כל תושבי העיר הם מוסלמים, ואוכלוסיית מרכז תימן היא באופן מסורתי שיעית-זיידית, אם כי בעיר חיים גם סונים-שאפעים. לפחות 100,000 מתושבי העיר שייכים לקבוצה חברתית המכונה "אל-אח'דאם" (الاخدام; יחיד "ח'אדם" خادم - "עבד"), או אפרו-ערבים. מוצאה של קבוצה זו, שלה מאפיינים אפריקניים, מיוחס באופן עממי לשלטון האקסומי בעיר במאה ה-6, ולפי אמונה זו, עם הכיבוש הסאסאני נותרו צאצאיהם של האקסומים בתימן והיו למשרתים ולעבדים. האל-אח'דאם מופלים לרעה מבחינה חברתית ותעסוקתית, והם מתגוררים בשכונות מצוקה ובתנאים קשים. בצנעא מדברים בניב הצנעני של הערבית התימנית, הדומה לניבי הבדואים של חצי האי ערב.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה. "אוניברסיטת צנעא" (جامعة صنعاء) נוסדה בשנת 1970. היא הייתה האוניברסיטה הראשונה בתימן, והיא אחת משבע אוניברסיטאות ציבוריות במדינה. בתחילה כללה רק שתי פקולטות - פקולטה לשריעה ולמשפטים ופקולטה לחינוך. ב-1973 הוקמו פקולטות לאמנות ולמדעים וב-1975 למסחר ולכלכלה. בשנת 2000 כללה האוניברסיטה 17 פקולטות, עשר מהן בבירה והיתר בערים אחרות ברחבי המדינה. במוסד לומדים כ-80,000 סטודנטים. "אוניברסיטת אל-אימאן" (جامعة الإيمان - "אוניברסיטת האמונה") היא אוניברסיטה פרטית מוסלמית סונית, שנוסדה ב-1995 ובה כ-5,000 תלמידים. המוסד ממומן על ידי חלק ממדינות המפרץ הפרסי ועל ידי ערב הסעודית, ונחשב למוקד לאידאולוגיה ולפעילות קיצונית, ובכלל זה נחשד גם בקשרים עם ארגוני טרור. אף על פי שמו של המוסד, אין מדובר באוניברסיטה במובן המקובל של המילה, אלא במעין מדרסה מודרנית. ל"אוניברסיטה הלבנונית הבינלאומית" (الجامعة اللبنانية الدولية) קמפוס בצנעא ובעדן. בקמפוס פקולטות למדעי הרוקחות, להנדסה, למנהל עסקים, לאמנות ולמדעים, ושפת ההוראה בה היא אנגלית.
בעיר תשע קבוצות כדורגל החברות בהתאחדות הכדורגל של תימן, והחשובות שבהן הן "אל-ירמוכ" (اليرموك) שנוסדה ב-1978 ו"אהלי צנעא" (أهلي صنعاء) שנוסדה ב-1952. שני אצטדיוני הכדורגל של העיר הם "עלי מוחסן" (علي محسن) שבו מקומות לכ-25,000 צופים ו"מדינת א-ת'אורה א-ריאדיה" (مدينة الثورة الرياضية או Althawra Sports City) שנחנך ב-1986. אצטדיון זה שמשמש כאצטדיון הלאומי יכול להכיל עד 30,000 צופים.
העיר העתיקה.
מוחמד אבן אידריס א-שאפעי (765-820), שביקר בעיר מספר פעמים, אמר עליה כי:
גם הנוסע הפרסי אחמד אבן רוסתה כתב לאחר שנת 903:
העיר העתיקה של צנעא מוקפת חומה והיו קבועים בה שבעה שערים, חלקם נהרסו לאורך השנים, אך הידוע בהם, "באב אל-ימן" ("שער תימן"), שרד.
