לימור פרידמן (נולדה ב-30 בינואר 1968) היא מתעמלת עבר ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ישראל (1981–1983) אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984.
קריירה.
בנובמבר 1982, פרידמן השתתפה בטורניר "הגביע הדרום אפריקאי" (South African Cup) שנערך בקייפטאון וסיימה במקום השישי בתחרות הקרב-רב.
פרידמן השתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 לאחר שהצליחה להשיג את הקריטריון האולימפי. בתחרות הקרב-רב וסיימה במקום ה-65. היא התחרתה גם בתרגילי הקרקע, קפיצות, מקבילים מדורגים וקורה. בתרגיל הקרקע היא סיימה במקום ה-64, בתרגיל הקפיצות היא סיימה במקום ה-59, בתרגיל המקבילים המדורגים היא סיימה במקום ה-64 ובתרגיל הקורה היא סיימה במקום ה-65.
במהלך הקריירה היא התאמנה תחת הדרכתה של המאמנת זהבה זיסמן. לאחר פרישתה היא התמקצעה כמורה לחינוך גופני.
מרים קארה
מרים קארה (נולדה ב-3 בדצמבר 1938) היא מתעמלת עבר ישראלית אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) ובשתי אליפויות עולם (פראג 1962 ודורטמונד 1966).
קריירה.
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת רומא (1960) נפצעה קארה בתאונת דרכים ברומא יחד עם חברותיה המתעמלות אך בסופו של דבר היא השתתפה במשחקים וסיימה במקום 86 בתחרות הקרב רב בתוצאה של 67.165 נקודות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 68 בתרגיל על מקבילים המדורגים, במקום 83 בתרגיל הקרקע, במקום 84 בתרגיל הקורה ובמקום 108 בתרגיל הקפיצות.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 סיימה קארה בתחרות הקבוצתית במקום 15 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 83 בתוצאה של 70.398 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 סיימה קארה בתחרות הקבוצתית במקום 16 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 103 בתוצאה של 68.064 נקודות.
דקרן אדום
דקרן אדום (שם מדעי: Cephalopholis miniata) הוא מין של דג טורף ממשפחת הדקריים המצוי בשוניות אלמוגים בימים הטרופיים ברחבי האזור האינדו-פסיפי שבין דרום אפריקה לאיי ליין. הוא מצוי גם בים סוף ובמפרץ אילת. הוא מצוי בעומק 2-150 מטרים.
הדקרן הוא מין בינוני במשפחתו ומגיע עד לאורך 50 ס"מ. צבעו אדום-כתום עז עם נקודות כחולות לאורכו. הדג בעל זנב רחב העוזר לו להתפרץ קדימה לעבר טרף, סנפירי חזה קטנים והוא בעל פה פעור גדול מלא שיניים חדות. על גבו ישנם סנפירים קוצניים העוזרים לו נגד טורפים.
הדקר אורב בין האלמוגים של השונית וממתין לטרף לא זהיר של דגים קטנים וסרטנים ואז עט ובולע אותם. בדרך כלל הוא חי בבדידות אך בעונת הרבייה יימצאו שניים או אף יותר יחדיו.
דראגוט
דראגוט (בטורקית: טורגוט רייס, 1485 – 23 ביוני 1565; ידוע בכינויו "החרב השלופה של האסלאם"), היה מפקד הצי העות'מאני, מושל ואציל, ממוצא יווני. תחת פיקודו, הכוח הימי של האימפריה העות'מאנית הורחב על פני צפון אפריקה. הוא מוכר בגאונותו הצבאית, וכאחד הקורסאירים "המסוכנים ביותר". דראגוט כונה "הפיראט הלוחם הגדול ביותר בכל הזמנים", "ללא ספק המוכשר ביותר מכל המנהיגים הטורקים", ו"מלך הים התיכון הבלתי מוכתר". הוא תואר על ידי אדמירל צרפתי כ"תרשים חי של הים התיכון, מיומן מספיק על הקרקע כדי להשוותו לגנרלים הטובים ביותר של אותה תקופה, אף אחד לא היה ראוי יותר ממנו לשאת את התואר מלך".
