האלבטרוסים אפורי הראש חיים במושבות במספר איים באוקיינוס הדרומי. מושבה גדולה נמצאת באיי ג'ורג'יה הדרומית שבדרום האוקיינוס האטלנטי, ומושבות קטנות יותר ממוקמות באיים איי קרגלן, איי קרוזה והנסיך אדוארד שבאוקיינוס ההודי, וכן באי קמפבל שנמצא דרומית לניו זילנד. הנקבה מטילה ביצה יחידה בקן גדול. שני ההורים דוגרים על הביצה במשך 72 ימים. משקלם גדל במהירות, ו-140 ימים לאחר בקיעתם הם יתחילו לעוף. הגוזלים לא יחזרו למושבה בה בקעו עד גיל שש או שבע שנים, ויתרבו מספר שנים לאחר מכן.
אלבטרוסים אלו מוצאים את מזונם בעומק הים (ופחות בסמוך למדפים היבשתיים). תזונתם מורכבת בעיקר מדיונונים, ובמידה פחותה יותר מדגים ומסרטנאים. הם עשויים לצלול על מנת להגיע לטרפם לעומק של עד שבעה מטרים, אולם לא ינהגו כן תכופות.
מצב שימורו של האלבטרוס כיום ע"פ ארגון IUCN היא: "סכנת הכחדה" (EN). אוכלוסייתו מוערכת בכ-250,000 פרטים (כ-100,000 זוגות), אולם היא נמצאת מזה זמן בהצטמצמות בשל לכידתם של אלפי פרטים כשלל לוואי של דייגים וכן עקב דיג המוני הפוגע במזונם. אוכלוסיות מקננות באזורים רבים נפגעו מאוד מהירידה בדיג לאורך החופים. בנוסף סערות שנגרמות מההתחממות הגלובלית גורמת לסערות ההורגות את הצעירים בכמה איים.
עלבון
עלבון הוא ביטוי, הצהרה או התנהגות שנחשבים משפילים או מבזים. עלבונות יכולים להיות מכוונים מתוך מטרה לפגוע או מקריים ללא כוונה תחילה. הקביעה האם דיבור או התנהגות מעליבים לעיתים קרובות היא סובייקטיבית ותלויה בנקודת מבטו של האדם הנעלב והאופן בו הוא מתייחס לדברים. החוויה הרגשית של עלבון היא לעיתים מודעת לאדם ולעיתים היא מוסווית. תגובות שונות להעלבה יכולות להיות נסיגה, תקיפה נגדית או התעלמות.
סוגי עלבונות.
עלבון התנהגותי.
עלבון אינו בהכרח מילולי. כללי ההתנהגות קובעים גבולות, שאם נחצים יכולים להיות מעליבים. אורח המגיע לאירוע רשמי בלבוש לא הולם, עלול להעליב את המארח. לבוש צבאי מרושל, יתפרש בדרך כלל כעלבון לצבא ולמדיו. שימוש מכוון בסגנון דיבור מליצי, עלול להתפרש כעלבון. שריפת דגלים לאומיים, למשל, יכולה לשמש להעלבה (אך לעיתים גם לאמירה פוליטית).
עלבון מילולי.
לעיתים קרובות משתמשים בניבולי פה כחלק מעלבון על מנת להגביר את הפגיעה הרגשית. חלקי גוף מסוימים יכולים להתפס כפחותי ערך; המילה במקרה זה יכולה לשמש לעלבון.
עלבונות עשויים להיות מכוונים כלפי מאפיינים שונים של האדם (כגון מראהו, רמת האינטליגנציה שלו, התנהגותו המוסרית, לקות שקיימת אצלו או מיומנותו בתחומים שונים), כלפי הרקע הדמוגרפי שלו (כגון עלבונות על רקע מגדרי, גזעני, מיני, משפחתי או דתי), ועוד.
עלבונות מתוחכמים.
עלבון סמוי.
אמירה, מחמאה או התנצלות הנאמרים באופן מתמם או ציני וחווים בתוכם עלבון, לדוגמה התנצלות לאחר עלבון קודם: "אני מצטער, לא תיארתי לעצמי שניתן להעליב אותך". הדובר רומז שלא משנה מה יאמרו עליך, זה בטח לא יהיה עלבון עבורך. כך שההתנצלות היא בעצם עלבון נוסף. דוגמה נוספת יכולה להיות מחמאה, שבעצם מהווה עלבון, לדוגמה: "את נראית מצוין! עלית במשקל, ויפה לך שמנה".
תפישת העלבון.
סוציולוגים טוענים שעלבונות מצביעים לפעמים על הסקת מסקנות מוטעית על אופיים או המוטיבציה של אחרים. למרות שעלבונות הם נפוצים ונאמרים לעיתים בבדיחות הדעת, האקסיומה הבסיסית בסוציולוגיה גורסת ששימוש בסגנון דיבור מבזה יוצר טעות ביחוס על המוטיבציה של אדם. אנשי אקדמיה מסווגים את ההנחות המוטעות כטעות הייחוס הבסיסית.
תפישה תרבותית.
התפישה של שפה מעליבה משתנה בין אנשים, ולעיתים תלויה בהקשר בה נאמרה והאנשים המעורבים. לדוגמה תושבים אפרו-אמריקאים בארצות הברית, צאצאי העבדים, תופשים את השימוש במילה Nigger בצורה מעורבת. חלקם משתמשים לעיתים במילה, ככינוי מחוספס להבעת חיבה אחד כלפי השני, אך מתרעמים כאשר אחרים, בעיקר מקבוצות אתניות אחרות, משתמשים בה בצורה מבזה. חלק מהאפרו-אמריקאים נעלבים מכל שימוש במילה, גם בין חברים, בטענה שהשימוש בה, גם כסימן לעוצמה, מהווה בעצם הפחתת ערך עצמית, ומשפילה באופן כללי את כלל האוכלוסייה האמריקאית אפריקאית. דוגמה נוספת היא השימוש (אפילו כבדיחה) בסטריאוטיפים, לדוגמה בדיחה על הקשר בין אדם ממוצא פרסי עם קמצנות, בין אדם ממוצא מרוקאי עם עצבנות או אדם ממוצא רומני עם גנבה.
התמודדות עם עלבון.
העלבה עלולה ליצור אצל הנעלב "כעס" על המעליב הכורכת בחובה תגובת ה"תקוף", או לחלופין התכנסות פנימה המוגדרת כתגובת "ברח" ועשויה להכניסו לדיכאון.
בחז"ל שיבחו את הנעלב ואינו משיב, ואמרו: "הנעלבין ואינן עולבין, שומעין חרפתן ואינן משיבין, עושין מאהבה ושמחין ביסורין - עליהן הכתוב אומר ואהביו כצאת השמש בגברתו"
החוק וחופש הביטוי.
מדינות ורשויות מקומיות רבות אוכפות איסורים כנגד גסות רוח, דיבור תוקפני או פוגעני ומשאירות לרשויות החוק את הסמכות להחליט מה נחשב עלבון ומה לא. בישראל חוק איסור לשון הרע עוסק בהגנת כבודו ושמו הטוב של אדם באמצעות הטלת איסור על פרסום ביטויים העלולים להשפילו ולבזותו. קובע איסור על העלבה בתנועות, במילים או במעשים של עובד הציבור בעת מילוי תפקידו. עם זאת עלבון המתבצע במסגרת סאטירה אומנותית, כגון רומן, סרט קולנוע או שיר יוגן בדרך כלל במסגרת חופש הביטוי.
בית המקדש של יוליאנוס
בית המקדש של יוליאנוס נחשב לניסיון הרציני ביותר מאז מרד בר כוכבא, לקומם מחדש את בית המקדש בירושלים. ניסיון ההקמה היה בשנת 362–363 לספירה (שנת ד'קכ"ב).
רקע.
