צבא הישע היא תנועה נוצרית-פרוטסטנטית בינלאומית וארגון צדקה, העוסק בעבודה אוונגליסטית ופילנתרופית ומספק שירותי רווחה ושירותים הומניטריים שונים. צבא הישע ערוך ומאורגן במתכונת צבאית וחבריו נדרשים למשמעת מוחלטת הכוללת הימנעות מעישון, סמים, שתיית משקאות חריפים והימורים. צבא הישע דוגל במוסר הנוצרי בחיי היום-יום אך שולל את הסקרמנטים. על פי דיווחיו יש בו מעל מיליון וחצי חברים.
כיום צבא הישע פעיל בלמעלה מ־100 מדינות ומטה הארגון הבינלאומי יושב בלונדון, הדוקטרינה שלו דוגלת ב"קידום הדת הנוצרית, חינוך, וסיוע לחלשים". הגנרל שעומד כיום בראש צבא הישע הוא בריאן פדל. בין פעילויותיו של צבא הישע למען אוכלוסיות מצוקה ומתקשות: חלוקת מזון, הקמת בתי ספר, בתי אבות, מוסדות גמילה, עזרה לבעלי נכויות, טיפול רפואי וכו'.
אחת הפעילויות הבולטות של הארגון היא הפעלת חנויות יד שנייה לבגדים וציוד ביתי. הקהל הרחב תורם את הציוד לחנויות אלה המופעלות בידי מתנדבים ומחיר המוצרים מכסה את שכר הדירה של החנויות בלבד.
היסטוריה.
צבא הישע הוקם כ"מיסיון הנוצרי" בלונדון, בריטניה ב-5 ביולי 1865 על ידי ויליאם בוט, שבאותן שנים היה פעיל מתודיסטי והיה חלק של התחיות נוצרית. בשנת 1878 שונה שם הארגון לצבא הישע על מנת להתאים לסגנון ולמראה המעין צבאי של הארגון. ב־10 במרץ 1880 הרחיב צבא הישע את פעילותו גם אל מחוץ לגבולות בריטניה כשפעילים של צבא הישע הגיעו לארצות הברית והחלו פועלים שם.
הנזקקים הראשונים שזכו לטיפול מצבא הישע היו אלכוהוליסטים, מכורים לסמים, זונות ושאר "דחויי חברה" שהכנסייה באותה עת סירבה לטפל בהם. עבור חסרי בית הארגון הפעיל את בית ארון מתים. צבא הישע פועל לפי עקרונות המוסר הנוצרי (לפי פרשנותו) אולם לא עוסק בעבודה מיסיונרית.
צבא הישע גדל אינטנסיבית באותה תקופה, אולם פעילותו לא נראתה בעין יפה בעיני כל. נרשמו אפילו מקרים של בריונים שנשכרו לצורך הפרעה לישיבות והתכנסויות צבא הישע. מתנגדי צבא הישע אף התאגדו תחת השם "צבא השלד". הפרות הסדר כנגד צבא הישע התבטאו בעיקר בהשלכת אבנים, עכברושים וזפת על כינוסי חברי צבא הישע ותקיפה פיזית של חברי צבא הישע.
ז'ורז' בולנז'ה
ז'ורז' ארנסט ז'אן מרי בולנז'ה (בצרפתית: Georges Ernest Jean-Marie Boulanger; 29 באפריל 1837 - 30 בספטמבר 1891) היה איש צבא צרפתי, ידוע בניסיונו להפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ביוגרפיה.
קריירה צבאית מוקדמת.
בולנז'ה נולד בעיר רן ונכנס לשירות הצבאי בשנת 1856. הוא שירת בהצטיינות באלג'יריה, איטליה, סין ובמלחמת פרוסיה צרפת. הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל (המקבילה לתת-אלוף בצה"ל) בשנת 1880. ב-1882 התמנה למנהל מחלקת חיל הרגלים במשרד המלחמה, ונודע כרפורמיסט. בשנת 1884 מונה למפקד הצבא שנשלח לכבוש את תוניסיה, אך מינוי זה בוטל מטעמים פוליטיים.
קריירה צבאית-פוליטית.
הוא שב לצרפת והחל לקחת חלק פעיל בפוליטיקה, תחת הדרכתו של ז'ורז' קלמנסו, בשורות המפלגה הרדיקלית. בינואר 1886, כאשר הביאה המפלגה הרדיקלית לבחירתו של שארל דה פרייסינה כראש הממשלה, ניתן לבולנז'ה התפקיד של שר המלחמה.
