חטר-ישי הגן על ראג'י עיסא וסאלח קונטר שנידונו למוות על רצח שני מחבלים ועונשם הומר במאסר עולם, וקיים על חשבונו את אשתו ושני ילדיו של קונטר במשך למעלה משנתיים, עד שחרורם של השניים מהכלא בחנינה שהשיג עבורם מהנשיא חיים ויצמן בהמלצת בן-גוריון.
בשנת 1958 כתב אהרן חטר-ישי את הספר "רק אתמול".
עזרתו לבן-גוריון בפרשת לבון.
בין השנים 1963–1965 נענה לפנייתם של נתן אלתרמן ואורי לובראני, מנהל לשכת ראש הממשלה, וירד לשדה בוקר, לעזור לבן-גוריון בעניין "פרשת לבון". לאחר ששכנע את בן-גוריון שלא נשלח על ידי שום מפלגה אלא בא לעזור לו בעניין "פרשת לבון" מתוך התנדבות אישית, קיבל לעיונו את כל החומר, לו הקדיש חודשים אחדים. כשהגיע למסקנה שוועדת השבעה טעתה במסקנתה שלבון לא נתן את הפקודה "לקצין השלישי", הזמין את ידידו, עו"ד יצחק טוניק, לערוך עמו ניתוח משפטי ודו"ח מסכם על פעולת ועדת השבעה. הדו"ח של חטר-ישי וטוניק הוגש על ידי בן-גוריון לשר המשפטים וליועץ המשפטי. האחרון קבע, שהדו"ח "לא השאיר מתום ממסקנותיה והחלטתה של "ועדת השבעה".
תפקידים שונים.
בתחילת 1964 התמנה, לפי בקשתם של לוי אשכול ושר החינוך זלמן ארן, ליו"ר ההתאחדות לספורט, במטרה לחבר תקנון להתאחדות הספורט שמצד אחד יאפשר קבלת החלטות ברוב ומצד שני ימנע דורסנות של הרוב. בנוסף, ביקש חטר-ישי להביא לחקיקת חוק ספורט בכנסת שיעזור במאבק באלימות הקהל בספורט. עם כניסתו לתפקיד העריך שמלאכתו תושלם תוך שישה חודשים, אולם רק לאחר קרוב לשנתיים הצליח במשימה. הוא הכין בשיתוף עם הנהלותיהן של אגודות הספורט "מכבי", "הפועל", "בית"ר", "אליצור", ו"איסט"א" טיוטה מוסכמת לחוקה ספורט בארץ.
היה חבר במשך שנים רבות בוועדה ביד ושם, המעניקה את התואר "חסיד אומות העולם", ודן בקרוב ל-2,000 המלצות.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בשנת 1973, חודשים ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים, עבר לגור בקיבוץ עין גב, בעקבות הזמנת חברי הקיבוץ, עמם היה קשור עוד טרם הוקם הקיבוץ. סייע לקיבוץ ולחבריו בבעיות משפטיות.
התנדב לעזרתה של קבוצת עולים מרוסיה שהתארגנה בשם "עליה 70", ושמטרתה - הקמת יישוב של אנשי מדע ליצירת מקומות עבודה לעולים אנשי מדע, תוך התנגדות עקרונית לקבלת תקציב כלשהו, ועומדת על קיום עצמי ממפעלים שהקימו במקום. הרעיון של קיבוצים הבנויים על תעשייה היה חדש, ועברו עליהם קשיים רבים, כאשר חטר-ישי ליווה אותם גם בהלוואות אישיות והשקיע בהם זמן ועבודה רבה במשך זמן ממושך. רעייתו רחל התנדבה ולימדה עברית את כל חברי הקבוצה במשך חודשים ארוכים, כשהיא נוסעת יום יום מעין גב לקיבוצם, שהוא כיום המושב אניעם.
בשנת 1991 פרסם את ספרו "קו ההגנה", ובו משפטים ואירועים שהשתתף בהם בשנים 1936–1939.
הספר מספר על הקו שנקטה "ההגנה" נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל. "קו ההגנה" הוא גם אותו קו בו נקט חטר-ישי כעורך הדין של "ההגנה" בהיותו מייצג את הנאשמים במשפטים שונים.
אחרית ימיו.
