המחנה הוקם בידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה. חיילים משירות האוויר הגרמני הכשירו בו שדה תעופה, לימים שדה התעופה רמלה, והוא שימש גם אותם וגם את חיל האוויר הטורקי. לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, שימש את טייסת 14 של חיל האוויר הבריטי. לאחר הקמת שדה התעופה לוד ב-1937 עברה הטייסת לשם, ובמחנה נותרו כוחות מינהלה. שדה התעופה חזר לשימוש בשנות ה-40, כאשר פעלה בו חברת התעופה אווירון.
עם כיבוש רמלה במבצע דני, במהלך מלחמת העצמאות, עבר הבסיס לידי צה"ל. בתחילה שימש את מפקדת פיקוד המרכז ומ-1951 גם את מפקדת חיל האוויר. ב-1958 הועברה מפקדת חיל האוויר לקריה, ומפקדת פיקוד המרכז נותרה במקום עד 1971. באותה שנה עברה למקום מפקדת חיל הרגלים והצנחנים. לאחר הקמת פיקוד העורף ב-1992 נקבע משכנו בבסיס זה. בשנת 2003 נקרא המחנה על שם רחבעם זאבי, ששימש כמפקד פיקוד המרכז בתקופה בה הייתה מפקדתו בבסיס.
במהלך השנים הוקמו בשטח הבסיס מבנים, צריפים ומבנים יבילים, ואולם נותרו בו גם 12 מבנים היסטוריים שהקימו הגרמנים וכן האנגר שהקימו הבריטים ב-1931. במהלך 2010 ערך מרכז הבינוי בצה"ל סקר במקום בשיתוף המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות במטרה להתחיל בתהליך של שימור.
במהלך אוגוסט 2021 עבר למחנה בה"ד 16 שהתפנה בעקבות פינוי חלקים ממחנה צריפין.
בעתיד יוקם בסמוך מחנה אופק רחב, אשר ישמש מחנה רב זרועי שיכלול בתוכו את הבקו"ם ומספר יחידות נוספות שיתפנו מבסיסים, שיפונו במסגרת העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
דרגת יציאה
דרגת כניסה
מפקד פלגה
קפה ליבריקה
קפה ליבריקה (שם מדעי: "Coffea liberica") הוא מין של קפה שמקורו בליבריה שבמערב אפריקה. מין זה ידוע גם בשם קפה אקסלסה, קפה דווברי וקפה דיבווסקי.
מאפיינים.
העץ גדל עד לגובה של 9 מטרים, ופירותיו גדולים יותר מאשר פירות הקפה של זן קפה ערביקה. עץ הקפה הובא לאינדונזיה כדי להחליף את עצי הערביקה שנפגעו ממחלות בסוף המאה ה-19.
לקפה ליבריקה יש הרבה במשותף עם קפה רובוסטה. הוא מגודל במזרח האי ג'אווה. זן של קפה ליבריקה הידוע בשם בראקו הוא יבול עיקרי בפיליפינים. העיר ליפה (מאנגלית: Lipa) הפכה להיות יצרנית הליבריקה הטובה ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-19, אבל אז פרצה מחלה שמקורה בפטריית "Hemileia vastatrix" שכמעט השמידה את כל מטעי הקפה. בימים אלו מחוזות בטנגאס וקאוויט הן יצרניות הקפה העיקריות.
קפה אקסלסה, קפה דווברי וקפה דיבווסקי היו נחשבים בעבר למינים נפרדים, אבל בשנת 2006 הם הפכו לשמות נרדפים לקפה ליבריקה.
דראגן בלאטניאק
דראגן בלאטניאק (בבוסנית: Dragan Blatnjak; נולד ב-1 באוגוסט 1981 בסטודנצי שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום מאמן כדורגל.
את הקריירה שלו דראגן התחיל כחלוץ. בליגה הבוסנית דראגן שיחק רק עונה אחת - במועדון ברוטניו שבעיר צ'יטלוק. בשנת 2001 עבר לקרואטיה שם התחיל במועדון זאדר, ב-2 עונות הוא הבקיע 12 שערים וב-2003 עבר להיידוק ספליט. ב-2 השנים הראשונות שלו בהיידוק הוא זכה באליפות קרואטיה פעמיים וגם הופיע לראשונה במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה. המאמן החדש של היידוק זורן ווליץ שהגיע לקבוצה ב-2004 ראה את בלאטניאק כקשר, לכן בשנותיו האחרונות במועדון הוא הבקיע רק 5 שערים.
