בשנת 1889 הוחל בשדרוג התחנה והגדלת הקיבולת שלה. עבודות הבנייה הסתיימו בשנת 1894 וכעת היא הכילה ארבעה רציפי מסוף מקורים הן ממזרח והן ממערב ומצדיהם שני רציפים לרכבות העוברות דרך התחנה. בנוסף נבנה אולם המתנה בן 2 קומות שממנו התאפשרה גישה נוחה לרציפים.
בין השנים 1905-1911 עברה התחנה שיפוצים פעם נוספת, במהלכם בוטלו כל רציפי המסוף והוחלפו ברציפי מעבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחנה חרבה כמעט במלואה, כשאולמות ההמתנה הם המבנים היחידים ששרדו את המלחמה. כעשור לאחר המלחמה פעלה התחנה באמצעות מבנים זמניים, עקב מחלוקות שהתגלעו במוסדות התכנון לגבי האופן שבו יש לבנות אותה מחדש. באמצע שנות ה-50 נהרס המבנה הישן של התחנה והיא קיבלה את צורתה הנוכחית, עם מבנה מודרני והקירוי דמוי השריון מעל הרציפים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו בתחנה שתי מסילות נוספות עבור קו הרכבת הפרברית ריין-רוהר.
בשנת 2000 הוסב החלל מתחת לרציפי התחנה למרכז קניות המכיל כשבעים חנויות ובתי עסק.
שירות הרכבות בתחנה.
קלן היא עוגן משמעותי ברשת הרכבות האירופאית. רכבות ארוכות טווח עוברות דרך העיר משני צדי נהר הריין, כאשר לעיתים הן עוצרות בתחנת קלן-דויץ אשר על הגדה הימנית של הריין, כחצי קילומטר מתחנת הרכבת המרכזית, אשר על הגדה הנגדית, ללא כניסה אליה.
תחנת הרכבת המרכזית של קלן מחוברת בקווי רכבת ישירים לדרום גרמניה, אזור ברלין, הולנד, שווייץ ובלגיה.
רוב הרכבות ארוכות הטווח מגיעות לתחנה ממזרח, בעוד הרכבות הפרבריות בעיקר ממערב.
סמוך לתחנה ישנן 2 תחנות תת-קרקעיות של הרכבת העירונית של קלן.
תוכניות עתידיות.
עד שנת 2019 צפויה התחנה להיות מורחבת בשתי מסילות נוספות אשר תשמשנה את הרכבת הפרברית ריין-רוהר.
בשנת 2016 צפויה הפעלתה של רכבת מהירה לתחנת סנט פנקראס בלונדון, דרך מנהרת תעלת למאנש. לשם כך מתוכננת הרחבה של רציף מספר 1 בתחנה במטרה להקים אזור בידוק ביטחוני עבור רכבות אלה.
הרחבה משמעותית של התחנה אינה אפשרית במיקומה הנוכחי, עקב המבנים ההיסטוריים שסובבים אותה.
תחנת הרכבת המרכזית של קלן
תחנת הרכבת הראשית של קלן
היום שלפני האושר
היום שלפני האושר (באיטלקית: Il giorno prima della felicità) הוא רומן של הסופר האיטלקי ארי דה לוקה. זהו סיפור התבגרותו של יתום בנאפולי בזמן מלחמת העולם השנייה ואחריה המסופר בגוף ראשון. נוסף להיותו רומן התבגרות, "היום שלפני האושר" מצייר תמונה של נאפולי בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20, מספר על היסטוריה, על אהבה ועל חינוך.
עלילה.
בזמן כתיבת הספר הגיבור הוא בן 18 והוא מספר לנו בעיקר על חייו וקורותיו משנת 1943 בה היה בן שמונה ועד לשנת 1953 בה הוא כותב.
תיחום השנים איננו מקרי. הוא מתחיל את הסיפור ביום הראשון בו ראה את אנה וגילה את המחבוא במחסן. אנה היא ילדה אוטיסטית בה הוא מתאהב, ואותה יפגוש שוב בגיל שמונה עשרה. המחבוא הוא מקום מסתורי, יש בו כמה ספרים שהגיבור מתחיל לקרוא. אחר כך מתברר לגיבור ששם התחבא יהודי בזמן המלחמה.
