המזמור נאמר על פי מנהג החסידים לפני מנחה בערב שבת, ועל ידי הספרדים בפסח, ותוקן על ידי הרבנות הראשית להיאמר בפתיחת תפילת ליל יום העצמאות.
תוכן ומבנה המזמור.
המזמור בנוי משבעה בתים המתחלקים לשלוש קבוצות: הבית הפותח, ארבעת הבתים האמצעיים, ושני הבתים המסיימים.
בית א'.
בפתיחת המזמור (פסוקים א-ג) מתייחס המשורר להודיה לה' של "גאולי ה' אשר גאלם מיד צר". ומיד מפרש את הגאולה אליה הוא מתכוון: '"מארצות קבצם"' - קיבוץ גלויות המוני. לפי פירושים מסוימים אין המשורר מתכוון לגאולת מצרים ולעלית עולי בבל, שכן אז יצאו בני ישראל בקבוצה אחת ובכיוון אחד, לא מארבע כנפות הארץ, ולא באניות דרך ים.
כוונת המשורר, לפי אותו פירוש, היא לקיבוץ גלויות האחרון, אז תהיה הגאולה האמורה במזמור בכל עוצמתה: קיבוץ גלויות מארבע כנפות הארץ, בנתיבי המדבר, באניות ובדרך הים. פסוקי המזמור מקבילים לפרשת הגאולה בתורה בה נאמר: "אם יהיה נדחך בקצה השמים, משם יקבצך ה' אלקיך ומשם יקחך" (דברים ל').
בית ב' – ה'.
ארבעת הבתים במרכזו של המזמור (פסוקים ד' – ל"ז) מתארים ארבעה סוגים שונים של "גאולי ה' אשר גאלם מיד צר": 'התועים במדבר', "ישבי חשך וצלמות", "ויגיעו עד שערי מות" ו"יורדי הים באניות". התלמוד למד מבתים אלו ש"ארבעה צריכין להודות", וקבעה את ברכת הגומל להולכי דרכים, אסירים שהשתחררו, חולים שהתרפאו וליורדי הים שהגיעו אל מחוז חפצם (ברכות נד, ב).
לעומת הפירוש התלמודי, לפי פרשנים מסוימים, קריאת המזמור בהקשרו המקראי - מפרשת בתים אלו כמתייחסים דווקא להולכים בדרך לארץ גאולתם. גאולי ה' שהתקבצו מארצות העולם ועלו לארץ ישראל. בדרך לארץ ישראל יעברו מסע ייסורים הכולל את כל הארבעה שחייבים להודות.
בכל בית מארבעת הבתים יש ארבעה חלקים המתארים לפי הסדר: צרה, צעקה, הצלה ותודה.
בית ו'.
בסיום המזמור (פסוקים לג - לח) מתאר המשורר, לפי פרשנים מסוימים, כיצד ה' עושה דבר והיפוכו: ארץ ישראל, שהייתה מלפנים ארץ נפלאה הפכה לשוממה בגלות: "ישם נהרות למדבר ומצאי (=מקורות) מים לצמאון: ארץ פרי למלחה מרעת ישבי בה".
פסוקים אלו מקבילים לפי פירושים אלו לפסוקי הגלות בתורה (דברים כט): "וְאָמַר... הַנָּכְרִי אֲשֶׁר יָבֹא מֵאֶרֶץ רְחוֹקָה... גָּפְרִית וָמֶלַח שְׂרֵפָה כָל אַרְצָהּ לֹא תִזָּרַע וְלֹא תַצְמִחַ... וְאָמְרוּ עַל אֲשֶׁר עָזְבוּ אֶת בְּרִית יְיָ אֱלֹהֵי אֲבֹתָם".
