בנוסף לכך, יחד עם עמיתים, פוסט-דוקטורנטים וסטודנטים לתארים שני ושלישי, כרמון עוסקת בנושאים ובמחקרים הבאים, רובם מחקרים ממומנים:
דיור והתחדשות עירונית – הערכת אסטרטגיות להתחדשות מגורים עירוניים, מנקודת ראות של צדק חברתי (במימון הקרן הלאומית למדע - ISF); התחדשות עירונית בפריפריה הישראלית (במימון משרד הבינוי והשיכון); דיור בר-השגה בערים גלובליות: ניו יורק ולונדון כמקרי בוחן (במימון ליידי דייוויס); קואופרטיבים עירוניים בישראל; תכנון רגיש למים – מניקוז קונבנציונלי לניהול בר-קיימא של נגר עירוני (במימון קק"ל); הערכה של השגת מטרות של ניהול נגר עירוני בשטחים ציבוריים פתוחים (במימון קק"ל); חוסן עירוני – מדידת חוסן עירוני וחקר הגורמים המשפיעים עליו; אמצעים לחיזוק החוסן העירוני בערי ישראל; שינויים חברתיים בקהילות עירוניות וכפריות – מחאה חברתית ב-2011: מה הניע אנשים לצאת לרחובות בתל אביב ובניו יורק? סטודנטיפיקציה בקהילות פריפריאליות בישראל: יחסים חברתיים מרחביים בין סטודנטים במכללות ותושבים מקומיים.
פעילות ציבורית-מקצועית.
בצד עבודה אקדמית, כרמון מילאה תפקידים אקדמיים וציבוריים רבים. בטכניון היא כיהנה כסגן דיקן לענייני מחקר ומוסמכים, עמדה בראש התוכנית לתארים גבוהים בתכנון ערים ואזורים והכניסה בה חידושים, ניהלה (בשתי תקופות) את המרכז לחקר העיר והאזור, שבמסגרתו נערכו וראו אור עשרות מחקרים פורצי דרך, והייתה חברה בוועדות כלל-טכניוניות מגוונות. היא כיהנה כנשיאת האגודה הסוציולוגית, העלתה אותה לראשונה על רשת האינטרנט ופיתחה בה את הקהילות המקצועיות, הממשיכות לשגשג. היא השתתפה ועמדה בראש ועדות של המועצה להשכלה גבוהה להעלאות לדרגות פרופסור במכללות. היא עמדה בראש ועדת התכנון של המועצה לישראל יפה והייתה חברת מזכירות באגודה לזכויות האזרח. השתתפה בוועדות מוניציפליות, שימשה כדירקטורית בחברה הכלכלית של חיפה, וייעצה (פרו-בונו) למלכ"רים בתחומי התמחותה. לעיתים מזומנות היא הוזמנה לוועדות כנסת, להשמיע דעת מומחה בנושאים תכנוניים, כמו גם בנושאי השכלה גבוהה ונשים באקדמיה. היא שימשה כנציגת ציבור בשתי ועדות שהקימה הממשלה: ועדת רוטקופף לבחינת המדיניות הקרקעית וניהול הקרקע המוכרזת כחקלאית בישראל (כשליש מאדמות המדינה), וועדת בן-אליעזר שהוקמה במלאת 100 שנה לתנועה הקיבוצית, כדי להמליץ על המשך הדרך מבחינה ארגונית ומשפטית, לנוכח "משבר הקיבוצים", הוועדה שיצרה את מושגי "הקיבוץ המתחדש" ו"הקיבוץ השיתופי".
ערים של אהבה
ערים של אהבה (באנגלית: Cities of Love) היא סדרת סרטי דרמה שנוצרה על ידי עמנואל בנביהי. הסדרה עוקבת אחר סדרת סיפורי אהבה המתרחשים בערים בעולם, כל סרט מוקדש לעיר אחרת.
