דופק פרדוקסלי (Paradoxical pulse) הוא מאפיין נוסף של טמפונדה. במצב זה, נמדד לחץ דם נמוך יותר בשאיפת אוויר (מעל 10 מ"מ כספית) מול הוצאת אוויר- כלומר, כאשר המטופל שואף אוויר קיים קושי למשש דופק ביד או שהדופק יהיה מוחלש יותר לעומת הוצאת אוויר.(באדם בריא יש באופן נורמלי ירידה בלחץ דם הסיסטולי בזמן שאיפה עד כ-10 מ"מ כספית אך בטמפונדה הירידה משמעותית יותר) הסיבה לכך היא המכניזם של הטמפונדה - שני חדרי הלב עטופים בשק אשר מתמלא בנוזל ומונע מהם להתרחב. בעת שאיפת אוויר, יש עליה בזרימת הדם לחדר ימין והוא מתרחב על חשבון חדר שמאל, וכתוצאה מכך יש ירידה בנפח האפקטיבי של דם אשר יוצא מחדר שמאל לשאר הגוף - ולכן קיים קושי במישוש הדופק בזמן שאיפה. מצב זה יכול להתרחש לא רק בטמפונדה לבבית כי אם גם אצל כשליש מן החולים הסובלים מפריקרדיטיס קונסטרוקטיבי, וכן במצבים של תסחיף ריאתי ומחלות ריאה חסימתיות.
טיפול.
טמפונדה לבבית היא מצב מסכן חיים המחייב פינוי מיידי לבית חולים. הטיפול הרפואי הראשוני יכלול בירור הגורם לטמפונדה, חמצן, החדרת נוזלים דרך הוריד (עירוי) להעלאת לחץ הדם וייתכן ויינתנו אף תרופות המגבירות את יכולת הכיווץ של הלב (כדי להגדיל את המרווח בין הסיסטולה (כיווץ הלב) לדיאסטולה (התרפות הלב)). פעולות רפואיות אלו ניתנות לביצוע על ידי צוותי רפואת החירום בשטח במסגרת טרום-אשפוזית. פעולות מתקדמות יותר, שניתן לבצע רק בבי"ח הם ניקוז הנוזל מאזור הלב בפרוצדורה הנקראת ניקור פריקרדיאלי או אפילו כריתת חלק מכיס הלב על מנת לאפשר ללב להתרחב כראוי שוב.
פבלו נרודה
פבלו נרודה הוא שם העט של ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו (בספרדית: Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto; 12 ביולי 1904 – 23 בספטמבר 1973) שהיה משורר צ'יליאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1971.
ביוגרפיה.
ריקרדו אליעזר נפתלי רייס בסואלטו נולד בעיר פראל, בפרובינציית לינרס שבאזור מאול, כ-400 ק"מ דרומית לבירת צ'ילה, סנטיאגו. אביו, חוזה דל כארמן רייס מוראלס, היה עובד רכבת ואימו, רוזה נפתלי באסואלטו, יהודייה, הייתה מורה בבית ספר ונפטרה חודשיים בלבד לאחר לידתו.
נרודה ואביו עקרו זמן קצר אחר כך לעיר טמוקו, שם התחתן אביו עם טרינידד קנדיאה מארברדה, אשר הייתה כבר אם לבנו תשע שנים קודם לכן. נרודה גדל עם אחיו למחצה רודולפו ואחותו למחצה לאורה, אשר נולדה לאביו מאם אחרת.
אביו של נרודה התנגד למשיכתו של בנו לספרות, אולם נרודה שאב עידוד מאחרים, בהם כלת פרס נובל לספרות גבריאלה מיסטרל, אשר ניהלה את בית הספר המקומי לבנות. יצירתו הראשונה של נרודה ראתה אור בהיותו בגיל 13, היה זה חיבור קצר שהתפרסם בעיתון מקומי. בשנת 1920, כאשר אימץ את שם העט פבלו נרודה, הוא כבר פרסם באופן נרחב שירה, פרוזה ומאמרי עיתונות.
