על יוחנן סופרו סיפורים רבים, אחד מהם היה על נזיר שהגיע להתבודד עם יוחנן, לא החזיק מעמד בבדידות וכשהתקרב חג הפסחא רצה לחגוג את החג עם שאר הנזירים וכך גם לגוון במעט את התזונה המונוטונית שממנה התקיימו, תזונה שהורכבה מצמחים שגדלו במקום ודייסה לה הוסיף יוחנן מעט אפר ממחתת הקטורת. יוחנן העדיף להמשיך להתבודד והנזיר יצא לכיוון הלאורה אולם טעה בדרכו ולא הצליח למצוא את המקום. כשחזר כעבור שלושה ימים גילה כי אדם זר הביא בינתיים ליוחנן מזון טרי לרגל החג, המסר בסיפור הוא שיש לבטוח באל, כי ברצונו תהייה ארוחת חג גם במדבר. יש גם סיפור על אריה ששמר עליו במדבר מפני הסרקינים ויוחנן שלט בו כך שמנע מהאריה לתקוף שניים מתלמידיו וכן סיפורים על מעשי נסים רבים אותם חולל יוחנן.
בתום תקופת שש השנים, פנה סבאס שבנה ב-509 את הלאורה הגדולה אל יוחנן ושכנע אותו להצטרף אל הלאורה. שם זיהה אותו עולה רגל בשם איתיריוס מהפרובינקיה אסיה, וגילה לסבאס ואבות המנזר האחרים כי יוחנן הוא אפיסקופוס לשעבר. בהיות יוחנן בן 79, בשנה ה-24 להסתגרותו של יוחנן, נפטר סבאס ויוחנן היה זה שהכין את גופתו לקבורה
יוחנן הוכרז כקדוש עוד טרם הפיצול בין הכנסיות. יומו כקדוש אצל הקתולים הוא ה-13 במאי ואצל האורתודוקסים והאוניאטים ב-30 במרץ.
תלות פיזית
הופנר
מלחמה אסימטרית
אלן
אלן (Allen, Alen, Alan ועוד) הוא שם פרטי וכן שם משפחה שמקורו סקוטי ומשמעותו נאה.
Avira (השם המלא:Avira Operations GmbH &amp; Co. KG) היא חברה גרמנית המפתחת ומשווקת תוכנות אבטחה למחשב ה־PC. החברה משווקת אנטי וירוס למחשב. התוכנה קיימת בגרסה חינמית ובשתי גרסאות תמורת תשלום.
Avira נחשבת לבעלת פופולריות גבוהה מבין תוכנות האנטי וירוס השונות, ועל פי נתוני החברה, משתמשים בה ברחבי העולם למעלה ממאה מליון בני אדם.
Avira תומכת במגוון מערכות הפעלה, ובהן לינוקס וחלונות.
Avira מבוססת על מנוע האנטי-וירוס שנודע בשם "Luke Filewalker", והושק לראשונה בשנת 1988.
התוכנה בודקת עדכונים מדי יום כברירת מחדל ומתקינה אותם.
הגרסה החינמית מציגה למשתמש מדי יום פרסומת המציעה לשדרג לגרסה בתשלום (nag screen). בגרסאות שבתשלום, Avira Antivirus Premium ו-Avira Internet Security, נכללות אפשרויות נוספות שאינן קיימות בגרסה החינמית כגון יצירת תקליטור אתחול להצלת המחשב במצבי קריסה שונים והגנה לתיבת המייל.
גרסת הפרו של Avira קבלה ב-2018 ציונים מעולים (Advanced+) במבחני AV-Comparatives מבחינת ההגנה על מחשב המשתמש, וציון טוב (Advanced) בשאלת המעמס שהיא מטילה על המחשב.
המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה
המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה (לשעבר "מכון הנפט") הוקם בתל אביב בשנת 1964, כדי לקדם ולהגביר את הידע הטכנולוגי והכלכלי בנושאי נפט ואנרגיה בישראל. בשנת 1973 הוקם בו בית הספר ללימודי נפט ואנרגיה. פעילות המכון כוללת מעבדה לבדיקה סביבתית, מרכז מידע, מרכז לימוד, קונגרסים וסמינרים בנושא נפט ואנרגיה. המכון מייעץ גם לחברות וארגונים פרטיים.
