בשנת 1974 קיבל גאצו לראשונה במה ראשית להציג את יכולת המשחק שלו, בסרט "הסנדק חלק שני", ההמשך לקאלט הקולנועי של פרנסיס פורד קופולה. את התפקיד קיבל לאחר שקופולה לא להצליח להשיג סיכום כספי עם השחקן ריצ'רד קאסטלנו, השחקן שגילם את דמותו של קלמנזה בסרט הראשון. גאצו עט על המציאה והציג יכולת משחק מרשימה בדמותו פרנקי פנטנג'לי, חייל בכיר ובוגדני במשפחת קורליאונה שהחליף את הקאפו פיטר קלמנזה לאחר הירצחו. הופעתו של גאצו העניקה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אותו הפסיד לחברו לסט צילומי הסרט רוברט דה נירו, שגילם את דון ויטו קורליאונה בתחילת דרכו.
לאחר הצלחתו ב-1974 הופיע בסרטים "יום ראשון השחור" ו"תנין". את הופעתו האחרונה עשה בסרט הפעולה "אחרון גיבורי הפעולה".
גאצו נפטר משבץ בשנת 1995 בגיל 71, נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון וסטווד" בלוס אנג'לס.
בילגוראי
Songs from a Room
Songs from a Room (בעברית: "שירים מתוך חדר") הוא אלבומו השני של המשורר והזמר הקנדי לאונרד כהן. האלבום, שיצא לאור ב-1969, הגיע למקום ה-63 במצעד המכירות האמריקאי ולמקום השני במצעד הבריטי.
כהן אמר כי בחר במפיק המוזיקלי בוב ג'ונסטון על מנת להשיג צליל פשוט, שכהן חשב שיתאים לשיריו.
האלבום יצא לאור בגרסת הדיסק שלו בשנת 1990.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי לאונרד כהן, מלבד היכן שמצוין אחרת.
קישורים חיצוניים.
מילות שירי האלבום ודגימות מהם
קורט גרוט
קורט דייוויד גרוט (באנגלית: Kurt David Grote; נולד ב 3 באוגוסט 1973), הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף עולם ובעל מדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה.
גרוט החל לשחות רק בגיל 15 בהמלצת רופאיו כסיוע למחלת האסתמה ממנה סבל. הוא שחה במועדון השחייה של סנטה קלרה. הוא דוקטור לרפואה מאוניברסיטת סטנפורד.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה גרוט במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות והרביעייה האמריקאית ניצחה בשלב הגמר. בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.69 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.05 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:14.63 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה גרוט ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.22 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.05 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.93 דקות.
אלוף עולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' אוסטרליה, בשנת 1998 זכה גרוט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.40 דקות, לפני ג'אן כריסטוף סארנין מצרפת (2:13.42 דקות) ונורברט רוז'ה מהונגריה (2:13.59 דקות), במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.56 דקות, אחרי אוסטרליה (3:37.98 דקות) ולפני הונגריה (3:39.53 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.93 דקות, אחרי פרד דבורגרייב מבלגיה (1:01.34 דקות) וזנג קוויליאנג מסין (1:01.76 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בהונג קונג בשנת 1999 סיים גרוט במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.73 שניות, במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.47 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.28 דקות.
גדודי עבדאללה עזאם בסוריה ובמצרים
סוויסאייר
סוויסאייר (באנגלית: Swiss Air Transport Company Limited; בגרמנית: Schweizerische Luftverkehr; בצרפתית: Société Anonyme Suisse pour la Navigation Aérienne) הייתה חברת התעופה הלאומית של שווייץ, ואף כונתה "הבנק המעופף" בשל יציבותה הפיננסית, עד שפשטה את הרגל במרץ 2002 והתאחדה עם קרוסאייר (חברת תעופה אחרת).
הסיבות העיקריות לפשיטת הרגל היו ניהול כושל ופיגועי 11 בספטמבר. ממשלת שווייץ ניסתה למנוע את פשיטת הרגל עד מרץ 2002 אך לא צלחה בכך.
