המגלן ידוע ביוון עוד מאז אריסטו. המין תועד לראשונה מקנן בשנת 1960, במושבה המורכבת מכ-1,000 זוגות בדלתא של אברוס, צפון מזרח יוון; וכמה שנים לאחר מכן בעוד שלושה אתרים (אגמי איסמאריס וקרקיני ומפרץ אמברקיקוס עם כ-40 ו-10 קנים באגמים ו–150 במפרץ, בהתאמה). סך כל אוכלוסיית הקינון במהלך שנות ה-60 הוערכה ב-1,500-1,840 זוגות. במהלך שנות ה-70 הוקמה לפחות מושבה אחת נוספת באגמי פרספה (צפון מערב יוון). סך אוכלוסיית הקינון במהלך השנים 1971–1973 הוערך כיותר מ-1,500 זוגות בארבע מושבות (מתוכם, לפחות 1,100 זוגות באברוס). בשנות ה–80, שלוש מושבות קרסו (נהר אברוס, ואגמי איסמאריס ופרספה) והוקמה חדשה (בדלתת אקסיוס). עד 1990 הוא תועד בלפחות שלוש מושבות קינון, ואוכלוסיית הקינון שלו הצטמצמה ל– 71–45 זוגות. ייתכן כי זיהום וניקוז אדמת ביצות איימו על אזורי הביצות ביוון במהלך שנות ה-80 וה-90, מה שפגע באוכלוסיות המקננות. ב–2003 האוכלוסייה עמדה על 95 זוגות מקננים והחלה לגדול בהדרגה עד שבשנת 2017 האוכלוסייה עמדה ל-639 זוגות, רובם באי פראסודי, במפרץ אמברקיקוס, ובנהר אקסיוס. באותה תקופה טווח הקינון הגאוגרפי שלו התרחב בשמונה מושבות בעיקר בצפון ומערב יוון. זיהום מים, כמו גם צמצום בכמות השטחים המוצפים באזורי ביצות נחשבים לאיומים העיקריים על המין. העלייה שתועדה בין 2003 ו–2017 באוכלוסיית המקננים כנראה קשורה למעקב טוב יותר ולניסיונות מאורגנים לניהול שטחי ביצה המתרחשים ביוון במהלך העשור האחרון. המין מוגן על פי הוראת הציפורים של האיחוד האירופי והוא נכלל ב"Red Data Book of animals in Greece" בסכנת הכחדה קריטית.
בישראל.
כיום, המגלנים נפוצים בארץ ישראל, חלקם חולפים (עוברים בנדידה), חורפים (נשארים לאורך החורף) ואף יציבים (נשארים לאורך כל השנה ומקננים כאן). בעבר המגלנים רק חלפו וחרפו, אך בעשורים האחרונים הוא נצפה דוגר מצפון הארץ ועד גוש דן. הקינון המתועד הראשון בארץ היה ב–1969 בעמק זבולון. בשנת 1975 תועד מקנן לראשונה בעמק החולה. בשנת 2011 רשות נחל הקישון גילתה מושבת קינון באזור שפך נחל סעדיה, יובל של נחל קישון.
במדגסקר.
המגלן מקנן יציב במדגסקר, ולא ידוע על נדידה של מגלנים באי. לפי הערכה משנת 2017, אוכלוסיית המין במדגסקר מונה בין 8,500 ל-11,000 פרטים. המגלן תועד לראשונה במדגסקר ב– 1879 – 1885. המגלן נפוץ בעיקר במערב האי, היכן שתועד בתוך חמישה שטחים מוגנים. המגלנים נצפו מחפשים מזון בקבוצות גדולות (יותר מ-10 ציפורים) בשדות אורז, אך לא במנגרובים. תצפיות המתפרשות על פני 23 שנים (1993 עד 2016) מראות עלייה מתונה באוכלוסיית המגלן במדגסקר. הסיבה היא כנראה בשל ריכוז גבוה של ציפורים (&gt; 80%) שתועדו בתוך השטחים המוגנים; כל אתרי הקינון הידועים נמצאים בתוך שטחים מוגנים. האיומים העיקריים על המגלן במדגסקר הם הרס בתי גידול, הפרעות אנושיות בכל בתי הגידול וציד.
במונטנגרו.