בשנת 1992 עבר חטר-ישי אירוע מוחי, שגרם לו לשיתוק מחצית הגוף ואובדן כוח הדיבור. מאז ועד למותו התמקד בשני ספרים נוספים: על פעילותו בשנים 1945–1946 כראש ועדת הסעד של החטיבה היהודית הלוחמת, שבמסגרתה פעלו היחידות העבריות בגרמניה בקשר עם הצלת פליטי השואה וריכוזם לשם הבאתם ארצה (ספר שפורסם תחת הכותרת "הבריגדה ושארית הפליטה"), ועל פעילותו באירועי שנות 1947–1948, שנה לפני קום המדינה ושנה לאחריה (ספר שלא פורסם).
יחד עם אחיותיו יהודית קרסיק, מרים איצקוביץ ואמה מריוט הגיש חטר-ישי בשנת 1996 עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק בדרישה להשיב לידיהם קרקע ליד גבעת אולגה שהופקעה על ידי המדינה לפני שנים רבות, בשל חלוף הצורך הציבורי שהצדיק את ההפקעה; העתירה הביאה לקביעת הלכה חשובה (בג"ץ קרסיק) בדיני ההפקעות.
חטר-ישי נישא בשנת 1930 לרחל לבית רבינוביץ. לשניים נולדו שלושה ילדים: שני בנים - און, ודרור חוטר ישי, לימים יו"ר לשכת עורכי הדין בישראל, ובת, סמדר אוטולנגי, משפטנית. הרעיה רחל נפטרה בשנת 1993.
חטר-ישי נפטר ב-20 במאי 2003, והובא למנוחות בקיבוץ עין גב לצד אשתו רחל, שנפטרה עשר שנים קודם לכן.
כתר-וחסס
אינטליגנציה קולקטיבית
אינטליגנציה קולקטיבית (באנגלית: Collective Intelligence) היא מושג במדעי ההתנהגות, בלימודי סוציולוגיה ותקשורת, בחקר חברות ובמדעי המחשב. מונח זה מתאר מצב בו קיימת אינטליגנציה אשר עולה משיתוף פעולה ומתחרות בין פרטים רבים, ונראה כאילו יש ל"אינטליגנציה" זו בינה משלה. אינטליגנציה קולקטיבית מופיעה בצורות שונות של החלטות משותפות אצל חיידקים, בעלי חיים, בני אדם ומחשבים.
אינטליגנציה קולקטיבית בעידן הדיגיטלי.
אינטליגנציה קולקטיבית מתארת את היכולת של מידע מרושת ושל טכנולוגיות מחשב להגדיל באופן חסר תקדים את המאגר הקולקטיבי של הידע החברתי. הגדלה זו נעשית באמצעות הרחבה של מספר האינטראקציות האנושיות המתאפשרות הודות לרשתות התקשורת השונות, ובו זמנית מתוך כך שאמצעים אלה מאפשרים יכולת נרחבת ועצומה לייצר ידע, למיין, לסווג לאחסן ולשלוף אותו דרך גישה קולקטיבית למסד נתונים המצוי ברשת.
ההוגים בתחום.
חלק מההוגים הבולטים בתחום אינם פסיכולוגים או סוציולוגים, אלא מחברי ספרי מדע פופולרי, מדע אלטרנטיבי ועידן חדש כפיטר ראסל, טום אטלי או הווארד בלום. אחרים, כמו פייר לוי, או פרנסיס הייליהן, שייכים לממסד המדעי; ובין אנשי מדעי המחשב העוסקים בתחום, ניתן למצוא דמויות כמו דאגלס אנגלברט. חלוץ המחקר בתחום, ג'ורג' פור, הגדיר אינטליגנציה קולקטיבית כ"יכולת של קהיליות אנושיות להתפתח לרמה גבוהה יותר של מורכבות ולקראת הרמוניה, דרך פיתוח מנגנונים של אבחנה ושילוב, תחרות ושיתוף פעולה". פור, כמו אטלי, מתייחסים בעיקר לפוטנציאל שיש לאינטליגנציה קולקטיבית על ההתפתחות האנושית.
ביקורת על התחום.
יש הטוענים כי המושג "אינטליגנציה קולקטיבית" אינו בעל תוקף אמפירי, ולא מתבסס על תאוריה מוצקה ועל מושגים מדויקים. כן נטען כי לא פותחה תאוריה המנסה לקשר בין התחומים השונים שבהם מתבטאת האינטליגנציה הקולקטיבית.
שנת הארנב
שנת הארנב (בפינית: Jäniksen vuosi) הוא אחד מספריו הנודעים של ארטו פאסילינה. הספר יצא לאור בשנת 1975 והתפרסם ביותר מעשרים שפות. הוא תורגם לעברית בידי המשורר רמי סערי וראה אור בסדרת "ספרייה לעם" של הוצאת עם עובד / סצנה. הספר גם עובד לסרט בבימויו של ריסטו ירוה (Risto Jarva) ובהשתתפות השחקן אנטי ליטיה (Antti Litja) בתפקיד הראשי, תפקידו של קארלו וטנן.