היסטוריה.
מכוני נפט שניהלו פעילויות מחקריות וחינוכיות בנושאי השימוש בנפט התקיימו במדינות שונות ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עלה הרעיון להקים מכון נפט ישראלי. כנס לייסוד מכון הנפט התקיים בנוכחות לוי אשכול, שר האוצר, ביוני 1963 וסימפוזיון ראשון של המכון התקיים בספטמבר 1963. באפריל 1964 אושרה הקמת המכון באופן רשמי על ידי ועדת השרים לענייני כלכלה ובאוגוסט 1964 נבחרו מוסדות המכון בו יוצגו חברות הנפט, צרכניות הנפט הגדולות והממשלה, שנציגה, צבי דינשטיין, היה יו"ר מועצת המנהלים של המכון.
משרדי המכון פעלו באופן זמני במקומות שונים עד חנוכת משכנו הקבוע של המכון ברמת אביב באפריל 1966. משכנו של המכון הוקם בתרומת איל הנפט האיטלקי יהודי, אלכסנדר מילמן על שטח שהוקצה על ידי עיריית תל אביב.
במאי 1968 נחנכה הספרייה של מכון הנפט ובמרץ 1969 נחנכו מעבדות של מכון הנפט. באוקטובר 1970 הונחה אבן פינה לבית הספר ללימודי נפט, בסמוך לבניין המכון. בית הספר נחנך ביוני 1973.
מנהלים.
יו"ר מועצת המנהלים של המכון מאז ייסודו ועד סוף שנות ה-70 היה צבי דינשטיין. כסגנו כיהן עמנואל רסין ומנהל המכון היה מנחם חן. בשנת 1981 פרש חן לגמלאות והחליף אותו תא"ל (מיל.) חיים ודאי. המנכ"ל הנוכחי הוא יוסי אריה.
בשנים 1991-2000 כיהן צבי זמיר כיו"ר המכון ובשנת 2000 החליף אותו יאיר רותם, שכיהן עד תחילת שנת 2003. בשנים 2003-2012 כיהן כיו"ר המכון עמיר מקוב, ובשנת 2012 החליפו יוסי רוזן, היו"ר הנוכחי.
יסמינה רזה
יסמינה רזה (Yasmina Resa; נולדה ב-1 במאי 1959, פריז) היא מחזאית, שחקנית, סופרת ומתרגמת צרפתית-יהודייה ממוצא הונגרי ואיראני. נחשבת לאחת המחזאיות הצעירות הבולטות של זמננו, בעיקר בזכות הצגותיה "אמנות" ו"החיים בשלוש גרסאות" שזכו להצלחה בינלאומית, כולל בישראל.
תולדות חייה.
רזה נולדה בפריז להורים יהודיים, האב מהנדס ממוצא איראני והאם כנרת שנמלטה בגיל 20 מ לצרפת. משפחת אביה עברה נדודים רבים. היא היגרה מספרד לפרס במאה ה-19 ובסוף המאה עברה למוסקבה. משם היגרה משפחתו חסרת כל לפריז לאחר המהפכה הרוסית ובעיצומה של מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1918. בני המשפחה נאלצו להעמיד פני מומרים כלפי חוץ בשל הלחץ להמיר את דתם לקתוליות בספרד, ולאחר מכן לאסלאם בפרס - שם שינתה המשפחה את שמה מגדליה לשם הפרסי הנפוץ "רזה". ברוסיה שונה שוב לרזאיוב, ולבסוף חזר הענף הישראלי של המשפחה לשם גדליה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצל האב מהנאצים בזכות שמו לאחר שאמר שהוא איראני ומוסלמי.
היא גדלה בפריז בבית שבו היה למוזיקה מקום מיוחד בחיי המשפחה. לבד מהיות אמה כנרת, אביה המהנדס נהג לדבריה "ללבוש חלוק בית מול הילדים ולבצע את הסימפוניה החמישית של בטהובן על רקע הקלטה של התזמורת הפילהרמונית של ברלין". רזה חיה כיום בפריז עם בנה ובתה.
על יצירתה.
