אחרי מלחמת העולם השנייה גדלה הקריירה של דה סאבאטה לממדים בינלאומיים. הוא הופיע לעיתים קרובות כמנצח אורח בלונדון, בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית. בשנת 1946 הקליט לחברת דקה עם הפילהרמונית של לונדון. ב-1947 הקליט לראשונה לחברת HMV, עם תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בין השאר את ההקלטה הראשונה מאז ומעולם של "משחקים" מאת קלוד דביסי. בשנה שלאחריה ערך עוד הקלטות עם אותה תזמורת. בשנת 1950 הוחזק באופן זמני באליס איילנד
עם עוד כמה אירופאים בתוקף חוק מקקארן החדש (בגין עבודתו באיטליה בתקופת משטרו הפשיסטי של מוסוליני). במרץ 1950 ו-1951 ניצח דה סאבאטה על הפילהרמונית של ניו יורק בסדרת קונצרטים בקרנגי הול, שרבים מהם נשמרו משידורי רדיו ומהווים כיום כמה מן הפריטים החשובים ביותר במורשתו המוקלטת.
משכנו הקבוע של דה סאבאטה המשיך להיות לה סקאלה, מילאנו, שם עבד בין השאר עם שתי זמרות סופרן בדרכן לכוכבות: מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי. באוגוסט 1953 הקליט עם מריה קאלאס את ההקלטה המסחרית היחידה שלו לאופרה: "טוסקה" של פוצ'יני, לחברת HMV (בהקלטה השתתפו גם ג'וזפה די סטפנו וטיטו גובי עם התזמורת והמקהלה של לה סקאלה.
התקף לב ופרישה.
ההקלטה של "טוסקה" הייתה אמורה להיותה ראשונה בסדרת הקלטות של רוב הרפרטואר האופראי של דה סאבאטה בחברת HMV, אבל זמן קצר אחריה סבל דה סאבאטה התקף לב קשה, שהביא אותו להפסקת הופעותיו הפומביות. האופרה "מיטרידאטה אאופטורה" של אלסנדרו סקרלטי, שעליה היה אמור לנצח, עם קאלאס בתפקיד הראשי, הוחלפה בהודעה של הרגע האחרון ב"מדיאה" של כרוביני בניצוח ליאונרד ברנשטיין. דה סאבאטה התפטר ממשרתו בלה סקאלה ואת מקומו תפס עוזרו, קרלו מריה ג'וליני. בין 1963 ל-1957 מילא את התפקיד הניהולי של מנהל אמנותי בלה סקאלה. תקופת כהונתה התייחדה בהתפייסות עם טוסקניני (לאחר יחסים צוננים במשך עשרים שנה) בעת הפקה של "לה וסטראלה" של ספונטיני בשנת 1954.
דה סאבאטה חזר לנצח רק עוד פעמיים, האחת בהקלטת אולפן של הרקוויאם של ורדי ביוני 1954 לחברת HMV, והשנייה, האחרונה, בטקס האזכרה לטוסקניני, שם ניצח על מרש האבל מתוך סימפוניית ארואיקה של בטהובן בבית האופרה לה סקאלה במילאנו, לאחר הרקוויאם של ורדי בקתדרלה של מילאנו ב-1957. העשור האחרון של חייו הוקדש להלחנה, אבל לא הניב הרבה. אף כי וולטר לג פנה אליו בהצעה לנצח על תזמורת פילהרמוניה ב-1964 והציע לו להשלים את האופרה "טורנדוט" של פוצ'יני, אף לא אחת מאפשרויות אלה לא יצאה לפועל. דה סאבאטה נהנה מפתרון בעיות מתמטיות בתקופת פרישתו. הוא מת לבדו בהתקף לב בסנטה מרגריטה ליגורה, ליגוריה, ב-1967. בטקס האזכרה שלו ניגנה תזמורת לה סקאלה ללא מנצח, כמחווה של כבוד.
פרס בתחרות למוזיקאים צעירים, בחסות נפת ג'נובה ומחוז ליגוריה, המתקיימת בסנטה מרגריטה, נקרא על ויקטור דה סאבאטה.
סגנון הלחנה.
