צבי בן יעקב (1904 – 9 בנובמבר 1956) היה מבכירי ההגנה וצה"ל. 22 שנה איש "הגנה" בתפקידים בכירים. בין היתר: מפקד גוש חפר, מפקד קבוצת כיבוש חניתה, מפקד הגליל, נַשָק ו"סליקר" ארצי. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף כמפקד "שירות חימוש" (שלימים הפך לחיל חימוש).
ביוגרפיה.
בן יעקב נולד ב-1904. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל מריגה שבלטביה. הוא נדד בארץ בחיפוש אחר עבודה, עד שהגיע לבנימינה. בשנת 1926 צורף לארגון ההגנה. כבר אז נשלחו אליו "כלים" (אקדחים ורובים) לתיקון. בסוף אותה שנה עבר לחיפה, שם מוּנה לנַשָק, מחסנאי נשק ו"סליקר", מדריך בכלים קטנים ות"ס (תרגילי סדר). ארגן את הקבוצה הימית, שנקראה "דולפין" ושעסקה כלפי חוץ רק בספורט ימי, אך למעשה גם בהעברת נשק בלתי-ליגאלי מאוניות שהגיעו לנמל.
בשנת 1929 התקבל כעובד קבוע בהגנה. בשנת 1932 הוּטל עליו הפיקוד על "גוש חפר", והמשפחה הֶעתיקה את מגוריה לנתניה. בשנים הבאות, בנוסף לפיקוד על הגוש, הדריך קורסים רבים ושונים ב"כלים קטנים", אימוני שדה (א"ש) וקורסים נוספים.
כמפקד הגוש היה אחראי על הורדת מעפילים בלתי-ליגאליים, שהגיעו בספינות לחופי כפר ויתקין, נתניה, מצפה-הים ואחרים.
המשפחה עברה למושב "עין העובד", שעם השנים אוּחַד עם מושב "אביחיל" השכן.
בשנת 1938 מוּנה על ידי אליהו גולומב למפקד קבוצת כיבוש חניתה לקראת העלייה למקום ונשאר במקום כאחראי על הביטחון במשך כשמונה חודשים. לפני העלייה התארגנו כובשי חניתה ב"משמר זבולון" (כפר מסריק) שבמפרץ חיפה, שם הכין אותם להגנת היישוב.
ביום 21 במרץ 1938 עלו ל"חניתה תחתית". לאחר כשלושה שבועות עלו ל"חניתה עילית" - המקום בו שוכן הקיבוץ היום.
בסוף שנת 1938 נתמנה למפקד הגליל. דאג לצד הביטחוני של עליות לקרקע נוספות, כמו "מצודות אוסישקין", ול"סליקים" (מחסני נשק מוסתרים), ועמד בקשר עם אנשי הביטחון בכל יישובי האזור. המשפחה הֶעתיקה את מגוריה לקיבוץ איילת השחר.
בסוף שנת 1940 מוּנה ל"נַשָק ארצי". הארץ חולקה לשני אזורים, צפוני ודרומי, וצבי קיבל אחריות על האזור הצפוני. התפקיד כלל גם את העברת העולים הבלתי-לגאליים מהאוניות ופיזורם בין היישובים. המשפחה חזרה לביתה באביחיל, ומאז זה היה מִשכָּנה הקבוע.
במשך כל השנים מאז ועד קום מדינת ישראל עסק בהעברות נשק לכל יישובי האזור, באחסונו ובטיפול בו. העברת הנשק בימי המנדט הבריטי הייתה כרוכה בסיכון רב. הנשק הועבר בין מחסומי המשטרה הבריטית בכל מיני דרכים מוסוות. גם במכונית ה"טוּסיטֶר" של בן יעקב היה "סליק".
משנת 1947 ועד ההכרזה על הקמת המדינה היו באות אוניות, שבהן היו מזוודות ענקיות, ובתוכן - "כלים קטנים". הכלים הוסתרו מתחת לבגדים, או כלי מטבח, או בצל, או כדומה. ערב ערב היו האוניות מורידות את שללן וחוזרות לים. בין ההפוגות של מלחמת העצמאות הגיעו המקלעים (מ"ג 34) ומכונות הירייה ("הבֶּזות") מצ'כיה. העברתם ליחידות הלוחמות התאפשרה רק לאחר טיפול יסודי, שכלל ניקוי מן הגריז וניסוי הכלים.
