ב-2008 תיאר ספירו ברשימה את משה זר במילים "מגדולי שודדי הקרקעות בשטחים הכבושים". ב-2011 דחה בית משפט השלום בתל אביב את תביעת הדיבה שהגיש זר בעניין.
ביוני 2011 עצרה המשטרה את ספירו למספר שעות עקב חשד להסתה במאמר שפרסם בספטמבר שנה קודם ובו הוא השתמע לכאורה כמי שתומך בפגיעה במתנחלים. ספירו תבע את המדינה בטענה שהמעצר היה בלתי מוצדק. ב-2013 הסכימה המדינה לשלם לו 10,000 שקלים פיצוי על המעצר.
ספירו הוא חבר הארגונים אמנסטי אינטרנשנל, רופאים לזכויות אדם והאגודה לזכויות האזרח.
ספירו מונה למתאם הוועדה העולמית לפירוק מנשק בממשלת העולם של אזרחי העולם על ידי המתאם העולמי, גארי דייוויס.
מכתבים לשופטים ופוליטיקאים.
שליחת מכתבים לשופטים ולפוליטיקאים היא פרקטיקה שספירו נוקט בה מאז שנת 1985 ועד היום. ראשיתה סביב פרשת רצח דני כץ. ספירו שוכנע כי משפטם של חמשת החשודים התנהל תוך הטיה שנגרמה בשל הלחץ הציבורי האדיר שהופעל מחוץ לכותלי בית המשפט, וכי השופטים אינם מנותקים מהמערכת הפוליטית ומ"ממסד הכיבוש". הוא כתב סדרה של מכתבים תקיפים לשופטי הרוצחים ובעקבותיה הועמד לדין בגין ניסיון ל"השפעה לא הוגנת על הליך שיפוטי".
ב-1995, לאחר ששוב הובל לחקירה, הוציא שופט בית משפט השלום בבירה איסור על ספירו להמשיך בשליחת מכתבים לשופטים. העיתון כל העיר מרשת שוקן הציע בעקבות זאת כי יפרסם מעל עמודיו את המכתבים שנאסר על ספירו לשלוח. מכאן ואילך זכו המכתבים לתהודה ולתפוצה רחבות הרבה יותר מקודם. בה-בעת ניהל עורך הדין דן יקיר, יועצה המשפטי של האגודה לזכויות האזרח, מאבק לביטול האיסור, שכעבור זמן קצר בוטל על ידי בית המשפט המחוזי, וספירו שב למען את מכתביו אל השופטים.
ב-2016 פורסם ספרו של ספירו "מכתבים לשופטים ואנשי שררה" בהוצאת נור. הספר מאגד כמה מאות מכתבים שנשלחו עם השנים ורשימות פוליטיות שפורסמו בתקשורת.
במרץ 2016 שלח ספירו לח"כ נאווה בוקר מהליכוד מכתב בו מופיעים דגל ישראל וסמל המפלגה הנאצית. במכתב כתב "הייל הייל נאווה" ו"מיצג אמנותי פוליטי". המכתב נשלח במחאה על הצעתה של חברת הכנסת בוקר להחמיר את העונש הקבוע בחוק על פגיעה בדגל המדינה.
חיים אישיים.
גדעון ספירו התחתן ב-1968 בארצות הברית עם אזרחית מקומית וכעבור כשנה וחצי התגרש ממנה. ב-1977 נישא בירושלים למירי ולשניים נולדו בת ובן.
ב-2004, לאחר שנים רבות בהן התגורר בירושלים, עבר לגור בתל אביב.
הודיה (פירושונים)
חד-מיני
חד-מיניות
הצעקה 4
טוהר
טֹהַר הוא היעדרם המוחלט של מאפיינים לא-נקיים או לא-מוסריים, או לחלופין עושר של סגולות טובות.
ימין ושמאל
Jolene
Jolene הוא שיר קאנטרי שנכתב ובוצע על ידי הזמרת דולי פרטון בשנת 1973 והגיע למצעדי הפזמונים ב-1974. השיר נכלל באלבום הנושא אף הוא את השם "ג'ולין". השיר זכה להצלחה גדולה ומגזין המוזיקה רולינג סטון דירג אותו במקום ה-217 ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים".
רקע.
