צו אנטון פּילר הוא הכינוי שניתן לצו של בית משפט בהליך אזרחי המאפשר לתובע לשים יד על מוצגים וראיות שנמצאים אצל הנתבע, אם קיים חשש שהוא יעלימם במהלך המשפט. הצו זהה ביסודו ל"צו חיפוש" המקביל לו בהליך הפלילי, הוא מעוגן בחוק ובפסיקה, ומאחר ומדובר בצו פולשני הפוגע בזכות הפרט, נעשה בו שימוש רק בנסיבות חריגות. מקורו של הצו בפסיקה של בית המשפט העליון לערעורים בבריטניה בתיק של חברה בשם אנטון פילר.
תפיסת מוצגים וראיות.
בהליך אזרחי נוצר מצב בו ידוע בוודאות לאחד הצדדים כי הצד השני מחזיק ברשותו ראיות ומוצגים אשר יכולים להועיל לבירור המשפט, והוא חושש כי הם יושמדו או יוסתרו, ועל ידי כך תיפגע זכותו לבירור האמת באופן שישפיע גם על תוצאות המשפט. כדי למנוע מצב כזה, הוא מבקש להוציא צו לתפיסת המוצגים והראיות. על פי רוב, הפניה לשופט נעשית במעמד צד אחד, בלי שהצד השני יודע על עצם הדיון בבקשה.
הדרך להוצאת הצו יכולה להיות בשני מסלולים נפרדים, והראשון מהשניים מזוהה יותר עם צו אנטון פילר.
מתי ניתן הצו?
השימוש בצו התפיסה נחשב חריג, ומכונה "נשק יום הדין של המשפט". הוא הליך חודרני הפוגע בזכויות הפרט - זה אשר אצלו מתקיים החיפוש, וכן מדובר בצו אשר ניתן במעמד צד אחד מבלי שהצד הנפגע יכול לומר את דברו ולהתגונן מפניו. על כן מי שמבקש להוציאו, חייב לשכנע את בית המשפט בשני מישורים:
בנוסף לכך נלקחים בחשבון שיקולים נוספים, כמו למשל האפשרות שאחד הצדדים מנסה "לדוג ראיות" באמצעות הצו, ולמצוא מסמכים באקראי. כמו כן נשקלת מידת הנזק שעלול הצו לגרום. כך למשל, כאשר מנהלים את הדיון האזרחי שני גופים המתחרים זה בזה, ותפיסת מוצגים עלולה לחשוף סודות מסחריים. כאשר עלול להיגרם נזק, יכול בית המשפט לקבוע כי תופס הנכסים יפקיד ערבויות מתאימות לשיפוי נזקים במקרה ויתברר כי לא היה מקום להוציא את הצו.
הצו ניתן רק בנסיבות קיצוניות, ולאחר שמוצו כל האפשרויות האחרות להשגת הראיות, כמו למשל: בקשה לגילוי ולעיון במסמכים.
המקורות לצו אנטון פילר.
מקורו של צו אנטון פילר הוא בדין האנגלי ב-1976. חברה גרמנית בשם אנטון פילר גילתה כי נציגה שלה בבריטניה הפרה את ההסכם ביניהם, משתמשת בסודות מסחריים שהעבירה לה, ומוכרת אותם לחברות מתחרות. אנטון פילר ביקשה מבית משפט במעמד צד אחד שיינתן צו שיאפשר לה, עם בא-כוחה, לבדוק את חצרי הנתבע ולתפוס חומר רלוונטי להפרה הנטענת. שופט בית המשפט העליון לערעורים, לורד דנינג, נעתר לבקשה. הוא נמנע מלהתיר למבקש או לבא כוחו להיכנס בכוח לחצרים, אך עם זאת קבע שסירוב על ידי הנתבע ישמש בסיס לבקשה לביזיון בית משפט. לורד דנינג קבע כי צו כזה יוענק בנסיבות חריגות ביותר. והוציא צו המתיר לה להיכנס לחצר הנתבעת, אליו הגיעה.