מפאת ריבוי הבעיות הובאו שני מומחים מצ'כיה, שפתרו את רובן. הטיפול בנשק היה באחריות המחלקה, שליָמים נקראה "שירות חימוש" ואחר-כך - "חיל חימוש". בכל "סליק", וכן גם בכל מפעל שהיה מייצר כדורי ירי, רימונים, תת-מקלעים מסוג "סטן", מכָלי "סליק" ואביזרים שונים להעברת נשק - בכל אלה הייתה לו נגיעה.
עם הקמת צה"ל, בשנת 1948 השתבץ צבי בן יעקב ב"שירות חימוש", והיה למפקדו השני בשנים 1949–1950. בשנת 1952 השתחרר ופתח בית מסחר לנשק בנתניה, שהפך למועדון לכל הציידים ולכל האוחזים והמשתמשים בנשק.
צבי בן יעקב נפטר ממחלה ממארת בשנת 1956 והוא בן 52 שנים. נקבר בבית העלמין באביחיל. הוא הותיר אחריו את אשתו מרים (מרי) ושני ילדים - דיתה ואלעזר (לזי).
שני ילדיו שירתו גם הם בחיל החימוש - בתו שימשה כקצינת נשק ובנו מילא תפקידים בכירים בחיל, בהם מפקדו הראשון של ב"מ 10 להרכבת טנק המרכבה וראש מש"א רכב (7200 לשעבר).
הסליקים בביתו.
במסגרת הקמת הבית באביחיל כלל צבי בתכנון גם תשתית למספר סליקים:
פרויקט עדן
פרויקט עדן (באנגלית: The Eden Project) הוא מתחם בקורנוול, אנגליה הכולל קומפלקס גנים בוטניים ומבנים המהווים מערכת אקולוגית סגורה. הפרויקט ממוקם כ-5 ק"מ מהעיירה סיינט אוסטל (St Austell) והוא נבנה במכתש מלאכותי קטן בו הייתה בעבר מחצבת מינרלים גדולה. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל ניקולאס גרימשו, אדריכל מוביל בתחום הבנייה הירוקה, ונפתח לציבור ב-2001.
האתר.
פרויקט עדן הוא פרויקט של תיירות אקולוגית בקנה מידה עולמי, שנבנה במטרה לשמר מיני צמחים ויצירת מודעות אקולוגית. האתר משמש כאטרקציה תיירותית הפתוחה לקהל הרחב ובמקביל נערכים בו מחקרים בתחום הבוטניקה. האתר כולל גנים פתוחים עם צמחייה המתאימה לאקלים המקומי וכן שתי ביומות הבנויות מכיפות גאודזיות המשכיות בהם מטופחים גנים בוטנים המתאימים לסוגי אקלים שונים. בביומה הראשונה מתקיים אקלים טרופי ובשנייה אקלים ים תיכוני.
באתר נערכים סיורים לקהל המבקרים בנושא הצמחייה והאקלים אך בעיקר מחנך לשמירת הסביבה, שימוש באנרגיה מתחדשת, חיסכון באנרגיה ומיחזור. מלבד תוכנו החינוכי של האתר, בנויים בו המבנים עצמם בטכנולוגיה סביבתית מתקדמת ומנצלים באופן מרבי את משאבי הטבע לטובת ויסות מערכות האקלים ותפעול הביומות.
הכיפות הגאודזיות המשמשות כביומות נבנו מקונסטרוקציה קלה המורכבת ממוטות מתכת וקרום של יריעות פלסטיק שקוף. כל כיפה בנויה ככיפה גאודזית מבוססת משושים ומחומשים (צורה דואלית לכיפת משולשים) עליה מולבש הכרום ומוטות פנימיים נוספים בצורות משולשים התומכים את המבנה. מבחוץ, נראות הכיפות כאוסף בועות סבון. חלקה העליון של הכיפה ניתן לפתיחה לוויסות האוויר החם אותו ניתן לשחרר מלמעלה.
הכיפה השקופה פועלת כחממה אשר אוגרת את אנרגיית השמש במהלך היום. הצמידות של הכיפות לצלע ההר מאפשרת לנצל אנרגיה תרמית הנאגרת במסת האדמה וכן להשתמש בטופוגרפיה הטבעית שבתוך הביומה כדי להזרים מים וליצור מפלי מים המעשירים את האוויר בלחות. במקביל לאלו, פועלת מערכת ויסות אקלים מכנית המגבה את מערכות ניצול האנרגיה הטבעית הפועלת באופן מצומצם יחסית.
שילובו של הקומפלקס בתוואי השטח יחד עם אופן בנייתו המהווה דוגמה לבנייה ירוקה בת קיימא, זכו לביקורות חיוביות רבות בקרב אדריכלים ואנשי איכות הסביבה.
