ההחלטה לתפוס גם את חרבת מחאז נפלה לאחר שהערבים ערכו מספר ניסיונות למקש את הדרך בה נעו כוחות צה"ל באזור התילים שנתפסו (בערך נתיבו של כביש 6 דרום בימינו). לפיכך, ב-29 בספטמבר 1948 כבשה מחלקה של הגדוד הראשון של 'יפתח', לאחר קרב קצר, את הכפר הקטן חרבת מחאז הנמצא על גבעה ממזרח לקו התילים. בעת שהמחלקה התבססה במשלט הכבוש, היא הוטרדה באש מנשק קל, וזו נמשכה גם למחרת בשעות הבוקר.
קרבות ראשונים על המשלט.
בבוקר ה-30 בספטמבר 1948 תקפו את חרבת מחאז כוחות מקומיים שפוזרו באש המגינים. אחר הצהרים, בשעה 17:45, תקף את המשלט כוח מצרי, בפיקודו של רס"ן גמאל עבד אל נאצר. הכוח כלל שתי מחלקות חי"ר, אשר תקפו ממזרח, וכן שישה זחל"מים ושתי שיריוניות, אשר תקפו באיגוף מצפון. כל אלה נהנו מחיפוי הפגזת מרגמות כבדות. עד 18:15 המצרים הצליחו לכבוש את המשלט, והמגינים נסוגו. המצרים, שלא ניהלו מרדף אחרי הנסוגים, העבירו את המשלט לידי כוחות מקומיים ומתנדבים. לא ברור אם הכוח הערבי שהיה אמור לקבל את המקום אכן נאחז בו.
מפקד הגדוד, אסף שמחוני, הורה על התקפת נגד עוד באותו לילה, אולם ההתקפה נדחתה בלילה אחד. המשימה הוטלה על פלוגה בפיקודו של יצחק חופי, שבחיפוי הפגזה משני תותחי 65 מ"מ, תקפה ב-1 באוקטובר בשעה 22:00, וכבשה את חרבת מחאז בשנית ללא התנגדות. הפעם הוצב במקום כוח גדול יותר: מחלקה מוגברת. כוח זה הדף התקפה של ערבים בלתי סדירים ביום המחרת, ואבדותיו היו חמישה פצועים.
קרבות ה-4 וה-5 באוקטובר.
ב-4 באוקטובר 1948 רוכזו כמה מאות לוחמים מקומיים, יחד עם פלוגה של כוח המתנדבים המצרי ומספר משוריינים. הערבים, בחיפוי מרגמות כבדות, התקדמו לעבר המשלט מצפון וממזרח, אך נהדפו. לעזרת לוחמי 'יפתח' עמדה גם פלגת תותחים אשר התמקמה באזור תל נג'ילה. אבדות לוחמי 'יפתח' היו שלושה הרוגים ושלושה פצועים.
למחרת, ב-5 באוקטובר 1948 החלו התקפות משעות הבוקר, זו הפעם בפיקודו של זכריה מוחי א-דין. למודיעין הצה"לי נודע מבעוד מועד על ההתקפה הממשמשת ובאה, ורוכז כוח להתקפת נגד במקרה הצורך. ב-06:30 החלה הפגזה מצרית של שתי מרגמות 120 מ"מ. ב-07:00 החלה גם התקפות רגליות. כן היפנו המצרים תגבורת לכוח התוקף, כולל שני ג'יפים, מספר מחלקות רגלים וחמישה זחלמ"ים. עד שעה 11:00 נערכו ארבע התקפות כאלה, אשר נערכו על ידי כוח רגלי בגודל של כ-400 לוחמים מקומיים, בסיוע נושאות ברן מצריות, ובחיפוי ארטילרי של מרגמות ושל שמונה עד עשרה תותחים, וכולן נהדפו. צה"ל, מצידו, ניסה לסייע למגינים. דרכי התחבורה המצריות הופגזו, ונערכו הפצצה של מטוסי חיל האוויר על ריכוזים מצריים. בינתיים, כיוון שהדפו את ההתקפות הקודמות, ירדה ערנותם וכוננותם של לוחמי 'יפתח', אשר אבדותיהם עד אותו שלב מנו ארבעה פצועים. בשעה 16:00 החלה התקפה מצרית נוספת, וקדמה לה הפגזה שיטתית של המשלט ממרגמות 120 מ"מ. להפגזה נוספה אש ממשוריינים וממקלעים. התוקפים עלו על המשלט תוך תיאום הדוק עם ההפגזה, אשר הועתקה קדימה עם התקדמות ההתקפה. נושאי ברן מצריים הצליחו לעלות על המשלט מצפון, ולנתק בין שני חלקיו. בהמשך, כוח רגלי הצליח לעלות על המשלט מצפון מזרח. המגינים נסוגו, ומפקד המחלקה במקום ביקש סיוע ארטילרי על המשלט אותו החזיק. כוח הזחל"מים שהוכן להתקפת נגד הוזעק אף הוא ויצא לדרך, אך הגיע למקום באיחור. כיוון שכך, הכוח חיפה על הנסיגה. עשרה פצועים חולצו, אך במקום נותרו שני הרוגים, שלושה פצועים ונשק. לאחר שכבשו את המשלט, בשעה 17:00, המצרים שוב העבירו את המשלט לידי כוחות מקומיים ומתנדבים.