שמו של הגיבור לא מופיע בשום מקום בספר, מה שמבליט ביתר חריפות את עובדת היותו יתום ואת חיפוש הזהות והשורשים שלו. הוא לא יודע מי הם הוריו ואף את אימו המאמצת אינו מכיר, הקשר ביניהם מסתכם בכך שהיא משלמת עבורו על בית ספר ועל חדרון בו הוא גר. מי שבפועל דואג לו ומהווה דמות אב הוא השוער של הבניין, דון גאטנו. דון גאטנו, דמות חשובה בספר, הוא בעצמו יתום, ואולי לכן הוא ניחן ברגישות לדעת איך לטפל בגיבור ולטפח את יכולותיו. הוא מלווה את הגיבור בהתבגרותו הרגשית והמינית, דואג לצרכיו הפיזיים ומלמד אותו פרקים בהלכות העולם. דון גאטנו השתתף בהתנגדות לנאצים בזמן המלחמה והוא מנחיל את מורשת הקרב הזאת לגיבור. הוא אדם חכם ובעל יכולות לדעת את מחשבות הזולת.
למרות שהגיבור איננו מכיר את אביו ורואה בדון גאטנו מודל לחיקוי, הוא פועל בסוף הסיפור באופן דומה לאביו: רצח בשל משולש אהבה ובריחה לגלות באמריקה בעקבות הרצח (הבדל מהותי הוא כמובן שהנרצח אינה האישה אלא ארוסה בניגוד למקרה של אביו). המחבר מנסה להראות שאין זו התנהגות מודעת ומכוונת אלא יד הגורל שמובילה לכך. תיאור המאורעות הוא כאילו אין לגיבור בעצם ברירה אלא לנהוג כפי שהוא נוהג. יש מין גישה דטרמיניסטית, שבאה בניגוד חריף לבחירות החופשיות שהגיבור עושה לאורך כל הספר: בחירה ללמוד, לרכוש מקצוע, לעבוד, להיות אדם מוסרי, כל אלו בחירות מרשימות שהוא עושה, אך ברגע שאנה נכנסת לתמונה יש בה כוח פטליסטי הרבה יותר חזק. ולמרות שאין בכך שום הגיון הגיבור חייב לעשות מה שהוא עושה, להסתבך בדו-קרב אלים עם ארוסה של אנה, שמוביל לרצח וגלות. כל זה בשביל שאנה תבכה, כי היא חסומה מבפנים ולא יכולה לבכות.
הספר משלב כאב עז על עוולות ואובדן יחד עם הומור ושמחת חיים תוססת ושופעת חדווה, שילוב רעיונות פילוסופים וביקורת חברתית עם תיאורים חיים וצבעוניים של טבע ואוכל. ומעל הכל ניכרת ההערכה והאהבה של המחבר לדון גאטנו, לגיבור ולמה שהם מייצגים: דון גאטנו מייצג את החכמה העמוקה של האנשים הפשוטים, חכמה שמגיעה מהחיבור שלהם לעצמם, לטבע ולאמת. כמו שדון גאטנו מעיד על עצמו, את היכולת "לקרוא אנשים" הוא קיבל מהשהות בטבע. מעשה החסד של דון גאטנו שהסתיר יהודי במחסן מפני הנאצים בזמן המלחמה הוא מעשה שנובע מהמוסר האישי שלו, לא ממוסר נוצרי, שכן הוא לא מאמין בנצרות, ולא מקריאה בכתבים פילוסופים על אתיקה.
הגיבור מייצג את אהבת הלימוד ואת היכולת של האדם להתרומם מעל נסיבות חיים קשות ולהצליח לבנות את עצמו וללמוד לבד. האהבה של הגיבור ללימודים היא אהבה טהורה, רצון טהור ונקי לדעת ולהשכיל. היא כרוכה בהעזה, בהתמדה, באומץ ובסבלנות לקרוא ספרים שהוא לא מבין את כל המילים שבהם כי זמינים לו רק ספרים המיועדים לגילים בוגרים יותר. הוא הולך לחנות ספרים, יושב על הרצפה ומסתכן בהשפלה הכרוכה בסילוק מהחנות.
ולבסוף, הגיבור למרות הרגשתו הסובייקטיבית של תלישות וחוסר השתייכות לחברה, עדיין הוא בן-התרבות בה הוא נולד וגדל. דו-קרב בין שני גברים בגלל אישה הוא מאפיין של החברה האיטלקית באותה תקופה, וזהו חותם כה חזק עד שהוא מביס כל השכלה הומאנית וכל השתייכות מעמדית.
