בריאותו של היידר אלייב החלה להידרדר בשנת 1999, לאחר ניתוח מעקפים בקליבלנד קליניק שבארצות הברית. חולי זה גרם לו להתפטר מן בנשיאות בשנת 2003 והוא חזר לטיפולים בארצות הברית. נפטר ב-12 בדצמבר 2003 בבאקו. את מקומו בנשיאות המדינה ירש בנו, אילהם אלייב.
על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי באקו-היידר אלייב. הוא זכה בארבעה עיטורי לנין ופעמיים בתואר הכבוד "גיבור העמל הסוציאליסטי".
איסר לובוצקי
איסר לובוצקי (כ"ג בכסלו ה'תרפ"ג – ג' באדר ה'תשס"ט; 13 בדצמבר 1922 – 27 בפברואר 2009) היה חבר בית"ר, מפעילי המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן לוחם ומפקד באצ"ל. שירת כקצין גיוס ארצי של האצ"ל וראש קבוצה ברמת גן. היה משפטן ישראלי, כיהן כאב בית הדין של תנועת החרות וכיועץ המשפטי הראשון של הליכוד. על חייו ומורשתו נכתב הספר לא דרכי האחרונה.
תולדות חייו.
ילדותו ונעוריו.
נולד בעיר וילנה בהיותה תחת שלטון פולין למשפחה יהודית מסורתית. אביו, היה איש עסקים מצליח, רוויזיוניסטי, וברוח זו חינכו הוריו, אלכסנדר ושושנה גם את אחיו הגדולים, ניוסה ויצחק. למד בגימנסיה העברית בווילנה מרשת תרבות הציונית. כבר מנעוריו היה פעיל בבית"ר והתקדם עד לתפקיד של מפקד פלוגה. במקביל גויס להיות פרח קצונה בצבא הפולני.
פלישת גרמניה לפולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 פלשה גרמניה לפולין ולובוצקי גויס לפיקוד על עמדת תצפית בחזית הצבא הפולני. הוא שירת במערכה הקצרה עד להפגזת העמדה מהאוויר, בה נהרגו רוב אנשי יחידתו והוא היה מהניצולים הבודדים.
לאחר כניעת פולין חולקה פולין בין גרמניה לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ווילנה נשלטה על ידי ליטא ובהמשך ליטא כולה סופחה לברית המועצות. הוא שב לווילנה, סיים את חוק לימודיו והחל בלימודי משפטים.
פלישת גרמניה לברית המועצות.
בשנת 1941 פלשה גרמניה במבצע ברברוסה לברית המועצות ותוך ימים ספורים כבשה את וילנה. בעיר הוקם הגטו. יהודים נתפסו לעבודות כפייה ונלקחו באקציות מהגטו להשמדה בפונאר. איסר ואחיו יצחק נמלטו מהגטו לפני אחת האקציות ושבו אליו כעבור זמן. לובוצקי הצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו ; FPO), המחתרת החשאית שקמה בגטו ופעלה נגד הגרמנים. בתמיכת מפקדיו במחתרת גויס לתפקיד במשטרה הפלילית של הגטו על מנת לאסוף מודיעין. הוא נאסר על ידי המשטרה המקומית ופגש בתא המעצר את יוסף גלזמן, נציב בית"ר בליטא ומראשי המחתרת. גלזמן הסביר לו על מטרות המחתרת ושיתף אותו בתוכניות חשאיות נוספות. לאחר שחרורו הגביר את פעילותו במחתרת. ביום חיסול גטו וילנה, בספטמבר 1943, נפתח מרד מצומצם ולובוצקי יצא מהגטו יחד עם קבוצה של כ-100 פרטיזנים בפיקודו של אבא קובנר דרך תעלות הביוב והצטרף לפרטיזנים שפעלו ביערות הסביבה.
לובוצקי חי בגדוד פרטיזנים ביערות רודניקי, והשתתף בתקיפות על שיירות גרמניות ופשיטות על כפרים מקומיים. אחותו ניוסה, היחידה ששרדה מבני משפחתו, לחמה עמו כפרטיזנית ביחידת הסיור של הפרטיזנים. באחד הקרבות, ב-3 במאי 1944, נפגע מקליע ברגלו, הפצע הזדהם, חום גופו עלה וחבריו הפרטיזנים חזו את מותו ואף כרו קבר עבורו. אולם אחות יהודיה פרטיזנית טיפלה בו בתחבושות עלים ובתרופות שנלקחו ממשלוח גרמני והצילה את חייו. לימים בנה הרופא של אותה אחות טיפל בנכדו של לובוצקי, עשהאל, שנפצע במלחמת לבנון השנייה.
לובוצקי השתתף בכיבוש וילנה יחד עם כוחות הצבא האדום. לאחר שהגרמנים נסוגו גויס לשירות במשטרה החשאית של המשטר הסובייטי, הנ.ק.ו.ד., בזכות שליטתו בשפות האזור ועלה בדרגות הקצונה בין היתר בזכות משימת התקפה נגד טרוריסטים עליה פיקד. לימים קיבל על פעולה זו מדליה - "פרטיזן של מלחמת השחרור".
בשנת 1945 עלה בידו להשתחרר מהשירות ולשוב לפולין, שם נתמנה להיות ראש ארגון הבריחה בפולין מטעם בית"ר. לובוצקי ארגן כמה ספינות מעפילים לארץ ישראל, ולאחר ששמע כי מלבד אחותו ניוסה, כל משפחתו נספתה עלה גם הוא בספינה טרנסילבניה מרומניה לארץ ישראל.
פעילותו באצ"ל.
בישראל השלים לובוצקי את לימודי המשפטים שלו בתל אביב, סיים אותם בהצטיינות ועבד למחייתו. זמן קצר לאחר הגעתו הוא נפגש בדירת מסתור עם מנחם בגין אותו הכיר עוד מתנועת בית"ר ומהתקופה בה בגין היה פליט בווילנה והסתתר בבית הוריו של לובוצקי. בגין ביקש ממנו לזנוח את עבודתו ומינה אותו כקצין גיוס ארצי של האצ"ל. בתפקידו זה גייס כאלפיים חברי אצ"ל חדשים, ובמקביל היה ראש קבוצה ברמת גן. באחת מהפעולות נעצר על ידי הבולשת הבריטית ועמד למשפט. הוא ניצל את ידיעותיו המשפטיות ויצא זכאי בטענה שהתובע לא הביא ראיות לכך שהאצ"ל הוא ארגון טרור. כיוון שידע שייעצר במהרה במעצר מנהלי על ידי הבולשת הבריטית, חמק מבית המשפט, שינה את זהותו והחליף את כתובתו.
לובוצקי השתתף בהתקפת האצ"ל על שדה התעופה הבריטי בלוד, ובהתקפת האצ"ל על יפו.
בהגיע האונייה אלטלנה חבר לבגין בניסיון לגשר על הפערים בין האצ"ל לנציגי הממשלה שהציעו לבגין לרכוש את כל הנשק שעל סיפונה, בישיבה של מפקדי האצ"ל נדונה הצעת הרכישה, לובוצקי צידד בקבלת ההצעה אולם בגין התנגד נחרצות בטענה כי אין אנשי האצ"ל סוחרי נשק.
במלחמת העצמאות גויס לחטיבת גולני ולחם בקרבות הבלימה בצפון ארץ ישראל. באחד הקרבות נותר בעמדה קדמית בעת מתקפה ועלה בידו לפגוע בעשרות לוחמי צבא ההצלה.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר תום קרבות מלחמת העצמאות שירת עוד תקופה קצרה בתפקידי מטה בצה"ל ונאלץ להשתחרר בשל עברו כלוחם באצ"ל. לאחר שחרורו שב למקצוע עריכת הדין. הוא עבד במשרדו של עו"ד אהרון פולונסקי וכעבור שנים ספורות לובוצקי פתח משרד עורך דין עצמאי.
לובוצקי היה פעיל בתנועת החרות וכיהן כיושב ראש ועדת הבחירות של התנועה וכיושב ראש בית הדין. בתפקידו כיושב ראש בית הדין של התנועה כיהן כשופט במשפטם של שלושה חברי תנועה שבדו מכתב ביקורת נגד מנחם בגין.
לובוצקי הכריע במשפט נגד הנאשמים ובהם שמואל תמיר וגזר עליו הרחקה לזמן ממושך ממוסדות התנועה. בראשית שנות השבעים נתמנה ליועץ המשפטי של תנועת החרות, ולאחר הקמת הליכוד כיועץ המשפטי הראשון של הליכוד, תפקיד אותו מילא בהתנדבות עד שנת 1992. לובוצקי גם היה חבר בארגון הבונים החופשיים וכיהן כנשיא הלשכה בתל אביב.
משפחתו.