בנוסף על היותו אדמירל וקורסאיר בחיל הים של האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של סולימאן המפואר, מונה דראגוט גם לביי של אלג'יר וג'רבה, ביילרבי של הים התיכון, כמו גם ביי, ולאחר מכן פאשה, של טריפוליטניה. בעת ששימש פאשה של טריפוליטניה, הקים מבנים גדולים בעיר, מה שהופך אותו לאחד המנהיגים המרשימים ביותר לאורך חוף צפון אפריקה.
מוצאו ותחילת הקריירה.
דראגוט נולד בקארטופראק שליד בודרום, על חוף בים האגאי באסיה הקטנה, בנפה הקרויה סרבאלוס בקצה המערבי של חצי האי בודרום, או כנראה בכפר קאראבאג בחוף האגאי של אסיה הקטנה. דתם של הוריו של דראגוט ודתו בלידתו נמצאים במחלוקת, אך יש הסכמה כי הוא היה מוסלמי לאורך כל חייו הבוגרים.
בגיל 12 הוא עורר את תשומת הלב של מפקד בצבא העות'מאני בכישרונו יוצא הדופן בשימוש בחניתות וחצים וגויס על ידו. תחת חסותו הפך טורגוט הצעיר למלח מיומן, תותחן מעולה, והוכשר לתותחן הראשי של ארטילריית המצור, מיומנות שתמלא תפקיד חשוב בהצלחתו העתידית של טורגוט ובמוניטין שלו כטקטיקן בחיל הים. המושל הטורקי העות'מאני שלח בסופו של דבר את טורגוט למצרים בשנת 1517, שם השתתף בכיבוש העות'מאני של מצרים כתותחן. הוא שיפר עוד יותר את כישוריו בתחום זה במהלך נוכחותו בקהיר. לאחר מותו של האדון שלו, טורגוט נסע לאלכסנדריה והחל את הקריירה שלו בתור מלח לאחר שהצטרף לצי של סינאן פאשה. הוא הפך מיד לאחד מחברי הצוותים האהובים בספינת הקורסאיר המפורסמת בזכות הצלחתו להכות בספינות אויב באמצעות תותחים. טורגוט רכש במהרה מיומנויות ימאיות וקיבל פיקוד על בריגנית ובעלות על כרבע ממנה. לאחר כמה מסעות מוצלחים, הוא הפך לבעלים הבלעדי של הספינה. מאוחר יותר הפך טורגוט לקפטן ובעלים של גאליוט, חימש אותה בתותחים המתקדמים ביותר באותה תקופה, והחל לפעול במזרח הים התיכון, כשהוא מכוון בעיקר למסלולי האוניות שבין ונציה לאיי הים האגאי השייכים לרפובליקת ונציה.
בשנת 1520 הוא הצטרף לצי של ח'יר א-דין ברברוסה, שהפך למגנו וידידו הטוב ביותר. טורגוט הועלה עד מהרה לדרגת סגן, על ידי ברברוסה, וקיבל את הפיקוד על 12 כלי שיט מסוג גאליוט בחיל הים. בשנת 1526 כבש טורגוט רייס את מבצר קאפו פאסרו בסיציליה. בין השנים 1526 ו-1533 נחת מספר פעמים בנמלים של ממלכת סיציליה וממלכת נאפולי, תוך כדי יירוט הספינות שהפליגו בין ספרד לאיטליה, והשתלט על רבות מהן.
במאי 1533, בפיקוד על ארבעה פוסטות ו-18 ברקות , כבש טורגוט רייס שתי גליאות ונציאניות ליד האי אגינה. ביוני וביולי 1538 ליווה את ברברוסה ברדיפתו אחר אנדריאה דוריה בים האדריאטי, בעודו לוכד כמה מבצרים על חופי אלבניה, כמו גם את מפרץ פרבזה ואת האי לפקאדה. באוגוסט 1538 כבש טורגוט רייס את קנדיה שבכרתים ומספר נכסים ונציאניים נוספים בים האגאי.
קרב פרבזה.
