לאורך הסיפור שזורה עלילת משנה העוסקת בזושא, השודד היהודי. דמותו המסתורית של זושא מתבררת לקורא בהדרגה. מידע ראשון על קיומו של שודד יהודי ניתן בסיפורו של חנניה, על גוי מניח תפילין שפגש, והתברר שאת התפילין נטל מארכיליסטיס שהוצא להורג. בהיותם בחוטין, פגשו הנלבבים עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג. כיוון שלא נמצא עד לאירוע זה, נותרה האישה עגונה. שני רסיסי מידע אלה משתלבים בעת שהמספר מגלה לקורא את נסיבות היעלמותו של חנניה: כאשר יצאו חנניה וחבריו לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל חנניה באותו גוי המניח תפילין, ופעל לגבות ממנו עדות על מותו של זושא, כדי להתיר את העגונה מעגינותה. העגונה הזדמנה אף היא לאותו מקום, וזיהתה את התפילין כאלה של בעלה.
זושא הוא דמות צדדית בעלילה, שהרי אינו חלק מחבורת הנלבבים, ולמעשה מת קודם לתחילת הסיפור, אך חשיבותה נובעת מהיותו הגורם להיעלמותו של חנניה, שלה מקום מרכזי בסיפור.
גברים ונשים.
בתחילת הסיפור, בהתארגנות לעלייה לארץ ישראל, מעמדן של הנשים שווה למעמדם של הגברים: בין העולים יש כאלה שבהם שני בני הזוג החליטו לעלות והצטרפו לחבורה, וכאלה שעקב מחלוקת בעניין זה שנתגלעה בין בני הזוג התגרשו, ורק אחד מבני הזוג, לעיתים הגבר ולעיתים האישה, הצטרף לחבורה. בעת ההתכנסות לקראת היציאה לדרך שואל רבי שלמה הכהן את הגברים "למה לכם לעלות לארץ ישראל", ומתאר את תלאות הדרך, אך הגברים איתנים ברצונם לעלות. לאחר מכן, "כשם שאמר לאנשים כך אמר לנשים, וכשם שהשיבו האנשים כך השיבו הנשים".
עם תחילת המסע מופרדים הנוסעים, מטעמי צניעות לשתי קבוצות: קרון לגברים וקרון לנשים. מכאן ואילך יש הפרדה ברורה בין מעשי הגברים למעשי הנשים. למשל: "לאחר שאכלו ושתו ובירכו הוציאו ספרים משקיהם וישבו ללמוד והנשים הוציאו צינוריות וחוטים וישבו וסרגו". בהמשך המסע, כאשר המתינו לספינה שתפליג בים השחור, "התחילו הנשים בוכות אוי אנו מתייראות להפליג בים, אוי אנו מתייראות לנסוע בספינה". לא נחה דעתן עד שהתגרשו מבעליהן כדי שיוכלו לחזור לבוצץ לבדן, אך מיד התחרטו וחזרו ונישאו אישה לבעלה. חומרת התנהגותן מודגשת בתלונתו של אחד הנלבבים, רבי משה, באוזני חברו למסע, רבי יוסף מאיר: "רוצה יהודי להתקין עצמו בדרך כדי שיכנס לארץ ישראל בדעה צלולה פתאום קופץ עליו רוגזה של אשתו, תן לי גט, עשה לי חופה".
ביום שישי, סמוך לכניסת השבת, הגברים "נטלו את החומשים והשלימו פרשת השבוע שנים מקרא ואחד תרגום ופירוש רש"י ושיר השירים", ואילו הנשים "הוציאו משקיהן ספר תחינות של הדלקת הנר וספר צאינה וראינה שמטעים את התורה לנשים ולהדיוטות".
זיקה לסיפורים נוספים של עגנון.
לסיפור "בלבב ימים" זיקה ברורה לסיפורים נוספים של עגנון.
"הנדח".
אחדים מגיבורי "בלבב ימים" מוזכרים בסיפורו של עגנון "הנדח", הסיפור הפותח את הקובץ "אלו ואלו", שמועד התרחשותו הוא שנת 1815, כעשרים שנה קודם להתרחשותו של "בלבב ימים". הסיפור "הנדח" עוסק במעברו של גרשום, מתנגד בן מתנגדים, זקנו של אביגדור הפרנס, לחסידות.
