שבע שנים לאחר מחיקת הזיכרון והלמדא, אבנר מגייס את התשיעיה (הם היו רק שישה מאחר שאיה לכאורה בחו"ל, ניצן עובדת עם אבשלום ואדם נרצח). הוא מזכיר להם את עברם ושולח אותם למשימה חדשה, לסכל את תוכניתו של אבשלום להשתלט על מוחם של אנשים ולהשתלט על העולם. בפרק הראשון, כשאבנר מסביר לחברי השמיניה על עברם, הוא אומר שכשמחקו להם את הזיכרון ברגע האחרון החליט להשאיר לאדם בנו את הזיכרון ואת הלמדא. חברי השמיניה לא יכולים לבצע את המשימה לבד ולכן הם זקוקים לשמיניה חדשה. חברי השמיניה הוותיקה ידריכו את חברי השמיניה החדשה וביחד ינסו להשלים את המשימה - להציל את העולם. בעזרת כוחות העל של השמיניה החדשה שמתגלים אט אט, הם פועלים יחד במשימתם. במקביל חברי השמיניה הוותיקה מנסים להכיר את עברם ולחדש את הקשרים שהתפרקו. במקביל לעלילה זו, בעונה הרביעית נראים תמר וירון, התאומים שנולדו לדדי ולדגנית בסוף העונה השלישית, בתור ילדים גדולים יותר, גרים עם דדי בהעתק של הבית הקודם שלהם ללא איה, ניני ודגנית (שמסתבר לאחר מכן שמתה). לתאומים הקטנים יותר סופר על ידי אביהם (שבהתחלה עבד אצל אבשלום) שאיה וניני עברו לצד השני של העולם, ואילו לאיה וניני סופר שאביהם עבר עם התאומים תמר וירון לחו"ל, בעוד שגם דדי ירון ותמר ואיה וניני נמצאים בארץ. אחרי כמה זמן מתברר לאיה שנחטפה על ידי אבשלום שתמר וירון בארץ, ואילו כשניצן עוזרת לה לברוח איה וניני פוגשים את דדי, תמר, וירון בורחים ליער בעצתם של איה וניני, ואבשלום מגלה זאת שהלמדא היא לא מתמר וירון אלא איה וניני ותופסים אותם בחדר אחר, גילי בעזרת יכולתה להפוך לבלתי נראית מגלה היכן חברי השמיניה מוחזקים בזמן שהשישיה ותמר וירון חושבים על דלתות נפתחות ואכן זה קורה חברי השמיניה בורחים ונתפסים אך הפעם בידי המועצה, ממציאים סיפור כיסוי מסתבר שמשהו מחברי השמיניה סיפר למועצה על השישיה הסודית והמשהו מתגלה כלא אחר מדורי שעובד עם אבשלום, לקראת סיום העונה נטשה יורה בעומרי כשחושבת שהוא זה דורי במקביל רוני מתסכלת על אבשלום בטלוויזה ומהופנטת בזמן שדדי מספר לאיה ניני אבי ומיקה על הסיפור של דניאל שהתחזה לניני ואיה הייתה זו שהרגישה שזה לא ניני בסיום העונה אבי ומיקה מהופנטים על ידי אבשלום ומגלים על הלמדא קלאוד.
לבסוף השישיה מצילה את העולם מדורי ואבשלום.
כאשר הם יוצרים אנרגיית למדא (השישיה והתאומים) והורגים את דורי (כמו בעונה השלישית).
בפרק האחרון השמיניה והשישיה עושים מסיבה ובמסיבה רואים את כל הזוגות (הגר ודניס, אבי ומיקה, ניני ורוני) ואז רואים את איה ונטשה מדברות ופתאום נפתחת הדלת ולא רואים מי נכנס.
הדמויות.
השמיניה החדשה.
מצטרפת בעונות 4 ו-5, ובניגוד לשמיניה הוותיקה, יש להם כוחות על.
המועצה.
"המועצה" הם ארגון חשאי שמוזכר חלקית כבר בעונה 1, אשר קיומו נחשף רק בעונה 3.
שיר נושא.
