דינה, אשת מחשבים תל אביבית המגדלת בגפה את ילדהּ לאחר גירושיה, ממאנת להתאים את עצמה לתביעות המכַלוֹת של בועת ההיי-טק ונאלצת להתפטר. המשבר המקצועי הופך למשבר קיומי: דינה מסרבת לקחת חלק במירוץ הקיום שכופה עליה העולם המערבי, אף שהיא יכולה לצאת ממנו ברווח נאה. מובטלת, עם חשבון בנק ההולך ומידלדל, היא משוטטת בחוצות תל אביב, פנויה להתבונן בחלכאים ובנדכאים שהחלו למלא את חוצות העיר: הומלסים, קבצנים, משוגעים וסתם בני המעמד הבינוני, שנשחקים אט אט ומצטרפים למסה האנושית קשת-היום הגדלה והולכת בישראל.
לילה אחד בקו חמש בדרכה הביתה ('הבית' – מושג טעון שהגיבורה, והספר כולו, מנסים לברר אותו), דינה פוגשת במפתיע, מולה על הספסל, את מי שכבר מזמן רצתה לשאול אותו שאלה או שתיים: את אלוהים בכבודו ובעצמו. אך הדמות שהיא פוגשת שונה מאוד מזו שחונכה לצפות לה.
אלוהים אכן ירד לארץ המובטחת. הוא רוצה להיווכח כיצד נוהגים בני האדם בבריאתו, ותוך זמן קצר הוא עובר לגור עם דינה בדירתה שבלב העיר; אך הדבר אינו משפר את חייה או חיי הסובבים אותה, מאחר שהוא מסרב בתוקף להתערב בהם ולחולל בהם ניסים ונפלאות. הוא מוכן, לעומת זאת, להיות מעורב. הוא עוזר לדינה לטפל בילדהּ, ועד לפיטוריו הבלתי-נמנעים הוא עובד כפועל זבל בעיריית תל אביב – עמדה מצוינת מאין כמוה להכרת החיים ברחובות העיר הזו. ככל ששהותו מתארכת כן הוא צופה בחרדה בעולמו המופקר בידי מי שנושאים את שמו לשווא, אך גם מתבונן בגעגועים ובחמלה בהזדקקותם של בני אנוש לנגיעה ולתחושת בית בעולם.
זה אחר זה נושרים מעל דינה, חרף התנגדותה העיקשת, מרכיבי עולמה המוגן: תחילה בן הזוג, אחר העבודה, אלבומי תמונות, סניף הבנק, הכסף שהיה בו, הוודאויות שהחזיקה בהן ועצם זהותה – הכל חומק בין אצבעותיה ונעלם, ונשארת רק אהבתה העמוקה לילדהּ. הנכסים הישנים מתחלפים בנכס אחר, שעד כה נעדר מעולמה – במבט: אופן ראייה חדש, לא-מותנה, שעיניו של בן זוגה לחיים פותחות בפניה.
וכך, במקום לשבת בקומה השלושים באחד ממגדלי ההי-טק, דינה משוטטת ברחובות, ורואה במבט מצטלל והולך את העיר והארץ והזמן שהיא חיה בהם. הקושי שבחייה מתגבר, אך העולם סביבה נעשה חי – הוא חדל להיות מובן מאליו. מבטו של אלוהים הוא הפריזמה שדרכה היא רואה כל מה שמיאנה עד כה לראות. וככל שמבטה שוב אינו מופנה רק פנימה, אלא מכליל את כל מה שסובב אותה, כך גם, כמעין התגלות, היא מתחילה לראות איך מתוך הקושי והחוּלין של היומיום קם ומתייצב משהו שמעבר לו; ואולי היה שם תמיד.
התמות - על הספר.
הרומן 'פני המקום' מהווה חשבון-נפש נוקב של יחיד מול האלוהים הפרסונלי שברא לעצמו על פי התפיסה הקרויה ביהדות 'השגחה פרטית'. תפיסה זו של הנוכחות האלוהית בחיינו, שהיהדות הורישה לתרבות המונותיאיסטית המערבית בכללותה, נוטה לראות באלוהים מעין 'אב גדול', 'משגיח גדול' או פנקסאי, שעינו צופיה על כל מעשי אדם, כל בדל-מחשבה והתנהגות, והרושם לו בהתאם עמודות של זכות או חובה; ורצונו העלום הוא המניע את כל המתרחש עלי אדמות, כולל מעשי העוולה הנוראים ביותר שאדם מעולל לזולתו. קל להסיק מכך כי גם האחריות למתרחש היא אלוהית ולא אנושית; ועמדת הספר היא שתפיסה זו של 'השגחה' מובילה להשלה של אחריות מוסרית אישית.
