אנגלמן מינה חברים חדשים לוועדה, ובתגובה לזהות החברים שנבחרו, עתרה התנועה לטוהר המידות לבג"ץ בטענה שהמינויים של חברי הוועדה מגמתיים, בעקבות הרקע של כמה מהמינויים. העתירה נדחתה על ידי בג"ץ בינואר 2020, בנימוק שלא ניתן לקבוע זיקה פוליטית מגמתית על פי פעולות עבר, אלא יש להעלות בעייתיות כזו רק אם תהיינה עדויות לכך שפעולתם של חברי הוועדה חורגת מן הטעם הטוב בפועל.
במקביל לדיון בעתירה, בספטמבר 2019, אישר אנגלמן לנתניהו את ההלוואה מבן דודו, בניגוד להחלטה המוקדמת יותר של ועדת ההיתרים.
חיים אישיים.
אנגלמן נשוי לאסתר אביגיל (בתו של משה מנדלבאום, לשעבר נגיד בנק ישראל), עובדת סוציאלית ולשעבר מנהלת מחלקת הרווחה במועצה האזורית גזר, ואב לשישה ילדים. מתגורר ביישוב נוף איילון. אחיו הוא ד"ר שוע אנגלמן, מומחה ללקויות למידה.
אנגלמן עוסק בספורט, בעיקר בריצה, ועד היום רץ שבעה מרתונים.
זנדרה שטודר
זנדרה שטודר (בגרמנית: Sandra Studer; נולדה ב-10 בפברואר 1969) היא זמרת שווייצרית. ייצגה את שווייץ באירוויזיון 1991.
ביוגרפיה.
שטודר נולדה בציריך לאב שווייצרי ואם ספרדייה. היא למדה מוזיקה ולימודי גרמניה באוניברסיטת ציריך.
היא למדה תקופה נגינה על פסנתר וב-1987 הקליטה לראשונה שיר כזמרת.
ב-1989 עשתה קולות בשיר של הזמר השווייצרי די.ג'י. בּובּו.
היא ייצגה את שווייץ באירוויזיון 1991, בשם סנדרה סימו, עם השיר "Canzone per te" אותו שרה באיטלקית, וסיימה במקום החמישי.
ב-1996 ומ-1999 עד 2002 נתנה פרשנות לאירוויזיון לטלוויזיה השווייצרית. היא גם סיפקה פרשנות לאירוע שיר היובל באירוויזיון.
באירוויזיון 1994 הקריאה את הניקוד של שווייץ.
היא הנחתה מספר פעמים את טקס פרסי שווייץ (SwissAward).
ספר פוע&quot;ה
ספר פוע"ה הוא ספר הדרכה מעשי הלכתי רפואי בנושאי משפחה, טהרה, פוריות ועוד. הספר נכתב על ידי הרבנים מנחם בורשטין וגבריאל גולדמן, בייעוץ רפואי של ד"ר חנית דאום ופרופ' שמחה יגל. עורך משנה הלכתי הוא הרב אריה כץ. הסדרה בת חמישה כרכים (שנכון לשנת תשפ"ב יצאו לאור ארבעה מהם) נכתבה במשך כחמש עשרה שנה על סמך הידע שנצבר במכון פוע"ה. על שני הכרכים הראשונים של הספר זכו המחברים והעורכים בפרס משרד הבריאות.
רקע.
מכון פוע"ה (פוריות ורפואה על פי ההלכה) הוא מכון ישראלי המשלב בין ההלכה היהודית לרפואה המודרנית, בעיקר בתחומי הפוריות, הגינקולוגיה והבית היהודי. המכון הוא חלק מפורום המכונים התורניים 'חותם'. תחום ההלכה במכון מתבסס על הסכמתם של פוסקי הלכה ותחום הרפואה מתבסס על הרפואה בארץ ובעולם. המכון מספק שירותי ייעוץ בחינם, לכלל הציבור: דתי לאומי וחרדי, חילוני ומוסלמי. במהלך עשרות שנות קיומו נצבר במכון ידע הלכתי רפואי רב בתחומי העיסוק של המכון, וידע זה נאסף, נערך וגובש לסדרת ספרים שהיא מדריך מפורט ובהיר בנושאים אלה, הן מהצד ההלכתי והן מהצד הרפואי. מלאכת הכתיבה כללה עבודה מרובה, במהלכה נסקרו מאות ספרים, אלפי תשובות ומאות פרוטוקולים של מפגשי רבנים עם רופאים, ועוד.
הכרכים שיצאו לאור.
