באוסטרליה ובניו זילנד מכונה כלי רכב זה "ute", קיצור של המילה "utility". בדרום אפריקה טנדר נקרא Bakkie, מקור המילה באפריקאנס.
מבנה הטנדר.
הטנדר מורכב מתא נהג (קבינה) שמאחוריו ארגז פתוח או סגור למטען. טנדרים אמריקאים מוצעים גם ללא ארגז מטען בכלל, ועם מרכב אחוד שמהווה חלק בלתי נפרד ממנו בדומה למשאית אחודה (טנדר עם מכלית או מכולה למשל). מקובל לחלק את הטנדרים לקבוצות לפי גודל תא הנהג - בעלי תא נהג ובו שורה אחת של מושבים (חד-קבינה) לעומת בעלי תא נהג שבו שתי שורות מושבים (דאבל-קבינה), ולחלופין לפי הגודל - טנדר גדול, בינוני, או קטן. השם טנדרון משמש לרכב מסחרי קטן יותר, בדרך כלל סגור, שאין בו חלוקה בין תא הנהג למטען.
שימושים.
הטנדר משמש בעלי עסקים קטנים, טכנאים, שיפוצניקים וחקלאים. רוב הטנדרים הם גם רכב שטח, בעלי הנעה כפולה ומאפיינים נוספים של רכב שטח כמו נעילת דיפרנציאל, דבר שהופך אותם למתאימים לחקלאות (לצד הטרקטור הייעודי).
בישראל, טנדרים בעלי הנעה כפולה, שימשו בעשור הראשון של שנות ה-2000, כחלופה ל-SUV.
בארצות הברית וקנדה, טנדרים משמשים בעיקר לחקלאות, כמשאית וכסמל סטטוס (הסיבה השלישית מסבירה מדוע פלח השוק של הטנדרים בארצות הברית וקנדה בכלל ובפרט פורד סדרה F, גבוה מזה של מכוניות הנוסעים).
הטנדר במורשת העברית.
ב-1936 הוקם המשמר הנע ככוח חמוש של משטרת היישובים העבריים, רכוב על טנדרים. ההילה הרומנטית סביב המשמר הנע והשיר שנכתב עליו ב-1939: "הטנדר נוסע" (מילים יעקב אורלנד, לחן משה וילנסקי, הושר במקור בפי אסתר גמליאלית. לאחר מכן ביצעו את השיר עוד זמרות כגון שושנה דמארי, יונה עטרי ועפרה חזה), עיגנו את הטנדר במודעות העברית:
בושטינה
העיירה בושטינה (באוקראינית: Буштино, ברוסית: Буштына, בגרמנית: Buschtyno; במקורות היהודיים בושטינא או בישטינע) היא יישוב עירוני במערב אוקראינה במחוז זקרפטיה. באזור טייצ'יב. כ-10 ק"מ צפונית לעיר טייצ'יב. בעיירה מתגוררים כ-8500 תושבים.
היסטוריה.
המקום נזכר לראשונה בשנת 1389. בושטינה שוכנת באזור ההיסטורי של רוזנות מרמורש שהייתה תחת השלטון האוסטרו הונגרי עד סוף מלחמת העולם הראשונה. אז עבר האזור לשליטת הרפובליקה של צ'כוסלובקיה. בשנת 1940 השלטון עבר לידי הונגריה ששלטה בו עד סוף מלחמת העולם השנייה. מאז עבר האזור לשליטת ברית המועצות ומאז עצמאותה השטח בשליטת אוקראינה.
רוב תושבי העיירה הם רוסינים עם מיעוט הונגרי. במפקד משנת 1930 נמנו בעיירה 3,496 תושבים, מתוכם 1,042 יהודים. בשנת 1957 הוכרז המקום כישוב עירוני.
הקהילה היהודית.
ישוב יהודי במקום התבסס מאוחר יחסית, עקב התנגדות האצולה המקומית. קהילה מאורגנת הייתה קיימת במקום החל משנות החמישים של המאה ה-19. רוב יהודי המקום היו חסידים שהשתייכו בעיקר לחצרות של חסידות סיגט וחסידות ספינקא. בגלל המתח בין החצרות מעולם לא הוסכם על רב למקום, והקהילה השתייכה לגליל של רב העיר טייצ'ב הסמוכה.
