על פי הערכות, איבד הצד היפני כ-110,000 חיילים, בנוסף על 7,400 שבויים. כמו כן איבדו היפנים 1,430 מטוסים, 16 ספינות טובעו וארבע ספינות ניזוקו. רבים מהחיילים היפנים ביצעו ספוקו לפני שנתפסו, או פוצצו עצמם באמצעות רימוני יד, ואלפים אחרים נכלאו במערות לאחר שחיילי ההנדסה אמריקאים חסמו את פתחיהן.
היה זה גם הקרב הראשון במלחמה הפסיפית בו נכנעו אלפי יפנים ונלקחו כשבויי מלחמה. רבים מהחיילים היו ילידי אוקינאווה שהשירות הצבאי נכפה עליהם מעט לפני הקרב, ושלא בהכרח חלקו את דוקטרינת ה"אין-כניעה" של הצבא היפני. כשכבשו האמריקאים את האי, לבשו החיילים היפנים בגדים מקומיים על מנת להיטמע באוכלוסייה המקומית ולהימנע ממעצר. תושבי המקום הציעו לאמריקאים פתרון פשוט לבעיית זיהוי החיילים: השפה האוקינאווית שונה מהשפה היפנית; עם האמריקאים לצדם, חילקו נציגי האוכלוסייה המקומית הוראות לתושבים בשפה המקומית, ואלה שלא הבינו אותן נעצרו בחשד להיותם חיילים יפנים.
אבדות אזרחיות.
בקרבות אחרים באוקיינוס השקט, כגון קרב איוו ג'ימה, לא היה מעורבים אזרחים כלל, אך באוקינאווה התגוררה אוכלוסייה ילידית גדולה, ולפי הערכות נע מספר ההרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית מ-42,000 אזרחים, על פי הערכת הצבא האמריקאי, למעל 100,000, לפי הערכות אחרות.
האוכלוסייה האזרחית מצאה עצמה בין שני הכוחות הלוחמים, והצבא היפני ניצל את האוכלוסייה המקומית ללא דאגה לגורלה. החיילים היפנים השתמשו באזרחים בתור מגן אנושי כנגד האמריקאים, החרימו מזון והוציאו להורג את אלה שהסתירו אותו, פעולה שהובילה לרעב המוני ולכך שהאזרחים נאלצו לעזוב את המחסה שלהם בחיפוש אחר מזון.
התאבדויות המוניות.
כשהניצחון האמריקאי נראה מובטח, ביצעו אזרחים רבים התאבדות המונית בפקודת החיילים היפנים, שאמרו לתושבים שהחיילים האמריקאים יפתחו במסעות הרג ואונס. אוקינאווים רבים האמינו לתעמולה זו, והעדיפו לסיים את חיי משפחתם ואת חייהם מאשר ליפול בשבי האמריקאי. רבים בחרו לסיים את חייהם בקפיצה מצוקים אל הים או באמצעות רימוני יד.
אונס.
אזרחים והיסטוריונים כאחד דיווחו על מקרי אונס שביצעו שני הצדדים הלוחמים באוכלוסייה המקומית במהלך הקרב. אונס בידי חיילים יפנים הפך לנפוץ בחודש יוני, כשתבוסת הצבא היפני נראתה מובטחת. על פי הערכות נאנסו למעלה מעשרת אלפים נשים על ידי חיילים אמריקאים במהלך שלושת חודשי הקרב. בכפר קטסויאמה הקימו האזרחים משמר אזרחי שנהג לארוב לקבוצות של חיילים שחורים שנהגו, כך לפי תושבי הכפר, לאנוס את הבנות המקומיות.
תוצאות הקרב.
אוקינאווה הוכיחה את ערכה הרב לבעלות הברית, שהשתמשו באי כמעגן לצי, כאזור התארגנות לכוחות ואף השתמשו בשדות התעופה שהיו פזורים באי. לאחר מכן יסדו האמריקאים את הממשל האזרחי של לארצות הברית באיי ריוקיו, שמשל באיים עד השבתם ליפן ב-1972. עד היום מוצב באוקינאווה חיל מצב אמריקאי, והבסיס בקדנה הוא בסיס חיל האוויר האמריקאי הגדול ביותר באסיה.