באמצעות הכנסת רפורמות שהיטיבו עם המשרתים בצבא, קצינים וחיילים פשוטים כאחד, ובחיפוש מתמיד אחר פופולריות (שהתבטא בגישה אגרסיבית כלפי גרמניה) ייצב עצמו בולנז'ה בדעת הקהל כמי שעתיד להעניק לצרפת את נקמתה על האסון הצבאי של שנת 1870. בה בעת שימש בולנז'ה ככלי בידי קושרים כנגד הרפובליקה. גם לאחר תבוסתו של דה פרייסינה בבחירות בדצמבר 1886, ועלייתו של רנה גובלה במקומו, שמר בולנז'ה על תפקידו כשר המלחמה. בשלב זה התנער ממנו קלמנסו, וניתק את קשריו עמו. בולנז'ה נהפך לדמות כה דומיננטית בממשלה, עד שלראש הממשלה, גובלה, לא הייתה ברירה אלא להתפטר, על מנת להיפטר מבולנז'ה. ב-1887 כבר דרש ההמון את "הגנרל האמיץ", אך ראש הממשלה שנבחר, מוריס רובייה, סירב לצרף אותו לממשלתו, ובולנז'ה נשלח למחוז קלרמון-פרן על מנת לפקד שם על גיס.
התנועה ה"בולנז'יסטית" הייתה עתה במלוא תאוצתה. הבונפרטיסטים, זרם שיש להתחשב בו בימים המוקדמים של הרפובליקה הצרפתית השלישית, העבירו את נאמנותם לגנרל, ואפילו רוזן פריז, תקוותם האחרונה של המלוכנים, המריץ בתומכיו לתמוך בבולנז'ה. הגנרל וסוסו השחור נהיו לאלילי ההמון הפריסאי, והפצירו בו להיות למועמד ההמון לנשיאות. הוא נתן את הסכמתו.
פיטוריו מן הצבא.
לאחר שהתנהגותו הפכה להיות מרדנית יותר ויותר, הוא שוחרר מן השרות בשנת 1888 מן הסיבה שהגיע פעמיים לפריז ללא אישור רשמי. לבסוף, הסירה אותו ועדת חקירה של חמישה גנרלים, מרשימת המשרתים בצבא.
קריירה כנבחר ציבור.
בולנז'ה נבחר כמעט מיד לבית הנבחרים, מטעם מחוז נורד, בעודדו מצע של תיקונים חוקתיים מקיפים. בבית הנבחרים היה במיעוט, ומעשיו כוונו לשמירת תדמיתו הציבורית. כדובר בציבור היה כישלון, ומבוכה נוספת נגרמה לו עת הזמין את יריבו הפוליטי שארל פלוקה, אזרח קשיש ללא רקע צבאי, לדו-קרב, שהתקיים ב-13 ביוני 1888, ממנו יצא פלוקה ללא פגע, בעוד שבולנז'ה נפגע. למרות זאת היה בולנז'ה הדמות הפופולרית ביותר ברפובליקה, ולאחר שפרש כמחאה על כך שהצעותיו אינן זוכות לתשומת לב, התחרו ביניהם המחוזות השונים מטעם מי ירוץ לבחירות הבאות.
בולנז'ה נבחר לבסוף מטעם מחוז פריז, בינואר 1889, ברוב מוחץ. הוא הפך עתה לאיום של ממש על הדמוקרטיה הצרפתית. פריז כולה ציפתה להוראתו לתומכיו (אשר כינו עצמם "ליגת הפטריוטים") כי יפתחו במרידה. ייתכן שאם היה בולנז'ה מכריז בשלב זה על מרד, היה מצליח להצית את אש המרד ולהפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית, חסרת היציבות והמושחתת, תוך הסתמכות על כל גורמי הימין שעמדו לצידו - הכנסייה, המלוכנים, הבונפרטיסטים, בעלי ההון הגדול, והמתנגדים לרפובליקה. אך קור רוחו של הגנרל לא עמד לו בשעת המבחן, ושעת הכושר חלפה. ההיסטוריונית ברברה טוכמן, מצטטת את דברי ראש הממשלה שארל פלוקה שנאמרו בציניות לבולנז'ה: "בגילך, גנרל, נפוליאון היה כבר מת". הממשלה הצליחה לפעול ביעילות והכינה כתב אישום כנגד בולנז'ה, וחודשיים לאחר הבחירות הוצא צו למעצרו.
הימלטות והתאבדות.