המגלן החום תועד מקנן וחולף במונטנגרו, אך לא ידוע על חריפה. בפלבניצה ליד אגם סקאדאר, בסך הכל 118 פרטים נצפו ב-8 באפריל 1965. בתקופה שבין 2000 ל-2002 רק 1–2 זוגות התרבו, והייתה ירידה באוכלוסייה של 30-50%. על פי אומדן משנת 2017, במדינה מקננים בין 5 ל–10 זוגות.
בספרד.
המגלן החום חולף, חורף ומקנן בספרד. המגלן החום תועד מקנן בפארק הלאומי דוניאנה בין סוף המאה ה-18 לתחילת המאה ה-20. כשהוא נכחד כמקנן בספרד. לאחר עשרות שנים של היעדרות, בשנת 1973 המין החל לקנן מחדש בחצי האי האיברי, תועד מקנן לראשונה בפארק הטבעי לה אלבופרה (Parque Natural de la Albufera) בשנת 1993, ובשנת 1996 נצפה מקנן בדלתא של האברו. בשנה זו, קיננו בדוניאנה 7 זוגות. מאז, האוכלוסייה בספרד גדלה באופן מעריכי, ככל הנראה בגלל גידול אורז בכמות הולכת וגדלה, שכן המגלנים מחפשים מזון בשדות האורז המוצפים. התיעוד הראשון של חריפה באברו הוא מינואר 1998. אוכלוסיית הדלתא של אברו הכילה פחות מ-300 זוגות מקננים בשנת 2015, ובשנת 2017 קיננו בפארק הלאומי דוניאנה 10,463 זוגות ובפארק הטבעי לה אלבופרה קיננו 765 זוגות. בחורף 2017–2018 חרפו באברו כ–6,600 פרטים, שהם בין חמישית לרבע מכל האוכלוסייה החורפת בספרד.
בסרביה.
המגלן מקנן וחולף נדיר בסרביה. התצפית המתועדת הראשונה היא מסוף המאה ה-17, וויבודינה. הדיווחים התרבו במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, במיוחד לאורך נהר הסאווה. במחצית הראשונה של המאה ה-19, זה היה מין מקנן נפוץ, בעיקר באזורי ביצות לאורך נהר הסאווה, בעיקר בקרבת אובדסקה בארה, שם קיננו בסביבות 1,000 זוגות. לובנשטיין דיווח ב–1840 על מושבה גדולה ליד בלגרד. באובדסקה בארה קיננו כ–4,500 זוגות ב-1869, אולם המין כבר לא השתמש באתר זה לרבייה בתחילת שנות ה-60. בתחילת המאה ה-20, המין היה קינן בכמויות גדולות לאורך נהר הסאווה, עד שנעלם בהדרגה במהלך העשורים הבאים. לא תועד קינון בסרביה בין 1963 ל-1985, למעט התקופה שבין 1963 ל-1969, אז זוג אחד או שניים קינן בצארסקה בארה. אתר הקינון היחיד בין 1986 ל-2002 בסרביה היה דובובאצ'קי ריט, אזור ביצות על יד הדנובה בוויבודינה. פרויקט "החזרת האיביס" יצא לפועל באובדסקה בארה החל משנת 1992. במהלך 25 השנים הראשונות, כ-220 דונם של בתי גידול שוחזרו ותוחזקו ומפלסי המים שופרו. בתקופה שבין 2003 ל-2007 זוהה אתר רבייה חדש בבריכת דגים. במהלך התקופה שבין 2008 ל-2013 המגלן החל לקנן בשטח מוצף לאורך הנהר טאמיש. בשנים 2016–2017, מושבות רבייה בסרביה היו רק באובדסקה בארה ולאורך הטאמיש.