בספטמבר 1538, בקרב פרבזה , פיקד טורגוט רייס, עם 20 גליאות ו-10 גאליוטות, על האגף המרכזי האחורי של הצי העות'מאני שהביס את הליגה הקדושה, ברית נוצרית קצרת מועד, שהורכבה מאבירי מלטה, מדינת האפיפיור, ונציה, ספרד, נאפולי וסיציליה, שהייתה אז תחת פיקודו של אנדריאה דוריה.
על אף מספר הספינות הגבוה יותר של הליגה - 302, והחיילים - 60,000, דראגוט והצי העות'מאני הנחיתו על הברית הנוצרית תבוסה מכרעת, עם 112 אוניות בלבד, ו-12,000 חיילים. במהלך הקרב, עם שתים מהגאליוטות שלו, כבש דראגוט את גליאת האפיפיור בפיקודו של ג'יאמבטיסטה דוביזי, האביר שהיה גם אב-המנזר של ביבינה, ולקח אותו ואת אנשי צוותו כאסירים.
ב-1539, בפיקוד על כ-36 גליאות וגאליוטות, כבש מחדש טורגוט רייס את קסטל נואובו מהוונציאנים, שלקחו את העיר בחזרה מן העות'מאנים. במהלך הקרב הוא הטביע שתי גליאות ונציאניות ולכד שלושה אחרות. בהמשך, בעת הנחיתה על האי קורפו, הוא נתקל ב-12 גליאות ונציאניות תחת פיקודו של פרנצ'סקו פסקואליגו ולכד את הגליאה של אנטוניו דה קנאל. מאוחר יותר נחת בכרתים ונלחם נגד כוחות הפרשים הוונציאניים בפיקודו של אנטוניו קאלבו.
מושל ג'רבה.
מאוחר יותר באותה שנה, כשסינאן פאשה, מושל ג'רבה, מונה על ידי סולימאן המפואר כמנהיג החדש של צי הים האדום העות'מאני שבסיסו בסואץ, מונה טורגוט רייס ליורשו והפך למושל ג'רבה.
בתחילת שנת 1540 כבש טורגוט רייס כמה ספינות גנובזיות מול חופי סנטה מרגריטה ליגורה. באפריל 1540, בפיקודו על שתי גליאות ו-13 גאליוטות, נחת בגוזו ובזז את האי. מאוחר יותר הוא נחת בפנטלריה ופשט על חופי סיציליה וספרד בכוח של 25 ספינות, וגרם נזק רב כל כך שאנדריאה דוריה הורה על ידי קרל החמישי לרדוף אחריו בכוח של 81 גליאות. משם הפליג טורגוט רייס לים הטירני והפציץ את הנמלים הדרומיים של קורסיקה, בעיקר את פלסקה. מאוחר יותר הוא תפס ובזז את האי הקרוב קפראיה.
נפילה בשבי ושחרור.
טורגוט רייס הפליג מאוחר יותר שוב לעבר קורסיקה ועגן את ספינותיו בגירולטה שבחוף המערבי של האי. בעת שתיקן את הספינות שלו בקרב גירולטה, טורגוט רייס ואנשיו הותקפו על ידי הכוחות המשולבים של ג'יאנטינו דוריה (אחיינו של אנדריאה דוריה), ג'ורג'יו דוריה וג'נטיל וירג'יניו אורסיני. טורגוט רייס נלכד ונאלץ לעבוד כעבד חותר באוניית ג'יאנטינו דוריה כמעט ארבע שנים לפני שנכלא לבסוף בגנואה. ברברוסה הציע לשלם כופר בעד שחרורו, אך סורב.
בשנת 1544, כאשר ברברוסה חזר מצרפת עם 210 אוניות שנשלחו על ידי הסולטאן סולימאן כדי לסייע לפרנסואה הראשון בברית פרנקית-עות'מאנית נגד ספרד, הוא הופיע בחופי גנואה, הטיל מצור על העיר ואילץ את הגנואים לנהל משא ומתן לשחרור טורגוט רייס. ברברוסה הוזמן על ידי אנדריאה דוריה כדי לדון בנושא בארמונו, ושני האדמירלים הגיעו להסכמה על שחרורו של טורגוט רייס בתמורה ל־3,500 דוקאטים מזהב.