כמעט כל הצלמים האחרים היו צלמי "פוטו", דוגמת אביו, שצילמו הכול – אירועים, חתונות וגם - פרסומות וצילומי אופנה מדי פעם.
גברא יצר למעשה את הביקוש לצילומים מקצועיים ואיכותיים כפי שנראו אז במגזינים מחו"ל.
הוא היה שותף מלא בקביעת הקונספט, בסטיילינג, בליהוק, ובבחירת אתרי הצילום. הוא הביא לתחום צילום הפרסום משב רוח רענן וחדשני מהעולם הגדול.
בין לקוחותיו נמנו משרדי הפרסום הגדולים, אל-על, משרדי הממשלה, הבנקים הגדולים, מפעל הפיס, אמקור, תדיראן ועוד. הוא צילם את מלכות היופי והידוענים של שנות ה-60 וה- 70 לשערי לאשה ואת וזמרים ולהקות לעטיפות תקליטים של הד ארצי. הוא עבד עם בכירי האופנאים: פיני לייטרסדורף במשכית, גדעון אוברזון, גוטקס, דיוה ואתא.
בשנת 1969 ייסד את האיגוד הישראלי של צלמי פרסומת ותעשייה. ב- 1979 הצטרף להתאחדות הצלמים המקצועיים וב- 1985 נבחר לנשיאה.
החל משנת 1974 החל גברא ללמד בבתי הספר הגבוהים לצילום - בצלאל, מכללת הדסה, ומכללת קריית אונו. הוא ראה את ייעודו בהעמדת דור חדש של צלמים מקצועיים ולאחר 30 שנות פעילות מרתקות כצלם בחר להתמסר לתחום זה והסב את הסטודיו שלו, ברחוב העבודה 24 לבית ספר לצילום, על פי מודל שלמד להכיר בארצות הברית. מלבד האהבה למקצוע הצילום, ולימוד השפה המקצועית, הקנה גברא לתלמידיו, ברובם צלמים פעילים בתחילת דרכם, כלים מעשיים לעבודה בתחום הצילום. הוא צרף אליו את טובי הצלמים בארץ ויצר חממה לימודית-משפחתית.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "תמונות בשחור-לבן" והוא הוזמן על ידי מוזיאון השואה בוושינגטון לספר את סיפור ההצלה המיוחד של משפחתו.
גברא נפטר בפברואר 2006, באמצע העבודה על ספרו השני שהיה אמור להיות ספר עזר ללימוד צילום משולב בדוגמאות ובסיפורים אישיים.
סטודיו גברא המציין בקרוב 50 שנה להיווסדו, ממשיך לפעול כבית ספר ייחודי מסוגו לצילום מקצועי בהנהלת בתו של גברא, רותי מנדיל-חלבי.
ארפג'יונה
אבולוט
בגאומטריה דיפרנציאלית, בהינתן עקומה במישור formula_1 בפרמטריזציה טבעית, אֵבוֹלוּט (באנגלית: Evolute) מוגדר כמקום הגאומטרי של כל מרכזי העקמומיות שלה.
נוסחת האבולוט היא:
כאשר
אנליטית, ניתן לתאר את האבולוט כתמונה הסינגולרית של ההעתקה
במקום זה, המתקבל עבור formula_10, הנורמלים בנקודות קרובות איניפיניטסימלית נחתכים ולכן formula_11 לא מהווים מערכת קואורדינטות מוגדרת היטב. מכאן נובע שהאבולוט הוא מעטפת של כל הנורמלים לעקומה.
משפט שימושי לחישוב אורך של קשת (רגולרית ובלי קודקודים, כלומר: formula_12) על האבולוט טוען שאורך הקשת שווה להפרש רדיוסי העקמומיות בנקודות הקצה:
כאשר המעבר הלפני האחרון נעשה מאחר ש-R היא פונקציה מונוטונית (עולה או יורדת) של s בקשת רגולרית, ו-
לפי משוואות פרנה.
הדיון הראשון באבולוט נמצא בכרך ה-V של הספר "חרוטים" ("Conics") מאת אפולוניוס (בסביבות 200 לפני הספירה), אך מי שנחשב לראשון שלמד אותם בצורה יסודית הוא כריסטיאן הויגנס (1673).
