ביום מותו של לנין קיבלה הממשלה הסובייטית יותר מ-1,000 מברקים, מכל רחבי רוסיה, המבקשים לא לקבור את גופתו ולשמר אותה בדרך כלשהי, למען הדורות הבאים. פרופסור אלכסיי אבריקוסוב, פתולוג רוסי חשוב, חנט את גופתו של לנין ב-22 בינואר כדי שתישאר שלמה עד לקבורה. בליל 23 בינואר האדריכל אלכסיי שצ'וסב קיבל משימה לעצב ולבנות בשלושה ימים קבר שיאפשר לכל אלה המעוניינים להיפרד ממנו, לעשות כן. ב-26 בינואר התקבלה החלטה להציב את ארון הקבורה בכיכר האדומה לצד חומת הקרמלין. ב-27 בינואר בנה שצ'וסב חלקת קבר מעץ ובאותו היום הונח ארון המתים של לנין בתוכו. למעלה מ-100,000 איש ביקרו בקבר בתוך חודש וחצי. באוגוסט 1924 שיפר שצ'וסב את חלקת הקבר לגרסה גדולה יותר. האדריכל קונסטנטין מלניקוב עיצב את הסרקופג (ארון קבורה עשוי אבן) של לנין.
בשנת 1929 התברר בוודאות שגופתו של לנין יכולה להישמר לתקופה ארוכה הרבה יותר. הוחלט אפוא להחליף את המאוזוליאום הזמני מעץ למבנה קבוע העשוי אבן. בבניית המאוזולאום נעשה בין היתר שימוש בשיש, פורפיר, קוורציט, גרניט ולברדוריט. באוקטובר 1930 הושלמה בניית חלקת הקבר. בשנת 1973 עיצב הפסל ניקולאי טומסקי סרקופג חדש.
ב-26 בינואר 1924 הוציא מפקד חיל המשמר (ה"גוורדיה") של רוסיה צו להציב משמר כבוד במאוזוליאום. נהגו להחליף משמר זה בתדירות של אחת לשעה. לאחר מאורעות המשבר הרוסי החוקתי של 1993, וכינונה של חוקת רוסיה, התפרק משמר הכבוד. יותר מ-73 מיליון איש ביקרו במאוזוליאום של לנין בין השנים 1924 ו-1972.
למרות תיקונים קוסמטיים למיניהם, שנעשים לגופתו של לנין מדי שנה על ידי קברנים, אנשים תוהים אם גופתו אכן אמיתית בשל היותה מבריקה מאוד. ייתכן שכמה חלקים בגופה מזויפים, או מזויפים חלקית לצורך הייצוגיות. גם הממשלה הסובייטית וגם זו הנוכחית סירבו להגיב בנושא אמיתות הגופה.
עם מותו של יוסיף סטלין בשנת 1953, מוקמה גופתו החנוטה במאוזוליאום לצד גופת לנין, עד להוצאתה משם ב-31 באוקטובר 1961, כחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה של יורשו, ניקיטה חרושצ'וב. גופתו של סטלין נקברה מאחורי המאוזוליאום, בצמוד לחומת הקרמלין. בחלקה זו, המכונה "בית הקברות של חומת הקרמלין", קבורים רבים ממנהיגי ברית המועצות וקברניטיה, והחלקה פתוחה לביקור הציבור.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התכוון בוריס ילצין לסגור את המאוזוליאום ולהביא את לנין לקבורה בסמיכות לקבר אמו בסנקט פטרבורג, וזאת בהתאם לצוואתו. הדבר לא צלח עקב התנגדות רבה מצד קומוניסטים ומדריכי תיירים.
ולדימיר פוטין, שאף הוא נדרש להכריע על עתידו של לנין, החליט שלא לקבור אותו בטענה שזה יפגע בכל אותם דורות שחונכו על לנין ודרכיו.
