בתיאורו את אזור ים המלח, פליניוס מספר על האיסיים (בלטינית: Esseni). תיאור זה הפך מרכזי בזיהויה של כת המגילות הגנוזות, ומאוחר יותר בפולמוס על זיהויה: "בצדו המערבי של ים המלח, מחוץ לתחום האדים המזיקים של החוף, מתגוררת העדה הבודדת של האיסיים, המופלאה מכל הכתות שבעולם, שכן אין בה נשים, אנשיה מוותרים על תאוות מין, ועל הכסף, ומסתופפים בצל הדקלים. מספרם אינו פוחת והולך, כי מדי יום ביומו מצטרפים אליהם אנשים רבים לסגל לעצמם את מנהגיהם. וכך במשך אלפי דורות ממשיכה העדה את קיומה לנצח, אף על פי – לא יאומן כי יסופר – שאין חבריה נולדים בקרבה. עייפותם של אחרים מן החיים היא, אפוא, יתרונם".
פליניוס ודיון כריסוסטומוס (אצל סינסיוס, Vita Dionis) הם שני המקורות היחידים הבלתי תלויים זה בזה, המקשרים את האיסיים לים המלח. הסופרים היהודים ביוונית, פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, אינם מתייחסים לקשר כזה, והרושם מכתביהם הוא שחבריה מפוזרים בחלקים רבים ביהודה. על פי ניסוחו של פליניוס, ניתן לחשוב שהאיסיים היו עם אחר, נפרד מהאומה היהודית, שרק ישב בתחומה הגאוגרפי של יהודה. ייתכן והשקפה זו מהדהדת על ידי יוספוס, שרואה צורך להדגיש כי האיסיים "הם יהודים במוצאם".
לאחר תיאורו את האיסיים, פליניוס ממשיך ומתאר את חלקו הדרומי של מדבר יהודה: "מתחת למקום שבתם (של האיסיים) הייתה בעבר העיר עין גדי, שרק ירושלים עלתה עליה בפוריות אדמתה ובוסתני דקליה, אך עתה אין גם היא, כירושלים, אלא ערמת אפר. אחריה נמצאת מצדה, מצודת סלע, אף היא בקרבת ים המלח. זהו גבול יהודה".
חוקרים רבים סוברים כי המשפט בלטינית "מתחת להם עין גדי" (infra hos Engada), המתייחס למקומה של עין גדי ביחס לאיסיים, מספק הוכחה לזיהוי האיסיים עם הכת של קומראן, בהנחה ש"מתחת" משמעותה דרומית להם. תיאור הפוריות ומטעי הדקלים אינו מתאים לירושלים, אלא ליריחו. תיאורה כערימת אפר לעומת זאת, כן מתאים לה. נראה כי פליניוס מתייחס בחוסר תשומת לב לשתי הערים במשפט אחד.
פליניוס מזכיר את ארץ יהודה ועריה גם במקומות נוספים בחיבורו, וגם מזכיר את מסע המלחמה של פומפיוס "באזורים הסמוכים ליהודה" ואת חגיגת ניצחונו על היהודים בשנת 63 לפנה"ס.
הצומח של יהודה.
פליניוס עוסק בעליונותו של הבלסם מעל כל הצמחים הארומטיים ומדגיש כי "הארץ היחידה לה הוענק צמח זה היא יהודה". לטענתו, עם כיבוש יהודה בזמן המרד הגדול, "היהודים פרקו את זעמם על הצמח הזה כפי שעשו גם על חייהם, אולם הרומאים הגנו עליו כנגדם, ונערכו קרבות עזים על הגנת שיח". הוא מתייחס אליו כאל שבוי מלחמה, ומציין שהוצג בתהלוכת הניצחון של אספסיאנוס וטיטוס, ועתה "מעלה מס יחד עם האומה לו הוא שייך". הוא מדגיש כי "הוא שונה לגמרי בטבעו מהתיאורים שניתנו לו על ידי סופרים רומאים וזרים" ומתאר אותו לפרטים.
פליניוס טוען כי עוד יותר מהבלסם, יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה. הוא מציין שהתמרים המפורסמים ביותר מזן הקריוטי (caryotae) נמצאים בשפע ביהודה, במיוחד ביריחו, אולם גם אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים.