בית לוויות
בית לוויות הוא מתחם המעניק שירותי קבורה והסדרת הלוויות של נפטרים. בתי הלוויות מקובלים בתרבויות רבות, הן בתרבויות המערב והן בתרבויות האסייתיות.
השירותים הניתנים על ידי בתי הלוויות כוללים הסדרת הלוויה עצמה (לרבות הכנת הגופה, וארון המתים והכנת טקס הלוויה), הסדרת הקבורה (המצבה) וכן מטפלים בסידורים הביורוקרטיים הנדרשים כיום.
בארצות הברית בתי הלוויות דואגים לחניטת הגופה לצורך הלוויה בה מקובל להציג את הגופה בארון מתים פתוח. כמו כן במדינה זו נערך טקס הלוויה בבית הלוויות עצמו - כאשר ארון המתים מונח במרכז האולם בו מתנהלת הלוויה.
במזרח אסיה דואגים בתי הלוויות לטקסי טיהור הגופה המקובלים בדתות המזרח, ובהודו לשריפת הגופה.
בישראל שירותי הקבורה ניתנים על ידי החברה קדישא, ואילו המונח "בית לוויות" מקובל רק לחדר בו נישאים ההספדים, כאשר טקס הלוויה עצמו יוצא מבית הלוויות ונערך בבית הקברות במהלך הקבורה.
גיבורי הסדרה עמוק באדמה היו בעליו של בית לוויות אשר זכה לסיקור נרחב בכל עונות הסדרה.
ירון שליו
פלגיוס הקדוש
דייויד סטרן
משוואות פרנה
בגאומטריה דיפרנציאלית, בהינתן עקומה במישור formula_1 בפרמטריזציה טבעית, משוואות פרנה (Frenet) הן משוואות דיפרנציאליות המתארות את השינוי של הווקטור המשיק לעקומה והווקטור הנורמל לו, כתלות בעקמומיות העקומה. חשיבותן של משוואות אלה היא שבהינתן תנאי התחלה ופונקציית עקמומיות רגולרית, ניתן לשחזר את העקומה באופן גלובלי באמצעות פתרון המשוואות.
תהי formula_2 עקומה רגולרית (formula_3) וגזירה פעמיים ברציפות בפרמטר הטבעי. נגדיר וקטור משיק על ידי
מכיוון שהעקומה נתונה בפרמטריזציה טבעית זהו וקטור יחידה, כלומר הנורמה או הגודל שלו שווה ל-1. נשלים וקטור זה לבסיס אורתונורמלי בעל אוריינטציה חיובית (בעזרת כלל יד ימין) על ידי וקטור יחידה נוסף, formula_5 הניצב לווקטור המשיק. משוואות פרנה טוענות ש-
כאשר formula_7 היא העקמומיות. זוהי מערכת משוואות דיפרנציאליות רגילות ליניאריות ומסדר ראשון. נהוג להציג את המשוואות בצורה מטריציונית:
נשים לב שמטריצת המקדמים היא מטריצה אנטי-סימטרית. עובדה זו נכונה גם במקרה הכללי יותר.
את המשוואות ניתן להסיק באופן הבא:
סונאטת ארפג'ונה
סונאטה לארפג'ונה ופסנתר (בגרמנית: Sonate für Arpeggione und Pianoforte), המוכרת בשם סונאטת ארפג'ונה, היא סונאטה לכלי קשת ופסנתר, מס' 821 ברשימת דויטש, שכתב פרנץ שוברט בווינה בשנת 1824. הסונאטה היא היצירה המשמעותית היחידה לארפג'ונה (ביסודו גיטרה בעלת קשת) שעודנה קיימת כיום. היא שייכת לאותה תקופה כמו רביעיית המיתרים "העלמה והמוות", כאשר שוברט סבל מעגבת בשלביה המתקדמים ושקע בפרקי דיכאון, בתדירות גדלה והולכת. נראה שהיצירה נכתבה בהזמנת ידידו של שוברט, וינצנץ שוסטר, נגן וירטואוז בארפג'ונה, שהומצא אך שנה קודם לכן. עד שהסונאטה יצאה לאור, לאחר מות המלחין, בשנת 1871, שככה זה כבר ההתלהבות לחידוש שבארפג'ונה ויחד עמה נשכח הכלי עצמו.
