בתחום של סוציולוגיה של החברה הישראלית בוחן בן-רפאל קודם כל את השסעים שבהם נתונה החברה הישראלית. את הדיון הזה מוביל בן-רפאל מספר לספר שהראשון שבהם התפרסם בראשית שנות ה-80 והחדש ביותר ב-2006 (עם יוחנן פרס). עבודות אלו עוסקות בתהליכים אשר בהדרגה יביאו, מחברה השואפת לאחידות תרבותית וחברתית, לחברה רב-תרבותית המכירה בקיומם של מגזרים שונים ומובחנים. עבודות אלו מראות עד כמה אין לדבר בישראל על שסע מרכזי בין "אשכנזים" ל"מזרחים", מאחר שהקטגוריה "אשכנזים" למעשה מתייחסת במציאות למעמד הבינוני החילוני המונה עשרות אחוזים של אנשים בעלי מוצא מזרחי ואשר מאופיין בראש וראשונה בתרבות של מעמד בינוני לאומי-עברי. מול רובד זה למעשה עומדות קבוצות בעלות זיקות לזהויות תרבותיות מאוד שונות. עומדות קודם כל הקהילות המזרחיות בעלות המעמד סוציו-כלכלי חלש אשר מתוך ריחוקן הקבוצות המובילות בחברה נשארת נאמנות, יחסית, לאורח חיים מסורתי וקרובות, משום כך, לאליטה הרבנית המזרחית שהתפתחה במשך השנים והמאורגנת במסגרת ש"ס. קהילות אלו מאבדות בקביעות את האלמנטים המובילים מתוכן – להוציא פרחי הרבנות ותלמידי החכמים המזרחיים - אשר מצטרפים למעמד הבינוני. מאידך, גם אז עומדות קהילות אלו בקרבה יחסית גדולה יותר אל המעמד הבינוני החילוני לעומת הקבוצות האחרות המהוות את הרב-תרבותיות הישראלית: העולים מברית המועצות לשעבר המקיימים כיום מגזר מגובש, החרדים, ואף המגזר של המתנחלים, מבלי לדבר עוד על הערבים, הדרוזים וכן מגזר העובדים הזרים. לקבוצות השונות האלה ישנה נטייה להתרחק מאחרות אך מצד שני לכל אחת יש גם אמת שהיא רוצה להעביר לכלל החברה. החרדים מנסים לקדם לא רק את האינטרסים שלהם כמגזר, אלא גם את השפעת ההלכה בחברה הישראלית. הרוסים רוצים שהחברה הישראלית תהיה חילונית יותר. המתנחלים רוצים שהמדינה תאמץ אידאולוגיה ניצית רדיקלית. הערבים רוצים מדינת כל אזרחיה, שלא תהיה יהודית, וגם זו פרוגרמה מהפכנית. לכל אחד קונפליקט משלו כלפי החברה בכללה והממסד, אולם עצם הפניה לכלל יש בה גם כדי לסבר את היותו "אחד". בחינה מדוקדקת של נושא זה מביא עדיין את הספר בשאלו "האם ישראל אחד?" (באנגלית) לענות תשובה חיובית.
זהויות יהודיות.
תחום נוסף הוא הזהויות היהודיות הקיימות כיום ברחבי העולם היהודי. התעניינות זו החלה עם לימוד מקרוב של תשובות חכמי ישראל – מכל רחבי העולם היהודי - למכתבו של דוד בן-גוריון ב-1957 ובו בקש מהם לענות על שאלה הכרוכה בגיבוש דעה בנושא "מיהו יהודי". בן-רפאל קיבץ ופרסם ב-2001 את כל המכתבים של אותם חכמי ישראל לדוד בן-גוריון (הספר יצא בעברית, אנגלית וצרפתית). בין אותם חכמים נמצאו דתיים חרדים, דתיים-מודרניים, חילוניים, אשכנזים וספרדים, ישראלים ואנשי חו"ל. בן-רפאל חיבר מסה המקדימה את המכתבים המציגה ניתוח שיטתי של הגישות השונות על רקע התייחסות היסטורית-סוציולוגית של התפתחות הזהויות היהודיות בעידן המודרני כשהמטרה הייתה להמשיג כמכלול ובאופן מסודר את המרחב של כלל הזהויות היהודיות הידועות בתקופה זו. עבודה זו הורחבה לכדי מפעל נוסף בשני כרכים שבהם שיתפה ד"ר ליאור בן-חיים רפאל פעולה עם אביה תחת הכותרת זהויות יהודיות בעידן רב-מודרני (2006–2007). ספר זה מתמודד ישירות עם השאלה האם ריבוי הזהויות היהודיות פירושו גם ריבוי עמים יהודיים. הספר יוצא מהזהות היהודית המסורתית שבה הוא מבחין בשלושה ממדים: הזיקה לארץ ישראל, תפיסת קיום מחייב של עם ישראל, ונאמנות לתורת ישראל. עם בוא המודרנה כל אחד מהעיקרים האלה הפכו לנושא לדיון והוצג עם סימן שאלה. האופנים שבהם נענו שלוש השאלות הם שקיימות גישות השונות ליהודיות אשר התגבשו בעידן הזה.
אם לקבץ את הגישות הללו על פי קרבתן היחסית זו לזו, מתקבלים שלושה אשכולות אשר מובחנים בבירור ואלו הם:
כל אחד מהאשכולות הללו מסתעף וישנם גם נוסחי זהות יהודית הנמנים באותה עת עם שני אשכולות. אולם בדרך זו אפשר לראות בבהירות את מה שמאחד ומה שמפריד בין הזהויות השונות ואופן ההבנה של שדה אותן זהויות. טיעונים אלה גם נסמכים על ידי הטקסטים של 66 הוגי דעות של היהדות המופיעים בכרך השני של העבודה הזאת משפינוזה ללוינאס, מוצגות הגישות העיקריות של ההגות היהודית בת זמננו.
סוציולוגיה של השפה.
סוציולוגיה של השפה היא תחום נוסף שאליעזר בן-רפאל עוסק בו בעקבות מחקריו על זהות קולקטיבית וסמנים של זהות. טענתו של בן-רפאל ושל סוציולוגים אחרים של השפה היא שגישה זו מתווה מתודולוגיה הולמת במיוחד ביחס לתופעות הקשורות בנושא הזהות. בספרו משנת 1994 שפה, זהות וחלוקה חברתית (Language, Identity and Social Division) שואל בן-רפאל על מה עלה בגורלן של השפות הרבות שהיהודים הביאו עמם מן התפוצות כאשר למעשה כולם או כמעט כולם למדו את השפה העברית. אזי, ביקש לחקור את השפות שאנשים יודעים, ועם מי ומתי מדברים אותם. קל וחומר שישנן גם שפות חדשות אשר הופיעו בארץ כגון, ובראש ובראשונה, האנגלית שלא הייתה ידועה לרוב הגדול של האוכלוסייה. המחקר מראה שיש מי ששומר יותר על שפות מוצא מאחרים, ויש מי ששומר פחות, כמו גם, יש מי שרוכש ביתר רצון שפות חדשות בנוסף לעברית מאחרים. זהו הספר הראשון שהעלה את הנושא בהקשר לחברה הישראלית והוא מציג את המודלים השונים של דו-לשוניות ורב-לשוניות האופייניים לחוגים ורבדים שונים של החברה הישראלית והמערבים במידה זו או אחרת שפות כמו יידיש, ערבית, ערבית יהודית, אנגלית, צרפתית ועוד. אחד הדברים שבן-רפאל עומד עליהם הוא שלכל שפה יש ערך משלה בעיני הבריות וכי היבט זה מסביר לא במעט מה שקורה אמנם לאותן שפות בחברה. במחקריו הנוספים על השפה עסק גם בן-רפאל בנושא הנוף הלשוני. ביחד עם קבוצת קולגות בחן את שפות השלטים המופיעים במרחב הציבורי. במיוחד ביקש לעמוד על מקום הערבית, הרוסית, האנגלית והעברית באזורים שונים ברחבי החברה. מתוך ממצאים אלה אפשר ללמוד רבות על משמעותה של הרב-תרבותיות על פי ניסוחה הישראלי בעידן זה של גלובליזציה.
הדלקת נרות חנוכה
הדלקת נרות חנוכה היא מצווה מדרבנן להדליק נר בכל לילה משמונת ימי החנוכה כדי לפרסם את ניצחון המכבים ונס פך השמן. מצווה זו מייחדת את חג החנוכה, ולכן מאפיינת אותו במיוחד. מצווה זו מופיעה במשנה רק באופן אגבי, בהלכות נזקים, והלכותיה מובאות בצורה מפורטת רק בתלמוד.
