בשנת 1794 זומן סובורוב פעם נוספת לצבא, עת נשלח לדכא את ההתקוממות הפולנית בהנהגת תדיאוש קושצ'ושקו. במערכה זו היה זה סובורוב שכבש את ורשה וטבח בתושביה באכזריות. על הישגיו במלחמה זו הוא קודם לדרגת גנרל-פילדמרשל.
המסע האיטלקי.
בשנת 1796 מתה יקתרינה הגדולה, ולכס המלכות עלה בנה, פאבל הראשון, אשר החל לארגן את הצבא הרוסי מחדש לפי הדגם הפרוסי ולשים דגש על הצד החיצוני של הצבא - מצעדים וזוטות. סובורוב, אשר התנגד נחרצות להעתקה עיוורת מהפרוסים ואשר החשיב יותר את מה שטוב לחיילים על פני זוטות חיצוניות, סירב לנהוג כפי שצווה בטענה ש"הרוסים תמיד הכו את הפרוסים", ולכן סולק מהצבא בשנת 1797.
אבל פאבל הראשון עד מהרה זימן את סובורוב חזרה לצבא, כיוון שרוסיה הצטרפה לקואליציה האנטי-צרפתית השנייה בשנת 1798 ובעלות בריתה של רוסיה דרשו באופן נחרץ את החזרתו של סובורוב לצבא. בשנת 1799 הגיע לאיטליה וחבר לכוחות אוסטריים בפיקודו של מיכאל פון מלאס. הצבא המאוחד זכה למספר ניצחונות גדולים על הצרפתים, אך שינויים גאופוליטיים אלצו אותו לסגת לכיוון שווייץ ולא להמשיך את ההתקפה לעבר צרפת. מסלול הנסיגה היחיד שהיה לו היה דרך מעבר סנקט גוטהרד המסוכן. סובורוב הצליח לעבור בו והציל את הצבא שלו. לאחר מסע זה הועלה סובורוב לדרגת גנרליסימו. אולם הוא שוב הודח מהצבא לאחר שהסתכסך עם הצאר פאבל הראשון על רקע התנגדותו להכנסת מנהגים פרוסיים לתוך הצבא הרוסי.
סובורוב נפטר ב-18 במאי 1800. על קברו, לפי צוואתו, הונחה אבן פשוטה שנכתב עליה: "כאן נח סובורוב".
מורשתו.
סובורוב כתב מספר ספרים על "מדע הניצחון" וחינך דור של מצביאים ומפקדים רוסיים מוכשרים. החשוב שבהם הוא מיכאיל קוטוזוב, האיש אשר הדף את נפוליאון מרוסיה בשנת 1812.
בימי מלחמת העולם השנייה, הונהג בברית המועצות עיטור על שמו, אשר הוענק למפקדים על ניצחון מזהיר ומהיר שהושג מול כוח עדיף.
העיר סובורובו שבבולגריה נקראה על שמו לזכר ניצחונו בקרב קוזלודז'ה שנערך ב-9 ביוני 1774 בסמוך אליה.
בשנת 2019 הופק סרט אנימציה על חייו.
גלריית ארתור מ. סקלר
גלריית ארתור מ. סקלר (באנגלית: Arthur M. Sackler Gallery) היא חלק ממוסד הסמית'סוניאן. הגלריה ממוקמת במבנה תת-קרקעי במול בעיר וושינגטון, בארצות הברית.
הגלריה נמצאת מאחורי ה"טירה" והיא, יחד עם גלריית פריר, מציגה אמנות אסייתית.
מבנה הגלריה מקושר הן לגלריית פריר והן למוזיאון הלאומי לאומנות אפריקנית.
סובורוב
דניאל גבריאל פרנהייט
גלריית פריר
גלריית פריר (באנגלית: Freer Gallery of Art) היא חלק מן הסמית'סוניאן, ומציגה אומנות מאזור מזרח אסיה: אמנות יפנית, סינית, קוריאנית, הודית ופרסית. הגלריה נפתחה לקהל בשנת 1923, והיה הגלריה הראשונה לאומנות של מוסד הסמית'סוניאן.
גלריית פריר לאמנות של מוסד סמית'סוניאן וגלריה ארתור מ. סאקלר בוושינגטון הבירה אומרים כי מכאן ואילך, הם יתפקדו כמוזיאון הלאומי לאמנות אסיאתית, במסגרת "מיתוג מחדש" המדגיש את המוקד של האוספים שלהם.
היסטוריה.
הגלריה נוסדה על ידי צ'ארלס לנג פריר (1854–1919), יצרן רכבות מדטרויט, אשר תרם את הכספים לגלריה.
