הבניין שיוחד לתרומתן של הנשים תוכנן על ידי סופיה היידן בנט, האישה הראשונה באמריקה שעבדה כאדריכלית. בניין התחבורה, שתוכנן על ידי לואיס סאליבן, בלט בסגנונו המודרניסטי. הוא גם מתח ביקורת על הסגנון המיושן של אדריכלות התערוכה, שלא הציג את תנופת המודרניזם והקדמה האמריקאיים אלא ניסתה לחקות פאר אירופאי מיושן. מבנה יוצא דופן נוסף בעיר הלבנה היה הקפלה שתכנן אמן הויטראז' לואיס קומפורט טיפאני, הקפלה נרכשה עם תום התערוכה והועברה לניו יורק, שם היא מותקנת בתוך קתדרלת סנט ג'ון האלוהי.
לפי כל הדיווחים והתמונות, העיר נראתה יפה במיוחד בלילה, לאור תאורת החשמל. קווי המתאר והכרכובים של כל המבנים עוטרו בנורות שנדלקו באחת עם רדת החשכה ושני זרקורי ענק האירו את חצר הכבוד מראש בניין התעשייה. התאורה החשמלית הייתה מראה שרבים מבאי התערוכה לא ראו מעולם והתפעמו ממנו. ליימן פרנק באום, שביקר בתערוכה, השתמש בעיר הלבנה כדגם ל"עיר האיזמרגד" בסדרת ספרי ארץ עוץ שכתב.
ביתני האומות.
לצד העיר הלבנה הוקמו ביתנים שייצגו את 46 אומות ומדינות העולם שהשתתפו בתערוכה.
יפן הייתה בין המשקיעות הגדולות והראשונות ואת ביתנה, בדמות פגודה גדולה הקימה על גבי אי מלאכותי שנקרא "האי המיוער" (Wooded Isle) שכלל דוגמאות אדריכלות יפניות נוספות, את "בקתת דייווי קרוקט" ואזור מרגוע שקט ומוצל לקהל היגע. הפגודה משכה קהל רב שהתעניין בביתן, אותו עיצבו אמנים יפנים. היכולות היפניות בתחומי הארגון, הטכנולוגיה והאמנות הועלו על נס על ידי העיתונות והקהל כאחד. בניגוד לרושם המכובד של הביתן היפני, המשלחת הסינית הבלתי-רשמית (עקב סכסוך הגירה עם ארצות הברית), התמקמה באזור פארק השעשועים והציעה בית תה. דבר זה גרם לקהל לראות בסינים קוריוז משעשע ולא אומה רצינית.
נורווגיה השיטה ליריד, על פני האוקיינוס האטלנטי, את ה"ויקינג", ספינה שנבנתה בדוגמתה של ספינה ויקינגית. ה"ויקינג" עגנה מול הביתן הנורווגי במשך כל ימי התערוכה ועוררה עניין רב. הביתן הנורווגי הועבר לאחר תום התערוכה לוויסקונסין, שם הוא משמש מוזיאון בשם "נורווגיה הקטנה". גרמניה הקימה מבנה דמוי טירת-הרים גרמנית. הביתן ההולנדי היה בדמות בית מאמסטרדם, שהועבר לאחר תום התערוכה בשלמותו לברוקליין, מסצ'וסטס.
משלחתה של האיטי שימשה במה לנושא האפרו-אמריקאי. פרדריק דאגלס, חלוץ הלוחמים למען זכויות אזרח בארצות הברית, נשא בביתן דברים והפיץ ממנו עלונים במספר שפות בנוגע לבעיות גזע. דאגלס מחה בין היתר על הצגתם המעוותת של "כפרי זולו" בפארק השעשועים, שכל תכליתם הייתה לבזות את ההאפריקאי "הפרימיטיבי". מה גם, שביתנים אלה הוצבו באזור השעשועים ולא בין ביתני האומות ובאזור השעשועים הייתה, בניגוד לשאר אזורי התערוכה, הפרדה גזעית. כפרי הזולו ואומות אפריקאיות אחרות, כאומת ה"פון" מדהומיי הובאו על ידי אמרגנים בשלמותם על נשיהם וטפם, כ-100 איש בכפר, למטרת תצוגה פולקלוריסטית של ריקודים ופולחנים שבטיים טקסיים. הצופים הלבנים התבוננו במופעים כבקרקס מוזר וצחקו למראה הריקודים שהוצגו בפניהם. בעיני סוציולוגים מודרניים הדגישו המופעים את הצגתו של שחור-העור כפרא פרימיטיבי ולא בן תרבות.
הנהלת התערוכה קיימה בהשתדלותו של דאגלס ומתוך הוקרה לפועלו, יום ייעודי לאפרו-אמריקאים, ב-25 באוגוסט, אך גם יום זה זכה להערות מרושעות ולהצגה מעוותת בעיתונות התקופה. מעבר לזאת, במוזיאון ההיסטוריה של שיקגו, הסוקר את התערוכה, מוזכרים מופעים, שהתקיימו מחוץ לתערוכה הרשמית, שייצגו את תרבותם של השחורים בשיקגו, שלא יוצגה בתערוכה, ומחירי הכניסה אליהם הלמו את כיסם של בני עבדים משוחררים שטרם התבססו כלכלית.
בנוסף לביתני מדינות העולם הוצבו בתערוכה גם ביתנים של מדינות ארצות הברית והטריטוריות שלה, כאשר הפופולרי בהם היה ביתן מדינת איידהו בו ביקרו כ-18 מיליון מבקרים. הביתן, העשוי עץ, שימש לתצוגת תנועת ארטס אנד קרפטס שהציגה בו מגוון עבודות-יד ורהיטים.
פארק השעשועים.
התערוכה בשיקגו הייתה הראשונה בה הוקם אזור ייחודי לפארק שעשועים. הפארק הוקם במידוויי פלזנס, שהיה אז גבולה הדרומי של אוניברסיטת שיקגו. גולת הכותרת של הפארק היה גלגל הענק של ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן שתוכנן במטרה להתחרות במגדל אייפל שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1889).
מנהל פעילויות הבידור והמוזיקה במידוויי היה האמרגן היהודי סול בלום, שהיה אז בן 23 בלבד. לימים היה בלום לפוליטיקאי וכיהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני חוץ וממייסדי האומות המאוחדות. בלום קיבל את המינוי לאחר שביקר בתערוכת פריז 1889 והביא משם כפר אלג'יראי שהוצג שם, אותו הציע לפרנסי התערוכה כדגם לכפרים עממיים שיוצגו במידוויי.
באזור פארק השעשועים נמצאו גם גן חיות ומופעי שוליים, דגמי מבנים מפורסמים מן העולם כגון מגדל אייפל ובזיליקת פטרוס הקדוש, רחוב בקהיר, כפר טורקי, כולל מסגד, רחוב וינאי, כפר מג'אווה וכפר מסמואה, כפר בווארי, כדור פורח, טירה אירית, דגם של הר געש ועוד. בנוסף שכנו באזור עשרות מסעדות ובתי קפה, רובם במסגרת "הכפרים העממיים".
דרכי ההגעה.
הכניסה להולכי רגל הייתה דרך מידוויי (כיום, בשטח אוניברסיטת שיקגו), כניסה נוספת הייתה דרך מזח שנמתח לחופי ימת מישיגן ממנו הובילה מסוע אל שער התערוכה, אולם רוב המבקרים הגיעו לתערוכה ברכבת. בדרום-מערב השטח נבנתה תחנת רכבת ענקית (בת 16 רציפים) שריכזה תנועה של מאות רכבות ביום מרחבי ארצות הברית. דרך גישה זו הייתה נוחה במיוחד למבקרים מחוץ לעיר משום שהעיר שיקגו התפתחה מלכתחילה על צומת מסילות ברזל.
המחנה של באפלו ביל.
לוועדת ההנהלה של התערוכה הוגשו הצעות רבות של גופים שונים להיכלל בתצוגות. אחת האטרקציות המרכזיות שנדחו הייתה "מופע המערב הפרוע" של באפלו ביל קודי. המופע הפופולרי, שכבר הספיק להופיע באירופה, בהשתתפות הצ'יף האינדיאני שור יושב (שנהרג ב-1890) והצלפית הנודעת אנני אוקלי, הציג לקהל את המערב הפרוע בדרך קרקסית ובליווי סיפור חייו של צייד הביזונים הנועז באפלו ביל קודי. אף על פי שנדחה, הקים באפלו ביל קודי את מחנהו בצמוד לתערוכה הרשמית. מבקרים רבים בתערוכה ביקרו במופע של באפלו ביל, תמורת תשלום נוסף, ממנו לא נהנתה הנהלת התערוכה כלל. באפלו ביל לא היה כפוף להחלטה שלא לפעול בימי א' והשיג על ידי כך קהל נוסף. המחנה של באפלו ביל מוקם ליד אחד השערים והיו מבקרים שהתבלבלו וסברו שהמחנה הוא-הוא התערוכה העולמית. כאשר סירבה הנהלת התערוכה לבקשת ראש העיר לציין יום אחד שבו ייכנסו ילדי העיר חינם, מיהר קודי להכריז על יום כניסה חינם לילדים וסחף את תהילת הציבור.
