ענף ייצור הלבנים - הענף פועל בין שישה לשמונה חודשים בשנה בכלל האזורים הכפריים בהודו. ברוב המקרים עבדי החוב מגויסים על- ידי קבלנים אשר מנצלים את נואשות עבדי החוב למזומנים זמינים כדי ליישב את חובותיהם. ברגע שעבדי החוב מגויסים, מעסיקיהם נוקטים במגוון פעולות שנות: שימוש בכוח פיזי, הלוואות חוזרות והבטחה להסכם הכולל תשלום חד-פעמי, כל זאת על מנת שישיגו את מטרתם- לגרום לעובד להישאר בענף ייצור הלבנים לכל העונה. בפועל, השכר בענף נמוך מאוד ביחס לעבודה הפיזית הקשה, כלל משק הבית של העבד גם הוא נוטל חלק בעבודה, וכן המיקום הרחוק והכפרי של בעלי מפעלי ייצורי הלבנים והרגולציה החלשה מביאים לאי קיום תנאי עבודה בסיסיים על פי חוק.
ישנם מספר רב של ענפים בהם מועסקים ילדים כדי לכסות חובות של ההורים, ביניהם ענפי החקלאות, ייצור המשי, תכשיטי כסף ואבני חן סינתטיות. הילדים עובדים שעות רבות בשכר נמוך מאוד ולעיתים אף ללא שכר כלל. אף על פי שהאפליה של המעמדות הנמוכים בקסטות הוצאה מחוץ לחוק בהודו, עבדי החוב ממשיכים לסבול ממנה גם כיום. הם אינם מורשים לחיות באותו החלק של הכפר יחד עם המעמד הגבוה של הקסטה. נוסף על ההפרדה הגאוגרפית שהם חווים, ישנו הבדל גדול בין הבתים שלהם ושל שכניהם מן המעמד הגבוה. אפליות נוספות מהן סובלים עבדי החוב: חוסר היכולת לחלוק את המים והאוכל עם ראשי הקסטות, מחויבות לנקות את כלל המקדשים בכפר, פינוי פגרים של חיות מתות משטח הכפר ועוד "עבודות קסטה" רבות שכביכול מצדיקות את מעמדם. נשים בעבדות חוב נמצאות בתחתית ההיררכיה החברתית בהודו. הן מתמודדות עם אפליה גם כעניות (מאחר שהן חלק מעבדי החוב) אך גם מתוקף היותן נשים (עקב מעמדן במערכת הפטריארכלית), מה שהופך אותן לפגיעות ביותר. הנשים חשופות לאלימות מינית, סחר, חטיפה והתעללות תוך עבודות כפייה וחוב. הענפים השכיחים בהם נמצאה עבדות חוב של נשים הם ייצור הלבנים, טקסטיל, חקלאות וכן נמצאו הרבה נשים המעורבות בצורות שונות של עבדות המבוססות על כתות ואף שידול לזנות.
אלימות כלפי עבדי החוב נפוצה בהודו. ארגוני זכויות האדם בהודו תיעדו התעללויות נרחבות הכוללות רצח, אונס וצורות אחרות של אלימות והטרדות על ידי המעמד הגבוה. במקרים רבים של אלימות היו מעורבים שוטרים ופקידים ממשלתיים, אשר השתייכו למעמד הגבוה.
מיאנמר.
נתונים דמוגרפים: אוכלוסיית מיאנמר מונה כ-52 מיליון אזרחים (נכון ל-2018). על פי הערכות, כ-575 אלף (כ-1.1%) מתוכם נמצאים במצב של עבודות מודרנית. עבדות חוב מוגדרת בחוקה של מיאנמר כ"צורה של עבדות כפויה (forced labor)" והיא אסורה לפי חוק. ענישה על עבירות אלו כוללת עד שנה במאסר וקנסות.
ממשלת מיאנמר דיווחה ב-2018 על ביצוע של קמפיין שכלל 2,300 פעולות שונות ביניהן טלוויזיה, רדיו, שילוט חוצות ואמצעי מדיה נוספים. הקמפיין נערך בכל המדינה והתמקד באזורים בעלי סיכון גבוה. תוכני הקמפיין כללו העלאת מודעות לנושא עבדות, עידוד אזרחים לדווח על הפרת החוק והעלאת מודעות האזרחים לזכויותיהם. למרות כל זאת, לא ניכרים מאמצים מצד ממשלת מיאנמר להעניש משעבדים ומלווים.
כיום, כמיליון תושבים בבורמה אינם בעלי אזרחות רשמית. מצב זה של חוסר זהות רשמית מעמיד אנשים אלו בסיכון גבוה להפוך לעבדים באופן כללי ולעבדי חוב בפרט היות שהם נאלצים לפנות לעבודות שאינן רשמיות ולהשתמש בשירותים לא רשמיים על מנת להגן על עצמם. לדוגמה, קבוצת המיעוטים רוהינגה נתונה להתקפות על ידי קבוצות אתניות חמושות וחבריה משועבדים לעבודה במכרות. דרך אחת להימנע משעבוד היא על ידי הגירה לאזורים בטוחים יותר בעזרת קבוצות אתניות חמושות אחרות בתמורה לתשלום. תשלום זה מעמיד את המהגרים במצב של סיכון גבוה לעבדות חוב אם אין להם את סכומי הכסף הנדרשים.
נפאל.
נתונים דמוגרפיים: אוכלוסיית נפאל מונה כיום כ-28.7 מיליון אזרחים. לפי הערכות, כ-171 אלף אנשים מתוך אוכלוסיית נפאל (כ-0.6%) נמצאים תחת עבדות מודרנית.
עבדות החוב בנפאל הוצאה מחוץ לחוק עוד בשנת 2002. במסגרת החוק הובטחה לעבדי החוב המשוחררים מניצול תמיכה כספית אשר תסייע לקליטתם מחדש במעגל העבודה ולשיקומם. למרות זאת, נראה כי גם כיום ניתן למצוא עבדי חוב אשר עובדים תחת מסגרות של עבדות חוב.
עיקרי הגורמים לתופעת עבדות החוב בנפאל אלו העוני, האפליה וההדרה החברתית. הרוב הגדול של עבדי החוב בנפאל, עירוניים ככפריים, הם ראשית כל עניים. אלו אנשים מהמעמד הנמוך, אשר לקחו הלוואה ולא נותרה להם דרך אחרת להחזירה, מלבד עבדות חוב. ההלוואות נלקחו בדרך כלל עקב חובות חברתיות כמו חתונות, לוויות, או מצבי חירום בריאותיים במשפחה. בנוסף לכך, רעידת האדמה אשר פקדה את נפאל באפריל 2015 תרמה רבות לחוסר הביטחון הכלכלי ולאפליה שהיו כבר קיימים וכך גרמה באופן ישיר לגידול בשיעורי עבדות החוב במדינה.
חקלאות- עבדי החוב בחקלאות עובדים בעבודה פיזית קשה ביותר וזאת בתמורה לתשלום מועט ואף לעיתים ללא תשלום כלל. גם כאשר עובד חולה, מוטלת עליו החובה למצוא מחליף ולא- ינוכו לו סכומים גדולים מהמשכורת.
העבודה היא בדרך כלל עונתית. כאשר זו אינה העונה בנפאל, מורשים לעיתים עבדי החוב להגר להודו כדי לנסות ולהרוויח כסף בשביל לשלם את החוב לבעלי הבית. עם זאת, עליהם להיות זמינים במהלך כלל התקופה אם האחראים עליהם בנפאל צריכים אותם לעבודה. עבדי חוב בדרך כלל מגיעים מן המעמד הנמוך וכן הם בעיקר גברים, אך לעיתים עבדות החוב מתרחבת במעגל המשפחתי ואינה פוסחת גם על נשות המשפחה. לעיתים קרובות, בזמן שהגברים מהגרים להודו בשביל לנסות ולשלם את החוב לבעלי הבית, הנשים מחליפות אותם בעבודתם הסיזיפית. עבדי החוב נקלעים למעגל חובות שלא נגמר - הם לוקחים הלוואה מבעלי הבית, אינם עומדים בהחזרים של הלוואה ובעצם מתחילים לעבוד בשביל להחזיר אותה. תוך כדי עבודתם, מבינים כי לא רק שלא יצליחו לעמוד בתשלומי ההלוואה, אלא גם אין להם דיי כסף כדי לשים אוכל על שולחנם- ומבקשים מבעל הבית הלוואה נוספת בשביל לקנות מזון ודברים בסיסיים למחיה.
