החידוש הגדול של הספר היה יצירת נרטיב היסטורי סדור של הלאומיות היהודית לדורותיה. אמנם, היהדות המסורתית לדורותיה הכילה ממדים לאומיים ברורים כמו זיכרון הממלכה היהודית בארץ ישראל בעבר והשאיפה להקימה מחדש בעתיד, אך עם זאת, דורות רבים ללא ריבונות וטריטוריה מאוחדת הובילו לכך שאצל רבים, בפרט בתקופת האמנציפציה, המימד הלאומי טושטש. בכך היה גרץ שותף לרוח הלאומיות שתססה במאה ה-19 וראתה את ההיסטוריה כמגדיר מרכזי של הלאום, יחד עם השפה ואגדות העם. מפעלו הגדול של גרץ סייע לדמיין לאום יהודי היסטורי.
גרץ כהיסטוריון תיאר את היהדות כעניין אחדותי והיסטורי. היהדות נתפשת בספרו של גרץ כלאום עם מסורת תרבותית מאוחדת והיסטוריה מתמשכת. לתפישתו זאת הייתה השפעה רבה על משכילים יהודים שבזכותה היה להם קל יותר להזדהות עם הציונות.
דברי ימי ישראל עורר התנגדות בקרב היהדות האורתודוקסית, והרב יצחק אייזיק הלוי הוציא סדרת ספרים בשם "דורות הראשונים", שנועדה להפריך את שיטתו של גרץ.
ביקורו בארץ ישראל.
גרץ ביקר בארץ ישראל בשנת 1872 בראש משלחת משכילים יהודית, שכללה את אשר לוי (Levy) מפולצין שבפומרניה ואת גוטשלק לוי (Lewy) מברלין שכתבו עם שובם "תזכיר על מצב הקהילות בארץ ישראל ובייחוד בירושלים". התזכיר תיאר את מצוקת היהודים בארץ, את "כספי החלוקה", ואת סירוב יושבי הארץ להצטרף לעבודת האדמה בראשותו של קרל נטר. מתוך התזכיר:
ראשי היישוב הישן (הרב אברהם אשכנזי, חכם באשי; משה בן וונישטי, פקיד בירושלים; יעקב ולירו, גבאי עניים בירושלים; הרב רפאל מאיר פאניז'ל), הגיבו בתשובה מפורטת על התזכיר ב"ט' לחודש הרחמים ה'תרל"ג": "שמענו את תלונות בני ישראל ממע' ד"ר גראעץ וסיעתו הי"ו אשר עמדו רגליהם על הר הקדש ירושלם ת"ו בח' באדר העבר... וחובה עלינו לעמוד על כל דבריהם אשר המה מלינים עלינו על ראשון ראשון..."
בעת ביקורו בארץ, התפלל באחת השבתות בבית הכנסת החורבה ברובע היהודי בירושלים. באמצע התפילה הוחרם בפומבי (בנוכחותו) על ידי יששכר בער צוובנר (בנו של הרב אברהם שאג-צוובנר) בשם רבני הונגריה, ועורר בכך סערה זוטא ביישוב.
הנצחה.
גרץ מונצח על ידי כמה רחובות על שמו בערים רבות דוגמת ירושלים, תל אביב, רחובות, ראשון לציון ועוד רבות אחרות.
בית ספר "גרץ" בתל אביב נקרא על שמו.
צבי הירש גרץ
דיסלקט
מלכת שבא
מַלְכַּת שְׁבָא הוא כינויה של מלכה קדומה (מהמאה העשירית לפנה"ס), המופיעה בתנ"ך, בברית החדשה, בקוראן ובאפוס האתיופי הכברה נגסט.
מלכת שבא מלכה על ממלכת שבא הקדומה, המזוהה לרוב עם אתיופיה של ימינו, למרות שיש חוקרים המשייכים אותה לממלכת סבא ממלכה עתיקה ששכנה באזור תימן של ימנו, על פי המסורת האתיופית, הייתה מלכת שבא המלכה ה-52 של ממלכת שבא שנקראה גם "ממלכת יקטן" והייתה חלק מהשושלת האגעזית, שעל פי המסורת האתיופית שלטה בין השנים 1006 לפנה"ס – 975 לפנה"ס (31 שנה).
שמה המקובל של מלכת שבא בפולקלור האתיופי הוא - מָקֶדָה, אך כינוייה מתקופות שונות רבים ומגוונים. בתנ"ך היא מופיעה בפשטות כ"מלכת שבא", בכתבי יוסף בן מתתיהו היא נקראת ניקָאוּלה ובתרבות האסלאמית היא מכונה בּילְקִיס.
