המילה זניט היא במקור שיבוש למילה הערבית Zeenath כמו Samt ("יופיו של כיוון / נתיב"), נהגתה כ-Sent, לפי סופרים של ימי הביניים (במהלך המאה ה-14), בביטוי سمت الرأس (Samt ar-râs "נתיב מעל הראש").
כיוון הזניט.
הזניט מצביעה אל עבר השמש רק באזור הטרופי, בין חוג הגדי לבין חוג הסרטן. כשהזניט מצביעה אל עבר השמש, האירוע חל ב"חצות היום", בצהרון, במצהר. בתחום האזור הטרופי, חוצה השמש את הזניט פעמיים בשנה בכל נקודה גאוגרפית. בקווי הרוחב המרכזיים באזור הטרופי, מתרחשת התופעה בזמנים הבאים:
שימוש.
בזניט עושים שימוש לשתי מטרות. כיוון הזניט משמש כנקודת הכיוון במדידת הזווית בין כדור הארץ לבין גרמי שמים אחרים (כוכב, מערכת כוכבים), והוא גם מגדיר את אחד מצירי האופקיות בתיאום מערכות תצפית אסטרונומיות.
לנקודת הזניט ישנה גם חשיבות רבה במפות אסטרולוגיות, והיא זו שעל פיה נקבע הבית ה-10, או נקודת ה-MC.
תאובלד וולף טון
תאובלד וולף טון (באנגלית:
Theobald Wolfe Tone; נודע כוולף טון; 20 ביוני 1763 – 19 בנובמבר 1798) היה דמות מרכזית בתנועה לעצמאותה של אירלנד.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
בנו של בנאי כרכרות פרוטסטנטי מדבלין. בנעוריו הסוערים הרג אדם בדו-קרב וניהל פרשיות אהבים, בגינן נאלץ להימלט ללונדון, שם למד משפטים. לאחר שתוכנית שהגה לייסוד מושבה צבאית בים הדרומי, אותה הגיש לראש ממשלת אנגליה ויליאם פיט הבן נדחתה, טון פנה לפוליטיקה. בשנת 1790 הפיץ עלון ברוח המהפכה הצרפתית, אשר קרא לייסודה של רפובליקה אירית, ולאיחוד בין הקתולים והפרוטסטנטים הפורשים (ברובם פרסביטריאנים) מן הצפון, והתקיף מתונים כמנהיג הפרלמנט האירי הנרי גרטן אשר ניסה להשיג שוויון זכויות לקתולים, תוך שמירה על נאמנות לכתר האנגלי. טון הביע בוז לחוקה שניסח גרטן עבור הפרלמנט האירי בשנת 1782 וטען כי רק איחוד בין זרמים דתיים שונים הוא שיביא מזור לחולייה של אירלנד.
האירים המאוחדים.
באוקטובר 1791 העביר טון את תוכניותיו לפסים מעשיים כאשר ייסד את אגודת "האירים המאוחדים". המטרה המקורית של אגודה זו הייתה יצירת איחוד בין הקתולים והפרוטסטנטים על מנת להשיג רפורמה פרלמנטרית ליברלית. רק כאשר מטרה זו נראתה כבלתי ניתנת להשגה, אימצה האגודה את הקו הקיצוני שהוביל טון, וקראה ליצירת רפובליקה אירית בדרך של מרד מזוין. הנהגת האומה האירית בראשותו של גרטן, הייתה בעד רפורמות מתונות, נאמנה למלך האנגלי, ומתנגדת לדמוקרטיה. הפרלמנט האירי היה מורכב בחלקו הגדול מאנשים שנבחרו במחוזות בחירה בהם מספר מועט של בעלי זכות בחירה, ולמעשה כס הנציג בפרלמנט היה רכושו של בעל אחוזה גדול באותו המחוז. לעומת גרטן האמין טון בעקרונות המהפכה הצרפתית, ושאב את השראתו מן התאוריות הפוליטיות של אדמונד ברק ותומאס פיין, אשר באותן השנים הניעו את המהפכה מעברו השני של האוקיינוס - מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מאבק בין גורמים מתונים וקיצונים באגודת האירים המאוחדים הוביל בדצמבר 1791 לפרישתם של המתונים, ולהעברת ההנהגה בפועל לידיו של טון. ב-1794 האירים החופשיים, המשוכנעים כי המצע שלהם, הכולל זכות הצבעה לכל ומחוזות בחירה שווים לעולם לא יתקבל בפרלמנט האירי, החלו קוראים בגלוי לפלישה צרפתית לאירלנד. בתיווכו של כומר בשם ויליאם ג'קסון, החלו מגעים עם הממשלה הצרפתית. משמגעים אלו נחשפו, נעצר ג'קסון, והדבר הביא להמלטות הנהגת האירים החופשיים. טון נותר באירלנד, עד לאחר משפטו (והתאבדותו) של ג'קסון, כשהוא משוכנע כי קשריו הפוליטיים עם בעלי הכוח באירלנד ישמרו עליו מכל רע.