בשנת 330 הפך הקיסר קונסטנטינוס את הדת הנוצרית לדת המדינה של האימפריה הרומית. עם זאת, ברחבי האימפריה בכלל ובארץ ישראל בפרט, חלק גדול של האוכלוסייה שמר על דתו הקודמת. בשנת 361 עלה לשלטון ברומא הקיסר יוליאנוס אשר ביקש להחזיר את המצב לקדמותו ולהשיב את הדת ההלניסטית לגדולתה במקום הדת הנוצרית. בשל מעשיו אלו נקרא על ידי היסטוריונים נוצרים "יוליאנוס הכופר".
יוליאנוס, אשר היה מדינאי מפוכח, ביקש לקרב אליו את היהודים הפזורים בממלכתו כדי שיהוו משקל נגד לנוצרים. אמנם, בכתביו הפילוסופיים הוא מגנה את היהדות (גם אם הרבה פחות מאשר את הנצרות ורק כמי שהיוותה ערש לדת המעוותת הזו, לדבריו), אך במעשיו הוא עשה רבות כדי להתחבב על היהודים.
הכרזת יוליאנוס.
ב-19 ביולי 362 הגיע יוליאנוס לאנטיוכיה, בדרכו למסע מלחמה כנגד הפרסים. הוא מצא זמן להפגש עם ראשי הקהילות היהודיות ושאל אותם, במעמד שריו, מדוע אינם מקריבים קורבנות לאלוהיהם. הוא ידע את התשובה, אך הייתה נחוצה לו בקשה פומבית. היהודים ענו שאינם יכולים להקריב כל עוד בית המקדש אינו קיים. בתגובה השביע אותם הקיסר (לפי ההיסטוריון בן הזמן, גרגוריוס איש נזיאנזוס): .
יוליאנוס גיבה את ההצהרה בהבטחה לסיוע חומרי למפעל הקמת בית המקדש, כפי שהיה נהוג בביזנטיון. מטרתו של יוליאנוס לא הייתה לחזק את היהודים אלא לתת מכה ניצחת לנוצרים. הללו טענו שבעקבות צליבתו של ישו בטלה מן העולם עבודת הקרבנות, לצד יתר מצוות העשה שבתורה. לשיטתם, חורבן בית המקדש השני לא נבע מחטאי היהודים בלבד, אלא היה חלק מהתוכנית האלוהית לכונן סוג חדש של יחסים בין האדם לאל ולהחליף את הדת העברית הישנה בבשורה החדשה שהביא עמו ישו. יוליאנוס קיווה שחידוש עבודת הקרבנות במקדש יחליש את הטענות הנוצריות.
התגובה היהודית להכרזה.
קשה לקבוע כיצד הגיבו היהודים להכרזת יוליאנוס, כיוון שבמקורות היהודיים (בני אותה תקופה) אין כל זכר לאירוע, וההסתמכות היא על דיווחים של כרוניקאים ואנשי כנסייה נוצרים, שעדויותיהם בעניין זה מוטות במובהק. ההיסטוריון הנוצרי רופינוס, שחי באיטליה, דיווח כי ההכרזה עוררה בקרב היהודים שמחה והתעלות נפש. לדבריו, ליהודי הגולה הייתה סיבה נוספת לשמחה כיוון שיוליאנוס ביטל את המיסים המיוחדים ליהודים וכן את מס האפוסטולי שהעלו לנשיא בירושלים.
יהודי ארץ ישראל שמחו גם הם. יש עדויות על יהודי טבריה שלבשו בגדי כהונה, תקעו בשופרות, ואף פרעו בשכניהם הנוצרים ושרפו כנסיות. ניתן לשער שאלו שלבשו בגדי כהונה היו הכהנים, שהגיבו בהתלהבות יתירה כיוון שעבודת בית המקדש קשורה בעיקר אליהם. עם ההכרזה הפכו הכהנים לגורם ראשון במעלה בהכנות לחידוש עבודת הקרבנות.