מלחמת העולם הראשונה ועליית המשטר הקומוניסטי לשלטון, התנכלותו לעולם הישיבות וניסיונו לסלק מוסדות אלו – כל אלה העצימו את הרגשת הסכנה ששררה בחברה החרדית. הסכנה של תופעת החילון התממשה מול עיניהם עם תהליכי האמנציפציה המואצים באירופה, חדירתה של ההשכלה לשכבות רחבות בקהילה היהודית ובעיקר הצלחתה של התנועה הציונית בקרב צעירים וגם בקרב תלמידי ישיבות. ההתנכלות האידאולוגית והפיזית של המשטר הקומוניסטי לדת היהודית חידדה את הרגשת הסכנה.
השואה שהתחוללה לאחר מכן הייתה סופנית לא רק במובן הפיזי אלא גם במובן הרוחני. המאבק לשיקום עולם התורה לאחר השואה על-ידי החוגים החרדיים, מצד אחד, והקמתה של מדינת ישראל החילונית, מהצד השני, הגבירו את התנגדותם של שומרי אמוני ישראל השמרניים לשילוב לימודי חול בלימודי הקודש. הם ראו בכך המשך של אותה סכנה להתדרדרות רוחנית. החברה החרדית התגבשה כ"חברת הלומדים" המחייבת כל זכר בלימודי קודש בלבד, כייעוד היסטורי להצלת העם היהודי. עמדה זו גם שינתה את חלוקת התפקידים המסורתית במשפחה והטילה את דאגת הפרנסה על הנשים בלבד.
אחרי השואה חל שינוי באורחותיהן של הישיבות ובדמותם של התלמידים. תלבושתם של התלמידים הפכה אחידה ושחורה, ביטוי לקונפורמיזם. קולקטיביזם אינטלקטואלי וחברתי חלחל אל הישיבות ולא השאיר מקום לפתיחות מחשבתית ולמקוריות, וזאת בניגוד למה שהיה בליטא לפני השואה. הישיבות התמקדו בעיצוב האישיות ובחינוך הפרט למה שהחשיבו כמידות נעלות של מוסר ושאר רוח. עם עליית זרמים חילוניים בעם היהודי, היו ישיבות שטיפחו במתכוון את הכרת העליונות בלב התלמידים, במטרה לחשלם כנגד המתנגדים לדרכם.
מגמת הצמצום, ההסתגרות וההתנגדות לעולם המדע, ובפרט הרצון להקיף את הישיבה בחומה שתבלום את הרוחות החיצוניות לחדור פנימה, הן שציינו את יחסן של הישיבות אל העולם היהודי החיצוני מאז עלייתם של הזרמים החילוניים. הסתגרות זו גם הצביעה על חשש אל מול המתירנות השוררת בעולם החיצוני בכל תחום, ובמובן זה הפכו הישיבות גם למעין "ערי מקלט".
התנגדות אידאולוגית.
גיל.
תקופת החינוך בגילאי התיכון נתפשת כתקופת ההתבגרות הקובעת את עתידו של אדם, ועל כן נתפשת כקריטית במה שנוגע לחישולו כאדם חרדי. הישיבה שבה בני נוער לומדים תורה בלבד, בתוך קהילה חרדית סגורה, מנותקת מכל השפעה חיצונית. במובן הזה, הישיבה אינה רק מקום לימודי, אלא מקום חינוכי שמטרתו לעצב את האישיות הדתית של התלמיד. חוויה כזו אינה יכולה להיות תמידית, אולם מסגרת כזאת הפכה לאפשרית במגזר החרדי, בשנות העיצוב של האדם, בגיל של שנות הנעורים, לפני שהוא נכנס לחיי היום-יום, שאף פעם אין בהם קדושה וקשה מאוד להכניס בהם קדושה.
השאיפה להגשמתו של אידיאל תורני בשלב קצר יחסית של החיים שבו הצעיר פטור מדאגות פרנסה, מתנגשת עם אותו פרק זמן עצמו, שבו הצעיר החרדי יכול להכשיר את עצמו לחיי פרנסה. התנגשות זו בין שני תהליכי חיברות מנוגדים באותו פרק זמן עצמו בחיים, היא המכשול העיקרי להשתלבותם הכלכלית של בוגרי החברה החרדית בימינו.
המתנגדים לשילוב לימודי החול חוששים מפני כרסום באידיאל התורני, אשר יפגום בחישולו של הצעיר החרדי ויגרע מ"חרדיותו". זאת הסיבה לכך שהרבנים הסכימו לפתוח פתח להכשרה מקצועית רק לאברכים נשואים מגילאי 23 ומעלה, שרובם כבר בעלי משפחות.
לכתחילה ובדיעבד.
מנהיגים שונים של היהדות החרדית בתקופות שונות לא שללו מכול וכול את לימודי החול בצדם של לימודי הקודש, אבל ראו בכך עניין שבדיעבד, כלומר – אם אי-אפשר אחרת, גם זה טוב, אבל בוודאי לא מלכתחילה. זוהי התפיסה הפוליטית וגם התפיסה הדתית של הדתיות החרדית של ראשית שנות ה-20. יש "מלכתחילה", ואליו צריכים לשאוף, ללמוד תורה. רק אם הדבר הוא בלתי אפשרי אז בדיעבד, גם משהו אחר, הוא בסדר.
השקפה זו, המעמידה בראש הפירמידה החברתית את התלמיד החכם המתמצא בספרות ההלכה על כל מדוריה, היא ניגוד גמור להשקפת עולמה של תנועת "המזרחי" הציונית דתית. החברה הליטאית בישראל היא זו שהנחילה את הנורמה הזו וקבעה בכך למעשה את ההיררכיה החברתית אצל כלל הציבור החרדי. לתפיסתם של החרדים, לימודי חול הם אפוא יצירה של "בדיעבד" ולא של "לכתחילה", ועל כן אין להם מקום בתוך השאיפה החרדית.
הרב דסלר, שהיה משגיח בישיבת פוניבז' ומגדולי המחנכים בציבור החרדי הסביר באגרת כי הציבור החרדי נמנע מלימודי חול כדי לאפשר צמיחת גדולי תורה שירכזו את כל כוחותיהם בלימוד התורה, ובמקביל כדי לגרום לכל מי שאינו לומד תורה להיות לכל היותר "חנווני" כך שלא יהיה פיתוי לעזוב את הישיבות.
במדינת ישראל.
במגזר החרדי בישראל הובעה התנגדות לתוכנית לימודי הליבה. בהתכנסות מועצת גדולי התורה הוחלט לדחות את תוכנית הליבה, אף שהימנעות זו עלולה להוביל לחוסר תמיכה כלכלי ממשרד החינוך. המועצה אף אסרה על כל מוסדות הפטור לשנות את הגדרתם למוסד לא-רשמי, כך שלא יחויבו לממש את רובה של תוכנית הליבה. מיד כשהוצגו המלצות הוועדה החל המאבק של המגזר החרדי במשרד החינוך, ואף הוצגה פנייה לבג"ץ כדי לבטל את ההחלה של התוכנית על המוסדות החרדיים. בג"ץ קבע, שאם לא תיושם התוכנית, מדינת ישראל תקצץ מתקציבי החינוך של המגזר החרדי.
ורחשמן
מרוץ נגד השעון
מרוץ נגד השעון (בראשי תיבות - נג"ש) הוא מרוץ אופני כביש, שבו המתמודדים מוזנקים בנפרד אחד מן השני, במרווחי זמן קבועים, והזמן בו כל אחד מהם עובר את מסלול המרוץ נמדד בנפרד. כמנצח נקבע זה אשר עבר את מסלול המרוץ בזמן הקצר ביותר. המרוץ מכונה בשם זה מאחר שההתמודדות הישירה של כל רוכב היא אישית מול שעון העצר ורק בעקיפין מול יריביו. המרוץ מכונה גם "מרוץ האמת" מאחר שבו הרוכב נבחן לבדו ללא סיועה של הדבוקה שהיא דומיננטית במרוצי הכביש הרגילים.
במדינות רבות, במקביל לאליפות הלאומית במרוצי כביש, נערכת גם אליפות במרוצים נגד השעון. גם באליפות העולם וגם במשחקים האולימפיים נערכים מרוצים אישיים נגד השעון לגברים ולנשים. מעבר לאליפויות אלו, כמעט ולא נערכות תחרויות נפרדות של מרוצים נגד השעון ולרוב מדובר על קטע או קטעים ייחודיים כחלק ממרוץ קטעים בהם נערך המרוץ. באותם מרוצי קטעים מיוחסת לקטע המרוץ נגד השעון חשיבות רבה ופעמים רבות זהו הקטע המכריע את גורל המרוץ כולו. ישנה חשיבות רבה לסדר הזינוק במרוץ. במרוץ קטעים מוזנק ראשון הרוכב המדורג אחרון בדירוג הכללי לפני תחילת הקטע ואילו הרוכב המדורג ראשון מזנק אחרון. מאחר שיש נקודות ביניים במסלול המרוץ בהן נמדד זמן למתחרים, יכול הרוכב המזנק אחרון לדעת את זמני הביניים של מתחריו ולנסות להתאים את מהירותו לזמנים אלו. כמו כן, במהלך קיום המרוץ משתנים לעיתים תנאי מזג האוויר (רוח, גשם) וכך מתחרה שרוכב בתנאי מזג אוויר משופרים מקבל יתרון על זה שרוכב בתנאי מזג אוויר נחותים.
מרוצים נגד השעון נערכים לרוב בקטעים מישוריים ואורך המסלול שונה ממרוץ למרוץ. המרוצים הארוכים ביותר נגד השעון נערכים בדרך כלל במרוצי הגרנד טור ומגיעים למרחק העולה על 50 קילומטר. מדי פעם נערכים מרוצים נגד השעון גם בקטעים הררים. אורכם של מרוצים אלו הוא קצר יותר ולרוב אינו עולה על 20 קילומטר. לעיתים, מתחילים מרוצי קטעים במרוץ קצר נגד השעון המכונה פרולוג. לרוב, אורכו של מסלול הפרולוג נמוך מ-10 קילומטרים.
היסטוריה.
הפעם הראשונה בטור דה פראנס בה נערך קטע של מרוץ אישי נגד השעון הייתה ב-1934. מנצח הקטע שאורכו היה 90 קילומטר היה הצרפתי אנטונין מאני שזכה באותו מרוץ גם בדירוג הכללי.
מרוץ נגד השעון נכלל לראשונה באליפות העולם בשנת 1994. מנצח המרוץ היה הבריטי כריס בורדמן. בשנים לפני כן, נחשב המרוץ הצרפתי Grand Prix des Nations כאליפות העולם הבלתי רשמית. מרוץ זה נערך מ-1932 ועד 2004. הצרפתי ז'אק אנקטיל זכה במרוץ תשע פעמים.
במשחקים האולימפיים נערך לראשונה מרוץ נגד השעון באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בהשתתפות רוכבים חובבים בלבד. המנצח היה רודולף לואיס מדרום אפריקה. מרוץ דומה נערך גם במשחקי 1920, 1924, 1928 ו-1932. באולימפיאדת אטלנטה (1996), עם הכללתם של רוכבים מקצוענים במשחקים, חודש המרוץ וניצחו בו הספרדי מיגל אינדוראין והרוכבת הרוסית זולפיה זבירובה.
באולימפיאדות שבין אולימפיאדת רומא (1960) ובין אולימפיאדת ברצלונה (1992) נערך מרוץ קבוצתי נגד השעון לגברים בלבד. כל מדינה יוצגה על ידי ארבעה רוכבים ואורך המסלול היה 100 קילומטר.
טקטיקה.
הטקטיקה במרוץ נגד השעון שונה ממרוץ דרכים רגיל. בעוד שבמרוץ דרכים רגיל יש רוכבים אחרים והם עובדים לעיתים בשיתוף פעולה, במרוץ נגד השעון הרוכב תלוי רק בעצמו. אין אפשרות לחסות מפני הרוח מאחורי רוכב אחר. ברוב המרוצים, אסור לחסות מאחורי רוכב שהושג על ידי רוכב אחר. בנוסף, גם רוכבים מאותה הקבוצה אינם יכולים לסייע זה לזה.
רוכבים מקצוענים המתמחים במרוצי נגד השעון מקפידים לרכוב על המסלול לפני התחרות ולהכיר את המסלול לפרטיו: מיקום העליות והמורדות, סיבובים מיוחדים ועוד.
מבחינה פיזיולוגית, הרוכב ינסה להישאר מתחת לסף האנאירובי מרבית המרוץ ולשמור כוחות לסיום. עם זאת עליו להישמר מפתיחת פער (הרוכבים יודעים בכל קטע מה מצבם ומקבלים עדכונים דרך מכשיר קשר.)
לתנוחת הגוף בעת הרכיבה יש משקל רב בתוצאה המושגת. הרוכבים המתמחים בסוג מרוץ זה ואלו הרואים עצמם כמועמדים לזכייה במרוצי הקטעים החשובים ביותר מקדישים תשומת לב רבה לניסיון למצוא את התנוחה האישית המיטבית. מספר קבוצות אף שלחו את רוכביהן הבכירים לקיים ניסויים יקרים במנהרת רוח כדי לשפר את התנוחה עוד יותר.