ב-2007 חתם בלטניאק חוזה עם חימקי לשנתיים. גם שם רוב הזמן הוא שיחק בעמדת הקשר. בלטניאק היה המבשל הטוב ביותר בליגה בסיבוב הראשון של עונת 2009 עם 10 בישולים.
ב-26 בפברואר 2010 דראגן עבר לרוסטוב.
קליר
מייקל ג'יי וייט
מייקל ג'יי וייט (באנגלית: Michael Jai White; נולד ב-10 בנובמבר 1967) הוא שחקן קולנוע ורב-אמן לחימה אמריקאי. התפרסם בתור האפריקני-אמריקני הראשון לגלם דמות של גיבור-על בדמותו של אל סימונס בסרט הלייב אקשן "ספון".
ביוגרפיה.
וייט נולד בברוקלין, ניו יורק והתחנך בברידג'פורט, קונטיקט.
וייט היה נשוי לקורטני צ'אטמן בין השנים 2005–2011 ולהם בת בשם מורגן. לוייט שני בנים נוספים ממערכות יחסים קודמות. בפברואר 2014 הודיע על אירוסיו לשחקנית ג'יליאן איליאנה ווטרס. ב-3 ביולי 2015 השניים נישאו בטקס אינטימי אך ראוותני בתאילנד.
קריירה.
קריירת משחק.
לאחר הופעה קצרה כחייל עתידני בסרט הפעולה "חייל אוניברסלי" לצד ז'אן-קלוד ואן דאם ודולף לונדגרן, פריצת הדרך של וייט במשחק הייתה בשנת 1995 בסרט ביוגרפי מרשת HBO על חייו של המתאגרף מייק טייסון. לאחר הופעה בסרט הפשע-קומדיה עתיר הכוכבים "שני ימים באל. איי", וייט גילם את דמותו של אל סימונס, והפך לשחקן האפרו-אמריקני הראשון שזוכה לגלם תפקיד ראשי בסרט גיבורי-על. הוא חזר שוב לשחק לצידם של ואן דאם ולונדגרן בסרט ההמשך ל"חייל אוניברסלי", ובשנת 2001 השתתף לצידו של סטיבן סיגל בסרט "בשם החוק". כמו כן, ביצע עבודות דיבוב לסדרות אנימציה כמו "סטאטיק שוק" ו"ליגת הצדק". וייט הפגין את כישורי הלחימה שלו בסרט הפעולה "אלוף ללא עוררין 2" לצד אמן הלחימה סקוט אדקינס.
לאחר מספר תפקידים קטנים כמו בסרט "להרוג את ביל חלק 2" (בסצנה שנחתכה מהגרסה הסופית) ובוידאו קליפים של באסטה ריימס, טוני ברקסטון, ניקי מינאז' וקלווין האריס, וייט הופיע בתפקיד המאפיונר גאמבול בסרט "האביר האפל" משנת 2008. הופיע בתפקיד ראשי בסרט "דם ועצם" ובקומדיית הבלאקספלויטשן "דינמיט שחור" משנת 2009.
הופיע בדמותו של ג'קסון בריגס בסרטוני רשת קצרים של הבמאי קווין טנצ'רון המבוססים על משחקי המחשב "מורטל קומבט". בשנת 2011 ביים וייט את סרטו הראשון, סרט אמנויות הלחימה המשולבות "".
קריירת לחימה.
וייט החל להתאמן באמנויות לחימה יפניות בגיל שבע, בניהם: הג'ו ג'וטסו והשוטוקאן.
כאמן לחימה, וייט מחזיק בחגורה שחורה בשבע שיטות לוחמה מזרחיות - שוטוקאן, טאקוונדו, גוג'ו ריו, קיוקושינקאי, וו-שו, אמנות הלחימה הקוריאנית טונג סו דו וקובודו אוקינאווי.
פרוטרום
פרוטרום תעשיות בע"מ (באנגלית: .Frutarom Industries Ltd) היא חברה ישראלית העוסקת בייצור ושיווק חומרי-גלם לתעשיית הטעם והריח; ותערובות טעם וריח לתעשיות המזון והקוסמטיקה. החברה היא אחת מ-10 החברות הגדולות בעולם בפיתוח ובייצור של טעמים וחומרי גלם לטעמים בתעשיית המזון והמשקאות. ניירות הערך שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובבורסה לניירות ערך בלונדון עד שנת 2018.