הגלריה ממוקמת בדרום המול בוושינגטון בארצות הברית.
בגלריה מוצגים ציורים יפניים, מסכים מצוירים סיניים, קרמיקה קוריאנית והודית, ופסלים בודהיסטים.
כמו כן מציג המוזיאון את חדר הטווס, חדר שהובא בשלמותו מבית אנגלי מן המאה ה-19.
בירנסטירנה בירנסון
בללייקה
בַּלַלַייקָה (בכתב רוסי: Балалайка) היא כלי מיתר מסורתי במרכז אסיה ובפרט ברוסיה. לבללייקה אופיינית תיבת תהודה משולשת העשויה מעץ ו-3 מיתרים (לעיתים שישה, בזוגות). הבללייקה הפכה לאחד כלי המיתר החשובים במזרח אירופה, בייחוד ברוסיה ובאוקראינה. רפרטואר הדורש טכניקת נגינה מורכבת קידם את הבללייקה לדרגת חשיבות של כלי נגינה קלאסי, ויצירות רבות נכתבו במיוחד עבורה.
יש שישה גדלים שונים של בללייקות. הגודל השכיח ביותר המשמש לנגינת סולו הוא הגודל הבינוני (מכונה בללייקה פּרִימָה). כוונון המיתרים של בללייקה פרימה הוא מי, מי, לה (שני המיתרים התחתונים מכווננים לאותו גובה), ומנגנים עליה בעזרת האצבעות בטכניקה מיוחדת, לעיתים קרובות בפריטת טרמולו. תכונה מיוחדת של בללייקה זו היא שהרווח בין המיתר הראשון והשני גדול מהרווח בין המיתר השני ושלישי.
גודל שכיח פחות הוא "בללייקה גדולה" (בללייקה סֶקוּנדָה), המכווננת לה, לה, רה – קווינטה אחת נמוך יותר מהבללייקה פרימה.
גדלים נוספים הם:
על בללייקות בס וקונטרבס פורטים בעזרת מפרט.
הכוונון עשוי להשתנות ממקום למקום ובהתאם לסוג המוזיקה המנוגנת. לעיתים הבללייקה פרימה מכווננת "בסגנון גיטרה", סול, סי, רה, בדומה לשלושת המיתרים הדקים של הגיטרה הרוסית, מה שמקל על נגני גיטרה רוסית לנגן בה.
בשלוש הבללייקות הקטנות יותר (פיקולו, פרימה וסקונדה), מקובל להשתמש בשני מיתרי ניילון (המיתרים התחתונים הזהים) ובמיתר מתכת אחד (העליון).
כלי נגינה זה הפך לשמו של שיר מפורסם של הזמרת אילנית.
ישנו שיר נוסף "נגני לי (בללייקה)" בביצועו של דורון מזר שחיברה שמרית אור והלחין ננסי ברנדס.
מבצע בן עמי
מבצע בן עמי במלחמת העצמאות נערך ב-14 במאי 1948 ובו נכבש הגליל המערבי ונפרצה הדרך לנהריה, עברון, אילון, מצובה ולחניתה. הצלחת המבצע אפשרה את כיבוש עכו ואת הסרת המצור מעל קיבוץ יחיעם.
רקע היסטורי.
לפי החלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נועד הגליל המערבי להיות בתחום המדינה הערבית בארץ ישראל.
ב-9 במאי 1948 הגיעה ידיעה מודיעינית למטה הכללי ובה נאמר כי הצבא הלבנוני יפלוש מכוון ראש הנקרה ויתקיף את חניתה בד בבד עם פלישת הצבא הסורי. שני הצבאות תוכננו להפגש ליד הקריות ולהמשיך משם דרומה לכיוון חיפה. כן נמסר כי הצבא הלבנוני תפס עמדות על החוף ולרשותו תותחים ושריוניות. כדי למנוע סכנה זו ולהיערך לפלישה, הוחלט כי יש להתחיל מיד במבצע לפריצת הדרך לגליל המערבי, שתאפשר העברת מזון ואספקה ליישובים אילון, חניתה ומצובה, לפנות את הילדים ממשקים אלה, לטהר את השטח מכוחות ערביים ולהסיר את המצור מעל נהריה. ההכנות למבצע נוהלו בסודיות כי הבריטים שלטו באזור. המבצע כונה בהתחלה "מבצע אהוד" ורק בסיומו, ביום הכרזת המדינה, שונה שמו ל"מבצע בן עמי" על שם בן עמי פכטר, מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי שנפל בשיירת יחיעם.
