ב-4 ביולי 1939 הכריזה קבוצת הניו יורק יאנקיז על יום לכבודו של לו גריג. במהלך ההפסקה בין שני משחקים שנקבעו לאותו יום, נערך טקס ובו הוצאה חולצתו, מס' 4, מהמחזור, כך שאף שחקן של היאנקיז לא ילבש מספר זה שוב. הוענקו לו פרסים רבים, וניתנה לו הזכות לשאת דברים בפני קרוב ל-69 אלף הצופים באצטדיון. נאומו של גריג, בו כינה עצמו "האדם בר המזל ביותר על פני כדור הארץ", הפך לאחד מרגעי השיא בספורט האמריקאי בכל הזמנים. ב-2 ביוני 1941 הלך גריג לעולמו, בביתו ברובע הברונקס שבניו יורק.
סיפור חייו של גריג הונצח בספרו של פול גאליקו, "גאוות היאנקים", ובסרט "גאוות היאנקים" מ-1942, על בסיס הספר, בו גילם את דמותו השחקן גרי קופר.
בית היולדות הקריה
בית חולים הקריה (ובשמו הרשמי מ-1979: "בית החולים ע"ש יוסף סרלין") היה בית חולים לנשים (בית יולדות ומחלקות גינקולוגיות) אשר פעל בין השנים 1951–1997 בקריה בתל אביב, בצידו המזרחי של המתחם, לצד דרך בגין (במקום שבו ניצב כיום מגדל המטכ"ל). בית החולים שימש במשך 46 שנים מקום משכנן של מחלקות הנשים והיולדות של העיר תל אביב.
היסטוריה.
תחילתו של בית היולדות בשנת 1951, עת הוחלט שעד שתושלם בניית בית החולים העירוני החדש ברחוב ויצמן (לימים המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי) וכפתרון ביניים למצוקת המיטות, יעברו מחלקות הנשים אשר שכנו בבית החולים הדסה ברחוב בלפור, לבניין בית הספר של המושבה הגרמנית.
בניין בית הספר היסודי של המושבה הגרמנית שרונה שימש באותה תקופה מחסן ממשלתי לאחר שהמושבה החקלאית של תנועת הטמפלרים, שהוקמה בשנת 1871, התרוקנה מתושביה בעקבות גירושם של הטמפלרים מארץ ישראל בידי הבריטים בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בניין בית הספר החדש לילדים דוברי גרמנית מיפו ושרונה הושלם בשנת 1931 על פי תכנונו של האדריכל תיאודור וילנד (Wieland). חברת וונאגל משרונה ביצעו את הבנייה.
ב־22 ביוני 1951 נחנך בית היולדות הקריה. את הטקס פתח ד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שאמר "שעם כניסת היולדות לכאן אנו מטהרים בית טמא זה, ששימש בית ספר לילדי הנאצים". מנהל בית החולים החדש, ד"ר יוסף (גוסטב) אשרמן, דיווח "כי בבית חולים זה תוכל היולדת לשהות שמונה ימים אחרי הלידה, לעומת ארבעה ימים שיכולנו לאפשר עד כה".
בבית היולדות היו 150 מיטות אשפוז ושלוש קומות המצוידות במיטב השכלולים. ביקורי היולדות במקום התקיימו בימים שני, חמישי ושבת לחצי שעה בלבד (14:00–14:30) והכניסה לילדים נאסרה.
ב-25 ביוני 1951 נולד בבית החולים התינוק הראשון.
מנהל בית החולים ומחלקות המיילדות והגינקולוגיה היה בתחילה פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן (1889–1968), יליד צ'כיה, רופא בעל שם עולמי אשר על שמו קרויה תסמונת אשרמן. לאחר מותו נקרא בית היולדות על שמו.
למנהלת מחלקת ילודים והפגיה מונתה הד"ר שולמית סבירסקי.
עם פרישתו של אשרמן חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו פרופ' שלמה יונה רנצו טואף ופרופ' נדב סופרמן ומאוחר יותר הפרופסורים ראובן פייזר ומנחם דוד. עם פרישתו של פייזר התמנה פרופ' יוסי לסינג למנהל מחלקת יולדות א', ויחד עם פרופ' דוד היה מיוזמי וממבצעי העברתו בשנת 1997 לבית החולים ליס לנשים וליולדות, הנמצא במתחם המרכזי של המרכז הרפואי ת"א (בצידו הצפוני של רחוב ויצמן).
