מדי חול המועד פסח נהגה ההוצאה להוציא יום סרט במטרה לסייע לצורכי ההוצאה, לעיתים נהגה להוציא יום-בול בו תלמידים מכרו את בולי ההוצאה ועליהם תמונות של סופרים עבריים.
חברי הוועד המנהל: יעקב פיכמן, פסח אוירבך, יצחק ספיבק, אשר ברש אשר מונה גם לעורך ההוצאה, וד"ר אברהם צפרוני.
הערות שוליים.
נורשפינג דולפינס
נורשפינג דולפינס (בשוודית: Norrköping Dolphins), היא קבוצת כדורסל שוודית מהעיר נורשפינג, המשחקת בליגה השוודית והליגה הבלטית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1963 ונקראה בשנים הראשונות "נורשפינג האגבי". בקדנציה הנוכחית, משתתפת בליגת העל השוודית מעונת 1992/93. היריבות העיקריות שלה בצמרת הן קבוצות סנדסבל דרגונס, סודרטלי קינגס ו"אל.אף. לולאו באסקט".
הקבוצה השתתפה במפעלים אירופאים כגון: גביע ספורטה, גביע קוראץ', יורוקאפ צ'לנג' ויורוצ'לנג' החל מעונת 1999/00. בליגה הבלטית בעונת 2008/09.
קרב דוברדו
קרב דוברדו במלחמת העולם הראשונה נערך באוגוסט 1916, בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו - הונגרי.
במהלך יוני 1916 נעשו כמה ניסיונות על ידי האיטלקים להתקדם בחזית ליד דוברדו, אך אלו נכשלו.
הקרב נערך ליד העיירה דוברדו והיה חלק מהקרב השישי על האיזונצו. האיטלקים הצליחו לכבוש את האזור ובקרב עקוב מדם הם התקדמו ושלטו על כביש טריאסטה - גוריציה. האוסטרו - הונגרים נסוגו והעיר גוריציה נכבשה. האוסטרו - הונגרים בנו קו הגנה שני והתקדמות האיטלקים נעצרה.
בתי הרגליים
בתי הרגליים (תרג'ול הוא הכינוי הרווח בשפה התימנית) הם החלק הרקום של שיפולי המכנסיים שלבשו הנשים בתימן, בחלק שנמצא מן הברכיים ומטה. זהו החלק המכסה את השוקיים והקרסוליים, משיפולי השמלה אשר מתחתיה הם נלבשים.
מאחר שבחלק זה של העולם המוסלמי לא הייתה תרבות של תיעוד רישומי או צילומי, לא ניתן לתארך את המקור ההיסטורי המדויק או לעסוק בהתפתחותם של פריטים אלה ולכן, התבססו המחקרים בעיקר על רשמים המתייחסים לשלושת הדורות האחרונים של מסורת זו, עד לאמצע המאה העשרים מגילוי יהדות תימן במאה ה-19 ועד לעלייתם ארצה.
כבר בתקופת המקרא הייתה הרקמה מוכרת ונחשבה לאמנות רבת יוקרה, רקמה בחוטים צבעוניים ובזהב, היו בתקופות קדומות סמלי מעמד ושמשו ללבוש מלכות ואצולה. במשך הדורות התרחבו אפשרויות ייצור החומרים והשגתם והשימוש בחוטים, באריגים צבועים ואף בחומרים יקרים התפשט לשכבות רחבות. כך, התפתחה לצדה של רקמת היוקרה, הרקמה העממית באזור המזרח התיכון והשפיעה על אופייה של הרקמה המוסלמית ובעקבותיה על הרקמה היהודית בתימן. מסורת עבודת מחט זו, סמליה והעושר החומרי הועברו על ידי הנשים. העבודה לעיתים נעשתה על ידן ולעיתים נקנתה בהתאם למעמד, הייתה חלק מהנדוניה והעידה על אופיין ומקומן בחברה, המסורת נשמרה והועברה מדור לדור, כאשר בתפיסה התרבותית של העדה התימנית, נדמה כי הייתה קיימת מאז ומעולם.
רקע כללי.