תוכנית המבצע הייתה לפרוץ בשיירה נושאת אספקה ותחמושת מקיבוץ עין המפרץ צפונה, לעקוף את תל עכו ממזרח לאחר שייכבש, להמשיך צפונה וביחד עם כוח שיונחת מהים, לכבוש את הכפר הערבי א-סמריה (קיבוץ שמרת בימינו), ולהיכנס לנהריה. משם להמשיך צפונה, לכבוש את הכפר א-זיב ואת משטרת אילון וכן את הכפר אל-באסה (בימינו בצת). הכוחות שרוכזו למבצע היו שיירה של 25 מכוניות אספקה, שישה אוטובוסים משוריינים ועשרה משוריינים. כוח אחד עלה על ספינה בחיפה במטרה לנחות בחוף שבי ציון. מטה הפעולה הגיע דרך הים לנהריה בפיקודו של מפקד חטיבת כרמלי משה כרמל.
כדי לשבש את מהלכי הצבא הלבנוני, בוצעה בלילה שבין ה-13 במאי ל-14 במאי פעולה ימית שבמהלכה תוכנן פיצוצו של גשר על כביש החוף הלבנוני, כחמישה ק"מ מצפון לראש הנקרה. הכוח אומנם הגיע בסירות אל החוף, אך הלבנונים גילו אותו ופתחו לעברו באש כבדה. החלה נסיגה מהירה של כוח הנחיתה במהלכה טבע אחד הלוחמים.
המבצע.
השיירה יצאה לכיוון עין המפרץ אך נתקלה במחסום בריטי ליד מחנה כורדני. מפקד השיירה הראה לחייל במחסום מכתב מזויף שנחזה להיות מכתבו של המפקד הבריטי באזור והמאפשר לשיירה לעבור ליעדה. הזקיף במחסום לא התרשם מהמכתב וביקש להתייעץ. מפקד השיירה הסיר את המחסום בעצמו וקרא לבריטים כי השיירה חייבת לעבור, וכי אם ברצונם לפתוח באש הם יכולים לעשות כן. השיירה עברה במהירות ללא תקלה והגיעה לעין המפרץ.
המבצע החל בליל ה-14 במאי 1948 עם כיבוש תל עכו. הכיבוש עבר ללא תקלות ובשעה 03:30 נכבש התל. כיבוש זה אפשר את מעבר השיירה שיצאה מעין המפרץ צפונה. הכוח הימי נחת בשעה 02:30 בחוף שבי ציון והחל לתקוף את הכפר א-סמריה מצפון. באותו זמן הגיעה השיירה מדרום והשלימה את כיבוש הכפר. בשעות הבוקר הגיעה השיירה לנהריה. מנהריה המשיכה השיירה לכפר א-זיב שנכבש לאחר קרב ממושך והלאה לכפר באסה. משטרת אילון נכבשה על ידי כוח מקיבוץ אילון. השיירה הגיעה לאילון חניתה ולמצובה, הביאה אספקה לכשלושה חדשים ופינתה את הילדים. בכביש נהריה-ראש הנקרה נחפרו תעלות עמוקות והונחו מוקשים. הלוחמים חששו שעם שחר, ה-15 במאי 1948 יפלוש צבא לבנון לגליל המערבי, אך הדבר לא קרה. לפחות 40 ערבים נהרגו במבצע. לחטיבת כרמלי היו שלושה הרוגים וחמישה פצועים.
תוצאות המבצע.
עם סיום המבצע הייתה עכו עיר נצורה, והוחלט לנצל את המצב ולכובשה. ההתקפה על העיר החלה בלילה שבין ה-16 ל-17 במאי והיא נכבשה בשעות אחר הצהריים. עם תום המבצע שוחררו כל היישובים בגליל המערבי פרט לקיבוץ יחיעם שהכפרים הערביים כאברי, אום אל פרג' וא-נהר (בימינו נתיב השיירה) הפרידו בינו לבין נהריה. הפעולה הוטלה על גדוד 21 ששכל רבים מחייליו בשיירת יחיעם. לכוח הצטרפו מתנדבים שהיו קשורים לחללי השיירה וביקשו בדרך זו לקחת חלק בשחרור יחיעם מהמצור. עם שחר ה-21 במאי 1948 הותקף הכפר הגדול כאברי שנכבש לאחר קרב קצר. שתי טונות חומר נפץ הוקדשו לפיצוץ בתי הכפר. יחיעם שוחררה ממצור ממושך.
המפלגה הדמוקרטית של מונגוליה
הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה