עד ספטמבר 1909 הצליחו לסיים בנייתם של 5 מבנים ולאכלס אותם, לקדוח באר ולהתחיל להקים מגדל מים. בסוף 1912 היו בשכונה 12 בתים בנויים. בתקופת המנדט נבנו ברחוב בתים נוספים, בהם מלון כרמליה (הפך לבית הורים), קולנוע אוריון (שבינתיים נהרס), ומבנה משרדים, שבו שכנו במשך שנים רבות משרדי מס רכוש וקרן הפיצויים. במהלך השנים השכונה התפתחה דרומה לכיוון רחוב בן יהודה. רשת דוכני הפלאפל "פלאפל אוריון" התחילה את דרכה בדוכן בודד שעמד מול קולנוע אוריון וקיבל את שמו מבית הקולנוע.
שכונת הטכניקום.
שכונת הטכניקום הוא שמה ההיסטורי של השכונה שבין חומת הטכניון לבין רחוב הנביאים, הכוללת בעיקר את הרחובות שמריהו לוין, אחד העם ויונה. השטח שעליו היא יושבת היה קרוי בפי הערבים מיראוואן. היא הוקמה עם תום מלחמת העולם הראשונה, ונקראה על שם הטכניקום, שמו המקורי של הטכניון. היוזמה להקמת השכונה הייתה של שבתי לוי, שהיה מעוניין בשכנים יהודים שישתכנו ליד שכונת הרצליה שממערב, ושל שמואל פבזנר, שהיה אז מנהל בית החרושת "עתיד" ומימן חלק ניכר מרכישת הקרקעות. מבין הבתים הראשונים שנבנו ברחוב אחד העם היו מס' 5 - ביתו של משה גליקין, מס' 7 - ביתם של לאה ושמואל פבזנר (שבתקופת מלחמת העצמאות שכן בו מטה "ההגנה" בחיפה ואחרי המלחמה הוקם בו סמינר מורים שממנו התפתחה מאוחר יותר מכללת גורדון. במהלך השנים נהרס הבניין שבנה פבזנר ובמקומו נבנה מבנה אחר), ומס' 12 - ביתו של אפרים קראוזה.
בשכונה הוקם בית החולים "הדסה", שממנו התפתח המרכז הרפואי בני ציון; בשכונה הוקם גם בית ספר יסודי על שם ביאליק, שמאוחר יותר שינה את ייעודו והפך לבית ספר תיכון (שבינתיים נסגר), וכן הוקם בה בית הכלבו של "המשביר לצרכן". השכונה התפשטה דרומה, עד לרחוב הילל של היום. מתחת לרחוב מסדה (שכונת "מצפה") עמד בעבר מגדל מים.
שתי השכונות ההיסטוריות, הרצליה והטכניקום, נבנו באבן בסגנון אקלקטי, כלומר תערובת סגנונות בנייה ומכאן שפע של תוספות כמו מגדלונים, חלונות קשתיים ומרפסות עם כרכובים מקושטים.
אתגרים במאה ה-21.
שקיעת האוכלוסייה.
הדר הכרמל איבדה במהלך השנים משפחות שעברו לנווה שאנן ולכרמל או שיצאו מהעיר. בחלק מהדירות שהתפנו השתכנו משרדים אולם עם פתיחת קריית הממשלה עברו חלקם לעיר התחתית. בשנות ה-90 קלטה השכונה חלק ניכר מבאי גל העלייה של יוצאי ברית המועצות לשעבר שהתיישבו בה, לעיתים 2–3 משפחות בדירה קטנה. עם השתלבותם בשוק העבודה ושיפור הכנסתם, עזבו חלקם את השכונה. היא מאוכלסת בדלילות יחסית, חלק מאוכלוסייתה הם קשישים, חלק מהגרי-עבודה וחלק נוסף הגיעו מכפרים בצפון ישראל.
תוצאת לוואי של תהליך זה הייתה סגירתם של בתי ספר. הטכניון עבר לנווה שאנן בשנות ה-70, ובסוף המאה ה-20 נותר בהדר רק בית ספר תיכון אחד (מופ"ת בסמ"ת) שאינו חרדי. לאורך המחצית השנייה של המאה עזבו את השכונה בתי הספר היוקרתיים "חוגים" ו"ליאו בק". "בית חינוך" (תיכון חדש), נסגר והבניין משמש את המוזאון העירוני לאומנות. לקראת סוף המאה נסגרו הגימנסיות "ביאליק", "אבן פינה" ובית הספר המקצועי בסמ"ת. בתי הספר התיכוניים "אליאנס" ו"יבנה" עקרו לעמק השמש (דניה) ולרמת אלון (נווה שאנן) בהתאמה; התיכון האקסטרני "מישלב" עבר לבת-גלים ו"במעלה" נסגר. בתי ספר יסודיים נסגרו אף הם (על שטחו של יסודי "ביאליק" נבנה אגף של בית החולים בני-ציון, בית הספר "יל"ג" הפך למשרדי הרבנות, "עממי א" "גאולה" נסגרו, בית הספר לבנות "עציון" הפך למועדון גמלאים), ובשנת 2009 נסגר גם "מעלה כרמל" בשל מיעוט תלמידים ומבנים מיושנים.
