על אף תמיכת הנשיא ג'קסון במועמדותו, ון-ביורן עצמו העדיף את ויליאם רייבס לתפקיד. כמו כן נשמעו קולות שראו בהצלחתו של ג'ונסון במלחמת 1812 לא יותר מיד הגורל, נוסף לאי שביעות הרצון ממערכת יחסיו עם צ'ין. בוועידת המפלגה הדמוקרטית שנערכה ב-1835 נבחר ג'ונסון לשמש מועמד המפלגה לתפקיד סגן הנשיא. בפברואר 1837 הצביע חבר האלקטורים על בחירתם של ון-ביורן וג'ונסון, אך בעוד ון-ביורן אושר ברוב גדול, לג'ונסון היה חסר קול יחיד לצורך בחירתו. בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, על הסנאט הוטלה ההצבעה על הכרעת זהות סגן הנשיא וג'ונסון אושר ברוב של 36 מול 16.
סגן נשיא ארצות הברית.
כהונתו של ג'ונסון כסגן נשיא ארצות הברית נמשכה בין השנים 1837–1841. במהלך תקופה זו לא הייתה בידיו השפעה רבה על מהלכיו של הנשיא ון-ביורן. עם זאת, השפעתו הורגשה בנושאים דוגמת דחיית בקשתה של התנועה לביטול העבדות להציג את עמדתה בפני הסנאט. מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט ג'ונסון גם נקרא לשמש כקול המכריע ב-14 הצבעות שהסתיימו בשוויון, אך גם במקרים אלו הוא בחר שלא להשמיע את נימוקיו ולעורר דיון.
בעקבות השפל הכלכלי שאירע ב-1837 יצא ג'ונסון לחופשה בת תשעה חודשים ושב לביתו בקנטקי. ג'ונסון פתח מסבאה בחוותו על מנת להתגבר על קשייו הכלכליים.
לקראת סיום כהונתו כסגן נשיא, בבחירות שנערכו ב-1840, חששה המפלגה הדמוקרטית, ובכירים בה דוגמת אנדרו ג'קסון, מהצגת מועמדותו בשנית לתפקיד סגן הנשיא. ון-ביורן, שהתמודד לכהונה שנייה כנשיא, דווקא הביע נכונות להתמודד עם ג'ונסון בשנית ולהציגו כגיבור מלחמה מול המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הוויגית ויליאם הנרי הריסון. לבסוף נתקבלה פשרה במוסדות המפלגה על פיה יתמודד ון-ביורן לבדו, מבלי להציג מועמד לתפקיד סגן הנשיא, אך המועמדים לתפקיד המשיכו בנסיונותיהם להיבחר לתפקיד. ג'ונסון עצמו ערך מסע שתדלנות ממושך, אך הוא תואר על פי רוב כמי שנאומיו מבולבלים ואילו במהלך נאום שנשא באוהיו אף הרים את חולצתו על מנת לחשוף את פציעותיו מהמלחמה. ביום הבחירות העניק חבר האלקטורים 48 קולות בלבד לג'ונסון, בהם גם מיעוט מבין האלקטורים נציגי מדינת מגוריו, קנטקי.
ערוב ימיו.
בתום כהונתו שב ג'ונסון לקנטקי ועסק בניהול משקו החקלאי ומסבאתו. בשנים 1841–1843 כיהן בפעם השלישית בבית הנבחרים של קנטקי ובשנת 1845 עמד בראש השיירה שהביאה לקבורה מחדש את דניאל בון. ג'ונסון קיים ניסיונות חוזרים לשוב לפעילות ציבורית והתמודד לסנאט ב-1842, התמודד במפלגתו לשמש מועמד לנשיאות במערכת הבחירות של 1844, וכן הצהיר על התמודדותו למשרת מושל קנטקי ב-1848, אולם חזר בו מכוונתו.
בשנת 1850 נבחר ג'ונסון בפעם הרביעית לבית הנבחרים של קנטקי. הוא כיהן בתפקידו עשרה ימים, כשגילו המתקדם ניכר בחולשתו הגופנית ובהתקפי דמנסיה, וב-19 בנובמבר הוא נפטר.
משפחתו.
