הרב ד"ר מקס דִינֵמן (גרמנית: Max Dienemann; 27 בספטמבר 1875, קרוטושין, פרובינציית פוזן, ממלכת פרוסיה – 10 באפריל 1939, תל אביב) היה רב ליברלי בגרמניה, שיחד עם הרב ליאו בק היה ממנהיגי הזרם הליברלי ביהדות גרמניה ומנהיגי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, מראשי התאחדות הרבנים הכללית בגרמניה (Allgemeinen Rabbinerverein Deutschland), שאיגדה רבנים ליברלים ואורתודוקסים, ופילולוג, שפרסם חיבורים רבים בנושא תאולוגיה ופילוסופיה.
ביוגרפיה.
נולד בקְרוֹטוֹשִין שבמזרח פרוסיה. התחנך בבית ספר עממי יהודי, ולאחריו בגימנסיה. בהמשך למד באוניברסיטת ברסלאו פילולוגיה שמית, ובשנת 1898 קיבל ממנה תואר דוקטור. במקביל למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו והוסמך לרבנות בשנת 1898. בעשורים שלאחר מכן פרסם חיבורים רבים בנושאי תאולוגיה ופילוסופיה, וכן פירושים לתורה. הוא שימש כרב ברטיבור בין השנים 1903–1919. בשנת 1920 החל לכהן כרב הקהילה היהודית באופנבך שבגרמניה.
בשנת 1935 הסמיך דינמן לרבנות את רגינה יונאס, אשר בכך הייתה לאשה הראשונה אשר הוסמכה לרבנות.
הוא נכלא פעמיים במחנות ריכוז על ידי הנאצים: במחנה אוסטהופן (Osthofen) בשנת 1933, ובמחנה בוכנוואלד בשנת 1938. לאחר הפרעות בנובמבר 1938 ברח מגרמניה ללונדון, ומשם עלה עם משפחתו לארץ ישראל, וחי בתל אביב עד מותו ב-1939.
דינמן נחשב לאחד מהמנהיגים של התנועה הליברלית של יהדות גרמניה.
היה נשוי למלי, שפרסמה ספר זכרונות בגרמנית בשם Aufzeichungen, תל אביב 1939.
חואן מנואל סנטוס
חואן מנואל סנטוס קלדרון (בספרדית: Juan Manuel Santos Calderón; נולד ב-10 באוגוסט 1951) הוא פוליטיקאי, עיתונאי וכלכלן קולומביאני, שכיהן כנשיא קולומביה וכיושב ראש המפלגה החברתית של האחדות הלאומית (Partido Social de Unidad Nacional). שימש בעבר כשר סחר החוץ, שר האוצר ושר ההגנה הלאומית. זוכה פרס נובל לשלום לשנת 2016 על ניסיונו להביא להסכם עם המחתרת FARC לסיום מלחמת האזרחים בקולומביה, שנדחה במשאל עם באותה שנה.
ביוגרפיה.
רקע משפחתי ושנות צעירותו ולימודיו.
מנואל סנטוס נולד בעיר בוגוטה בירת קולומביה במשפחה שרבים מבניה היו אנשי ציבור.
אחי סבו, אדוארדו סנטוס, היה נשיא קולומביה בין השנים 1938–1942 ובעל העיתון "אל טיימפו". האב, אנריקה סנטוס, היה במשך יותר מחמישים שנה מוציא לאור של עיתון זה. בן דוד של חואן מנואל, פרנסיסקו סנטוס, שימש כסגן נשיא בעת כהונתו של הנשיא הקודם אלווארו אוריבה ולס. חואן מנואל סנטוס הוא כלכלן בהכשרתו.
חואן מנואל סנטוס למד עד גיל 16 במספר מכללות, לרבות מכללת "סן קרלוס" בבוגוטה, שבה היה חבר לימודים עם אנדרס פאסטראנה אראנגו, גם הוא לימים נשיא הרפובליקה. היה פרח קצונה בבית הספר של חיל הים בקרטחנה. אחר כך למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת קנזס בארצות הברית. בהמשך עשה קורסים לתארים מתקדמים בכלכלה, משפט כלכלי ומנהל ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון, באוניברסיטת הרווארד והיה עמית מטעם תוכנית פולברייט בבית הספר פלצ'ר למשפט ודיפלומטיה באוניברסיטת טאפטס.
קריירה דיפלומטית ועיתונאית.
בצעירותו פעל סנטוס למשך 9 שנים כנציג הפדרציה הלאומית של מגדלי הקפה בארגון הקפה הבינלאומי בלונדון. במקביל כיהן למשך שנתיים כמזכיר משנה בשגרירות ארצו באנגליה.
חואן מנואל סנטוס היה עד שנת 1991 בעבר סגן מנהל של העיתון "אל טיימפו" שהשתייך למשפחתו.
קריירה פוליטית.
הוא כיהן כשר לסחר חוץ בעת שלטונו של הנשיא ססאר גוויריה (1994-1991), שר האוצר ולאשראי ציבורי, בימי הנשיא אנדרס פאסטראנה אראנגו (2002-2000).
בשנת 1992 התמנה ליושב ראש הוועידה השמינית של האו"ם על סחר ופיתוח.
הוא כיהן כשר ההגנה הלאומית של קולומביה בשנים 2006–2009 והיה אחראי לקו הממשלתי התקיף נגד תנועות המורדים במדינה.
בשנת 2010 התמודד על תפקיד נשיא קולומביה וזכה ב-69% מקולות הבוחרים, יריבו בבחירות היה אנטנאס מוקוס, ראש עיריית בוגוטה לשעבר, אשר זכה ב-27% מן הקולות בלבד.
בנאום ניצחונו הכריז סנטוס על כוונתו לשמור על מעמדה של קולומביה כבת בריתה של ארצות הברית בדומה למדיניות שנקט קודמו הנשיא אלווארו אוריבה ולס.
המשא ומתן לסיום מלחמת האזרחים.
הנושא המרכזי בו עסק סנטוס כנשיא הוא הניסיון להביא לסיום מלחמת האזרחים בקולומביה.
בשנת 2012 החלו שיחות בין ממשלת קולומביה לבין המחתרת המרקסיסטית FARC. סנטוס הכריז שעל ההסכם להיחתם עד נובמבר 2013, אולם השיחות בוטלו כאשר בין השנים 2014 ו-2015 ביצע הארגון התקפות רבות.
בספטמבר 2015 פגש סנטוס לראשונה את מנהיג FARC, טיומוצ'נקו, בפגישה שאירח נשיא קובה ראול קסטרו בהוואנה. ב-23 ביוני 2016 חתמו סנטוס וטימוצ'נקו בהוואנה בירת קובה על הסכם הפסקת אש. על פי ההסכם יתפרקו 7,000 לוחמי ה-FARC מנשקם ויעבירו אותו לידי האו"ם. ב-24 באוגוסט חתמו הצדדים על הסכם שלום. במשאל עם שנערך בקולומביה ב-2 באוקטובר 2016, נדחה הסכם השלום ברוב זעום. עם זאת שני הצדדים הביעו נכונות להמשיך במגעים ולפעול יחד על מנת לשמור על השלום. למרות כישלון משאל העם, ועדת פרס נובל החליטה ימים ספורים אחר כך, ב-7 באוקטובר להעניק לסנטוס את פרס נובל לשלום. ב-24 בנובמבר נחתם בבירה בוגוטה הסכם שלום סופי.
חיים פרטיים.
סנטוס קלדרון היה נשוי בצעירותו לסיליביה אמאיו, ממנה התגרש. החל משנת 1987 הוא נשוי למריה קלמנסיה רודריגס מונרו, אם שלושת ילדיו: מרטין, מריה אנטוניה ואסטבן.
סנטוס קלדרון ידוע כמתרגל מדיטציה טרנסנדנטלית.
בשנת 2012 עבר בהצלחה ניתוח סרטן הערמונית.
רב הינק
רב הינק או בר הינק היה חכם שנזכר בתלמוד בבלי פעם אחת כמי שהיה לו בית מדרש, ולא נודע אפילו אם הוא היה תנא או אמורא. הספק תלוי במחלוקת במסכת פסחים , לפי הגרסה ראשונה היה תנא, ולפי הגרסה השנייה היה אמורא.
לא נודע שום דבר על מולדתו ומשפחתו.
פורטוגל במשחקים האולימפיים
פורטוגל משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912). לאורך השנים צברו הספורטאים הפורטוגלים 24 מדליות, בהן 4 מדליות זהב. הענף בו היו ההישגים הרבים ביותר הוא אתלטיקה קלה, עם 10 מדליות, בהן כל 4 מדליות הזהב. אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה פורטוגל הייתה אולימפיאדת אוסלו (1952), ומאז אולימפיאדת קלגרי (1988) השתתפה במשחקים אלה עוד 6 פעמים, ולא רשמה בהם הישגים משמעותיים.