תולדות החברה.
השנים הראשונות.
סוויסאייר נוסדה במרץ 1931 כמיזוג בין החברות Balair ו-Ad Astra Aero, הראשונה לפעילותה העסיקה החברה 64 עובדים. באפריל 1932 רכשה החברה שני מטוסי L-9 Orion מתוצרת לוקהיד מרטין שהיו המהירים ביותר באותה תקופה, והיא הייתה החברה האירופאית הראשונה שרכשה מטוסים מתוצרת אמריקאית. בשנת 1934 הייתה סוויסאייר חברת התעופה הראשונה שהעסיקה דיילת. בשנת 1936 רכשה החברה מטוסי DC-2 ששימשו טיסות ללונדון, וב-1937 נרכשו מטוסי DC-3 שהיו גדולים יותר.
ב-27 באוגוסט 1939, ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, סגרו צרפת וגרמניה את המרחב האווירי שלהן, וסוויסאייר הפסיקה את השירות לאמסטרדם, פריז, ולונדון. יומיים לאחר מכן החברה הייתה סגורה לגמרי בשל העובדה שמתוך 180 עובדים, 131 גויסו לצבא. במהלך המלחמה טסה החברה לברלין, רומא, וברצלונה, פעילותה של החברה הושעתה סופית באוגוסט 1944, והיא חזרה לפעול ביולי 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 רכשה החברה מטוסי DC-6 ,DC-4, ו-קונבאייר CV-240 והחלה להפעיל טיסות לניו יורק, דרום אפריקה, ודרום אמריקה. ממשלת שווייץ רכשה 30.6% ממניות החברה ובכך הפכה לחברת הדגל של שווייץ. בשנת 1950 נבחר וולטר ברכטולד, מנהל חברת הרכבות השווייצרית, לנשיא מועצת המנהלים של סוויסאייר ושימש בתפקיד זה עד 1971.
ב-1953 הקימה סוויסאייר חברה לטיסות שכר בשם Balair שהשתמשה בתחילה במטוסים הישנים של סוויסאייר. ב-1956 הייתה החברה לקוח ההשקה האירופי של מטוסי DC-7, המטוסים איפשרו לחברה לטוס לניו יורק ללא חניית ביניים.
בשנת 1957 החלה בטיסות למזרח הרחוק. באותה שנה סייעה לאיש העסקים היווני אריסטוטלס אונאסיס להקים את חברת התעופה היוונית אולימפיק איירליינס. בשנת 1960 רכשה סוויסאייר מטוסי "קרוול", קונבאייר 990, ו-DC-8, ובשנת 1966 הייתה לקוח ההשקה של מטוס DC-9.
ב-1969 הציגה החברה תוכנית להסכם שיתוף פעולה עם החברות UTA, פינאייר, סקנדינביאן איירליינס, KLM, ואוסטריאן איירליינס, אולם תוכנית זו לא יצאה אל הפועל. בשנות ה-70 נרכשו מטוסי בואינג 747, MD-11, DC-10, ופוקר 100. והחברה החלה לטוס לסין. בשנת 1984 הייתה סוויסאייר לקוח ההשקה של איירבוס A310.
הבנק המעופף.
משנת 1960 נהנתה החברה משגשוג כלכלי, שנבעו בין היתר מהמונופול שהיה לסוויסאייר, ובשל הנייטרליות הפוליטית של שווייץ, סוויסאייר יכלה לטוס ליעדים רבים. גם מיקומה הגאוגרפי במרכז אירופה, סייעה לה כתחנת מעבר לנוסעים בטיסות המשך. באותן שנים קיבלה החברה פרסים רבים על אמינות, בטיחות, ואיכות.
בשל התחרות בשוק התעופה, לאחר שבשנת 1978 הוקמה חברת תעופה פרטית בשם קרוסאייר (Crossair) שהפעילה טיסות אזוריות, אימצה סוויסאייר אסטרטגיה של פיזור סיכונים, והשקיעה את יתרות המזומנים שלה ברכישת חברות קייטרינג, תחזוקת מטוסים, טיפול במטענים, ודיוטי פרי. חסרונה של אסטרטגיה זו הייתה שהנהלת החברה התעסקה בניהול פיננסי במקום להשקיע בחברת התעופה.