לאחר פטירת אביו נותרה ברשות ג'ונסון שפחה, ג'וליה צ'ין, שעמה פיתח מערכת יחסים מורכבת וארוכת שנים. צ'ין הופקדה על ניהול עסקיו בהיעדרו ובשנים מאוחרות יותר הייתה ידועתו בציבור. מערכת יחסים זו לא מוסדה עקב האיסור בחוק לשאת שחורי עור ונמשכה עד מותה של צ'ין מכולרה בשנת 1833. לאחר מותה פיתח ג'ונסון מערכת יחסים עם שפחה נוספת שהייתה ברשותו, ולאחר שזו ברחה הוא פעל להחזירה וסחר בה, תוך שהוא מקיים מערכת יחסים עם אחותה. מחייו המשותפים עם צ'ין היה ג'ונסון אב לשתי בנות, מהן אחת נפטרה עוד בחייו, בשנת 1836.
שניים מאחיו, ג'יימס ג'ונסון וג'ון טלמקוס ג'ונסון, כיהנו כחברי בית הנבחרים של ארצות הברית. אחיינו, רוברט וורד ג'ונסון, כיהן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור.
יהושע ג'קסון
גילי בן-אוזיליו
אילנית בן יעקב
ראובן בר-יותם
היילה גברסילאסי
נועם סלונים
עמר תדמור
לשוננו
לשוננו הוא כתב עת מדעי לחקר הלשון העברית והתחומים הסמוכים לה. הוא יוצא לאור על ידי האקדמיה ללשון העברית. כתב העת נוסד בשנת 1929 ועורכו הראשון היה ד"ר אברהם צפרוני.
היסטוריה.
כתב העת יצא לראשונה בשנת 1929 על ידי ועד הלשון העברית (הגוף שקדם לאקדמיה ללשון העברית). מטרתו עם ייסודו הייתה לשמש במה "לחקירות הלשון והסגנון על ידי בלשנים מומחים, המבקשים דרכים לשכלול לשוננו ושיפורה" (מתוך ההקדמה לכרך הראשון).
כתב העת נוסד בשעה שהלשון העברית עדיין נלחמה על מקומה ועל עיצובה, וחלק מהמאמרים בו הוקדשו להצעות שינוי ותיקון עניינים הנוגעים לשימוש היומיומי בשפה. בכרך הראשון, למשל, פורסמה רשימת חידושי לשון עבור שמות צמחים ומחלותיהם, וכן הועלתה ההצעה (שלא נתקבלה) לסמן את הדגש החזק באמצעות סימן הדגש הערבי, כדי להבחינו מן הדגש הקל.
עם הזמן שינה "לשוננו" את סגנונו והפך לכתב עת מדעי, המשמש במה למחקרים אקדמיים. לשם פרסום מאמרים בעלי אופי עממי יותר הקימה האקדמיה כתב עת אחר בשם לשוננו לעם (שמו הנוכחי: "העברית"), הנחשב ל"אח הקטן" של "לשוננו".
המאמרים המתפרסמים ב"לשוננו" עוסקים בלשון העברית על כל רבדיה (לשון מקרא, לשון חז"ל, לשון ימי הביניים, עברית ישראלית), וכן בלשונות שמיות קרובות (בעיקר הארמית לניביה). לכתב העת יש נטייה מסוימת לכיוון הפילולוגיה הקלאסית בשונה מהבלשנות התאורטית. כל המאמרים עוברים שיפוט לפני פרסומם.
מבין כתבי העת האקדמיים העוסקים בלשון העברית (כגון: מחקרים בלשון, מסורות, בלשנות עברית, חלקת לשון, דעת לשון ועוד) זוכה "לשוננו" ליוקרה רבה ביותר, בישראל ומחוצה לה.
עורכים.
במשך השנים ערכו את כתב העת אנשים שונים. להלן שמות עורכי כתב העת לפי סדרם הכרונולוגי:
מערב גרמניה במשחקים האולימפיים
מזרח גרמניה במשחקים האולימפיים
1971 בישראל
1971 בישראל הייתה השנה בה חגגה 23 שנה מיום היווסדה.
צבא וביטחון.
אירועים ביטחוניים:
כלכלה ותשתיות.
שמועות על שחיתות בפעילות חברת נתיבי נפט מובילה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, ועדת ויתקון, אשר חוקרת את החשדות (הגישה את הדו"ח ב-1972). ועדת ויתקון היא ועדת החקירה השנייה המוקמת ב-1971, לצד ועדת עציוני, החוקרת שחיתות בענף הכדורגל ו"מכירת משחקים".
חברה ותרבות.
תנועות חברתיות.
