כדי להינצל מהשמדה, החליטה ההנהגה הקומוניסטית לנטוש את הרפובליקה הסובייטית הסינית שהקימה בדרום סין, ולצאת למסע צפונה, שכונה לימים בשם "המסע הארוך", במטרה ליצור בסיס בטוח חדש בשליטה קומוניסטית בצפון סין. במסגרת הפריצה החוצה מטבעת הכיתור של כוחות הגואומינדנג, פוצל הכוח הקומוניסטי לחמישה טורי מסע. 86,000 לוחמים, ובנוסף 11,000 חיילי תחזוקה ושלישות ואלפי אזרחים, פרצו את טבעת הכיתור הלאומנית, והחלו במצעד מג'יאנגשי לכיוון דרום מערב. תחילה נתקלו בקשיים בחציית נהר שיאנג, במהלכה תקפו הכוחות הלאומניים את הטורים הצועדים. בינואר 1935, עם בוא החורף הגיעו הכוחות לדְזוּניִי, לאחר שאיבדו כ-5,000 לוחמים וכן את כל האזרחים הסבלים, והם עדיין נדרשו לעבור חמישה קווי ביצורים של הקוומינטנג בהמשך הדרך. תחת תנאים אלו התקיימה בדְזונְיִ ועידה של הנהגת המפלגה הקומוניסטית, במסגרתה הוחלט על שינוי חד באסטרטגיה של כיבוש השלטון בסין על ידי המפלגה, ועל הדחת ההנהגה הנוכחית שלה. כתוצאה מהוועידה הפך מאו דזה-דונג למנהיג בפועל של המפלגה הקומוניסטית הסינית, אף על פי שלא נבחר באופן רשמי כמזכיר המפלגה. במהלך הוועידה האשים מאו את בו גו ואוטו בראון, שנשלחו לסין מטעם הקומינטרן, באחריות לכישלונות של המפלגה בשנים שקדמו לכינוס הנהגת המפלגה בדזוניי.
בוועידת דזוניי הוחלט שהצבא הקומוניסטי הנסוג ינוע לכיוון צפון, במטרה לחבור לרפובליקה הסובייטית הקומוניסטית בצפון מחוז סצ'ואן. אולם הצעדה לשם חייבה חציה של נהר היאנגצה, שם חיכה להם צבאו של צ'יאנג קאי שק. מאו בחר לצלוח את הנהר באזור מסוכן באמצעות מעבורות בלבד, והצליח, היות שכוחותיו של צ'יאנג לא האמינו שניתן לחצות שם. לאחר מכן, קרבו הקומוניסטים לשפך נהר דאדו. ללאומנים חברו גם כוחות עצמאיים מקומיים שלחמו אף הם בכוחות הקומוניסטיים. בנוסף, התגלה מערב סצ'ואן כאזור הררי וקשה למסע, בו הטבע היה אויב גדול לא פחות. הכוחות הנסוגים נאלצו להילחם באיתני טבע, בכוחות צבא מקומיים ואף בשבטים מקומיים עוינים.
מאות נהרגו בדרך, בעיקר בשל הקור העז. עם זאת, בשלהי יוני 1935 הגיע הצבא לעמק רחב ידיים וזרוע כפרים, ונפגש עם כוחות הארמייה הרביעית, שהגיעו מחנאן. הוחלט להמשיך למחוז גאנסו, ולשם הגיעו החיילים בחודש ספטמבר. למאו נודע על קיומו של סובייט קומוניסטי במחוז שאאנשי, ובאוקטובר הסתיים המסע בן 368 יום ביאן-אן שבמחוז.
לנקודת היעד הגיעו כ-8,000 איש בלבד (מתוך כ-100,000 שיצאו למסע). לאורך המסע החרים הצבא הקומוניסטי רכוש ונשק ממיליציות מקומיות וגייס לשורותיו איכרים ועניים, אך אלו מנו פחות מאלף מתוך שמונת האלפים שהגיעו לשאאנשי. גורמים רבים גרמו לאובדן המספרי, בהם תשישות, רעב, עריקה, קור, מחלות ואבדות צבאיות.
על אף מחירו הכבד, נתן המסע לקומוניסטים את הבידוד לו היו זקוקים על מנת להתארגן ולבנות מחדש את הצבא. כמו כן, המסע קנה להם אהדה גדולה בקרב האיכרים שהתרשמו מנחישותם וממסירותם של הכוחות, וכן את העובדה שעל אף הקשיים, לא עסקו הכוחות בביזת רכושם של האיכרים.
