תנועות נוער רבות החלו לפעול בעיר בניהם: החלוץ הצעיר, בני עקיבא, כחול לבן, הנוער הציוני, ביתר והשומר הצעיר. כמו כן הוקמו תנועות ציוניות רבות בעיר בניהם: החלוץ, אגודת המזרחי, ואגודת צעירי מזרחי, בצד גופים ציונים נוספים כמו ויצו, וקק"ל.
התנועות הציוניות ובעיקר התנועות הציוניות הדתיות, היו נתונות למתקפות קשות של היהודים האורתודוקסים האדוקים וכן של רב הקהילה ר' חיים אליעזר שפירא שהתנגדו לפעילותם. בנוסף לאלו, התנועות הציוניות מתחילות להיפגע בעקבות סכסוכים פנימיים שנבעו מגורמים שונים. בין הגורמים: פלגנות בין הזרמים, מיעוט האפשרות לעלות לארץ ישראל, וכן הקושי של צעירים דתיים להסתגל לחיי קומונה בהכשרות הציוניות. בנוסף לכך הציעה המפלגה הקומוניסטית תחלופה: היחלצות מהעוני והמצוקות ובכך פגעה בתנועה הציונית.
בשנת 1938 עם סיפוח קרפטורוס ובתוכה מונקאטש להונגריה התפרקו ארגונים הציונים והפעילות ירדה למחתרת. בקיץ 1940 הפעילות נאסרה לגמרי. לכל אורך המלחמה אנשי תנועות הנוער שפעלו בעיר נקטו בפעולות הצלה, הן עשו זאת בנתיבי ההצלה והבריחה מהונגריה.
בעקבות הפעילות הציונית בעיר השתנו שני שמות של רחובות בעיר לשמות עברים: רחוב יהודה הלוי ורחוב חיים- נחמן ביאליק. ובנוסף לכך החלה תנועה של עיתונות ציונית בין העיתונים הציונים היה העיתון ה"יידישע שטימע"
שנדפס ומופץ בסוף שנת ה'תרפ"ט. לצידו הופיעו גם שני שבועונים ועיתונים נוספים שנכתבו ביידיש ושירתו מפלגות ופלגים בארגונים שונים שפעלו במונקאטש.
חתונתה של בת הרב.
אחד האירועים המרכזיים שהתקיימו בעיר מונקאטש היה חתונתה של חיה פרימא רבקה, בת האדמו"ר ממונקאטש - הרב חיים אלעזר שפירא (בעל "המנחת אלעזר"). היא נישאה לרבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' בי"ז אדר תרצ"ג 1933. החתונה הייתה אירוע גדול ומכובד ובו השתתפו כ20 אלף איש. במהלך החתונה נשא האדמו"ר נאום חוצב להבות הקורא ליהודי אמריקה שימשיכו לשמור את יום השבת. אנשי העיר ליוו את החתן והכלה בתהלוכה גדולה אל בית הכנסת שם נערכה החופה. ביניהם היו גם תלמידי הישיבה של האדמו"ר שענדו סרטים עם הכיתוב "דרכי תשובה" כשמה של הישיבה. החתונה הייתה מאורע גדול, ולכבודו הגיע צוות צילום אמריקאי לתעד את החתונה. צוות הצילום צילם גם את חיי הקהילה היהודית במקום ובזכות כך נותר תיעוד נדיר ומשמעותי בו רואים את שגרת היום יום החיה והתוססת של הקהילה.
"לקראת בואו של החתן לעיר הקימו שער כבוד מקושט בפסוקים ודגלי המדינה. בעת החתונה הנעימו כליזמרים יהודיים בנגינתם, שומרים וסדרנים [גויים] מטעם העיירה פיקחו על הסדר, ובשמחה הגדולה השתתפו כל בני העיר. לכבוד החתונה התהדרו הנשים בשמלות חדשות. במיוחד בלטה הרבנית, אם הכלה, שחבשה על הפאה העשויה מחוטי משי שחורים [שפיצלעך], את ה"שטערן טיכעל"- שביס הרבניות, שהיה מקושט בקדמתו באבני חן יקרות והללו נצצו לאור המנורות".
גורל יהודי הקהילה בשואה.
הכיבוש ההונגרי.