לאחר ששובו הגאולים לארץ מתהפך המצב, הארץ השוממה נהפכת שוב לפורחת: "ישם מדבר לאגם מים וארץ ציה למצאי מים: ויושב שם רעבים ויכוננו עיר מושב: ויזרעו שדות ויטעו כרמים ויעשו פרי תבואה: ויברכם וירבו מאד ובהמתם לא ימעיט". הארץ ששבו אליה נהפכת לארץ פורחת מלאה כרמים ופירות, ברכה עצומה בבנים ובעושר. זוהי פריחת הארץ, המהפכה של "הקץ המגולה" המבוארת בגמ' (סנהדרין צח ע"א).
בית ז'.
בסיום המזמור (פסוקים לט - מג) מתאר המשורר את אובדן הדרך של הנדיבים, לעומת זאת מתאר המזמור את תגובתם של הישרים, היודעים להודות לה' על חסדו: "יראו ישרים וישמחו... ויתבוננו חסדי ה'".
זמנים שנוהגים לאומרו.
לפי מנהג הספרדים, מזמור זה הוא מזמור של פסח, שכן במזמור זה נזכר הודיה לה' על גאולה מיד צר, יורדי הים, הולכי מדברות, יוצא מבית האסורין, שכל אלו היה לעם ישראל שיצאו ממצרים.
על פי תלמיד הבעש"ט רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, ר' ישראל בעל שם טוב הנהיג לאומר את המזמור בפתיחה תפילת המנחה של ערב שבת. פירוש המיוחס לבעש"ט על המזמור, המתאר את קיבוץ הנשמות בשבת ותעיית הניצוצות במהלך השבוע, הודפס פעמים רבות, החל ב"ספר קטן" (תקס"ה). יש מסבירים, שזה מכיוון שאדם במשך השבוע עובר הרבה סכנות, וכשמגיעה השבת, זה הזמן להודות לה' על ניסי כל השבוע.
הרבנות הראשית לישראל תקנה לומר מזמור זה בפתיחה לתפילת ערבית של ליל יום העצמאות. הרב יואל בן נון כתב מאמר בו הוא טוען, שהרבנות בתקנתה חשפה את כוונתו המקורית של משורר תהילים. שכן מזמור זה נכתב כהודיה לה' על קיבוץ הגלויות שהיה לפני ובעיקר עם קום מדינת ישראל – מדינת קיבוץ גלויות.
על פי עדות אחד מראשוני השבתאים המומרים, באמצעות תפילה שכללה את המזמור הזה הציל שבתי צבי את העולם מחורבן.
נ' הפוכה.
במזמור זה יש שבע פעמים נ' הפוכה, בטעם הדבר אמרו בגמ' (ראש השנה יז, ב):
המפרשים התקשו להבין מדוע רק על יורדי הים יש סימניות ולא על שאר הסכנות.
היכל התהילה של הרוק'נ'רול
אננו הידאקי
הרחבת פיקארד-וסיו
בירינג (מכונית)
בירינג (בנורווגית: Bjering) הם 6 כלי רכב פתוחים שבנה Hans C. Bjering מנהל חברת Bjering Slaamaskiner, אשר יוצרו ביו השנים 1917–1925 בנורווגיה.
הנס סי. בירינג.
בירינג נולד ב-1871. היה מהנדס. בשנת 1914 בירינג הפך למנהל בחברת Jøssingfjord, לאחר זכה בניהול תחנת הכוח. בשנת 1917 הקים את חברת המכוניות Bjering Slaamaskiner.
בירינג היה מעורב בכל שלבי תהליכי התכנון, העיצוב, הייצור וההרכבה של כלי הרכב שבנה.
בית המלאכה של בירינג מוקם בעיר יוביק במחוז אופלנד.
אברהם שדמי
הרב אברהם שדמי (פשדמייסקי) (ה'תר"ע - י"ג בתמוז, ה'תשל"א) היה ראש ישיבת בית זבול בירושלים, מחבר ספרים, תלמידו וחתנו של הרב יעקב משה חרל"פ.
ביוגרפיה.