המח"ט מולה כהן פקד על המג"ד אסף שמחוני לתקוף ולכבוש שוב את המשלט עוד באותו יום. הכוח כלל מחלקת זחל"מים וכיתת חי"ר בחיפוי חמישה תותחי 65 מ"מ, שתי מרגמות 81 מ"מ ומקלעי בזה. בשעה 19:00, לאחר 'ריכוך' מרוכז של שלוש דקות, הם השלימו את כיבוש חרבת מחאז בשלישית. הכיבוש בוצע ללא אבדות לצה"ל. חמשת הנפגעים שנותרו במשלט נמצאו הרוגים, ובגוויותיהם נמצאו סימני התעללות.
קרבות ה-7 באוקטובר.
לאחר כיבושו החוזר של המקום, שוב הוצבה בו מחלקה, וכוח הזחל"מים נערך בקרבת מקום, למקרה שיחודשו הקרבות. הגנת המשלט חוזקה, בין היתר באמצעות מוקשים. המצרים נערכו אף הם לחידוש הקרבות, חילצו כלים פגועים וריכזו כוחות, אשר כללו 15 משוריינים, ששה טנקים קלים, 28 נושאי ברן, וחי"ר מוסע במשאיות. לאלה צורפו גם לוחמים ערביים מקומיים. במשך כל אותה העת הפגיזו המצרים את המקום במרגמות, אולי כחיפוי על חילוץ הכלים.
ב-7 באוקטובר 1948 עם שחר סיירו מטוסים מצריים מעל המשלט, ואחר כך, הונחתה עליו הפגזה במשך כשעתיים, מתותחים 25 ליטראות וממרגמות 120 מ"מ. כיוון שהמצרים נעדרו תצפית אש מתאימה, ההפגזה לא הייתה יעילה. לאחר ההפגזה תקף מצפון כוח מצרי, אשר כלל כ-12 שריוניות, מרגמות שהתקדמו בעקבותיהן, שתי פלוגות רגלים ועוד ערבים בלתי סדירים. עד הצהרים, אלה תקפו את המשלט שלוש פעמים, ובכל הפעמים נהדפו. ב-10:30 חגו שלושה מטוסים מצריים מעל המשלט. שני מטוסי אוויה S-199 של חיל האוויר הוזעקו. אלה לא הצליחו ליצור מגע עם המטוסים המצריים, וכיוון שכך, תקפו ופגעו במטרות קרקעיות. בצהרים, המצרים ירו פצצות עשן ממרגמות 52 מ"מ, ובחסותן ניסו לבצע איגוף מצפון מערב. הודעה על כך נמסרה לכוח הזחל"מים, וזחל"ם שנשלח לסייע מצא עצמו באגפה של השיירה המצרית. הזחל"ם פגע במשוריין מצרי נושא תותח ובזחל"ם, והמשיך וירה על כלים מצריים נוספים. החי"ר המצרי נסוג ואחריו גם השריון.
משוריין מצרי אחר ניסה לבצע איגוף מערבי יותר, וזחל"ם אחר יצא לקראתו והשמיד אותו. בזאת נסתיימו ההתקפות הקרקעיות, והכוח המשוריין המצרי החל לסגת החל משעה 13:00. נסיגתם לוותה בתקיפות של חיל האוויר הישראלי, ובירי ארטילרי של צה"ל.
אחרית דבר.
למרות הפסקת התקיפה הקרקעית, המצרים המשיכו בתקיפות אוויריות ובהפגזות ארטילריות, שנמשכו גם למחרת, על חרבת מחאז, תל נג'ילה, המנחת, קיבוץ גת ועוד. מטוסי חיל האוויר שהוזעקו, לא הצליחו ליצור עמם מגע. צה"ל הגיב בהפגזות ארטילריות.
בקרבות חרבת מחאז נהרגו 13 ונפצעו 30 מלוחמי חטיבת 'יפתח'. בעוד שבקרבות עשרת הימים היה לצה"ל יתרון בקרבות לילה, ולמצרים יתרון בקרבות יום, הרי שקרבות חרבת מחאז היו אחד המקרים הראשונים בהם צה"ל ניצח בקרב פתוח ביום.
