ב-4 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים "אקציה" בכל רחבי תראקיה ועצרו את יהודי גיומורג'ינה, דדאגץ', דרמה, סרה שאבאן, סרס, קוואלה וקסנתי. העצורים הוכו, רכושם נבזז והם הועברו ברכבות פתוחות שנעו מספר ימים לאורכה של בולגריה עד לעיר לום שעל הדנובה. הרכבות חלפו בנסיעתן בשטחים בהם עבדו עובדי כפייה יהודים, אשר נדהמו מהמראות שראו. חלקם רצו לעבר הרכבות וניסו להשליך מזון לקרונות. באותה העת החלו מגיעות לבולגריה ידיעות על השמדת יהודים מקיפה שמתבצעת באירופה, משנתקלו היהודים עובדי הכפייה ברכבות שחלפו באיטיות, שמעו את זעקות היהודים והבינו את משמעות חלקן בלאדינו, הסיקו שנחרץ גורלם וגורל בני משפחותיהם. בלום הועלו היהודים על ארבע מעבורות שהפליגו לווינה. במהלך הגירוש וההפלגה מתו עשרות מהמגורשים. בווינה הועלו המגורשים על רכבות שנסעו לקטוביץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-11 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה במקדוניה ועצרו יהודים מסקופיה, מונאסטיר, שטיפ וערי הסביבה. גם במקדוניה הוכו העצורים קשות על ידי החיילים הבולגרים ונשים נאנסו. העצורים נכלאו בשטח מפעל הטבק "מונופול" אשר בסקופיה וממנו שולחו ברכבות ישירות למחנה טרבלינקה. ב-14 במרץ נעצרו יהודי פירוט ובהמשך גורשו דרך העיר לום ביחד עם עצורי תראקיה. אנדרטה לזכר מגורשי תראקיה, מקדוניה ופירוט נמצאת ב"יער יהדות בולגריה" המצוי בסמוך ליער חרובית. 196 נפשות מקרב יהודי מקדוניה שגורשו ניצלו ממחנות המוות ומקרב יהודי תראקיה ניצלו פחות מ-100 נפשות.
אירועי 9 ו-10 במרץ 1943.
בגרסתו הגרמנית של ההסכם שנחתם בין אלכסנדר בלב לתיאודור דנקר נכתב, שבולגריה מסכימה לשילוחם של 20,000 יהודים מהשטחים המסופחים תראקיה ומקדוניה, אך בתרגום לבולגרית שהובא לעיונה של הממשלה הבולגרית מחק אלכסנדר בלב את השורה "מהשטחים המסופחים תראקיה ומקדוניה" והצעה זו אושרה על ידי הממשלה הבולגרית ונתנה הכשר לגירוש יהודי "בולגריה הישנה". אירוע זה נתון במחלוקת נוקבת בין היסטוריונים לגבי מידת אחריותם של הממשלה והמלך בוריס השלישי לניסיון גירוש יהודי "בולגריה הישנה", בעוד שמחלוקת זו אינה נתונה לגבי גירוש יהודי מקדוניה תראקיה ופירוט. אלכסנדר בלב אמנם פעל בידיעת שר הפנים גברובסקי וראש הממשלה פילוב, אך היסטוריונים כגון בנימין ארדיטי, טוענים שהשלושה ביצעו מחטף שלא תואם עם שאר שרי הממשלה ובוודאי לא עם המלך בוריס השלישי שלא הייתה לו כל כוונה לגרש את יהודי "בולגריה הישנה". היסטוריונים אחרים כגון חיים קשלס, אלברט רומנו ומיכאל בר-זוהר מציגים תמונה שונה. חלקם טוענים שהמלך הסכים לגירוש ואחר כך נמלך בדעתו וחלקם טוענים שהמלך הבולגרי התכוון לגרש את כל יהודי הממלכה כדי להבטיח את שרידותו ושרידות ממלכתו העצמאית וכי בבולגריה האוטוקרטית לא יכול היה להתבצע מהלך כזה ללא אישורו של המלך. עוד טוענים מקצת ההיסטוריונים לאנטישמיות של המלך ומביאים כדוגמה את נאומו בפני ראשי הכנסייה הבולגרית (הסינוד), שבו טען שהיהודים הם המקור לכל תחלואיה ומלחמותיה של אירופה.
