הרפואה המודרנית נמנעת כיום משימוש במונח זה, ומשתמשת במקומו במושגים "מחלת נפש" או "פסיכוזה", "הפרעה פסיכיאטרית קשה"; ההעדפה היא בכל מקרה לתת אבחנה רפואית ברורה של סוג המחלה הנפשית (למשל "מאניה", "סכיזופרניה" וכו'), במקום המונח הכללי שבשפת ימי הקדם או ימי הביניים. דהיינו, מצב נפשי הכולל מגוון התנהגויות המאופיינות בדפוסים אבנורמליים והמתלוות בדרך כלל בעיוות חוש המציאות והשיפוט. התנהגויות אלו עלולות לפגוע בצורה קשה בתפקוד החולה מבחינת חיי תעסוקה, חברה ופעילויות יום יום, להוות הפרה של נורמה חברתית, ולעיתים לסכן את חיי הפרט או הסובבים אותו או לשבשם בצורה קשה.
המילים "שיגעון", "טירוף" ,וכדומה נשארות כיום בשימוש רק בשיח יומיומי בלתי פורמלי, בהתייחס להפרעה נפשית בולטת, או משמשות כהערות פוגעות, עלבונות וקללות לשם תיאור התנהגות קיצונית או לא הגיונית. ישנו, מהצד השני, גם שימוש חיובי יותר בשפה היומיומית למושג שיגעון, למשל בביטוי "חיים משוגעים" שפירושו חיים של בילויים בנעימים, חַיִים נפלאים, בּילוּי נהדר.
בשיח המשפטי משתמשים במונח "אי שפיות" בהקשר של הגנת אי השפיות (טענה של נאשם במשפט פלילי כי אין להטיל עליו אשמה משום שהיה בלתי שפוי בעת ביצוע הפשע). המושג "בלתי שפוי" מופיע גם בטפסים של שלטונות המס בנוגע לנקודות זיכוי. המושג "מחלת נפש" משמש בשפה הרפואית-משפטית במובן של "מצב פסיכוטי", למשל בנוהלים לגבי הוצאת צווים או הוראות לבדיקה פסיכיאטרית כפויה, טיפול מרפאתי כפוי או אשפוז כפוי.
בחיי היום יום יש המשתמשים במונח "משוגע" כאדם היורד מן מוסכמות הכלל. דוגמה נפוצה לכך היא אדם ההולך בגשם או בשלג עם לבוש קצר. יש לא מעט כאלו, אומנם על פי ההגדרה הם לא נתפשים כמשוגעים, אך זהו סוג של סלנג.
הטיפול בנפגעי הנפש וכן היחס אליהם השתנו מאוד עם השנים ולכן גם היחס למילה שיגעון ואל המשוגעים. החל מיחס כאל בעלי ידיעה נסתרת או מיסטית בתרבויות העולם העתיק, דרך תפיסת השיגעון כאיחוז מסוג כלשהו (למשל דיבוק), ועד לתפיסות שכיחות היום של פגיעות נפש שהן תוצאה של מבנה המוח (נוירולוגית) ובעיות בחומרים במוח (ראו: פסיכיאטריה), או תוצר של ילדות קשה או סביבה וחוויות קשות (פסיכולוגית). גישות מודרניות הוליסטיות אינן מסכימות עם הגדרת אדם כ״משוגע״ או ״חולה״, אלא רואות בתופעות אלה ביטוי קיצוני של הנפש למצבים קיצוניים, או סוג של מרד בחברה ובשררתה על האדם. אנשים כמישל פוקו או מהאסכולה האנטיפסיכיאטרית למשל החזיקו או מחזיקים בדעות דומות לאלו.
הוֹ! הוא כתב עת ספרותי עברי בעריכת המשורר והמתרגם דורי מנור, שהחל לצאת לאור בישראל משנת 2005 בהוצאת אחוזת בית. חברי מערכת כתב העת הם סיון בסקין ומשה סקאל, מאז 2014 כתב העת מופץ בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
תיאור.
נכון לינואר 2021 ראו אור עשרים גיליונות של "הו!". המדורים התמאטיים הוקדשו בין השאר לנושאים הבאים: מסות ורשימות על שירה, ערבית ויידיש: שתי אחיותיה של התרבות העברית המודרנית, הגירה, פריון, תרגומי שירה, יורדי ים, לאה גולדברג, דמות השטן בשירה ובספרות, יצירה לסבית, המשוררת הרוסייה מרינה צבטייבה, התנועה הפוטוריסטית בשירה, דוד אבידן ויומנים אישיים.
