בשנת 2014 מונתה על ידי השרה יעל גרמן להקים ולעמוד בראש רשות בתי החולים הממשלתיים שהוקמה מכוח החלטת ממשלה ובעקבות מסקנות ועדת גרמן בניסיון להפריד בין שני הכובעים של משרד הבריאות כרגולטור ובעלים של בתי-החולים. פעילותה כמנכ"לית התמקדה בהקמת הרשות ובקביעת הכללים לפעילותה. בהתאם להחלטת הממשלה, אמורה הייתה הרשות לרכז את מלוא התפקידים והסמכויות הנוגעים לניהול ולפיקוח על התנהלות בתי-החולים הממשלתיים ותאגידי הבריאות שלהם. בעקבות החלטת סגן שר הבריאות ליצמן ב-2015 שלא לבצע את החלטת הממשלה שהתקבלה בימי קודמתו גרמן על הקמת רשות עצמאית החליטה לסיים את תפקידה.
תפקידים נוספים במגזר הציבורי.
דומיניסיני הייתה חברת הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה. במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. ב-2010 וב-2015 הייתה חברה בוועדות האיתור למינוי המפקח על הבנקים בבנק ישראל. בשנת 2015 מונתה לנציגת ציבור (מעסיקים) בבית-הדין הארצי לעבודה בירושלים, תפקיד בו כיהנה עד לשנת 2019.
החל משנת 2012 מכהנת כיו"ר ועדת הביקורת של מפעל הפיס.
תפקידים במגזר העסקי.
בשנת 2009 מונתה דומיניסיני לחברה במועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה, ובסוף 2011 מונתה ליו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה. באוקטובר 2013 התפטרה מהתפקיד יחד עם דירקטורים נוספים (התפטרו כל החברים הישראלים בדירקטוריון המורכב מחברים ישראלים ואמריקאיים) על רקע הטענה שלא נתנו להם סמכויות לפקח על ניהול בית החולים ובשל כשלים לטענתם במשטר התאגידי. מסקנות וועדת גבאי לבחינת משבר הדסה והצעדים שננקטו בעקבותיהן תומכים בטענותיהם.
דומיניסיני כיהנה כדירקטורית חיצונית (דח"צ) בשורת חברות בולטות במשק: בחברת הראל השקעות בביטוח ושירותיים פיננסיים בע"מ, בחברת EMI - עזר לביטוח משכנתאות בע"מ (2012-2014) ובישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת (2015-2019) (בה גם הייתה יו"ר ועדת ביקורת). סיימה את תפקידה בהראל וב-EMI כדי למנוע ניגוד עניינים עם מינויה למנכ"לית רשות בתי החולים הממשלתיים.
החל מינואר 2017 מכהנת כדירקטורית בבנק לאומי לישראל.
רשות התאגידים
רשות התאגידים היא רשות הפועלת במסגרת משרד המשפטים ומאגדת את גופי הרישום, הפיקוח והאכיפה הפועלים במשרד: רשם החברות, רשם השותפויות, רשם המשכונות, רשם העמותות, רשם ההקדשות ורשם המפלגות.
היסטוריה.
רשות התאגידים הוקמה ב-1 באוקטובר 2006 על פי החלטת הממשלה. המטרה שעמדה מאחורי הקמת הרשות ואיחוד שש היחידות תחת גוף אחד היא שיפור השירות לציבור וייעול הפיקוח והאכיפה של דיני התאגידים בישראל. איחוד ששת הרשמים נועד לאפשר ליחידות השונות עבודה יעילה יותר תוך הגברת השקיפות הציבורית ושיפור השירות. מטרה נוספת של השינוי הארגוני הייתה חיסכון במשאבים - מנכ"ל משרד המשפטים דאז, אהרון אברמוביץ', קידם את הרפורמה בין השאר כדי להביא לניהול מרוכז של כח האדם והמשאבים של היחידות השונות.
באוקטובר 2010 פתחה רשות התאגידים במבצע אכיפה כנגד חברות מפרות חוק. חוק החברות מחייב כל חברה להגיש דו"ח שנתי לרשם החברות ולשלם אגרה. חברות שלא הגישו דו"חות שנתיים מנעו מן הציבור הרחב ומן הסקטור העסקי לקבל מידע בסיסי על התנהלותן. כהכנה למבצע תוקן חוק החברות, כך שניתנה לרשות הסמכות להכריז על חברה כ"חברה מפרה". על "חברה מפרה" יופעלו סנקציות ישירות (קנסות עליה ועל הדירקטורים שלה) וסנקציות עקיפות (למשל, הימנעות מרישום שעבודים על נכסי החברה, מצב המקשה על חברה ללוות כספים; ורישום משכונות לזכותה).