נכון לשנת תשפ"ב יצאו לאור ארבעה מתוך חמשת הכרכים של הסדרה:
קו 6 של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו 6, או בשמו המלא קו מאסף שדרת לקסינגטון מאסף/מהיר פלהם (באנגלית: Lexington Avenue Local and &lt;6&gt; Pelham Bay Park Express) הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק. צבע המסלול של הקו הוא ירוק, והוא עוצר ב-38 תחנות בסך הכל. הקו מתחלק לשתיים, קו 6 וקו &lt;6&gt; (בצורת יהלום). אף על פי שמסלול הקווים אחיד, החלוקה בשמותם היא רק מפני שקו 6 הוא קו מאסף לכל אורכו, וקו &lt;6&gt; הוא אומנם מאסף בשדרת לקסינגטון, אך הוא הופך למהיר בשדרות פלהם שבברונקס. הקו חוצה את ברונקס ואת מנהטן ומגיע עד לגשר ברוקלין שבמנהטן התחתית.
מסלול הקו.
הקו חוצה את ניו יורק מצפון לדרום. הוא מתחיל מצפון הברונקס ומגיע עד לפאתי מנהטן תחתית. בהברונקס הקו הופך למהיר ומדלג על תחנות רבות.
קו 7 של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו 7, או בשמו המלא קו מאסף/מהיר פלאשינג (באנגלית: 7 Flushing Local and &lt;7&gt; Flushing Express) הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק, צבע המסלול של הקו הוא בצבע סגול והוא עוצר ב־22 תחנות בסך הכל. הקו מתחלק לשתיים, קו 7 וקו &lt;7&gt; (בצורת יהלום). החלוקה בשמות נובעת מכך שקו 7 הוא קו מאסף לכל אורכו וקו &lt;7&gt; הוא קו מהיר והוא עוצר ב-8 תחנות בלבד. הקו חוצה את מנהטן ממערב למזרח ומגיע עד לפלאשינג שבצפון קווינס.
היסטוריה.
ב-13 ביוני 1915, רכבת המבחן הראשונה של הקו פעלה בין תחנת גרנד סנטרל לבין שדרות ורנון - ג'קסון אווניו, ללא תשלום. קו הפלאשינג הורחב בתחנה אחת משדרות ורנון-ג'קסון אל שדרות פוינט אווניו ב-15 בפברואר 1916 והשירות החל להיות בתשלום. ב-5 בנובמבר 1916 הורחב הקו עוד שתי תחנות מזרחה לתחנת קווינסבורו פלאזה.
ההרחבה המשמעותית של הקו ארעה במאי 1927 אז החלו העבודות להרחבתו, ראשית הורחב הקו בתחנה נוספת ובזמני נסיעות נוספים, ובסוף ינואר 1928 הסתיימה הרחבת הקו מזרחה עד לתחנת פלושינג מיין.
השירות על קו הפלאשינג ממזרח לקווינסבורו פלאזה היה משותף על ידי 2 חברות, הראשונה הייתה חברת "Interbough Rapid Transit" והשנייה הייתה חברת ברוקלין-מנהטן טרנזיט תאגיד מ-1912 עד 1949; רכבות ה-BMT היו נקראות קו 9, בעוד ששירותי IRT הוגדרו בשם 7 על גבי מפות בלבד. המספר 7 הוקצה רכבות מאז כניסתה של הקדמי על מסילת R12 בשנת 1948.
רכבות אקספרס החלו לפעול ב-24 באפריל 1939 כדי לשרת את היריד העולמי בניו יורק ב-1939. הרכבת הראשונה עזבה את הרחוב הראשי בשעה 6:30 בבוקר. IRT הפעילה נסיעות כל תשע דקות בין הרחוב ראשי ותחנת כיכר טיימס בעוד BMT הפעילו נסיעות כל כמה דקות בין הרחוב ראשי לקווינסבורו פלאזה. זמן הנסיעה בין רחוב ראשי לקווינסבורו פלאזה היה 15 דקות, וזמן הנסיעה בין הרחוב ראשי לכיכר טיימס היה 27 דקות.
ב-17 באוקטובר 1949 הסתיימה פעולת ה-BMT / IRT המשותפת על קו הפלאשינג, וקו הפלאשינג הפך לאחריות בלעדית של חברת ה-IRT לאחר סיום שירות ה-BMT / IRT, הודיעה מועצת התחבורה של ניו יורק, כי הרציפים בתחנות הקו יוארכו לאורכם של 11 קרונות של IRT, ואילו הרציפים של קווי החברה השנייה ימשכו עד 10 אורכי קרונות BMT. הפרויקט, שהתחיל ב-1950, עלה 3.85 מיליון דולר. עד אז הרציפים היו באורך של 9 קרונות IRT באורך כולל של 51 מטרים, או שבעה קרונות BMT באורך כולל של 60 מטר.
