תנועת כוחות בעלות הברית לכיוון נמלי צפון תוניסיה התנהלה בשני צירים עיקריים. הכוח שפעל בציר הצפוני התקדם לעבר נמל ביזרטה, דרך הערים באג'ה ומטר, ונתקל בהתנגדות גרמנית רצינית בג'בל עביאד. הכוח שפעל בציר הדרומי התקדם לעבר נמל תוניס מכיוון דרום־מערב, דרך הערים סטיף וקונסטנטין, וב־24 בנובמבר נתקל לראשונה בהתנגדות רצינית של כוחות הציר באזור מאג'ז אל באב. אייזנהאואר שלח את הדיוויזיה המשוריינת האמריקנית ה־1 ואת דיוויזיית החי"ר ה־1 מכוח המשימה שהונחת בנמל אוראן, כדי לתגבר את כוחותיו של אנדרסון בתוניסיה, אך לא היה די בכך כדי להתגבר על ההתנגדות הגוברת של כוחות הציר. ב־28 בנובמבר נבלמה התקדמות השדרה הדרומית של אנדרסון באזור ג'דידה, כ־20 ק"מ בלבד מטוניס. זו הייתה נקודת השיא של התקדמות בעלות הברית בתוניסיה. גשמי החורף, שהחלו לרדת בסוף נובמבר, היקשו מאוד על המשך התקדמות כוחות הקרקע, שנתקעו בבוץ העמוק, וקירקעו את מטוסי בעלות הברית, שפעלו משדות תעופה מאולתרים. כוחות בעלות הברית היו פרוסים על פני חזית רחבה, ורחוקים מבסיסי האספקה שלהם, בעוד כוחות הציר נהנו מקווי אספקה קצרים. חיילות האוויר של הציר, שפעלו משדות תעופה משובחים וסלולים שלא ניזוקו מפגעי מזג האוויר, השיגו עליונות אווירית ותקפו מהאוויר את כוחות הקרקע של בעלות הברית בתוניסיה.
עד ראשית דצמבר התחזק כוח הציר בצפון תוניסיה עד שיכול היה ליטול את היוזמה לידיו ולפתוח בשורת התקפות נגד חזקות. ב־1 בחודש פתחו הגרמנים במתקפה על הכוח הדרומי של בעלות הברית, ותוך מספר ימים אילצו אותו לסגת מג'דידה למג'ז אל באב, לאחר שהסבו לו אבדות כבדות. פיקוד בעלות הברית עדיין לא ויתר על כוונתו לכבוש את תוניס, ותכנן מתקפה חדשה של הקורפוס הבריטי ה־5, שנועדה להתחיל ב־24 בדצמבר. אולם גנרל איזנהאואר, שערך סיור מקדים בקווי החזית לפני המתקפה, השתכנע שאין לה סיכוי להצליח עקב תנאי מזג האוויר הקשים והבוץ העמוק. כאשר הוא חזר למפקדתו הוא הורה לבטל את המתקפה המתוכננת, ולדחות את המשך הפעולות ההתקפיות בתוניסיה לזמן בלתי מוגבל. יש הרואים בתאריך זה (ה־24 בדצמבר 1942) את נקודת הסיום של "מבצע לפיד" ואת תחילתה של המערכה בתוניסיה. כוחות הציר זכו ב"תחרות המירוץ לתוניס", והשלמת סילוקם מטוניסיה עתיד היה לעלות לבעלות הברית בארבעה וחצי חודשים נוספים של לחימה קשה ועקובה מדם.
תוצאות מבצע לפיד.
מבצע לפיד השיג את מטרותיו העיקריות, בכמות נפגעים מינימלית – 1,469 נפגעים לכוחות בעלות הברית (עד 11 בנובמבר). כוחות הצבא והצי הצרפתיים במרוקו ואלג'יריה ספגו כ־3,500 נפגעים במסגרת ההתנגדות לנחיתות הכוחות הפולשים. במהלך המבצע הצליחו בעלות הברית להשתלט על רוב השטח של מושבות צרפת בצפון אפריקה (למעט מזרח תוניסיה), ולהפוך אותן לבסיס להמשך המבצעים של בעלות הברית בתוניסיה ובזירת הים התיכון. כיבוש מרוקו ואלג'יריה על ידי כוחות בעלות הברית ודרישות המערכה בתוניסיה, חייבו הקצאת כוחות ניכרים של הוורמאכט והיערכות מחודשת של הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, כולל העברת 400 מפציצים ארוכי טווח מהחזית המזרחית לזירת הים התיכון. בראשית 1943 רבע מכוחו של הלופטוואפה הוקצה לזירת המזרח התיכון, פי שלושה מהכוח האווירי הגרמני שהוקצה ללחימה באזור זה שנה וחצי קודם לכן.
