אין מיקום מייצג לתצורת מואנקופי. היא קרויה על שם שפך נחל האכזב מואנקופי (Moencopie Wash, הטעות במקור), יובל של הקולורדו הקטן באזור הגרנד קניון במחוז קוקונינו באריזונה. מקור שם העמק בשפת ההופי ופירושו "מקום של מים זורמים" את השם טבע הבוטנאי והפלאונטולוג האמריקני פרנק לסטר וורד (Lester Frank Ward; 1913-1841) במאמר "גאולוגיה של עמק הקולורדו הקטן" ("Geology of the Little Colorado Valley") שיצא לאור בכתב העת American Journal of Science ב-1901. ב-1917 הציע הגאולוג האמריקני הרברט גרגורי (Herbert Ernest Gregory; 1952-1869) מיקום מייצג חליפי בקיר קניון הקולורדו הקטן, כ-8 קילומטרים במורד הזרם מגשר Tanner Crossing (המקום בו חוצה כביש 89 את הקולורדו הקטן).
ב-1921 אפיינו הגאולוגים הארווי בסלר (Harvey Bassler; 1950-1883) וג'ון ריסייד (John Bernard Reeside; 1958-1889) את התצורה באזור האגן הגדול ביוטה, שם עוביה נע בין 550 ל-600 מטרים, וזיהו בה שלושה פרטים אותם כינו: קונגלומרט רוק קניון (Rock Canyon Conglomerate), אבן גיר וירג'ין (Virgin Limestone), ופצלי שנאבקאיב (Shnabkaib Shale). ב-1922 זיהה הגאולוג דורסי האגר (Dorsey Hager) באגן בלאק מסה (Black Mesa basin) את הפרטים אותם כינה: סולט קריק (Salt Creek, הופרדו אחר-כך לפרטים וופטקי - Wupatki ומוקווי - Moqui) והולברוק (Holbrook). ב-1928 זיהו הגאולוגים ג'יימס גילולי (James Gilluly; 1980-1896) וג'ון ריסייד באגן פרדוקס (Paradox Basin) ביוטה את הפרט אותו כינו אבן גיר סינבד (Sinbad Limestone).
ב-1948 זיהה גרגורי באזור הפיזיוגרפי המכונה "פרובינציית רמת סלעי המשקע" (Plateau sedimentary province) במחוז קיין ביוטה את הפרט התחתון בתצורה בעובי כ-50 מטרים אותו כינה טימפוֹויפ (Timpoweap). ב-1951 זיהה הגאולוג אדווין מקיי (Edwin Dinwiddie McKee; 1984-1908) לראשונה את פרט וופטקי (Wupatki Member) באזור הקולורדו הקטן וכן עדכן את המידע על הפרטים וינסלאו (Winslow) והולברוק. באזור אותו חקר הייתה תצורת מואנקופי מונחת תוך אי התאמה על אבן גיר קאיבאב ותוך אי התאמה מתחת לקונגלומרט שינארמפ, שנחשב אז לפרט התחתון של תצורת צ'ינלה. מקיי תיארך את תצורת מואנקופי לטריאס תחתון ואולי תיכון. ב-1956 הרחיב הגאולוג והכלכלן ריימונד ק. רובק (Raymond C. Robeck) את תצורת צ'ינלה כשזיהה באזור קמר סן רפאל (San Rafael Swell) - אזור ביוטה שהתרומם כתוצאה מהאורוגנזה הלרמידית – את הפרט התחתון ביותר בתצורה אותו כינה "פרט טמפל מאונטיין" (Temple Mountain member). שהיה מונח תוך אי התאמה על תצורת מואנקופי.
ב-1958 זיהה קולי (Cooley) באגן בלק מסה פרט חדש בתצורת צ'ינלה, מסה רדונדו (Mesa Redondo) שהיה מונח תוך אי התאמה על פרט הולברוק מתצורת מואנקופי. ב-1959 זיהה הגאולוג ואיש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ג'ון סטיוארט (John H. Stewart ; 2013-1928) את הפרט התחתון של תצורת מואנקופי באזור אגן בלק מסה אותו כינה פרט הוסקיניני (Hoskinnini member), לשעבר לשון הוסקיניני בתצורת קטלר. באותה שנה זיהו הגאולוגים ויליאם ניומן (William Louis Newman; 2000-1923) ויוג'ין שומקר (Eugene Merle Shoemaker; 1997-1928) באגן יואינטה (Uinta Basin) ארבעה פרטים חדשים בתצורת צ'ינלה אותם כינו: טנדרפוט (Tenderfoot), עלי באבא (Ali Baba), סיומאפ (Sewemup) ופריוט (Pariott). ב-1966 שינו של (Schell) ואליס יוצ'לסון (Ellis Leon Yochelson; 2006-1929) את הגדרת השכבה ששויכה לתצורת מואנקופי בהרי יואינטה והעבירו אותה לתצורת פארק סיטי (Park City Formation).
