עם הקמת המועצה, אנשי המועצה נקבעו על ידי שר הפנים לפי הרכבי ועדי השכונות: 5 נציגים למפא"י, 2 למפ"ם, 1 לרשימת התימנים ו-1 להפועל המזרחי. בראש המועצה עמד צבי בלום. באוקטובר 1953 התקיימו בחירות למועצה בהם נבחרו 4 נציגי מפא"י, ונציג אחד לכל אחד מרשימת דתיים, חרות, הציונים הכלליים ורשימה ספרדית-תימנית. לאחריהם נבחר צבי בלום שוב לראשות המועצה בקואליציה עם הדתיים ומפ"ם. את צבי בלום החליף בנימין אורנשטיין. בבחירות למועצה בסוף 1959 קיבלה מפא"י 4 נציגים, חרות שלושה נציגים והדתיים שני נציגים, לאחר שלמפ"ם חסר קול אחד כדי להכניס נציג למועצה. לאחר שהמשא ומתן בין הדתיים למפא"י עלה על שרטון נבחר חיים נדאף, נציג חרות ממוצא תימני ליושב ראש המועצה והיה ראש המועצה הראשון מטעם חרות. באמצע שנת 1960 התפטר ראש המועצה ועבר לחיפה והעביר את התפקיד לנציג הדתיים, אליהו פורייסטר. בדצמבר 1960 התפטר אחד מנציגי חרות מסיעתו, הקים סיעה עצמאית וחבר לאופוזיציה ובכך הביא לשיתוק פעילות המועצה. לאחר מספר חודשים פיזר שר הפנים את המועצה ומינה ועדה קרואה שהורכבה בהתאם לתוצאות הבחירות הקודמות, ובכך אפשר לפורייסטר, איש מפלגתו של שר הפנים, להמשיך בתפקידו כראש מועצה. במשך כשנתיים החרימו אנשי מפא"י את הוועדה הקרואה, אך במרץ 1963 שבו להתייצב לישיבות המועצה כאופוזיציה.
איחוד.
כבר ביולי 1947 דרשה ההסתדרות את איחוד קריית בנימין עם כפר אתא. בשנת 1956 הציע שר הפנים לאחד את קריית בנימין עם כפר אתא, אך המועצה של קריית בנימין התנגדה. הנושא עלה שוב באמצע שנת 1960 ונדחה על ידי שתי המועצות. בתחילת 1961, לאור השיתוק במועצת קריית בנימין, הוצע שוב לאחדה עם כפר אתא כפתרון לשיתוק בפעילות המועצה. בשנת 1964 הביעו שתי המועצות הסכמה לאיחוד אשר יצא אל הפועל בנובמבר 1965.
מחוז מיאמי-דייד
מחוז מיאמי-דייד (באנגלית: Miami-Dade County, נקרא בקיצור גם מחוז דייד) הוא מחוז שנמצא בדרום-מזרח מדינת פלורידה שבארצות הברית. על פי דו"ח מפקד אוכלוסין משנת 2019, אוכלוסיית המחוז מנתה 2,716,940 תושבים, מה שהופך אותו למחוז המאוכלס ביותר במדינת פלורידה, ולשביעי המאוכלס ביותר בארצות הברית. בנוסף, המחוז הוא גם השני הגדול ביותר במדינה במונחים של שטח קרקעי, עם 6,296 קמ"ר. כמחצית מאוכלוסיית מטרופולין דרום פלורידה מתגוררת במיאמי-דייד וכמה מהערים הראשיות של המדינה נמצאות בו. מושב המחוז נמצא בעיר מיאמי, הגדולה ביותר במחוז והעיר המרכזית בדרום פלורידה.
במחוז מאוגדות 34 ערים בכמה אזורים קורפרטיבים. חלקיו הצפוניים, המזרחיים והמרכזיים מעוירים במידה רבה מאוד וקיימים בהם רבי-קומות רבים הבנויים לאורך קו החוף. בנוסף, במחוז נמצא גם מרכז העסקים הראשי של דרום פלורידה, האזור המסחרי של מיאמי (דאונטאון מיאמי). בדרום המחוז נמצאים האזורים רדלנד (Redland) והומסטד (Homestead) המשמשים את התעשייה החקלאית של מיאמי. באזור זה, המאוכלס בדלילות, נמצאת רק כשליש מכמות האוכלוסייה בו וזאת בניגוד לצפון-המחוז העירוני בו הצפיפות רבה הרבה יותר. החלק המערבי של המחוז מגיע עד לפארק הלאומי אוורגליידס ומושביו. בחלק המזרחי נמצא הפארק הלאומי ביסקיין.
