בגל השלישי של הפמיניזם שהתחיל בשנות ה-90 עלו סיבות עומק שונות לכך שאפילו במדינות הליברליות ביותר ישנה אפליה מגדרית, והן הנורמות של תפקיד הנשים בחברה, וייצוגן של הנשים בתרבות ובשיח. למשל, עד לתקופה זו נדיר היה לראות נשים בתפקידים ראשיים בסרטים או סדרות, והמסר החינוכי שעשוי להשתמע מכך לילדות צעירות הוא שמקומן אינו במרכז החברה - שכן מקום זה שמור לגברים.
נוסף על כך, על פי בדיקה של עמותת שוות, לאורך שנים רבות נשים מצליחות לא זכו לחשיפה דומה בהשוואה לגברים בעלי הצלחה דומה. הארגון השיק בשיתוף כאן 11 פודקאסט המספר, בין השאר, את סיפורן של נשים שלא זכו להכרה בזמנן, אלא רק בדיעבד או כלל לא. על פי הערכת העמותה, מקרים אלו גרמו למחסור במודלים לחיקוי עבור נשים צעירות, ומצב זה מגביל את החלומות של נשים צעירות ומונע מהן במקרים רבים לפעול כדי להגשים אותם.
תחומי האפליה המגדרית.
פערים בין נשים לגברים קיימים בתחומים רבים בחברה. חלק מהפערים הם בעיקר כתוצאה של אפליה מינית, ובחלקם הקשר בין האפליה לפערים מורכב יותר עקב צירופן של סיבות שונות הגורמות לפער.
תעסוקה.
ישנם פערי שכר בין גברים לנשים.
על פי הנתונים הרשמיים, בארצות הברית בשנת 2013 נשים במשרה מלאה הרוויחו בממוצע 23% פחות מגבר במשרה מלאה, ובישראל של שנת 2018 הרוויחו 35% פחות. למרות זאת, ההבדל בשני המקרים קטן כאשר משווים משרה באותו היקף שעות או באותו תפקיד.
פער השכר המגדרי הוא נושא מורכב ולו מספר סיבות. בגילאים הצעירים הפערים קטנים למדי בין גברים לנשים, אולם גדל בהמשך על רקע התאמת המקצוע לחיי משפחה, בהן נשים עדיין נחשבות במקרים רבים לאלו שעליהן לקחת אחריות על ניהול משק הבית על חשבון הקריירה. פרדיגמה חברתית זו יוצרת מצב בו נשים בוחרות בממוצע משרות מלאות בעלות היקף שעות קטן יותר מאלו של גברים, ובאופן כללי נוטות לבחור בממוצע מקצועות שבהם מרוויחים פחות.
אם מבטלים את הפערים השונים, ומשווים בין אישה לגבר באותו היקף משרה ובאותו התפקיד, הפער עומד על 9% בארצות הברית של שנת 2013, ועל 6% בישראל של שנת 2018. מחקר בינלאומי משנת 2015 שחקר 20,000,000 משרות במדינות שונות בעולם והשווה נשים וגברים בתפקיד זהה באותה חברה מצא הבדל של 1.5% בשכר בין נשים לגברים בממוצע בין כלל המדינות שנבדקו, ומחקר נוסף בהתמקד בארצות הברית בלבד שנה קודם לכן הגיע לפער של 5.4% לטובת הגברים.
הפער הנותר מיוחס פעמים רבות להבדל התרבותי בין נשים לגברים בניהול משא ומתן. מספר נתונים שנבדקו תומכים בטענה זו, כך למשל, גברים יוזמים פי 4 משא ומתן לשיפור שכר, וסקרים שונים מראים שהיחס של גברים למשא ומתן אלו חיובי משמעותית משל נשים. כנגד חשיבותה של הנכונות למשא ומתן כגורם המסביר את הפער, נתונים נוספים הראו שכאשר גברים מבקשים העלאת שכר הם מקבלים אותה ב-20% מהמקרים, לעומת נשים המקבלות אותה ב-15% מהמקרים. גורם נוסף שמיוחס לפער הזה הוא הרתיעה בתרבויות רבות מדעתנות נשית, הנחשבת פחות הולמת לאישה גם בתרבות המערבית.