ב-1974 זיהה בלייקי (Blakey) שלושה פרטים חדשים באגן פרדוקס ובפרובינציית סלעי המשקע וכינה אותם: בלק דרגון (Black Dragon), טורי (Torrey) ומודי קניון (Moody Canyon). ב-1979 גילו ולש (Welsh) ואחרים באזור קמר סן רפאל שפרט בלק דרגון שוכב תוך אי התאמה על פרט אותו כינו דולומיט בלק בוקס (Black Box Dolomite), שלא שייך לתצורת אבן גיר קאיבאב, התצורה עליה שוכבת תצורת מואנקופי במקומות אחרים. תוך שימוש בתיארוך ביוסטרטיגרפי קבע קנת קיצקה (Kenneth K. Kietzke) ב-1988 את תאריך התצורה לתקופה שבין הטריאס התחתון לטריאס התיכון. ב-1989 זיהו לוקאס (Lucas) והנט (Hunt) פרט חדש באגן פאלו דורו (Palo Duro), אותו כינו אנטון צ'יקו (Anton Chico). ב-1991 קבעו לוקאס (Lucas) והיידן (Hayden) את גבולות התצורה. סקירות מקיפות הוכנו על ידי לוקאס ב-1991, ספרינקל (Sprinkel) ב-1994, הינצה (Hintze) ואקסן (Axen) ב-1995 ומאוחר יותר הונטון (Huntoon) ואחרים.
הגדרת התצורה וחלוקתה לפרטים טרם נקבעה סופית. במאמר מ-2007 הגדירו לוקאס ואחרים את התצורה כחבורה, את הפרטים שבה כתצורות, ושינו את השיוך של הפרטים סינבד, וירג'ין ושנאבקאיב לתצורות שהן חלק מחבורת תאינס (Thaynes Group) שנוצרה בסביבה ימית באותה תקופה שבה נוצרה תצורת מואנקופי ומשתלבת עם תצורת מואנקופי בדרום מערב יוטה.
סביבת היווצרות.
סביבת ההיווצרות של תצורת מואנקופי הייתה אזור נרחב מאוד של אגן השקעה, המשתרע מצפון לדרום מוויומינג, מונטנה ואיידהו דרך קולורדו ויוטה לנבדה, אריזונה וניו מקסיקו. הייתה זו רמה בעל שיפוע כלפי צפון מערב. אורכה 650 קילומטרים ורוחבה בין 160 ל-500 קילומטרים. ים פנימי חדר לתוכה ובשיאו הוא השתרע מקולומביה הבריטית ועד דרום יוטה. האגן היה חסום ממזרח על ידי רמת אנקומפהגרה (Uncompahgre Plateau) והתרוממות דפייאנס (Defiance Uplift) בדרום על ידי שולי מגיון (Mogollon Rim) באריזונה ובמערב על ידי מחסום טקטוני במערב נבדה. לתוך האגן זרמו נחלים שהשקיעו משקעים סיליקלסטיים (המכילים סיליקה, ואינם מכילים קרבונטים).
קיימת אי התאמה בין התצורה לבין השכבות שמעליה ומתחתיה מהפלאוזואיקון. בצפון מזרח אריזונה היא שוכבת על תצורת אבן חול קוקונינו, בגרנד קניון על תצורת אבן גיר קאיבאב ובפארק הלאומי קניונלנדס על תצורת קטלר. התצורה מסתיימת באי התאמה כתוצאה מסחיפה מתחת לפרט קונגלומרט שינארמפ מתצורת צ'ינלה. עובייה של התצורה משתנה בצורה ניכרת. במזרח היא דקה יחסית (כ-100 מטרים), אבל היא הולכת ומתרחבת כלפי מערב ובקצה המערבי והצפון מערבי שלה היא מגיעה ל-700 מטרים. גם הפאצייס של התצורה משתנה במקביל לשינוי בעובי. במזרח ההשקעה של הסלעים בוצעה בסביבה פלוביאלית (כלומר בנהרות), במרכז בסביבת של גאות ושפל ובחלקה המערבי ההשקעה בוצעה כולה בסביבה ימית. הוכחה לכך היא הימצאות מאובנים של סילוניות, ובאזור זה היא מתמזגת עם חבורת תאינס (Thaynes Group).