היסטוריה.
הילידים (האינדיאנים).
העדות הקדומה ביותר ליישובים של ילידים אמריקנים (אינדיאנים) באזור מיאמי היא מלפני כ-12,000 שנה. התושבים הקדומים הראשונים התיישבו על גדות נהר המיאמי, כשהכפרים העיקריים היו בגדה הצפונית של הנהר.
התושבים המקומיים בתקופת ההגעה הראשונית של מתיישבים אירופאיים היו בני הטקווסטה (Tequesta), אשר שלטו במרבית דרום מזרח פלורידה, כולל מה האזורים שהיום מוכרים בשמות מחוז מיאמי-דייד, מחוז ברוורד (Broward) והחלק הדרומי של מחוז פאלם-ביץ' (Palm Beach). בני הטקווסטה ניזונו מדיג, צייד ואיסוף פירות ושורשים של צמחים (אם כי הם לא עסקו בחקלאות מסודרת).
מגלי ארצות ומתיישבים אירופאים.
בשנת 1513, חואן פונסה דה ליאון היה האירופאי הראשון שביקר באזור כשהפליג למפרץ ביסקיין. ביומן שלו נכתב כי הגיע לצ'קוושה (Chequescha), וריאציה של השם טקווסטה, השם הידוע הראשון של אזור מיאמי. לא ידוע לפי היומן האם הוא ירד לחוף או יצר קשר כלשהו עם הילידים.
פדרו מננדז דה אווילה (Pedro Menéndez de Avilés) ואנשיו היו הראשונים לתעד ירידה לחוף כאשר ביקרו בישובי הטקווסטה ב-1556, במהלך חיפושים אחר בנו הנעדר של אווילה שאונייתו טבעה באזור שנה לפני כן. חיילים ספרדים בהובלת האב פרנצ'סקו וילהריאל בנו מיסיון ישועי בפתח נהר המיאמי כעבור שנה, אולם מיסיון זה לא החזיק מעמד זמן רב. לאחר שהספרדים עזבו את האזור, בני הטקווסטה נאלצו להילחם במחלות שמקורן באירופה, כגון אבעבועות שחורות. בשנת 1711, בני הטקווסטה שלחו זוג ראשי שבטים (צ'יפים) מקומיים להוואנה, קובה, כדי לברר על אפשרות להגר לשם. הקובנים שלחו שתי ספינות לסייע להם, אולם המחלות הספרדיות הכו בהם ורוב בני הטווקסטה מתו.
מתיישבי הקבע האירופאיים הראשונים הגיעו למקום בראשית המאה ה-19. מתיישבים הגיעו מאיי בהאמה לדרום פלורידה ואזור הקיז (Keys) על מנת לחפש אוצרות שמקורם בספינות שעלו על שרטון בשונית פלורידה הגדולה. בערך באותו זמן, האינדיאנים בני שבט הסמינול (Seminole) הגיעו למקום, ביחד עם קבוצה של עבדים שברחו. באזור התרחשה מלחמת הסמינול השנייה, במהלכה רב-סרן ווילאים ס. הארני הוביל מספר פשיטות כנגד האינדיאנים. מרבית התושבים הלא-אינדיאנים היו חיילים שהוצבו במצודת דאלאס (Fort Dallas). זאת הייתה המלחמה ההרסנית ביותר כנגד האינדיאנים בתולדות אמריקה, והיא גרמה לאובדן כמעט מוחלט של אוכלוסיית מיאמי באותה תקופה.
לאחר תום המלחמה בשנת 1842, ויליאם אינגליש הקים מחדש מטע שהוקם במקור על ידי דוד שלו על גדות נהר מיאמי. הוא הקים את "הכפר של מיאמי" (Village of Miami) על הגדה הדרומית של נהר המיאמי ומכר מספר חלקות אדמה. ב-1844, מיאמי הפכה למושב המחוז, וכעבר 6 שנים מפקד אוכלוסין שנערך דיווח על 96 תושבים באזור.
מלחמת הסמינול השלישית שהתרחשה בין השנים 1855–1858 לא הייתה הרסנית כמו קודמתה, אולם היא האטה את ההתיישבות בדרום מזרח פלורידה. בתום המלחמה, חלק מהחיילים נשארו במקום.