יצירותיו של דה סאבאטה כתובות בסגנון רומנטי-מאוחר, המזכיר את רספיגי וריכרד שטראוס. הן נחלו הצלחה ניכרת בשנות ה-20' של המאה העשרים ובוצעו על ידי מנצחים כמו טוסקניני ווולטר דאמרוש, אבל נשכחו בימינו. ייתכן שאחת הסיבות לכך היא, שדה סאבאטה פעל מעט, יחסית, לביצוע ולפרסום יצירותיו הוא, כיון שגרס, שאם המוזיקה שלו ראויה להצלחה, עליה להצליח בזכות עצמה, או להיכשל. דעת המבקרים על יצירותיו חלוקה זה מכבר. לדוגמה, בשנת 1926 תיארה ביקורת בטיים מגזין את "גת שמנים" שלו כ"מוזיקה רדודה, חסרת מקוריות, שאפילו גאוניותו הפילנתרופית של טוסקניני לא יכלה לשוות לה ייחוד." לעומת זאת, מבקר שכתב בראשית שנות ה-2000 ל"אינטרנשיונל רקורד רוויו" אמר על אותה יצירה עצמה, ש"היא מכילה צלילי תזמורת מן המלבבים ביותר ששמעתי מזה שנים".
תביעה קטנה
תביעה קטנה במשפט הישראלי היא הליך קצר ופשוט במשפט האזרחי, שבו אדם מבקש מבית המשפט סעד המוגבל בסכום.
תביעות קטנות עוסקות בעיקר בנושאים צרכניים. למרות זאת בתי המשפט לתביעות קטנות דנים גם בנושאים שאינם צרכניים, כדוגמת תביעות נזיקיות פשוטות, ובתוכן תביעה לפי חוק למניעת הטרדה מינית, או תביעות בנושאים חוקתיים (הפליה, לשון הרע וכן הלאה). מאפיין נוסף של התביעה הקטנה הוא היותה בסכום נמוך יחסית, הקבוע בתקנות ומתעדכן מדי פעם. עם זאת אין כל מניעה לתבוע גם בבית משפט רגיל, אף אם סכום התביעה הוא בגבולות המותר בתביעה קטנה. הסמכות לדון בתביעה קטנה מסורה בידי בית המשפט לתביעות קטנות, שהוא למעשה בית משפט השלום בשבתו כבית משפט לתביעות קטנות בהתאם לסמכותו לפי חוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד–1984. מתוקף כך הוא מקביל בסמכותו לבית משפט השלום, ועַרכּאת הערעור עליו היא בית המשפט המחוזי. אפשר לערער על פסק דין של בית משפט לתביעות קטנות רק לאחר קבלת רשות לכך מבית משפט מחוזי (בניגוד לתביעה "רגילה", שעליה ניתן לערער בזכות, ללא קבלת אישור).
התנאים להגשת תביעה קטנה.
לבית המשפט לתביעות קטנות סמכות לדון בתביעה אזרחית שהגיש יחיד (אין לתאגיד אפשרות להגיש תביעה קטנה, אך ניתן לתבוע תאגיד ואף את מדינת ישראל על כל גופיה. תאגיד שנתבע יוכל להגיש תביעה שכנגד) באחת משתי החלופות הללו:
נוסף על כך נדרשת זיקה אזורית לבית המשפט שאליו התביעה מוגשת, ולכן אחד מאלו נדרש להימצא בתחום שיפוטו של בית המשפט:
המבקש להגיש תביעה קטנה נדרש להצהיר שלא הגיש יותר מחמש תביעות קטנות בשנה שקדמה להגשתה (התנאי חל על בית משפט מסוים – למשל, מתאפשר להגיש בשנה חמש תביעות קטנות בתל אביב ובירושלים חמש תביעות קטנות – באותה שנה). זאת מתוך תפיסה לפיה ראוי לחסום "תובעים סדרתיים" מהגשת תביעות קנטרניות שמטרתן רווח כספי.
אופי הדיון בתביעה קטנה.
מטרתם של כללי הדיון בתביעות קטנות היא לאפשר דיון מהיר, פשוט, יעיל ונגיש בין אזרחים, גם אלו שאין להם השכלה משפטית. כדי לשרת מטרה זו נקבעו מאפיינים מיוחדים לדיון בתביעות קטנות:
תביעה קטנה מוגשת במזכירות בתי המשפט או באתר נט המשפט. בעת הגשת התביעה יש לשלם אגרה בסכום של 1% מהסכום הנתבע, אך סכום האגרה לא יפחת מ־50 ש"ח. עם הגשת התביעה נקבע תאריך הדיון. התור הטיפוסי אורך כשלושה חודשים.
