מנדס-פלור כתב על נושאים רבים נוספים ביניהם על האישים: ולטר בנימין, מקס ובר, וורנר זימברט (היסטוריון של הכלכלה), קרל מרקס, הרמן כהן. כתב הרבה על הומניות: מהי הומניות, הומניזם יהודי והומניות והיהודים והוציא קובץ מאמרים על ההומניות והיהודים. כמו כן כתב על פוסטמודרניזם. כתב מאמר על שתיקה בסרטיו של אינגמר ברגמן. הוא חקר את התפקיד התקשורתי של השתיקה והוזמן להרצות בסמינר בנורווגיה על שתיקה משותפת כסוג של תקשורת.
בקרוב עומד לראות אור ספרו "זהויות בתר מסורתיות" בהוצאת אוניברסיטת סיאטל.
ספר זה (Post Traditional Identities) עוסק באותה סוגיה, "היהודי בעולם המודרני", אך מבחינה מופשטת יותר, כללית, תאורטית, כשהדיון הוא יותר מורחב ומפורט.
ספרים שכתב.
Japanese edition, Tokyo: Misuzu Shobo, 2005
19a (with Avraham Barkai), German-Jewish History in Modern Times, vol.4. New York: Columbia University Press, 2001
חוג נעול מופע
חוג נעול מופע (באנגלית: Phase-locked loop, בראשי תיבות: PLL) הוא מערכת בקרה להפקת אות התלוי באופן כלשהו במופע של אות ייחוס כלשהו. ה-PLL ממומש באמצעות מעגל חשמלי אשר שולט בתדר של מתנד, כך שהמופע של מוצא המתנד יתאים למופע של אות הייחוס. ה-PLL מאפשר לייצר תדר קבוע ומדויק (לרוב כפולה של תדר הייחוס), לפענח אות רצוי מתוך תווך תקשורת רועש, או כחלק ממערך ייצור שעונים במעגלים ספרתיים.
ה-PLL נפוץ במשדרי ומקלטי רדיו וטלוויזיה, רכיבי מחשבים, והתקני תקשורת כגון טלפונים סלולריים, Wi-Fi, ADSL ועוד, אך גם בתחומים רחוקים יותר כמו מוזיקה אלקטרונית והולכת חשמל בין תחנות כוח.
המימוש של ה-PLL מבוצע בדרך כלל ברכיב אלקטרוני יחיד. כיום קיימים רכיבים המכילים מעגלי PLL רבים הפועלים במקביל ומייצרים תדרים רבים. מעגלים כאלה מכונים לעיתים בשם סינתסייזר.
פרעות יאש
יעל לבנטל
יעל לבנטל-יגנדורף (נולדה ב-27 במאי 1968) היא שחקנית, סטנדאפיסטית, תסריטאית וקומיקאית ישראלית. ידועה בעיקר בשל גילומה את אורלי ברנשטיין בסדרה הקומית "החיים זה לא הכל".
קורות חיים.
לבנטל נולדה ב-1968 בירושלים, לאם שעלתה מלבנון (בת למשפחת מנסור) ולאב אשכנזי. סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1992 והחלה להופיע במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס". לאורך השנים המשיכה לככב על הבמות, במופעים "בנות", ו"פרוביזורי", ובהצגות, בצוותא, בתיאטרון אנסמבל הרצליה ובתיאטרון חיפה, "שידוכים", "בואו לא נדבר על זה", "עשו עליך פעם סרט", "ראש משוגע", "כוונות טובות", "מקושקשת", "האביר על הסוס הלבן" ו"ראיון עבודה".
עם השנים השתלבה לבנטל במשחק בקולנוע ובטלוויזיה, עם תפקידים אורחים בסדרות "עניין של זמן", "מעורב ירושלמי", "פלורנטין" ו"החרצופים", ובסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש".
בשנת 2001 זכתה לחשיפה הראשונה המשמעותית בסדרת הטלוויזיה הקומית "החיים זה לא הכל", לצד אבי קושניר, ענת וקסמן ועמיתה בשנים הבאות עידן אלתרמן, ב"רשת" (במקור "טלעד") של הערוץ השני. לבנטל שיחקה מתחילתה ועד לסיומה של הסדרה בשנת 2011 לאחר תשע עונות.