הרומן מתמקד בהרפתקות שחווה קארלו וטנן, עיתונאי מחוספס המואס בחייו הקרים והמנוכרים בהלסינקי, לצד אישה שהוא אינו אוהב. באחד מימי הקיץ מחליט וטנן להישאר ביער כדי לטפל בארנב קטן, שרגלו נשברה בתאונה. אותה החלטה היא ראשיתה של מסע ארוך ברחבי פינלנד וביערות לפלנד, מסע סבוך, עתיר תקריות מסעירות והרפתקות מבדחות. וטנן, גיבור הרומן, הוא מבחינות רבות אנטי-גיבור ומבחינות אחרות דמות של מורד מהפכני, כפי שמתייחס אליו גם הסופר בפסקות הסיום של היצירה. לצדו מככב הארנב, הגונב תדיר את ההצגה במעלליו המשעשעים ובקשר הרגשי העמוק הנוצר בינו לבין הגבר המתלווה אליו. מכל מקום, היעד שמציב לעצמו וטנן איננו שינוי כולל של הסדר החברתי או של המשטר הקיים, ומקורו דווקא במצוקה אישית. וטנן מתקומם בעזרת שכלו הישר והגיונו הבריא נגד אורח חיים מובנה, מתסכל ומייאש. בהמשך לעצם ההתקוממות יוצא הגיבור לסדרת עלילות ומעללים, שפאסילינה מעביר לעיני הקוראים בסיפורים עסיסיים, במעשי גבורה מבדחים ובסדרות רצופות אי-הבנות ומחדלים שונים ומשונים. החתרנות האנטי-בורגנית של שנת הארנב אינה באה להציב את גיבורה כמופת אקולוגי או אידאולוגי, אלא להציע בררה מתקבלת על הדעת לחשיבה מתובנתת ולראייה חד-צדדית של העולם. בכתיבת רומן זה הצליח פאסילינה לומר אמירה אמיתית וכנה בשבח החופש ובזכות יחסים בריאים יותר בין בני-האדם לבין עולם החי.
אמנות נאיבית
אמנות נאיבית (באנגלית: Naïve art) היא אמנות פיגורטיבית , סוגה של אמנות פלסטית, הבאה לידי ביטוי בציור, פיסול בחומרים שונים, אדריכלות, איור ועיצוב. הסוגה מאופיינת ביצירה של אמנים ללא הכשרה אומנותית רשמית, אך קיימת גם אצל אמנים שלמדו אמנות באופן מסודר ומחקים את הסגנון במכוון. הסוגה מתאפיינת לא אחת בפשטות ילדותית לכאורה, חוסר פרופורציות, תמונות מרובות פרטים ודמויות, ויצירות מחיי היומיום. אחד האמנים המשפיעים בסוגה זו הוא אנרי רוסו. הסוגה נקראת לפעמים בטעות "אמנות פרימיטיבית".
הדוגמה הטובה ביותר לציור הנאיבי הם ציורי ילדים.
דוגמאות אחרות הן יצירות הפיסול של עמים שונים, כגון: באפריקה או בדרום אמריקה לפני הכיבוש הספרדי.
האמנות הנאיבית מאופיינת פעמים רבות בסצנות אידיליות מחיי היום-יום, בהאדרת התמימות כמו גם בשימוש בצבעים בהירים מלאי חיוניות התואמים פרספקטיבה של ילדים. הציורים קלים מאוד להבנה ולפרשנות והפשטות היא אחד מסימני ההיכר הבולטים שלה. אמנים נאיביים רבים מבטאים בציוריהם את משאלת לבם לאיך אמור להראות עולמנו. חזון זה בא לידי ביטוי בצבעוניות הרבה ובראיית עולם אופטימית וחיובית.
מאפיינים של אמנות נאיבית.
המושג אמנות נאיבית מניח את הימצאותה של דרך ביטוי אמנותית מושכלת אך עם זאת, באופן פרדוקסלי לכאורה ישנם בתי ספר של אמנים נאיבים. עם הזמן הפך הסגנון למקובל ואף כזה שאמנים בוחרים בו מרצונם, כביטוי להעדפה אמנותית. הסגנון הפך לפופולרי ומוכר עד כדי כך שישנן דוגמאות רבות הנחשבות "פסאודו-נאיביות" (pseudo-naïve art).
אמנות נאיבית בימינו.