להלן רשימה חלקית של פונקציות גיבוב פופולריות, חלקן חדשות, חלקן היו בשימוש נרחב בעשור האחרון וחלקן לא בטוחות לאחר שהתגלו בהן חולשות והן מובאות כאן רק למען התיעוד. SHA-0 לא נכלל ברשימה גם משום שאינו בטוח כלל וגם משום שהוחלף בגרסאות מחוזקות שלו SHA-1 ו-SHA-2. ב-2005 דווחה התקפה תאורטית כנגד SHA-1 שמוצאת התנגשויות בזמן של formula_144 פעולות גיבוב (לעומת formula_49 כפי שמצפים מפונקציית גיבוב של 160 סיביות) ואף על פי שב-2010 דווחה התקפה מעשית בסדר גודל של formula_146, הוא נכלל ברשימה כי עדיין נפוץ בשימוש נרחב. MD5 נפרץ לגמרי. ב-2004 בתוך ארבעה חודשים נמצאו התנגשויות בגרסה מלאה של MD5 בפרויקט שנקרא MD5CRK. ב-2005 ארג'ן לנסטרה הראה שאפשר לזייף סרטיפיקט X.509 בגרסה שעושה שימוש ב-MD5 באמצעות חיפוש התנגשויות בפונקציית הגיבוב, בתוך מספר שעות. ב-2010 דווחה התקפה נוספת, היעילה ביותר עד כה כנגד MD5 שפרטיה לא פורסמו אלא הוצעה כאתגר בסך 10,000 דולר למי שיצליח למצוא התנגשות עם 64 בתים עד ינואר 2013. ייתכן שהאלגוריתם נמצא עדיין בשימוש מוגבל והוא למעשה מוחלף כעת בהדרגה על ידי ארגוני התקינה הבינלאומיים באלגוריתם בטוח יותר.
להלן הרשימה:
שלושת האלגוריתמים הראשונים HAVAL, GOST, MD5 וכן RIPEMD-128 לא מומלצים לשימוש כיום, והם מופיעים לצורך התיעוד בלבד. כמו כן ארגוני התקינה המליצו לעבור ל-SHA-2 ולא להשתמש יותר ב-SHA-1.
קיבוץ ראשית
לי גרנט
לי גרנט (באנגלית: Lee Grant; נולדה ב-31 באוקטובר 1927) היא שחקנית קולנוע ובמאית יהודייה-אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1975 על תפקידה בסרט "שמפו". הייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר נוספים ולחמישה פרסי אמי נוספים.
ביוגרפיה.
נולדה בשם ליובה האסקל רוזנטל (Lyova Haskell Rosenthal) בניו יורק סיטי. היא בתם של מהגרים יהודים ממזרח אירופה - וויטה שהיא מורה במקצועה ואברהם וו. רוזנטל.
שמה, לי גרנט, מורכב משני שמות של גנרלים ממלחמת האזרחים האמריקאית.
בגיל 4 הופיעה כבלרינה במטרופוליטן אופרה שבניו יורק. בילדותה הרבתה ללמוד ריקוד ומשחק.
גרנט ביססה את מעמדה בברודוויי כשחקנית דרמטית, וזכתה לביקורות חיוביות עבור תפקידה כגנבת חנויות במחזה "סיפור בלשי". על תפקידה הראשון בקולנוע, בגרסה הקולנועית של ויליאם ויילר משנת 1951, קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל קאן וכן מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן התפרסמה עם הופעות משניות בדרמה הפרובוקטיבית המבוססת על הנובל "מרפסת", ובקומדיות "להתגרש בסטייל אמריקאי", "ערב טוב גברת קמפבל" ו"עמק הבובות".
הופעתה הבולטת ביותר בשנות ה-60 הייתה במותחן זוכה חמישה פרסי האוסקר "כחום הלילה", מהסרטים הראשונים שהחלו לעסוק בבעיית הגזענות בחברה האמריקאית. בסרט גילמה את גברת לזלי קולברט וקיבלה בפעם השנייה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
באמצע שנות ה-60 זכתה גרנט בפרס אמי לשחקנית משנה על תפקידה בסדרת הדרמה "פייטון פלייס".
