העבודה "מים ואש" החליפה פסל זכוכית שעיצב אלן דוד והוצב בכיכר מאז שנת 1978. היא יוצרה על ידי חברת אורמת מיבנה, שהייתה גם אחראית על תחזוקתה בשנה הראשונה. העבודה, ששוקלת כשישה טון, הובלה בלילה שבין ה-1 וה-2 ביוני אל הכיכר על גבי מוביל טנקים. היא נחנכה ב-15 ביולי 1986, בטקס רב משתתפים, בהשתתפות שמעון פרס, ראש הממשלה דאז. בנוסף, זובין מהטה ניצח על יצירה מאת המלחין האמריקאי אהרן קופלנד.
העבודה זכתה מיד לתהודה ציבורית גדולה. מיד עם הצבתה של המזרקה בכיכר החלה להישמע ביקורת על העלות הגבוהה של התחזוקה השוטפת שלה, שהוערכה ב-15,000 דולר לשנה.
באוגוסט 2011 החלו עבודות לשיפוץ המזרקה שנמשכו עד ספטמבר 2012 ועלותן הוערכה בכשני מיליון שקלים. במסגרת השיפוץ עברו הלוחות המקיפים את המזרקה צביעה מחדש. באותה עת נעשו גם שינויים טכניים שונים, ובהם ביטול מנגנון הסיבוב של הגלגלים. ב-18 בדצמבר 2016 המזרקה פורקה והועברה לחניון רידינג, במסגרת עבודות להנמכת הכיכר. ביולי 2018, עם סיום העבודות הוחזרה המזרקה למיקומה במרכז הכיכר, אולם ללא הצורות הגאומטריות הצבעוניות החיצוניות, וזאת עקב חילוקי דעות בין אמן היצירה יעקב אגם לבין עיריית תל אביב.
תיאור.
הפסל מורכב מחמישה גלגלים, המונחים זה על גבי זה ומתנשאים לגובה של 9 מטר. הגלגל האמצעי, הגדול מכולם, מגיע לקוטר של 6 מטר. הוא מוצב בתוך בריכת מים רדודה ועגולה. דופנות הגלגלים הן בעלות מגרעות, המצופות בלוחות ועליהם דוגמה צבעונית מופשטת, האופיינית ליצירתו של האמן. המבנה שיצר אגם מכיל מנגנון מכני המסובב את שלושת הגלגלים המרכזיים.
בצורתה המקורית, תוכנן מנגנון המזרקה כך שארבע פעמים ביום, בשעות ב-11:00, 13:00, 19:00 ו-21:00, הופעלו מנגנוני המזרקה לכדי מופע שאורכו ב-15 דקות, וכלל סיבוב של שלושת הגלגלים האמצעיים, זרנוקי מים בגבהים משתנים ולהבת אש, שנוצרה בעזרת שרפת גז, ובקעה ממרכז הגלגל העליון. במקביל, הושמעו ברמקולים קטעים מוזיקליים שונים.
העבודה משקפת את סגנון האופ ארט, שאגם היה אחד מחלוציו. השינוי והתנועה של המזרקה הוסברו על ידי אגם כביטוי חזותי לרוח היהדות, ואילו החיבור בין אש למים כביטוי של מיסטיקה יהודית.
אל-פתאת
גַ'מַעִיָאת אל-עַרַבִּיַה אל-פָתָאת (בערבית: جمعية العربية الفتاة, מילולית: החברה הערבית הצעירה) הייתה האגודה הלאומית הפאן-ערבית הראשונה במסגרת התנועה הלאומית הערבית. התנועה נוסדה ב-1911 בפריז, על ידי שבעה סטודנטים מ"סוריה הגדולה", בהם עווני עבד אל-האדי מג'נין, רפיק אל-תמימי משכם, ג'מיל מרדם ושוכרי אל-קוותלי מסוריה, תאופיק א-סווידי מעיראק ועיזאת דראוזה מג'מאעין כאגודת סתרים. התנועה הפכה לגרעין התנועה הלאומית ודגלה במתן עצמאות לארצות הלבנט מהאימפריה העות'מאנית ובאחדות מדינית של כל ארצות ערב.
התנועה יזמה וכינסה את הקונגרס הערבי הלאומי הראשון ביוני 1913 בפריז, אירוע שהיה בד בבד גם החשוב ביותר בפעולתה וגם האירוע שהביא לקרע הגדול ביותר בקרבה. לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס (מתן קדימות לשפה הערבית, למשל), כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט. הדבר יצר פילוג עמוק בין הלאומנים הקיצוניים בתנועת אל-פתאת לבין המתונים שהסכימו לויתורים הקלים שהחילה הממשלה העות'מאנית.
