הסינגל הראשון מתוך האלבום היה השיר "מספרים", שאף הגיע למקום ה-38 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'. שיר נוסף שהופיע במצעדים השנתיים היה השיר "גבי ודבי" שהגיע למקום ה-18 במצעד העברי של גלגלצ ולמקום ה-29 במצעד של רשת ג'. השיר עושה שימוש בדמותם של גבי ודבי - גיבורי תוכנית ללימוד השפה האנגלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנות השבעים והשמונים. השיר התשיעי באלבום, ״גן התות״ הוא שיר שמתאר את מקום ילדותו של שאנן, גן התות שבלב שכונת נחלאות, שעם השנים הפך למקום נטוש, מלוכלך ללא שום אזכור למה שהיה בעבר. שאנן מביע צער על אותו גן שהפך למקום בו ״לבוא אליו עולה לי בבריאות״ אך הוא ״ממליץ עליו בחום לכל מחפש כיוון״.
האלבום גם כולל את שיר המחאה הציני "לא פרייארים", השיר טוען כי אזרחי ישראל משלמים מיסים ומשרתים בצבא אבל לא מקבלים שום דבר בתמורה, למעט פקקים ופיגועים (השיר נכתב בתקופת האינתיפאדה השנייה לכן הכוונה לפיגועים). בשיר מוזכרת שורה כנגד ההתנחלויות: "מלמעלה סירחון שהוא מרחק ביטחון שהוא חמש דקות מכפר סבא."
ברי סחרוף התארח בשני שירים באלבום - "קמתי", השיר הפותח את האלבום שאף יצא כסינגל לתחנות הרדיו, ו"בלה בליסימה" המספר את סיפורה של בילה פריינד, אישה חרדית שב-1993 הגנה על מחבל בגופה מקהל שניסה לבצע בו לינץ' לאחר שזה דקר שני אנשים בירושלים. השיר מבקר את החברה הישראלית על כך שלא אימצה את פרוינד לגיבורה וזאת משום שהיא גם אישה וגם חרדית. השיר הסוגר את האלבום, "זה לא אני", גם הוא שיר מחאה שנכתב בעקבות מותו של רב"ט ניר אביבי בתאונת בט"שית בשנת 1991. אביבי היה בן גרעין של שאנן סטריט בחטיבת הנח"ל והשיר מוחה על ההתנערות של הצבא מאחריות לתאונה. בשיר זה מתארחת הזמרת גליה ירון. כמו כן, מתארחת הראפרית MC שירי בשיר "לזוז". מאוחר יותר חידשה הלהקה את "לזוז" (בהופעות שגם הוקלטו באלבום הדג נחש LIVE), כאשר בגרסה זו הלהקה מבצעת אותו ללא הראפרית האורחת וגם המילים לאחד מבתי השיר שונו. בתחילת השיר "לזוז" נשמע קולו של שייקה לוי מתוך המערכון "אופסייד סטורי" של הגשש החיוור.
בשנת 2008 נבחר האלבום כאלבום החשוב במוזיקה הישראלית של העשור הראשון של המאה ה-21 בסיכום 60 שנה למדינת ישראל בעיתון "ידיעות אחרונות".
רשימת רצועות.
השירים "קמתי", "לזוז", "מספרים", "לא פראיירים" ו"גבי ודבי" יצאו כסינגלים רשמיים.
ז'אן-בטיסט קלבר
ז'אן-בטיסט קלבר (בצרפתית: Jean Baptiste Kléber; 9 במרץ 1753 - 14 ביוני 1800). גנרל צרפתי בצבא נפוליאון. ידוע בעיקר כמנצח קרב תבור שהתקיים בין כוחות צרפתיים וכוחות האימפריה העות'מאנית ואחרים, בין גבעת המורה והר תבור במקום בו מצוי כיום מושב מרחביה ב-16 באפריל 1799, במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
קלבר נולד בעיר שטרסבורג, מקום בו עבד אביו כבנאי. הוא קיבל הכשרה באדריכלות בפריז ובמקומות אחרים. כנער התערב לטובתם של שני אצילים גרמנים בקטטה בטברנה, ואלו השיגו לו מינוי לבית הספר הצבאי במינכן. לאחר שסיים את חוק לימודיו הצטרף כקצין לצבא האוסטרי, אך פרש בשנת 1783 משום שמצא כי מוצאו הפשוט הוא מכשול בקידומו כקצין.
