לתרבות הבדרית, כפי הנראה, מספר מקורות. מתוכם, המדבר המערבי נראה כבעל ההשפעה המרבית על התרבות. התרבות כנראה לא הוגבלה לאזור בדרי בלבד הואיל וממצאים הקשורים בתרבות נחשפו דרומית לאזור במחגר דנדרה, ארמנט, אלקב ונחן (אשר היוונים כינו היירקונפוליס), ומזרחית לבדרי בוואדי חמאמת.
שמואל הופרט
שמואל (תומי) הופרט (16 ביולי 1936 – 31 באוקטובר 2006) היה סופר עברי, שדרן ועורך תוכניות רדיו.
חייו.
שמואל הופרט נולד בצ'כיה. נמלט עם משפחתו מצ'כיה לפולין, בתקווה שהנאצים לא יגיעו שמה. נכלא עם משפחתו במחנות ריכוז, שהה בגטו ז'שוב, והגיע למחנה ברגן-בלזן. הוא ואמו ניצלו מהשמדה בזכות סרטיפיקט (רישיון עליה לארץ), ששלח אליהם אביו מארץ ישראל. שמואל ואמו הגיעו ארצה בשנת 1945. את סיפור הצלתם המופלא ונדודיהם כתבה הִילְדֶה הופרט, האם, בספרה "יד ביד עם תומי", שנדפס בכמה מהדורות ותורגם לכמה לשונות.
סיים את לימודי התיכון שלו בחיפה, ולאחר השירות בצה"ל עלה לירושלים, שם השלים לימודיו באוניברסיטה העברית, והחל את עבודתו ברדיו. היה עורך תוכניות ולימים מנהל המחלקה לספרות של קול ישראל. במסגרת עבודתו ערך ראיונות עם גדולי סופרי העולם שבאו לירושלים. אם לביקורים פרטיים, ואם כזוכים בפרס ירושלים. ראיונות הרדיו הללו הם חומר רב ערך להבנת יצירתם.
בשנת תשל"ח סיים לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר דוקטור בספרות עברית, בהנחייתו של פרופ' שמואל ורסס. עבודתו נשאה את השם "גלות וגאולה, תפיסתן ודרכי עיצובן, בשירתו העברית של אורי צבי גרינברג".
כתב כמה ספרי ילדים ונוער, ובהם: "אריות בירושלים" שזכה בפרס זאב, "אל תספרו לסימה", "סיפורי דודים", שזכה בפרס ע"ש שרה כהן, ואחרים. הספר "אריות בירושלים" אף הוסרט לטלוויזיה לכבוד יום ירושלים ולווה במנגינה מקורית. בין השחקנים הופיעה גם רובי פורת-שובל.
בשנותיו האחרונות פרסם כמה ספרים אוטוביוגרפיים, שבהם פרש את סיפור חייו ומשפחתו, ואת סיפור הצלתו המופלא מידי הנאצים ועוזריהם.
ארכיונו האיש שמור בספרייה הלאומית.
רחל חלפי
רחל חלפי (נולדה ב-1939) היא משוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
חלפי היא ילידת תל אביב ומתגוררת בה. בשירותה הצבאי הייתה כתבת צבאית, ובהמשך עבדה כעורכת תוכניות דוקומנטריות בקול ישראל, כבמאית סרטי קולנוע וטלוויזיה וכעיתונאית. למדה באוניברסיטה העברית לתואר שני, והמשיכה את לימודיה בארצות הברית באוניברסיטת ברקלי ובמכון האמריקאי לקולנוע. היא עבדה בקול ישראל כקריינית ועורכת בטלוויזיה הישראלית, היא יצרה סרטים דוקומנטריים (המכונה שידוחין, הוקרנו ב-1971). לימדה קולנוע ותסריטאות במסגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
זכתה בפרסים רבים על יצירתה בישראל ובשאר העולם, ובהם פרס ראש הממשלה, ופרס ביאליק לספרות על ספרה "מקלעת השמש" ועל מכלול יצירתה לשנת 2006.
ב-2015 זכתה חלפי בפרס אקו"ם ע"ש דליה רביקוביץ' לשירה ופרוזה על מכלול יצירתה. בנימוקי השופטים נאמר: .
משפחתה.
