דמפסי פתח את 1919 בחמישה ניצחונות ברציפות בנוקאאוט בסיבוב הראשון. אז, ב-4 ביולי, הוא פגש את ג'ס וילרד, אלוף העולם במשקל כבד בטולדו, אוהיו, לקרב על אליפות העולם. מעט נתנו לדמפסי סיכוי מול האלוף הגדול ממנו ורבים כינו את הקרב גרסה מודרנית של דוד נגד גוליית. דקות לפני שהקרב התחיל, הודיע קרנס לדמפסי שהוא הימר על כספו של דמפסי על כך שינצח בסיבוב הראשון בנוקאאוט. כתוצאה מכך, הסיבוב הראשון היה אחד מהקרבות האכזריים ביותר בהיסטוריה. דמפסי הכה את וילרד מכות נוראיות והפיל אותו ארצה שבע פעמים בנוקאאוט במהלך הסיבוב הראשון. וילרד סבל מעצם לחי שבורה, לסת שבורה, איבד כמה משיניו, איבד חלק משמיעתו באוזן אחת ושבר את צלעותיו. זכרונותיו של קרנס מהאירוע היו מקור למה שנודע כ"תאוריית הכפפות המנופחות"; במאמר שפרסם הספורטס אילוסטרייטד ב-20 בינואר 1964, בו הוא ראיין את דמפסי ווילרד, על זכרונותיהם מהקרב ועל "דוק" קרנס. קרנס טען שהוא הוסיף את "הפלסטר של פריז" (plaster of paris) לחבישה המקובלת תחת כפפותיו של דמפסי, ושדמפסי לא הבחין בכך כשהתוספת לחבישה הוסרה בתום הקרב. מספר אנשים הפריכו סיפור זה, בכללם נט פליישר, אחרי כן מייסד המגזין הזירה, שהיה נוכח במקום כשידיו של דמפסי נחבשו: "לא היה שום דבר מיוחד בכפפותיו של ג'ק דמפסי, ולא הושם שום "פלסטר של פריז" על גבי התחבושת שלו. צפיתי בתהליך והאדם היחידי שהיה מעורב בקשירת ידיו של ג'ק היה דפורסט, קרנס לא היה מעורב בכך, כך שסיפור "פלסטר של פריז" שלו פשוט אינו נכון. דפורסט עצמו אמר שהוא התייחס לנושא זה כאל הוצאת לשון הרע, כינה אותם 'שטויות' ואמר שהוא לא שם שום חומר זר מתחת לכפפותיו, דבר אותו אני יכול לאשר מכיוון שאני צפיתי בחבישה".
ההיסטוריון ג' ג' ג'ונסטון שם קץ לכל הדיון בכך כשהוא ציין ש"הסרט מראה את וילרד נכנס לזירה, הולך לעברו של דמפסי ובוחן את ידיו. זה צריך לשים קץ לכל אפשרות של וילרד או כל חומר אחר שהיה כביכול על ידיו".
לפי החוקים באותה תקופה, מתאגרף היה רשאי לעמוד מעל יריב שהפיל בנוקאאוט, ולהכות בו מיד כששתי ברכיו היו מעל הקנבס. וילרד ספג מספר חבטות נוקאאוט בעת שהוא ניסה להתרומם. כמו כן, שופטים מודרניים היו מתערבים על מנת לעצור את הקרב אם מישהו מהם היה חסר הגנה לחלוטין, אולם כל השופטים של הקרב הזה היו בגישה שהסיום היחידי לקרב היה צריך להיות בנוקאאוט. בסוף הסיבוב השלישי מאמניו של האלוף לא התירו לו להגיב לצלצול הפעמון שקרא להתחלת הסיבוב הרביעי. אם כי דמפסי זכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד, הוא מעולם לא קיבל שום כסף עבור הקרב.
ההגנה על התואר.
אחרי שהביס את ג'ס וילרד וזכה בתואר, ג'ק דמפסי סייר בארץ, הופיע בפומבי עם קרקסים, הציג במופעי ראווה, ואפילו כיכב בסרט הוליוודי דל תקציב. דמפסי לא הגן על תוארו עד ספטמבר 1920. היה זה נגד בילי מיסקי בבנטון הארבור, מישיגן. מיסקי היה מתאגרף טוב אבל תקופת זוהרו חלפה כשהוא התמודד מול דמפסי על התואר, ונוצח בנוקאאוט בשלושה סיבובים.