באמריקה.
הוא הורשה להגר לארצות הברית והגיע לפילדלפיה במאי 1795. הוא התאכזב מן האמריקנים, ותיאר את ג'ורג' וושינגטון כ"אריסטוקרט מגביה עוף". לידיד באירלנד כתב כי אצולת הממון בארצות הברית גרועה מן האצולה התורשתית באירופה.
טון מצא בפילדלפיה כמה מידידיו הישנים מימי "האירים החופשיים", ויחד נסעו לפריז על מנת לשכנע את הממשלה הצרפתית לפלוש לאירלנד.
בצרפת.
בפברואר 1796 הגיע לפריז, ונפגש עם ראשי הממשלה שם, שהתרשמו מן האנרגיה שלו, ומכנותו. הוא מונה לגנרל בצבא הצרפתי (וכך קיווה כי אם ייאסר על ידי האנגלים לא יואשם בבגידה), ותכנן תוכניות, כגון התוכנית להנחית באנגליה אלף פושעים פליליים, אשר ישרפו את העיר בריסטול. במסמכי עבודה שערך, העריך בפני הצרפתים כי עם נחיתת כוחות צרפתיים באירלנד, יביא הדבר להתקוממות כללית בכל רחבי האי.
הדירקטורט הצרפתי, אשר קיבל ידיעות מגורמים אחרים המאשרים כי אירלנד בשלה להתקוממות, הסכים לבסוף לשלוח משלחת צבאית, אשר יצאה ב-15 בדצמבר 1796. המשלחת, ארבעים ושלוש ספינות הנושאות ארבעה עשר אלף אנשים, וכמות אדירה של נשק, הפליגה מן העיר ברסט בדרך לאירלנד. טון, על סיפונה של אחת הספינות, גילה בוז לרמת הימאות של הצרפתים, דבר שהצדיק עצמו, שכן המשלחת היוותה כישלון צבאי בולט. הספינות הצרפתיות תעו אל מול חופי אירלנד במזג אוויר סוער. כאשר התקרבו הספינות למפרץ בנטרי נצפו על ידי המון מתפללים שיצאו מכנסייה מקומית, והזעיקו את הצבא באמצעות פעמוני הכנסייה. סירה אחת ובה מספר אנשים ותחמושת הצליחה להגיע לחוף ונתפסה מיד. כיום מוצגת הסירה במוזיאון הימי הלאומי בדבלין. טון נמלט בחזרה לצרפת מבלי להשיג דבר, ושירת זמן מה בצבא הצרפתי. ביוני 1797 נטל חלק בהכנות למשלחת נוספת, זו הפעם של הצי ההולנדי, אשר הושמדה על ידי הצי הבריטי עוד בדרכה לאירלנד. טון שב לפריז, ושם מצא כי נפוליאון אשר הגיע בינתיים לעמדת כוח, נלהב פחות מן ההרפתקה האירית ממה שהיו קודמיו.
המרד של 1798.
כאשר פרץ לבסוף המרד האירי של 1798, בראשות הלורד אדוארד פיצג'רלד, הפציר טון בדירקטורט לשלוח סיוע מיידי למורדים. הצרפתים הסכימו לשלוח מספר כוחות קטנים שנחתו בו זמנית במספר נקודות. כוח פשיטה אחד כזה הצליח לנחות במחוז קונכט ולגרום שם מעט נזק, לפני שהושמד. בכוח זה השתתף אחיו של טון, מתיו, אשר נשפט כבוגד ונתלה על ידי האנגלים.
התאבדותו.