נולד במינסק לרב אריה לייב שדמי ולבתיה לאה. למד בישיבת "שואבי המים" במינסק אצל ר' יהושע הורדנר (צימבליסט) מתוך מסירות נפש מפני רדיפת המשטר הסובייטי. בתקופה זו למד בחברותא עם הרב דוד סלומון, לימים רב שכונת כפר אברהם שבפתח תקווה ועם הרב שאול ישראלי, לימים ראש ישיבת "מרכז הרב" בירושלים.
ברצותם לעלות לארץ ישראל ובשל הסיכון הרב הכרוך בבריחה מהמדינה, פנו שלושת הבחורים לרב יעקב קלמס ממוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית) על מנת שיכריע בעניין. הרב קלמס התחבט בשאלה והחליט לערוך עבורם "גורל הגר"א". הגורל נפל על הפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמרי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד הנהר הגדל נהר פרת" (), ובכך הותר הספק והשלושה החליטו לחצות את הגבול.
בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (1933) יצאו באישון ליל כשהם מכוסים בסדינים לבנים וחצו את נהר פרוט הקפוא הגובל עם פולין. הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר. בתחילה רצו הפולנים למסור אותם לידי הרוסים, אולם לאחר מכן הסכימו לבקשת העצורים לסרטיפיקטים – אישורי כניסה לארץ. הם פנו במכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק רב יפו והמושבות וראש ישיבת מרכז הרב, שינסה להשיג להם את האישורים הנצרכים. הרב קוק נענה לפנייתם וביקש מהנציב הבריטי העליון את האישורים. לאחר קבלת הסרטיפיקטים לארץ ישראל הם שוחררו.
עם עלייתו לארץ החל ללמוד בישיבת מרכז הרב ונעשה תלמידו של הרב יעקב משה חרל"פ, עמו למד רבות בחברותא. כמו כן סייע לרבו בסידור כתביו ומאמריו.
לאחר עלייתו לארץ, נישא לבתו של הרב חרל"פ, מרים דבורה, ולזוג נולדו חמישה ילדים. אחד מהם הוא הרב אהרון שדמי שהמשיך את מפעל חייו בראשות הישיבה בית זבול בירושלים. בן נוסף, הרב זבולון שדמי, היה חבר הרבנות בתל אביב וראש מחלקת כשרות אולמות בעיר.
בשנים 1964 ו-1971 הוענק לו פרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית על ספרו "דברי אברהם"
הרב שדמי הוציא לאור כמה ספרים, ולאחר פטירתו הקים בנו רבי אהרון שדמי מכון בשם 'יד אברהם' להוצאת ספרי אביו וכתבי ידו שלו והן תשובותיו בהלכה וכן חידושים שנשא ונתן עם חמיו הרב חרל"פ.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל היה הרב אברהם שדמי חבר בצוות שגיבש הרב הראשי יצחק הרצוג ליצירת חוקה לישראל על פי התורה.
קריות (נפת שכם)
קַרְיוּת (בערבית: قريوت) היא עיירה פלסטינית במחוז שכם שבמרכז השומרון, כ-15 ק"מ מדרום לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית העיירה כ-2,817 נפש באמצע שנת 2016.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים, שהעיקרי בהם הוא "חירבת סיילון", הידוע גם בשמו העברי תל שילה. האתר כולל ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב: .
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על פסגת שלוחה גבוהה, שלמרגלותיה מעין ובסמוך ממוקמת חורבת סיילון".
בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בקריות הייתה אוכלוסייה של 530 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 156 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 732 תושבים, כולם מוסלמים, למעט שלושה נוצרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מחלקת הייעור של ממשלת המנדט נטעה יער על הגבעות שממערב לכפר, סמוך לחאן א-לובאן.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 930 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 7,491 דונם. אשר מתוכם הוקצו 2,611 לחקלאות שלחין, ו-2,803 לגידולי דגנים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה קריות משליטה בריטית לירדנית. בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 1,163 תושבים.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.