במרץ 1921 שלח לויד ג'ורג' את וינסטון צ'רצ'יל לדון בקהיר עם מנהיגים אזוריים לגבי חלוקת ההנהגה המקומית. צ'רצ'יל שכנע את לויד ג'ורג' לתמוך בתוכנית לפיה שיטת המנדטים תסתיים ובמקומה ייוסדו מדינות בעלות ממשל מקומי עצמאי ויהיו רק תחת חסות בריטית, בצורה דומה למצרים קודם שנת 1914. לאחר 18 יום של שיחות ממושכות הוחלט להשאיר את ארץ ישראל תחת שלטון מנדטורי, להפריד את אמירות עבר הירדן מארץ ישראל מבחינה מנהלית, להותיר את סוריה ולבנון תחת מנדט צרפתי וניתנה הכרה בריטית על שליטתו של חוסיין בן עלי בממלכת חג'אז. באותו הזמן הכירה הממשלה הבריטית בסולטנות נג'ד הנשלטת בידי אבן סעוד כשלטת על כל שאר שטחי חצי האי ערב מלבד אזורי החוף שהיו תחת שליטה בריטית. לבסוף אישר הקבינט הבריטי להותיר את עיראק עם שלטון מקומי עצמאי חלקי וחסות בריטית. הדיונים במרץ 1921 לא פתרו עם זאת את הסכסוך במצרים כאשר לויד ג'ורג' וממשלתו התעקשו לשמור על מעמדה של מצרים כמדינת חסות בריטית. בפברואר 1922, לאחר אי-החלטות בנוגע למצרים, איים המושל הכללי, אדמונד אלנבי, להתפטר מתפקידו וגרם לממשלת לויד ג'ורג' לשחרר את המושכות לבסוף. בצורה חד-צדדית הוכרזה עצמאות מצרים והוקמה ממלכת מצרים, זאת אף על פי שנותרה השפעה בריטית נרחבת על הכלכלה והפוליטיקה המצרית.
מלחמת העצמאות האירית.
מאבק ממושך להסדרת שלטון בית באירלנד הביא לחלוקת האי בין תומכי השלטון מבית לבין מתנגדיו שהיו בעיקר בחבל אלסטר בצפון האי, היכן שרוב התעשייה הייתה מרוכזת. לקראת מלחמת העולם הראשונה עברה חקיקה בבית הנבחרים הבריטי שהותירה שלטון בית בעיר דבלין שיעבוד בתור שווה ערך לפרלמנט בלונדון. עם זאת, פריצת מלחמת העולם הראשונה הובילה לעצירת התהליך להקמת הפרלמנט האירי בדבלין. התנועות לעצמאות אירלנד כגון שין פיין הסלימו מזה זמן מה לכדי אלימות נגד הממשל הבריטי, כפי שאירע לדוגמה במהלך מרידת חג הפסחא הכושלת באפריל 1916. הארגונים הלאומניים קראו להקמתה של הרפובליקה האירית שתהיה לא רק בעלת פרלמנט נפרד מלונדון אלא תהיה עצמאית לגמרי משליטת האימפריה הבריטית. מיליציות בדלנים איריים הוקמו כדי להילחם נגד הרשויות הבריטיות, בשנת 1919 הם אורגנו מחדש לכדי הצבא האירי הרפובליקני (IRA). בשנת 1917, במטרה להביא לסיום המאבק באירלנד לנוכח התרכזות הממשלה במאבק במלחמת העולם הראשונה, דייוויד לויד ג'ורג' העניק חנינה כללית לכל חברי השין פיין והצבא האירי הרפובליקני שהיו מעורבים במרידות ובהתקפות נגד הרשויות הבריטיות.