לאחר אישור ההסכם הוכנו רשימות שמיות של 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" שיועדו לגירוש. הכנת הרשימות התבצעה בסודיות גמורה שכן היה ברור שקיימת התנגדות בקרב העם הבולגרי ובקרב נציגיו בפרלמנט למהלכים אלו. על פי מסמכים שהוצגו במשפט אייכמן, התקיים משא ומתן למשלוח 5,000 ילדים יהודים מבולגריה לארץ ישראל, אולם יוזמה זו סוכלה על ידי אדולף אייכמן. ב-6 במרץ החלו שוטרים בולגרים לפקוד את בתי היהודים בערי בולגריה השונות, לבצע רישום מספרי והורו להם להכין ערכות לבוש לקראת גירושם. ב-9 במרץ בשעות הבוקר נחתם צו גירוש למכסה ראשונית של 6,365 מיהודי בולגריה. לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי יועדו לגירוש בלילה שבין ה-9 ל-10 במרץ: 99 יהודים מווידין, 108 מפלבן, 477 מרוסה וראזגרד, 54 מברקוביצה, פרדיננד ווראצה, 53 משומן, 52 מדובריץ', 5 מפרובאדיה, 508 מווארנה, 422 מבורגס, 103 מיאמבול, 11 מקרדז'אלי, 117 מחאסקובו, 841 מפלובדיב, 103 מפאזארדז'יק, 50 מקאזאנלק, 43 מסטארה זאגורה, 13 מנובה זאגורה, 60 מקרנובט, 54 מלום, 36 מצ'ירפאן, 374 מסמוקוב, 98 מקיוסטנדיל ו-184 מגורנה ג'ומאיה ופטריץ'. בליל ה-13 במרץ יועדו לגירוש 2,500 מיהודי סופיה.
למרות מעטה הסודיות, דלפה הידיעה על הגירוש דרך מספר מקורות והגיעה להנהגת הקהילה היהודית. הרוקח סמואל ברוך שהיה ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית. במקביל יצאה מקיוסטנדיל לסופיה משלחת של ארבעה אישי ציבור כדי לפעול לביטול הגירוש. הארבעה: פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב, ולדימיר קורטב ואסן סויצ'מזוב חברו לבן עירם דימיטר פשב ונועדו לפגישה טעונה עם שר הפנים גברובסקי. במהלך הפגישה, חשף פשב בפני גברובסקי את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה. פשב טען שמדובר במחטף ובהפרת החוקה הבולגרית, שכן החלטת הממשלה הבולגרית דיברה על גירוש היהודים בשטחים שסופחו לבולגריה ולא מ"בולגריה הישנה". לאחר שוולדימיר קורטב איים במרומז על חייו של גברובסקי בשם "הארגון המהפכני המקדוני" שהוא היה מנהיגו, הסכים גברובסקי להורות על "דחייה זמנית" של הגירוש ועל עצירה מיידית של כל הפעולות שעמדו להתבצע באותו ערב בכל רחבי בולגריה. עם זאת ב-10 במרץ 1943 לפנות בוקר, נערכה אקציה בערי השדה בבולגריה ובכללן בפלובדיב. למרות הכתוב במכסות משרד הפנים, בערים בהן בוצעו אקציות נעצרו מרבית בני הקהילה היהודית, עניין שמעיד על כוונתם האמיתית של גברובסקי ובלב. התושבים רוכזו בחצרות בתי הספר ובמוסדות ציבור בערים השונות ורק בצהרי היום הגיעה פקודת השעיית הגירוש והם שוחררו לבתיהם. צו הגירוש נותר "מושעה" ומעולם לא בוטל.
