בשנת תשס"ט יצא כרך מפתחות לסדרה. בחודש טבת תשע"ה הופיעו עשרת כרכי שו"ת יביע אומר במהדורה חדשה בהוצאות מכון מאור ישראל. המהדורה כוללת אלפי גליונות וכתבי יד אשר נוספו על ידי הרב עובדיה במשך השנים, ומאות תיקונים.
ב-1971, ריכז בנו של הרב יוסף, הרב יצחק יוסף, את פסקי אביו מחמשת חלקי יביע אומר שיצאו עד אותה שנה. החוברת, שנקראה "ילקוט יוסף", נערכה בעידודו של הרב עובדיה ובפיקוחו. ב-1985 פורסם "ילקוט יוסף" לראשונה כספר, והוא עסק בהלכות קריאת שמע ותפילה. מאז יצאו כרכים נוספים של ילקוט יוסף מתוך מטרה של הרב יוסף לייצר טקסט הלכתי קצר ונוח, כך שכל יהודי, ואפילו אינו למדן, יוכל לעיין בו ולדעת כיצד לקיים מצוות יומיומיות. ילקוט יוסף נחשב כספר יסוד בקרב חלקים גדולים של היהדות הספרדית.
על כתיבתו של הרב יוסף כתב אריאל פיקאר, שיש בה "שפה גבוהה ומדויקת וסגנון ספרותי יוצא מן הכלל ביופיו ובווירטואוזיות הלשונית שלו. הרב יוסף הוא אמן של משחקי מילים ופרפזות מתוחכמות. מקצתם מופיעים כבר אצל מחברים אחרים, אך רובם חידושי לשון שלו".
פרס הרב קוק.
באלול תשט"ו זכה הספר יביע אומר חלק א' לפרס הרב קוק שע"י עיריית ת"א-יפו. מתוך נימוקי הרבנים הגאונים ועדת השופטים לפרס:
לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא
קתדרלת בורדו
קתדרלת בורדו (בצרפתית: Cathédrale Saint-André de Bordeaux) היא קתדרלה קתולית ומושב הארכיבישוף של בורדו-באזה, ונמצאת בבורדו, צרפת.
היסטוריה.
הקתדרלה נחנכה ב-1096 על ידי האפיפיור אורבנוס השני. מהמבנה הרומנסקי המקורי נותר רק קיר בספינה הראשית. ב-1137 נישאה בכנסייה זו אלינור מאקוויטניה ללואי השביעי, מלך צרפת, מספר חודשים לפני שהוכתר כמלך. השער המלכותי הוא מהמאה ה-13 בעוד ששאר המבנה נבנה במאה ה-14 והמאה ה-15 בסגנון גותי מאוחר. בחזית המערבית חלון רוזטה בסגנון הלהבות (Flamboyant) וצמד צריחי תחרה מחודדים.
קוורטה זכה
אוקטאבה
האלשטאט
האלשטאט (Hallstatt) הוא כפר באזור הדאכשטיין במדינת אוסטריה עילית באוסטריה. הכפר כלוא בין חופי אגם האלשטאט (Hallstätter See) שרוחבו 2 ק"מ בלבד לבין מורדותיו התלולים של רכס דאכשטיין, הממשיכים לעומק של 135 מטר במעמקי האגם הצר. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית הכפר 946 תושבים.
מעבר ליופיו, הכפר מפורסם משתי סיבות: תרבות האלשטאט אשר הייתה תרבות קלטית מתקופת הברזל המוקדמת, ואשר העניק לה את שמו; ומכרה המלח הראשון בעולם הנמצא בהר המלח (Salzberg). כל אלה הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז על הכפר כעל אתר מורשת עולמית בשנת 2001. בשנת 2011 פורסם כי לאחר שאספו במשך שנים מידע על הכפר, החלו הסינים להקים העתק שלו במחוז גואנגדונג.
היסטוריה.
בשל עושרו של האזור במלח היו האלשטאט וסביבתה מיושבים כבר לפני אלפי שנים, על ידי אוכלוסייה אשר כרתה את המלח, ארזה אותו בצורת לבבות וסחרה בו. הממצאים המוקדמים ביותר שנמצאו במקום מתוארכים לשנת 5000 לפנה"ס לערך.
