הסנאט הוויגי דחה את ההסכם ביוני 1844, אולם טיילר הרגיש שהסיפוח הוא בלתי נמנע. הוא קרא לקונגרס לאשר את הסיפוח, ואנדרו ג'קסון שכנע את פולק לקבל את טיילר אל המפלגה הדמוקרטית. טיילר הסכים לתמוך בפולק, שזכה בניצחון דחוק על קליי. הניצחון נחשב לתמיכה בסיפוח, ובסוף פברואר בית הנבחרים אישר ברוב גדול את ההסכם. הסנאט אישר את ההסכם רוב דחוק וטיילר חתם על החוק. טקסס אישרה את התנאים והצטרפה לאיחוד ב-29 בדצמבר 1845.
משפחתו וחייו.
לטיילר היו יותר ילדים מכל שאר הנשיאים. אשתו הראשונה הייתה לטישה כריסטיאן (12 בנובמבר 10–1790 בספטמבר 1842), איתה נולדו לו שמונה ילדים: מרי (1815–1847), רוברט (1816–1877) שכיהן כמזכיר האוצר של הקונפדרציה, ג'ון (1819–1896), אליזבת (1823–1850), אן (1825-1825), אליס (1827–1854) וטזוול (1830–1874).
אשתו הראשונה של טיילר, לטישה, מתה משבץ בבית הלבן בספטמבר 1842. אשתו השנייה הייתה ג'וליה גרדינר, ואיתה נולדו לו שבעה ילדים: דייוויד (1846–1927), ג'ון אלכסנדר (1848–1883), ג'וליה (1849–1871), לאשלן (1851–1902), ליון (1853–1935), רוברט פיצוולטר (1856–1927) ופרל (1860–1947).
אף על פי שטיילר אהב את משפחתו, הוא לא שהה בביתו במהלך הקריירה הפוליטית שלו. כג'נטלמן דרומי, חובתו הייתה חשובה. ב-1821, סירב להיבחר מחדש לבית הנבחרים כיוון שטען שעליו לתמוך בחינוך ילדיו. המטע היה רווחי יותר כשטיילר ניהל אותו. כשנכנס לסנאט ב-1827, הבין שיהיה עליו לבלות חלק מהשנה רחוק ממשפחתו. עדיין, הוא היה קרוב לילדיו בעזרת המכתבים.
בדצמבר 1841, תקף אותו מו"ל מתנגד לעבדות וטען שלטיילר היו כמה ילדים משפחות, שמכר אותן. מספר משפחות שחורות טוענות שהן צאצאיו של טיילר, אולם לא נמצאו ראיות לכך.
נכון למרץ 2018, לטיילר יש שני נכדים חיים, כך שהוא הנשיא המוקדם ביותר שיש לו נכדים חיים. ליון גרדינר טיילר הבן נולד ב-1924, והריסון רופין טיילר נולד ב-1928.
לאחר נשיאותו ומותו.
טיילר פרש למטע שלו בווירג'יניה, על נהר הג'יימס. הוא קרא למקום "יער שרווד", בהתייחסות לאגדה של רובין הוד, כדי לסמל את גירושו מהמפלגה הוויגית. הוא עבד קשה כדי להשיג יבולים רבים. שכניו הוויגים מינו אותו למשרת המשגיח על הדרכים ב-1847, משרה שולית, כדי ללעוג לו. לצערם הוא לקח את העבודה ברצינות וקרא לשכניו לספק עבדים לעבודות דרכים. הוא פרש מהפוליטיקה, לעיתים נאם בציבור אולם לא ייעץ לאף אחד. באחד מנאומיו חשף אנדרטה לזכרו של הנרי קליי, ושיבח את שותפו הפוליטי לשעבר, שהעריץ בשל הפשרה בנוגע למכס ב-1833. הנשיא לשעבר נכח במסיבות רבות של האליטה של וירג'יניה.
לאחר שפשיטתו של ג'ון בראון על מחסן נשק בהארפר'ס פֵרִי הציתה פחד מניסיונות לשחרר את העבדים או מרידות עבדים, התארגנו בווירג'יניה מיליציות. הקהילה של טיילר בחרה בו להוביל את המשמר המקומי.
לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, חזר טיילר אל החיים הציבוריים בוועידת השלום של וירג'יניה שהתכנסה בוושינגטון בפברואר 1861 בניסיון למנוע מלחמה. הוועידה ניסתה למצוא פשרה ולמנוע מלחמת אזרחים, אפילו כשהחלו לכתוב את חוקת הקונפדרציה במונטגומרי. אף על פי שהוביל את הוועידה, טיילר התנגד להחלטות הסופיות שלה, שהרגיש שנכתבו בידי נציגי המדינות החופשיות, לא הגנו על זכויות בעלי העבדים בטריטוריות ולא פיצו את הדרום העמוק ושמרו על האיחוד. הוא הצביעה נגד ההחלטות, שהוועידה שלחה לקונגרס לאישור בפברואר 1861 כתיקון לחוקה.
באותו היום שוועידת השלום החלה, נבחר טיילר לוועידת הפרישה מוירג'יניה, וניהל אותה ב-13 בפברואר 1861. הוא הפסיק לחפש פשרה והבין שהדרום יאלץ לפרוש, אולם לא חשב שהדבר יגרום למלחמה. באמצע מרץ דיבר נגד החלטות וועידת השלום, וב-4 באפריל, תמך בפרישה לאחר שהוועידה דחתה את הרעיון. ב-18 באפריל, לאחר ההתקפה על פורט סאמטר והחלטתו של לינקולן לגייס חיילים, תמך טיילר, יחד עם רוב הצירים, בפרישה. הוא הנהיג את הוועדה שנועדה להסדיר את תנאי כניסתה של וירג'יניה לקונפדרציה וקבע את משכורות הקצינים בצבא. ב-14 ביוני, חתם על צו הפרישה מהאיחוד, וכעבור שבוע הוא נבחר לקונגרס המחוזי. טיילר החל לכהן בקונגרס ב-1 באוגוסט 1861, ושירת עד לפני מותו ב-1862. בנובמבר 1861 נבחר לבית הנבחרים של הקונפדרציה, אולם מת לפני המושב הראשון בפברואר 1862.
מוות.
במהלך חייו של טיילר, הוא היה חולה מאוד. ככל שהזדקן יותר, סבל מהתקררויות במהלך החורף. ב-12 בינואר 1862, לאחר שהתלונן על קור וסחרחורת, הוא הקיא והתמוטט. הטיפול לא השיב לו את בריאותו, והוא תכנן לחזור אל ביתו ב-18 בינואר. לילה לפני כן החל להיחנק, ולאחר חצות, לגם ברנדי בפעם האחרונה ואמר לרופא שלו "אני הולך. אולי זה לטובה". לאחר מכן מת, כנראה משבץ.
מותו של טיילר היה היחיד בתולדות הנשיאים שלא הוכר בוושינגטון בגלל נאמנותו לקונפדרציה. הוא ביקש קבורה פשוטה, אולם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס תכנן קבורה מפוארת שתציג את טיילר כגיבור לאומה החדשה. בקבורתו, ארונו של הנשיא הרביעי נעטף בדגל הקונפדרציה. הוא הנשיא היחיד שנקבר תחת דגל זר.
טיילר קבור בבית הקברות בריצ'מונד, ליד אחוזת הקבר של הנשיא לשעבר ג'יימס מונרו. על שמו נקראה עיר בטקסס, על תפקידו בסיפוח המדינה.
מורשתו.
נשיאותו של טיילר שנויה במחלוקת בקרב מדעני המדינה. ההיסטוריונים לא רואים בו כנשיא טוב, וטוענים שלקה בחסר בתור נשיא ונחשב לאחד מהפחות מוצלחים. סקר מיקם אותו במקום ה-35 מבין 42 נשיאים דאז.
טיילר קבע תקדים בכך שהפך מסגן הנשיא לנשיא. התעקשותו שהיה נשיא ולא נשיא בפועל, הייתה דגם לשבעה נשיאים אחרים שהפכו מסגנים לנשיאים. ב-1967, הכיר התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית בעמדתו של טיילר.
ישנם מלומדים ששיבחו את מדיניות החוץ של טיילר, כמו ההסכם עם בריטניה וסיפוח טקסס. הם טוענים שטיילר היה נשיא יותר חזק ממה שזוכרים אותו, שהיה אמיץ, כנה ולוחם עבור אמונותיו. ספר מ-2008, שדירג את כל הנשיאים לפי השלום, השגשוג והחירות בתקופתם, דירג את טיילר כנשיא הטוב ביותר. נטען שטיילר הביא כבוד לבית הלבן, כיוון שסירב להתפשר על עקרונותיו. רבים טוענים שנאמנותו לקונפדרציה פוגעת בהישגיו כנשיא.
