המטבח הסיני הוא כינוי כולל לסגנונות בישול שונים שמקורם בסין, והוא אחד המטבחים העשירים ביותר. במטבח הסיני נעשה שימוש נרחב באורז, אטריות, סויה (כרוטב סויה, שמן סויה, חלב סויה חם, טוֹפוּ ועוד) ובתבלינים יבשים כפלפל חריף, שום, זנגביל, אניס, קינמון, ציפורן, זרעי שומר, ופלפל סצ'ואן, וכן במונוסודיום גלוטומט. קינוחים אינם נפוצים במטבח הסיני ואינם מוגשים בדרך כלל בסיום הארוחה אלא במהלכה, לדוגמה עוגת ירח.
הסינים מאמינים כי שתייה קרה מפריעה לעיכול מזון חם ולכן לא יגישו שתייה קרה בארוחה אלא תה לא ממותק, מסוגים רבים ושונים. לסין ההיסטוריה הארוכה ביותר עם צמח התה ותרבות התה הסינית היא מהמפותחות בעולם, ומתקיימים שם בתי תה (או גני תה) המוקדשים להגשת תה וביצוע טקס התה הסיני הקרוי גונג-פו צ'ה. בנוסף נהוג בסין סגנון הגשה המכונה דים סאם המאופין בהגשת מנות קטנות, לעיתים מאודות, לצד תה חם.
מזון סיני מוצק נאכל בעזרת מקלות אכילה, ומזון נוזלי נאכל בעזרת כף רחבה עם תחתית שטוחה, העשויה לרוב מחרסינה. לא נהוג להגיש מזון עם סכין בסין, לכן רוב המנות מוגשות בגודל נגיסה. לרוב לצד כל ארוחה תוגש מנת אורז קטנה לכל סועד בקערה קטנה. בסין נהוג להרים את קערת האורז לפה ולהשתמש במקלות האכילה כדי לגרוף את גרגירי האורז לפה.
שיטות בישול סיניות.
בעת שגובש המטבח הסיני היו רוב תושבי סין עניים במזון ובמקורות חימום
ולכן נוצרו שם שיטות בישול החוסכות באנרגיה ומנצלות מקור אש אחד להכנת ארוחה שלמה.
המטבחים האזוריים.
מטבח קנטונזי.
המטבח האופייני לדרום מחוז קאנטון (גואנגדונג) שבדרום-מזרח סין. מאפייניו הבולטים:
מנות אופייניות לאזור:
מטבח פקינזי.
מוכר גם כמטבח קיסרי או מנדריני. בייג'ינג (פקין) היא בירת סין ובה שוכן ארמון הקיסר. רבות ממנות האזור מקורן בארוחות השחיתות של הקיסרים והאצילים. מנות אלה מוצאן לאו דווקא מבייג'ינג עצמה כיוון שטבחים מכל סין בישלו עבור הקיסר את מיטב מאכליהם ובדרך כלל הן מכילות רכיבים יוקרתיים קשים להשגה.
מנות אופייניות למטבח:
מטבח שאנגחאי.
נקרא על שם שאנגחאי אך למעשה נפוץ בכל חופה המזרחי של סין. מאפייניו הבולטים:
מטבח צ'יוצ'או.
מטבח זה מאפיין את העיר צ'אוז'ו שבחבל גואנדונג, המטבח הוא בעקרון קנטונזי אך יש כאן כמה מנות ייחודיות שאינן מופיעות ביתר המטבח הקנטונזי כמו אווז מאודה, סרטן קר וחביתיות צדפות מטוגנות.
מטבח סצ'ואני.
זה המטבח הנפוץ בסצ'ואן בדרום-מערב סין, האקלים באזור קר בחורף ובקיץ הוא חם ולח ולכן מאכלי האזור הם חריפים ומשתמשים בפלפלים חריפים, פלפל סצ'ואן, זנגביל (ג'ינג'ר), שום ובצל.
המנות גונגבאו ג'ידינג ופוצ'י פייפיאן מקורן במחוז זה.
מטבח חונאן.
זה המטבח האופייני לאזור שיאנגג'יאנג ולמערב אזור הונאן, מטבח זה דומה למטבח הסצ'ואני אך מתובל יותר וכולל גם מנות בסגנון החמוץ-מתוק בנוסף למאכלם החריפים שמשתמשים בפלפל צ'ילי, בצל ושום. באזור זה נהוג גם לטגן בשרים בבלילת בצק והרבה מאוד מנות סיניות מערביות מבוססות על צורת הכנה זו כמו עוף בשומשום.
מטבח יונאן.