עושרו של המקום במלח והסחר בו הביא להתפתחותה של תרבות מתקדמת במשך האלף הראשון לפנה"ס, אשר זכתה לשם "תרבות האלשטאט" (Hallstattzeit). תרבות זו אשר השתרעה על פני כל מרכזה של אירופה מיוחסת לקלטים או לאבותיהם, והיא פרחה בתקופת הברזל המוקדמת באירופה, דהיינו, בין 800 ל-450 לפנה"ס. בשנת 1846 התגלה ליד הכפר על ידי רמזאואר בית קברות פרהיסטורי ובו 4,000 קברים וכן התגלה בסמוך לו בית מלאכה מוקדם לנפחות. שני אלה מיוחסים לתרבות האלשטאט.
תרבות האלשטאט התחלפה בתרבות לה טן (La Tène) אשר התקיימה עד לכיבוש הרומי, ומתקופות אלה, כמו גם מימי הביניים המוקדמים, לא התגלו בכפר ממצאים מיוחדים. ידוע, עם זאת, כי הכפר שמר על חשיבות מסחרית והתקיים בו שוק לפחות משנת 1311. בנוסף, כריית המלח נמשכה גם בימי הביניים ומ-1595 הוא הועבר בצורת מי מלח בצינור שנבנה מ-13,000 גזעי עצים חלולים ואשר הוביל לאורך 40 ק"מ עד לאבנזה (Ebensee).
עד לסוף המאה ה-19 ניתן היה להגיע אל האלשטאט רק באמצעות שיט על האגם או באמצעות שבילים צרים. האדמה המעטה בין ההרים וגדות האגם נוצלה לבנייה, ואפילו התנועה בין בתי הכפר נעשתה בסירות או בשביל שעבר על המורדות התלולים שמעליו. מצוקת השטח בכפר הביאה לכך שעצמות המתים הוצאו מקבריהם אחת לעשר עד 15 שנים שנים והועברו לאחסון בגלוסקמא, ובמוזיאון העצמות בכפר (Beinhaus) שהוקם במאה ה-12 מוחזק אוסף של יותר מ-1,200 גולגולות, חלקן צבוע ומעוטר בדוגמאות פרחים.
הדרך הראשונה להאלשטאט נסללה לאורך חופו המערבי של האגם בשנת 1875, והיא פולסה בחלקה באמצעות פיצוץ המסלע שלאורך החוף. רק ב-1966 נסלל כביש מודרני דרך מנהרות שנחפרו בהר שממערב לכפר. כריית המלח נמשכת, אך עיקר כלכלת הכפר נשען כעת על ענף התיירות, ומוזיאון מורשת מקומי (Heimatmuseum) מתאר את ההיסטוריה הארוכה של המקום.
דאכשטיין
הדאכשטיין (גרמנית Dachstein - "אבן גג") או רכס הדאכשטיין (Dachsteingebirge) הוא מסיב הרים באוסטריה המגיע לפסגתו בהוהר דאכשטיין (Hoher Dachstein - "אבן הגג הגבוה") שגובהה 2,995 מטר. האזור שוכן בתחומן של מדינות אוסטריה עילית, שטיריה וזלצבורג, עובדה שהעניקה לו את הכינוי "הר שלוש המדינות" (Drei-Länder-Berg).
גאוגרפיה וגאולוגיה.
פסגת המסיב היא השנייה בגובהה ברכס האלפים הגיריים הצפוני החוצה את אוסטריה במרכזה ממזרח למערב. אורכו של המסיב הוא 30 ק"מ ורוחבו 20 ק"מ, והוא מגיע לשיא גובהו בצידו הדרומי והדרום-מערבי. בעוד שחלקו הצפוני של המסיב משתפל בהדרגה לכיוון הזאלצקמרגוט ורכס טוטס, צידו הדרומי תלול ומסתיים בקיר מאונך הצולל אל קרקעית עמק נהר אנס, בהפרש גבהים של 2,136 מטר, המדורג שמיני בהרי האלפים.
הדאכשטיין עשוי אבן גיר הקרויה על שמו (Dachsteinkalk) והוא נוצר בטריאס. מאז התעצב המסיב בתהליכים קרסטיים מתמשכים, והוא עשיר במערות הידועות שבהן הן מערת הממוטה (Mammuthhöhle), מערת הירלץ (Hirlatzhöhle) ומערת אייסריזן (Eisriesenhöhle). עוד ידוע המסיב במאובנים שנמצאו בו.