בשנת 2003 זכתה לבנטל לחשיפה כקומיקאית, בתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות", בהגשתו של יאיר ניצני, בערוץ 10. בתוכנית הופיעה לבנטל בדמות המראיינת המשונה יעל יגנדורף, ומאוחר יותר בדמותה המפורסמת ביותר, המתנחלת נחמה בת-יפונה, המנסה להתחיל את חייה מחדש בתל אביב, שאת שתיהן כתבה. בזכות דמותה של נחמה, זכתה לבנטל לביקורות משבחות, ואף לכותרות, כאשר ביולי 2005, לקראת תוכנית ההתנתקות, ביקרה בכפר מימון והותקפה על ידי מתנחלים.
במקביל להשתתפות ב"אחורי החדשות", הופיעה לבנטל בשנת 2004 בתוכנית "האקדמיה לצחוק" ב"ביפ", ב"פרוביזורי", מופע אלתורים שהועלה בצוותא ובשנת 2005 ב"חטף פתח" בטלוויזיה החינוכית. בסוף שנת 2005 החלה לבנטל להשתתף בתוכנית ההומוריסטית "הרצועה" ב"ביפ", לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר. בשנת 2006 השתתפה בתוכנית הבידור "של מי השורה הזאת?" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן ותומר שרון. בשנת 2007 כתבה והופיעה בתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן, שי גולדשטיין ויעל שרוני. בשנת 2008 שיחקה וכתבה לבנטל בסדרה "מסכים" ב-Yes, והגישה את "צהריים בשניים" עם עידן אלתרמן ברדיו תל אביב.
ב-2009 השתתפה בסדרה "נשרים" של ערוץ לוגי.
ב-2010 שיחקה בסרט "פעם הייתי" בתפקיד תקוה עובאדי.
בנוסף, בשנת 2009–2010 שיחקה בסדרה דאוס, בתור אמה של בעלת הבלוג בסדרה, דפנה.
בשנת 2011 קיבלה לבנטל סדרת אינטרנט משלה, "החיים על פי אורלי", המשמשת כסדרת בת לסדרה "החיים זה לא הכל".
בשנים 2012–2013 הופיעה בתוכנית הילדים של הטלוויזיה החינוכית "בחצר של פופיק" בדמותה של דיטה, שגרה בסמוך לביתם של הבובות ועוזרת להם.
בשנת 2017 התחילה לשחק את סמדר ב"אחותי קפצה כיתה".
מאז שנת 2010 היא שחקנית תיאטרון בית ליסין, שם הופיעה בהצגות: "פרינסס מרי", "שם פרטי", "חברות הכי טובות" (בשיתוף התיאטרון הקאמרי). ב-2015 היא מגלמת את מיי בהצגה "חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית ליסין. כמו כן היא משחקת בהצגות "שבטים", ו"ארוחת פרידה". בימים אלה היא מעלה מופע סטנד-אפ חדש "החיים על-פי יעל לבנטל".
משנת 2019 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד סיניה במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" (במקביל לשיפי אלוני).
ממאי 2022 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד ללללה במחזה "הרטיטי את ליבי".
בראיון בשנת 2019 סיפרה כי היא סובלת מעיוורון פנים.
לבנטל מיוצגת על ידי סוכנות האמנים "ייצוג 1".
חיים אישיים.
לבנטל נשואה לשחקן בנימין יגנדורף ולהם שלושה ילדים.
יעל לוונטל
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטולית האוטוקפאלית (בגאורגית: საქართველოს სამოციქულო მართლმადიდებელი ავტოკეფალური ეკლესია) היא כנסייה אוטוקפאלית החברה בקומוניון האורתודוקסי-המזרחי, והכנסייה הלאומית של גאורגיה. המסורת מייחסת את מקורה לשליח אנדראס במאה הראשונה. היא הדת השלטת בגאורגיה מהמאה הרביעית.
חוקת גאורגיה מכירה בתפקידה המיוחד של הכנסייה האורתודוקסית בהיסטוריה של גאורגיה. עם זאת קובעת החוקה תנאים לעצמאותה של הכנסייה מהמדינה. מערכת היחסים בין הכנסייה למדינה הוסדרו, בשנת 2002, בהסכם קונסטיטוציוני, הקונקורדט של 2002.
הנצרות בעת העתיקה ובגאורגיה הפאודלית.