ארכלאיס שכנה בבקעת הירדן, צפונית ליריחו, ופצאליס שכנה מצפון לה (גם יוספוס מתייחס לדקלים שלהן), ואילו ליוויאס היא יוליאס, שנקראה על שמה של אשת הקיסר אוגוסטוס ושכנה בעבר הירדן.
פליניוס מציין לשבח גם את מתיקותו של "תמר ניקולאוס", ש"בטעמו הוא 'אחותו' של הקריוטי ועקב כך נקרא ביוונית 'התמר האחות'".
תמר ניקולאוס נקרא על שם ניקולאוס איש דמשק, שעל פי אתנאיוס, אוגוסטוס קרא אותו על שמו, מכיוון שניקולאוס היה שולח לו אותו.
מבין התמרים היבשים יותר, הוא מציין את תמר-האצבע: "תמר צר וארוך מאוד, לעיתים בעל צורה מעוקלת. מינו של הסוג הזה, שאותו אנו מציעים כמנחה לאלים נקרא 'כידאוס' (chydaeus) על ידי היהודים". עוד הוא מציין, ש"הסוגים הטובים ביותר לשימור הם אלה הגדלים בקרקעות מלוחות וחוליות, למשל ביהודה".
בתוך דבריו על התמרים של יהודה, פליניוס מעיר כי היהודים הם "אומה המצטיינת ביחס המעליב שלה כלפי האלים". זוהי ההתייחסות היחידה שלו ליהודים שיש לה נימה אנטישמית ברורה.
מלבד הבלסם והתמרים, פליניוס מציין פריטים בולטים נוספים מהצומח של ארץ ישראל:
הוא מציין שעץ הקיפרוס (גומא) "השני הטוב ביותר גדל באשקלון שביהודה", ומציין גם את "השרף של יהודה", את "הבצל האשקלוני, שנקרא על שם העיר של יהודה", ואת קני הסוף הגדלים ביהודה, המשמשים לבשמים ומישחות.
בתיאורו את הסקמוניום, שהמיץ שלו שימש כסם משלשל, פליניוס מציין שסקמוניום מזויף "מיוצר בדרך כלל ביהודה", ומספר ש"היו שדיווחו שביהודה מעבר לירושלים ניתן למצוא צמחי אלווי מינרליים. אולם זה הוא הסוג הנחות מכולם, ואין כהה ולח ממנו". נראה שב"מעבר לירושלים" פליניוס מתייחס לאספלט של ים המלח. האלווי של יהודה נזכר גם בברית החדשה.
הוא מציין גם סוג של גארום, ש"מוקדש להימנעות ממין מתוך אמונה טפלה ולטקסים יהודיים, ונעשה מדג ללא קשקשים". משפט זה נראה מוזר בהתחשב בעובדה שאכילת דגים ללא קשקשים אסורה בתורה במפורש.
משה.
בהרצאתו על תולדות המאגיה, פליניוס מציין שבין האסכולות "ישנו עוד פלג של מאגיה, שמקורו במשה, יאנס, לוטאפס והיהודים". מאחר שפליניוס מציב את יאנס (Iannes) ולוטאפס (Lotapes) לאחר משה ולפני היהודים, מתקבל הרושם שהוא חשב אותם ליהודים. אלא שמקורות אחרים המתייחסים ליאנס, מכירים אותו כקוסם מצרי וכיריב של משה, והוא בדרך כלל נזכר בצוותא עם קוסם מצרי אחר, יאמברס (Iambres). השם לוטאפס, לעומת זאת, נשאר בגדר תעלומה.
הממלכה המאוחדת של הולנד
יונתן ארוך
יונתן ארוך (נולד ב-26 בדצמבר 1951) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
ארוך נולד בירושלים, בנו של הצייר אריה ארוך. מראשוני הבוגרים של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ארוך הוא מפיק-יוצר בתחום הקולנוע והטלוויזיה בישראל, מהבולטים בתחום משנות התשעים ואילך. מסרטי הקולנוע הבולטים שהפיק: "חיוך הגדי" זוכה פרס דב הכסף בפסטיבל ברלין, "שורו" בבימויו של שבי גביזון, זוכה פרס האקדמיה לקולנוע בישראל, ו"שירת הסירנה" בבימוי איתן פוקס על פי רב המכר בשם זה מאת עירית לינור.
מיצירות הטלוויזיה הבולטות שהפיק היו הסדרות "הפוך", עבור הערוץ השני, בבימויו של שמואל חיימוביץ'; והסדרה "בקצב הקצב" לכבלים. בעברו כתב לסדרה הפופולרית "זהו זה!" בעונותיה הראשונות.
