בשנת 1936 עלה אפרת ארצה. תקופה קצרה עבד בעבודה חקלאית בחדרה ובשנת 1937 נמנה בין מייסדי קיבוץ עין השופט. פעילותו בתנועה נמשכה ובשנת 1944 נבחר למזכיר מפלגת השומר הצעיר והליגה הסוציאליסטית בחיפה.
עם הקמת מפ"ם התגברה פעילותו המפלגתית. בשנים 1954–1957 שימש אפרת כמזכיר המפלגה, ובשנת 1960 נבחר למזכיר מרכז המפלגה. אפרת שימש גם כנציג התנועה בוועדה המרכזת של ההסתדרות (1964–1974) ושימש בה כראש האגף לביטחון סוציאלי (1964 - 1973). בשנים 1972–1980 כיהן גם כחבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בשנים 1973–1977 היה אפרת חבר הכנסת השמינית מטעם מפ"ם והמערך. במהלך תקופת כהונתו היה חבר ועדת הכספים והוועדה לענייני ביקורת המדינה. לאחר פיזור הכנסת היה חבר מועצת המנהלים של חברת "כימיקלים לישראל" (1977 - 1983).
היה נשוי לציפקה אפרת.
נורמן טרייגל
נורמן טרייגל (באנגלית: Norman Treigle, נולד בשם אדאנל וילפרד טרייגל; 6 במרץ 1927 - 16 בפברואר 1975) היה זמר בס-בריטון אמריקאי.
ביוגרפיה.
נורמן טרייגל היה הילד החמישי והאחרון במשפחה דלת-אמצעים. בשנת 1946, לאחר נישואיו, החל ללמוד פיתוח קול אצל זמרת הקונטראלט אליזבת ווד. ב-1947 הופיע לראשונה על הבימה באופרה של ניו אורלינס, בתפקיד הדוכס מוורונה ב"רומיאו ויוליה" של גונו. בין השנים 1949 ל-1951 למד בקולג' למוזיקה של אוניברסיטת לויולה הדרומית ובמקביל הופיע בתפקידים שונים עם הלהקה המקומית.
ב-1953 הופיע טרייגל לראשונה באופרה של ניו יורק, בתפקיד קולין ב"לה בוהם" של פוצ'יני. כעבור שלוש שנים נחל הבס-בריטון טרייגל את הצלחתו הראשונה הגדולה בתפקיד הכומר המיוסר אולין בליץ בהצגת הבכורה הניו יורקית של "סוזאנה" מאת קרלייל פלויד. ב-1958 הופיע לראשונה באירופה באופרה זו, במסגרת התערוכה העולמית של בריסל (1958).
בעונות הבאות היה טרייגל לבס-בריטון המוביל באמריקה ונחשב גם לאחד מגדולי השחקנים-זמרים, שהתמחה בתפקידי נבלים וטיפוסים מפילי אימה. הוא שר במספר רב של הפקות נסיוניות והשתתף בכמה הצגות בכורה חשובות, באופרות של פון איינם, קופלנד, מור, פלויד, אורף, דאלאפיקולה ווורד ("כור המצרף"). תפקידיו הגדולים ביותר היו אולי ב"פאוסט" של גונו (כמפיסטופלס), "כרמן" של ביזה (כאסקמיו), "סוזאנה" של פלויד, "איל פריג'וניירו" של דאלאפיקולה, "סיפורי הופמן" של אופנבך (ארבעת הנבלים), "בוריס גודונוב של מוסורגסקי, וכן, במיוחד, "מפיסטופלה" של אריגו בויטו.
בסתיו 1974 הופיע טרייגל לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בהפקה חדשה של "פאוסט". חודשים אחדים לאחר זאת, ב-16 בפברואר 1975, נפטר טרייגל באופן פתאומי בדירתו שבניו אורלינס, בגיל ארבעים ושבע. כמי שסבל מנדודי שינה כרוניים ונהג לקחת גלולות שינה, נקבע שטעות במינון הביאה למותו. מאשתו הראשונה היו לטרייגל בן (שנפטר בשנת 1993) ובת, פיליס. הוא נישא שוב ואימץ את בתה של אשתו השנייה, אך השניים חיו בפירוד בעת מותו.
