תומאס גריפית' טיילור (באנגלית: Thomas Griffith "Grif" Taylor 1 בדצמבר 1880 - 5 בנובמבר 1963) היה גאוגרף, אנתרופולוג וחוקר ארצות אנגלי. הוא היה מניצולי משלחת טרה נובה של קפטן סקוט לאנטארקטיקה בשנים 1913-1910.
ילדות ונעורים.
טיילור נולד בוולטהמסטואו, אנגליה. שנה לאחר הולדתו עברה המשפחה לסרביה, שם התמנה אביו, שהיה כימאי מטלורגיה, למנהל מכרה נחושת. כעבור שלוש שנים חזרו לבריטניה, כשאביו נקרא לכהן כמנהל כימיה אנליטית בחברה גדולה ליציקות פלדה. בשנת 1893 היגרה המשפחה לניו סאות' ויילס, אוסטרליה, שם התמנה האב למטלורג מטעם הממשלה. טיילור, אז בן 13, למד בסידני. בשנת 1899 נרשם ללימודי אמנות באוניברסיטת סידני ובהמשך עבר למדעים. בשנת 1904 קיבל תואר ראשון במדעים ובשנת 1905 בהנדסה (מכרות ומטלורגיה).
בשנת 1907 קיבל מלגה לקולג' עמנואל בקיימברידג' ונבחר לחבר בחברה הגאולוגית בלונדון בשנת 1909. בתקופת לימודיו בקיימברדג' קשר ידידות אמיצה עם ריימונד פריסטלי, עם צ'ארלס רייט הקנדי ועם פרנק דבנהאם האוסטרלי. כולם חלקו עמו את תשוקתו לחקר אנטארקטיקה וכולם ייצאו יחד לאנטארקטיקה כחברים במשלחת טרה נובה, 1913-1910.
המשלחת לאנטארקטיקה.
מגלה הארצות רוברט פלקון סקוט קיבל את טיילור למשלחת טרה נובה לאנטארקטיקה. סקוט ביקש להרכיב צוות בעל ניסיון, ומינה את טיילור לגאולוג בכיר. הוסכם, שטיילור יפעל כנציג של השירות המטאורולוגי, לאור ההשפעות הידועות של מזג האוויר האנטארקטי על האקלים באוסטרליה.
טיילור עמד בראש הצוות הגאולוגי המצליח והיה אחראי למפות ולפרשנויות הגאולוגיות הראשונות של אזורים חשובים באנטארקטיקה. בינואר 1911 הוביל משלחת אל אזור החוף מערבית למצר מקמרדו, בחבל ארץ בין העמקים היבשים מקמרדו וקרחון קטליץ. הוא יצא בראש עוד משלחת מוצלחת בנובמבר 1911, שהתמקדה הפעם בחבל הארץ של מעגן הגרניט, אנטארקטיקה, בערך 80 ק"מ צפונית לבאטר פוינט. בינתיים יצא סקוט בראש קבוצה של חמישה אנשים אל הקוטב הדרומי, בכוונה להגיע לשם לפני המשלחת של יריבו הנורווגי רואלד אמונדסן. סקוט ואנשיו הגיעו אל הקוטב בינואר 1912, ומצאו את האוהל שהשאיר שם אמונדסן ובו הודעה מתוארכת, לפיה נודע להם שהוא הגיע אל הקוטב חמישה שבועות לפניהם. סקוט ואנשיו גוועו כולם במסעם חזרה, בקור, בתשישות וברעב, במרחק 17.6 ק"מ בלבד ממצבור מזון ודלק שהיה מציל את חייהם.
קבוצתו של טיילור הייתה אמורה להיאסף אל אוניית האספקה "טרה נובה" ב-15 בינואר 1912, אבל האונייה לא הצליחה להגיע אליהם. הם חיכו עד 5 בפברואר ואז החלו להתקדם דרומה, וב-18 בפברואר איתרו אותם אנשי ה"טרה נובה" וחילצו אותם. טיילור עזב את אנטארקטיקה במרץ 1912 על סיפון ה"טרה נובה", בלי לדעת על גורל קבוצת הקוטב של סקוט. ה"טרה נובה" אספה את הדגימות הגאולוגיות משתי המשלחות אל ההרים המערביים בינואר 1913. בהמשך אותה שנה קיבל טיילור את מדליית הקוטב מטעם המלך והתקבל כחבר בחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון.