ההגנה השנייה של דמפסי על התואר הייתה קשה יותר, היה זה נגד ביל ברנאן בדצמבר 1920 במדיסון סקוור גרדן, בעיר ניו יורק. ברנאן היה יריב קשה כשהתמודדו ביניהם שנתיים לפני כן. אחרי עשרה סיבובים, ברנאן הוביל בנקודות, ואוזנו השמאלית של דמפסי דיממה קשות. דמפסי הצליח להביס את ברנאן רק בסיבוב ה-12.
הקרב הבא שלו היה נגד הצרפתי ז'ורז' קרפנטייה, שהיה גיבור מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה וזכה לפופולריות רבה משני צידי האוקיינוס.
טקס ריקראד קידם את הקרב בפיקחות, הדגיש את ההבדלים בין שני הגברים, וג'ורג' ברנרד שו, שטען שקרפנטייה היה "המתאגרף הטוב בתבל" והימר 50 ל-1 נגד דמפסי. הציפייה לקרב הייתה עצומה.
הקרב נערך ב-2 ביולי 1921 בבוילס ת'רטי אייקרס, ג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. והיה הפעם הראשונה שהכנסותיו מהקהל באולם עברו את מיליון הדולר. מספר הצופים היה 91,000. אם כי הוא כונה "קרב המאה", ורבים מהאנשים שלא ידעו הרבה על איגרוף חשבו שלקרפנטייה היה סיכוי לזכות, רוב המומחים חזו ניצחון חד-צדדי לדמפסי, והצדק היה עמם. RCA ארגנו סיקור חי לקרב והפכו את האירוע לראשון ששודר ברדיו ברחבי האומה ונקלט ברוב מכשירי הרדיו הביתיים אחרי שבתחילה הוברק ל-KDKA כדי שישודר ברדיו.
קרפנטייה התחיל את הקרב ביתרון ואפילו גרם לדמפסי להתנודד מימנית חזקה בסיבוב השני. אולם, כתב שישב קרוב לזירה ספר עשרים וחמישה אגרופים מצידו של דמפסי בשלושים ואחת שניות לפני שהוא נפגע כביכול מהימנית. קרפנטייה גם שבר את אגודלו באותו סיבוב, מה שפגם בסיכוייו. בסיבוב השלישי, דמפסי הגדול והחזק יותר החל ליטול שליטה על הקרב והכה את יריבו באכזריות. הצרפתי נבלם לבסוף בסיבוב הרביעי.
דמפסי לא הגן על תואר עד יולי 1923 בקרב נגד טומי גיבונס בשלבי, מונטאנה. גיבונס היה מתאגרף מיומן ופיקח, אבל לא היה חזק דיו אל מול דמפסי הגדול והחזק יותר, שניצח אחרי 15 סיבובים לפי החלטת השופטים.
ההגנה המוצלחת האחרונה על התואר של דמפסי הייתה ביולי 1923 בפולו גראונדס של ניו יורק. יריבו בקרב היה המתאגרף הענקי ורב הכוח, אבל עם זאת מוגבל, לואיס אנחל פירפו, מארגנטינה. באולם נכחו 85,000 צופים, כש-20,000 נוספים ניסו להיכנס לתוך האולם. דמפסי ניצח בסיבוב השני בנוקאאוט, אך היה זה קרב מלהיב. נמסר שפירפו נפל בנוקאאוט ועדיין המשיך להשיב מלחמה שערה, אפילו הכה פעמיים את דמפסי בנוקאאוט. בפעם השנייה דמפסי הופל ארצה וראשו יצא מחבלי הזירה ונחת על מכונת כתיבה של אחד העיתונאים, והוא הצליח להתרומם מספר שניות אחרי העשר שקבעו החוקים. סצנה זו היא אחת הידועות ביותר בהיסטוריה של הספורט. (הקרב היה כל כך חשוב שהוא הועבר בשידור חי לבואנוס איירס באמצעות הרדיו, ואנשים נאספו ברחובות על מנת להאזין לו באמצעות מגבירי קול פרימיטיביים. קרבות אלה, ביחד עם קרבות ראווה רבים, סרטים ופרסומות, הפכו את דמפסי לאחד האתלטים העשירים ביותר בעולם.
פסק זמן מהאיגרוף.
