וורן באפט תיאר את הספר "המשקיע הנבון" כ"הספר הטוב ביותר על השקעות אשר נכתב אי פעם".
גראהם הטיף למשקיעי שוק ההון להבחין בין השקעה וספקולציה. בספרו "ניתוח ניירות ערך", הוא הציע הגדרה ברורה של השקעה שהובדלה ממה שהוא העריך כספקולציה. הוא כתב כי "פעולת השקעה היא פעולה אשר עברה בדיקה יסודית ומקיפה, ומעניקה ביטחון על הקרן ותשואה נאותה על ההשקעה. פעולות אשר לא עונות על דרישות אלה הן ספקולטיביות".
גראהם כתב שבעל מניות צריך לראות אותן בראש ובראשונה כבעלות חלקית על עסק. עם נקודת המחשבה הזו, בעל המניות אינו צריך להיות מוטרד מדי מהתנודתיות במחירי המניות, מאחר שבטווח קצר, הבורסה מתנהגת באופן תנודתי, אבל בטווח ארוך היא מתנהגת בצורה מאוזנת. (כלומר בטווח הארוך הערך האמיתי ישתקף במחיר המניות).
גראהם הבחין בין המשקיע הפסיבי והמשקיע הפעיל. המשקיע הפסיבי, שלעיתים קרובות נקרא משקיע דפנסיבי, משקיע בזהירות, מחפש מניות ערך, ומשקיע לטווח ארוך. למשקיע הפעיל, מצד שני, זמן פנוי וכן עניין רב יותר, וייתכן שיש לו ידע ספציפי בתחום שמאפשר לו לחפש הזדמנויות בשוק ההשקעות.
גראהם המליץ שמשקיעים ישקיעו זמן ומאמץ לנתח את הדוחות הכספיים של חברות. כאשר מניית חברה ניתנת לקניה בשוק במחיר מוזל לעומת הערך הפנימי שלה, קיים "מרווח ביטחון", אשר עושה אותה מנייה מתאימה להשקעה. גראהם כתב שהשקעה כזו היא החכמה ביותר כאשר היא נעשית בצורה שיטתית ויעילה, התבטאות שוורן באפט החשיב כמילים החשובות ביותר על השקעות שנכתבו אי פעם.
גראהם אמר שמשקיע בבורסה אינו צודק או שאינו צודק מפני שאחרים הסכימו או לא איתו; הצדק איתו כי העובדות שלו והניתוח נכונים. האלגוריה האהובה של גראהם היא על "מר שוק", ברנש שמופיע כל יום בדלת של מחזיקי המניות ומציע לקנות או למכור את המניות שלהם במחיר שונה. לעיתים קרובות, המחיר שהוצע על ידי "מר שוק" נראה מתקבל על הדעת, אבל לפעמים הוא נשמע מגוחך.
המשקיע חופשי להסכים עם מחיר זה ולבצע איתו עסקה או להתעלם ממנו לגמרי. "מר שוק" לא מתנגד לכך, ויחזור ביום הבא לצטט מחיר בשנית. הנקודה היא שהמשקיע לא צריך לראות את הגחמות של "מר שוק" כקובעות את הערך של המניות של המשקיע. הוא צריך להרוויח מהטעויות של השוק במקום להשתתף בהן. יטיב המשקיע אם יתרכז בנתונים הכלכליים וביצועים האמיתיים של החברות שלו ובקבלת דיבידנדים, במקום להתייחס יותר מכפי הראוי ל"מר שוק" ולהתנהגותו הלא הגיונית בדרך כלל.
גראהם היה ביקורתי לגבי החברות מתקופתו עקב דיווחים כלכלים מעורפלים ולא סדירים אשר הקשו על המשקיעים להבחין במצבה הכלכלי האמיתי של החברה. הוא היה תומך נלהב של חברות אשר ביכרו תשלומי דיבידנד לבעלי מניות יותר מאשר עסקים שצברו את כל הרווחים שלהם כיתרות רווח (עודפים).
הוא גם ביקר את האנשים שסברו שישנן מניות אשר מהוות קניה טובה בכל מחיר, בגלל ציפייתם לצמיחה מתמשכת במחיר מניה וזאת ללא ניתוח יסודי של התנאים הכספים הממשיים של העסק. ההערות האלה נשארות רלוונטיות מאוד גם היום.
בשנים האחרונות, גישת "מר שוק" של גראהם אותגרה על ידי תאוריית "תיק ההשקעות המודרני", כפי שקודמה על ידי תומכיה כגון ויליאם ג'יי ברנסטיין, שספרו "משקיע מקצה הנכסים הנבון" מהווה אתגר ישיר לספרו של גראהם "המשקיע הנבון". תאוריית תיק ההשקעות המודרנית מניחה שזה בדרך כלל בלתי-אפשרי למשקיע יחיד "להכות" את השוק, תאוריה זו תפסה תאוצה ונלמדת בצורה נרחבת באוניברסיטאות רבות למנהל עסקים באמריקה ובריטניה. אף על פי כן, גישתו של גראהם שומרת על המשכיות מסורה ורחבה ברחבי העולם.
לפי וורן באפט, אמר גראהם שבכל יום הוא רוצה לעשות משהו טיפשי, משהו יצירתי ומשהו נדיב. וורן באפט אמר שגראהם הצטיין לרוב באחרון.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ניו יורק: אישים]]
[[קטגוריה:כלכלנים יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:אנשי עסקים יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת קולומביה]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1894]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1976]]
עמוד השילוש באולומוץ
אותיות וילדים
"אותיות וילדים" הוא עיתון ילדים דתי לאומי המיועד לגילאי 7–15. הוא מופץ למנויים בלבד ויוצא לאור פעם בשבועיים על ידי חברת מים תקשורת והוצאה לאור.
היסטוריה.
'אותיות' נוסד בשנת 1987 על ידי אורי אורבך (שהיה עורכו הראשון) במטרה לתת מענה לקורא הדתי הצעיר שביקש להימנע מתכנים לא מתאימים או לא צנועים שהופיעו בעיתוני ילדים ונוער אחרים, כמו מעריב לנוער, ראש אחד ואחרים. העיתון עסק בנושאים כלליים, בצד תכנים שיועדו לקורא דתי דווקא, כמו רעיונות לפרשת השבוע, מידע על המתרחש ביישובים הדתיים, טורים של מדריכים בתנועת בני עקיבא, חידות ותשבצים בנושאים יהודיים ועוד.
סביב שנת 1990 נקלע העיתון לקשיים כלכליים, נרכש על ידי כולנו (שבועון לילדים), והופעל במסגרתו. סביב 1992 נרכש העיתון על ידי מוסדות בית אורות.
ב-2011 אוחד 'אותיות' עם עיתון 'מקור לילדים' מבית מקור ראשון בשם 'אותיות לילדים'. לאחר כמה חודשים קוצר השם ל'אותיות'. העיתון בפורמט החדש קליל יותר מבחינת תוכן, ומכיל עמודים רבים של קומיקס.
החל משנת 2014 ועד שנת 2018 היה מצוי העיתון תחת חסותה של תכלת תקשורת. בהמשך רכשה את העיתון חברת "מים תקשורת", שבבעלותה נמצאים גם המגזינים "ילדים" ו"פנימה". בשנת 2019 אוחד המגזין עם מגזין "ילדים", ושמו שונה ל"אותיות וילדים". מאז השתנתה תפוצת העיתון לפעם בשבועיים והוא מכיל 84 עמודים.
עם עורכי העיתון הוותיקים נמנו אורי אורבך, במבי שלג, חיותה דויטש ולירון נגלר-כהן. עורכת העיתון מ-2011 עד ל-2014 הייתה ליאת רוטנר, שהתחילה את דרכה המקצועית ככתבת נוער בעיתון. רוטנר פוטרה בעקבות הכנסה מוטעית של עמוד קומיקס שאינו תואם את רוח המגזין, משום שהופיע בו דינוזאור המדבר על נשיקה צרפתית במשחק אמת או חובה. העורכת שהחליפה אותה היא פנינה גפן. מאז האיחוד עם מגזין "ילדים" עורכות העיתון הן עדי אהרון ונופיה בר ניצן.
מוספים.
בצד 'אותיות' ראה אור מוסף בשם 'סוכריות' שיועד לגילאי הגן עד כיתה ג', וראה אור פעם בחודש. ב-2011, עם איחוד 'אותיות' ו'מקור לילדים', אוחד 'סוכריות' עם הירחון 'ענקים' של מקור לילדים, ושם המוסף המאוחד היה 'סוכריות'. ב-2012 נסגר הירחון לצעירים, ומאז משובצים כמה עמודים לקוראים הצעירים בגיליונות 'אותיות'.