מחקר משותף של אוניברסיטת לידס ואוניברסיטת מיזורי בחן את אחוז הנשים שבוחר ללמוד מקצועות שיניבו בהמשך משכורת גבוהה מהממוצע בסבירות גבוהה, וגילה שבניגוד לציפיות החוקרים, דווקא במדינות פחות ליברליות ניגשות יותר נשים, בממוצע, ללמוד את המקצועות האלו. החוקרים העלו השערה שייתכן שבמדינות הפחות ליברליות, שהן גם מדינות פחות מפותחות מבחינה כלכלית ומבחינת רשת ביטחון-סוציאלית, נשים נאלצות ללמוד מקצועות אלו מתוך צורך כלכלי מהותי, ואילו במדינות הליברליות יותר לנשים רבות יש את האפשרות הכלכלית לבחור במקצוע רווחי פחות ועדיין לשמור על רמת חיים נאותה. בדיקות נוספות של החוקרים שעשויות לחזק השערה זו, מראות שבניגוד לגברים, גם נשים שמראות יכולות ריאליות גבוהות, בממוצע יהיו טובות יותר ביכולות המילוליות שלהן מאשר היכולת הריאלית. החוקרים שיערו שבחברה ליברלית שבה כל אישה יכולה לבחור מקצוע כרצונה, יעדיפו נשים רבות לעבוד בעבודה שתואמת את התכונות הטובות ביותר שלהן, גם אם הן טובות במדעים ובמתמטיקה. כך מסבירים החוקרים שלהערכתם במדינות פחות ליברליות אישה לא יכולה להרשות לעצמה, מבחינת כלכלית, לעבוד במה שהיא טובה בו ביותר, ולכן אישה שטובה במתמטיקה ומדעים תלך בסבירות גבוהה יותר לעבוד במקצוע בתחום ההיי-טק.
חקיקה.
בתרבויות רבות טרם העת החדשה חוקים שונים מנעו מנשים להחזיק ברכוש, ללמוד, לעבוד במרבית המקצועות או להשתתף בחיים הציבוריים. תהליכים פמיניסטיים החל מהמאה ה-19 הביאו בהדרגה להסרתם של מרבית האיסורים, אולם מקומות שונים בעולם עדיין מגבילים נשים בחוק באופנים אלו.
תקנות שונות אשר מפלות נשים באופן מסורתי, עוד מהתקופות בהן נשים לא לקחו חלק פעיל דיו בשוק העבודה, נותרו נפוצות במרבית מדינות העולם עד לסוף המאה ה-20, למשל, הטבה בריבית לגברים נשואים שלא ניתנת גם לנשים. בעשורים האחרונים מתקנות בהדרגה מדינות שונות, בעיקר במערב, תקנות אלו, כך שיתייחסו לשני המינים.
גם במדינות השואפות לצמצם את האפליה בחקיקה לאפס, פערים שונים, למשל, בהחזקת רכוש, עדיין לא מצטמצמים. על פי תוכנית הפיתוח של האו"ם, רק כ-13% מהקרקעות החקלאיות הן בבעלות נשים.
חינוך.
חוקים ונורמות מסורתיים בחברות רבות מנעו מנשים ללמוד או את האפשרות להירשם למוסדות להשכלה גבוהה. עם התפתחות הפמיניזם החלו הנשים - בתחילה במערב ולאחר מכן במדינות נוספות - להדביק את הפערים בשיעור סיום הלימודים בבתי הספר ובמוסדות להשכלה גבוהה. למרות זאת, במדינות שונות פערים אלו עדיין קיימים, ועל אף מאמצים רבים שמשקיעים גופים מטעם האו"ם בשוויון מגדרי בחינוך החל מראשית המאה ה-21, על פי תוכנית הפיתוח של האו"ם, כשליש מהמדינות המתפתחות עדיין מפלות באופן בולט גישה לחינוך בין גברים לנשים.
אפליה מינית לטובת נשים.
במקרים רבים חוקים האוסרים אפליה מינית אוסרים גם על אפליית גברים. לצד זאת, לעיתים דיכוי חברתי על בסיס מגדר מופעל גם כלפיי הגברים באספקטים מסוימים.
במרבית המדינות בהן קיימת חובת גיוס, היא חלה על גברים בלבד או שגברים מגויסים לתקופה ארוכה יותר, גם אם אינם כשירים לשירות קרבי. מאידך, ישנן מדינות בהן נשים אינן רשאיות להתגייס לצבא גם אם הן מעוניינות להתנדב, או שהתפקידים הצבאיים הפתוחים בפניהן מוגבלים.
