בעקבות פופולריות תאוריית הקשר הזאת הממשל האמריקאי החליט לענות על מרבית הטענות שהציג הסרט.
מרכז הסחר העולמי.
אחת הטענות המרכזיות היא שאי אפשר למוטט את מגדלי מרכז הסחר העולמי רק בעזרת מטוס - ממספר סיבות. הסיבה הראשונה היא שבדו"ח הבנייה נאמר במפורש שהמגדלים יעמדו בפני פגיעת מטוס. בנוסף, בזמן מלחמת העולם השנייה פגע מפציץ בקומה ה-79 של בניין האמפייר סטייט, גרם לנזק של מיליונים ולהרג של 14 אנשים, אך לא גרם לקריסת הבניין.
בתשובה לטענות אלו הממשל ציין שדו"ח הבנייה רשלני ושלפי מהנדסים ואדריכלים, המגדלים לא יכלו לעמוד בפני פגיעת מטוס גדול. לגבי הטענות בקשר לבניין האמפייר סטייט, הממשל אמר שהבניינים בנויים בצורה שונה, שהמטוס שפגע בו היה קטן יותר מהמטוסים שפגעו במגדלי התאומים, ושחלקו כן קרס - החלק העליון, אך בגלל תכנונו הוא לא קרס לגמרי.
בנוסף, נטען שלא הגיוני שהממשל הצליח למצוא דרכונים בין ההריסות, אך לא הצליח למצוא את מנועי המטוסים שפגעו במגדלים, למרות שהיו מוגנים על ידי פלדה חזקה. הממשל הגיב שהמנועים הותכו, ושהדרכונים ככל הנראה שרדו כי עפו מהבניין זמן קצר לאחר פגיעת המטוס בו.
טענה אחרת קשורה לבניין מספר 7 - בניין באזור מרכז הסחר שגם התמוטט, אך בגלל אש פנימית שהציתה מכלי דלק שנמצאו בתחתית הבניין. האש התפשטה ממגדלי התאומים, והשריפה גרמה לפגיעה ביסודות בניין מספר 7. הסרט טוען שכמות האש שהגיעה מהמגדלים דלה מדי מכדי לגרום לשריפה, ושלא ייתכן שהמגדל התמוטט בצורה טבעית.
בתשובה לטענות הממשל מסר שהיסודות בבניין מספר 7 היו חלשים יותר מבשאר הבניינים, ושפיצוץ מכלי הדלק היה מספיק כדי לגרום לקריסתו.
הפנטגון.
לאחר שמטוס התרסק לתוך הפנטגון וגרם לו לנזקים רבים, הועלו השערות כי הפגיעה נוצרה על ידי טיל שיוט, ושלא הגיוני שמטוס גרם לכל-כך הרבה נזק. בנוסף נטען שלא הגיוני שהמטוס פגע בחלק לא חשוב יחסית מהפנטגון - חלק שמאוד מרוחק ממשרדו של שר ההגנה האמריקני, שנכח במקום בעת ההתקפה. בנוסף נטען שלא הגיוני שההתרסקות לא מתועדת במצלמה כלשהי, מכיוון שבאזור מאות מצלמות ביטחון.
הממשל האמריקני הגיב ואמר שכשמטוס מתרסק לתוך בניין הוא נהפך לכדור של אש, ולכן סביר שהוא יגרום לאותן פגיעות כמו טיל שיוט. בנוסף, נאמר שבלי מידע מודיעיני אי אפשר לדעת איזה חלק בפנטגון מכיל מה, כי כל חלק בו דומה לחלקו האחר, בגלל מבנהו המחומש. לגבי החוסר בחומר מצולם - נמסר שרוב המצלמות מכוונות לקרקע, ולכן לא סביר שהן יצלמו את האירוע. הקלטת היחידה שהראתה את הפגיעה פורסמה רק מספר חודשים לאחר הפיגוע, מכיוון ששימשה כעדות בבית המשפט, אך איכותה לא טובה ואי אפשר להבין ממנה מהו החפץ שמתרסק לתוך הפנטגון.
טיסה 93.
לאחר שטיסה 93 התרסקה נוצר הרושם שלא נמצאו גופות, כי חוקר מקרי מוות שזומן למקום טען שאין מה לחקור, כי אין באזור אף גופה. החוקר מאוחר יותר אמר שדבריו הוצאו מהקשרם, ושלא היה מה לחקור כי סיבת המוות הייתה ברורה, ושבאזור כן נמצאו שרידי בני אדם.
