הקונגרס הציוני הראשון גרם לרב צירלסון חשש מפני מגמות אנטי-דתיות של ראשי התנועה הציונית. עמדתו כלפי הציונות הייתה מורכבת: הוא תמך ברעיונות הציונות, אך התנגד למה שנתפס בעיניו "לאומיות מלאכותית" שמבוססת אך ורק על תפיסת הלאומיות האירופית ('רוח הזמן'), ללא יסודות דתיים. ב-1898 השתתף בוועידת הציונים הרוסיים (שנערכה לקראת הקונגרס הציוני השני) ותבע לקבל החלטה על הענקת אוטונומיה דתית. בעקבות דחיית דרישתו פרש מהתנועה הציונית. עם זאת, הוא המשיך לתמוך במגביות הציוניות ופרסם מכתב תמיכה במגבית של הקק"ל.
במאי 1898 פרסם הרב צירלסון סדרת מאמרים בעיתון המליץ שבהם שלל את הטענה שהרבנים מתנגדים לציונות בשל ציפייה לגאולה "שמימית". הוא טען כי יש להפריד בין הציונות לבין הגאולה העתידה.
ב-1901 פרסם בהפלס מאמר בו קרא לייסד תנועה דתית מקבילה לתנועה הציונית שתפעל להגשמת מטרותיה הלאומיות של הציונות על יסודות דתיים, ובשנת 1912 נמנה עם מקימי אגודת ישראל. לאחר הקמת אגודת ישראל כיהן הרב צירלסון נשיא ועידת המפלגה בשלוש האספות הראשונות ואף נמנה עם חברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. כשהברון הירש החל לייסד מושבות יהודיות בארגנטינה הרב צירלסון ביקר אותו בחריפות על כך שבחר בארגנטינה על פני ארץ ישראל, ופירסם סדרת מאמרים בנושא ב'המליץ'.
בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל בתרצ"ז עמד הרב צירלסון בראש המחנה שתמך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
עמד בקשרי מכתבים רציפים עם תלמידו הרב יעקב ברוורמן, רבה של סאן פאולו, שגם נסמך על ידו. הלה העריצו והרבה לשאול אותו בהלכה, תוך שהוא מתארו כרשכבה"ג - רבן של כל בני הגולה. גם הרב ישעיהו יוסף מרגולין, אב"ד 'תורה אנשי חסד' בברוקלין, העריצו וכתב עליו: "הרב הגאון חכם וסופר איש אשכולות רשכבנה"ג מר"ן ר' יהודה ליב צירלסאן... וידוע שמשנתו הוא קו ונקי".
פסטיבל המנגו הבין לאומי
בית חולים הרצוג
בית החולים הרצוג (או בשמו הקודם "עזרת נשים") הוא בית חולים גריאטרי ופסיכיאטרי-כללי, הממוקם בירושלים וקרוי על שמה של שרה הרצוג. בית החולים מטפל במגוון הבעיות הרפואיות האופייניות לזקנה ובמחלות הנפש. בית החולים הוא השלישי בגודלו בירושלים, וכולל 330 מיטות. בבית החולים שני אגפים רפואיים: אגף גריאטרי ובו עשר מחלקות, ואגף פסיכיאטרי, ובו שתי מחלקות, לגברים ולנשים. בבית החולים קיימת גם יחידה לילדים מונשמים. בית החולים הרצוג הוא מרכז לימוד והכשרה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, המכשיר מומחים בתחומי הגריאטריה והפסיכיאטריה, כמו גם סטודנטים לרפואה, סיעוד, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית.
בית החולים נוסד בשנת תרנ"ה (1894) בשם "עזרת נשים" במטרה לסייע ליולדות ונשים חולות. בהמשך הרחיב בית החולים את ייעודו, והפך למרכז סיוע לנפגעי נפש.
בשנת 1968 עבר בית החולים למשכנו הנוכחי, סמוך לאזור התעשייה גבעת שאול, בבניין שתוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל בנימין אידלסון ושותפו האדריכל גרשון צפור.
משנת 1995 מנהל בית החולים הוא הד"ר יחזקאל קן.
רקע להקמת חברת עזרת נשים הכללית.
