ספר זה היה מהפכני ושנוי במחלוקת, בשל גישתו שהתייחסה אל התלמידים כאל אנשים בוגרים הצריכים להיות מודעים לזכויותיהם ולעמוד עליהן. בכל מקום בו הופץ, ניסו גורמים שמרניים לעצור את הפצתו ולעיתים אף הצליחו בכך, אך מבחינה רשמית בלבד, משום שתמיד המשיך להימכר במחתרת.
השלכות.
חלק מהרעיונות שהובאו בספר מצאו דרכם לחוק זכויות התלמיד שנחקק בישראל בשנת 2000 ולפנקס זכויות התלמיד שהופץ על ידי משרד החינוך.
לקריאה נוספת.
סרן הנסן, יספר הנסן, יעקב לורך ורונית לומברוזו, הספר האדום הקטן של התלמידים - מהדורה ישראלית מורחבת, ירושלים, יובל, 1979.
אסכולת הפארנאס
אסכולת הפארנאס (בצרפתית - Parnasse) הייתה תנועה בשירה הצרפתית שהתקיימה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. שמה נגזר מהר פארנאסוס שעל פי המיתולוגיה היוונית היה מקום משכנן של המוזות. שם זה הופיע לראשונה ב-1866 עם פרסום קובץ השירה "הפארנאסוס בן זמננו" על ידי העורך אלפונס למר בפריז. קבצים נוספים הופיעו ב-1871 וב-1876. שלושה קבצים אלה כללו שירים של כ-100 משוררים ובהם: שארל מארי רנה לקונט דה ליל (שהיה אבי אסכולה זו), תאופיל גוטייה, תאודור דה באנוויל, שארל בודלר, פול ורלן, סטפאן מלארמה, סילי פרידום ופרנסואה קופה.
כבר במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה אמר אלפונס דה למרטין - משורר הרומנטיזם הצרפתי: "אני הראשון שהוריד את השירה מן הפרנאסוס..." אולם משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו לגישה הרגשנית המוגזמת של הרומנטיזם וצידדו בהתאפקות ובהתנתקות מנושאים אישיים. הם עשו ניסיונות של כתיבה בסגנון נוקשה, בשימוש במילים נדירות ובשלמות הצורה, בחרו לשם כך בנושאים קלאסיים לא רגילים, ועשו שימוש לעיתים קרובות במטפורה של הפיסול כדי להדגיש את נוקשותה של שירתם.
משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו להתעסקותה של השירה בנושאים פוליטיים וחברתיים. לדעתם, מטרתה העיקרית של השירה היא היופי. תאוריה זו התבססה על האידיאל של "אמנות לשם אמנות" של התנועה האסתטית שבין מנסחיה היו תאופיל גוטייה ותאודור דה באנוויל.
לאסכולה זו נודעה השפעה בין היתר על המשוררים הצרפתיים ארתור רמבו ופרנסיס ז'ם. למרות היותה צרפתית במקורה, אסכולת הפארנאס לא הייתה מוגבלת לצרפת בלבד, ונודעה לה השפעה גם על משוררים בני אומות אחרות ובהם המשורר האנגלי הנודע אלפרד טניסון.
קוראל רואן באסקט
קוראל רואן באסקט (בצרפתית: Chorale Roanne Basket) היא קבוצת כדורסל צרפתית מקומונת רואן, המתמודדת בProB.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1937, בשם מועדון הכדורסל רואן. בשנותיו הראשונות, המועדון התחרה מול קבוצות מחוץ לצרפת, משום שבצרפת לא הייתה ליגה מסודרת. ב-1945 שונה שם המועדון לסיאוריאל רואן על שמו של ראש העיר לשעבר, קלוד סיאוריאל. ב-1961, המועדון התחרה לראשונה במסגרת ליגה מקצועית. תוך מספר שנים המועדון הידרדר לליגות הנמוכות ורק בתחילת שנות ה-70 עלה בחזרה לליגה הראשונה.
משנות האלפיים המועדון נחשב לאחד ממועדוני הכדורסל החזקים בצרפת. המועדון זכה פעמיים באליפות צרפת, ופעם אחת הגיע לגמר הגביע הצרפתי. כמו כן, התחיל המועדון להשתתף במסגרות אירופיות, כמו מפעל היורוליג.