הלכה זו של השופט דנינג – שהוא קרא לה ההמצאה הגדולה ביותר של המאה ה-20 – עוררה ביקורת בהיותה פוגעת בזכויות הפרט, אך היא אומצה במהירות על ידי מערכת המשפט האנגלית, ובשנים הראשונות לקיומו הוצאו בבריטניה 500 צווים כאלה בשנה. לאחר שהובא העניין לבית הדין האירופאי לזכויות אדם אשר סייג את מתן הצו, הצטמצם השימוש בהליך ובתחילת שנות ה-90 כבר ניתנו רק 50 צווים כאלה. מדינות אחרות אימצו את "צו אנטון פילר", ונוצר מצב בו הצו הורחב באופן יצירתי. כך למשל בקנדה הוצאו "צווים מתגלגלים" בהם מקבל הצו הוא פלוני אלמוני ללא שם, וזאת כדי לאפשר לתפוס מפרי זכויות שאינם ידועים בשמם ומשתמשים בזיוף בדוכנים בשוק או במקומות פתוחים. בניו זילנד ניתנו מעין "צווים ייצוגיים" בהם נתבעה קבוצה מצומצמת אשר חבריה אינם מזוהים.
בישראל התקבל הצו בהסתייגויות וביקורת, עד שהעניין הוסדר על ידי המחוקק בחוק ראשי ובחקיקת משנה, כאמור.
חוליתנים
בוידעם
בּוֹידֶעם (בתרגום מיידיש: עליית תקרה) משמש כחלק ממקום מגורים, המיועד לאחסון, שלא נעשה בו שימוש יום יומי, ואיננו נגיש בקלות.
הבוידעם יכול להיות בתוך עליית גג, בחלל אטום מתחת לתקרת רעפים, או גומחה שנבנתה בתוך דירה. לרוב משמש הבוידעם לאחסון חפצים ישנים או כאלה שאינם בשימוש יום יומי. מקור המילה מגרמנית והיא שיבוש וקיצור של dachboden (מילולית: רצפת [עליית] הגג). לעיתים הוא נקרא גם אִינְטֶרְסוֹל, מהמילה הצרפתית entresol (פירוש מילולי: בין הקומות, או קומת ביניים).
בישראל, עד שנות ה-80 של המאה ה-20 נהגו לבנות בכל דירה - שטח אחסון עילי, בוידעם, במעברים בין חדרים או במטבח. רצפתו של הבוידעם הייתה למעשה תקרה נמוכה יותר מהתיקרה בדירה, וביניהן נוצר חלל שיועד לאחסון. בדירות רבות נבנה בוידעם נוסף באמבטיה, ובו מוקם דוד חימום המספק מים חמים. בדירות רבות, הוסב השימוש בחלל הבוידעם ליחידת מיזוג אוויר מפוצל. כיום, הבוידעם אינו עוד חלק אינטגרלי מתכנון הדירה.
ביטויים.
ביידיש קיימת אמרה: "איך האב אים אויפן בוידעם" - "יש לי אותו בבוידעם", שמשמעותה: אינני מתייחס אליו או לדבריו ברצינות.
אזכורים בתרבות הישראלית.
במערכון "הקבלנים" של הגשש החיוור, בתשובה לטענת רוכש הדירה כי חסר בה חדר, שאל אותו הקבלן: "חיפשת גם בבוידעם?". השאלה הפכה לאחד המשפטים המפורסמים של מערכוני הגשש החיוור.
בתוכנית הטלוויזיה הקומית הישראלית "הקומדי סטור", ששודרה בשנות ה-90, הוצג השיר הפארודי "בוידעם", שהמילה היחידה בפזמונו היא "בוידעם".
בקומדיית המצבים "סברי מרנן" ישנו פרק הנקרא "בוידעם" בעונה הרביעית.
במילה בוידעם נעשה שימוש בשמות ספרים, תקליטים והצגות בישראל:
ג'ואל ואיתן כהן
גאלאטאה
סיון ארבל
סיון ארבל (נולדה ב-10 ביולי 1967 בגבעתיים) היא במאית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
ארבל היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שם זכתה בפרס על סרט הגמר שלה, "מרק עוף" (1992).
היא ביימה בין השאר את הסדרות "בטיפול" של הוט 3 ו"מסכים" של yes ישראלי, וכן את הסרטים התיעודיים "שיר ערש" על אמהות שכולות ישראליות ופלסטיניות, "מה שאני עכשיו" (סרט על חוה אלברשטיין שאותו ארבל אף צילמה) ו"ילדה" (על אלונה פרנקל) במסגרת הסדרה "גיבורי תרבות" של ערוץ 8, בה גם השתתפה כעורכת משנה.
בשנת 2007 ביימה את הסרט "שורות שורות" על ספרות "דור תש"ח", סרט הבנוי מראיונות עם סופרים ומשוררים בני הדור, תצלומים וסרטי ארכיון המשקפים את מגוון הנושאים שדור הפלמ"ח התמודד אתם במהלך השנים. בסרט משתתפים: נתיבה בן-יהודה, חיים גורי, חיים חפר, ישראל ויסלר (פוצ`ו), ס. יזהר, עמליה כהנא-כרמון, יורם קניוק, אמנון שמוש, נתן שחם. הסרט הופק על ידי עמותת "אהלי פלמ"ח".
