ב-28 בפברואר 2010, גורו קיבל דום לב ולאחר ניתוח נפל לקומה. היו שמועות שגורו התעורר מהקומה שבה הוא נמצא, אך ב-19 באפריל 2010 בגיל 48 הוא מת מסרטן. גורו הותיר לאחר מותו, את שני הוריו, שלושת אחיו ואת בנו קית' קסים. המפיק של גורו, labelmate Solar, טען שגורו התעורר מהקומה וכתב מכתב לציבור, אך די ג'יי פרמייר וחברים נוספים של גורו מז'אנר ההיפ הופ טענו שהוא מעולם לא חזר להכרה. משפחתו של גורו טענו שsolar מנע מהם להיות בקשר עם בנם בזמן שהוא היה חולה, קצת לפני שהוא עמד למות. משפחתו של גורו גם פקפקו באמיתותו של המכתב שגורו כתב לפני מותו. בריאיון לרדיו Solar, Conspiracy Worldwide טען שהוא מגן על גורו וכל מה שאמר זה נכון. הריאיון הזה עורר תגובות קיצוניות מצד קהילת ההיפ הופ וקצת הוריד את הערפל בקשר למחלוקת סביב הטענות שאמר.
Internet Society
ז'אן ד'ארק (מחזה)
ז'אן ד'ארק (באנגלית: Saint Joan) הוא מחזה פרי עטו של ג'ורג' ברנרד שו, המבוסס על חייה ומשפטה של ז'אן ד'ארק. הוא הועלה לבמה לראשונה בסוף 1923, כ-3 שנים אחרי שזכתה לקאנוניזציה מידי הכנסייה הקתולית. המחזה ממחיז את מה שידוע על חייה בהתבסס על התיעוד ממשפטה. שו למד את פרוטוקול המשפט והחליט שהמעורבים בו פעלו בתום לב מתוך אמונתם. הוא כתב בהקדמה למחזה:
מייקל הולורויד אפיין את המחזה כ"טרגדיה בלי רשעים" וה"טרגדיה היחידה" של שאו.
תקציר העלילה.
שאו מאפיין את "ז'אן ד'ארק" כ"מחזה היסטורי בשש תמונות ואפילוג". יוהנה (ז'אן ד'ארק), נערה פשוטה ממשפחת איכרים, שומעת קולות שמתיימרים להיות קולותיהם של מרגרטה הבתולה, קתרינה מאלכסנדריה והמלאך מיכאל, אותם שלח אלוהים כדי להנחות את מעשיה.
בתמונה א' נפתחת כשרובר דה בריקור המתלונן על חוסר יכולתן של התרנגולות בחווה להטיל ביצים. יוהנה טוענת שהקולות אומרים לה לפרוץ את מצור אורליאן ושישלח איתה שלושה מאנשים למטרה זו. יוהנה מוסיפה ואומרת כי אלוהים אומר לה להמליך את הדוֹפן בכנסית העיר רֶנְס. דה בריקור מלגלג על ז'אן, אולם משרתיו שואבים השראה מדבריה. בסופו של דבר דה בריקור מתחיל לחוש אותה תחושת השראה, ונותן את הסכמתו ליוהנה. המשרת נכנס בסיום התמונה ואומר שהתרנגולות חזרו להטיל ביצים. דה בריקור רואה בכך אות מאלוהים להשראתה האלוהית של יוהנה.
תמונה ב' (8 במרץ 1429) יוהנה מפלסת דרכה כדי להתקבל לחצרו של הדופן החלש וחדל האישים. שם, היא אומרת לו שהקולות שלה ציוו עליה לעזור לו לגרש את האנגלים מאורליאן ומצרפת ולהכתיר אותו למלך בכנסיית ריימס, בה הוכתרו כל מלכי צרפת האמיתיים. דרכה של יוהנה צולחת תוך שהיא משתמשת בחנופה, משא ומתן, מנהיגות ומיומנות בשדה הקרב.
בתמונה ג' (29 באפריל 1429), דיונוא ונושא כליו נמצאים על גדת נהר הלואר. הם ממתינים לרוח שתפנה מערב ותעזור לחיילים לשוט ברפסודות, לחצות את הנהר ולתקוף את האנגלים באורליאן מן העורף. יוהנה מבקשת לחצות את הגשר ולתקוף את האנגלים ודיונוא מסביר לה שצריך להיות פרקטיים, לתקוף את האנגלים בהפתעה מהעורף. היא נוסכת בדיונוא השראה לתקוף את האנגלים ובסיום התמונה הרוח פונה מערבה והם תוקפים.
לבסוף יוהנה נבגדת ונשבית בידי האנגלים בעת מצור קומפיין. תמונה 6 (30 במאי 1431) מתארת את המשפט שנערך לה. הכומר סטוגאמבר מתעקש על כך שהיא תוצא להורג מייד. האינקוויזיטור, הבישוף מבווא, ואנשי הכנסייה משני צידי המיתרס דנים באריכות על טבעה של הכפירה. יוהנה מובאת לבית המשפט וממשיכה לטעון שהקולות אומרים לה את דבר האל ושאין היא זקוקה לכנסייה. הדבר מרתיח את סטוגאמבר. היא נכנעת בפני האיום בהוצאה להורג בשריפה ונאותה לחתום על כתב הודאה שבו היא מודה שחטאה בכל ההאשמות המיוחסות לה, על כך שהקולות ששמעה היו שדים ורוחות ושהיא מוכנה לשוב לחיק הכנסייה ולהישמע לאפיפיור. היא עושה זאת מתוך מחשבה שיחונו אותה. אולם כשמתברר לה שלמרות כתב ההודאה היא דנים אותה לאכול לחם צר ולשתות מים לחץ כשהיא נתונה במאסר עולם כל חייה, היא חוזרת בה, קורעת אותו ואומרת:
הכומר סטוגאמבר דורש שיוהנה תילקח למוקד ותישרף מייד. האינקוויזיטור והבישוף מבווא מנדים אותה ומעבירים אותם לידיהם של האנגלים. האינקוויזיטור טוען שיוהנה חפה מפשע, במובן זה שהיא כנה ואינה מבינה את הכנסייה ואת החוקים. סטוגאמבר שנכח בהוצאה להורג מדדה בחזרה לאולם, משמיע קולות מסכנים ביותר, כשפניו שטופי דמעות ואומר:
חייל אנגלי נתן ליוהנה שני קיסמים קשורים בצוותא (מעין צלב) לפני מותה. הנזיר מרטין לאדבני מספר שהוא לקח צלב מהכנסייה כדי שתתבונן בו והיא הזהירה אותו שאם יתקרב עוד תאחז בו האש ואמר
באפילוג המתרחש כעבור 25 שנה, נערך משפט חדש כדי לטהר את שמה של ז'אן ד'ארק מכפירה. מרטין לאדבני מביא את החדשות למלך שארל. שארל חולם חלום ובו יוהנה נגלית לפניו. היא משוחחת בעליצות לא רק עם שארל, כי גם עם אויביה לשעבר, שקורמים עור וגידים בחדר השינה של המלך. שליח מהעת המודרנית (זמן תקופת כתיבת המחזה, שנות העשרים של המאה העשרים) מביא חדשות שז'אן ד'ארק הוכרזה קדושה בשנת 1920. היא אומרת שבכוחם של קדושים לחולל ניסים ושואלת אם הם רוצים שהיא תקום לתחייה. כל הדמויות עוזבות את החדר בזו אחר זו, טוענות שהעולם אינו מוכן לקבל קדושה כמוה. האחרון לעזוב הוא החייל האנגלי, שנמצא בגיהנום, פרט ליום אחד בשנה שחסים עליו בגלל שהוא נתן לה צלב לפני מותה. המחזה מסתיים בכך שיוהנה נואשת ומבינה שהאנושות לעולם לא תקבל את קדושיה:
הפקות.
המוניטין של שאו אחרי מלחמת העולם הראשונה היה בשפל המדרגה, וסבורים שהוא רצה קודם כל לבחון את המחזה מחוץ לבריטניה. הצגת הבכורה של המחזה התקיימה ב-28 בדצמבר 1923 בתיאטרון גאריק בברודוויי, בידי להקת תיאטר גילד בכיכובו של ויניפריד לניהאן בתפקיד הראשי. הצגת הבכורה בלונדון הופקה בידי לואיס קאסון וכיכבה בה חברתו של שאו סיביל תורנדייק, השחקנית שעבורה הוא כתב את התפקיד. מעצב התלבושות היה צ'ארלס ריקטס. ג'ון פולדס הלחין פסקול מקורי למחזה וניצח בו.
עיבודים.
גרהם גרין עיבד את המחזה לסרט אותו ביים אוטו פְּרֶמִינְגֶר, שיצא לאקרנים בשנת 1957. ג'ין סיברג גילמה את דמותה של ז'אן ד'ארק, בסרט שיחקו גם ריצ'רד וידמארק, ריצ'רד טוד וג'ון גילגוד.
ב-1927 לי דה פורסט ביים את סיביל תורנדייק בסצנת הכנסייה מז'אן ד'ארק בסרט קצר שהוא עשה במכשיר הפונופילם שפיתח.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי.
1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 18 בדצמבר 1952
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 1 במאי 1971
יוהנה הקדושה
קונגרס טוקומאן
תלמי השנים עשר
תלמי השנים עשר (שמו המלא תלמי נאוס דיוניסוס תאוס פילופטור תאוס פילדלפוס, ביוונית: Πτολεμαῖος Νέος Διόνυσος Θεός Φιλοπάτωρ Θεός Φιλάδελφος; משנת 117 לפנה"ס - 51 לפנה"ס) היה מלך מצרים בין השנים 80–58 לפנה"ס ותקופה נוספת בין השנים 51-55 לפנה"ס. היה ידוע בכינויו אָאוּלֶטֶס שפירושו חלילן. השם ניתן לו כי אהב לנגן בכלי זה. הוא היה המלך התלמיי הראשון שהוסיף את השם "אלהים" בשמו. השאלה לגבי הליגיטימיות של מעמדו כמלך הפכה אותו לתלוי בתמיכת הרפובליקה הרומית. בעקבות כך הפכה מצרים בתקופתו למדינה גרורה שלה.
משפחתו.
תלמי השנים עשר היה בנו של תלמי התשיעי אמו הייתה פילגש של תלמי התשיעי ממוצא לא ידוע. ייתכן גם שאמו הייתה קלאופטרה הרביעית שהייתה גם אחותו של תלמי התשיעי. בשנת 103 לפנה"ס נשלח על ידי סבתו קלאופטרה השלישית יחד עם אחיו ובן דודו תלמי אלכסנדר (תלמי האחד עשר) לאי קוס בים האגאי לשם הגנתו. באותה עת היו סבתו ותלמי העשירי עסוקים בסיוע לאלכסנדר ינאי בארץ ישראל כנגד תלמי התשיעי שבא לסייע לתושבי עכו. בשנת 88 לפנה"ס נכבש האי על ידי מיתרידטס השישי מלך פונטוס. על פי קיקרו בשנת 80 בעת עלייתו לשלטון שהה בסוריה.
היו לו שתי נשים, בתחילה נשא את קלאופטרה טריפאינה הידועה כקלאופטרה החמישית שייתכן שהייתה אחותו או דודניתו בתו של תלמי העשירי. השם קלאופטרה טריפאינה לא מוזכר בפפירוסים ובכתובות בין שנת 69 לפנה"ס ושנת 58 לפנה"ס, ולכן כנראה לא הייתה אמם של שלושת ילדיו הצעירים.
תלמי תואר במקורות כאדם חלש מפונק, שיכור, וחובב מוזיקה.
תקופת שלטון ראשונה, 80–58 לפנה"ס.
תלמי השנים עשר עלה לשלטון בשנת 80 לפנה"ס, לאחר שתלמי האחד עשר בנו של תלמי העשירי רצח את ברניקי השלישית שהייתה בת דודו ומלכה לצדו 19 ימים לאחר נישואיהם. הרצח עורר את זעם העם המצרי, שמרד בתלמי האחד עשר ורצח אותו כנקמה כעבור ימים אחדים. לתלמי האחד עשר לא היו ילדים והיורשים היחידים האפשריים היו בניו הלא חוקיים של תלמי התשיעי שחיו בגלות. תלמי השנים עשר היה הבכור מבין האחים והוא הוכרז כמלך, ואחיו הפך למלך קפריסין. לאחר חזרתו למצרים התחתן עם אחותו (ואולי קרובת משפחה מקרבה אחרת) קלאופטרה טריפיאנה (החמישית) ומלך איתה במשותף, בהמשך הצטרפה גם בתו קלאופטרה טריפיאנה (השישית).
תלמי התשיעי השאיר בצוואתו את מצרים לרומא, ולכן תלמי השנים עשר לא היה היורש החוקי, אבל מכיוון שהסנאט הרומי לא היה מוכן לעסוק בנושא הרחבת שלטונה של רומא על מצרים, הם השאירו לו את השלטון.
טקס ההכתרה הרשמי התקיים בשנת 76 לפנה"ס באלכסנדריה על ידי כהן מהמקדש הגדול בממפיס.
המלומד היווני סטראבון כתב עליו ועל מלכים תלמיים נוספים וכתב שכל המלכים התלמיים לאחר תלמי השלישי הושחתו על ידי חיי פאר, ניהלו בצורה גרועה את ענייני הממלכה, אבל הגרועים מכל היו תלמי הרביעי השביעי והאחרון השנים עשר שמלבד הפריצות הכללית שלו נהג להתאמן בנגינת חליל עם מקהלות והיה גאה בכך שלא היה מהסס לארגן תחרויות נגינה בבית המלוכה תוך התמודדות עם מנגנים יריבים.