יארי אולאבי ליטמאנן (בפינית: Jari Olavi Litmanen; נולד ב-20 בפברואר 1971 בלאהטי שבפינלנד) הוא כדורגלן עבר פיני, שנחשב לטוב ביותר שנולד בה אי פעם. ב-2003 הוכתר על ידי אופ"א ככדורגלן הפיני הטוב ביותר ב-50 השנים האחרונות במסגרת פרסי היובל של אופ"א. ליטמאנן נמצא במקום ה-53 ברשימת "הכדורגלנים הטובים ביותר אי פעם" לפי אגודת סטטיסטיקני הכדורגל (AFS).
קריירת מועדונים.
ליטמאנן ערך את הופעת בכורתו בליגת העל הפינית בגיל 16 ב-1987 בקבוצה המקומית רייפס לאהטי. לאחר ארבע עונות עבר לה.י.ק. הלסינקי, אחד המועדונים המצליחים ביותר במדינתו. ליטמאנן עבר בתום עונה בודדת מהלסינקי למייפה, שם שיחק שנה, ועמה זכה בגביע הפיני.
ב-1992 עבר מפינלנד להולנד, לקבוצת אייאקס אמסטרדם. בעונתו הראשונה לא הצליח להשתלב עקב התבלטותו של דניס ברגקאמפ, אך עם עזיבתו של האחרון הפך ליטמאנן לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה. בעונת 1993/94 הבקיע 26 שערים, והיה מלך שערי הליגה, במקביל לזכייתה של אייאקס באליפות. עם לואי ואן חאל כמאמן, הוא היה חלק מהקבוצה שהגיעה שנתיים ברצף לגמר ליגת האלופות. ליטמאנן היה הפיני הראשון שזכה בתואר כאשר אייאקס ניצחה את מילאן בגמר שנערך ב-1995. באותה שנה גם זכה עם הקבוצה בגביע הביניבשתי, והגיע למקום השלישי בהצבעות לכדור הזהב. בעונה הבאה היה מלך השערים בליגת האלופות עם תשעה שערים, כולל שער השוויון במשחק הגמר מול יובנטוס, אף על פי שקבוצתו הפסידה במשחק בדו-קרב בעיטות עונשין.
ליטמאנן שיחק בסך הכול שבע שנים באמסטרדם. בסך הכול זכה בארבע אליפויות ובשלושה גביעים לאומיים. בנוסף, ליטמאנן הוא המבקיע המוביל של הקבוצה במסגרות אירופיות, עם 24 שערים ב-44 משחקים. לצד יוהאן קרויף וואן חאל, הוא מוצג בסרטון וידאו מיוחד ב"מוזיאון אייאקס".
ב-1999 התאחד בברצלונה עם מאמנו בעבר, ואן חאל. תרומתו למועדון הייתה מצומצמת בשל פציעות רבות. הוא הבקיע שלושה שערי ליגה בלבד ב-21 משחקים. הבאת סרה פרר כמאמן הקבוצה במקום ואן חאל סימנה את סופו במועדון. הוא עבר לליברפול בהעברה חופשית בינואר 2001.
אף על פי שהמאמן ז'ראר הוייה סימן את ליטמאנן כאחת ההחתמות המלהיבות של ליברפול אי פעם, גם שם הוא כשל בהצגת היכולת הטובה, כפי שהציג באייאקס, ולכן שותף במספר מועט של דקות. הוא אמנם לקח חלק בניצחונות הקבוצה בליגה, אך החמיץ את שלושת משחקי הגמר, שבהם השתתפה הקבוצה ב-2001 ואף ניצחה (גביע ה-FA, גביע אופ"א וגביע הפוטבול ליג).
ב-2002 השאילה אייאקס את ליטמאנן מליברפול למשך שלושה חודשים. מאחר שהפיני התקבל בקבוצה ברוח טובה, והיה לאחד משחקני המפתח של הקבוצה שהגיעה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2002/03, נשאר לבסוף ליטמאנן באייאקס עד אביב 2004.
ליטמאנן שב לפינלנד וחזר למועדון הכדורגל לאהטי, (השם החדש של רייפס להטי) אך במהרה עבר להנזה רוסטוק במטרה לעזור לה להימנע מירידה לליגת המשנה בגרמניה. ליטמאנן וקבוצתו לא הצליחו במשימתם, ומשום כך עזב את הקבוצה. הוא הצטרף למאלמה בניסיון לעזור לקבוצה להעפיל לליגת האלופות. גם במשימה זו נכשל, ובגלל פציעות החמיץ משחקים רבים. אף על פי כן ולמרות פציעות נוספות, הוא החליט להאריך את חוזהו בקבוצה עד סוף שנת 2007.
ליטמאנן הצטרף לפולהאם בינואר 2008 במסגרת ניסיון של עשרה ימים, ועל אף שחתם על חוזה חדש עד לסיום העונה, חזר למולדתו עקב חשש לבעיות בלבו. בחודש מאי שוחרר מהקבוצה, ובאוגוסט חזר ללאהטי. הוא עזר ללאהטי לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל לראשונה בהיסטוריית המועדון למסגרת אירופית. ליטמאנן שיחק שתי עונות בלאהטי, ובשנת 2011 חתם בה.י.ק. הלסינקי לעונה אחת. באוקטובר 2011 שיחק במשחק האחרון בקבוצה.
נבחרת פינלנד.
ליטמאנן החל לשחק במדי נבחרת פינלנד ב-1989. את שערו הראשון הבקיע ב-1991 לשערה של נבחרת מלטה. ליטמאנן היה קפטן הנבחרת מ-1996 עד שנת 2008, אז הוחלף בתפקיד על ידי סמי הופייה. הוא ערך מעל ל-100 הופעות בנבחרת, והוא שיאן ההופעות שלה. הוא גם מלך שערי הנבחרת עם 32 שערים.
מיכאל עלי
ראס מיכאל (1850–1918) היה המנהיג המוסלמי של הוואלו, תת-שבט של האורומו.
האימאם מוחמד עלי קיבל את הנצרות בפקודת הקיסר יוהנס ב-1878 וזכה בתואר ובשם ראס מיכאל. הוא נשאר שליט אוטונומי של האורומו במרכז אתיופיה, ופיקד על חיל הפרשים האדיר שלהם. שירת את יוהנס בנאמנות ולאחר מותו של יוהנס נעשה יד ימינו של מנליק. הוא נשא לאישה את בתו של מנליק, שוואה-רגה. את בנו מנישואים אלה, ליג' ייאסו, הועיד מנליק ליורשו.
חייו.
מוחמד עלי היה קרוב משפחה של וורקיטו, מלכת וואלו. המלכה וורקיטו התיידדה עם שוואני צעיר בשם סהלה מריאם כאשר הוא נמלט מהקיסר תוודרוס השני. באמצע 1850, תיאודור כלא הנסיך הצעיר במעוזו ההררי אמבה מריאם. המאסר לא היה קשה, ובעודם כלואים, סהלה מריאם נישא לאליטש תוודרוס ביתו של הקיסר.
מוחמד עלי הפך חבר קרוב לסהלה מריאם שהיה מבוגר ממנו בשש שנים. עם הזמן, סהלה מריאם הוכרז קיסר מנליק השני ומוחמד עלי הפך לאחד מתומכיו הנאמנים. כתוצאה מכך, ב-1874 מונה על ידי מנליק כמושל וואלו. . עם זאת, כאשר מוחמד חזר לוואלו ממסע שערך עם מנליק בגוג'אם, עם שובו מצא שעמדתו מאוימת על ידי מרד אנטי שוואני שפרץ בוואלו. הוא החליט לוותר על חברותו עם מנליק ולשמור על בסיס הכוח שלו על ידי תמיכה ביוהנס הרביעי, שיצא במסע צבאי על שאווה וסביר הי שיביס את מנליק. "אף על פי שהתמרון הפוליטי הצליח מעל למצופה לטווח הרחוק," הרולד מרקוס מציין ש:"מוחמד עלי קיבל מיד תבוסה מוחצת מידי הצבא שוואני."
למרות הניצחון של מנליק על וואלו, ב-20 מרס 1878 הקיסר יוהנס הכניע את מנליק (בלא קרב), אשר כללה גם את העברת האמונים של מוחמד עלי ממנליק ליוהנס. מאוחר יותר באותה שנה, בכינוס על של אצילי אתיופיה בבורו מדה שבוואלו, בניהולו של הקיסר, איים על כל המוסלמים המחזיקים משרות באתיופיה להתנצר בתוך שלושה חודשים או לוותר על עמדותיהם. "לאחר למסקנה שוואלו הייתה שווה מסה", כותב מרקוס, "מוחמד עלי הוביל את בני עמו לנצרות." בעוד הוא הוטבל בשם "מיכאל" והפך לראס (שווה ערך ל "דוכס"), בני אורומו רבים בוואלו סירבו לוותר על אמונתם ועזבו למטמה, ג'ימה, והרר.&lt;&gt; מיכאל של וואלו, כפי שהוא ידוע כיום, נישא לשוואה-רגה. ביתו הבכורה של מנליק. מיכאל ייסד את דסיה, העיר הראשונה בוואלו, וכיום בירתה החדשה .
