מאמצים רבים לפיתוח הדיור הביאו לכך שבשנת 1924, הוקם מחוז נארווה, שבתחומו הוקם שער הניצחון כדי להנציח את הניצחון על נפוליאון ב-1812 ועד אמצע שנת 1930 הוקמו מפעלים שחלשו על כל תחומי התעשייה. בשל המדיניות למאבק בשירותי הדת, כנסיות וקתדרלות רבות פסקו מלפעול. מבנים אחדים הפכו למוזאונים, כולל הקתדרלה של קאזאן שהוסבה למוזאון הדת והאתאיזם. חלק מהמבנים הועברו לסוכנויות ממשלתיות שונות, חלקן - לפרויקטים שונים כדוגמת בריכות, מחסנים, בתי מלאכה כשחלק מהכנסיות גם נהרסו. בשנים 1929–1934 יצירות רבות מהמוזיאון הרוסי והארמיטאז' נמכרו.
ב-1 בדצמבר 1934 נרצח מנהיג המפלגה של לנינגרד, חבר הפוליטביורו סרגיי קירוב, ששימש כראש העיר. הוא הוחלף על ידי אנדריי ז'דאנוב, שבתקופתו אלפים מאזרחי לנינגרד היו לקורבנות הטרור הגדול.
העיר קיבלה את התואר "עיר גיבורה" לאחר שבהתנגדות עצומה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, הצליחה לשרוד כמעט 900 ימים ולילות של מצור מוחלט על תושבי העיר, כחלק מתוכניתו של היטלר להשמיד את העיר הצאריסטית. המצור על לנינגרד החל ב-8 בספטמבר 1941, ונשבר ב-18 בינואר 1943 והעיר שוחררה לחלוטין ב-27 בינואר 1944. במהלך המצור על העיר נסללה דרך על פני אגם לדוגה: "דרך החיים". על פי המיתוס העירוני, נעו שלוש משאיות אספקה על דרך החיים ומתוכן עברה בהצלחה משאית אחת. הרכבת שבה לפעול לאחר שהצבא האדום שבר את המצור: ב-2 בפברואר 1943 ולאחר הסרת המצור ב-1944 שוקמה הרכבת הישירה מלנינגרד למוסקבה. כ-800,000 איש מתוך 3 מיליון תושבים מתו במהלך המצור. לנינגרד הייתה לעיר הסובייטית הראשונה, אשר קיבלה את התואר עיר גיבורה.
העיר ניזוקה קשות במלחמה, בניינים רבים נהרסו מן ההפגזות וההפצצות, ונשדדו אפילו (למשל, עד כה לא ניתן למצוא את חדר הענבר), אך העיר ופרבריה בעשורים הבאים שוקמו.
מאז 1947 התפתחו בלנינגרד פרויקטים לשיקום ועבודות בנייה אינטנסיביות. ב-7 באוקטובר 1955 הושקה לראשונה הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג וב-1960 שבה אוכלוסיית העיר למספר שהייתה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-6 בספטמבר 1991 הוחלט במשאל עם לוותר על השם לנינגרד, אך המחוז הסובב את העיר ממשיך לשאת את השם מחוז לנינגרד.
לאחר התפרקות ברית המועצות.
העיר סנקט פטרבורג קיבלה את שמה הקיסרי מחדש בשנת 1991, עקב תוצאות משאל עם שנערך ב-6 בספטמבר 1990 כש-54% הצביעו בעד החזרת השם ההיסטורי של העיר מלנינגרד לסנקט פטרבורג. שנה לאחר מכן בדיוק, ב-6 בספטמבר 1991 צו נשיאותי בתמיכת הסובייט העליון של רוסיה, השיב את השם לעיר רשמית וב-21 באפריל 1992 נוסף סעיף מיוחד בחוקה הרוסית, שנשענה אז על זו הסובייטית מ-1978.
ב-26 ביוני 1991, נבחר לראש העיר הראשון והאחרון של סנקט פטרבורג, אנטולי סובצ'אק, מרצה בכיר מאוניברסיטת סנקט פטרבורג. ב-13 במרץ 1996 האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג החליטה לבטל את תפקיד ראש העירייה ובמקומה נוצר תפקיד מושל העיר.
