במאי 2014 יצא/ה סמית' מהארון בתור הומו והשחקן והדוגמן ג'ונתן זייזל קיים עם סמית' מערכת יחסים. בטקס פרסי גראמי השנתיים ה-57 כאשר "Stay with Me" זכה בפרס הקלטת השנה, סמית' אמר/ה "אני רוצה להודות לאיש שעליו השיר הזה, שהתאהבתי בו בשנה שעברה. תודה רבה ששברתי את ליבי כי בזכות זה קיבלתי ארבעה גראמי". בספטמבר 2017 נחשפה על ידי סמית' מערכת יחסים עם השחקן ברנדון פלין בראיון בתוכנית אלן ביוני 2018 הוכרז כי סמית' ופלין נפרדו לאחר תשעה חודשי זוגיות. באוקטובר 2017 יצא/ה מהארון כג'נדרקוויר, והסביר/ה "אני מרגיש/ה אישה בדיוק כמו שאני גבר". בספטמבר 2019 הודיע ​​סמית על החלטה לצאת כא-בינארי ולשנות את כינויי המגדר ל-"Singular they", ואמר/ה "אחרי חיים שלמים במלחמה עם המין שלי החלטתי לחבק את עצמי כמי שאני, מבפנים ומבחוץ".
בריאיון, סמית' דיבר/ה על התמודדותו עם ההפרעה טורדנית-כפייתית שלו. "יש לי OCD, וזה נעשה קצת יותר גרוע בזמן האחרון. אני חייב/ת לבדוק את הברזים, לפני שאני יוצא/ת מהבית, אני חייב/ת לוודא שבדקתי שכל הברזים סגורים כדי שלא תהיה הצפה."
הזמרת לילי אלן והשחקן אלפי אלן הם בני דודים מדרגה שלישית של סמית'.
Piriform
Piriform היא חברה בריטית בבעלות פרטית, העוסקת בתחום תוכנות אופטימיזציה (מיטוב) של מחשבים , ומוכרת בעיקר בזכות התוכנה שפיתחה, "CCleaner", המהווה את מוצר הדגל של החברה.
פירוש המילה "Piriform" בעברית הוא "צורת אגס", ומכאן סמליל החברה, המורכב משמהּ הלועזי, ומציור של אגס המשובץ בו.
על החברה.
Piriform עוסקת בתחום תוכנות אופטימיזציה של מחשב. בין היתר היא מתמחה בהאצת מהירות המחשב, ובטיחות ופרטיות במחשב.
לחלק מהתוכנות של החברה קיימות גרסאות מוגבלות, המופצות בחינם.
פרטים:
תוכנות מוכרות.
בין היתר, סיפקה Piriform מספר תוכנות שצברו פופולריות רבה בקרב קהל היעד של תוכנות מיטוב מחשבים, בשל אמינותן וביצועיהן המרשימים לאורך זמן.
תוכנות מוכרות:
אילן אבישר
אילן אבישר (נולד ב-1951) הוא חוקר קולנוע ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. שימש כיושב ראש מועצת הרשות השנייה.
קורות חייו.
אילן אבישר נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר. בצה"ל שירת בגולני עד שנפצע ועבר לשרת בחדר המבצעים במפקדה של חטיבת רמת הגולן. הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית (1976).
הוא נסע לארצות הברית להמשך לימודים ותחילה התמחה בלימודי מחזאות ותסריטאות באוניברסיטת אינדיאנה (1977-78). הוא המשיך בלימודי קולנוע והשלים את הדוקטורט במחלקה לספרות משווה באוניברסיטת אינדיאנה (1983). נושא עבודת הדוקטורט הוא "האסתטיקה והפוליטיקה של סרטי השואה". לאחר סיום לימודיו היה מרצה (Assistant Professor) במחלקה ללימודי יהדות ושפות וספרות של המזרח הקרוב באוניברסיטת המדינה של אוהיו (1988-1983).
אבישר חזר לישראל לאחר כ-14 שנים בארצות הברית, לימד בחוג לקולנוע וטלוויזיה והיה מרצה אורח במחלקה לאנגלית באוניברסיטת תל אביב (1992-1990). מ-2013 הוא פרופסור חבר בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 2002-2005 כיהן כראש החוג. הקריירה האקדמית שלו כוללת גם פרופסור אורח בלימודי היהדות בSuny, אולבני, כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, בקתדרה על שם פדנו בלימודי היהדות (2000), כפרופסור אורח באוניברסיטת אולד דומיניון (2008-2007).
פעילות בתעשיית הסרטים.
אבישר שימש כמפיק שותף של PORTRAIT OF A PEOPLE (1979-1980), סדרת טלוויזיה בת 18 פרקים על תרבות יהודית בהפקת התוכנית ללימודי יהדות והטלוויזיה הלימודית של אוניברסיטת אינדיאנה. הסדרה זכתה בפרס ויליאם האבר מטעם בני ברית ובפרס ויליאם ב. שרודר מטעם המועצה של הפדרציה היהודית.
אבישר היה מפיק בכיר ותסריטאי של הסרט "הבנות מליבאו" (באנגלית GIRLFRIENDS), בבימויו של יואל קמינסקי. זהו סרט תיעודי בן 52 דקות. הסרט זכה בפרס הראשון בתחרות הווידאו היהודית השנתית 1995, המתקיימת בחסות מוזיאון יהודה מאגנס, המוזיאון היהודי של המערב, בברקלי, קליפורניה. הסרט מציג את קורותיהן של קבוצת נשים ניצולות שואה מליבאו, עיר קיט לחוף הים הבלטי בלטביה. הסרט שהופק עבור ערוצי הכבלים בישראל. היה אחד הראשונים שהציגו את סיפורם של הניצולים לפני, במהלך ואחרי המלחמה; זאת בניגוד לגישה הקודמת שהתייחסה לניצולים בעיקר כעדים של ההשמדה ומראות הזוועה, כמו בסרט "שואה" של קלוד לנצמן. הסרט מדגיש את החברות המיוחדת שנרקמה בין הנשים כחברות צעירות, ואיך החברות הייתה גורם משמעותי שתרם להצלתן ואיך היא ממשיכה להיות כוח מרכזי בשנים שלאחר המלחמה, כשהחברות ביניהן ממלאת את החלל הריק של משפחותיהן שנספו בשואה.
אבישר כתב תסריטים והתמחה בעריכת תסריטים. הוא שיתף פעולה עם הבמאי החרדי יהודה גרובייס ביצירת התסריט של "ממעמקי הג'ונגל" (74 דקות), סרט עלילתי באורך מלא שבוים על ידי יהודה גרובייס, 2008. הוא כתב ביחד עם רחל שילה ויואל קמינסקי את "גן נעול", שמבוסס על הספר "כביסה" של סוזן אדם, כשכתיבת התסריט זוכה במימון של קרן הקולנוע הישראלי 2003-2002. אבישר כתב ביחד עם יואל קמינסקי, את "האפוטרופוס", תסריט לסרט עלילתי שזכה גם במימון של קרן הקולנוע הישראלי.
אבישר שימש כעורך תסריטים של הסרטים וסדרות הטלוויזיה הבאים:
אבישר שימש כלקטור של קרן הקולנוע הישראלי בשנים 1994-1990 ו-2002-2000 בהכנת חוות דעת ושיפוט של תסריטים שהוגשו לקרן לקבלת מימון להפקה.
פעילות ציבורית.
במהלך השנים בהן התגורר בארצות הברית (1990-1976) היה פעיל בהסברה הישראלית. פן אחד של פעילותו היה במסגרת הקמפוס, כיו"ר התאחדות הסטודנטים הישראלים באוניברסיטת אינדיאנה; פן אחר של פעילותו היה כיועץ לתנועת "חירות USA", במסגרתו הכין מסמכים לוועדות הקונגרס; במהלך שנותיו כמרצה באוניברסיטת המדינה של אוהיו היה פעיל בהסברה ישראלית בוועדות וארגונים להנצחת השואה במדינת אוהיו.