על פי המסורת, כאשר נשלחו שנים-עשר השליחים להפיץ את הבשורות ברחבי העולם, נשלח אנדראס הקדוש בתחילה לאזור הקווקז, באזור בו נמצאת כיום גאורגיה (אותם ימים היו אלה ממלכת קולכיס וממלכת איבריה). אנדריאס לקח עמו איקונין שמימי של מרים הבתולה שעל פי המסורת לא נעשה בידי אדם. מסורת אחרת טוענת כי השליח שמעון הקנאי סייר אף הוא בקווקז והפיץ את הנצרות במערב גאורגיה ונקבר ליד העיר סוחומי, בכפר אנאקופיה (כיום אתוס החדשה באבחזיה). נאמר גם כי קדוש נוסף, מתיאס הקדוש, שהחליף את יהודה איש קריות, הפיץ את הנצרות בדרום-מערב גאורגיה ונקבר בגוניו, כפר ליד בתומי. ישנם גם מספר מקורות גאורגיים המציינים כי בגאורגיה פעלו גם ברתולומאוס הקדוש ותדאוס הקדוש.
האפרכיה הגאורגית הראשונה נוסדה באצקורי , שבדרום-מערב גאורגיה. על פי המסורת נוסדה האפרכיה בידי אנריאס הקדוש. הכנסיות הגאורגיות העתיקות ביותר נבנו בתחילת המאה השלישית, בכפר נקרסי (כארתלי, מזרח גאורגיה).
משנת 303 הוענק לנינו הקדושה מקפדוקיה התואר העילאי, "השווה-לשליחים" , בגין הפצת הנצרות בממלכת איבריה הגאורגית. בשנת 327 אומצה הנצרות, על ידי המלך מיריאן ואשתו ננה, כדת הרשמית של הממלכה. גאורגיה המערבית, שנשלטה באותם ימים על ידי הקיסרות הרומית, התנצרה בתהליך הדרגתי שהושלם במאה השישית. הממלכה מערב גאורגית, אגריסי, הכריזה, בשנת 523, על הנצרות כדת הרשמית של הממלכה. הממלכות הכריזו על גיאורגי הקדוש כקדוש המגן של גאורגיה. מסורות של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית מחזיקות בדעה כי גאורגיה היא מצויה תחת הגנתה המיוחדת של הבתולה, והוקרתה של מולידת האלוהים מצויה מאוד בתודעה.
הנצרות הגאורגית הושפעה היסטורית מהכנסייה של האימפריה הביזנטית, והייתה תמיד חלק מההנצרות האורתודוקסית המזרחית הנרחבת. משנות העשרים של המאה הרביעית, הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית הייתה תחת הסמכות של הבישופות האפוסטולית של אנטיוכיה. הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית הפכה לאוטוקפליה (עצמאית) בשנת 466 כאשר ההטריארך של אנטיוכיה העלה בדרגתו את הבישוף של מצחתה לדרגת "הקתוליק של כארתלי". בשנת 1010 עלה הקתוליקוס של כארתלי בדרגה לדרגת פטריארך. מאז ואילך, היא הפכה הדרגה העליונה בחשיבותה בכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה .
בין המאות השישית והתשיעית חוותה גאורגיה מהפך תרבותי כאשר הופיעה ושגשגה המנזריות. מנזרים חשובים נוסדו במספר מקומות במיוחד מנזר איווירון בהר אתוס שביוון, בו תורגמו חיבורים דתיים רבים מיוונית לגאורגית. ספרות הגיוגרפית משמעותית נוצרה גם בגאורגיה, כמו: "חיי נינו הקדושה" (წმინდა ნინოს ცხოვრება), "מות הקדושים של המלכה שושניק הקדושה" .
מרכזים תרבות כנסייתית מפורסמים כוללים את המנזר הגאורגי בסיני, קומפלקס המנזרים בהר אתוס (ביניהם מנזר איווריון), כנסיות גאורגית במחוז ההיסטורי טאו-קלארג'תי (מהמאה השש עשרה חלק מטורקיה), מנזר פטריסיוני בבולגריה, קתדרלת בגרטי, המנזר והאקדמיה גלאתי, קומפלקס המנזרים והאקדמיה איקאלתו , קתדרלת סווטיצחובלי, מנזר מרטווילי וקומפלקס המנזרים של דוד גרג'ה .