בשנת 1896, במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, מיכאל נלחם לצד מנליק והוביל את פרשי האורומו נגד הפולשים האיטלקים בקרב עדווה. החטיבה האיטלקית בפיקוד דבורמידה סבלה מנחיתות והחלה בנסיגה לעבר עמדות איטלקיות עורפיות. עם זאת, החטיבה צעדה בשוגג לתוך עמק צר שבו פרשיו של מיכאל שחטו אותם, תוך שהם צועקים "לחתוך! לחתוך!" (איבאלגומה! איבאלגומה!). שרידיו של דבורמידה מעולם לא נמצאו. .
בעקבות מותו של מנליק ב -1913, בנו של מיכאל, ליג' ייאסו, עלה לשלטון בשם ייאסו החמישי. וזאת עקב צוואתו של מנליק, ראס טסמה נאדוו הפך לעוצר עבור נכדו של מנליק בן ה-18 . עם זאת, באותה שנה, טסמה נאדוו מת. עם מותו של טסמה ייאסו היה עצמאי, ואולם הוא מעולם לא היתקבל במלואו על ידי כלל האצילים. וחשוב מכך, הוא מעולם לא הוכתר באופן רשמי לקיסר. עם זאת, ייאסו, הכתיר את אביו מיכאל לנגוס (מלך) וואלו. מיכאל לאחר מכן הפך לכוח שמאחורי הכתר. .
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התעוררו חששות עקב קשריו של ייאסו עם מעצמות המרכז, על תמיכה אפשרית שלו במוחמד חסן עבדאללה (המכונה על ידי הבריטים "המולא המשוגע") ,והמרת דתו לאסלאם. בתגובה לחששות אלה, ב -27 בספטמבר 1916, ייאסו הודח מהשלטון ודודתו לאולט( "הנסיכה") זאודיטו, הוכרזה כניגיסטה נגסט ( "מלכת המלכים") ,זאודיטו הייתה הבת השלישית של מנליק, כמו כן מונה יורש עצר צעיר הוא טפרי מקונן, העתיד להיות הקיסר היילה סלאסי.
תגובת נגוס מיכאל להדחת בנו ייאסו הייתה מהירה. ב -7 באוקטובר, מיכאל יצא מוואלו בראש צבא של 80,000 חיילים לפלוש לשאווה ולהחזיר את בנו לשלטון; ייאסו היה אמור להצטרף אליו שם עם צבא משלו. ב -27 באוקטובר, נגוס מיכאל התעמת עם הגוף העיקרי של הכוחות התומכים בזאודיטו בקרב סגאלה. כוחות מיכאל תקפו ראשונים, אבל התחמושת למכונות ירייה שלו נגמרו מוקדם והארטילריה שלו השתתקה במהירות. ההתקפות הישירות של חי"ר וחיל פרשים נתקלו באש רצחנית של אויב מוכן שחיכה להתקפותיו. . ייאסו התעכב בדרכו לשדה הקרב והגיע מאוחר מכדי לעזור. הוא היה מסוגל לראות שאבא שלו הובס, ונמלט מהקרב. . מיכאל נתפס והושם תחת פיקוחו של הפיטאוורארי( "מפקד חיל החלוץ") הבטה גיורגיס, אשר הגבילו על אי באגם צ'אבו שבארץ הגוראגה. אחרי שנתיים וחצי, הקיסרית זאודיטו אישרה את העברתו מהאי, והושם במעצר בית בהוליטנה גנט, שם הוא נפטר כעבור שישה חודשים. .
סקפולה
סקאפולה
סימפוניה מס' 9, הגדולה (שוברט)
מכון הרטמן ירושלים
הבטה גיורגיס
פיטאוורארי הבתה גיורגיס דינאגדה המכונה גם "אבא מלא" היה בן לעם האורומו שעלה לגדולה בחצר מנליק וכיהן כמושל קאפה. משהרכיב מנליק ממשלה ב-1907 מונה לשר המלחמה והמשיך להחזיק במשרה זו גם בתקופת זאודיתו ליג' אייאסו והיילה סלאסי (כמעט 30 שנה).
לאחר מותו של מנליק פעל הן נגד הניסיונות של טאיתו בטול והן נגד שלטונו של ליג' ייאסו ובכך סייע לעלייתו של היילה סלאסי, ואולם לאחר מכן התייצב נגדו בתביעה שלא לעשות רפורמות של ממש.
מותו ב-1926 סלל את הדרך לקיסרותו האבסולוטית של היילה סלאסי.
אצטדיון הפועל
Left 4 Dead