ינגטסה קיאנג
ינגטסה
מפקד העם
מפקד העם היה מערכת לגיוס כללי ביישוב סמוך להקמת מדינת ישראל.
מפקד העם, ששמו הרשמי היה "המפקד לשרות העם", היה מערכת לגיוס כללי ביישוב בתקופה שבין כ"ט בנובמבר ועד להכרזת המדינה (נובמבר 1947 עד מאי 1948), שהוקמה על ידי הנהגת היישוב וארגון "ההגנה". המערכת כוננה שיטת גיוס שכללה פרסום צווי גיוס בעיתונים העבריים, הקמת לשכות גיוס, עריכת בדיקות כושר גופני והמגויסים נשלחו לבסיסי קלט במערכת היסעים של אוטובוסים. הגיוס הוכרז כחובה וההיענות אליו הייתה המונית. בראש המערכת עמד "המרכז למפקד העם", שהוקם ב-19 בנובמבר 1947 בראשותם של לוי אשכול (אז שקולניק) ובנימין אבניאל (לימים חבר הכנסת מטעם תנועת החרות).
נקראו לגיוס גברים ונשים בגילאים 17 עד 25. בצווי הגיוס שפורסמו בעיתונות, תחת הכותרת "כל בן 17–25 לשירות העם", נאמר בין היתר:
לעידוד הגיוס נערכו תהלוכות של בני נוער ותזמורות בערים הגדולות שבהם נישאו כרזות האומרות:
המרכז למפקד העם ערך גם מבצעי גיוס מיוחדים של סמלים וקצינים בצבא הבריטי ובצבאות אחרים וכן של רופאים ורופאות.
ב-12 בפברואר 1948 הועלה גיל הנקראים להתייצבות ל-35.
הגיוס, הביא להתגייסותם של עשרות אלפים, אשר בטרם כינון צה"ל כונו בשם "כוחות המגן". ההתנדבות ההמונית איפשרה להגנה לעמוד מוכנה עם 6 חטיבות חי"ר ביום פלישת צבאות ערב, 15 במאי 1948.
קרב טולוז
קרב טולוז הוא קרב שהתרחש ב-10 באפריל 1814 בעיר טולוז שבצרפת. קרב טולוז התרחש ארבעה ימים לאחר כניעתו של נפוליאון למדינות הקואליציה השישית, שהידיעה עליה לא הגיעה למפקדי הצדדים הלוחמים לפני הקרב.
לאחר שהדפו בעלות הברית, בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, את הצבא הצרפתי במערכה קשה שהתחוללה בחצי האי האיברי בסתיו הקודם, פלש הצבא האנגלו-פורטוגזי והספרדי לדרום צרפת באביב 1814. החברות האחרות בברית האנטי-צרפתית השישית, פרוסיה, רוסיה ואוסטריה, גברו על צבאו של נפוליאון בקרב לייפציג באוקטובר 1813, וב-1814 פלשו לצרפת ממזרח, פלישה שריתקה את עיקר הצבא הצרפתי והסתיימה בנפילת הבירה וכניעת נפוליאון, ב-6 באפריל 1814. טולוז, ששימשה כבירה האזורית, הייתה ערוכה להגנה תחת הנהגתו של מרשל צרפת ז'אן-דה-דייה סו (Soult), שנודע בתוארו "הדוכס מדלמטיה". שתי דיוויזיות ספרדיות ודיוויזיה בריטית נפגעו קשות בקרב שנערך ב-10 באפריל, ואבדות בעלות הברית עלו על אבדות הצרפתים בכ-3,000 נפגעים. סו החזיק בטולוז למשך יום נוסף ואז נסוג ממנה עם צבאו. ולינגטון לקח בשבי 1,600 איש, לרבות שלושה גנרלים, אם כי רבים מהם היו פצועים שהושארו בעיר.
כניסת צבאו של ולינגטון לטולוז בבוקר ה-12 באפריל התקבלה בתשואות מצד תושבים מלוכנים רבים, אשר אישרו את חששו של סו מפני אפשרות של גיס חמישי בתוך העיר. בשעות אחר הצהריים של אותו יום הגיעו לוולינגטון הידיעות על התפטרותו של נפוליאון בונפרטה וסיום המלחמה. סו הסכים לשביתת נשק ב-17 באפריל.
כולנו (שבועון לילדים)
כֻּלָּנוּ היה שבועון לילדים ולנוער שיצא לאור בישראל בין השנים 1985–2000. הגיליון הראשון מה-23 באפריל 1985 היה מיזוג של שבועוני הילדים דבר לילדים, משמר לילדים והארץ שלנו. השבועון חדל לפעול בשנת 2000 בעקבות קשיים כלכליים.
היסטוריה.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-23 באפריל 1985, לאחר שהעיתונים על המשמר, דבר והארץ החליטו למזג את עיתונאי הילדים שהוציא לאור עד אז. על עמוד השער של הגיליון הראשון הופיעה תמונה של עוגת יום הולדת לכבוד יום העצמאות של ישראל שחל באותו שבוע, והוא כלל ריאיון עם שר החינוך יצחק נבון. המנכ"ל הראשון של העיתון היה יעקב פרוימן. את העיתון עיצב שמעון זנדהאוז.
דוד פאיאנס ערך את השבועון מהקמתו ועד סוף הכרך השביעי ב-27 באוגוסט 1991. הוא החל בפברואר 1973 כעורך של "דבר לילדים" סך הכול היה עורך עיתוני ילדים 18 וחצי שנים ברציפות. בעת הקמת העיתון היו סגניות העורך אסתר קל ועטרה אופק. עם פרישתה של עטרה אופק מונתה לתפקיד חנה ניר ושימשה כסגנית עורך במשך שלוש שנים מ-1986 עד 1989. אסתר קל שעבדה במערכת "הארץ שלנו" מייסודו ב-1951 עד 1991 ב"כולנו" רשמה לזכותה הישג יוצא דופן של 40 שנות עבודה בעיתוני ילדים.
ב-1988 הגיע כולנו למכירות שיא של 50 אלף עותקים. עקב התחרות מול עיתונאי ילדים אחרים, ומלחמת המפרץ הביאו לירידה חדה במכירות. כדי להתמודד עם התחרות הושק עיתון נוסף, בעריכת נגה טננבאום, בשם "כולנו לילדים" שפנה לקהל ילדים צעיר יותר. קובי ניב היה העורך במשך 4 חודשים בלבד עד סוף דצמבר 1991 ועזב כתוצאה ממכירת כתב העת. העיתון נמכר לחברת צ.צ. הפקות שהוציא לאור את העיתון המתחרה פילון.
אורן ציבלין ערך את השבועון מה-7 בינואר 1992 עד גיליון 606 ה-31 בדצמבר 1996. סגני העורך בתקופתו של ציבלין היו אורי גרוס (עורך המדור "קול" הפופולרי) ומיכל בן דוד, בעיצובה הגרפי של עמית ילין. בתקופתו עבר השבועון טרנספורמציה מוחלטת למגזין דמוי "מעריב לנוער". בד בבד, בתקופתו החלה כוכבת ילדים הפופולרית מיכל ינאי, שהופיעה לראשונה על השער של כולנו כבר ב-4 ביוני 1991, להופיע בתדירות גבוהה יחסית על עטיפות העיתון, כאשר תמונתה המוגדלת אף הופיעה על חזית גיליון יום השואה של שנת 1995 לצד תמונה מוקטנת של אנה פרנק (זאת כדי לאייר כתבה שלה על ביקור במוזיאון אנה פרנק עבור ערוץ הילדים). ב-1994 הצטרפה ינאי למערכת "כולנו".
גלית שרף הייתה העורכת מה-7 בינואר 1997 (גיליון 607) עד אוקטובר 1999 וגיליון מספר 750. סגנים בתקופתה היו עופרה קיין, אריק שגב, דורון פרידמן ונמרוד גנצרסקי. העורך האחרון של "כולנו" היה נמרוד גנצרסקי שערך אותו בין גליונות 751–792. המו"ל של השבועון היה אז "כ.פ. עיתונות בתקשורת".
משנת 1992 ועד שנת 2000 כולל, נוהל העיתון (כמו גם העיתונים פילון וזומביט) על ידי אורלי עטיה רוזנבוך.
תחת עריכתו של נמרוד גנצרסקי, שונתה המגמה וחזרה לימי הערכים והחינוך. השבועון החל לפרסם בעיקר כתבות ומדורים בנושאי חינוך, קהילה, ידע כללי ואף גיליונות נושא על מדינות ותרבויות שונות, בעלי חיים ועוד.
השבועון נסגר עקב קשיים כלכליים ב-25 ביולי 2000 (גיליון מספר 792).
מבנה ותוכן.
בעיתון הופיעו כתבות בענייני נוער, בידור וחינוך, וכמו כן היו בו מדורים קבועים, בהם: