המסעדה הוקמה על ידי הסטודנטיות אלה שיין, יוצאת קיבוץ שלמדה פסיכולוגיה ופילוסופיה ואורנה אגמון שלמדה לימודים קוגניטיביים. הן נפגשו כשעבדו במסעדת "זליג" של חני פרבר בתל אביב. אורנה הייתה ברמנית ואלה מלצרית במסעדה. הן אפו את הקינוחים למסעדה ולמוסדות נוספים בהם "ביג מאמא" במשך שלוש שנים, עד ש"זליג" נסגר.
ב-1992 הקימו בית קפה ברחוב שינקין מספר 33, מקום בו שכנה קודם לכן חנות צעצועים, במהלך השנים בית הקפה התרחב בשטחו ובתפריטו והפך למסעדה. במקום סעדו אנשי בוהמה רבים. האוכל התבסס על מנות מסורתיות מחומרים טריים שעברו שדרוג. המנה המפורסמת הייתה לביבות בטטה ברוטב שמנת ועירית, מנות ידועות נוספות היו "סלט הכול" (ירקות ברוטב עשבי תיבול, גבינת פטה וקרוטונים); אורז בר ואורז בסמטי עם ירקות אפויים בתנור; עוף בקארי על אורז בסמטי; ניוקי ברוטב עגבניות; סלט מלפפונים ונתחי עוף; קבב טלה עם סלט קינואה.
בעבר פתחו אורנה ואלה את "מלכות הפלאפל", דוכן פלאפל שנכשל כלכלית ונסגר והיה המקום הראשון בתל אביב שהגיש פלאפל בצבעים.
אורנה ואלה שימשה כאחד משלושת האתרים המרכזיים שצולמו בסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
במסעדה היו 80 מקומות ישיבה ועבדו בה 55 אנשי צוות, כשהמלצרים היו גברים בלבד.
לאורנה ואלה קייטרינג אותו מנהלת יעל לב, שהייתה בעבר מנהלת המסעדה.
ב-2006 ראה אור ספר המתכונים של המסעדה פרי עטן של עינב ברמן (שפית המסעדה בעבר), אלה שיין, אורנה אגמון בהוצאת אחוזת בית; הספר היה רב-מכר.
ב-2010 פתחו שרית שלו ורונית אנגלנדר סניף של אורנה ואלה בכיכר דה שליט בסמוך לחוף ימה של הרצליה. הסניף נסגר לאחר שאורנה ואלה טענו להפרת הזיכיון של הסניף בהרצליה.
ב-12 באפריל 2018 נסגרה המסעדה לאחר 25 שנות פעילות.
שילוש (גאומטריה)
משה שוובה
משה (מקס) שְוָבֶּה (נכתב לעיתים שוובה, שוואבה; בגרמנית: Moshe (Max) Schwabe; 20 ביולי 1889, האלה, גרמניה – 11 בספטמבר 1956, תל אביב) פילולוג וחוקר כתובות יווניות ורומיות גרמני-ישראלי. ממייסדי החינוך המשלים בארץ ישראל. כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בראשית שנות החמישים.
ביוגרפיה.
שוובה נולד ב-1889 בעיר האלה שבגרמניה למשפחת סוחרים יהודית. לאחר שסיים ב-1908 את לימודיו בגימנסיה בעירו החל לימודיו באוניברסיטה העירונית, ואחר עבר לאוניברסיטת ברלין, שם קיבל ב-1914 את התואר דוקטור בפילולוגיה קלאסית תחת הדרכתו של הפילולוג הדגול אולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף (von Wilamowitz-Moellendorff).
ב-1910 נשא לאשה את יהודית בת אלפרד שטדט הגן.
פעל בתנועה הציונית מנעוריו. ב-1920 הוזמן לליטא ושימש כמנהלה הפדגוגי של הגימנסיה העברית בקובנה, שנקראה אחר כך על שמו (בין תלמידותיו הייתה לאה גולדברג). היה נשיא הסתדרות החלוץ בליטא וחבר מרכז החלוץ העולמי, כמו כן כיהן כיו"ר קרן היסוד בליטא ויו"ר השומר הצעיר שם. ב-1921 היה חבר הנשיאות של כנס היסוד של ההסתדרות העולמית של החלוץ, בקרלסבד.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, ועם פתיחת האוניברסיטה העברית באותה שנה, הוזמן מטעם ההנהלה לשמש בה כמרצה. באותה שנה הקים את תנועת הנוער החלוצית הראשונה בארץ ישראל, "לגיון צופי ירושלים". ב-1928 ייסד יחד עם פרופ' אביגדור צ'ריקובר את החוג ללשון וספרות יוונית. השתתף בקונגרס הבינלאומי האפיגרפי הראשון, באמסטרדם, 1938. משנות ה-30 היה כעשרים שנה יו"ר הוועדה הפדגוגית של מפעל גוגנהיימר לנופש עבור ילדים, וחבר בוועדת גוגנהיימר לנופש.
