לאחר מלחמת העולם השנייה, התאימו השלטונות הקומוניסטים בפולין את עצמם לרוח התעמולה הסובייטית, וצנזרו כל מקור שיכול היה לשפוך אור על הפרשה. רק לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 נודעה האמת. בשנת 1965 פרסם המנהיג הפולני הגולה בלונדון, הגנרל ולדיסלב אנדרס, ספר בשם "פשע קאטין - מסמכים ועובדות" בו הטיל על הרוסים את האשמה בפשע.
בזמן משפטי נירנברג ניסה התובע הרוסי להטיל על הנאשמים הגרמנים את האשמה ברצח קאטין, וטען כי "אחד המעשים הפליליים החשובים ביותר שבהם נאשמים פושעי המלחמה הוא הוצאתם להורג ההמונית של שבויים רוסיים שנורו ביער קאטין ליד סמולנסק על ידי הפולשים הגרמנים הפשיסטים". לאחר שארצות הברית ובריטניה סירבו לתמוך בסעיף אישום זה, ויתרו הרוסים, וקאטין לא הוזכרה בפסקי הדין שהוציא הטריבונל.
בשנים 1951–1952 פעלה ועדת חקירה של הקונגרס של ארצות הברית אשר הסיקה כי הרציחות בוצעו על ידי הסובייטים.
שאלת האחריות לרציחות נותרה שנויה במחלוקת במערב, כמו גם מאחורי מסך הברזל. כך למשל בבריטניה בסוף שנות השבעים נגנזו כפרובוקציה תוכניות להקמת אנדרטה לנרצחים שעליה התאריך "1940" (ולא "1941"), זאת על אף האקלים הפוליטי של המלחמה הקרה. עד לחשיפת האמת בסוף שנות השמונים עוד היו שטענו כי הגרמנים ביצעו את הרציחות. כך למשל הסופר והעיתונאי הבריטי אלכסנדר ורט, שספרו "רוסיה במלחמה" שנכתב בשנות השישים, כעשרים שנה לאחר חשיפת הגוויות (יצא לאור בהוצאת מערכות), ואשר נכח בעת חקירת "ועדת החקירה" הרוסית, הגיע למסקנה כי על אף שסביר להניח כי הרוסים הם העומדים מאחורי המעשה, עדיין קיים סיכוי כי הפשע אכן בוצע על ידי הגרמנים.
בשנת 1974 הועלה הנושא מחדש בעקבות סרטו השערורייתי של הבמאי היוגוסלבי ממוצא סרבי דושן מאקאבייב, "סרט מתוק", אשר הוצג בפסטיבל קאן וכלל קטעים מקוריים בשחור לבן מתוך סרטים שצילמו הנאצים בעת גילוי הגופות.
חשיפת האמת.
בשנת 1989 גילו מלומדים סובייטים כי סטלין אכן הורה על הטבח, ובשנת 1990 הודה מיכאיל גורבצ'וב כי הנ.ק.ו.ד. הוא שהוציא להורג את הפולנים, וחשף שני קברים המוניים נוספים של פולנים באזור קאטין – במדנוייה ובפיאטיחטקי. ב־1992 פרסמו פקידים רוסים מסמכים סודיים ביותר משנת 1940, בהם פקודתו של בריה לירות ב-25,000 פולנים במחנות קוזלסק, אוסטשקוב וסטארובלסק ובמחנות נוספים. חתימתו של סטלין התנוססה על חלק מן המסמכים. המסמכים נמסרו לידי נשיא פולין לך ואלנסה. בשנת 1995 השתתף ואלנסה ועמו קרובי משפחה של הקורבנות בטקס אזכרה שנערך באתר הרצח. נשיא רוסיה בוריס ילצין הוזמן לטקס, אך סירב להגיע.
לאחר חשיפת האחראים האמיתיים לרציחות, הוציאה ממשלת פולין מספר בולי דואר המנציחים את האירוע. הראשון בהם, שיצא בשנת 1990, הוא בצורת צלב שעל זרועו האופקית השנה "1940" ועל האנכית המילה "קאטין". על בולים נוספים מוצגת הבתולה הקדושה כשהיא חובקת שבוי מלחמה שראשו מגולח ופצע כניסה של כדור ניכר בעורפו.
במהלך ביקורו של נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ברוסיה בספטמבר 2004, הודיעו פקידים רוסים כי הם מוכנים למסור לידיו את כל המידע על הטבח בקאטין מייד לאחר שהמסמכים יעברו סיווג מחדש. במרץ 2005 סיימו השלטונות הרוסים את החקירה. התובע הצבאי הרוסי הראשי אלכסנדר סאבנקוב הכריז כי הטבח לא היה רצח עם, פשע מלחמה או פשע נגד האנושות, וכי 116 מתוך 183 הכרכים של המסמכים שנאספו במהלך החקירה הרוסית יישארו חסויים.
בשל כך החליט המכון הלאומי הרוסי להנצחה לפתוח בחקירה משלו. ראש המכון, ליאון קיירס, אמר שאנשיו ינסו לזהות את המעורבים במתן הפקודה לרציחות ובביצוען. בנוסף לכך, ב־22 במרץ 2005, חוקק הסיים (הפרלמנט הפולני) פה אחד חוק לפיו על רוסיה לסווג את מסמכי קאטין באופן שיאפשר את פרסומם, וכן לסווג את אירועי קאטין כרצח עם.
העדויות לפיהן היו הרוסים אשמים ברציחות קאטין ולא הגרמנים, משמשות לעיתים כלי בידי מכחישי השואה, וכטיעון נגד החוקים הפליליים האוסרים על הכחשת השואה.
בשנת 2007 יצא סרט פולני בבימויו של אנדז'יי ויידה בשם "קאטין" שמגולל את סיפור הטבח. הסרט היה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
באפריל 2010 השתתף לראשונה בהיסטוריה ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין, בטקס לציון 70 שנה לטבח. לפני הטקס שודר לראשונה בטלוויזיה הממלכתית ברוסיה הסרט "קאטין", שעד אז לא הוצג במדינה. ב-10 באפריל 2010 התרסק מטוסו של נשיא פולין שהיה בדרכו לסמולנסק לטקס האזכרה, וכל 96 נוסעיו ואנשי צוותו נהרגו.
בנובמבר 2010 פרסם הפרלמנט הרוסי הודעה מיוחדת המודה באחריות הרוסית לטבח ומצביעה על יוסיף סטלין כמי שנתן את ההוראה הישירה לביצועו.
יונה (פירושונים)
קומפיילר
שלמה אבינר/מסמכים
קומפילר
סולידריות (תנועה)
סולידריות (פולנית: Solidarność, ) היא איגוד מקצועי פולני שהוקם בספטמבר 1980, והונהג בתחילתו על ידי לך ואלנסה. הארגון זכה לתמיכה אנטי-קומוניסטית רחבה ודגל באי-אלימות.
סולידריות (פולנית: Solidarność, ) היא איגוד מקצועי פולני שהוקם בספטמבר 1980, והונהג בתחילתו על ידי לך ואלנסה. הארגון זכה לתמיכה אנטי-קומוניסטית רחבה ודגל באי-אלימות.
היסטוריה.
עלייתה של סולידריות סימנה את תחילת היסדקות הקו הנוקשה של המפלגה הקומוניסטית. בדצמבר 1970 פרצו הפגנות במספר ערים בפולין בתגובה על עליית מחיר מצרכי המזון הבסיסיים. ב-17 בדצמבר 1970 פתח הצבא באש על פועלי מספנה מפגינים בגדיניה. 44 איש נהרגו ומאות נפצעו. אנדרטה לזכרם הוקמה ב-1980 ליד מספנות גדנסק. סולידריות צמחה והתחזקה על רקע היחלשות הסוציאליזם בברית המועצות בשנות השמונים, לאחר ההסתבכות במלחמת אפגניסטן וההרעה במצב הכלכלי בה ובגרורותיה.
חשיבותה העיקרית של סולידריות היא בשבירתה את מונופול המפלגה הקומוניסטית כארגון פוליטי יחיד במזרח אירופה. שביתות שהכריזה במספנות גדנסק הפגינו את כוחה הרב ומיליוני חבריה. שביתות אלו גרמו לבסוף לממשלת פולין הקומוניסטית להכריז על משטר צבאי במדינה.
ב־13 בדצמבר 1981, הכריז ראש ממשלת פולין, וויצ'ך ירוזלסקי, על מצוד אחרי חברי סולידריות, תוך שהוא מאיים בעונשי מוות וכולא את מרבית מנהיגי הארגון. ב־8 בדצמבר 1982 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק. עד אמצע שנות השמונים שרדה סולידריות בעיקר כארגון מחתרתי שנתמך בידי הכנסייה וה-CIA, אך כוחה היה מספיק על מנת לסכל את ניסיונות הרפורמה העצמאיים של ירוזלסקי ב־1988, תוך שגל שביתות בארגונה הכריח את הממשלה לפתוח בשיחות עם סולידריות.
באפריל 1989 חזרה סולידריות למעמד חוקי והורשתה להשתתף כמפלגה בבחירות. בבחירות מוגבלות אלו זכו נציגיה בניצחון מוחלט והציתו את תקוותם של אנטי-קומוניסטים אחרים במרכז ומזרח אירופה. בסוף אוגוסט 1989 הרכיבה סולידריות את הממשלה, וולנסה התפטר משורותיה על מנת לכהן כנשיא פולין.
מאז, הארגון חזר לתפקד כארגון עובדים מסורתי ופחות כמפלגה פוליטית. כוחה הפוליטי כיום קטן, ומספר חבריה כ-400,000.
סמל יוקון
שלט האצולה של טריטוריית יוקון, או, בשמו המלא: "מגן הוד מלכותה בעבור טריטוריית יוקון" (Arms of Her Majesty in Right of the Yukon Territory) ניתן על ידי המחלקה לענייני אינדיאנים ופיתוח הצפון של הממשל הפדרלי הקנדי. הסמל תוכנן על ידי אלן בדוז בשנות ה-50 של המאה ה-20 ואושר על ידי המלכה אליזבת השנייה, מלכת קנדה בשנת 1956.
תיאור הסמל.
חלקו התחתון של המגן מסמל את הרי יוקון. עיגולי הזהב (שנקראים בזנטס - מטבעות זהב של ימי הביניים) מסמלים את עושרה של הטריטוריה במחצבים, ואת הולדתה בבהלה לזהב של קלונדייק.
הקווים הלבנים הגליים מסמלים את נהרות הטריטוריה.
הצלב האדום בראש המגן מסמל את אנגליה, והקשת דמוית הפרווה שמעל המגן מסמלת את עושרה של הטריטוריה בפרוות.
בראש המגן עומד כלב אלסקן מלמוט על ערימת שלג.
ביסקסואליות
בִּיסֶקְסוּאָלִיּוּת (הרכב של המילים הלטיניות "בי" (שניים, דו-) ו-"סקס" (מין); ביחד, בקירוב - "מיניות כפולה" או "דּוּ-מִינִיּוּת"). ישנן הגדרות רבות של ביסקסואליות, החל מהגדרות מילוניות פשוטות כמו זו של מילון אוקספורד, המגדיר ביסקסואליות כ"משיכה מינית לגברים ולנשים", ועד להגדרות שכופרות בבינאריה המגדרית והמינית הגלומה בהגדרה הקודמת, ומכירים בסוגים שונים של משיכות, כולל משיכה מינית ומשיכה רגשית. אלה כוללים: משיכה ללא תלות במין או מגדר, משיכה ליותר ממגדר אחד, ומשיכה של אדם למגדרים דומים ומגדרים שונים משלו. ישנם גם דיונים ערים בקרב אקדמאים ואקטיביסטים בקהילות להט"ביות האם ביסקסואליות היא נטייה מינית, זהות, דפוס התנהגות, שילוב של חלק או כל אלה, או משהו אחר לחלוטין.
רובין אוקס, אקטיביסטית ביסקסואלית מובילה, הגדירה ביסקסואליות כך:
הביסקסואליות לא הוכרה תמיד כסוג מיניות העומד בפני עצמו, ולעיתים הוגדרה הן על ידי הטרוסקסואלים והן על ידי הומוסקסואלים כפיקציה. לגישה זו ועוד גישות שליליות לגבי ביסקסואליות קוראים ביפוביה.
שתי זהויות שקשורות לביסקסואליות הן פאנסקסואליות ופוליסקסואליות.
התפתחות המושג.
המונח "ביסקסואל" הופיע לראשונה במאה ה-19 והתייחס לאנשים בעלי תכונות נשיות וגבריות גם יחד. ב-1914 החלו להשתמש במונח זה בפירושו העכשווי הקשור לנטייה מינית. תיעוד היסטורי וספרותי בתרבויות מסוימות מצביע על כך שגברים ביסקסואליים היו תופעה שכיחה ומקובלת אך אין תיעוד היסטורי רב על נשים ביסקסואליות.