לגבי השפעתה של הגישה הדתית על גברים. בדרך כלל, מדובר ברגשות אשם שנפוצים בעיקר בקרב גברים שאינם נשואים, משום שההלכה אוסרת על גברים אוננות באיסור הוצאת זרע לבטלה, וגם נטייתם להרהורי עבירה רבה יותר. ההלכה מכירה בהתמודדות מולה הם ניצבים, בהדרכה שהיא מעניקה להקדים את הנישואים על מנת להינצל מהרהורי עבירה.
דוד ריבנר וטלי רוזנבאום (Ribner &amp; Rosenbuam) מוסיפים את התייחסותם לכך שהיהדות מדריכה את בני הזוג לצניעות בתוך מערכת היחסים שלהם. הדרכה זו מובילה למספר קונפליקטים: האחד הוא ההימנעות משיתוף גורמים חיצוניים עם הנעשה בתוך הזוגיות, גם כאשר יש מצוקה. השני הוא החוסר בבניית מודל של חיים זוגיים עבור הילדים. הימנעות מחשיפת הקשר הזוגי מול הילדים מובילה למצב שבו הילדים גדלים לתוך מציאות של חוסר מודעות לפוטנציאל הטמון בקשר זוגי. לעיתים, מציאות זו יוצרת בעיה אצל הילדים המגיעים לחיי הנישואין שלהם ללא מודל מובנה והכנה מספקת. הטב-בלום מרחיבה ומסבירה כי תחום המיניות אינו מוכר לזוג הדתי לפני החתונה, ואף נחשב לנושא שאסור לדבר עליו, אסור להרהר עליו ובוודאי שלא לעסוק בו. מיד עם החתונה, נושא זה הופך למרכזי בקשר ביניהם מבלי שתהיה להם הזדמנות ללמוד אותו בהדרגה ובביטחון. לדבריה, בליל הכלולות, יתקיים האקט המיני הראשון על רקע זה, כשאליו מתווספות חרדה מזה ותחושת חובה דתית מזה. כתוצאה מכך, עלול החתן הטרי להפעיל כוח רב מדי ולגרום לכלה כאב חזק וחוויה קשה. במקרה כזה, הקשר המיני בין בני הזוג מבוסס על מעגל קסמים של פחד וחשש מכאב הגורמים להתכווצות לא רצונית של הנרתיק, עובדה המגבירה עוד יותר את התסכול של בני הזוג.
לבינסקי, מציג נתונים מפתיעים מתוך הסקר שנערך בארצות הברית. הנשים במחקר התייעצו עם רב מעט מאוד בדברים הקשורים למיניות, יחסית לשאלות בכשרות או בהלכות שבת. רוב השאלות שהופנו לרב בנושא המיני היו על חששות טכניים של כתמים. קצת יותר משליש מהנשים ביקשה מהרב היתר לפרקטיקה מינית מסוימת. לדברי לבינסקי, נושאים כמו תשוקות ופרקטיקות מיניות נידונו רק לעיתים נדירות בהדרכת הכלות. לבינסקי תהה, אם כן, איך זוגות מתמודדים עם התשוקות המיניות שלהם מול רגשות הדת שלהם. תוך כדי הסקר, מחצית מהנשים תהו אם ביצוע מעשים מיניים מסוימים, במהלך חיי הנישואים שלהם, עלול להוות הפרה של ההלכה. רובן דאגו לגבי מין אוראלי ואחר כך לגבי השימוש בפנטזיות בעת קיום היחסים. 50% הכירו בחששות הלכתיים, ומתוכן רק חלק קטן (12%) ביקשו מהרב הדרכה בנושא. 88 האחוזים הנותרים שלא התייעצו עם רב, כמעט מחציתם נמנעו מיחסי אישות המפוקפקים מבחינה הלכתית, ואילו השאר עשו כרצונם ללא התחשבות בהלכה. נתוני סקר זה, אינם בהכרח תואמים את ההתייחסות למיניות בקרב דתיים או חרדים במדינת ישראל. בפרט, ש-55% מהנשאלות השיבו שהן משתייכות לקהילה האורתודוקסית המודרנית, קהילה שמבוססת בעיקר בארצות הברית.
אמון גואת'
אלמנטלים
אלמנטל (באנגלית: Elemental) הוא כינוי לישויות מיתולוגיות המהווה מעין התגלמות של אחד מארבעת היסודות של העולם העתיק. כינוי זה הופיע לראשונה בכתביו של פאראצלסוס בנושא האלכימיה.