שיר הנושא של השמיניה "מול כל העולם" נכתב על ידי יוצר הסדרה גיורא חמיצר והולחן על ידי דני רייכנטל. לשיר מספר גרסאות אשר בוצעו על ידי לירון לב (לעונות 1–3) ואור טרגן (לעונות 4–5). בנוסף קיים ביצוע אשר יצא לרגל עונה 2, המשלב את גרסתו של לירון לב יחד עם דנידין ולרגל עונה 4 אשר הופיע בפסטיגל ומבוצע על ידי עדי הימלבלוי ועמית יגור. בשנת 2022 לירון לב הוציא חידוש אלקטרוני לשיר.
ספרים.
בעקבות הצלחת הסדרה החליטו גיורא חמיצר ועטרה אופק להוציא ספרים המספרים על משימות של השמיניה ללא קשר לעלילת הסדרה. סה"כ יצאו 5 ספרים: ה-1, באוקטובר 2005, 2 נוספים במהלך 2006, ה-4 ב-2013 וה-5 ב-2014.
האפיפיור קלמנס הראשון
האפיפיור אווריסטוס
אינוצנטיוס השלישי
גדעון גכטמן
גדעון גכטמן (17 בדצמבר 1942 - 27 בנובמבר 2008) היה אמן ופסל ישראלי יליד מצרים. יצירתו של גכטמן מנהלת דיאלוג עם נושא המוות ודנה בקשר שבין הביוגרפיה האישית של האמן לבין מעשה האמנות ואופן הצגתה.
ביוגרפיה.
גדעון גכטמן נולד בשנת 1942 באלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1945 עלה לארץ ישראל. בין השנים 1962-1961 למד אמנות במכון אבני. משנת 1968 למד במשך שלוש שנים בקולג' האמרסמית' לאמנות בלונדון. בשנים שלאחר חזרתו מלונדון יצר גכטמן עבודות ברוח האמנות המינימליסטית. עבודותיו "הדגימו באופן דידקטי שינויים מבניים וצורניים של חומר ושל דימוי".
בשנת 1971 חזר גכטמן לישראל. יונה פישר קישר אותו עם אמנים מושגיים נוספים שעסקו אז, בעקבות יצחק דנציגר, ביצירת בגרסה מקומית של "אמנות האדמה". "הרגשתי שאין לי מה לעשות שם", הסביר גכטמן בראיון מאוחר, "אני גר בראשון, אז בבית משותף, בסביבה עירונית צפופה. [...] ראיתי בזה חיפוש אקזוטיקה ואקזוטיקה זה לא משהו שנמצא במקומות שבהם אני מסתובב".
בשנת 1973 הציג את תערוכת היחיד הראשונה ב"גלריה יודפת" בתל אביב. התערוכה, שנקראה "חשיפה", סימלה את העניין הגובר והולך של גכטמן ביחס שבין אמנות לבין הממד הביוגרפי. על קירות הגלריה נתלו תצלומים מוגדלים של תהליך גילוח שערות גופו כהכנה לניתוח לב פתוח אותו עבר גכטמן בשנת 1973. גכטמן סבל מגיל צעיר מבעיות בלבו שנבעו מסיבוך רפואי של מחלת מפרקים בה לקה בילדותו. בנוסף, הציג גכטמן סרט וידאו המתאר תהליך זה וכן מסמכים רפואיים - אמיתיים ומפוברקים - הקשורים למצבו הרפואי.
ב-18 במאי 1975 פרסם גכטמן "מודעת אבל" עצמית בעיתון "הארץ" וב-"ג'רוזלם פוסט" וכן על לוחות מודעות באזור מגוריו של גכטמן בעיר ראשון לציון. גכטמן סיפר בדיעבד על התגובות הרגשיות לעבודה: "באו מורים מבצלאל ושאלו 'מה, השתגעת? הבהלת את כולם'. התגובה מהסביבה מעניקה משמעות לעבודה."
פעולה אמנותית נוספת מאותה שנה היא "עבודה עברית" (1975), אותה הציג בתערוכה קבוצתית בשם "סדנה פתוחה" שהתקיימה במוזיאון ישראל. במסגרת התערוכה הצטרף גכטמן לקבוצה של פועלים ערבים אשר בנו אגף במוזיאון, והקים בתערוכה מעין אזור מגורים ושינה של פועל. על הקירות תלה מודעות אבל ובהן הביטוי "עבודה עברית" וכן תצלומים תיעודיים של מגורי פועלים.
