מייקל שנקס (באנגלית: Michael Shanks; נולד ב-15 בדצמבר 1970 בוונקובר, קנדה) הוא שחקן קנדי שהתפרסם בעקבות תפקידו בסדרה "סטארגייט SG-1", בה גילם את ד"ר דניאל ג'קסון, ארכאולוג ומומחה לתרבויות עתיקות; ותפקידו בדרמה הרפואית הקנדית "נס רפואי", בה גילם את ד"ר צ'ארלי האריס.
ביוגרפיה.
בהיותו בוגר באמנות באוניברסיטת קולומביה הבריטית משנת 1994, החל שנקס לשחק במספר הפקות תיאטרון ובמה במשך שנתיים כחונכות בפסטיבל סטרטפורד שבאונטריו. לפני שקיבל את תפקידו בסדרה "סטארגייט SG-1", גילם שנקס דמויות משניות בסדרות טלוויזיה וסרטים.
שנקס השתתף באופן סדיר בכל עונות הסדרה "סטארגייט SG-1", למעט בעונה השישית בה הופיע בתפקיד אורח. כמו גם הוא הופיע בשני סרטי ההמשך לסדרה, " ו". יחד עם שותפו לסדרה ריצ'רד דין אנדרסון, שנקס השתתף בפרק הפיילוט לסדרת הספין אוף "סטארגייט אטלנטיס", בשני פרקים בעונה החמישית החותמת את הסדרה וכן ב"סטארגייט יוניברס". הוא זכה בפרס איגוד אמנות הקולנוע והמדע הקנדי על תפקידו בסדרת "סטארגייט SG-1".
לשנקס ולשחקנית ואיטייר בנדרה נולדה בת (1998). באוגוסט 2003 נישא לשחקנית לקסה דויג, ולהם נולדו בת (בספטמבר 2004) ובן (במרץ 2006). שנקס, דויג ובנדרה הופיעו בסדרה "סטארגייט SG-1".
הכול דבש
אליעזר מזרחי
אליעזר מזרחי (נולד בו' באייר ה'תש"ה, 19 באפריל 1945) הוא חסיד חב"ד, וחבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד לחבר הכנסת הרב יעקב מזרחי ולחביבה. למד בישיבת תומכי תמימים, והיה מלטש יהלומים במקצועו.
בשנת 1988 נבחר מזרחי לכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל.
בשנת ה'תש"ן (1990) היה אחד משני חברי הכנסת שנעדרו ברגע האחרון ואשר סיכלו בעקבות דרישתו של הרבי מלובביץ' את התרגיל המסריח. בעקבות זאת פרש מאגודת ישראל והקים סיעת יחיד בשם גאולת ישראל מטעמה כיהן כסגן שר הבריאות בממשלה ה-24.
התמודד לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה במסגרת גאולת ישראל שלא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התמודד בפרימרייס בליכוד וקיבל כ-15,500 קולות, הגיע למקום ה-35, שובץ במקום לא ריאלי, ונותר מחוץ לכנסת הארבע עשרה.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה שוב התמודד בפרימרייס בליכוד, אך שוב לא הגיע למקום ריאלי ולא שובץ ברשימה.
חיים אישיים.
לאליעזר מזרחי ולרעייתו שושנה 9 צאצאים. בנו בצלאל, הוא נציג חב"ד וסגן ראש עיריית קריית מלאכי.
ג'וני מיטשל
ג'וני מיטשל (באנגלית: Joni Mitchell; נולדה ב-7 בנובמבר 1943) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, פזמונאית, מוזיקאית, משוררת וציירת קנדית-אמריקאית. היא אחת היוצרות הבולטות בסגנון הפולק רוק, ומהמשפיעות בסצנת המוזיקה של שנות השישים והשבעים. שיריה התאפיינו בכתיבה כנה ונאיבית עם נגיעות בנושאים פוליטיים וחברתיים. ממוזיקאית הפולק הגדולה של דורה, עברה מיטשל שינויים סגנוניים רבים בדרך, כאשר במהלך השנים החלה ליצור גם מוזיקת ג'אז.