השיר מספר על אישה אשר מתעמתת עם ג'ולין, צעירה יפהפייה אשר מנסה לפתות את בעלה. במהלך השיר היא מתחננת אליה, "בבקשה, אל תיקחי אותו רק כיוון שאת יכולה".
לטענת דולי פרטון היא כתבה את השיר לאחר שסברה שפקידה בעלת שיער אדמוני שעבדה בבנק בו התנהל חשבון המשפחה, מפלרטטת עם בעלה והוא, במקביל, מגלה עניין רב מדי בסידור ענייניהם הכספיים באותו בנק. השם ג'ולין נלקח, לטענת פרטון, משם מעריצה ילדה בעלת שיער אדמוני, לה חתמה פרטון בסיום הופעה ושאלה לשמה.
הצלחה וגרסאות כיסוי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי בארצות הברית. כמו כן השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי, בין השאר על ידי אוליביה ניוטון-ג'ון, הווייט סטרייפס, מיילי סיירוס והליטל ויליס עם הסולנית נורה ג'ונס.
כנסיית מריה הקדושה
בתי תפילה רבים ברחבי העולם הנוצרי קרויים על שמה של מרים, אם ישו, מהם שמעלים על נס את עלייתה השמימה.
בזיליקת סנטה מריה
כנסיית הבתולה
כנסיית מריה
כנסיית מרים
כנסיית מרים הקדושה
כנסיית סנטה מריה
כנסיית סנט מרי
כנסיית עליית הבתולה
כנסיית עליית מרים
מנזר סנטה מריה
קתדרלת מרי הקדושה
קתדרלת סנטה מריה
קתדרלת עליית הבתולה
כנסיית מרים הבתולה
מוביל
מובילה
מסגד סלימייה
מסגד סלימיה
משפחת בונייר
משפחת בונייר (Bonnier) היא שושלת שוודית-יהודית ממוצא אשכנזי, שבניה הקימו אימפריית תקשורת והוצאה לאור מהגדולות בסקנדינביה כיום.
אבות המשפחה הגיעו לדרזדן מבוהמיה במאה ה-18. במפנה המאה ה-19 היגר גרהרד בונייר לדנמרק ושם החל לעסוק במסחר בספרים. שלושת בניו הצפינו לשוודיה.
העסק המשפחתי, קבוצת בונייר בע"מ, שבסיסו בסטוקהולם, נוסד בקופנהגן ב-1804 ומצוי היום בבעלותם ובניהולם של ילדיהם של האחים תור ואוֹקֶה בונייר, שהם דור חמישי לצאצאי גרהרד בונייר.
הדמות המוקדמת ביותר הידועה מבין אבות השושלת היא סוחר הבדים יעקב שי (Schye; נ' 1674) מהעיירה היהודית זובורטן שבגבול צ'כיה-גרמניה. בנו, התכשיטן לבל שי (Schie; 1790-1718), הוליד ב-1745 את לבל סלומון הירשל (Hirschel), שהיה סוחר מטבעות. בנו, גוטקינד, נולד בשנת 1778, ובהיותו בן 23 התיישב בקופנהגן ושינה את שמו לגרהרד בונייר – שם משפחה שאפשר שהוא גרסה צרפתית של השם הגרמני גוטקינד ("אדם טוב") או לחלופין הושאל משמו של אציל צרפתי מתקופת המהפכה, הדיפלומט אנטואן בונייה ד'אלקו (Bonnier d'Alco), שנרצח בידי הוסרים. בבירת דנמרק פתח בונייר ספריית השאלה וחנות, ואף הוצאת ספרים קטנה; וכמו כן פרסם את ספרו הראשון, שעסק בסיפורי פשיעה. בנו הבכור, אדולף (1867-1806), הגיע לגטבורג ב-1827 במטרה לנסות ולהרחיב את החברה המשפחתית, ובחלוף שנה פתח ספרייה בעיר. כמה שנים מאוחר יותר הוקם גם עסק דומה בסטוקהולם. ב-1834 ייסד אדולף בונייר הוצאה לאור ושני אחיו הצעירים, דויד-פליקס (1881-1822) ואלברט (1900-1820), עברו לסטוקהולם כדי לסייע שם.
גרהרד בונייר מת בדנמרק ב-1862.
לאורך השנים היו בני ובנות משפחת בונייר בעמדות חשובות בתחומי העיתונות, ההשכלה והפוליטיקה בשוודיה, וקונצרן בונייר חולש בין היתר על נתחים מתעשיית הקולנוע המקומית כמו גם על היומון המוביל חדשות היום.
