הסדרה קיבלה הן ביקורות חיוביות והן ביקורות שליליות מצד המבקרים. באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, הסדרה קיבלה דירוג של 59% עם ציון ממוצע של 6 מתוך 10 המבוסס על 61 ביקורות. על פי דעת הרוב, נכתב: "מצחיקה להפליא ורלוונטית כל כך, מי אמריקה? מוכיחה שלסשה ברון כהן עדיין יש משהו לומר, אף על פי שייתכן והגישה הניהיליסטית שלה היא לא הדרך הנכונה לומר את זה." האתר Metacritic, אשר משתמש בממוצע משוקלל, העניק לסדרה ציון של 59 מתוך 100 על בסיס 22 מבקרים, המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בביקורת שפורסמה בעיתון הניו יורק טיימס, המבקר מייק הייל כינה את פרק הפתיחה "פושר וחסר חשיבות" והשווה את התוכנית לעומת יצירותיו הקודמות של ברון כהן, וכתב כי "מר כהן נשאר שחקן ותסריטאי חזק, ובעוד הדמויות החדשות האלו אינן מצחיקות כמו עלי ג'י או בוראט, עדיין יש להן את הרגעים שלהן". בביקורת נוספת, לינדה הולמס (NPR) כינתה את הפרק הראשון "פגיעה והחטאה", כשהיא משבחת את דמותו של ערן מורד בפרק הפתיחה ומותחת ביקורת על הדמויות האחרות: "בפרק הבכורה, היו שלושה קטעים חלשים וחסרי השראה, ואחד היה פגיעה ישירה. הצפייה בתוכנית הזו תלויה באיך אתם מרגישים לגבי היחס הזה, כמה סבלנות יש לכם, ועד כמה אתם חושבים שכהן מצחיק". ג'ן צ'ייני (Vulture) כתבה על הרלוונטיות והפוטנציאל של הסדרה למדיניותה הפוליטית של ארצות הברית בעת שזו עלתה לשידור לראשונה, וכתבה: "כאשר התוכנית מדויקת, כמו בקטע 'Kill or Be Killed', זה לא רק מזכיר לנו כי המלכים שלנו עירומים. זה חושף אותם כשהם מסתובבים עירומים וחסרי כל בושה". בביקורת אחרת של דארן פרניץ' מהאנטרטיינמנט ויקלי, העניק המבקר לפרק הפתיחה הציון וכתב כי "יש כמה צחוקים במי זו אמריקה?, אבל התחושה הכללית מהתוכנית היא עייפות. האינסטינקטים הקומיים של כהן מרגישים נקודתיים בצורה הגרועה ביותר. כמה פוליטיקאים אמרו דברים מטורפים בטלוויזיה? זה כבר לא מוזר. זה הכרחי". בביקורת חיובית יותר, סוניה סאראייה מהואניטי פייר שיבחה את התוכנית, וכתבה: "המאמצים הכבירים שכהן עובר על מנת לתפוס, לרמות, או להעליב את המטרות שלו הם הן קצת מתישים והן קצת חסרי טעם - אבל אינני יכולה להכחיש ש"מי זה אמריקה?" גם מצחיקה, ברגע שאתה מתגבר על ההלם ועל האימה".
רייטינג.
בטלוויזיה, הפרק הראשון של הסדרה זכה לדירוג של 0.1 בקרב קהל הצופים שבגילאי 18–49 שהם כ-327 אלף צופים. שירותי סטרימינג ווידאו על פי דרישה הוסיפו עוד 301 אלף צופים, והגדילו את מספר הצופים הכולל ל-628 אלף איש. הפרק הגיע למקום ה-70 בדירוג השידורים של תוכניות מקוריות ששודרו בטלוויזיה בכבלים באותו הערב. רשת שואוטיים דיווחה כי לפרק היו יותר ממיליון צופים ביום שבו הסדרה עלתה לשידור, כאשר כל הפלטפורמות של הרשת מתווספות יחד. עוד דיווחה הרשת כי הסדרה הביאה למספר הרב ביותר של הרשמות לשירותי הסטרימינג שלה ביום אחד ב-2018.
