בעיר שוכן המטה הראשי של הבנק המרכזי של קמבודיה.
מתחם הארמון המלכותי.
האתר המפורסם ביותר הוא המתחם המפואר של הארמון המלכותי, (ששמו בקמרית: פריה ברון ריצ'ה ויק ניי פריה ריצ'ה נייאיק קמפוצ'יה) הכולל את ארמון המלך והמבנים הסובבים, ואת פגודת הכסף. המתחם משמש גם כמבנה מגורים למלך. המתחם משתרע על שטח רחב על גדות נהר המקונג. מתחם הארמון כולל גנים רבים, ארמון קבלת פנים, בו מקבל המלך את אורחיו וכן כתבי האמנה של שגרירים. מתחם הארמון כולל גם את מבני הקבורה של בני משפחת המלוכה. קברים אלה הם בצורת פגודות. המתחם נבנה ב-1866 ומאז הוא מאוכלס על ידי משפחת המלוכה, למעט שנות שלטון הקמר רוז'. בתקופה זו עבר המלך נורודום סיהאנוק לגור בסין וחזר לגור במתחם לאחר מיגור הקמר רוז' על ידי וייטנאם. סיהאנוק ויתר על המלוכה בשנת 2004 וחזר להתגורר בסין. כיום מתגורר במתחם הארמון המלך נורודום סיהאמוני, בנו של סיהאנוק.
המתחם נבנה לאחר שהמלך נורודום אשר מלך בין השנים 1834-1904 העביר את בירת קמבודיה לפנום פן מאודונג הנמצאת 40 ק"מ צפונית לה. לפני כן שכן ארמון המלך באנגקור (מהמאה ה-9 ועד המאה ה-15). המתחם נבנה בהדרגה מעל מבצר עתיק ששמו היה "בָּאנְטי קֵב". חזית המתחם היא לכיוון מזרח, על גדתו המערבית של נהר המקונג. כאשר מגיעים לפנום פן מווייטנאם בסירה דרך הנהר אפשר לראותו מרחוק. הארמון מוקם במקום בו הנהר מתעקל. הוא בולט על רקע יתר המבנים שליד הנהר.
המתחם מחולק לשלושה מתחמי משנה: באזור הצפוני נמצאים פגודת הכסף וארמון קמרין, במתחם המרכזי נמצא ארמון קבלת הפנים. המבנים במתחם נבנו בהדרגה, חלקם פורקו ונבנו מחדש, וחלקם הם מהמאה ה-14. אחד המבנים במתחם הוא מבנה בסגנון צרפתי אשר ניתן במתנה למלך קמבודיה על ידי נפוליאון השלישי.
שלטון מקומי.
העיר פנום פן היא אחת ממחוזות קמבודיה. העיר מחולקת לשבעה רבעים:
גוליילמו מרקוני
גוליילמו מרקוני (באיטלקית: Guglielmo Marconi; 25 באפריל 1874 - 20 ביולי 1937) היה מהנדס חשמל איטלקי וזוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1909 על תרומתו להתפתחות הטלגרפיה האלחוטית - פיתוח שיטה לשידור מידע באמצעות גלי רדיו ונחשב לממציא אנטנת המונופול.
קורות חייו.
מרקוני נולד בבולוניה שבאיטליה ב-25 באפריל 1874, כבן שני לג'וזפה מרקוני, אציל מדיני, ולאשתו, אנני ג'יימסון, בתו של אנדרו ג'יימסון האירי. הוא למד בבתי ספר פרטיים בבולוניה, בפירנצה ולאחר מכן בליבורנו. עוד בילדותו נתן מרקוני תשומת לב רבה למדע בנושאי החשמל והפיזיקה, ולמד את עבודותיהם של המדענים מקסוול, הרץ, ריג'י, לודג' ונוספים.
