זרם חילופין (או בראשי תיבות "ז"ח"; באנגלית "Alternating Current" ובראשי תיבות, "AC") הוא זרם חשמלי ההופך את כיוונו באופן מחזורי. מונח זה נבדל מזרם ישר (DC, Direct Current), אשר שומר על כיוונו. הבדל נוסף הוא שלעומת זרם ישר הוא אינו מיוצב. ברוב העולם, החשמל המסופק לבתים בשקע הוא בזרם חילופין, בעוד שהחשמל המסופק על ידי סוללות חשמליות הוא בזרם ישר.
ברוב המקרים, מתח חילופין (כלומר, מתח ההופך את כיוונו באופן מחזורי) נלווה לזרם חילופין, ולפעמים אף יוצר אותו. לכן, לעיתים נוח יותר לנתח מערכת AC במונחי המתח שלה, ללא הגבלת הכלליות.
יישומים.
זרם חילופין נפוץ מאוד ביישומים הדורשים מתח גבוה. בשיטה האירופית (המשמשת גם בארץ) מתח זרם החילופין הביתי הוא כ-220 או 230 וולט, ואילו בשיטה הצפון-אמריקנית הוא 110 או 120 וולט.
מקובל למדוד את תדירות הזרם ביחידות של הרץ (מספר מחזורים בשנייה). הזרם בישראל מיוצר בתדירות 50 הרץ. משמעות הדבר שהוא משלים 50 מחזורים בשנייה, ולכן מחליף את כיוונו 100 פעמים בשנייה. בשיטה האמריקנית התדירות היא 60 הרץ, כלומר 60 מחזורים לשנייה, שהם 120 החלפות כיוון בשנייה.
תיאור מתמטי.
ברוב המוחלט של רשתות החשמל הארציות צורת הגל היא של סינוס. במצב כזה, המתח כתלות בזמן נתון במשוואה:
כאשר:
מתוך גדלים אלו, ניתן להגדיר גם גדלים אחרים:
ישנם שימושים בהם נוח יותר לבחור צורת גל (כלומר, הדרך שבה המתח והזרם תלויים בזמן) שאינה סינוסית, למשל גל ריבועי, משולש, או "שן-מסור". ניתן להגדיר גם עבורם את כל הגדלים שהוגדרו לעיל, אבל הזיהוי שלהם בנוסחה עשוי להיות יותר מורכב.
היסטוריה.
המחולל החשמלי הראשון, שמעביר מתנועה מכנית לזרם חילופין נבנה בידי איווט פיקסי ב-1832, והתבסס על עבודתו של מייקל פאראדיי. למרות שהזרם שנוצר בעזרת סיבוב הדינאמו היה חילופי, באותה תקופה השימוש הידוע בחשמל היה על בסיס זרם ישר, ולכן פיקסי הוסיף קומוטטור הממיר את הזרם המתחלף בישר. בשנות ה-70 של המאה ה-19, התפתחה הטכנולוגיה של זרם החילופין בידי חברה הונגרית בשם "מפעלי גנז", שהוקמה בידי המהנדס והיזם ההונגרי אברהם גנז, שהבין ראשון את הפוטנציאל השימושי והמסחרי של זרם החילופין על פני הישר. בשנים אלו כמה חוקרים פיתחו פתרונות טכנולוגיים ליישם את זרם החילופין לשימוש מסחרי, ביניהם: סיבסטיאן זיאני דה פרנטי, לוסיאן גולארד, גלילאו פרריס, אוטו בלת'י, מחקר שנעשה בחסות מפעלי גנז. בשנת 1876 פאבל יבלוקוב הציע נורה (שנקראת נר יבלוקוב []) שעבדה על זרם חילופין, וסיפקה תאורה מאוד יציבה. בזכות תגלית זו, מפעלי גנז ב-1878 התחילו ביצור חלקים וערכות תאורה עירונית בטכנולוגיה של זרם חילופין תוך שימוש בנר יבלוקוב, וב-1883 כבר היו כחמישים מוקדי תאורה פעילים כאלה, בערי אוסטרו-הונגריה.
