לאחר מכן הוכנה גרסה נוספת של התערוכה בישראל, שהוצבה באוניברסיטת חיפה ומשם תמשיך למקומות נוספים.
הגנה על כרישים ובטאים.
אוכלוסיות הכרישים בכול רחבי הים התיכון התדלדלו במעל 90%, אך בשנים האחרונות אנו עדים בחופי ישראל לתופעה מדהימה- עשרות כרישים מתקבצים סמוך לתחנות הכוח ולכלובי הדגים בעומק הים. ישראל היא המדינה היחידה בים התיכון שבהם הכרישים והבטאים מוגנים על פי חוק ואסורים לדייג, אך דייג בלתי חוקי ממשיך להתקיים.
עמותת אקואושן פועלת להגן על כרישים ובטאים. בשנת 2015 פורסמה על ידי העמותה תוכנית פעולה להגנה של כרישים ובטאים בים התיכון של ישראל. העמותה מסייעת למחקר בנושא הכרישים ופועלת לקידום המודעות לחשיבות ההגנה על הכרישים והבטאים.
מילנה ווקוטיץ'
מילנה ווקוטיץ' (בסרבית: Милена Вукотић; 4 במאי 1847 - 16 במרץ 1923), הייתה אשתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
ביוגרפיה.
מילנה נולדה ב-4 במאי 1847 בכפר צ'בו, צטיניה, לפטר ווקוטיץ' ולילנה ווקוטיץ', בתם של טדיג'ה ויוטיץ' ומיליצה פאבלצ'ביץ'. אביה היה אחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר במונטנגרו וידיד קרוב של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, שעמו הוא לחם במלחמות שנות החמישים. בשנת 1853 אירס אותה אביה עם ניקולה פטרוביץ'-נייגוש, בנו של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, ולאחר מות אמה בשנת 1856, נשלחה מילנה לצטיניה לביתו של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, שם התחבבה מאוד על בני המשפחה.
לאחר ההתנקשות בחיי דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו, הוכתר ארוסה כניקולה הראשון, נסיך מונטנגרו ב-13 באוגוסט 1860, וב-8 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים. בתחילה החיים בחצר היו קשים למילנה, שנאלצה להתמודד עם דרינקה קבקיץ' אלמנתו של הנסיך דנילו, אולם עם הזמן תפסה מילנה את מקומה ומעמדה בחצר, ובעת שביקר בעלה ברוסיה ובאוסטרו-הונגריה, ניהלה מילנה את ענייני הנסיכות. בשנת 1899 ביקרה מילנה עם בעלה באימפריה העות'מאנית, על פי הזמנתו של הסולטאן עבדול חמיד השני, והתקבלה שם בהערכה ובכבוד רב.
ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה בעלה את תארו והכריז על עצמו כניקולה הראשון, מלך מונטנגרו. כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912, החליט בעלה ניקולה כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה ממלכת מונטנגרו לעזרתה של ממלכת סרביה, וצבאה שיתף פעולה עם הצבא הסרבי. בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, נכבשה מונטנגרו אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, ומשפחת המלוכה נמלטה לאיטליה ולאחר מכן לצרפת. לאחר מלחמת העולם הראשונה שולבה מונטנגרו בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שלימים נקראה יוגוסלביה, וב-16 במרץ 1923 מתה מילנה באנטיב, צרפת.
משפחתה.
ב-8 בנובמבר 1860 התחתנה מילנה עם ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
אד רוברטס
אדוארד וורן רוברטס (23 בינואר 1939 – 14 במרץ 1995) היה פעיל זכויות אדם אמריקאי. רוברטס היה הסטודנט הראשון עם מוגבלות חמורה שלמד באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, והיה אבי התנועה לחיים עצמאיים לזכויות אנשים עם מוגבלות.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
רוברטס חלה בפוליו בשנת 1953 בהיותו בן ארבע עשרה. שנתיים לפני שחיסון סאלק סיים את המגפה. לאחר שחלה, אושפז למשך שמונה-עשרה חודשים בבית החולים ושב הביתה כשהוא משותק מהצוואר ומטה ויכול להזיז שתי אצבעות ביד אחת וכמה אצבעות בכף הרגל.