הייתה שותפה לסרט "נטישה" אשר תיאר את משימת החלל "אפולו 11", בה הצוות האמריקאי הראשון דרך על אדמת הירח.
ב-1970 זכתה גרנט להערכה עבור תפקידה בדרמה הקומית "בעל הבית" בתור ג'וייס אנדרס, אמו של אלגר, בן עשירים (בו ברידג'ס) אשר מחליט לרכוש בניין מגורים ברובע עני בברוקלין בו גרים בעיקר שחורים. בעקבות התפקיד הייתה גרנט מועמדת בפעם שלישית לגלובוס זהב ומועמדת פעם שנייה לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה. שנה לאחר מכן זכתה בפרס אמי השני שלה בזכות הופעתה בסרט "The Neon Ceiling".
ב-1975 זכתה גרנט בפרס האוסקר לשחקנית המשנה, על תפקידה בתור פלישיה קארפ בקומדיה "שמפו". על תפקידה בסרט הייתה גרנט גם מועמדת בשלישית לגלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת ברביעית לפרס האוסקר וכן ברביעית לפרס גלובוס הזהב עבור הופעתה בדרמה הספרותית הטראגית "מסע הארורים", סיפורם של 973 פליטים יהודים שהועלו על ידי הנאצים על אניית פאר ונשלחו לאמריקה, בניסיון להציג את הנאצים כסובלניים והומניים. בסרט גילמה גרנט פליטה יהודייה בשם לילי רוזן.
ב-1977 הופיעה בסרט האסונות "שדה תעופה 77" ובסרט "אות משמיים 2", סרט ההמשך למותחן האימה הקלאסי.
ב-2001 הופיעה בסרטו של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב". ב-2005 שיחקה בקומדיה "הולכים לקניות" לצד רוב מורו.
חיים אישיים.
גרנט הייתה נשואה לתסריטאי האמריקאי-יהודי ארנולד מאנוף ונולדה להם בת אחת, השחקנית דינה מאנוף. מאנוף היה בין מוחרמי הרשימה השחורה של הוליווד, בתקופת מקארתי וגם הקריירה של גרנט - שלא הייתה קומוניסטית - נפגעה כתוצאה מכך.
Journal d'Analyse Mathématique
Journal d'Analyse Mathématique (מצרפתית: כתב העת לאנליזה מתמטית) הוא כתב עת מדעי מתמטי בהוצאת האוניברסיטה העברית העוסק בתחומי האנליזה מתמטית. זהו כתב העת המתמטי הוותיק בישראל, והוא הוקם על ידי פרופסור בנימין אמירה בשנת 1951. נכון לשנת 2010 יצאו כ-110 גליונות של כתב העת.
עורך כתב העת הוא פרופסור יונתן ברויאר. מרבית המאמרים בכתב העת נכתבים באנגלית אולם חלקם כתובים בשפה הצרפתית.
אורן הסלע
אורן הצנובר
אורן הצנובר (שם מדעי: Pinus pinea) הוא מין ממשפחת האורניים, אשר גדל באופן טבעי בדרום אירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון. בעבר נקרא המין אורן הגלעין ואורן הסלע (תרגום של השם הלועזי של העץ), עד שהאקדמיה ללשון העברית קבעה את השם אורן הצנובר.
תיאור הצמח.
האורן יכול להתנשא לגובה של יותר 25 מטרים, אך הגובה הממוצע נמוך יותר וגובהו בדרך כלל בין 12 ל-20 מטר. צורתו האופיינית היא צורת מטרייה, עם גזע יחסית קצר וחופה רחבה, כמעט שטוחה. העלים דמויי מחטים, באורך של 10–20 סנטימטרים, צבעם ירוק והם באים בזוגות, כאשר העץ צעיר (5–10 שנים) העלים שונים והם קצרים (2–4 ס"מ) וצבעם ירוק-כחול. ההחלפה בין סוגי העלים מתרחשת באופן הדרגתי בין השנה החמישית לעשירית. האצטרובלים גדולים ומכילים זרעים, שהם הצנוברים. זמן ההבשלה של האצטרובל הוא כ-36 חודשים – יותר מכל אורן אחר – ויש להמתין כ-15 שנה לקבלת יבול של אצטרובלים. הפצת הזרעים נעשתה בעבר בעיקר על ידי ציפורים, וכיום נעשית בעיקר על ידי פעילות אנושית.