עם העולים מבוצץ בסיפור "בלבב ימים" נמנה "רבי משה אחיו של רבי גרשום עליו השלום, זה רבי גרשום שיצתה נשמתו בפסוק הביאני המלך חדריו כפי שמפורש בספר הנדח". בהמשך הסיפור מדבר רבי משה על הניגון שהשמיע רבי גרשום אחיו בעת יציאת נשמתו, ולקראת סופו של "בלבב ימים" נוצרת זיקה הדוקה בינו ובין סופו של "הנדח": "הניח רבי משה ראשו בכותל ונזכר שהוא עומד במקום שלא זזה משם שכינה מעולם, התחיל קורא בשיר השירים בהתלהבות איומה ובנעימה שקרא בה רבי גרשום אחיו עליו השלום בעת יציאת נשמתו, עד שהגיע לפסוק הביאני המלך חדריו שבו נסתלק רבי גרשום אחיו מן העולם. לא הספיק רבי משה לסיים כל הפסוק עד שנכנסה בו שמחת ארץ ישראל ונכנסה בו חיות חדשה." על הזיקה שבין שני הסיפורים העיר שמואל ורסס:
"אורח נטה ללון".
ברומן "אורח נטה ללון", שעלילתו מתרחשת דורות אחדים לאחר זו של "הנדח" ושל "בלבב ימים", מוזכרים אחדים מגיבורי "הנדח", וכן מוזכר מעשהו של חנניה, שבו עוסק "בלבב ימים": "אמר לי ירוחם, אתה סיפרת לי מעשה חנניה שמצא את הנלבבים ועלה עמהם".
על זיקה זו, בין שלושה מסיפוריו של עגנון, העיר שמואל ורסס:
"המטפחת".
בסיפור "המטפחת", שפורסם שנתיים לפני "בלבב ימים" ונכלל אף הוא בקובץ "אלו ואלו", בולט מוטיב המטפחת, שלו מקום מרכזי גם בסיפור "בלבב ימים". דב סדן עוסק במוטיב זה בשני סיפורים אלה וברומן "הכנסת כלה" ומציין: "כי אם תבדוק בסיפורי ש"י עגנון תמצא בהם עניין המטפחת ותמצאו כדרך תיקון הקלקלה ההיא, כלומר כהחזרת תפקידה הגדול כאות חיבה שבין ישראל ואלוהיו, בין העם ושכינתו, כאות התחברותם אחרי פרידת הגולה. ... אבל גדול ממעשה המטפחת לרבי יודל ב'הכנסת כלה' הוא מעשה המטפחת לרבי חנניה ב'בלבב ימים', שכן מטפחת של רבי יודל הייתה משמרתו עד הפלגה לארץ ישראל, ואילו מטפחת של רבי חנניה היא היא שהפליגתו לארץ ישראל, היא היא שהביאתו אליה." בהמשך דבריו מוצא סדן זיקה הדוקה בין "בלבב ימים" ובין "המטפחת", ורואה "תשובתו של חנניה לפסח הגבאי ולמלכה [מהנלבבים] כתשובה לאותו ילד [גיבור "המטפחת"] שנתן מטפחתו לעני".
"קורות בתינו".
בספר "קורות בתינו" נכלל גם סיפורו של ר' יוסף, מאבות אבותיו של עגנון, שבדרכו לארץ ישראל עצר בקושטא, ואף לו נעשה נס ולאחר שטבעה ספינתו "עמד זקננו וכרך עצמו בחופה ששיגרוה אבותיו לארץ ישראל. ונעשה לו נס ועשתה עצמה כמפרש והייתה צפה והולכת עד שהגיע זקננו ליבשה".
מועד התרחשות העלילה.
אחדים מחוקרי עגנון ניסו לקבוע את מועד התרחשותו של "בלבב ימים". אף שמדובר בסיפור בדיוני, משובצות בו עובדות אחדות, המאפשרות לקבוע את זמנו. בין החוקרים יש המקדים את התרחשותו למאה ה-18, ויש המאחר אותה עד שנות השישים או השבעים של המאה ה-19. שמואל ורסס מציין, לפי פרטים היסטוריים המופיעים בסיפור ולפי זיקתו לסיפור "הנדח", שבו מצוינת במפורש שנת 1815, כי המסע המתואר בסיפור שלפנינו "נתקיים ככל הנראה באחת השנים שבין 1825 ל-1835" ומוסיף: "עם זאת אין להתעלם מן העובדה שמסביב לנתונים הוודאיים אפשר להבחין גם באנכרוניזמים גלויים; מסתבר שלמרות בקיאותו המופלגת במקורות ראשונים, טשטש עגנון ביודעין פה ושם את עקבותיו של סדר הזמנים לצורכי העיצוב של הבדיה הספרותית."