בנוסף, נטען שהתמונות של התרסקות טיסה 93 לא אמינות, ושאין צילום אמיתי של האירוע.
אוסמה בן לאדן.
לאחר הפיגוע אוסמה בן לאדן הפיץ קלטת וידאו בה הוא לוקח אחריות על הפיגועים. לטענת הסרט בקלטת יש כמה דברים שגויים - למשל היד שבה משתמש בן לאדן כדי לכתוב, והאיכות הירודה של הקלטת, לעומת קלטות אחרות שהפיץ באיכות טובה יותר. לטענתם זה מעיד על כך שהקלטת ישנה, והוקלטה הרבה לפני שאר הקלטות שהפיץ. בנוסף, הוא נראה עונד טבעת זהב - דבר שאסור על פי האסלאם, ולטענתם הוא גם נראה שונה משהוא נראה בקלטות האחרות שהפיץ.
הממשל האמריקני הגיב ואמר שקשה לראות באיזו יד בן לאדן משתמש, כי שולחן מסתיר את ידיו, ושהאיכות הגרועה היא שגורמת לבן לאדן להראות קצת שונה, אך זהו אותו אדם.
אחר.
בנוסף לטענות המרכזיות, הועלו על ידי יוצר הסרט טענות קטנות נוספות, שנראו לו לא הגיוניות. למשל איש על אחד מהמטוסים החטופים שהתקשר לאמו, אך משום מה ציין את שמו המלא, ודיילת שעבדה שנים במנהטן, אך לא זיהתה את מגדלי התאומים והתייחסה אליהם כ"בניינים בוערים". בין היתר נטען שחלק מחוטפי המטוס עדיין חיים, ושמספר אנשים, שביניהם יוצרי הסרט, דיברו איתם כחודשיים לאחר הפיגוע, ושלא ייתכן שהם יחיו אם הם היו על המטוסים שהתרסקו לתוך מגדלי התאומים.
ביקורת.
על הסרט נמתחה ביקורת חריפה, על כך שהוא מסלף עובדות ומציג טענות שידוע שהוכחו כלא נכונות. בנוסף, בוקרו מסקנות והאשמות היוצר - שאוסמה בן לאדן לא האחראי לפיגועים, ושברור שהממשל האמריקני הוא זה שביצע את הפיגוע. דבריו פורשו כהסתה נגד ארצות הברית.
אולי דריקסון
אולריקה פאצלט (בגרמנית: Ulrike Patzelt; 8 באוגוסט 1944 - 18 בפברואר 2005), הידועה כאולי דריקסון, הייתה דיילת אוויר במהלך חטיפת טיסה 847 של TWA על ידי טרוריסטים מ"ארגון המדוכאים עלי אדמות", קבוצה הקשורה לארגון חזבאללה. דריקסון זכתה להערכה על מתן סיוע והגנה על 152 הנוסעים וחברי הצוות.
דריקסון נולדה באזור צ'כיה של היום להורים ממוצא גרמני. היא והוריה גורשו למזרח גרמניה בשנת 1945, ואחר כך ברחה המשפחה למערב גרמניה. דריקסון היגרה לארצות הברית בשנת 1967, שם עבדה כדיילת אוויר בחברת TWA.
באוגוסט 2003, בהיותה עדיין דיילת אוויר בחברת דלתא נתיבי אוויר, אובחנה דריקסון כחולת סרטן. היא מתה ב-18 בפברואר 2005, בגיל 60.
טיסה 847.
בשנת 1985, נחטף המטוס בו עבדה בעת טיסה 847 בין אתונה לרומא על ידי שני חוטפים שלא דיברו אנגלית, אבל דריקסון הצליחה לתקשר עם אחד מהחוטפים בגרמנית, ולבסוף רכשה את אמונם. הדבר הציב אותה כמתרגמת בין צוות המטוס והחוטפים. בשלב מסוים, החוטף האכזר מבין השניים הציע לה להינשא לו. תחנתו הראשונה של המטוס הייתה ביירות, שם הצליחה דריקסון לשכנע את החוטפים לשחרר 17 נשים מבוגרות ושני ילדים. כאשר צוות קרקע באלג'יר סירב לתדלק את המטוס ללא תשלום, דריקסון שחששה שהחוטפים יפגעו בנוסעים, שילמה בכרטיס האשראי הפרטי שלה עבור תדלוק המטוס. לאחר כ-36 שעות שחררו הטרוריסטים גל שני של בני ערובה, כולל דריקסון ו-65 הנשים שנשארו.
לאחר החטיפה.