ב-12 במרץ 1953 החלו שתי רכבות סופר אקספרס של תשעה קרונות לפעול מרחוב פלושינג-מיין לכיכר טיימס בשעת העומס. הרכבות המהירות עצרו רק ברחוב הראשי, ודילגו על רוב התחנות, השירות המהיר גרם לקיצור זמן הנסיעה ביותר מעשרה אחוזים. החל מ-12 באוגוסט 1955, השירות המהיר פעל באופן קבוע במהלך שעת העומס. ב-10 בספטמבר 1953 נוספו 2 רכבות מהירות מתחנת כיכר טיימס לרכבות המהירות בשעות העומס. אך השירות המהיר כולו, נפסק בשנת 1964.
מ-13 במאי 1985, עד 21 באוגוסט 1989, החלו שיפוצים משמעותיים בקו, כולל התקנת מסלול חדש, תיקון מבני התחנות ושיפור תשתית הקו. הפרויקט עלה 70 מיליון דולר. רציפים זמניים נבנו בתחנות מקומיות לאורך הקו, כאשר עבודות המסלול בוצעו על המסלול המקומי בתחנות הרכבת כדי לספק גישה לרכבות. המרכיב העיקרי היה החלפת מסילות בשדרה של קווינס בולוואר. השיפוץ היה נחוץ משום שמסילות הרכבת התחתית היו במצב גרוע מאוד עד כדי סכנת התדרדרות. במהלך הפרויקט נסגרו קטעים שלמים במסילות ועיכובים גדולים החלו להיות בזמני הנסיעות. רשות התחבורה של ניו יורק (NYCTA) שקלה להפעיל את שירות האוטובוסים המהיר כדי להחליף את השירות המהיר, אך החליטה שלא לעשות זאת מכיוון שהיא תתחייב במאות אוטובוסים, אשר לניו יורק לא היו. לאחר גמר העבודות בסוף יוני 1989 קיימה החברה דיון פומבי בנוגע להחזרת השירות המהיר, השירות חזר לבסוף בסוף החודש.
באמצע שנות ה-90, גילו ה-MTA כי המבנה של גשר קווינס היה בלתי יציב, וכל נסיעה נוספת על גביו עלולה להסתיים באסון. שירות הקו נפסק מיידית והעבודות החלו בשנת 1993, גם כאשר הוחזר השירות בסיום העבודות, הוא עוד לא הוחזר במלואו כיוון שנותרו עוד קטעים במקומות אחרים שגם בהם בוצעו עבודות. השירות המלא הוחזר רק בשנת 2009. פרויקט נוסף לשיפוץ המסילות והתחנות נפתח בשנת 2012 אך עוכב פעמים רבות; תחנת רחוב 34-הדסון יארדס שתוכננה להפתח בשנת 2013 נפתחה רק בשנת 2015, וסיום הפרויקט בוצע רק בדצמבר 2018.
מסלול הקו.
בשונה משאר הקווים באגף A, שחוצים את ניו יורק מצפון לדרום, קו 7 חוצה את העיר ממזרח למערב. תחנת המוצא של הקו נמצאת בקצה המערבי של מנהטן ברחוב 34, הקו חוצה בקו ישר את מנהטן ומהווה בעצם קישור לכל הקווים שנוסעים לאורך האי, הקו נכנס לקווינס דרך מנהרה מתחת לנהר איסט ופונה צפונה אל תחנת הרכבת האנטרספוינט שמשמשת את תושבי הרובע. מייד לאחר תחנת הרכבת פונה מסלול הקו שוב מזרחה ונוסע במסלול נפרד ללא קווים נוספים עד לתחנת הרכבת התחתית רחוב מאיין שם תחנתו הסופית.
קויט טומה
קויט טומה (באסטונית: Koit Toome; נולד ב-3 בינואר 1979) הוא זמר ושחקן אסטוני. ייצג את אסטוניה פעמיים באירוויזיון - ב-1998, שם סיים מקום 12 וב-2017, שם לא העפיל מחצי הגמר.
ביוגרפיה.
טומה נולד בטאלין והוא אחיינו של ראש ממשלת אסטוניה לשעבר אינדרק טומה.