ברביעון חלה סחיפה נרחבת של סלעי המשקע באזור, בעיקר בשל תנועתם של קרחונים בעידן הקרח האחרון. סחיפה זו פעלה על השכבות העליונות ויצרה בפארק הולירוד מבנים של צוק וזנב – חשיפת צד אחד של המסלע המגמטי הקשה ושמיטת הסלעים הרכים שנסחפו בצדו האחר. הסחיפה חשפה את המחדרים הפלוטוניים והדגישה את נטיית המסלע כלפי מזרח. גם סלעים רכים בארתורס סיט – בעיקר אלה שנוצרו מאפר געשי – נסחפו, ונותרה פחות ממחצית גודלו המקורי.
היסטוריה.
בשיפולים המזרחיים של הגבעה נמצאו שרידים של ביצורי-עפר מתקופת האבן.
ב-1836 התגלו במערה קטנה מתחת לפסגה 17 ארונות קבורה מיניאטוריים מעץ, ובכולם דמויות מגולפות שנוכחותם לא הובהרה מעולם. ההסברים שהוצעו כללו בין היתר קשר למעשי כישוף. הסבר אחר קושר אותם ל-17 הקורבנות בסדרת רציחות, שהתרחשה באדינבורו בשנים 1827-1828. שני הרוצחים – ויליאם בורק (William Burke) וויליאם הר (William Hare) – מכרו את הגופות לרוברט נוקס – מרצה לאנטומיה.
בקרב חברי התנועה המורמונית בארצות הברית יש להר כינוי נוסף, זכר לאירוע בהיסטוריה של התנועה. ב-1840, טיפס אורסון פרט (Orson Pratt ; 1881-1811), אחד החברים המקוריים ב"קוורום של שנים עשר השליחים" ששימש אז כמיסיונר מטעם התנועה המורמונית לסקוטלנד, על ההר והתפלל שיצליח להמיר למורמוניות לפחות 200 נפשות. מכיוון שהוא זכה להצלחה בקרב התושבים החלו המורמונים לכנות את ההר "גבעת פרט" (Pratt's Hill).
במחקר גאולוגי.
ארתורס סיט הוא אחד המקומות שחקר ג'יימס האטון – גאולוג בן המאה ה-18 שצפה מביתו על פארק הולירוד. תצפיותיו בסלעי המשקע וסלעי היסוד של הפארק קידמו את הבנתו כי אלה נוצרו בזמנים שונים ובתהליכים שונים – הבנה שעמדה ביסוד פיתוח הפלוטוניזם, תאוריה שביסודה היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה.
בספרות.
רוברט לואיס סטיבנסון, הסופר יליד אדינבורו, כתב ב-1879 את "Edinburgh, Picturesque Notes" – רשימות מאוירות על עיר הולדתו – 10 שנים לפני שעזב אותה לשארית חייו. ארתורס סיט וסלעי פארק הולירוד מוזכרים ברשימות אלה כמה פעמים:
טנק בינוני
אלגוריתם קוונטי
מעבדות סאן
תיאטרון אל-מידאן
תיאטרון אל-מידאן (בערבית: مسرح الميدان), התיאטרון הערבי בחיפה, הוקם בשנת 1994 על ידי שרת החינוך והתרבות שולמית אלוני בתקופת ממשלת יצחק רבין ובסיוע ראש העיר דאז עמרם מצנע באמצעות המועצה לתרבות ואמנות, חיפה, היו"ר איציק רובין ואוריאל זוהר שעמד בראש ועדת התיאטרון של המועצה. התיאטרון נקרא תחילה "התיאטרון הערבי בישראל", וקיבל את שמו הנוכחי לאחר מספר שנים. התיאטרון משמש את קהילת האמנים הערבים בישראל. הפקותיו של התיאטרון מוצגות בכל רחבי הארץ. לתיאטרון שני אולמות, אולם אחד עם 292 מושבים, ואולם שני עם 112 מושבים. האולם השני נקרא על שמו של במאי התיאטרון מאזן גטאס שנפטר בשנת 2005. באולמות אלה פעל לפני כן במשך מספר שנים בית הקולנוע "רב גת".
היסטוריה.