תוצאת לוואי של מצב מוסדות החינוך היא, שהניסיונות למשוך להדר משפחות, נתקלים בחסרונם של בתי ספר, מה שמונע מהמשפחות להגיע ומנגד, כל עוד אין מספיק ילדים, גם אין הצדקה לפתיחתם של בתי ספר.
כתוצאה מאתגרים אלו, משנת 2006 התפתחו בשכונה מספר קהילות משימתיות, ובהן גרעין תורני של רשת שעלי תורה, כפר סטודנטים מקומי, קיבוץ עירוני של תנועת דרור-ישראל וקהילה של תנועת החלוץ.
נטישת מסחר ושירותים.
הדר הכרמל הייתה מרכז מסחרי ותרבותי חשוב בחיפה טרם קום המדינה ועד לשנות ה-80. במהלך השנים עברו חלק מהחנויות לאזורי המגורים החדשים שצמחו, חלקן התכנסו אל תוך הקניונים ואחרות נסגרו כיוון שלא הצליחו להתחרות במגרשי החנייה של הקניונים. אל זאת הצטרפה סגירתם של מקומות הבילוי בהדר, שלא פסחה על בתי קולנוע, מסעדות ומועדונים. כל בתי-הקולנוע שפעלו בהדר במהלך המאה ה-20, נסגרו בזה אחר זה. בשנת 2010 נסגר גם מועדון "סיטי הול" המפורסם לאחר כ-15 שנות פעילות שבהן שימש כבמה הבלעדית בעיר למוזיקה אלטרנטיבית.
השלב האחרון של הדעיכה נבע בחלקו הגדול משינוי שיטת התחבורה בחיפה, לאחר שבראשית המאה ה-21 התחנה המרכזית פוצלה לשתי תחנות בשני מבואות העיר. מיעוט העוברים והשבים ומיעוט הקונים, לצד ארנונה גבוהה, דחפו עסקים ותיקים לנעול שעריהם. המושג "נסיעה להדר", שהיה שם נרדף לעריכת קניות, כמעט נעלם מהשימוש.
הגירתם של משרדים ונותני שירותים אל מחוץ להדר התרחשה בעקבות עזיבת התושבים את השכונה, ואולם התרומה המשמעותית לריקון השכונה אירעה עם מעבר משרדי הממשלה שפעלו בהדר לקריית הממשלה המחוזית שבמרכז העיר. משרדי עריכת דין וראיית חשבון עקרו לאזור שבו הם נדרשו, ובעקבותיהם הצטרפו חנויות, עסקים ושירותים נלווים אל משרדי הממשלה.
תחבורה.
בהדר הכרמל עוברים קווי אוטובוסים רבים של חברת אגד שהיא החברה המרכזית לתחבורה בחיפה כולה אשר מקשרים אותה עם כל השכונות המרכזיות בעיר.
בהדר הכרמל עובר גם קו הכרמלית ומתוך שש התחנות של הקו ארבע הן בשכונת הדר. הכרמלית מחברת את שכונת הדר עם מרכז הכרמל והעיר התחתית.
מהשכונה מתחילות את נסיעתן מוניות שירות רבות אשר מחברות את השכונה עם חוף הכרמל, שכונת אחוזה, מרכז הכרמל, שכונת נווה שאנן, לב המפרץ, אזור הקריות, עכו, נהריה וישובים נוספים לאורך כביש 4.
בשכונה עוברת המטרונית אשר מחברת את השכונה עם לב המפרץ והקריות ועם חוף הכרמל. בניית מסלול המטרונית החלה בשנת 2006 והסתיימה בשנת 2013.
תוכנית הדרגנועים.
