מהציטוט הנזכר ניתן להסיק שאותו האדם היה בנה של מרים מגדלא נשיא (=קולעת שער לנשים) המכונה גם "סטדא" (=סוטה), שהייתה נשואה לאדם בשם פפוס בן יהודה, והיה לה מאהב נוסף בשם פנדירא. אותו פפוס בן יהודה מוזכר פעם נוספת בתלמוד בבלי לגבי כך שהתנהגותו "נועל בפני אשתו ויוצא" גרמה לאשתו לזנות תחתיו, שמתוך שכפה עליה לא להתראות בפני זרים גרם לה לשנא אותו ולבגוד בו, כך על פי פירושו של רש"י לאותו מאמר. לא מובהר באותו מאמר אם אותו האדם היה בנו של פפוס או בנו של פנדירא, אולם כינויו כבן פנדירא על שם המאהב מחזק את האפשרות השנייה שהוא היה בנו.
הדמות של מרים המוזכרת כאן מעוררת עניין נוסף. "מרים מגדלא (=קולעת) שיער נשייא (=נשים)" מוזכרת אף במקומות נוספים בתלמוד בבלי. במסכת חגיגה במעשייה שמספר מלאך המוות לאחד האמוראים, כך לפי חז"ל, על אודות שליחות שנשלח מאלוהים לטול את נשמתה של מרים מגדלא נשייא, אולם מלאך המוות טעה בשליחותו ונטל את חייה של מרים אחרת, וחייה של מרים מגדלא נשייא נצלו. יש הסבורים ש"מגדלא שיער נשייא" הוא לשון נקייה עבור זונה. יש הקושרים שם זה למרים המגדלית, ומסבירים שהמשמעות של "מרים המגדלית" היא "מרים מעצבת (=גודלת, בארמית) השיער", במקום ההבנה המסורתית כאזכור לעיר מגוריה, מגדלא.
בן סטדא מוזכר גם בתלמוד הירושלמי. במסכת שבת ובמסכת בסנהדרין באותו הציטוט בסוגיות המקבילות לתלמוד הבבלי שאוזכר בפיסקאות הקודמות. אולם עם שינוי קל, בתלמוד ירושלמי במסכת סנהדרין מופיע השם "בן סוטרא". אותו הציטוט מופיע אף בתוספתא המקבילה לסוגיה.
השם "סטדא" הוא שם ללא משמעות מובנת, בתלמוד מנסים לפרשו כרמיזה וקיצור למשפט "סוטה זאת (מבעלה)" (בארמית, "סטדא דא מבעלא"). אולם לא נמצאו אזכורים אחרים לשם זה מלבד כאן. ייתכן אולי שסטדא היה שמו האמיתי של ההורה של אותו האדם. כמו כן יש הקושרים אותו לשמעון מגוס, עקב כך שבספר האפוקריפי מעשי פטרוס, מתאר שמעון מגוס את עצמו כ-"huios ho stadios" (הבן העומד, או: הבן העמיד). סיפורי תולדות ישו מערבים דברים על בן סטדא מהתלמוד יחד עם דברים אחרים מהסיפורים על שמעון מגוס במעשי פטרוס, ולכן ייתכן שסטדא הוא שמעון מגיס עצמו. אחדים מנסים לצדד ולתמוך בגרסת התלמוד הירושלמי "סוטרא", ואומרים שאין זה גרסה משובשת לשם "סטדא" על אף שהאחרים נוטים לראותה כשיבוש מוטעה של השם "סטדא".
קשר עם ישו הנוצרי?
בסביבות 178 לספירה טען קלסוס בכתבו נגד הנצרות ששמע מאיש יהודי כי מרים, אם ישו גורשה מבעלה בשל ניאוף עם חייל רומי בשם "פנתרס" (Pantheras), ושהוא אביו האמיתי של ישו. הדמיון בין "פנתרס" לבין "פנדירא" מצביע על כך שמקור טענתו של קלסוס היה אותו הסיפור שהוכנס אחר כך לתלמוד. קלסוס גם מספר כי ישו ירד למצרים ושם רכש כוח לעשות ניסים, חזר לארץ ישראל והכריז שהוא אליל. גם בסיפורי תולדות ישו מוצאים את הפרטים האלה מרוכזים, ויכול להיות שזה מקור הכינוי "ישו בן פנדירא" הנפוץ בין היהודים ככינוי לישוע.