כששב לצרפת קיבל מינוי כמפקח על הבניינים הציבוריים בעיר בלפור, היכן שלמד היטב את נושא הביצורים ומדעים צבאיים אחרים. בשנת 1792 התנדב לצבא, ובשל ידיעותיו בנושאים צבאיים התקדם במהירות לדרגת ליטננט - קולונל (מקביל לדרגת "סגן-אלוף" בצה"ל).
כאשר הגן על העיר מיינץ בחודש יולי 1793 הצטיין, על אף שהעיר נפלה, ושומריה נשלחו לכלא על ידי הממשלה. הוא הושב מיד למינויו כקצין ובאוגוסט 1793 קודם לדרגת גנרל בריגדה (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). במרץ 1794 הצטיין בדיכוי ההתקוממות בחבל ואנדה, וחודשיים לאחר מכן מונה לגנרל ולמפקד דיוויזיה. היכרותו הקרובה עם הגנרל מרסו, שהיה כוח עולה בצבא הצרפתי בימים אלו, ועמו הביס קלבר את המלוכנים בלה מאן וסאבני, סייעה לו להתקדם בקריירה הצבאית. ברוח אותם הימים הודח מתפקידיו כאשר התבטא כי כנגד מורדי ואנדה יש להתייחס באופן מתון, אך באפריל 1794 נקרא בחזרה לשירות.
הוא גילה מיומנות ונחישות בפעולות רבות באזור שרלרואה, ובמיוחד בקרב פלארוס (26 ביוני 1794). בחורף של שנת 1795 הטיל מצור על מיינץ. בשנים 1795 ו-1796 החזיק לזמן קצר במשרת המפקד הראשי של הצבא.
לאחר הנסיגה אל הריין סירב לקבל את הפיקוד על הצבא באופן מלא, ופרש לעיסוקים פרטיים בתחילת שנת 1798. קלבר שב לשירות כמפקד דיוויזיה במסעו של נפוליאון למצרים. הוא נפגע בראשו באלכסנדריה כבר בתחילת המערכה, ולא השתתף בקרב הפירמידות. לאחר כיבושה, קלבר שימש כמושל אלכסנדריה. במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל בשנת 1799 שימש כמפקד המשמר הקדמי. הוא כבש את אל עריש, עזה ויפו, וניצח בקרב אל מול הר תבור ב־16 באפריל 1799, שם הביס כוחות גדולים בהרבה מכוחותיו, ואיבטח את אגפו של נפוליאון בשעה שזה עסק במצור על עכו.
כאשר שב נפוליאון לצרפת לקראת סוף שנת 1799 הותיר את קלבר כמפקד הכוחות במצרים. לאחר המסע הכושל לארץ ישראל, ולאחר התבוסה הימית בקרב על הנילוס, שהנחיל לנפוליאון האדמירל הורציו נלסון, היו הכוחות הצרפתיים המותשים רחוקים מרחק רב מצרפת, ללא כל סיכוי לשוב אליה או להחזיק בשטחים שכבשו. הוא נשא ונתן עם האדמירל סידני סמית באל עריש, אך מפקדו של סמית, לורד קית', סירב לאשר את התנאים, שכללו החזרה של הלוחמים אל אדמת צרפת. בצר לו התקיף קלבר את העות'מאנים בהליופוליס בכוח של 10,000 איש כנגד 60,000. למרות נחיתות כוחו, הוא הביס את יריביו בקרב זה שהתרחש ב-20 במרץ 1800, ושב וכבש את קהיר אשר התמרדה כנגד השלטון הצרפתי.
קלבר, בנו של פעיל בנייה חופשית ובונה חופשי בעצמו, ידוע בהבאת הבנייה החופשית למצרים. בינואר 1800 פתח היכל מסוני בקהיר, ובכך הקים את לשכת איזיס, שהוא היה המאסטר הראשון שלה.
קלבר נרצח ב־14 ביוני 1800 בקהיר על ידי קנאי מוסלמי. הוא קבור בשטרסבורג, בכיכר קלבר הקרויה על שמו, תחת פסל בדמותו. ליבו נמצא בכד תחת כנסיית סן לואי באינווליד, פריז. המחזאי המצרי אלפרד פרג כתב מחזה בשם "סולימאן מחלב" על המתנקש.
