בנוסף ישנם סיפורים רבים על אומות, קבוצות או אנשים יחידים שהוכרו כ'זרע עמלק': לדוגמה, רבי אלחנן וסרמן קובע בשם בעל החפץ חיים כי כל מנהיגי והוגי הקומוניסטים היהודיים מאנשי היבסקציה - מזרע עמלק הם, ו"על הללו והללו נשבע הקב"ה שאין שמו שלם ואין כסאו שלם עד שיימחו מן העולם". בדברים אלו אין כוונתו שאותם קומוניסטים הם צאצאי עמלק ההיסטורי, שהרי יהודים הם, אלא יורשיו הרוחניים, "העומדים בראש צבאותיהם להילחם נגד הקב"ה". ברוח זו מסופר כי רבי חיים מוולוז'ין פגש את הדוכס הגדול ניקולאי פאבלוביץ' בנעוריו, וכינה אותו בשם 'זרע עמלק', כשהבחין בנפשו האכזרית והעריצה של הנער. לימים היה הנער לצאר ניקולאי הראשון, והוא אכן היה לאחד הצארים האכזריים ביותר בכלל, וביחסו ליהודים בפרט.
כמו כן רבנים שונים כינו את מתנגדיהם "עמלק" ככינוי גנאי, הרב עובדיה יוסף כינה את יוסי שריד "שריד-עמלק" על רקע חילוקי דעות בהיותו שר החינוך. הרב שלום כהן כינה חובשי כיפה סרוגה כ"עמלק" על רקע המאבקים בבחירות לרבנות, מאוחר יותר התנצל והסביר כי דבריו כוונו נגד הנהגת ”הבית היהודי“ בלבד.
Simple Network Management Protocol
Simple Network Management Protocol (ראשי תיבות: SNMP, בתרגום חופשי: פרוטוקול פשוט לניהול רשת) הוא פרוטוקול תקשורת לניהול התקני רשת (Network elements) ברשתות IP. הפרוטוקול מאפשר להגדיר את תצורת ההתקן (Configuration), ולאסוף מידע מהתקן הרשת לגבי מצבו (Status) ולגבי הגדרות התצורה שלו. רשת המנוהלת באמצעות SNMP מורכבת מתחנות ניהול רשת (Network Management Stations) הכוללות יישום לניטור ולשליטה בהתקני הרשת. התקני רשת הם התקנים כגון מתגים, נתבים, שרתים ועוד, הכוללים סוכני ניהול המתקשרים עם תחנת ניהול הרשת, באמצעות פרוטוקול SNMP, ומבצעים את הוראותיה.
פרוטוקול SNMP פועל בשכבת היישום במודל OSI. והוא משתמש בפרוטוקול TCP/IP ועובד מעל UDP בפורטים 161 ו-162. הפרוטוקול פועל במודל שרת–לקוח, כאשר צד הסוכן הוא השרת ותחנת הניהול היא הלקוח.
למרות יכולותיו, השימוש בפרוטוקול ברוב המקרים הוא לקבלת נתונים ולא לשינוי הגדרות תצורה.
תיאור כללי.
בפרוטוקול זה מדברים ביניהם שני צדדים:
במודל הקלאסי של הפרוטוקול, ישנו NMS אחד ברשת, ועל כל רכיב מנוהל יושב סוכן. בפועל, במקרים רבים ישנם מספר NMS ברשת, בעיקר לצורכי נוחות ונגישות.
לפרוטוקול קיימת גם גרסה מאובטחת (secure SNMP) הפועלת בפורטים 10161 ו-10162.
היסטוריה.
פרוטוקול SNMP פותח בשנות השמונים של המאה ה-20. גרסת התקן הראשונה שנקראת RFC 1067 שוחררה על ידי ארגון IETF בשנת 1988. בשנת 1989 בוצעו תיקונים בתקן שפורסמו ב-RFC 1098 שהחליף את RFC 1067. בשנת 1990 הוחלף שוב התקן על ידי RFC 1157. בדיעבד קיבלה גרסה זו של הפרוטוקול את הכינוי SNMPv1. השימוש בגרסה זו נפוץ ביותר. SNMPv1 זכה לביקורת רבה בגלל ההתעלמות של הפרוטוקול מסוגיות הקשורות לאבטחת מידע.
