תגובה יכולה להתרחש רק באזור המגע, ובמקרה של נוזל או גז, בפני השטח של הנוזל. יש צורך בניעורים עזים ובערבוב על מנת לגרום להשלמת התגובה. משמעות הדבר היא שככל שהחלוקה בין המגיב המוצק למגיב הנוזלי יותר ברורה, כך גדל שטח הפנים ליחידת נפח, ויש יותר מגע עם מגיבים אחרים, וכתוצאה מכך התגובה נהיית יותר מהירה. אם נעשה אנלוגיה, לדוגמה, כאשר מציתים אש, קודם כל משתמשים בחתיכות עץ קטנות – לא עושים שימוש מראש בגזעי עצים גדולים. בכימיה אורגנית תגובות על מים הן היוצא מן הכלל לכלל שתגובות הומוגניות מתרחשות במהירות גבוהה יותר מאשר תגובות הטרוגניות.
ריכוז.
הריכוז ממלא תפקיד חשוב בתגובות כימיות. לפי תאוריית ההתנגשויות המולקולריות, ההתנגשויות מתרחשות בעקבות העובדה שהמולקולות חייבות להתנגש על מנת להגיב ביחד. ככל שריכוז המגיבים עולה, התדירות של התנגשות המולקולות עולה, והן פוגעות זו בזו חזק יותר על ידי כך שהן במגע קרוב יותר בכל נקודת זמן נתונה. נניח שבמיכל סגור יש שני מגיבים. כל המולקולות הנמצאות בפנים מתנגשות ללא הפסקה. אם נגדיל את הכמות של אחד או יותר מהמגיבים הגורמים להתנגשויות אלה להתרחש יותר פעמים, נגדיל את קצב התגובה.
נענוע או ערבוב של התמיסה יאיץ גם כן את קצב התגובה הכימית, כיוון שהוא נותן לחלקיקים אנרגיה קינטית גבוהה יותר, וגורם להגדלת מספר ההתנגשויות בין מגיבים ובכך מגדיל את ההסתברות להתרחשות של התנגשויות מוצלחות.
הגדלת הלחץ בתגובה גזית תגדיל את מספר ההתנגשויות בין המגיבים, ובכך את קצב התגובה. תוצאה זו היא בגלל שהפעילות של גז נמצאת ביחס ישר ללחץ החלקי שלו. תופעה זו דומה להשפעה של הגדלת ריכוז של חומר מסוים בתמיסה.
טמפרטורה.
לטמפרטורה יש בדרך כלל השפעה גדולה על מהירות התגובה. למולקולות בטמפרטורה גבוהה יש יותר אנרגיה תרמית. כאשר מגיבים בתגובה כימית מתחממים, לאטומים או המולקולות האנרגטיים יותר יש סיכוי גבוה יותר להתנגש אחד עם השני ולהגיב. באופן זה, בטמפרטורה גבוהה מתרחשות יותר התנגשויות, שיוצרות תוצר בתגובה כימית.
יותר חשובה מזה היא העובדה שבטמפרטורה גבוהה יותר למולקולות יש יותר אנרגיה ויברציונית, כלומר, האטומים רוטטים באופן הרבה יותר "אלים", כך שהעלאת הטמפרטורה מגדילה לא רק את מספר ההתנגשויות אלא גם את ההתנגשויות שיכולות להסתיים בסידור מחדש של האטומים בתוך מולקולות המגיבים. לדוגמה, מקרר מאט את המהירות של קצב התגובה כיוון שהוא מקרר את המולקולות. מצד שני, תנור נותן חום (אנרגיה) למולקולות שבתורן מאיצות את קצב התגובה, כך שהאוכל נאפה יותר מהר.
כמו כן, ניתן לקבוע את הקינטיקה הכימית באמצעות קפיצת טמפרטורה. שיטה זו כוללת שימוש בעלייה חדה בטמפרטורה וצפייה בשינויים בקצב התגובה של תהליך שיווי המשקל הכימי.
זרזים.
זרז הוא חומר שמאיץ את הקצב של התגובה הכימית אך לא משתנה מבחינה כימית לאחר ההאצה. הזרז מגדיל את קצב התגובה באמצעות מתן מנגנון תגובה שונה שמתרחש ברמה נמוכה יותר של אנרגיית שפעול. בזרזים עצמיים תוצר התגובה עצמו מזרז את התגובה ובכך הוא גורם למשוב חיובי. חלבונים שמתפקדים כזרזים בתגובות ביוכימיות נקראים אנזימים. קינטיקת מיכאליס-מנטן מתארת את הקצב של תגובות מתווכות אנזימים.
