במהלך 300 השנים לאחר מכן, סין הפכה מבודדת יותר ויותר. היא אסרה על כניסת זרים, אסרה על סחר חוץ ודיבור בשפות שאינן סיניות. קונפוציאניזם וטאואיזם הושבו על כנם כדתות לאומיות. התרבות הסינית קפאה. במהלך שנותיה הראשונות של שושלת מינג, למרות מסעותיו של ג'נג חה, הסחר עם שאר העולם בסך הכל ירד. הדבר מיוחס למלחמות, מגיפות ושיבושים נרחבים ולא רק ל"שינוי מדיניות סמלי ". קשיים כלכליים תרמו גם לירידת סין כשחקן סחר עולמי חשוב.
המוות השחור התפשט במהירות לשאר מערכת הסחר העולמי, והמסחר למרחקים ארוכים שהיה נפוץ במשך השלום המונגולי נפסק כמעט לגמרי.
קוברה יורקת מערב-אפריקאית
קוברה יורקת מערב-אפריקאית (שם מדעי: Naja katiensis) היא מין נחש ארסי מהסוג קוברה שבמשפחת הפתניים, השייכת לקוברות היורקות. הקוברה מכונה גם קוברת מאלי וקוברה קטאינית, על שם העיירה "קטאי" שבמאלי, בה התגלתה. השם המדעי של הקוברה ניתן על פי עיירה זו.
מאפיינים.
הקוברה חיה ברחבי מערב אפריקה - מסנגל עד קמרון, באזורים מישורים, סוואנות לחות ויערות פתוחים. היא נצפתה במדינות הבאות: גמביה, גינאה-ביסאו, צפון גיאנה, דרום מאלי, חוף השנהב, בורקינה פאסו, צפון גאנה וטוגו.
אורכה של הקוברה 1.7 מטר, והיא רזה יחסית. צבעה חום-בהיר עד צהוב, והיא בעלת רצועות אדמדמות עד חומות לאורך מרבית הגוף. ראשה רחב וצהוב, כשהעיניים גדולות יחסית וכתומות. קוברה זו יכולה לנפח את צווארה כדי להרתיע אויבים. אם מחווה גופנית זו אינה עוזרת, היא יכולה לירוק ארס היישר מניביה לעבר עיניו של הקורבן, לעיתים במרחק של מטר או שניים.
קוברה זו היא פעילת יום בעיקרה, אם כי לעיתים תהיה פעילה בלילה. היא מסתתרת מהשמש בין סלעים או בין העצים. מזונה העיקרי הוא מכרסמים קטנים בנוסף לצפרדעים ולנחשים אחרים.
קוברה זו אינה תוקפנית, אך תתקוף לאחר התגרות ממושכת. הארס שלה קטלני מאוד לאדם (בדרך הכשה) וגורם לכאבים, נפיחות מקומית, כאבי בטן והקאות וגם לשיתוק, היכול לשתק את הלב או את הריאות ולהרוג. עם זאת מקרי המוות נדירים.
קוברה יורקת מערב אפריקאית
מדינה עמוקה
טיפוס טקסט מערבי
טיפוס הטקסט המערבי הוא הכינוי במחקר לאחת המסורות הטקסטואליות של נוסח הברית החדשה ביוונית. קריאות המזוהות עם הטיפוס המערבי מוזכרות בכתבי אבות הכנסייה עוד במאה השנייה. השם "מערבי" ניתן במאה ה-18 בשל כך שהקריאות מטיפוס זה נמצאו בכתבי האבות הלטיניים, אך מאז אותרו עדי נוסח רבים גם בסוריה, בארץ ישראל ובמצרים. הטקסט המערבי מתאפיין בכך שמעתיקיו נטלו לעצמם חופש רב לשכתב ולשנות את מילות הכתוב, עד כדי קושי להגדירו כמסורת טקסטואלית יחידה.
