בהקשר של פולימרים המונח דימר מתייחס למולקולה בעלת פולימריזציה מדרגה 2, ללא קשר לסטויכיומטריה או לתגובות דחיסה. יחס זה שימושי אשר באים לנתח סוכרים. לדוגמה: צלוביוז הוא דימר של גלוקוז, זאת למרות שבריאקציית היצירה שלו נוצרים מים, דבר אשר היה מעמיד אותה כביכול בהקשר של תגובות הידרוליזה.
2C6H12O6 → C12H22O11 + H2O
במקרה זה לדימר יש סטויכיומטריה שונה מזוג המונומרים.
כמו סוכרים גם חומצות אמינו יכולות ליצור דימרים. במקרה זה הדימרים נקראים דו-פפטידים. דוגמה לדו-פפטיד הוא ה-Glycylglycine . דו-פפטיד זה מורכב משתי מולקולות גליצין המחוברות זו לזו בקשר פפטידי. דוגמאות נוספות הן אספרטם וקרנוזין .
הומודימר
הטרודימר
מוקרנס
מֻקָרנָס (ערבית ופרסית مقرنس; טורקית Mukarnas; ספרדית mocárabe) - עיטור דמוי נטיפי אבן מדורגים הנקראים בעברית "עיטור נטיפות".
סגנון המוקרנס פרח במצרים של המאה ה-12, עת שהייתה מוקד שליטתם של השושלת הפאטמית במזרח התיכון, כחלק מהתפתחות כללית באדריכלות הקשתות.
ייתכן שמקור העיטור באדריכלות הפרסית-סלג'וקית, והוא מעטר בדרך כלל את גומחת שער הכניסה למבנה ממלוכי מונומנטלי וכן מעברים וכרכובים כגון מבנה הנושא מרפסת או כיפה. נפוץ מאוד גם השימוש של מוקרנס כבסיס קשת זווית בפינת מבנה כיפתי. עומק המוקרנס (מספר שורות הנטיפים) מעיד על עושר המבנה ופארו. יש מבנים ובהם 15 שורות מוקרנס (המספר קשור כמובן גם לעומק גומחת השער - ה"פורטל").
בעלי המלאכה שהתקינו את המוקרנס היו אומנים נודדים. הם חתמו על יצירותיהם במקום נסתר באמצעות סימן סתתים וכמה משמותיהם ידועים עד היום.
מוזיאון פתח תקווה לאמנות
מוזיאון פתח תקווה לאמנות הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברחוב ארלוזורוב בפתח תקווה, ומהווה חלק מקריית המוזיאונים של העיר. המוזאון שואף לקדם ולטפח אמנים צעירים ובד בבד להעניק במה לאמנים ותיקים, שטרם זכו לחשיפה מוזאלית.
הקו האוצרותי של המוזיאון שם דגש על גישות חדשניות ביחס לחלל המוזיאלי, והוא מציג תערוכות העוסקות בקשת רחבה של נושאים, הן ממרחב התרבות הישראלי והן בהיבטים גלובליים.
אוסף המוזיאון.
האוסף כולל יצירות אמנות המייצגות את האמנות הישראלית החל משנות העשרים של המאה העשרים. יצירות האוסף מוצגות במסגרת תערוכות מתחלפות בחלל "גלריית האוסף" במוזיאון.
האוסף כולל עבודות של אמנים מהשורה הראשונה של האמנים בארץ, בהם נחום גוטמן וחיים גליקסברג, אנה טיכו, לודוויג בלום, יוסף זריצקי, לאה ניקל ועוד. גם אמני העיר, בהם צבי שור, עמירם תמרי, יחיאל קריזה ורפאל מוהר, מיוצגים באוסף. נושא הזיכרון מיוצג בעבודות של אהרון גלעדי, אהרון כהנא ואמנים נוספים. אסכולת "בצלאל" מיוצגת בעבודות של בוריס שץ, אפרים ליליאן, ועוד.
אוסף המוזאון כולל גם מספר אוספים אישיים, בהם אוסף רוז'ה ואריה דוברון, אוסף צבי שור, אוסף נחום ארונסון ואוסף דני מס.
בהמשך נוספו לאוסף עבודות של אמנים עכשוויים, ביניהם איה בן רון, מירב היימן, משה גרשוני, שרון פוליאקין, דוד עדיקא ועוד.
מבנה המוזיאון.
מבנה המוזיאון מורכב מאולם לתערוכות מתחלפות, וכן גלריה קטנה יותר, המציגה תערוכות מאוסף האמנות של המוזיאון. המוזאון מציג עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים.