במספר מולקולות אורגניות למתמירים מסוימים יש השפעה על קצב התגובה בהשתתפות של קבוצה שכנה.
שיווי-משקל.
בעוד שהקינטיקה הכימית קובעת את הקצב של התגובה הכימית, שיווי המשקל הכימי קובע את הגבול שאליו תגיע התגובה. בתגובה הפיכה, שיווי משקל כימי מושג כאשר קצב התגובה של התגובה קדימה שווה לקצב של התגובה ההפוכה והריכוזים של המגיבים והתוצרים נשארים קבועים. דבר זה מודגם בדוגמה הקלאסית של תהליך האבר-בוש. ניתן לעשות שימוש בעקרון לה-שטלייה על מנת לנבא את ההשפעה של שינוי בריכוז, טמפרטורה או לחץ על המיקום של שיווי המשקל הכימי. תגובות של שעון כימי כגון תגובת בלוסוב-ז'בוטינסקי מראות בצורה יפה שרכיב הריכוזים יכול להתנודד במשך זמן רב לפני שהוא מגיע לשיווי משקל.
אנרגיה חופשית.
במונחים כלליים, האנרגיה החופשית של התגובה קובעת אם התגובה הכימית תתרחש, והקינטיקה תספק מידע על מהירות התגובה. התגובה יכולה להיות מאוד אקסותרמית אבל תהיה לא מעשית כיוון שהיא איטית מדי. אם מגיב יכול להגיב וליצור שני תוצרים שונים, התוצר היותר יציב מבחינה תרמודינמית ייווצר בדרך כלל מלבד בנסיבות מיוחדות כאשר התגובה נמצאת תחת בקרה קינטית. עקרון קרטין-האמט תקף כאשר קובעים את יחס המגיבים המומרים במהירות לכל אחד מנתיבי התגובה. ייתכן שניתן לחזות את קבועי קצב התגובה עבור תגובה מסוימת מתוך יחסי האנרגיה החופשית.
תוצא האיזוטופ הקינטי הוא ההבדל בקצב של תגובה כימית כאשר אטום באחד מהמגיבים מוחלף על ידי אחד מהאיזוטופים שלו.
קינטיקות כימיות יכולות לספק מידע על זמן המעבר ומעבר החום במגיב כימי בתחום ההנדסה הכימית והתפלגות המסה המולרית בכימיה של פולימרים.
ג'ראלד דארל
פריטה על גיטרה
פריטה היא נגינה בכלי מיתר באמצעות הרטטת מיתריו. בעת שבעזרת יד שמאל הנגן חוסם את המיתרים בסריגים הרלוונטיים, ידו הימנית פורטת עליהם. בגיטרה, הפריטות מבוצעות בעזרת האצבעות, הציפורניים, או בעזרת מפרט. הגיוון הגדול שבצורות הפריטה השונות, מתורגם מעשית לגיוון בצליל. זאת אומרת, שאותו אקורד יכול להיות מנוגן בכמה וכמה צורות, ובכל פעם זה יישמע אחרת, למרות העובדה כי מדובר באותם תווים בדיוק.
סוגי פריטות.
כאמור, קיימות כמה וכמה צורות שונות לפרוט על הגיטרה. לכל פריטה יש גוון צליל משלה. לרוב, יצירה משלבת בתוכה מספר סוגי פריטות, תכונה ההופכת את היצירה למגוונת ועשירה יותר.
תוספות לנגינה.
להלן מספר שיטות ניגון נפוצות נוספות. שיטות אלה לא נחשבות לממש פריטות, כיוון שהן לא מהוות נגינה "שוטפת", אלא תוספות לנגינה, אשר מעשירות אותה כשם שהתבלין מעשיר את התבשיל. כל השיטות הנ"ל מתייחסות לנגינה על מיתרים בודדים.
סטויכיומטריה
סטויכיומטריה היא תחום בכימיה העוסק בכמויות ובריכוז החומרים המשתתפים בתגובות כימיות.
