ערב הכרזת המדינה השתתף גלילי בישיבת מנהלת העם שדנה בשאלה האם להכריז על הקמת המדינה. ביוני 1948 ניהל גלילי את המשא ומתן עם האצ"ל והלח"י על צירופם לצה"ל. גלילי ניהל את המשא ומתן עם מנחם בגין על גורל אוניית הנשק אלטלנה. שנים לאחר-מכן, ציין שמעון פרס, בעניין זה, ש"היה מי שהטעה את בן-גוריון. הוא היה ישר כסרגל ופעל לפי ההנחיות של גלילי". בן-גוריון, בריאיון לאחר מכן, סירב להתייחס לאפשרות שקיבל מידע לא-נכון מגלילי. גלילי גם עסק ברכש נשק מחו"ל. עם הקמתו הרשמית של צה"ל השתתף גלילי, יחד עם בן-גוריון, בהשבעת סגל הפיקוד העליון של צה"ל.
בכנסת היה חבר מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השמינית (עם הפסקה בכנסת השנייה) – בתחילה מטעם מפ"ם (מפלגת פועלים מאוחדת) ומאוחר יותר מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון והמערך. במהלך כהונת הכנסת הראשונה הוא ניהל משא ומתן מטעם מפ"ם על כניסה לממשלה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל. בממשלה ה-13 שימש כשר האחראי על מרכז ההסברה בימי מלחמת ששת הימים, ומספר פעמים לאורך העשור כשר בלי תיק (בממשלה ה-13 עד לממשלה ה-17). עם זאת, מעמדו והשפעתו היו רבים מהמקובל לשר בלי תיק.
הוא היה מהמשפיעים ביותר על לוי אשכול ונחשב גם אחד השרים המקורבים לגולדה מאיר עת כיהנה כראש ממשלה, לחבר קבוע ב"מטבחון" ולכותב הנאומים שלה. כמו כן שימש כחבר ועדת החוץ והביטחון ויושב ראש ועדת שרים לענייני התיישבות. היה ממצדדי תנועת ההתנחלות - מסמך גלילי ומיוזמי הקמת חבל ימית.
בשנת 1963 התאבד בנו, יונתן. בעקבות מותו יצא הספר "יונתן גלילי, אביב קצר" - אוסף ממכתביו. בשנת 1986 נפטר גלילי. הוא הותיר אחריו אישה ובן - שלמה, אביה של אשת התקשורת עינב גלילי. אחותו של גלילי, אסתר ברצ'נקו שאול היא סבתו של הבמאי דרור שאול שכתב וביים את הסרטים מבצע סבתא, על פי סיפור לווייתה, ואדמה משוגעת.
בשנת 1982 יזם גלילי את הקמת המרכז לחקר כוח המגן ברמת-אפעל, שלאחר פטירתו נקרא על שמו.
בבא קמא
בָּבָא קַמָּא הוא החלק הראשון של מסכת נזיקין שבסדר נזיקין, העוסק בעיקר בדיני נזיקין שבין אדם לחברו במשפט העברי. פירוש השם "בבא קמא" בארמית הוא "השער ראשון", ומצטרפות אליה בבא מציעא (השער האמצעי) ובבא בתרא (השער האחרון), כאשר כולן יחד מרכיבות את מסכת נזיקין.
החלוקה לשערים היא בבלית, ואילו בארץ ישראל מסכת נזיקין נחשבה תמיד כמסכת אחת. החלוקה לשלושה חלקים נעשתה באופן טכני - עשרה פרקים בכל מסכת - כאשר מבחינה תוכנית ניתן היה לחלק אחרת את המסכת; כך לדוגמה הפרק האחרון של בבא מציעא עוסק באותו נושא כמו הפרק הראשון של בבא בתרא. בתוספתא של המסכת מחולקת גם היא לפנינו ל"בבות", עם אחד עשר פרקים בכל "בבא", כאשר המקבילה לפרק א' של בבא בתרא נמצאת (יחד עם המקבילה לפרק י' של בבא מציעא) בפרק י"א של "בבא מציעא".
בתלמוד בבלי מכילה בבא קמא 118 דפים (ב'-קיט').
מיקומה של המסכת.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, חלק זה נבחר כפותח את הסדר מכיוון שהוא עוסק בנזיקין (נזקים, תאונות המתרחשים בחיי היום-יום) כגון שור (נזקי חיות משק בית) ובור והבער (שריפות) ודין החובל. "ואין השופט רשאי להקדים דבר, קודם שיסיר ההיזק מבני אדם, ומפני זה הקדים אותה בראשונה על שאר הדינין".