בתי הרגליים יועדו לשימוש יום יומי, נגזרו ונרקמו בנפרד ואז נתפרו לשולי המכנסיים כחלק המעוטר ביותר בלבושה של האישה היהודייה בתימן. מטעמי צניעות, יוצאי תימן נמנעים מלהגות את המילים המציינות מכנסיים ולכן, פריטי לבוש אלו קיבלו כינויים שונים המתייחסים לבתי הרגליים. כינויים אלו משתנים בהתאם למקום, לאופיו העירוני או הכפרי, לגיל ולעדה ממנה מגיעה הלובשת. ניתן להבחין במספר כינויים בולטים אשר טומנים בחובם גם את המשמעות הסימבולית של בית הרגליים המדובר. לדוגמה: תרג'ול - הכינוי הרווח, ראג'ול - באזורים כפריים מסוימים, מחרר - עשוי חריר-משי מיוחד ליהדות צנעא, לאבס כביר - דגם טקסי והמפואר ביותר, שתרגומו המילולי הוא "מכנסיים גדולים", המיועד לכלה ביום חתונתה, מכותם - טקסי, נועד לילדות, בסטה - דגם פשוט יחסית, דל ברקמה אשר יועד לנשים מבוגרות ומכוכב - בית רגליים טקסי העתיק ביותר שתועד.
ניתן להצביע על עניין המשתקף מפריטים אלה, בהיבט האומנותי כיצירת אומנות עממית מתוחכמת, אך גם כערך המייצג תרבות חומרית ייחודית וביטוי לדפוסי החברה והתרבות שאליה הם משתייכים.
שימושים פונקציונליים ותקשורתיים.
בתי הרגליים כוללים טיפוסים רבים שלהם אפיונים צורניים, בעלי תוכן סימבולי שנבע מהיותה של החברה מסורתית ומגובשת בהיבט הסוציו-תרבותי. משמעות פריטים אלו בלבושה של האישה טמונה במספר מישורים:
מבנה הרקמה, חומריות וצבעוניות.
גזרתן של בתי הרגליים השונים זהה. כולם גזורים בצורת טרפז המחובר לאורך צדדיו הצרים. חיבור שני הקצוות נעשה לאחר שנרקם העיטור, כשהאריג עדיין פרוס. לאחר החיבור בקצוות נוצר פריט לבוש, מעין חותלות, המתרחב כלפי מעלה לכיוון הברכיים. תפר החיבור נעשה בחלק הפנימי של השוק, מעוטר לרוב ברקמה ייחודית ומשתנה לפי הטיפוסים השונים של בתי הרגליים וחומריותם.
תכונה נוספת, המשותפת לכל מגוון הטיפוסים של בתי הרגליים, היא תוספת בטנה לחיזוק הרקמה. בטנה זו מחוברת אל האריג בתכי הרקמה עצמה ובמרבית הטיפוסים העירוניים, החיבור הוא לאורך השוליים התחתונים על ידי פתיל קלוע ושמו קיטאן, או על ידי תכים עיטוריים כפולים. סיומת זו שימשה לחיזוק האמרה בשוליים, שהם האזור בו מתבצע החיכוך הרב ביותר בזמן ההליכה.
מבחינת התפיסה העיטורית הכללית והקומפוזיציה ישנן תכונות ומושגים משותפים כמעט לכל בתי הרגליים היום יומיים. בשונה מאלה אשר נלבשו על ידי הכלה ביום חתונתה או מאלה אשר יועדו לחג או חלק מלבוש האישה המבוגרת.
גם ה'קרוט' וגם ה'מתסועה', נרקמו לרוב בלבן.
נכלאת: שלוש יחידות של דוגמה המזכירה שרשרת הרקומות מעל ה'קרוט' וה'מתסועה'. בקצה השרשרת, רקום דגם המזכיר את פרח הלוטוס וממנו יוצאת ה'מתסועה'.
משמעות סימבולית ופונקציונלית.
ייעודם של מכנסי הנשים, ובפרט של החלק העליון המוסתר, הוא אישי ואינטימי במהותו. בתוך כל זאת, בתי הרגליים מעוטרי הרקמה מתקיימים כחלק הגלוי לעיני כל. הנראות החזותית של בתי הרגליים, או ה'תרג'ול', מסמנת שני תפקודים ראשיים: הראשון, הוא בהיבט הפונקציונלי בקיומו של הפריט, הנוגע לכל בתי הרגליים, ללא קשר לעיטורים השונים, השני, מתייחס לאלמנט הנ"ל כחלק מהחינוך לצניעות. התפקוד השלישי, מתייחס להיבט התקשורתי ובו ניתן לראות את ההבדלים בין הסוגים השונים ומשמעות הרקמה, החומרים ממנה נעשתה והסמלים על גבי בתי הרגליים השונים.