הקבוצה מארחת בהיכל אנדרה ושרס (Halle André Vacheresse), שעבר הרחבה ביוני 2010, ומכיל כעת 5,000 מקומות.
עפרוני עב-מקור
עפרוני עב-מקור (שם מדעי: "Ramphocoris clotbey") הוא ציפור ממשפחת העפרוניים הידועה גם בשם העפרוני הבזי בשל דמיון המקור למקורו של בז. שמה נזקף לה בזכות המקור העבה והגדול יחסית לגופה.
העפרוני עב-המקור נפוץ בעיקר במדבריות סהרה ולעיתים נדירות מאוד חולף גם בישראל. בתחילת המאה ה-20 מצא הזואולוג ישראל אהרוני לראשונה עפרוני בזי במדבריות סוריה והיה לתגלית מרעישה בזמנה בתחום הצפרות באירופה.
את קינו בונה העפרוני עב-המקור על הקרקע. המקור העבה כנראה משמש אותו לצורך הבאת אבנים שבעזרתם הוא בונה סוללת הגנה לקן המשמשת להגנה מתנאי מזג האוויר הקשים והרוחות החזקות במדבריות. לאחר בניית הסוללה העפרוני עב-מקור מביא כמה זרדים לריפוד הקן והנקבה מטילה בו ארבע ביצים בגוון אדום-ורוד.
סלומון לאנגלבן
סלומון לאנגלבן (בגרמנית: Salomon Langleben; 1862 - 8 בפברואר 1939) היה שחמטאי יהודי.
ביוגרפיה.
לאנגלבן נולד בוורשה. חי שנים רבות בארצות הברית. בשנת 1894 ניצח בתחרות בופלו, בסוף המאה ה-19 חזר לפולין.
בשנת 1900 ניצח בתחרות ורשה, לפני אלכסנדר פלמברג. בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות ורשה (ניצח: שמעון אלאפין). בשנת 1909 הגיע שני, אחרי עקיבא רובינשטיין בתחרות ורשה. בשנת 1910 הגיע שלישי בתחרות ורשה (ניצח: אלכסנדר פלמברג), חלק מקום 4-5 בתחרות סנקט פטרסבורג בשנת 1911 (ניצח: סטפן לויצקי), הגיע רביעי בתחרות ורשה 1911/12 (ניצח: עקיבא רובינשטיין), חלק מקום 4-5 בתחרות לודז' 1912 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 8-10 בתחרות וילנה 1912 (ניצח: קארל הרומאדקה, חלק מקום 4-5 בתחרות סנקט פטרסבורג 1913 (ניצח: אלכסנדר אבנסון) ובתחרות ורשה 1917 סיים במקום השני.
דגל המלכה אליזבת השנייה
דגלה האישי של המלכה אליזבת השנייה (באנגלית: Personal Flag of Queen Elizabeth II) הוא דגל שמשמש את המלכה אליזבת השנייה בתפקידה כראש חבר העמים, ונעשה בו שימוש במדינות חבר העמים הבריטי שאינן ממלכות חבר העמים הבריטי.
תיאור.
במרכז הדגל מצויה האות "E" בצבע זהב שמעליה כתר מוזהב וסביבה זר של שושנים על רקע כחול. הכתר מסמל את מעמדה של המלכה ואת סמכותה, והשושנים את מדינות חבר העמים הבריטי.
היסטוריה.
הדגל עוצב בדצמבר 1960, לבקשת המלכה אליזבת השנייה ונעשה בו שימוש לראשונה בשנת 1961 לרגל ביקורה של המלכה בהודו. אליזבת השנייה ביקשה שיעוצב דגל המסמל אותה כראש חבר העמים, תפקיד נפרד מהיותה מלכה. במהלך השנים נעשה שימוש בדגל במקום הנס המלכותי בעת שהמלכה מבקרת במדינות חבר העמים, וכן כאשר היא מבקרת בבית מארלבורו שבלונדון.
השימוש במוטיב בניסים המלכותיים של מדינות חבר העמים.
דגל זה מהווה חלק מהנס המלכותי של אוסטרליה, ברבדוס, קנדה וניו זילנד. וכן שימש כבסיס לניסים המלכותיים של מלטה, טרינידד וטובגו, מאוריציוס, וסיירה לאון.
יצחק רפופורט
יצחק רפופורט (1901 – 1989) היה אדריכל ישראלי שעיקר עבודתו הייתה בתל אביב וביפו בתקופת המנדט הבריטי.