עמנואל וליקובסקי זיהה את מלכת שבא כמלכה המצרית חתשפסות.
הסיפור התנ"כי.
על פי הסיפור התנ"כי חיה מלכת שבא במאה ה-10 לפני הספירה. בסיפור התנ"כי מתוארת מלכת שבא שאינה מוזכרת בשמה, אלא רק בתוארה, כמי שביקרה בירושלים כדי לפגוש בשלמה המלך, ולחוד לו חידות כדי לאמוד את חכמתו המפורסמת:
על פי הכברה נגסט.
על פי הכברה נגסט - ספר היוחסין של קיסרי אתיופיה מהשושלת הסולומונית, מלכת שבא שמעה על שלמה המלך מסוחר ובעל אניות ששמו טמרין, טמרין סיפר למלכה על חכמתו ועושרו של שלמה. בעקבות כך אספה מלכת שבא כלים ואוצרות רבים, ובחרה כ-6,000 ילדים וילדות בני אותו גיל, אותם הלבישה בבגדי מלכים. המלכה שלחה מכתב לשלמה וסיפרה כי מסעה לממלכתו יימשך כשלוש שנים. כאשר הגיעה לירושלים, שהה המלך בביתנו, והיא חשבה שהוא שותה מים. המלכה הרימה את שולי שמלתה וגרמה למלך לחייך. סיפור דומה כתוב גם בקוראן.
האתוס האתיופי הכברה נגסט ממשיך ומפרט מה קרה בין שניהם: שלמה המלך הזמין את המלכה מקדה לסעודה יום לפני חזרתה לממלכתה, ודרש ממשרתיו להגיש לה אוכל מתובל, על מנת לגרום לה לצימאון. לאחר הסעודה הזמין המלך את המלכה לישון בארמונו למשך הלילה, והבטיח לא לגעת בה בתנאי שלא תיקח דבר ממנו או מארמונו. באישון לילה התעוררה מקדה והרגישה צימאון רב בשל האוכל המתובל. היא החלה לחפש מים בארמון וכאשר מצאה קנקן מים ושתתה ממנו, זינק המלך ממארבו, הפתיע אותה, וטען שמים הם הדבר היקר ביותר בממלכתו, וכי עליה לשלם תמורתם. המלכה חייכה על התכסיס ונעתרה לשלמה. מן המפגש הזה הרתה מלכת שבא, והמלך נתן לה את טבעתו, על מנת שתתן אותה לבנם המשותף לכשיוולד, כדי ששלמה יזהה אותו בעתיד. מלכת שבא שבה עם פמלייתה לשבא, וילדה בדרך את מנליק.
ייתכן כי מלכת שבא הייתה שליטת ממלכת דעמת שקדמה לממלכת אקסום ושהתקיימה בזמנו של שלמה המלך. מלכי ד'אמט השתמשו בתואר "מלכי ד'אמט וסבא משבט האגעזי" וכן המחקר הארכאולוגי הנמצא כיום בחיתוליו מאשר שבחריטות בצפון אתיופיה בעיירה יחא מוזכרת מלכה שהייתה שווה מבחינה שלטונית לשלטון הגברים, בנוסף על פי מספר מסורות אתיופיות מלכת שבא אכן הייתה משבט האגעזי על פי המסורת הייתה בתו של המלך ארגבו (נקרא גם ארגבוס) שהיה מלכם ה-28 של בני שבט האגעזי שהקים ממלכה משני צידי מיצר באב אל-מנדב.
הסיפור לפי יוסף בן מתתיהו, המדרשים והקבלה.
נושא המפגש המיני בין שלמה המלך ומלכת שבא מוזכר גם במדרשים ובקבלה. כך למשל אצל האר"י, המציין כי נבוכדנצר השני, מחולל גלות בבל היה מצאצאי שלמה ומלכת שבא: "בא אליה (שלמה) ונולד ממנה נבוכדנצר, והחריב הבית שעמד ת"י (410) שנים."
במדרש מסופר כי רצפת השיש של ארמון שלמה הייתה כה מבהיקה עד כי מלכת שבא סברה כי אלו מים והרימה את שמלותיה, תוך שהיא חושפת את שוקי רגליה.
הקוראן (סורת הנמלה 43–45) מספר כי מלכת שבא עשתה זאת משום שחשבה שהרצפה היא ברכת מים ולאחר מכן הוסבר לה כי הארמון מרוצף בזכוכית. פרשני הקוראן הקדומים, כמו אל-טברי, סיפרו כי כאשר חשפה המלכה ("בילקיס", אולי מהמלה "פילגש") את רגליה, נתגלה שהן שעירות מאוד משום שהייתה מלכת השדים, וכי שלמה לימד אותה כיצד היא יכולה להשיר את השערות. הסופרים המוסלמים מספרים כי שלמה שכב עם המלכה ולאחר מכן היא שבה לארצה.