חייה לאחר פרשת החטיפה היו קשים. שידורי חדשות טענו שהיא נתנה לחוטפים שמות של נוסעים יהודיים שהיו במטוס, ובעקבות כך החלה לקבל איומים על חייה מצד קבוצות קיצוניות יהודיות. כאשר התבררה האמת על מאמציה להסתיר את הנוסעים היהודיים, החלו איומים מצד קבוצות מוסלמיות. משפחתה של דריקסון עברה מניו ג'רזי לאריזונה.
היא העידה במשפטו של מוחמד עלי חמדי, אחד מהחוטפים שהורשע ברצח שטאטהם. עונשו היה מאסר עולם. לאחר מכן יעצה ל-TWA, דלתא נתיבי אוויר וה-FBI בנושא ניהול משברים.
דריקסון מתה בשנת 2005 מסרטן, והשאירה אחריה בן אחד, מתיו, שמתגורר כיום בקליפורניה.
נטל ההוכחה
נטל ההוכחה הוא מונח משפטי, החל במשפט אזרחי ובמשפט פלילי, ובא לקבוע כללים, בשתי שאלות עיקריות:
המשפט מבדיל היטב וקובע כללים שונים לגבי החובות ומהותם בין המשפט האזרחי למשפט הפלילי.
נטל ההוכחה במשפט האזרחי.
ככלל, במשפט האזרחי, נטל ההוכחה רובץ על הטוען טענה, עליו הן לשכנע בצדקת טענתו והן להוכיחה בראיות קבילות ומהימנות.
לכתחילה, המשפט האזרחי מטיל על התובע הן את 'חובת השכנוע' והן את 'חובת הבאת הראיות' להוכחת תביעתו. מבחינת 'חובת השכנוע' על התובע רובץ הנטל לשכנע בצדקת טענותיו. בנוסף, על התובע החובה להוכיח את תביעתו, על כל רכיביה, לאמור: שבידו עילת תביעה לכאורה, שלא התיישנה, המוכחת בראיות קבילות, איכותיות ומספיקות בעיני החוק. עשה כן תתהפך 'חובת הבאת הראיות' - על הנתבע להוכחת טענותיו, אם כי לא בהכרח תתהפך 'חובת השכנוע' אשר תמשיך לרבוץ על התובע. לעיתים יהא רשאי התובע להיעזר בחזקות משפטיות, כתחליף לראיות, על מנת להפוך את 'חובת ההוכחה' על הנתבע, ולעיתים את 'חובת השכנוע' (למשל כשמתקיים הכלל 'הדבר מדבר בעד עצמו' בדיני נזיקין).
על הנתבע, מצדו, מוטלת החובה, להוכיח את טענותיו, על מנת להדוף את טענות התביעה, ולבסס את הגנתו. לעיתים, כשמתהפך במשפט אזרחי 'נטל השכנוע' על הנתבע, אזי חלה עליו החובה - לא רק להוכיח את טענותיו - אלא אף לשכנע בנכונות גרסתו היריבה, במידה מסתברת יותר מאשר זו של התובע, על מנת לזכות בדין.
במשפט אזרחי, משתמש בית המשפט להכרעת המשפט באמת מידה של "מאזן ההסתברויות". כלומר, בעל-הדין שיזכה במשפט הוא זה שישכנע את בית המשפט, כי נכונות גרסתו מסתברת יותר מזו של יריבו. לשון אחר, בית המשפט יעדיף, בתום המשפט, את הגרסה, שהסתברות נכונותה היא יותר מ-50%.
היה ובתום המשפט, נותרו המאזניים מאוזנות, כך שבית המשפט אינו יכול לקבוע איזה מן הגרסאות מסתברת יותר, לפי כל הכללים המשפטיים ודיני הראיות, יכריע את המשפט בהתאם לקביעה 'על מי מוטל נטל השכנוע'. היה ונותר נטל השכנוע על התובע - יפסיד הוא בדין, עבר נטל השכנוע במהלך המשפט אל הנתבע שלא הביא די ראיות להוכחת גרסתו - יחויב הוא בדין.
לעיתים הופך המחוקק את חובת נטל ההוכחה. כך, למשל, בתביעה של עובד לתשלום שכר בגין שעות עבודתו, היה נטל ההוכחה עליו, כמקובל, כלומר היה עליו להוכיח כמה שעות עבד. בתיקון לחוק הגנת השכר, שתוקפו מ-1 בפברואר 2009, הועבר נטל ההוכחה אל המעביד, ונקבע:
נטל ההוכחה במשפט הפלילי.