב-1921, כתבה קתרין סדרת כתבות לוושינגטון פוסט ותיארה את אורח חייהם של הרדינג ואשתו. הזוג הראשון רצה שיכירו אותו כזוג ביתי. בארוחות ערב, כלבו של הרדינג זכה לשאריות של האורחים, ושיחק עם הילדים. ריפוד אדום מתחרה כיסה את רוב הרהיטים. לבושו הרשמי של הרדינג היה טוקסידו, חולצה וכפתורי פנינה. פלורנס דיברה עם אורחים רבים בו זמנית. בתוך הבית הלבן, היה לזוג שעון סבא גדול, אקווריום עם דג זהב, ואזה צרפתית עם ערבות, שטיח צבעוני ופסנתר. לעיתים ערך הרדינג סיורים בבית הלבן לילדים.
סגנון חייו של הרדינג היה שונה בהשוואה לזה של וילסון. בחדר האורחים, הגיש הרדינג ויסקי לאורחיו במסיבות, בתקופה שבה היה עליו לאכוף את חוק היובש. בתו של תאודור רוזוולט טענה שהיה לו ויסקי מכל סוג אפשרי. חלק מהאלכוהול הוחרם משוטרים שאכפו את חוק היובש. פלורנס ערבבה משקאות לאורחים. הרדינג שיחק פוקר פעמיים בשבוע, עישן ולעס טבק. מספרים שזכה פעם בענק פנינים בשווי 4,000 דולר במשחק פוקר בבית הלבן. אף על פי שתומכי חוק היובש גינו אותו על מסיבות אלו, טען הרדינג ששתיית משקאות פרטית היא עניין שלו בלבד.
פרשיות שחיתות.
אחרי זכייתו בבחירות, מינה הרדינג כמה מעמיתיו הוותיקים ותורמים למשרות פוליטיות בכירות ששלטו בסכומים רבים של כסף. הם נודעו כ"חבורה מאוהיו", ורבים מאותם עמיתים השתמשו בכוחם החדש כדי להשיג רווח אישי. הרדינג היה אחראי למינויים, אולם לא ברור כמה, אם בכלל, היה מודע לפעולות של חבריו. אין ראיות שמראות שהרדינג הרוויח מהפשעים, אך הוא גם לא הצליח לבלום אותם. הפרשיה היחידה שנחשפה במהלך חייו הייתה בלשכת החיילים המשוחררים. לאחר התאבדותם של צ'ארלס קרמר (לשכת החיילים המשוחררים) ושל ג'ס סמית' (מחלקת המשפטים) הרכילות גברה. הרדינג הגיב לכך בתערובת של כעס, צער ומבוכה.
לפני שהפרשיות נחשפו, האהדה כלפי הרדינג החלה לרדת, אולם הוא היה נחוש להיבחר מחדש, למרות תמיכה בהנרי פורד מצד הדמוקרטים. במהלך טיול לאלסקה ב-1923, שאל הרדינג את העיתונאים ואת מזכיר המסחר הובר כיצד להגיב לעוזרים שבגדו בו. בנוסף, הוא טען שיום יבוא והציבור יבין את כל מה שחלק מחבריו הטובים עשו לו. היסטוריונים טוענים שלא דיבר על פול ועל דוהרטי בדבריו. הרדינג ביצע רפורמה בלשכת החיילים המשוחררים במרץ, 1923.
פרשיית הטיפוט דום.