ד"ר תומאס שטוקמן נוהג לארח בביתו את העיתונאי בילינג, עורך העיתון הופשטאד, המדפיס אסלקסן, וקפיטן הורסטר. אשתו של הד"ר, קתרינה, מכינה עבורם סעודות דשנות, והיין מוגש בשפע למען כולם. באותו ערב מגיע גם ראש העיר, פיטר שטוקמן, שהוא אחיו של ד"ר תומאס שטוקמן. פיטר מסרב לאכול ולשתות ומביע זלזול במתהוללים, וקורא את אחיו העיתונאי לסדר. הוא מבקש לדעת בדיוק מה כתוב במאמר שהגיש ד"ר שטוקמן לפרסום בעיתון. לאחר צאתו, מתברר שד"ר שטוקמן ביקש מהאוניברסיטה לבצע בדיקת מעבדה, והוא מקבל מכתב ובו נאמר שיש חידקים רעילים במים, הגורמים למחלות ועלולים לגרום למוות של הבאים להבריא בבית המרחצאות העירוני, בו עובד הרופא. מרגע זה ואילך מתחיל המאבק המתיש בין הד"ר שטוקמן לאחיו. ד"ר שטוקמן מנסה לטהר את המים מכל מרכיב רעיל. ואילו פיטר אחיו מנסה להבהיר לכולם שמחיר העבודות המוצעות על ידי אחיו החלמן, עצום והעיר לא תוכל לעמוד בהוצאה זו. הדבר יגרום לאבטלה ומחסור במשך שנתיים ויותר.
בתחילת המאבק יש תחושה שכל האורחים הבאים לסעוד אצל קתרינה שטוקמן, עומדים מאחורי ד"ר שטוקמן. כולם ללא יוצא מהכלל מעודדים אותו ואף דוחפים אותו לכתוב מאמרים בנושא, ולהחריף את מאבקו. כולם אף מבטיחים לו תמיכה מוחלטת.
בקטע קומי במיוחד, נפגש ד"ר שטוקמן עם עורכי העיתון ומזרז אותם לפרסם את מאמרו הראשון בנושא. במאמר זה הוא קורא לסגירת המרחצאות ושיפוצם ולהנחת מערכת צינורות חדשה תוך סילוק הווירוסים הרעילים, המסכנים את בריאות הציבור. לאחר צאתו, מגיע אחיו ומצליח לשכנע אותם על החלטתם לפרסם מאמר שכזה שיגרום לסגירת המרחצאות. הוא מגלה להם את מחירי העבודות הדרושות, את המחיר הכבד שיידרש מבעלי הבתים, מן הפועלים במפעלים וכך הלאה. דבריו אלו מתחילים לעורר בהם ספקות כבדים נגד מאבקו הצודק של הד"ר. באותו רגע, חוזר הד"ר ואילו ראש העיר מזדרז, בהמלצת העורך והמדפיס, על מנת להסתתר מפני אחיו. אך פיטר שוכח את כובעו ומקל הכבוד, המעיד עליו שהוא גם ראש המשטרה בעיר. כאשר הד"ר מגלה את חפציו, הוא לוקח אותם, מניח את הכובע על ראשו, ונושא בידיו את מקלו. הוא מגלה את מחבואו ומגחך, בטענה שכעת התמנה הוא לראש העיר ולמנהל המשטרה. פיטר מנסה לקחת את הכובע והמקל. ותוך כדי המאבק, מתגלה לד"ר שנשאר לבדו במאבק של יחיד מול רבים. העורכים החליטו שלא לפרסם את מאמריו עוד.
ד"ר שטוקמן מחליט לקיים דיון פתוח בפני קהל, בנושא. כל הקהילה מתאספת בביתו של הקפיטן הורסטר. אמנם הד"ר חשב לקיים הרצאה. אך ראש העיר מנסה למנוע זאת באמצעים פשוטים. הוא ממנה את יו"ר הישיבה, המדפיס, שעבר לצידו, מאחר שהבין את כובד המחיר הדרוש לעבודות השיפוץ. וכך, כל פעם שהד"ר תוקף בחריפות את ראש העיר וציבור הצבועים שאיננו מסוגל לעשות דבר, ראש העיר ועוזריו עוצרים את האספה. בסופו של דבר מצביעים נגדו ומעניקים לו פה אחד את התואר אויב העם.
מאותו רגע ואילך מפטרים אותו ממשרתו וכך גם את בתו שעבדה בבית הספר המקומי. מכתבי נאצה נכתבו נגדה. אנשים זורקים אבנים על ביתם ושוברים את חלונותיהם. בעל הבית מודיע להם שעליהם לעזוב את ביתו מיד. ד"ר שטוקמן מחליט להגר לאמריקה. אחיו מביא לו את מכתב הפיטורין ומייעץ לו לעזוב. ולכתוב מכתב התנצלות. השנאה ביניהם מגיעה לשיא.
במקביל מר קיל, אביה של קתרינה, קונה את מניות המרחצאות, שהוזלו מאוד. הוא מנסה להעביר את המסר לד"ר שאיננו מבין במה מדובר. להפך, הוא כועס עליו על שהוא מבזבז את כספה של בתו על מניות שערכם ירד. מר קיל טוען שהכל תלוי בו, אם ישנה תפישתו ויגיד שטעה, המניות יעלו. אך הד"ר ביושרו מסרב. וממשיך במאבקו למרות הבידוד המוחלט אליו נקלע. גם כל לקוחותיו עוזבים אותו.
ואז מתרחש השינוי. קפטן הורסטר מזמין את משפחת הד"ר לגור בביתו. האולם בו התקיימה ההחלטה לכנותו אויב העם, יהיה המקום לבית הספר בו ילמדו ילדי רחוב, אותם יכין הד"ר להיות אזרחים מושלמים דוברי אמת ונאבקים עליה. לפתע מגיעים אליו העורך והמדפיס ושוב מנסים לעבור לצידו, על מנת לזכות בכסף שמר קיל ירוויח ממכירת המניות, לאחר הצהרת הטעות של הד"ר. הד"ר מסלק אותם בבושת פנים, עם מקל בידו. ביטחונו שב אליו והוא מכריז שהוא האיש החזק ביותר בעיר ובעולם. הדבר מעורר מעט גיחוך אצל רעייתו קתרינה, המכריזה שגם היא וילדיה היו לצידו, כך שלא היה בודד לחלוטין.
ארנסט וורנר פון סימנס
ארנסט וורנר פון זימנס
וורנר פון סימנס
וורנר פון זימנס
חידושי רבי ראובן
קרלוס רואיז
גיירמו רמירז
המועצה האזורית גולן
נובאק דיוקוביץ'
ארה (עיר)
השאראנט הימי
רוסטוב על נהר דון
בית הכנסת הפולני בווינה
בית הכנסת "בית ישראל", הידוע כבית הכנסת הפולני (יידיש: די פאלנישע שול; רשמית, בגרמנית: Vereinssynagoge in der Leopoldsgasse 29) היה בית כנסת של יוצאי גליציה בווינה שפעל בין השנים 1893–1938 ברחוב לאופולד מס. 29 ברובע לאופולדשטאדט (הרובע השני). בית כנסת זה נהרס בליל הבדולח.
הקהילה היהודית הפולנית בווינה.
קיימות עדויות להתיישבות יהודית בווינה כבר בשנת 1194. כתוצאה מחלוקת פולין שבוצעה בשלושה שלבים בין השנים 1773-1795, אוסטריה סיפחה את האזור הדרומי מערבי של פולין, בו הקימה את , שהפכה בשנת 1804 לאדמת כתר של האימפריה האוסטרית. הקהילה היהודית הייתה הקבוצה הדתית השלישית בגודלה בה וכללה יהודים אורתודוקסים וחסידים.
מעריכים כי החל משנת 1857 הגירת היהודים מגליציה לווינה התנהלה בקצב של 20,000-30,000 איש בעשור. כתוצאה מכך האוכלוסייה היהודית בווינה גדלה מ-1.3% ב-1857 ל-12% בשנת 1890. בסוף המאה ה-19 וינה הייתה אחד המרכזים החשובים של יהדות אירופה. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית בווינה הייתה השלישית בגודלה באירופה, אחרי ורשה ובודפשט.
יהודי וינה היו מרוכזים ברובע השני, לאופולדשטאדט, בו נבנו בתי כנסת רבים של הקהילות השונות. רוב בתי הכנסת נהרסו או ניזוקו בצורה חמורה בליל הבדולח ב-10 בנובמבר 1938. המוזיאון היהודי בווינה, יחד עם האוניברסיטה לאומנות שימושית החל בשנת 2018 בפרויקט הנצחת בתי הכנסת שנהרסו הכולל נכון להיום 26 בתי כנסת.
בשנת 1836, בתמיכתו של רבה של וינה אלעזר הלוי איש הורוויץ, הוקם ביודנגאס, לאצנהוף, ה"לאצנשול" שהיה מיועד ליהודים ממוצא פולני. בשנת 1873 פעל ברחוב אוברה דונאושטראסה 65 בית ספר יסודי יהודי ארבע שנתי לבנים.
תולדות בית הכנסת.
ב-13 בספטמבר 1878, בישיבת מועצת העיר וינה, הציג את פרויקט בנייתו של בית הכנסת של יהודי פולין בכתובת אוברה דונאושטראסה 65 (היום: Obere Donaustraße 75 ) אשר נחנך ב-11 בספטמבר 1879 ובו בקום ל – 1000 איש. בשל קשיים כלכליים הבניין נמכר בשנת 1882, הוסב למחסן ובהמשך ניזוק קשה בשריפה.
בשנת 1882 הוקמה עמותת "בית ישראל" שמטרתה הקמת מקום תפילה ראוי לקהילת יהודי גליציה. בישיבתו מ-17 בדצמבר 1888 החליט הוועד המנהל של בית ישראל על בנייתו של בית כנסת שיוכל לאכלס 750 איש ובמרץ 1892 הוחלט לרכוש לצורך זה חלקת אדמה צרה יחסית, ממוקמת בין שני בניינים, ברחוב לאופולדסגאסה 29 - לשעבר הגבול המערבי של הגטו היהודי - ברובע ב' של וינה. הכסף לבנייה הגיע מאוספים ומתרומות של חברי העמותה, אך גם מהנהלת הקהילה היהודית בווינה ומהגרלה, עבורה תרם הקיסר פרנץ יוזף את הפרס המרכזי, מערכת קפה מכסף לשישה אנשים בסגנון לואי ה-14. עלויות הבנייה הסתכמו ב-75,766.93 גילדן.
האדריכל הווינאי וילהלם שטיאסני, הוזמן לתכנן את הבניין שאמור היה לכלול 450 מושבים לגברים ועזרת נשים ובה 317 מושבים. תוכניות הבנייה אושרו ב-8 ביוני 1892, טקס הנחת אבן הפינה התקיים ב-5 במרץ 1893, וחנוכת הבית ב-8 בספטמבר 1893. המבנה שצורתו כצורת האות "ח" כלל אולם תווך ומשני צדדיו שני אגפים נוספים במרכזם גן סגור בגדר ברזל. על מנת להקנות למבנה נוכחות בולטת, נוספה מעל האגף המרכזי כיפה גדולה בצורת בצל ובראשה מגדל. אבל מאחר שהאגף המרכזי היה מוסג מקו הבניינים אפשר היה להבחין בה רק במבט חזיתי. לכיפה לא היה תפקיד פונקציונלי ואי אפשר היה להבחין בה מתוך המבנה. הכיפה הייתה מאותרת בפסי זהב ומצופה באבן צפחה. האגפים הצדדיים היו מאותרים בפסים בצבעי צהוב ואדום ובאלמנטים אחרים אופייניים לסגנון הנאו מורי. שלוש כניסות הובילו מהגינה הקדמית לפרוזדור ומשם לאולם התפילה המרכזי. עזרת הנשים הקיפה את אולם התפילה המרכזי משלושת צדדיו.
רב בית הכנסת החל משנת 1895 היה הרב מאיר מאריזון (ששימש גם אב בית דין בווינה). בבית הכנסת הפולני הועסקו חזנים מפורסמים כגון מאיר שור, עמנואל פרנקל, אברהם דוד פוייר ושלום ויינטראוב.
ב-14 באוקטובר 1923 נערך בבית הכנסת כנס ההקמה של הארגון האורתודוקסי "אחדות ישראל", בראשות הרב מאיר מאירזון וישראל הורנשטיין. ארגון זה נאבק על מקום הגליציאנים בממסד היהודי האורתודוקסי בווינה.
בית הכנסת נהרס כליל על ידי הנאצים בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938, יחד עם עוד 48 בתי כנסת בבירה האוסטרית. במקום בית הכנסת הוקם מאוחר יותר בניין מגורים וקיומו של בית הכנסת שנהרס מצוין בלוח זיכרון שהוצב כאן בשנת 1990.
איל-דה-פרנס
רב קהילה
רב שכונה
פוסטקרוסינג
פוסטקרוסינג הוא פרויקט בינלאומי מקוון, המאפשר לחברים בו לשלוח ולקבל גלויות דואר אמיתיות. נכון לשנת 2010, זהו האתר החינמי הגדול ביותר לחילופי גלויות ברחבי העולם.
המילה פוסטקרוסינג היא שילוב של המילים postcard ו-crossing, ובמקור הפרויקט מבוסס על הרעיון של פרויקט אחר בשם בוקרוסינג, המיועד להחלפת ספרים.