הסדרה זכתה לביקורות משבחות על שימוש אפקטיבי במגוון מוזיקלי רחב, ועל כך שהפכה שירים נידחים ומוכרים פחות ללהיטים. צ'ייס, בשילוב עם המפיק מרטין ברוסטל והעורכת המוזיקלית קתרין דאייק, היה מעורב בבחירת כל אחד מן השירים בסדרה. לפני עליית הסדרה לאוויר, רצה צ'ייס שכל פרק יתחיל עם שיר אחר. בקשה זו נדחתה על ידי HBO, שכתגובה אמרה שזה יכול לבלבל את הצופים, אך אישרה לו לסיים כל תוכנית עם שיר שונה. בחלק מבחירת השירים היה מעורב גם סטיבן ואן זנדט. לרוב, בחירת השירים לתוכנית נעשה רק לאחר סיום ההפקה והעריכה, אך היו מקרים בהם סצינות שונות בוימו על מנת שיתאימו לסגנון המוזיקלי ולשיר שנבחר מבעוד מועד.
שיר הפתיחה של הסדרה, "Woke Up This Morning" , נכתב ובוצע על ידי להקת הרוק הבריטית "Alabama 3". השיר נכתב בהשראת מקרה רצח אמיתי שהתרחש בארצות הברית בשנת 1996, בו אישה דקרה למוות את בעלה שהתעלל בה לאורך 20 שנה. בניגוד לשיר הפתיחה, שהיה קבוע לאורך כל עונות הסדרה, שיר הסיום של הפרקים היה מגוון, והשתנה בכל פרק. שירים רבים חזרו מספר פעמים לאורך פרק מסוים, דוגמת השיר "Living on a Thin Line" של להקת הקינקס, בפרק "אוניברסיטה" (University) בעונה השלישית והשיר "Glad Tidings" של ואן מוריסון, שחזר מספר פעמים בפרק הסיום של העונה החמישית "All Due Respect". חלק מן השירים, חזרו מספר פעמים לאורך העונות, דוגמת שירו של אנדראה בוצ'לי "Con te partirò". על אף העובדה, כי במהלך הסדרה נעשה שימוש מגוון בשירים קיימים, כמעט ולא נעשה כל שימוש במוזיקת ליווי מקורית, בהשוואה לנעשה בסדרות טלוויזיה אחרות.
בסך הכל הופקו 2 אלבומי פסקול, אשר כללו שירים שהופיעו במהלך הסדרה. הראשון, "The Sopranos: Music from the HBO Original Series", יצא בשנת 1999, אשר כלל שירים מ-2 העונות הראשונות, בעוד השני, "The Sopranos - Peppers and Eggs: Music From The HBO Series", אשר יצא בשנת 2001 כלל שירים משלוש העונות הראשונות (אלבום כפול).
סט הצילומים.
מרבית סצינות החוץ בסדרה צולמו בתחומי ניו ג'רזי, כשחלק גדול מסצינות הפנים, לרבות בבית משפחת סופרנו, המשרד במועדון החשפנות "בדה בינג" וחדר הפסכיאטרית של ג'ניפר מלפי, צולמו באולפני "Silvercup" בניו יורק. איטליז הבשר, מקום המפגש הקבוע של טוני וחברי ארגונו, צולם בתחילה באיטליז אמיתי בעיר אליזבת שבניו ג'רזי (שמו בפרק הפיילוט היה "Centanni's Meat Market". לאחר שהסדרה נקנתה על ידי HBO, שכרו מפיקי הסדרה בניין בעיר קרני שבניו ג'רזי, על מנת שישמש כאתר צילומים לסצינות בתוך ומחוץ לאיטליז הבשר, אשר שמו שונה לאחר פרק הפיילוט ל-"Satriale's Pork Store". לאחר סיום הסדרה, נהרס הבניין.
מועדון החשפנות "בדה בינג" (Bada bing), אשר מנוהל ובבעלות דמותו של סילביו דנטה, יועצו של טוני, הוא למעשה מועדון אמיתי הממוקם בקרבת העיר לודי שבניו ג'רזי בשם "Satin Dolls". כל הסצינות ב"בדה בינג", למעט אלו שנערכו במשרד, צולמו כולם בתחומי המועדון האמיתי. המועדון, פעל באופן שוטף לאורך כל עונות הסדרה, ולשם כך נדרש תיאום עם בעל המועדון, אשר שמח על ההזדמנות שצוות ההפקה יעשה שימוש במועדון במסגרת הסדרה, אך דרש שהצילומים לא יתנגשו עם שעות הפעילות שלו.
