גילוי העולם החדש, והסחר הבינלאומי המתפתח הביאו לפריחה כלכלית, ולשינויים מפליגים בעיר. העיר הייתה למושבם של ספנים כז'אק קרטייה, שגילה את קנדה, אך גם לפיראטים שכונו "קורסיירים", שפעלו ברישיון ובפיקוח של ממשלת צרפת, וגבו מס מספינות בריטיות שעברו בתעלה. בשנת 1758 פשט הצי הבריטי בפיקודו של צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו על העיר, אך לא התקיף את העיר עצמה, אלא רק השמיד את הצי החונה בנמל, והחזיק במשך כשבוע בעיר סן-סרוון הסמוכה. במהלך המאה ה-19 חי ופעל בעיר הסופר והדיפלומט פרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלטה סן-מלו על ידי הגרמנים. בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי שימשה סן-מלו נקודת מפתח בהתקדמות הכוחות האמריקאיים אל תוככי צרפת. ביולי-אוגוסט 1944, במהלך מבצע קוברה, נעשה מאמץ להשתלט על מספר נמלים חשובים באזור, ובמיוחד על נמל ברסט. סן-מלו שוחררה על ידי האמריקאים ב-17 באוגוסט, לאחר שהגרמנים חיבלו במתקני הנמל המצויים בה. חיל מצב גרמני החזיק עוד מספר ימים באי סזמבר הסמוך לעיר, שבוצר במסגרת הקמת החומה האטלנטית, עד תחילת ספטמבר. הקרבות העזים שניהלו מגני העיר הגרמנים, והשימוש שהשתמשו האמריקאים בפצצות תבערה להכנעתם הביאו חורבן והרס ל-80% מהמבנים בעיר העתיקה. העיר נבנתה מחדש בתהליך שנמשך עד שנות ה-70. כיום משמשת העיר מרכז תיירותי חשוב, וכן נמל מסחרי ומרכז לדיג ולספנות.
בשנת 1998 נערכה בעיר ועידת פסגה בין נשיא צרפת, ז'אק שיראק ובין ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, שנגעה למדיניות ההגנה העצמאית המשותפת לאיחוד האירופי, שבה הכריזו הבריטים והצרפתים כי על האיחוד האירופי ליצור את האפשרות לפעולה צבאית עצמאית במקרה הצורך.
תחבורה.
סן-מלו משמשת מסוף לשירותי מעבורת הניתנים על ידי חברות שונות, ומגיעים לערים פול, פורטסמות' וויימות' בחופי אנגליה, לעיתים דרך איי התעלה - ג'רסי וגרנסי, וכן לעיר הסמוכה דינאר. בעיר קיימת תחנת רכבת "Gare de Saint-Malo", המאפשרת קווי TGV ישירים לרן, לפריז ולמספר יעדים באזור. מספר חברות מפעילות קווי אוטובוסים המגיעים ליעדים סמוכים. תחנות האוטובוסים מצויות ליד תחנת הרכבת. שדה התעופה הסמוך לעיר הוא שדה התעופה של דינאר-פלורטואי-סן מלו (Dinard – Pleurtuit – Saint-Malo) שבו פועלות מספר חברות המציעות טיסות לגרנסי, ללונדון ולנוטינגהאם.
ערים תאומות.
הערים התאומות של סן-מלו הן:
סן מאלו
סן-מאלו
סנוף
שלמון (פירושונים)
חיים על נייר זכוכית
חיים על נייר זכוכית הוא ספר מאת יורם קניוק שיצא לאור בשנת 2003 והפך לרב-מכר. הספר היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2004.
עלילתו.
"חיים על נייר זכוכית" הוא ספר אוטוביוגרפי בעיקרו, בו מספר קניוק על פרק בחייו, אחרי שהשתקם מפציעה במלחמת העצמאות. הספר מגולל מעין יומן מסע רוחני רווי בתשוקה, רצונות וחוויות מעשור שנות החמישים בארצות הברית בכלל ומניו יורק בפרט. הפרוזה מתחילה כסיפור משלים לתש"ח בתיאור קצר לטראומה של אחרי המלחמה. "ציירתי על הקירות כי הרגתי אנשים לפני שנישקתי בחורה" (ציטוט מהחיים על נייר זכוכית). העלילה מגוללת במקצב משפטים קצר ושוטף את חייו הבוגרים של קניוק כצעיר הרעב לתשוקה ולחיים שונים מזה שידע. קניוק מתאר חוויות משנים סוערות ורוויות בתרבות, מוזיקה ואמנות. הספר מוקדש בין היתר לצ'ארלי פארקר.
בשיט
קורט איזנר
דמיטרי קרוגלוב
דמיטרי אלכסנדרוביץ' קרוגלוב (ברוסית: Дмитрий Александрович Круглов; נולד ב-24 במאי 1984 בטאפה שבאסטוניה) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בעמדת המגן בקבוצת לבדיה טאלין מליגת העל האסטונית.
קריירת מועדונים.
שיחק במועדונים האסטונים חיויק אמאסטה, טאלינה JK ולבדיה טאלין, אחת הקבוצות החזקות ביותר באסטוניה. ב-2005 עבר ללוקומוטיב מוסקבה, אך ערך רק 10 משחקי ליגה. ב-2006 הושאל לקובאן קרסנודאר, שם שיחק רק פעם אחת: במשחק 1/16 גמר ההגביע הלאומי. בעונת 2007 שיחק בהשאלה בטורפדו מוסקבה וב-2008 הושאל לנפטצ'י האזרית. בתום העונה חתם בקבוצה ושיחק בה עד 2010. עד 2011 הופיע בקבוצה אינטר מאותה עיר. באוגוסט 2011 חתם ברוסטוב חוזה ל-3 שנים. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע ב-18 בספטמבר 2011 מול צסק"א מוסקבה. בשנת 2015 עבר לאינפונט.
נבחרת לאומית.
12 באוקטובר 2004 ערך קרוגלוב את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אסטוניה במוקדמות מוקדמות מונדיאל 2006 במשחק מול נבחרת לטביה. את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-12 בנובמבר 2005 במשחק ידידות מול פינלנד בפנדל.
מכת ארבה
מַכַּת אַרְבֶּה היא המכה השמינית מבין עשר המכות שהכה אלו-ה-ים על מצרים, עקב סירובו של פרעה מלך מצרים לשלח את בני ישראל מארצו.
מכה זו שבאה אחרי מכת הברד גרמה לכך שכל הצמחים והיבול שהברד לא השמיד נשמדו על ידי המון החגבים שפשטו על שדות ופרדסי מצרים.
תיאור המכה במקרא.
האם פגעה המכה גם בעברים.
במקרא לא מבואר מפורשות שמכת ארבה פגעה במצרים בלבד, והדבר שנוי במחלוקת בין פרשני המקרא וחכמים נוספים:
לדעת רבי אברהם אבן עזרא, פשוטם של המקראות מורה כי המכות הראשונות: דם, צפרדע וכינים, וכן מכת שחין ומכת ארבה, פגעו במידה דומה בין במצרים ובין בעברים. בהתייחס למכת ארבה, מוסיף האבן עזרא שבאכילת יבולי היהודים במכת הארבה לא נגרם להם כל נזק, מאחר שהיו עתידים לצאת זמן קצר לאחר מכן ממצרים.
אך הרמב"ם סבור כי פשוטם של המקראות מורה שגם במכות דם וצפרדע, שחין וארבה, לקו המצרים בלבד ולא העברים. לגבי מכת כינים, נוקט הרמב"ם שגם במושבות העברים הופיעו הכינים אך לא ציערו אותם.
במדרשי חז"ל.
במדרש מובא שהטעם למכת הארבה שנענשו בה המצרים, היא מידה כנגד מידה:
רש"י מביא מהמדרש, שהמצרים לכדו חגבים הרגו אותם ומלחו אותם לצורך אכילה, אולם כאשר המכה נסתיימה, בתפילתו של משה, וכל החגבים נישאו ברוח, הועפו אף החגבים המלוחים, ולא נשאר מהם זכר, ובלשון המדרש: "מהו לא נשאר ארבה אחד? אפילו מה שהיו בקדירות ובחביות מלוחות, פרחו והלכו להם".
הרמב"ן בפירושו מביא בשם רבינו חננאל שמאז שהתפלל משה להסיר את מכת הארבה ממצרים ועד היום הזה לא ניחתת על מצרים מכת ארבה, גם כאשר הם נמצאים באזור.
חוסה מריה גטיקה
חוסה מריה גטיקה (בספרדית: José María Gatica; 25 במאי 1925 - 12 בנובמבר 1963) היה מתאגרף ארגנטינאי ואחד מהספורטאים המפורסמים בהיסטוריה של המדינה. קריירת האיגרוף שלו הייתה מלווה במחלוקות בשל תמיכתו בנשיא חואן פרון.
ביוגרפיה.
חוסה מריה גטיקה נולד בעיר ויז'ה מרסדס, בפרובינציית סן לואיס בארגנטינה, ב-25 במאי 1925. הוריו היו פועלים קשי יום, שהחליטו לעבור לבואנוס איירס כאשר גטיקה היה בן 7. חיי העוני הקשים של המשפחה נמשכו גם בעיר הבירה, גטיקה בילה את מרבית זמנו ברחובות ומעולם לא נשלח לבית ספר או למד קרוא וכתוב.
גטיקה החל את קריירת האיגרוף שלו בקרבות לא מורשים שנערכו בנמל, לעיני קהל של מהמרים. גטיקה הצעיר בלט בסגנונו הפרוע בזירה, ועד מהרה התגלה על ידי מאמנים מקומיים בעזרתם פצח בקריירה מקצוענית.
קריירה.
גטיקה עבר להתאמן תחת הדרכה מקצועית ופיתח את סגנונו המלהיב. עד מהרה הוא הפך לאהוב הקהל ולאחד מאנשי הספורט הבולטים במדינה. בין מעריציו הגדולים ביותר היו הנשיא חואן פרון ואשתו אוויטה, וגטיקה הפך לתומך נלהב בנשיא ובממשלתו. עם הפרסום הגיעה גם רווחה כלכלית גדולה לגטיקה ומשפחתו, שנהנו מסגנון חיים ראוותני ונראו פעמים רבות במסעדות יוקרתיות בחברת האליטות של המדינה.
גטיקה החל לטפח שאיפות לזכות באליפות העולם בקטגוריית המשקל הקל, ונסע לארצות הברית ב-1951 כדי להתמודד מול האלוף אייק וויליאמס, אך חלומו התנפץ במהרה כאשר כשל בזירה והובס בנוק אאוט בסיבוב הראשון. למרות ההפסד גטיקה (שכונה El Mono - "הקוף") המשיך להיות פופולרי במולדתו וחזר לארגנטינה כדי להשתתף בסדרת קרבות מלהיבה מול יריבו המושבע אלפרדו פראדה.
לאחר נפילת חברו הנשיא פרון ב-1955, הפך גטיקה מאליל ההמונים לאחד האנשים השנואים במדינה. הוא נעצר על ידי המשטרה אחרי שהקדיש את אחד מניצחונותיו לפרון הגולה, ונאלץ לפרוש לאחר שרישיון האיגרוף שלו נשלל לצמיתות. בסך הכל נלחם גטיקה ב-96 קרבות וניצח ב-86 מתוכם.
גטיקה ירד מנכסיו כאשר חבריו הישנים בפוליטיקה הפנו לו עורף ורבבות מעריציו שכחו אותו, והוא נאלץ להתקיים בדוחק מעבודות מזדמנות. אחת מהן, כמארח במסעדה, ניתנה לו על ידי יריבו הוותיק פראדה.
גטיקה מצא את מותו ב-12 בנובמבר 1963, כאשר נפגע מאוטובוס חולף ברחוב.
ב-1993 לאונרדו פביו הפיק הסרט Gatica, El Mono ("גטיקה, הקוף") שמספר את סיפור חייו ומותו. הוא זכה לכבוד בעיר הולדתו שקראה לאולם הספורט בעיר על שמו.
סטיימן (ברידג')
סטיימן (באנגלית: Stayman) היא קונבנציה בברידג', שמטרתה למצוא התאמה של ארבעה קלפים מול ארבעה קלפים, אם יש כזו, באחת מסדרות המייג'ור (כלומר ו ). קונבנציה זו היא אחת הקונבנציות הנפוצות ביותר בברידג'.
הכרזה זו מתבצעת לאחר ששחקן אחד (להלן: הפותח) פתח בהכרזת 1NT (ללא שליט) או 2NT. על ההכרזה הזו של הפותח עונה שותפו (להלן: המשיב) 2 או 3 בהתאמה. הקונבנציה קרויה על שם השחקן האמריקאי סמואל סטיימן שהיה הראשון שכתב עליה בשנת 1945.
מצב נוסף בו נעשה שימוש בקונבנציה זו, הוא לאחר ששחקן יריב פתח ואחד השותפים הכריז הכרזת אוברקול של 1NT.
סטיימן סטנדרטי.
אופן ההכרזה.
ההכרזה בסדרת ה אינה הכרזה של טבעי (כלומר: אינה מעידה על לפחות ארבעה קלפים בסדרת ה ), אלא הכרזה השואלת את הפותח האם יש לו ארבעה קלפים באחת בסדרות המייג'ור או בשתיהן. אפשרויות המענה של הפותח הן:
במקרה שלפותח יש רביעיות בשני המייג'ורים נהוג להכריז קודם כל את הסדרה הנמוכה ואחר כך את הסדרה השנייה.