המדורים הצורניים עסקו בסונטות קלאסיות, ב"סונטות על סונטות" (מטה-סונטות), במרובעים פרסיים ומודרניים, במסות ארס-פואטיות קלאסיות ובחבורת אוליפו האוונגרדיסטית והמצאותיה הצורניות.
ב"הו!" מתפרסמות מסות בענייני שירה וספרות, למשל מאמרו של דן מירון על ספרות בלשית. בגיליון הראשון התפרסם "חידון לאה גולדברג", שהיא אחת המשוררות המשפיעות על עורכי העיתון וכותביו. בגיליון 3 של הו! יוחד חלק לחבורת אוליפו. בגיליון 7 הוקדש מדור מיוחד ליומנים אישיים, ומדור נוסף כלל פרסום ראשון לדיגומים של דוד אבידן לשירים מאת אלתרמן, שייקספיר (בתרגום אברהם שלונסקי) ורחל בלובשטיין, שנמצאו בארכיון המשורר, וכן "שאלון דוד אבידן".
כמו כן ראו אור לראשונה מעל דפי "הו!" יצירות מהעיזבון של דליה רביקוביץ, לאה גולדברג, אבות ישורון, זלדה ואברהם בן יצחק.
היסטוריה.
על הקמת כתב העת הוכרז במרץ 2004, ביוזמת מייסדת הוצאת "אחוזת בית" שרי גוטמן, שגייסה את דורי מנור ואנה הרמן כעורכים. הגיליון הראשון יצא לאור בינואר 2005.
עם הופעת כתב העת פרץ פולמוס, שרובו התחולל מעל דפי מוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ". מבקר וחוקר הספרות אריאל הירשפלד פרסם מאמר ביקורת על הגיליון הראשון בו טען כי מדובר באפיגוניה (פואטיקה של חיקוי) ובשירה לא חיה ואנכרוניסטית הקרובה לקיטש וחרזנות. במאמר תגובה האשים דורי מנור את הירשפלד ומבקרים נוספים בהיותם "שומרי סף", מייצגים של "מהפכה מתמדת" ו"אוונגרד תשוש בן חצי מאה ויותר".
בתחילת דרכו של כתב העת הסביר מנור כי עיקר ייעודו של "הו!" היא השבת החרוז והמשקל לשירה העברית, ברוח חבורת "יחדיו" והתנגדות למשקל החופשי. בתגובה לביקורות, הסביר מנור בפתח הדבר לגיליון השני של כתב העת כי מאבקו של "הו!" אינו כרוך בחזרה לחרוז ולריתמוס, כי אם בפתיחת הספרות העברית להשפעות קלאסיות, השבת השירה למקומה הבכיר בתרבות העברית והדגשת היסוד האמנותי ביצירה השירית. הגיליון השני שיצא לאור ביוני 2005, גם זכה לשורה של מאמרי ביקורת, שרובם היום אוהדים.
בראיון שנתן ל"תרבות מעריב" ביקר את כתב העת בני ציפר, עורך מוסף "תרבות וספרות" של "הארץ" (בו פרסמו קודם לכן דורי מנור והמשוררת אנה הרמן באופן קבוע), ואמר: "אני רואה בהו! שמרנות שאותי היא ממש מזעזעת. לעיסה של דברים ישנים לגמרי, בלי שום חידוש". מנור הגיב על כך במקומון "העיר": "סוף סוף נפטרנו מחיבוק הדוב של בני ציפר". הפולמוס סביב כתב העת הו! התרחש בעיקר כתגובה לגיליונות הראשונים. ככל שעבר זמן, הובטח מקומו של הו! כאחד מכתבי העת המרכזיים והמשפיעים בעולם הספרות הישראלי.
בגיליון השלישי, שיצא לאור בפברואר 2006, כלל בין השאר: מאמר של דן מירון על הסיפור הבלשי ומקומו בתרבות הישראלית, תרגום של יוסף סדן מערבית לסיפור מתוך סיפורי אלף לילה ולילה ומספר מאמרים על חוג הסופרים הצרפתי "אוליפו"
הגיליון הרביעי, שיצא לאור בספטמבר 2006, כלל שיר של הזמר שלומי שבן.
בפתח הדבר לגיליון השביעי שיצא לאור בינואר 2009 הסביר מנור, את פשר השם "הו!": "המילה "הו!" היא הזמנה להפוגה מן היומיום הבלתי-שירי ולקריאה נרגשת יותר, מְחָרֶפֶת-נפש יותר, בשירה. כתב העת "הו!" הוא פתיחת פתח לחידוש האופציה הרהוטה, העשירה והקוסמופוליטית בספרות העברית, ליצירה מתוך התכתבות מתמדת עם קולות של יוצרים לא עבריים, מתוך הסתכלות ביקורתית ומפוכחת על הישראליוּת ומתוך מוּדעוּת לקולותיה של העברית האחרת: הרב-תרבותית, העל-זמנית, הטרום-צברית".
