פלאגיוס השני
רעידת האדמה בוואלדיביה (1960)
רעידת האדמה בוואלדיביה (1960) היא רעידת האדמה העוצמתית ביותר שנמדדה בהיסטוריה. רעידת האדמה התרחשה בצ'ילה ב-22 במאי 1960 בשעה 14:11 לפי שעון צ'ילה (19:11 לפי שעון גריניץ'). ברעידה, שעוצמתה הייתה 9.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט, נגרמו נזקים רבים, אך לא חמורים כפי שניתן היה לצפות מרעידת אדמה כה חזקה. כתוצאה מרעידת האדמה נספו 6,000 בני אדם.
מוקד הרעש היה סמוך לעיירה קנטה בצ'ילה כ-900 ק"מ דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה. העיר טמוקו הייתה העיר הגדולה הסמוכה ביותר למוקד הרעש. ואלדיביה (Valdivia), הייתה העיר הגדולה שנפגעה מהרעש באופן הקשה ביותר.
רעידת האדמה גרמה לצונאמי באוקיינוס השקט. הצונאמי פגע ראשית לכל בצ'ילה עצמה, ולו מיוחסים רוב ההרוגים. גובהו המקסימלי הגיע ל־11.5 מ' והוא סחף מבנים למרחק של כ־3 קמ' ממקומם המקורי באזור החוף. בהוואי (במיוחד באי הילו), הגיעו הגלים לגובה של 10.6 מ' וגרמו ל־61 הרוגים. ביפן, בצפון הונשו הגיעו הגלים לגובה של 6.5 מ' וגרמו להרג של 185 איש. ב נהרגו מהצונאמי 32 איש. גלי הצונאמי הפילו את פסלי המואי בבימת אהו טונגריקי באי הפסחא, וגרמו נזקים באיי סמואה ובקליפורניה. גלי צונאמי הגיעו גם למזרח ניו זילנד, דרום אוסטרליה והאיים האלאוטיים באלסקה.
יומיים אחר כך, ב-24 במאי 1960, התפרץ הר הגעש הסמוך קורדון קאויה. התפרצותו נמשכה עד 22 ביולי 1960.
לרעידת האדמה קדמו 4 אירועי Foreshocks (רעידות מקדימות) הגדולים ממגניטודה 7, ואשר גרמו לנזקים רבים במיוחד בעיר קונספסיון (Concepcion) וסביבתה. אחד מהם, ב־21 מאי 1960, הגיע לגודל של 7.9 בסולם ריכטר. אירועי Aftershocks (רעידות עוקבות) בגודל שבין 5 ל־7 בסולם ריכטר התרחשו עד 1 בנובמבר אותה שנה.
זוהי רעידת האדמה הגדולה ביותר שנמדדה אי פעם. רישומי סייסמוגרף, שמאפשרים מדידת גודל רע"א (מגניטודה), החלו רק בשנת 1900, וסולם המגניטודה הראשון שהומצא הוא סולם ריכטר בשנת 1935. לפי סולם ריכטר מדובר במגניטודה 8.25.
כוח קוסובו
כוח קוסובו (באנגלית: Kosovo Force), הידוע גם בראשי התיבות KFOR, הוא כוח שמירה על השלום של נאט"ו שנועד לטענת נאט"ו לייצב את היחסים הפוליטיים והחברתיים בקוסובו ולהפוך את השטח לבטוח לתושביו. הכוח הוקם ב-12 ביוני 1999 לאחר סוף מלחמת קוסובו ולאחר 78 ימי המבצע הצבאי של נאט"ו כנגד משטר מילושביץ', ומורכב מנציגויות של צבאות שונים תחת פיקוד נאט"ו. הכוח נועד ליישם את החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם שדורשת את השבת הביטחון ואת החזרת הפליטים לקוסובו, ושואב את סמכותו מההסכם הצבאי שבין נאט"ו, הרפובליקה הפדרלית יוגוסלביה וסרביה. מטה KFOR נמצא בפרישטינה, בירת קוסובו.
בזמן קבלת ההחלטה של מועצת הביטחון שהובילה להקמת KFOR, קוסובו עמדה בפני משבר הומניטרי, וכוחות של סרביה ומונטנגרו מחד ושל צבא שחרור קוסובו מאידך עדיין נלחמו בשטח. כמות ההרוגים הייתה גבוהה, והמתיחות הבין-אתנית הובילה לבריחתם של כמעט מיליון מתושבי השטח למדינות אחרות כפליטים. ב-9 ביוני 1999 התקבלה הפסקת אש בין הצדדים, ושלושה ימים לאחר מכן נכנס KFOR לתפקידו.