הגנה.
ניתן לראות את קיומו של הפריט, כהגנה על שוקי האישה מפגיעה. במאמר מאת אביבה מולר- לנצט, מוזכר תפקוד ההגנה, הלקוח מפרסומיה של דומיניק שאמפו, חוקרת צרפתייה אשר שהתה רבות באזורים הכפריים של תימן וחקרה את העבודות המוטלות על נשים בחיי היום יום שלהן. שאמפו, התייחסה לחשיבות שיפוליהם הרקומים של מכנסי הנשים כמגנים מפני פגיעת קוצים וצמחייה בעבודות השדה ובשאר המלאכות שהוטלו על האישה בתימן. ניתן לראות תיאור של מלאכות אלה גם בספרו של יעקוב ספיר, הנוסע היהודי במאה ה-19: "מנהג המדינה...הנשים מלקטות עצים מן השדות ומן היערים, ומביאות מסע לעייפה על ראשיהן...אחר כך נושאות כדן ויורדות אל המעיין, ועם רב הדרך בהר ובעמק..." .
שאמפו, מחזקת את טענתה על ידי תיאור קיומה של תפירת הבטנות, הקיימת במרבית טיפוסי ה'תרג'ול'. שיטת תפירה זו נועדה להוסיף ריפוד וחיזוק לרקמה ובו זמנית להגן על הרגל החשופה מפני הצמחייה. בנוסף ניתן להבחין כי הרקמה המתבצעת מעל מספר שכבות במקביל, אכן מחזקת ומקשיחה את האריג בפריטים הנ"ל.
צניעות.
תפקוד זה קשור במיקום התרג'ול בחלק התחתון של המכנס והשוני הצבעוני שלו משאר הבגד. בגדי היהודים בחוצות תימן, בעיקר בהרים, שם חויבו להבדל בלבושם מן המוסלמים, היו שחורים או כחולים כהים מאחר שנצטוו להקפיד על הופעה צנועה בלכתם ברחוב. הנשים, הסתירו את ראשן וכתפיהן כך שכל הנגלה לעין היו שמלתן השחורה ובתי הרגליים הבולטים בצבעוניותם, מה שהסיט את מבטי העוברים כלפי מטה.
תקשורת.
המשמעות התקשורתית של פריטים אלו, הבאה לידי ביטוי בשוני של דיגום וצבע. כל רקמה משדרת את המידע על תפקידה הייחודי למשל, לאיזה יום בשבוע בתי הרגליים מיועדים, כמו גם כיצד משתמעת השתייכותה המעמדית או העדתית של האישה ומצבה המשפחתי. כבר ממבט ראשון, בתי הרגליים שלבשה, אשר עליהם רקמה מסוג זה ולא אחר, העידו האם היא רווקה או נשואה ומהו המעמד החברתי שבו היא נמצאת.
כך, למשל, ילדות המתקרבות לגיל השידוכים, היו לובשות בתי רגליים מטופחים ושמם, 'מכותם', אשר נקראו כך על שם המעוינים ("חותמות") וכללו רקמת חוטי כסף שורות- שורות, עם משי לבן ואדום, בדומה לרקמות הטקסיות של המבוגרות, אך בתוספת של חוטי זהב ורכיבי קמעות מעוטרים שכמותם לא נראו בשם סוג אחר של תרג'ול. לרכיבים בעל הערך הקמיעי, הייתה משמעות מעמדית, להבחנה בין עשירים לעשירים פחות. ילדה שמכנסיה היו עמוסי קישוטים רבים הייתה ראויה לשידוך טוב יותר, מאחר שהצהירו בגלוי כי לאביה יש ממון המאפשר לו לציידה בנדוניה משמעותית.
כמות הרקמה, העבירה גם מסר במישור המעמדי. ככל שהאישה הייתה עשירה יותר, היה החלק של רקמת הכסף והמשי, רחב יותר.
כך גם בהבדל שבין צעירות למבוגרות. נשות העדה בארץ ידעו לציין כי אישה זקנה, אשר סיימה את תקופת הפוריות שלה, לא הייתה לובשת את סוג ה'מחרר' (העשוי משי אדום) משום שהיה משויך לנשים הצעירות אשר עודן בגיל הפוריות.