ב-1895 החל מרקוני לערוך ניסויי מעבדה באחוזה הכפרית של אביו בפונטנקיו (מצפון לסאסו מרקוני (Sasso Marconi)), שם הצליח לשלוח אותות חשמליים למרחק של אחד וחצי מייל. ב-1896 לקח מרקוני את המכשירים שהמציא לאנגליה, שם הציג אותם בפני סר ויליאם פריס, המהנדס הראשי של שירות הדואר המלכותי. מאוחר יותר באותה שנה, רשם את הפטנט הראשון בעולם על מערכת טלגרפיה אלחוטית. במרץ 1897 הדגים מרקוני בהצלחה שידור אותות רדיו שחצו את מישור סָלִיסבַרִי (כ-6 ק"מ), וב-13 במאי אותה שנה ערך שידור רדיו שחצה את תעלת בריסטול. אותה שנה, הקים מרקוני את חברת "הטלגרף האלחוטי ואותות בע"מ" (The Wireless Telegraph &amp; Signal Company Limited) וב-1900 שינה את שמה לשם "הטלגרף האלחוטי של מרקוני בע"מ" (Marconi's Wireless Telegraph Company Limited). אותה שנה הדגים בעיר לה ספציה לממשלת איטליה, כיצד אותות אלחוטיים נשלחים למרחק של עשרים מיילים.
ב-1899 הקים קשר אלחוטי בין צרפת לאנגליה על פני תעלת למאנש. הוא הקים תחנות אלחוטיות קבועות בנידלס, באי וייט, בבורנמות, ומאוחר יותר במלון הייבן, השוכן ליד דורסט. ב-1900 רשם את הפטנט המפורסם שלו, פטנט מס' 7777, על טלגרפיה סינטונית ומכוונת. בדצמבר 1901, כשהיה נחוש להוכיח כי גלים אלחוטיים אינם מושפעים מעקמומיותו של כדור הארץ, הוא השתמש במערכת שלו להעברת האותות האלחוטיים הראשונים על פני האוקיינוס האטלנטי, בין פולדהו, קורנוול וסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, למרחק של 2,100 מיילים.
פעילותו בתחום הרדיו גרמה לו להיחשב בעיני רבים כממציאו, ואולם מרקוני ערך את שידור הרדיו הראשון שלו ב-1896, בזמן שהממציא האמיתי, ניקולה טסלה, עשה זאת כבר בשנת 1893. בשנת 1904 החליט משרד הפטנטים האמריקני להעביר את הפטנט על הרדיו מטסלה למרקוני, ובעקבות כך זכה מרקוני בפרס נובל לפיזיקה על ההמצאה (ביחד עם קרל פרדיננד בראון). ואולם, העדויות ההיסטוריות ברורות, ובית המשפט העליון של ארצות הברית החזיר את הזכויות לטסלה בשנת 1943.
בשנת 1923 הצטרף מרקוני למפלגה הפשיסטית, והיה מבכיריה. הוא נשא נאומים פשיסטיים ברדיו במדינות אחדות. בחתונתו, שנערכה ב-15 ביוני 1927, היה בניטו מוסוליני השושבין. מתוקף תפקידו כנשיא האקדמיה האיטלקית למדעים, היה מרקוני חבר המועצה הפשיסטית העליונה, הגוף השלטוני הבכיר בימי שלטונו של מוסוליני.
מרקוני נפטר ברומא ב-20 ביולי 1937.
פעילות בתחום הרדיו.
מרקוני למד בבתי-ספר טכניים ולכן הגיע לחקירה של גלי הרדיו מתוך עניין בתופעת האלקטרומגנטיות. הוא הצליח לבנות מערכות לקליטה ולשידור גלי רדיו ולהגדיל את טווח הקליטה בהדרגה.
בהתחלה הטכנולוגיה החדשה שמרקוני פיתח לא זכתה להכרה באיטליה והוא עבר לעבוד ולהתגורר באנגליה. רק לאחר מכן הצבא האיטלקי הבין את החשיבות של הטכנולוגיה והחל לעשות בה שימוש.
מרקוני הקים חברה שנקראה "חברת מרקוני לטלגרף אלחוטי" שהמשיכה לשכלל את השידור באמצעות הרדיו, כשצעד חשוב בהתפתחות הטכנולוגיה היה הצלחתן של אוניות מלחמה בריטיות לשדר למרחק של 130 ק"מ.
כדי שהשיטה החדשה תעורר עניין בציבור החליט מרקוני על צעד שיווקי, לשדר בזמן אמת דיווח ממרוץ היאכטות הפופולרי בארצות הברית - ה"אמריקה קאפ", ואכן, צעד זה זכה להתעניינות עולמית ולפרסום.