בסוף המאה ה-19 הסתמן שיפור במצב שירותי הבריאות בירושלים בכלל, עם הקמת בתי חולים המופעלים על ידי ארגונים נוצריים, ובהמשך, עם פתיחת בתי חולים יהודיים בתוך העיר העתיקה - בית החולים "רוטשילד" מיסודו של הברון דה רוטשילד, בית החולים משגב לדך ובית החולים ביקור חולים - השתפר גם מצבם של היהודים תושבי ירושלים העות'מאנית.
במקביל פעלו בירושלים אגודות צדקה, גמ"חים, שפעלו לשפר את חיי החולים כחלק מהתפיסה היהודית של קבוצות מאורגנות העוסקות בביקור חולים, סיעוד ותמיכה בנזקקים. קשים במיוחד היו חיי הנשים, שכן רפואת נשים לא הייתה ידועה בתקופה הנדונה ומקצוע המיילדות לא היה ממוסד. אישה הייתה יולדת בביתה, ועזרה ליולדת ניתנה על ידי נשים אחרות שרכשו את ניסיונן תוך כדי התנסות. דיכאון שלאחר לידה, עקרות ובעיות דומות לא טופלו כלל.
כדי לתת מענה לבעיות אלו נוסדה בחנוכה של שנת תרנ"ה חברת עזרת נשים הכללית על ידי חיה ציפה פינס, אשתו של יחיאל מיכל פינס, פעיל ציוני וממנהיגי חובבי ציון.
"עזרת נשים כללית".
הקמה.
באספה בבית משפחת דוד ילין (חתנם של יחיאל מיכל וחיה ציפה פינס), בשכונת מזכרת משה, שנערכה ביום 28 בדצמבר 1894 נוסדה האגודה שמטרתה לסייע ליולדות ונשים חולות. קשריו של יחיאל מיכל פינס עם משפחת רוטשילד מחד ועם אנשי היישוב הישן והביל"ויים מאידך הבטיחו תמיכה בגיוס תרומות. בנוסף לכך היה פינס ממנהלי בית החולים ביקור חולים ויכול היה ליצור את הקשר הראשוני בין ד"ר משה וולך לאגודת עזרת נשים.
התחלת פעילות האגודה.
הנשים שפעלו באגודה תרמו מזמנן ומכספן למען נזקקות וביצעו עבודות סיעוד ואיסוף בגדים ומזון, וגם בשכירת שירותי אחיות ומיילדות מקצועיות. פעילות האגודה ומטרותיה משתקפות היטב בשמה.
בספר הנהלת החשבונות הראשון של האגודה נרשמה הקדמה ובה עקרונות מנחים ובין היתר נרשם:
בראש החברה והמוסד עמדה חיה ציפה פינס, עד שנת 1912, אז החליפה אותה בתה, איטה ילין.
"בית מחסה".
בתקופה העות'מאנית נחשבו חולי נפש כאנשים שנתקפו ברוח הרע או ששד אחז בהם. שיטות הטיפול היו פרימיטיביות ואכזריות. האחריות על הטיפול נפלה בדרך כלל על המשפחה של החולה, שבדרך כלל לא הייתה מסוגלת לעמוד במעמסה. בבתי חולים של התקופה "טופלו" הפגועים בנפשם ביחד עם אלו שסבלו מפיגור שכלי ולעיתים עם הנכים.
ה"הקדש" בעיר העתיקה.
זמן קצר לאחר הקמת האגודה היא נטלה על עצמה משימה נוספת, חורגת מעצם הגדרת פעילותה המקורית. טיפול בחולי נפש היה תחום מוזנח יותר מרפואת נשים, וירושלים הידועה כמגנט לחולי נפש, בין השאר בזכות תסמונת ירושלים, נזקקה לפתרון.
בסוף המאה ה-19 טופלו חולי רוח בהקדש שנוהל על ידי הוועד הכללי כנסת ישראל. המידע על הקדש זה דל ביותר, אך בשנת תרנ"ה מדווח אליעזר בן-יהודה בעיתון הצבי כדלקמן:
דוד ילין מספר ביתר פירוט:
ומוסיף ומתאר פנחס גרייבסקי:
ומוסיפה חברת "עזרת נשים" בהערה בספר הנהלת החשבונות של האגודה:
עם הגידול במספר הנזקקים לשירותי ה"הקדש" בהנהלת אגודת "עזרת נשים" עבר המוסד ההולך ומתפתח למבנים מרווחים יותר. מקומו המדויק של החדר הראשון איננו ידוע אך בהמשך שוכן המוסד במבנים הנמצאים ברחוב מעלה חלדייה ורחוב הגיא במבנה בו שכן מושב הזקנים הכללי המאוחד. חברותא זו עתידה הייתה להמשך לאורך שנים גם מחוץ לחומות.
