במאי 1977 עלתה מפלגת הליכוד לשלטון, לראשונה לאחר עשרים ותשע שנות שלטון מפלגת העבודה. ראש הממשלה החדש, מנחם בגין, מינה את שמחה ארליך, מסיעת הליברלים בליכוד, לתפקיד שר האוצר. ארליך הנהיג רפורמות כלכליות, שכוונו לשנות את אופיו של המשק הישראלי ולהעבירו מניהול על-פי אידאולוגיה סוציאליסטית להתנהלות בעלת מאפיינים קפיטליסטיים יותר. בעקבות הצעדים הכלכליים שננקטו, שלא לוו בצמצום תקציבי הממשלה, זינקה האינפלציה מ-34 אחוז ב-1977 ל-131 אחוז בשנת 1980.
למרות חילופי שרים במשרד האוצר ולמרות תוכניות כלכליות שנועדו לעצור את האינפלציה, לא בוצע הצעד החיוני של צמצום תקציבי הממשלה, והאינפלציה המשיכה לדהור ולתפוח עד שהגיעה בשנת 1984 לשיעור של כ-374 אחוז לשנה. שנים אלו היו שנות הזוהר של אשפים פיננסיים לרגע, שהצליחו לתמרן בין האינפלציה המשתוללת והדולר שהתחזק בקביעות מול הלירה והשקל, והפיקו רווחים נאים מהתנודתיות ואי הוודאות בשוק ההון. למרות שעם עליית הליכוד לשלטון איבדו הקיבוצים, שהיו מזוהים עם מפלגת העבודה, את יכולתם להשפיע באופן משמעותי על קבלת ההחלטות במוקדי הכוח הפוליטיים, הם המשיכו לנהוג באופן דומה לזה שנקטו בתקופת שלטון מפלגת העבודה, כשהם סמוכים ובטוחים כי השלטון יפרוש לרגליהם רשת ביטחון במקרה הצורך, כפי שנעשה בעבר.
חלק גדול מגזברי הקיבוצים הבין שבמציאות כזאת משתלם לקבל הלוואה לא צמודה בריבית ריאלית בגובה סביר ביחס לשיעור האינפלציה ששרר במשק באותה עת, לרכוש בכספי ההלוואה טרקטור, או מכונה למפעל, ולהניח, כי בגלל המשך דהירת האינפלציה והאצתה, החזר ההלוואה יהיה בפועל בריבית ריאלית שלילית. תופעה זו, בצירוף היכולת לגייס אשראי בקלות יחסית, הביאה להשקעות כבדות ולא תמיד נחוצות, בעיקר בתעשייה, אך גם בחקלאות.
נוסף על-כך, באוקטובר 1983 צנחה הבורסה, ונסגרה לתקופת מה, בעקבות משבר מניות הבנקים. נפילת הקרנות של התנועות הקיבוציות במשבר זה הייתה קשה והן ספגו הפסדים כבדים.
אחרי הבחירות ב-1984 הורכבה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של שמעון פרס, כאשר בתפקיד שר האוצר כיהן יצחק מודעי. ממשלה זו השכילה לרתום את ההסתדרות ואת התעשיינים לעסקת חבילה, שזכתה לשם תוכנית הייצוב הכלכלית והופעלה ביולי 1985, כאשר היא כוללת קיצוץ של 30 אחוז בשכר העובדים, הקפאת שער החליפין של הדולר והקפאת מחירים. הייתה זו תוכנית של הרגע האחרון, שכן החל מתחילת 1985 החל המשק הישראלי מסתחרר לקראת התמוטטות כלכלית ממש. הייתה זו גם התוכנית הראשונה שכללה צעד ממשי של קיצוץ בהוצאה הממשלתית. להפתעת רוב הציבור, התוכנית הצליחה והאינפלציה ירדה במהירות. משיעור של למעלה מ-400% בשיאה, צנחה האינפלציה כבר במחצית השנייה של שנת 1985 לשיעור של 100 אחוז, בשנת 1986 לקצב שנתי של 48 אחוז ובשנים שלאחר מכן לרמה של 15–20 אחוז בשנה. אולם, הצלחה זו אמנם הצילה את הבנקים שעברו לבעלות הממשלה ב-1983, אבל נקנתה במחיר כבד למגזרי המשק שהיו בעלי חוב גדול כגון רוב המשק הקיבוצי, המושבי וההסתדרותי. כלומר, הממשלה הצילה, מצד אחד, את המגזר שעבר לבעלותה משום שהפך חדל פרעון ב-1983, הבנקים, אך יחד עם זאת גרמה להאטה בפעילות חלק מהמגזר היצרני ולגידול בשיעור האבטלה. עסקת החבילה הייתה אמורה לכלול מנגנונים למניעת השפעות אלו, אולם מנגנונים כאלה לא הופעלו.