סצינות רבות בסדרה צולמו במסעדת "וזוביו" (Vesuvio), אשר מנוהלת ושייכת לדמותו של ארטי בוקו. בפרק הפיילוט צולמו הסצינות במסעדת "Manolo's" אשר באליזבת ניו ג'רזי. לאחר הריסתה של מסעדת "וזוביו" כחלק מעלילת הסדרה, פתח בוקו מסעדה חדשה בשם "Nuovo Vesuvio". החל משלב זה, סצינות החוץ באזור המסעדה צולמו ממסעדה איטלקית בשם "Punta Dura", אשר ממוקמת בלונג איילנד בעיר ניו יורק.
מרבית הצילומים מחוץ לבית משפחת סופרנו צולמו בשטח מגורים פרטי בנורת קולדוול שבניו ג'רזי, בעוד הסצינות בתוך הבית צולמו ברובם באולפן ברובע קווינס שבניו יורק. בית המגורים של הסופרנוס, המשתרע על שטח של יותר משני דונם, נבחר על ידי צ'ייס, לאחר שזה בחן 150 בתים אחרים.
פתיח.
פרקי הסדרה נפתחים כולם בפתיח קבוע, המציג את רשימת השחקנים המופיעים בה, וכן בעלי תפקידים בכירים מאחורי הקלעים, על רקע צילום נסיעתו של גיבור הסדרה, טוני, מניו יורק, דרך מנהרת לינקולן, כביש האגרה המהיר ("The Turnpike"), ועד לביתו בניו ג'רזי, תוך כדי מעבר על פני מספר אתרים מוכרים יותר או פחות באזור ניו ג'רזי. לפי צ'ייס, מטרת הפתיח הייתה להראות כי הסופרנוס היא סדרת מאפיה המזוהה עם ניו ג'רזי, בניגוד לסדרות דומות אחרות אשר עלילתן מתרחשת בניו יורק. הפתיח המקורי לסדרה, שהופיע בעונות 1–3, בשנים 1999–2001, כלל צילום של מגדלי התאומים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר הפתיח שונה, וצילום מגדלי התאומים הוסר.
בשנת 2010, נבחר פתיח הסדרה לאחד מעשרת קטעי הפתיחה הטובים בכל הזמנים על ידי קוראי מגזין "TV Guide".
השפעה ומורשת הסדרה.
ביקורת.
מבקרים רבים רואים ב"סופרנוס" כסדרה הטובה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה, והיא זכתה לשבחים רבים בשל יכולת המשחק, הכתיבה והבימוי. מבקר הטלוויזיה פיטר בסקינד הגדיר את הסופרנוס כ"יצירת המופת הגדולה ביותר בתרבות הפופולרית", בעוד עורך העיתון "ניו יורקר" דייוויד רמניק רואה בה את "ההישג הגדול ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה". בנוסף, בלטה הסדרה במאפיינים האומנותיים שלה, בפסקול הסדרה המגוון ובסגנון הצילום "הקולנועי". החירות היצירתית של "הסופרנוס" בשילוב עם חוסר הצנזורה שאפיינה את רשת הכבלים HBO, איפשרו לה להציג אלימות בוטה וקיצונית, לצד עיסוק מדוקדק בנושאים רבים ומגוונים כגון דת, מיניות, בעיות משפחתיות, מגדר, התמכרויות, סטריאוטיפים אתניים (בעיקר של אמריקנים ממוצא איטלקי), גזענות ומאבק בין-דורי.
קתרין סטלן, מחברת הספר "אינטליגנציית נעורים", העוסק באיתור ומעקב אחר טרנדים, ציינה כי בהתחלה, הייתה הפתעה מסוימת בהצלחתה הרבה של הסדרה בקרב אוכלוסיות שונות ומגוונות וזאת בשל היותה רוויה אלימות וקשה לעיכול. עם זאת, לטענתה "הסופרנוס" הייתה סדרה שונה מכל דרמה אחרת בטלוויזיה ובשל כך היוותה היא אתגר לצופה, אשר נמשך לבוטות ולמקוריות שלה וכן לשילוב המרתק, לטענתה, שבין חיי המשפחה ועולם הפשע המאורגן, אשר התאימה לרוח התקופה של חזרה לחיי המשפחה.