פרטים.
באזורים שונים מתחלקת תצורת מואנקופי לפרטים שונים. להלן החלוקה לפרטים באזורים שונים:
כאמור המחקרים האחרונים משנים את הגדרות התצורה והחלוקה לפרטים שהוגדרו במערב יוטה. כך למשל הפרט טימפוויפ מבוטל ומוחלף בתצורת "קונגלומרט רוק קניון" בחבורת מואנקופי, ובחלקו מוגדר כתצורת סינבד של חבורת תאינס (Thaynes Group), והפרטים אבן גיר וירג'ין ושנאבקאיב הופכים לתצורת וירג'ין, ותצורת שנאבקאיב בהתאמה, חלק מחבורת תאינס.
מקומות שבהם נחשפת תצורת מואנקופי.
תצורת מאונקופי נחשפת במקומות הבאים:
תצורת מואנקופי נחשפת בפארקים הבאים (רשימה חלקית):
מאובנים.
בתצורת מואנקופי נתגלו מאובנים של פאונה מגוונת של חסרי חוליות ובעלי חוליות, בייחוד בפרט וופטקי ובפרט הולברוק בצפון אריזונה.
חסרי החוליות הנפוצים כוללים: אמוניטים, ברכיופודים, חלזונות, שיני ים ("חפרנים" Scaphopoda), צדפונאים, קווצי עור, סטרומטוליטים, ירוקיות. כמו כן נתגלו שרידים של צמחים.
בעלי חוליות בסיסיים כוללים דגי ריאות, דמויי כריש, Hybodontidae וסילקנתים של מים מתוקים. דו-חיים פרימיטיביים מהסדרה טמנוספונדילים הם מרכיב נפוץ בפאונה והם כוללים את הסוגים: "Eocyclotosaurus", "Quasicyclotosaurus", "Vigilius" ו-"Cosgriffius". גם סוג הרינכוזאורוס (קבוצה של זוחלים השייכים לדיאפסידה) "Ammorhynchus" נתגלה בתצורה, אבל הוא נדיר. "Anisodontosaurus" הוא זוחל מסתורי המוכר רק מכמה לסתות בעלות שיניים. האריזונזאורוס ידוע אך ורק משלד אחד שלם יחסית וכמות משמעותית של חלקים נפרדים. עקבות וכמה חלקי גוף מאובנים הם מה שנשאר מקבוצת הדיצינודונטים השייכת לתראפסידה. עקבות של סוג הזוחלים "Cheirotherium" ו-"Rhynchosauroides" נפוצים בפרט וופטקי.
בנוסף נתגלו בתצורת מואנקופי עקבות של מאובנים אחרים. סימנים אחרים שהשאירו טופרים של זוחלים על משטחים בוציים, וקופרוליטים (צואה מאובנת).
שלום תואתי
שלום טואטי
מאינאו
מאינאו (בגרמנית: Mainau) המכונה גם "אי הפרחים" ממוקם בצפון מערב ימת קונסטנץ במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. שטחו של האי כ-0.45 קמ"ר והוא השלישי בגודלו מבין האיים באגם. האי מחובר ליבשה באמצעות דרך וגשר צרים בחלקו הדרומי וכן באמצעות מעגן ומזח לסירות בחלקו הצפוני. הכניסה לאי מותרת להולכי רגל בלבד.
היסטוריה.
עדויות להתיישבות מן התקופה הפרהיסטורית נמצאו על הגדה הדרומית של האי. בין היתר נמצאו כלי עבודה כגון גרזן, כלי חרס ושברי אבני צור המתוארכים לתקופה הנאוליתית, כ-5,000 שנה לפני זמננו. באזורי החוף הצפוני והדרומי-מערבי נמצאו ונחפרו בתים האופייניים לאזורי חוף של אגמים מתקופת האבן ותקופת הברונזה. סביב שנת 400 לפני הספירה התגוררו באי בני שבטים קלטים, ככל הנראה הלווטים, אשר נהנו מן ההגנה הטבעית של האגם.