בשנותיו הראשונות נדד התיאטרון תחילה בין נצרת לחיפה וזכה בסופו של דבר לאולם מקצועי, בן 300 מקומות ישיבה, במגדל הנביאים בחיפה. השחקן יוסף אבו ורדה היה המנכ"ל והמנהל האמנותי הראשון. לאחר מכן התמנה מכרם ח'ורי והיה למנהלו האמנותי בשתי כהונות שונות - האחת לפני עבודתו עם פיטר ברוק בפריז, והשנייה לאחר מכן, עם שובו לחיפה. ח'ורי ביים שם הצגות רבות. בשנת 2007 התמנה סאלים דאו לנהל את התיאטרון, ולפניו ניהל במשך שנים רבות, הבמאי פואד עווד מנצרת. נכון לשנת 2010, המנהל האמנותי הוא ריאד מסארווה.
התיאטרון מעלה הצגות בשפה הערבית בלבד, ובו מופיעים שחקנים חדשים, יוצאי בתי הספר למשחק בישראל, לצד שחקנים מהשורה הראשונה של אמניה הערבים של ישראל כמו מוחמד בכרי בהצגות "בית ברנרדה אלבה" (2000) ו"זגרודת אלארד" (יללת האדמה; 2001), סלווה נקארה בהצגה "עננים בדרך הררית" 2004 - כתיבה ובימוי אורנה עקאד, סוהיל חדאד ואחרים. התיאטרון גם עסק בהפקת ספרים, בין השאר פרסם את הספר "מהתלת האשליה והמציאות", קובץ מאמרים שכתב חוקר הספרות העברית חביב בולוס, על ההיסטוריה של התיאטרון הפלסטיני.
התקציב ההתחלתי עם פתיחתו של התיאטרון, היו ארבעה מיליון שקל, שמומנו מתקציב משרד התרבות ועיריית חיפה. במשך השנים ירד חלקו של משרד התרבות בתקציב ועלה חלקה של עיריית חיפה. בחודש מרץ 2011 הודיע התיאטרון על סכנת סגירתו בעקבות גירעון מצטבר הנובע בחלקו מאי העברת התקציב שהובטח על ידי מנכ"ל משרד התרבות לשעבר יואב רוזן.
ביולי 2019 אישר בג"ץ את שלילת תקציב התיאטרון, מכיוון שהיקף הפעילות של התיאטרון לא עמד במינימום הקבוע במבחני התמיכה.
פרשת "הזמן המקביל".
במהלך 2014 העלה התיאטרון את ההצגה "הזמן המקביל" מאת בשאר מורקוס ובבימויו. ההצגה מתארת את חוויותיו בכלא של האסיר הביטחוני וליד דקה המרצה מאסר עולם בגין חברותו ופיקודו על חוליית המחבלים שחטפה, עינתה ורצחה את החייל ב-1984. נושא ההצגה המרכזי הוא "האדם שבאסיר". בשנת 2015 מספר ימים לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל התברר לארגון אלמגור כי ההצגה עתידה לעלות במסגרת אירועים לציון "יום האסיר הפלסטיני".
מאז עלתה ההצגה צפו בה כ-900 תלמידי כיתות י"א וי"ב במימון משרד החינוך. שר החינוך נפתלי בנט כינס את ועדת סל תרבות ארצי על מנת לבחון את ביטול הזמנת הצגות נוספות. ב-8 ביוני 2015 החליטה הוועדה שלא להוציא את ההצגה מן הסל אך בנט השתמש בסמכותו והיא הוסרה מסל התרבות.
תקצוב התיאטרון בעקבות הפרשה.
בעקבות פרסום של שי גליק מנכ"ל בצלמו ומחאה של בני משפחות שכולות, אישי ציבור מקומיים ואחרים, החליטה עיריית חיפה להקפיא את המימון לתיאטרון עד לבירור נושא ההצגה וכן טענות נוספות שהועלו נגד התיאטרון. תחילה פורסם שהוועדה שהוקמה בנושא החליטה להחזיר את המימון לתיאטרון, אולם שניים משלושת חברי הוועדה הודיעו שההחלטה פורסמה בניגוד לעמדותיהם ועל בסיס הבנה שגויה. הנושא הועבר לבחינת יועץ משפטי של העירייה.
ד"ר חיים פרלוק, יו"ר המועצה לתרבות ואמנות ישראלית, בדק את התיאטרון ומצא בו אי סדרים כספיים. עוד דיווח פרלוק כי מנהל התיאטרון אמר לו שהתיאטרון שלו הוא פוליטי ושהמחזאי של "הזמן המקביל" אמר לו שהוא מזדהה עם הרוצח ושהוא מקור השראתו. בעקבות כל אלה, ב-16 ביוני 2015 קיבלה שרת התרבות והספורט מירי רגב את המלצתה של ועדה בראשות פרלוק והורתה על הקפאת העברת התקציבים לתיאטרון. ההחלטה נומקה גם בחשדות שהתיאטרון מנהל על בסיס קבוע פעילות פוליטית. לאחר ההחלטה התפטר מנכ"ל התיאטרון, עדנאן טראבשה.
