המשחק נפתח בניסיונות התקפיים משני הצדדים. ההזדמנות הממשית הראשונה לזכות בית"ר הגיעה לאחר 14 דקות, כאשר חן עזרא בעט מתוך הרחבה לידיו של ארנסטס שטקוס. מנגד, הגיעה הפועל חיפה למצב קורץ חמש דקות לאחר מכן, כאשר ורמוט הגביה לרחבה מימין, מקסים פלקושצ'נקו השתלט ובעט שטוח בעוצמה, אך הכדור החמיץ במעט את המסגרת. בדקה ה-25 שוב התקרבה בית"ר לכיבוש, לאחר שאופיר קריאף ניסה בבעיטה מחוץ לרחבה, אך שטקוס הדף לקרן.
בדקה ה-28 נפל השער הראשון במשחק. שמואל שיימן הגביה משמאל לרחבה, ראדו גינסארי נגח לא טוב רק עד אריק סאבו. האחרון הרחיק חלש עד פלקוצ'נקו שעצר על החזה ומכ-24 מטרים בעט מהאוויר. הכדור הלך למרכז השער שם המתין בוריס קליימן, אך השוער הבית"רי טעה והצליח רק להדוף את הכדור לתוך הרשת, 1-0 להפועל חיפה.
היתרון החזיק מעמד דקה אחת בלבד, ובית"ר מיהרה להשיג את השוויון. קלאודמיר פריירה הגביה כדור חופשי מאגף ימין, מרחק כארבעים מטרים מהשער. הכדור הגיע לתוך הרחבה של הפועל חיפה, שחקני ההגנה לא כיסו היטב את וארן שהתרומם ונגח לקרקע ופנימה, שוויון 1-1 מהיר באצטדיון טדי.
בית"ר שאבה עידוד משער השוויון וחיפשה להפוך את התוצאה לפני תום המחצית. קריאף שוב ניסה את כוחו מנקודה דומה, כעשרים מטרים אלכסונית מצד שמאל, אך שוב שטקוס הגיב היטב והדף, ובן בסט היה במקום כדי להרחיק את הכדור. עד לסיום המחצית לא נרשמו הזדמנויות מיוחדות, והתוצאה בהפסקה - שוויון 1-1 בטדי.
מחצית שנייה והארכה.
בדקה השישים התקרבה בית"ר להשלים את המהפך. כדור קרן מאגף ימין הוגבה לרחבה, גבריאל תאמאש נגח בעוצמה לכיוון שערה של קבוצתו, אך שטקוס בתגובה מהירה הציל את הבלם משער עצמי. בית"ר הוסיפה להיות מסוכנת יותר, והתקרבה שוב למהפך בדקה השמונים, כאשר כדור חופשי של קלאודמיר מצד שמאל מצא את ראשו של יאקוב סילבסטר המחליף, והאחרון ממצב נוח נגח מעל לשער.
ההתמודדות הגיעה לסיומה בשוויון 1-1, והקבוצות הלכו להכרעה בהארכה.
לאחר שלא הצליחה להגיע למצבים מסוכנים במשך דקות ארוכות, הצליחה הפועל חיפה לעלות פעם נוספת על לוח התוצאות בשער מרהיב, בתוך תוספת הזמן של חציה הראשון של ההארכה. ורמוט מסר שמאלה לכיוונו של שיימן, שעבר את דוד קלטינס ומכעשרים מטרים בעט ברגל ימין החלשה שלו כדור לחיבורים הקרובים של קליימן, 2-1 לחיפה שחוזרת להוביל במשחק הגמר. הייתה זו הבעיטה הראשונה של הפועל חיפה למסגרת של בית"ר מאז המחצית הראשונה של ההתמודדות.
בדקה ה-112 דרשה הפועל חיפה פנדל לזכותה, לאחר הכשלה של טל כחילה על בן בסט ברחבה, אך השופט לירן ליאני הורה להמשיך. בית"ר חיפשה את השוויון כאשר בדקות הסיום השוער קליימן אף עולה לרחבת הפועל חיפה במהלך ביצוע קרנות כדי לנסות ולאיים על השער, ללא הועיל. בית"ר הוסיפה לתקוף עם כל שחקני השדה שלה, ובתוספת הזמן של ההארכה השלימה הפועל חיפה שער שלישי שקבע את תוצאת המשחק. בית"ר נותרה דלילה בחלק האחורי, מאמון קשוע המחליף פרץ מימין ומסר למרכז, שם המתין תורג'מן. החלוץ הספיק לעצור את הכדור ולבעוט בעוצמה מתוך הרחבה לפינה, 3-1 להפועל חיפה, שזוכה בגביע הרביעי בתולדותיה.
