בתקופת מגפת הקורונה יזמה פרויקט פייסבוק בשם ״שיר בבית״, בו צילמה אמנים שונים בביתם קוראים שירה, והפיקה את ליין הופעות הג'אז "דרייבין ג׳אז" יחד עם המעצבת ורד סליבניק, שגם יזמה את הפרויקט, והאמנית שני ניצן. ליין ההופעות נוהל אמנותית על ידי המוזיקאים אלכסנדר לוין ואביתר סליבניק.
בשנת 2021 העלתה ברטו מופע יחיד אוטוביוגרפי בשם "חוצפה שלא תיאמן", שכתבה אור ישראלי והלחין אמיר לקנר. יחד עם העיתונאי רוני קובן והמוזיקאי נדב הולנדר, יצרה מופע על יצירתו של חנוך לוין שנקרא "בסוף יש סוף". כמו כן, באותה שנה גם יצרה תוכנית אירוח לבמה יחד עם הקדרית עירית בירן, שנקראת "Be My Guest". התוכנית משלבת שיחות עם אורחות ואורחים שונים, טעימות יין ותוכן תרבותי משתנה.
בשנת 2022 נבחרה ברטו להשתתף בהצגה "Verbrennungen", בבימוי בורקארד קומינסקי, ב-Schauspiel Stuttgart, התיאטרון העירוני של שטוטגרט שבגרמניה. החל מחודש אוגוסט 2022 החלה ברטו לגלם את פרופסור רות וולף, הדמות הראשית בהצגה "הדוקטור" מאת רוברט אייק, בתיאטרון הלאומי הבימה, בבימוי מירי לזר. המחזה עלה לראשונה ב-2018 בלונדון בתיאטרון Almeida, וההצגה "הדוקטור" הינה ההפקה הראשונה שלו בישראל. המחזה הוא עיבוד חופשי מאוד של אייק למחזה "פרופסור ברנרדי" מאת ארתור שניצלר.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.
לצד תפקידיה בתיאטרון, ברטו גילמה מספר תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע. vht השתתפה בסרט "סיפורי תל אביב" (1992) ובדרמה "חיה מוגנת" (2001). בין השנים 2005-2011 גילמה את דמותה של מיכל, בת זוגו של גדי נוימן (אבי קושניר), בסדרה "החיים זה לא הכל". בשנת 2005 הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "בטיפול", ובנוסף גם גילמה את תמי בעונה הראשונה של הסדרה "מסכים". בשנת 2015 גילמה את ציפורה בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?".
קריירת דיבוב.
במקביל למשחק בתיאטרון ובטלוויזיה, ברטו דיבבה כ-30 סרטים וסדרות. להלן חלק מהתפקידים שגילמה בקולה:
בשנים 1988–1989 דיבבה את ליידי ג'יי בסדרת האנימציה "כח המחץ", בשנים 1990–1991 דיבבה את הדמויות של לונה, פנדורה ובולי בסדרת הטלוויזיה "פיטר פן" ואף שרה את שיר הסיום. ב-1991 דיבבה את דמותו של פידג'טי הפילה בסרט "דמבו הפיל המעופף" של וולט דיסני, את הדמויות פרח וציפור בסרט "אליס בארץ הפלאות", ואת דמותם של החתולים הסיאמיים בסרט "היפהפייה והיחפן" של דיסני. ב-1992 דיבבה את קוראל בסדרת הטלוויזיה היפנית "בת הים הקטנה", ואת בוני ב"קיטי קט וחומי". ב-1993 החלה לדבב את מומין אמא ואת סנורקה בסדרת הטלוויזיה "המומינים", תפקידים שהיא גילמה בקולה שנים רבות. ב-1995 דיבבה את הברווזה אביגייל בסרט "חתולים בצמרת" של דיסני. ב-1995 דיבבה את דריזלה טרמיין בסרט "סינדרלה". בין השנים 1996–1997 דיבבה את המכשפה מיראז' בסדרת הטלוויזיה "אלאדין". ב-1998 דיבבה את ג'יפסי בסרט הקולנוע "באג לייף". ב-2002 דיבבה את קפטן אמיליה בסרט "כוכב המטמון". ב-2003 השתתפה בדיבוב הסרט "מוצאים את נמו". כמו כן, השתתפה בסרטונים קצרים מצוירים של דיסני, שביניהם היא דיבבה את הגרסה המצוירת לילדת הפלא שירלי טמפל בסרטון הקצר של דיסני "כלב החתימות".