הגיליון התשיעי, שיצא לאור אפריל 2013, כלל מבחר שירים של משוררים צעירים.
הגיליון האחד עשר הוקדש באופן בלעדי לדרמטורגיה (מקורית לצד מתורגמת), והשנים עשר הוקדש לשירה והוא כולל שירים גנוזים מעזבונה של דליה רביקוביץ. גיליון שלושה עשר הוא אנתולוגיה של תרגומי שירה מכעשרים שפות, משירה יוונית עתיקה ועד לשירה אמריקאית ואיראנית מהמאה ה-21; גיליון 15 הוקדש חלקית למסות ורשימות על שירה; גיליון 16 הוקדש כולו לערבית ויידיש, שתי אחיותיה של התרבות העברית המודרנית. החלק הערבי בגיליון נערך בשיתוף עם "מכתוב", פורום המתרגמים של מכון ון-ליר. הגיליון כולל ראיון מיוחד עם נשיא המדינה ראובן ריבלין על אביו, המתרגם יואל-יוסף ריבלין, ועל התרבות העברית וקשריה עם התרבות הערבית. גיליון 17 כלל תשע עשרה מסות העוסקות בקשר שבין שירה ומוזיקה.
גיליון 20 של כתב העת הוקדש לשאלה "מהי ספרות?". כ-95 סופרות וסופרים, משוררות ומשוררים, חוקרות וחוקרים השיבו על השאלה במסגרת מסה קצרה על מהותה של הספרות בעיניהם. הגיליון כולל מסות וביניהן טקסטים מאת של פרופ' זאב שטרנהל במאמרו האחרון - מהי ספרות: גרסת חוקר הפשיזם ונשיא המדינה במסה נוספת: מהי ספרות: גרסת נשיא המדינה, ועוד. בחלקו השני של הגיליון, "מצעד הלהיטים של הו!" - מבחר של ארבעים השירים הבולטים שהתפרסמו ב-19 הכרכים הקודמים.
משתתפי "הו!".
בין משתתפי "הו!": סיון בסקין, אנה הרמן, מאיה ערד, משה סקאל, בני מר, אורי הולנדר, רחל אלבק-גדרון, רועי חן, אפרת מישורי, רויאל נץ, מרחב ישורון, ננו שבתאי, שלומי שבן, יהושע קנז, דן מירון, דן דאור, נסים קלדרון, רונית מטלון, יובל שמעוני, דרור משעני, יעקב ביטון, שמעון אדף, נורית גרץ, עמרי שרת, יוסף סדן, יוסי גמזו, מעין רוגל, שמעון בוזגלו, מתן חרמוני, רוברט וייטהיל-בשן, אלמוג בהר, חמוטל בר יוסף, עודד כרמלי, רועי שניידר, אבידב ליפסקר, שחר-מריו מרדכי, תמר מרין, לילך נתנאל, מנחם פרי, ז'יל רוזיֶה, יערה שחורי, דורית שילה, רונה קינן, אלון חילו, א"ב יהושע, אילנה ברנשטיין, חדוה הרכבי, נורית זרחי, ראובן נמדר, ראובן ריבלין, אילנה ברנשטיין, מיכל בן-נפתלי, דודו בוסי, סמי ברדוגו, והמתרגמים שמעון זנדבנק, נילי מירסקי, ניצה בן ארי, רונן סוניס, אלכס בנדרסקי.
הוצאת הספרים ה-21.
הוצאת ה-21 הוקמה ב-2021 על ידי עמותת כתב העת הו!, במטרה לפרסם ספרים נגישים שיחשפו לקורא העברי תרגומי קלאסיקות ותיקות וחדשות, מבחרי שירה ייחודיים, פרוזה תיעודית־אמנותית ומסות. ספרי ההוצאה רואים אור בשיתוף פעולה עם הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת אפרסמון ועורכי ההוצאה הם דורי מנור וסיון בסקין. בהוצאה ראו לאור (נכון ל-2022) שלושה ספרי מקור וארבעה ספרי תרגום, הכוללים, בין השאר, את יצירותיהם ותרגומיהם של סיון בסקין, רועי חן, דורי מנור, בני מר, ריטה קוגן, אורית פוטשניק ועוד.
ארבעה אבות נזיקין