פמיניזם סקס-פוזיטיב, המוכר גם כפמיניזם פרו-סקס, פמיניזם סקס-רדיקלי או פמיניזם סקס-ליברלי, היא תנועה שנוסדה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 והתמקדה בטיעון כי חירות מינית היא מרכיב מהותי בשחרורן של נשים.
פמיניזם סקס-פוזיטיב התגבש לכדי תנועה בעלת שם ורעיונות יסוד פוליטיים בעקבות עלייתו של הפמיניזם האנטי-פורנוגרפי, והוא כולל קולות שונים ומגוונים. בהתאם לכך, מעורבותן של נשים רבות בתנועת הפמיניזם הסקס-פוזיטיב החלה כתגובה למאמציהן של פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיה להציב את סוגיית הפורנוגרפיה במרכז ההסבר הפמיניסטי לשאלה מדוע קיים דיכוי נשי. תקופה זו של מחלוקת אינטנסיבית בין פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות לבין פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות בתחילת שנות ה-80 מכונה מלחמות המין הפמיניסטיות. מלחמות אלו כללו סדרה של דיונים ומחלוקות בין פמיניסטיות לגבי סוגיות שנוגעות למיניות ופעילות מינית. עם זאת, יש גם פמיניסטיות המזהות את עצמן כפמיניסטיות סקס-פוזיטיביות, שמעורבותן בתנועה זו התפתחה לא בהכרח במסגרת התנגדותן לפמיניסטיות אחרות, אלא כתגובה ישירה למה שהן תפסו כשליטה הפטריארכלית על המיניות.
רעיונות מרכזיים.
פמיניזם סקס-פוזיטיבי גורס כי חירות מינית היא מרכיב מהותי בשחרורן של נשים. לאור זאת, פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מתנגדות למאמצים חוקיים או חברתיים שמטרתם לשלוט ולהגביל פעילות מינית בהסכמה בין מבוגרים, בין אם מאמצים אלו הם ביוזמת הממשלה, פמיניסטיות אחרות, מתנגדי פמיניזם למיניהם או כל מוסד אחר. הן אף מאמצות לחיקן קבוצות מיעוט מיניות ותומכות בהרכבת-קואליציה בין קבוצות שונות הנמצאות בשוליים. פמיניזם סקס-פוזיטיבי נמצא בקשר הדוק עם התנועה הסקס-פוזיטיבית.
גייל רובין, מההוגות הבולטות בפמיניזם סקס-פוזיטיבי, מסכמת את הקונפליקט סביב מין בקרב הפמיניזם באופן הבא:
"... היו שתי מגמות של מחשבה פמיניסטית בנושא. מגמה אחת ביקרה את ההגבלות על התנהגות מינית של נשים וגינתה את העלויות הגבוהות שהוטלו עליהן על כך שהיו פעילות מבחינה מינית. מסורת זו של מחשבה פמיניסטית מינית קראה לשחרור מיני שישרת נשים וגברים כאחד. המגמה השנייה, ראתה בליברליזציה מינית דבר מה שמיסודו רק מהווה הרחבה של פריווילגיה גברית. מסורת זו, מהדהדת שיח שמרני אנטי-מיני".
המטרה שמוצבת בבסיסו של הפמיניזם הסקס-פוזיטיבי מחברת יחדיו בין השאר פעילים ופעילות אנטי-צנזורה, פעילי להט"ב, ואקדמאיות פמיניסטיות, רדיקלים מיניים ומפיקי ומפיקות פורנוגרפיה וארוטיקה, על אף שלא כל החברים בקבוצות אלו הם בהכרח גם פמיניסטים וגם אנשים התומכים בגישה הסקס-פוזיטיבית. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מתנגדות למתקפה על המיניות הגברית, מתקפה המיוחסת לרוב לפמיניזם הרדיקלי, ובמקום זאת מאמצות אליהן את המגוון שמכילה המיניות האנושית. הן טוענות כי הפטריארכיה מגבילה ביטוי מיני, ובמקום להגביל את הפורנוגרפיה, הן תומכות בלהרחיב את האפשרויות המיניות לאנשים מכל הטווח המגדרי. לרוב, פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מתנגדות למהותנות מינית, המוגדרת על ידי רובין כרעיון בו מין הוא כוח טבעי המעצב מוסדות וקודם לחיים החברתיים. הן מעדיפות לראות באוריינטציה מינית ובמגדר כמרכיבים חברתיים שדווקא מושפעים באופן משמעותי מהחברה בה הם נמצאים, ולא להפך.