המחתרת הצרפתית
פרוטוקול (דיפלומטיה)
מאר (גאולוגיה)
מַאר (או גם מאאר) הוא שקע שנוצר כלוע התפוצצות משנית של הר געש, והוא המבנה הגעשי הנפוץ ביותר אחרי חרוט סקוריה.
מבנה המאר הוא בדרך כלל מכתש רחב רדוד בעל קרקעית שטוחה שהמדענים מעריכים כי נוצרו מעל דיאטרמים. שולי המאר נמוכים יחסית ובנויים מתערובת של שברים של סלעי פרץ וסלעים שנתלשו מקירות הדיאטרם. נטיית השכבות קטנה והן מוטות החוצה מהמכתש. פעמים רבות מתמלא מרכז המבנה במים וניתן למצוא בתוכו משקעים אגמיים. קוטר המארים נע בין 60 מטרים ל-2,000 מטרים ועומקם בין 10 מטרים ל-200 מטרים. סחיפה עמוקה של המאר תחשוף כנראה את הדיאטרם שמתחתיו.
המאר נוצר על ידי התפרצות פריאטית - התפרצות שמקורה געשי והיא בעלת עוצמה רבה, ומתרחשת כאשר מי תהום באים במגע עם לבה או מאגמה לוהטת והופכים לקיטור דחוס. ההתפרצות מאופיינת בנחשולים של חומר פירוקלסטי, בעיקר טוף, אך גם שברי סלע מקוריים שהיו באזור ההתפרצות.
מקור השם מהעיירה הגרמנית דאון באזור הגעשי של הרי אייפל במדינת ריינלנד-פפאלץ, שלידה מצויים שלושה מארים. בניב הגרמני המקומי Maar הוא וריאציה על המילה הלטינית Mare (ים).
תפוצת המארים.
המארים הגדולים ביותר בעולם מצויים בצפון אלסקה. קוטרם נע בין 4,000 מ' עד 8,000 מ' ועומקם עד 300 מ'. גודלם העצום נוצר כתוצאה ממגע בין מאגמה לקרקע קפואה ועתירת נוזלים. ניתן היה לחזות בהיווצרות מאר כאשר בהתפרצות שהתרחשה ב-1977 נוצרו באלסקה שני מארים (Ukinrek Maars). מקומות נוספים בהם יש מארים מצויים במערב ארצות הברית, באזור הרי האייפל בגרמניה, שם תוארו לראשונה, ובאזורים שונים בעולם המאופיינים גאולוגית כצעירים מבחינה געשית.
כקילומטר וחצי דרומית מזרחית לעיירה דאון מצויות שלושת המארים שנתנו את השם לתופעה. שלושת המארים קרובים אחד לשני ומופרדים על ידי סוללות של טוף. המארים הם: "גמונדנר מאר" (Gemündener Maar, אורכו 325 ועומקה 38 מטרים), "וינפלדר מאר" (Weinfelder Maar, אורכו 525 מטרים ועומקו המרבי 51 מטרים), ו"שלקנמרנר מאר" (Schalkenmehrener Maar, אורכו 575 מטרים, ועומקו המרבי 21 מטרים).
בארצות הברית יש כמה ריכוזי מארים. סמוך לעיר אל פאסו בטקסס מצויים שני מארים יבשים: "קילבורנ'ס הול" (Kilbourne Hole) ו"הנט'ס הול" (Hunt's Hole). דוגמה טובה למאר הוא "אגם המלח זוני" (Zuni Salt Lake) בניו מקסיקו, אגם מלוח רדוד במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים. שוליו הנמוכים בנויים משברים חופשיים של לבה בזלתית וסלעים מקירות הדיאטרם (אבן חול, צפחה ואבן גיר), כמו גם גושים אקראיים של סלעים שהועפו מעומק רב.
ב-1986 גרמה רעידת אדמה לשחרור כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני מהמאר המכונה אגם ניוס בקמרון שבאפריקה ו-1,700 איש מהכפרים בסביבה מתו מחנק.