סכין סימן 2
כיפת הקרח פרקוס
כיפת הקרח פרקוס או כיפת פרקוס (באנגלית: Perkos Dome; בבולגרית: купол Перкос) היא כיפת קרח בחלק המערבי של רמת דטרויט בחוף דאנקו, בארץ גרהאם בחצי האי האנטראקטי שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של כיפת הקרח - 2,050 מטרים מעל פני הים.
הכיפה ממוקמת בין היובלים של הקרחונים ליליינטאל, סיקורסקי וברגה.
הכיפה נמצאת 17 קילומטרים צפונית מזרחית לפסגת בולדווין; 7.5 קילומטרים דרומית להר אדר; 10.6 קילומטרים דרומית-מערבית מפסגת לייל; ו-23.6 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת קאוולאק שבחוף נורדנשלד.
היסטוריה.
גילוי כיפת הקרח.
המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
מקור השם.
כיפת הקרח קרויה על שם האל התראקי פרקוס.
אונית מסב המרכז
אונית מסב המרכז (באנגלית: Paracentral lobule) היא קפל רקמת מוח, הכולל את תאי בץ הגדולים ביותר בגוף האדם, המחבר בין הפיתול הקדם-מרכזי לבין הפיתול הבתר-מרכזי. קפל זה נמצא בחלקה החיצוני של קליפת המוח, על הקצה המדאילי של ההמיספרות. ככזו האונית מהווה דופן של החריץ הארוך, ומכילה הן חלקים מתוך האונה הקודקודית והן חלקים מתוך האונה המצחית. קדימה לאונית נמצא האזור המוטורי המשלים, אחורית לה נמצא הנתיב הגבי של הראיה ומתחתיה נמצא פיתול החגורה. מבחינה תפקודית אונית זו היא האחראית על התקשורת הישירה בין אברי החישה בחלקו התחתון של הגוף לבין המוח, כך שהיא מקבלת מהם את המידע הסנסורי הראשוני, ומנגד מעבירה אליהם את הפקודות הישירות. בתוך כך אחראית אונית מסב המרכז גם על פקודות המוח למתן שתן וצואה.
אספקת הדם.
אספקת הדם לאונית מתבצעת על ידי עורק המוח הקדמי , בשל כך פגיעה בעורק תגרום לבעיות חישה, לשיתוק חלקי המערכת המוטורית ולפגיעה ביכולת השליטה על הסוגרים.
בית הכנסת חיים
בית הכנסת חיים (בפרסית: کنیسای حییم) הוא בית כנסת בטהראן, איראן, ברחוב טיר 30, שנודע בעבר בשם "Qavam-os-Saltane".
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1913 על ידי היהודי האיראני המשכיל סולימאן חיים, בתקופת המהפכה החוקתית הפרסית , תחת שלטונו של אחמד שאה קאג'אר. מקובל שבית הכנסת חיים הוא בית הכנסת העירוני הראשון באיראן, כאשר לפני בנייתו, נבנו רוב בתי הכנסת בגטאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה התאכסנו בבית הכנסת פליטים יהודים-פולנים. בשנת 1940, בעטייה של התרבות מספר הפליטים היהודים הפולנים בטהראן, נחנך ליד בית הכנסת חיים בית כנסת אשכנזי - בית הכנסת דניאל .
בשנות החמישים שימש בית הכנסת חיים כמחנה פליטים, ואכלס פליטים יהודים עיראקים שעלו לישראל דרך איראן כחלק ממבצע עזרא ונחמיה.
בשנים האחרונות נפתח בית הכנסת רק בימי שבת ובימים נוראים, זאת בשל ההגירה וירידה באוכלוסיית היהודים בעיר.
זהרני
נהר זהרני (בערבית: نهر الزهراني; בתעתיק מדויק: נהר אלזהראני) הוא נהר בדרום לבנון. הנהר זורם מג'בל ריחן וג'בל סאפי שבנפת ג'זין וזורם בהמשכו מערבה, בחלקה הדרומי של נפת א-נבטיה ונשפך לים התיכון מדרום לצידון. גודל אגן הניקוז של הנהר הוא 106 קילומטר רבוע.