הסטויכיומטריה מנסה לחשב ולחזות את כמות התוצרים שיתקבלו מכמות מסוימת של מגיבים בתגובה כימית. שני הנתונים העיקריים בהם נעשה שימוש בסטויכיומטריה הם "כמות" החומר (נמדדת במולים) ו"המסה המולרית" של החומר (נמדדת בגרם למול).
הסטויכיומטריה מחשבת את המסות היחסיות של היסודות בתרכובות השונות המשתתפות בתגובה. לדוגמה, אטומי המימן במים מהווים 11% מִמַסת המים, ואטומי החמצן מהווים 89%. חישוב זה יכול לעזור לחזות את כמות התוצרים שתתקבל בתגובה שבה משתתפים מים.
הסטויכיומטריה אינה מתעסקת במהירותן של תגובות כימיות או בהשפעתם של גורמים שונים, כמו טמפרטורה, על מהירות התגובה או על כמות התוצרים המתקבלת. התחומים העוסקים בנושאים אלו הם קינטיקה ותרמודינמיקה.
לסטויכיומטריה חשיבות רבה בתעשייה הכימית. בעזרתה מתאפשר למפעלים לכוון בדייקנות את כמות התוצר שיתקבל וכן את כמות הפסולת ממנה יש להיפטר.
נוסחאות וחישובים.
לסיכום:
formula_9
כדי לקבל ריכוז תמיסה באחוזים יש לחלק את מסת המומס בגרמים בנפח הממס במיליליטרים ולהכפיל ב-100. הנוסחה היא: formula_10
סטראוכימיה
סטריאוכימיה
סְטֶרֵאוֹכִימְיָה (באנגלית: Stereochemistry) היא ענף בכימיה העוסק במבנה המרחבי של התרכובות השונות ברמה המולקולרית. כלומר - הענף אינו עוסק בצורה ובמראה של החומרים השונים, כגון אבקה צהובה, נוזל אדום, גז שקוף, אלא בסידור המרחבי של האטומים המרכיבים את החומר.
למרות שהענף עוסק בכל החומרים, מתייחס המושג סטריאוכימיה בעיקר לתרכובות אורגניות, זאת לאור המגוון העצום של הצורות המרחביות שבהן הן מסודרות, בהשוואה לתרכובות אי-אורגניות.
הסטריאוכימיה מנסה למיין את החומרים השונים לקבוצות שונות, לפי סידורם המרחבי. למשל, תרכובות מסוימות הן קוויות, אחרות מישוריות, והשאר תלת-ממדיות. מולקולות כיראליות, הקרויות אננטיומרים, מסיטות אור מקוטב. אם אננטיומר אחד מסיט את האור לכיוון ימין, אזי בן-זוגו יסיט את האור לכיוון שמאל.
לנתונים אלו חשיבות עליונה בהבנתם של תהליכים ותגובות כימיים. הסטריאוכימיה מנסה להסביר את התרחשותן של תגובות כימיות, וכן את מהירותן, מההיבט המרחבי. לכיוון, לזווית ולמיקום שבהם נפגשות שתי מולקולות השפעה מכרעת על הסבירות לקיומה של התגובה, וכן על התוצרים שיתקבלו, והסטריאוכימיה מנסה להתחקות אחר גורמים אלו. תגובה כימית נקראת סטריאוסלקטיבית אם נוצר במהלכה עודף משמעותי של אחד הסטריאואיזומרים.
בטבע קיימות מולקולות רבות, להן נוסחה מולקולרית זהה (כלומר, מספר אטומים זהה מכל סוג), אך בהן האטומים מסודרים באופן שונה. מולקולות כאלו נקראות איזומרים; הסטריאוכימיה עוסקת בקבוצה אחת של מולקולות אלו: האיזומרים המרחביים (סטריאואיזומרים).
הסטריאוכימיה בשירות הביולוגיה.
לסטריאוכימיה חשיבות רבה בביולוגיה, במיוחד בחקר האנזימים. הענף חוקר את המבנה המרחבי של האתר הפעיל באנזים, ומנסה לעמוד על השפעת ההתאמה המרחבית שבין האנזים והסובסטרט על קצב הפעילות של האנזים, וכן על העדפתו הספציפית לסובסטרטים מסוימים בלבד. בדומה, משמשת הסטריאוכימיה לחקר ההתאמה בין הורמונים ובין הקולטנים שלהם, בין נוירוטרנסמיטרים בתאי עצב ובין הקולטנים שלהם, וכדומה.