בשנות ה-60 וה-70 וה-80 התחנכו בישיבה בוגרי ישיבות תיכוניות, דתיים לאומיים, ודרכה נטמעו בעולם החרדי (תופעה זו כונתה "שרפה" - הבחורים "נשרפו" על שום המעבר מכיפה סרוגה לכיפה שחורה, ולפיכך כונתה הישיבה "משרפה"). בעשורים אלה היו בין הרבנים בישיבה: רפאל יונה טיקוצ'ינסקי, יונה ברוורמן, שמחה שיף, שלמה פישר, שאול דולינגר, ואריה לייב לוי. בשנת ה'תשל"ו (1976) צרף הרב מאיר את הרב ראובן יוסף גרשונוביץ לכהן לצידו כראש הישיבה. הרב חיים פרידלנדר כיהן כמשגיח בישיבה בשנות השבעים, ומשנת ה'תשמ"א (1981) כיהן כמשגיח גם בישיבת פוניבז'. בשנות ה-90 לאחר אסון צ'רנוביל קלטה הישיבה עשרות נערים מהאזור. בהמשך שינתה הישיבה את צביונה והפכה לישיבה חרדית.
הרב הנהיג בישיבה להתפלל בנוסח ספרד ולאחר פטירתו של הרב יששכר מאיר שינו לנוסח אשכנז.
לישיבה ומוסדותיה היה חלק בהתפתחותן של קהילות חרדיות באזור. חלק מבוגריה עברו לגור בקרבת מקום לאחר נישואיהם, וילדיהם למדו במוסדותיה, לרבנים מאיר וגרשנוביץ הייתה השפעה רבה על עיצוב דמותן של קהילות אלה.
'היכל אליהו' - שדרות.
בשנת 2005 פתח הרב מאיר בעיר שדרות, שהייתה מופגזת אז בתדירות גבוהה, את ישיבת "היכל אליהו". מאז פטירת הרב מאיר, עומד בראשה הרב ישראל מאיר שלום. משגיח הישיבה הוא הרב אהרן שורץ. ובין הר"מים: הרב משה אבוטבול, הרב דב מן, והרב חגי צדוק.
'נר זרח' - זרועה - עוצם.
בקיץ ה'תשס"ו (2006) הקים הרב מאיר את ישיבת 'נר זרח' במושב זרועה הסמוך לנתיבות. אחרי פטירתו של הרב מאיר, היא נלקחה תחת חסותה של ישיבת ארחות תורה, עקב התנגדות תושבי המקום לישיבה, היא עברה למושב עוצם. בראש ישיבה זו עומדים הרב יצחק זאב פיינשטיין, והרב אליהו ברוורמן.
ישיבת הנגב היום.
לאחר פטירתו של הרב יששכר מאיר נסגרה הישיבה בנתיבות, באדר ה'תשע"ב נפתחה הישיבה מחדש על ידי ישיבת בית מדרש עליון, ובסיוע אחיינו של הרב יששכר מאיר הרב שלמה פרוכטר, ונקראה "ישיבת שכר שכיר" על שם ספרו של הרב. בישיבה כמאתיים בחורים. בראשה עומדים הרב אריה לוי והרב אפרים זאב גרבוז.
עוד ישיבות במתחם -
ולבז'יך
ולבז'יך (בפולנית: Wałbrzych, בגרמנית: Waldenburg, בצ'כית: Valbřich או Valdenburk) היא עיר בפרובינציית שלזיה תחתית בפולין. פירוש השם בגרמנית הוא "טירת היער", השם מתייחס לטירה שנמצאת בדרום העיר. בעיר נולד המתמטיקאי היהודי אברהם רובינזון.
אטימולוגיה.
לפי האתר הרשמי של ולבז'יך, משמעות שמה הקדום "לסוגרוד" ושמה הגרמני "ולדנבורג" היא "טירת היער". העיר נקראה כך על שם הטירה "נובי דבורי" (בגרמנית: בורג נויהאוז) שחורבותיה נמצאים בדרום העיר. המילה ולדנבורג היא שילוב של המילים "ולד" (יער) ו-"ברג" (טירה). השם הפולני Wałbrzych (ולבז'יך) בא מהמילה הפולנית Walbrich (ולבז'יך), שהיא שילוב של השמות הישנים "ולנברג" ו-"ולמברג".
היסטוריה.
זמן הקמתה של ולבז'יך שנוי במחלוקת: יש הגורסים כי היא הייתה קיימת כבר ב-1191 בתור כפר קטן, אך יש המתארכים את זמן הקמתה לראשית שנות ה-90 של המאה ה-13.