תוצאות הקרב בחרבת מחאז אפשרו את המשך הפעלת המנחת ליד רוחמה ואת המשך ההכנות למבצע יואב. עם זאת, מספר ימים לפני ביצועו של מבצע 'יואב', נחנך מנחת חדש, ליד קיבוץ אורים, וזה כונה 'אבק 2'.
מפקדי שתיים מן ההתקפות המצריות, נאצר ומוחי א-דין, עלו בהמשך לצמרת ההנהגה המצרית. נאצר היה נשיא מצרים במשך כ-16 שנים, ומוחי א-דין היה סגן נשיא וראש ממשלה. כן היה מיועד להחליף את נאצר, בסיום מלחמת ששת הימים, עת נאצר הודיע על התפטרות, אך חזר בו.
הנצחה וייצוגים בתרבות הישראלית.
ב-1 ביולי 2008 נחנך החיבור בין כביש 6 לכביש 40 הנקרא לזכר קרב זה בשם "מחלף מאחז". לכנס הוזמנו לוחמים באותו קרב, והוסר הלוט מעל שלט המספר את סיפורו.
קרב חרבת מחאז שימש רקע לספרו של יזהר סמילנסקי, "ימי צקלג" ולספרו של פוצ'ו "אני פחדן אני".
דיסקרביה
דִיסְקְרַבְיָה (dyscravia) היא דיסגרפיית החלפת קוֹליוּת, כלומר הפרעה בכתיבה המתבטאת בהחלפת אותיות הכתיב הנכון באותיות הנבדלות מהן בתכונת הקוליות בלבד; לדוגמה: אדם הלוקה בדיסקרביה עשוי לכתוב במקום "תוספת" – "תוסבת" או במקום "כביסה" – "כפיסה" תוך החלפה בין בי״ת (שהיא קולית) לבין פ״א (שהיא אטומה). כפי הנראה נובעת דיסקרביה מפגם במנגנון ההמרה הפונמית־גרפמית אצל לוקים בדיסגרפית שטח (דיסגרפיה המונעת הסתמכות על הלקסיקון לצורך שליפת כתיב נכון של מילים).
דיסקרביה עשויה להתקיים רק בכתיבה, בעוד שהקריאה לא תעיד על הפרעה מקבילה של החלפת קוֹליוּת, או לחלופין בליווי דיסלקסיה מקבילה, כלומר בהחלפת תכונת הקוֹליוּת של אותיות גם בקריאה.
אב (פירושונים)
אניה (זמרת)
אֶנְיַה פָּדְרֵגֶיין נִי בְּרֶיינַן הידועה בשם הבמה אניה (באירית: Eithne Pádraigín Ní Bhraonáin, שם הבמה על דרך האנגלית: Enya; נולדה ב-17 במאי 1961) היא זמרת, נגנית ומלחינה אירית. אחת הזמרות האיריות המצליחות ביותר. זכתה ב-4 פרסי גראמי והייתה מועמדת לפרס אוסקר. אלבומיה של אניה נמכרו בלמעלה מ-80 מיליון עותקים ברחבי העולם. בשנת 2016 הוכרזה כמוזיקאית העשירה ביותר בממלכה המאוחדת, עם הון של למעלה מ-91 מיליון לירה שטרלינג. בשנת 2021 דווח כי היא אמן הסולו האירי העשיר ביותר בעולם.
ביוגרפיה.
ילדותה ותחילת דרכה.
אניה נולדה בשנת 1961 בגווידור שבצפון אירלנד, למשפחה גדולה של מוזיקאים. לאניה ארבעה אחים וארבע אחיות. שהיו גם הם מוזיקאים והקימו בשנת 1976, עם בני דודם התאומים, את הלהקה "Clannad". בתחילה שימשה אניה כקלידנית הלהקה וסיפקה את קולות הרקע לאלבום הלהקה "Crann Úll", אשר יצא בשנת 1980. במסגרת הלהקה השתתפה אניה גם במספר וידאו קליפים, שזכו לפופולריות באותה העת.
קריירת סולו.
בשנת 1982, זמן קצר לפני שלהקת Clannad זכתה לפרסום רב בעקבות השיר "Theme From Harry's Game", החליטו אניה וניקי ראיין (המפיק והמנהל של הלהקה) לעזוב את הלהקה וחברו אל אשתו של ניקי, הפזמונאית רומא רייאן, כדי להפיק פסקולים לסרטים. במקביל פתחה אניה אולפן הקלטות משלה, בשם "Aigle".
אניה הקליטה שני שירי סולו בשם "An Gaoth Ón Ghrian" ("רוח השמש") וגם "Miss Clare Remembers" אשר יצאו לשווקים בשנת 1983 באלבום "Travel Touch". בשנת 1984 הפיקה את פסקול הסרט "Frog Prince".