קרחונים אינם נפוצים ברכס האלפים הגיריים הצפוני, אך בדאכשטיין שלושה קרחונים גדולים - קרחון האלשטאט (Hallstätter Gletscher), קרחון גרוסר גוזאו (Großer Gosaugletscher - "קרחון גוזאו הגדול") וקרחון שלאדמינג (Schladming glacier). שלושה אלה הם הקרחונים הגדולים ברכס, והצפוניים והמזרחיים ביותר ברכס האלפים כולו. קיימים מספר קרחונים קטנים יותר כמו קרחון קליינה גוזאו (Kleine Gosaugletscher - "קרחון גוזאו הקטן") וקרחון שניילוך (Schneelochgletscher - "קרחון חור השלג"), ואלה כמו גם הקרחונים הגדולים נסוגים במהירות ועתידים להיעלם לחלוטין בקצב הנוכחי בתוך 80 שנים.
הטיפוס אל ההר.
פסגת הדאכשטיין נכבשה לראשונה ב-1832 על ידי פטר גאפמאיר, ושנתיים לאחר מכן הוצב צלב עץ על הפסגה. ב-14 בינואר 1847 הגיע פרידריך סימוני אל הפסגה לראשונה בחורף. שתי ההעפלות נעשו מכיוון צפון, בעוד שההעפלה הראשונה אל ההר מדרום נעשתה רק ב-22 בספטמבר 1909. מאז הפך הטיפוס אל ההר לפופולרי.
זאלצקמרגוט
הזאלצקמרגוט (בגרמנית: Salzkammergut) הוא אזור בצדו הצפוני של רכס האלפים הגיריים הצפוני החוצה את אוסטריה במרכזה ממזרח למערב, ומשתרע בתחומן של המדינות הפדרליות אוסטריה עילית, שטיריה וזלצבורג.
גאוגרפיה.
נופו של הזאלצקמרגוט נשלט על ידי מערכת הניקוז של נהר טראון (Traun) על 76 האגמים ששוכנים בה, והזורם לאורך 153 ק"מ אל הדנובה. נהר זה מנקז את רכסי ההרים הגבוהים שמדרום וממזרח לזאלצקמרגוט - צדו הצפוני של הדאכשטיין (Dachstein) מדרום, רכס טוטס (Totes Gebirge) ממזרח ורכס הלן (Höllengebirge) הניצב במרכזו. מבחינה טופוגרפית משתפל אזור הזאלצקמרגוט מגבהים של למעלה מ-2,000 מטר בדרומו לאזור מישורי בגובה של כ-400 מטר בצדו הצפוני. האזור עוצב בפעילות קרחונים שעם נסיגתם הותירו עמקים רחבים ומספר רב של אגמים, שהגדולים שבהם הם אגם אטרזה (Attersee) בתווך (47 קמ"ר), אגם טראונזה (Traunsee) במזרח (24.5 קמ"ר), והאגמים הקטנים יותר אגם מונדזה (Mondsee ששטחו 14.2 קמ"ר) ואגם וולפגנגזה (Wolfgangsee בשטח של 12.84 קמ"ר) במערב.
היסטוריה ותיחום.
הזאלצקמרגוט לא מהווה יחידה גאוגרפית הומוגנית. בבסיסו הוא שטח שתיחומו הוכתב בעבר על ידי משק המלח של האזור, וכיום הוא מתוחם ומוגדר בעיקר כאזור תיירות.
עושרו של האזור במלח נוצל כבר באלף השני לפנה"ס ולאחר מכן על ידי הקלטים שלהם מיוחסת תרבות האלשטאט (Hallstattzeit) ולאחריה תרבות לה טן (La-Tène), שתיהן מהאלף הראשון לפנה"ס.
משמעותו של השם "זאלצקמרגוט" – "אחוזת אולם המלח", והוא זכה לו בשל כך שהשתייך ללשכת המלח הקיסרית שהופקדה על מכרות המלח בתקופת בית הבסבורג, החל ב-1419. בתחילה נחשבה העיירה באד אישל וסביבותיה מאגם טראונזה בצפון ועד הדאכשטיין בדרום ללבו של הזאלצקמרגוט. עד המאה ה-19 המשיך האזור והשתייך ישירות למשרד האוצר בווינה אשר שלט במונופול על המלח, ובראשית המאה ה-20 נוסף לו גם אגם אטרזה וסביבותיו.
מאז אמצע המאה ה-20 מקובל לכלול בהגדרת האזור שטח נרחב המשתרע מהדאכשטיין בדרום ועד קו העובר מצפון לאגמיו הגדולים, ומנחל אלם במזרח ועד לפאתי העיר זלצבורג במערב. ב-2002 התאגדו 54 היישובים בזאלצקמרגוט והקימו את "לשכת התיירות והשיווק זאלצקמרגוט בע"מ" (Salzkammergut Tourismus-Marketing GmbH) המחולקת לעשר לשכות תיירות אזוריות.
כלכלה.