על פי המצווה הבסיסית מוטלת על כל בית בישראל החובה להדליק נר אחד בכל יום מימי חנוכה והרוצים יכולים להדר במצווה ולהוסיף נרות כמספר בני הבית או להוסיף בכל יום נר נוסף. כיום מקובל להדר ולהדליק נרות בסדר עולה על פי מספר ימי החג. מקובל להשתמש בחנוכייה לצורך הדלקת הנרות, אך הדין המקורי מדבר על נרות בודדים ללא כלי מיוחד בהכרח. ההדלקה צריכה להיות בבית, במקום הנראה כלפי חוץ, כגון בפתח הבית או בחלון הנראה אל רשות הרבים.
מקור המצווה.
הדלקת נרות חנוכה מוזכרת כבר במשנה, וחיוב הדלקת הנרות בחנוכה מבואר בתלמוד, זכר למאורע שקרה ב־164 לפנה"ס שבו ניצחו בית חשמונאי את היוונים, טיהרו את המקדש והדליקו, באורח ניסי, את מנורת המקדש במשך שמונה ימים, מפך שמן קטן, עד שכתשו שמן זית חדש בטהרה.
טעם ההדלקה לפרסם את הנס שאירע בחנוכה. פרטי המצווה ותנאיה מכוונים אל מטרה זו - הדלקת נר המאיר כלפי רשות הרבים באור בהיר אך מובחן, לקראת הלילה בזמן מצויים אנשים ברחוב. מי שלא יכול להדליק באופן זה, מדליק בפני אנשי ביתו. הרמב"ם מתבטא ביחס למצווה זו באופן מיוחד: ".
על מי חלה חובת ההדלקה.
על פי הגמרא כולם חייבים במצווה, גברים וגם נשים, אף על פי שמצוות ההדלקה היא אחת ממצוות עשה שהזמן גרמן, משום שגם נשים היו שותפות לנס. עם זאת, נהוג שנשים נשואות אינן מדליקות ויוצאות ידי חובה בהדלקה של בעליהן, כיוון שאשתו כגופו. אך רווקות או אלמנות שמתגוררות בגפן, מחויבות להדליק בעצמן.
בקהילות הספרדים נהוגה הדלקת נרות חנוכה על ידי בעל־הבית בלבד, וכל שאר בני הבית יוצאים ידי המצווה בהדלקתו. בקהילות האשכנזים נהוג שכל בני הבית מדליקים נרות חנוכה כל אחד לעצמו יש הנוהגים שרק בני הבית הגברים מדליקים נרות, אך לא בנות הבית; ויש נוהגים שגם הבנות מדליקות לעצמן, מלבד האם, שיוצאת בהדלקת בעלה משום שאשתו כגופו.
הידור בהדלקה.
בגמרא נאמרה הלכה לגבי מספר הנרות שמדליקים בכל יום:
המנהג הרווח הוא להדליק כ"מהדרין מן המהדרין", אולם יש כמה שיטות איך בדיוק מדליקים לפי דרך זו.
מחלוקת בית הלל ובית שמאי.
מנהג הוספת הנרות נפסק להלכה על פי בית הלל - "מוסיף והולך", היינו ביום הראשון נר אחד, ביום השני שניים, וכו'. על פי דעת בית שמאי, שנדחתה, ההידור בהדלקה מתבטא בהדלקת הנרות בצורת "פוחת והולך", כלומר שמונה נרות ביום הראשון, שבעה ביום השני, עד לנר אחד ביום השמיני.
במסכת שבת בתלמוד הבבלי מובאים שני טעמים למנהגי בית שמאי ובית הלל:
זמן הדלקת הנר.
לגבי זמן הדלקת נר חנוכה אמרו בגמרא שהוא "משתשקע החמה". בפוסקים נידון מה משמעות הדבר וישנן 3 שיטות עיקריות:
שיטת החזון איש למעשה היא להדליק 18 דקות לאחר שקיעת החמה.
הסיבה לכך שאת נר חנוכה מדליקים בערב, טמונה ברצון לפרסם את הנס באמצעות הדלקת הנר, ולכן מדליקים דווקא בלילה, ובשעה בה אנשים עדיין עוברים ושבים בחוץ, על מנת שהנרות ידלקו עד שהרחובות יתרוקנו מאנשים ("עד שתכלה רגל מן השוּק"). זמן זה, על פי ההלכה הוא כחצי שעה אחר צאת הכוכבים.