הקמת הקומפלקס ארכה שנתיים וחצי ועלותה נאמדה בכ-57 מיליון ליש"ט והאתר נפתח לציבור ב-17 במרץ 2001.
הליבה.
בספטמבר 2005 נוסף מבנה מימין לביומות הקרוי "ליבה" (Core). הליבה היא מבנה להדרכה וכולל חדרי הדרכה ואולמות תצוגה שנועדו לסייע בהעברת המסר המרכזי של פרויקט עדן על היחסים בין אנשים לצמחים. בהתאם המבנה קיבל השראה מצמחים, במיוחד בצורת הגג המתנשא שנתן לבניין את צורתו הייחודית. גרימשו פיתח את הגאומטריה של הגג המצופה בנחושת יחד עם הפסל פיטר רנדל פייג' (Peter Randall-Page) ומהנדס המבנים מייק פרוויס ( Mike Purvis). הוא נגזר מפילוטקסיס (אופן הסידור של עלים על גבעול צמח), שהוא הבסיס המתמטי לכמעט כל הגידול בצמחים. "הספירלות הניגודיות" הנמצאות בצמחים רבים כדוגמת הזרעים בחמנייה, אצטרובלים ופרי האננס. הנחושת התקבלה ממקורות מזוהים ופרויקט עדן עובד עם הקונגלומרט ריו טינטו לבחון את האפשרות לעודד נתיבי אספקה ברי זיהוי למתכות, שיאפשרו למשתמשים להימנע משימוש במתכות שנכרו באופן בלתי מוסרי.
בתוך המבנה נערכות תערוכות של אמנות הקשורה לנושאים המעניינים את פרויקט עדן. כך למשל באחד האולמות מוצגים פסלי זכוכית של נגיפים כדוגמת שפעת או אבעבועות שחורות שהכין הפסל לוק ג'רם (Luke Jerram). כל שנה נערכת הופעה של מוזיקאים מוזמנים "Eden session".
אגם הצבים
אגם הצבים (בגאורגית: კუს ტბა, קוּס טבּא) הוא אגם קטן בפרוורי טביליסי בירת גאורגיה. שם האגם ניתן לו בעקבות שפע הצבים השוכנים לחופי האגם. שמו בגאורגית מורכב מהמילים "קוּ" ("კუ", צב) ו"טבּא" ("ტბა", אגם או ימה).
האגם ממוקם על מדרונותיו הצפוניים של הר מתאצמינדה המכוסים יערות, ומתנשא לגובה של 686.7 מטר מעל פני הים. מימיו מגיעים מנהר וארארזיס-חֶבי, פלג של נהר הקורה. שטח האגם הוא 0.034 קמ"ר ושטח אגן הניקוז הוא 0.4 קמ"ר. עומקו המרבי של האגם הוא 2.6 מטר.
שטח אגם הצבים מתוכנן לפיתוח כאזור פנאי ובידור, ותושבי טביליסי מבקרים בו באופן תדיר בסופי השבוע. במקום נערכים גם פסטיבלים וקונצרטים. ניתן להגיע לאגם בדרך המובילה אליו וכן ברכבל שיוצא מרובע וקה. מערבית לאגם ממוקם המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי, תערוכה גדולה של אדריכלות גאורגית מסורתית.
פובליוס מאנליוס וולסו
פובליוס מאנליוס וולסו (Publius Manlius Volso) היה מצביא רומאי, שנטל חלק במלחמה הפונית השנייה.
נבחר לפראיטור שנת 210 לפנה"ס ובידיו הופקדו הפרובינקיה סרדיניה וצבא המונה שני לגיונות.
בשלהי קיץ 210 לפנה"ס ניסה צי קרתגי בפיקוד חמילקרת לפשוט על סביבות אולביה (Olbia); וולסו נערך עם חייליו בחוף כדי למנוע את נחיתת הקרתגים, אך הם בעורמתם שטו סביב אל קאראליס בעברו השני של האי, פשטו על אדמתה ושבו לאפריקה עם שלל רב.
ימת הצבים
קוס טבא
מחלף יגאל ידין
מחלף יגאל ידין נקרא גם צומת רמות הוא מחלף בעיר ירושלים המחבר את כביש 50 (כביש בגין) עם כביש 1 בקטע המכונה כביש 9 בצפון העיר. המחלף גם מקשר לשדרות גולדה מאיר המשמשות ככניסה הראשית לשכונת רמות אלון.
היסטוריה.