בהשראתו הוקמו החל משנת 1925 מגרשי המשחקים הראשונים בישראל, בירושלים, תל אביב, צפת וחיפה על פי מודל שנועד למנוע שוטטות וניצול נכון של שעות הפנאי בעיקר בקרב בני נוער "עזובים" שלא למדו במסגרות מסודרות.
עיקר מחקרו המדעי דן בסוגיית ההתייוונות היהודית בארץ ישראל ומחוצה לה בימי המשנה והתלמוד ועד למאה השמינית, כפי שהיא עולה מתוך הספרות והכתובות היווניות והרומיות. פרסום למעלה ממאה עבודות על נושאים אלה. הם הופיעו ב"תרביץ", ב"ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה", ב"ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" ועוד. פיענח מאות כתובות ארכאולוגיות שהתגלו בבית שערים.
היה חבר ועד החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, חבר נשיאות מועצת הרדיו מטעם מדינת ישראל, ויו"ר הקורטוריום של המוזיאון הלאומי בצלאל בירושלים. בשנים 1950–1952 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
משה שוובה נפטר ב-11 בספטמבר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
משה שובה
תנועה מרכזית
משה שוואבה
ידיעות החברה לחקירת א&quot;י ועתיקותיה
שכונת קברות
שכונת קברות היא מושג בהלכות טומאה וטהרה החל על כל מקום שבו נמצאו שלושה מתים בשטח של בין ארבע לשמונה אמות.
רקע.
בעבר, נהוג היה לקבור מתים רבים ממשפחה אחת, בדרך השונה מזו העכשווית. במקום לקבור מתים רבים בקברים רבים נפרדים, היו קונים מראש מערה רחבה, ושם היו חופרים כוכים רבים לכל בני המשפחה.
גודל המערה ומקום הכוכים.
בעניין זה, נחלקו רבי שמעון ושאר החכמים, כמה צריך להיות אורכה ורוחבה של מערת קבורה רגילה. לפי חכמים, היו שתי מערות המקבילות זו מול זו, וחצר ביניהם. כל מערה הייתה בשטח של שש אמות על ארבע, בשני צידי אורך המערה שהיה שש אמות היו קוברים ששה מתים, שלושה מול שלושה, וברוחב המערה, בצד המקביל לפתחה, היו קוברים עוד שני מתים.
לפי רבי שמעון, אופן הקבורה צריך להיות באופן צפוף יותר: גודל המערה - שש אמות רוחב ושמונה אמות אורך, קוברים ארבעה מתים משני צידי הקירות באורך המערה, ושלושה מתים ברוחבה, מול הפתח. בנוסף לכך, סבור רבי שמעון שניתן לקבור עוד שני מתים בקצה המערה, (בין האורך לרוחב), לפי רבי יוסי בר חנינא הכוונה היא שהכוך יהיה בעמידה, ולפי רבי יוחנן הדבר לא ייתכן, שכן זו היא קבורת חמור, ולכן יש לומר ששני הכוכים הם באלכסון.
גודל הכוכים.
גודל של כל כוך היה: רוחבו אמה - שהוא קצת יותר מרוחבו של אדם ללא בגדיו, אורכו ארבע אמות, שכן גובהו של אדם הוא שלוש אמות, והארון תופס מקום של אמה רביעית, וגובהו היה שבעה טפחים, שהוא כדי שארון המת יכנס לשם ברווח ללא שישחק, ובנוף שיוותר מקום של טפח על טפח, כדי שטומאה זו לא תחשב לטומאה רצוצה, המטמאת את כל העובר מעליה.
ההלכה.
במסכת אהלות נפסק, דרך הבדיקה של המוצא מת. כאשר אדם מת, עליו לקחת רק את גופו ואת עפר תבוסתו, בו נספגת הליחה שבגופו, - כל העפר התיחוח שמתחתיו, בנוסף לשלושה טפחים שאותם הוא חופר מתחת לעפר התיחוח.