פרסום הסיפור.
הסיפור "בלבב ימים" פורסם לראשונה ב"ספר ביאליק", שיצא לאור בשנת 1934. בשנת 1935 פרסמה אותו הוצאת שוקן כספר עצמאי, וכן כללה אותו בכרך השישי, "בשובה ונחת", שבסדרת כל כתבי עגנון, שהחלה לצאת לאור בשנת 1931. במהדורה החדשה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", שיצאה לאור בשבעה כרכים בקיץ 1953, "בלבב ימים" הוא הסיפור החותם את הכרך "אלו ואלו".
תרגומים.
בשנת 1947 ראה אור תרגום של הסיפור לאנגלית בידי ישראל מאיר לסק, במהדורה מיוחדת בת 300 עותקים ועוד עשרה עותקים מהודרים, מלווה באיוריו של הרצל רום, חתנו של שלמה זלמן שוקן; התרגום הוגש כשי לשוקן ליום הולדתו השבעים. בשנת 1948 הספר יצא לאור באנגלית במהדורה רגילה.
בשנת 1966 הופיע הסיפור בתרגום לגרמנית מאת קארל שטיינשניידר.
בשנת 1967 ראה אור בתרגום לספרדית מאת אנחל סַבּרידוֹ ומרטין אֶסקוּרדִייה.
באותה תקופה לערך ראה הסיפור אור בתרגום ליידיש (בעיתון) ולשוודית.
בסביבות שנת 1988 הופיע תרגום של הסיפור לרומנית במהדורה מצומצמת.
בשנת 2008 הופיע הסיפור בתרגום לצרפתית.
הערכה.
הסיפור היה מועמד לפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תרצ"ג (הפעם הראשונה שבה חולק הפרס), אך נדחה מאחר שלא ראה אור בצורת ספר נפרד. בשנת 1935, לקראת ההענקה השנייה של הפרס, קבעו שלושת השופטים, אשר ברש, יעקב פיכמן ושאול טשרניחובסקי, להעניק לעגנון את הפרס לשנת תרצ"ד על סיפורו זה.
ח"נ ביאליק צוטט כמי שאמר ימים אחדים לפני מותו לידידו דוד רוטבלום כי הסיפור הוא מעשה ידי אמן, "הסיפור היותר טוב של מספר מובהק ופורה זה".
לקריאה נוספת.
מהדורה מוערת:
מחקר:
אריה (סמל)
האריה הוא מטען הרלדי נפוץ המופיע בסמלים ובשלטי אצולה רבים. על פי המסורת נחשב האריה כמלך החיות ועל כן נוכחותו מסמלת גבורה, אומץ, כוח ומלכות.
על פי המסורת היהודית שימש סמל האריה כסמלו של שבט יהודה לפי ברכת יעקב: "גור אריה יהודה" וכך התגלגל הסמל כסמלו של בית דוד כנצר לשבט יהודה, סמל ירושלים אשר שוכנת חלקית בנחלתו של השבט וגם כסמל פיקוד המרכז של צבא הגנה לישראל.
תנוחות.
סמל האריה מוצג בשתי תנוחות עיקריות:
עתניאל (פירושונים)
יער ריחן
שְׁמוּרַת יַעַר רֵיחָן הוא שמורת טבע המהווה את אחת השמורות החשובות ביותר במרחב השומרון (חסר היערות ברובו). היער נמצא בצפון השומרון ליד כפר אום א-ריחאן והיישובים ריחן וטל מנשה. בתחום השמורה נמצאות שתי בריכות מים עונתיות קטנות שאחת מהן צמודה לבית היערן. באזור אתר ארכאולוגי על שטח של 30 דונם ובו שרידי עיירה מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל. ליד יער ריחן מצוי יער שקד, הסמוך ליישוב שקד. השטח הטרשי, שאינו נוח לעיבוד, והמרחק ממנו ליישובים השכנים, שאינו נוח לרועי צאן - גרמו לכך שהחורש נשמר בצורתו הטבעית: צפוף מאוד וניתן להלך בו רק בשבילים שהוכנו למטרה זו.
היסטוריה.