פאראצלסוס מנה ארבעה סוגים של אלמנטל: גנומים - אלמנטל האדמה; נימפות - אלמנטל המים; הסילפות - אלמנטל האוויר; וסלמנדרות - אלמנטל האש. רוב הישויות האלה מצויות בפולקלור בנוסף לאלכימיה, כאשר משתמשים בשמן בחפיפה ליצורים אחרים בפולקלור. אולם, לסילפות אין כמעט כל אזכור מחוץ לאלכימיה.
הבסיס לכתבים אלו של פאראצלסוס היא תאוריית היסודות של הפילוסוף היווני אמפדוקלס, לפיה העולם מורכב מארבעה יסודות: אש, אדמה, אוויר ומים. פרדיגמה זו השפיעה מאוד על הפילוסופיה של ימי הביניים, ופאראצלסוס רצה להגדיר קבוצה של ישויות מיתולוגיות אל תוך הפרדיגמה בכך ששייך אותם לתוך ארבעת היסודות.
האלמנטלים של ארבעת היסודות.
במיסטיקה, בכישוף ובאלכימיה, האלמנטלים הם מפלצות וחיות אגדיות (שלעיתים מופיעות בצורת רוח) המותאמות/מורכבות מאחד מארבעת היסודות: אש, אדמה, אוויר ומים. היסודות עצמם מאזנים אחד את השני באמצעות ההפכים המשלימים: מים מכבים אש, אש מרתיחה מים, אדמה מכילה וחונקת אוויר, אוויר שוחק האדמה. נהוג ליחס לפאראצלסוס את המצאת האלמנטלים, זאת על אף שפאראצלסוס עצמו, בן המאה ה-16, לא השתמש במונח זה או באף מונח מקביל אחר בגרמנית, שפת כתביו. בכל מקרה, נראה כי פאראצלסוס היה הראשון לתת לאמנטליים שמות, כמו גם שמות שמות חלופיים, אותם ככל הנראה חשב לרשמיים יותר.
האלמנטלים לפי פאראצלסוס הם:
פאראצלסוס התייחס לאלמנטלים גם במונחים גרמניים המקבילים ל"אנשי המים", "אנשי ההרים" וכיוצא בזה.
שלושה מתוך שמות אלו, Undina, Gnomus ו-Sylvestris, הופיעו לראשונה בכתביו של פאראצלסוס, אם כי יש לציין כי ש-Undina נגזרת מהלטינית. שמן של הנימפות שאוב עוד מהמיתולוגיה היוונית, שם היו הנימפות לעיתים רוחות או ישויות על טבעיות המקושרות לאתר מסוים, לרוב אתר טבעי, כמו עץ או נהר. פאראצלסוס משתמש במידה מסוימת במיתוס זה של הנימפות, ואף מתארן כדומות לבני אנוש בדומה לתיאור במיתולוגיה היוונית. לעומתן, פאראצלסוס תיאר את הסילפות גדולות יותר, ארוכות יותר וחזקות יותר מבני אדם. לדידו, הגנומים הם נמוכים, והסלמנדרות הן ארוכות, צרות וכחושות.
עקרונות כלליים אלו של רוחות האלמנטל מופיעים גם בספרו של היינריך קורנליוס אגריפה מאותה תקופה, De Occulta Philosophia, שם כתב אגריפה על ארבעה סוגים של רוחות המתאימים לארבעת היסודות, אם כי לא כינה אותם בשמות. עם זאת, אגריפה כן נתן רשימה מפורטת של ישויות מיתולוגיות מסוגים אלו, אך לא ציין מי מהם שייך למי. כמו פאראצלסוס, הוא לא השתמש במונח "רוח אלמנטלית".
אלמנטלים מוזכרים לעיתים קרובות בספרי קוסמוּת הדנים באלכימיה ובכישוף, והם לעיתים "מזומנים" על ידי לחש. בתרבות המודרנית הם מופיעים לעיתים ביצירת ספרותיות העוסקות בפנטזיה. משחקי תפקידים רבים, ובראשם מבוכים ודרקונים, משלבים בתוכם קסמים בהם יכול השחקן לזמן אליו רוח אלמנטל (תורגמה בעברית ל"יסודן" ובחלק מהגרסאות פשוט ל"יסוד") אשר תעזור לו בהרפתקאתו.