הצלחתם של פשב ותומכיו עודדה אותם להמשיך במאבק והם יזמו עצומה שעליה חתמו אנשי ציבור רבים שהיו מתומכי מדיניות הממשלה, וקראה לממשלה להפסיק את הצעדים נגד היהודים ולהתחייב שלא לגרשם. בעקבות העצומה והדיון הציבורי שהיא עוררה, הודח דימיטר פשב ממשרתו כסגן יו"ר הפרלמנט ולמעשה סיים בכך את חייו הפוליטיים. ב-1973 קיבל פשב את עיטור חסיד אומות העולם. גם הכנסייה בבולגריה התנגדה לאורך כל המלחמה לצעדי השלטונות כנגד היהודים. הסינוד הבולגרי ובכללו המטרופוליט סטפן ראש הכנסייה הבולגרית, והמטרופוליט נאופיט מווידין נפגשו עם המלך בוריס השלישי ודרשו ממנו לבטל את הגירוש תוך שהם מאיימים כי אם התוכנית תתממש, הם יורו לפתוח את כל המנזרים לקליטת פליטים יהודים וכומריהם יתנגדו באופן אקטיבי לביצועה. פעולות דומות נעשו גם על ידי המטרופוליט קיריל בעיר פלובדיב. גם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה הביעה עמדות נחרצות נגד רדיפות היהודים וגירושם. בנאומי הרדיו המחתרתי "חריסטו בוטב" השמיעו וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב איומים אישיים נגד ראשי המשטר. בפועל שהו מרבית ראשי המפלגה בגלות ומידת השפעתם בפועל על האירועים הייתה שולית.
הגירוש לערי השדה מאי-יולי 1943 ומות המלך בוריס השלישי.
באפריל 1943 קיבל "הסינוד" הבולגרי החלטה המצהירה כי תורת הגזע עומדת בניגוד לנצרות וכי הכנסייה לא תוכל שלא לסייע ליהודים הנרדפים. בסוף אפריל 1943 נפגש המלך בוריס עם ריבנטרופ בברלין וסיכם איתו כי יהודי סופיה יגורשו אל כפרים וערי שדה בפרובינציות מרוחקות וזאת, כצעד מקדים לפני הגירוש למחנות ההשמדה. כך רצה המלך לנווט בין הלחץ מצד גרמניה ובין ההתנגדות הפנימית בבולגריה לתוכנית הגירוש. בהגיע צווי הגירוש סברו יהודי סופיה שהם נשלחים אל מותם והנהגת הקהילה ורבניה הראשיים דניאל ציון ואשר חננאל נקטו בכל צעד אפשרי כדי לבטל את הגירוש. נערכה הפגנת המונים ליד בית הכנסת ברובע יוצ'בונאר בסופיה והיא פוזרה בכוח רב על ידי המשטרה. מנהיגי ורבני הקהילה נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בסומוביט. ב-26 במאי גורשו יהודי סופיה ל-20 עיירות ערי השדה ברחבי בולגריה וממשלת בולגריה שכרה 6 מעבורות כדי לגרשם למחנות ההשמדה. טלטלה אחזה גם במערכת הפוליטית הבולגרית ובצעד חסר תקדים העבירה קבוצת פוליטיקאים ובראשם דימו קזאסוב מכתב למלך בוריס ובו איום בדבר אחריותו האישית לתוצאות הגירוש. המטרופוליט סטפן שלח איגרת אישית לארמון המלך ובה כתב "אל תרדוף אחרים שכן ירדפו גם אותך". הגירוש אל הכפרים התבצע כמתוכנן ב-26 במאי, אך הגירוש למחנות ההשמדה נדחה שוב ושוב ולבסוף לא בוצע.
גירושי יהודים התרחשו גם בערים נוספות. ב-15 ביוני 1943 גורשו יהודי סטארה זאגורה וקאזאנלק, בתאריך 17 ביוני 1943 גורשו יהודי וארנה ובורגס ובתחילת יולי 1943, נעצרו כ-500 יהודים (מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים), מהערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו ל-3 מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן. עצורי מחנה הריכוז קאייליקה, מרבית המגורשים ואלפי עובדי הכפייה שוחררו בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום. היהודים שגורשו לכפרים הגיעו עם מיטלטלין מועטים (בדרך כלל הורשו לקחת 20 ק"ג לנפש) והיו צריכים לדאוג לפרנסתם. על פי עדויות של יוצאי בולגריה שעברו את התקופה, היו בהם כאלו שסבלו מחרפת רעב, אך לא ידוע על קרבנות בנפש מקרב בני הקהילה.