בתחילת דרכו, היו מיוצגות ב"כוח קוסובו" מעל 40 מדינות ולמעלה מ-50,000 חיילים. באוגוסט 2007 ירד המספר ל-16,000 חיילים מ-37 מדינות. בסוף פברואר 2010 דווח כי מספר חיילי KFOR עומד על 9,900 בלבד.
הכוח תרם להקמת כוח הביטחון של קוסובו.
צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם
צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם (באנגלית: Charles George Wickham; 11 בספטמבר 1879 - 20 ביולי 1971) היה מפקדה הראשון של משטרת צפון אירלנד ויועץ למשטרות שונות ברחבי האימפריה הבריטית.
ויקהאם נולד כבן רביעי למשפחת חקלאים ותיקה מיורקשייר. הוא למד בבית הספר הארו ובשנת 1899 התגייס לצבא. הוא שירת שנתיים במלחמת הבורים בגדוד נורפוק וזכה לציון לשבח. במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בצרפת ובולדיווסטוק ולאחר המלחמה נטל חלק במשלחת סיוע בריטית לצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1919 נשלח לאירלנד בה נלחם במלחמת העצמאות האירית. בנובמבר 1920 הוא מונה למפקד אזור במשטרה האירית, אחראי על ששה מחוזות בצפון אירלנד ועם הקמת משטרת צפון אירלנד, כוח השיטור המלכותי של אלסטר, במאי 1922 הוא הועמד בראשה. גישתו של ויקהאם, שהאחריות הכוללת על ביטחון צפון אירלנד תימסר לידי משטרת צפון אירלנד ולא לידי כוח השיטור המיוחד בראשות הגנרל סלי-פוד, זכתה לתמיכת השלטונות שהעניקו לו פיקוד מלא על הכוח החדש באוגוסט 1922. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא זכה לתואר אבירות.
ויקהאם החזיק בתפקיד מפקד משטרת צפון אירלנד עד שנת 1945. בשנת 1945 הוא נשלח ליוון לאמן את משטרת יוון, תפקיד בו כיהן עד 1952. בשנת 1946 הוא נשלח על ידי משרד המושבות, בהמלצת הנציב העליון אלן קנינגהם, לחקור את תפקוד משטרת המנדט והוא הגיש המלצות בתחילת דצמבר 1946. ויקהאם יעץ למפקדת המשטרה לפרק את המשטרה הניידת ובמקביל לחזק את מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט. עקב השתלשלות האירועים המהירה לא בוצעו רוב הצעותיו, פרט לפירוק המשטרה הניידת.
לייף בן איריק
איריק בן תורוואלד
אי באפין
הרפובליקה של מרילנד
הרפובליקה של מרילנד (ידועה גם כ"המדינה העצמאית של מרילנד") הייתה מדינת אפרו-אמריקאים קטנה באפריקה שהתקיימה מ-1854 עד 1857 ואז אוחדה עם המדינה שהיא כיום ליבריה.
היסטוריה.
בדצמבר 1831 הקציב בית הנבחרים של מדינת מרילנד כ-10,000 דולרים במשך 26 שנים על מנת להעביר שחורים חופשיים ועבדים לשעבר מארצות הברית לאפריקה, ליישום מטרה זו נבחרה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד.
ההתיישבות של כף פלמס.
במקור הייתה תנועת ההתיישבות של מרילנד סניף של תנועת ההתיישבות האמריקנית שייסדה את ליבריה ב-1822. תנועת ההתיישבות של מרילנד החליטה להקים בעצמה התיישבות חדשה שתוכל לקלוט את המהגרים מתחומה. האזור הראשון שיושב היה כף פלמס (הנקודה הדרום מערבית ביותר בחציה הצפוני של אפריקה), ב-1834, שהייתה מעט דרומית משאר ליבריה. הכף הוא חצי אי קטן וסלעי המחובר ליבשת במצר חולי. מערבית לכף וצמוד אליו נשפך הנהר הופמן (Hoffman) לים. 21 קילומטרים מזרחית לכף נשפך הנהר קוולה (Cavalla), המהווה את הגבול בין ליבריה לחוף השנהב, לאוקיינוס האטלנטי. הכף מסמן את הגבול המערבי של מפרץ גינאה, על פי ההגדרה של הארגון הבינלאומי להידרולוגיה (IHO ראשי תיבות של International Hydrographic Organisation).