אחרי הקרב עם פירפו, דמפסי לא הגן על תוארו במשך שלוש שנים נוספות. הציבור והתקשורת הפעילו לחץ על דמפסי להגן על תוארו נגד המתמודד השחור הארי ווילס. פוליטיקה וחששות גזעיים מנעו את הקרב. קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים של האיגרוף לגבי השאלה אם דמפסי התחמק מלהתמודד מול ווילס, אם לאו. דמפסי תמיד טען שהוא מוכן לכך. במקום להגן על תוארו, דמפסי המשיך לגרוף רווחים מתצוגות איגרוף, משחק בסרטים, ופרסום מוצרים. דמפסי גם נסע הרבה, בזבז ובילה. במהלך הזמן הזה שנעדר מקרבות תחרותיים, נשא דמפסי לאישה את השחקנית אסטל טיילר, ונפרד ממאמנו ומנהלו מזה זמן רב, ג'ק "דוק" קרנס. פרידה זו לא התנהלה באופן חלק, ודווח שקרנס תבע את דמפסי על סכום גדול של כסף. הוא גם מונה למנהלו של ארגון Irish Worker League (IWL) באפריל 1924. ה-IWL נתמך בידי התנועה הקומוניסטית במוסקבה ונוסד בידי מנהיג הפועלים האירי, ג'ים לרקין, בדבלין.
איבוד התואר ו"הספירה הארוכה".
בספטמבר 1926, התחרה דמפסי נגד האירי-אמריקני וחייל המארינס לשעבר ג'ין טאני בפילדלפיה. טאני היה מתאגרף מצוין שהפסיד רק פעם אחת במהלך הקריירה שלו. אף על פי כן, טאני עדיין נחשב כמי שצפוי להפסיד.
דמפסי הפסיד את תוארו בנקודות בסיבוב העשירי. הוא לא הפגין עוד את עוצמת האגרופים האגדית שלו או את מהירות ידיו, דמפסי נוצח בקלות בידי טאני הערמומי, שהתחמק מהאגרופים, נע מצוין, ושיחרר מטח אגרופים משלו. באולם נכחו 120,557 צופים, הקהל הגדול ביותר שהיה נוכח אי-פעם באירוע ספורט, פרט למירוץ מכוניות וכדורגל. (במשחק הגמר על גביע העולם בכדורגל של מונדיאל 1950 בין ברזיל לאורוגוואי נכחו למעלה מ-150,000 צופים ובמשחקי כדורגל נוספים שנערכו בשנות העשרים והשלושים בהאמפדן פארק, גלאזגו, ובאצטדיון ומבלי, לונדון, צפו בין 125,000 ל-138,000 צופים). כשדמפסי המוכה שב לחדר ההלבשה שלו, הוא הסביר את כישלונו לאשתו השחקנית אסטל טיילר באומרו: "יקירתי, אני שכחתי להתכופף" (Honey, I forgot to duck). הנשיא רונלד רייגן השתמש במשפט הזה כשהוא נורה במהלך ניסיון ההתנקשות בחייו שכשל ב-1981.
דמפסי שקל פרישה, אולם לאחר חודשים אחדים והא החליט לנסות לשוב לאיגרוף. ביולי 1927, ביאנקי סטדיום הוא ניצח בנוקאאוט את האלוף לעתיד במשקל כבד, ג'ק שארקי בסיבוב השביעי בקרב מקדים לפני ההתמודדות על התואר נגד טאני. שארקי הלם בדמפסי עד הסוף, והקרב הסתיים באופן שנוי במחלוקת. שארקי טען שדמפסי הכה אותו מתחת לחגורה וכשהוא פנה לשופט כדי להתלונן, הוא הותיר עצמו פגיע. דמפסי שלח וו שמאלית לסנטרו של שארקי.
הקרב החוזר עם טאני נערך בשיקגו, אילינוי, בספטמבר 1922, 364 ימים אחרי שהוא הפסיד את תוארו לטאני בקרב הראשון ביניהם. הקרב עורר עניין רב אפילו יותר מאשר הקרבות נגד קרפנטייה ופירפו. והכניס סכום חסר תקדים של 2 מיליון דולר מהכנסות מכרטיסים, שיא שנותר בעינו במשך שנים רבות. נאמר שאל קאפונה הציע לדמפסי שוחד על מנת שיפסיד בקרב החוזר, אבל דמפסי סירב לשמוע על כך. מיליוני אנשים ברחבי הארץ האזינו לקרב ברדיו, ומאות עיתונאים כיסו את האירוע. לטאני שולם סכום שיא של מיליון דולר עבור הקרב החוזר, דמפסי הרוויח כמחצית מכך.