לצד המוזאון וכחלק מקריית המוזיאונים של פתח תקווה, נמצא בית "יד לבנים", המוזאון ההיסטורי לתולדות פתח תקווה, הארכיון ההיסטורי, המכון לאמנות חזותית; ואודיטוריום בו מתקיימות פעילויות ובהן הרצאות, מופעים אמנותיים והקרנות סרטים.
תזמורת המוזיאון.
התזמורת שייכת למוזיאון, ומופיעה במקביל להשקת התערוכות. הקונצרטים מלווים בסיורים מודרכים בתערוכות ויוצרים דיאלוג חדשני עם האמנות. הרפרטואר משלב יצירות בינלאומיות, החל מתקופת הבארוק ועד מוזיקה בת זמננו, וכן יצירות ישראליות.
חברי התזמורת הם 15 נגני כלי קשת, מרביתם בוגרי בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן מהטה.
היסטוריה.
מקורו של אוסף האמנות הישראלית של המוזיאון הוא ביצירות אמנות שעסקו בנושא זיכרון והנצחה, אשר נוצרו ונאספו עבור בית "יד לבנים" בפתח תקווה. המבנה נפתח בשנת 1952, והיה מבנה ההנצחה הראשון מסוג זה בישראל. בשנת 1964 נפתח הגרעין הראשון של המוזיאון כ"משכן לאמנות" הצמוד לבית יד לבנים. בשנים 1987–1993 ניהלה את המוזיאון דליה לוין. בשנת 2004 נפתח המבנה מחדש, לאחר שיפוץ וקיטלוג של האוסף, בניהולה של האוצרת דרורית גור אריה. החל משנת 2020 מנהלת את המוזיאון רעות פרסטר והאוצרת הראשית היא ד"ר אירנה גורדון.
מתיקות
מליחות
חמיצות
The Free Application for Federal Student Aid (בראשי תיבות: FAFSA) הוא טופס שנתי אותו רשאים למלא סטודנטים או סטודנטים לעתיד באוניברסיטאות ובקולג'ים בארצות הברית ולפעמים גם הורי הסטודנטים כדי להירשם כמועמדים ולקבוע את מידת זכאותם לקבלת מלגות או הלוואות כספים פדרליות למימון לימודיהם. כל האוניברסיטאות והקולג'ים מפנים כחלק מתהליך ההרשמה לעזרה כספית ל-FAFSA, אשר מיועד לתושבי ארצות הברית בלבד (אזרחים ותושבי קבע). הרשויות האמריקאיות מלוות כספים לרוב לכל מי שעומד בקריטריונים והסטודנטים לרוב מחויבים להחזיר את ההלוואה במשך תקופה לאחר סיום לימודיהם.
את טופס ה-FAFSA ממלאים הסטודנטים דרך אתר אינטרנט ייעודי. טופס ה-FAFSA מורכב משאלות מרובות לגבי מצבו הכלכלי של הסטודנט ושל משפחתו של הסטודנט, מידע זה מוכנס לתוך נוסחה הקובעת את מידת יכולתה הכספית של המשפחה לתמוך בתלמיד (נתון זה נקרא EFC). הגורמים הקובעים את ה-EFC כוללים את גודל המשפחה, הכנסתה, מספר חברי המשפחה אשר לומדים בקולג', ורכוש המשפחה. טופס ה-FAFSA לא מכיל שאלות הנוגעות למוצאו, גזעו או דתו של התלמיד.
בעקבות המידע אשר נקלט באתר מונפק דו"ח אשר מכיל מידע מפורט לגבי זכאותו של הסטודנט למענקים פדרליים (דו"ח אשר נקרא SAR), ומועבר לסטודנט. התלמיד צריך לסקור את הדו"ח בקפדנות על מנת לבצע את התיקונים ההכרחיים על מנת להשלים את הדו"ח. גרסה אלקטרונית של הדו"ח (אשר מכונה ISIR) נשלחת לקולג'ים/אוניברסיטאות אותם התלמיד ציין בטופס. ה-ISIR נשלח גם לסוכנויות אשר אחראיות על הענקת המלגות.