מרבית המתיישבים היו עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים ואפרו-אמריקאים שנולדו חופשיים בעיקר ממדינת מרילנד. המושבה נקראה מרילנד באפריקה (וגם "מרילנד בליבריה") ב-12 בפברואר 1834.
ג'ון בראון רוסוורם.
ב-1836 המושבה מינתה את המושל השחור הראשון, ג'ון בראון רוסוורם (John Brown Russwurm) (1851-1799), שנותר מושל עד מותו. רוסוורם עודד הגירה של אפרו-אמריקאים למרילנד ותמך בחקלאות ובסחר. הוא החל את הקריירה שלו כמזכיר המושבות של תנועת ההתיישבות האמריקנית בין 1830 ל-1834. הוא עבד גם כעורך העיתון "ליבריה הרלד" ("Liberia Herald"), אם כי התפטר ממשרה זו ב-1835 במחאה על מדיניות ההתיישבות האמריקנית.
ב-1838 התאחדו ההתיישבויות האמריקנית-אפריקנית האחרות על החוף המערבי של אפריקה ויצרו את חבר המדינות של ליבריה, שהכריזה על עצמאותה ב-1847. עם זאת, המושבה מרילנד בליבריה נותרה עצמאית, שכן חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד רצתה לשמור על מונופול המסחר באזור. ב-2 בפברואר 1841 הוענק למושבה מעמד של מדינה והיא הפכה למדינת מרילנד. ב-1847 הדפיסה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד את "החוקה והחוקים של מרילנד בליבריה", המבוססת על חוקת ארצות הברית.
הצהרת העצמאות והסיפוח על ידי ליבריה.
ב-29 במאי 1854 הכריזה מדינת מרילנד על עצמאותה כ"מרילנד בליבריה" (וגם כרפובליקה של מרילנד), כשהעיירה הרפר נבחרה כבירה. המדינה השתרעה לאורך החוף בין העיירה גרנד קס (Grand Cess) ונהר סן פדרו (San Pedro). אך המדינה החדשה שרדה שלוש שנים בלבד כמדינה עצמאית.
זמן קצר אחר כך תקפו לוחמים מהשבטים המקומיים של הקרו והגרבו את מדינת מרילנד כגמול על הפגיעה בסחר בעבדים. כיוון שלא הייתה מסוגלת להגן על עצמה פנתה מרילנד לליבריה, שכנתה החזקה יותר, בבקשת עזרה. נשיא ליבריה ג'וזף ג'נקינס רוברטס שלח סיוע צבאי, והברית של הכוחות של מרילנד והמיליצה הליברית הדפו בהצלחה את בני השבטים המקומיים. עם זאת היה ברור כי הרפובליקה של מרילנד לא תוכל לשרוד כמדינה עצמאית, ב-18 במרץ 1857 סופחה מרילנד לליבריה והפכה למחוז מרילנד.
סבאטיק
סבאטיק (Pulau Sebatik) הוא אי מצדו המזרחי של האי בורנאו. שטח האי הוא 452.2 קמ"ר והוא רחוק 1,000 מטר בלבד מבורנאו. האי שוכן בקו הרוחב '4°12 וקו אורך '117°45. השליטה עליו נחלקת בין מלזיה לבין אינדונזיה.
גאוגרפיה.
סבאטיק שוכן במפרץ סבוקו (Teluk Sebuku) והוא האי הגדול במפרץ. האי הוא ארוך וצר יחסית בכיוון דרום מזרח לצפון מערב. העיר טאוואו שמצפון לאי, באי בורנאו, מלזיה, היא העיר הגדולה באזור. הנקודה הגבוהה באי היא בגובה 409 מטר.
האי מחולק לשניים, החלק הצפוני (153 קמ"ר) שייך למלזיה כחלק ממדינת סָבַּהּ והחלק הדרומי (299 קמ"ר) שייך לאינדונזיה לפרובינציה צפון קלימנטאן (עד 2012 למזרח קלימנטאן). הגבול בין שתי המדינות הוא בערך קו הרוחב '4°11 צפון, והוא מסומן כל קילומטר ממזרח למערב באבני גבול בקרקע.
החי והצומח.
האי מכוסה ברובו בביצות מנגרובים ויערות גשם שופעים אשר מהווים בית גידול לאוכלוסיות גדולות של גיבונים וקופי מקוק.
האוכלוסייה והכלכלה.