המחקר הפיזיוגרפי והגאומורפולוגי שניהל טיילור באנטארקטיקה זיכה אותו בדוקטורט מאוניברסיטת סידני, בשנת 1916. הוא התמנה לפרופסור לגאוגרפיה ב-1921 והיה למייסד ולראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה. טיילור לא הסכים בלב שלם עם מדיניות "אוסטרליה לבנה" של הממשלה, שביקשה להגביל את ההגירה ללבנים בלבד. טיילור טען, שמשאביה החקלאיים של אוסטרליה מוגבלים, וכי עובדה זו, יחד עם גורמים סביבתיים אחרים, משמעה, שאוסטרליה לא תוכל לכלכל את יעד האוכלוסייה של 100 מיליון, שאי-אילו אופטימיסטים הציבו להם כחזון לעתיד. יתר על כן, הוא טען, שבהתחשב בתנאי האקלים, עדיף ליישב את אזוריה הפנימיים של אוסטרליה בבני הגזע המונגולי, המותאמים טוב יותר לסביבה. הוא הותקף בחריפות והוצג כלא-פטריוטי בשל השקפותיו על התפתחותה העתידית של אוסטרליה. ספר לימוד שכתב, שהכיל את הדעות הללו, הוחרם ונאסר לשימוש בבתי ספר על ידי רשות החינוך של מערב אוסטרליה. טיילור היה תומך מוצהר בתפיסה השנויה במחלוקת של דטרמיניזם סביבתי, לפיה "סביבה פיזית קובעת תרבות." בשנת 1927, היה לנשיא הראשון של החברה הגאוגרפית בניו סאות' ויילס.
חורבן ותלישות
חורבן ותלישות הוא מאמר מאת ברל כצנלסון שפורסם בעיתון "דבר" ב-26 ביולי 1934. זהו אחד ממאמריו המפורסמים של כצנלסון, ומהווה את אחת המסות הראשונות בתקופת היישוב שנידון בהן הפער בין החילוניות שבה נהגו החלוצים העבריים בארץ ישראל, לבין התרבות והמסורת היהודית הדתית.
המאמר דן בשאלת מעמדם של הסמלים הלאומיים-ההיסטוריים בחיי התרבות של התנועה הציונית-הסוציאליסטית החילונית, ועורר פולמוס ביישוב היהודי. הוא התווה את דרכו של היישוב בקונפליקט שבין דת ומדינה, שהתגלם יותר מעשור לאחר מכן בהסכמי הסטטוס קוו.
הגותו של ברל כצנלסון.
ברל כצנלסון נמנה עם מנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, אף שלא היה מדינאי או פוליטיקאי. בהגותו תמך באופן עקבי בזהות היהודית-ישראלית ובמוסדות המדינה שבדרך. כצנלסון מילא תפקיד פעיל בהקמת ההסתדרות, היה דירקטור באוניברסיטה העברית בירושלים וממקימי הוצאות הספרים "עם עובד" ו"ספרית פועלים". בשנת 1925 הקים את העיתון "דבר", והיה עורכו הראשי עד פטירתו. בשנים 1942–1944 היה יו"ר משותף של הקרן הקיימת לישראל. במרוצת השנים רכש לעצמו מעמד של סמכות רוחנית בתנועת העבודה, כשבמיוחד בלטה השפעתו בחיזוק המגמה הלאומית על חשבון זו המעמדית. מבחינת עמדותיו, כצנלסון לא הסתפק בחזון לאומי להקמת בית בארץ ישראל לעם היהודי. בכתביו ביקש להעניק לציונות משמעות רוחנית ותרבותית. לפיכך הקדיש תשומת לב רבה לתנועות הנוער בארץ (ובתפוצות) ולפעילות התרבותית של ההסתדרות ושל תנועת הפועלים. מלבד כתיבת מאמרים נהג להגיע בעצמו לסמינרים שונים, הִרבה להיפגש עם מדריכים בתנועות נוער ועם רכזי תרבות, והיה בחיפוש מתמיד אחרי "צעירים עם ניצוץ" שימשיכו את דרכו.
כצנלסון, שכמרבית החלוצים בני העלייה השנייה היה חילוני, נמנה עם המעטים בתנועתו שהתייחסו בחיוב למסורת ולדת היהודית. בניגוד למיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שביקש למחוק את כל העבר היהודי ולבנות עולם חדש, כצנלסון, בדומה לא"ד גורדון לפניו, טען כי יש צורך במהפכנות בונה, השלובה בחיים רוחניים – מהפכנות שאינה משליכה את כל ירושת הדורות, אלא בוחנת אותה מחדש ובוררת את הנכון והמתאים לה, לעיתים דווקא מתוך מסורות נשכחות. לדידו, המרד הציוני צריך למרוד גם במרידות הקודמות, כגון חזון ההתבוללות של חלק מהמשכילים והסוציאליסטים, הגלותיות של הבונד, הערצת התארים והדיפלומות של "אינטליגנציה", והשתעבדות לחזון המהפכה הקומוניסטית.
