במקרה שתאי B יוצאים חיוביים ל-CD20 מתווספת לפרוטוקול גם ריטוקסימאב (מבטרה).
מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי
מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי (באנגלית: Maurice Roche, 4th Baron Fermoy; 15 במאי 1885 – 8 ביולי 1955) היה פוליטיקאי מהמפלגה השמרנית הבריטית, אציל אירי, וסבה מצד אמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ביוגרפיה.
רוש נולד ב-15 במאי 1885 בצ'לסי, לונדון אנגליה. היה הבכור מבין הבנים התאומים של סר ג'יימס רוש ואשתו האמריקאית, פרנסס אלן וורק, בתם של פרנקלין ה. וורק ואלן ווד.
מוריס התחנך באוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו בשנת 1909. הוא חזר לאנגליה על מנת לרשת את תאריו אירי של אביו בשנת 1920. הוא היה אזרח אמריקני מתורבת, אך חזר לאזרחות בריטית בעקבות ירושת התואר.
הוא שכר את פארק האוס, סאנדרינגהאם, נורפוק ממשפחת המלוכה. בבחירות הכלליות ב-1924 הוא זכה בבחירות לפרלמנט כנציג המחוזי של קינגס לין, והחזיק את המושב עד הבחירות הכלליות ב-1935. כמו כן הוא נבחר גם לראש העיר בשנת 1931.
לורד פרמוי הצטרף לחיל האוויר המלכותי בשנת 1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, אך כאשר חבר הפרלמנט המכהן של קינגס לין נהרג בשירות פעיל ב-1943, הוא התפטר מתפקידו ועמד לבחירה מחדש. הוא פרש מהפוליטיקה כאשר הפרלמנט התפזר לקראת הבחירות הכלליות ב-1945.
לורד פרמוי התמוטט בחנות בקינגס לין, נורפוק ביוני 1955 ומת בביתו כעבור שלושה שבועות, ב-8 ביולי 1955. ובנו היחיד ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-17 בספטמבר 1931 התחתן מוריס עם רות סילביה גיל, בתם הצעירה של ויליאם סמית גיל ורות ליטלג'ון, ונולדו להם שלושה ילדים:
ערן אורטל
ערן אורטל (נולד ב-22 בספטמבר 1971) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כמפקד מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
ביוגרפיה.
אורטל נולד בבת ים. התגייס לצה"ל לגרעין נח"ל בשנת 1989 ושירת בחיל האיסוף הקרבי בלבנון ובשטחי יהודה ושומרון. בשנת 1993 השתחרר מצה"ל ולמד תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ותואר שני בלימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 חזר לצה"ל כחוקר במרכז לניתוח מערכות (מנת"ם) באגף התכנון. בשנת 2004 עבר לחטיבת המבצעים שם מילא שורת תפקידים בתחום התכנון האופרטיבי. בשנת 2012 סיים קורס מפקדי חטיבות והחל ללמוד במכללה לביטחון לאומי שם שימש גם כעמית מחקר. בשנת 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש צוות החשיבה במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית. בשנת 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד המרכז. בשנות שירותו התמחה אורטל בתחום התכנון האופרטיבי ובניין הכוח הצבאי ברמת המטה-הכללי.
עיקרי עבודתו.
בשנות פעילותו במרכז דדו אורטל הוביל גישה ביקורתית כלפי הנחות יסוד וצורות פעולה מערכתיות מקובלות בצה"ל, בתחומי אסטרטגיה והפעלת כוח כמו גם בהיבטי בניין הכוח. אורטל מקדם גישה מתחום אמנות המערכה, ובמסגרת תפקידו ייסד את כתב עת לטרנספורמציה צבאית ולאמנות המערכה – בין הקטבים, הכולל מאמרים בליבת העיסוק הצבאי מטעם בכירי צה"ל ומערכת הביטחון. כתב העת "בין הקטבים" זוכה להכרה ככתב העת המקצועי המוביל בישראל בתחומי מחשבה צבאית ומעורר הדים בישראל ומחוצה לה. פרופסור דימיטרי (דימה) אדמסקי מהמרכז הבין-תחומי תיאר את בין הקטבים כסממן של שינוי בתרבות האסטרטגית של צה"ל, שעושה, לתפיסתו, ניסיון מודע ומוצלח להפוך לארגון יותר אינטלקטואלי ויותר צופה פני-עתיד. אורטל נחשב לאורך השנים לקצין ביקורתי ובעל דעה עצמאית שהתאוריות שלו איתגרו לא פעם את התפיסה הצבאית המסורתית, בעיקר בהקשרי בניין הכוח והתפיסה האסטרטגית של צה"ל.