בחודש ניסן של שנת תרנ"ו ביקר בבית המחסה אליהו שייר, הממונה הראשי מטעם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל הביקור נשא פרי והברון, באמצעות נציגו טרם לתחזוקת המבנה.
בדווחו מציין פקיד הברון:
יציאה מהחומות.
בשנת תרנ"ו (1896) יצא מוסד "עזרת נשים" מבין חומות ירושלים. בכך הצטרף המוסד לתנועה של פורצי החומות שתוצאותיה - בניית ירושלים החדשה. עיקר הדחף היה הכורח - העיר העתיקה הייתה צפופה ומחלות התקיפו את תושביה בגין תנאי סניטציה קשים ביותר. היציאה אל מחוץ לחומות הייתה צו השעה.
דוד ילין מספר על המעבר:
המעבר לעיר החדשה ריכז את פעילות האגודה והמוסד שניהלו הפך למוקד הפעילות והעניין, נזנחו הביקורים בבית החולה או הנזקק - פעילות המוסד לחולים כרוניים הצריך את כל משאבי האגודה.
מרחיב ומספר דוד ילין על נדידת המוסד בתוך שכונות ירושלים החדשות:
לפי ספרו של יוסף יואל ריבלין היה חלון ביתה של משפחת פינס בשכונת בית יעקב נמצא ממול למוסד "עזרת נשים" ובעת הצורך רצה חיה פינס מביתה אל המוסד. בשנת תרנ"ט (1899) עבר בית החולים למשכן מרווח יותר בסמוך לשכונת מזכרת משה.
במכתב למטרות התרמת כספים כותבת לידיה צאנסלר ומתארת את בית החולים במשכנו מחוץ לחומות - רגע לפני מעברו למושב קבע
"בית ישע אהרון".
עם כניסת המאה ה-20 נפתח שלב חדש בתולדות בית החולים. ממוסד נודד העובר מנכס ומבניין שכור אחד לשני הפך בית החולים לשוכן במשכן קבע שתוכנן מבראשית לתכליתו וייעודו.
מגרש של 7 דונם נרכש בקצה המערבי של דרך יפו (בסמוך וממול לתחנה המרכזית של ירושלים דהיום), במרחק ניכר מהעיר העתיקה - עובדה שהוזילה את מכירו של המגרש.
במהלך השנים 1902 עד 1906 נבנו שני מבנים אחד לנשים ואחד לגברים. בשנות העשרים של המאה העשרים נוספו קומות לשני הבניינים ונבנה בניין שלישי שימש לקליניקה של הרופא המבקר במוסד לבית המרקחת ולמשרד.
בספרו "ספר היישוב" מספר פנחס גרייבסקי את הפרטים על המעבר ומציין כי המגרש למבנה נרכש עוד בשנת תרנ"ח (1898) ומוסיף פרטים כדלקמן:
העיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה מספר כי נחנך "בית ישע אהרון" של "עזרת נשים כללית" ומציין כי בית חולים זה יפעל כבית מחסה לחשוכי מרפא וחולי רוח.
בשכנות לבית החולים עזרת נשים, מצידו השני של רחוב יפו הוקם בשנת 1901 מושב הזקנים הכללי המאוחד ובמרחק מה ממנו - לכוון מזרח הוקם בית חולים שערי צדק בשנת 1902.
מנהל בית החולים שערי צדק ד"ר משה וולך שימש גם כרופא בבית החולים עזרת נשים - בהיעדר רופאים פסיכיאטריים בירושלים.
בתה של חיה ציפה פינס, איטה ילין, סייעה לאמה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד.
בשנת 1921 התחיל רופא פסיכיאטר לעבוד בבית החולים. היה זה הד"ר דוריאן פייגנבאום שמונה למנהלו הראשון של "עזרת נשים". עד לבואו התבסס הטיפול בעיקר על סיעוד ותמיכה, הקלה על הסימפטומים באמצעים מוגבלים ובעיקר "חינוכיים" וגם - תזונה מאוזנת ככל הניתן.
איסוף תרומות.