האירועים החשובים ביותר בעיר היו עריכת משחקי הרצון הטוב ב-1994, שהתקיימו בתקופה קשה כלכלית עבור העיר. בשנים 1991–2007 הוצבו פסלים ואנדרטאות רבות לזכרם של פיודור דוסטויבסקי, המרשל ז'וקוב ואחרים. ארמון קונסטנטין שוקם ושוחזר, כנסיית הגואל שעל הדם ועוד רבים אחרים.
ב-25 במאי 1991, לראשונה לאחר הפסקה ארוכה, שבה לפעילותה קתדרלת קאזאן הגדולה ובשנת 2001 הוחל בבניית כביש הטבעת שסביב העיר.
המטרו המשיך להתפתח. בשנת 2000, נבנה ארמון הקרח על מנת לארח את אליפות העולם בהוקי קרח. בשנת 2008 מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג זכתה בגביע אופ"א.
בשנים האחרונות, הוחלפו שמותיהם של פסלים ואנדרטאות רבות. שכונות שלמות שהתייחדו במבנים היסטוריים נהרסו ותכנון העיר התדרדר. לאחר מחאות טלוויזיונית ורדיופוניות שתבעו להגן על ייחודה ההיסטורי של סנקט פטרבורג, אימצה הממשלה שורת חוקים אשר לא הביאו לפתרון הבעיה. מתכנני העיר ממשיכים להרוס מבנים היסטוריים על מנת להחליפם בפרויקטים גרנדיוזיים של בנייה, כך למשל "אוחטה סנטר" ספג ביקורת נוקבת רבה מצד תושבי העיר על כך שבנייתו אינה מתחשבת בסביבה והורסת את המרקם ההיסטורי של העיר.
בין ה-27 ל-31 במאי 2003 רוסים מכל רחבי העולם חגגו את יום השנה ה-300 לייסוד העיר סנקט פטרבורג. באותה שנה מונתה ולנטינה מטוויינקו למושלת העיר והיא הייתה האישה הראשונה שמונתה למושלת בתולדות רוסיה.
העיר הפכה למרכז כלכלי ומשפטי ומאז מארחת מדי שנה את פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה ופורום המשפט הבינלאומי ואף הועבר אליה בית המשפט החוקתי של רוסיה. ב-2011 פוטר יו"ר מועצת הפדרציה של רוסיה, סרגיי מירונוב ותומכיה של מושלת העיר הציעו אותה כמועמדת מחליפה לתפקיד יו"ר מועצת הפדרציה הרוסית, הבית העליון בפרלמנט. באוגוסט 2011 מפלגת רוסיה המאוחדת קידמה 3 מדינאים רוסיים, לתפקיד מושל העיר: ואדים טיולפאנוב, יו"ר המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג; גאורגי פולטאבצ'נקו, ממלא מקום מושל העיר לאחר התפטרותה של מטוויינקו מושל המחוז הפדרלי המרכזי ומיכאיל אוסייבסקי, סגן מושל העיר לשעבר 2003 ומחזיק תיק הכלכלה בעיריית סנקט פטרבורג. ב-30 באוגוסט 2011 נשיא רוסיה בחר בגאורגי פולטאבצ'נקו כמועמד מועדף והוא הפך למושל העיר הקבוע. במהלך כהונתו גדל מספר המשקיעים הזרים בעיר והעיר דורגה בתור העיר עם רמת החיים הגבוהה ביותר ברוסיה.
בספטמבר 2014 נערכו הבחירות לראשות העיר ופולטאבצ'נקו זכה ב-79.3% מקולות הבוחרים בבחירות לתפקיד המושל ונבחר להמשיך לכהן כמושל העיר, כשמולו התמודדו ארבעה מועמדים נוספים (אירינה איוואנובה מהמפלגה הקומוניסטית, קונסטנטין סוחנקו מהמפלגה הליברל-דמוקרטית, אנדריי פטרוב ממפלגת מולדת וטאחיר ביקבאייב ממפלגת הירוקים).
באוקטובר 2018, לקראת הבחירות למושל העיר, פולטאבצ'נקו פוטר ובמקומו מונה אלכסנדר בגלוב לממלא מקום עד לבחירות שנערכו בספטמבר 2019 ובהן הוא זכה ברוב של 66% מקולות הבוחרים, כשאחוז ההצבעה עמד על כ-30% בלבד.
במרץ 2020 הוטל על העיר סגר כללי בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, לצד מוסקבה הייתה העיר עם ריכוז חולי קורונה 2019 הגדול ביותר ברוסיה.