פיליס טרייגל היא זמרת סופרן, שהופיעה עם האופרה של ניו אורלינס ועם האופרה של ניו יורק.
שוקולטייה
אדריכלות פרסית
אורחאן פאמוק
רחוב לוינסקי
רחוב לוינסקי הוא רחוב מסחרי בתל אביב הקרוי על שמו של הסופר הציוני היהודי-רוסי אלחנן ליב לוינסקי. הרחוב מתחיל ברחוב אילת (חלק מדרך יפו-שכם ההיסטורית) ומסתיים בקצה דרך ההגנה שבסמוך לתחנת הרכבת תל אביב ההגנה.
הרחוב הוקם בשנות ה-20 במסגרת תוכנית המתאר של שכונת נווה שאנן שתכנן האדריכל יוסף טישלר. המתווה העירוני שיצר לשכונה, על בסיס כמה רעיונות חדשניים לתקופה שהושפעו מתוכניות המתאר של ריכרד קאופמן, היה דמוי מנורה בעלת תשעה קנים ורחוב לוינסקי במרכזה, מנקז אליו את כל שאר הרחובות.
בסוף שנות ה-60 החלה בנייתה של התחנה המרכזית החדשה של תל אביב בחלקו המזרחי של הרחוב, והיא נפתחה רק ב-1993. תחנה זו, שהיא אחד המבנים הגדולים בישראל ותחנת האוטובוסים השנייה בגודלה בעולם, מהווה גורם רב השפעה בחלק המזרחי של הרחוב ורבים טוענים שהיא הייתה הגורם המכריע בהידרדרות חלקים נרחבים של הרחוב בעשורים האחרונים והפיכת חלק זה, יחד עם השכונה כולה, לאזור מוכה פשע וזנות .
החל מתחילת שנת 2020 - שוק לוינסקי אשר ממוקם ברחוב זה הפך באופן רשמי למדרחוב לוינסקי, כאשר כל רחוב לוינסקי העובר בשוק פונה מנסיעה או חניה של רכבים, כך בעצם נתן גישה טובה ורחבה הרבה יותר עבור קהל האזרחים והלקוחות מדי יום בימים עמוסים.
חלקי הרחוב.
החלק המערבי.
החלק המערבי של הרחוב מרחוב אילת בסמוך למגדל נווה צדק ועד לרחוב העלייה הוא רחוב צר וחד סטרי עם נתיב אחד לכל כיוון הנע לכיוון מזרח, והוא חלק מהרחובות של שכונת מרכז מסחרי - שכונת בעלי מלאכה שהוקמה בשנות העשרים. יש שמחשיבים את השכונה כחלק מפלורנטין. בקצהו המערבי של הרחוב בלוינסקי פינת מרכולת נבנה בניין מגורים בין כ-11 קומות החורג מסביבתו. חלקו של הרחוב מרחוב הרצל ועד לרחוב העלייה נסגר בדצמבר 2019 לתנועת כלי רכב ונשאר פתוח רק לרוכבי אופניים והולכי רגל.
בחלק זה של הרחוב מרחוב השוק ועד רחוב עלייה פועל שוק הידוע כ"שוק לוינסקי". השוק הוקם במקביל להקמת שכונת פלורנטין הסמוכה על ידי יהודי סלוניקי שהחלו לעלות לארץ ישראל בשלהי שנות ה-20. עם השנים הצטרפו לסוחרי השוק גם בני עדות אחרות שהעשירו את ההיצע הייחודי. בשוק ניתן למצוא, בין היתר, חנויות ייחודיות של תבלינים, קפה ותה, גבינות ומאפיות בסגנון יווני. השוק פופולרי במיוחד בקרב חובבי קולינריה ושוכנות בו גם עשרות מסעדות המתמחות בעיקר באוכל מזרח-אירופי, טורקי ופרסי. שפים רבים מרבים לערוך את קניותיהם בשוק זה המתחרה מבחינתם בשוק הכרמל בעיר. אך בשנים האחרונות נפתחו בהתאם לאוכלוסייה הצעירה שגרה מסביב לשוק גם בתי קפה ופאבים.
החלק המזרחי.