בשנת 1982 התגוררו ברובע העתיק כ-45,000 תושבים, שחיו בצפיפות ובתנאים ירודים. עוד סבלה העיר העתיקה ממלחמת האזרחים שהתרחשה בתימן בין השנים 1962–1969, מתנועה כבדה של כלי רכב, מבנייה לא מתוכננת של מבנים חדשים, ומבעיות קשות של הצפות וניקוז לקוי, שערערו את יסודות המבנים. בשנת 1984 הקימה ממשלת תימן את "הארגון הכללי לשימור צנעא העתיקה". למרות מצבה הקשה, הוכרזה העיר ההיסטורית כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1986, וזאת בזכות מאות המבנים המסורתיים שהשתמרו בה. בין נימוקי ההכרזה נאמר כדלקמן:
הרובע שוחזר לבסוף בשנת 1995, פעולה שזכתה בפרס אגא חאן לאדריכלות (جائزة أغاخان للعمارة). בין היתר רוצפו כמחצית מרחובותיו באבן בזלת שחורה ובאבן גיר לבנה, מערכות אספקת המים והביוב שופצו, ובתים היסטוריים וחומות הבוץ של העיר שוחזרו.
המבנים ההיסטוריים בעיר, שחלקם נישאים לגובה של עד תשע קומות, מצופים באדמה ומעוטרים בעיטורים לבנים המדגישים את הפתחים בקירותיהם ומסמנים את המעברים בין הקומות. הם בנויים בצורה מסורתית מאבן, מלבנים או מלבנות בוץ, או משילובם של כל אלה. קומת הקרקע משמשת לאחסון ולמגורי חיות בית, ולעיתים אין קבועים בה חלונות. גרם מדרגות מוליך אל הקומות העליונות, שבהן שוכנים אולם משותף מרכזי, דיוואן המשמש באופן בלעדי להתכנסות המשפחה ולאירועים חגיגיים, וחדרי המגורים, שמספרם עשוי להגיע עד שישים. בקומה העליונה נמצא חדר המכונה "מפראג'" ומיועד לפגישות הגברים בשעות אחרי הצהרים. על הגג שוכן פעמים רבות מכל לאחסנה ולאספקה של מים. המטבח, השירותים, ופעמים רבות גם באר, שוכנים בחצרות הבתים. עם האתרים הידועים בעיר נמנים המסגד הגדול, שער באב אל-ימן ושוק המלח.
יהודי צנעא.
מסורת הייתה בידי יהודי צנעא שהם שהקימו את העיר בג'בל נוקם המשקיף עליה (בשרידים ארכאולוגיים שם נמצאו כתובות יהודיות). יהודי תימן כינו את העיר גם בשם "אוּזָל" (בעיקר בשירים), על פי האמור בספר בראשית:
רשימה דומה נזכרה גם ב, ולרב סעדיה גאון יוחס פירוש הפסוק כמתייחס
ל"דמאר וצנעא וצעדה", שלוש ערים ידועות בתימן, בהם היו ריכוזים יהודיים משמעותיים. אולם הכינוי "אוזל" או "אזאל" רווח גם בקרב לא-יהודים. בין אם דבר זה נכון ובין אם לאו, יהודים התגוררו בעיר כבר בתחילת המאה ה-4 וייתכן שאף לפני כן. צנעא הייתה מרכז יהודי בתקופת שלטונה של ממלכת חמיר, והיהדות הייתה דתם של מלכיה. המלך יוסף ד'ו נואס, שליטה האחרון של ממלכת חמיר בתחילת המאה ה-6, ידוע במיוחד בהיותו יהודי קנאי. לפי א-ראזי ניצב בית הכנסת היהודי לאחר כיבוש העיר על ידי אקסום בסמוך לקתדרלה, ויהודים המשיכו והתגוררו בעיר במשך כל ימי הביניים ולאחריהם, ולמעשה עד לעלייה ההמונית לישראל החל בשנת 1949.
יהודי צנעא היו בעיקר אמנים ובעלי מלאכה, אך רבים עסקו במסחר. כרבע עד שליש מהם נחשבו אמידים במונחים המקומיים, וחלקם היו בעלי ממון והחזיקו בבעלותם רכוש לא רק ברובע היהודי, אלא ברחבי העיר ומחוץ לה. מאחר שהיהודים היו משוחררים מנאמנות שבטית, הם נחשבו בדרך כלל בעיני האימאמים לנאמנים, ואלה אף פנו אליהם פעמים רבות בבקשות מימון ותמיכה. לכן היה היחס ליהודים בצנעא הוגן בדרך כלל, אם כי מדי פעם הם סבלו מגזרות שונות, כמו בתקופת חוסר השקט באמצע המאה ה-13. בגירוש מוזע ב-1679 גורשו יהודי צנעא מהעיר ורכושם הוחרם. הם הורשו לשוב אליה לאחר מספר שנים, אך נאסר עליהם להתגורר בעיר העתיקה, וכך קם הרובע היהודי. הרובע נודע בשם "קאע אל-יהוד", ושכנו בו 14 בתי כנסת ושוק משלו. גם ב-1761 התנכל אחד מהאימאמים ליהודים, ובמצוותו נהרסו כל בתי הכנסת ונאסר על בתי יהודים להתנשא לגובה של יותר מתשעה מטרים. בתי הכנסת נבנו לאחר מכן מחדש, אולם בתי היהודים נותרו נמוכים. דיווחים מהמאות ה-19 וה-20 ציינו כי יהודי העיר מנו כחמישית מהאוכלוסייה, היינו בין 4,000 ל-12,000 איש בהתאם לתקופה. בשנת 1875 דווח על 25 בתי כנסת בעיר. כ-2,500 מיהודי תימן עלו לארץ ישראל בעליית אעלה בתמר בשנים 1881–1882, בהם גם יהודים מצנעא.
