הבקעת קווי החזית לאחר קרב דוברו פולה אילצה את פרידריך פון שולץ להורות על נסיגה רחבה של הצבא הבולגרי לאורך כל קו החזית המקדונית, כדי לנסות ולייצב קו הגנה שני. וכך, נסוגו חיילי הארמייה הבולגרית הראשונה מעמדותיהם ליד אגם דויראן. מספר ימים מאוחר יותר, נוכחו הבריטים והיוונים כי אין כל תכונה בעמדות הבולגרים וכוחותיהם הגיעו לקרבתן ומצאו אותן נטושות. כך, לאחר קרב כושל ועקוב מדם הצליחו כוחות מדינות ההסכמה להשתלט על עמדות הבולגרים ליד אגם דויראן ללא קרב.
השלכות הקרב והנצחתו.
עם תנועת כוחות מדינות ההסכמה אל עבר גבולות בולגריה וקריסת קווי החזית המקדונית, ביקשו הבולגרים ב-24 בספטמבר הפסקת אש לצורכי כניעה. ב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי.
ההצלחה הגדולה במתקפת הווארדאר וכניעת הבולגרים הסיטה את תשומת הלב מהכישלון הצבאי בדויראן והפיקוד הבריטי הבכיר המעיט בחשיבותו וציין בדיווחיו שעיקר חשיבות הקרב הייתה בריתוק הכוחות הבולגריים לגזרה למרות המחיר הגבוה ששולם.
ולדימיר ואזוב היה לגיבור מלחמה נערץ על ידי הבולגרים והוערך מאוד גם על ידי הבריטים. ב-1936 הוזמן ואזוב ללונדון להשתתף בטקס לציון ניצחונם של הבריטים במלחמת העולם הראשונה וזאת לאות הערכה על תפקודו במלחמה. הלורד ג'ורג' מילן קיבל אותו אישית ובמהלך הנאום המרכזי בטקס צוין כי ואזוב נמנה עם הקצינים הזרים הבודדים שעיצבו את ההיסטוריה הבריטית.
ב-1938 פרסם אחד מחיילי האוגדה ה-28 הבריטית מאמר בחוברת הנצחה לאירועי מלחמת העולם הראשונה תחת הכותרת "חזיתי בטבח חסר התועלת בדויראן" ובו נכתב בין השאר:
טיגראי המרכזית
משולש האלמוגים
משולש האלמוגים הוא כינוי לאזור שוניות אלמוגים בעל שטח דמוי משולש, הממוקם בשוליהם המערביים של מימי האוקיינוס השקט, סביב חלק מאיי דרום-מזרח אסיה. שטח האזור הימי הוא כ-6 מיליון קילומטר רבוע, והוא מצוי בין המדינות הנכללות בתחום זה, שהן אינדונזיה, מלזיה, פפואה ניו גיני, הפיליפינים, איי שלמה ומזרח טימור. האזור כולל שני אזורים ביוגאוגרפיים: האזור האינדונזי-פיליפיני, והאזור הדרום-מערב פסיפי. במשולש האלמוגים חיים כ-500 מיני אלמוגים (76% מהמינים הקיימים בעולם) וכ-3000 מיני דגים.
האזור מוכר כמרכז עולמי של מגוון ביולוגי ימי, ובעל עדיפות עליונה בשימור הטבע בו. האזור מכונה גם "האמזוניה של הימים", מכיוון שהוא מכסה 5.7 מיליון קילומטרים רבועים של מי אוקיינוס, ומשאבי הטבע בו מאפשרים פרנסה וכלכלה ליותר מ-120 מיליון בני אדם.
לאורך השנים נפגעים האלמוגים ובעלי החיים באזור המשולש, בין השאר בעקבות שינוי האקלים בעולם, המוביל להלבנת אלמוגים, וכן בשל חוסר פיקוח על ניצול משאבי הטבע בידי האדם (בנייה ופיתוח בחופים, דיג מוגבר ועוד). מדינות וארגונים בינלאומיים רבים, כגון הקרן העולמית לשימור חיות הבר, משקיעים מאמצים רבים בשימור הטבע באזור זה, ובסוף העשור הראשון של המאה ה-21 התאגדו שש המדינות הממוקמות באזור לפרויקט אזורי מקיף בתחום זה שיתנהל לאורך העשור הקרוב.