בנובמבר 1938 בעקבות ועדת מינכן וההסכמים שנלוו אליה סופחה העיר מונקאטש להונגריה. היהודים שמחו על חזרתו של השלטון הישן חדש ההונגרי, אך מהר מאוד נכזבו. כבר מהימים הראשונים של השלטון ההונגרי הפכו החיים היהודים להפקר. השפלה ופגיעות ביהודים ברחובות נעשו לדבר שגרתי, במיוחד סבלו מהתעללויות יהודים בעלי זקנים. יהודים נפלו קורבנות לאלימות פיזית ולמעשי התעללות ושוד.
השלטונות התייחסו בעוינות רבה כלפי הציונות והקשו על פעילותה של התנועה הציונית בעיר. הם חקרו את פעילי התנועה ורדפו אחריהם ובעקבות כך ברחו מנהיגים ציוניים ממונקאטש, ביניהם מנהל הגימנסיה דר חיים קוגל שנמלט לארץ ישראל. הגימנסיה המשיכה לפעול בזמן השלטון ההונגרי ונפסקה עם הכיבוש הגרמני במרץ 1944.
המצב הכלכלי בעיר היה קשה - צומצמה הפעילות הכלכלית של היהודים ורק מחצית מבעלי המלאכה היהודים הורשו לעסוק בעבודתם באופן חוקי.
בתחילת 1940 גויסו גברים יהודים רבים לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי והוצבו בהונגריה. החל מ-1942 נשלחו רוב עובדי הכפייה לחזית המזרחית באוקראינה, שם נספו רבים. המגויסים השאירו מאחוריהם פעמים רבות את בני משפחתם ללא כל מקור פרנסה. פליטים יהודים רבים הגיעו מפולין וצ'כוסלובקיה ומצב המזון והכלכלה בעיר הלך והחמיר. ארגון הג'וינט עשה ככל שביכולתו על מנת להקל על היהודים במונקאטש.
את המדיניות האנטי יהודית הוציאו לפועל הן גופים ממלכתיים ובהם המשטרה והז'נדרמריה ההונגרית, והן מנגנונים אזרחיים שהיה שותפים פעילים בפעולות נגד היהודים. הז'נדרמריה הקימה מטה של חקירות שם נחקרו יהודים רבים שנחשדו בפעילות אסורה וכן יהודים עשירים על מנת לסחוט מהם מידע על כספם ורכושם.
גירושים למזרח גליציה ואוקראינה.
ב-1941 החליטו ההונגרים לגרש יהודים חסרי נתינות וכאלה שמוצאם בפולין לעבר שטחי הכיבוש הגרמניים בגליציה המזרחית. נערך מצוד אחרי יהודים זרים. בין המגורשים ממונקאטש היה גם רב הקהילה, הרב ברוך יהושע רבינוביץ, יליד פולין, שגורש עם בנו הבכור יחד עם אלפי יהודים חסרי נתינות. בעת שחצו את הגבול הפולני הצליחו הרב ובנו לברוח ולאחר זמן מה שבו למונקאטש.
כ-18,000 יהודים גורשו מהונגריה לידי הגרמנים וחוו מעשי זוועה ותנאים נוראים, בעיירה טלוסט וכן באזור קמינייץ-פודולסק שם הופשטו ונרצחו באש מקלעים של יחידת האס אס כ 15 אלף יהודים גורשו מהונגריה. "מי שאין לו אזרחות הונגרית חייב לעזוב את העיר! זו הייתה הפעם המכה הצורבת בבשר החי. אנשים שזה דורות רבים תקעו יתדות במקום וחשו חלק אינטגרלי ממנו-תהו, האם באמת בין לילה הפכו לפליטים מנושלי כל ונרדפים מעל צוואר.. הגירוש הוצא לפועל בשבת שחל בה תשעה באב בחודש יולי של שנת 1941 למדו רבים על בשרם את פרשת 'לך לך' אלפי אנשים נשם וטף הוטענו על רכבות של הובלת בהמות ונשלחו אל מעבר לגבול האוקראיני שנקרא קמינייץ פודולסק". היו תוכניות גירוש נוספות, אך בסופו של דבר לא יצאו לפועל.
הכיבוש הגרמני.
ב-20 במרץ 1944 פלש צבא גרמניה הנאצית להונגריה ולמונקאטש. היהודים במונקאטש הוכו בתדהמה, הואיל והיו מוכנים נפשית לשחרורם על ידי הצבא האדום ולא העלו על דעתם מהפך כזה.