רחל חלפי באה ממשפחה של אמנים. דודה, אברהם חלפי, משורר ושחקן תיאטרון; אביה, שמשון חלפי, משורר וממתעדי ראשית תל אביב; אמה, מרים ברוך חלפי, פסלת ומשוררת.
נשואה לסופר ולמתרגם ובעבר שדר וקריין בקול ישראל, חיים תדמון.
קישורים חיצוניים.
משיריה:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:משוררות ישראליות|חלפי, רחל]]
[[קטגוריה:משוררים ישראלים|חלפי, רחל]]
[[קטגוריה:משוררות כותבות עברית|חלפי, רחל]]
[[קטגוריה:משוררים כותבי עברית|חלפי, רחל]]
[[קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים]]
[[קטגוריה:זוכות פרס ביאליק לספרות יפה]]
[[קטגוריה:זוכי פרס ביאליק לספרות יפה]]
[[קטגוריה:משפחת חלפי|רחל]]
[[קטגוריה:זוכות פרס אקו"ם]]
[[קטגוריה:זוכי פרס אקו"ם]]
[[קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת קליפורניה בברקלי]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי]]
[[קטגוריה:ישראליות זוכות פרסים: שירה]]
[[קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1939]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939]]
מיכאי הראשון, מלך רומניה
מיכאי הראשון, מלך רומניה (ברומנית: Mihai I, Rege al României) משושלת הוהנצולרן-זיגמרינגן (25 באוקטובר 1921 - 5 בדצמבר 2017) היה מלך רומניה האחרון.
מיכאי נולד בסינאיה, כבנם של קרול השני, מלך רומניה והנסיכה אלנה, אחותו של פאולוס, מלך יוון.
מיכאי היה חימש (נכד הנכד) של המלכה ויקטוריה ובן דוד מדרגה שלישית של אליזבת השנייה.
מיכאי שלט ברומניה פעמיים. בפעם הראשונה הוא הוכתר אחרי מות סבו פרדיננד הראשון, מלך רומניה (אביו ויתר על הכתר בדצמבר 1925) ב־20 ביולי 1927 ושלט עד 8 ביוני 1930, כשהודח על ידי אביו. בפעם השנייה שב לכס המלכות ב־6 בספטמבר 1940 במקום אביו שוויתר על הכס בפעם השנייה ושלט עד 30 בדצמבר 1947, כאשר נאלץ לוותר על מלכותו לטובת המשטר הקומוניסטי שתפס את השלטון.
מיכאי שלט בימי מלחמת העולם השנייה, בתקופת המשטר הפרו-נאצי של מרשל יון אנטונסקו. כשהכוחות הצבאים של ברית המועצות חדרו לרומניה, הוא ארגן את מעצרו של אנטונסקו. הוא התנגד למשטרים הפרו-קומוניסטיים שקמו לאחר המלחמה, לכן אולץ לוותר על מלכותו ויצא לגלות בשווייץ. חזרתו התאפשרה רק בשנת 1997, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
מיכאי נקרא על שמו של מיכאי האמיץ, גיבור לאומי רומני.
בשנת 2008 מונה לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
מיכאי נולד ב-25 באוקטובר 1921 בארמון פלש שבסינאיה, לקרול, נסיך הכתר של רומניה ולאלנה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה.
בשנת 1922 לקח אביו לפילגש את אלנה לופסקו, גרושתו של קצין צבא, בתם של רוקח יהודי שהתנצר ורקדנית וינאית קתולית ממוצא יהודי, וכעבור שנה ברחו השניים מרומניה. בשנת 1925 הודיע קרול שהוא מוותר על זכותו לירושת הכתר לטובת בנו, מיכאי, ואכן לאחר מות סבו פרדיננד הראשון, מלך רומניה בשנת 1927 הוכתר מיכאי למלך רומניה. מכיוון שמיכאי היה בן חמש בלבד, הוחלט על הרכבת מועצת עוצרות שתנהל את המדינה עד להתבגרות המלך. בראש המועצה, שמנתה שלושה אישים, הוצב הנסיך ניקולאה, אולם ניקולאה, שהוזעק מבריטניה על כורחו, לא היה פעיל בענייני המדינה.
בשנת 1930 שב אביו קרול לרומניה, הדיח את מיכאי והוכתר כמלך רומניה לאחר שהבטיח להיפרד מפילגשו. בנובמבר 1939 עם הגיעו לגיל 18, הצטרף מיכאי לסנאט הרומני.
