עוד בחייו של אחיו, הרב אברהם יצחק, קיבץ יחד איתו קבוצת תלמידי חכמים במכון הארי פישל, וחיברו בירור הלכה למסכת ביצה, ואולם לאחר מכן פסקה הכתיבה ולא יצאו עוד מסכתות מפרי עטם.
פעילות ציבורית.
במאי 1926 הוקמה בעפולה מועצה מקומית, במקום הוועד הזמני שהיה קודם לכן. לפני הבחירות למועצה המקומית הייתה מחלוקת לגבי זכות הבחירה. התושבים בעלי הבתים רצו להתנות את זכות הבחירה בבעלות על קרקע. הפועלים שלא היו בעלי בתים משלהם טענו שזכותם לבחור גם הם. באותה תקופה נשלח מטעם המזרחי הרב דב קוק לכהן כרב המועצה המקומית החדשה. בהכרעתו ניתנה לפועלים זכות בחירה.
בשנת תרפ"ח הוקמה חברה בשם "עזרה" שמטרתה לחלק כספי תרומות לעולים החדשים. הוועד פרסם כרוז הקורא לציבור לתרום וברשימת חברי הוועד בכרוז מופיע הרב דב קוק בראש הרשימה.
משפחתו.
הרב דוב קוק נישא לרבקה (נפטרה בשנת ה'תשי"ג). ילדיהם:
אלכסנדר קוואשנייבסקי
AC מילאן
קצבייה
ישורון קשת
ישוּרוּן קשת (ישֻרוּן קֶשֶת; שמו המקורי: יעקב יהושע קופֶלֶביץ; כ' בכסלו תרנ"ד, 29 בנובמבר 1893 – ד' באדר תשל"ז, 22 בפברואר 1977) היה משורר עברי, מסאי, מתרגם ומבקר ספרות ואמנות, שפעל בארץ ישראל, טרום תקופת המדינה ולאחר הקמתה.
תולדות חייו ויצירתו.
ישורון קשת נולד בעיירה מינסק מזובייצקי (נוֹבוֹמינסק) שליד ורשה, בפולין הקונגרסאית, בשם יעקב קופֶלֶביץ. למד בגימנסיה רוסית, וב-1911 נשלח על ידי הוריו ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לאחר הקמת המדינה שינה את שם משפחתו הלועזי לעברי; וכן החליף גם את שמו הפרטי, יעקב, שמבטא על פי חז"ל נפתולים, לשם ישורון, שמבטא ישרות; שניהם על פי חז"ל היו שמותיו של אבי האומה יעקב, שנקרא גם ישראל.
בין 1920 ל-1926 למד באירופה, באוניברסיטאות ברומא ובברלין. ב-1921 נישא בברלין לד"ר קיטה הולנדר, ולזוג נולד בן, עמנואל. בהמשך, נפרד ממנה, ונישא לנחמה.
קשת כתב שירה ומסות, הגות והיסטוריה של סופרים והוגים. קשת בחן באופן מקורי את היחסים שבין היצירה העברית הארצישראלית, לבין תרבות אירופה, שממנה באו רוב היוצרים בתקופתו. הוא הקדיש חשיבה והתבוננות להשפעתו של המקום הארצישראלי על היצירה העברית בספרות ובאמנות בארץ ישראל. כמו אחרים, שם לב להשפעת האור בארץ על היוצרים: "אווירה של ארץ-ישראל היא כור-היתוך כביר-כוח לא רק לצבעים (שהנם הבשר-ודם והנפש של הציור), אלא גם לאופן ראייתו של הצייר, ולא אחת אף לעצם כישרונו. (האמן) בודקו בקש אמנם להתאים את הפליטרה שלו לפעולת האור העריץ, אור-האיתנים של ארצנו, הממזג בקרבו את כל הצבעים לגון יסודי אחד, שאין להם לעצמים כל מנוס ומפלט ממנו (שעם כל שהוא אוצל זיו-יתר ונהרה חמה לשטחיהם, הריהו נוטל מהם את עצמאותם הצבעית-מוחשית)". כמו כן, החזיק קשת בעמדה ייחודית בנושא "יהדות המזרח בספרותנו".