טבלן אפור לחיים
ז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון
אנטולי סובצ'אק
תל עיטון
תֵּל עֵיטוֹן הוא תל ארכאולוגי בגודל 60 דונם, הנמצא בעמק התלם, ליד נחל אדוריים בדרום-מזרח שפלת יהודה, בסמוך למושב שקף.
הזיהוי המקובל לתל הוא העיר "עגלון" הנזכרת מספר פעמים בספר יהושע, ומתוארת כנמצאת בין הערים לכיש וחברון.
שמו הנוכחי של התל בא לו מהכפר הביזנטו-ערבי הסמוך, חרבת עיטון.
בסקר שנערך על התל התגלו סימני התיישבות החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הפרסית-הלניסטית, במאות ה-4-3. הסקר העלה ממצאים ספורים מתקופות מאוחרות יותר, שכנראה אינן משקפות יישוב קבע בתל. בתקופה הביזנטית, הפך התל לאדמה חקלאית, ובתקופה זו נערכו בתל עבודות עפר גדולות ונבנו בו טרסות רבות, המשוות לתל את צורתו הנוכחית.
תולדות המחקר.
האתר מסומן במפת הקרן לחקר ארץ ישראל בתור "ח'רבת עיטון" (Kh. Aitun), וזיהו אותה עם העיר עיטם, שבנחלתו של שבט שמעון.. בסמוך לתל מופיע על המפה כיתוב תמים למראה לגבי מערות ובורות באזור. למעשה, האזור מכיל מאות רבות של מערות קבורה.
התל וסביבתו נותרו בלתי-חפורים במשך עשרות רבות של שנים, עד שלאחר מלחמת ששת הימים, החל שוד קברים נרחב סביבות האתר. בעקבות כך, ערך אגף העתיקות והמוזיאונים, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית, חפירות הצלה בנקרופוליס של התל, ובו התגלו מערות קבורה למן תקופת הברונזה המאוחרת ועד התקופה הרומית (תקופה שאין לה יצוג בתל עצמו).
בקיץ של שנת 1976, נערכו חפירות שוד בתל. כתוצאה מכך, חברי משלחת החפירות של תל לכיש באו לתל עיטון, וניהלו חפירות הצלה במשך שבועיים, במרכזו של התל. החפירה המצומצמת העלתה בעיקר ממצאים מהמאות 8-9 לפנה"ס - תקופת הברזל 2.
החל משנת 2006, חופרת במקום משלחת מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בראשותו של אברהם פאוסט.
תולדות התל.
המידע אודות התל בראשיתו הוא מצומצם, שכן החפירות טרם העמיקו מעבר לתקופת הברונזה המאוחרת, אולם תוצאות הסקר מראות על יישוב קטן בתקופת הברונזה המוקדמת, שדעך בתקופת הברונזה הביניימית, התחדש בתקופת הברונזה התיכונה וגדל להיות עיר משמעותית בתקופת הברונזה המאוחרת. היישוב, ששוכן על קו התפר בין אזורי השליטה היהודאים והפלשתים, המשיך את חייו במהלך תקופת הברזל א' כעיר מבוצרת. הממצאים העיקריים בתל משתייכים לתקופת הברזל ב', עת התקיימה בתל עיר, מהגדולות שבממלכת יהודה.
בראשו של התל, התגלה בית רחב מידות מטיפוס בית ארבעת המרחבים הבנוי לבנים ואבני גוויל וגזית. הבית, הגדול במיוחד, משתרע על פני 250 מ"ר (ומלבד החצר, כנראה התקיימה בו גם קומה שנייה), ומכיל ממצא עשיר, ובמיוחד ממצא ארכאובוטני: גרעיני זיתים, ענבים, עדשים, דגנים ושיני שום. ראשיתו של הבניין מתוארכת על פי הממצא האורגני לשלהי המאה ה-11 או לראשית המאה ה-10 לפני הספירה. המבנה חרב בסופה של המאה ה-8, אולי בעת מסע סנחריב בשנת 701.
בתקופה המאוחרת של היישוב בתל, נבנתה במקום בו עמד בעבר "בית המושל" מצודה גדולה, עם קירות עבים במיוחד. הקירות שרדו רק לגובה נדבך אחד, כך שניתן לראות את מתארה של המצודה, אך לא ניתן לתארכהּ. בהסתמך על הממצאים במקומות אחרים בתל, משערים החופרים כי מצודה זו נבנתה בתקופה הפרסית, או בראשית התקופה ההלניסטית.
לקריאה נוספת.