בתרגום השבעים של התנ"ך משתמשים במילה "פרתנוס" (parthenos) לתרגם את המילה "עלמה" בפסוק "הנה העלמה הרה וילדת בן וקראת שמו עמנו אל" (ישעיה ז, יד). אחדים טוענים כי קל לראות שהשם "פנתרס" (Pantheras) נובע מהמילה "פרתנוס" (עלמה בתולה) בחילוף אותיות, ושהתלמידים בתחילת הנצרות אולי קראו לו "ישוע בן פרתנוס" כי הוא נולד לבתולה.
אפיפניוס מסלמיס אומר כי אוריגנס השיב לטענתו של קלסוס ש"פנתרס" היה שם משפחתו של יוסף בעלה של מרים בגלל אביו יעקב, המכונה "פנתר". לעומת זאת, תורת יעקב (634 לספירה) טוענת כי פנתר היה סבה של מרים.
תוספות כותבים במסכת חגיגה כי "מרים מגדלא שער נשייא" היא "אמו של פלוני" וככל הנראה הכוונה לישו. מאידך, תוספות במסכת שבת, (בסוגיית בן פנדירא) כותבים "אומר רבנו תם דאין זה ישו הנוצרי, דהא בן סטדא דאמרינן הכא דהוה בימי פפוס בן יהודה דהוה בימי רבי עקיבא... ויש"ו היה בימי יהושע בן פרחיה... ור' יהושע הוה קדים טובא לרבי עקיבא". כלומר, בן סטדא לא יכול להיות ישו, מאחר שהוא בן אשתו של פפוס בן יהודה, שהיה בתקופת ר' עקיבא, הרבה אחרי ישו שהיה בימי יהושע בן פרחיה.
האגיפטולוג ג'רלד מאסי טען כי בן פנדירא היה איש אמיתי שחי במאה השנייה לפני הספירה, ושהסיפורים על ישו מבוססים עליו. מאסי כתב:
ניתן לבסס מעל כל ספק את קיומו האישי של ישוע כיהושע בן פנדירא. סיפור אחד אומר, לפי מסורת יהודית אמיתית, "האיש ההוא היה תלמיד ליהושע בן פרחיה", וגם "הוא נולד בשנה הרביעית למלך אלכסנדר ינאי למרות טיעוניהם של תלמידיו כי הוא נולד במלכות הורדוס". זאת אומרת יותר ממאה שנים לפני התאריך שנותנות הבשורות! אבל אפשר להראות יותר מזה, שהוא נולד אולי זמן מה לפני השנה 102 לפני הספירה (בכל מקרה הנקודה איננה חשובה ביותר). יהושע בן פרחיה היה נשיא הסנהדרין--החמישי במספר כאשר עזרא היה הראשון--אחד האנשים האלה המקבלים והמוסרים את התורה שבעל פה, כפי שאומרים, ישירות מהר סיני. לא יכול להיות שניים באותו שם. בן פרחיה התחיל ללמד כרב בשנת 154 לפנה"ס. אפשר להניח שהוא לא נולד אחרי 170-180 לפנה"ס, ושהוא ירד מצרימה עם תלמידו לא מאוחר מ-100 לפנה"ס. כי מסופר שהוא ברח שמה בגלל רדיפות הרבנים, כנראה אזכור למלחמה האזרחית בה הפרושים מרדו נגד המלך אלכסנדר ינאי--לכן בסביבות 105 לפנה"ס. אם מניחים שגיל תלמידו יהושע בן פנדירא היה 15 שנה, אזי מקבלים באופן טבעי שיהושע בן פנדירא נולד כנראה בסביבות 120 לפנה"ס.
התאוריה של מאסי, שזה היה ישו של הברית החדשה, היא מחוץ לגדר המקובל במחקר בנושאים האלה ואיננה מקבלת תמיכה מאף מומחה לברית החדשה.
תלמידיו של ישו.
בברייתא נאמר כי "חמישה תלמידים היו לו לישו: מתאי, נקאי, נצר ובוני ותודה".
פרופ' יוסף קלוזנר, העמיד זיהוי היסטורי לחמשת התלמידים המוזכרים בברייתא, וכך כתב:
סיפורי תולדות ישו של ימי הביניים.
"תולדות ישו" הוא שם של כמה כתבי יד מימי הביניים. הם כוללים אגדות וסיפורים עממיים לגבי "ישו". כתבי יד אלה אינם נחשבים חלק מהספרות הרבנית ואינם נחשבים קנוניים או בעלי סמכות כלשהי.
אין גרסה סטנדרטית של תולדות ישו. קיימות כמה גרסאות, ויש הבדלים ביניהן הן בגישתן לדמויות המרכזיות, הן בפרטי הסיפורים. הן נכתבו כנראה על ידי כמה אנשים.