הסרטים כוללים את: אוהב אותך, פריז מ-2006, אוהב אותך, ניו יורק מ-2008, אוהב אותך, טביליסי ואוהב אותך, ריו מ-2014 ואוהב אותך, ברלין מ-2018. הסרטים הבאים הם אוהב אותך, רוטרדם, אוהב אותך, שנחאי, אוהב אותך, ירושלים, אוהב אותך, ונציה, אוהב אותך, דלהי, אוהב אותך, מרסיי ואוהב אותך, ניו אורלינס.
הבמאי הרוסי יגור קונצ'לובסקי הפיק את "אוהב אותך, מוסקבה" ששומר על אותו קו עלילה של סיפורים שונים המתרחשים במוסקבה, אך הסרט לא נכלל כחלק מסדרת הסרטים, מאחר שהסיפורים אינם מתמקדים בסיפורי אהבה, אלא גם של חמלה ואנושיות.
מאפיין משותף.
כל הסרטים חולקים אפיון משותף של סיפורים שמתרחשים בעיר, כל קו סיפור של קטע בסרטים מתרכז במפגש הנושא את התקווה לאהבה ומתרחש בזמן הנוכחי. כל קטע מכיל נוכחות חזקה של העיר שבה הסרט מתרחש ואת הזיהוי החזותי עם השטח שנבחר על ידי כל במאי (מאחר שכל סיפור מבוים על ידי במאי אחר), כך שהצופה יוכל לחוות את ייחודיות העיר.
בדרך כלל הסיפורים מבוימים על ידי 11 במאים שונים. הסיפורים כוללים, אם כי לא כולם, את הדמויות שנוצרו על ידי הבמאים והם מופיעים לפעמים בחלק או בכל אחד מקטעי הסיפור האחרים ונקראים "הדמות החוזרת". הדמות החוזרת חייבת להיות תירוץ להימצא בכל מקום בעיר בכל עת, וכן סיבה טובה לחבר או ליצור אינטראקציה עם שאר הדמויות בסרט. הדמות החוזרת משרתת את אחדות הסרט. בסצנה הסופית, אפילוג נרטיבי מאפשר לקהל לצפות שוב בכמה מדמויות הסרט בסצנה מאחדת אחת.
לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה
לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה (בגרמנית: Ludwig Ferdinand von Bayern; 22 באוקטובר 1859 – 23 בנובמבר 1949), היה חבר בית ויטלסבאך וכן גנרל חיל הפרשים. בעקבות נישואיו לאינפנטה מריה דה פאס מספרד, הוא גם הפך לאינפנטה ספרדי.
ביוגרפיה.
לודוויג פרדיננד נולד ב-22 באוקטובר 1859 במדריד, ספרד, והוא היה הבן הבכור של אדלברט, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואשתו אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתם של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד ולואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות.
דודיו של לודוויג פרדיננד מצד אביו היו מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, אותון, מלך יוון לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, ואילו דודו מצד אמו היה פרנסיסקו, דוכס קדיס, בעלה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובן דודו הראשון היה אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים. לודוויג פרדיננד נולד במדריד, אבל אחיו הקטנים נולדו בבוואריה, לשם חזרו הוריו.
לודוויג השני, אוטו ולודוויג השלישי, מלכי בוואריה, היו בני דודיו הראשונים. אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד היה אף הוא בן דודו הראשון.
אחיותיו של לודוויג פרדיננד היו איזבלה, דוכסית ג'נובה, אלוירה, רוזנת קוניץ, וקלרה, אם מנזר אנה הקדושה, ואחיו הצעיר היה אלפונס, נסיך בוואריה, בעלה של לואיז, נסיכת אורליאן.
הנסיך לודוויג פרדיננד היה החבר היחיד במשפחת המלוכה הבווארית, שתמיד נשאר ביחסים ידידותיים עם בן דודו, המלך לודוויג השני (למעט אליזבת, קיסרית אוסטריה) - והדודן היחיד שאי פעם הוזמן, יחד עם אשתו, לארמון הרנכימזה וכן לארוחות פרטיות במלון מינכן רזידנס. כאשר לודוויג השני נעצר בטירת נוישוונשטיין בשנת 1886, הוא התקשר אל לודוויג פרדיננד לעזרה, האחרון מייד התכוון לסייע לו, אך נמנע ממנו לעזוב את ארמון נימפנבורג על ידי דודו לואיטפולד שעמד להשתלט על הממשלה כנסיך העוצר.
