יפן היא מונרכיה חוקתית שבראשה עומד קיסר. מתוקף חוקת יפן, שכוננה ב-1947, הריבונות נטועה בעם היפני, והקיסר, שמוגדר כסמל המדינה ואחדות העם, שואב את מעמדו מהעם. כוחו של הקיסר מוגבל ביותר והוא משמש כסמל המדינה ולו תפקידים טקסיים בעיקרם כמו מתן נאום מן הכס במושב הראשון של דיאט שבו מוצגת הממשלה. קיסר יפן הנוכחי הוא נארוהיטו, וכיום הוא המונרך היחיד בעולם המחזיק בתואר קיסר. באופן מעשי, הסמכות השלטונית הגבוהה ביותר במדינה היא של הרשות המחוקקת – הדיאט של יפן – אשר נבחר, על שני בתיו, בבחירות כלליות. הדיאט בוחר מבין חבריו את ראש ממשלת יפן, אשר הוא ממשלתו מדווחים לדיאט.
את משרת ראש ממשלת יפן מעניק הקיסר לאחר שהדיאט הצביע על המועמד הראוי ביותר מבין חבריו, ועליו לשמור על אמון בית הנבחרים על מנת להישאר בתפקידו. ראש הממשלה אף משמש ראש הרשות המבצעת ובסמכותו למנות ולהדיח שרים.
מערכת המשפט ביפן התפתחה באופן עצמאי במהלך תקופת אדו, אך החל במחצית השנייה של המאה ה-19 שאבה הרשות השופטת רבות ממשפט הקונטיננטלי, בעיקר של גרמניה ושל צרפת. למשל, ב-1896 ייסדה ממשלת יפן קודקס אזרחי שהתבסס על הדגם הגרמני, ועם מספר שינויים שנעשו לאחר מלחמת העולם השנייה, נותר על כנו עד היום. החוקים נחקקים בדיאט ומקבלים חותמת גומי קיסרית. החוקה הנוכחית דורשת שהקיסר יכריז על החוקים הנחקקים על ידי הדיאט, מבלי שיינתנו לו כל כוח או סמכות להתנגד להם. מערכת בתי המשפט היפנית מתחלקת לארבע רמות: בית המשפט העליון של יפן ושלוש ערכאות נמוכות יותר: בתי משפט גבוהים, בתי משפט מחוזיים ובתי משפט השלום.
ברמה הלאומית.
הרשות המחוקקת.
הרשות המחוקקת ביפן היא הדיאט – פרלמנט המחולק לשני בתים: הבית התחתון הוא בית הנבחרים של יפן שבו יושבים 480 נציגים הנבחרים מקרב העם אחת לארבע שנים, או לאחר פיזור הבית, והבית העליון הוא בית היועצים של יפן, שבו יושבים 242 נציגים הנבחרים לתקופת כהונה של שש שנים. במדינה קיימת זכות בחירה כללית לכל אדם שמלאו לו 20 שנה והבחירות חשאיות.
בנוסף לחקיקת חוקים, בסמכות הדיאט לבחור את ראש הממשלה ואמון הדיאט נדרש לפעילות הממשלה, שכן לבית התחתון זכות וטו ולבית העליון אפשרות לעכב הליכים מסוימים.
הרשות המבצעת.
ממשלת יפן היא הרשות המבצעת ביפן. בראשה עומד ראש הממשלה, שממונה על ידי הדיאט, וחברים בה עד 14 שרים נוספים, אשר אותם ממנה ראש הממשלה, והוא יכול גם לפטרם. הממשלה נותנת דין וחשבון באופן קולקטיבי לדיאט, ועליה להגיש התפטרותה בהתקבל הצעת אי אמון בבית הנבחרים (הבית התחתון). ממשלת יפן במתכונתה הנוכחית פועלת מיסודה של חוקת יפן, אם כי מועצת שרים אף התקיימה ביפן תחת חוקת מייג'י בין השנים 1889–1946, אלא שאז היא הייתה כפופה לקיסר.
ראש הממשלה.
ראש הממשלה הוא העומד בראש הרשות המבצעת ביפן. הוא ממונה על ידי הקיסר לאחר שנבחר בידי הדיאט. עליו ליהנות מאמונו של בית הנבחרים כדי להישאר בתפקיד. מאוקטובר 2021 מכהן פומיו קישידה בתפקיד.
הרשות השופטת.