טיגראי
ברונלו די מונטאלצ'ינו
סאקאי
סאקאי (ביפנית: 堺市 – סאקאי-שי) היא עיר במחוז אוסקה, השוכנת במרכז האי הונשו ביפן. סאקאי היא אחת מערי הנמל הגדולות והחשובות ביפן מימי הביניים. גבולות העיר הורחבו בפברואר 2005 כשהוכללה בה העיירה מיהארה, ושטח העיר מאז הוא 149.99 קמ"ר. נכון ל-1 ביולי 2021 מתגוררים בה 823,029 תושבים, צפיפות אוכלוסייה של 5,493 תושבים לקמ"ר, זוהי העיר השנייה בגודלה במחוז אוסקה, הרביעית בקנסאי וה-15 ביפן.
העיר הנוכחית נוסדה רשמית ב-1 באפריל 1889 על פי חוקי האימפריה היפנית. סאקאי קיבלה מעמד של "עיר בתקנה ממשלתית" באפריל 2006 וקיבלה עקב כך סמכויות שלטון נרחבות יותר. העיר חולקה לשבעה רבעים.
סאקאי ידועה בשל תלי הקבורה המעוצבים בדמות חור המנעול המכונים קוֹפוּן (古墳), המתוארכים למאה החמישית לספירה. מאמינים כי התל הגדול ביותר, דאיסן קופון, הוא קברו של הקיסר נינטוקו (仁徳天皇; שלט על פי הערכה בשנים 399-313), והוא הקבר הגדול ביותר בעולם בשטחו. בעבר הייתה סאקאי ידועה בייצור חרבות סמוראים, והיום היא ידועה בייצור סכיני מטבח המהווה תעשייה חשובה בעיר.
היסטוריה.
חרסים וכלי אבן מתקופת ג'ומון נתגלו באתרים ביוצויקה ובקוסאבה, אבל ראשית העיר של ימינו הייתה, ככל הנראה, במאה ה-14. האזכור הראשון של סאקאי הוא מ-1320, כחלק מהאחוזה הקיסרית שיצרה מלח, והייתה ידועה בין האצילים של קיוטו בשל המעיינות החמים שבסביבתה. העיר נשלטה בידי בית אוצ'י (大内). ב-1399 מרד אוצ'י יושיהירו (大内義興) בשוגון אשיקאגה יושימיצו (足利 義満), והתבצר בסאקאי. יושימיצו כבש את העיר ושרף את מרבית בתיה (רשומות מאותה תקופה נוקבות במספר 10,000 בתים). העיר נבנתה מחדש, ובתקופת מורומאצ'י הייתה סאקאי אחת הערים העשירות ביותר ביפן. מיקומה הגאוגרפי של סאקאי, בקצה של מפרץ אוסקה ובשפך הנהר יאמטו, שקישר בין מחוז יאמטו (כיום מחוז נארה) לים, עזר לה לקשור בין סחר החוץ לסחר הפנים, אבל הגורם העיקרי לשגשוגה של העיר היה המסחר בין יפן לסין של שושלת מינג. המסחר החל בשנת 1469, כאשר המשלחת הרשמית שיצאה לסין במקור מהבירה קיוטו דרך נמל היוגו (兵庫, כיום חלק מהעיר קובה) חששה בחזרתה מסין שיוגו נפלה בידי האויב, ולכן במקום לחצות את הים הפנימי סטו עקפה את קיושו מדרום ושיקוקו ממזרח. מכאן ואילך יצאו המשלחות לסין מסאקאי.
סאקאי הייתה עיר אוטונומית שנוהלה על ידי אזרחיה הסוחרים. בפתגם נפוץ בימים ההם נאמר שהערים העשירות ביותר היו "אוּמי נוֹ סאקאי, ריקוּ מם אִימָאי" ("לאורך הים, סאקאי, בפנים הארץ, אימאי" (העיר האחרונה היא כיום חלק מהעיר קשיהארה). הנזיר הזן בודהיסטי הנודע איקיו (休宗純; 1481-1394) בחר להתגורר בסאקאי בשל האווירה החופשית ששררה בעיר. בתקופת סנגוקו ביקרו בסאקאי כמה מיסיונרים נוצרים, החל בפרנסיסקו חאווייר, שביקר בעיר בשלהי 1550, ותיעדו את עושרה.