תולדות מלאכות שבת
תולדות מלאכות שבת הן אוסף של פעולות פרטיות האסורות לביצוע בשבת, שנגזרות מהעקרונות הכלליים הבאים לידי ביטוי באבות המלאכה השונים. התולדות גם הן אסורות מדאורייתא והעובר עליהם בשוגג מחויב בקורבן חטאת ובמזיד חייב מוות בסקילה, כמו האבות. עקרונית אין גבול למספר התולדות שניתן לשייך לאותו אב, וכדי להדגים זאת, מסופר בתלמוד הירושלמי שרבי יוחנן וריש לקיש, לאחר מאמץ של שלוש וחצי שנים, מצאו 39 תולדות לכל אחד מהאבות.
הגדרה פורמלית.
על פי המקרא, בעת בניית המשכן נעשו 39 מלאכות שונות, ומקובל לומר כי מהן נגזרות התולדות. בקרב הראשונים זה לא מוסכם, וקיימות כמה גישות באשר לתנאים הפורמליים המגדירים מלאכה כ"אב" או כ"תולדה":
הגדרה מהותית.
התלמוד בתחילת מסכת בבא קמא דן בשאלה האם ומגיע למסקנה כי התולדות הן כיוצא באבות, אך ישנה נפקא מינא לגבי אדם שעבר בשוגג על שני אבות מלאכה שונים לבין אדם שעבר בשוגג על אב מלאכה ועל תולדה שלו. אמירות כלליות מסוג זה מקשות על הגדרה ברורה בין פעולה המוגדרת כ"אב" לפעולה המוגדרת כ"תולדה", ואכן בספרי ההלכה והפסיקה העוסקים בל"ט מלאכות שבת לא קיימת הגדרה מקיפה וחד-משמעית באשר ליחס שבין אבות ותולדות.
התלמוד הבבלי, בתחילת מסכת מועד קטן, מביא את המחלוקת בין רבה לרב יוסף בנוגע לתולדות מסוימות - ניכוש קרקע והשקיה של זרעים. רבה סבור כי זוהי מלאכה הנגזרת ממלאכת חורש, מכיוון שהניכוש וההשקיה מביאים להרפיה של הקרקע - כמו חרישה, ורב יוסף סבור כי היא נגזרת ממלאכת זורע, מכיוון שהניכוש וההשקיה מעודדים את צמיחת הזרעים. בעלי התוספות מסבירים כי שורשה של מחלוקת זו נעוץ בהגדרת היחס בין אב ותולדה; רבה סבור כי היחס בין אב לתולדה הוא יחס של נִרְאוּת חיצונית, וניכוש וזריעה דומים מבחינה חיצונית למלאכת החרישה. לעומתו רב יוסף סבור כי היחס בין אב לתולדה הוא יחס סובייקטיבי של עושה־המלאכה, ומבחינה זו ניכוש והשקיה קרובים יותר לזריעה. במסקנת הדיון במסכת מועד קטן האמורא אביי נותר בתמיהה מדוע רבה ורב יוסף חושבים כי קיימת סתירה בין הדברים, ומדוע שלא יאמרו כי ניכוש וזריעה מהווים תולדות הן של מלאכת חורש והן של מלאכת זורע. נראה, לפיכך, כי התלמוד מכיר בשני סוגי האפיונים הללו של היחס בין אבות לתולדות. עם זאת, הלכה למעשה נפסק במשנה תורה לרמב"ם כי השקיה אסורה כתולדת מלאכת זורע ולא כתולדת מלאכת חורש.
הלכה למעשה, הרמב"ם מתאר את היחס שבין "אב" ל"תולדה" שלו באופן הבא: בפירוש המשניות הרמב"ם מדגים זאת:
חומרת האיסור.
אין הבדל מבחינת חומרת האיסור בין אב לתולדה, וגם מלאכה שהיא תולדה אסורה מדאורייתא והעובר עליה בשוגג מחויב בקורבן חטאת ובמזיד חייב מוות בסקילה. הנפקא מינא בין אב מלאכה לתולדה, היא במקרה של מי שעשה שתי מלאכות בשוגג; עקרונית כל מחלל שבת בשוגג חייב להביא קרבן חטאת, ומי שעשה שתי מלאכות המשתייכות לשני אבות מלאכה שונים (כגון כותב ואופה) - חייב להביא שני קרבנות חטאת. לעומת זאת מי שעשה אב מלאכה אחד ותולדה שלו או שתי תולדות של אב מלאכה אחד - אינו חייב להביא אלא קרבן חטאת אחד.
תולדה
שן (אב נזיקין)
שארל עיסאווי