האי שטוח, הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 95 מטרים מעל פני הים. החלק המזרחי כולל את היישובים הגדולים יותר, ויניארד הייבן (אליה מגיעות המעבורות מקייפ קוד), אוק בלאפס ואדגרטאון. הצד המערבי של מרתה'ס ויניארד מיושב פחות ופראי יותר. כרבע משטח האי מוגדר כיום כשמורת טבע.
אל מרתה'ס ויניארד צמוד אי קטן בשם צ'פקוידיק, המקושר אליו בגשר (גשר דייק).
אוכלוסיית החירשים ושפת הסימנים של מרתה'ס ויניארד.
בשל סיבות של גודל אוכלוסייה קטן ונישואי קרובים התפתחה באי אוכלוסייה גדולה יחסית של חרשים מלידה, בשיעור הגבוה בכ-20% משיעורם הרגיל ביבשת. לפיכך התפתחה באי, כבר מראשית המאה ה-19, שפת סימנים, בה דיבר חלק גדול מהאוכלוסייה. אלמנטים מן השפה (Martha's Vineyard Sign Language MVSL), הנחקרת על ידי בלשנים, נכללו בבסיס שפת הסימנים האמריקאית.
מרת'ס ויניארד
בית פלגסטאף
בית פלגסטאף (באנגלית: Flagstaff House) הוא מבנה היסטורי הממוקם בפארק הונג קונג שבאי הונג קונג, בדרך קוטון טרי (Cotton Tree Drive).
המבנה שימש את מגורי מפקד כוחות הצבא הבריטיים באי, וכיום משמש כמוזיאון לכלי תה.
היסטוריה.
בית פלגסטאף נבנה בשנת 1846 על מנת לשמש כביתו של מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג. המבנה נבנה כחלק ממבני המגורים - מגורי ויקטוריה (Victoria Barracks) שהוקמו על גבעה הצופה על דרך המלכה (Queen's Road). באותה עת מחנה צבא זה היה בסמוך לחוף הים. המבנה נקרא בשם "בית המפקדה" (Headquarter House) עד שנת 1932.
המבנה הוקם בסגנון התחייה היוונית. ככל הנראה המבנה תוכנן על ידי מרדוך ברוס (Murdoch Bruce) הסקוטי. מייג'ור ג'נרל ג'ורג' צ'ארלס ד'אגילר, מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג בין השנים 1844–1846 והמשנה למושל הונג קונג באותה עת, היה הראשון שהתגורר במבנה.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג נפגעו האגף המערבי והמזרחי של המבנה מהפצצות. שלטונות הכיבוש היפניים שיקמו את המבנה, והמבנה שימש כמגורי מפקד האי היפני.
לאחר שחרור הונג קונג שב המבנה לשמש את מפקד הצבא הבריטי במושבה, ושימש כבית המפקד עד שנת 1978 עת שמפקד הצבא הבריטי במושבה עבר למבנה חדש שנבנה עבורו ברחוב בארקר. בשנת 1981 המבנה ניתן לממשלת הונג קונג, יחד עם שאר המחנה הצבאי על מנת שישמש כשטחי ציבור.
בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי, שוקם למראהו המקורי, וחוזק על מנת שיוכל לשמש כמוזיאון.
בשנת 1984 הפך המבנה למוזיאון לכלי תה, סניף של מוזיאון הונג קונג לאמנות.
בשנת 1995 נוסף למבנה אגף חדש - אגף ק. ס. לו (K.S. Lo Gallery) הנקרא על שם אספן מקומי אשר תרם את אוספיו לעיר הונג קונג בשנות ה-70. אוספים אלה מהווים כיום את עיקר מוצגי המוזיאון.
ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל
ז'ואאו הראשון (בפורטוגזית: João I; 11 באפריל 1357 – 14 באוגוסט 1433), המכונה גם "הטוב", "הגדול" ולעיתים "הממזר", היה מלך פורטוגל ואלגארווה בין השנים 1385–1433.
ביוגרפיה.
ז'ואאו הראשון נולד כילד בלתי חוקי בליסבון לפדרו הראשון, מלך פורטוגל ומאהבתו תרזה לורנסו. בשנת 1364 מונה לדוכס הגדול של אביש, ובשנת 1385, בתום וניצחונו הגדול על חואן הראשון, מלך קסטיליה בקרב אלז'וברוטה, הפך למלך פורטוגל ושלט בה עד שנת 1433.
בשנת 1387 התחתן ז'ואאו עם פיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, ובכך חיזק והבטיח את הברית שכרת עם ממלכת אנגליה.
תקופת שלטונו של ז'ואאו הראשון מתאפיינת כתקופה של שלום ופיתוח כלכלי של ממלכת פורטוגל. הפעילות הצבאית היחידה שיזם היה המצור והכיבוש של סאוטה בשנת 1415, אשר הבטיח את שליטתה של פורטוגל בחופה של אפריקה, והיווה את הצעד הראשון בפתיחתה של אירופה כלפי העולם הערבי. בתקופת שלטונו החל עידן התגליות הגדולות של יורדי הים הפורטוגזים אשר הפליגו ברחבי העולם, והרחיבו את שליטת פורטוגל בנתיבי השיט ומקורות האספקה של חומרי גלם.
ז'ואאו הראשון מתואר על ידי חוקרים כאדם שנון וחריף, שתלטן, אך עם זאת נדיב. הכשרתו בנעוריו במסדר דתי, הקנתה לו ידע רב והשכלה נרחבת, יחסית למקובל בתקופת ימי הביניים.
גם צאצאיו המשיכו בדרכו כמלומדים ומשכילים. בנו ויורשו בשלטון, המלך דוארטה אף כונה "הפילוסוף הרהוט".
בן נוסף שלו, האינפנטה אנריקה הספן, נחשב בהיסטוריוגרפיה לאבי עידן התגליות האירופי, אותו חנכה פורטוגל.
ב-14 באוגוסט 1433 מת ז'ואאו הראשון, ובנו דוארטה, מלך פורטוגל, עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
מנישואיו של ז'ואאו הראשון עם פיליפה מלנקסטר, נולדו לו תשעה ילדים:
בנוסף, היו לז'ואאו שלושה ילדים מפילגשו אינש פירש:
יצחק אריגור
יצחק אריגור (י"א תשרי תרס"ג אוקטובר 1902 - י"ח בשבט תשל"ט 15 בפברואר 1979) היה סופר ציוני דתי. כותב ספר הלימוד "הליכות עולם" ללימודי דינים בבית הספר היסודי הממלכתי דתי.
תולדות חייו.
אריגור נולד בעיירה וולוצלאבק בפולין לנתן וחיה שרה גונשרובסקי. למד בישיבה אצל הרב אליהו פוזננסקי ואחר כך בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, בה למד בסמינר למורים מזרחי. היה ממיסדי הפועל המזרחי והיה ציר בוועידה הראשונה של התנועה. הוא עסק בכתיבת מאמרים לעיתונים שונים, בהם הצופה, גווילין, נתיבה ודואר היום. היה מעורכיו הראשונים של כתב העת "היסוד - שבועון לענייני החיים, הספרות, החנוך והנוער" אשר התחיל לצאת בתרצ"ב. עסק הרבה בכתיבת ביוגרפיות של רבנים. בסוכות תרצ"ב (1931) ביקר בקבוצת בני עקיבא בפתח תקווה ובעקבות הביקור התגייס לעזרת התנועה, בהרצאות, כתיבת שירים, ססמאות, חומר הדרכה ומחזות וכתיבה בעיתונות.
השלים לימודי תיכון בהתכתבות דרך בי"ס וולסי הול באוקספורד ואחר כך למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין בשנת 1954.
"ספר הבר מצווה" שלו היה ספר פופולרי שזכה למספר מהדורות.
עבד בתור מורה ואחר כך, במשך 13 שנה, ניהל את בית ספר בר-אילן בתל אביב. בשנת 1960 ביקר את הסתדרות המורים על שאינה נאבקת יותר על העלאת משכורות המורים, עובדה שלטענתו מביאה למצב ש"המורה נהרס כולו בעודו באיבו ולמעשה אין הוא יכול ללמד ואינו יכול לחנך".
בשנים 1957–1959 יצאו לאור ספריו ללימודי דינים אשר שימשו כספרי לימוד עיקריים לדינים לבתי ספר יסודיים ממלכתיים דתיים במשך מספר עשורים. ספרים אלו סודרו על פי תוכנית הלימודים לדינים, נכתבו בעברית עדכנית והספרים לכיתות ג'-ו' מנוקדים.
אריגור נפטר בפברואר 1979 בגיל 76 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו, אשה, דבורה ושלוש בנות: פנינה נמיר, ממקימי קבוצת סעד בנגב ומנהלת מחלקת הקליטה בתנועת אמונה; ברכה שפירא, אשתו של יוסף (יוסקה) שפירא ושלומית לנדוי ששכלה את בנה חובב לנדוי במלחמת לבנון הראשונה.
ננטקט
ננטקט (באנגלית: Nantucket) הוא אי באוקיינוס האטלנטי, כ-40 קילומטרים מדרום לקייפ קוד במסצ'וסטס, ארצות הברית. שטח האי 123 קילומטרים רבועים והוא מתנשא לגובה של 33 מטרים בלבד מעל פני הים. האי נודע במיוחד כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) כמרכז העולמי של ציד הלווייתנים במאות ה-18 וה-19 וכנמל הבית של הספינה הספרותית "פקווד" ברומן של הרמן מלוויל, "מובי דיק". באי מופעל שדה תעופה (Nantucket Memorial Airport) וחברת תעופה (Nantucket Airlines) מפעילה אליו טיסות סדירות מקייפ קוד.
היסטוריה.
תושבי האי המקוריים היו בני שבט הוָומפּאָנוֹאָג (Wampanoag) ושם האי בלשונם הוא "ארץ רחוקה".
האי התגלה יחד עם שכנו מרתה'ס ויניארד בשנת 1602 על ידי האדמירל ברת'ולומיו גוסנולד (Bartholomew Gosnold) שסיפח אותו לכתר הבריטי. בשנת 1641 רכש את האי תומאס מת'יוס וסיפח אותו למדינת ניו יורק. ההתיישבות באי החלה ב-1659 על ידי מתיישבים מאגודת הידידים ("קוויקרים") ממסצ'וסטס וב-1671 הוכרזה בו עיר. ניסיונות לפתח באי חקלאות נכשלו ויישוביו הפכו לתחנות דיגים עונתיות.
במאה ה-18 הפך ננטקט למרכז עולמי של ציד לווייתנים והפך לאחד המקומות העשירים ביותר בארצות הברית ולאחד מרכוזי מתקני ההפקה הגדולים בעולם לשמן לווייתנים, לחֵלֶב הראשתן גדול-הראש ולענבר אפור. בשנים אלה פקדו את נמל ננטקט בעונת ההפקה 150 ספינות בעונה. נמל ננטקט היה הנמל האטלנטי העמוס ביותר לאחר ניו יורק ובוסטון.
ב-1846 פרצה שרפה שהרסה לחלוטין את העיר העיקרית באי. בשנות החמישים של המאה ה-19 פגע משבר כלכלי בענף ציד הלווייתנים, עקב מעבר לשימוש באמצעי אנרגיה אחרים לתאורה. בשל כך התדרדר מצב האי, האוכלוסייה קטנה והפכה ענייה יותר ומבנים רבים ננטשו. בדיעבד, סייע הדבר לשימורם של מבנים ומתקנים שנותרו כפי שהיו בלא פיתוח עד אמצע המאה ה-20, דבר שהפך את המרכז ההיסטורי של ננטקט לאחד הגדולים ביותר בארצות הברית. לקראת סוף המאה ה-19 החלה להיווצר באי תעשיית תיירות ונופש מרפא בזכות אוויר הים הצלול וטבילה במי האוקיינוס.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, במקביל לצמיחתו של האי השכן, מרתה'ס ויניארד, כאתר נופש, התקדמה גם הפיכתו של ננטקט לאתר תיירות, נופש ומורשת.
אזכורים בתרבות.
האי ננטקט מוזכר בסרט "ממזרים חסרי כבוד" של קוונטין טרנטינו, בסצנה שבה קולונל לנדה (כריסטוף ואלץ) מבקש חלקת אדמה באי כחלק מהעסקה על קבלת חסינות מפני העמדה לדין על פשעי מלחמה.
הסרט הקיץ של 42' שעלילתו מתרחשת באי, הופק שם בשנת 1971.
ברומן "מובי דיק" שכתב הסופר הרמן מלוויל, חלקים משמעותיים מן העלילה מתרחשים באי.
בילי בלנקס
בילי וויין בלנקס (באנגלית: Billy Wayne Blanks; נולד ב-1 בספטמבר 1955) הוא גורו כושר, אמן לחימה, שחקן וממציא שיטת הכושר "טאי בו" (Tae Bo).
ביוגרפיה.
בלנקס החל ללמוד אמנויות לחימה בהיותו בן אחת עשרה, אז התאמן בקרטה וטאקוונדו.