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
מיטשל נולדה בשם רוברטה ג'ואן אנדרסון בפורט מקלאוד שבפרובינציית אלברטה שבקנדה. אביה, ביל, היה ממוצא סקנדינבי ועבד כקצין בחיל האוויר, ובשנות מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה בין בסיסים צבאיים, כאשר לבסוף השתקעה בססקטון שבמחוז ססקצ'ואן. לאחר מלחמת העולם השנייה אביה החל לעבוד כזבן. אמה, מירטל, שמוצאה מסקוטלנד ואירלנד, הייתה מורה.
בגיל שבע החלה ג'וני לנגן על פסנתר, ואף לנסות להלחין מוזיקה משל עצמה. כמו כן בתקופה זו התגלה כישרון הציור שלה, שלפי דבריה, היה התשוקה הראשונה שלה עוד לפני מוזיקה.
בהיותה בת תשע, נדבקה בשיתוק ילדים. בזמן שהותה בבית החולים, נאמר לה כי לא תוכל להשתחרר משם לפני חג המולד. כתוצאה מכך החלה לשיר לעצמה מזמורי חג, ושם החלה ההתעניינות הראשונה שלה בשירה. בגיל זה החלה גם לעשן סיגריות, מה שככל הנראה תרם לגוון שבקולה, אך באותה מידה לשחיקתו בשנים המאוחרות בקריירה שלה.
בשנות נעוריה, לימדה ג'וני את עצמה לנגן יוקולילי, מאחר שלא הייתה יכולה לממן לעצמה גיטרה, והחלה להופיע במסיבות ובהופעות בבתי קפה באזור מגוריה. לאחר סיום לימודי התיכון, כעת עם גיטרה ביד, החלה ללמוד במכללת אלברטה לאומנות ועיצוב, אך לאחר שנת לימודים אחת עזבה את בית הספר על מנת ללמוד אומנות.
לאחר עזיבתה לטורונטו בשנת 1964 על מנת להגשים חלום, גילתה ג'וני שהיא בהריון מבן זוגה לשעבר במכללה, ובפברואר 1965, בהיותה בת עשרים ושתיים, ילדה בת. מספר שבועות לאחר הלידה, נישאה לאמן הפולק צ'אק מיטשל. למרות הבטחתו לעזור בגידול הבת, החליטה ג'וני למסור את בתה, קלי דייל אנדרסון, לאימוץ. הדבר הוסתר במהלך שנות הקריירה שלה, אך הוויתור על בתה השפיע רבות על ג'וני, מה שבא לידי ביטוי במספר משיריה, מהמפורסמים בהם - "Little Green", אשר מספר את סיפור הלידה והוויתור על התינוקת. כשלושים שנה מאוחר יותר, ב־1997, נפגשו השתיים מחדש. שם הבת שונה לקילאורן גיב (Kilauren Gibb).
בקיץ של שנת 65, עברו צ'אק וג'וני אל ארצות הברית, אך לאחר שנה וחצי הנישואים התפרקו. אולם, שם משפחתה החדש נותר, ויחד עם כינויה הישן, קיבלה את שם הבמה ג'וני מיטשל.
1967-1969, תחילת הדרך.
בשנת 1967, עברה מיטשל לניו יורק לקדם את הקריירה שלה, בהופעות לאורך כל החוף המזרחי, מבוסטון ועד צפון קרוליינה. בין הופעה להופעה בבתי הקפה, החלה לכתוב לעצמה את שיריה ולבצע אותם. לאחר זמן לא ממושך, החלה לצבור מוניטין בזכות סגנון הכתיבה שלה ועבודת הגיטרה שלה. היא זכתה לזמן שידור בתוכנית הטלוויזיה "Let's Sing Out" של רשת "CBS".
