המונח הופיע לראשונה בכתב העת טיים באוקטובר 1964, אם כי עבודות שייתכן שכעת מתוארות כ"אופ-ארט" נוצרו מספר שנים קודם לכן. לדוגמה ציורו של ויקטור וסרלי, "זברות" (1938), עשוי כולו מפסים עקומים לבנים ושחורים, שאינם תחומים בקווי מתאר. כתוצאה מכך, הפסים נראים הן כמתערבבים אחד לתוך האחר, והן כפורצים קדימה מתוך הרקע המקיף של הקומפוזיציה. גם לוחות ה"DAZZLE" השחורים לבנים המוקדמים של ג'ון מקהייל בתערוכה THIS IS TOMORROW ב-1956, וסדרת הפאנדורה שלו במכון לאמנויות בנות זמננו ב-1962, מפגינים מגמות קדם-אופ.
The Responsive Eye.
בשנת 1965, בתערוכה בשם "The Responsive Eye" ("העין המגיבה") אשר נוצרה על ידי וויליאם סייץ (William C. Seitz) והתקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק, הוצגו עבודות בעלות טווח נרחב שחבק את המינמליזם של פרנק סטלה, הפלסטיות החלקה של אלכסנדר ליברמן, המאמצים המשותפים של קבוצת Anonima, לצד המאסטרים של התנועה: ויקטור ואסרלי, בריג'יט ריילי ועוד. התערוכה התמקדה בהיבטים התפיסתיים של האמנות, הנוצרים שניהם מאשליית תנועה והאינטראקציה של יחסי צבעים. התערוכה הייתה פופולרית מאוד בקרב כלל הציבור, אם כי פחות בקרב המבקרים. מבקרים פטרו את האופ-ארט כמציגת אמנות וטענו כי היא מציגה אך ורק טריקים המתהלים בעין. למרות זאת גברה הפופולריות של האופ-ארט בקרב הציבור ובעקבות כך תמונות האופ-ארט שימשו לאורך השנים בהקשרים מסחריים שונים.
כיצד פועל אופ-ארט על הצופה.
שחור לבן ויחסי צורה-רקע.
אופ-ארט היא חוויה תפיסתית הנוגעת לאופן שבו פועלת הראייה. מדובר באמנות ויזואלית דינמית, הנובעת מיחסי צורה-רקע צורמים, הגורמים לשני המישורים להימצא בסמיכות זה לזה באופן מתוח וסותר. אופ ארט נוצרת ויוצרת אפקטים באמצעות שימוש בתבנית ובקו. לעיתים קרובות ציורים אלו הם בשחור ולבן או לחלופין בגווני אפור. תגובה נוספת הנוצרת היא שקווים יוצרים מראות לוואי של צבעים מסוימים בהתאם לאופן שבו הרשתית קולטת ומעבדת אור. כפי שגתה הראה בספרו תאוריית הצבעים, בקצה בו בהיר וכהה נפגשים, עולה צבע, מאחר שבהירות וכהות הן שתי תכונות מרכזיות ביצירת צבע.
צבע.
עבודות בצבע נשלטות על ידי אותם מאפיינים של תנועת הצורה-רקע, אך נוסף להם האלמנט של צבעים סותרים, שלהם השפעות שונות על העין. הצבת שני צבעים סותרים זה לצד זה, מביאה לתחושת עומק בחלל אשלייתי תלת ממדי, כך שנראה כאילו הצורות בקומפוזיציה פולשות לחלל הצופה.
אינטראקציית צבע.
יש שלוש קבוצות מרכזיות של אינטראקציית צבע: סתירה בו-זמנית, סתירה עוקבת וסתירה מהופכת (קונטראסטית).
סתירה בו-זמנית עשויה להתרחש כאשר שטח אחד של צבע מוקף בשטח שונה של צבע אחר. ככלל, הסתירה מגבירה את השונות בבהירות או בצבע בין המשטחים באינטראקציה. אפקטים של סתירה הם הדדיים, אך אם השטח התוחם הוא גדול ועז יותר מהשטח התחום, אז הסתירה יוצאת מאיזון ועשויה להיראות כמופעלת בכיוון אחד בלבד.
בסתירה עוקבת, רואים בתחילה צבע אחד ואז צבע אחר. הדבר מושג באמצעות מיקוד יציב של העין על צבע אחד ואז החלפתו המהירה באחר, או באמצעות החלפת המיקוד מצבע אחד למשנהו.
בסתירה מהופכת (המכונה לעיתים גם היטמעות צבע או אפקט ההתפרשות), בהירותו של הלבן או כהותו של השחור עשויים להיראות כמתפרשים לתוך או נטמעים בשטחים שכנים. כל האפקטים הללו נוטים לגרום לאזורים שכנים להיראות דומים יותר, ולא להגביר את ההבדלים ביניהם כפי שקורה בסתירה הבו-זמנית המוכרת יותר. מכאן המונח סתירה מהופכת (ג'יימסון והורוביץ, 1975).
יש לשים לב כי באינטראקציית צבע, הצבעים המרכיבים שומרים על חלק ניכר מזהותם העצמית, על אף שהם עשויים להשתנות במידת מה באמצעות הסתירה.
שמות אשכנזיים
מסוגלות עצמית
מסוגלות עצמית או יעילות עצמית היא מושג שפיתח הפסיכולוג החברתי אלברט בנדורה, והיא מתייחסת לדרך בה אדם תופס את היכולת של עצמו לבצע התנהגות שתביא לתוצאה מסוימת. מסוגלות עצמית משפיעה על כל תחום בעשייה האנושית. מדובר באמונה של האדם לגבי יכולתו לבצע משימה, להתמודד עם אתגרים ובהתאם לכך על ההחלטות והבחירות שאדם עשוי לבחור בחייו כמו בבריאות, חינוך וחקלאות. אדם בעל תחושת מסוגלות עצמית גבוהה מעריך את יכולתו להתמודד בהצלחה עם מטלה כגבוהה, וזה מוביל אותו להשקיע מאמץ בביצוע גם לנוכח קשיים ומכשולים.
השפעות המסוגלות העצמית.
אדם בעל מסוגלות עצמית גבוהה, מעריך את יכולתו להתמודד בהצלחה עם מטלה מסוימת כגבוהה. מסוגלות עצמית גבוהה מגבירה את הנטייה להשקיע מאמצים בביצוע המשימה. לעומת זאת, מסוגלות עצמית נמוכה מחלישה את המוטיבציה להתאמץ לשם ביצוע המשימה, וגוררת מחשבות על כישלון ודיכאון . כשאדם תופס את המשימה המוטלת עליו ככזו שלא תואמת את יכולותיו, כפי שהוא מעריך אותן - הוא לרוב יפסיק להשקיע מאמצים במטלה, בעוד תפיסתו את המשימה ככזו שתואמת את יכולותיו תגרום להשקעת מאמץ יתר, גם לנוכח קשיים ומכשולים.
לפיכך, תפיסת המסוגלות העצמית של האדם משפיעה על התנהגותו בדרכים שונות. היא עשויה להשפיע על המוטיבציה שלו להשקיע מאמץ במשימה, ואף על עצם הבחירה של המשימות שיבצע או ההימנעות מהן. אנשים בעלי הערכת יתר של יכולותיהם, באופן שגבוה בהרבה מהיכולת האמיתית שלהם, עלולים לבצע משימות שהן מעל ומעבר לכוחותיהם, ואף לגרום לנזקים בשל כך. לעומתם, בעלי תחושת מסוגלות נמוכה בהרבה מיכולותיהם האמיתיות, עשויים להימנע מביצוע משימות וכך לא לבטא ולפתח יכולות אלו. תפיסת המסוגלות משפיעה גם על דרכי חשיבה ולעיתים יוצרת הטיות קוגניטיביות - למשל בעלי מסוגלות נמוכה נוטים לחשוב שמשימות הן קשות מכפי שהן באמת, מה שמשפיע על תכנון וביצוע המשימה.