עוד לפני תוכנית הייצוב היו שרויים חלק מהקיבוצים במצב כלכלי קשה ועם חובות מעיקים. לאחר תוכנית הייצוב וירידת האינפלציה, הפכה הריבית הריאלית של ההלוואות הלא צמודות בבת אחת לריבית גבוהה של מאות אחוזים (כ-230% בממוצע על פי חישובי הכלכלנית אסתר אלכסנדר). חובות רבים של חלק גדול מהקיבוצים הוכפלו בזמן קצר, וכדי להמשיך ולהתנהל באופן שוטף נאלצו הקיבוצים ליטול הלוואות נוספות. הלוואות אלו רק העמיקו את חובות הקיבוצים, ודרדר חלק גדול מהם למצב של חדלות פרעון.
בשנת 1982 עמד חוב הקיבוצים החברים בשתי התנועות הקיבוציות הגדולות, התק"ם והקיבוץ הארצי, למערכת הבנקאית על כ-2 מיליארד ש"ח (בערכי סוף שנת 1993). ב-1989 כבר עמד אותו חוב על סכום של כ-12 מיליארד ש"ח.
הסדר הקיבוצים.
לאחר בחירות 1988 היו נציגי הקיבוצים והמושבים בין הגורמים החשובים בתוך מפלגת העבודה שלחצו על שמעון פרס להעדיף את משרד האוצר על משרד החוץ מתוך תקווה שיסייע לתנועות אלו להיחלץ ממצבן הכלכלי הקשה.
להסדר הקיבוצים הראשון קדמו ניסיונות ליצירת תוכניות לפתרון הבעיה, בהן ועדת רביד, בראשות שמעון רביד. בתחילה היה הניסיון של התנועות הקיבוציות לפתרון הבעייה בתוך עצמן, ולאחר מכן בשיתוף עם הבנקים, אולם תוכניות אלו לא נשאו פרי. בסוף 1989, לאחר שנה שלמה של דיונים, בין התנועות הקיבוציות, הבנקים והאוצר הושג הסדר משולש שעקרונותיו המרכזיים היו:
בפועל, לא בוצעו כל המחיקות שנקבעו. הריבית שהושתה על החוב שנותר גם היא הייתה גבוהה ממה שנקבע בהסדר, חלק גדול מהקיבוצים לא הצליח לעמוד בכושר ההחזר שנקבע לו וחובם הלך וגדל. כבר בתחילת שנות התשעים החלו דיונים על הסדר נוסף. בסופו של דבר, הוחלט כי "ההסדר המשלים" יתחיל ב-1994, אולם ההסכם עצמו נחתם רק ב-1996. בהסדר המשלים נקבעו העקרונות הבאים:
בשנים שחלפו מאז חתימת ההסדר המשלים, ועד סוף 2003, הצטרף להסדר רוב מוחלט של הקיבוצים מתוך 135 קיבוצים שאמורים היו להיכנס להסדר. בדצמבר 2006 הצטרף הקיבוץ האחרון להסדר המשלים. על פי כנס שערך מטה הסדר הקיבוצים במאי 2007 נמחקו בתקופה שבין דצמבר 1989 ובין דצמבר 2006, חובות בסך 14.95 מיליארד ש"ח ל-213 קיבוצים. בנוסף, נמחקו חובות בסך 3.6 מיליארד ש"ח לתאגידים שבשליטת הקיבוצים. בנטל המחיקות נשאו הבנקים (62%) והמדינה (38%). חוב הקיבוצים השונים שנפרס בהסדר (עד שנת 2013), עמד על ב-8.3 מיליארד ש"ח וחלק גדול ממנו הוחזר עד מאי 2007. באותו כנס פרסם מטה הסדר הקיבוצים כי בהסדר המשלים השיבו 45 קיבוצים למדינה 19.1 אלף דונם קרקע בעלת פוטנציאל נדל"ני. ההסדר עורר לא מעט ביקורת בציבור הישראלי. רבים טענו כי יש בהסדר זה משום העדפה של מגזר מסוים, והוא המפלה עסקים רבים שהתמוטטו באותן שנים כתוצאה ממדיניות הממשלה. עם זאת, יש לזכור כי ההסדר שרת לא רק את הקיבוצים, אלא גם את הצדדים האחרים להסכם. הבנקים, שחוב הקיבוצים הענק העיק עליהם מאוד ואיים למוטט את חלקם, שיפרו את