בדומה למהלך הנחלים האחרים בדרום לבנון, כמו האוואלי והליטני, גם בזהרני קיים עיקול חד של הנחל (המכונה "ברך") שבו משתנה מהלך הנחל מכיוון זרימה צפון-דרום לכיוון זרימה מזרח-מערב. ברך הזהרני נמצאת מדרום לכפר ערב סלים . חלקו העילי של הנחל נקרא גם קוואדי אל אחדר. מקורות הנהר הגבוהים ביותר נמצאים בגובה של 1,418 מטר מעל פני הים. הנביעה העיקרית במקור הנהר היא של מעין נבעה א-טאסה, שנמצא מדרום ללואייזה, מצפון מזרח לג'רג'וע ומצפון לסוג'וד.
אורך הנהר מערב סלים ועד שפך הנהר הוא 25 קילומטר ועל פי נתונים מ-1982, ספיקת המים שלו הייתה 38 מיליון מטר מעוקב בשנה. על פי תצפיות מאוחרות יותר, ירדה ספיקת המים של הנהר בעשור שהחל ב-1991 מכ-25 ממ"ק לכ-2 ממ"ק בשנה ב-2001. בחודשי הקיץ, מיוני ועד נובמבר אין זרימת מים בנהר. שיא הספיקה בנהר הוא בחודש פברואר ומגיע ל-10 מטר מעוקב בשנייה.
מסוף הנפט בשפך הזהרני.
בין שפך נהר סיניק המצוי בגבולה הדרומי של העיר צידון ובין שפך הזהרני, כ-8 קילומטר דרומית לצידון, נפתח בדצמבר 1950 מסוף הנפט של צינור הנפט הטרנס-ערבי (טפליין). המסוף כלל חוות מכלים גדולה, בית זיקוק וארבעה מזחים של צינורות נפט להטענת מכליות נפט. המסוף הפסיק לתפקד כתחנה הסופית של צינור הנפט ב-1990. לאחר מכן הפך לנמל יבוא נפט של לבנון.
זירת הזהרני בעימותים בהן הייתה מעורבת ישראל.
מבצע צלצל.
ביולי 1981, בעקבות ההסלמה בדרום לבנון ביולי 1981 , שכללה, בין היתר, הפצצות כבדות של חיל האוויר הישראלי על ביירות ועל דרום לבנון, כולל פגיעה בגשרים על הליטני והזהרני וכולל הפגזת מסוף הדלק בנמל הזהרני על ידי אוניות חיל הים הישראלי, שנענו בירי קטיושות נוסף לנהריה ולאצבע הגליל, ביצעו כוחות צה"ל פשיטה מדרום ל"מזרעת-אל-מצילה", כחמישה קילומטרים דרומית לשפך הזהרני. הפשיטה כונתה "מבצע צלצל". יעד הפשיטה היה מפקדת מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, אשר כלל מספר מבנים, אוהל ועמדות אש ואויש על ידי כחמישה עשר מחבלים שהיו אמונים על הפעלת מחסום בציר נבטיה-זהרני. את הפעולה ביצעו כוחות מחטיבת הצנחנים.
מלחמת שלום הגליל.
בתוכניות המוקדמות לפני תחילת מבצע שלום הגליל, לפני הצגת תוכנית אורנים גדול, נקבע הזהרני כקו הסופי אליו אמורים להגיע כוחות צה"ל בגזרה המערבית כדי להרחיק את המחבלים מקו הגבול ישראל-לבנון. חלק מתוכנית המתקפה של צה"ל הייתה נחיתה של כוח יבשתי במעגן הזהרני. בלילה שבין 6 ו-7 ביוני 1982, הוחלפה נקודת הנחיתה אל שפך נהר האוואלי שמצפון לצידון. בספינת הפיקוד, אח"י גאולה, שנמצאה במרחק לא רב מהחוף נמצאו מפקד הכוח היבשתי, מפקד הכוח הימי, מש"ט 13, מש"ט הסטי"לים ומש"ט הצוללות. למפקד האוגדה לא הייתה הערכה מדויקת לעצמת התנגדות המחבלים. וביציאה לים עדיין לא נקבע האם הנחיתה תתבצע מדרום לצידון או מצפון לה. החוף מדרום לצידון קרוב יותר והכוח נערך אליו. בחוף זה נתוני הנחיתה היו קשים ולדעת חלק מהמפקדים בלתי אפשריים. כאשר הוברר שההתקדמות ביבשה טובה והנחיתה נדרשת להיעשות מצפון לצידון הוחלט להחליף את חוף הנחיתה ולא לנחות בשפך הזהרני.