פעילותה של סטנטון התפרשה על מגוון תחומים. הגם שסטנטון התמקדה בפעילותה בזכות הבחירה לנשים, קודם לכן הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות לצד בעלה, הנרי ברוסטר סטנטון. שלא כפעילים רבים בתנועה לזכויות האישה, סטנטון התייחסה לנושאים רבים הנוגעים לאפליית נשים, בנוסף לזכות הבחירה. דאגותיה נגעו גם לזכויות ההורה ולמשמורת על ילדים, לזכויות רכוש, לזכויות הכנסה ותעסוקה, לזכויות גירושים ולפיקוח ילודה. סטנטון הייתה תומכת מובהקת בתנועה לריסון צריכת אלכוהול במאה ה-19, בין היתר בגלל הקשר בין אלכוהוליזם לפגיעה בנשים וילדים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר קרע בתנועת זכויות האישה כאשר סטנטון יחד עם סוזן ב. אנתוני סירבה לתמוך בתיקונים ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, משום שהתנגדה למתן זכות הצבעה והגנה משפטית לגברים אפרו-אמריקאים כאשר נשים, שחורות ולבנות, אינן נהנות מזכויות דומות. עמדתה בסוגיה זאת, לצד מחשבותיה על הנצרות המאורגנת ותמיכתה בנושאים נשיים אחרים מלבד זכות הבחירה, הביאו בסופו של דבר לפיצול התנועה לזכויות האישה לשני ארגונים נפרדים, אשר בסופו של דבר שבו והתאחדו, עם סטנטון כנשיאה של הארגון המאוחד, כ-20 שנים לאחר מכן.
סנסטון כתבה את תנ"ך האישה (The Woman's Bible), ביוגרפיה ומאמרים ועלונים רבים על זכות הבחירה לנשים ועל זכויות נשים.
ילדות ורקע משפחתי.
סטנטון נולדה וגדלה בג'ונסטאון , ניו יורק, כאליזבת קיידי, ילדתם השמינית מתוך 11 של דניאל קיידי ומרגרט ליווינגסטון קיידי. חמישה מאחיה ואחיותיה של סטנטון מתו בילדותם ואח שישי, אליעזר, מת בהיותו כבן 20. מאורעות אלו הובילו לשקיעתה של אמהּ בדיכאון. סטנטון קראה לשתי בנותיה על שמן של שתיים מאחיותיה שנפטרו, מרגרט והריוט.
אביה של סטנטון, דניאל קיידי, היה עורך דין בולט במפלגה הפדרליסטית ונבחר לקונגרס בין השנים 1814 ל-1817. ב-1847 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק (הערכאה הנמוכה בין שתי ערכאות). השופט קיידי הפגיש את בתו עם החוק וטמן את הזרעים למה שיהפוך ברבות הימים למעורבות חברתית ומשפטית עמוקה. דמויות נוספת שהיו משמעותיים בראשית חייה של סטנסטון היו אחותה הגדולה טריפנה (Tryphena) ובעלה אדוארד ביארד. גיסה, חשף אותה לחוסר השויון כפי שהתבטא במערכת המשפט וחוק בארצות הברית. העיסוק של אביה וגיסה במשפט איפשרו לסטנטון להחשף לתחום. היא הגיעה להכרה שהחוק מפלה נשים לרעה בכל תחום וכי הסובלות במיוחד מאפליה זו היו נשים נשואות. את הסיבה לאפלייתן של נשים נשואות, ראתה כנובעת מהיותן נעדרות זכויות בסיסיות בתחומי העבודה, ההכנסה, הרכוש והמשמורת על ילדיהן.
לימודים והתפתחות אינטלקטואלית.
בניגוד לנשים רבות בתקופתה, סטנטון הייתה בעלת השכלה פורמלית רחבה. היא חונכה באקדמיית ג'ונסטאון, שם למדה לטינית, יוונית, מתמטיקה, דת, פילוסופיה, מדעים, צרפתית וכתיבה. היא התחרתה שם בתלמידים בשני המינים, בגילה ומבוגרים יותר, וזכתה בפרסים ביניהם באות הצטיינות בלימודי יוונית. בעת לימודיה בקולג' יצרה סטנטון קשר קרוב עם שכנהּ, הכומר סיימון הוסק, אשר תמך בה לאורך כל הדרך ואף לימד אותה יוונית והוריש לה ספרים רבים. אמונתו של הוסק ביכולותיה הלימודיות ובכלל, תרמה רבות להערכתה העצמית ולביטחונה העצמי. אולם כשניסתה להמשיך לימודים ביונן קולג' (Union College) ב-1830, גילתה כי דרכה לשם חסומה משום שהמוסד לא קיבל נשים לשורותיו. סטנטון התקבלה לסמינר טרוי לנשים ("Troy Female Seminary").
נישואים ומשפחה.
אליזבת קיידי סטנטון הכירה את הנרי ברוסטר סטנטון דרך מעורבותה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול ופעילותה בתנועה לביטול העבדות. סטנטון היה עיתונאי, נואם פעיל נגד העבדות ולאחר נישואיו הוסמך כעורך דין. על אף הסתייגותו של דניאל קיידי, אביה של אליזבת סטנטון, הזוג נישא ב-1840, כשהיא מבקשת מהכומר שמשפט "מתחייבת לציית" יוסר מנדרי הנישואים. מאוחר יותר כתבה: "סירבתי בעיקשות לציית לאדם שאיתו אני אמורה להיכנס למערכת יחסים שוויונית". הזוג הביא לעולם שישה ילדים בין השנים 1842 ל-1856. ילדם השביעי, רוברט, נולד כתוצאה של היריון לא מתוכנן ב-1859, כשאליזבת הייתה בת 44.
זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית מירח הדבש שלהם באירופה, עברו בני הזוג לבית משפחת קיידי בג'ונסטאון. הנרי סטנטון למד משפטים בהדרכת חמו עד 1843, אז עברו בני הזוג לבוסטון שבמסצ'וסטס, שם הצטרף הנרי סטנטון למשרד עורכי דין. בעת שחיו בבוסטון, אליזבת שאבה הנאה עמוקה מהגירוי החברתי, הפוליטי והאינטלקטואלי ובהשתתפות בפגישות ובהתכנסויות של התנועה לביטול העבדות. היא נהנתה מחברתם של פרדריק דאגלס, ראלף וולדו אמרסון, לואיזה מיי אלקוט ואחרים והושפעה מהם. במהלך נישואיה, כמו גם בתקופה בה חיה כאלמנה, סטנטון ראתה את שם משפחתו של בעלה כשמה, כשהיא חותמת אליזבת קיידי סטנטון, אך סירבה שייפנו אליה כ"מרת הנרי ב. סטנטון", בטענה כי נשים הן פרטים בפני עצמן.
נישואי הזוג לא היו נטולים מתיחויות ומחלוקות. הנרי סטנטון, כמו דניאל קיידי, לא הסכים עם הרעיון הענקת זכות בחירה לנשים. בשל עבודה, נסיעות ושיקולים כספיים שונים, בני זוג חיו תכופות אירועות בנפרד. חברים של בני הזוג מצאו שהם בעלי שאפתנות ומזג דומים, אך אינם חולקים עמדות משותפות באשר לנושאים מסוימים, בהן זכות הבחירה לאישה. עם זאת, שני בני הזוג העריכו את נישואיהם כמוצלחים, והנישואים נמשכו כ-47 שנים והסתיימו עם מותו של הנרי ב-1887.
ב-1847 עברה משפחת סטנטון להתגורר בפאתי סנקה פולס ניו יורק. המעבר לסנקה פולס הרחיק את סנסטון מהחיים האינטלקטואלים העשירים שהיו לה בבוסטון, אולם מעורבותה בפעילות בתנועת הנשים נמשכה גם משם ואף התגברה עם השנים.
פעילות מוקדמת בתנועה לזכויות האישה.
סטנטון ולוקרישה מוט, פמיניסטית ופעילה בתנועה לביטול העבדות, נפגשו בכנס הבינלאומי נגד העבדות בלונדון באביב 1840. השתיים הפכו לחברות במהלך הכנס בשעה שהן דורשות להשתתף בכנס. לאחר יום של דיונים, הצירים הגברים הצביעו נגד השתלבות נשים בכנס, אפילו אם הן, כמו מוט, היו מועמדות לשרת כנציגות רשמיות באגודות הפועלות לביטול העבדות. לאחר דיון ממושך שהוכרע על חודו של קול, הנשים הורשו לשבת מאחורי וילון, כשהן מוסתרות מעיניהם של הגברים. פעיל לביטול העבדות האמריקאי, ויליאם לויד גאריסון (William Lloyd Garrison) שגם נכח בכנס התנגד להחלטה, סירב לשבת באולם המליאה והצטרף לנשים.
האיסור על נשים להשתתף בוועידה חיזק אצל סטנטון את המחויבות לזכויות הנשים. ב-1848 פגשה סטנטון את מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט, וג'יין האנט כשלוקרישה מוט הגיעה לביקור (כל הנשים היו מקהילה הקוויקרית מלבד סטנטון). היא חלקה איתן את תחושת התסכול שחשה ממצבן של נשים. יחד הן הוציאו לפועל את הכנס הראשון לזכויות האישה שנערך בסנקה פולס ב-19 וב-20 ביולי ב-1848. מעל ל-300 נשים וגברים השתתפו בכינוס. סטנטון, שתי בנותיה הבוגרות ומרי אן מקלינטוק, ניסחו הצהרת ההמלצות אותה אשררו משתתפי הכנס. ההצהרה נכתבה ברוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית וכללה גם המלצות מעשיות. ההצהרה נפתחה בקביעה שגברים ונשים נבראו שווים ואחת ההמלצות דרשה זכות בחירה לנשים, דרישה שהייתה באותה התקופה שנויה במחלוקת. הנוסח הסופי, כולל תביעה להענקת זכות בחירה לנשים, שתקבל, במידה לא מועטה, בזכות התמיכה של פרדריק דאגלס שנכח בכנס ונשא בו דברים. זמן קצר לאחר הכנס הוזמנה סטנטון ואחרות לדבר בכנס נוסף לזכויות האישה, ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק. הדבר ביסס את תפקידה כאקטיביסטית ורפורמטורית.
ב-1851 הפגישה אמיליה בלומר בין סטנטון לסוזן ב. אנתוני. פעילותן המשותפת הראשונה של סטנטון ואנתוני הייתה בתנועה לריסון צריכת אלכוהול והן הקימו יחד איגוד נשים בתנועה שפעל תקופה קצרה (1852–1853). סטנסטון זעזעה רבים שטענה כי שכרות היא סיבה מספקת לגירושים. באותה התקופה נשים לא יכלו לקבל סעד ממערכת המשפט כאשר הבעלים שלהן התנהגו באלימות כלפיהן או כלפי הילדים, רוששו את המשפחה או עזבו את הבית. בעת גירושים הבעל היה מקבל את המשמורת על הילדים ואת הרכוש. סטנטון ואנתוני ביקשו לשנות מצב זה.
רווקה, ללא ילדים, היה לאנתוני הזמן והאנרגיה לנסוע ולנאום, דבר שסטנטון לא הייתה מסוגלת לעשות. הכישורים שלהן השלימו זה את זה; סטנטון כתבה את הנאומים לאנתוני, בעוד שהאחרונה הייתה בעלת יכולות ארגון גבוהות. שתי הנשים נשארו חברות קרובות וקולגות עד מותה של סטנטון. לאנתוני היה חדר קבוע בבית של משפחת סטנטון מאז 1861.
פילוג אידאולוגי בין התנועה לביטול העבדות לתנועת לזכויות הנשים.