בנוסף, על פי תאוריית הייחוס, בעלי מסוגלות גבוהה ייטו לייחס את הסיבות להצלחה שלהם במשימה למקורות פנימיים ("אני מוכשר"), ואת כישלונותיהם למקורות חיצוניים שאינם קשורים בהם ("המשימה הייתה קשה מהרגיל / הייתי חולה"), בעוד בעלי מסוגלות נמוכה נוטים לדפוס הפוך (כישלון - "אני חסר כישרון", הצלחה - "המבחן היה קל הפעם / זה היה רק במקרה..."). בהקשר לכך, בעלי מסוגלות גבוהה נוטים לחוש שליטה גבוהה על חייהם, וכי פעולותיהם שלהם הן אלו שמשפיעות על חייהם. לעומתם, בעלי מסוגלות נמוכה נוטים לחוש פחות שליטה על התנהלות חייהם.
המקורות לתחושת המסוגלות העצמית.
תפיסת המסוגלות העצמית מושפעת מארבעה מקורות, שלכל אחד מהם השפעה שונה על המסוגלות העצמית של אדם - על האמונה ביכולתו וכן על נכונותו להתנסות במטלות שונות.
המקורות הם:
היבטים של מסוגלות עצמית.
בעוד שמסוגלות עצמית נמדדת לפעמים כמכלול היא נמדדת גם במצבים תפקודיים מסוימים.
מסוגלות עצמית חברתית.
מסוגלות עצמית חברתית הוגדרה ונמדדה באופן משתנה. על פי אחת הגישות, מסוגלות עצמית חברתית מתמקדת באמון של אדם ביכולתו ליזום אינטראקציות חברתיות ולתחזק קשרים בין-אישיים. יכולת זו כוללת: יצירת חברים ומערכות יחסים רומנטיות, אסרטיביות חברתית, הופעה במצבים ציבוריים בקבוצות או במסיבות, ומתן או קבלת עזרה עוד הוצע כי מסוגלות עצמית חברתית יכולה להיות במונחים של מסוגלות עצמית חברתית קוגניטיבית (ביטחון לדעת מה לעשות במצבים חברתיים) והתנהגותית (ביטחון בביצוע במצבים חברתיים). אחרים מדדו מסוגלות עצמית תוך התמקדות בביטחון עצמי לגבי מיומנות חברתית ביחסים אישיים ואמון של חברים. מחקרים אחרים מצביעים על קשר חזק בין מסוגלות עצמית חברתית לבין ביישנות וחרדה חברתית. עוד נמצא קשר שלילי חזק בין רמות של חרדת דיבור בציבור ומסוגלות עצמית.
מסוגלות לימודית אקדמית.
מסוגלות עצמית אקדמית מתייחסת לאמונה שאדם יכול לעסוק בהצלחה במשימות לימודיות כגון השגת מטרות הקורס הנלמד, השלמת משימות בצורה משביעת רצון, השגת ציון עובר ועמידה בדרישות כדי להמשיך במסלול הלימודים העיקרי של האדם. תחומים אחרים של מסוגלות עצמית שזוהו כנוגעים ללימודים כוללים מסוגלות עצמית של מורים ומסוגלות עצמית טכנולוגית. תחושת המסוגלות האקדמית של הורים עבור ילדם קשורה להישגים הלימודיים של ילדיהם.נמצא קשר בין יכולות ושאיפות אקדמיות גבוהות של הורים עבור ילדם, לבין התפיסות של הילד עצמו שיחלוק את אותן אמונות. תפיסות ההורים מקדמות מסוגלות עצמית אקדמית עבור הילד, ומוביל להישגים לימודיים של הילד. כמו כן, זה מוביל להתנהגות פרו-חברתית, ומפחית את הפגיעות לתחושות של חוסר תועלת ודיכאון.קיים קשר בין מסוגלות עצמית נמוכה לדיכאון. במחקר, רוב קבוצת התלמידים שנשאלו חשו שיש להם קושי בהקשבה בסיטואציות בכיתה. לאחר מכן, המדריכים עזרו לחזק את כישורי ההקשבה שלהם על ידי כך שהם מודעים לאופן שבו השימוש באסטרטגיות שונות יכול להניב תוצאות טובות יותר. בדרך זו, רמות המסוגלות העצמית שלהם השתפרו ככל שהם המשיכו להבין אילו אסטרטגיות עובדות עבורם
מסוגלות עצמית בלימודי מדעים וטכנולוגיה.