ארוך ידוע במעורבותו היצירתית בכל סרט או סדרה אותן הפיק, ואף קיבל בסרט "שורו" קרדיט תסריטאי, לצד שבי גביזון.
ב-2008 הפיק את סדרת הטלוויזיה "סרוגים" עבור חברת YES, סדרה שנוצרה על ידי חוה דיבון ואליעזר (לייזי) שפירא ובוימה על ידי לייזי שפירא, העוסקת בחיי היום יום של רווקים בני המגזר הדתי לאומי המתגוררים בשכונת קטמון (המכונה "הביצה") בירושלים.
בשנת 2013 הפיק יחד עם דקלה ברקאי את הסדרה "שטיסל" ששודרה בערוץ yes Oh, וזכתה ב-11 פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
הכפלת עיצור
הכפלת עיצור (נקראת גם מִכְפָּל או הארכת עיצור) היא תופעה פונטית, לעיתים פונולוגית, שבה עיצור נהגה למשך זמן ארוך יותר מן הרגיל. הכפלת עיצור עשויה להיות פונמית, כלומר להיות יחידה לשונית שהימצאותה בתוך מילה משפיעה על משמעותה (ראו למטה: דוגמאות להכפלת עיצור פונמית), או פונטי גרידא, כלומר הכפלת עיצור שנהגית בשפה אבל אין לה תפקיד משמעי.
דוגמאות לשפות חיות בהן קיימת הכפלת עיצור פונמית הן: איטלקית, קטלאנית, הונגרית, יפנית, ערבית, פינית ולוגנדה; גם ביוונית עתיקה הייתה קיימת הכפלת עיצור פונמית, אשר ביוונית מודרנית השתמרה רק בדיאלקטים מעטים.
הכפלת העיצור הייתה קיימת בעברית המקראית וכנראה גם בלשון חז"ל. היא עדיין מיוצגת בניקוד העברי הטברני המקובל היום על ידי דגש חזק, המכונה גם "מכפל", אולם בעברית חדשה היא אינה מתבטאת בקול חוץ מבמקרים נדירים: בקריאת טקסטים במעמדים טקסיים, לצורך הטעמה תיאטרלית, להתבטאויות הומוריסטיות, בקריאת טקסט על ידי קריינים מקצועיים, ובביטוי מילים שאולות (למשל מילים איטלקיות או גידופים השאולים מערבית). יש דוברי עברית אשר במקרים ספורים מבטאים מכפל גם בדיבור יומיומי, למשל במילים כמו "ירדתי" או בנטיית הפועל "ללון": "אנחנו לנו" , אך גם מקרים אלה אינם עקביים.
ביטוי פונטי.
בעיצורים חוככים, אפיים, צדיים, מקורבים ורוטטים, הכפלת עיצור מתבטאת בהארכת משך הגיית העיצור; לעומת זאת בעיצורים סותמים היא מתבטאת בהארכת משך ההפסקה בתום הגיית העיצור.
דוגמאות להכפלת עיצור פונמית.
איטלקית.
anno (הגייה: ) = שָׁנָה; ano (הגייה: ) = פִּי הַטַּבַּעַת
הונגרית.
megy = ללכת; meggy = סוג דובדבן.
שפות שמיות.
בערבית, העיצור הכפול אינו מסומן בשתי אותיות עיצור אלא, בסימן ה"שַדָּה":
شَدَّة (הגייה: ) = "שַדָּה" (הסימן הערבי להבעת מכפל); شَادَ (הגייה: ) = בנה/סייד.
לדוגמה:
فَلَّاح (הגייה: ) = איכר; فَلَاح (הגייה: ) = הצלחה.
מעבר למקרים בודדים ואנקדוטליים, של שינויי משמעות בשל הכפלת העיצור, יש בערבית שינויי משמעות שיטתיים, בין משקלים שונים וגם בין בניינים שונים בעזרת ההכפלה, תופעה הקיימת בשפות שמיות רבות. כמו כן, הכפלת העיצור בשפות שמיות אינה אמורה ליצור עיצור ארוך אלא צבר עיצורים, שהראשון בהם חסר תנועה והשני בעל תנועה. בעברית, ובמיוחד בעברית המודרנית, ההכפלה הזו הפכה פחות ברורה ופחות משמעותית מאשר בשפות שמיות אחרות.