ויליאם סטיינלי פיתח את הטכנולוגיה הלאה בארצות הברית, על בסיס הטכנולוגיה האירופאית. ב-1885 הצליח סטיינלי לבנות שנאי מסחרי. ב-1886 הייתה לו מערכת עובדת מקצה לקצה, שכללה גנרטור, שנאי, יכולת העברה למרחקים ארוכים, מייצב מתח והגנה לרשת מפני קצרים, היה זה סממן לבשלות המסחרית של הטכנולוגיה. באחד הניסויים המוצלחים שלו בשנת 1886 בעיר פיטסבורג, הועברה אנרגיה חשמלית למרחק של כ-5 קילומטר, בעזרת שימוש בזרם חילופי במתח גבוה, בעקבות הניסוי המוצלח עשרות מפעלים עשו הזמנות לרכוש את הטכנולוגיה. ממציא אמריקני נוסף (ממוצא סרבי) ניקולה טסלה המציא מנוע על בסיס זרם חילופין ב-1888. הטכנולוגיה אף זכתה לפרסום ולהכרה ציבורית רחבה בזכותו, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. טסלה העביר זרם זה דרך גופו בתדירות גבוהה, בפני נציגי עיתונות במעבדתו שבמנהטן, תוך שהוא מציג בפניהם הארת נורות כדי להפריך שמועות כי זרם זה מסוכן יותר מזרם ישר. בפועל זרם חילופין אכן מסוכן בהרבה מזרם ישר ומתח הסף להתחשמלות בזרם חילופין נמוך בהרבה מהמקביל לו בזרם ישר.
השפעה של תדירות.
זרם בעל תדירות של 0 (אפס) הרץ הוא זרם ישר. זרם ישר זורם באופן שווה בתוך חתך-רוחב המוליך (חוט החשמל). כאשר מגדילים את התדירות, התפלגות צפיפות הזרם בתוך המוליך משתנה, כך שככל שהתדירות גדלה יותר הזרם עובר אל פני המוליך - אפקט העור. בתדירויות גבוהות מאוד (מיליארדי הרץ, או גיגה הרץ) הזרם למעשה מפסיק לזרום בתוך המוליך, וזורם כמעט רק על פני המוליך, והמוליך מתחיל לקרון, כמו אנטנה משדרת. קרינה זו אינה רצויה, כיוון שהיא צורכת אנרגיה מהמערכת; לכן, כדי למנוע הפסדים של הקרינה, נהוג לחווט מוליכים (לדוגמה כבלים לחיבורי אינטרנט) כך שבמוליך אחד כיוון הזרם הפוך מבמוליך השני (זוג שזור). בצורה זאת סכום הזרמים הוא אפס, וכך גם ההשראה האלקטרומגנטית.
גוגה
ממלכת החיתים
רבין (פירושונים)
רבין הוא שם משפחה יהודי שפירושו הוא רב.
הכיכר האדומה
הכיכר האדומה (ברוסית: Кра́сная пло́щадь, תעתיק: "קראסנאיה פלושד") היא הכיכר המפורסמת במוסקבה, ונחשבת פעמים רבות למרכזה של העיר ולמרכזה של רוסיה כולה. שמה המקורי של הכיכר היה "כיכר המסחר", אך במהלך המאה ה-16 שונה השם לכיכר השילוש על שם הכנסייה שניצבה בעבר בחלקה הדרומי (כיום ניצבת במקומה כנסיית וסילי הקדוש).
את השם "הכיכר האדומה" קיבל המקום רק במהלך המאה ה-17, שכן הוראת המילה הרוסית "קראסנאיה" (красная) הייתה "יפה", ולא רק "אדומה" כפי שהיא כיום. השם אינו קשור ללבנים האדומות מהן בנויים חלק מהמבנים סביב הכיכר ואף לא לצבע האדום בהקשרו הסובייטי או הקומוניסטי.
מבנה הכיכר.
אורכה של הכיכר הוא 695 מטר ורוחבה 130 מטר, וסביב לה ובשטחה שוכנים מבנים היסטוריים חשובים:
אל הכיכר מובילים מספר רחובות שהחשובים שבהם הם "וסילבסקי ספוסק" ("מורד ואסילי") המוביל ממנה דרומה אל נהר מוסקבה ואל "גשר מוסקבורצקי הגדול" (Большой Москворецкий мост), וכיכר מאנז' (Манежная площадь) מצידה הצפון-מערבי.
היסטוריה.