בשנת 2015 יצא לאקרנים בסדרת העברים הסרט הדוקומנטרי "העלמה בלובשטיין, רחל", בהפקתו של יאיר קדר ובבימויה של ארבל. בין המשתתפים: נורית גרץ, דנה אולמרט, יהודית רביץ, חיים באר, מיכאל גלוזמן. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בבית גבריאל למרגלות הכנרת בפסטיבל דוקאביב, גליל, 2015.
פרסים.
בשנת 2005, זכה סרטה של סיון ארבל "יום ולילה" בפרס הסרט הטוב ביותר ב"דוקאביב", הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי.
איבן אנדרייביץ' קרילוב
פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי
יבגראף סטפאנוביץ' פיודורוב
יצחק איליץ לויתן
ניקולאי איוונוביץ' לובצ'בסקי
איוון סרגייביץ' טורגנייב
איוואן פטרוביץ' פבלוב
גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין
אילת השחר
אין סיליקו
אין סיליקו (פסאודו לטינית: In silico) היא טכניקה לביצוע הדמיה של ניסוי בעזרת מחשב. נהוג להשתמש במונח זה להדמיית תהליכים טבעיים או תהליכים שניתן לעשותם במעבדה - בכל מדעי הטבע, אך לא נהוג להשתמש במונח זה לכלל החישובים הנעשים באמצעות מחשב.
שמה של הטכניקה ניתן לפי משקל טכניקות הניסוי אין ויוו (בלטינית: "בתוך החי") ואין ויטרו (בלטינית: "בתוך זכוכית"). ב"אין סיליקו", בהתאם, הכוונה היא ל"בתוך צורן (סיליקון)", שהוא חומר הגלם העיקרי לייצור שבבי מחשב, אם כי לביטוי אין משמעות בלטינית. (ביטוי כזה בלטינית היה אמור להרשם כך: In silicio, ועקב השפעת האנגלית הביטוי המקובל הוא In silico).
דנטה אלגיירי
מפתח תוכנה
דיגניטאס (ארגון)
דיגניטאס (לטינית: Dignitas, 'כבוד') הוא ארגון שווייצרי ללא כוונות רווח שמטרתו סיוע להפסקת החיים של אנשים הסובלים ממחלות חשוכות מרפא גופניות או נפשיות, שמקום מושבו בציריך. עד 7 בפברואר 2008 סייע הארגון להתאבדות של למעלה מ-800 בני-אדם מכל העולם.
הארגון נוסד בשנת 1998 על ידי לודוויג א. מינלי, פרקליט שווייצרי, שכשהיה בן 14 נתקל לראשונה בסוגיית המתות החסד סביב מותה של סבתו. לפני כן פעל מינלי בארגון דומה ותיק יותר בשם 'אקזיט'.
אופן ההמתה.
עלות הסיוע להתאבדות היא כ-4,000 אירו ו-7,000 אירו לעריכת טקס הלוויה. החברה מוגדרת כחברה ללא כוונות רווח, אולם ספרי חשבונותיה מעולם לא פורסמו בציבור.
לפני ההמתה נערך בירור עם החולה ותיעוד מצולם של רצונו למות. לאחר מכן ניתנת תרופה נוגדת בחילה, ובשלב הבא ניתנת למטופל אבקת הסם סודיום-פנטוברביטל כשהיא מומסת במים עם חומרי טעם. הסם מדכא את מערכת העצבים המרכזית וגורם למטופל להפוך מטושטש ולהירדם בתוך 10 דקות מרגע נטילת הסם. השינה הופכת לתרדמת עמוקה, והחולה נושם עד הפסקת נשימה המתרחשת בתוך 30 דקות משתיית הסם.
בשלב המוות המוחי של החולה, אין אפשרות לשימוש באיבריו לצורך תרומה, מפני שהסם סודיום-פנטוברביטל הורס את רקמות תאי העצב.
מעמד חוקי.
על-פי החוק השווייצרי, "כל המפתה אדם להתאבדות או מספק סיוע לביצוע התאבדות ממניע של אינטרס עצמי, יוענש, עם השלמת ההתאבדות, בעונש מאסר של עד חמש שנים". הארגון מסתמך בפעילותו על הפרשנות המשפטית של סעיף זה לפיה כל המסייע להתאבדות ממניעים אלטרואיסטיים אינו עובר על החוק.