המקום התפרסם בעולם החסידי עם התיישבותו של האדמו"ר רבי מרדכי מנדבורנה בערך בשנת תר"ל (1870). ר' מרדכי ישב במקום עד פטירתו בשנת תרנ"ה (1894), ושם נקבר. כשלושים שנה לאחר פטירתו התיישב במקום נכדו, האדמו"ר רבי איתמר לייפר שכונה האדמו"ר מבישטינא. הוא ישב במקום עד ימי השואה בה נספה. רבי איתמר גם כיהן כרב העיר הבלתי רשמי והיה מקובל כל תושביה היהודים של העיר.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים נוסדו בעיירה התארגנויות של תנועות נוער יהודיות ובהם בית"ר, והחלוץ הצעיר. צעירי החרדים התארגנו במסגרת צעירי אגודת ישראל.
השואה.
יהודי בושטינה עברו את מוראות השואה כמו שאר יהודי המחוז. עם תחילת השלטון ההונגרי, גויסו צעירים רבים לעבודות כפייה בצבא ההונגרי, מהם רובם לא חזרו. בכ"ב בניסן תש"ד (15 באפריל 1944) הוגלו יהודי העיירה לגטו בעיר מאטסלקה, שם הם שוכנו בצפיפות מרובה עם עוד כ-5,000 יהודים מהאזורים הסמוכים. ביום טוב שני של שבועות נשלחו יהודי בושטינה למחנה אושוויץ שם הושמדו רובם. מהשרידים חזרו מעטים לעיירה לאחר השחרור, אך רובם עלו סמוך לאחר מכן לישראל.
כיום מגיעים מבקרים יהודים לעיירה, בעיקר כדי לפקוד את קבר ר' מרדכי מנדבורנה ומשפחתו בבית הקברות היהודי, שם הוקם אוהל על מצבתם.
ג'לי צלופחים
ג'לי צלופחים, קריש צלופחים או מקפא צלופחים (באנגלית: Jellied eels) הוא מאכל מסורתי של המטבח האנגלי שמקורו במאה ה-18, ככל הנראה באזור האיסט אנד של לונדון. מאכל זה עשוי מצלופח שהורתח בציר, קורר, והתגבש כג'לי. המאכל נאכל קר או חם.
היסטוריה.
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, הביאה המהפכה התעשייתית לנדידה מהכפרים אל העיר לונדון ולבניית שכונות פועלים רחבות. בשכונות אלה הוקמו פאבים אשר מכרו מזון מהיר וזול. אחד ממאכלים אלה היה הצלופח הנפוץ בנהר התמזה, והצלופח הפך למעשה למזון העיקרי של עניי לונדון. הפופולריות של מאכל זה הגיעה לשיאה בתקופת הקיצוב במזון במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה. באותה עת פעלו בלונדון מאות מסעדות שמכרו מאכלי צלופחים. זיהום התמזה במהלך שנות ה-50 הביא להפחתה בדיג הצלופחים ועליית מחירם, ובשל כך לסגירת מסעדות רבות וירידת הפופולריות שלהם.
הכנה.
להכנת המאכל הצלופחים נחתכו לפרוסות, הורתחו במים ובחומץ עם אגוז מוסקט ומיץ לימון. לאחר בישולם קוררו הצלופחים. בשל הקולגן שבצלופחים הציר המקורר התגבש למקפא. כיום, לעיתים, מוסיפים ג'לטין כדי להקל על ההתגבשות.
כלבת (סרט)
כלבת הוא סרט אימה ישראלי, אותו כתבו, ביימו וערכו אהרון קשלס ונבות פפושדו. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל ב-1 בדצמבר 2010 וזכה בפרס אופיר בשנת 2011 בקטגוריית האיפור הטוב ביותר.
"כלבת" היה הסרט הישראלי החמישי הנצפה ביותר בשנת 2011 כשהביא לקופות 33,000 צופים.
תקציר העלילה.
ארבעה חברים הולכים לאיבוד עם ג'יפ בפתח יער. הם דורסים צעיר הטוען שאחותו בסכנה. הבנות נשארות לשמור על הג'יפ ובמקביל הבנים מנסים לעזור לצעיר. בעוד הבנים נקלעים לסיוט שלא נגמר בתוך היער, על הבנות נכפה סיוט בצורת שוטר מושחת.
הצלחה בינלאומית.