שם הספר "היום שלפני האושר" הוא ציטוט מתוך משפט שאומר היהודי לדון גאטנו יום לפני השחרור. (הוא כמובן לא יודע שזה יום לפני השחרור) באופן סימבולי זהו גם יום לפני ראש השנה העברי: "מחר מתחילה בשבילנו השנה. לו יהי רצון מלפני שלנו שהיום יהיה היום שלפני האושר" (ע' 36)
עבור הגיבור, היום שלפני האושר הוא היום לפני הפגישה המיוחלת עם אנה: "אלה דברים שקורים ביום שלפני... ביום שלפני האושר" (ע' 75)
הספר נכתב בשנת 2009 ותורגם לעברית בידי מרים שוסטרמן-פדובאנו.
קו נטוי שמאלי
בית הכנסת אבוהב
בית כנסת אבוהב הוא בית כנסת מהמאה ה-16 השוכן בלב העיר העתיקה של צפת. על פי המסורת, בית הכנסת קרוי על שמו של רבי יצחק אבוהב, מחבר הספר מנורת המאור, אולם סביר יותר כי בית הכנסת קרוי על שם רבי יצחק אבוהב מקסטיליה, שבין תלמידיו היה רבי יעקב בירב שעלה לארץ והתיישב בצפת.
בקיר הדרומי, הפונה לירושלים, ממוקמים שלושה ארונות קודש. בארון הימני נמצא ספר תורה אשר נכתב על פי המסורת על ידי רבי יצחק אבוהב, ותלמידיו העלוהו לצפת. ספר זה הוא אחד מהעתיקים שבספרי התורה המצויים בצפת, ומוציאים אותו לקריאה בשלושה מועדים: ראש השנה, יום כיפור ושבועות. ספר נוסף אשר נמצא בבית הכנסת הוא ספרו של רבי סולימאן אוחנה, מקובל שעלה לצפת מפאס שבמרוקו והתחבר עם גורי האר"י. ספרים אלו העניקו לבית הכנסת משנה חשיבות, ולכן נהגו יהודי צפת לחגוג בו את ליל חג מתן תורה.
הנוסע שמחה בן יהושע מזאלאזיץ שביקר בצפת בשנת 1764, כתב כי עד לרעידת האדמה שהתרחשה ב-1759, שכן בית הכנסת במבנה אחר, צמוד לבית הכנסת האר"י הספרדי. בית הכנסת חרב לחלוטין ברעש, ומחוסר אמצעים לא שוקם. "ספר אבוהב" הועבר לבית הכנסת הגדול של קהילת הספרדים שנותר על תילו. למשימת העברת הספר נבחרו עשרה מבני הקהילה, ועל פי האגדה, איש מהם לא השלים את שנתו. במרוצת הדורות נשתכח מקומו של בית הכנסת המקורי, ושמו של בית הכנסת הגדול הוסב ל"בית כנסת אבוהב".
ברעידת האדמה בצפת שהתרחשה בשנת תקצ"ז (1837), חרב בית הכנסת, ורק הכותל הדרומי נותר בשלמותו; יהודי העיר ייחסו זאת לקדושתו של "ספר אבוהב".
כיפת בית הכנסת מעוטרת בסמלי שנים עשר השבטים, בציורים של כלי נגינה ששימשו בבית המקדש, וכן בחמישה כתרים: כתר תורה, כתר כהונה, כתר מלכות, כתר שם טוב, וכתר ייחודי; כתר קרובה הישועה. בצידה הדרומי, הפונה לירושלים, של כיפת בית הכנסת מצוירת כיפת הסלע ותחתיו הכיתוב "מקום בית המקדש". הציור נמחק בשנת 2012 על ידי אלמונים, ושוחזר חמישה חודשים לאחר מכן. על קירות בית הכנסת תלויים ציורים של הציירת הארצישראלית, ציונה תג'ר.
בלילות החורף מתאספים בבית הכנסת תושבים ואורחים לקריאת שירת הבקשות.
בית הכנסת מופיע על גב שטר ה-200 שקלים מסדרה ב' של השקל החדש.
בית הכנסת אבוהב מופיע בסדרה "מקדש מעט" של כאן 11 בפרק 6
בית כנסת אבוהב
משחק מחשב חינוכי