פיתוח מנוע הטיל הייחודי, בעל יכולת "בערה-שוטטות-בערה", היה באחריות "רויאל אורדנס". התכנון של רויאל אורדנס למנוע בעל מאפיינים כאלו, שכונה "נות'ץ'" (Nuthatch; מאנגלית: דבקן, סוג של ציפור), היה מורכב. בתחילת 1986 התחוור ל-BAe כי "רויאל אורדנס" נתקלת בקשיים באספקת מנוע הטיל והיא החלה לבחון חלופות. ביולי 1987, BAe, שעד אז הפכה לבעלת "רויאל אורדנס", החליפה את ה-"נות'ץ'" במנוע בעל סיכון נמוך יותר שתוכנן על ידי ביירן-כמי (Bayern-Chemie). עלות העסקה הוכפלה מ-200 מיליון לירה שטרלינג ל-400 מיליון לירה שטרלינג ותאריך המסירה נדחה ל-1990.
היסטורית שירות.
שימוש בטילי ALARM נעשה בעימותים הבאים:
טורנדו IDS
טורנדו ECR
דב זכין
דב זכין (29 בספטמבר 1922 – 4 בספטמבר 1986) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם והמערך.
קורות חיים.
זכין נולד בברנוביץ' שבפולין ועלה לארץ ישראל בשנת 1937. בסיום לימודיו בכפר הנוער בן שמן, שהה תקופת מה בקיבוץ מרחביה. בשנת 1940 נמנה עם מייסדי קבוצת להבות, שעברה הכשרה בכרכור, ובשנת 1945 הקימה את קיבוץ להבות הבשן. זכין ניסח את מגילת היסוד של הקיבוץ ותקופה מסוימת היה מזכיר הקיבוץ.
בשנת 1946 ייסד זכין את סניף "ברית פועלי ארץ ישראל" בוואדי עארה. היה חבר השומר הצעיר, מפ"ם והקיבוץ הארצי ונשלח מטעמם למחנות המעפילים בקפריסין (1947), לקנדה (1948) ולארצות הברית (1950, 1952, 1963).
כיהן כמזכיר תנועת השלום בין השנים 1959–1961, והיה חבר מזכירות מפ"ם ודובר מפ"ם במשך שנים רבות. בשנת 1965 ארגן הפגנת מחאה נגד בואו לישראל של שגריר גרמניה, רולף פאולס. בשנת 1968 נבחר למזכיר המדיני של מפ"ם. זכין נמנה עם המחנה של מאיר יערי ויעקב חזן במפ"ם והיה מהדוחפים להשתתפות במערך עם מפלגת העבודה.
בשנים 1969–1977 כיהן בכנסת השביעית והשמינית מטעם מפ"ם במסגרת המערך. בין השאר דרש להגביר את המאמץ לגבות מס אמת. בשנת 1979 היה ראש המחלקה לקשרי חוץ במפ"ם ובשנים 1981–1984 חזר לכנסת העשירית. לאחר מכן היה חבר הנהלת הסוכנות.
בוגר לימודי מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
נעלי צבא
נעלי צבא הן נעליים המשמשות את החיילים ומהוות חלק בלתי נפרד מהתלבושת הצבאית התקנית והמלאה.
בצבאות שונים ברחבי העולם ישנה לרוב הפרדה בין "נעליים קרביות" לבין "נעליים יצוגיות" (כשם שיש הפרדה בצבאות העולם בין מדים המשמשים לפעילות מבצעית לבין המדים הייצוגיים).
נעלי הצבא המשמשות בפעילות מבצעית נועדה לאפשר ללוחמים הגנה על רגליהם ועל קרסוליהם, ולאפשר יציבות במהלך הפעילות בתנאי שטח שונים.
נעליים אלה עשויות באופן מסורתי מעור מוקשח, אולם בשלהי המאה ה-20 החל ייצור נעליים מסיבי ניילון.
בהתאם לתנאי השטח השונים, ישנם צבאות בהם נעשה שימוש בנעליים שונות לתנאי אקלים שונים (נעלי יער גשם, נעלי מדבר, ונעלי שלגים).
היסטוריה.
בעת העתיקה.
הצבא הרומי היה הצבא הראשון שחילק לחייליו נעלי צבא - מגפים ממוסמרים שכונו קליגה. משמעות כינויו של הקיסר גאיוס "קליגולה" היא נעלי צבא קטנות, את הכינוי קיבל בילדותו בשעה שהיה נוהג להופיע במחנה הצבא של אביו גרמניקוס לבוש במדי צבא.