יחידות הרשות.
הרשות מאורגנת בשלוש זרועות:
סמכויות הרשות.
רשות התאגידים ויחידותיה מפעילות שלושה סוגי סמכויות:
אנדרה שוורץ-בארט
אנדרה שוורץ-בארט (בצרפתית: André Schwarz-Bart; (23 במאי 1928 – 30 בספטמבר 2006) היה סופר צרפתי-יהודי. חתן פרס גונקור (1961) ופרס ירושלים (1967).
ביוגרפיה.
אנדרה שוורץ-בארט נולד בעיר מץ שבצרפת, שם התגוררו הוריו מאז שהיגרו מפולין ב-1924. משפחתו, שהייתה ענייה, ניסתה לקבל אזרחות צרפתית מספר פעמים, אולם סורבה. החל לעבוד בגיל 11, תחילה כשוליה על ספינת דייגים ובהמשך כמוכר עיתונים לאחר בית הספר. לאחר פלישת הגרמנים לצרפת במלחמת העולם השנייה (1941) גורשה המשפחה לסאן פול דה ליזון (ליד אנגולם) ושם למד מכונאות בבית ספר מקצועי, בטרם סיים לימודיו. באותה שנה נשלחו הוריו לאושוויץ, והוא נותר אחראי לפרנסת שלושת אחיו הקטנים, בעבודות בבתי איכרים. כמה חודשים אחר כך, בהיותו עדיין נער צעיר, הצטרף שוורץ-בארט לתנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטאנס), אף על פי שבקושי דיבר צרפתית (שפת אימו הייתה יידיש).
לאחר המלחמה השלים בעצמו את לימודיו התיכוניים, עבר את מבחני הבגרות, והתקבל כסטודנט בסורבון בפריז.
התנסותו כיהודי בזמן המלחמה הביאה אותו לכתיבת ספרו הראשון והחשוב, "Le Dernier des justes" ("אחרון הצדיקים"), שראה אור ב-1959. בספר זה הוא מתאר את קורותיה של משפחה יהודית מתקופת מסעי הצלב ועד אושוויץ, מנקודת ראותו של ניצול פצוע. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם לשפות רבות. על ספרו זה זכה שוורץ-בארט ב-1961, ב"פרס גונקור", הפרס הספרותי החשוב ביותר בצרפת, וכמה שנים אחר כך, ב-1967, זכה גם בפרס ירושלים, שהוענק לו במהלך יריד הספרים הבינלאומי השלישי שנערך בבירה.
שוורץ-בארט נישא לסימון, בת להורים גוואדלופים. נראה כי בהשפעתה כתב את ספרו השני, "La Mulâtresse Solitude" ("המולטית ששמה סוליטיד" [=בדידות]), שיצא לאור ב-1972. בספר סיפורה של דמות היסטורית הקשורה במאבק בעבדות בגוואדלופ בסוף המאה ה-18.
שוורץ-בארט ורעייתו, סופרת בפני עצמה, פרסמו גם ספרים שכתבו ביחד: "Un plat de porc aux bananes vertes" ("מנה של חזיר בבננות ירוקות") שהתפרסם ב-1967, ונחשב ל"רומן בארבע ידיים" היחיד בספרות הצרפתית. כמו כן כתבו השניים גם אנציקלופדיה בת שישה כרכים: "Hommage à la femme noire" ("מחווה לאישה השחורה"), שהתפרסמה ב-1989.
שוורץ-בארט התגורר ויצר בפריז, בלוזאן שבשווייץ, ובסנגל. בשנותיו האחרונות חי בגוואדאלופ. הוא נפטר מסיבוך בעקבות ניתוח לב.
חזי לוי
יחזקאל (חזי) לוי (נולד ב-31 באוקטובר 1955) הוא פרופסור ישראלי לרפואה ומומחה לכירורגיה, המכהן כמנכ"ל בית החולים ברזילי. בעבר כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות. קודם לכן שירת בצה"ל כקצין רפואה ראשי בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה.