גאברו שוורץ
הרב פרופסור גָאבְרוֹ שוורץ (וגם גָאבּוֹר שוורץ, ולעיתים גבריאל שוורץ, בסרבו-קרואטית: Gavro Schwarz; 13 בדצמבר 1872, נָאדוּבָאר , היידו-ביהר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 7 בפברואר 1942, זאגרב, מדינת קרואטיה העצמאית) היה הרב הראשי ליהודי זאגרב, היסטוריון וחוקר תולדות יהודי קרואטיה ככלל ויהודי זאגרב בפרט. הכרוניקות והמחקרים שפרסם מתארים את ראשית ההתיישבות היהודית בקרואטיה בעת החדשה, תוך התמקדות ביהודי זאגרב במאה ה-19.
קורות חייו.
גאברו שוורץ נולד בנאדובר אשר בשטחי הונגריה המודרנית, למשה אשר כיהן ברבנות בעיירה. בהמשך עברה משפחתו לפוז'גה ובה רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה. בין השנים 1886–1891 למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט. בהמשך, למד בבית המדרש לרבנים בווינה וב-1897 סיים את לימודיו בהצלחה. במקביל, למד באוניברסיטת וינה ובה הוסמך בספרות גרמנית וספרות הונגרית וב-1896 השלים דוקטורט בתאולוגיה. ב-1893 מונה לרב הראשי של יהודי קרלובץ וב-1901 עבר לכהן ברבנות בזאגרב. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914–1915 כיהן כרב בצבא האוסטרו-הונגרי. מ-1901 ועד לפרישתו ב-1926 כיהן במשרות הוראה שונות בבתי ספר תיכוניים כלליים בזאגרב, בתלמוד תורה וכן באוניברסיטת זאגרב. ב-1906 מונה לעוזרו של הושע יעקבי.
בין 1923–1926 כיהן כרב הראשי ליהודי זאגרב. הוא עסק בפעילות ציבורית כללית בעיר והקים את אגודת הספרות היהודית-קרואטית. כתב מספר ספרי היסטוריה, ובנוסף פרסם עשרות מאמרים ומחקרים אודות יהדות קרואטיה. בראשית דרכו, נמנה גאברו שוורץ עם מתנגדי התנועה הציונית ורק לקראת אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 שינה את עמדתו בהדרגה והחל לתמוך ברעיון הציוני. הוא הדריך ולימד בני נוער באגודת הנוער "בית ישראל" בקריז'בצי עד 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשלת הבובות של האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. גאברו שוורץ נעצר ביחד עם משפחתו. לאחר מספר חדשים שוחרר. בפברואר 1942 נפטר ממחלה ונקבר בבית הקברות מירוגוי.
שמורת סיחוטה-אלין
שמורת סיחוטה-אלין, רשמית שמורת הטבע הביוספרית הממלכתית על שם ק. ג. אברמוב (ברוסית: Сихотэ́-Али́нский государственный природный биосферный заповедник имени К. Г. Абрамова) היא שמורה ביוספרית במחוז פרימוריה. הוקמה על מנת לשמר ולשקם את הצובל. כיום, השמורה היא המקום הנוח ביותר להשגחה ושמירה על הטיגריסים הסיביריים.
ב-2001 השמורה נכללה ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כ"אובייקט הכולל את המגוון הביולוגי החשוב והמשמעותי ביותר לטבע, כולל זנים בסכנת הכחדה בעלי ערך אוניברסלי יוצא מהכלל מנקודת מבט של המדע ושימור".
היסטוריה.
השמורה נוצרה בצו ממשלתי מ-10 בפברואר 1935., מנהל השמורה הראשון היה קונסטנטין ג. אברמוב, שפעל למען ניקוי היערות ומאבק בציידים לא חוקיים בגבולות השמורה.