תחילת הקריירה כאדריכל.
נולד למשפחה ציונית בברדיצ'ב, אוקראינה. עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1914, בשלהי העלייה השנייה. משפחתו השתקעה בתל אביב, שם החל את לימודיו בגימנסיה הרצליה.
ב–1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי השלטון העות'מאני עם משפחתו למצרים, שם סיים לימודי תיכון ותעודת בגרות צרפתית בבית הספר אליאנס באלכסנדריה.
ב–1919 חזר לארץ ישראל ושנתיים אחר כך נסע לאירופה להמשך לימודיו.
בין השנים 1924-1921, למד הנדסת בנין במכון הטכנולוגי של ברלין (Technische Hochschule zu Berlin) בשרלוטנבורג שבברלין. משם המשיך לפריז ובין השנים 1925–1928, למד אדריכלות ב–Ecole Speciale Des Travaux Publics. לאחר שובו לארץ ישראל, עבד במע"צ (מחלקת עבודות ציבוריות) הבריטי, בין השאר כאדריכל אחראי על ביצוע בית הדואר המרכזי של יפו. ב-1930 עבד כשותף זוטר במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן וב-1931 פתח משרד עצמאי.
עבודותיו בתקופה זו כללו בניני מגורים רבים ובניני משרדים, בעיקר בתל אביב וביפו. הן אופיינו בסגנון הבינלאומי.
אל משרדו הצטרפו מהנדס הבניין אשר גלייברמן ואדריכל צבי (גרגורי) פרנקל, אשר לימים, הפכו לשותפיו.
בנייה ביפו ותל אביב בשנות השלושים.
בתחילת שנות השלושים הצטרף לארגון ההגנה והיה חבר, כקצין הנדסה וחבלה, במפקדתה בתל אביב.
למרות מאורעות 1936 המשיך רפופורט לעסוק בתכנון ופיקוח על ביצוע עבודות גם ביפו הערבית. אלה כללו, בין היתר, את חווילתו של ידידו ואחד ממנהיגי "הכנופיות הערביות" ביפו, מוחמד אחמד עבדול רחים. אחת לכמה ימים, היה עושה דרכו במכוניתו עד פאתי שכונת מנשייה הערבית, שהייתה בתווך שבין יפו לתל אביב. שם עטה על עצמו גלבייה, כאפייה ועקל. מחופש לערבי חצה את הקווים מצפון לדרום, מקום בו המתין לו עבדול רחים. רפופורט, שדיבר ערבית רהוטה, הוצג בפני ידידיו של המארח כקרוב משפחה המתגורר בכווית, אשר הגיע לביקור. לעיתים קרובות נכח בתכנון מבצעים נגד היהודים על ידי מפקדי הכנופיות שהיו מתכנסים בבית. לאחר שרפופורט חצה את הקווים צפונה באותה דרך הוא מיהר לדווח למפקדת ההגנה על המזימות כדי למנוע פגיעה ביישוב היהודי. עם זאת הקפיד שעבדול רחים לא ייפגע וכי ייעשה שימוש הגנתי בלבד במודיעין שאסף. בשנת 1948, סיפר עבדול רחים לרפופורט על כוונתו לעזוב את הארץ, במענה לפניית מדינות ערב אשר פלשו לארץ ישראל ובקשו מהערבים לפנות את השטח כדי להקל על כיבושו. למרות שהיו לו בני משפחה שבחרו להישאר ביפו, השאיר עבדול רחים ייפוי כוח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל דווקא בידי רפופורט ובקשו לנסות ולממש אותו עבורו בתום המלחמה. עם קום מדינת ישראל שחרר רפופורט את הרכוש מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים באמצעות המסמך ומכר אותו לגורמים שונים, לרבות ממשלת צרפת, אשר רכשה את בית מגוריו של עבדול רחים והפכה אותו למעון הרשמי של שגרירה בישראל. את כל הכסף העביר לידי עבדול רחים שהשתקע בנאפולי שבאיטליה.
פרויקט משמעותי אחר של רפופורט ביפו מאותה תקופה הוא תכנון וביצוע האגף החדש של בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו הממוקם בקרן הרחובות יפת ולואי פסטר.
כמו כן תכנן ביפו את בית החולים דג'אני (צהלון), בית ספר סנט ג'וזף ועוד.
שירות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.