היסטוריה.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה פורטוגל, אולימפיאדת סטוקהולם, ייצגו אותה שישה ספורטאים. הופעתם הסתיימה באופן טרגי, כאשר רץ המרתון פרנסיסקו לזארו התייבש במהלך המרוץ, ומת למחרת היום. מהמשחקים הבאים חזרו הספורטאים הפורטוגלים בריאים ושלמים, ונבחרת הסיף אף רשמה הישג נאה כשסיימה במקום הרביעי בדגם דקר.
הפורטוגלים הראשונים שזכו במדליה אולימפית היו חברי נבחרת הרכיבה שזכתה במדליית הארד בתחרות הקפיצות באולימפיאדת פריז (1924). חבר הנבחרת אנטוניו בורגש גם סיים במקום החמישי בתחרות הקפיצות ליחידים. נבחרת הסיף שבה וסיימה במקום הרביעי בדגם דקר, והשייט פדריקו גיליירמה בורנאי סיים במקום השמיני. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה נבחרת הסיף במדליית ארד בדקר. נבחרת הרכיבה לא הצליחה לשחזר את הישגה, וסיימה במקום השישי. נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר והודחה בידי נבחרת מצרים. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היו הספורטאים הבולטים במשלחת הפורטוגלית הקלעים ז'וזה פריירה ופרנסיסקו אנטוניו ריאל, שסיימו שניהם במקום השביעי. באולימפיאדת ברלין (1936) שבה נבחרת הרכיבה וזכתה במדליית ארד בתחרות הקפיצות. הסייף אנריקה דה סילביירה סיים במקום השישי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכו הפורטוגלים לראשונה בשתי מדליות. השייטים דוארטה דה אלמיידה בלו ופרננדו פינטו קואליו בלו זכו במדליית כסף בדגם סוולו, ונבחרת הרכיבה זכתה במדליית ארד בדרסאג'. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכו שני שייטים נוספים, פרנסיסקו דה אנדראדה וז'ואקים משקארניאש דה פיוזה, במדליית ארד בדגם סטאר. השייטים בדגם 5.5 מטר סיימו במקום הרביעי, ושייטי הדרגון הגיעו למקום השמיני. נבחרת הרכיבה סיימה במקום הרביעי בתחרות הקבוצתית, ובמקום השמיני בתחרויות הדרסאג' והקפיצות. באולימפיאדת מלבורן (1956) לא הצליח אף ספורטאי פורטוגלי לזכות במדליה, אך שייטי הסטאר סיימו במקום הרביעי, והרוכב אנריקה אלווש קאלאדו סיים במקום השביעי בתחרות הקפיצות. ארבע שנים אחר כך, זכו שייטי הסטאר ז'וזה ומריו קינה במדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960).
בשלוש האולימפיאדות הבאות, שוב לא הצליח אף ספורטאי פורטוגלי לזכות במדליה, אך כמה מהם הגיעו להישגים נאים. באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים מנואל אוליביירה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים, הרוכב ז'ואקים דוארטה סילבה סיים במקום החמישי בתחרות הקפיצות, ושייטי הסטאר סיימו במקום השמיני. באולימפיאדת מינכן (1972) סיימו שייטי הסטאר במקום השישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו שני פורטוגלים במדליות, לראשונה מזה 16 שנים. קרלוש לופש זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר, והקלע ארמנדו סילבה מרקש זכה אף הוא במדליית כסף. שני אתלטים נוספים שבלטו במונטריאול היו ז'וזה דה זז'וש קרווליו שסיים במקום החמישי בריצת 400 מטר משוכות ואניסטו סילבה סימואש שסיים במקום השמיני בריצת 5000 מטר.
כמדינות רבות במערב, החליטה ממשלת פורטוגל להחרים את אולימפיאדת מוסקבה (1980) במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך אפשרה לספורטאים להשתתף במשחקים, במימון עצמאי. במשחקים עצמם התחרו הספורטאים הפורטוגלים תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל פורטוגל. רק 11 ספורטאים פורטוגלים החליטו להשתתף במשחקים, והם לא הגיעו להישגים משמעותיים.