לאחר שסיימה לימודי תיאטרון וסוציולוגיה באוניברסיטת נאנטר ומאוחר יותר בבית הספר הבינלאומי לתיאטרון של ז'אק לקוק, החלה לעבוד כשחקנית והופיעה בהצגות רבות של סופרים בני זמננו כמו גם של סופרים קלאסיים. בשנת 1987 החלה לכתוב בעצמה, והתוצאות לא איחרו לבוא. שני המחזות הראשונים זכו בפרס מולייר היוקרתי. התרגום שלה לצרפתית לעיבוד התיאטרלי של סטיבן ברקוף להגלגול של פרנץ קפקא, שנועד לביצוע על ידי רומן פולנסקי, היה מועמד לפרס מולייר לתרגום בשנת 1988. המחזה השלישי שלה, "אמנות", עלה להופעת בכורה בפריז בשנת 1994 והפך להצלחה מסחררת בעולם לאחר שתורגם ל-35 שפות. הוא קיבל מספר פרסים בינלאומיים (כולל פרס טוני ופרס לורנס אוליבייה) והיווה פריצת דרך בעולם התיאטרון העכשווי. עם התהילה הגוברת שלה בתור מחזאית התמעטו הופעותיה כשחקנית - למעט חשיפה מקרית במחזה שהפך להצלחה העיקרית השנייה שלה, "החיים בשלוש גרסאות".
להיסטוריה רבת התהפוכות של משפחתה השפעה רבה על יצירתה, בכך שגרמה לה להרגיש 'אאוטסיידרית' לדבריה. חיפוש דומה אחר שמירת הייחודיות היהודית וביטוי שלה ניתן לראות גם בביקורת שהעבירה על חלק מהחברה הישראלית עם העלאת ההצגה 'אמנות' בישראל:
על רקע הקוסמופוליטיות של משפחתה אומרת רזה כי "אף פעם לא היה לי בית. אבא שלי היה איראני, אמי הונגרית, סבי וסבתי קבורים איפשהו באמריקה, ועכשיו אני גרה במקרה בצרפת. השפה הצרפתית היא ביתי היחיד". זיקה מיוחדת זו לצליל של השפה הולמת את הערכתה למוזיקה ("אני רואה במוזיקה את הגדולה באמנויות"), ויש לה השפעה על התהליך היצירתי שלה, ועל מה שחשוב לה בעת הכתיבה, אך עם זאת היא אינה מובילה אצלה לאמנות לשם אמנות: "לא פעם קורה שאני משתמשת במילים כי הן נשמעות טוב בנקודה מסוימת, ולא כי הן נכונות בנקודה זו".
המחזות הטובים ביותר שלה עשירים בתוכן ובעימותים נוקבים, והדמויות שלהם מלאי חיות ורגש. המכנה המשותף לרוב הדמויות הראשיות שלה הוא שרובן באות מהמעמד הבינוני העליון היהודי, מה שמהווה התייחסות אוטוביוגרפית נוספת שרזה מודה שהיא קיימת במידה רבה באמנות שלה: "אני חושבת שאדם יכול לכתוב באמת רק על האובססיות של עצמו" עם זאת, לא מדובר אצלה בכתיבה על חוויות אישיות, אלא בחקירת אפשרויות. "בשבילי, הכתיבה היא חקירת נשמת האדם, פתיחת הלא נודע. הכתיבה מאפשרת לי לחיות חיים של אחרים".
בנוסף למחזות, הרחיבה רזה את יצירתה בסוף שנות ה-90 לתסריטים ופרוזה. כאשר נשאלה האם במעבר לפרוזה ביקשה להשיג יותר חופש בכתיבה, ענתה כי
ביחס לפרשנויות העולות לעיתים על כך שניכרת השפעה של אנטון צ'כוב בדרמות שלה, רזה מסכימה שניתן להחיל פרשנות כזו על שני המחזות הראשונים שלה. כמו כן, רזה רואה במחזות שלה כ"טרגדיות מצחיקות אולי, אך לא קומדיות טהורות". ההומור שלה הוא יהודי בעיניה. את היחס שלה לצחוק ואושר וההשפעה של האמנות עליהם רזה מתארת כך: