תלמטוזאורוס (שם מדעי: Telmatosaurus; משמעות השם: "לטאת ביצה") הוא סוג דינוזאור אוכל צמחים שחי על האי הקדום האצג שבטרנסילבניה, רומניה.
בדומה לדינוזאורים אחרים באי הוא עבר גמדות איים. ביחס לקרוביו ההדרוזאוריים הוא היה קטן בהרבה, באורך של 5 מטר ומשקל של חצי טון מטרי בלבד.
היצור התגלה לראשונה ב-1895 וקיבל את השם "Limnosaurus", אך השם שונה עקב הקבלתו לשמו הקודם (מאת עתניאל מארש) של התנין הקדום פריסטיכאמפסוס ואז קיבל את שמו הנוכחי. בהמשך מאובנים נוספים שלו שויכו לסוג "Hecatasaurus" שכיום נחשב לטקסון מוטל בספק.
היצור חי על האי לצד פאונה גמדית, אף על פי שהיו בה גם פטרוזאורים ענקיים מסוג הטצגופטריקס ואורזדרכו שאולי צדו אותו.
אחד ממאובני היצור שהיה כנראה צעיר נראה עם גידול שפירי על לסתו וייתכן כי דבר זה הרג אותו. עד לאותו ממצא נחשבו תאי השפיר לדבר הנפוץ רק ביונקים.
הטרלה בהפוכה
ארכיאוצרטופס
ארכיאוצרטופס (שם מדעי: Archaeoceratops; משמעות השם: "פרצוף מקורנן עתיק") הוא סוג של דינוזאור צרטופסי שהיה דומה במראה לפרוטוצרטופסיים, אך היה קדום יותר וחי לפני 125 מיליון שנה.
מאובניו של היצור נמצאו במחוז גאנסו שבצפון-מרכז סין. נמצאו 2 מינים בסוג. כיום הוא מצוי במשפחה עצמאית - ארכיאוצרטופסיים (Archaeoceratopsidae). ייתכן שגם הסוגים "Helioceratops" ואולי גם "Yamaceratops" משויכים למשפחה.
יצור זה קטן מאוד ביחס לקבוצתו ובאורכו לא עלה על מטר. ליצור לא היו קרניים על פניו, והיה בעל עטרה קטנה ביותר שבלטה מעט מאחורי העורף ולצד הלחיים. הוא היה בעל מקור נוקשה ובעל רגליים ארוכות וייתכן שעמד יציב על שתיים. מחקרים אפשריים טוענים שהיה מכוסה בנוצות, בייחוד סביב הזנב.
דינוזאור זה בדומה לקרוביו היה אוכל צמחייה. הצמחים בעלי הפרחים היו נדירים בתקופתו ואולי הוא התבסס יותר על מחטניים, ציקסיים ושרכים אותם הוא תלש בלסתותיו דמויות מקור התוכי. הוא נכחד לאחר 125 מיליון שנה.
ארכיאוצרטופסיים
ארכאוצרטופיים
ארכאוצרטופס
Archaeoceratops
פליקנימימוס
פליקנימימוס (שם מדעי: Pelecanimimus; משמעות השם: "מחקה-שקנאי") הוא סוג של דינוזאור תרופודי דמוי אורניתומימי שחי בקרטיקון התחתון לפני 130 מיליון שנה. מאובניו נמצאו ב-1994 בספרד.
הוא היה קטן יחסית לקרוביו האורניתומימיים והגיע לאורך 2-2.5 מטר והיה בעל צוואר ארוך וגולגולת צרה וארוכה. בניגוד למרבית האורניתומימיים הוא היה בעל מספר גבוה מאוד של שיניים בפיו: מעל 250, אשר היו בעלי כמה צורות: שיניים קדמיות שנועדו לחיתוך וריסוק, שיניים אחוריות שדמו ללהבים. הלסת התחתונה כללה שיניים דקות וחלשות יותר. מבנה הרגליים היה דומה לשאר קרוביו והם היו ארוכות, בעלות טפרים רחבים דמויי-וו והרגליים האחוריות היו קלות ושריריות.
בחלקו האחורי של ראש הדינוזאור נמצא שק עורי גדול שהזכיר את שקו של השקנאי ומשם קיבל את שמו. נראה שיצור זה ניזון מדגים לחופי האגמים או הימים של ספרד ודג מהגדות בדומה לשקנאי או אנפה מודרניים. לצידו נמצאו מינים משומרים כמו האיגואנודון הצמחוני, הקונקוונטור הטורף וכמה תנינאים, יונקים קדומים ופטרוזאורים ממשפחת הטפג'ריים.