מלחמת העולם השנייה.
לאחר האולטימטום הסובייטי, שאילץ את רומניה לצאת מבסרביה, ותכתיב וינה, שאילץ את רומניה לצאת מצפון טרנסילבניה ומהקדרילטר, דעת הקהל הרומנית הייתה נסערת מאוד וכדי להרגיעה, הזמין קרול את הגנרל יון אנטונסקו להרכיב את הממשלה. בלחצו של אנטונסקו ובשל דעת הקהל, הודיע קרול השני בספטמבר 1940 על ויתור על המלוכה לטובת בנו, מיכאי.
מיכאי החזיק בתפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה, אולם תפקידו היה ייצוגי והשליטה בפועל הייתה בידי יון אנטונסקו. כל עוד כוחות הציר התקדמו בתחומי ברית המועצות וגם בחזיתות אחרות, לא היו חולקים על דרכו של יון אנטונסקו ועל הנהגתו, אך כשנראה היה שיש שינוי במערכה הצבאית, החלו גורמים שונים בצמרת הרומנית לחפש דרכים לחילוץ רומניה מהמלחמה. הרומנים יצרו מגעים עם נציג בריטי באנקרה ובעקבות המלצת הבריטי, גם עם דיפלומט סובייטי בקהיר. אנטונסקו עצמו ניסה לקיים מגעים עם דיפלומטים סובייטים בסטוקהולם, אך כל הניסיונות עלו בתוהו. לאחר קרב סטלינגרד הצבא הסובייטי התקדם וחדר לתחומי רומניה והגיע עד יאשי, העיר השנייה בגודלה ברומניה. באותה תקופה נפתחה החזית השנייה בצרפת ומנהיגי רומניה היו מודאגים.
בשיחות גישוש הגיב אנטונסקו לפונים אליו בסירוב מוחלט לעשות שלום נפרד תוך הצגת הטיעון ש"נתן את מילתו להיטלר" והוא לא יפר הבטחה. אנטונסקו עמד לפגוש את היטלר ב-5 באוגוסט 1944 והבטיח למלך רומניה להעלות בפני היטלר את האפשרות שרומניה תפרוש מהמלחמה. המלך העלה בפניו את החשש שאם אנטונסקו יגיד זאת להיטלר, הוא לא יחזור לרומניה. בשובו אמר אנטונסקו למלך, שלא מצא את הכוח להעלות את הנושא בפני היטלר. לפני שאנטונסקו נפרד מהיטלר, היטלר ייעץ לו על בסיס הניסיון באיטליה, שיתרחק מארמון המלך.
ההפיכה ברומניה.
בגישושים השונים לקחו חלק מדינאים מכל המפלגות הרומניות הגדולות, כולל המפלגה הקומוניסטית הרומנית הלא חוקית, שנציגיה למגעים היו לוקרציו פטרשקנו ואמיל בודנראש, קציני צבא בכירים וביניהם הגנרלים קונסטנטין סנטסקו, אאורל אידאה ויון נגולסקו וחוגי בית המלוכה הרומני. צירוף הקומוניסטים למגעים נועד, בין היתר, להבטיח את תמיכת "הפועלים המאורגנים" (בודנראש הצהיר במהלך המגעים על קיומם של 12,000 פועלים מוכנים לפעולה, הצהרה חסרת כיסוי ממשי), שהיו אמורים להוות את כוח האדם להפיכה. הקושרים התקשו לתאם מועד מתאים להפיכה, כי ברומניה שהו אז יחידות צבא גרמניות והיה חשש מהתערבותן. כאשר צרכים מבצעיים אילצו את המפקדה הגרמנית להוציא מרומניה דיוויזיה משוריינת, החליטו הקושרים לפעול ב-26 באוגוסט, ולשם כך הזמין המלך לתאריך זה את יון אנטונסקו לארוחה חגיגית בארמונו.
ב-22 באוגוסט נודע לאחד מהקושרים שאנטונסקו מודאג מהמצב בחזית, לכן הוא יסע לשם ב-24 באוגוסט ולכן לא יהיה בבוקרשט ביום שנועד להפיכה. הקושרים שינו את התוכנית, אך לא הספיקו להודיע על כך לכולם.