בשנת 1914 עברו הפעילים המרכזיים בתנועה לדמשק, שם חברו לעזיז אל-מצרי שייסד קבוצה מחתרתית צבאית-למחצה בשם אל-עַאהְד אל-עַרַבִּי ("הברית הערבית"). בימי מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי שימשו כקצינים בצבאו של האמיר פייסל. כאשר הקים פייסל את ממשלתו קצרת הימים בסוריה יצאה התנועה ממסגרתה המחתרתית והפכה למפלגה פאן-ערבית בשם חִזב אל-אִיסתִקְלאל אל-עַרַבִּי ("מפלגת העצמאות הערבית"), הורתה הרעיונית של מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית ושל מפלגות פאן-ערביות נוספות במרחב הערבי. בשנת 1919 הציגו אנשי אל-פתאת את העמדה הקיצונית לעצמאות ערבית מלאה בפני ועדת קינג-קריין, בניגוד לדעת פייסל שביקש מנדט בריטי, לדעת ארגונים מוסלמיים שביקשו מנדט של ארצות הברית ולדעת גורמים ערבים נוצרים שביקשו מנדט צרפתי.
פעילות התנועה, מציין יעקב שמעוני, הייתה נחלת חוג מצומצם של משכילים ולא פרצה להשפעה על שדרות רחבות של העם. עם זאת היוותה התנועה בית גידול אידאולוגי וחברתי למנהיגי התנועה הלאומית הערבית שלאחר מלחמת העולם הראשונה. ג'ורג' אנטוניוס החשיב את התנועה בספרו מ-1938 "ההתעוררות הערבית, המניפסט של הלאומיות הערבית" כתנועה האופוזיציונית החשובה ביותר באימפריה העות'מאנית וכגורם מכריע לביזורה.
החברה הערבית הצעירה
Chabad House
אל פתאת
שמואל גריינימן
הרב שמואל גרונם גריינימן (תרמ"ב, 1882 – י"ג באדר א' תשי"ז, פברואר 1957) היה רב ועסקן ציבור בליטא, בארץ ישראל ובארצות הברית. היה עוזרם הקרוב של החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזנסקי. היה ממייסדי ועד הישיבות בווילנה ומפעיליו המרכזיים, ומייסד "מרכז חינוך התורה" בארץ ישראל. היה המוציא לאור של ספרי גיסו החזון איש, וכמו כן פרסם את הספר "חפץ חיים על התורה".
קורותיו.
נולד בדז'יסנה שבאימפריה הרוסית לרב יוסף יצחק גריינימן. בגיל צעיר התייתם מאמו ועבר לווילנה, שם למד בישיבה שהקים הרב מאיר קרליץ, לימים גיסו. לאחר נישואיו עם צביה קרליץ, בתו של הרב שמריהו יוסף קרליץ, עבר לראדין, שם התקרב לחפץ חיים והיה מתלמידיו ועוזריו הקרובים. כמו כן היה מקורב לרב חיים עוזר גרודזנסקי והיה שליחו בעניינים ציבוריים שונים שעלו על הפרק. ליווה את שני הרבנים האלו בנסיעותיהם הרבות, ובין השאר ליווה את הרב גרודזנסקי בשתי הכנסיות הגדולות הראשונות. מספר פעמים נסע בשליחותם לארצות הברית וביקר בקהילות יהודיות מקומיות.
בשנת תר"פ (1920) התמנה למזכיר "ועד העזרה למוסדות הדתיים" שהוקם ביוזמת הרב חיים עוזר גרודזנסקי. בשנת תרפ"ד (1924) היה שותף בהקמת ועד הישיבות בווילנה והיה מפעיליו המרכזיים. תקופה מסוימת ניהל את ישיבת מיר. היה ממייסדי העיתון "דאס ווארט" והשתתף בו בקביעות בכתיבת מאמרי הגות והשקפה, וכן ביומון "דער יוד" של אגודת ישראל.
היה המוציא לאור והמפיץ של ספרי גיסו החזון איש. הספרים יצאו בעילום שמו של המחבר, ושמו של המוציא לאור הרב גריינימן הופיע בשער הספרים. כמו כן סייע בעריכתו והוצאתו של הירחון התורני "כנסת ישראל" שיצא בווילנה על ידי גיסו הרב משה קרליץ.