כתוצאה ממצבו הוא ישן בריאת ברזל בלילות וגם כשנח במהלך היום. כשהיה מחוץ לריאה הוא שרד על ידי "נשימת צפרדע," טכניקה בה מכניסים אוויר לריאות באמצעות תנועות פנים והפעלת שרירי הצוואר.
הוא למד בבית הספר באמצעות תקשורת טלפונית עד שאמו, זונה (Zona), התעקשה כי הוא צריך ללכת לבית הספר לפחות פעם בשבוע לכמה שעות. בבית הספר, הוא התמודד עם אחד הפחדים העמוקים שלו - שילדים ואנשים יבהו בו, שם הוא פיתח את תחושת הזהות האישית שלו. הוא ויתר על החשיבה על עצמו כעל ״נכה חסר אונים״ והחליט לחשוב על עצמו כעל "כוכב." רוברטס טען כי אימו היא זו שלימדה אותו איך להילחם עבור מה שהוא צריך.
אקטיביזם.
אד רוברטס נקרא לעיתים קרובות אבי התנועה לחיים עצמאיים. את הקריירה שלו כמסנגר החל כאשר בבית ספר תיכון המנהל איים לשלול את זכותו לתעודת הגמר היות שהוא לא השלים את לימודיו בנהיגה ובחינוך גופני. לאחר שלמד במכללת סן מטאו, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
על מנת להתקבל ללימודים בברקלי, היה צריך רוברטס להילחם מול המחלקה לשיקום תעסוקתי בקליפורניה כדי לקבל את התמיכה הנדרשת לו לצורך הלימודים. פקיד השיקום שטיפל בו חשב כי הוא ״נכה קשה מדי כדי להתקבל אי פעם לעבודה״.
לאחר שנודע לאוניברסיטת ברקלי כי רוברטס הוא אדם עם מוגבלות קשה, אמר אחד הדיקנים שם את האמרה: "ניסינו נכים בעבר וזה לא עבד." מנהלים אחרים בברקלי הביעו תמיכה בקבלתו של רוברטס לאוניברסיטה והסכימו כי ״האוניברסיטה צריכה לעשות יותר״ לשם כך.
רוברטס ככל הסטודנטים ביקש לגור במעונות בקמפוס, אך היות שריאת הברזל בה ישן שקלה כ־400 ק״ג לא נמצא חדר מתאים במעונות אלו. מנהל שירותי הבריאות בקמפוס הציע לו חדר באגף הריק (אגף קאוול) של בית החולים באוניברסיטה.
רוברטס הסכים להצעה זו בתנאי שהאזור שבו הוא יתגורר יוגדר כאזור מעונות ולא כמתקן רפואי. הכניסה שלו לאוניברסיטה ולמעונות שהוכשרו עבורו איפשרה את הכניסה של סטודנטים נוספים עם מוגבלות חמורה ובעקבותיו הצטרפו לברקלי סטודנטים נוספים שהצטרפו אליו במהלך השנים הבאות, מה שהיווה את הבסיס לתוכנית המעונות של אגף קאוול. קבוצה זו של סטודנטים עם מוגבלות פיתחה זהות משותפת והתחילה לבסס את מושג המוגבלות כקטגוריה פוליטית. הקבוצה אימצה לעצמה את השם "הקוואדים המתגלגלים״ (The rolling quads בהשאלה משם הלהקה ״האבנים המתגלגלות״ The rolling stones). קוואד הוא קיצור למילה קוואדרופלג - אדם המשותק בארבעת גפיו. עבור רבים בקמפוס זה היה מפגש ראשון עם אנשים עם מוגבלות שאימצו לעצמם זהות וביטוי חיובי למוגבלות, כפי שמאוחר יותר הגדיר המודל האפירמטיבי למוגבלות.
ב-1968, כאשר פקיד השיקום איים על שניים מחברי הקבוצה בפינוי המעונות באגף קאוול מגורים, ניהלה הקבוצה מרד שהסתיים בהעברת פקיד השירום לתפקיד אחר.
