המהדורה הראשונה של הספר באנגלית יצאה לאור ב-1922, בפריז, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני". ביץ' הכירה את ג'ויס בנסיבות חברתיות, בביתו של המשורר הצרפתי יהודי אנדרה ספייר, ושאלה את הסופר אם יאות לתת בידיה את מלאכת ההוצאה לאור. הסופר, שבע אכזבות ממאבקי ההוצאה לאור של ספרו "דבלינאים", הסכים. ביץ' החליטה להוציא את הספר באלף עותקים ובמחירים גבוהים. מתוכם, 100 הודפסו על נייר משובח במיוחד ונמכרו בחתימת הסופר במחיר של 350 פרנק לעותק - מחיר יקר מאוד באותם הימים. מרבית העותקים נמכרו ב-150 פרנק לעותק, מחיר לא זול לזמנו.
תאריך יציאתו של הספר לאור, 2 בפברואר, היה גם יום הולדתו הארבעים של ג'ויס, לא מעט בשל התעקשותה של ביץ' להעניק לג'ויס את העותק הראשון ביום הולדתו. היא השקיעה מאמצים רבים בתהליך, שהיה כרוך בתיקונים והגהות רבות של מאות עמודי הספר. ההוצאה נתקלה בשלל בעיות: כתב ידו הבלתי קריא של ג'ויס גרם לאחת הכתבניות לבוא לביתו ולהשליך את הדפים על הרצפה; בעלה של כתבנית אחרת החליט לשרוף חלק מדפי הפרק "קירקי" בשל תוכנם, ולמזלו של ג'ויס הצליחה הכתבנית להצילם.
את צבע הכריכה - כחול ולבן - בחר ג'ויס עצמו על פי צבעי דגל יוון.
המאבק המשפטי לאחר הוצאת הספר לאור.
ברם, דווקא בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית והממלכה המאוחדת, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים. חלקים מסוימים ברומן, ובמיוחד הפרק האחרון, , בו מופיע המונולוג של מולי בלום, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי.
בממלכה המאוחדת עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור. הוא איים על העוברים על האיסור בתביעה. 499 עותקים ממוספרים של המהדורה השלישית, שהובאו לאנגליה מצרפת ב-1923, נשרפו בנמל פוקסטון. בודקין עצמו אישר כי לא קרא את הספר, אלא רק את המונולוג של מולי בלום, המסיים אותו:
ב-1926, כאשר מרצה בעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ביקש להכניס את הספר לשיעוריו, שלח בודקין מכתב לבכירי האוניברסיטה ובו פירט את עמדת ממשלת הממלכה המאוחדת בנדון. הניסיונות לקרימינליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה. באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס" להכניס לארצות הברית עותק של הספר. העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס, בתואנה שהוא מכיל דברי זימה. במשפט שהתנהל (United States v. One Book Called Ulysses) קבע השופט וולסי ג'ונס:
בפברואר 1934 יצא הספר לאור בארצות הברית באופן חוקי, ותוך חודשיים נמכרו ממנו 33,000 עותקים. בממלכה המאוחדת נדרשו עוד שלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר. לבקשת ג'ויס נכללו במהדורה הבריטית של הספר פסקי הדין באנגליה ובארצות הברית עד שנת 1960.
ביקורת על הספר.
היחס ליוליסס נע בין שבחים נלהבים לשלילה מוחלטת. ברנרד שו כתב:
קרל יונג, שטיפל בבתו חולת הנפש של ג'ויס, לוצ'יה, שלח לג'ויס מכתב הערכה על הספר:
בורחס אמר על יוליסס כי: "יש משפטים, יש פסקאות שאינם נופלים מהקטעים המזהירים ביותר של שייקספיר או של סר תומאס בראון".
טי אס אליוט התבטא כי "ג'ויס גילה דרך המחייבת יוצרים אחרים ללכת בעקבותיו. בזאת לא יחטאו בחקיינות יותר מאשר המדען המשתמש לצורך מחקריו בתגליות של איינשטיין." ולדימיר נבוקוב כתב כי "יצירות המופת של המאה ה-20 הגדולות בעיניי הן בסדר זה: 'יוליסס' לג'ויס, 'הגלגול' לקפקא, 'פטרבורג' לאנדריי ביילי והמחצית הראשונה של 'בעקבות הזמן האבוד' לפרוסט."