בשנת תרצ"ה (1935), שנתיים אחרי עליית גיסו החזון איש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. בארץ ישראל הקים את "מרכז חינוך התורה", שאיגד עשרות מוסדות תורניים ודתיים. הוציא לאור את כתב העת "לפיד" שעסק בענייני חינוך. יזם הקמת יומון חרדי על-מפלגתי ולשם כך פנה לראשי אגודת ישראל בירושלים, אך החליט שלא להוציאו לאחר שנדחתה דרישתו שהעיתון יהיה חרדי כללי ועל-מפלגתי. בתקופה ששהה בארץ ישראל המשיך להוציא לאור ולהפיץ את ספרי החזון איש ודאג למחייתו ולמחיית גיסיו האחרים. כיהן כנשיא כבוד של ישיבת תפארת ציון.
כעבור תקופה נסע לארצות הברית, שם התמנה לנהל את ישיבת תפארת ירושלים. בתקופת שהותו בארצות הברית קירב את גדולי התורה המקומיים לאגודת ישראל. בשנת תרצ"ז (1937) ליווה את הרב אליעזר סילבר, רבה של סינסינטי, לכנסייה הגדולה השלישית, והרב גריינימן אף נאם בפני צירי הכנסייה. הוא יזם את הוועידה הראשונה של אגודת ישראל בארצות הברית והיה הרוח החיה בה.
בשנת תש"ח (1948) שב והשתקע בארץ ישראל. עמד לימין גיסו החזון איש וסייע לו בהחזקת כולל האברכים שהקים בשכונת זיכרון מאיר ונקרא על שמו - כולל חזון איש. לאחר פטירת החזון איש הקים את "קרן חזון איש" לסיוע לעניים ויתומים.
השתתף בוועידות וכינוסים של ארגונים חרדיים שונים ונאם בפני המשתתפים. בכנסייה הגדולה הרביעית, שהתכנסה בירושלים בשנת תשי"ד (1954), נעל נאומו את הכנסייה.
נפטר בשנת תשי"ז, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק, בסמוך לקברו של החזון איש.
חיבוריו.
בתקופת שהותו בארצות הברית פרסם הרב גריינימן את הספר "חפץ חיים על התורה", ובו ליקט פירושים וביאורים ששמע מרבו החפץ חיים וסידר אותם לפי סדר פרשיות השבוע. בשולי הספר הוסיף חידושים והערות משלו, בשם "מעשי למלך". תוך זמן קצר נעשה הספר לרב-מכר.
כמו כן פרסם ספר בשפת היידיש בשם "הונדערט מעשיות און משלים פון חפץ חיים" ("מאה סיפורים מהחפץ חיים").
משפחתו.
ילדיו:
לטינית וולגרית
לטינית וולגרית הקרויה גם לטינית עממית (לטינית: Vulgare latinum או Latinum vulgare; תרגום המילה 'וולגרי': עממי, מצוי), היא השם הכולל לניבים העממיים השונים של השפה הלטינית המדוברת, אשר שימשו את ההמונים ברחבי האימפריה הרומית, כולל רומא, עד לנפילתה. ניבים אלו התקיימו לצד הלטינית הקלאסית ששימשה בעיקר כשפת הכתב ושפת ההוראה בבתי הספר. מניבים אלו התפתחו לבסוף השפות הרומאניות השונות.
התפתחותה של הלטינית הוולגרית.
הלטינית הוולגרית התפתחה מן השפה הלטינית הקלאסית. היא שימשה בצורות שונות בארצות השונות שברחבי האימפריה הרומית, ניבים שהתפתחו עם הזמן לשפות הרומאניות - הנפוצות שבהן: ספרדית, איטלקית, צרפתית, רומנית, קטלאנית ופורטוגזית.
תושבי רומא עצמה לא דיברו לטינית קלאסית וגם האריסטוקרטים השתמשו בזו כשפת הכתב. לטינית וולגרית היוותה את שפת הדיבור ונוכחותה תועדה מעט בכתבים מן התקופה. בכמה מן ההתכתבויות האישיות של קיקרו ניתן למצוא שימוש בשפה המדוברת של בני רומא, לטינית שאינה פורמלית במבנה או מלוטשת כלטינית הקלאסית. עדות נוספת ניתן למצוא ב"סטיריקון" של פטרוניוס, בחלק המתאר את משתה טרימלכיו.