האוכלוסייה המקננת בסרביה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה, האוכלוסייה הלא מקננת נמצאת בסכנת הכחדה, והאוכלוסייה הנודדת הוערכה בפחות מ-250 פרטים בוגרים בין השנים 1997–2017. מחוץ לעונת הרבייה המגלן החום תועד מדי פעם באגמים, בריכות, שטחי מרעה רטובים ונהרות ברחבי סרביה עד לגובה 1,200 מטרים מעל פני הים. ישנם מספר איומים בסרביה המשפיעים על מין זה: הרס בתי גידול עקב ניקוז ביצות, נהרות וצמצום גודלם של אזורי הצפה; שריפות; ציד למטרות פחלוץ או כהרג בשוגג, כמו גם הפרעה לציפורים בקינון ובאזורי חיפוש מזון והקמת מטעי צפצפה וערבה באזורים החשובים לחיפוש מזון. בשנים מסוימות כל האוכלוסייה מקננת בתוך האזורים המוגנים (למשל ב–2016 בדליבלאטסקה פשצ'ארה ואובדסקה בארה, שתיהן שמורות טבע), בעוד שבשנים אחרות כל הזוגות מקננים מחוץ לאזורים מוגנים. השטחים ליד הטאמיש, שמהווים מוקדי קינון עיקריים, הוצעו להגנה.
בפורטוגל.
המגלן חורף, חולף ומקנן בפורטוגל. פליקס קאפלו תיאר את המגלן כנפוץ בדרום פורטוגל בשנות ה–30, אך מאז, המגלן לא נצפה במדינה עד שנות ה–90. עם זאת, מאז 1994, חלה עלייה משמעותית בתיעוד של פרטים, בעיקר באלגארבה. בעשור האחרון המגלן נצפה בתדירות גבוהה יותר ברחבי פורטוגל, בעיקר בשפכי הנהרות טז'ו וסאדו, אך גם כמעט בכל אזורי הביצות של החוף ואפילו בפנים הארץ, במרכז ודרום המדינה ובמספרים משמעותיים מאוד. בתחילת התפשטותו, נצפה המין בעיקר בתקופת הנדידה, אך גם בתקופת החורף. תיעודי הקינון הראשונים היו בשנת 2005 בשמורת הטבע פאול דו בוקילובו ורוב הזוגות המקננים נמצאים באגן הטז'ו. האוכלוסייה הצטצמה ב–2016 כתוצאה מבצורת.
בצרפת.
המגלן החום מקנן וחולף בצרפת והאוכלוסייה גדלה באופן אקספוננציאלי. המגלן החום קינן ​​לעיתים רחוקות מאוד בצרפת עד המאה ה–21; במהלך המאה ה-19, תועד רק מקרה אחד, בשנת 1844 בקאמארג, בדלתת הרון בדרום צרפת. איג ומיוד דיווחו בסוף שנות ה–30 על קינון מזדמן בקאמארג. הוא קינן שם בשנות ה–90, ולאחר מכן, רק ב–2006 החל לקנן מחדש במושבת אנפות בקאמארג. במקביל, ניסיונות קינון התרחשו באופן קבוע באזורים אחרים, בעיקר בלואר האטלנטי, ומ–2013 בארו. מאז, מספר הזוגות המקננים בצרפת גדל באופן אקספוננציאלי והגיע ל-2,087 זוגות בשנת 2017, מתוכם 1,236 קיננו בקאמארג. הגידול באוכלוסייה של המגלן החום בקאמארג עולה בקנה אחד עם הגידול בזוגות המקננים בדוניאנה, דרום ספרד, ותצפיות מקומיות רבות תומכות בקשר המשוער בין האוכלוסיות. המושבה בקאמארג נמצאת בשמורת טבע מוגנת.
ברומניה.
המגלן נודד ומקנן ברומניה. על פי תיעודים היסטוריים, בתחילת המאה העשרים המגלן החום היה מין נפוץ באזורי הביצות של חלקה הדרומי והמזרחי של רומניה. עקב אובדן בתי גידול ברחבי הדנובה ויובליו העיקריים, אוכלוסיית הרבייה עברה ירידה דרמטית; חלק מהמושבות נעלמו בעוד שאחרות סבלו מצמצום ניכר. באותה תקופה, דלתת הדנובה נחשבה לאזור המחיה העיקרי של המין ברומניה, בו קיננו לכל היותר 12,000 זוגות בשנת 1977, עם ירידה חדה לכ-6,000 בשנת 1979 ו-525 בשנת 1983. בתקופת 1984–1995 גדלה האוכלוסייה ל-3,340 זוגות ונעה בין 2,000 ל-3,000 זוגות מקננים במהלך שנות ה–90. כל המושבות הידועות של המגלן ברומניה ממוקמות באזורים מוגנים והוא אינו בסכנת הכחדה שם.
בתונסיה.