מתוך כך פני המקום בוחן את מושג האב – הן האב האישי, והן ה'אבא הגדול', הסמכות העליונה שבני האדם המליכו על עצמם. הוא מתבונן בצורך שיש לאדם בסמכות העליונה הזו, ובשימוש שהוא עושה במושג האלוהות כתחליף לקנה-מדה מוסרי פנימי, כדי להסיר מעל כתפיו את האחריות האישית לזולתו.
מן המלה 'שימוש' משתמעת גישה תועלתנית; וההווייה המשתקפת ב'פני המקום', תהי דתית או חילונית, היא אכן הווייה המרוקנת מנוכחות האלוהים, אף שהיא עושה שימוש רב בשמו. הקשר עם האלוהי נעשה לנוסחה מאובנת ומרוקנת מתוכן, או לשיטה לגרוף חסידים וצרכנים, והאל נעשה ישות מספקת-צרכים, באם של קולקטיב או של יחיד, מהסוג שקוראים לה כאשר המפתחות של האוטו הולכים לאיבוד. ועם כל זה, כך מתברר במהלך הספר, הצורך של בני האדם בנוכחותו של האלוהי בחייהם – תהי אשר תהי המהות הזו שמעבר לעצמם – הוא אמיתי. חסרה רק האבחנה בין מה שהוא תועלתני או ילדי, ובין קשר של ממש.
האבחנה שעושה פני המקום היא בין 'אלוהים' – אלוהים המסורתי, האומניפוטנטי, הכל-יכול, המתערב, האחראי, הקנאי, הנוקם או נוטה-חסד, כפי שהתאבן בתפיסה האנושית – לבין 'האלוהי': אותו חלק בנו שהוא מעבר לרצונות או לתביעות של האגו, והמסתנן ועולה דרך החרכים בחומה העסוקה-בעצמה של דינה דווקא ברגעים הכי פרוזאיים (אם יש בכלל דבר כזה, 'פרוזאי'; אף זו שאלה שהספר פותח). הספר אינו מנסה לענות על השאלה אם המהות-שמעבר הזו מתקיימת רק בנו, בני האדם, והיא פנימית בלבד, אולי סולידריות אנושית מהסוג שדיבר עליה קאמי, או שהיא אכן חדורה בעולם או בקיום באיזה אופן, כפי שטוענים המיסטיקנים לדורותיהם – כך או כך אין בה כדי להסיר מעל האדם את האחריות המוחלטת למעשיו.
כדי לאפשר את ההבחנה, ואת האחריות, אלוהים שבספר מסרב להתאים את עצמו לתפיסה הנוחה של ה'השגחה האישית'. באורח שקט אך נחוש הוא מסרב להיכנס למיטת-סדום המוצעת לו, שבה כולם רוצים לצמצם אותו למידותיהם: לא לזו של הדת הממוסדת, ולא של השרלטנות – המיסחור והניצול של נקודות התורפה האנושיות של פגיעה, כאב, וכמיהה לנחמה; גם לא לזו של הצרכים הפרטיים של קבוצות ויחידים, כולל, ובפרט, בת זוגו. במיוחד הוא מסרב לספק את מה שתובעים ממנו יותר מאי-פעם בתקופתנו זו, שהורגלה לסיפוק המיידי: הוא מסרב לחולל ניסים. אף שהוא מעורב מאוד במתרחש, ממש ככל אחד מברואיו, הוא מסרב להתערב במהלך האנושי.
הספר עוסק במקורותיה העמוקים של תפיסת ה'השגחה הפרטית' – חרדת וכאב הבדילות; הצורך האנושי העמוק לחוש חלק מאחדות, שהיא גדולה מן ה'מונאדה' הבודדה של היחיד. מתוך כך, הוא מתעסק בשאלה העקרונית האם אפשר להם לבני האדם לחוש בני-בית בעולם. דווקא ריקון תכונות הכל-יכול ועיצובו של אלוהים כ"בחור לא יותר מדי צעיר בקו חמש, די עייף" – היותו, כמו כולם, חשוף, בודד ומועד לגעגוע – הם העומדים ביסוד פעולתה המכרעת של דינה. הם הגורמים לה להכניס אותו לביתה ולעולמה ולהתקרב אליו קרבה אינטימית, המבטלת אמנם את 'יראת הכבוד', אך מאפשרת לאדם לראות, במראה שהוא מציג, את העצמי: בעולם זה שלא האֵל אלא יד-אדם מתואמת יצרה אותו, גם אלוהים לא מצליח להסתדר. גם לו אין כאן בית. עינה של הגיבורה, הצופה בו הולך לאיבוד ברחובות הארץ הזאת, מאפשרת מבט חד על המקום והזמן, אך מאפשרת גם לזקק מתוכם אפשרות של חסד – הכרוכה לבלי-הפרד בהבנה, כי היא (ולא שליח) האחראית לגורלה ולזולתה.
ביקורות.
הרומן זכה להתייחסויות מרובות בתקשורת ובביקורת הכתובה והאינטרנטית, ונבחר בידי ד"ר עמרי הרצוג כאחד משני ספרי השנה של ynet לשנת 2007.
וכאחד הספרים הטובים של השנה על ידי המבקר אריק גלסנר במעריב.
יורם קניוק, ידיעות אחרונות:
משה יצחקי, עתון 77:
אריק גלסנר, מעריב:
עמרי הרצוג, ynet:
חגית כהן, מקור ראשון :
המהדורה החדשה.
פלג החלה לעבוד על "פני המקום" במהלך שהותה באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1995 ועבדה עליו לאורך פרק זמן של אחת עשרה שנים; הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2006. כעבור ארבע שנים פלג כתבה מחדש את אקורד הסיום של הספר והוסיפה פרק קצר לקראת סוף הספר. היא מספרת על כך בריאיון לעיתון 77:
משפט פוביני-טונלי
לאונידה טונלי
לאונידה טונלי (באיטלקית: "Leonida Tonelli"; 19 באפריל 1885, גליפולי - 12 במרץ 1946, פיזה) היה מתמטיקאי איטלקי. טונלי נחשב ממייסדי התאוריה המודרנית של אנליזה פונקציונלית של פונקציות ממשיות, ונודע בעיקר בשל הוכחת משפט פוביני-טונלי ובשל פיתוח תכונת רציפות למחצה.
ריקודים הונגריים
קנצ'נבורי
קנצ'נבורי (בתאית: กาญจนบุรี) היא עיירה במערב תאילנד. קנצ'נבורי היא בירת מחוז קנצ'נבורי. בשנת 2006 התגוררו בה 31,327 תושבים.
קנצ'נבורי נוסדה במאה ה-19 המאוחרת, על ידי המלך ראמה הראשון על מנת לשמש כמוצב הגנתי כנגד מתקפה אפשרית מצד בורמה.
בשנת 1833, תחת שלטונו של המלך ראמה השלישי, עברה קנצ'נבורי כ-18 קילומטרים לדרום מזרח לאורך הנהר, ושם היא נמצאת עד היום.
מיקום.
קנצ'נבורי ממוקמת היכן שנהרות Khwae Noi ו-Khwae Yai מתמזגים לנהר Mae Klong. היא ממוקמת בקצה רכס הרים ולכן היא קרירה יותר ביחס למחוזות אחרים במרכז תאילנד. המרכזים המסחריים בעיר ממוקמים שני חלקים עיקריים: מרכז העיר, שם נמצאים משרדים, חנויות וקניון, ואזור גדות הנהר בו ממוקמים עסקים.
אקלים.
האקלים בעיר הוא של סוואנה טרופית, החורפים יבשים וחמים מאוד. עונת המונסון נמשכת מחודש מאי ועד לחודש אוקטובר. הטמפרטורות עולות עד למקסימום בחודש אפריל, אז נמדדת טמפרטורה מרבית ממוצעת של 38.2 מעלות צלזיוס.
מסילת המוות.
בשנת 1942 הייתה קנצ'נבורי תחת שליטת היפנים, הצבא היפני החליט לבנות מסילת רכבת מצפון תאילנד אל תוך בורמה, שאליה פלש בראשית אותה שנה. המסילה, שנבנתה באופן חלקי לפני המלחמה, נועדה להתמשך מבנגקוק אל רנגון, והייתה אמורה לאפשר הזרמת אספקה לצבא היפני בבורמה. לצורך בניית יתרת המסילה גייסו היפנים צבא של עובדי כפייה. הוא מנה כ-180 אלף אזרחים מארצות בדרום-מזרח אסיה וכ-60 אלף שבויי מלחמה, אשר נפלו בשבי היפני במהלך הקרבות. קרוב למחציתם מתו במהלך הבניה כתוצאה ממחלות, תת תזונה ותאונות.
בהקשר לאירוע זה צולמו מספר סרטים מפורסמים: הגשר על הנהר קוואי, החזרה מנהר קוואי ואיש המסילה.
בקנצ'נבורי יש אנדרטה ושני מוזאונים לזכר ההרוגים וגם את בית הקברות הצבאי קנצ'נבורי.
אל-באג'י א-סבסי