אחייניתו של משה תמם, אורטל תמם, וארגון אלמגור הגישו תלונה לרשם העמותות בדבר פעילות של התיאטרון המנוגדת למטרותיו הרשמיות. בדו"ח של הרשם, שפורסם בספטמבר 2015, נמצאה שורה של ליקויים בהתנהלות העמותה. התברר כי אולמות התיאטרון מושכרים למפלגות בל"ד וחד"ש, למרות התחייבות של התיאטרון לא לעשות זאת. על כרטיסים של ההצגה "הזמן המקביל" הופיע גם הלוגו של בל"ד. בשנת 2009 היה מתוכנן להתקיים בתיאטרון אירוע לזכור של מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין, ג'ורג' חבש. האירוע נמנע בעקבות התערבות המשטרה. בתגובת התיאטרון לרשם העמותות נאמר שהוא לא ידע שזוהי מטרת האירוע. בדו"ח הרשם נאמר שהתיאטרון משכיר את האולמות שלו לאירועים בעייתיים נוספים (כגון של "האגודה למען האסיר", ארגון שהוצא מחוץ לחוק ובראשו עומד מוניר מנסור, שנידון למאסר עולם ושוחרר בעסקת ג'יבריל), תוך פרסום האירוע באתר התיאטרון ויצירת מצג שווא שמדובר בפעילות שלו.
ב-18 באוקטובר 2015 פרסמה קבוצת אמנים ואנשי רוח הצהרת נגד "רדיפת" התיאטרון כדבריהם. למחרת הגיש התיאטרון באמצעות עמותת עדאלה עתירה לבית המשפט העליון נגד משרד התרבות, ועתירה לבית המשפט המחוזי נגד עיריית חיפה, שתיהן בעניין הקפאת התקציבים. ב-4 בנובמבר חייב בית המשפט המחוזי את עיריית חיפה להעביר את יתרת תקציב 2015 לתיאטרון. בעקבות הקפאת הכספים נפסקה כליל הפעילות התיאטרונית באל־מידאן בסוף שנת 2015. השחקנית סלווה נקארה, שכיהנה כיועצת האמנותית של התיאטרון, עזבה את תפקידה.
בינואר 2016 נמסר ממשרד התרבות כי "נמצאו עדויות לכך שאלמידאן הוא מוסד מפר חוק ויש למצות עמו את הדין". במקביל נדחה הדיון בעתירת התיאטרון נגד משרד התרבות והספורט בבית המשפט העליון לחודש אפריל, בין היתר כדי לאפשר למשרד התרבות להגיש תגובה מפורטת לעתירה. ב-24 במרץ כפה היועץ המשפטי לממשלה הסדר בו הקפאת מימון התיאטרון בוטלה, אך התיאטרון ייקנס ב-300,000 ש"ח. באוגוסט 2017 עתר התיאטרון לבג"ץ בדרישה להעביר לו את כספי התמיכה של המשרד לשנים 2016 ו-2017, על סך של יותר משני מיליון שקל. שנתיים לאחר מכן דחו השופטים את העתירה. במקביל, החליטה גם עיריית חיפה על שלילת התקציב לתיאטרון.
דרייב-אין
Party in the U.S.A.
(בעברית: מסיבה בארצות הברית) הוא שיר של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס, אותו כתבו דוקטור לוק, קלוד קלי וג'סי ג'יי. השיר, הנכלל בהמיני אלבום של סיירוס "The Time of Our Lives", יצא כסינגל ב-11 באוגוסט 2009 על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס. השיר ממזג אלמנטים ממוזיקת הרית'ם אנד בלוז יחד עם אלמנטים ממוזיקת פופ. מילות השיר משקפות את המעבר של סיירוס מנאשוויל, טנסי, למרכז תעשיית הבידור האמריקאית בהוליווד שבלוס אנג'לס, קליפורניה. לשיר הופק וידאו קליפ אותו ביים עבורה במאי הקליפים כריס אפלבאום. הקליפ, המתרחש ברובו בקולנוע דרייב אין, מציג מחוות לסרט "גריז" מ-1978.