לקרב אוקינאווה היו אף השפעות על המשך המלחמה. ההחלטה לוותר על פלישה יבשתית ליפן ובמקומה להטיל את פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי התקבלה, בין השאר, בשל העובדה שבמהלך הקרב היה ברור שרוח הלחימה היפנית לא נשברה, ושהם נכונים תמיד להילחם עד האדם האחרון, תוך הסבת אבדות אדירות לצד האמריקאי. בעלות הברית ציפו שצבא שני מיליון החיילים באיי הבית היפניים יציגו רוח לחימה דומה בהגנה על מולדתם. גם השימוש בקמיקזה במהלך הקרב הרתיע את האמריקאים, שידעו שביפן ישנם אלפי טייסים בדימוס שניתן להכשירם כטייסי קמיקזה תוך זמן קצר ביותר.
ב-1995 הקימה ממשלת אוקינאווה אנדרטה שנקראה "אבן הפינה לשלום" במבוני, אזור הקרב האחרון בדרום מזרח האי. האנדרטה נושאת את שמותיהם של כל ההרוגים בקרב, חיילים ואזרחים כאחד, יפנים וזרים. נכון ליוני 2008 מופיעים באנדרטה 240,734 שמות.
ט'הר אל עומר
טרומן
הרי טרומן
טרומפלדור
טריינוס
האבירים הטמפלרים
טשרניחובסקי
לואיש פיגו
לוּאִיש פִילִיפֵה מַאדֵיירַה קַאֵירוּ פִיגוּ (בפורטוגזית: Luís Filipe Madeira Caeiro Figo; נולד ב־4 בנובמבר 1972 בליסבון, פורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בתפקיד קיצוני ימני. פיגו הוא שיאן ההופעות לשעבר של נבחרת פורטוגל עם 127 הופעות רשמיות.
קריירה.
פיגו הצטרף בגיל שמונה לספורטינג ליסבון, והפך עד מהרה למוביל דור הזהב של פורטוגל, לצד פאולטה ורוי קושטה, עמם זכה באליפות אירופה לנוער ב-1989 ובגביע העולמי לצעירים ב-1991. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך בגיל 17.
בגיל 23 עבר לקבוצת ברצלונה שם שיחק עד שנת 2000, אז עבר במפתיע לריאל מדריד, מעבר אשר גרם לאיבה כלפיו משום היריבות השוררת בין הקבוצות. החוזה עליו חתם בריאל מדריד היה חסר תקדים והיווה פריצת דרך בתחום חוזי הכדורגל, משום שהיה הראשון שנכללו בו סעיפים שיכניסו לקבוצה כסף מחוזי פרסום של השחקן עם חברות אחרות ללא קשר לקבוצה. על חוזה כזה הוחתם מאוחר יותר גם דייוויד בקהאם, אף הוא שחקן ריאל מדריד לשעבר. בתחילת עונת הכדורגל 2005/06 עבר פיגו לקבוצת אינטר מילאנו האיטלקית.
במונדיאל 2006 פיגו שותף ב-7 משחקים, בהם בישל שלושה שערים. הוא הוביל כקפטן את נבחרת פורטוגל למקום הרביעי המכובד, ובתום הטורניר הודיע על פרישה מנבחרתו יחד עם עמיתו, פאולטה.
בסוף עונת , לאחר זכייתה של אינטר באליפות איטליה, ב-31 במאי 2009, הודיע פיגו על פרישה ממשחק פעיל.
כיום פיגו הוא שגריר אינטר בכנסים מסוימים ובהגרלות לגביעים.
דייוויד הוקני
דייוויד הוקני (באנגלית: David Hockney; נולד ב-9 ביולי 1937) הוא אמן בריטי שמקום מושבו בקליפורניה. עיקר יצירתו היא אישית ואוטוביוגרפית, כאשר הנודעות שביצירותיו הן ציוריו של בריכות שחיה בלוס אנג'לס.
במכירה פומבית שנערכה ב-15 בנובמבר 2018, נמכרה יצירתו "דיוקן של אמן (בריכה עם שתי דמויות)" בשווי של 90.3 מיליון דולר, ובכך הפכה את הוקני לאמן החי שציורו נמכר במחיר הגבוה ביותר. המכירה התרחשה בבית המכירות כריסטי'ס, ניו יורק.
קורות חייו.