בשנת 2005 יצאה לדרך פרויקט בנייתו של בית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים, במחוז מוסקבה. הוויכוח אם לקבור את לנין הועלה שוב וממשלת רוסיה הודיעה כי עם סיום הבנייה תועבר גופת הוגה המהפכה הבולשביקית אל בית העלמין - זאת בניגוד לצוואתו, בה ביקש לנין להיקבר לצד אמו בסנקט פטרבורג. עם זאת, העברת הגופה לא בוצעה. מאז 2005, המאוזוליאום של לנין נעטף בלוחות דיקט לקראת אירועי יום הניצחון ולאירועים המוניים אחרים שנערכים ב. בספטמבר 2020, איגוד האדריכלים הרוסי יצא במכרז לשיפוץ המאוזוליאום להפיכתו למוזיאון, בצעד שעורר ביקורת רבה מצד המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית ומפלגת הקומוניסטים של רוסיה.
עלייה
קבר לנין
מאוזולאום של לנין
מיכאל רבין
מיכאל עוזר רבין (נולד ב-1 בספטמבר 1931) הוא מתמטיקאי ישראלי בעל תרומה ניכרת למדעי המחשב, חתן פרס טיורינג, פרס ישראל ופרס דן דוד. ממייסדי החוג למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים, בו משמש כפרופסור אמריטוס.
קורות חיים.
מיכאל רבין נולד בשנת 1931 בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, פולין) לד"ר ישראל אברהם רבין ולד"ר אסתר רבין. בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתקעה בחיפה. רבין למד בבית הספר "נצח ישראל" ובבית הספר הריאלי העברי בחיפה, שם למד תחת חסותו של המתמטיקאי אלישע נתניהו שכיהן כמורה בתיכון.
בצעירותו רצה להיות מיקרוביולוג, בהשפעת הספר "ציידי החיידקים" של פאול דה קריף. אולם לאחר שנחשף בגיל 12 לגאומטריה, נשבה בקסם המתמטיקה. בראשית 1948 התגייס ושירת במלחמת העצמאות כקשר בחיל התותחנים.
רבין למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בשנים 1950–1953, והתעניין בעיקר באלגברה ובלוגיקה. בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. עבודת הגמר שלו לתואר מוסמך כללה פתרון לבעיה פתוחה במתמטיקה שאותה הציגה אמי נתר. לאחר שנה באוניברסיטת פנסילבניה, למד לדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בהנחייתו של אלונזו צ'רץ'. עבודת הגמר שלו קישרה בין מושג החישוביות לתורת החבורות. לאחר שסיים בהצלחה את לימודי הדוקטורט בשנת 1956, הזמין אותו קורט גדל להיות חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, שם שהה ולימד מתמטיקה בשנים 1956–1958. בשנת 1958 נתמנה למרצה באוניברסיטה העברית. במשך שנים אחדות חילק רבין את זמנו בין מחקר והוראה באוניברסיטה לבין מחקר במעבדות המחקר של חברת IBM.
ב-1959 פרסם רבין יחד עם דנה סקוט מאמר, שהתבסס על עבודתם המשותפת במעבדת המחקר של IBM בקיץ 1957, שבו הראו השניים כיצד ניתן להתייחס לאוטומט כאל אובייקט מתמטי, הוכיחו את המשפטים העיקריים בתחום והמציאו את האוטומט הלא דטרמינסטי. בשנת 1976 זכו שני הכותבים בפרס טיורינג על מאמר זה. בקיץ 1958 שהה שוב במעבדת המחקר של IBM, ובעקבות פגישה עם ג'ון מקארתי פרסם דו"ח מחקר חלוצי בנושא סיבוכיות חישובית, בפרט בהקשר של קריפטוגרפיה.
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. בשנת 1970 יסד את המחלקה למדעי המחשב במסגרת המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית, יחד עם פרופ' אלי שמיר. בשנת 1972 מונה לרקטור האוניברסיטה, וכיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים. מאז שנת 1980 ולאורך שנים רבות חילק את זמנו בין האוניברסיטה העברית לאוניברסיטת הרוורד. באמצע שנות ה-90 לימד גם במרכז הבינתחומי הרצליה.