קשת תרגם מאנגלית, צרפתית וגרמנית מבחר יצירות מופת של הגות וספרות, אשר נוכחותן בארון הספרים העברי תרמה רבות לקוראים ביישוב היהודי בארץ. במיוחד השפיעו על ציבור הקוראים העברי לדורותיו תרגומיו הראשוניים להגותו של משה הס, ליצירותיו של פרנץ קפקא, ולמחקריו של ויליאם ג'יימס.
ישורון קשת זכה והיה לדמות ספרותית בפרוזה העברית שנכתבה במחצית השנייה של המאה ה-20; אצל הסופר אשר ברש בשם "אתרוג", ואצל הסופר דן צלקה בשמו שלו.
קשת הכיר את ש"י עגנון מתקופת מגוריו ביפו ועמד עימו בקשרי ידידות, ביתר שאת מעת ששב לתל אביב ב-1933.
בשנת תשל"ו 1976 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה, על מפעל חיים. בשנת 1948 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום מסות של מישל דה מונטן.
נפטר ב-1977 בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבתו נחקקה שורה מתוך ספרו "החיים הגנוזים": "עוד זמן רב אורך ייקר גם אחרי נאסף לעד". כעשרים שנים לאחר פטירתו, ב-1996, ליקטה אלמנתו, נחמה, את כל שיריו ופרסמה קובץ מקיף בשם "האוצר האבוד: כל השירים". לספר אחרית-דבר מאת מוטי נייגר, המסכמת את הביוגרפיה הספרותית של המשורר ועומדת על מקומו בתרבות.
התערוכה העולמית של פריז (1889)
התערוכה העולמית (בצרפתית: l'Exposition universelle de Paris) שהתקיימה בפריז בין ה-6 במאי ל-6 בנובמבר 1889 הייתה התערוכה העולמית הגדולה והחשובה ביותר שהתקיימה עד אז והגדולה ביותר שהתקיימה באירופה במאה ה-19, לכבודה הוקם מגדל אייפל. בתערוכה, שהתקיימה לכבוד חגיגות 100 שנה למהפכה הצרפתית ביקרו למעלה מ-6.3 מיליון מבקרים, כמחציתם צרפתים. התערוכה הציגה לראשונה לפני קהל רחב אמנות פלסטית ומוזיקה מדרום אמריקה והמזרח הרחוק וחשפה מגמות מודרניות באמנות כגון הסימבוליזם והפוסט-אימפרסיוניזם, אך ילידים אפריקאים הוצגו בה לקהל כשהם כלואים בגן חיות אנושי.
התערוכה.
שטח התערוכה היה כקילומטר מרובע שהשתרע על פני שאן דה מארס (אזור ששימש גם את התערוכה העולמית של פריז ב-1867 ואת התערוכה העולמית של פריז ב-1900), הטרוקדרו, גדות הסן וארמון האינווליד.
כשער התערוכה שימש מגדל אייפל, שהקמתו טרם הסתיימה עם פתיחתה והמבקרים הורשו לעלות רק עד קומתו השנייה.
בנוסף הוקם מבנה "גלריית המכונות" ("Galerie des machines"), ששימש להצגת המצאות וחידושים בתחום הטכנולוגיה. מבנה זה, באורך 111 מטרים, היה המבנה המקורה הארוך ביותר בעולם בשעתו. הקירוי נעשה על ידי סדרת גשרים מקבילים עשויי פלדה וברזל. המבנה פורק ב-1910, לאחר ששימש גם את תערוכת 1900.
למנגינת התערוכה נבחרה גלי הדנובה, שזכתה במקום הראשון מבין 116 מנגינות.
אטרקציות מרכזיות.
"הכפר הכושי" ("village nègre") היה אחת האטרקציות המרכזיות של התערוכה. היה זה למעשה גן חיות לבני אדם, בו הוצגו כ-400 ילידים אפריקאים שהציגו את חייהם ה"אותנטיים" לעיני הקהל.
כמו כן משכו את עניין הציבור תומאס אלווה אדיסון שהציג את תאורת החשמל ואת הפונוגרף, מופע המערב הפרוע של באפלו ביל עם הצלפית אנני אוקלי והאופרה "Esclarmonde" מאת ז'יל מאסנה, שהועלתה 50 פעם במסגרת התערוכה על ידי האופרה-קומיק, הופעת הבכורה של האופרה הייתה ב-14 ביולי (יום הבסטיליה), שהיה האירוע המרכזי והגדול ביותר בימי התערוכה.
ארמאן פז'ו ושותפו הציגו בתערוכה תלת אופן, שהורכב בו מנוע קיטור.
הביקור בתערוכה השפיע על אמנים רבים שביקרו בה. המלחינים קלוד דביסי ואריק סאטי נחשפו בה לראשונה למוזיקת גאמלן מיאווה, פול גוגן הציג את ציוריו בשטח התערוכה ב-"Café Volpini", במה שהיה לתערוכה הראשונה של הסימבוליזם בעיר ואדוורד מונק נחשף בתערוכה, לפי מספר סברות, למומיה פרואנית שהיוותה השראה לציורו הנודע הצעקה.
את באי התערוכה שירתה רכבת קטנה לאורך מסילה בת 3 קילומטרים.
חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים השתתף חיל האוויר הישראלי במאמץ המלחמתי בשתי החזיתות, מצרים וסוריה, בלחימה בחילות האוויר היריבים, בסיוע לכוחות היבשה ובמשימות נוספות.
המלחמה פרצה ב-6 באוקטובר 1973, כאשר מצרים וסוריה פתחו בהתקפה על מדינת ישראל. המתקפה כללה מכה מקדימה על מטרות איכות צבאיות בהשתתפות רוב מטוסי הקרב של חיל האוויר הסורי וחיל האוויר המצרי.
לאורך כל המלחמה הצליח חיל האוויר לעמוד במשימתו העליונה, שהיא הגנת שמי המדינה. אולם, במשימתו השנייה, שהיא השגת עליונות בשדה הקרב, התקשה חיל האוויר יותר: בימי הלחימה הראשונים ספג חיל האוויר הישראלי אבדות כבדות שהביאו לשחיקה בעוצמתו, והתקשה להתמודד מול מערך הטילים של המצרים והסורים. שחיקה זו באה לידי ביטוי בהמשך הפעלת החיל לאורך כל ימי המלחמה.
במהלך המלחמה סיגל חיל האוויר דרכי התמודדות חדשות עם איום הטילים, הגביל גיחותיו באזורי טיסה מוגני טילים לשם שימור הכוח תוך ביצוע מאמץ עיקש בסיוע לכוחות הקרקע והשמדה איטית של מערך הטילים, שדות התעופה הערביים ויעדים אסטרטגיים בעומק סוריה. בימיה האחרונים של המלחמה, לאחר שפגע בחילות האוויר הערביים ובהגנה האווירית נהנה שוב חיל האוויר מעליונות אווירית שהביאו לאפקטיביות בהפעלתו תוך אבדות מועטות.
רקע.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים השמיד חיל האוויר מעל ל-450 מטוסים מצריים, סוריים וירדניים ופגע קשה בשדות התעופה הערביים. בהמשך המלחמה לא הופעלו חילות האוויר הערביים בפעילות התקפית וחיל האוויר הישראלי נהנה מעליונות אווירית.
ההבנה שנוצרה לאחר מלחמת ששת הימים, לפיה חיל האוויר היה הגורם המשמעותי ביותר במערכה, הובילה להעברת תקציבי עתק לפיתוחו וחידושו, ואלה היו עד 53% מתקציב הביטחון לפני 1973. הרצון היה לשדרג את כל מערך ההגנה והתקיפה המוטס של חיל האוויר, ולצורך כך פנתה ישראל לציוד האמריקני, שהיה הטוב מסוגו בעולם המערבי. תרם לכך גם האמברגו הצרפתי על ישראל, מי שהייתה ספקית הנשק העיקרית של חיל האוויר, עד מלחמת ששת הימים. בסוף שנת 1968 הפך האמברגו מוחלט וחל גם על חלקי חילוף וציוד מתכלה.
ההתקדמות המואצת בהצטיידות חיל האוויר בציוד אמריקאי באה לידי ביטוי ברכש מטוסי תקיפה מסוג סקייהוק, אליהם נוספו בספטמבר 1969 (בשיאה של מלחמת ההתשה) מטוסי הפנטום העוצמתיים יותר. הציוד האמריקאי החדיש הוכיח עצמו כבר במהלך מלחמת ההתשה, למשל במסגרת מבצעי פריחה לתקיפות עומק במצרים בין ינואר לאפריל 1970.
הגעת הנ"מ הסובייטי וסיום מלחמת ההתשה.