הוקני נולד בברדפורד שבאנגליה ולמד שם בבית היסודי ובקולג' המלכותי לאומנות בלונדון, שם פגש את R. B. Kitaj. הוא החל ליצור פופ ארט, אך עבודותיו המוקדמות מכילות גם אלמנטים אקספרסיוניסטים, שמזכירים במעט יצירות של פרנסיס בייקון. לעיתים מוצאים ביצירותיו, כמו למשל בציור "We Two Boys Together Clinging" (1961), ששמו לקוח משיר של וולט ויטמן, אזכורים להומוסקסואליות שלו.
מאוחר יותר, ביקור בקליפורניה (בה התיישב בסופו של דבר) נתן להוקני את ההשראה ליצירתם של ציורי שמן של בריכות שחייה בלוס אנג'לס. ציורים אלו נעשו בסגנון ריאליסטי יותר והוא משתמש בהם בצבעים חיים יותר. הוא גם יצר הדפסים, דיוקנאות של חברים ועיצב תפאורות עבור גלינדבורן, לה סקאלה ואופרת המטרופוליטן בניו יורק.
הוקני למד ליתוגרפיה בבית ספר לאומנות בברדפורד שביורקשייר. ההדפס הראשן שלו היה "Myself and My Heroes" (1961), שבו הוא מופיע לצידם של מהטמה גנדי וולט ויטמן עטורי הילה. המיזם הגדול הראשון שלו ביצירת הדפסים היה סדרה של שישה-עשר תחריטים שבהם הוא מציג את "Rake's Progress" של הוגרת' באופן אוטוביוגרפי. בשנות השישים בקליפורניה הוא יצר, יחד עם קן טיילר, סדרה נוספת של הדפסים תחת הכותרת "A Hollywood Collection". חלק ניכר מהליתוגרפיות שלו הן דיוקנאות של חברים, במקרים רבים מדובר בזה של סיליה בירתוול. ההדפסים הראשונים שלו בשנות השמונים היו שתי ליתוגרפיות גדולות של סיליה, שפורסמו על ידי הסטודיו Gemini G.E.L. שהקים ידידו טיילר. בשנת 1982 יצר הוקני שני תחריטים לכבוד פבלו פיקאסו, שאת עבודתו העריץ וממנה הושפע.
הוקני גם עסק בצילום, או ליתר דיוק, בקולאז'י צילום. הוא השתמש במספר משתנה (5 - 150) של תמונות פולרויד או תדפיסי מעבדות צילום של פריט אחד כדי ליצור תמונות מורכבות. בשל העובדה שתמונות אלו מציגות את אותו הדבר אבל מנקודות מבט שונות ובמרווחי זמן קצרים התוצאה היא יצירה שמזכירה יצירות קוביסטיות - דמיון שממש חלק ממטרותיו של הוקני - דיון בשאלה כיצד פועלת הראיה האנושית. חלק מהתמונות הללו הן תמונות נוף, בעוד אחרות הן דיוקנאות.
הקולאז'ים המצולמים הללו הופיעו ביצירותיו בעיקר בין השנים 1970 - 1986. הוא קרא להם "joiners". תחילתו של הסגנון הזה ביצירתו היה בכך שצילם תמונות פולרויד של עצם אחד וסידר אותם ברשת. נושא הצילום זז בעת שצולם ועל כן בתמונות נראית תנועתו של המצולם מנקודת המבט של המצלם. ביצירות המאוחרות יותר שינה הוקני את הטכניקה שלו והזיז את המצלמה סביב נושא הצילום.
הוקני לא תכנן ליצור את ה-joiners. הוא פשוט "גילה" אותם. הוא שם לב בשנות השישים המאוחרות שצלמים השתמשו במצלמות בעלות עדשות רחבות-מפתח כדי לצלם. הוא לא אהב את זה כיוון שתצלום שכזה מעוות את התמונה ויוצר תמונה שונה מזו הנקלטת בעין אנושית. הוא עבד על תמונה של סלון בלוס-אנג'לס שבה הסלון והגינה הופיעו יחד. הוא צילם מספר תמונות פולרויד של הסלון והדביק אותן זו לזו, מבלי שהתכוון ליצור מהן יצירה נפרדת. כשהביט בתמונות המחוברות הבין הוקני שזה עתה יצר נראטיב כאילו הצופה נע בחדר. לאחר תגלית זו החל הוקני לעבוד יותר ויותר עם מצלמה ואף הפסיק לצייר למשך פרק זמן כדי להקדיש את זמנו לסגנון צילום חדש זה.