פסק דין של תביעה קטנה מחייב כפסק דינו של כל בית משפט אחר. ניתן להגיש פסק דין זה להוצאה לפועל.
סוגיית הייצוג בתביעות קטנות.
בהתאם לסעיף 63 לחוק בתי המשפט. מטרתו של הכלל היא לצמצם את פערי הכוח והידע בין התובע הקטן לתאגידים גדולים וכן לפשט ולקצר את ההליך.
הכלל הוא כי ניתן להיעזר בעורכי דין על-מנת לנסח את כתבי הטענות, אך עורכי הדין אינם יכולים לייצג בהליך המשפטי.
בסעיף 63 לחוק בתי המשפט מבהיר כי תאגידים מסוימים וטוען משפטי מוסמך רשאים לסייע בהתנדבות בבית משפט לתביעות קטנות.
שאלת אישור בית המשפט כלפי מי אינו עורך דין
ואולם, הסעיף טרם בואר במלואו בפסיקה. מקריאת הסעיף לבדו, דומה כי אדם יכול לייצג בבית המשפט לתביעות קטנות, אף אם הוא עורך דין, כל עוד הוא אינו עוסק בייצוג, ועושה זאת שלא בתמורה לתשלום או כדרך עיסוק. לצורך ייצוג בדרך זו, נדרש, ברגיל, אישור של בית המשפט. מנגד, מקריאת כללי ייחוד מקצוע עריכת הדין בכללותם, עולה לכאורה כי סעיף 63(ב) "מיותר" כלפי מי שאינו עורך דין, אך זאת כנראה בניגוד לדעת המחוקק בהתקנת הסעיף. מצד אחד, סעיף 63(ב) עצמו אינו נוקט בלשון האוסרת את הייצוג, אלא מנוסח כסעיף שמטרתו לאפשר לבית המשפט לתת לאדם לייצג, אף שבמצב הרגיל היה "מסיג את גבול המקצוע". מצד שני, בעוד שלפי סעיף 63(ב), לכאורה נדרש אישור בית משפט כדי לייצג בתביעות קטנות מבלי להסיג את גבול המקצוע - חוק לשכת עורכי הדין מבהיר כי מי שאינו עורך דין, ומייצג שלא בדרך עיסוק ושלא בתמורה (ולכן עומד בתנאים הנדרשים אף מסעיף 63(ב)), ממילא אינו מסיג את גבול המקצוע, ולכן ממילא אין נדרשים לשאלת אישור בית המשפט, בסתירה לכאורה להגיונו של סעיף 63(ב) לחוק בתי המשפט.
הדבר מנוגד להגיונו של הסעיף, שכן אין זה סביר שסעיף 63(ב) נחקק על-מנת לעסוק בעניינם של עורכי דין שאינם עוסקים בייצוג בלבד, ובייחוד נוכח המתח מול הוראות סעיף 63(א), הדורשות טעמים מיוחדים לייצוג בידי עורך דין.
עקיפת איסור הייצוג
תאגידים נתבעים (בעיקר חברות ביטוח, הנתבעות תדיר בעניין פיצויים עקב תאונות דרכים) עוקפים איסור זה על ידי שימוש במתמחים בעלי תואר במשפטים, שבאופן רשמי אינם עורכי דין, אך הם בעלי ידע משפטי. אף על פי שסעיף 63(ב)(3) לחוק בתי המשפט אוסר גם על מתמחים להופיע בבית משפט כיוון שהם מקבלים תמורה (לאו דווקא כספית), מדינת ישראל עוקפת חוק זה בהתאם לפסיקה של בית משפט לתביעות קטנות: "אין כל אפשרות להתעלם מקיומו של סעיף 4 לחוק לתיקון סדרי הדין האזרחי הקובע מפורשות כי בכל הליך שהמדינה צד לו תיוצג היא על ידי היועץ המשפטי לממשלה או בא כוחו (או כל נציג שיבחר היועץ המשפטי לממשלה בהתאם לסעיף 3 לחוק הפרשנות). חוק בתי המשפט הוא חוק כללי. החוק לתיקון סדרי הדין האזרחי הוא חוק ספציפי". זאת אף על פי שקיימת התנגדות לכך בקרב משפטנים.
בתי משפט לתביעות קטנות בישראל.
בישראל בית המשפט לתביעות קטנות מקביל במעמדו לבית משפט השלום, והוא דן בתביעות אזרחיות שגובהן עד 33,800 ש"ח, נכון לינואר 2021.