היישוב והדת היהודית.
הצעירים שעלו לארץ ישראל מאירופה והנהיגו את היישוב בתחילת דרכו, באו מבתים משכילים וציונים. רובם הגיע ממשפחות שומרות מצוות, אבל בדרך כלל גברה אצלם הזהות כיהודים וכציונים לאומיים על זיקתם לדת היהודית, ורובם לא שמרו מצוות ונהגו כחילונים. חלקם של יהודים שומרי תורה ומצוות מבין אוכלוסיית היישוב היהודי החדש היה קטן. היישוב היהודי בארץ ישראל התגבש סביב שלוש אידאולוגיות מרכזיות, שהתגבשו לשלושה מחנות פוליטיים: המחנה הפועלי (השמאל); המחנה האזרחי (הימין); והמחנה הציוני-דתי.
המחנה הפועלי.
רוב של יותר מ-60% ביישוב היהודי תמכו במחנה הפועלי. תרומת המחנה הפועלי לבניין הארץ הייתה המסיבית ביותר, וכללה הקמת יישובים רבים, הקמת מערכת חינוך, מפעלי תרבות, ביסוס הכלכלה על ידי הקמת גופים חברתיים-כלכליים-שיתופיים, הקמת ארגון "ההגנה" ומוסדות פוליטיים. לפיכך עמדותיו יוצגו באופן מובהק במוסדות הלאומיים. מנהיגי המפלגות הפועליות איישו את המשרות החשובות בכל התחומים ביישוב, ודוד בן-גוריון, מנהיג המחנה הפועלי ביישוב, כיהן כיו"ר הסוכנות היהודית ועם קום המדינה היה ראש ממשלת ישראל. מחנה זה דגל בגישות סוציאליסטיות, סבר כי על הכלכלה ביישוב העברי להיות בעלת אופי סוציאליסטי-שיתופי ושוויוני ולהתבסס על הון לאומי, והדגיש את חשיבות החקלאות החלוצית בבניין ארץ ישראל.
המחנה האזרחי-ליברלי.
המחנה האזרחי-ליברלי, שהיווה כ-25% מאוכלוסיית היישוב, הורכב מזרמים שונים שהתנגדו לתפיסות תנועות הפועלים וראה בהון הפרטי את עיקר עוצמתו של היישוב היהודי. מחנה זה כלל מספר מפלגות, בהן "התאחדות האיכרים", "הציונים הכלליים", "ברית הציונים הרוויזיוניסטים" ו"ברית הבריונים", שהיו בעלות אידאולוגיות שונות ורחוקות זו מזו; פרט להתנגדות לאידאולוגיה הסוציאליסטית, לא היו אידאולוגיות משותפות לכל הגופים השונים במחנה זה, דבר שלא אפשר, בתקופת היישוב, התאגדות לכוח פוליטי משפיע.
המחנה הדתי.
המחנה הדתי ביישוב, שהיווה כ-15% מאוכלוסיית היישוב, כלל מפלגות דתיות שהשתתפו בבחירות לאספת הנבחרים, בהן "המזרחי", "הפועל המזרחי", "אגודת ישראל", ו"פועלי אגודת ישראל".
תרומת המחנה הציוני-דתי לבניין הארץ הייתה בהקמת שכונות דתיות, הקמת קיבוצים ומושבים, הקמת מערכת חינוך לציבור הציוני דתי, עיתונות, אגודות ספורט ותנועות נוער, ועוד. מחנה זה היה היחיד מתוך השלושה שדגל בשמירת מצוות ובחיים ברוח הדת היהודית. קולו אמנם נשמע במוסדות הלאומיים, אך השפעתו התרבותית לא הייתה גדולה.
מחנות אלה הם שהתוו את הדרך להפיכת היישוב היהודי למדינה. לכן, דווקא לעמדתו של כצנלסון, הוגה דעות מרכזי של מחנה הרוב הפועלי, הייתה השפעה וחשיבות רבה ביצירת זהותו התרבותית של היישוב וזיקתו לדת.
הרקע לכתיבת המאמר.