הסיפור מסביר בהתחלה שמרים הייתה ממשפחה טובה. בסיפור, היא מתחתנת עם איש צדיק, בן דוד המלך, אבל אונס אותה שכן בשם יוסף פנדרא. בעקבות זה, בעלה עוזב אותה והיא צריכה לגדל את הילד לבדה. בנה, ישו, מתואר כילד מאוד אינטליגנטי וחכם, אבל גם חוצפן. הוא מסרב לכרוע ולכסות ראש לפני הסנהדרין. לישו כוחות על-טבעיים שהוא קיבל כשכתב את השם המפורש על פתק שהוא הטמין בבשרו. חכם בשם יהודה (הוא יהודה איש קריות) משתמש גם הוא בשם המפורש כדי להיאבק עם ישו, ובסוף לוקח מישו את הפתק. מביאים את ישו לפני המלכה (שלומציון אשת אלכסנדר ינאי או הלני המלכה) ותולים אותו על עץ. צרות באות על היהודים בגלל תלמידיו של ישו, עד ששמעון כיפא מפייס אותם.
סיפורי תולדות ישו מערבבים דמויות מהתלמוד (ישו, בן סטדא, בן פנדירא), מהמיתולוגיה היוונית (Pandareos), מהבשורות (ישוע), ושמעון מגוס ממעשי פטרוס. בגרסאות ביידיש נכנס אפילו אלמנט (בקשר לעץ הצלב) מהסיפור של האליל הנורדי בלדר: כל הצמחים למעט אחד נשבעו לא להרוג אותו. הסיפורים מסבירים את השם ישו כמו "יימח שמו וזכרו", אבל מצדיקים את השימוש ב"ישו" באומרם כי זה משחק מילים בשמו האמיתי, יהושע.
הסיפורים בתולדות ישו על הריגתו לא רק דומים לדיווחים שבבשורות אלא אפילו נותנים יותר פרטים בדברים מסוימים. פרנק זינדלר טוען שזה מראה אינטראקציה בין הסיפור המתפתח של ישו לבין הדיווחים הנוצריים לפני שהבשורות הגיעו לצורתן הסופית.
אף-על-פי שסיפורי תולדות ישו מזהים את ישו ואת ישוע, הם נכתבו הרבה אחרי האזכורים הראשוניים בתלמוד ובתוספתא שעליהם הם בוססו, ואי-אפשר להסיק מהם שכותבי התלמוד התכוונו גם הם לישוע.
רבי חיים ויטאל, בספרו "שער הגלגולים", בתוך רשימה ערוכה של קברי הצדיקים ומקומות הקדושים בארץ ישראל, כתב: "בלכתך מצפת לצד צפון ללכת אל כפר עין זיתון, דרך אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי." לכל הנראה הדבר סותר הן את היחס המסורתי של היהודים לישו, והן את המסורת הנוצרית. בספר 'מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל' (משנת 2011) הובאה הוכחה מכתב היד המקורי של חיים ויטאל שלא התכוון לקברו של ישו (בשער הגלגולים מוזכרים מלבד קברי צדיקים גם מקומות היסטוריים, לדוגמת בארה של מרים). אלא, בנו עורך הספר (שמואל ויטאל), שינה בין "דרך אילן אחד של חרוב של יש"ו הנוצרי" - ל"אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי".
זיהוי ישו וישוע.
יהודים ונוצרים הניחו בדרך כלל שהשם ישו בתלמוד ובתוספתא עוסק בישוע הנוצרי. לפחות מהמאה ה-12, ישו הוא הכינוי המקובל בעברית. ולפי ערכים ב-אנציקלופדיה היהודית, באנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה העברית, חלק גדול מהסיפורים על ישו בספרות הרבנית מפורשים כמדברים על ישוע. זאת גם דעתו של סטיבן ביים, של הוועד היהודי-אמריקאי, של דוד קרמר, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, ושל טרווארס הרפורד, שחיבר את הספר "Christianity in Talmud and Midrash".
הטענה שישו הוא ישוע מבוססת על הזהות בין השמות "ישו" או על הדמיון לשם "ישוע", ועל כך שרבים רואים ב"ישו" את הצורה הארמית או העברית של "Ιησους". יש אפילו כתבי יד של תוספתא שבהם כתוב "ישוע" במקום "ישו". אפשר גם לטעון כי הצורה "ישו" באה מ"ישוע" על ידי אי-הגיית ה-ע'.