רובם המוחלט של האישים המונצחים ברחובות תל אביב הם אישים יהודים או ישראלים ואף דמויות תנ"כיות. מבין הרחובות שאינם קרויים על שם אישים הקשורים לתולדות העם היהודי נמנים רחובות על שם אישים בעלי חשיבות אוניברסלית (כגון ג'ורג' וושינגטון בפלורנטין או לאונרדו דה וינצ'י ליד הקריה) ומספר רחובות על שם אישים הקשורים לתקופת השלטון הבריטי (כגון המלך ג'ורג' החמישי, הרברט סמואל, ארתור ג'יימס בלפור ואדמונד אלנבי).
ישנם מקרים בהם לשני אנשים עם אותו שם משפחה יש רחובות בעיר. כך למשל יש רחוב על שם י.ל גורדון שהוא ציר רוחב בצפון הישן, ועוד רחוב קטן על שם א.ד גורדון במרחק של 400 צפונית ממנו, בסמוך לבית ספר שנקרא על שמו. דוגמה אחרת היא שקיים רחוב על שם בוריס שץ בצפון הישן, ועוד רחוב על שם גרשון שץ בשכונת מוטניפיורי. כדי להימנע מבלבול בין הרחובות השונים, הרחובות על שם י.ל גורדון ובוריס שץ, נקראים "גורדון" ו"שץ" בהתאמה, בעוד שהרחובות על שם א.ד גורדון וגרשון שץ, נקראים בשמם המלא.
מספר רחובות בעיר נקראו על שם דייר מפורסם ברחוב: אחד העם ברחוב אחד העם וחיים נחמן ביאליק בכיכר ביאליק אשר הרחובות נקראו על שמם עוד בחייהם, ודוד בן-גוריון ואהרן שלוש ששם הרחוב בו גרו שונה לאחר מותם. על שמו של ביאליק נקראו למעשה שני רחובות: רחוב ביאליק בו גר וכן גם שדרות ח"ן. סימטה נוספת, סמטת אלוף בצלות נקראת על שם יצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום". מספר רחובות קרויים על שם אישים אשר מאורעות היסטוריים הכרוכים בהם אירעו בסמוך להם: רחוב על שמו של חיים ארלוזורוב נקרא בסמוך למקום הירצחו וכך גם סיפורו של רחוב הארבעה - בו נהרגו 4 חברי ההגנה.
דרכים.
מספר רחובות נקראו על שם מקום שאליו הוליכו, כגון "דרך הים", "דרך חיפה", "דרך פתח תקווה", "דרך לוד", "רחוב האוניברסיטה" ורחוב "המסילה". במרוצת השנים הוחלפו שמות הרחובות הללו, בהתאמה, לרחוב אלנבי, דרך נמיר, דרך בגין, דרך חיים בר-לב ורחוב חיים לבנון, ורחוב החרש ורק השם דרך יפו עדיין מרמז על היעד שהרחוב מוביל אליו. רחוב הירקון המוביל צפונה אל נחל הירקון נקרא עדיין כך. רחוב סלמה נקרא אף הוא על שם הכפר הערבי סלמה שהוביל אליו, אולם לאחר מלחמת העצמאות שונה שמו לדרך שַׁלְמָה, על שם היישוב היהודי שהתקיים במקום עוד קודם לכן עד תקופת בית שני, על מנת לשוות לו צליל עברי ולחזק את הקשר להיסטוריה היהודית במקום הערבית. למרות השינוי הרשמי, השם הקודם כבר הושרש והרחוב נקרא לרוב סַלַמֶה.
שמות רחובות בעלי הקשר מקומי.
מספר רחובות קרויים על שמו של אתר סמוך או אתר שהיה בעבר בסמוך לתוואי הרחוב כמו גם על שם אישיות או דבר הקשורים לסביבת הרחוב:
רחובות ביפו.
מספר רחובות ביפו אשר נקראו על שם אישים ערביים או עות'מאנים שונו לאחר איחודה עם תל אביב לשמות בעלי הקשר יהודי או נייטרלי. דוגמה ידועה היא שדרות ירושלים שנקראו בעבר על שם המושל הטורקי ג'מאל פאשה. דוגמה נוספת היא רחוב יפת שנקרא בעבר "רחוב עג'מי" (כמו גם שכונת עג'מי אליה מוביל) על שמו של הקדוש הפרסי איברהים אלעג'מי, ושונה ליפת (בן נח), מייסד יפו על פי האגדה, כדי להדגיש את הקשר התנ"כי של יפו. גם סמטאות יפו העתיקה שהוחרבה כמעט במלואה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל קיבלו שמות עבריים חדשים.
מספר רחובות יפואיים קרויים על שם אישים ערביים, כגון אבן סינא ואבן רושד, אולם אלו הם בעלי חשיבות אוניברסלית ולאו דווקא ערבית או מקומית.
רחובות נוספים ששינו את שמם.
מלבד רחובות ביפו, שונו שמותיהם של מספר רחובות נוספים בשטחים שסופחו לעיר תל אביב וכן שמות רחובות ששונו על רקע אחר.
במושבה הטמפלרית שרונה שונו שמות הרחובות: רחוב קפלן נקרא קודם לכן "דרך הים" והוא היה רחובה הראשי של המושבה הפונה לכיוון הים. רחובות דוד אלעזר ואוסוולדו ארניה הניצבים אליו נקראו בתקופת שרונה רחוב כריסטוף הופמן ורחוב גרטן (רחוב הגן) בהתאמה.
טרם כיבוש הארץ על ידי הבריטים גם רחוב אלנבי על שמו של פילדמרשל אדמונד אלנבי נקרא "דרך הים" והיה הרחוב שקישר בין "תל אביב הקטנה" וחוף הים.
רחוב ז'בוטינסקי (ע"ש זאב ז'בוטינסקי) ושדרות בן-גוריון (ע"ש דוד בן-גוריון) נקראו לפני כן רחוב קיבוץ גלויות ורחוב הקרן הקיימת לישראל בהתאמה. שמות אלה "עברו" לרחובות אחרים בעיר הקרויים בשם זה עד היום לאחר מותם של אישים אלו. גם רחוב טשרניחובסקי קיבל את שמו לאחר מותו של שאול טשרניחובסקי ונקרא קודם לכן "רחוב בצלאל". שוק בצלאל שנמצא במקום נקרא כך עד היום והשם בצלאל עבר לרחוב חדש באזור שממזרח לבית העירייה.
רחוב אבן גבירול הוא המשכו הצפוני של רחוב יהודה הלוי. הרחוב קיבל את שמו לאחר קום המדינה אולם תוואי הדרך היה עוד קודם להקמת הרחוב ושמה היה כרחוב הדרומי הממשיך עד למרכז העיר של אז. הבחירה בשלמה אבן גבירול לא הייתה מקרית אלא כמו יהודה הלוי היה מגדולי המשוררים של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. מקרה דומה היה עם רחוב המלך ג'ורג' שנקרא בשם רחוב הכרמל, כמו המשכו הישיר עד היום, אשר לאורכו שוק הכרמל. שם קטע זה של הרחוב, הממשיך צפונה לאזור כיכר מסריק שונה ב-1935 לכבוד שנת יובל הכסף למלכותו של ג'ורג' החמישי. רחוב הכרמל כולו קיבל את שמו רק בשנות ה-20 ונקרא לפני כן "דרך סומייל" שכן הדרך קישרה בין הכפר לבין יפו.
בדרום מזרח העיר רחוב יגאל אלון נקרא בעבר "רחוב גיבורי ישראל" ורחוב משה דיין נקרא "דרך הניצחון".
רחוב מאפו הנמשך מרחוב הירקון לרחוב דב הוז נקרא בתחילה "רחוב הגליל". עדיין יש ברחוב בית מרקחת בשם זה. נתן אלתרמן כתב בשירו "צריך לצלצל פעמיים" כי: "כתובתי הגליל מספר שניים" והתכוון לבית ברחוב מאפו הנמצא ליד הים ("הים לא יחדל מלנהום"). רחוב הגליל כיום, נמצא ליד התחנה המרכזית הישנה.
סימון רחובות במספרים.
עם קום המדינה סומנו כמה רחובות בתל אביב-יפו במספרים. בשנת 2006 החליטה העירייה לתת שמות לכל הרחובות האלה במסגרת זו נקראו, למשל, רחוב 3833 בשכונת נווה גולן ביפו על שם יונה וולך, ורחוב 3350 ביפו על שם הרב חיים נחום.
היסטוריה של רכבת ישראל
ההיסטוריה של רכבת ישראל ראשיתה בתקופת השלטון העות'מאני, מהנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים בסוף המאה ה-19 עבור ברכבת העמק של תחילת המאה ה-20, דרך מסילות הברזל והרכבות הצבאיות של מלחמת העולם הראשונה, המשך ברכבת המנדטורית את תשתיותיה ירשה חברת רכבת ישראל באפריל 1948 בתיווך המוסדות הלאומיים, ועד תנופת הפיתוח של רשת מסילות הברזל ו- מודרניות של השנים האחרונות שמטרתם לסייע בהשתלבות ישובי ההיקף ותושביהם במרקם החיים הכלכלי, התרבותי והחינוכי של מדינת ישראל.
בתקופת השלטון העות'מאני.
בתקופה העות'מאנית הונחה מסילת הרכבת הראשונה בישראל מיפו לירושלים. המסילה נבנתה כמיזם פרטי של חברה צרפתית שרכשה את הזיכיון להקמת הקו והפעלתו מידי יוסף נבון שקיבל אותו מידי הממשלה העות'מאנית. המסילה נחנכה ב-1892 והקו כיום בין תל אביב לירושלים מתבסס על אותו התוואי (מדובר על הקו שמגיע למלחה ולא על הקו שמגיע לתחנה המרכזית).
בשנת 1905 הוקמה רכבת העמק - החיבור של מסילת הרכבת החיג'אזית מדרעא דרך תחנת הרכבת סמח', בית שאן ועפולה אל חיפה, מסעף ששימש להעברת הציוד וחומרי הגלם להמשך מיזם המסילה החידג'אזית עד למדינה וכן להעברת סחורות מנמל חיפה לדמשק. העות'מאנים תכננו לחבר את המסילה החיג'אזית לירושלים דרך מסילת העמק ומסילת השומרון אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעה המסילה רק עד אזור הכפר סילת א-ד'אהר, כ-40 קילומטרים מדרום לעפולה. במהלך המלחמה (1915) הוארכה מסילת השומרון עד שכם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נוצר צורך להעביר כוחות ואספקה אל עבר החזית עם הצבא הבריטי על גדות תעלת סואץ. לשם כך סללו העות'מאנים מסעף מתחנת הרכבת מסעודיה שעל מסילת השומרון אל תחנת הרכבת טול כרם ומשם סללו דרומה את המסילה המזרחית דרך ראש העין ללוד כציר לוגיסטי עיקרי. משם הם המשיכו את המסילה דרך באר שבע וניצנה אל חצי האי סיני עד לקוסיימה. כחלק מהמאמץ להשלים את המסילה במהירות, נעקר הקטע המערבי של מסילת הרכבת יפו–ירושלים בין לוד ובין יפו, לאחר שהמסילה (שהייתה בבעלות חברה צרפתית פרטית) הולאמה. כמו כן נבנו שלוחות מסילה אל אזור חדרה על מנת לספק עצים שנכרתו ביער האלונים של השרון להסקת דוודי הקטרים וייצור אדני הרכבות.
לאחר שהדף שני ניסיונות צליחה משולבים עות'מאנים גרמנים של תעלת סואץ פתח חיל המשלוח המצרי במתקפה מזרחה לכיבוש חצי האי סיני. אספקת הכוח התוקף התבססה על מסילת רכבת וצינור מים שהונחו לאורך חוף הים התיכון עם התקדמות הכוח. בראשית 1917 בעת שהכוחות התייצבו זה מול זה בגזרת עזה-באר שבע סללו הבריטים שלוחה מרפיח לכיוון באר שבע במקביל לוואדי עזה. בה בעת סללו העות'מאנים שלוחה למסילה המזרחית מתחנת הרכבת ואדי צראר דרום מערבה לבית חאנון שבצפון רצועת עזה. לאחר כיבוש עזה המשיכו הבריטים את המסילה אל באר שבע ומשם עם התקדמותם צפונה לתחנת הרכבת לוד ואת מסילת החוף דרך עזה למגד'ל, איסדוד רחובות ואף היא התחברה לתחנת לוד.
בתקופת המנדט הבריטי.