הצלחת הקבוצה במאבק להנגשת הלימודים והקמפוס היוותה השראה למאבק על הרחבת הגישה של אנשים עם מוגבלות לקהילה הרחבה יותר וליצירת התוכנית לסטודנטים עם מוגבלות פיזית ( Physically Disabled Student's Program- PDSP), התוכנית הראשונה שהוכוונה על ידי אנשים עם מוגבלות במדינה. רוברטס טס 3,000 מיילים, מקליפורניה לוושינגטון הבירה, ללא תמיכה נשימתית, כדי להשתתף בכנס ההקמה של התוכנית הפדרלית TRIO program דרכה הובטח המימון לתוכנית לסטודנטים עם מוגבלות פיזית. תוכנית זו סיפקה שירותי תמיכה שונים לסטודנטים עם מוגבלות (כולל תיקונים נחוצים לציוד ואביזרי הניידות), אך מהר מאוד גם אנשים עם מוגבלות שאינם סטודנטים החלו לקבל שירות דרך התוכנית.
רוברטס סיים תואר ראשון ב-1964 ותואר שני ב-1966 מאוניברסיטת ברקלי במדעי המדינה. הוא החל את לימודיו לתואר שלישי (דוקטורט) במדעי המדינה בברקלי ב-1969, אך לא השלים את עבודת הדוקטורט שלו.
הצורך לתת שירות לקהילה הרחבה יותר של אנשים עם מוגבלות הובילה פעילים מברקלי להקים את המרכז לחיים עצמאיים (CIL), הראשון שהעניק שירותים שונים הנדרשים לניהול חיים עצמאיים בקהילה וכן כלל תוכנית סינגור עצמי. כל אלו נוהלו וניתנו על ידי ולמען אנשים עם מוגבלות.
בניגוד לאמונה הרווחת, רוברטס לא ייסד את המרכז לחיים עצמאיים בברקלי וגם לא היה מנהלו הראשון. באותו זמן, הוא לימד מדע המדינה באחת המכללות באזור, אך חזר לברקלי להנהיג את הארגון המתהווה.
הוא הדריך את המרכז לחיים עצמאיים בתהליכי צמיחתו ובתקופה קריטית של התהוות התנועה לזכויות אנשים עם מוגבלות. המרכז לחיים עצמאיים סיפק מודל עבור סוג חדש של שירות שתוכנן כדי לענות על הצרכים של אנשים עם מגוון רחב של מוגבלויות.
ב-1976, המושל הנבחר של קליפורניה, ג 'רי בראון מינה את רוברטס להיות המנהל המקצועי של מחלקת השיקום קליפורניה —אותה מחלקה בה כינו אותו בעבר ״נכה מדי כדי לעבוד״. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1983 כאשר שוב נבחר מושל מהימין ואז חזר שוב לברקלי בה ייסד את המכון העולמי למוגבלות עם ג'ודית' היומן וג'ואן ליאון. המכון נחשב לחממה של אקטיביסטם בתחום המוגבלות.
רוברטס נפטר ב-14 במרץ 1995, בגיל 56 מדום לב.
מאות מרכזים לחיים עצמאיים ברחבי העולם מבוססים על הדגם המקורי. מרכזים אלו הקימו מועצה לאומית לחיים עצמאיים ומקיימים מפגשים בכל אביב בוושינגטון. אחד מהמפגשים שהתקיים ב-15 במאי 1995 לאחר מותו של רוברטס, כיסא הגלגלים הריק של רוברטס הובל על ידי מתנדב, כציון לכך שבאופן סמלי הוביל רוברטס יותר מ-500 פעילים ומסנגרים מכל רחבי הארץ בצעדת זיכרון מפארק הסנאט ועד לטקס לזכרו בבניין המשרדים של הסנאט.
הכתבים של רוברטס שלו נשמרים בספריית בנקרופט באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה. רוברטס כונה בתואר ״אבי התנועה לחיים עצמאיים בארצות הברית״, אף על פי שאקטיביסט אחר בשם לקס פרידן מטקסס היה ידוע ממנו ביכולת הפוליטית בוושינגטון הבירה. תרומתו של רוברטס מודגשת בספרו של יוסף שפירו מ-1993 ״ No Pity: People with Disabilities Forging a New Civil Rights Movement״.
נישואין וילדים.
אד רוברטס נישא לקתרין דוגן ב-1976 וב-1982, הזוג התגרש. הם חלקו משמורת משותפת על בנם לי.
פרנץ קהאן
פרנץ קאן
יורי ברנר
הפרדס (מאסף ספרותי)
נעמה סיקולר