באולימפיאדת לונדון (2012) ירדו הישגי המשלחת הטורקית ל-3 מדליות. אסלה צ'אקיר אלפטקין זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, וסגניתה הייתה גאמזה בולוט, אך בשתי המדליות נשללו בשל הרשעה באמרוץ. נווין יאנט סיימה במקום החמישי בריצת 100 מטר משוכות, אילהאם טנוי אזבילן סיים במקום השמיני בריצת 1500 מטר, פולט קמבוי ארקן ססים במקום התשיעי בריצת 10000 מטר וטארק לאנגאט אקטה סיים במקום התשיעי בריצת 3000 מטר מכשולים. לוחם הטאקוונדו סרווט טאזגיל שיפר את הישגו מבייג'ינג וזכה במדליית זהב, נור טטר זכתה במדליית כסף ובאהרי טאנרקולו סיים במקום החמישי. המתאבק רזה קייאלפ זכה במדליית ארד, ורמזאן שאהין ואבראהים בולוקבאשה סיימו במקום החמישי. נבחרת הנשים בכדורסל העפילה לשלב רבע הגמר והודחה בידי נבחרת רוסיה. ספורטאים טורקים נוספים שבלטו בלונדון כללו את מרימי המשקולות סיבל שימשק (מקום רביעי), הורשיט אטאק ונורדן קרגז (מקום חמישי) ומטה בינאי (מקום שישי) ואת המתאגרפים פרחאת פהליוואן ואדם קלצ'ה שהודחו ברבע הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הטורקים בשמונה מדליות, וענף ההיאבקות שב ותפס את הבכורה, עם חמש מהן. טאהה אקגיל זכה במדליית הזהב היחידה, סלים ישר ורזה קייאאלפ זכו במדליות כסף, וסונר דמירטאש וג'נק אילדם זכו במדליות ארד. בתחרויות הנשים סיימה בוסה טוסון במקום השביעי, והאפיזה שאהין ויסמין אדר סיימו במקום השמיני. מרים המשקולות דניאר איסמאילוב זכה במדליית כסף, ולוחמת הטאקוונדו נור טטאר זכתה במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה. סרווט טאזגיל איבד את תוארו מלונדון, וסיים במקום השביעי. במדליה השמינית, מדליית ארד, זכה האתלט יליד קובה יסמני קופיו, בריצת 400 מטר משוכות. האתלטית ילידת קניה יסמין ג'אן סיימה במקום השישי בריצת 5000 מטר ובמקום השביעי בריצת 10000 מטר, ואתלט מאוזרח נוסף, רמיל גולייב מאזרבייג'ן, סיים במקום השמיני בריצת 200 מטר.
הג'ודאית קאירה סאייט סיימה במקום החמישי, המתאגרף בטוהאן גזגץ' הודח בשלב רבע הגמר ונבחרת הנשים בכדורסל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ספרד, וסיימה במקום השישי.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
אינטרני
טליה
נגבה (אונייה)
"נגבה" הייתה אוניית הנוסעים השנייה שנרכשה על ידי חברת הספנות הישראלית צים, ומשימתה העיקרית הייתה הבאתם ארצה של מאות עולים ופליטים, בשנותיה הראשונות של המדינה.
נגבה נבנתה בשנת 1915 על ידי מספנות "רויאל סְכֶלְדֶה" (Royal Schelde) בהולנד. האונייה עברה בחייה תהפוכות שונות. בתחילה היה שמה "אקוודור" ("Equador") והיא הייתה בבעלותה של חברת הספנות האמריקנית "פסיפיק מייל סטימשיפּ" (Pacific Mail Steamship Co). לאחר שנה, כשזאת פשטה את הרגל, נמכרה האונייה לחברת "גרייס ליין" (Grace Line (W. R. Grace &amp; Co.) ושמה הוסב ל"סנטה אוליביה" ("Santa Olivia"). לאחר מכן שימשה כאוניית אספקה באלסקה עבור חברה בתעשיית השימורים בסקרמנטו קליפורניה תחת השם "דייוויד וו. ברנץ" ("David W. Branch"). לקראת סיום מלחמת העולם השנייה שירתה בצי המילואים של ארצות הברית ונשאה את השם לוקסור" ("Luxor").
בסוף שנת 1948, בעיצומם של הקרבות בנגב, נרכשה האונייה על ידי חברת צים, ועל שום כך קיבלה את השם "נגבה". "נגבה" הפליגה ארצה מהולנד בפיקודו של רב-החובל רוברט סטיבנסון מילר. בהפלגת בכורה זו הגיעו על סיפון האונייה כ-500 ילדים ניצולי השואה מרומניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה.
ביוני 1951, פרצה שביתה באונייה, בעת שעגנה במשך שבועיים על מבדוק במרסיי לצורך תיקונים, עקב דרישת ימאי האונייה שלא נענתה לתוספת של 600 ל"י במטבע חוץ למימון הוצאות בשהותם במרסיי. שביתה זו הפכה לאירוע המכונן של שביתת הימאים המפורסמת, הגדולה והממושכת.
במשך 8 שנים, עד מכירתה לגריטה בסוף 1956, הפליגה האונייה בקו בין חיפה לנמלים באיטליה, קפריסין ומרסיי, כשהיא עוסקת בהבאת עולים מאירופה, צפון אפריקה ומצרים.
סטלמך
האולין וולף
צ'סטר ארתור "האולין וולף" ברנט (באנגלית: Chester Arthur "Howlin' Wolf" Burnett (מילולית: זאב מיילל); 10 ביוני 1910 - 10 בינואר 1976) היה מוזיקאי בלוז. נגן מפוחית, גיטריסט וזמר-יוצר, דמות מפתח הן בדלתא בלוז והן בבלוז של שיקגו. בשנת 2004 נבחר על ידי מגזין המוזיקה רולינג סטון למספר 51 ברשימת מאה האמנים הגדולים בכל הזמנים. האולין וולף נודע לא רק בשל המוזיקה שלו אלא גם בשל הופעתו, הוא התנשא לגובה של כשני מטרים ושקל כ-140 קילוגרם.
תולדות חייו.
צ'סטר ארתור ברנט נולד בוויט סטיישן, מיסיסיפי למשפחה נוצרית אדוקה ונקרא על שם נשיאה ה-21 של ארצות הברית צ'סטר ארתור. בילדותו נהג להפחיד אותו סבו שאם לא יתנהג כשורה יבוא הזאב המיילל וייקח אותו, תוך חיקוי קולו של הזאב, להנאת הילד. לימים לקח לעצמו ברנט את השם "הזאב המיילל" כשם במה. כילד גדל אצל אמו שהייתה זמרת גוספל ואצל דודו שהתעלל בו. אביו עזב את הבית מערבה לכיוון הדלתא של מיסיסיפי. כאשר היה ברנט בן 13 עזב את אמו ואת דודו וצעד 100 קילומטרים על מנת לחבור לאביו ולעבוד בחוותו. הוא הגיע למולדת סגנון הדלתא בלוז ומגיל 18 למד מפוחית מסאני בוי ויליאמסון, נגינת גיטרה מצ'רלי פאטון ושירה מהאזנה לתקליטים של בליינד למון ג'פרסון. אמו ניתקה עמו את קשריה בטענה שהוא מנגן את "המוזיקה של השטן".
ברנט, שכבר נקרא האולין וולף החל להופיע במיסיסיפי וארקנסו ובשנת 1951 גילה אותו סם פיליפס מ"שירות ההקלטות של ממפיס", מי שלימים יגלה את אלביס פרסלי, ג'וני קאש, ליטל מילטון, בי בי קינג, ג'רי לי לואיס ואחרים. פיליפס החתים את האולין וולף לחברת סאן רקורדס והוציא את הסינגל שכלל את השירים "Moanin' At Midnight" ו-"How Many More Years". הוא זכה להצלחה והרבה להופיע, כאשר הופיע עם להקתו של אייק טרנר החל האולין וולף להשתמש בגיטרה חשמלית. למרות ההצלחה לה זכה בדרום עבר בשנת 1953 לשיקגו, שם הוחתם עד מהרה על ידי המפיק וילי דיקסון לחברת צ'ס רקורדס.
עולם הבלוז העירוני הקשוח של שיקגו באותה התקופה היה עולם תחרותי. האולין וולף התחרה בעיקר מול מאדי ווטרס, הם התחרו על נגני ליווי, על מקום במועדונים ועל מעריצים. הפרסונות הציבוריות שלהם היו נוגדות: ווטרס הפרוע והבוטה לעומת האולין וולף המעודן יותר, שניהל אורח חיים מהוגן והיה נשוי ללא שערוריות לאשתו לילי.