בתקופה זו החלה מיטשל לטעום את ההצלחה לראשונה באופן עקיף, כאשר זמר הפולק טום ראש (Tom Rush), אשר הכיר את מיטשל עוד בטורונטו, לקח את שירה "Urge For Going" על מנת להעבירו לזמרת ג'ודי קולינס, אשר באותה תקופה המוניטין שלה היה בשיא. מאחר שקולינס לא גילתה עניין בשיר, החליט ראש לבצע אותו בעצמו. זמר הקאנטרי ג'ורג' המילטון שמע את השיר וביצע לו גרסת קאנטרי. במהרה, אמנים רבים מהשורה הראשונה מצאו עצמם מבצעים את שיריה של מיטשל, מהמפורסמים שבהם - ביצועה של באפי סיינט-מארי ל-"The Circle Game", ושל דייב ון רונק וג'ודי קולינס ל-"Both Sides Now".
מזלה של מיטשל המשיך להאיר לה, כאשר בהופעה מזדמנת במועדון בפלורידה, הגיע דייוויד קרוסבי אל המקום, והתרשם במיוחד מעבודתה של מיטשל. הוא לקח אותה עמו ללוס אנג'לס, הציג אותה בפני קהילת הפולק, ושכנע חברת תקליטים לעבוד עם מיטשל על אלבום בכורה, הכולל מוזיקה אקוסטית לחלוטין, ללא עיבודי אולפן מוגזמים ששלטו בז'אנר דאז. התוצאה היה האלבום "Song to a Seagull" בחברת "Reprise". היה זה אלבומה הראשון של מיטשל כאמנית פולק.
הופעותיה בהמשך נועדו לקדם את אלבומה, והדבר גרם לרצון בקרב הקהל לאלבום נוסף מצדה. התוצאה הייתה האלבום "Clouds". האלבום בעל העטיפה המפורסמת עם דיוקן עצמי של מיטשל, כלל מספר משיריה שזכו בעבר לביצועים בידי אמנים נוספים. להיטיו הגדולים של האלבום היו "Chelsea Morning", "Both Sides Now", "Tin Angel" ו-"Roses Blue". בשנה לאחר מכן, זכתה מיטשל אף בפרס גראמי על האלבום, בקטגוריית "אלבום הפולק של השנה".
באוגוסט 1969 התקיים פסטיבל וודסטוק. מיטשל נעדרה ממנו עקב התחייבויות קודמות, אך הוקסמה מהרשמים שסיפר לה בן זוגה באותה עת, גראהם נאש, חבר ההוליס וקרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. תחת השראה זו כתבה את השיר "וודסטוק", אשר זכה לגרסאות כיסוי רבות וכבש את פסגת המצעד הבריטי ב-1970 בביצוע "מתיוס סאתרן קומפורט".
1970-1974 הפריצה הגדולה.
בשנת 1970, לאחר ההצלחה הגדולה של "Clouds", הוציאה חברת Reprise את אלבומה השלישי של מיטשל "Ladies of the Canyon". האלבום היה להיט גדול בתחנות הרדיו, ונמכר בעותקים רבים בתקופה שבין הקיץ לסתיו, ומיטשל זכתה לראשונה באלבום זהב. האלבום, בניגוד לשני קודמיו, כלל בתוכו עבודת פסנתר של מיטשל בשיריה, והנפיק שניים מלהיטיה הגדולים ביותר. הראשון הוא השיר האקוסטי "Big Yellow Taxi", והשני היה "וודסטוק".
תקרית זכורה מאותה השנה בהקשר למיטשל התרחשה במהלך פסטיבל האי וייט, שבבריטניה, אליו הצליחה מיטשל כן להגיע. במהלך הופעתה, בדיוק לאחר שסיימה לבצע את "וודסטוק", התנפל עליה אנרכיסט, אשר התחבא כל אותו הזמן מאחורי הפסנתר עליו ניגנה. הוא ביקש ממנה לתת לו את המיקרופון על מנת להעביר את המסר שלו אל קהל הפסטיבל, בעוד היא מתגוננת ומתנגדת לבקשתו. לבסוף, כשעוזרי הבמה הצליחו לקחת אותו משם, נשלחה מיטשל בצעקות לחזור להופעה, כשבינתיים, הקהל, שמנה כ-600,000 איש, התחיל להתפרע, ומיטשל נאלצה להפסיק את הופעתה בבכי, ולבקש מהקהל להרגע.