הקהילה היהודית בצנעא חוסלה עם עלייתם של יהודי תימן לישראל בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, וברחבי המדינה כולה מתגוררים בראשית המאה ה-21 כ-300 יהודים בלבד. בבתי הרובע היהודי, שנחשבו ליוקרתיים ביחס לבתים הגבוהים והצפופים של העיר העתיקה, התיישבו מוסלמים, ובשנת 1982 התגוררו ברובע היהודי של העיר כ-3,000 איש.
בצנעא פעלו מספר ישיבות ידועות לאורך הדורות, ובהן בית אלשיך, בית שרעבי וכמו כן היה גם קיבוץ ת"ח באלמדרש, כאשר עליהן ועל כל גלילות תימן מנצחת הישיבה שהייתה בבית הכנסת בית צאלח הידועה גם בשמה השני הישיבה הכללית. על רבניה וחכמיה של העיר בדורות האחרונים נמנו בני משפחת שמן - הרב שלום שמן, הרב יוסף שמן. בני משפחת קורח -הרב יוסף קורח, הרב יחיא קורח והרב עמרם קורח; בני משפחת קאפח - הרב יחיא קאפח, הרב יוסף קאפח והרב דוד קאפח; הרב יחיא יצחק הלוי, הרב חיים כסאר, הרב סעיד עוזרי, הרב אהרן הכהן, הרב סלימאן קארה, הרב אברהם אלנדאף, הרב דוד גמאל, הרב אברהם הכהן, הרב דוד חותר ורבים אחרים. מאז ומעולם היוו ישיבותיה מוקד לבואם של גדולי תורה שחיו מחוץ לעיר כמו רבי שלום שבזי שחי לפני למעלה משלוש מאות שנה, ועד הדור האחרון לגלות כמו הרב יחיא נחום והרב ישראל עוזרי.
קרן ויקימדיה
קרן ויקימדיה (באנגלית: Wikimedia Foundation) היא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי לשם פיתוח והפצה של תוכן חופשי בשפות שונות, ובמטרה לאפשר לציבור הרחב לגשת בחופשיות לתוכן זה באמצעות האתרים המופעלים על ידי הקרן. הקרן הוקמה בעקבות התרחבות מיזם ויקיפדיה, ומאז אמצע העשור הראשון של המאה ה-21, הקרן מפעילה מספר מיזמי ויקי, בהם: ויקיפדיה, ויקינתונים, ויקימילון, ויקיציטוט, ויקיספר, ויקיטקסט, ויקיחדשות, ויקיברסיטה, ויקימינים, ויקימסע וויקישיתוף. כל אחד מהמיזמים האלה פעיל בכמה שפות. בנוסף תומכת הקרן בפיתוח תוכנת מדיה-ויקי שעל-גביה פועלים כל אתרי הקרן. הקרן מפיצה את תוכן המיזמים שהיא מפעילה חינם וברישיון חופשי של Creative Commons מסוג ייחוס-שיתוף זהה (CC-BY-SA).
קרן ויקימדיה מקיימת קשר רציף עם 39 אגודות ויקימדיה מקומיות ("צ'פטרים"). הצ'פטרים, ובהם "ויקימדיה ישראל", פזורים ברחבי העולם ופועלים, כל אחד במדינתו, לקידום מיזמי הקרן ולשיפור ההפצה של תוכן חופשי. הקרן תומכת באגודות אלו בדרכים שונות, ובהן מענקים כספיים.
מטרות.