ב-2013 נוסף עלון חדש לאותיות בשם KIDS, הגרסה העברית של מגזין KIDS של נשיונל ג'יאוגרפיק הרואה אור אחת לחודש, ועוסק בעיקר בטבע וחיות.
ב-2020 נוסף מוסף חדש לעיתון ושמו "אותיות לנוער" אשר מיועד לבני נוער.
כותבים.
בכתיבת העיתון נטלו חלק בעבר ובהווה כותבים ידועים כמו אורי אורבך, חיותה דויטש, זהבה קור, דורית אורגד, מושיק לין, אבי סגל, אושי גרוס, חגי סגל, אמונה אלון, הרב חיים סבתו, תמר הירדני, אורית נבון, דורון שפר, מירי מיכאלי, חיים ולדר ונדב נוה, וכן המאיירים שי צ'רקה, ג'קי ירחי, אורי פינק, יוסי שחר ואחרים.
אחת לשנה נערכת תחרות בה נבחרים כתבים צעירים ממנויי העיתון להצטרף למערכת. הכתבים הצעירים לוקחים חלק פעיל במערכת העיתון, על ידי כתיבת כתבות, בחני פתע, מדורי דעה ופרויקטים מיוחדים נוספים. בתוך המגזר הדתי לאומי הכתבים הצעירים זוכים להרבה הערכה, ועיתון "אותיות" נחשב לדרך בה נוער דתי יכול לכתוב ולבטא את עצמו בסביבה המתאימה לו. בין הכתבים הצעירים הראשונים בעיתון, היו הזמר סיני תור, הסופרת ליאת רוטנר והעיתונאי ארנון סגל.
מדורים בולטים.
בכל גיליון מופיעים בין השאר מדורי "שבצאי" - תשבצים, משחקים ושאלות חשיבה, מדור אקטואליה, מדור אנגלית, מדורי דעות ו"נעים להכיר" - בכל פעם שניים מקוראי העיתון מספרים על עצמם.
החברה ההיסטורית הישראלית
החברה ההיסטורית ישראלית היא עמותה ישראלית, המאגדת תחתיה חוקרים במגוון תחומי המחקר ההיסטורי, מחקר העולם העתיק ועד להיסטוריה עולמית עכשווית. עיקר תקציב העמותה מגיע ממשרד המדע, התרבות והספורט ומדמי חבר.
פעילות עיקרית.
משימתה הראשונה של החברה היא לשרת את קהילת ההיסטוריונים באקדמיה. בנוסף, החברה ההיסטורית היא ארגון המהווה נקודת מפגש והחלפת דעות עבור חוקרים, סטודנטים, תלמידים, מורים ובעלי עניין בחקר העבר מהקהל הרחב. החברה שואפת לקשר בין העבר להווה ולעתיד, ולהעמיק את המסר שחקר העבר רלוונטי תמיד.
החברה שואפת לקדם ידע היסטורי בקרב הדורות הצעירים כמו גם לקדם קשרים בין האקדמיה לבין מורים להיסטוריה בבתי ספר תיכוניים וגופי חינוך אחרים.
פרסומים.
החברה מוציאה לאור את כתבי העת "ציון" ו"היסטוריה", המפרסמים מחקרים של ישראלים בשפה העברית. החברה מעניקה מדי שנה פרסים לספר ולמאמר מצטיינים בעברית (פרסי "עם ועולם").
החברה שותפה גם בהפצת כתב העת "זמנים" ביחד עם האוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת תל אביב ומעניקה חסות לכתב העת "היה היה" בו מתפרסמות עבודות של סטודנטים בחוגים ההיסטוריים השונים.
סדרת הספרים "בלשון עבר".
הסדרה, פרי יוזמתה של החברה, נועדה להביא לקוראים בישראל ממיטב הספרים בהיסטוריה עולמית, שנכתבו בידי היסטוריונים ישראלים בשפה העברית, ושפורסמו תחילה בשפות זרות. עורכי הסדרה בוחרים מחקרים חשובים, שראו אור בחו"ל בהוצאות אקדמיות מובילות. המהדורה העברית מותאמת לקורא הישראלי ומעניקה לו הזדמנות לערוך היכרות עם פירותיו של המחקר העדכני בסוגיות מרכזיות בתולדות העמים ברמה אקדמית גבוהה ובסגנון רהוט ונהיר בשפה העברית.