בישראל נחשב שקע הבזלת של דלתון בגליל העליון למאר, וגם בריכת רם היא, על פי ההשערה המקובלת ביותר, מאר. ביער אודם נמצאים 23 ג'ובות יבשות ואחת ההשערות היא שהן מארים יבשים.
התפרצות פריאטית
התפרצות פריאטית (באנגלית: phreatic eruption), מכונה גם פיצוץ פריאטי, התפרצות אולטרה-וולקנית או התפרצות קיטור, מתרחשת כאשר מאגמה מחממת מי תהום או מים עיליים. הטמפרטורה הקיצונית של המגמה (בין 500 ל 1,170 מעלות צלזיוס) גורם לאידוי כמעט מיידי של מים לאדים, וכתוצאה מכך נוצר פיצוץ של אדים, מים, אפר, סלע ופצצות געשיות. בהר סנט הלנס במדינת וושינגטון, מאות התפוצצויות קיטור קדמו להתפרצות הפליניאנית של הר הגעש בשנת 1980. אירוע גיאותרמי פחות אינטנסיבי עלול לגרום ל"הר געש בוצי".
התפרצויות פריאטיות כוללות בדרך כלל שברי סלעים ואדים, כאשר הימצאות לבה נוזלית היא יוצאת דופן. הטמפרטורה של השברים יכולה להיות קרה או לוהטת. אם מאגמה מותכת נמצאת אף היא, וולקנולוגים מסווגים את האירוע כהתפרצות פריאטו-מאגמטית. התפרצויות אלה יוצרות מדי פעם מכתשים רחבים הנקראים מארים. פיצוצים פריאטיים יכולים להיות מלווים בפליטת גז פחמן דו-חמצני או מימן גופרי בכמות גדולה. פחמן דו-חמצני בריכוז של 30% יכול לחנק ולמוות, ואילו מימן גופרי פועל כרעל רחב-ספקטרום. התפרצות פריאטית באי ג'אווה בשנת 1979 הרגה 140 בני אדם, שרובם מתו כתוצאה משאיפת גזים רעילים.
דאון (עיר)
דַאוּן (בגרמנית: Daun) היא עיירה במדינת ריינלנד-פפאלץ (בגרמנית: "Rheinland-Pfalz") בגרמניה. העיירה שוכנת במחוז וולקנאייפל (Vulkaneifel) שבאזור הרי אייפל הגעשיים, דרומית לרכס האייפל הגבוה, על הנחל ליזר (Lieser) (יובל של המוזל). דאון היא מושב היחידה האדמיניסטרטיבית המכונה בגרמנית Verbandsgemeinde ("עירייה משותפת" – חלוקה אדמיניסטרטיבית ייחודית למדינת ריינלנד-פפאלץ) הקרויה על שמה והכוללת 38 עיירות ומועצות מקומיות. העיירה כוללת את המרכז האורבני שבו חיו, נכון ל-31 בדצמבר 2005, 4,264 תושבים, ועוד שמונה עיירות עצמאיות מבחינה מוניציפלית. הנוף סביב העיירה הוא של גבעות וולקניות.
היסטוריה.
הקלטים הקימו יישובים מבוצרים בהרים הסמוכים במאה ה-7 לפנה"ס. שרידים מהתקופה הרומית מעידים כי גם הרומאים נהגו לחנות ביישובים אלו. למעשה מקור שמו של היישוב במילה הקלטית-רומית "דוּנוּם" (Dunum) שפירושה "גדר" או "הר מבוצר". בסוף המאה ה-10 נשלט המקום על ידי האצילים שבנו את טירת דאון. העיר מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1075 על ידי תושב המקום אדלברו די דונה (Adalbero de Duna). ב-1346 קיבל המקום מעמד של עיר שכלל שוק מקומי ובית משפט. ב-1689 הרסו חיילים צרפתיים בצבאו של לואי ה-14 את טירת דאון לחלוטין. ב-1712 בנה האלקטור והארכיבישוף של טריר את הטירה (כיום בית מלון). ב-1951 קיבלה דאון מחדש מעמד של עיר.
אתרים.
בין דאון לבין העיירה קָריסוֹלוֹ (Carisolo) שבצפון איטליה יש ברית ערים תאומות.
דיאטרם