Futevôlei או בשמו האנגלי Footvolley משלב את החוקים הבסיסיים של כדורעף חופים וחוקי נגיעה בכדור מהכדורגל. בסופו של דבר, המשחק הוא משחק כדורעף חופים שבו אסור לגעת בכדור עם היד ובמקום כדור כדורעף משתמשים בכדור כדורגל.
נקודות מקבלים כאשר הכדור פוגע בצידו של היריב במגרש, אם היריב מבצע עבירה, או אם היריב נכשל להעביר את הכדור חזרה.
חוקי המשחק משתנים מארגון לארגון, ברוב המקומות ניתן להעביר את הכדור לאחר שהוא נוגע ברשת לצד היריבה, משחקים מערכה אחת של 18 נקודות, או שלוש מערכות, שני הראשונות של 15 נקודות ובמערכה השלישית משחקים עד 11 נקודות.
אורך מגרש תקני נע בין 16 ל 18 מטר, ורוחבו בין 8 ל 9 מטר. גובה הרשת לגברים הוא בין 210 ל 220 ס"מ, ולנשים 2 מטר.
פוצ'יוולי בישראל.
כמו בשאר העולם, מי שהביא את משחק הפוצ'יוולי לישראל היו ברזילאים, כאשר שחקני הרכש הברזילאים של קבוצות כדורגל ישראליות ששיחקו בליגת העל בשנת 2003 - ברונו רייס וגבריאל לימה, לימדו קבוצה של חובבי כדורגל שאהבו להיות בחוף הים, ביניהם יוסי גולן, אושרי כהן, שלום מיכאלשווילי, אמיר זוהר ועוד, את חוקי ענף הפוצ'יוולי (שהיה פופולרי בארץ הולדתם והומצא שם), בחוף גורדון שבתל אביב. אלה התאהבו במשחק והמשיכו להיפגש ולשחק גם אחרי שרייס ולימה שבו למולדתם כשהם מכנים את המשחק בשמות שונים – פוטוולי, פוטיוולי, פוסוולי ועוד.
בקיץ 2007 יזמה יבואנית בירה קורונה לישראל, תימקו בירה, את טורנירי קורונה פוצ'יוולי ובכך המציאה את שם המשחק העברי ("פוצ'יוולי" - סימן רשום). באותה שנה התקיימו טורנירי קורונה פוצ'יוולי בחופי ניצנים, ראשון לציון, תל אביב ונתניה.
הצלחת הטורנירים בשנת 2007 הביאו את חברת קורונה בישראל לייסד את ליגת קורונה פוצ'יוולי בשנת 2008. שתים עשרה קבוצות שיחקו באחד עשר מחזורי הליגה אשר התקיימו לסירוגין בחוף גורדון בתל אביב, בחוף סירונית בנתניה ובחוף אכדיה בהרצליה. מאז מתקיימת ליגה סדירה בכל שנה.
בשנת 2015 לקחה על עצמה העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי בישראל את עיקר הניהול והעשייה למען הגדלת הענף בארץ ובעולם. הטורניר הראשון שנערך מטעם העמותה היה טורניר מוקדמות לקראת משחקי הראווה באולימפיאדת ריו 2016 בשיתוף עם עיריית תל אביב-יפו, בטורניר לקחו חלק 24 קבוצות מכל הארץ והתמודדו על הזכות לייצג את ישראל בטורניר העולמי הרשמי הראשון.
מאז נערכים ומאורגנים על ידי העמותה ליגות וטורנירים לנשים וגברים מדי שנה: למשל ליגת הקיץ בראשון לציון בשנת 2016 וליגת הקיץ בחוף פרישמן בת"א בשנים 2017-2019.
בנוסף העמותה פועלת, יוזמת אירועים וחונכת מתקנים ברחבי הארץ אשר נועדו לשמש למען קידום הענף, בין הפעילויות הבולטות בהן העמותה לקחה חלק:
כיום מנוהלות על ידי העמותה שלוש ליגות מדי שנה:
כמו כן, טורנירי דירוג ארציים המתקיימים מספר פעמים בשנה.
העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי צורפה כחברה מן המניין לליגת הפוצ'יוולי האירופאית אשר חרתה על דגלה לארגן אירועים בינ"ל אשר מבוססים על דירוגים ארציים ומתן הזדמנויות שווה לכלל השחקנים לקחת חלק באליפויות השונות.
יאסר עבד-רבו
שמואל אטינגר
שמואל אֶטינגֶר (כ"ו בסיוון תרע"ט, 24 ביוני 1919 – י"א בתשרי תשמ"ט, 22 בספטמבר 1988) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
שמואל אטינגר נולד בקייב למשפחה מחסידי קרלין. הוא היה נינו של ר' ברוך מרדכי אטינגר - מראשוני החסידים של חסידות חב"ד, ורב העיר בוברויסק.
אטינגר ידע מינקות יידיש ועברית. הוא גדל בלנינגרד, ובה רכש את ידיעותיו ברוסית, במקביל למד בבית ספר יהודי כל יום. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוא נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית; תחילה למד פילוסופיה, כלכלה והיסטוריה כללית. במקביל היה תלמיד בישיבת חברון. בשנות הארבעים ייסד את "איגוד הקומוניסטים העבריים" ועמד בראשו. לאחר ביקור בפולין בשנת 1946 פנה עורף לקומוניזם. לאחר מלחמת העצמאות חזר לאוניברסיטה העברית ובחר להתמקד בהיסטוריה של עם ישראל כתחום התמחותו העיקרי.
מלבד עבודתו במחקר והוראה באוניברסיטה העברית ומחוצה לה, המשיך אטינגר את מעורבותו בענייני ציבור. בבית המשפחה הפרטי שלו התנהל חוג לעיון בשנות החמישים והשישים, בחוג זה הושמעו הרצאות בתחומי מדע, אך גם בתחומי מדינה ופוליטיקה; בין השאר הופיע בו דוד בן-גוריון בשנת 1967. בריאיון עם יעקב אגמון בגלי צה"ל ב-30 בינואר 1982 תיאר אטינגר את תפיסת עולמו, ככזו שהחובה לכלל היא בסיסה: "עדיין מצפוני מייסרני על שאיני מספיק עסוק בפוליטיקה ובענייני ציבור רבים יותר. משהו מייסרני גם על שאיני עוסק במידה מספקת בהיסטוריה. אני חושב שאחד האסונות של החברה שלנו הוא בכך שאנשים בעלי רצון טוב מקדישים פחות מדי זמן לחובתם האזרחית, ויוצאים ידי חובתם בהתמסרות לעיסוקם המקצועי". כחלק מעיסוקיו בענייני ציבור, אטינגר גילה עניין מיוחד ביהודי ברית המועצות. הוא ראה שליחות עילאית בהקנית התרבות היהודית תחת השלטון הסובייטי אשר עשה כמעט כל שביכולתו להכחידה, והשקיע מאמצים רבים גם בקליטת האינטליגנציה היהודית מבין עולי ברית המועצות. בינואר 1972 היה מחותמי מברק של פרופסורים לראש הממשלה, גולדה מאיר, בו נטען שהממשלה לא עשתה מספיק להשגת הסכם שלום עם מצרים.
אטינגר נקבר בהר המנוחות בירושלים.
דרכו באקדמיה.
אטינגר למד לתואר שני בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. מוריו היו ישראל היילפרין, יצחק בער ובן-ציון דינור, מייסדי האסכולה הירושלמית בחקר תולדות ישראל.
הוא השתלם במכון ללימודים סלביים באוניברסיטת לונדון בשנים 1951–1952; ורכש שליטה בשפה ובתרבות הפולנית. בשנת 1952 חזר והשתלב בהוראה באוניברסיטה העברית, ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור וב-1965 התמנה בה לפרופסור. אטינגר היה עורך כתב העת "ציון", ושימש יושב ראש "החברה ההיסטורית הישראלית". הוא היה ממייסדי מרכז שזר, חבר הנהלת מוסד ביאליק. הוא חבר ספרי לימוד לבתי ספר תיכון, והיה חבר הוועדה לתוכניות לימודים בהיסטוריה במשרד החינוך ואף עמד בראשה. כמו כן, עמד בראש האגודה לחקר תפוצות ישראל אשר הוציאה אנציקלופדיה יהודית בשפה הרוסית, כאשר אטינגר היה יושב ראש מועצת המערכת והיועץ המדעי שלה מיום היווסדה ועד יומו האחרון.