פרקי המסכת.
ששת הפרקים הראשונים דנים בעיקר בנזקי ממונו של אדם, כמו נזקי שורו ובורו, ואילו ארבעת האחרונים דנים בנזקי האדם עצמו, כגון גנב, חובל וגזלן:
בסך הכל יש במסכת 79 משניות.
זמר (מקצוע)
מחנה עבודה
מחנה עבודה (בגרמנית: Arbeitslager) הוא השם שנתנו הנאצים למתקן כליאה המיועד לניצול בכפייה של כוח עבודה למטרות שונות, ואף לרצח המוני באמצעות עבודה.
מחנות עבודה שימשו את גרמניה הנאצית ובעלות בריתה במהלך מלחמת העולם השנייה בתקופת השואה וכחלק מן הפתרון הסופי. מחנות העבודה שהקימו הנאצים ובני בריתם שימשו לייצור של כלי נשק, תפירת מדים ונעליים, חטיבת עצים, כריית מחצבים, סלילת כבישים ועוד.
היסטוריה.
במחנות נכלאו יהודים, צוענים, אזרחי מדינות רבות ממתנגדי המשטר הנאצי, הומוסקסואלים ושבויי מלחמה. מבין כל אלה זכו היהודים ליחס הנוקשה ביותר. היהודים היוו את רובו הגדול של ציבור האסירים במחנות, אשר נבנו בכל רחבי אירופה, כלואי המחנה הובאו למחנות העבודה כאחד השלבים לפני חיסולם, והועבדו שם בעבודות פרך קשות מבוקר עד ערב, בתנאים של רעב, מחלות, דחיסות וזוהמה.
במסגרת רדיפות היהודים החלו עבודות הכפייה כבר ב-1939. לצורך זה הוצא צו, אשר יושם עד מהרה על גברים יהודים מגיל 12 עד 60 שנה. בשנים 1940–1941 הוקמו בחלק המערבי של פולין מחנות עבודה סגורים ליהודים. במחנות שהוקמו בגבול הסובייטי הועסקו היהודים בעבודות ביצורים כהכנה לפלישה הגרמנית המתוכננת לברית המועצות. בד בבד הוקמו מחנות עבודה מחוז ושרה ואזור פוזן. המניעים להחלטה על בניית מחנות עבודה ליהודים היו רבים ושונים. עבודת הכפייה היהודית הייתה חלק משלל המלחמה. היהודים היו אמורים להיות מנוצלים בצורה מקסימלית עד למיצוי יכולתם.
האסירים היו בדרך כלל גברים יהודים בגילים שבין 15 ל-45. עד תחילת 1942 הם גויסו בעיקר באמצעות מועצות היהודים (היודנראט), אך גם בפשיטות של המשטרה. מקיץ 1942 עברו האסירים סלקציה במהלך פינוי הגטאות, והם היו היחידים ששרדו את אקציות הרצח האלה. נשים יהודיות היו מיעוט במחנות. הן עבדו לרוב בייצור או בתיקון מדים והוחזקו בנפרד מהגברים. נשים מעטות בלבד עבדו כטבחיות וכובסות. לילדים או תינוקות לא היה למעשה כל סיכוי לשרוד במחנות עבודת הכפייה. כאשר הבחינו בהם, בדרך כלל רצחו אותם. רק במקרים בודדים, יוצאים מן הכלל, סבלה הנהלת המחנה את נוכחותם של ילדים, כפי שהיה עד מרץ 1944 בסקרז'יסקו-קאמיינה. במחנות הגדולים חיו בני אומות רבות: יהודים, פולנים, אוקראינים וצוענים ורבים אחרים. אלה היו כפופים למשטר פחות נוקשה מהיהודים, ולעיתים שוחררו.
חלק ממחנות הריכוז ומחנות ההשמדה שימשו גם כמחנות עבודה. מחנה ההשמדה אושוויץ, לדוגמה, הוקם במקור כמחנה עבודה לשבויים והוסב למחנה השמדה מאוחר יותר. בשער כניסתו התנוססה הכתובת "העבודה משחררת" והוא כלל שלושה אגפים, כאשר אושוויץ III שימש כמחנה עבודה.