ההשתלטות על מושבות צרפת במערב צפון אפריקה והפיכתם לבסיס פעולה לכוחות יבשה ואוויר גדולים של בעלות הברית, היו תנאי הכרחי להשמדת כוחות הציר בצפון אפריקה (במאי 1943), ולהמשך המבצעים של בעלות הברית בזירת הים התיכון ב־1943, דוגמת הפלישה לסיציליה ובסופו של דבר לאיטליה. ההשתלטות על חופי צפון אפריקה סייעה גם לשמור על המשך העמדה הנייטרלית של השלטון הפשיסטי בספרד במלחמה, על אף נטייתו הטבעית של פרנקו לתמוך במדינות הציר.
הצלחת מבצע לפיד היוותה אות לבאות, לקראת מבצעים אמפיביים אנגלו־אמריקאים נוספים, ששיאם בפלישה לנורמנדי. צבא ארצות הברית מילא בפעם הראשונה במלחמה תפקיד מרכזי במערכה צבאית נגד כוחות גרמניה הנאצית ואיטליה, ורכש ניסיון קרבי יקר ערך. מפקדים אמריקניים שיתפרסמו בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, כפטון ואייזנהאואר, ערכו את טבילת האש הראשונה שלהם במהלך המבצע ובמערכה בתוניסיה שבאה בעקבותיו.
עבור יהודי אלג'יריה ומרוקו היווה מבצע לפיד רווח והצלה. משטר וישי יישם את חוקי הגזע ברוח המשטר הנאצי, וביטל את זכויות האזרח של יהודי צפון אפריקה. בצרפת עצמה נערך זה מספר חודשים משלוח היהודים למחנות ההשמדה במזרח. ביטול חוקי הגזע בצפון אפריקה ומתן זכויות האזרח ליהודים לא היה אירוע מיידי, אלא תהליך ארוך, שכלל התנכלויות נמשכות ליהודים, שכן אנשי וישי נותרו בעמדות כוח גם לאחר הנחיתות, וההתנכלויות ליהודים נמשכו למעשה עד לשנת 1944. גורל שונה פקד את יהודי תוניסיה, שכתוצאה מהשתלטות מדינות הציר על תוניסיה, בעקבות "מבצע לפיד", מצאו עצמם תחת שלטון נאצי ישיר. עד השלמת שחרור תוניסיה מידי הנאצים במאי 1943, הם הספיקו לשלוח כ־5,000 יהודים למחנות עבודה ו־160 יהודים נשלחו לצרפת ומשם למחנות הריכוז.
יחס גלישה
יחס גלישה הוא מנה המבטאת את שיעור איבוד הגובה (כתוצאה מגרר והשפעת הכבידה) של עוף או כלי טיס בלתי ממונע, ביחס למרחק האופקי שאותו הוא עובר. ליחס זה נודעת חשיבות רבה בקביעת יעילות התעופה של עופות או כלי טיס חסרי מנוע, כגון דאונים ומצנחי רחיפה. כך למשל, יחס גלישה של 10:1 ("עשר לאחת") משמעו שכלי הטיס, למשל, עובר 10 מטרים בקו אופקי על כל מטר שהוא מנמיך בקו אנכי (קוטנגנס זווית הגלישה).
formula_1
כאשר L מציין את כוח העילוי ו-D את כוח הגרר.
ככל שהגוף בנוי באופן יעיל יותר, ומפיק עילוי רב יותר ביחס למשקלו, יחס הגלישה גדל וניתן לעבור מרחק רב יותר עד הנחיתה על הקרקע.
כיוון שיחס גלישה גדול הוא דבר רצוי, נובעת מכך דרישה על כלי הטיס לייצר גרר (D) מינימלי.
דגל מניטובה
דגל מניטובה הוא שלט האצולה שמופיע במרכז סמלה של מניטובה, על גבי נס אדום - דגל מושבות בריטניה.
דגל זה הפך לדגל הפרובינציה בעקבות חוק שעבר ב-11 במאי 1965 ואושר על ידי המלכה אליזבת השנייה באוקטובר 1965.