במיוחד אצל פמיניסטיות סקס-רדיקליות, הדבקות בעמדה סקס-פוזיטיבית נובעת מחוסר האמון העצום שלהן ביכולת של הפטריארכיה להגן נאמנה על האינטרס הנשי בכל הנוגע לחוקים המגבילים מיניות. יש פמיניסטיות אשר רואות בחירות מינית של נשים כמניע האמיתי שעומד מאחורי תנועת הנשים. נעמי וולף כותבת, "האורגזמה היא הקריאה הטבעית של הגוף ליצירת פוליטיקה פמיניסטית". שרון פרסלי , הרכזת הלאומית של אגודת הפמיניסטיות הליברטיניות, כותבת על כך שבכל הנוגע למיניות, הממשלה מפלה נשים בבוטות.
הבנת הפמיניזם הסקס-פוזיטיבי הוא בהכרח דרך הסתכלות בהתאם לרקע ולקונטקסט החברתי שבהם הוא פועל: חברות נוצריות מושפעות לרוב על ידי מה שמכונה מוסר מיני "מסורתי": על פי הדוקטרינה הנוצרית, כל פעילות מינית חייבת להיות במסגרת של נישואין ויחסי המין הם בהכרח וגינליים; מעשים מיניים מחוץ לנישואים ו"סקס בלתי טבעי" הם אסורים, לדוגמה מין אוראלי ומין אנאלי, המוגדרים כמעשה סדום; עם זאת, יחסי מין בכפייה בתוך הנישואין אינם נתפסים כדבר מה בלתי מוסרי בעיני שמרנים חברתיים ודתיים רבים, זאת בשל קיומן לכאורה של "זכויות של בני זוג", המוגדרות בברית החדשה. הסדר החברתי של המיניות המסורתית נמצא בעשורים האחרונים תחת מתקפה משפטית וחברתית. כמו כן, בתרבויות מסוימות ובמיוחד במדינות אגן הים התיכון, המושפעות מהקתוליות הרומית, קיימים רעיונות מסורתיים בדבר תפיסת הגבריות והטהרה הנשית. רבים מתרגמים זאת כסטנדרט הכפול בין מיניות גברית למיניות נשית; מגברים, מצופה שיהיו אסרטיביים מבחינה מינית כדרך לאשש את הגבריות שלהם, ושירבו ביחסים מיניים, אך כדי שאישה תיתפס כ"טובה" עליה להישאר "טהורה". צ'זארה לומברוזו מתאר את הגישה הזו בספרו "The Female Offender", בו הוא טוען כי ניתן לחלק נשים ל-3 קטגוריות עיקריות: הפושעת, הזונה והאישה הנורמלית. בהתאם לחלוקה זו, נשים שביטאו את מיניותן כמו זונות הוערכו כחריגות.
שורשים היסטוריים.