בתגובה הורה לויד ג'ורג' לשלוח יחידה צבאית חשאית לדכא כל התנגדות לשלטון הבריטי באירלנד. יחידה זו, שניתן לה הכינוי בלאק אנד טאנס, נודעה באכזריות מאבקיה נגד הארגונים הלאומיים האירים. הבלאק אנד טאנס היו בעלי משמעת רופפת וביצעו פעולות תגמול נגד האוכלוסייה האירית האזרחית ללא הסמכתה של הממשלה הבריטית, דבר שגרר התנגדות מרובה עוד יותר לשלטון הבריטי. תוך זמן קצר הפך המאבק למלחמה מלאה והחלה מלחמת העצמאות האירית. הצבא הרפובליקני האירי למד במהרה כי אין לפעול נגד הכוחות הבריטים במאבקים ישירים וחתר ללוחמת גרילה. בשנת 1919 הכריז לויד ג'ורג' על הפרלמנט האירי בדבלין כלא חוקי. למרות החלטתו, הפרלמנט הבריטי בלונדון עדיין שקל את האפשרות לשלטון בית באירלנד שיחולק בין פרלמנט בדבלין ופרלמנט בבלפסט (צפון אירלנד), הצעה שנתמכה בידי ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר, שהיה השר הבריטי בפרלמנט לענייני אירלנד. עם התקדמות המלחמה בשנים 1919 - 1921 הנהיגה ממשלתו של לויד ג'ורג' אמצעים קיצוניים במיוחד ובסופו של דבר לא מוצלחים להביס את צבא הרפובליקנים האירי. לויד ג'ורג' לא העריך נכונה את התמיכה האירית בצבא הרפובליקני האירי, אותו תיאר כ"כנופיית רוצחים", ולא העריך לנכון את הקשיים הכרוכים להביס אותו. בשנת 1921, קרא המלך ג'ורג' החמישי להביא לסיום המלחמה בנאום פתיחת הפרלמנט המלכותי.
המלחמה החריפה עם החודשים והסמכות הבריטית באי של אירלנד התערערה עם הזמן. לאחר יותר משנה היה הצבא הרפובליקני האירי על סף התמוטטות. במטרה לסיים את המלחמה העקובה מדם, ערך לויד ג'ורג' סדרת פגישות בלונדון עם מנהיגים אירים לאומנים. לאחר חליפת מכתבים ממושכת עם דה ואליירה וסדרת פגישות עם ארתור גריפית' ומייקל קולינס, הצליח לויד ג'ורג' להביא לחתימת האמנה האנגלו-אירית, שסיימה את מלחמת העצמאות האירית. דה ואליירה התעקש לקבל הכרה בתור נשיא אירלנד הריבונית, דבר שלויד ג'ורג' סירב לו. עקב חוסר ההתקדמות בחליפת המכתבים בין לויד ג'ורג' לדה ואליירה, התערבו גריפית' וקולינס במשא ומתן שנועד להגיע להסדר ולסיים את המלחמה המשותפת ולבסוף יזמו את הפגישות עם לויד ג'ורג' בלונדון. לפי האמנה הוסכם כי דרום אירלנד תופרד מהממלכה המאוחדת ותוקם בה מדינת אירלנד החופשית שתהיה תחת שלטון המלוכה הבריטית ותישאר חלק מהאימפריה הבריטית בתור דומיניון, מעמד שהיה באותה העת לאוסטרליה וקנדה הבריטית לדוגמה.
שני מחוזות בצפון אירלנד שהיו בעלי רוב אוכלוסייה שתמך באירלנד הריבונית, הכריזו על הצטרפותן לתוך מדינת אירלנד החופשית ועצמאותן מצפון אירלנד. המשטרה הבריטית המקומית בצפון אירלנד קיבלה את הסכמתו של לויד ג'ורג' לפעול נגד שני המחוזות בצפון שהכריזו על עצמאותן. ההנהגה האירית הרפובליקנית התפלגה בין תומכי האמנה לבין מתנגדיה, שקראו לעצמאות מלאה של רפובליקה אירית ולאיחוד אלסטר (צפון אירלנד) עם שאר אירלנד להקמת הרפובליקה הריבונית, זאת אף על פי שרוב תושבי אלסטר תמכו לשימור האיחוד עם הממלכה המאוחדת. יריבות פנים מפלגתית זאת הובילה לחילוק מפלגת השין פיין ולבסוף למלחמת האזרחים האירית שבסופה נשמרו החלטות האמנה והמדינה האירית החופשית נשמרה.
מדיניות פנים.