הוריו אלכסנדר לובוצקי ושושנה (לבית משפחת אולקניצקי) ואחיו יצחק נספו בשואה. אחותו, ניוסה, שרדה את מלחמת העולם השנייה, נישאה לד"ר גרישה דלוגי וחיה בניו יורק. איסר לובוצקי נישא לרבקה (לבית משפחת בליזובסקי), ניצולת השואה שהעפילה לישראל ונולדו להם ארבעה ילדים. בנם, אלכס לובוצקי, הוא פרופסור למתמטיקה וכיהן כחבר הכנסת, ובנם ד"ר יצחק לובוצקי היה שופט בבית הדין לעבודה בתל אביב. בתם שושנה ויילר ז"ל הייתה רופאה ובנו מרדכי לובוצקי הוא רופא.
איסר לובוצקי נפטר ב-27 בפברואר 2009. על מצבתו נחקקו המילים: משפטן ואיש ספר, חבר בית"ר ומחתרת גטו וילנה, פרטיזן לוחם האצ"ל, מפעילי המחנה הלאומי בא"י.
לא דרכי האחרונה.
לא דרכי האחרונה - סיפורו של איסר לובוצקי הוא ספר ביוגרפי שנכתב על תולדות חייו של איסר לובוצקי בידי נכדו, ד"ר עשהאל לובוצקי, בעריכת ד"ר טלי וישנה.
הספר יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים, בשיתוף מרכז מורשת מנחם בגין.
נשיא המדינה ראובן ריבלין, כתב במכתב ההקדמה לספר:
הספר נכתב על בסיס עדויות של איסר לובוצקי, שהוקלטו על ידי בני משפחתו, מרכז מורשת מנחם בגין ומרכזי שואה בעולם, בשילוב עם מחקר היסטורי.
לרגל השקת הספר נערך ביוני 2017 ערב עיון במרכז בגין בירושלים בהשתתפות הרצל מקוב, דב איכנולד, אלוף (במיל') יעקב עמידרור ופרופ' מוטי זלקין.
ג'ון טלבוט, הרוזן השני משרוסברי
ג'ון טלבוט, הרוזן השני משרוסברי ו-ווטרפורד, ברון פרניוול השביעי, ברון טלבוט השמיני (באנגלית: John Talbot, 2nd Earl of Shrewsbury, 2nd Earl of Waterford, 8th Baron Talbot; בערך 1413 – 10 ביולי 1460) היה אציל וחייל אנגלי, אביר מסדר הבירית. במלחמות השושנים נמנה עם תומכי בית לנקסטר.
ביוגרפיה.
ג'ון נולד בשנת 1413, והיה בנם של ג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי, ושל אשתו הראשונה, מוד נוויל.
טלבוט מונה לאביר ב-19 במאי 1426 בלסטר על ידי המלך הצעיר הנרי השישי. הוא שירת כחייל בצרפת ב-1434 וב-1442. הוא היה סגנו של הלורד צ'נסלור של אירלנד, אדמונד, רוזן ראטלנד, אך בשל גילו הצעיר של האחרון שימש טלבוט שימש כלורד צ'נסלור בפועל עד למותו. עם מות אביו ביולי 1453, ירש טלבוט את תוארו, רוזן שרוסברי, ואת תפקידו כ-Lord High Steward of Ireland. הוא שימש כלורד האוצר בין השנים 1456 ל-1458, וב-1457 מונה לאביר מסדר הבירית.
טלבוט ואחיו הצעיר כריסטופר נהרגו בעת שלחמו לצדו של המלך בקרב נורת'האמפטון ב-10 ביולי 1460. הוא נקבר, לצד אמו, במנזר בוורקסופ.
משפחתו.
שרוסברי נישא פעמיים. אשתו הראשונה הייתה קתרין, בתו ויורשתו של סר אדוארד בארנל, ולשניים לא היו ילדים. הוא נישא בשנית לאליזבת, בתו של ג'יימס באטלר, הרוזן הרביעי מאורמונד, ולשניים היו חמישה בנים ושתי בנות: אן (נולדה ב-1445 לערך) ג'ון (1448), ג'יימס (1450 לערך), גילברט (1452), כריסטופר (1454 לערך), ג'ורג' (1456 לערך) ומרגרט (1460 לערך).
ג'ון טאלבוט הראשון, רוזן שרוסברי
אוגר רובורובסקי
האוגר הרובורובסקי (שם מדעי: "Phodopus roborovskii") הוא מין יונק ממשפחת האוגר, מאחד המינים המוכללים בתת-מין "אוגרים גמדיים".
אוגר רובורובסקי מגיע בלידתו לגודל 2.5 סנטימטר בלבד. כשהוא מגיע למלוא גודלו, הוא לא עולה על 7.5 סנטימטר. קל להבדיל בינו לביו אוגרים גמדיים אחרים משום שהגב שלו לבן ומשום שאין לו פס על הגב.