מכונת לינוטייפ
מכונת הלינוטייפ ממכנת את מלאכת סדר הדפוס. היא עושה זאת על ידי מקלדת, ומערכת שמייצרת שורת טקסט יצוקה ("גולם"), מנתך העופרת המשמש בדפוס.
הגולם משמש להדפסה או ליצירת סטריאוטיפ, ולאחריה הוא מותך חזרה, ליציקת גלמים לעבודה הבאה.
בסדר הידני שהיה נהוג לפני כן, יוצקים מראש מספר רב של גופנים עבור כל אות. את הגופנים מסדרים במגירה מיוחדת, בה יש תא עבור כל תו. בפעולת הסדר נוטלים מהמגירה אות אחרי אות, ומשרשרים אותן ב"מקל סדרים", המיועד לדבר. מקל הסדרים מכוון לאורך השורה הרצוי, לפי רוחב הטור בעיתון או בספר. כשהשורה "מתמלאת", כלומר לא נותר בה מספיק מקום למילה הבאה, יש "ליישר" אותה. פעולת היישור נעשית על ידי הוספת כפיסי רווח בין המילים בשורה, כך שסופי כל השורות מהווים קו מיושר אחיד. מקל הסדרים מכיל מספר שורות, בדרך כלל שלוש או ארבע, וכשהוא מתמלא, מעבירים את השורות המסודרות למסגרת מיוחדת, וממשיכים לסדר את השורות הבאות. אחרי ההגהה, השורות המסודרות מועברות למסגרת גדולה יותר, בפעולה המכונה "עימוד", לצד אלמנטים נוספים, כמו גלופות של תמונות ואיורים, מסגרות, כותרות, ועוד. בגמר ההדפסה, יש למיין את האותיות היצוקות בחזרה לתאיהן במגרת הסדר.
שיטת העבודה המבוססת על הלינוטייפ יעילה מן השיטה הידנית פי שישה או יותר, כלומר הספקו של סדר מיומן אחד המשתמש במכונה, דומה להספקם של שישה סדרים המשתמשים בשיטה הידנית. המכונה משתמשת בשטח עבודה בבית הדפוס שאינו עולה על השטח הנחוץ לכל אחד מהסדרים הללו, והשימוש במכונה החליף כמעט לחלוטין את הסדר הידני במספר תחומים, בעיקר בהדפסת ספרים ועיתונים. בייצור המוצר הסופי, כלומר העיתון או הספר, באות לידי ביטוי טכנולוגיות נוספות, למשל להדפסת תמונות, או סדר ידני להדפסת הכותרות, ובכל שלבי הדפוס מלבד שלב הסדר, אבל כמעט כל הדפסה שעיקרה היה טקסט, השתמשה בלינוטייפ, או בטכנולוגיות דומות, שמוכרות בשם הכללי "סדר מתכת חמה", כלומר סדר המשתמש ביציקה, לעומת הסדר המסורתי - "מתכת קרה".
מעמדה של הלינוטייפ בתעשיית הדפוס היה מרכזי ביותר החל מסוף המאה ה-19, ועד שנות ה-70 של המאה ה-20, תקופה של כמעט 80 שנה, ולמרות השינויים הטכנולוגיים הגדולים כמעט בכל התחומים בין 1890 ל-1970, מכונת הלינוטייפ נשארה ביסודה ללא שינוי: במשך השנים דברים השתכללו והשתפרו, אבל טכנאי מיומן המתחזק את המכונה של 1971, לא יתקשה לתחזק ולפתור כמעט כל תקלה במכונה של 1906, ואפילו במכונה של 1892 יוכל לטפל ללא קושי רב.
בשטח העיתונות, לפני הלינוטייפ, אורכם של עיתונים יומיים לא עלה על 8 עמודים, מגבלה שנעלמה עם תחילת השימוש במכונה. המכונה גם הוזילה משמעותית את מחירם של ספרים ועיתונים.
היסטוריה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, התמודדו ממציאים רבים עם האתגר של מיכון מלאכת הסדר. אחד מהם היה מהגר גרמני בארצות הברית, בשם אוטמר מרגנתלר . מרגנתלר החל להתעניין בבעיה כאשר ממציא אחר שניסה לפתח סדר ממוכן, נועץ בו. חלק מהממציאים הללו פיתחו מכונות ומתקנים שחלקם עבדו. אחד הפיתוחים הללו, מ-1890, שנקרא מונוטייפ, היה למכונה מצליחה, שהמשיכה לשרת את עולם הדפוס במשך עשרות שנים, עד תום עידן דפוס הבלט, לקראת סוף המאה ה-20.
מורגנתלר עצמו פיתח סדרה של מכונות, שחלקן פעלו במידה מסוימת של הצלחה. המכונה הראשונה בה מופיעים רוב רעיונות הלינוטייפ, והראשונה שנקראת "לינוטייפ" (ללא מספר דגם), החלה לפעול בסדר של העיתון ניו יורק טריביון, בשנת 1886. מדגם זה נבנו כ-200 מכונות, שסופקו לבתי דפוס שונים, של עיתונים ואחרים. במהרה יצא הספר הראשון שסודר בלינוטייפ, בהוצאת הניו יורק טריביון. במשך שש השנים הבאות יוצרו ונמכרו מכונות נוספות, תוך הוספת שינויים ושיפורים מתמידים.
הדגם הבא, שנקרא "דגם 1", הופיע ב-1892, והצליח מסחרית - למעלה מ-6000 מכונות לינוטייפ מדגם 1 נמכרו. דגמים חדשים המשיכו להופיע- דגם 3 החליף את 1 ב-1902, ובשנה הבאה הופיע דגם 2 - ה"מיקסר" (ראו להלן) הראשון, עם שתי מחסניות.
ב-1906 יצא "דגם 5", שייצורו והשימוש בו נמשכו בעשרות השנים הבאות. מספר קטן של מכונות לינוטייפ עדיין מופעלות, בבתי דפוס נוסטלגיים, ובהדגמות במוזיאונים וסדנאות. מכונות אלו הן פעמים רבות ממודל 5, מודל 8 (שהוצג ב-1911), או מודלים אחרים מהעשור הראשון של המאה.
מרגנתלר נפטר ב-1899, בגיל 45. חברת "מרגנתלר-לינוטייפ" שגשגה, ודגמים חדשים ומשוכללים יותר המשיכו להופיע עד שנות ה-60 של המאה העשרים, והייצור נמשך עד שנות ה-70. בסך הכל יוצרו למעלה מ-100,000 מכונות מכל הדגמים, שפעלו ברחבי העולם ושימשו לביצוע מלאכת הסדר בעשרות שפות, הכוללות את כל השפות האירופיות, ובנוסף שפות רבות אחרות, ביניהן עברית, ערבית, פרסית וקירילית. מפעלי ייצור נבנו בבריטניה ובגרמניה, ואלו ייצרו ומכרו את דגמי המכונה, ואף פיתחו וריאנטים שונים. חברת אינטרטייפ החלה למכור ב-1914 מכונה "תואמת", ובגוש המזרחי נבנו חיקויים מדויקים. התיאור במאמר זה, מתאים גם למכונות אלו.
על אף כל השכלולים שנוספו למכונה מאז 1892, בבסיסם של כל הדגמים עד האחרון מ-1964, עדיין עומדת אותה מכונה מודל 1. כל חלק ופונקציה במכונה ההיא, קיים גם בדגם החדש ביותר, שיוצר 80 שנה אחר כך, ומכונאי מיומן בהפעלת ה"קומט" מ-1951, לא יתקשה לגרום למכונה ממודל 5, שיצא לראשונה ב-1906, לתקתק שורה אחרי שורה של גולמי עופרת, כמו שעשתה לפני 30 או 50 שנים.
המכונה תרמה להוזלה משמעותית ועליה חדה בזמינות ספרים, וסיפקה את הפלטפורמה עליה נבנתה העיתונות המודרנית: לפני הופעת המכונה, לא ידוע עיתון יומי שארכו עלה על 8 עמודים. האצת מלאכת הסדר גם קיצרה מאוד את הזמן בין כתיבת הידיעה להופעתה בדפוס.
למעשה, כמעט כל העיתונות הכתובה, בעולם, בכל השפות, נסדרה במכונות לינוטייפ (או המכונה כמעט זהה של אינטרטייפ המתחרה), במשך קרוב ל-80 השנים הראשונות של המאה ה-20. עיתון הניו יורק טיימס נסדר בלינוטייפ עד 1978, הוושינגטון פוסט, שהיה מהראשונים להשתמש במכונה, החל ב-1888, נסדר בעזרתה במשך יותר מתשעים שנה, עד 1980. עיתונים עבריים שונים המשיכו להיסדר בלינוטייפ לתוך שנות ה-80 של המאה.
הממציא תומאס אדיסון כינה את הלינוטייפ "הפלא השמיני של העולם".
תיאור.