טון לקח חלק בפשיטה אחרת, ונשבה באוקטובר 1798. על אף שלבש מדים צרפתיים זוהה טון על ידי שוביו. במשפטו בדבלין הביע טון את עוינותו לאנגליה, ואת מטרתו להפריד בין אירלנד ובין אנגליה "במלחמה הוגנת". הוא נידון למוות ב-12 בנובמבר 1798, אך שיסף את גרונו באמצעות אולר ומת מפצעיו בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
אחרית דבר.
הישגו של טון הוא בהטבעת דרך המאבק הרפובליקני המזוין כמסורת בתודעה האירית, ודורות של מהפכנים לאחריו ראו בו מופת.
שלום רוזנברג
שלום רוזנברג (נולד ב-1935) הוא הוגה דעות יהודי דתי, ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית, בה היה ראש החוג למחשבת ישראל. רוזנברג עוסק בעיקר בפילוסופיה של הדת, יחסי דת ומוסר, יחסי דת ומדע, ופרשנות והרמנויטיקה בהגות היהודית והכללית.
קורות חייו.
רוזנברג נולד בשנת 1935 בבואנוס איירס שבארגנטינה למהגרים ממזרח אירופה. בילדותו למד בבתי ספר יהודיים ואצל מלמדים פרטיים ששכר אביו בנציון. את הלימודים הכלליים השלים במסגרות אקסטרניות. בבואנוס איירס גם רכש השכלה אקדמית בהנדסה אזרחית (1950-1957) ובמקביל למד בישיבת "חפץ חיים". בהמשך למד בפקולטות למתמטיקה ומשפטים באופן חלקי.
בשנת 1963 עלה לישראל, ולמד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בזכות מלגה בחסות ארגון אונסק"ו, בה השלים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל בשנת 1965. בשנים 8–1966 חזר לארגנטינה ולימד פילוסופיה יהודית ב"מדרשה העברית" בבואנוס איירס. רוזנברג חזר לישראל בשנת 1968 והשלים את התואר השני באוניברסיטה העברית. עבודת המאסטר שלו עסקה במושג האינסוף בימי הביניים (1969) בהצטיינות יתירה. עבודת הדוקטורט שלו בהצטיינות יתירה, עסקה בלוגיקה ואונטולוגיה בפילוסופיה היהודית במאה ה-14, בהדרכתו של שלמה פינס (1974).
החל משנת 1970 החל ללמד בחוגים לפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. בשנת 1974 מונה למרצה, בשנת 1978 למרצה בכיר. הפך לפרופסור חבר בשנת 1982, ומונה ב-1992 כפרופסור מן המניין, כיהן כראש החוג למחשבת ישראל בין 1985 ל-1986, ומשנת 2004 הוא פרופסור אמריטוס.
היה פרופסור אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטה של סאו פאולו, ועוד. שימש כחבר באקדמיה לפילוסופיה יהודית בארצות הברית. היה חבר בוועדה בינלאומית שעסקה בהוצאה לאור של תרגומי אבן רושד, ובמסגרתה היה ממונה על התרגומים העבריים. היה חבר במערכת 'מחקרי ירושלים' ו'דעת', ובוועד המנהל של המכון לחשיבה וליהדות בת זמננו שעל יד אוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2002–2003 היה חבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
בין מוריו: הרב יעקב פינק - רבו בתקופת בגרותו; הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס; מר שושני - הנחשב בעיניו כגדול מוריו, דמות מסתורית שרוזנברג ואחרים מזהים כהלל פרלמן. בין מוריו באקדמיה: אפרים אורבך, שמשון רוזנטל ויוסף בן שלמה שכדבריו גרם לו לאהבת הפילוסופיה. בעבר היה חבר בוועדה למונחי הפילוסופיה של האקדמיה ללשון העברית, וראש החוג למחשבת ישראל במכללת הרצוג שבאלון שבות. השתתף בכתיבה באנציקלופדיה העברית (ערכים משיח, ור' חסדאי קרשקש). פרופ' רוזנברג שימש כראש החוג למחשבת ישראל בבית מורשה ובמכון לנדר שבירושלים.
נשוי לד"ר רינה, פסיכולוגית קלינית, אב לשבעה. מתגורר בירושלים. בשנת תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לו את התואר יקיר ירושלים.
מנהל אורח חיים טבעוני.
מחקריו ושיטתו.