מצבם הפיננסי בעקבות העברת פקדונות הממשלה אליהם. לטענת צבי זיו, מנכ"ל בנק הפועלים באותה עת, עמד אז חוב הקיבוצים לבנק על סכום כפול מהונו העצמי של הבנק. ראש מטה הסדר הקיבוצים, ישראל עוז, טען באפריל 2007 כי: "הסדרי החובות לקיבוצים ולמושבים (שנערכו בהיקפים דומים) איפשרו את הפרטת מערכת הבנקאות והתמורות והתועלות שהשיגה המדינה ממכירת החזקותיה במערכת הבנקאות גבוהות מעלות הסדרי החובות לאוצר המדינה.". כמו כן, בעקבות ההסדר הם הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את גביית החוב מקיבוצי ההסדר בהשוואה לזמן שלפני חתימת ההסדר המשלים. הממשלה שהחזיקה בבעלות על הבנקים לאחר הלאמתם בעקבות משבר המניות הבנקאיות, נהנתה מהסדרת חובות הבנקים ומהפיכתם לנכס אטרקטיבי שניתן למוכרו במחיר נאה. עוד יש לזכור כי הסדרים כאלו נעשו עם מגוון מוסדות אחרים, כגון מפעלים, קונצרנים (כדוגמת "כלל" ו"כור"), ועם רשויות מקומיות אחרות.
מצב הקיבוצים לאחר הסדר הקיבוצים.
כבר בדיונים שקדמו להסדר הקיבוצים, התנגד חלק לא מבוטל מראשי התנועה הקיבוצית להסדר, בטענה שהוא גוזר כליה על הקיבוצים, משום שכושר ההחזר שנקבע להם גבוה מדי ולא יאפשר צמיחה מחודשת. במידה מסוימת, ניתן לומר שהצדק היה איתם כיוון שבפועל, למרות שיפור בביצועים העסקיים של חלק גדול מהקיבוצים בשנים שלאחר החתימה על ההסדר, חלק גדול מקיבוצי ההסדר התקשו לעמוד בפרעון החוב שנקבע להם, ונדרשו להסדרים פרטניים מול חלק מהבנקים לפריסת החוב שבפיגור לתקופה נוספת. בנוסף, מרכיב חשוב בהחלטות על עזיבת הקיבוץ שקיבלו חלק גדול מחברי הקיבוצים בשנות התשעים, במיוחד חברים שמלאו תפקידים מרכזיים בקיבוציהם, היה ראייתם את הקיבוץ, תחת ההסדר, כגוף אשר אפשרויות צמיחתו מוגבלות, ואשר רמת החיים האישית של החבר בו תהיה קפואה במשך כל שנות ההסדר (עד שנת 2013).
מאידך, יש הטוענים שהסדרי החוב שלוו בשנים הראשונות בבקרה ופיקוח על התנהלות הקיבוצים מצד הבנקים, הביאו בסופו של דבר להתנהלות כלכלית נכונה יותר בחלק גדול מהקיבוצים, דבר שאיפשר להם לשפר את ביצועיהם העסקיים בשנים האחרונות. העיד, למשל, צבי בן-משה, כי "כשעסקתי עם חבריי בהסדר הקיבוצים, שהיה הסדר חוב במונחים אסטרונומיים, היה ויכוח בין אלו שתמכו במאבק ארוך ובלתי מתפשר בבנקים ובממשלה, כדי שנראה לכולם ולעצמנו כמה אנחנו צודקים וכמה הבנקים והמדינה 'דפקו' אותנו. באותו זמן אמר לי דובי הלמן, שותפי לתפקיד מזכיר תק"ם: "במאבקים כאלה מנצח מי שיש לו זמן. לממשלה היה זמן, לבנקים שכבר הפרישו את החוב כחוב אבוד, גם היה את כל הזמן שבעולם. לקיבוצים, ובעיקר לחברי הקיבוצים, לא היה זמן, השבר היה גדול, צעירים עזבו, הצמיחה נפסקה, חלק גדול מהקיבוצים היו במחנק אשראי, רמת החיים ירדה או הוקפאה והיה הכרח לשנות את העקומה היורדת, ולכן החלטנו לחתום על ההסדר, שהיה קשה, לא אידיאלי ולא צודק, אבל עצר את שטף הדם ומשם התחילה הדרך לשינוי וצמיחה."