הרביעייה האיטלקית
הרביעייה האיטלקית (באיטלקית: Quartetto Italiano) הייתה רביעיית מיתרים שנוסדה בשנת 1945. הופעת הבכורה של הרביעייה התרחשה ב-1945 בעיר קארפי שבנפת מודנה, באיטליה, כשכל חבריה היו עוד בשנות העשרים המוקדמות לחייהם. שמו המקורי של ההרכב היה "הרביעייה האיטלקית החדשה" (Nuovo Quartetto Italiano) ובשנת 1951 החליטו חברי ההרכב לקצר את שמו.
הרכב זה נודע במיוחד בזכות ביצועיו המוקלטים למכלול רביעיות המיתרים של לודוויג ואן בטהובן (שהוקלטו בין השנים 1967 ו-1975) וכן לאלה של קלוד דביסי ומוריס ראוול. מלבד אלה, הקליטו חברי הרביעייה גם את כל רביעיות המיתרים של מוצרט, שומאן, ברהמס ווברן.
הרביעייה התפרקה בשנת 1980.
יקיר תל אביב
רפובליקת אדיגיה
על-אדם
על-אדם ("אוברמנש", מגרמנית: Übermensch - אדם עליון) הוא מושג בפילוסופיה של פרידריך ניטשה. בספרו משנת 1883, "כה אמר זרתוסטרא", ניטשה מציג את דמות העל-אדם כמטרת האנושות. הוא שם בפי גיבור הספר, זרתוסטרא, את הטענה כי "האדם הוא משהו שיש להתגבר עליו".
בין החוקרים של כתבי ניטשה, אין הסכמה על פירוש מדויק למושג העל-אדם ואפילו לא על חשיבותו היחסית במשנתו הפילוסופית של ניטשה.
ארציות.
ניטשה מציג את מושג העל-אדם בהנגדה ברורה למושגי העולם הבא הנוצריים: זרתוסטרא מכריז כי העל-אדם הוא משמעות הארץ ומזהיר את שומעיו להתעלם מאלו המבטיחים תקוות לעולם הבא במטרה להניא אותם מהארץ. לטענתו, הפניית העורף לארציות נגרמת בגלל חוסר שביעות רצון מהחיים. חוסר שביעות הרצון גורם לאדם לייצר לעצמו עולם נוסף בו אלו שמיררו את חייו בעולם הזה - מיוסרים. העל-אדם אינו נמשך לעולמות אחרים מעבר לעולם הזה.
לטענתו, הבריחה של הנצרות מהעולם הזה, הובילה גם להמצאת מושג הנשמה הנצחית השורדת לאחר מות הגוף. תוצאת ההמצאה היא דה-גנרציה של הגוף והבשר ברי התמותה, המובילה לחיים של פרישות וסגפנות. זרתוסטרא ממשיך בקישור בין העל-אדם לגוף וטוען כי הנפש היא רק אחד המאפיינים של הגוף.
הפנייה למטאפיזיקה והאפלטוניזם נתפסים בעיניו כקשורים לעולם הבא. מושגים כמו אמת וטבע, הומצאו לטענתו, כדי לברוח מהעולם הזה. העל-אדם אינו נופל בפחים אלו.
עם מבקריה החריפים של תורה זו נמנה הרמן כהן שכינה את האדם העליון "לא-אדם".
מות האלוהים ובריאת הערכים חדשים.
זרתוסטרא קושר את העל-אדם עם מות האלוהים, כשכוונתו בפרט לאל הנוצרי. למרות שאלוהים הוא הביטוי המוחלט של ערכי העולם הבא ולאינסטינקטים שהובילו ליצירתם, לא ניתן להתכחש לכך כי קיומו נתן משמעות לחיים האנושיים לתקופה מסוימת. עתה הגענו לתקופה בה בני אדם רציניים אינם יכולים להאמין יותר באלוהים. כאשר המקור היחיד לערכים מוחלטים אינו יכול לספק אותם, קיימת סכנה מוחשית של התדרדרות לניהליזם. כדי לפתור את בעיית מות האלוהים והניהליזם, זרתוסטרא מציג את העל-אדם כבורא הערכים החדשים.
אולם, כדי להימנע מנפילה נוספת לאפלטוניזם וסגפנות, יצירת הערכים החדשים אינה יכולה להיות מונעת על ידי המניעים שהולידו את הערכים הישנים. המוטיבציה החדשה צריכה להגיע מתוך אהבה לחיים ולעולם הזה. מערכת הערכים הדמוקרטית היהודו-נוצרית, נוצרה כתגובת נגד לחיים ולכן היא הרסנית במהותה. לעומתה, ערכיו החדשים של העל-אדם יהיו מלאי חיים ויצירתיות.
העל-אדם כמטרה.