הכיכר האדומה נוצרה בסוף המאה ה-15 כאשר בפקודת הצאר איוואן השלישי נהרסו מבני העץ סביב חומת הקרמלין בשל סכנת שרפה לארמון הצאר, ובמקומם הוקמה ליד החומה המזרחית כיכר למסחר קמעונאי. בין השנים 1508–1516 נחפרה תעלת מגן בעומק של 12 מטר בין חומת הקרמלין לבין הכיכר, ותעלה זו, שהייתה מוגנת בחומות, הייתה קיימת עד לאחר שנת 1812. בחלק הצפוני של הכיכר היו שערים לאזור המסחרי של העיר (קיטאי-גורוד) והשער היחיד שנותר מאלה הוא שער התחייה. בשנים 1555–1560 נבנתה כנסיית וסילי הקדוש בדרום הכיכר, במקום בו ניצבה קודם לכן כנסיית השילוש. בשנות ה-30 של המאה ה-16 נבנתה בכיכר בימה מיוחדת שזכתה לשם לובנויה מייסטו. הבימה שימשה להכרזת פקודות הצאר ולא הרחק ממנה היה מקום להוצאות הפומביות להורג. במהלך המאה ה-16 נבנו סביב הכיכר בנייני ממשלה ובנייני ציבור חשובים, ובבניין "בית המרקחת הראשי" של העיר החלה לפעול אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1755. בשנת 1786 נבנה בחלק המזרחי של הכיכר בניין מסחרי חדש, ובשנת 1818 הוצבה אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בחזיתו. בשנת 1930 הוזזה האנדרטה למקום אחר בכיכר שם היא ניצבת גם כיום. במהלך המאה ה-19 השתנה מראה הכיכר באופן מהותי. בין השנים 1875–1881 נבנה בצידה הצפוני של הכיכר המוזיאון להיסטוריה, ובחלקה המזרחי הוקם בניין מסחרי בשנים 1889–1893. הבניינים נבנו בסגנון מעין רוסי ישן, כך שידמו לחומותיו ולמגדליו של הקרמלין.
בתקופה הסובייטית הוקמו המאוזוליאום של לנין (1929-1930) ובמות לישיבת אחמ"ים (1930-1931). באותה תקופה נשתלו עצי אשוח לאורך חומת הקרמלין. בתקופה זו גדלה חשיבותה של הכיכר והיא הייתה לכיכר המרכזית במדינה, אשר שימשה לעריכת מצעדים צבאיים ולהפגנת העוצמה הסובייטית. הכנסיות שהפריעו למצעדים (קתדרלת קאזאן והקפלה האיוורית ליד שער התחייה) נהרסו, ומקובל שגם כנסיית וסילי הקדוש נועדה להריסה. על המצעדים החשובים שנערכו בכיכר נימנים מצעד אחד במאי לפני הפלישה הגרמנית, המצעד שנערך בנובמבר 1941 כאשר הצבא הנאצי הגיע לקרבת מוסקבה ומצעד הניצחון ב-1945.
ב-28 במאי 1987 נחת מתיאס רוסט, טייס חובב ממערב גרמניה עם מטוס קל בלב הכיכר האדומה (אזור אסור לטיסה). הנחיתה עברה בשלום לאחר מעבר כל מערכות ההגנה האווירית ההדוקה של בירת ברית המועצות, העמידה במבוכה את הצמרת הסובייטית. עקב המקרה פיטר הנשיא מיכאיל גורבצ'וב את שר ההגנה הרוסי סרגיי סוקולוב ואת ראש מערך ההגנה האווירית אלכסנדר קולדונוב, שניהם גיבורי מלחמת העולם השנייה ונציגי המשטר הישן.
בתחילת המאה ה-21 משמשת הכיכר גם לקונצרטים שונים, והופיעו בה פול מקרטני, פינק פלויד, רד הוט צ'ילי פפרז ואומנים ידועים נוספים. מסורת המצעדים הצבאיים בכיכר חודשה כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, והיא נערכת פעם בשנה בחגיגות יום הניצחון, למרות הקושי בהעברת כלי רכב כבדים לאחר הקמת כנסיות שנהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מאז 2009 נערך בכיכר, מדי שנה, גם פסטיבל בינלאומי למוזיקה ותזמורות צבאיות הזוכה להתעניינות ציבורית רבה ברוסיה ובעולם.
המאוזוליאום של לנין
המאוזוליאום של לנין (ברוסית: Мавзолей Ленина) הוא מונומנט הממוקם לאורך חומת הקרמלין, בכיכר האדומה שבמוסקבה, בירת רוסיה, והוא מקום משכבו של ולדימיר איליץ' לנין. גופתו החנוטה הושמה לתצוגת הכלל בשנת 1924, שנת מותו.
רשמית, פתוח המאוזוליאום לקהל בכל יום בין השעות 10:00 ל-13:00, פרט לימי שני ושישי. כל זאת בכפוף לשינויים כגון חגים, מזג האוויר וביקורים רשמיים. הכניסה אינה כרוכה בתשלום.
היסטוריה.