כבר בשנת 1583 היו קיימים בסמוך לעיר מכרות פחם. בתחילת המאה ה-19, שגשגו מאוד ענפי כריית הפחם והאריגה בעיר והיא הפכה למרכז תעשייתי. בתחילת המאה ה-20, הוקם בוולבז'יך מפעל לייצור כלי שולחן מחרסינה, ומפעל לייצור זכוכית.
בתקופת השואה, עקב זרימת יהודים בלתי פוסקת למחנה הריכוז גרוס-רוזן, הוקם בוולבז'יך תת-מחנה ריכוז של גרמניה הנאצית, בשם מחנה ולדנבורג.
באוקטובר 1943, החלה בעיר בניית מפקדת "מתקן פרויקט ענק" של היטלר. בניית המפקדה לא הושלמה והיא לא שימשה את היטלר.
ממלחמת העולם השנייה ולבז'יך יצאה כמעט ללא פגע. לאחר המלחמה, העיר התרחבה גאוגרפית ועקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, היא הועברה מגרמניה לפולין. רוב תושביה הגרמנים של ולבז'יך גורשו.
בתחילת שנת 1990, הוחלט לסגור את מכרות הפחם של העיר. כעבור 5 שנים, הוקם במתקנים של מכרה הפחם העתיק ביותר בעיר, מוזיאון לתעשייה ולטכנולוגיה.
ישיבת עזתה
פלמני
פלמני (מרוסית: Пельмени) הם כיסונים מן המטבח הרוסי אשר עשויים מציפוי דק של בצק וממגוון מילויים שונים, בעיקר בשר טחון.
מאפיינים.
בצק הפלמני מורכב מקמח ומים, ולעיתים גם ביצה. כמילוי מקובל להשתמש בבשר טחון מחזיר, בקר, טלה, דגים או פטריות. מקובל גם להשתמש במילוי שמורכב מכמה סוגי בשר. למשל המילוי המקובל בחבל הארץ אודמורטיה הוא 45% בקר, 35% טלה ו-20% חזיר. פלמני באזור פרם ממולאים באופן מסורתי בשילוב של פטריות, לפת ובצל. מקובל להוסיף למילוי תבלינים כמו פלפל שחור ובצל.
מאכלים דומים לכיסוני הפלמני נמצאים בעמים רבים. במטבח הפולני נקראים כיסונים פירוגי, במטבח האוקראיני נקראים ורניקי, ובמטבח היהודי נקראים כיסונים קרעפלאך. אולם הפלמני מאופיינים בכך שבניגוד לפירוגי או לורניקי, הבצק בהם דק ככל האפשר, בעוד שהמילוי גדול יותר. בנוסף, פלמני לעולם לא מוגשים במילוי מתוק. כמו כן, מילויי הפלמני הם בדרך כלל נאים, בעוד שבפירוגי ובורניקי הם מבושלים מראש.
השם פלמני מגיע מן המילה пельнянь, שמשמעה "בצק אוזן", בשפות פינו-אוגריות, שמדוברות על ידי העמים הילידים שבאזור סיביר. לא ידוע בדיוק מתי המאכל נהיה נפוץ בקרב עמים אלה, ומתי הוא חדר לרוסים. תאוריות מסוימות טוענות כי מקורם של הפלמני בסיביר, אליהם הגיעו מן המטבח הסיני, שם מכונים ג'יאוזי. הפלמני איפשרו לשמר בשר בצורה טובה במהלך החורף הסיבירי הקשה, בלי צורך להאכיל את הצאן.
סאסקס (פירושונים)
קרב קורונאה (394 לפנה&quot;ס)
קרב קורונאה, (ביוונית: Μάχη της Κορώνειας) היה קרב יבשתי שנערך בשנת 394 לפנה"ס במהלך המלחמה הקורינתית. הקרב התרחש במישור קורונאה על אדמת תבאי, והשתתפו בו 15,000 לוחמים הנאמנים לספרטה מחד ו-20,000 לוחמים של ערי הליגה האנטי ספרטנית מאידך. אולם למרות נחיתותם המספרית ניצחו הספרטנים.
הרקע לקרב.
לאחר המלחמה הפלופונסית הפכה ספרטה לעיר החזקה ביותר ביוון. מלך ספרטה אגסילאוס השני יצא למסע מלחמה נגד פרס, אולם ביוזמתו של טימוקרטס מרודוס אוחדו ביוון אתונה, תבאי, קורינתוס, ארגוס, וערים נוספות, לליגה אנטי-ספרטנית גדולה. בעלי הברית ניסו לתקוף את הפלופונס, אולם הובסו בקרב נמאה. השלטונות בספרטה הזעיקו את אגסילאוס חזרה מאסיה הוא חזר בדרך היבשה חצה את תסאליה וחדר לבויואטיה. כוחות תבאי ובעלות בריתה המתינו לו במישור קורונאה.