האתגר הגדול ביותר של מרקוני היה להעביר שדר רדיו מעבר לאוקיינוס האטלנטי, מה שנראה בקרב המדענים כדבר שאינו הגיוני. בהתחלה ניסיונותיו נכשלו בזה אחר זה, אבל בסופו של דבר בשנת 1901 הוא הצליח לקלוט שידור רדיו שנשלח מאנגליה לצפון מזרח ארצות הברית. זה היה הישג ראשוני בלבד כי איכות התקשורת הייתה גרועה ואמינות הקליטה ירודה, מה שהפך לכישלון שפגע קשה בחברתו של מרקוני. רק לאחר כמה שנים הוא הצליח לבנות משדרים ואנטנות גדולים יותר וסוף סוף השידורים היו באיכות טובה.
טסלה הקדים את מרקוני בהמצאת הרדיו ושידר את שידור הרדיו הראשון בעולם בשנת 1893, אולם לא השכיל לפתח את המצאתו ומרקוני נחקק לעד בזיכרון הקולקטיבי כממציא הרדיו.
בעקבות ההצלחה חברת מרקוני הרוויחה כסף רב, אך הדבר החשוב יותר מבחינה מדעית היה זכייתו של מרקוני בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1909 בצוותא עם קרל פרדיננד בראון.
אירוע נוסף שהוסיף פרסום לחברת מרקוני היה בשנת 1912 - טביעת אוניית הפאר "טיטניק". אלחוטן באוניה שהיה שליח של חברת מרקוני שידר אותות מצוקה וקריאה לעזרה באמצעות מכשירי החברה. דעת הקהל ייחסה את הצלת חלק מהנוסעים לטכנולוגיה החדשה.
הטכנולוגיה שמרקוני פיתח הביאה לשינוי משמעותי בקשר בין מקומות מרוחקים שאין ביניהם קשר פיזי ואפילו עם גורמים שנמצאים בתנועה כמו כלי רכב אוניות ובהמשך גם מטוסים.
פרל ס. בק
דרום טאראווה
דרום טאראווה (אנגלית: South Tarawa) או המועצה העירונית טאינאינאנו (Teinainano) היא בירת הרפובליקה של קיריבטי וגרים בה 50,182 אנשים נכון ל-2010. העיר שוכנת על אטול טאראווה, על מספר איים קטנים באטול בין האי קיריבטי לאי בונריקי. איים אלה מקושרים בסוללות, דבר היוצר אי יוצא דופן בצורתו.
הפרלמנט ממוקם על האי אמבו, ארמון הנשיא ומרבית מוסדות השלטון האדמיניסטרטיביים ממוקמים באי באיריקי, אולם אי זה אינו מהווה יחידה אדמיניסטרטיבית עצמאית, וכן רוב משרדי הממשלה מפוזרים בין איי טאראווה.
מקור השם.
מקור השם "טאינאינאנו" (Teinainano) בלשון גילברטית הוא "הורדת המפרש" בשל צורת מפרש שיש לאטול טאראווה.
תחבורה.
שדה התעופה של העיר שוכן על האי בונריקי.
השכלה.
אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט ממוקמת במרכז דרום טאראווה.
דרום טרווה
סאטירים
הסיטי
מלחמת לפלנד
מלחמת לפלנד (בפינית: Lapin sota, בגרמנית: Lapplandskriget) היא השם שניתן לסדרת הקרבות בין פינלנד וגרמניה הנאצית בין ספטמבר 1944 ואפריל 1945. השם ניתן לאירועים אלה משום שהתרחשו בחבל הצפוני ביותר של פינלנד - לפלנד.
כבר בקיץ 1943 החל הפיקוד הגרמני העליון להכין תוכניות למקרה שפינלנד תחתום הסכם שלום נפרד עם ברית המועצות. הגרמנים תכננו להסיג את כוחותיהם צפונה על מנת להגן על מכרות הניקל בקרבת פטסאמו (אז עיר נמל בפינלנד לחוף ים ברנץ, כיום פצ'נגה ברוסיה). במהלך חורף 1943–1944 שיפרו הגרמנים את תשתית הכבישים שבין צפון נורווגיה לצפון פינלנד תוך שימוש נרחב בכוח אדם מבין שבויי המלחמה (רבים מהם נשבו בדרום אירופה והיו עדיין במדי הקיץ שלהם, רבים גוועו), כמו כן הוקמו באזור מחסנים בהם נאגרה אספקה רבה. ולכן כאשר בספטמבר 1944 חתמה פינלנד הסכם שלום עם ברית המועצות היו הגרמנים מוכנים.