עדי הנוסח המערביים שנשתמרו מצביעים על מגמת הסופרים שהעתיקו אותם להכניס מילים ומשפטים שלמים במקומות שהדבר נראה להם נדרש כדי להעביר את המסר שחשבו לנכון, או לחלופין להוסיף לטקסט הקיים מסורות בעל-פה. בניגוד לטיפוס הטקסט הביזנטי, לא הייתה מגמה תאולוגית אחידה של ביצור האורתודוקסיה מאחורי השכתובים, וגם לא מוקד השפעה שסביבו היה יכול להתגבש נוסח אחיד, ויש הבדלים רבים בין העדים השונים לטקסט המערבי. כמו כן, טיפוס זה מתאפיין בטשטוש ההבדלים בין קטעים דומים אך שונים, מתוך הנחת הסופרים שהפערים הם שגיאות. מבחינה דקדוקית, ניתן להבחין בריבוי של יחָסוֹת שייכות, פישוט פעלים, הכנסת מילות קישור ונטייה להחליף בין רכיבים דומים ללא משים לנוסח המקורי. קודקס בזה, עד הנוסח המערבי החשוב ביותר (הנתמך בידי עדים אחרים ותרגומים בשפות אחרות) מהווה דוגמה לחירות שנטלו המעתיקים: ב ו', הפסוק החמישי לא מופיע בשום כתב-יד נוסף, ובו ישו אומר למחלל שבת שאם הוא יודע את אשר הוא עושה, הוא מבורך, ואם איננו יודע, הוא ארור ועובר על התורה. בלוקאס כ"ג, מוסף לנוסח הסטנדרטי שיוסף הרמתי חתם את קבר ישו באבן שעשרים איש לא יכלו להניע. קודקס בזה וכתבים מערביים אחרים מוסיפים בין פסוקים כ"ח וכ"ט ב כ' קטע ארוך, בו ישו מסביר לתלמידיו כי עליהם להצטנע, וממשיל משל על אדם הנקרא לסעודה שעדיף לו לשבת במקומות הלא-מכובדים, כך שאם יגיע אדם פחות ממנו, בעל הבית יקרא לו לעבור למקום טוב יותר. הארכנות של הטיפוס המערבי מודגמת יותר מכל במעשי השליחים, שם ריבוי הנוסחים שאינם קיימים בנוסחים אחרים בולט מאוד. בין היתר, מוזכרים שם פרטים רבים על תנאי הכליאה של פטרוס ועל מסעות פאולוס בין היוונים. אורך הספר בקודקס בזה הוא כ-10% יותר מהגרסה הסטנדרטית. עם זאת, קיימות בטיפוס המערבי גם השמטות חשובות, הכוללות למשל את מחיקת "הַנִּתָּן בַּעַדְכֶם זֹאת עֲשׂוֹּ לְזִכְרִי׃ וְכֵן גַּם־אֶת־הַכּוֹס אַחַר הַסְּעוּדָה לֵאמֹר זוֹ הַכּוֹס הִיא הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה בְּדָמִי הַנִּשְׁפָּךְ בַּעַדְכֶם" בלוקאס כ"ב י"ט-כ', ומחיקת "וְאִישׁ אַחֵר לָקַח חֲנִית וַיִּדְקֹר אֶת־צַלְעוֹ וַיֵּצְאוּ מַיִם וָדָם" במתי כ"ז כ"ט. תשע כאלו הוגדרו במהדורת וסטקוט והורט ב-1881 כאמינות וחשובות במיוחד למחקר, בשל ההנחה הכללית שהנוסחים המוקדמים היו קצרים יותר. המהדורות הביקורתיות הכילו בטקסט העיקרי את "השמטות הנוסח המערבי", כמו. גילוי פפירוסי בודמר ב-1952 ופענוחם הראו שטיפוס הטקסט האלכסנדרוני היה קדום ומדויק עוד יותר ממה שנדמה בעבר, ומאז שנות ה-70 ההשמטות הוסרו מן המהדורות החדישות.
המקורות העתיקים ביותר לקריאות מערביות הם כתבי אבות הכנסייה הלטיניים יוסטינוס מרטיר, טרטוליאנוס, אירנאוס, המצטטים קטעים המשתייכים בבירור לטיפוס טקסט זה, כמו גם מרקיון הכופר. גם תרגומים קדומים, בייחוד הפשיטתא הארמית והנוסחים הלטיניים שקדמו לוולגטה, משקפים קריאות כאלו. עד הנוסח הקדום ביותר הכתוב ביוונית, לשון המקור, הוא פפירוס מס' 37 המתוארך לשנת 260 ונכתב במצרים, המכיל כמה פרקים מן הבשורה על-פי מתי כ"ו. העדים החשובים ביותר הם קודקס בזה מן המאה החמישית, המכיל את הבשורות ואת מעשי השליחים, וקודקס קלרומונטנוס מן המאה השישית, המכיל את אגרות פאולוס.