ביקורת על תפיסת צה"ל.
אורטל, יחד עם אז תא"ל תמיר ידעי תיאר את דפוס הפעולה של צה"ל מאז מבצע דין וחשבון ועד למועד פרסום העבודה (ינואר 2013) כדוקטרינה דה-פקטו, אותה כינו "פרדיגמת מבצעי ההרתעה". אורטל וידעי תיארו את הסיבות המרכזיות לעליית הפרדיגמה הזו – עליית יכולות האש מנגד, ירידת הכדאיות והרלוונטיות לכאורה של רעיון ההכרעה הצבאית, ועליית הרעיון של אכיפה וענישה כלפי הגורם המדינתי. לטענת אורטל וידעי הניסיון מורה כי הפרדיגמה הזו מגיעה למבוי סתום, ולרוב לא משיגה את מטרותיה. הקושי הוא גם אופרטיבי (קושי של צה"ל לייצר רציפות בלחימה) וגם אסטרטגי (קושי להשיג את ההרתעה בפועל). בפועל, האסטרטגיה הישראלית מונעת יותר מרצון להימנע מסיכונים מאשר מרצון להגיע להישגים אסטרטגיים. לאור זאת, הם טענו כי יש לייצר בצה"ל תשתית תפיסתית ומעשית שתאפשר לחזור לגישה ההכרעתית של צה"ל מול כוחות אויב. ביקורות על התנהלות צה"ל במבצע צוק איתן ציטטו את עבודתם של ידעי ואורטל כ"התבוננות פוקחת עיניים" על השינוי שהתקיים בצה"ל וישראל וכ"מאמר פורץ דרך". שש שנים אחר-כך פרסם אורטל את מאמרו "להדליק את האור, לכבות את האש", בו שירטט גישה הכרעתית אלטרנטיבית לצה"ל נגד צבאות-הטרור מבוססי הטילים. האלוף אהרון חליוה, מי ששירת כראש אגף המבצעים בצה"ל במהלך מבצע "שומר החומות" פרסם טור באתר מרכז דדו תחת הכותרת "לשלול את הרקטות" שבו קרא לקדם את גישת "כיבוי האש" שהציג אורטל.
משמעויות מעשיות.
אורטל עסק בסוגיות מרכזיות שבהן עסקן צה"ל ומדינת ישראל בשנים האחרונות, ובהן התמרון היבשתי, תופעת איום המנהרות, איום הרקטות והטילים ומערכת הלמידה וההשתנות של צה"ל. במחקרו על סוגיית התפתחות איום המנהרות חוצות הגבול הוא ביקר את מערכת הלמידה האסטרטגית של צה"ל. במחקר אחר בנושא, "במעמד צד אחד" שפורסם גם בכתב העת Res Militaris, הצביע על הקשר שבין איום הרקטות מעזה לבין חופש החפירה היחסי ממנו נהנה חמאס עד 2014. מסקנתו היא שהיעדר מענה צבאי לאיום הרקטות הוא מרכיב חסר באסטרטגיה המדינית של התנתקות וסיום סכסוכים, והוא מסביר קריטי להתהוות תופעת המנהרות. המחקר זכה לשבחים כ"נוקב ומבריק".
לעבודתו היה חלק משמעותי בפיתוח תפיסת התמרון היבשתי העתידי בזרוע היבשה, הגם שבמאמריו נמתחת לא פעם ביקורת על היישום האיטי והחסר בעיניו של תפיסות אלה. חלק מהפערים שמופו במחקריו לאורך השנים, כמו ביקורת על מערכת בניין הכוח המטכ"לית ומערכת הלמידה האסטרטגית, התקבלו בפועל על ידי צה"ל, כפי שעולה מרפורמות שבוצעו כבר בתר"ש "תנופה" של הרמטכ"ל אביב כוכבי ובהם הקמת חטיבת שיטות לחימה וחדשנות (שילו"ח), פיצול אגף התכנון בצה"ל לשני אגפים נפרדים – אחד לבניין הכוח והשני לאסטרטגיה ואיראן, ועוד. במישור הפעלת הכוח ובניינו, הרעיונות שתיאר אורטל במאמריו לאורך השנים נראים דומים לעקרונות תפיסת ההפעלה לניצחון שגובשה בשנים 2019–2020 על ידי הרמטכ"ל כוכבי.