נרודה היה שגריר צ'ילה בארצות שונות בשנים 1927–1943. בשנת 1936 היה קונסול צ'ילה במדריד וחזה בפתיחת מלחמת האזרחים בספרד. בעקבות זאת, ובעיקר לאחר הירצחו של המשורר פדריקו גארסיה לורקה, אליו התוודע בברצלונה, החל נרודה לפעול נגד הפשיזם ולכתוב שירי מחאה פוליטיים. בשנת 1942 היה קונסול במקסיקו. בשובו לארצו בשנת 1943 התקבל בטקס פומבי מתוקשר בתיאטרון קאופוליקן, יחד עם חברו פרופסור אלחנדרו ליפשוץ פרידמן, כחבר במפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית. לאחר מכן הוא נבחר לסנטור מטעם המפלגה הקומוניסטית. בתחילת 1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק בצ'ילה, על ידי הנשיא הצ'יליאני גבריאל וידלה, נשא נרודה נאום חריף נגד הנשיא ולאחר מכן נמלט והתחבא בבתי אזרחים שונים בצ'ילה. בשנת 1949 הצליח לצאת מארצו ולהגיע לכנס קומוניסטי בפריז. במשך מספר שנים הוא נדד בין ארצות שונות ושב בשנת 1952 לצ'ילה. בשנת 1953 קיבל את פרס סטלין לשלום.
בשנת 1969 קיבל נרודה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית בארצו. באוקטובר 1969 הוא נבחר למועמד המפלגה הקומוניסטית למשרת נשיא צ'ילה, אך הסיר מועמדותו ותמך בסלבדור איינדה. לאחר שאיינדה נבחר לנשיאות מונה נרודה לשגריר צ'ילה בפריז, תפקיד בו החזיק עד שנת 1972.
את שם העט בחר המשורר כמחוות כבוד למשורר הצ'כי יאן נרודה, בין השאר כדי להסתיר את שירתו מאביו, אשר שאף כי בנו יבחר במקצוע מעשי יותר לחייו. בשלב מאוחר יותר בחייו אימץ נרודה את שם העט שבחר אף כשמו הרשמי.
במשך מספר שנים היה נרודה מועמד לפרס נובל לספרות ואף נעשו בצ'ילה מאמצים לקדמו בפני ועדת הפרס, עד שזכה בו לבסוף ב-1971.
לאחר מותו.
נרודה נפטר מסרטן הערמונית בשנת 1973. טרם מותו הספיק לחזות בהפיכה הצבאית שידעה ארצו, ובהשתלטותו של הגנרל פינושה על הממשל בצ'ילה.
ביולי 2008, גילוי 14 שירים לא נודעים של נרודה, אישרו כי ניהל בשנותיו האחרונות רומן עם אחייניתה הצעירה של אשתו.
בקיץ 2011 הודיעו הרשויות בצ'ילה כי יחקרו את מותו מחדש, לבדוק אם נרצח בידי המשטר של אוגוסטו פינושה. שופט חוקר מונה לבחון את הטענות, לפיהן סוכנים הזריקו רעל לקיבה של נרודה, בעת שקיבל טיפולים במרפאת סנטה מריה בסנטיאגו נגד סרטן הערמונית, שנחשב לגורם לכשל בלבו ולמותו. ב-8 באפריל 2013 אושר להוציא את גופתו של נרודה מהקבר כדי לבדוק את סיבת המוות שלו. צוות זיהוי פלילי בן 15 חברים פרסם את תוצאות הבדיקה ב-8 בנובמבר 2013, בהן נאמר: "בבדיקה לא נמצאו חומרים כימיים שיכולים להיות קשורים למותו של מר נרודה". בסוף 2017 צוות בינלאומי של מומחים לרפואה משפטית שבדק את שרידי גופתו שוב, מצא ממצאים המחזקים את ההשערה שלפיה נרודה נרצח.
בסוף 2016 יצאה לאקרנים סרט ביוגרפי, "נרודה", של הבמאי הצ'יליאני פבלו לריין על חייו.
קישורים חיצוניים.
מיצירתו:
Infrared Data Association
Infrared Data Association (בקיצור: IrDA) הוא מפרט לתקשורת נתונים בתת־אדום. המפרט מגדיר התקנים לתקשורת אלחוטית בעלת טווח של עד שלושה מטרים וקצב נתונים של עד 4Mbps. משמש בעיקר לסנכרון מידע בין מחשב אישי לבין מחשב כף יד או טלפון סלולרי.