הקרב.
צבא בעלי הברית התחלק לשניים: הצבא התבאני, והכוחות של בעלי הברית. הצבא הספרטני הורכב בעיקר מהלוטים משוחררים ומשכירי חרב וותיקי מסע הרבבה. שני הצדדים התקדמו כמה מאות מטרים בדממה עד שהתבאנים הסתערו על האגף השמאלי החלש של הספרטנים. בעוד האגף הימני הספרטני תקף את האגף השמאלי התבאני שהיה מורכב בעיקר מבעלי הברית של תבאי. האגף הימני הספרטני נחל ניצחון, אולם במקביל האגף הימני התבאני הביס את האגף השמאלי הספרטני והצליח לבזוז את המחנה הספרטני. אגסילאוס שפיקד על האגף הימני, מיהר וחסם את דרך הבריחה של התבאנים. כאשר נודע לתבאנים שבעלי בריתם הובסו ונמלטו הם ניסו להימלט, אולם הספרטנים חסמו את דרכם אך בקושי הם הצליחו להימלט ולברוח משדה הקרב.
תוצאות.
אגסילאוס שנפצע בעצמו בקרב, טען לניצחון כיוון שהמישור נותר בידיו. אולם למעשה כעבור כעבור כמה ימים נאלץ לעזוב את האזור ולהגיע לפלופונס דרך מפרץ קורינתוס. על פי טענת דיודורוס, 600 תבאנים נהרגו בקרב ו-350 ספרטנים.
לואיג'י איליקה
לואיג'י איליקה (באיטלקית: Luigi Illica 9 במאי 1857 - 16 בדצמבר 1919) היה לבריתן איטלקי, שכתב בשביל מלחינים איטלקים ידועי-שם, בהם ,פוצ'יני (על פי רוב עם ג'וזפה ג'אקוזה), אלפרדו קאטאלאני, אומברטו ג'ורדאנו ופייטרו מסקאני. הלבריות המפורסמות ביותר שלו הן אלה שנכתבו לאופרות לה בוהם, טוסקה, מאדאם באטרפליי ו"אנדראה שנייה"
חייו.
איליקה נולד בקסטל'ארקואטו. חייו האישיים שיקפו במקרים מסוימים את הלבריות שלו. הסיבה לכך, שהוא מצולם תמיד כשראשו מוטה מעט הצידה היא, שהוא איבד את אוזנו הימנית בדו-קרב על אישה. כאשר נוצרו סרטים אילמים שהתבססו על האופרות של איליקה, הופיע שמו באותיות גדולות על המודעות, משום שהמפיצים יכלו להבטיח רק את השימוש בסיפוריו, אבל לא את השמעת המוזיקה של המלחין הנכון.
כמחזאי בעל איכות בלתי מבוטלת, הוא זכור כיום באמצעות אחד הפרסים הוותיקים ביותר באיטליה, "הפרס הבינלאומי על שם לואיג'י איליקה, שנוסד בשנת 1961 וניתן לזמרי אופרה בעלי שם עולמי, למנצחים, לבמאים ולכותבים בתחום האופרה. הפרס מחולק כיום מדי שנתיים לסירוגין עם התחרות הבינלאומית לבימת האופרה ע"ש איליקה, המציעה פרסים והזדמנויות הופעה ראשונות לזמרים צעירים.
לבריות.
התאריכים מציינים את מועד היצירה.
שי ראשוני
שי ראשוני (2 במרץ 1966 - 24 במאי 2018) היה איש עסקים, אלוף-משנה בצה"ל וספורטאי. מאז אבחונו כחולה ALS פעל למציאת תרופה למחלה, ועד למותו עמד בראש עמותת "פרס לחיים" (Prize4Life). חתן אות הנשיא למתנדב ויקיר העיר רמת השרון. התנדב במשטרה בדרגת תת-ניצב (המתנדב הבכיר ביותר במשטרה).
ביוגרפיה.
שי ראשוני גדל ברמת השרון, ולמד בתיכון "רוטברג". קיבל רישיון טיס פרטי בגיל 17, והיה בכך הטייס הצעיר בארץ. מאוחר יותר הוציא גם רישיון מסחרי ועבד מעט כטייס. עם גיוסו לצה"ל, התקבל לקורס טיס אך עם סיומו עבר לשרת בחיל המודיעין, שם הגיע לתפקיד קמ"ן גייס במילואים בדרגת אלוף-משנה.