ב-2010 החל הארגון לתמוך בסיבוב שערים סביב הר הבית.
טראכיס
טְרָאכִיס (ביוונית: Τραχίς, בלטינית: Trachis) הוא שמה של עיר יוונית עתיקה בחבל מאליס שבמזרח יוון, דרומית לנהר ספרכיוס וממערב לתרמופילאי.
לדברי ההיסטוריון הרודוטוס, הייתה טראכיס עירם הראשית של המאלים. בסביבותיה הקים קסרקסס מלך פרס את מחנהו קודם שהצעיד את צבאו אל מעבר תרמופילאי ב-480 לפנה"ס. היוונים הציבו בטראכיס צופה, שתפקידו היה להודיע לאוניות הצי הנלחמות באותו זמן בארטמיסיון אם הצליח חיל הרגלים להדוף את צבא פרס אם לאו, והוא שבישר ראשון למחנה היוונים על מפלת לאונידאס מלך ספרטה ואנשיו. טראכיס הוא גם שם חבל הארץ המקיף את העיר. ב-426 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, הקימו הספרטנים באזור זה קולוניה בשם הראקליאה טראכיניה (Herakleia Trachinia), כי המקום נראה להם מתאים לניהול פעולות מלחמתיות נגד אתונה ובעלות בריתה.
בטראכיס, על פי המיתולוגיה היוונית, התגורר קֵאִיקְס, קרובו של הראקלס. כאן קבע הגיבור היווני את ביתו לאחר שהשלים את מילויין של שתים עשרה המטלות, ופה אף נולדו בניו מאשתו דִיאַנֵירָה.
צרעת הבתים
צרעת הבתים הוא מושג בהלכה היהודית המדבר על נגע אשר בהופיעו על כותל הבית גורם לו להיות טמא לאחר תהליך ממושך, אדם וכלים שנמצאים בתוכו נטמאים גם הם. לעיתים יש להרוס את כל הבית בגלל הנגע.
דין צרעת הבתים נוהג רק בבית עם ארבעה קירות ובגודל מינימלי של 4 אמות על 4 אמות.
מאפייני הנגע.
הנגע בגודל של שני גריסים בצבע ירקרק או אדמדמם, לעיתים חלקו ירקרק וחלקו אדמדם. מראה הנגע הוא "שפל מן הקיר".
טיפול בצרעת הבתים.
ברגע שיש בקיר כתם החשוד כנגע הצרעת קוראים לכהן. לאחר שהכהן קובע שזהו צרעת הבתים, שמים על הבית הסגר של שבוע.
ההסגר.
חלותו של הסגר זה, הוא זה שקובע את טומאת הבית למעשה, בשלבים הבאים, ואם נעשה שלא כראוי, גם הטומאה אינה חלה.
למעשה מכאן נלמדת אחת ממיני החזקה שהיא חזקה דמעיקרא - מהתורה, שהרי בפרשיה זו נאמר כי כאשר הכוהן רואה שהבית מנוגע ויש צורך להסגירו, אין הוא צריך לחשוש שמא עד שיצא מהבית וציווה להסגירו, הנגע השתנה ושוב אינו מחויב הסגר, אלא יכול הוא לסמוך על המציאות שהתבררה לו מקודם, ולהסגיר את הבית, וכך לטמא את הבית לאחר שבוע, אם יתברר שהנגע גדל, או לאחר שבועיים אם יתברר שהנגע עמד בעינו.
הראשונים סוברים שחלק מההסגר הוא סגירת הדלת על ידי הכהן; ובמקרה שהכהן מרוחק מהבית, צריך לסגור עם חבל.
פסק הכהן לאחר שבוע ושבועיים.
לאחר שבוע הכהן בודק שנית את מצב הנגע. אם הנגע נחלש, מקלפים את מקום הצרעת ובזה תם הטיפול. אם הנגע נשאר במצבו הראשון שמים על הבית הסגר לשבוע נוסף, לאחר השבוע הכהן בודק בפעם השלישית את מצב הנגע, אם הנגע נחלש מקלפים את הצרעת ומטהרים את הבית בציפורים כפי שיפורט להלן, אם הנגע לא נחלש וכן אם כבר בבדיקה השנייה מתגלה שהנגע התחזק, חולצים לגמרי את האבנים שעליהם היה הנגע, מטיחים את המקום ושמים הסגר לשבוע נוסף. לאחר השבוע בודק הכהן את המקום בפעם האחרונה, אם הנגע לא חזר מטהרים את הבית, אך אם הנגע חזר יש להרוס את הבית ולקבור את הציפור השחוטה בקרקע הבית ההרוס. הרמב"ם השמיט מהלכותיו את הדרישה לקבור את הציפור השחוטה למרות שקבורה זאת נכתבה במשנה תמורה פרק ז' משנה ה.