מחקריו הראשונים עסקו בתולדות היהודים במזרח אירופה: התיישבות היהודים באוקראינה לאחר סיפוחה לממלכת פולין ב-1569 ועד ל"גזירות ת"ח-ת"ט (1648–1649); היחס ליהודים בממלכת מוסקבה; התפתחות שנאת ישראל בדעת הקהל הרוסית בעת החדשה. לאחר מכן, פנה לתיאור האינטגרטיבי של התהליכים ההיסטוריים הגדולים; למשל בספרו תולדות עם ישראל בעת החדשה (1969). נושאי חתך הדנים בתופעה מהותית לאורך תולדות עם ישראל, כמו "כהונה" ו"הזיקה לארץ ישראל", היו במרכז תשומת לבו בשנותיו האחרונות.
עמיתו פרופ' מנחם שטרן תיאר אותו: "מורה שההוראה הייתה חשובה לו, ושיקע את עצמו בה בכל ההתלהבות. גדול היה בכל שלבי ההוראה האקדמית. חשובים היו שיעוריו, והסמינרים שלו היו מפרים ומעניינים. הרבה זמן הקדיש להדרכה אישית, תוך משא ומתן עם התלמיד, והדו-שיח אתו היה לשם דבר. רבים מאוד היו תלמידי המחקר שהודרכו על ידו במשך השנים, והוא אחד מאלה שמחזיקים במספר השיא של תלמידים דוקטורים בכל הפקולטה למדעי הרוח". שטרן ראה בו "אחת הדמויות הגדולות והמשפיעות ביותר בהיסטוריוגראפיה הישראלית, במחקר ההיסטורי היהודי של התקופה החדשה ובהוראת תולדות ישראל באוניברסיטה העברית ומעבר לה. מלומד ואדם שרושם אישיותו ודעותיו חרגו בהדרגה גם מחוץ לחיים ולפעילות האקדמיים המצומצמים".
תלמידו פרופ' אוטו דב קולקה כתב: "שמואל אטינגר היה אחת מאותן דמויות מופלאות בהיסטוריוגראפיה היהודית, שבראייתן הרחבה היה בכוחן להקיף את תולדות ישראל על כל תקופותיהן. בו בזמן הוא ניחן ביכולת נדירה של בחינה ביקורתית ושחזור מדוקדק של פרטי מציאות היסטורית, בהקשרים שונים של עמי אירופה, במזרחה ובמערבה".
משפחה.
אשתו הייתה פרופ' רינה אטינגר (פאני דולז'נסקי) שהייתה חוקרת בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. היו להם 4 ילדים.
לקריאה נוספת.
ספר יובל לכבודו:
מאמרים מתוך: שמואל אטינגר, היסטוריה והיסטוריונים (ירושלים: מרכז זלמן שזר; מוסד ביאליק, תשנ"ג):
אחרים:
הגל השני של הסינת'פופ
רודיה קוזלובסקי
רודיה קוזלובסקי (נולד ב-20 באוקטובר 1976) הוא שחקן תיאטרון וקריין ישראלי.
למד בבית צבי.
השתתף בהצגות: "מחיר הכבוד", "'זיכרונות חוף ברייטון", "נירנברג", "הבחורים בדלת ממול" (בתיאטרון חיפה) ,"אמא קוראז'" (בתיאטרון הקאמרי) "סכינים בתרנגולות" (אנסמבל עיתים), "הנזיר השחור" בתיאטרון מלנקי, "גלילאו", "דלתות נפתחות" (תיאטרון באר שבע), וכן בהצגות בתיאטרון הספרייה: "שלושה ימים של גשם", "מלחמת טרויה לא תפרוץ", "נדנדה בשניים", "הדה גאבלר", "בית הבובות", "הבחורים בדלת ממול", "ריצ'רד השני", "הסוחר מוונציה" ובהצגה העצמאית "דרך גגרין" בבימויו של יוסף פיצ'חדזה והשתתפותם של מנשה נוי, יניב ביטון ועזרא כפרי.
הוא השתתף בהצגות הילדים: "אורה הכפולה", "אמיל והבלשים", "הכיתה המעופפת", "תתחילי לחייך" ו"חנה סנש".
בטלוויזיה, רודיה קוזלובסקי שיחק את עופר נרקיס, סוכן השב"כ, בסדרת הדרמה "הבורר", ובקולנוע השתתף "בירח עם זאבים" ובסרטו של יבגני רומן "האיש שבקיר".
חיים אישיים.
הוא אב לתאומים זהים מאשתו השחקנית אנה דוברוביצקי.
Me-262
דונאיסקה סטרדה