בזירה הישראלית אבישר היה פעיל כרגולטור במספר גופים מרכזיים בשוק התקשורת. בין השנים 1996 -2004 היה חבר במועצת הכבלים והלווין. במהלך שמונה השנים, שבהן כיהן גם כיו"ר ועדת תוכניות של המועצה, המועצה העניקה רישיון לשידורי לוויין, נעשה מעבר לשידורים דיגיטליים רב ערוציים, והיקף ההשקעה בהפקות מקור קפץ ממספר מיליונים בודדים בשנה למאות מיליונים שמושקעים בשידורים מקומיים והפקות של יצירות מקוריות של דרמה וסרטים דוקומנטריים. בין השנים 2008-2004 היה חבר המועצה הישראלית לקולנוע. משנת 2005 מכהן כחבר במועצה לביקורת סרטים ומחזות (הצנזורה). בשנת 2010 התמנה לחבר מועצת הרשות השנייה וממלא מקום יו"ר הרשות האחראי על תחום הרדיו. בעקבות פרישתו של יו"ר הרשות אמנון נדב מונה אבישר באוגוסט 2010 ליושב ראש הרשות השנייה.
מחקריו.
סרטי השואה.
ספרו "השואה והמסך: דימויים קולנועיים של הבלתי ניתן לדמיין" (במקור באנגלית: Screening the Holocaust: Cinema's Images of the Unimaginable), שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1988, היה הדיון האנליטי הראשון של ייצוגי השואה בקולנוע. המחקר החלוצי מנתח את האתגרים והקשיים שמציבה השואה כמקור ליצירה אומנותית ואת האופנים בהם המדיום הקולנועי מתעד ומדמיין את השואה. המחקר של אבישר מדגיש את הערך המיוחד של התמונה והצילום הקולנועי הדוקומנטרי שיש להם מקום מכריע בתיעוד השואה, כפי שבא לידי ביטוי בעיקר בסרטים שצילמו בעלות הברית כששיחררו את מחנות ההשמדה בגרמניה ועד ליצירות מפורסמות כמו "לילה וערפל" (1955) בבימוי אלן רנה ו"שואה" (1985) של קלוד לנצמן. המחקר מדגיש עם זאת שלב המאפליה ורצח הקרבנות במחנות המוות לא קיבלו תיעוד צילומי והם חורגים מגבולות הייצוג והשיח. הספר בוחן את המיגבלות של הנרטיב הקולנועי והקונוונציות של עיצוב התמונה הנעה ביחס לקיצוניות הבלתי נתפסת של זוועות השואה. ציר שלישי בספר בוחן את מקומה של השואה בהקשר לתמונת עולם תרבותית רחבה, בעיקר בהקשר של תפישות הריאליזם, המודרניזם והפוסטמודרניזם. טענתו של אבישר היא שכל אחת מהמסגרות האלה של תפישת עולם ותפישת האמנות מעצבת את ייצוג השואה באופנים שאינם עולים בקנה אחד עם העובדות של נתוני הזוועה ומראות האימה. עם זאת מדגיש המחקר שמיגבלות הייצוג עומדות בפני הצו המוסרי של תיעוד והנצחת השואה, כאשר כל טקסט, כדברי אלי ויזל, הוא מצווה ומצבה לקורבנות שנספו.
במאמרים שפרסם לאחר הספר בחן אבישר את התרומה של הקולנוע להנצחת השואה ולעיצוב הזיכרון הקולקטיבי של האירוע, תוך התייחסות להשפעות של פוליטיקה לאומית במדינות שונות כמו ישראל, גרמניה, או ארצות הברית, כמו גם להשלכות של נוכחות השואה בתרבות הפופולרית. הדיונים שלו בסרטי השואה התייחסו לסוגיות חדשות כמו גישות קומיות לנושא, המלודרמה ההוליוודית (רשימת שינדלר), טראומה והדרמה האישית והלאומית, ושאלה עקרונית כמו האם סרטי השואה מהווים ז'אנר קולנועי מובחן.