לתדהמת ידידיו הוא נמלט ב-1 באפריל מפריס לפני שניתן היה לבצע את הצו. בתחילה פנה לבריסל ולאחר מכן ללונדון. היה זה סופה של הסכנה הבולנז'יסטית לרפובליקה. קולות בולנז'יסטים עוד הדהדו בבחירות ב-1889 ו-1890. בולנז'ה עצמו נשפט בהיעדרו והורשע כבוגד. הוא חי באי ג'רסי, אך לא זכה לתשומת לבו של הציבור. בספטמבר 1891 ירה בולנז'ה בעצמו על קברה של אהובתו בבריסל, אשר מתה כחודשיים לפני כן. קלמנסו העיר, מששמע על מותו של בולנז'ה, כפי שכותבת ברברה טוכמן בספרה, כי בגופו של הפרש האמיץ על הסוס הסתתרה בסך הכול נשמה של סג"ם, ובמשתמע, כי בולנז'ה לא קורץ מן החומר ממנו עשוי דיקטטור.
הבולנז'יסטים על רקע התקופה.
איומו של בולנז'ה על יציבות הרפובליקה, היה רק אחד משרשרת של אירועים שזעזעו את הרפובליקה הצרפתית השלישית בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19. בשנת 1887 נאלצו הנשיא גרווי וראש הממשלה להתפטר עקב שערוריית שחיתות הקשורה בחלוקת עיטורים, וב-1892 התגלתה פרשת שוחד ומירמה הקשורה למימון תעלת פנמה ("שערוריית פנמה") אשר גרמה להעמדתם לדין של שישה שרים. כל אלו היו אך הקדמה לשערורייה הגדולה אשר זעזעה את צרפת, פרשת דרייפוס, שגם היא, כפרשת בולנז'ה, נראתה מבחינה פנים צרפתית כמאבק בין הרפובליקה לבין אלו הקמים עליה מבפנים בשם הלאומנות הקיצונית.
כחלאים
כחלאים (שם מדעי: Coraciiformes) הם סדרה במחלקת העופות. הסדרה כוללת בין השאר את הכחל, השרקרק והשלדגים.
מאפיינים.
המינים בסדרה ססגוניים במיוחד ומצטיינים בצבעים זוהרים בעלי ברק מתכתי. לרובם 11 אברות-יד ו-12 אברות בזנב. רגליהם בעלות ארבע אצבעות. גודל גופם בין 20 ס"מ ל-15 ס"מ. רובם שוכני עצים ומיעוטם עופות קרקע. הם שומרים על תחום מחייתם ומתגוננים כנגד אויביהם. מרביתם דוגרים בחורים, בכוכים ובמקומות אפלים. מספר הביצים הוא 2–8, והן לבנות או ורודות. מזונם מורכב מחרקים, מיונקים קטנים, מדו-חיים ומדגים.
הגדולה בבני הסדרה היא קוקברה צוחקת ("Dacelo novaeguineae") שאורכה עד 45 ס"מ ומשקלה עד 450 גרם ודומה לה בגודלו המין קורול ("Leptosomus discolor"), שייתכן ששייך לסדרה עצמאית. הקטן ביותר הוא טודי פוארטו ריקו ("Todus mexicanus") שאורכו עד 11 ס"מ והוא שוקל רק 5–6 גרם.
מיון.
שלוש משפחות השלדגים אוחדו למשפחה אחת - השלדגיים.
בעבר נכללו בסדרה גם משפחת הדוכיפתיים (Upupidae) ומשפחת דוכיפתיות עצים (Phoeniculidae), אך עתה הן מסווגות כסדרה נפרדת - דוכיפתאים. המשפחות הקלאוניים וקלאוני הקרקע גם יצאו מהסדרה לסדרת הקלאונאים.
יו-יו
יו-יו הוא צעצוע הבנוי משתי דיסקיות שוות בגודלן, העשויות מפלסטיק, עץ או מתכת, ומחוברות זו לזו בציר, שסביבו מלופף חוט.
כדי לשחק ביו-יו יש לתפוס את החוט בקצהו החופשי ולהטיל את היו-יו הרחק מהגוף בתנועה חלקה. הסיבוב שבציר גורם לתופעה גירוסקופית שמאפשרת למטיל היו-יו להחזירו לכף ידו על ידי מספר משיכות מגוונות.
היו-יו, בניגוד למיתוס הפופולרי, לא התפתח ככלי נשק. היו-יו אמנם עלול לגרום נזק רציני עם מספר קצוות חדים, אך לכשירצה מטיל היו-יו להחזיר אליו את כלי הנשק ידקור את עצמו.
האסוציאציה של המשחק לכלי נשק בא מהפיליפינים שבהם ישנו תיעוד של ציידים בני המאה ה-16 הצדים בשימוש אבנים הקשורות לחוטים. התפתחות היו-יו המודרני מקורה מאזור זה ולכן נוצר קשר שגוי זה.
היסטוריה של היו-יו.