"ב-20 במרס נכנסו הגרמנים למונקאץ'. אני זוכר את היום הזה כיום עצוב ומתוח. העיר הייתה משותקת, כולם הסתגרו בבתים ורק אנחנו, הילדים, עמדנו בפינת הרחוב והשקפנו על הנעשה. חייל גרמני צעק לנו לפנות את המדרכה וגם אסר עלינו לצאת החל משעות הערב. הם נכנסו לבתים וערכו חיפושים מדוקדקים על מנת למצוא כסף ודברי ערך ועשו הכל כדי להציק לנו. כשנכנסו לבית הכנסת, הם ציוו להביא יהודים דתיים בעלי זקן ופאות ואילצו אותם לעמוד לפני ארון הקודש, לשיר ולרמוס ברגליהם את ספרי התורה בלווי שיר... אלה שסירבו וניסו להימלט, נורו למוות".
מיד עם כניסתם של הגרמנים למונקאטש ננקטו צעדים אנטי יהודיים רבים, מלאי אלימות והשפלה.
בתחילה הוצאה פקודה לענידת הטלאי הצהוב בצורת מגן דוד בגודל 10 ס"מ, בתי העסק היהודים סומנו והוחרמו, נאסר על יהודים לנסוע בתחבורה הציבורית אלא ברישיון מיוחד, נאסר להשתמש בטלפון וכן לא נמסר אליהם הדואר הרגיל. נאסרה על היהודים יציאה מחצרם לאחר רדת החשכה והוגבלו מקומות מגוריהם. בעיר הוקם יודנראט. בתחילה ראש היודנראט היה ראש הקהילה לשעבר ד"ר פטר זולטאן, אך הכובשים הגרמנים הדיחו אותו ומינו את הרופא שאנדור שטיינר שהיה מראשי הקהילה.
כל היהודים שלא היו תושבי מונקאטש נאלצו לעזוב את העיר. חלק מהמורים והתלמידים של הגימנסיה היהודית התגוררו מחוץ לעירה ונאלצו לעזוב. מנהל הגימנסיה והמורים החליטו לקיים את הבחינות ולסיים את שנת הלימודים, בניין הגימנסיה הוחרם בידי הגרמנים והפך לבית חולים צבאי.
הגטו.
לאחר ארבעה שבועות מהכיבוש הגרמני ריכזו הגרמנים את היהודים בגטאות. יהודי מונקאטש רוכזו בשני גטאות,כל יהודי האזור ועשירי מונקאטש רוכזו בשני בתי חרושות ללבנים שהיו בפאתי העיר - בשיוביץ שבקצה הדרומי ובקאלוש שבקצה הצפוני של העיר. העשירים עברו מסכת עינוים כדי שימסרו את רכושם.
היוזמה לריכוז היהודים הייתה של הגרמנים, והביצוע נעשה על ידי הממשל ההונגרי. בזמן ההוא נערכו התייעצות בין הכוחות ההונגרים לכוחות הגרמניים לגבי גורלם של יהודי הונגריה, ראשית הוחלט לטהר את ערי השדה מהיהודים, לרכזם, לשדוד את רכושם ולשלחם מחוץ להונגריה. אחת ההתייעצות נערכה במונקאטש ונכח בה דיטר ויסליצני - מאנשיו של אדולף אייכמן - ואף אייכמן הגיע בעצמו לביקור בגטו מונקאטש בסוף אפריל.
תוך יומיים רוכזו כל יהודי מונקאטש ברחוב לאוטריציה שהפך לגטו. בתחילה חצה הרחוב המרכזי את הגטו לשני חלקים אך מאוחר יותר הגטו צומצם לשטח אחד. כל היהודים כונסו לגטו למעט כמה עשרות יהודים בעלי 'יחוס' - כאלה שהצטיינו בצבא ההונגרי במלחמת העולם הראשונה.
"כאשר יצאה הפקודה על פינוים של הרחובות הראשיים שבעיר והקמת הגטו – נצטוו היהודים לבנות בעצמם גדרות וחומות מסביב לגטו ובהן שערים, לבל יוכל יהודי לעזבו. לשם כך נבחרו כ-300 צעירים, שנאלצו להרוס את הגדרות שבין חצרות הבתים, לאסוף את לוחות העץ במקום אחד ואחר כך להקים מהם את חומות ההסגר. הגטו הפך להיות חצר גדולה אחת".
בשבת הראשונה לאחר הכניסה לגטו נלקחו כמה מאות יהודים ואולצו להרוס את בתי הכנסת בעיר.