הדגל הוכרז רשמית כדגל הפרובינציה ב-12 במאי 1966. ההחלטה להחליף את הדגל נעשתה לאחר שממשלת קנדה החליפה את דגל הקודם - נס קנדה האדום לדגל הנוכחי של קנדה בו מופיע עלה האדר.
יצחק יעקב וייס
הרב יצחק יעקב וייס (ח' באדר א' ה'תרס"ב, 15 בפברואר 1902 – י"א בסיוון ה'תשמ"ט, 14 ביוני 1989) רב ופוסק, מחבר סדרת ספרי השו"ת מנחת יצחק. היה רבה של העדה החרדית, אולם השפעתו ההלכתית חרגה גם מעבר לגבולות העדה.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה דולינה שבחבל גליציה לרבי יוסף יהודה, דיין בעיר, וליוכבד בבטשי. אביו היה חסיד זידיטשוב אך משפחתו הייתה מקורבת גם לאדמו"רי בעלז. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר למונקאץ, שם לימד אביו תורה וחסידות לצעירים, ואף הוא הצטרף לאביו בהוראה מגיל צעיר. בנו מספר כי אביו למד חברותא עם סבו מדי לילה במשך 6 שעות, בבית המדרש של חסידות בעלז בעיר. בגיל 16 קיבל סמיכת "יורה יורה" מרבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש ובית דינו, ובגיל 19 קיבל סמיכת "ידין ידין". בנוסף קיבל סמיכה מהרב מאיר אריק, מהרב שמואל אנגל ומרבי שמעון גרינפלד. בימי בחרותו פרסם מדברי תורתו בכתבי עת תורניים, בהם "הבאר", "בית ועד לחכמים", "גפן פוריה", "לקט שושנה" ו"תל תלפיות". הוא התכתב עם כמה רבנים בולטים, בהם הרוגוטשובר. רוב מכתבים אלו אבדו בימי המלחמה. חלקם נדפסו בשו"ת מנחת יצחק.
נישא לאלטע רבקה לאה, בתו של הרב פנחס צימטבוים, ראש בית דין של גרוסוורדיין. עבר לעיר זו וצורף כדיין בבית הדין של חותנו. לימים הדפיס מדברי תורתו של חמיו בספרו מנחת יצחק חלק שני. בתקופה זו היה בין חסידיו של האדמו"ר רבי ישראל מויז'ניץ שהתגורר אז בגרוסוורדיין. הוא למד חברותא עם רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב במשך 6 שעות מדי יום.
את קורותיו בשנות השואה תיאר בחוברת "פרסומי ניסא" שנספחה לחלק הראשון של שו"ת מנחת יצחק. מאחר שלא היו לו תעודות נמלט מגרוסוורדיין והתחבא בקלויזנבורג בבית ידידו רבי יהודה הורוויץ. בהמשך הועסק בעבודת כפייה בהונגריה על ידי הנאצים, יחד עם בנו ישכר דוב (בעריש), שהיה אז בן 14. משהחלו האקציות וחותנו נשלח למחנה השמדה, התחבא בבונקר בעיר גרוסוורדיין ומשם ברח לבוקרשט ברומניה. רעייתו נפטרה שם בי' בכסלו תש"ה. עם סיום המלחמה חזר לגרוסוודיין לנסות להציל את דברי תורתו ורכושו טרם שיעלה לארץ ישראל. בראותו את המצב של הקהילה, החליט להישאר ולשמש להם רב. הוא עסק בהיתר עגונות השואה וייסד שם ישיבה בשם "בית פנחס" על שם חמיו שנספה בשואה. בשנת תש"ו נישא בשנית למלכה בתו של רבי חיים דב מווסלוי.
אחרי שהקומוניסטים השתלטו על רומניה ראה שלא יוכל לעסוק במילוי תפקידו כרב, ובשנת תש"ח (1948), בעצת הרב מטשיבין, עבר לאנגליה. הוא מונה לאב בית דין במנצ'סטר והתחיל בהוצאת ספרי השו"ת שלו, "מנחת יצחק". בשנים אלו התפרסם כפוסק. פעל בתחום טהרת המשפחה והכשרות והקים את הכולל הראשון במנצ'סטר, "כולל הרבנים". בתקופה זו הסמיך רבנים רבים.
בשנת תשכ"ח (1968) קיבל את פרס הרב קוק לספרות תורנית על סדרת ספריו.