תהליכים אסטרטגיים בזרועות צה"ל.
אורטל שימש כגורם משמעותי בתהליכי חשיבה אסטרטגיים שהתקיימו באמ"ן ("מעשה אמ"ן") ובזרוע היבשה ("יבשה באופק"). שני התהליכים מתארים בחינה ביקורתית של התפקוד של המערכים למול השינוי בעולם, ומענה תוך שימוש בפוטנציאל של העולם המשתנה, בעיקר מתחום הפיתוח הטכנולוגי. בשני המקרים, אורטל חזר לתהליך מספר שנים מאוחר יותר ובוחן מדוע השינוי המקווה לא הצליח ברמה המקווה.
דיגיטציה ורשתות בצה"ל.
אחד הנושאים בהם אורטל עוסק באופן שיטתי הוא נושא הדיגיטציה והרתימה של עולם הרשתות לכדי פרדיגמת לחימה התואמת את הפוטנציאל של המהפכה התעשייתית הרביעית. אורטל עסק בכך הן במסגרת "מעשה אמ"ן", תהליך אסטרטגי שנערך באגף המודיעין של צה"ל בשנים 2010–2011 בראשות ראש אמ"ן, האלוף אביב כוכבי, וכן במסגרת תהליך "יבשה באופק" של זרוע היבשה בשנים 2014–2017 בראשות מפקדי הזרוע אז – האלוף גיא צור ואחריו האלוף קובי ברק.
שיוט (תעופה)
שיוט בתעופה הוא שלב הטיסה הארוך והעיקרי, שמגיע לאחר שלב הטיפוס, ובו כלי הטיס טס בתנאים (בגובה, מהירות וכוח מנוע) קבועים ולאורך זמן ולאורכו מתבצע עיקר הניווט בטיסה. בשיוט כל הכוחות הפועלים על המטוס נמצאים במצב של איזון, הגרר שווה לדחף והעילוי שווה למשקל. שיוט מתוכנן בדרך כלל לביצועים מיטביים בהתאם לדרישות המשימה.
מאפיינים.
שיוט הוא השלב הארוך בטיסה, ועל כן, ברוב המקרים, הוא גם השלב הכי משמעותי לביצוע המשימה הספציפית של הכלי הטיס. בדרך כלל ביצועי המטוס העיקריים בשיוט הם משך טיסה, מהירות וטווח. ישנם פרופילי טיסה שונים המשתמשים באיזונים שונים בביצועים הללו לטובת דרישות המשימה. לדוגמה, מטוס שאמור לסוב סביב נקודה אחת למשך זמן מרבי יבחר פרופיל טיסה שיקנה לו את היעילות המרבית שריפת הדלק יחסית לזמן אבל יקריב את הטווח והמהירות; במצב שבו נדרש טווח רב ייבחר פרופיל שיקנה למטוס את היעילות המרבית של נצילות דלק יחסית למרחק אבל יקריב את המהירות ומשך הטיסה המרבי; ובמקרה וישנה דרישה להגיע למטרה במהירות המרבית הפרופיל שיבחר יקריב טווח וסיבולת באוויר לטובת מהירות מרבית.
הגורמים העיקריים המשפיעים על ביצועי שיוט של כלי טיס הם הגרר על כל מרכיביו, ביצועי המנוע, עתודת הדלק של המטוס ומשקלו.
בין TOC ו-TOD.
כאמור שלב השיוט מגיע לרוב לאחר טיפוס. במהלך תכנון הטיסה משתמשים בנקודות סיום הטיפוס הנקראת Top Of Climb או TOC ונקודת תחילת ההנמכה הנקראת Top Of Descent או TOD לבידוד שלב הניווט בו המטוס ישייט מכיוון שזה מבודד את שלבי הטיפוס וההנמכה בהם הוראות הפקחים עשויות להשתנות ולהשפיע על הזמנים ונצילות הדלק בתלות בכיוון הרוח שעשויה לשנות את המסלול עליו נוחתים ועקב כך את הגישה אליו, העומס על השדה שעלול לדרוש המתנה או סטייה ממסלול הגישה הסטנדרטי, וכדומה.
גובהי שיוט.