השטרודל האנושי
השטרודל האנושי הוא אלבום הבכורה של להקת הפאנק רוק הישראלית השפן הנכון. האלבום, אשר יצא לאור בשנת 1995, מכיל הן שירים מקוריים מאת חברי הלהקה כגון "לוקסוס", "הגשם מטפטף", "נאצי פיהרר", "הרצל" ו"כשיר" והן גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים, ביניהם "בפונדק קטן" שביצע במקור בני ברמן. ברמן עצמו השתתף בקליפ שנוצר לשיר, כשהוא מקוצר.
שירי האלבום.
הערה: מצוין ברשימת השירים של האלבום על גבי העטיפה האחורית שיר נוסף בשם "מזוודה", אך הוא אינו מופיע באלבום.
צורך (אלבום)
הרפורמציה הפרוטסטנטית
הרפורמציה הפרוטסטנטית (בלטינית: Reformatio) הייתה תמורה דתית רחבת-היקף שהתחוללה באירופה במאה ה-16 ובמאה ה-17, במהלכה קמו והתבססו פלגים נוצריים חדשים שדחו את סמכותה של הכנסייה הקתולית, הן על בסיס אי-קבלת עיקרי אמונה שונים והן מתוך האשמה בשחיתות וריקבון. הם נודעו בשם הכולל פרוטסטנטים, והבולט מבין מנהיגיהם היה הכומר והמתקן הדתי איש סקסוניה מרטין לותר. בנוסף לו פעלו אולריך צווינגלי וז'אן קלווין בקונפדרציה השווייצרית הישנה ורבים אחרים ביתר היבשת. תחילת הרפורמציה מתוארכת לרוב לתליית 95 התזות בידי לותר ב-31 באוקטובר 1517. הוגים שתבעו שינוי מעמיק בכנסייה, כמו יאן הוס וג'ון ויקליף, פעלו כבר קודם, אך רק הרפורמציה של המאה ה-16 הצליחה לחולל תנועה בת-קיימא לטווח ארוך ובהיקף נרחב.
למרות עמדתם המשותפת נגד הכנסייה הממוסדת ומספר עקרונות עליהם הסכימו כולם – עליונות האמונה על המעשה הדתי, ביסוס הנוהג הכנסייתי על כתבי הקודש לבדם ועוד – התקיימו מגוון תפישות בקרב המתקנים, שהראשיות ביניהן התפתחו לנצרות הלותרנית והנצרות הקלוויניסטית. בנוסף לזרם המרכזי, קמו גם קבוצות קיצוניות כמו האנאבפטיסטים. באנגליה, לבשה דחיית סמכות האפיפיור את דמותה המתונה מאוד של הכנסייה האנגליקנית. הפרוטסטנטים צברו אוהדים בנחלות רבות, בעיקר בצפון אירופה, והיבשת נגררה לשורת מלחמות עקובות מדם; במקביל התחוללה בקרב הקתולים תחייה משמעותית, הקונטרה-רפורמציה. שלום וסטפליה ב-1648 מקובל כאירוע שסיים את התהפוכה הדתית. השלכותיה ארוכות הטווח של הרפורמציה, בנוסף להתבססות הפלגים השונים של הנצרות הפרוטסטנטית, התבטאו בתמורות פוליטיות וחברתיות עמוקות ששינו את פניה של אירופה.
גורמי רקע דמוגרפיים וכלכליים.
הרפורמציה, כמו תהליכים היסטוריים אחרים, קשורה בקשר ישיר לשינויים הכלכליים, הפוליטיים והרעיוניים שהתרחשו באותה תקופה. תהליכים אלה השתקפו במבנה הכנסייה הקתולית, עליו ערערו התומכים ברפורמציה.
לאחר התמוטטות המוסדות הנזיריים והגישה הסכולסטית באירופה בימי הביניים המאוחרים וכשלונן של הרפורמות הפנימיות בכנסייה, נוצר במאה ה-16 ויכוח ציבורי לגבי רפורמות דתיות, ומאוחר יותר גם על ערכים יסודיים בנצרות. היסטוריונים מעריכים, כי העובדה שבכנסייה לא התרחשה רפורמה פנימית מוקדם יותר (בשל אינטרסים אישיים ובשל חוסר תיאום בקואליציה שתמכה ברפורמות), הובילה בסופו של דבר למרד של הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה. התנועות שהובילו את הרפורמות פעלו במקביל לכוחות הכלכליים, הדמוגרפיים והפוליטיים, שתרמו את חלקם לחוסר שביעות הרצון הגובר מהכוח הרב והממון שהצטבר בידי אליטת הכמורה, ועוררו את תשומת הלב של האוכלוסייה לשחיתות המוסרית והכלכלית של הכנסייה הקתולית.