בשנת 1993 פורסמה גרסה שנייה לפרוטוקול הנקראת SNMPv2 ב RFC 1441 ,RFC 1452 ו RFC 1448. בגרסה השנייה נוספו שתי בקשות לפרוטוקול Inform Request ו Get Bulk Request. מבנה הבקשה שונה ולמבנה הבקשה נוספו הנתונים הנחוצים עבור הבקשות החדשות. כמו כן, שופר קלות הטיפול באבטחת מידע ונוספה תמיכה במונים בגודל 64 סיביות. SNMPv2 נעדר תאימות אחורה ל SNMPv1. ארגון IETF הגדיר אסטרטגיות לניהול רשת המכילה את שתי הגרסאות בו זמנית בעזרת תחנות ניהול "דו לשניות" וסוכני פרוקסי.
בשנת 1996 פורסם תיקון ל SNMPv2 שהחליף את התקן מ 1993.
בשנת 1998 פורסם התקן ל SNMPv3. בגרסה זו הושם דגש רב על נושא אבטחת המידע והיא כוללת מנגנונים חזקים לאימות משתמשים, בקרת גישה, והצפנה.
מודל הנתונים.
התקני רשת המנוהלים בעזרת SNMP, משמשים לפונקציות שונות ומיוצרים על ידי יצרים שונים. על כן ייתכן שחלק מהמידע המשמש להגדרות תצורת ההתקן או המידע המשקף את מצב התקן יהיה שונה מהתקן להתקן. כדי ליצור שפה משותפת לתחנת הניהול ולהתקן הרשת, יש צורך ליצור מודל המיצג את המידע בהתקן הרשת ולהכיר את אותו מודל לתחנת הניהול.
ייצוג המידע בהתקן הרשת נעשה על ידי מודל נתונים הנקרא Management Information Base, או בקיצור MIB. מסתכלים על כלל המידע המשמש לניהול (הגדרות התצורה, ומידע של מצב ההתקן) כאוסף של אובייקטים מנוהלים. ה-MIB הוא אוסף של כל האובייקטים ומכיל הגדרה פורמלית של המידע בכל אובייקט. לכל אובייקט יש מזהה ייחודי, הנקרא Object Identifier, ובקיצור OID. ה-MIB ממדל את אוסף האובייקטים כעץ היררכי, בו כל עלה הוא אובייקט המיוצג על ידי ה-OID שלו. מזהה האובייקט הוא מחרוזת המורכבת ממספרים המפורדים על ידי נקודות; המחרוזת מתארת את המסלול שיש לבצע כדי להגיע אל העלה משורש העץ: כל מספר מייצג בתורו לאיזה צומת יש לעבור בשלב זה של המסלול. למשל, 1.2.4 הוא ה-OID המתאים לעלה אליו מגיעים אם בוחרים במסלול המוביל מהשורש (1) אל הצומת השני המחובר ישירות אל השורש (2) ומשם אל הצומת הרביעי (4).
כאשר רוצה NMS לקבל מידע מסוכן כלשהו, הוא שולח אליו בקשה ובה הוא מציין את ה-OID אותו הוא רוצה לקבל. כעת, הסוכן ניגש אל המקום הרלוונטי המאחסן את המידע של האובייקט המבוקש ושולף משם את המידע הנחוץ, אותו הוא מחזיר אל ה-NMS. ה-NMS, באמצעות ההגדרה הפורמלית המופיעה ב-MIB, יודע גם לבצע את התרגום בין OID לערך קריא וברור, ובכך מאפשר להשתמש בו בצורה מובנת.
אופן פעולת הפרוטוקול.
בעת פעילות סטנדרטית של הפרוטוקול, מתבצעים השלבים הבאים:
מבנה הבקשה (Protocol Data Units - PDU).
בשליחת בקשה אל סוכן, ה-NMS צריך לציין את הפרטים הבאים:
סוגי הבקשות.
סוכן SNMP תומך במספר סוגים של בקשות עבור OID או רשימת OID נתונה:
לקריאה נוספת.
Total SNMP: Exploring the Simple Network Management Protocol, sean J Harnedy, Prentice Hall PTR, 1998
איזדורה דאנקן
איזדורה דאנקן (באנגלית: Isadora Duncan; 26 במאי 1877 או 27 במאי 1878- 14 בספטמבר 1927) הייתה רקדנית אמריקאית.
ביוגרפיה.
דורה אנג'לה דאנקן נולדה ב-1878 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה לאב ג'וסף צ'ארלס דאנקן (1898–1819), בנקאי, ואם מארי איזדורה גארי (1922–1849). דאנקן הייתה הצעירה מבין ארבעה אחים. אחיה הגדולים היו אוגוסטין דאקן וריימונד דאנקן. אחותה אליזבת דאנקן הייתה גם היא רקדנית. זמן קצר לאחר שנולדה, כשלו עסקיו של אביה, והמשפחה ירדה מנכסיה.