מחאתה של התנועה החברתית "הפנתרים השחורים" הגיעה לשיא בשנה זו. ב-13 באפריל נועדה ראש הממשלה גולדה מאיר עם ראשי הפנתרים, אך תחת שיכוך המחאות, ליבתה את זעם הפעילים. ב-18 במאי הגיע המאבק לשיאו עם הפגנה אלימה בכיכר ציון בירושלים. מזכ"ל התנועה, שלום כהן, פורש במהלך האירועים מסיעת העולם הזה-כוח חדש והופך לחבר הכנסת עצמאי (סיעת יחיד).
בצעד מחאה אחר, מקימים אלי ורינה אביבי את "מדינת אכזיב", על מנת למחות על הפיכת השטח לגן לאומי.
עבדאללה נימר דרוויש מקים את התנועה האסלאמית בישראל.
ספורט.
קבוצת מכבי רמת עמידר מעורבת במכירת משחקים. השערורייה מובילה לכינוס ועדת עציוני.
1972 בישראל
1972 בישראל הייתה השנה בה חגגה 24 שנה מיום היווסדה. במוקד האירועים בשנה זו עמדו מספר מפיגועי הטרור הקשים ביותר נגד ישראלים: חטיפת מטוס סבנה (מאי); הטבח בנמל התעופה לוד (מאי); טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (ספטמבר) והשתלטות על שגרירות ישראל בבנגקוק (דצמבר).
פוליטיקה.
צבא וביטחון.
האירועים הביטחוניים הבולטים בשנת 1972 היו פיגועי טרור קשים נגד ישראלים בזירה הבינלאומית.
חברה ותרבות.
ספורט.
במוקד השתתפותה של ישראל באולימפיאדה לא עומדים ההישגים הספורטיביים, אלא הפיגוע נגד ספורטאי נבחרת ישראל.
באולימפיאדת הנכים, שהתקיימה בעיר היידלברג זכו המשתתפים הישראלים ב-28 מדליות: 9 מדליות זהב, 10 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד. ציפי רובין זכתה במדליית זהב ושברה שיא עולם בהטלת כידון וזכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל. בעלה אריה רובין זכה במדליית זהב ובשתי מדליות כסף בשחייה. אורה גולדשטיין זכתה בארבע מדליות (זהב בהדיפת כדור ברזל וכסף בשלושה מקצועות: קרב חמש, שחייה ל-50 מ' חזה, וזריקת דיסקוס). עוד זכו בזהב נבחרת הגברים בשחייה, ברוך חגאי (טניס שולחן), מרגלית פרץ (סיף) ורחל טסה (סיף).
טוארג
הטוארג הם שבטי רועים נודדים המתגוררים בעיקר במדבר סהרה שבצפון אפריקה.
בני שבטי הטוארג מכנים עצמם "קל טאמאשק" או "קל טאמג'אק" - דוברי שפת הטאמאשק , אימוהח', אימאזאח'ן או אימאשאג'ן (האנשים החופשיים). השם טוארג ניתן להם על ידי מגלי ארצות והיסטוריונים מימי ליאו אפריקנוס.
כיום הטוארג נפוצים בעיקר במערב אפריקה. יש להם כתב עתיק אשר שימש אותם במשך מאות שנים אשר נקרא תיפינאג.
אטימולוגיה.
מקור השם "טוארג" ומשמעותו נידונו רבות. ככל הנראה המילה Twārəg היא כינוי הרבים של Tārgi, שמשמעותה בעבר הייתה "תושב טארגה" - אזור המיוחס לאזור פאזן שבלוב.
בני הטוארג לובשים בעיקר גלימות כחולות ולכן מכונים גם האנשים הכחולים.
היסטוריה.
הטוארג הם צאצאי הברברים שחיו באזור של לוב של ימינו. הרודוטוס הזכיר בכתביו עם עתיק באזור זה שנקרא "גרמנטים". עדויות ארכאולוגיות לכך נמצאו בחורבות גרמה. עם זה התרחב אחר כך דרומה אל הסאהל.
במשך אלפיים שנה הפעילו הטוארג את מסחר השיירות באמצעות גמלים במדינות שמדרום לסהרה. הם קישרו בין הערים הגדולות של דרום הסהרה לחוף הדרומי של הים התיכון באמצעות חמישה נתיבי סחר מדבריים.
הטוארג אימצו את תרבות הנוודות מרועי גמלים ערביים והסתמכו על גמלים כמקור תנועה, מזון ומשאבים. שבויים שנלקחו במהלך פשיטות או מלחמות היו הופכים לעבדים שהיוו את כוח העבודה העיקרי.