פאולו קואלו התבטא כי "יוליסס" הוא אחד מהספרים שגרמו לנזק רב לסופרים. בין היתר אמר כי 'יוליסס' "הוא רק סגנון. אין שם כלום. כשמפשיטים אותו, יוליסס הוא טיפש".
לפי מחקר מ-2007, רבים מקוני הספר לא מסיימים אותו.
בלומסדיי.
ב-16 ביוני, היום שבו מתרחש "יוליסס", נחגג מדי שנה בדבלין, ובמספר גדל והולך של ערים בעולם, בלומסדיי, יום חג חילוני המציין את זכרו של ג'ויס. עוד ביולי 1929 יזמה סילביה ביץ', המוציאה לאור של "יוליסס" בצרפת, את "ארוחת יוליסס", במלון "לאופולד" בפריז, לכבוד הספר ומחברו.
ב-1954, במלאת 50 שנה לאותו יום, החליטה חבורה של אמנים ויוצרים בדבלין לכבד את זכרו של ג'ויס בטקס ובמסע בעקבות לאופולד בלום, והאירוע נקרא בלומסדיי, על שמו של בלום. החגיגה הפכה למסורת. בצירוף מקרים, מת אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, ביום זה ב-1955. ביום זה נוהגים מעריצי ג'ויס לצאת לרחובות דבלין בלבוש מהתקופה האדוארדיאנית, לאכול ארוחת בוקר בסגנון לאופולד בלום, ולערוך סיורים באתרים הנזכרים ב"יוליסס" ולאורך מסלולי הליכתו של בלום.
יוליסס בספרות ובתרבות הפופולרית.
שלושת גיבורי הספר נבחרו במקומות גבוהים ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002. לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי, מולי בלום למקום השמיני וסטיבן דדאלוס למקום התשיעי.
מספר סרטים הופקו סביב "יוליסס". אף לא אחד מהם זכה להצלחה קופתית בולטת. ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות ברברה גיפורד בתפקיד מולי בלום. הסרט מציג את עלילת "יוליסס" תוך נאמנות גבוהה למקור, ומשתמש גם במשפטים הלקוחים מהספר. הסרט לא אושר להקרנה באירלנד עד שנת 2000.
ב-2003 הופק באירלנד הסרט "בלום" בבימויו של שון וולש, ובכיכובם של סטיבן ריאה ואנג'לין בול. בסרט מושם דגש על העברה לפסים קולנועיים של זרם התודעה המאפיין את הספר.
באלבומה של קייט בוש "The Sensual World" (העולם החושני) הכולל שירים על אהבה נכזבת, מתבסס השיר "The Sensual World", ממנו לקוח שם האלבום, על דמותה של מולי בלום.
בוש ציינה שהפסקה שחותמת את הרומן, הכלולה במונולוג המפורסם של מולי בלום, התאימה למוזיקה שהיא יצרה. לאחר שבוש לא קיבלה אישור מבעלי הזכויות של "יוליסס" להשתמש בטקסט עצמו, כתבה בוש מילים המתארות את יציאתה של בלום מבין דפי הספר, העולם הדו-ממדי בו היא חיה, אל העולם האמיתי, תוך היסחפותה בפרץ של חושניות.
בספרו של הסופר זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, "אליזבת קוסטלו", מוזכר ספר בדיוני בשם "הבית ברחוב אקלס" - ביתם של לאופולד ומולי בלום, שנכתב מנקודת מבטה של מולי בלום.
אבבא
אַבְּבָּא (ABBA) היא להקת פופ שוודית, שהייתה פעילה בין השנים 1972 ל-1982 ושרה באנגלית. נחשבת לאחת הלהקות המצליחות ביותר בכל הזמנים. הלהקה זכתה להצלחה גדולה ומכירות האלבומים שלה, הנמשכות עד היום, שניות רק למכירות הביטלס ועומדות על למעלה מ-300 מיליון עותקים. שירי הלהקה זכו לפרסום עולמי; הידועים שבהם הם: "ווטרלו" (Waterloo), שב-2005 זכה בתואר "שיר האירוויזיון של כל הזמנים", "מאמה מיה", "SOS" ועוד רבים אחרים. השיר הנמכר ביותר של הלהקה הוא הסינגל "Dancing Queen".
