מלבד תעשייה ותיירות, מתקיימות תערוכות שונות סדירות מסחריות, כגון Aero (טכנולוגית תעופה), Interboot (ספורט מים), EuroBike ,OutDoor, וגורמים כלכליים חשובים. יתר על כן, מרכז תרבות בית גראף-צפלין הפך למיקום פופולרי לקונגרסים, כנסים, ואירועים אחרים.
חינוך.
אוניברסיטת צפלין, אוניברסיטת מחקר פרטית, היא האוניברסיטה הפרטית היחידה במדינה באדן-וירטמברג שקיבלה את הזכות הנדירה להעניק תוארי דוקטור לתלמידיה. אף על פי שהאוניברסיטה נוסדה רק בשנת 2003, התוכנית לתרבות וניהול תקשורת שלה דורגה על ידי המועצה להשכלה הגבוהה כתוכנית האוניברסיטאית הטובה ביותר בתחום במדינות דוברות גרמנית. כמו גם, התוכנית במנהל עסקים וכלכלה דורגה במקום הרביעי בין כל האוניברסיטאות הנבחנות בגרמניה, אוסטריה, שווייץ והולנד (נכון לשנת 2011). אוניברסיטת צפלין מחזיקה בתואר "האוניברסיטה הכי מחויבת" בגרמניה בנושאים הנוגעים לחברה אזרחית.
לאוניברסיטת ראבנסבורג לחינוך שיתופי יש קמפוס בפרידריכסהאפן.
תחבורה.
פרידריכסהאפן נהנית משירות רכבות ללינדאו, אולם ובזל שבשווייץ. כמו גם ישנו שירות מעבורות המחבר את פרידריכסהאפן לרומנסהורן שבשווייץ ומספר עיירות קטנות סביב האגם. מאז שנת 2005 ישנו קו המחבר בין קונסטנץ לפרידריכסהאפן באמצעות סירה מהירה.
לפרידריכסהאפן יש נמל תעופה מקומי אשר מציע טיסות בינלאומיות על בסיס יומי באמצעות החברות לופטהנזה סיטי ליין, טורקיש איירליינס וג'רמנווינגס. בנוסף, היא משמשת כרכזת למוביל התעופה InterSky. הערים הגדולות הקרובות ביותר הן קונסטנץ, סנט גאלן, אולם, רוונסבורג, מינכן, ציריך, וברגנץ.
ערים תאומות.
פרידריכסהאפן היא עיר תאומה של הערים:
המרכז לאמנות יהודית
המרכז לאמנות יהודית הוא מכון מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתו לתעד ולחקור את התרבות החזותית היהודית. המרכז הוקם בשנת 1979. הארכיונים והאוספים של המרכז מהווים את מאגר המידע הגדול והמקיף ביותר בתחום האמנות היהודית. אלו כוללים תיעוד של חפצים השמורים בכ-800 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ב-41 מדינות. המחקר והתיעוד של המרכז לאמנות יהודית מרוכזים באינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס.
היסטוריה.
המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטת העברית בירושלים הוקם בשנת 1979 על ידי פרופ' בצלאל נרקיס, חתן פרס ישראל, במטרה לתעד את חפצי האמנות היהודית ולפתח אינדקס איקונוגרפי מקיף של נושאים יהודיים. יסודו של המרכז במחקר איקונוגרפי על כתבי יד עבריים מאוירים מימי הביניים, שניהלו פרופ' נרקיס ופרופ' גבריאל סד-ריינה (פריס) בשנת 1974.
האינדקס האיקונוגרפי לאמנות יהודית כלל בתחילה ארבעה מדורים: מדור לכתבי יד עבריים מאוירים, מדור לתשמישי קדושה ומצוה, מדור לאמנות יהודית עתיקה, ומדור לאמנות יהודית מודרנית.
פרופ' בצלאל נרקיס עמד בראש המרכז עד 1991. המנהלת הבאה, פרופ' עליזה כהן-מושלין ייסדה מדור חמישי - המדור לאדריכלות יהודית ולבתי קברות יהודיים. תחת הנהגתה יצאו משלחות מחקר רבות למרכז ומזרח אירופה הפוסט-קומוניסטי, שלא היו נגישים בעבר לחוקרים מערביים, על מנת לתעד בתי כנסת בסכנת הכחדה ומצבות. בנוסף, משנת 1994 תיעד המרכז בתי כנסת בגרמניה ששרדו את המשטר הנאצי. פרויקטי התיעוד בגרמניה נעשו בשיתוף פעולה עם המחלקה להיסטוריה של אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בבראונשוויג, בראשותו של פרופ' הרמן תיס. בשנת 1997 שיתוף פעולה זה מוסד כ"בית תפילה" – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית באירופה. המדור לספרים יהודיים מודפסים הוקם בשנת 2018.
אינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס.
האינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס הוא "המוזיאון הווירטואלי" היהודי הגדול ביותר בעולם, הכולל יותר מ-400,000 תמונות מכ-800 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ממדינות רבות, כמו גם תוכניות אדריכליות של כ-1,700 בתי כנסת. התמונות ממוינות לפי נושא איקונוגרפי, סוג החפצים, מוצא, תאריך ועוד. הדיגיטציה של האינדקס מתבצעת כעת בשיתוף פעולה עם הספרייה הלאומית וחטיבת היודאיקה של ספריית אוניברסיטת הרווארד.
עכשיו האינדקס כולל 6 חטיבות תמטיות:
דורותי רובינס
דורותי רובינס (Dorothy Robbins; 15 בפברואר 1920 - 12 בדצמבר 1999) הייתה פסלת אמריקאית-ישראלית, משוררת, מרצה בכירה וראש החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
רובינס נולדה בעיירה לייקווד שבמדינת אוהיו בארצות הברית. הוריה, אלה ובנג'מין שוהן, היגרו מרוסיה ובבואם לעיירה לייקווד פתחו שם חנות בגדים שנקראה Star Bargains. לזוג נולדו שלוש בנות: סריל שהייתה למחזאית, מיוריאל שנעשתה למורה ובמאית של תיאטרון ילדים, ודורותי הצעירה שנעשתה פסלת. בהיותן בנות למשפחה היהודית היחידה בשכונה קתולית, סבלו שלוש האחיות לעיתים קרובות מהצקות של ילדי השכונה, בדרכן הביתה מבית הספר.
רובינס סיימה בהצטיינות את התואר הראשון מטעם אוניברסיטת המדינה של אוהיו. עם סיום לימודיה היא נישאה לאירב (Irv), שהיה באותה עת חייל בצבא ארצות הברית. הזוג עבר לחיות בבסיס צבאי בסן אנטוניו. לימים היה אירב למחנך ופסיכולוג.
בשנת 1948 בשבתה בסן אנטוניו, בנתה רובינס בעזרת אטבי כביסה שלד שעל גביו עיצבה דמויות בחומר. פסלים אלו נוצרו בהשראת הקבצנים הרבים שפגשה בטיולים במקסיקו עם בן זוגה. העבודה זכתה להערכה ואפשרה את קבלתה לאקדמיה לאמנות קרנברוק שבמדינת מישיגן.
בשנות החמישים של המאה העשרים עברה רובינס לניו-יורק והתקבלה כחברה במרכז לפיסול (SculptureCenter). היא הייתה אחת מהנשים הראשונות שעסקו באותן שנים בריתוך, בעבודות בפלדה ונחושת. בשנת 1954 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלה. באותה שנה היא גם ילדה את בתה דינה. בשנת 1960 היא התגרשה מבעלה ונרשמה למכללת האנטר, שם השלימה לימודי תואר שני. ב-1966 הועסקה בתור מורָה יחידה בצוות של מורים לפיסול בפקולטה לאמנות-סטודיו באוניברסיטת ניו פאלץ (SUNY New Paltz).
לאחר שרובינס עלתה לארץ בשנת 1971, הציע לה פרופ' אברהם קאמפף, מייסד החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, תפקיד בהקמת המדור לאמנות יצירה. בשנים 1973–1976 היא שמשה כראש המחלקה לאמנות באוניברסיטה, אז התגוררה בקריית אתא, והחזיקה גם סדנא פרטית. בין השנים
1972–1984 היא הייתה מרצה בכירה ולימדה פיסול.
בשנת 1978 רובינס נעשתה חברת כפר אמנים עין הוד והתגוררה במקום עד ליום מותה.
בשנת 1962, התגלה אצל רובינס ניוון שרירים פרוגרסיבי. בתשע השנים האחרונות לחייה במהלך תקופות ההחלמה מארבעת הניתוחים שעברה עקב מחלתה, החלה לכתוב שירה. היא לא פסקה מיצירתה עד למותה בשנת 1999.
יצירתה.
בשנות עבודותיה הראשונות, עסקה רובינס בפיסול באבן על פי המסורת המערבית. נושאיה היו עירום נשי, דמויות של אם וילד ופרוטומות שונות. הפסלים התאפיינו בשאיפה לחיקוי המציאות, בקווים רכים, צורות בעלות נפח ומראה מוגמר ומוקפד שהושג על ידי עיבוד החומר והחלקתו, כך שקוויו העגולים של הפסל נראו כגוף אנושי הרמוני המדמה את המציאות.
במהלך שנות החמישים של המאה העשרים, בעת שהותה של רובינס בניו יורק, היא באה במגע עם טכניקה של ריתוך ועיבוד מתכת שהייתה חדשה באותה עת. ביומניה מציינת רובינס ששנים אלו היו עבורה תקופה מכוננת ביצירתה. השימוש בטכניקה זו הפך למאפיין מכריע ביצירתה והוביל אותה להפשטה של הדימויים ולאקספרסיביות בעיבוד החומר ובפיסולו. בפסלי המתכת המרותכים רובינס אינה משמרת את הפרופורציות הטבעיות של אברי הגוף וגם לא את הדימויים מחקי המציאות שאפיינו את פסלי האבן שלה. הדמויות מורכבות מקווים חדים, הגוף ארוך וחסר נפח, והגפיים משוננות וארוכות מהרגיל, עיבוד החומר חושף את תכונותיו ומאפשר יצירת מרקם מחוספס. במספר פסלים, מפרקי החיבור בין חלקי המתכת הותכו אחד לשני ובולטים לעין הצופה. רובינס, ביקשה להתנסות בצורות פיסול חדשות, והפכה בכך לאחת האמניות הראשונות אשר יישמה את השימוש בידע החדשני של תקופה זו.
במספר פסלים כמו למשל בפסל "מצב רוח", עסקה רובינס בטכניקה של ריתוך פלדה. בשיטה זו מתיכים את הפלדה עד שהיא הופכת לחומר נוזלי שניתן לעצב אותו בעזרת מכשירים שונים. עבודה זו דורשת כוח גופני רב. רובינס בנתה את הפסל מצב רוח תוך התכה וחיבור של פיסות פלדה. אותם היא לא הקציעה באופן מוחלט כך שפני השטח של הפסל נותרים גבשושיים. במקומות בגוף השקועים באופן טבעי, כמו למשל באזור העיניים או הצלעות, נוצרים קווים עמוקים כעדויות לכוח הפיזי הרב שהושקע ביצירתם.
רובינס, בשונה משאר אומני התקופה, אימצה את הטכניקה של ההתכה, אבל המשיכה לעסוק בתכנים ובנושאים רומנטיים מסורתיים כמו: עולם הטבע והחי, משפחה, קשרים בין בני אדם ויחסי קרבה שבין האדם לחיה. למשל, כאשר רובינס בחרה לפסל חיות שונות היא לא יצרה בהם דימויים חייתיים, מפלצתיים ואלימים אלא, שימרה את אותו תום שמאפיין את הקשר החם שבין האדם לחיה. בפסלה "איש-ציפור" הדמות הגברית יושבת ברגלים משוכלות ומתבוננת בעין אוהדת בציפור אותה היא אוחזת בידה. נראה כי מבחינה תוכני העבודה, שימרה רובינס את האופי שייחד את עבודותיה גם בעבר ואשר הפך למעשה לקו המנחה של כל יצירתה.
החל מראשית שנות השבעים ועד לשנות יצירתה האחרונות עסקה רובינס בצורה אינטנסיבית בנושא מופעי הקרקס. היא הציגה דמויות לוליינים בעת ביצוע תרגילי אקרובטיקה מורכבים וחיות המופיעות בתדיר בקרקס ביחד עם מאלפיהן. כולם יחד יצרו תמונה עשירה ואנושית של חיי הקרקס. בין פסלי הקרקס של רובינס ישנה קבוצת מיוחדת של פסלים קטנים מארד המוקדשת כולה לדמויות חריגות ומוזרות.