חלקו המזרחי של הרחוב מרחוב העלייה ועד לתחנת רכבת ההגנה, הוא ציר תחבורה מרכזי בעל שני נתיבים לכל כיוון. רחוב זה עובר במרכזה של שכונת נווה שאנן, המאופיינת באוכלוסייה רבה של מסתננים ופליטים מאפריקה ועובדים זרים. ובהתאם לכך גם העסקים ברחוב בחלק המזרחי הם עסקים שבעיקר משרתים את אוכלוסיות אלו. בלוינסקי פינת הר הציון נמצאת גינת לוינסקי. שהיו תוכניות להריסתה לטובת בית ספר לעובדים זרים. המבנה הבולט בחלק המזרחי של הרחוב הוא התחנה המרכזית החדשה השוכנת בלוינסקי 108. רוב המבנה הוקם בשלהי שנות השישים. אך נחנך רק בקיץ 1993. בהתאם לכך. עוברים בחלקו המזרחי של הרחוב כמות רבה של קווי אוטובוס. המשמשים גם את באי התחנה המרכזית. ועובר בחלק זה של הרחוב הולכי רגל רבים יחסית ההולכים בין התחנה המרכזית לתחנת הרכבת ההגנה הסמוכה. חלקו של הרחוב הצמוד לתחנה המרכזית עובר לגשר המקשר את האוטובוסים לקומות העליונות של התחנה המרכזית. המשפיע על אופיו של הרחוב. ומביא לרעש וזיהום רב הנוצר ממאות האוטובוסים העוברים מדי יום מעל גשר זה.
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון ברחוב לוינסקי:
טרנספורמצית לורנץ
דן אבן
דן אבן (1912 – 25 ביוני 1975) היה אלוף בצה"ל, מפקד חטיבת אלכסנדרוני ואחר כך מפקד חזית המרכז במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה.
דן אבן נולד בגרמניה בשנת 1912 כדן אפשטיין, בן לקלרה ואויגן. עלה לארץ ישראל בשנת 1934 והצטרף לקיבוץ גבעת חיים ולארגון "ההגנה". בקיבוץ הכיר את אשתו לעתיד, דורה. שירת כסמל במשטרת היישובים העבריים. למרות דרגתו הנמוכה היה למעשה מפקד האזור (מא"ז) ולאחר מכן סגן מפקד הגוש של עמק חפר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב בשנת 1940 לצבא הבריטי. שירת בחיל החפרים ובחיל הרגלים ושימש כמפקד פלוגה. שוחרר מהשירות בדרגת רב-סרן לאחר שחלה. בשובו לארץ ישראל נתמנה לסגנו של יוחנן רטנר ראש אגף התכנון של "ההגנה" (לימים אלוף בצה"ל). לאחר מכן השתחרר מן השירות והחל לעבוד בחברת החשמל בחיפה. באותה תקופה התגורר עם משפחתו על הכרמל.
בקיץ 1947, בימי המאבק ולקראת ההכרעות הגורליות שעמדו בפתח, חזר לשרת במטה "ההגנה". דוד בן-גוריון, שראה באבן את איש אמונו, רצה למנותו כרמטכ"ל "ההגנה", אך הדבר לא נסתייע.
באוקטובר 1947, בהתקרב החלטת החלוקה, סייע אבן בהקמת שלוש חטיבות של "ההגנה", מתוך שש החטיבות שהעמידה "ההגנה" לרשות צה"ל עם הכרזת העצמאות. אחת מאותן חטיבות היא חטיבת אלכסנדרוני (חטיבה 3) שהופקדה על הגנת מרכז הארץ - חזית התיכון, שכללה את אזור חדרה, עמק חפר, השרון הצפוני והדרומי וחלק מבקעת אונו. החטיבה הוקמה ב-1 בדצמבר 1947. תחילה שכן מטה החטיבה בגבעת חיים, אולם לאחר שהבריטים עזבו מחנה אחד ליד נתניה, הוא עבר לידי ה"ההגנה" ואבן הפך למפקדו. משפחתו עברה להתגורר בנתניה ועם הזמן נקרא הבסיס "מחנה דורה" (על שם אשתו). אבן ניסה לבסס את השם "מחנה 23", אולם שם זה לא השתרש. עם הכרזת המדינה הפכה אלכסנדרוני לחטיבה בצה"ל.
בשנת 1949 הוקמה בשטח הבסיס "שכונת דורה".