מספר רב של נכסים במזרח האמיד של סטוקהולם שייכים או נקשרים עם בני המשפחה השונים. מהם ניתן למנות את וילה בונייר, בתכנון ראגנאר אסטברג (בית העירייה; המוזיאון היהודי) ששימשה כביתם של אוקה ואווה בונייר וכיום משמשת את הממשל ומהווה אחד משורה של בתים ייצוגיים, "הפונדק הצרפתי" ו"מנילה תחתית" (מִשכן אוסף האמנות המשפחתי), וכן "בית בונייר" במרכז העיר שאותו מאכלסים אחדים מהמגזינים של הקונגלומרט המשפחתי ולצדו חלל גדול לתצוגות אמנות עכשווית.
פאקינג אמאל
פאקינג אומול (Fucking Åmål; הופץ בישראל תחת השם פאקינג אמאל) הוא סרט קולנוע רומנטי משנת 1998 בהפקה שוודית-דנית, שזכה להצלחה בינלאומית גדולה ביחס לתקציב ולמשאבים מצומצמים יחסית. זהו סרט נעורים מסוגת דרמה המציג נושאים ככמיהה, התלבטות, בדידות ואהבה דרך סיפורן של שתי נערות בעיירה קטנה.
הסרט הוא סרט הביכורים של הבמאי והמשורר לוקאס מודיסון (נ' 1969), ומתאר את הווי החיים בעיירה אומול, אך צולם כולו בעיירה אחרת – מעט דרומה מאומול, טרולהטן - שבאולפניה צולמו בין השאר גם סרטיו של לארס פון טרייר.
פסקול הסרט כולל שירים בשוודית ובאנגלית, והופץ דרך חברת קולומביה רקורדס.
עלילה.
אגנס (רבּקה לילייברג) היא נערה מופנמת שעברה לא מזמן עם משפחתה לעיירה הקטנה שבמחוז יטאלנד המערבית. אֵלִין (אלכסנדרה דאהלסטרם) המקומית, היא - לפחות כלפי חוץ - ההיפוך המושלם של אגנס: חברותית, מוחצנת ומשופעת בחברות ובמחזרים. השתיים לומדות יחד באותה כיתה, ובתיכון שלהן לומד גם יוהאן (מתיאס רוסט), שעימו יש לאלין "פלירט"; יסיקה - אחותה (אריקה קרלסון), החבר של יסיקה, מרקוס (סטפן הרברג) ושאר החבורה. אגנס מאוהבת בסתר לבה באלין, אולם רק המחשב שלה יודע זאת.
בתקווה לשפר את מצב רוחה הירוד ולשכך את בדידותה, מחליטים הוריה להכין עבורה מסיבת יום הולדת 16, והיא נדרשת לחלק את ההזמנות לחבריה בבית הספר. חברותיה של אלין לועגות לה, ורק ויקטוריה (יוספינה ניברג), נערה בכיסא גלגלים, שמייצגת את הרגישות, מופיעה לבדה בביתה של אגנס בערב המסיבה. נוכחותה של ויקטוריה מעצימה את בדידותה ותסכולה של אגנס, שמתפרצת לעברה סביב שולחן יום ההולדת ואומרת לה, בין היתר, כי השתיים מיודדות אך ורק בשל העובדה שאיש אינו מדבר עימן. היא מסתגרת בחדרה ובוכה בכי מר, בעוד אביה מנסה להרגיעה, וויקטוריה הולכת משם.
במקום אחר בעיירה, באותו זמן, נערכת מסיבה אחרת, שבה לוקחים חלק אלין וחבריה. אלין, שמודעת לדברים שחבריה אינם מודעים אליהם, משתכרת וחשה ברע; יוהאן נכנס אחריה לשירותים וחושף בפניה את רגשותיו אך היא יוצאת מהבית ואחותה בעקבותיה. השתיים עושות את דרכן אל ביתה של אגנס. יסיקה מדרבנת את אלין לבדוק אם אגנס היא לסבית. השתיים מפתיעות את אגנס, ובשעת-כושר אלין נושקת על שפתיה ונמלטת עם אחותה, שתיהן מצחקקות. אגנס ההמומה והמושפלת מסתגרת ומחליטה להתאבד.