טיהור הבית.
ביום שבו הכהן קובע שהבית נרפא מצרעתו, לאחר חליצת האבנים והטיחה, עליו להביא שתי ציפורי דרור (חופשיות, כלומר לא מבויתות) וכלי חרס חדש ובו מי מעיין ("מים חיים"). הכהן שוחט ציפור אחת, כך שדמה יישפך אל תוך המים שבכלי החרס, וקובר אותה. לאחר מכן לוקח הכהן את הציפור החיה, ומצרף אליה ענף של עץ ארז וענף מצמח האזוב, בתוספת צמר צבוע בתולעת שני. את כל אלה טובל הכהן במים המעורבים בדם, ומתיז ("מזה") על משקוף הבית שבע פעמים. לאחר מכן הכהן שולח לחופשי את הציפור החיה.
טיהור הבית שוה להליך טהרת המצורע פרט להזאה שנעשית על משקוף הבית ולא על גוף המצורע.
הסיבות להיווצרות צרעת הבתים.
צרעת הבתים מגיעה כדי לרמוז לאדם בצורה מוחשית שעליו לחזור בתשובה, בטרם יהיה לו צרעת בבגדו או בגופו.
מובא במדרש כי לפני כיבוש ארץ ישראל בידי יהושע בן נון, הטמינו האמורים את רכושם בקירות הבתים, לכן הביא הקב"ה צרעת על אותם בתים, כדי שיהרסו את הבית ויתגלו האוצרות ששוויים גדול הרבה יותר מהבית. נימוק נוסף המופיע במדרש, הוא שהצרעת מגיעה כעונש למי שלא מוכן לחלוק את רכושו לאחרים, ומשקר למי שמבקש ממנו עזרה
לדברי התנא רבי אלעזר ברבי שמעון בפועל לא הייתה מעולם צרעת הבתים.
סורת קריש
חטופי דמשק
חטופי דמשק הוא השם בו כונו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - נוסעים ישראלים במטוס שנחטף לדמשק, אשר שוחררו לאחר יותר משלושה חודשים בכלא הסורי.
ב-29 באוגוסט 1969 חטפו שני מחבלים, ליילה ח'אלד וסלים עיסאווי, חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין מטוס נוסעים מדגם בואינג 707 של חברת התעופה האמריקנית TWA בטיסה 840, שהיה בדרכו מלוס אנג'לס, דרך רומא, לאתונה. במטוס היו 7 אנשי צוות ומאה ועשרים נוסעים, בהם שישה ישראלים.
על פי מספר דיווחים תקשורתיים שלא אומתו, האמינו מתכנני החטיפה כי על המטוס נמצא רמטכ"ל צה"ל במלחמת ששת הימים יצחק רבין שהיה אז שגריר ישראל בארצות הברית.
המטוס חלף מעל ישראל ואולץ לנחות בדמשק. בפעולת החטיפה נפגעו קל כמה נוסעים כאשר נדחפו להחלץ מן המטוס לפני שחרטומו פוצץ. כל הנוסעים שוחררו לאחר יממה למעט ששת הנוסעים הישראלים. ארבע נשים ישראליות שוחררו במהרה אך שני גברים נותרו בשבי. השניים היו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - פרופסור לרפואה בבית החולים הדסה בירושלים. השניים, שנודעו בשם "חטופי דמשק", נותרו בסוריה ושהו בכלא אלמאזה במשך 98 ימים.
תחילה סירבה ישראל לכל עסקה עם הסורים ודרשה את שחרור הכלואים ללא תנאי. אולם בלחץ מצרים שהחזיקה שני טייסים ישראליים, והתנתה את שחרורם בכך שישראל תשחרר שני טייסים סורים, הסכימה ישראל להסכם עם סוריה ושחרור שבויים תמורת החטופים.