תחומים בהם מתקיימת עבדות חוב:
יצור לבנים - בעבדות חוב בתעשיית הלבנים נמצאים עבדי חוב אשר לקחו מקדמה מבעליהם וכך השתעבדו לתעשיית הלבנים לתקופה ארוכה. מדובר על תחום עונתי, אך אינטנסיבי מאוד הנמשך מאמצע אוקטובר ועד אמצע אפריל. העובד אינו יכול לעזוב את הענף עד סוף העונה (אוקטובר) או עד שהחוב ישולם.
עבדות בית - רוב עבדי החוב אשר עוסקים בעבודות בית מגיעים מאזורים כפריים וכן הרוב הגדול הוא של נשים. כמו כן, אפשר למצוא גם הרבה מאוד ילדים אשר הוריהם לקחו הלוואה שאינם יכולים להחזיר ועל כן הילד עובד במקומם כדי להחזיר את החוב. מדובר על עבודה תחת תנאים קשים כמו אלימות פסיכולוגית ופיזית, עונשים הכוללים נזיפות ועלבונות וכן ניכוי קבוע מהשכר.
תאילנד.
נתונים דמוגרפיים: תאילנד מונה כיום כ-68.7 מיליון אזרחים, לפי ההערכות, כ-610 אלף (0.88%) מהאזרחים נמצאים במצב של עבדות מודרנית.
כיום, עבדות חוב בתאילנד קיימת בין היתר, בתחום הדיג. בראשיתו של הענף, רוב העובדים השכירים בענף הדיג התאילנדי גויסו מאזור ערי החוף שבמפרץ תאילנד, אך לאורך הזמן עבר הענף להסתמך על מהגרי עבודה בינלאומיים אשר קיבלו שכר נמוך, ללא תנאי העסקה הולמים. מצב זה נבע מהסיכון הקיים בענף, אך גם מהצורך בכוח עבודה זול. אחוז גבוה מבין העוסקים בענף הדיג הימי אינם עובדים מרצון, אלא מתוך כפייה של המעסיקים. העובדים בענף יוצרים לעצמם חוב כלפי המעסיקים שלהם על תשלום הנסיעה, המסמכים הדרושים לעבודה, המתווכים ועוד. כך למעשה המשכורת הנמוכה שהם מרווחים "מתבזבזת" על ההוצאות הנלוות לעבודה והם אינם מרווחים ממנה כלל. ניתן לראות את עבודה זו כעבודה בכפייה מאחר שהעובדים בענף מפחדים מעונש: אי קבלת שכר או קבלת שכר חלקי. ולכן, אף אם ירצו לעזוב את הענף הם בדרך כלל לא יעשו זאת. עונשים נוספים הנפוצים בענף הם אלימות פיזית, אלימות כלפי המשפחה, ניכוי נכסים ועוד.
על מנת להתמודד עם המצב בענף הדיג הופעל לחץ בינלאומי על ידי אי קניית מוצרים שיוצרו על ידי קטינים, עבדי חוב וכדומה. בעקבות הלחץ הבינלאומי הקימה ממשלת תאילנד מרכז פיקוד למאבק בדיג בלתי חוקי. בנוסף, עדכנה הממשלה את תקנות העבודה וההגירה והקימה מרכזי רישום לעובדים זרים ומתקנים לבדיקת ספינות דיג לאורך החוף.
גורם נוסף לקיומה של עבדות חוב מתבטא בכך שתאילנד מהווה מדינת הגירה, גם עבור מהגרי עבודה ממדינות עניות מסביבתה, אך גם בכך שרבים מתושבי תאילנד (בעיקר נשים) מהגרים למדינות אחרות (כמו יפן, טאיוון, ארצות הברית ועוד) על מנת לעבוד. בהגירה זו המהגרים יוצרים חוב עקב אי תשלום של דמי ההגירה ומכסים את החוב באמצעות "עבודה התנדבותית". קיומו של שוק זה גרם לעליית "מתווכים" אשר חיברו בין מחפשי עבודה תאילנדים לבין מגייסים במדינות ה"מקבלות". על מנת לעבוד במדינות חוץ היה העובד צריך לשלם דמי גיוס שבדרך כלל שולמו על ידי הלוואות שתמורתן הבטיחו העובדים את הבית או החסכונות שלהם. אם העובד לא היה משלם את חובו, אשתו ומשפחתו שנשארו בתאילנד היו צריכים לעבוד ולשלם את החוב.
מאבק גלובלי.