מצד שני מובא בגמרא שלא הייתה המלכה אשה אלא מלכות שבא ("מלכותא דשבא"), כלומר, מדובר בגבר שבא משבא, אך במהרש"א שם מובא שכן הייתה אשה רק שהייתה אשה מיוחדת במינה ומלכה בזכות עצמה.
התייחסות נוספת היא של יוסף בן מתתיהו:
בספר 2, פרק 10 יוספוס מגדיר את שבא כשם מקום: "לבסוף נהדפו לשבא, שהייתה עיר המלוכה של כוש, שמה שונה אחר כך למירואי על ידי קמביסס".
היסטוריונים מאוחרים יותר שוללים את גרסתו זו של יוספוס היות שלא נמצאו ברשומות המצריות של אותה תקופה או תקופות סמוכות מלכה ששלטה הן על מצרים והן על סודאן (כוש).
ד"ר עמנואל וליקובסקי השתמש בדברי יוסף בן מתתיהו ולפי שחזור הכרונולוגיה הישראלי-מצרי שלו, הוא זיהה את מלכת שבא בתור המלכה המצרית חתשפסות. לשיטתו מסעה של חתשפסות ל"פונת" או "ארץ האל", המתואר על קירות המקדש בדיר אל בחרי, מתאר בדיוק את מסעה של מלכת שבא לארץ ישראל. הבעיה העיקרית עם תאוריה זו היא שחתשפסות חייתה במאה ה-15 לפנה"ס, ואילו שלמה חי במאה ה-10 לפנה"ס - הבדל של כ-500 שנה.
על פי מסורת יהודי הודו.
בקרב יהדות קוצ'ין קיימת מסורת הגורסת כי אופיר המקראית, מקום לידתה של מלכת שבא, שכנה בדרום הודו ומכאן שמוצא מלכת שבא בהודו ולא באתיופיה.
כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק
כריסטיאן העשירי (בדנית: Christian X, שמו המלא: כריסטיאן קרל פרדריק אלברט אלכסנדר וילהלם; 26 בספטמבר 1870 – 20 באפריל 1947) היה מלך דנמרק מ-1912 ועד למותו והמלך היחידי של איסלנד (שמו הרשמי באיסלנדית נכתב Kristján), בין השנים 1918 – 1944.
כריסטיאן העשירי השתייך לבית גליקסבורג והוא היה בן המשפחה המלכותית הראשון מאז פרדריק השביעי שנולד לתוך המשפחה המלכותית הדנית. הן אביו והן סבו נולדו כנסיכים למשפחות דוכסים גרמניות. בין אחיו היה גם הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
תדמיתו של כריסטיאן כשליט תוארה כסמכותית והוא הדגיש באופן מיוחד את חשיבות הסמכות והכבוד המלכותיים, למרות חשיבותה ההולכת וגדלה של הדמוקרטיה. אי רצונו לגרום למבוכה למערכת הדמוקרטית השתקף במשבר חג הפסחא של 1920, שבו הוא פיזר את הממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי ושעם פעולותיה הוא לא הסכים ובמקומה הוא מינה ממשלה על פי בחירתו. מבחינה חוקית הייתה זו זכותו על פי החוקה, אך לנוכח הסיכון שהמלוכה תופל, הוא נאלץ לקבל את השליטה הדמוקרטית של המדינה ואת התפקידים החוקתיים של המלך.
למרות חוסר האהדה הציבורית כלפיו עקב התעמתותו עם הדמוקרטיה, במהלך הכיבוש הגרמני של דנמרק במלחמת העולם השנייה, הוא הפך להיות סמל פופולרי של ההתנגדות לכיבוש הגרמני, בעיקר בשל הערך הסמלי של רכיבתו היום יומית ברחובות קופנהגן כשהוא לא מלווה בשומרי ראש. בשמו נקשרה אגדה אורבנית שעל פיה, בזמן הכיבוש הנאצי, הוא ענד את הטלאי הצהוב כאות סולידריות עם יהודי ארצו, אך סיפור זה הופרך על ידי המחקר ההיסטורי (כמבואר להלן).
לאור העובדה שתקופת מלכותו התמשכה על פני שתי מלחמות העולם, ולנוכח תפקידו כסמל לאומי במהלך הכיבוש הגרמני, נעשה כריסטיאן העשירי לאחד המלכים האהודים ביותר בדנמרק בעת החדשה.
ראשית חייו.