מחנות העבודה לא היו רק נחלתם של מחנות הריכוז וההשמדה, אלא גם של חברות פרטיות אשר שיתפו פעולה עם הנאצים. פיקוד החימוש קבע את עניין העברת עובדי הכפייה היהודים אל החברות, ובהתאם לכך גם למחנות שהיו בניהול האס אס. חברות גדולות לא מעטות ניהלו עסקים עם הגנרלגוברנמן. לדוגמה שטייר-דיימלר-פוש (Steyr-Dimler-Puch) או סימנס (Siemens) במחוז קרקוב. באופן אירוני, אחד ממחנות העבודה המוכרים ביותר הוא מחנה ברינליץ שהוקם על ידי אוסקר שינדלר ושימש אך ורק להגנה על היהודים שהציל.
למעשה מחנות העבודה היו ניצול ציני של האסירים שנתפסו על ידי הנאצים כ"אוכלוסיות אותם יש להכחיד", רובם הגדול של האסירים יועדו להשמדה מאוחר יותר במחנות המוות. הגרמנים ניצלו את כוח הידיים העובדות, בעת מלחמה, וגם חסכו באמצעי ההרג בשל אחוז התמותה הגבוה במחנות העבודה.
תנאי המעצר במחנות אלו היו בלתי נסבלים. העצירים עברו התעללויות והתגוררו בתנאים מחפירים. התמותה במחנות העבודה גדלה במהלך המלחמה כתוצאה מהתעללויות, תנאי עבודה פרימיטיביים, מאמצים גופניים קשים ביותר, תזונה בלתי מספקת וצפיפות יתרה בצריפי העצירים. כל אלה דרדרו קשות את מצבם הבריאותי.
הרעב, חוסר ההיגיינה המוחלט (במחנות לא היו מקלחות או מים זורמים), העבודה הקשה והארוכה, חוסר בשינה מספקת, מניעת תרופות, פגיעה מתמדת בחוסן המנטלי שהובילה בסופו של דבר ליצירתם של פראי אדם, כל אלו יצרו מציאות מפלצתית, של שלדי אדם (מוזלמן), קפואים וחולים, שבורים מנטלית שמועסקים בעבודות פיזיות קשות.
עם ראשית "הפתרון הסופי" עלתה גם האפשרות של "השמדה באמצעות עבודה". רעיון זה עלה שוב ושוב בתכיפות גבוהה. ואכן, מפקד האס אס בלבוב, קצמן, הוציא הוראה שכל היהודים שאינם עובדים כהלכה והחולים במחנות יוצאו להורג. עיקרון זה בא לידי ביטוי בצורה שונה גם ב"פרוטוקול" של ועידת ואנזה, אולם כבר בקיץ 1942 נעשו ניסיונות לשפר את מצב האספקה הגרוע במחנות על מנת לשמר, לפחות לטווח קצר, את כוח העבודה של האסירים.
המחנות נפתחו בעקבות הגעת כוחות הצבא של בעלות הברית. אז גם התגלתה הזוועה ששררה בהם.
ריכרד דדקינד
יוליוס וילהלם ריכרד דֶדֶקינד (6 באוקטובר 1831 - 12 בפברואר 1916) היה מתמטיקאי גרמני, מממשיכיו הבולטים של ארנסט קומר.
דדקינד נולד בבראונשווייג, והיה הצעיר מבין ארבעת ילדיו של יוליוס לוין אולריך דדקינד. דדקינד מעולם לא השתמש בשני שמותיו הראשונים, וחי עם אחותו הרווקה יוליה עד מותה ב-1914. הוא לא נישא מעולם.
בשנת 1848 החל דדקינד בלימודיו בקולג' המלכותי בבראונשווייג. בשנת 1850, מצויד בבסיס מתמטי חזק, החל ללמוד באוניברסיטת גטינגן. באוניברסיטה זו לימד גאוס, וממנו למד דדקינד על תורת המספרים. בין מוריו החשובים של דדקינד היה גם מוריץ אברהם שטרן שכתב באותו זמן עבודות רבות בתורת המספרים. דדקינד הגיש עבודת דוקטור קצרה בהנחייתו של גאוס שנקראה "Über die Theorie der Eulerschen Integrale" ("על התאוריה של שלמים אוילריאניים"), אך בעבודה זו לא ניכר הכישרון שייחד את דדקינד בעבודותיו המאוחרות. למרות זאת הכיר גאוס בכישוריו - דדקינד השלים דוקטורט ב-1852 והיה לתלמידו האחרון של גאוס.