הסרט זכה להצלחה בינלאומית גדולה. הוא השתתף בלמעלה מ-50 פסטיבלים בכל רחבי העולם ונמכר להפצה בעשרות מדינות. בפסטיבל הסרטים טרייבקה נבחר הסרט לאחד מחמשת הסרטים הטובים של הפסטיבל על ידי העיתונים לוס אנג'לס טיימס, וראייטי, וול סטריט ג'ורנל ועוד. הסרט זכה בפרס "סרט האימה הטוב ביותר" בפסטיבל האימה שבדנוור, קולורדו (בו שפט ג'פרי רדיק, יוצר סדרת "יעד סופי"); פרס "סרט האימה הטוב ביותר" בפסטיבל אימה בבואנוס איירס; פרס "חביב הקהל" בפסטיבל אדינבורו; פרס המבקרים בפסטיבל פנטספורטו הפורטוגזי, וזכה לציון לשבח ואזכורים מיוחדים בכמה פסטיבלים נוספים.
מקפא צלופחים
קריש צלופחים
המייסטרזינגר מנירנברג
פנדנגו
פנדנגו (בספרדית: Fandango) הוא מחול זוגות עממי ואנדלוסי (פלמנקו), בדרך כלל במשקל משולש, בליווי מסורתי של גיטרות וקסטנטות, או מחיאות כפיים (פאלמאס בספרדית, פאלמאש בפורטוגזית). פנדנגו מבוצע בשירה או בריקוד. הפנדנגו המושר בנוי על פי רוב בשני חלקים: מבוא אינסטרומנטלי ואחריו וריאסיונס. הפנדנגו המושר נאמן בדרך כלל למבנה הקאנטה, המורכב מארבעה או חמישה פסוקי שיר בני שמונה הברות ("קופלה") או פסוקיות מוזיקליות ("טרסיוס"). לעיתים יש חזרה על הקופלה הראשונה.
Castillian folk dancers (picture by Pierre Chasselat (1753-1814)
משקל הפנדנגו דומה לזה של הבולרו והסגווידייה (seguidilla) הפנדנגו הראשונים נכתבו במקצב של 6/8, אך בהמשך ב-3/8 או 3/4.
מקורות.
מלודיית הפנדנגו המוקדמת ביותר נמצאת ב-"Libro de diferentes cifras de guitarra" משנת 1705 והתיאור המוקדם ביותר של המחול עצמו נמצא כמכתב של מרטין מארטי, כומר ספרדי, משנת 1712. הפנדנגו הראשון שהוצג על בימת תיאטרון היה בהצגת "Entremés El novio de la aldeana" של פרנסיסקו דה לפאדיאל, בסביליה, בסביבות 1720. בסוף המאה ה-19 היה המחול לאופנתי בחוגי האצולה ונכלל לעיתים קרובות ב"טונאדיאס" (שירים), סרסואלות, בלטים ואופרות, לא רק בספרד אלא גם במקומות אחרים באירופה.
מקורות הפנדנגו שנויים במחלוקת, וכוללים השערות לגבי קשריו ל-soleá, jabera וה- petenera;
ל-malagueña, granadina, murciana ו-rondeña האנדלוסיים; ל- canario וה-gitano; ל-jota aragonesa. היו שגרסו מקור מורי. הגישה העכשווית נוטה לראות כמקור את איי הודו המערבית או את אמריקה הלטינית.
שימוש במוזיקה קלאסית.
צורת הפנדנגו שימשה מלחינים אירופאים רבים ונכללה לעיתים קרובות ביצירות בימתיות וכליות. דוגמאות חשובות כוללות את "שלוש הידיים" ("Les trois mains") מאת ז'אן-פיליפ ראמו (ב"סוויטות חדשות של קטעים לצ'מבלו"), מ-1729-30 בקירוב); "פנדנגו פורטוגזי" של דומניקו סקרלטי (ק. 492, 1756) ו-"Fandango del SigR Escarlate" בחלק השני של הבלט "דון חואן" מאת גלוק (1761); הפנדנגו מופיע גם בפינאלה למערכה השלישית של נישואי פיגארו של מוצרט משנת 1786; בפינאלה של רביעיית המיתרים אופוס 40 מס' 2 של בוקריני משנת 1798; ופנדנגו לצ'מבלו מאת אנטוניו סולר.
שמעון הוברבנד
הרב שמעון הוברבנד (כ"ח בניסן תרס"ט, 19 באפריל 1909-אוגוסט 1942) היה רב, סופר והיסטוריון. הוא פעל רבות בגטו ורשה ובין השאר ניהל את המדור הדתי של החברה היהודית לעזרה הדדית ונבחר למועצת הרבנים של גטו ורשה, היה חבר הנהלה של ארכיון עונג שבת בניהולו של עמנואל רינגלבלום.
לפני השואה.