מוצא הצמח ותפוצתו.
קיימת מחלוקת במחקר מהו מוצאו המקורי של העץ לאור העובדה שהעץ הוא אחד הראשונים שתורבת ונסחר, מחקרים הראו שמוצאו של הצנובר באירופה ולא באסיה, שכן הפעילות הקמביאלית (ע"ש שכבת קמביום, היוצרת תאים בגזע) התגלתה כתואמת אקלים אירופי לח ולא אסיאתי. העץ גדל בר בסביבות אגן הים התיכון באזורי החוף באדמות חוליות ולדעת החוקרים אורן הצנובר גדל בארץ ישראל רק באופן תרבותי. מוסכם בין החוקרים שהאזכורים של האורן בדברי חז"ל, באמצעות הביטויים 'אצטרובלין' ו'בנות שוח' מתייחסים אל אורן הצנובר ולכן סבורים שכבר בתקופה הרומית, מהמאה הראשונה לסה"נ, גידלו את עצי אורן הצנובר בארץ ישראל. לדעת חוקר המקרא יהודה פליקס זוהי ה"תרזה" הנזכרת בתנ"ך (ישעיהו מ"ד י"ד). בלבנון ניתן למצוא חורשות רבות של מין זה. כיום לא ניתן למצוא בארץ פרטים עתיקים יותר מעבר למאה ה-19, הפרט הגדול ביותר מצוי בגנים הבהאיים בעכו, ונראה שהטמפלרים הם שחידשו את גידולו בארץ.
העץ גדל בצורה מתורבתת מזה כ-6,000 שנה, בשל זרעיו האכילים. העץ שימש בעת העתיקה כגידול חקלאי וגם השתמשו בפרותיו בקטיף מן הבר. זרעיו, הצנוברים, שימשו למאכל כבר במצרים העתיקה כתבלין לבישול ושימשו למאכל גם ביוון וברומי בשל תכולת השמן הגבוהה שלהם. ישנן עדויות למסחר בו מזה זמן רב; שמו בתקופה הרומאית – "פינוס דומסטיקוס" – מעיד על כך. כיום נפוץ העץ במדינות רבות שיש בהן אקלים ים-תיכוני, והוא מגודל באמריקה הצפונית, בדרום אפריקה ובאזורים באירופה.
אורן הצנובר באמנות.
רק מעט עיטורים של אורן הצנובר עוצבו בתקופת בית שני בירושלים ובעיקר על מונומטים גדולים ומושקעים שהיו שייכים לאצולת ירושלים ועשיריה, לכן נראה שהעיטור באצטרובלי האורן וענפיו סימל סטטוס גבוה ועושר. מקורו האמנותי של המוטיב בתיאורים מהאמנות של הנבטים והאמנות הרומית.
גם במהלך התקופה הביזנטית הופעותיו של האורן אינן מרובות. אך בכל ההופעות מתואר דווקא אורן הצנובר התרבותי ולא אורן ירושלים הגדל בר בארץ ישראל. תיאורים אלו של אורן הצנובר על הפסיפסים ביחד עם הידיעות מהספרות היוונית והרומית הקדומות מאששים את הכתובים בעניין גידול מלאכותי של אורן הצנובר בחקלאות של העת העתיקה בארץ ישראל, לפחות החל מהמאה הראשונה.
אורן הצנובר עוצב רק בפסיפסים אחדים מהתקופה הרומית והביזנטית מארץ ישראל: הווילה בעין יעל, הווילה בשכם, בקרן השפע של טיכה בפסיפס מבית שאן, בבית הכנסת השומרוני בסמארה ובכנסיית המולד בבית לחם. ההופעה הייחודית של האצטרובלים בפסיפסים יוקרתיים מרמזת על נדירותם ויוקרם של זרעי אורן הצנובר בדיאטה של אנשי התקופה.
שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו.