ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם ובעקבותיה האמנות בינלאומיות האוניברסליות והאזוריות מתייחסות כולן לזכות הכניסה למדינה. להבדיל מהמשפט הבינלאומי המנהגי, שהתנה את זכות הכניסה למדינה בכך שמבקש הכניסה לא הורשה לשהות במדינה אחרת, האמנות הדנות בזכויות האדם אינן מעמידות תנאי מקדמי כזה כבסיס להקניית זכות הכניסה למדינה. סעיף 1(3) למגילת האו"ם קבע, שאחת ממטרות הארגון היא "קידום ועידוד כיבוד החירויות הבסיסיות של זכויות-האדם...". מגילת-האו"ם היא מסמך כללי ולא פורט בה מהן זכויות-האדם וחירויות היסוד שהמדינות קיבלו על עצמן המדינות לשמור. ב-1948 ניתנה על ידי האספה הכללית של האו"ם הצהרה אוניברסלית בדבר זכויות-האדם ובה נקבע מהן אותן זכויות-אדם. בסעיף 13 להכרזה האוניברסלית, שאומץ על ידי העצרת הכללית של האו"ם, נכתב כי "לכל אדם יש זכות לחופש תנועה ומגורים בתוך גבולותיה של כל מדינה", ו"לכל אחד יש את הזכות לעזוב כל מדינה שיבחר, כולל את מדינתו, ולחזור לארצו".
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR) קבעה בסעיף 12 כי לכל אדם הנמצא באופן חוקי במדינה, הזכות לחופש התנועה ולבחירת מקום מגוריו, כאשר כל אדם יהיה חופשי לעזוב כל ארץ, כולל ארצו. בנוסף הסעיף קובע כי הזכויות לעיל אינן כפופות למגבלות, מלבד אלו הקבועות בחוק אשר נחוצות להגנה על הביטחון הלאומי, הסדר הציבורי, בריאות הציבור, המוסר הציבורי, או זכויות וחירויות של הזולת. יש להפעיל מגבלות אלה באופן שלא ישלול מאף אדם את הזכות להיכנס למדינתו באופן שרירותי. ב-1999 פרסמה ועדת זכויות האדם של האו"ם, את הנחיותיה לסעיף 12 של ה-ICCPR "בהערה כללית מס' 27: חופש התנועה". בכך אימצה במדויק את סעיף 2(2) לפרוטוקול הרביעי מ-1963 לאמנה האירופאית בדבר זכויות-האדם הדן בזכות היציאה ממדינה. האמנה האמריקנית בדבר זכויות-האדם מ-1969 קבעה בסעיף 22(2): "כל אדם זכאי לעזוב כל ארץ בחופשיות, כולל את ארצו".
אפריקה.
סעיף 12(2) לצ'רטר האפריקני בדבר זכויות-אדם ועמים מ-1981 קובע כי לכל אדם תהיה הזכות לעזוב כל ארץ, לרבות שלו. הצ'רטר קובע שלכל אדם תהיה הזכות לחופש תנועה בתוך גבולות מדינתו, כל עוד הם עומדים בחוקי המדינה. הצ'רטר מכיר בזכות לצאת ולחזור למדינה בהתאם לרצון הפרט, ללא חשש לביטחון לאומי, לבריאות הציבור או לאיום על כלל האוכלוסייה, ומונע גירוש המוני. הצ'רטר אימץ במדויק את נוסח סעיף (II)(d)5 לאמנה הבינלאומית בדבר מניעתה של אפליה גזעית מ-1966. עם זאת, חוקים אלה אינם בהכרח נאכפים, כפי שניתן לראות בהתייחס לגירוש ההמוני שנעשה בסודאן. נעשו ניסיונות להכרה של אינטלקטואלים כבעלי זכויות מיוחדות לחופש תנועה, כדי להגן על האידיאלים האינטלקטואלים שלהם, כשהם חוצים גבולות לאומיים.
האיחוד האירופי.
בתוך האיחוד האירופי, מובטחת לתושבים הזכות לנוע בחופשיות בתוך הגבולות הפנימיים של האיחוד, על ידי האמנה בדבר תפקוד האיחוד האירופי (הסכם רומא), הפרלמנט האירופי והחלטת המועצה האירופית EC/38/2004. לתושבי האיחוד ניתנת הזכות להיכנס לכל מדינה חברה עד לשלושה חודשים עם דרכון או תעודת-זהות תקפים. אם לאזרח אין מסמך נסיעה, המדינה חייבת לספק לו כל אמצעי כדי שיקבל את המסמך, כאשר אין צורך באשרת כניסה או יציאה. ישנן מגבלות אבטחה והגבלות מדיניות על שהייה ממושכת של תושבי האיחוד. לדוגמה, מדינה חברה רשאית לדרוש שאנשים ירשמו את נוכחותם במדינה "בפרק זמן סביר ולא מפלה". אולם, נטל היידוע וההצדקה מוטל על המדינה. אזרחי האיחוד זכאים למגורי קבע במדינות חברות אחרות, ככל ששמרו על שהייה חוקית של חמש שנים רצופות. תושבות זו לא כפופה לכל תנאי, אלא אם אותו אדם לא גר שנתיים ברציפות במדינה המארחת. בני-משפחה של תושבי האיחוד, יכולים לרכוש את זכויות חופש הנסיעה שמוקנות לבן-משפחתם, אם כי הם עשויים להיות כפופים לאשרת שהייה קצרה יותר.
זכות הכניסה למדינה.
הוועדה לזכויות-האדם שהוקמה מכוח האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, אימצה את מבחן הזיקה האפקטיבית שבין האדם למדינה כדי לקבוע אם זוהי אכן מדינתו, שאליה כניסתו בזכות. מבחן זה נקבע בפסק-הדין המנחה בעניין Nootebohm של ה-I.C.J. על-פיו הזיקה האמיתית שבין אדם למדינה נקבעת לפי מידת הקשר שלו אליה במובן של מגורים, עבודה, הימצאות משפחתו בה ונטילת חלק בחיים הציבוריים שלה. בהנחה שקיימת זכות כניסה למדינה, הדעה הרווחת היא שזוהי זכות המוקנית לאדם על בסיס אינדיבידואלי ולא על בסיס קולקטיבי. כלומר, האמנות לזכויות האדם אינן מקנות זכות כניסה לקבוצות אוכלוסייה שלמות שנעקרו ממקומן. הן דנות בזכות הפרט לכניסה למדינתו על בסיס בחינה אישית בהתאם לכל מקרה. זכות הכניסה למדינה מנוסחת באופן שיוצר טווח צר ביותר של מגבלות עליה. האמנה האירופית כמו גם האמנה האמריקאית מדברות על זכות הכניסה במושגים מוחלטים ללא אפשרות להגבלתה. האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות מקנה טווח צר ביותר להגבלת זכות הכניסה. בהפרידה את זכות הכניסה משאר ההיבטים של חופש התנועה, אותם ניתן להגביל משיקולי ביטחון המדינה, סדר ציבורי, מוסר, בריאות הציבור וזכויות של אחרים, קובעת האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות שאין למנוע מאדם כניסה למדינה באופן שרירותי. ממשלות יכולות בדרך-כלל להגביל בחריפות את חופש התנועה של אנשים שהורשעו בפשעים.
זכות היציאה מהמדינה.
זכות היציאה ממדינה מעוגנת, בשורה של אמנות בינלאומיות. זכות זו אף מחייבת מכוח המשפט הבינלאומי המנהגי. בסעיף 13(2) להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות-האדם נקבע "שלכל אחד ישנה הזכות לעזוב כל מדינה, כולל את מדינתו שלו". בסעיף 12(2) לאמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות נקבע ש"לכל אדם ישנה הזכות לעזוב כל מדינה בחופשיות, כולל את מדינתו שלו". נוסח זה מהווה חזרה מדויקת על הנוסח של האמנה האירופית והוא אומץ מאוחר יותר בסעיף 22(2) לאמנה האמריקאית ובסעיף 12(2) לצ'רטר האפריקני. גם בסעיף 5(d)(II) לאמנה הבינלאומית בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה גזעית מקנה לכל אדם את זכות היציאה מהמדינה ללא כל אפליה. רוב המדינות מחייבות את אזרחיהן לעזוב את המדינה באמצעות דרכון בתוקף, מסמך נסיעה שהונפק על ידי ארגון בינלאומי או מסמך הזיהוי. סמכויות הממשלה והתנאים לצורך הנפקת ושלילת דרכון, עשויות להשתנות ממדינה למדינה. בנסיבות מסוימות, מדינות יכולות להנפיק מסמכי נסיעה גם לזרים. אחזקת דרכון אינה מבטיחה את הזכות לצאת מהמדינה. מותר לאסור על אדם, לצאת מהארץ ממספר סיבות, כגון: מקרי חקירה, ריצוי עונש פלילי, אי-תשלום חובות או איום על הביטחון הלאומי.
חופש התנועה בישראל.
חופש התנועה מעוגן בעיקר באמצעות הפסיקה הישראלית. יש הטועים לחשוב שהזכות מעוגנת בסעיף 6 ב, אולם סעיף זה עוסק רק בזכות כניסה לישראל ויציאה מישראל (או חופש התנועה הבין-מדינתי), ולא בחופש התנועה בתוך מדינת ישראל.
דוגמה לחשיבותו של חופש התנועה ניתן למצוא בפרשת חורב, בה הוגשה עתירה נגד החלטת שר התחבורה לסגור את רחוב בר-אילן בירושלים לתנועת כלי רכב בזמני התפילה בשבתות ובחגים. העותרים היו תושבים חילונים המתגוררים באזור וכן נציגים של הציבור החילוני בעיר, שטענו כי החלטה זו פוגעת בחופש התנועה שלהם וביכולתם לעשות שימוש ברחוב בשבתות ובחגים. בפסק הדין הוצעה פשרה לפיה הכביש יסגר לתנועה בימי שבת בלבד, ונעשה בו איזון בין האינטרסים של פגיעה ברגשות הציבור הדתי למעבר כלי רכב בשבת בשכונת מגוריהם, לבין האינטרסים של הציבור החילוני שביקש להשתמש בכביש ראשי שנמצא בקרבת מגוריהם. כלומר, איזון בין חופש התנועה לרגשות דתיים.
בפסק הדין הדגיש השופט אהרן ברק את חשיבותו של חופש התנועה:
במשפט הישראלי, חופש התנועה כעקרון רחב כולל בתוכו זכויות רבות. משכך, כאשר מדברים על חופש התנועה במובן הרחב, מקובל לחלק את הזכויות הנכללות בו לשתי קטגוריות: המישור החיצוני של חופש התנועה, והמישור הפנימי.
חופש התנועה הבין-מדינתי.
סעיף 6 לחוק היסוד קובע כי (א) כל אדם חופשי לצאת מישראל, (ב) כל אזרח ישראלי הנמצא מחוץ לארץ זכאי להיכנס אליה. מהשוואת נוסח הסעיפים עולה כי הזכות לצאת מהארץ מוענקת לכל אדם ללא הגבלה, ואילו הזכות להיכנס לארץ מוענקת כזכות יסוד רק לאזרח ישראלי. לצד זאת, יצוין כי תפיסה זו של המשפט הישראלי מיושרת עם הנורמות הבינלאומיות בדבר זכות יציאה ממדינה.
כניסה לישראל.