היסטוריה.
שנות השישים: לפני הקמת הלהקה.
מייסדי הלהקה היו הזמרים וכותבי השירים של הלהקה, ביורן אולבאוס ובני אנדרסון, שנפגשו במסיבה באביב 1966 והחליטו שעליהם "לאחד כוחות" וליצור מוזיקה ביחד. הרעיון לא התממש בהתחלה, משום שבני היה באותו הזמן קלידן בלהקה שוודית פופולרית בשם Hep stars. בהופעה במאלמה הכיר בני את הזמרת אנני-פריד לינגסטד. היא הייתה אז בת עשרים ונהגה להופיע עם זמרים שונים. כמו כן, היא הופיעה בפסטיבלים שונים ביפן ובוונצואלה, ובנוסף, הספיקה כבר להפוך לאם לשני ילדים. ב-1969 נפגשו ביורן ואנייטה פלטסקוג בתוכנית בטלוויזיה השוודית והתאהבו. בתחילה הופיעו והקליטו רק ביורן ובני ביחד. שירם הראשון המשותף היה "היא הנערה בשבילי", שנכתב עבור סרט ארוטי שוודי בשם "אינגה" ב-1969.
1970–1973: הקמת הלהקה.
בשנת 1970 הוציאו את האלבום "Lycka" (בעברית: מזל) שהוקלט בשוודית. הסינגל מתוך האלבום נקרא "היי אשמאי זקן", ופרידה ואנייטה ביצעו בו את קולות הרקע. ב-1971 חתם ההרכב על חוזה עם חברת ההקלטות השוודית Polar והתחיל להקליט. שתי הזמרות הפכו לסולניות ההרכב במקום הבנים, והסינגל "People Need Love", היה השיר הראשון של הלהקה שהצליח מאוד ביפן ב-1972. ביולי 1971 ביורן ואנייטה נישאו, ושבע שנים אחר כך בני ופרידה עשו כמותם, כשהלהקה כבר הייתה בשיאה. תחילה נקראה הלהקה בשם הלא קליט "אנייטה, ביורן, בני, ואנני-פריד" ודרוש היה שם חדש. אמרגן הלהקה, סטיג אנדרסון, בחר באותיות הראשונות בשמותיהם הפרטיים וצירפן לשם "אבבא", אך אז התעוררה בעיה נוספת: בשוודיה כבר הייתה קיימת חברה לייצור שימורי דגים בשם זה (החברה קיימת עד היום). לאחר דין ודברים קצר הסכימה החברה שגם הלהקה החדשה תיקרא "אבבא".
1974–1976: פריצת הדרך.
בפברואר 1973 ניסתה הלהקה להגיע לתחרות האירוויזיון עם השיר "Ring Ring". השיר לא הצליח להיכנס לתחרות, אך למרות זאת, הצליח בקרב הקהל השוודי כשהגיע למקום השלישי בקדם האירוויזיון (המלודיפסטיבלן). שנה אחר כך, באירוויזיון 1974, השתתפה הלהקה שוב עם השיר "Waterloo", וזכתה בתחרות. שיר זה גם נבחר ב-2005 כשיר היובל באירוויזיון. השיר, והאלבום בשם זה, נמכרו בהצלחה גדולה בבריטניה. לאחר הזכייה הוציאה הלהקה עוד כ-18 להיטים, שמונה מהם הגיעו לפסגת מצעד הפזמונים הבריטי: "Mamma Mia" (1976), "Fernando" (1976), "Dancing Queen" (1976), "Knowing Me, Knowing You" (1977), "The Name Of The Game" (1977), "Take A Chance On Me" (1978), "The Winner Takes It All" (1980) ו-"Super Trouper" (1980).
1976–1981: שיא ההצלחה.