לאחר בואם של האירופאים הפכה סאקאי למרכז ייצור של כלי ירייה, והדאימיו, אודה נובונאגה, היה אחד מלקוחותיה החשובים. במהלך הניסיון השאפתני שלו לאחד את יפן ניסה נובונאגה לבטל את האוטונומיה שממנה נהנתה סאקאי. אזרחי סאקאי התקוממו וניהלו קרב נואש כנגד צבאו. מרבית האזרחים נמלטו, סאקאי נשרפה ונלכדה על ידי נובונאגה. לאחר מותו של נובונאגה עלה לשלטון טויוטומי הידיושי, שהיה עוזרו של נובונאגה. סאקאי הפכה שוב לעיר משגשגת תחת שלטונו.
סן-נו-ריקיו, הידוע כאדם שגיבש את כללי טקס התה היפני, היה במקור סוחר מסאקאי. בשל הקשר ההדוק בין טקס התה לזן בודהיזם, ובשל עושרם של אזרחיה, הייתה סאקאי אחד מהמרכזים הראשיים של טקס התה ביפן.
סאקאי הייתה עדיין מרכז סחר חשוב בתקופת אדו, אם כי הסחר בתקופה זו היה בתוך יפן בלבד עקב מדיניות הסאקוקו (סגירת שערי יפן בפני סחר עם מדינות אחרות) של שוגונות טוקוגאווה. בסופה של תקופה זו החלו ספינות מהמערב לפקוד שוב את נמל סאקאי, אך חוסר הבנה גרם לתוצאות טרגיות שעה ש-11 מלחים מהקורבטה הצרפתית דופלייה (Dupleix) נהרגו בשעה שעלו לחוף. הצרפתים מחו בפני היפנים, והממשל היפני הורה להוציא להורג באמצעות ספוקו את האחראים למות הצרפתים. אירוע זה מכונה "תקרית סאקאי" (堺事件 – סאקאי ג'יקן).
במאה ה-20 הייתה סאקאי לעיר תעשייתית שבה פועל נמל גדול. משום כך הופצץ חלקה המערבי במהלך מלחמת העולם השנייה ונגרמו לו נזקים כבדים. העיר נבנתה מחדש, ונכון ל-2011 מונה אוכלוסייתה סאקאי מעל ל-800,000 איש, והיא הפרוור הגדול ביותר של אוסקה, ובמקום הארבעה עשר ברשימות הערים בעלות האוכלוסייה הגדולה ביותר ביפן.
חלוקה מנהלית.
סאקאי מחולקת לשבעה רבעים (ביפנית: 区 תעתיק קוּ) - חלוקה של "עיר בתקנה ממשלתית" לאזורים שבהם יש סמכויות שלטון כדוגמת גביית מיסים. שבעת הרבעים הם:
תחבורה.
סאקאי מצויה בלב חבל קנסאי, שבו מתגוררים כ-20 מיליון תושבים ולכן מגיעים אליה כמה צירי תחבורה. אל העיר ניתן להגיע באמצעות נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי (קוד יאט"א KIX) השוכן על אי מלאכותי בלב מפרץ אוסקה במרחק של 20 דקות נסיעה מסאקאי. אל העיר מגיעים קווי הרכבות של חברת הרכבות הארצית וחברת ננקאי (.Nankai Electric Railway Co). שתי החברות מפעילות קווים לשדה התעופה הבינלאומי של קנסאי. ננקאי מפעילה שרות אוטובוסים, ובבעלותה מצויה גם חברת האנקאי (.Hankai Tramway Co) המפעילה קו טראם בסאקאי. בעיר פרוסה רשת כבישים מהירים שלנהגים בה יצא שם כנהגים פרועים ברחבי יפן.
הנמל של סאקאי, נמל סאקאי סמבוקו (Sakai Semboku), הוא נמל מסחר המשרת בעיקר את התעשיות הפטרוכימיות בעיר (יבוא נפט וגז טבעי וייצוא כימיקלים), אם כי יש לו גם מטרות נוספות. מעבורת מחברת בין הנמל של סאקאי לקוקורה (小倉) שבקצה הצפוני של האי קיושו, והנמל גם מתפקד כמרכז חירום במקרה של אסון בקנה מידה גדול.
כלכלה.
תעשייה.
סאקאי היא עיר תעשייתית שבה בולטות התעשיות הפטרוכימיות המנצלות את הנמל של העיר לייבוא חומרי גלם (נפט וגז טבעי) ולייצוא כימיקלים. מפעלי תעשייה חשובים נוספים הם שימאנו, חברה רב לאומית לייצור רכיבים איכותיים לאופניים, וקובוטה, יצרן טרקטורים.