הוריה של דאנקן התגרשו (ככל הנראה בשנת 1889), והאם וילדיה עברו לאוקלנד. מכיוון שהאם הייתה מוזיקאית, זכתה איזדורה לחינוך תרבותי-אמנותי. כבר בילדותה היא למדה בלט ועמדה על קצות אצבעותיה בנעלי הפוינט, אולם עד מהרה היא הגיעה למסקנה שהתנועה לא טבעית, ושלרקדן יש צורך בקשר ישיר עם הרצפה.
בשנת 1896 התקבלה דאנקן ללהקה של אוגוסטין דיילי בניו יורק, שם קיבלה תפקיד פנטומימה שאותו שנאה ולאחר מכן סולו בחלום ליל קיץ. בשל היחס מצד דיילי שלא אהב את סגנונה ומשום שהרגישה שאין היא יכולה לבטא את עצמה שם, דאנקן התפטרה מהלהקה. דאנקן חזרה להופיע בבארים ובסלונים כדי להרוויח כסף.
הקריירה באירופה.
היא נסעה ללונדון, שם ביקרה במוזיאון הבריטי לאמנות יוון העתיקה וראתה כדים ועליהם ציורים של אנשים דו-ממדיים. ציורים אלה השפיעו רבות על סגנונה, היא ראתה בציורים דו-ממדיים אלה תנועות של חופש שאימצה לריקודים שלה.
מלונדון נסעה לאיטליה. שם קראה את ספרו של הפילוסוף פרידריך ניטשה "הולדת הטרגדיה"; בספר זה דובר על שני דחפים: תבונה מצד אחד ותשוקה ויצר מאידך.
בשנת 1905 נסעה דאנקן לסנקט פטרבורג שברוסיה, ושם פגשה אמנים גדולים: סרגיי דיאגילב, אנה פבלובה וואצלב ניז'ינסקי. למרות שברוסיה המחול הקלאסי שלט, היא התקבלה בזרועות פתוחות ואף אמנים שונים הושפעו ממנה והחלו לרקוד יחפים.
טענתה של דאנקן נגד הבלט הקלאסי הייתה שהבלט הקלאסי חונק את הרקדן, ותנועותיו מוגבלות עד כדי כך שכבר לא ניתן לגוונן. הבלט הקלאסי כפי שראתה אותו היה מלאכותי ולא חלק מהטבע - אין בו זרימה אלא מעבר בין פוזיציות. דאנקן ראתה את המלאכותיות בבלט הקלאסי בעיקר בהרגשת חוסר הכובד ששלט בריקודי הבלט והתבטא, למשל, על ידי עליה על הפוינט. היא חשה שמשום שהכובד קיים בטבע אין להתעלם ממנו (או לנסות לעשות כן) במחול.
היא חזרה לפריז, מושפעת רבות מהפסל של אוגוסט רודן. הפסל של רודן הציב אותה בפני חשיבה שונה: יופי תמיד קיים אך הוא קיים בפנימיות ולאו דווקא בחיצוניות. כלומר לכל יצירת אמנות בין שזו מוזיקה, אמנות פלסטית או מחול יש יופי פנימי בתנאי שליצירה יש אופי.
בשנת 1909 פתחה בית ספר בברלין שבגרמניה, אשר היה פופולרי למשך 4 שנים בערך. דאנקן כיוונה את תלמידיה ליצור ועל ידי יצירה זו לפתח לקסיקון תנועות משלהם. דאנקן הזכירה לתלמידיה את התנועות הבסיסיות של האדם - הליכה ודילוג (שיעורים אותם העבירה אחותה). בנוסף לשיעורים אלה, היא העבירה שיעורי השראה בהם ניסתה ללמד את תלמידיה את מקור התנועה. מכיוון שאיזדורה עצמה לא סיימה בית ספר ולא ידעה כיצד מערכת החינוך פועלת, שיעוריה בבית הספר נטו להתקיים באופן לא מסודר, ולא נשאר תיעוד רב עליה ועל היצירות הכוריאוגרפיות שלה.
ב-1913 טבעו ילדיה בנהר הסן בצרפת, כאשר המכונית שבה נמצאו עם האומנת הידרדרה אל תוך הנהר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חזרה דאנקן לרוסיה, והקימה שם אקדמיה למחול. לאחר מספר שנים חזרה למולדתה, ארצות הברית, שם נאמה בעד הקומוניזם.
היא נהרגה בשנת 1927 בתאונת דרכים בניס שבצרפת, לאחר שהצעיף שלה נלכד בגלגלי מכוניתה הנוסעת.
חיים אישיים.