כותבות סקס-פוזיטיביות כמו ונדי מקלרוי וגייל רובין רואות את שורשיו של הפמיניזם הסקס-פוזיטיבי בעבודותיהן של סקס רפורמיסטיות ונשים העוסקות בחינוך מיני ותומכות בשימוש באמצעים למניעת הריון, כמו האבלוק אליס, מרגרט סנגר, מרי דנט , ומאוחר יותר גם אלפרד קינסי ושייר הייט. אף על פי כן, ההתגלמות המודרנית של פמיניזם סקס-פוזיטיבי הופיעה בשלב מאוחר יותר, בעקבות העלייה של פמיניזם שהתמקד בפורנוגרפיה כמקור לדיכוי נשים בשנות ה-70. העלייה של הגל השני של הפמיניזם התרחשה בו זמנית למהפכה המינית ולפסיקות חוקיות אשר הסירו את ההגבלה על גישה לפורנוגרפיה. בעקבות זאת, פמיניסטיות רדיקליות התמקדו באופן הולך וגובר בסוגיות של מיניות בחברה פטריארכלית. קבוצות פמיניסטיות החלו לעסוק בשאלה כיצד ראויה להיות מיניות פמיניסטית, כשדבר זה היה מאפיין בעיקר של קבוצות לסביות בדלניות, אך גם של חלק מקבוצות נשים הטרוסקסואליות, כמו הרדסטוקינגס. בשונה מקבוצות אלו, היו פמיניסטיות כמו בטי דודסון אשר ראו את ההנאה המינית והאוננות הנשית כדבר מהותי בחירות האישה. עד לתקופה זו, פורנוגרפיה לא הייתה סוגיה מרכזית כלל; פמיניסטיות רדיקליות התנגדו באופן כללי לפורנוגרפיה, אך הנושא לא קיבל תשומת לב רבה או סווג כחשוב עד אמצע שנות ה-70. אך גם עוד לפני קימת תנועת הפורנוגרפיה, כבר אז פעלו פמיניסטיות שתמכו בזכויות לזונות, כמו קבוצת COYOTE, אשר הובילו קמפיין לדה-קרימינליזציה של הזנות.
בסוף שנות ה-70 מצאה את עצמה התרבות האמריקאית כשהיא מתמודדת עם תוצאותיו של העשור הקודם, עשור שהתאפיין בשחרור מיני ניכר. בין התוצאות הללו ניתן היה לזהות את החשש הגובר מדימויים בוטים של אלימות ומיניות בתקשורת, מהפופולריות הגוברת של פורנוגרפיה, מהעלייה בפעילות מינית בקרב בני נוער, ומנושאים נוספים כמו הפצתה של פורנוגרפיית ילדים. רבים טוענים שהאווירה הזו התדרדרה לכדי פאניקה מוסרית, שהגיעה לשיאה באמצע שנות ה-80. דאגות אלו השתקפו גם בתנועה הפמיניסטית, בה התאגדו באותה העת קבוצות פמיניסטיות רדיקליות סביב הטענה שפורנוגרפיה מהווה יסוד מרכזי של הפטריארכיה ושהיא גורם ישיר לאלימות נגד נשים. רובין מורגן, פמיניסטית אנטי-פורנוגרפית, סיכמה רעיון זה בהצהרה כי "פורנוגרפיה היא התאוריה ואונס הוא הפרקטיקה".
פמיניסטיות כמו אנדריאה דבורקין ורובין מורגן פיתחו את העמדה הפמיניסטית האנטי-פורנוגרפית בהתבסס על עקרונות של הפמיניזם הרדיקלי, והחלו בפעילות במגוון ערים בארצות הברית במהלך סוף שנות ה-70. אירוע מרכזי היה הפגנה בהובלתה של דבורקין נגד הסרט "סנאף" שיצא ב-1978, ופעילות זו הובילה להקמת קבוצות כמו נשים נגד פורנוגרפיה בניו יורק, ודומותיה. הפעילות החדשה הזו הרחיבה את הביקורת והאקטיביזם מעבר לסוגיית הפורנוגרפיה, אל עבר סוגיות כמו זנות ו-BDSM. בה בעת, פמיניסטיות אחרות פיתחו הסתייגות מהכיוון אליה הולכת התנועה הפמיניסטית והפגינו ביקורתיות גוברת כלפי פמיניזם אנטי-פורנוגרפי. הקבוצות אשר הביעו בפומבי את הביקורת שלהן על מחנה האנטי-פורנוגרפיה כללו פמיניסטיות העוסקות ב-BDSM (במיוחד קבוצת Samois, ארגון BDSM פמיניסטי-לסבי בסן פרנסיסקו), תומכים בזכויות לזונות, ופמיניסטיות ליברליות ואנטי-אותוריטריות שעבורן חופש הביטוי, חירות מינית והגנה על נשים כבעלות סוכנות אישית הם עקרונות ליבה של הפמיניזם.