בדצמבר 2020 פורסם כי קיים תכנון להקמת דרגנוע שיחבר את השכונה לשכונת מרכז הכרמל, דרגנוע נוסף יחבר בין רחוב שבתאי לוי שגם הוא בשכונת הדר הכרמל לשכונת ואדי ניסנאס, דרגנוע אחר יוקם במתחם שוק תלפיות ויחבר את השוק לרחובות החלוץ והרצל ולשכונת ואדי סאליב, עוד דרגנוע צפוי לחבר בין רחוב אל כיאם שממול בניין העירייה ומעלה השחרור וזאת על מנת לחבר את קריית הממשל לאזור העירייה.
פיטר טשייני
פיטר טשייני (באנגלית: Peter Cheyney; 22 בפברואר 1896 - 26 ביוני 1951) היה סופר מתח בריטי שכתב בעיקר בין 1936 ל-1951. ספריו עובדו בחלקם לסרטים - גיבור ספריו, למי קושן (Lemmy Caution), סוכן FBI אמריקאי ציני וקשוח, נלקח על ידי במאי הסרטים הצרפתי ז'אן-לוק גודאר כדמות בסרטו אלפאוויל. מגיבורי ספריו הנוספים של טשייני: סלים קאלאהן (אנגלית Slim Callaghan), בלש פרטי הפועל בלונדון. למרות שספריו נמכרו במיליוני עותקים בחייו, עבודתו של טשייני כמעט ונשכחה בימינו וספריו אינם מודפסים עוד מזה זמן רב.
חייו.
טשייני חי רק 55 שנים ובמהלך חייו עבד ככתב משטרתי וחוקר פשיעה ועד שהפך לסופר מותחנים חי חיי עוני לעיתים קרובות. החל מ-1936 כשפרסם את ספרו הראשון "איש זה מסוכן" בכיכובו של למי קושן ובהמשך את ספרו "התליין הממהר" ב-1938, בכיכובו של סלים קאלאהן החלה הקריירה הספרותית שלו. פרסומם הוביל לקריירה מוצלחת כסופר מותחנים וטשייני זנח את עיסוקיו האחרים.
כחוקר יסודי, אסף טשייני חומר רקע רב על תיקי פשע ששימש אותו כרקע לעלילות ספריו. ב-1941 במהלך הבליץ על לונדון נשרפה ספריתו שכללה מאות תיקי פשיעה אך לאחר המלחמה המשיך טשייני וצבר חומר רב נוסף שהמשיך לשמש אותו בכתיבתו.
טשייני נהג להכתיב את עבודותיו למזכירתו, לעיתים תוך שהוא מציג בפניה את הפעולות המסופרות, והיא הייתה מעלה זאת על הכתב.
טשייני חי מבחינות רבות כמו גיבורי ספריו - "חיים על הקצה", עבודה מאומצת, חוסר דאגה לבריאות והזנחה כללית, שהובילו לבסוף למותו בגיל צעיר.
גיבור ספריו, למי קושן, סוכן FBI קשוח וציני, הונצח על ידי שחקן הקולנוע הצרפתי אדי קונסטנטין במספר עיבודים קולנועיים.
ספריו נקראו בקלילות, העלילה מהירה וסוחפת והדיאלוגים שנונים וחדים. מעריציו בני ימינו מתקשים להשיג את ספריו שאינם מודפסים עוד.
בישראל תורגמו בשנות השישים מספר רב מספריו בהוצאת מ. מזרחי וספריית מסתורין.
חנה מייזל שוחט
חנה מַיְזֶל שוחט (25 בדצמבר 1883, גרודנו, האימפריה הרוסית - 28 במרץ 1972, נהלל) הייתה מחלוצות העלייה השנייה וממייסדות ומנהיגות תנועת הפועלות בארץ ישראל.
מייזל למדה לימודים גבוהים בבית הספר לגננות בעיר נידרליץ בשווייץ, לאחר מכן למדה לימודי טבע באוניברסיטה בבזנסון בצרפת ועבדה בתחנת ניסיון לירקות ומטעים. כן השתתפה בקונגרס הציוני ה-7 בשנת 1905. בשנת 1909 סיימה את לימודיה בתואר דוקטור למדעים ועלתה לארץ ישראל. ב-1911 הקימה חוות לימוד חקלאית לנערות בשם "חוות העלמות" בחצר כנרת, שפעלה עד 1917. ב-1912 נישאה לאליעזר שוחט, חבר הפועל הצעיר, ושנה לאחר מכן נשלחה כצירה מטעם מפלגה זו לקונגרס הציוני ה-11. משנת 1920 הייתה חברה בהנהלה העולמית של ויצו. ממייסדי המושב נהלל, בו התגוררה עם בעלה, אליעזר. הקימה וניהלה את בית הספר החקלאי, הנקרא היום בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל.
בית נעוריה ועיצוב אישיותה.