על פי מחקריו של הפסיכולוג גבריאל בוקובזה, מתקיים דיכוי חברתי כלפיי גברים שבמקרים מסוימים הופך בפועל לאפליה. בין היתר, לטענתו, בחברות רבות מצופים גברים להקרבה וגבורה - דוגמה מייצגת לכך על פי בורובזה, היא שבעת בחילוץ נוסעי הטיטניק, חולצו קודם כל נשים וילדים, ורק לאחר מכן גברים. בוקובזה טוען שישנה גם הסללת גברים לתעסוקה מסוכנת, ומציג נתונים לפיהם 95% מתאונות העבודה שמובילות לפציעות ומוות הן של גברים, שלטענתו לא הייתה להם ברירה אחרת מבחינת ההסללה החברתית.
במדינת ישראל.
חוקי מדינת ישראל - בדומה למדינות מערביות רבות - אוסרים הפליה בהקשרים שונים, וכן נאסרת גם אפליה מינית. עם חוקים אלה נמנים חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק זכויות החולה ועוד. עם זאת, ישנם חוקים שונים במדינת ישראל המתייחסים באופן שונה לשני המינים כמו חוק שיווי זכויות האישה (בפרט סעיף 1א) האוסר אפליית נשים בלבד, חוקים בנוגע לשירות צבאי, חוקי נישואים וגירושים ועוד.
אפליה מינית לטובת גברים.
ספורט.
אפליית נשים לעיתים מתבטאת גם בענפי הספורט.
בישראל, לדוגמה, בענפי ספורט מסוימים תקציב התמיכה הממשלתית לקבוצות ספורט של גברים גבוה יותר מתקציב קבוצות ספורט של נשים (נכון ל-2019), ועתירה שהוגשה בנושא התקבלה על ידי בית המשפט המחוזי שהורה לצמצם את הפער.
אפליה מינית לטובת נשים.
בישראל חלק מהחוקים האוסרים אפליה מינית אוסרים גם אפליית גברים. כך גם גברים מוגנים על ידי חוקים דוגמת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, ועוד. מאידך חוק שיווי זכויות האישה אוסר אפליה נגד נשים בלבד, וחוקים ומדיניות רשמיות רבות מעדיפים נשים על פני גברים.
בחוק הישראלי.
גברים בישראל חייבים בשירות צבאי ממושך הכולל לעיתים שירות מילואים ארוך, בעוד נשים משרתות בצבא פרק זמן קצר בהרבה. זוהי אפליה גם ברמת הסיכון הפיזי והנפשי, גם ברמה הכלכלית (השכר לחיילי חובה נמוך בהרבה משכר המינימום במשק, אותו יכולות נשים המשתחררות להרוויח בשנה שהן באזרחות וגברים עוד משרתים) וגם ברמת אחוז הזמן מהחיים המוקדש לשירות צבאי.
פקודת מס הכנסה מעניקה לנשים חצי נקודת זיכוי ממס, ובנוסף אמהות זכאיות, בניגוד לאבות שאינם חד-הוריים, לנקודת זיכוי אחת בגין כל ילד בגיל שש עד שמונה עשרה. נכון ל-2016, כל נקודת זיכוי שוות ערך להנחה של 2592 ש"ח בחבות המס השנתית. אישה נשואה שאינה עובדת, ובעלה משלם דמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות, פטורה מתשלומים אלו ('פטור עקרת בית') גם אם בני הזוג פרודים. במקרה של התאלמנות (לרבות התאלמנות ידועים בציבור וזוגות חד מיניים), רק אישה זכאית לקצבת שאירים ללא תלות בהכנסתה וגם אם אין לה ילדים.
גיל הפרישה שנקבע לנשים (המעוניינות בכך) הוא 62 לעומת 67 לגברים, פער המקדים בחמש שנים את זכאותן לקצבת זקנה, לקצבאות נוספות, לפטור מתשלום דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות ולהנחה של 4,096 ש"ח לחודש (נכון ל-2017) במס הכנסה על תשלומי פנסיה, ולהנחות בשירותים שונים. ב-2016 קיצבת הזקנה המלאה ליחיד הייתה 1,531 ש"ח לחודש.