ב-1959 יצא אלבום הסולו הראשון של האולין וולף ב"צ'ס", "Moanin' in the Moonlight", שהיה אסופה של סינגלים ששוחררו קודם לכן. בשנות השישים הוציא כמה משיריו הידועים, שרובם נכתבו על ידי וילי דיקסון כ- "Spoonful" ,"Evil" ,"I ain't Superstitious", "Little Red Rooster", "Sittin' on the Top of the World" ועוד. בשנת 1965 הופיע יחד עם להקת האבנים המתגלגלות, שביצעו את "Little Red Rooster" באלבומם הראשון. ב-1967 הוציאה חברת צ'ס את האלבום "The Super Super Blues Band" בה שיתף פעולה עם בו דידלי ומאדי ווטרס.
ב-1970 נסע ללונדון שם הקליט את "The London Howlin' Wolf Sessions" יחד עם מעריציו הבריטים אריק קלפטון, סטיב וינווד, צ'ארלי ווטס וביל ווימן. האלבום נכלל במקום ה-79 ברשימת "200 האלבומים הנמכרים ביותר" של מגזין המוזיקה בילבורד. ב-1973 השליט את אלבומו האחרון, "The Back Door Wolf" ב"צ'ס".
פרסים והוקרה.
בשנת 1980 נבחר להיכל התהילה של הבלוז. ב-1991 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
שלושה משיריו, "Smokestack Lightning", "Spoonful" ו-"The Red Rooster", נכללים ברשימת "500 השירים שהשפיעו על הרוק אנד רול" של היכל התהילה של הרוק אנד רול.
ב-1999 נבחר שירו "Smokestack Lightning" להיכל התהילה של פרס גראמי.
צ'סטר ארתור ברנט
האולין' וולף
האולינג וולף
מאנוצ'הר מוטאקי
Billboard 200
מנושאר מותאקי
עמק בית נטופה
משלטי שייח' עבד
מקס מינגלה
מקס ג'ורג'ו צ'ואה מינגלה (באנגלית: Max Giorgio Choa Minghella; ) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ובמאי קולנוע בריטי. התפרסם בסרטים "אגורא", "הרשת החברתית", ו-"משחקי שלטון".
ביוגרפיה.
מינגלה נולד בפרוור המפסטד, לונדון שבאנגליה. הוריו הם הבמאי הבריטי זוכה פרס האוסקר אנתוני מינגלה והכוריאוגרפית הסינית קרוליין צ'ואה. אביו, נולד בעיירת החוף רייד שבאי וייט למשפחה ממוצא איטלקי ואילו אימו ילידת הונג קונג. מינגלה בילה את מרבית ילדותו על סטי הצילומים של אביו. יש לו שורשים יהודים מסבו מצד אימו.
למד בבית ספר היסודי "סנט אנטוני" ובקולג' המקומי של המפסטד.
לאחר מכן נסע לניו יורק כדי ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קולומביה אותם סיים ב-2009. בתור סטודנט עבד מינגלה על סרטים רק בחופשות הקיץ שלו.
קריירה.
מינגלה נשר מלימודיו בבית ספר פרטי כדי ללמוד משחק ב"תיאטרון הנוער הלאומי" שבלונדון.
בשנת 2005, הופיע מינגלה לראשונה בדרמה "לגעת במילים" בתור אהרון, נער ממשפחה יהודית-אמריקאית לא מתפקדת. לאחר שזכה לביקורות טובות על משחקו, הוא שיחק במותחן הפוליטי "סוריאנה" בתור רובי בנו של סוכן ה־CIA בוב בארנס (ג'ורג' קלוני).
הבמאי טרי זוויגוף שביקר בסט הצילומים של הסרט לגעת במילים גילה עניין במינגלה וליהק אותו ב-2006 לתפקיד הראשי בקומדיה "בית ספר לאומנות" בתור הסטודנט השאפתן ג'רום.
ב-2007 שיחק בדרמה העצמאית "אלוויס ואנאבל" בתור מנהל חדר המתים צעיר אליו מובאת מלכת היופי הצעירה אנאבל (בלייק לייוולי).
בשנת 2008, שיחק בקומדיה "איך לאבד חברים ולהרחיק אנשים".