ספר יום הדין (רומן)
ספר יום הדין (באנגלית: Doomsday Book) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופרת האמריקאית קוני ויליס שיצא לאור בשנת 1992. הספר יצא בעברית בהוצאת אופוס בשנת 1999, בתרגומה של עידית שורר. הספר זכה בפרס הוגו ובפרס נבולה, ונחשב לאחת מיצירות המדע הבדיוני הטובות ביותר. הספר שייך לתת ז'אנר "מסע בזמן".
תקציר עלילה.
עלילת הספר מתרחשת באמצע המאה ה-21 (שנת 2054) ובמקביל באנגליה של המאה ה-14. הספר עוקב אחר ההיסטוריונית קיווירין אנג'ל, סטודנטית באוניברסיטת אוקספורד במסגרת פרויקט של מסע בזמן אל תקופת היסטוריות וחקירת אורח החיים באותן תקופות.
קיווירין המתמחה בימי הביניים נוסעת בזמן אל המאה ה-14 על אף התנגדות המנחה שלה, פרופסור ג'יימס דנוורת'י, החושש מסכנות התקופה. קיווירין היא ההיסטוריונית הראשונה הנוסעת לתקופה זו הנחשבת למסוכנת.
בשל טעות בהכנסת הקואורדינטות נשלחת קיווירין, במקום אל שנת 1320, אל שנת 1348 - השנה בה הגיעה המגפה השחורה אל אזור אוקספורד. מגפת שפעת שפורצת פתאום וההיסטריה הציבורית בעקבותיה מביאה לכיבוי מכונת הזמן, ובכך אובד התאריך המדויק אליו נשלחה קיווירין. טכנאי המכונה חולה בשפעת ומאבד את ההכרה, ועל העיר אוקספורד של המאה ה-21 מוטל הסגר.
קיווירין חולה אף היא בשפעת מיד לאחר הגיעה אל העבר, ובשל הזיות החום אינה זוכרת את מקום הנחיתה המדויק שלה (אליו היא צריכה לשוב לאחר שלושה שבועות). קיווירין מתגלה על אם הדרך על ידי תושבי כפר סמוך, החושבים שהיא נשדדה, ונלקחת אל בית אחוזה כפרי. בשל הזיותיה, ההיסטוריונית מדברת אנגלית מודרנית (שפה שהמקומיים אינם מבינים) וכן לטינית ותושבי המקום לומדים שהיא יודעת לקרוא ומסיקים שהיא נזירה אשר ברחה ממנזר סמוך. קיווירין מתיידדת עם הכומר המקומי, האב רוש, (לאחר פגישתם הראשונה בה חשבה שהוא שודד דרכים), ומנסה לסייע לתושבי האחוזה הכפרית בהכנת ארוחת חג המולד ומיסת חג המולד, בעודה ממתינה לשובו של אחד מתושבי האחוזה אשר טען שהוא זה שמצא אותה ביער.
ביום חג המולד פורצת בכפר המגפה השחורה ותוך מספר ימים נדבקים מרבית תושבי האחוזה והכפר. האב רוש מנסה לטפל בתושבים ולקברם, וקיווירין מסייעת לו. רק זמן קצר לפני מותו של האב רוש מהמגפה היא מגלה שהוא האדם שמצא אותה על אם הדרך, והאמין כל העת שהיא קדושה אשר נשלחה לעזור להם בתקופת המגפה. עם מותו של רוש מבינה קיווירין שלא תוכל לשוב למקום המפגש (הידוע רק לרוש).
במקביל עוקבת עלילת הספר אחר אוקספורד המודרנית, שם מתגלה שמקורה של המגפה בחפירה ארכאולוגית בה התגלה קבר של אביר שמת ממגפת השפעת (נגיף השפעת שרד בתוך הקבר והדביק את החופרים, בהם קיווירין וטכנאי מכונת הזמן בדרי). עם גילוי מקור הנגיף, מופעלת מכונת הזמן ומתגלה התאריך אליו נשלחה קיווירין - בשל הזיות החום של מפעיל המכונה שינה המפעיל את התאריך אליו היא נשלחה. דנוורת'י נוסע בזמן ומוצא אותה בכפר זמן קצר לאחר מותו של האב רוש, ומחזיר אותה אל המאה ה-21.
בית משפט לענייני משפחה