אך אם מצא שלושה מתים, ובין מת לשני יש מרחק של בין ארבעה לשמונה אמות, יש להניח כי ככל הנראה במקום זה הייתה מערת קבורה, הנקראת בלשון חז"ל "שכונת קברות".
שטח הבדיקה.
במקרה כזה, קובעת המשנה כי יש לבצע בדיקת עשרים אמה. אלא שלפי החשבון, הרי שלפי חכמים יש לבדוק שמונה עשרה אמה בלבד, שהרי אין אנו יודעים מה היה מקום המתים שמצאנו במערה, ואם המת שנמצא, נקבר ברוחב המערה, נמצא שיש לחשוש כי ישנם עוד מתים, עד רוחב של שמונה עשר אמות, הכוללים עד שש אמות שהם אורך המערה, שש אמות של המערה הנגדית, ושש של החצר המפסיקה ביניהם. אם המת נקבר באורך המערה, (כלומר לא בקיר שמול פתח המערה, אלא באחד משני הקירות שבצדדים, ושטח קבורתו מצמצמת את שטח המערה), נמצא שיש לבדוק שטח קטן יותר, ולכן בכל מקרה אין לבדוק פחות משמונה עשרה אמות.
לפי רבי שמעון, שאורך המערה הוא שמונה (במקום שש), נמצא שאורך שתי המערות והחצר שביניהם (שאורכה שש) הוא עשרים ושתים אמות, ואין די בפחות מכך.
מכיוון שכך, מסיקה התלמוד, כי בדיקת העשרים אמה היא בדיקה שלפי שטח חכמים (שכמותם נפסקת ההלכה), אלא שהבדיקה בוצעה בתחילתה אלכסון, ואורך האלכסון גדול יותר מזה של האורך הרגיל.
בדיקת העשרים אמה, מתבצעת כאמור אחרי מציאת שלושה מתים בגודל של ארבעה עד שמונה אמות, ואם מצא מת נוסף, המצב חמור יותר: שכן, למרות שאכן ייתכן שהמת שייך לאותה מערה שנקבר הראשון, (שהרי לשם כך מתבצעת הבדיקה, כדי לגלות האם המערה ממשיכה עד העשרים האמות הבאות), הרי שחז"ל חששו שמא מת זה שייך למערה אחרת, חדשה, כך שמדובר בשני מערות נפרדות.
בעצם, חשש זה אינו מובן, שהרי לו היה נמצא אותו מת עצמו לבדו, בשדה אחרת, לא היה עלינו לבצע בדיקת עשרים אמה. אלא שאת ההסבר לכך, שבמקרה שהמת נמצא באותה שדה בה נמצא מת אחר, קובעים חז"ל שרגליים לדבר; כלומר, 1. כאשר אנו מוצאים מערת קבורה במקום מסוים, ייתכן מאוד שיש בשדה זה מערות קבורה נוספות. 2. צירוף העובדה, שכבר נמצא עוד מת, הרי שקיים חשש יותר מסביר, שקיימת בשדה זו מערת קבורה נוספת, ולכן עלינו לבצע בדיקת עשרים אמה נוספת, עד שימצאו עשרים אמה ריקות מקבר.
אופן הבדיקה.
אופן הבדיקה הוא: בודק אמה ומניח אמה שאין בודקה. אמה זו שהוא חופר, צריך הבודק לחפור בעומק בלתי נמדד, ואין לדבר שיעור, אלא עד שיגיע הקורדם לסלע, כך שברור שקרקע זו לא נחפרה כדי לקבור בה מת, או לחלופין עד שמגיע לקרקע "בתולה", שהיא קרקע שניכר שמעולם לא חפרו בה.
שטח הבדיקה, הוא כאמור עשרים אמה, אלא שאם במהלך הבדיקה הגיע למקום שבוודאי אינו מקום קבורה, כמו נחל, שלולית קבועה, או דרך הרבים, אינו צריך לבדוק בה יותר.
כיום.
כיום, פסק הרב יצחק יעקב ווייס, גאב"ד העדה החרדית, כי מקובל, שאין אנו בקיאים בעניין הבדיקה המובא במשנה, שהייתה אפשרית רק לפי חכמתם של הדורות הראשונים, כמבואר בשולחן ערוך, ואם כן הרי זה כאילו לא ניתן להכיר את האיסור, שבאופן כזה לא גזרו חז"ל את גזירת בדיקת העשרים אמה, ומכיוון שבטל האיסור, מותר לכוהנים לעלות למקום.