ברית Qualiflyer.
בשנת 1990 הקימה סוויסאייר יחד עם החברות AOM, טורקיש איירליינס, סבנה, טאפ פורטוגל, אוסטריאן איירליינס, וקרוסאייר, ברית חברות תעופה בשם ברית Qualiflyer.
באותה שנה לא יכלה סוויסאייר לשלם דיבידנד לבעלי המניות, בשל עליית מחירי הדלק כתוצאה ממלחמת המפרץ.
בדצמבר 1992 הצביעו אזרחי שווייץ במשאל עם שלא להצטרף למדינות האזור הכלכלי האירופי, החלטה זאת גרמה נזק רב לסוויסאייר, שלא יכלה להעלות נוסעים בחניות ביניים.
בשנת 1993 הוצע מיזוג בין סוויסאייר לחברות KLM ,SAS, ואוסטריאן איירליינס, לפרויקט ניתן השם אלקאזר (Alcazar בספרדית: טירה) אולם תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל, בשל התנגדות של קבוצות לאומיות שונות.
אסטרטגיית הצייד.
בשל כישלון פרויקט אלקאזר החליטו בחברה על "אסטרטגיית הצייד", שמטרתה להגדיל את נתח השוק של החברה על ידי רכישת חברות תעופה אחרות.
ב-1995 רכשה סוויסאייר 49% ממניות חברת התעופה הבלגית סבנה, למרות שסבנה עצמה הייתה בחובות כבדים.
בשנת 1997 הייתה סוויסאייר אחת מחברות הבת בקבוצת Sair.
בשנת 1998 רכשה סוויסאייר 34% ממניות חברת התעופה האיטלקית Volareweb, ו49% ממניות אייר אירופה, 37% ממניות החברה הפולנית לוט, 20% ממניות סאות' אפריקן איירווייז, 49% ממניות חברת התעופה הגרמנית LTU.
פשיטת הרגל.
בלחץ ממשלת בלגיה, הגדילה סוויסאייר את כמות מניות סבנה שהיו ברשותה ל-85%. כמו כן על מנת לשמור על המניות שרכשה בחברות הזרות, נדרשה סוויסאייר להשקיע עוד כספים רבים.
בעקבות רכישות אלו, התחזית הפיננסית של החברה בשנת 2000, הייתה הפסד של בין 3,250,000,000 ל-4,450,000,000 פרנקים שווייצרים בשלוש שנים הבאות. למרות זאת היו בחברה תוכניות לרכישת חברת התעופה האיטלקית אליטליה.
בקיץ 2000 התפרסמה בעיתונות מצבה הכלכלי של הקבוצה, בממוצע הפסידו סוויסאייר וסבנה בכל יום מיליון פרנק.
בקיץ 2001 ניסתה סוויסאייר למכור את החזקותיה בחברות הזרות, אולם מהלך זה נכשל בעקבות הפיחות שנוצר בשוק התעופה אחרי פיגועי 11 בספטמבר.
ב-17 בספטמבר בקשה החברה ערבות פדרלית ממשלת שווייץ על מיליארד פרנק, אולם המועצה הפדרלית לא אישרה את מתן הערבות.
ב-1 באוקטובר הציעו שני הבנקים הגדולים בשווייץ לקנות את מניות סוויסאייר וחברת הבת שלה קרוסאייר, ולהקים חברת תעופה חדשה.
ב-2 באוקטובר יתרת המזומנים של החברה הספיקה לדלק לטיסות הבוקר בלבד, לאחר מכן לא הסכימו ספקי הדלק למכור לה דלק בהקפה.
בשעות הצהרים החליט מנכ"ל החברה מריו קורטי להפסיק את פעילותה אלפי נוסעים "נתקעו" ברחבי העולם, וצוותים של החברה שהיו בחו"ל נאלצו לשלם מכספם על בתי המלון בהם שהו.