לנוכח הכישלונות והקשיים מחוץ, ניהל לויד ג'ורג' סדרת רפורמות מוצלחות ורבות השפעה במדיניות הפנים של ממשלתו בימיו כראש ממשלה. בשנת 1918 העביר לויד ג'ורג' את חוק הייצוג האזרחי אשר נתן זכות בחירה פרלמנטרית לגברים בני 21 ומעלה, בין אם היו בבעלות שטחים או לא, ולנשים בנות 30 ומעלה אשר התגוררו במחוז הבחירה או בקרקעות או חצרות ששווים בתפוקה של מעל 5 לירות שטרלינג, או שבעליהם התגוררו בכאלה. בהנהגת לויד ג'ורג' השקיעה הממשלה הבריטית בפיתוח תשתיות נרחבות לבניית בתי מגורים ברחבי הממלכה המאוחדת אשר נמכרו במחירים זולים יחסית. שכרם של מורים בבתי ספר הועלה, נפתחו בתי ספר רבים נוספים והועלה הפיקוח בנוגע לרמת הלימודים ברחבי הממלכה המאוחדת במטרה להביא להקמת מערכת לימודית קוהרנטית. בראש הרפורמות שהנהיג הביא לויד ג'ורג' להקמת משרד הבריאות והרווחה החברתית בתור משרד ממשלתי בממלכה המאוחדת.
מדיניות הפנים של לויד ג'ורג' נתקלה גם היא בקשיים אשר בסופו של דבר פגעו בתדמיתו ובמורשתו. חוק נציבות תעשיית הפחם משנת 1919 היה חוק שהציע להעביר את תעשיית הפחם של הממלכה המאוחדת לידי סמכות ממשלתית במקום סמכות אישיות אזוריות, משמע שתעשיית הפחם תעבור הלאמה. הייתה ציפייה כי לויד ג'ורג' יתמוך בחקיקה אם כי בפועל הוא חשש שחקיקה שכזאת עלולה לחזק את המפלגה הקומוניסטית של בריטניה בכך שתביא להלאמה של תעשיית הפחם. המועצה המבקרת אשר הגישה את תמיכתה בהלאמה הייתה מפולגת בהחלטתה ולא כל חבריה תמכו בה. לויד ג'ורג' השתמש בכך כתירוץ לדחיית החוק. הדבר גרר התנגדות ממושכת למדיניותו של לויד ג'ורג', בעיקר מקרב עובדי תעשיית הפחם שדרשו הסדר ממשלתי לתנאי עבודתם בכל הנוגע לשעות העבודה, זכויות המועסק וסחר מינימום.
נפילת הקואליציה ובחירות 1922.
הקואליציה שהחזיקה מעמד במשך המלחמה החלה מטבע הדברים להתערער. מעמדה התערער עוד יותר לנוכח המאבקים מבית והקשיים הצבאיים והדיפלומטים מחוץ. גם את הרפורמות שהבטיח בבחירות של 1918 לא יכול היה לויד ג'ורג' לקיים נוכח התנגדותם של השותפים השמרנים לקואליציה, דבר שהוסיף לתסכול ולמאבקים הפנימיים בתוך הממשלה. בסופו של דבר החליטו השמרנים באוקטובר 1922 למשוך את תמיכתם והפילו את ממשלתו, כשהם מנמקים את החלטתם, נוסף על האמור לעיל גם בהאשמות של שחיתות ובטענות כנגד נוכחותו הדלה בישיבות הקבינט. דבר שהיווה את הקש ששבר את גב הגמל והוביל להפלת הקואליציה בידי השמרנים היה משבר צ'נקלה; בהמשך למלחמת העצמאות הטורקית השיג הצבא הטורקי בהנהגתו של מוסטפא כמאל את השליטה הטורקית המחודשת על שטחים נרחבים באסיה הקטנה. לאחר מלחמת יוון–טורקיה פרשה יוון, יריבתו הגדולה ביותר של מוסטפא כמאל, מהמערכה נגד טורקיה. לנוכח ההתקרבות הטורקית אל הדרדנלים והבוספורוס שהיו בשליטה בריטית, החליט הקבינט הבריטי לאיים על טורקיה במלחמה. החלטת הקבינט נעשתה ללא ידיעתו של ג'ורג' קרזון, שמונה קודם לכן כשר החוץ. הוא זעם על ההחלטה מכיוון שפגעה ביחסים עם צרפת, אשר תחת הנהגתו של רמון פואנקרה הביעה את תמיכתה בטורקיה. הכוחות הצרפתים נסוגו על דעת עצמם מהעיר צ'נקלה הממוקמת על הדרדנלים ועם התקדמות הטורקים נסוגו גם הבריטים מאיסטנבול. כשל דיפלומטי זה היווה מכה קשה לממשלתו של לויד ג'ורג' ושכנע את ההנהגה השמרנית בראשות בונאר לואו וסטנלי בולדווין שהגיע הזמן לפרק את הקואליציה.