בעת החדשה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יוצרו עבור החיילים נעליים בחפירות בחזית שבין צרפת ובלגיה לגרמניה. בשל הקור הרב בחזית זו בחודשי החורף, יוצרו נעליים מיוחדות העשויות מעור של פרות. נעלי אלה כונו "נעלי החפירות" בשל אופייה של המלחמה.
נעלי צבא מודרניות.
נעלי הצבא המודרניות הראשונות יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, הן על ידי צבא גרמניה הנאצית והן על ידי הצבא האמריקאי, שכינה נעליים אלה בשם M-1943. בנעליים אלה נעשה שימוש גם במלחמת קוריאה ובראשית מלחמת וייטנאם בה הוחלפו הנעליים לנעלי העור הגבוהות המקובלות כיום במרבית צבאות העולם. עם זאת, מרבית הכוחות המזוינים של ארצות הברית עברו לנעלי עבודה חומות עשויות זמש וזנחו את נעלי העור השחורות.
נעלי צבא בצה"ל.
לרוב, הנעליים אחידות לכל היחידות בצה"ל פרט ליחידות זכאיות שמקבלות נעלי חי"ר (נעליים מאווררות ובעלות סוליה חזקה יותר). בעבר, נהוג היה לחלק את סוג הנעליים בהתאם למשקלם: הסוג הראשון הוא של הנעליים הצבאיות הכבדות, שאותן בדרך כלל מקבלים החיילים העורפיים ותומכי הלחימה. הסוג השני הוא של נעליים קלות, שמשקלן נמוך בכמה מאות גרמים ממשקלן של הכבדות, מה שעוזר לקלות וזריזות התנועה בשטח של הנועל אותן. נעליים אלו קיבלו בדרך כלל החיילים הקרביים שביחידות הלוחמות. משנת 2008 הפסיק צה"ל לנפק נעליים כבדות למתגייסים והחל לחלק נעליים קלות בלבד.
עד יולי 2019 חלוקת הנעליים הייתה כך:
החל מאוגוסט 2019, כלל המתגייסים הבנים מקבלים נעלי חי"ר ללא קשר למערך שאליו הם מתגייסים. חיילים במערך הלחימה שהיו זכאים לנעלי חי"ר אדומות, ימשיכו לשרת עם נעליים בצבע זה. נעלי החי"ר מיוצרות על ידי החברות McRae ו-Belleville האמריקאיות ולעיתים גם חברת נגה עינת הישראלית, בעוד שהסולייה של הנעל מיוצרת על ידי חברת Vibram האיטלקית. נעלי חי"ר תוצרת McRae מכונות "ישראליות" ומוטבע עליהן סמל צה"ל בכיס הדיסקית בעוד שנעלי חי"ר תוצרת Belleville מכונות "אמריקאיות" וסמל צה"ל אינו מוטבע עליהן. עד שנת 2000 יוצרו הנעליים במפעל הנעליים אלבה של משפחת בדנר, ברמת גן.
נעליים לבנות:
הונהגו מאז 2010 בחיל הים כחלק ממדי הייצוג של החיל. ונועלים אותם מדרגת רס"ר או מדרגת רב-סרן ביחד עם המדים הלבנים.
חיילות לוחמות:
הבנות שהתנדבו לשרת בחילות קרביים, נועלות לרוב נעלי חי"ר שחורות. בנות שמשרתות בגדוד קרקל, לביא הבקעה, ברדלס או אריות הירדן לוחמות ביחידת עוקץ ומדריכות הצניחה נועלות נעלי חי"ר אדומות.
אנשי קבע:
חיילים שבחרו לחתום קבע בצה"ל בחילות השדה (כולל קצינים מפקדים), ממשיכים לנעול את הנעליים הצבאיות שליוו אותם במשך שירותם. לעומת זאת בעורף, אנשי הקבע מורשים לנעול נעליים שחורות אזרחיות (חצאיות). הפקודות מחייבות את נשות הקבע כמו את הגברים.
חיילים וחיילות במסלול הנח"ל
חיילים וחיילות במסלול הנח"ל אשר משרתים בתפקידים הזכאים למדי בנים ישרתו עם נעליים אדומות.