ב-2 באפריל 1883 התחתן לודוויג פרדיננד עם בת דודתו, מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1885 חזרו הזוג הצעיר לבוואריה והתגוררו בעיקר באגף צדדי של ארמון נימפנבורג המלכותי, שניתן להם על ידי לודוויג השני. מאוחר יותר, הם רכשו ארמון שנרכש בעיר הפנימית של מינכן, ארמון לודוויג פרדיננד בוויטלסבאכפלאץ, והתגוררו בו יחד עם אחיו של לודוויג פרדיננד, אלפונס, נסיך בוואריה ומשפחתו.
לודוויג פרדיננד ומריה דה לה פאס הקימו את הענף הספרדי של משפחת המלוכה הבווארית, שהתחילו בנישואי הוריו של לודוויג פרדיננד אך התחזקו על ידי נישואים ספרדים רצופים במשך שלושה דורות.
לודוויג פרדיננד היה אחד מבני האצולה האירופיים המעטים שעבדו עבודה רגילה מחוץ לממשלה או לצבא, על ידי עבודה כרופא מנתח וגינקולוג. במלחמת העולם הראשונה הוא עמד כראש מחלקת הניתוח בבית החולים הצבאי של מינכן, למרות היותו קולונל הכבוד של וכן של .
ב-23 בנובמבר 1949 מת לודוויג פרדיננד במינכן, והוא בן 90 שנים.
משפחתו.
ב-2 באפריל 1883 התחתן לודוויג פרדיננד עם בת דודתו, מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד, ונולדו להם שלושה ילדים:
סבאים
ליגת המשנה הקולומביאנית
ליגת המשנה הקולומביאנית (בספרדית: Categoría Primera B, "קטגוריה פרימרה B"; נקראת מסיבות מסחריות: Torneo BetPlay Dimayor, "טורנאו בטפליי דימאיור") היא ליגת הכדורגל המקצוענית המשנית של הכדורגל בקולומביה. הליגה נוסדה ב-1991 והאלופה הראשונה שהוכתרה הייתה אנביגאדו. הנהלת הליגה נקראת דימאיור (Dimayor; ההתאחדות המקצוענית של מועדוני הכדורגל בקולומביה).
היסטוריה.
ליגת המשנה הקולומביאנית קמה לראשונה בשנת 1962 אך הורכבה בעצם מקבוצות חובבניות. עד לתחילת שנות ה-90, טורניר הליגה השנייה אינו היה קבוע ולא שוחק כל הזמן, אלא למעט מספר שנים בודדות. רק בשנת 1991 החליטה ההתאחדות הקולומביאנית על הקמת ליגה חצי מקצוענית משנית שתשלח קבוצה לליגה הבכירה ושתקלוט אליה את היורדת מהליגה הבכירה. בטורניר הראשון זכתה אנביגאדו שהעפילה לליגה הבכירה שנה מאוחר יותר.
קבוצות רבות בליגה אך במשך השנים ובעיקר בגלל סעיות כלכליות, נעלמו קבוצות אלו אם בפירוק, ירידה לליגה החובבנית Primera C, או אפילו מעבר לעיר אחרת והחלפת שם הקבוצה. במהלך 20 השנים האחרונות שונה מספר הקבוצות בליגה בהדרגה, החל מ-10 קבוצות ב-1996, 17 קבוצות ב-2004 ועד 16 קבוצות ב-2015, מספר שקיים עד היום. עד לא מזמן היו גם יורדות מהליגה השנייה לליגה השלישית ועולות מהליגה השלישית לליגה השנייה. דפורטיבו פאסטו, בויאקה צ'יקו, שנקראה אז צ'יקו פוטבול קלוב וללה אקידד הן הקבוצות הזכורות שעלו מהליגה השלישית ועד לליגה הבכירה. בעבר גם ריאל קרטחנה וקוקוטה דפורטיבו היו צריכות לרדת לליגה השלישית, אך מאחר שהיו חברות בדימאיור, הוחלט לא להורידן.
שיטת הליגה.