ב-1944, שטח השמורה גדל ל-1.8 מיליון הקטאר. בשנת 1951, בעקבות סגירה המונית של שמורות בברית המועצות, שטחה הופחת 18 פעמים — עד 100 אלף הקטאר. ב-1961, הודות ליוזמות של מדענים, שטח השמורה הוגדל חזרה עד ל-310 אלף דונם.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, שטח השמורה הגיע ל-397,400 דונם והשטח הכולל של השמורה הוא 401,600 דונם. ב-2006, השמורה נקראה על שם מנהלה הראשון — קונסטנטין ג. אברמוב.
מיתוס הכוח הזכרי
מיתוס הכוח הזכרי: למה גברים הם המין הניתן להקרבה (באנגלית: The Myth of Male Power) הוא ספר שיצא לאור ב-1993, ונכתב על ידי וורן פארל. פארל טוען, כי התפיסה הנפוצה לפיה לגברים יש כוח חברתי וכלכלי מופרז, היא שגויה. לדעתו, גברים מופלים באופן שיטתי ובדרכים רבות.
ספרו של פארל, "מיתוס הכוח הזכרי", נחשב כספר יסוד של תנועת הגברים, כמו ספרו של הרב גולדברג, "הסיכונים בלהיות זכר".
הספר תורגם לשפות שונות, כולל גרמנית ואיטלקית.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח.
ב"מיתוס הכוח הזכרי", וורן פארל הציע לראשונה באופן מעמיק את קווי המתאר של התזה, שבסופו של דבר ירחיב בספרי ההמשך שלו על תקשורת ("נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים"), הורות ("האיחוד בין אב לבנו"), ועבודה ("למה גברים מרוויחים יותר").
כפי שכותרת הספר מרמזת, ב"מיתוס הכוח הזכרי" מערער פארל את האמונה כי בידי גברים מרוכז כל הכוח, על ידי קריאת תיגר על ההגדרה של כוח. הוא מגדיר כוח כ-"שליטה של אדם על חייו". וכן כותב כי: "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; ותפקיד הגברים היה להרוויח כסף."
אחת הדוגמאות בהן פארל משתמש כדי להמחיש את היעדר הכוח הזכרי, היא החובה שהוטלה על גברים בלבד להתגייס למערכת השירות הסלקטיבי (מערכת גיוס החובה האמריקאית לשעת חירום). הוא כותב, שאם כל קבוצה אחרת, כמו: יהודים, אפרו-אמריקאים, ונשים הייתה נבחרת בהתבסס רק על מאפייני הלידה שלה כדי להיות הקבוצה היחידה הנדרשת על פי החוק להירשם למוות פוטנציאלי, היינו קוראים לזה אנטישמיות, גזענות או סקסיזם. גברים, הוא אומר, הותנו על ידי החברה לקרוא לזה "תהילה" ו"כוח", וכתוצאה מכך, לא רואים זאת כדבר שלילי.
פארל טוען כי תפיסה זו יוצרת בעיות פסיכולוגיות לשני המינים: "החולשה של גברים היא החזות החיצונית של כוח; והכוח של נשים היא החזות החיצונית של חולשה." הוא מוסיף כי חברות חיברתו לרוב נערים וגברים להגדיר כוח, בתמצית, כ"תחושת מחויבות להרוויח כסף שמישהו אחר משתמש בו, בזמן שאנו מתים מוקדם יותר." להרגיש מחויבות, הוא טוען, זה לא כוח.
"למה גברים הם המין הניתן להקרבה".
כותרת המשנה של הספר היא "למה גברים הם המין הניתן להקרבה." פארל טוען, כי מבחינה היסטורית היו שני המינים ניתנים להקרבה למען הישרדות: נשים הסתכנו במוות בלידה; גברים הסתכנו במוות במלחמה. עם זאת, הוא מציין, שיש הבדל עיקרי: הסיכון של נשים נבע יותר מן הביולוגיה; והסיכון עבור גברים הצריך תהליך של סוציאליזציה.