הגנים המלכותיים של לונדון
קליע נותב
קליע נותב (באנגלית: Tracer) הוא סוג מיוחד של קליע, המכיל חומר בעירה הניצת ברגע הירי ויוצר להבה קטנה בחלקו האחורי של הקליע (בדרך כלל להבה בעלת צבע אדום). להבה קטנה זו בוערת לאורך כל מעופו של הקליע למטרה ולעיתים גם למשך זמן קצר לאחר שהקליע פגע במטרתו. עקב מהירות המעוף הרבה של הקליע, מתווה הלהבה "קו" בהיר בין היורה למטרה, שלוחמים רבים בסביבה יכולים לראות במידה והירי נעשה בלילה (מכאן שמו של הקליע: "נותב" מלשון "מתווה נתיב"). למעשה, זאת מטרת השימוש העיקרית בקליע נותב, היורה מסמן לכוחות אחרים הסמוכים אליו היכן המטרה עליה הוא יורה.
סוג זה של תחמושת נכנס לשימוש נרחב במכונות ירייה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, והוא משמש את צבאות העולם עד היום.
הסבר.
קליע נותב הוא חלול ולתוכו מוכנסים חומרים הגורמים לנתיבה, כגון תערובת של סטרונציום ומגנזיום, הגורמים לנתיבה בצבע אדום.
התחמושת הסטנדרטית של ארצות הברית וברית נאט"ו זוהרת בדרך כלל באור אדום, בעוד תחמושת סינית ורוסית זוהרת לרוב בצבע ירוק, כתוצאה משימוש בבריום.
סוגים עיקריים של תחמושת נותבת הם התחמושת הסטנדרטית הנדלקת מיד כשהיא נורית, תחמושת הנדלקת רק לאחר מרחק מסוים על מנת שלא לחשוף את היורה ותחמושת שהזוהר שהיא מפיקה עמום מאוד, כך שניתן לראותו רק באמצעות מכשירי ראיית לילה.
קונדוליזה רייס
קונדוליזה רייס (באנגלית: Condoleezza Rice; נולדה ב-14 בנובמבר 1954) היא דיפלומטית אמריקאית. רייס כיהנה כמזכירת המדינה ה-66 של ארצות הברית, והייתה השנייה לכהן בתפקיד בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש. רייס הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה, וכן האדם השני ממוצא אמריקאי אפריקאי, לכהן בתור מזכיר המדינה של ארצות הברית (אחרי קולין פאוול), ומזכירת המדינה האישה השנייה (אחרי מדליין אולברייט). רייס גם כיהנה כיועצת לביטחון לאומי בתקופת כהונתו הראשונה של בוש. בטרם הצטרפה לממשלו של בוש, כיהנה רייס כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד, וגם כפרובוסט האוניברסיטה בין השנים 1993–1999. בטרם כך רייס שירתה במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כיועצת לענייני הגוש המזרחי, במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש האב. במהלך תפקיד זה התמודדה רייס עם שינויים עולמיים כדוגמת התפרקות ברית המועצות ואיחודה מחדש של גרמניה.
לאחר השבעתה כמזכירת המדינה, רייס יזמה ודחפה את המדיניות של דמוקרטיה מתמירה, מדיניות של הרחבת מספר הממשלות הדמוקרטיות האחראיות ברחבי העולם, ובפרט במזרח התיכון. המדיניות הזאת התמודדה עם אתגרים גדולים כאשר תנועת החמאס זכתה ברוב בבחירות בעזה וכן כאשר מדינות בעלות השפעה כגון מצרים וערב הסעודית שמרו על ממשלים דיקטטורים לצד תמיכה מארצות הברית.
במרץ 2009, שבה רייס לתפקידה הקודם באוניברסיטת סטנפורד שם כיהנה כפרופסור למדע המדינה וכן כעמיתת מחקר למדיניות ציבורית במכון הובר. בינואר 2020 מונתה למנהלת מכון הובר.
ביוגרפיה.