במקביל השמיע ההיסטוריון פרדריק ג'קסון טרנר במסגרת הקונגרס ההיסטורי שליווה את התערוכה סדרת הרצאות פומבית בשם "משמעות הספר בהיסטוריה האמריקאית" שהציגה לראשונה את הסְפר כבעל חשיבות היסטורית וסוציולוגית מכריעה באתוס האמריקאי.
החשמל בתערוכה.
למכרז לאספקת חשמל לתאורה בתערוכה הוגשו שתי הצעות מתחרות. מחד, הצעתה של ג'נרל אלקטריק עם תומאס אלווה אדיסון וג'יי. פי. מורגן שעשתה שימוש בזרם ישר ומאידך הצעתה של חברת וסטינגהאוז עם ג'ורג' וסטינגהאוז וניקולה טסלה שהציעה שימוש בזרם חילופין. הצעתה של וסטינגהאוז שהייתה זולה מזו של אדיסון (399 אלף דולר לעומת 554 אלף), זכתה ובכך הוכרע ניצחונו של זרם החילופין ב"מלחמת הזרמים". עקב הפסדו סירב אדיסון לתת לווסטינגהאוז רשות להשתמש בנורת ליבון פרי המצאתו. לפיכך השתמשה וסטינגהאוז בנורות פרי המצאתו של רגינלד פסנדן (Reginald Fessenden).
ביתן החשמל היה הביתן שריכז את מרבית תשומת הלב של מבקרי התערוכה. הגנרטור של וסטינגהאוז הוצג לציבור, אדיסון הציג בביתן מגדל בגובה של כ-21 מטר (70 רגל) העשוי כולו 18,000 נורות ליבון, טסלה הציג נורות זרחן (שהקדימו את נורת הפלואורסצנט) וניאון (עליהן לא רשם פטנט ולכן הן לא נחשבות להמצאתו). כמו כן הודגמו פעולותיהם של שנאים, מנועים חשמליים ועוד.
חידושים ואטרקציות.
מוצגים מיוחדים.
בתערוכה הוצגו 65,000 תערוכות ומוצגים, שהתחרו על תשומת לבו של המבקר. בין המוצגים נמנו חידושים כגון אבטיפוס של הרוכסן, גלויות מצולמות שהיו ללהיט, הרצאות פתוחות לציבור שהציגו חידושים באסטרונומיה ואסטרופיזיקה שלוו בתצפיות מן הטלסקופ הראשון בעולם שהשתמש במנוע חשמלי ואחד הגדולים בעולם באותה עת או הדגמה של המצאות קיימות כמו למשל הטלפון, כאשר קונצרט שנוגן על ידי תזמורת בניו יורק הושמע מבעד לשפופרת הטלפון המוגברת לקהל בשיקגו.
אדוארד מויברידג' הציג "תמונות נעות" באמצעות מכשיר הזואופרקסיסקופ, דבר שהיה, למעשה, להצגת הראינוע הראשונה בעולם. באותה עת הציג תומאס אלווה אדיסון את מכשיר הקינטוסקופ, מכשיר לצפייה אישית בסרט תמונות נעות המופעל בהטלת מטבע ואוטומר אנשיץ (Ottomar Anschütz) הגרמני הציג אשליית תמונות נעות באמצעות שפופרת גייסלר. ג'ורג' איסטמן הציג את "קודאק מספר 4", מצלמה קלה לשימוש. פרנץ מלדה הציג את ניסוי הגל העומד.
בנוסף להתבוננות קדימה, נשמרה גם פינה פופולרית בתערוכה להתבוננות אל כברת הדרך אותה עברה ארצות הברית מבחינה טכנולוגית ומבחינת ההתפרשות מערבה. כמייצג נושא זה הוצג הקטר ג'ון בול, שיוצר בשנת 1831. הקטר הישן נע בכוחות עצמו מן המכון הסמיתסוני בוושינגטון ועד שיקגו. הוא אף הוחזר לוושינגטון בכוחות עצמו. כן הוצגו חלקים ממסילת הברזל הראשונה בארצות הברית. בנוסף, הוצג דגם של ספינת הדגל של קולומבוס, הסנטה מריה שעגן במעגן התצוגה.