מודעות האבל שימשו מוטיב מרכזי בעבודותיו של גכטמן החל משנים אלו. גכטמן המשיך בסדרת מודעות האבל ו"ייצר" מודעות שונות הנושאות דימויים מתוך אוצר הדימויים והסמלים הישראלי. בין היתר הדפיס מודעות אבל נוספות (1975) הנושאות את הכיתוב "נחסית" "פושטית" או "גזוזית", כשמותיהם של גולות משחק, או שמות משחקי ילדות אחרים כגון "עץ או פלי" ו"גוגואים" ואחרים.
במהלך שנות השבעים יצר מספר עבודות העוסקות בפרוק ובהרכבה של חומרים שונים. בעבודות כגון "חבל מפורק" (1972) או "נסורת" (1972) פורקו החפצים למרכיבים קטנים והולכים והוצגו בתיבות תצוגה או תיבת שרידים (רליקוויום) ברוח המינימליזם. בין העבודות הידועות הייתה סדרת ה"מברשות" (1977-1974) בה יצר מברשות שונות משערותיו ומשערותיהם של אשתו בת-שבע צייזלר ושל ילדיו.
בין השנים 1976-1975 למד בחוגים לתולדות האמנות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו החל גכטמן לגבש מסגרת פעילות ייחודית אותה הוא כינה "מואוזולאום". מסגרת זו היוותה מערך פעילות שנועד ליצור המשכיות ביצירתו המושגית. המערך, טען גכטמן, "נמצא תמיד בתהליך של התהוות" והפריטים השונים בתצוגה מהווים אפשרויות ואמצעי בדיקה בחלל התצוגה. מסגרת זו אף עזה לגכטמן לפתח במהלך שנות השמונים, בהשפעת הפוסט מודרניזם, אלמנטים של מלאכותיות ושל זיוף. הפריטים הממשיים ב"מואוזולאום" - יוצרו מחדש בעזרת חומרים מלאכותיים שונים. בשונה מן ה"רדי מייד" של מרסל דושאן היו אלו חפצים שהוזמנו אצל בעלי מקצוע שונים ושאבו השראה מחפצים בעלי שימוש מעשי. מודעת האבל, לדוגמה, נוצרה מחדש תוך שימוש באורות ניאון צבעוניים כשל שלט פרסומת (1984). חומרים נוספים שאימץ גכטמן בתקופה זו היו פורמייקה ושיש מלאכותי אשר העידו, אף הם, על המלאכותיות של הייצוג האמנותי ועל אופן הפרדתו הבעייתי מן המישור הביוגרפי.
בין העבודות שיצר בשנים אלו בולטים "כד" (1985), מעין כד אבל דמוי אמפורה, העשוי חיקוי מצויר של שיש, פסלים בצורת מסתם (1985) ועוד. נושאה של סדרת עבודות נוספת הייתה עגלת משחק (1984-1982) אשר נבנתה בכמה גרסאות על ידי שימוש ביציקות שיש סינתטי ההולכות והופכות גסות יותר ויותר. השימוש בשיש, המקושר באיקונוגרפיה של גכטמן אל אנדרטאות ולמצבות, משקף בעבודות אלו את המעבר מאובייקט משחק תמים ל'עגלת מוות' ומ"רדי מייד" אל יצירת אמנות.
במחצית שנות התשעים יצר גכטמן כמה עבודות שעסקו בשכפול ובפירוק אובייקטים מוכנים. בעבודות כגון "חדווה" (1995) או "צמד חמד" (1995) השתמש גכטמן בדמויות פורצלן אותן שבר והרכיב מחדש בעזרת העתקים. לבד מן היחס אל המוות בולטת ביצירות אלו גם היחס הדו-ערכי אל האמנות כייצוג. ב"צמד חמד", לדוגמה, מעומתות הדמויות עם "כפילים" שלהן ועם ייצוג צילומי מוגדל שלהן, ואילו ב"חדווה" מוצבות הדמויות על גבי שורה של כני תצוגה מסורתיים.