לוי נולד להורים ילידי עיראק. בנעוריו למד בתיכון האזורי רמלה-לוד על שם זאב ביסטריצקי. למד רפואה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. תוך כדי לימודיו עבר קורס חובשים ושירת כחובש במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה יצא לקורס קציני רפואה בצה"ל ובהמשך שובץ כרופא צבאי בגדוד 931 של הנח"ל אשר פעל תחת פיקוד עוצבת חירם. לוי השתתף בין היתר במלחמת לבנון הראשונה, במהלכה טיפל בפצועי הפצצת גדוד 931 - תקרית אש כוחותינו בה הפציצו מטוסי חיל האוויר שיירה ישראלית הכוללת כוחות מגדוד 931 וכוח שריון.
לוי השתתף במהלך שירותו במשלחות רפואיות לסיוע הומניטרי של צה"ל שהגיעו אל זאיר, קניה, מקדוניה וטורקיה.
את התמחותו עשה בכירורגיה כללית, הקים את פלוגת הרפואה של חטיבת הנח"ל החדשה. שימש קצין רפואה של עוצבת הגליל, סגן ומפקד רפואה של פיקוד הצפון. במסגרת תפקידו זה היה לוי חבר בשנת 1997 בוועדת חקירה לבדיקת אסון השריפה בוואדי סלוקי, בו נהרגו חמישה מלוחמי חטיבת גולני ונפצעו חמישה נוספים. בהמשך כיהן כסגן קרפ"ר. במהלך שירותו השתתף במשלחת הרפואית לרואנדה ועמד בראש המשלחת לקוסובו.
בין 2003 ל-2007 כיהן כקצין רפואה ראשי. האירועים הבולטים שהתרחשו במהלך כהונתו זו הם ההתנתקות מרצועת עזה ומלחמת לבנון השנייה. במסגרת זו היה אחראי על בנייה מחדש של משק הציוד הרפואי בצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה בדצמבר 2007 לסמנכ"ל בכיר וראש מינהל רפואה במשרד הבריאות. כיהן בתפקיד זה עד 2012, עת מונה למנהל בית החולים ברזילי.
בתפקידו כמנהל בית החולים ברזילי, ניהל את פרויקט מיגון בית החולים ובו הקמת חדר מיון, בית חולים קרקעי וחדרי ניתוח הממוגנים של ברזילי הנחשבים כיום לאחד הממוגנים והטכנולוגיים ביותר בעולם. החשב הכללי, רוני חזקיהו, פרסם דו"ח ביקורת ובו טענות חמורות על התנהלות בית החולים בניהולו של לוי.
בשנת 2018 הוענק לו אות מפעל חיים מטעם שר הבריאות לעוסקים במקצועות הבריאות.
במאי 2020, בחר בו שר הבריאות יולי אדלשטיין כמנכ"ל משרד הבריאות, לאחר התפטרותו של משה בר סימן טוב והוא נכנס לתפקידו ב-14 ביוני. מיד עם כניסתו לתפקידו נדרש להמשיך בהתמודדות המשרד עם מגפת הקורונה.
ב-27 ביוני 2021 הודיע לוי לשר הבריאות, ניצן הורוביץ, על סיום תפקידו.
ב-11 ביולי 2021, סיים רשמית את תפקידו כמנכ"ל משרד הבריאות עם מינויו של נחמן אש לתפקיד וחזר לתפקידו כמנהל בית החולים ברזילי.
חזי לוי הוא בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
חיים אישיים.
לוי נשוי לרבקה ואב לשלושה ילדים.
החוש השישי (סרט)
גרוש
גְרוּש, גוּרוּש, גֶרְש, קירִש וקוּרוּש (באנגלית: Qirsh) הם שמות שונים לעריכי מטבעות באזורים שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית וסביבה. השוני בשמות נובע מהשפות השונות שבהן משמש המושג (ערבית, אתיו-שמית, עברית וטורקית) ובתעתיקים השונים לאלפבית הלטיני. מקורו במונח בלטינית-וולגרית: "grossus", קיצור של denarius grossus, "מטבע עבה" שמו של מטבע כסף בערך 12 דנרי.
גם שמו של הגרושן, מטבע ששימש במספר מדינות אירופיות דוברות גרמנית וכן בכמה מדינות מרכז-אירופיות, נגזר מה-"denarius grossus" הלטיני.