ב-46 שנות פעילותו נולדו בבית החולים ליולדות הקריה מאות אלפי תינוקות.
בשנת 1970 קראה העירייה את בית היולדות ובית הנשים (ובעקבות זאת בית החולים כולו) על שמו של אשרמן. בשנת 1979 החליטה הממשלה שבית החולים ייקרא על שמו של שר הבריאות יוסף סרלין, במלאת 5 שנים למותו.
מגילת יסוד בית הספר.
במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, פורסם בעיתון מעריב על הנסיבות בהן נתגלתה מגילת היסוד לבית הספר שהוטמנה על ידי הטמפלרים בעת הנחת אבן הפינה בשנת 1930. במאמר סופר כי מאולם הכניסה לבית החולים נמתח מסדרון קצר שהוליך למשרדו של מנהל המחלקה ובקיר לאורכו הוצמד ארון גבוה ומסיבי אשר חסם חלקית את התנועה. בזמן שיפוץ הבניין בשנות ה-80, הורה פרופסור פייזר להעביר את הארון ממקומו ואז נתגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן מסיבי אשר בלט מעט לכיוון המסדרון. לוח זה סולק אף הוא לאחר עבודה מאומצת. כאשר נשלף מהקיר נמצא בתוכו גליל מתכת אפור מצופה אבץ מולחם ואטום, ובגליל לוח נחושת עם כתובת בגרמנית, מטבעות מנדטוריים שהוטבעו בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי בשנת 1927, ועשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים. האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה צנוע אשר נתלה בחדר הישיבות. עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ב-3 ביולי 1997, הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליולדות ליס במרכז הרפואי.
בית חולים הקריה
משה אוישר
משה אוֹישֶר (Oysher) (1906, בסרביה (מולדובה של היום) - 21 בנובמבר 1958, ניו יורק, ארצות הברית) היה שחקן, חזן וזמר יהודי.
ביוגרפיה.
אוישר נולד בליפקאני שבבסרביה, אז תחת שלטון רוסי (כיום במולדובה), למשפחת חזנים זה 6 דורות, ובעצמו שר כנער במקהלות שליוו חזנים. אך מילדותו עולם המשחק והתיאטרון משך אותו יותר. כילד נהג להתגנב להצגות של להקות נודדות שעברו בעיר, למורת רוחו של אביו. בשנת 1921 היגר לקנדה שם הצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת. בשנת 1932 הוביל להקה כזו בעצמו. בשנת 1934 חזר ממסע הופעות בדרום אמריקה ולא הצליח למצוא תפקיד בתיאטרון, מאחר שכל ההפקות סיימו את הליהוק. מאחר שהיה זקוק לעבודה, קיבל הצעה להתפלל כחזן בימים הנוראים בבית הכנסת "שערי השמיים" של יוצאי רומניה במנהטן Lower Manhattan. הצלחתו הייתה גדולה, ובתוך זמן קצר הוא נחשב לאחד מהחזנים המובילים בארצות הברית באותה תקופה. עם זאת המשיך לטפח את קריירת המשחק, היה לאחת הדמויות המובילות של התיאטרון היִידי, ואף כיכב במספר סרטי קולנוע ביידיש.
אוישר היה בעל קול טנור עוצמתי. היו שכינו אותו "הארי השואג". במקביל להקפדה על שמירת הנוסחים הנהוגים אצל יהודי בסרביה ולשימוש במוטיבים עממיים רומנים (משירי דוינה, ריקודי סרבה וכו') השפעת מוזיקת הג'אז עליו הייתה רבה ואף על המקצבים בהם שר חזנות. כדי לשמוע הקלטה של אוישר שר חזנות "רצינית", ניתן לשמוע את קטעי החזנות שהקליט עבור הסרטים בהם שיחק תפקיד חזן.