צוות אוויר:
אצל צוות אוויר בחיל האוויר הדיגום שונה. מאמצע קורס הטיס ועד שהם נפרדים מחיל האוויר הם מחויבים לנעול נעליים שחורות גבוהות, שלכאורה נראות כמו ה"קלות" הרגילות, מלבד העובדה שסולייתן חלקה ולא מחוספסת כמו אצל השאר, כדי לסייע לתפקוד בתא הטייס.
סוג הנעליים שינעל החייל נקבע לפי פקודות צה"ל ולא נתון לבחירה. רופא צבאי רשאי לתת פטור זמני או קבוע מנעילת נעליים צבאיות.
צה"ל מקפיד בכל הקשור לדיגום החיילים, וחייל שלא ינהג לפי הפקודות בקשר לנעליו עלול להקנס ובמקרים מסוימים אף להיענש בכלא צבאי עד ל-28 ימים.
מוצר אופנה.
נעלי צבא הפכו למוצר אופנה בתרבות הגותיקה והפאנק. כמו כן, בשל נוחותן בתנאי שטח נוהגים גם אנשים שאינם אנשי צבא לנעול נעליים אלה, ואלה נמכרות גם בחנויות מטיילים.
שטיינר
שטיינר (בגרמנית: Steiner) הוא שם משפחה גרמני הנגזר מהמילה שטיין שפירושה בגרמנית הוא אבן.
אלארם
קרבת משפחה
מדחת יוסוף
קרוב משפחה
יחיאל לקט
יחיאל לקט (נולד ב-12 ביולי 1941), הוא איש ציבור ישראלי, אשר כיהן כיו"ר ומזכ"ל תנועת העבודה העולמית, יו"ר דירקטוריון קק"ל וחבר הכנסת מטעם המערך.
קורות חיים.
לקט נולד ב-1941 בחיפה ליוסף ושושנה לקט. למד בבית ספר אליאנס בחיפה. בוגר לימודי פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, במהלכם החל לעבוד כדובר משרד החינוך והתרבות (1965–1969).
פעילותו הציבורית החלה עם בחירתו ליו"ר חוג הדוברים של משרדי הממשלה (1967–1968). לאחר מכן, עם הקמת המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה, נבחר לעמוד בראשה (החטיבה להתיישבות 1975) והיה מועמד ברשימת המפלגה לכנסת השמינית.
לאחר שלא נבחר לכנסת נשלח כיו"ר משלחת עלייה לארצות הברית (1975–1976). בינואר 1977 הושבע כחבר הכנסת בעקבות מותו של השר אברהם עופר וכיהן בכנסת השמינית בארבעת חודשי כהונתה האחרונים.
בשנים 1978–1982 כיהן כמזכ"ל תנועת העבודה העולמית ולאחר מכן, עד שנת 1989, כיו"ר התנועה העולמית. בסיום תפקידיו במוסדות המפלגה פנה לפעילות ציבורית בהסתדרות הציונית והסוכנות היהודית. בין תפקידיו: ראש החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית (1989–1992), ראש המחלקה לעליית יהודים ונוער בסוכנות (1992–1996) ובשנה האחרונה בתפקידו זה היה ראש המחלקה לפיתוח והתיישבות ויו"ר מוסדות עליית הנוער.
בשנת 1998 נבחר ליו"ר עמית של דירקטוריון קק"ל ובשנת 2000 נבחר ליו"ר הדירקטוריון, בראשו עמד עד 2006.
בשנים 2007–2009 כיהן כיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
לקח חלק בכנס בודפשט של ברית עברית עולמית אשר התקיים בשנת 2013.
משמש כיום (2016) כיו"ר תיאטרון מיקרו בירושלים.
לקט נשוי לרות והזוג הורים לשלושה ילדים.
מצפ&quot;ע
מוצב הפיקוד העליון
מוצב הפיקוד העליון (בראשי תיבות: מִצְפֵּ"עַ או מִצְפֶּ"ה), הידוע בכינויים "הבור", ו־״מצודת ציון״, הוא מרכז הפיקוד התת־קרקעי של צה"ל, הנמצא במחנה רבין (הקריה) בתל אביב.
מוצב הפיקוד העליון משמש בשעת חירום את הרמטכ"ל לשליטה בצבא. דו"ח ועדת וינוגרד תיאר את מטרתו של מוצב הפיקוד העליון:
היסטוריה.
במלחמת העצמאות, לא היה למטכ"ל מוצב פיקוד, ומשרדי המטכ"ל שכנו עד ל־19 במאי 1948 בבית האדום בתל אביב ואז עברו לגבעת החלמה ברמת גן.