ביונאן ישנו מספר עצום של מיעוטים ולכן המטבח מגוון ביותר. המאכלים מתובלים למדי ועושים שימוש נרחב בפטריות. בדרום אזור זה מגדלים זן תה בשם פּוּ-אר (נקרא גם בו לאי) המיושן בין שנה לארבע שנים ומפתח טעם מותסס.
המטבח הצפון-מזרחי הסיני.
המטבח האופייני לצפון מזרח סין. בשל החורפים הקשים ועונות הגידול הקצרות יחסית התפתחה באזור מסורת של כבישה ושימור של מאכלים ובמיוחד של כרוב כבוש. בניגוד לדרום סין כאן האטריות הן הפחמימה הנפוצה ולא האורז שנאכל באזור זה בעיקר כדייסה המכונה קונג'י במערב וז'וֹוְ במנדרינית (סינית: 粥, פין-יין: zhōu).
מטבח האקה.
זהו המטבח של בני האקה שהיגרו לדרום-מזרח סין בבורחם מפני המונגולים. אנשי ההאקה הגיעו לגואנדונג ופוג'יין אך אזורים אלה היו כבר מיושבים והם נאלצו לגור באזורי הגבעות שלא היו מיושבים. באזורים אלה לא היו גידולים טריים ולכן מטבח ההאקה משתמש בהרבה בצל ובחומרי גלם יבשים או משומרים כמו טופו ממנו מכינים מנות רבות באזור והבשר הנפוץ והמועדף הוא בשר חזיר.
מטבח טיבטי.
מזונם של הטיבטים הגרים במערב סין מבוסס על קמח שעורה, בשר של יאק הבית, כבש הבית וחזיר, ירקות ומוצרי חלב - בעיקר חמאה, גבינה ויוגורט. ככל שהטיבטים גרים גבוה יותר מעל פני הים מזונם מכיל יותר בשר ופחות ירקות. התה המקומי עשיר ומעודן יותר מהתה הסיני וכמו כן נוהגים הטיבטים לשתות בירת שעורה. הקרבה הגאוגרפית להודו מתבטאת בשימוש נרחב בתבלינים כמו כמון, הל וקינמון ומוצרי חלב.
מטבח מקאו.
מקאו כמובלעת פורטוגזית פיתחה מטבח המשלב מטבח סיני ומטבח פורטוגזי עם השפעות מדרום-מזרח אסיה. שיטות הבישול הנפוצות שונות מאלה בסין וכוללות צלייה, אפייה וגריל. המזון מתובל בקוקוס, קינמון, כורכום ובקלאו.
המטבח הסיני-אמריקאי.
מטבח זה נוצר בארצות הברית במאה ה-19 על ידי מהגרים סינים שפתחו מסעדות וניסו להתאים את המטבח לחיך המערבי. עם הזמן התפתח מטבח המבוסס על המטבח הקנטונזי בשילוב חומרי גלם מערביים שהוו תחליף לחומרי גלם לא זמינים. מטבח זה כלל גרסאות אמריקאיות למנות סיניות וכן מנות חדשות שאינן קיימות בסין וחלקן אופייניות אף לערים מסוימות בארצות הברית.
דוגמאות למנות סיניות שקיבלו גרסה מערבית:
מנות הייחודיות למטבח הסיני-אמריקאי:
מטבח סיני-קנדי.
נוצר באותן הנסיבות בהן נוצר המטבח הסיני-אמריקאי ואינו שונה ממנו בהרבה. מנות רבות במטבח זה מטוגנות בשמן עמוק.
מנות ייחודיות למטבח זה הן:
העיקרון האנתרופי
העיקרון האנתרופי, כתפיסה פילוסופית, גורס כי צורת חיים תבונית ותודעתית הצופה בתופעות טבע מסוגלת לאסוף במהלך תצפיותיה על היקום רק את אותם הנתונים העומדים בקנה אחד עם אופייה. התומכים בעיקרון זה סבורים שהדבר מסביר מדוע גיל היקום והקבועים הפיזיקליים הבסיסיים שלו מתאימים לקיום צורות חיים תודעתיים. כתוצאה מכך, נראה בלתי אפשרי שחיים (ובמיוחד צורות חיים אינטליגנטיות) יוכלו להתפתח מחוץ לטווח הצר הנחשב לתואם קיום צורות חיים.
הטיעון.
חסידי העיקרון האנתרופי טוענים כי אנו חיים ביקום המכוונן להפליא לאפשר חיים מלאים. אילו היה אפילו אחד מן התנאים הפיזיים שונה אפילו במעט, לא היו החיים כפי שאנו מכירים אותם אפשריים. טענות נוספות שהועלו גרסו כי העיקרון האנתרופי מסביר קבועים פיזיים כמו קבוע המבנה העדין ומספר הממדים של היקום וכן את הקבוע הקוסמולוגי.
לפי ג'ון ד. ברו ופרנק ג'. טיפלר, יש ביקום מספר עצום של צירופי מקרים שלא ייאמנו, שכולם, כך נדמה, התלכדו כדי לאפשר את קיומנו באופן הנוכחי, החל במצב האנרגטי המסוים של האלקטרון ועד לרמה המדויקת של הכוח הגרעיני החלש. לטענתם, אנו חיים ביקום התלוי במספר משתנים עצמאיים, וישנו רק סיכוי קלוש שאלו יתקבצו למבנה המאפשר חיים ובכל זאת, יש חיים.
לפי בארו וטיפלר, ישנן שלוש גרסאות של העיקרון:
ביקורת.
העיקרון האנתרופי עורר מחלוקת קשה, שהתמקדה בעיקר בארבע נקודות:
הפטרכיה
הֶפּטַרכיה (ביוונית: ἑπτά - שבע, וἀρχία - ריבונות) הוא שמן של שבע ממלכות אנגלו-סקסוניות קדומות אשר התקיימו באנגליה בין סוף השלטון הרומאי במאה החמישית ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה העשירית.
מינוח.
המילה "הפטרכיה" מתייחסת לקיומן של שבע ממלכות, שבסופו של דבר התמזגו לתוך ממלכת אנגליה, בשנים המוקדמות של המאה ה-10 לספירה. ההיסטוריונים מנו בהפטרכיה את ממלכות נורת'מבריה, מרסיה, מזרח אנגליה, אסקס, קנט, סאסקס ווסקס.
המושג עצמו הופיע לראשונה במאה ה-12 בכתביו של ההיסטוריון האנגלי הנרי מהאנטיגדון, ונכנס לשימוש רב במאה ה-16. מחקרים מודרניים הוכיחו כי חלק מהממלכות הללו (במיוחד אסקס וסאסקס) לא השיגו את אותו המעמד כשאר הממלכות. מאידך, נמצא שישויות פוליטיות אחרות היוו כוח בר חשיבות רבה יותר מחלק מממלכות ההפטרכיה. כאלה היו ממלכות (ותת-ממלכות) לינדסי, הויס, בני המגנוסט, בני הויתוייר ובני ההסטינגאס.
המושג נחשב לבלתי מספק מאז המאה ה-20, והיסטוריונים רבים הפסיקו להשתמש בו, היות שאינו מתאר כראוי את התקופה. אולם הוא נשמר כתווית נוחה לתיאור חלק זה בהיסטוריה של אנגליה.
יהואחז
תיאוריית המיתרים
הרברט צוקורס
המדינות הבאלטיות
מיג
מיג (ברוסית: Российская самолётостроительная корпорация „МиГ - "מיג חברה רוסית לכלי טיס") היא חברה רוסית העוסקת בתעשייה אווירית וביטחונית. החברה נוסדה כמשרד תכנון סובייטי בידי ארטיום מיקויאן (ממוצא ארמני) ומיכאיל גורביץ' (ממוצא יהודי).
מטוסי הקרב מתוצרת מיג שימשו במשך שנים רבות (ועדיין משמשים) כמטוסי קרב עיקריים של חילות האוויר של רוסיה, מדינות שהיוו בעבר את ברית המועצות, מדינות להן סיפקה נשק - בעיקר בגוש המזרחי, ומדינות ערב. מדינות ערב רבות מפעילות עד היום מטוסי מיג, וקרבות רבים התחוללו בינם לבין מטוסי חיל האוויר הישראלי. מטוסי המיג ידועים כבעלי הנדסת אנוש נחותה של תא הטייס, בהשוואה למטוסי קרב מערביים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקטה החברה במאמצי ריגול תעשייתי לצורך הדבקת הפער הטכנולוגי בין ברית המועצות והמערב ובפרט בתחום מנועי הסילון. בנוסף, נעשה מאמץ לרכישת ידע תעופתי באמצעות יצירת קשר עם מומחים מהמערב. במיג-9, שהיה מטוס הקרב הסילוני הראשון במשפחה, נעשה שימוש בטכנולוגיה סילונית גרמנית שנפלה לידי הרוסים לאחר המלחמה ובטכנולוגיית הנעה בריטית שנרכשה ממפעלי רולס-רויס, לאחר משחק ביליארד בין נציגי ברית המועצות לאחד ממנהלי החברה.