ב-2001 התמנה קרייני למרצה בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2002 זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר. בשנים 2003–2006 זכה במלגת מעוף. ב-2005 התמנה למרצה בכיר. בשנים 2004–2006 כיהן כמנהל האקדמי של מרכז מינרבה לזכויות אדם. שימש כמופקד הקתדרה על שם אדוורד סילבר להליך אזרחי. בשנת 2007 זכה בפרס מיכאל ברונו.
בשנים 2007–2008 שהה בשבתון במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי. בשנים 2008- 2012 כיהן כמנהל מרכז סאקר למחקר חקיקה ולמשפט משווה. ב-2012–2013 היה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, בה לימד בפקולטה למשפטים ובפקולטה למדעי החברה. ב-2009 התמנה לפרופסור חבר, ב-2010 הופקד על הקתדרה למשפט בינלאומי ע"ש ברוס וו. ויין. ב-2013 שהה כעמית מחקר בכיר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מלבורן. בשנת 2014 התמנה לפרופסור מן המניין.
ביחד עם מרדכי קרמניצר ריכז פורום יהודי-ערבי שניסה לקבוע תחומים שבהם אפשר לקדם שוויון וסובלנות בתוך החברה בישראל, כגון: תקשורת, חינוך ורשויות מקומיות. קרייני מטעם הרשויות המקומיות הערביות וקרמניצר מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנים 2004–2006 קרייני היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח. באותן שנים ישב בהנהלת בית הספר לשלום בנווה שלום.
שמש כחבר בוועדה לרענון מערך האינדיקטורים לחינוך בישראל שמטעם היזמה למחקר יישומי בחינוך של האקדמיה הישראלית למדעים וכתב את הפרק שעסק בפערים ושוויון הזדמנויות.
משמש כיועץ אקדמי לשופט משה גל, שהתמנה מטעם שרת המשפטים להציע קובץ חדש של תקנות סדר הדין האזרחי.
בשנים 2005–2009 זכה במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (עם סיליה פסברג), זכה במענק מחקר מטעם הקרן גם בשנים 2012–2014. בשנת 2011 זכה בפרס הרקטור על הצטיינות במחקר ובהוראה. החל מ-2022 הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מיכאיל קרייני מתגורר בנווה שלום, נשוי לאינאס, סמנכ"לית פיתוח בחברת הייטק, ולהם שלושה ילדים.
מחקריו.
מיכאיל קרייני חוקר שלושה תחומים עיקריים: 1. משפט בינלאומי פרטי; 2. פרוצדורה אזרחית; 3. רב-תרבותיות ודת.
המשפט הבינלאומי הפרטי.
השפעת הליך ברירת הדין על סמכות השיפוט הבינלאומית
הספר עוסק בנושא המשפט הבינלאומי הפרטי. תחום סמכות השיפוט ותחום ברירת הדין נחשבים לשני תחומים נפרדים, קרייני טען והוכיח שהם משפיעים זה על זה.
קונפליקטים בתוך קונפליקט
הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
קרייני מנתח את המשפט הבינלאומי הפרטי של ישראל כלפי השטחים - הגדה המערבית ועזה מאז כיבושם ועד היום. עד כה, יחסים אלה נותחו מנקדת המבט של המשפט הבינלאומי הפומבי ומשפט זכויות האדם. מחקר זה מאיר ספרה שלמה של יחסים פרטיים ודוקטרינות משפטיות מתחום המשפט הפרטי שהתפתחו בצלו של הסכסוך הכללי. הספר מציג את הטענה שבהקשר לסכסוך מדיני בין שתי ישויות - המשפט הבינלאומי הפרטי משרת גם אינטרסים מדינתיים ולא רק אינטרסים פרטיים.
דת ורב-תרבותיות בישראל.
עיקר המחקר התמקד באוכלוסייה הערבית ובהסדרי הדת שלה מבחינת השיח של דת ומדינה בישראל. המחקר התחיל מהתובנה שנהוג היה להתייחס במחקר לדת ולמדינה כאל נושא העוסק בסוגיות הנוגעות ליהדות - וליתר דיוק במתח שבין מתן הכרה ותמיכה במוסדות דת יהודיים לבין ערכים ליברים. שיח הדת ומדינה לא התייחס כלל להסדרי הדת של האוכלוסייה הערבית.
קרייני ניסה להסביר במחקריו למה הסדרי הדת של הערבים נפקדים מהשיח. הסיבה לכך היא שהפרדיגמה השלטת היא שהסדרי הדת קשורים קשר הדוק לזהותה היהודית של המדינה ומשום כך הם חלק מהספירה הציבורית. אולם ברמה של הערכים הליברליים הם נתפשים כהסדרים לא ליברליים וכפייתיים. לעומת זאת, הסדרי הדת של האוכלוסייה הערבית נבדלים, כי הם אינם קשורים לזהותה היהודית של המדינה, לפחות לא באופן ישיר והם נתפשים כהסדרים רב-תרבותיים שהמדינה מציעה או נותנת לקבוצות מיעוט שחיות בקרבה ולפיכך הם גם נתפשים כליברליים ולא כפייתיים. על הציר של הפרטי והציבורי הם נתפשים כהסדרים פרטיים של האוכלוסייה המשנית.
בהתבסס על האבחנה הזו קרייני שאל במחקריו שאלות כמו: האם ההסדרים הם רב-תרבותיים וליברליים ובדק מהן ההשפעות של הסיווג הזה על זכויות נשים בחברה הערבית, או מהן הדרכים האופטימליות לתיקון המצב הקיים.
פרוצדורה אזרחית.
בתחום זה חקר קרייני את התובענות היצוגיות, מוסד הערעור וגם את נושא הגילוי המוקדם וניסה לחבר בין כללים פרוצדורליים לבין העקרונות של משפט מהותי, שצריכים להדריך את הכללים הפרוצדורליים.
התובענות הייצוגיות
הטיעון הבסיסי הוא שהליך התובענה היצוגית הוא הליך רב-תכליתי, מה שמחייב גם הסדר שונה של התובענה הייצוגית בהתאם לתכלית המיוחדת שלה.
הערעור
קרייני ניסה להציע מודל שקובע את היחס האופטימלי בין הערעור על ההחלטה הסופית לבין ערעור על החלטת הביניים בהליך האזרחי.
הליך הגילוי המוקדם
קרייני טען שאת היקף ההליך, כמו גם את הכללים שלו, צריך לקבוע בהתאם להכרעה של ההליך האזרחי, כהליך שמכריע בסכסוך, לעומת הליך שקובע את האמת המשפטית.
קישורים חיצוניים.
הרצאות מצולמות באתר יו טיוב
אמה מנורמנדיה
אמה מנורמנדיה (985 לערך – 6 במרץ 1052) הייתה בתם של רישאר הראשון, דוכס נורמנדי ושל אשתו השנייה, גוּנוֹרה (Gunnora). בעקבות נישואיה לאתלרד השני (בין השנים 1002–1016) ולקאנוט הגדול (בין השנים 1017–1035) הפכה להיות המלכה הרעיה של אנגליה, דנמרק ונורווגיה. היא הייתה אם לשלושה בנים: אדוארד המודה, אלפרד אֶתֶלינג והארדיקאנוט, ושתי בנות: גוֹדה נסיכת אנגליה וגוּנהילדה נסיכת דנמרק. גם לאחר מות שני בעליה, נותרה אמה פעילה בחיי הציבור והמשיכה לקחת חלק בחיים הפוליטיים. אמה כונתה "הראשונה מבין מלכוֹת ימי הביניים המוקדמים" והיא עומדת במרכזה של היצירה הספרותית "שיר הלל למלכה אמה" ("Encomium Emmae Reginae"), שהיא מקור חשוב להיסטוריה של אנגליה בראשית המאה ה-11.
נישואיה לאתלרד השני.
מתוך כוונה להשכין שלום בנורמנדיה, נישאו אתלרד השני, מלך אנגליה ואמה, שהייתה בתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה. בשלהי המאה ה-10 יצאו פשיטותיהם של הוויקינגים על אנגליה לעיתים קרובות מנורמנדיה, ומטרת הנישואין הייתה איחודן של שתי המדינות כנגד האיום הוויקינגי.
עם נישואיה ניתן לאמה השם האנגלו-סקסי אֶלגיבה (Ælfgifu או Elgiva), שהיה בשימוש לצרכים רשמיים, והיא הפכה להיות המלכה הרעיה של אנגליה. הוענקו לה נכסים משלה בווינצ'סטר, ראטלנד, דבון, סאפוק ואוקספורדשייר וכן בעיר אקסטר (Exeter).
בשנות נישואיהם נולדו לאמה ולאתלרד שני בנים: אדוארד המודה ואלפרד אֶתֶלינג (Alfred Aetheling), ובת: גודה (Goda) או גודגיפו (Godgifu).
כאשר פלש סוון הראשון, מלך דנמרק לאנגליה וכבש אותה ב-1013, נשלחו אמה וילדיה לנורמנדיה, ועד מהרה הצטרף אליהם אתלרד. הם שבו לאנגליה לאחר מותו של סוון ב-1014.
נישואיהם של אמה ושל אתלרד הסתיימו עם מותו של אתלרד בלונדון ב-1016. בנו הבכור של אתלרד, אֶתֶלסטאן, היה יורש העצר בכוח עד למותו ביוני 1014. בניה של אמה ניצבו בסדר הירושה לאחר בניה של אשתו הראשונה של אתלרד, שהבכור בהם היה אדמונד איירונסייד. אמה עשתה מאמצים שבנה הבכור, אדוארד, יוכר כיורש עצר. אף שצעד זה זכה לתמיכה מצדו של אדריק סטראונה (Eadric Streona), יועצו הראשי של אתלרד, התנגדו לו אדמונד איירונסייד עצמו ובעלי בריתו, שבסופו של דבר מרדו כנגד אתלרד.
בשנת 1015 פלש לאנגליה קאנוט, בנו של סוון. הוא ישב מחוץ ללונדון עד למותם של אתלרד באפריל 1016 ושל אדמונד בנובמבר אותה שנה. המלכה אמה ניסתה לגרום לכך שהשליטה האנגלו-סקסית על לונדון תמשיך עד אשר יוסדרו נישואיה לקאנוט. יש הטוענים שנישואין אלה הצילו את חייהם של בניה, שכן קאנוט, שניסה להיפטר מתובעים יריבים לכתר, חס על חייהם.
נישואיה לקאנוט.
קאנוט השיג את השליטה על רובה של אנגליה לאחר שהביס את אדמונד איירונסייד ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun). בתום הקרב דנו שני המלכים בתנאי השלום והסכימו לחלק את הממלכה; אדמונד קיבל את ממלכת וסקס וקאנוט את יתר שטחה של הארץ. בנוסף הסכימו השניים כי לאחר מותו של אחד מהם, יעברו השטחים שבשלטונו לשליטת האחר. אדמונד מת זמן קצר לאחר מכן ב-30 בנובמבר וקאנוט נעשה למלך אנגליה כולה. כאשר נישאו אמה וקאנוט, נשלחו בניה מנישואיה לאתלרד לחיות בנורמנדיה תחת חסותו של אחיה. באותו זמן נעשתה אמה למלכה הרעייה של אנגליה ולאחר מכן של דנמרק ושל נורווגיה.
אמה לא הייתה פעילה במיוחד בשנים הראשונות למלכותו של קאנוט. יחד עם זאת, היא החלה להיות פעילה יותר לאחר 1020, כאשר החלה להתיידד עם אנשי הכמורה של אירופה, וכן לקחה על עצמה את תפקיד הפטרונית של הכנסייה. היא פיתחה מערכת יחסים קרובה עם הבישוף של וינצ'סטר, שיעץ לה בנושאים רוחניים רבים לאורך כל חייה. יחסיה הקרובים עם הכמורה ועם הכנסייה חיזקו את תביעתו של בעלה לכתר כמלך נוצרי.
על פי "שיר ההלל למלכה אמה", על אף שבתחילה היו נישואיה של אמה לקאנוט נישואים פוליטיים, בהמשך שררה ביניהם חיבה. לאמה ולקאנוט נולד בן, הארדיקאנוט, ובת, גונהילדה (Gunhilda).
מותה.
לאחר מותה ב-1052 נקברה אמה לצדם של קאנוט ושל הארדיקאנוט בווינצ'סטר. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוצאו עצמותיהם ופוזרו על ידי כוחות הפרלמנט.
תאוריית הקשר על מותו של אלפרד.