בשנת 1956 כיכב בתפקיד האחרון שלו בסרט "שירה באפילה", שם שיחק את התפקיד הראשי כליאו, ניצול מחנות הריכוז הנאציים שסובל ממחלת השכחה. הסרט היה ככל הנראה הראשון מסרטי השואה שעסק בטראומת השואה. מוישה אוישר נפטר בניו יורק בשנת 1958 מהתקף לב.
החזן הצבאי הראשי אריה בראון הושווה פעמים רבות לאוישר, מאחר שהיה דמיון רב בין הקולות של השניים. בראון נהג לשיר יצירות מהרפרטואר של אוישר, ופרסם בארץ את היצירה "אמר רבי אלעזר" בביצועו עם מקהלת הרבנות הצבאית.
אנה קרולינה
אנה קרוֹלינה סוֹאוּזָה (בפורטוגזית: Ana Carolina Souza; נולדה ב-9 בספטמבר 1974) היא זמרת ומלחינה ברזילאית.
קרולינה נולדה בז'וּאיס דה פורה (Juiz de Fora) שבמדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל למשפחה מוזיקלית וגדלה בהשפעת יוצרים כמריה בתאניה ושיקו בוארקי. בנעוריה שרה בברים ואחר־כך עברה לריו דה ז'ניירו,
קרולינה חתמה על חוזה הקלטות עם חברת BMG והוציאה את תקליטה הראשון, "Ana Carolina", שזיכה אותה בתשומת לב. אלבומה השני, Ana Rita Joana Iracema e Carolina
שזכה להצלחה רבה עם שירים כמו הבלדה Quem De Nós Dois ו-Ela É Bamba. אלבומה השלישי והמצליח מכולם היה Estampado בו הופיעו שירים כמו Estampado, Vestido Estampado, Bicudos ו-Elevador. אלבומה הרביעי, Perfil, יצא ב-2004 וכלל מבחר משירי אלבומיה הראשונים. האלבום הפך לרב־מכר בברזיל בשנת 2005. אותה שנה הופיעה קרולינה במופע משותף עם סאו ז'ורז'י, שתועד בתקליט ובדי־וי־די. הדואט É Isso Aí מהמופע זכה להצלחה גדולה.
זבנג (סדרת טלוויזיה)
כנסיות הבארוק של הפיליפינים
כנסיות הבארוק בפיליפינים (אנגלית: The Baroque Churches of the Philippines) הוא השם של ארבע כנסיות ספרדיות באיי הפיליפינים, שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
כל הכנסיות שייכות לכנסייה הרומית-קתולית, והן מבנים מוגנים לפי תקנות נשיאותיות וממשלתיות. בזכות חשיבותן הלאומית הן זכאיות למימון ממשלתי.
רקע.
הכנסיות הללו מילאו חלק חשוב בהיסטוריה של הפיליפינים, בעיקר בקידום הנצרות באזור וכנקודת משען פוליטית לשלטון הקולוניאלי. הסגנון האדריכלי של הכנסיות משקף את התאמתם של המאפיינים האדריכליים מספרד ומאמריקה הלטינית לתנאים המקומיים (כולל השילוב עם מוטיבים אדריכליים מסין), אך גם את השפעתה הרבה של הכנסייה. כיוון שהכנסיות הותקפו פעמים רבות על ידי חבורות מורדים הן נבנו בצורה המזכירה מבצר, ולא כמבנה דת רגיל.
מאפיין זה בולט בכנסיית גבירתנו מאסונסיון, השוכנת בראש גבעה, ששימשה כמצודה בעיתות משבר. כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה נאלצה גם כן להתמודד עם תקיפות של מוסלמים שהגיעו מכיוון דרום. בנוסף, מיקומם של הפיליפינים לאורך טבעת האש הפאסיפית הוביל לכך שהיסודות והתומכות של הכנסיות יהיו חזקים במיוחד, כיוון שחלקן נפגעו ושוקמו לאחר רעידות אדמה. התומכות המרשימות ביותר נמצאות בכנסיית אגוסטין הקדוש בפאואיי, והעדות הממשית לסגנון אדריכלי זה נמצאת בכנסיית אגוסטין הקדוש שבמנילה, שהייתה המבנה היחיד במחוז אינטראמורוס ההיסטורי ששרד את מלחמת העולם השנייה.