בעסקת חילופי השבויים שנערכה ב-5 בדצמבר 1969 הוחלפו חטופי דמשק תמורת 2 טייסים סוריים ו-11 מחבלים סוריים ובמקביל שוחררו שני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי, שהיו במצרים תמורת 6 חיילים ו-52 אזרחים מצריים. המטוס שנחטף שופץ וחזר לשירות.
קמחית האורז
קמחית האורז (שם מדעי: "Brevennia rehi") היא חרק ממשפחת הקמחיתיים, השייכת לעל-משפחה כנימות מגן. שמה העממי קמחית האורז, באנגלית rice mealybug, נגזר מעובדת היותה מזיק קשה לאורז בהודו, פקיסטן ודרום מזרח אסיה.
הכנימה מתפתחת בעיקר על צמחים ממשפחת הדגניים (48 צמחים פונדקאים), אך נמצאה גם על 3 פונדקאים בני משפחת הגמאיים, ופונדקאי אחד של הסמריים. כנימה זאת נפוצה באזורים הטרופיים והסוב-טרופיים של אסיה, אמריקה ואוסטרליה. באזור הים התיכון היא נרשמה עד כה מישראל, מצרים ועיראק.
הכנימה מאלחת את צמחי הדשא מתחת לנדן של העלים. נקבה בוגרת צבעה חום צהבהב עד סגול בהיר, והיא מכוסה בפתיתים של שעווה לבנה.
בישראל נמצאה הכנימה מאלחת ומזיקה (ראו תמונה) לדשא דרבן ("Dactyloctenium australe"), בדשאים בניר דוד, תל אביב, רחובות וגדרה. הנזק מתבטא תחילה בהצהבה של העלים ולאחר מכן בהתייבשותם.
סטארה גראדישקה
סטארה גראדישקה (בקרואטית: Stara Gradiška) היה מחנה ריכוז והשמדה במתחם מחנות יאסנובאץ, ששימש להחזקת נשים וילדים, וכן אי-אלו גברים, בין יוני 1941 לאפריל 1945. במחנה מתו כמה עשרות אלפי בני אדם, לפי ההערכה הרווחת, אשר הושמדו בשיטתיות בשיטות שונות. פיקוד המחנה היה בידי הבטאליון השני של המשמר האוסטאשי, שהגן על מתחם מחנה III, הוא מחנה הגברים. המחנה הוקם על שרידיו של מאחז אוסטרו-הונגרי ששימש כבית כלא.
אוכלוסיית האסירים.
אסירי מחנה סטארה גראדישקה, כאסירי שאר המחנות האוסטאשים, היו בעיקר סרבים ויהודים שרוכזו בגין לאומיותם. קרואטים רוכזו בעטיין של דעות אנטי-פשיסטיות. כמו כן היו במחנה סלובנים, מוסלמים (אלבנים ובוסנים) ובני-מיעוטים נוספים.
בסטארה גראדישקה רוכזו נשים, שדרו בצינוקים של הטירה העתיקה. ילדים רוכזו בצינוקים נפרדים. לדידם של גברים היה סטארה גראדישקה מחנה מעבר ואיסוף או מחנה לעבודה חיצונית, שאליו היו נשלחים לעבודות, והיו שבים ליאסנובאץ משמילאו את מלאכתם נאמנה לריכוז או לחיסול. גברים הופרדו מהנשים באופן מדוקדק במיוחד. נשים רבות נשלחו לעבודות במחנות עבודה נאציים, מאז שהשגיחו בהן עיני קצינים נאציים שביקרו במחנה.
תנאי מחיה.
תנאי המחיה בסטארה גראדישקה היו למעלה מיכולתם של ילדים קטנים, שנשלחו לעבוד, וישנו בצינוקים על רצפת בטון, ומתו בקצב מהיר או נרצחו באופן שיטתי. המזון היה, כשלעצמו, זהה לזה שבמחנה יאסנובאץ. במשך שנת 1942, ניזונו האסירים מ"מרק לפת" סרוח שהוגש פעם ביום.
היה חוסר משווע במים ראויים לשתייה, ומגפת הטיפוס והטיפואיד התפשטה באופן יוצא מן הכלל, שהיה אף חריף מאשר ביאסנובאץ.
ההשמדה השיטתית של הקורבנות.