הרשות השופטת ביפן מורכבת ממספר ערכאות, כשבית המשפט העליון של יפן הוא הסמכות השיפוטית העליונה. לבית משפט זה סמכות עליונה בפירוש החוקה ובהכרעה בשאלות הנוגעות לחוקים במדינה, ברמה הלאומית וברמה המקומית. כן מוקנית לו גם סמכות של ביקורת שיפוטית, דבר אשר מאפשר לו לפסול חוקים שחוקקו הדיאט של יפן ואספות מקומיות ולהכריז על פעולות מנהליות כי הן אינן חוקתיות.
ביפן אין בתי דין מנהליים ושיטת המושבעים נכנסה לתוקפה ב-2009. הרשות השופטת פועלת באופן עצמאי משתי הרשויות האחרות, ואת השופטים ממנה הקיסר לפי הוראת הדיאט.
ברמה המקומית.
יפן היא מדינה אוניטארית בה נתמך השלטון המקומי על הממשלה הלאומית מבחינה כלכלית. למשרד הפנים והתקשורת של יפן השפעה רבה על השלטון המקומי, וכמוהו משרדי ממשלה אחרים. רוב ההשפעה באה בצורת תמיכה כלכלית, שכן מרבית משרדי השלטון המקומי זקוקים לכסף. שיטה זו מכונה "אוטונומיה של שלושים אחוזים."
מערכת זו מאפשרת לרשויות מקומיות ליהנות מחופש יחסי בקביעת מדיניות. מספר מחוזות קולקטיביים יותר, דוגמת טוקיו וקיוטו, אימצו בעבר מדיניות שהפכה לאחר זמן מה למדיניות לאומית.
הרשויות המקומיות.
יפן מחולקת ל-47 מחוזות: מחוז מטרופוליטני (טוקיו), שני מחוזות עירוניים (קיוטו ואוסקה), ארבעים ושלושה מחוזות רגילים ופרובינציה אחת (הוקאידו). ערים גדולות מתחלקות לרבעים, המתחלקים בתורם ליחידות קטנות יותר, כגון נפות, עיירות ועוד.
לערים אוטונומיה מהשלטון המקומי במחוז בו הן שוכנות. על מנת לקבל מעמד עיר, על היישוב להיות בעל 30,000 תושבים לפחות, כש-60% מהם עוסקים במקצועות עירוניים. ישנן עיירות הנהנות מאוטונומיה ואפילו מספר רבעים בתוך ערים שונות. בדומה לערים, לכל אחד מהם יש ראש עירייה ואספה מקומית. הכפר הוא היחידה השלטונית הקטנה ביותר, והוא עשוי להקיף מספר אלפי אנשים. גם לכפרים יש ראשי עירייה ואספה.
מבנה השלטון המקומי.
לפי חוק האוטונומיה המקומית, כל מחוז מחולק בתורו לערים (市) ונפות (郡). כל נפה מתחלקת בתורה לעיירות (町) וכפרים (村). למשל, הוקאידו מחולק לארבע עשרה נפות, המשמשות סניפים (支庁) של המחוז. ישנם מחוזות בהם סניפים אשר ממלאים תפקידים מינהליים, מחוץ לבירה.
הנציג הבכיר של כל מחוז הוא מושל (知事) הנבחר בצורה ישירה. חוקים ותקציבים נקבעים על ידי אספה (gikai), אשר חבריה מכהנים ארבע שנים.
רשויות מקומיות משתמשות במודל הפרדת רשויות בדומה לשלטון הלאומי. באפשרותה של אספה מקומית לערוך הצעת אי אמון במושל או בראש העירייה, ובמקרה זה יהיה עליו לפזר את האספה תוך עשרה ימים או שיאבד את משרתו. לאחר הבחירות נותר הנציג בתפקידו, אלא אם כן ערכה האספה הצעת אי אמון נוספת.
שיטות החקיקה העיקריות ברשויות המקומיות הן חוקי עזר ותקנות. ביכולתה של האספה המקומית לחוקק חוקי עזר שהעונש לעובר עליהם לא עולה על שנתיים מאסר או קנס שלא עולה על מיליון ין. תקנות נחקקות על ידי הנציג, הן נחותות ביחס לחוקי העזר, והקנסות שלהן לא עולים על 50,000 ין.
ברשויות המקומיות פועלות גם ועדות האמונות על נושאים שונים, כגון בתי ספר, ביטחון הציבור (אחראים גם למשטרה), משאבי אנוש ובחירות.
כל המחוזות נדרשים לקיים משרדים לענייני פנים, כלכלה, רווחה, בריאות, ותעסוקה. משרדים בנושאי חקלאות, דיג, יערנות ומסחר אינם חובה, ותלויים בצרכי המחוז.
הממשלה היפנית
מיסרתה
ראס-לאנוף
אוסף פריק
אוסף פריק (The Frick collection) הוא מוזיאון לאמנות במנהטן שבארצות הברית. המוזיאון ממוקם בבית מידות שהיה בעבר ביתו של הנרי קליי פריק, אשר תוכנן על ידי תומאס הייסטינגס ונבנה בשנת 1913-1914. האדריכל ג'ון ראסל פופ שינה והרחיב את המבנה בשנות ה-30 המוקדמות כדי להתאימו לשימוש כמוסד ציבורי. המוזיאון נפתח לציבור הרחב ב-16 בדצמבר 1935.
המוזיאון נבנה בתקופה שבה כמעט כל המבנים בשדרה החמישית צפונית לרחוב 59 היו אחוזות פרטיות או מועדונים פרטיים. בתוך כל הפאר הזה, הבית של הנרי קליי פריק היה בין המפוארים ביותר, עם גינות פרטיות הן בחזית השדרה ובחצר הפנימית. הבית מומלץ לביקור בזכות עצמו.
פריק הוא אחד מהמוזיאונים האמנותיים הקטנים החשובים בארצות הברית, עם אוסף ציורים באיכות גבוהה מאוד המשוכנים ב-16 אולמות. האוסף כולל כמה מהציורים הידועים ביותר של מספר אמנים אירופיים, ויצירות רבות של פיסול וקרמיקה, ריהוט צרפתי מהמאה ה-18, פיסות חרסינה, אמייל ושטיחים אוריינטליים.
לאחר מותו של פריק הורחב האוסף על ידי ביתו הלן קליי פריק, שאחראית על הרכישה של שליש מיצירות האמנות באוסף מאז 1919. מוזיאון פריק אחראי גם על ספריית אמנות הסמוכה לו.
אדריכלות.
המבנה, שהיה מקום מגוריו של הנרי קליי פריק במהלך חמש השנים האחרונות של חייו, הוא בעל סגנון נאו קלאסי. התפתחות המבנה מבית מגורים מפואר למוזיאון תרמה לאווירה המיוחדת בתצוגת האוסף. חצר הגינה תוכננה לפי דגם של אטריום רומי, עם אפיריון מעליו ונטיעות עצי דקל בגן. אולם המוזיקה העגול בחצר משמש כיום לקונצרטים וכנסים. בין האמנים הידועים שהופיעו בו נמנים אייזק שטרן, אלפרד ברנדל וונדה לנדובסקה. המשורר טי אס אליוט הקריא בו שירים.
ששה עשר החדרים הגדולים המרכיבים את המוזיאון כוללים סלון שתוכנן על ידי סר צ'ארלס אלום (Allom), מעצב שעבד בעיקר עבור משפחת המלוכה הבריטית.
האוספים.
מוזיאון פריק מציג למעלה מ-1,100 יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס ועד סוף המאה ה-19. הציור איטלקי ברנסאנס מיוצג על ידי אמנים כגון:
על אלה נוספים גם אמנים איטלקיים מאוחרים יותר כגג'ובאני באטיסטה טיפולו ופרנצ'סקו גוארדי.
הציור האנגלי מהמאה-18 מיוצג עם שבע יצירות בלבד, של תומאס גיינסבורו. אמנים בריטיים אחרים באוסף הם:
בין היצירות החשובות בציור ההולנדי מהמאה ה-17 באוסף נמנים ציורים בולטים של יאן ורמיר ורמברנדט, וכן ציורים של:
אחת מדגשי המוזיאון הוא הציור הצרפתי, חדר נפרד מוקדש לציירים פרנסואה בושה וז'אן אונורה פרגונאר. בנוסף נמצאים באוסף עבודותיהם של:
מהמאה ה-19:
בנוסף מוצגות במוזיאון יצירות של האמנים הפלמיים פיטר ברויגל האב, ג'רארד דוד, האנס ממלינג, פטר פאול רובנס, יאן ואן אייק ואנתוני ואן דייק. הציור הספרדי מיוצג במוזיאון עם ציורים אחדים של האמן פרנסיסקו דה גויה, אל גרקו ודייגו ולאסקס, ואילו מהאמנות הגרמנית זמינים רק יצירה אחת של קונרד ויטץ, וכן שני ציורים של הנס הולביין.
בין האמנים האמריקאים במוזיאון נמנים גילברט סטיוארט, שהאוסף שלו כולל את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון, וכן מספר יצירות של ג'יימס מקניל ויסלר.
בתרבות הפופולרית.