במאי 2018 רכשה חברת איי.אפ.אפ (International Flavors &amp; Fragrances IFF) האמריקאית את החברה תמורת 6.4 מיליארד דולר, שהיו 10% מעל שווי השוק של החברה בעת חתימת העסקה, ולפי שווי פעילות של 7.1 מיליארד דולר, בהתחשב בחוב הפיננסי נטו של פרוטרום בסך 700 מיליון דולר. בשנת 2004, רכשה פרוטרום עצמה את פעילות חברת איי.אפ.אפ בשווייץ, גרמניה וצרפת, בעסקה שסימנה את תחילתה של ההתרחבות הבינלאומית של החברה באמצעות מיזוגים ורכישות.
היסטוריה.
היזם של המפעל היה יהודה ארטן, מהנדס כימי שרכש את השכלתו ואת ניסיונו התעשייתי בהולנד. הוא ביקר בארץ ישראל בשנת 1928 כדי להתרשם מהתנאים ולבחון אתרים למיקום המפעל, ועם שובו להולנד החל לעניין משקיעים בכוח בנושא. בין המשקיעים בפועל היו גורמים אנגליים חשובים, הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציוניים, היהודי-הולנדי ה.ב. דה-ליאו (H.B.De Leeuw), וכן פרופ' חיים ויצמן.
בשנת 1933 הוחל בהקמת המפעל. בניין הייצור הראשי תוכנן על ידי האדריכל אדולף רדינג, והצטיין בגג גלי על-מנת להתאימו לאקלים מפרץ חיפה. אבן הפינה הונחה בתחילת שנת 1934 על ידי יונה איצקוביץ-ריס, נכדתו של הבנקאי י' קאן, ועל ידי דוד ארטן (לימים, ד"ר דוד אשבורן), נכדו של דה-ליאו. בתחילתו נקרא המפעל "תמציץ".
יהודה ארטן צרף אליו את משה (מוריס) גרזון, בעל ניסיון רב בנושאי מסחר ובעל ידע בשפות, והשניים היו מנהלים כלליים משותפים.
המפעל יצר תמציות מצמחים ומפירות, זיקק והפריד ויצר חומרי גלם לתעשיות המזון, התמרוקים ואחרות. עיקר התוצרת היה מיועד לייצוא לאירופה, מתוך הערכה שהשוק המקומי לא היה מגוון דיו לקליטת התוצרת. חלק מהייצוא הופנה גם לארצות השכנות. על כן, המפעל ייבא את חומרי הגלם שלו ללא מכס תוך התחייבות לייצא את כל התוצרת. כאשר התברר שיש שוק מקומי לתוצרת (כ-15% מתוצרת המפעל בשנת 1937) נאלצו בבית החרושת לייצא את התוצרת למצרים ולייבא אותו חזרה תוך תשלום מכס. בעקבות זאת התפרסמו רינונים שהחברה מוכרת תוצרת חוץ.
מפעם לפעם התעוררו בעיות בין המפעל לבין מועצת פועלי חיפה, שמזכירה הכללי היה אבא חושי. אמנם זה הילל את מדיניות המפעל לתת חופשה שנתית לעובדים, בתשלום מלא, שבועיים בשנה – חידוש גדול בארץ ישראל באותם ימים - אך תמיד דרש יותר. עם זאת, בכל התקופה הנסקרת לא היה במפעל אף יום שביתה אחד.
בין הפעולות האחרות הלא-מקובלות אז בארץ, נהג המפעל לקיים פעם בשנה טיול לעובדיו, ובט"ו בשבט היו כל העובדים יוצאים ונוטעים עצים בחצר המפעל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והפסקת הייצוא למעשה (1939) החלה תקופה קשה. המפעל נדרש להתרכז בשוק המקומי, ובשוק הצבאי של הבריטים באזור. בין השאר, יצר המפעל תרכיז של ויטמין C (מפירות ההדר שלא יכלו להישלח), סירופ מתוק שהופק מחרובים כתחליף לסוכר שייבואו נפסק, וכן תרכיז של מיץ תפוזים שעבורו נמצאה דרך למשלוח לאנגליה, שבה שרר מחסור חמור בפירות בזמן המלחמה.