הסדרה זכתה לאין סוף ביקורות, מאמרים וספרים אשר מנסים לנתח את "תופעת הסופרנוס". בהקשר זה ניתן למנות את ספרו של הפסיכיאטר גלן גאבארד על "הפסיכולוגיה של הסופרנוס", קובץ המאמרים שכתבה רגינה בארסה בנושא "התרבות האיטלקית-אמריקאית בתוכנית הטלוויזיה המדוברת ביותר" וכן ספרם של דייוויד סימון ותמר לאב בשם "אמריקה: הצד הפלילי של החלום האמריקאי". בתגובה למבול הספרים שיצא אודות תוכני הסדרה, טען מבקר הספרות של עיתון "הניו יורק טיימס" כנגד הצפת המידע בנושא וטען כי אין צורך שמבקרי ספרות, היסטוריונים, נאו-מרקסיסטים, פמיניסטיות והוגים פוסט-מודרניים יגישו כל אחד את ניתוחיהם המלומדים לסדרה.
סוגיות בהן עוסקת הסדרה.
הסופרנוס עיצבה מחדש את ז'אנר המאפיה שהיה מקובל עד אותו זמן ואופיין בהצגה דרמטית ומוגזמת של דמויות המאפיה אל עבר הצגה ריאליסטית ומתונה יותר של קשיי חיי היום יום של חברי ארגון הפשע. הסדרה מפנה זרקור לדינמיקה של משפחה איטלקית בארצות הברית כשאב המשפחה הוא ראש ארגון פשע. במאמרה "Why I Love Carmela Soprano", שיבחה העיתונאית קריסטין גורטון את התפקיד של כרמלה סופרנו אותה מגלמת אידית פלקו, ביכולתה לקרוא תיגר על התפקידים המגדריים המקובלים בחברה האיטלקית-אמריקאית המסורתית.
נושא מרכזי בו עוסקת הסדרה רבות הוא אקזיסטנציאליזם והעיסוק במשמעות החיים. בספר "סופרנוס ופילוסופיה", מתייחס הפסיכיאטר גלן גאבארד לנושא זה, תוך שהוא מאפיין את "הנפש הקולקטיבית של המאפיה של טוני", אשר לפיו חבריה הם "ילדים אבודים הסובלים מתחושת חוסר משמעות אקזיסטנציאליסטית ומפחדים מגורל אכזר של חיים לא מובחנים, גורל של קיום בינוני במעמד הבינוני המחפשים את תחושת העצמי באמצעות פעילות סוערת, שוברת חוקים ואלימה, התנהגות פושעת ורצח".
לפי גאבארד, ה"סופרנוס" הצליחה בפעם הראשונה בתולדות הטלוויזיה ליצור דמיון של ממש בין פסיכותרפיה אמיתית לבין הצגתה בטלוויזיה. זה נכון בעיניו הן ביחס לטוני המטופל, שמצוקותיו הנפשיות מתוארות לפרטים, והן ביחס לג'ניפר המטפלת, שבאורח נדיר על מסך אינה חוצה את הקווים ולא מפרה את הקודים של טיפול נאות. לטענתו, לסדרה הייתה השפעה רבה על נכונותם של אנשים ללכת לטיפול פסיכולוגי/פסיכיאטרי.
הנחלת סטריאוטיפים.
הסדרה זכתה לביקורות מצד ארגונים אמריקאים-איטלקיים, מבקרי טלוויזיה וגורמים נוספים על כך שהיא מנציחה סטריאוטיפים ומציגה בצורה שלילית אוכלוסייה זו. בשנת 2000, סירבו גורמים רשמיים במחוז אסקס שבניו ג'רזי לאפשר למפיקי התוכנית לצלם בתחום המחוז, כמחאה על הדרך השלילת בה מצטיירת אוכלוסיית האיטלקים האמריקאים בסדרה. בשנת 2002, פעלו מארגני תהלוכת "יום קולומבוס" בניו יורק להוצאת צו מניעה נגד הזמנת כוכבי הסדרה לוריין בראקו ודומיניק קיינסה להופיע בתהלוכה, בהתאם לבקשתו של ראש העיר מייקל בלומברג וזאת בטענה כי הם מוציאים את דיבתה של הקהילה רעה. העימות התגלגל גם לערכאות ובית המשפט קבע להבוף שהאגודה המארגנת זכאית לפסול את השניים. בתגובה החליט בלומברג שלא לצעוד במצעד.