הוא נשוי לרות רבין, ולהם שתי בנות. אחיו למחצה, פרופ' חיים רבין, היה בלשן וחוקר הלשון העברית והלשונות השמיות, ואחותו, פרופ' מרים בן-פרץ, כלת פרס ישראל בחינוך, הייתה חוקרת חינוך והוראה. בתו, טל רבין, גם היא חוקרת בתחום ההצפנה, ובתו שרון רבין-מרגליות היא פרופסור למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, חתנו הוא פרופסור למשפטים יורם מרגליות מאוניברסיטת תל אביב.
מחקר.
מחקרו של רבין פרוש על מספר תחומים: לוגיקה מתמטית, תורת החישוביות, אלגוריתמים הסתברותיים, חישוב מבוזר וחישוב מקבילי. בכל אחד מהתחומים הללו הוא ביצע כמה פריצות דרך מחקריות, שהטביעו את חותמן על תחום המחקר בכללותו.
אחת מעבודותיו החשובות והמפורסמות ביותר היא בתחום האלגוריתמים ההסתברותיים. הרעיון של רבין הוא לאפשר לתוכנית מחשב לקבוע את צעד החישוב הבא באמצעות "הטלת מטבע", כלומר, באופן אקראי, במקום לקבוע אותו באופן דטרמינסטי. הבחירה האקראית מבטיחה, בהסתברות גבוהה, בחירת מסלול חישוב שמביא לפתרון הנכון במספר ממוצע של צעדי חישוב שקטן במידה רבה ממספר צעדי החישוב בשיטה הדטרמיניסטית הקלאסית. ראו עוד בנושא זה: שיטת מונטה קרלו. שימוש נוסף של אקראיות שרבין תרם רבות להבנתו הוא בתחום האלגוריתמים המבוזרים ובפרט לבעיית "ההסכמה הביזנטית" (Byzantine Agreement). זו היא בעיה מרכזית במערכות מבוזרות שבה יש למעבדים שונים ערכים שונים והם רוצים להסכים על ערך משותף - לדוגמה אם לפעול או לא. הקושי הוא שחלק מהמעבדים הם עוינים, "ביזנטיים", ומנסים להפריע להשגת ההסכמה. הבעיה הוגדרה על ידי לזלי למפורט ועמיתיו בתחילת שנות ה-80 וידוע כי כל אלגוריתם הסכמה דטרמיניסטי זקוק למספר צעדים יחסי למספר המעבדים העוינים. רבין הראה כי אלגוריתמים הסתברותיים זקוקים למספר צעדים קטן יותר. הגישה של רבין הובילה אחרי מספר שנים לפיתוח שיטה עם מספר צעדים קבוע.
בתחום ההצפנה ידוע רבין בזכות שיטת הצפנה וחתימה עם מפתח פומבי הקרויה על שמו - הצפנת רבין, שהייתה הראשונה שניתן היה להוכיח לגביה שקילות מסוימת לבעיית פירוק מספרים לגורמים ראשוניים ובזכות המצאת מושג ופרוטוקול העברה עלומה (Oblivious Transfer). כמו כן היה לו חלק בפיתוח אלגוריתם מילר-רבין, המשמש כדרך המקובלת לבדיקת ראשוניות של מספרים לצורכי הצפנה.
רבין לימד אלפי סטודנטים באוניברסיטה העברית, שבה אף שימש כרקטור, ובאוניברסיטאות אחרות, ובכלל זה אוניברסיטאות ברקלי, ייל, ניו יורק, MIT, פרינסטון, הרוורד ופריז. בין תלמידיו הבולטים נמנים שהרן שלח, עזריה פז ומיכאל בן-אור.
הכרה לאומית ובינלאומית.
פרופ' רבין זכה בפרסים הבאים:
פרופ' רבין קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות הבאות: מכון ויצמן למדע אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת בורדו ואוניברסיטת ורוצלב.
פרופ' רבין גם חבר באגודות הבאות:
וורן הרדינג