יחסי איטליה–סרביה
יחסי איטליה-סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לסרביה.
היסטוריה.
סרביה ואיטליה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-18 בינואר 1879. שנה לאחר מכן הוקמה משלחת דיפלומטית סרבית ברומא.
בשנת 1937 ביקר ראש ממשלת יוגוסלביה, מילאן סטוידינוביץ' ברומא, ואילו בניטו מוסוליני ביקר בשטחי יוגוסלביה ב-20 בספטמבר 1938. בינואר 1939 ביקר גליאצו צ'אנו, שר החוץ האיטלקי בבלגרד, ובמרץ 1939 ביקרו הנסיך פאבלה והנסיכה אולגה בחצר המלוכה האיטלקית ברומא. ב-16 במאי 1941 ביקר ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בצטיניה, ובשנת 1944 שהה טיטו זמן מה באיטליה.
היחסים בין איטליה לרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו) תחת שלטונו של סלובודן מילושביץ' היו קרים אך עם זאת נמשכו. ממשלת איטליה קנתה מניות בטלקום סרביה, אך השתתפה גם בהפצצה של נאט"ו ביוגוסלביה ב-1999, כאשר המדינות החברות בנאט"ו השתמשו בבסיס האוויר Aviano באיטליה משם הטילו מטוסים צבאיים פצצות על יוגוסלביה.
איטליה הכירה בעצמאותה של קוסובו מסרביה, ואף הצביעה בעד קבלתה לאונסק"ו בשנת 2015.
נציגויות דיפלומטיות.
סרביה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-4 קונסוליות במילאנו, פירנצה, טרוויזו וטריאסטה, ואילו איטליה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בסובוטיצה.
ג'ורג' ווינוביץ'
ג'ורג' ויקטור ווינוביץ' (באנגלית: George Victor Voinovich; 15 ביולי 1936 – 12 ביוני 2016) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת אוהיו. ווינוביץ' כיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית כנציגה של אוהיו בסנאט של ארצות הברית בשנים 1999–2011, כמושלה ה-65 של אוהיו בשנים 1991–1998, וכראש עיריית קליבלנד ה-54 בשנים 1980–1989. נכון לשנת 2018, ווינוביץ' הוא הרפובליקני האחרון שעמד בראשות עיריית קליבלנד.
ווינוביץ' הקדיש למעלה מארבעים ושש שנות שירות ציבורי. ראשית נתיבתו המקצועית הייתה כעוזר התובע הכללי של אוהיו בשנת 1963, ותומה בכהונתו כחבר הסנאט האמריקאי מטעם אוהיו. הוא האדם החמישה עשר ששימש הן כמושל אוהיו והן כחבר הסנאט של ארצות הברית, ואחד משני הפוליטיקאים הבודדים שכיהנו כראש עיריית קליבלנד, כמושל אוהיו וכנציגה בסנאט; השני היה פרנק לאושה, אשר בדומה לווינוביץ' היה גם הוא ממוצא סלובני. בנוסף על כך, ווינוביץ' הוא האדם היחיד ששימש גם כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית וכנשיא ליגת הערים הלאומית.
בשנת 2004 נבחר מחדש לסנאט של ארצות הברית עם למעלה מ-3.4 מיליון קולות, שהיוו כמעט 64% מקולות הבוחרים. הוא בחר שלא להתמודד ב-2010, ועזב את החיים הציבוריים עד למותו ביוני 2016.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ווינוביץ' נולד בקליבלנד בירת אוהיו, בנם הבכור בין ששת ילדיהם של ג'וזפין (ברנו) וג'ורג' ס. ווינוביץ'. אביו היה ממוצא סרבי ואילו אמו ממוצא סלובני. ווינוביץ' גדל בשכונת קולינווד שבקליבלנד וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון קולינווד ב-1954. הוא גדל כנוצרי קתולי והיה חבר לכל ימי חייו בקהילה הכנסייתית-שכונתית שלו. הוא קיבל תואר ראשון בלימודי ממשלה ב-1958 מאוניברסיטת אוהיו, שם היה חבר באחוות פי קאפה טאו ושימש כנשיא מועצת הסטודנטים ומערך מעונות הגברים. ב-1961 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת המדינה של אוהיו.