בספר על טיילר, נטען שלא הצליח כנשיא בגלל גורמים חיצוניים שפגעו בו. הראשון מביניהם היה הנרי קליי, שרצה להגשים את חזונו בנושא הכלכלה של אמריקה. לאחר שג'קסון השתמש בכוחותיו כנשיא, הוויגים חפצו בנשיא שישלט בידי הקונגרס, וקליי החשיב את טיילר כחייל שלו. טיילר התנגד לכך ולכן התרחש פילוג בין הרשויות. בגלל הצלחותיו במדיניות החוץ, נטען שנשיאותו אמנם לקתה בחסר, אולם לא הייתה כישלון.
אקדמאים שיבחו וביקרו את טיילר, אולם רוב הציבור האמריקני לא מכיר אותו יותר מדי. טיילר נחשב לאחד מהנשיאים האלמוניים ביותר.
הראי&quot;ה
מאיר שמחה הכהן
רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק (ה'תר"ג, 1843 - ד' באלול ה'תרפ"ו, 14 באוגוסט 1926) מגדולי רבני מזרח אירופה בדור שלפני השואה. ספריו החשובים הם "אור שמח" על הרמב"ם, חידושיו לתורה שפורסמו אחרי מותו בספר "משך חכמה" ("משך" הם ראשי התיבות של שמו) ו"חידושי רבינו מאיר שמחה על הש"ס" על התלמוד הבבלי והירושלמי. בדור האחרון נתפרסמו גם תשובותיו.
ביוגרפיה.
נולד בעיר בוטרימוניס באזור וילנה בליטא לרב שמשון קלונימוס הכהן ולאסנת. והתפרסם כגאון מצעירותו. אחרי חתונתו ישב בביאליסטוק אצל חמיו. אשתו פרנסה אותו במסחר והוא ישב ועסק בתורה שנים רבות יחד עם ידידו רבי יוסף זונדל הוטנר. בביאליסטוק התקרב גם לרב המקומי, רבי יום טוב ליפמן הלפרין שקירב אותו ולמד עמו בחברותא. כך למד גם עם הרב יצחק ליב גרוסברג, מחבר "שי למורא" על מסכת בכורות.
בתרמ"ח (1888) נתמנה לרב ליטאי בדווינסק לאחר פטירתו של הרב ראובן הלוי לוין שכיהן בתפקיד זה בשמונה שנותיו האחרונות (הרוגוצ'ובר היה הרב החסידי שם). איסר הראל, יליד העיר, מתאר בספרו "ביטחון ודמוקרטיה", מאורע שהסעיר את כל העיר וקשור ישירות לר' מאיר שמחה:
פירושו לתורה מלא במקוריות ובחידוד. מפירושי התנ"ך שנכתבו בדורות האחרונים, הוא אולי המצוטט ביותר. חוגים דתיים שונים לחלוטין התענגו עליו ומצאו בו סמך להשקפותיהם, מהחרדים ועד ישעיהו ליבוביץ. בין השאר הזהיר בו את אלו הסוברים כי "ברלין היא ירושלים" כי "רוח סופה וסער" תעקרם ממקומם, אזהרה שהתגשמה עשור אחרי פטירתו. הוא התייחס בחיבה ליישוב הארץ, אך שמר על ריחוק מהתנועה הציונית. במכתב שכתב לבקשת שליחי קק"ל כתב: "כעת הסבה ההשגחה אשר באספת הממלכות הנאורות בסאן רעמא, ניתן צו אשר ארץ ישראל תהיה לעם ישראל, וכיון ש"סר פחד השבועות" וברישיון המלכים, קמה מצוות יישוב ארץ ישראל ששקולה כנגד כל מצוות שבתורה למקומה".
בתו היחידה אסנת נישאה לרב אברהם לופטביר מחבר השו"ת זרע אברהם וזמן קצר אחרי הנישואים חלתה במחלה חשוכת מרפא. שניהם נפטרו בדמי ימיהם חשוכי ילדים, חתנו רבי אברהם גר בעיר ווארשא, ושם נפטר ביום כ"ג ניסן שנת תרע"ח, ונקבר בבית הקברות ליד האהל של בעל חמדת שלמה.
הנצחתו.
על שמו נקראה ישיבת אור שמח בירושלים ועל שם ספרו הישיבה הקטנה "משך חכמה" בבני ברק,
וכן רחוב אור שמח בירושלים ובבית שמש ורחוב משך חכמה במודיעין עילית.
מאיר שמחה מדווינסק
MTV (לשעבר קיצור של Music Television) הוא ערוץ טלוויזיה אמריקני המשדר קליפים של מוזיקה פופולרית. עם התפתחות הערוץ הוא החל להפיק גם סדרות טלוויזיה ותוכניות מציאות, טקסי פרסים למיניהם, ותכנים נוספים.