כיום מושמעת היצירה כמעט אך ורק בעיבודים לצ'לו ופסנתר או ויולה ופסנתר, שנעשו לאחר זמן, אף כי יש ביצועים גם לגרסאות לכלי נגינה אחרים, בהם קונטרבס, חליל צד וקלרינט, או גיטרה בתפקיד הפסנתר. המעבדים מתמודדים עם הבעיות שמציג המנעד הקטן יותר של כלים אלה, בהשוואה לזה של הארפג'ונה, כמו גם עם התיקונים המתחייבים בארטיקולציה (4 מיתרים לעומת 6).
לסונאטה שלושה פרקים: אלגרו מודראטו, אדאג'ו ואלגרטו. שני הפרקים החיצוניים כתובים בצורת סונאטה בלה מינור, ואילו הפרק האמצעי הוא קנטילנה עדינה במי מז'ור המוליכה ישירות, ללא קיטוע, לפרק השלישי.
היצירה הוקלטה בגרסתה המקורית בביצוע הנגנים הבאים:
פרקי הסונאטה.
ליצירה שלושה פרקים. ביצוע טיפוסי נמשך מעט יותר מ-20 דקות.
ודנ&quot;ח
ודנ"ח (קיצור של Выставка достижений народного хозяйства, תערוכת הישגי המשק העממי) הוא מרכז ירידים ותערוכות בינלאומי הנמצא בנפת אוסטנקינו במוסקבה, בירת רוסיה, המוכרז בתור רובע עצמאי בתוך מוסקבה. זהו מרכז התערוכות והירידים הגדול בעולם ובו מעל 400 מבנים. לאחר נפילת ברית המועצות המקום משמש בעיקר לירידים בהם נמכרים מוצרים לבית.
בשנים 1993–2014 נקרא בשם מרכז התערוכה של כל רוסיה (ברוסית: Всероссийский выставочный центр - נקרא גם מרכז התערוכה של כל הרוסים).
המרכז היה חברה רשמית הנסחרת בבורסה של מוסקבה עד שהועבר בשנת 2014 לבעלות עיריית מוסקבה.
מאז שנת 1991 המרכז חבר בהתאחדות הבינלאומית לתערוכות וירידים "IUEF" ובהאיגוד העולמי לעשיית התערוכות "UFI".
היסטוריה.
מרכז התערוכות הוקם באופן רשמי ב-17 בפברואר 1935 בשם "התערוכה של האיחוד החקלאי" (ВСХВ) (רוסית: Всесоюзная Сельско-Хозяйственная Выставка), בתור "עיר תערוכות" (בדומה אל "יריד המזרח" שהתקיים בתל אביב) עם רחובות ומרחבים ציבוריים, דבר שהיה מאוד נפוץ בשנות ה-30 של המאה ה-20 באתר שנקרא אז פארק אוסטנקינו באחד מפרבריה הצפוניים של מוסקבה ששולב לאחר מכן בגבולות העיר. בשנת 1935 הוכנה תוכנית אב לתכנון מרכז התערוכות על ידי האדריכל ויאצ'סלב אולטרז'בסקי שאושרה בשנת 1936. הפתיחה הרשמית אמורה הייתה להתקיים בחודש יולי 1937, למרות זאת התוכניות לא יצאו לפועל לפי לוח הזמנים שקבע יוסיף סטלין, ולאחר שלושה שבועות לפני המועד האחרון של הפתיחה נאלץ סטלין באופן אישי לדחות את הפתיחה הרשמית בעוד שנה אחת (לאוגוסט 1938). עבודות הבנייה לא הושלמו במועד וחלק מן הביתנים שהוקמו וכן שער הכניסה החדש נהרסו על מנת להחליפם במבנים מתאימים יותר (על רוב הביתנים נמתחה ביקורת על כך שלא היו בהם חלונות). על פי התוכנית המקורית של המתכנן, הבניינים הוקמו מעץ, אולם בשנת 1938, ועדה ממשלתית בחנה את הבנייה והחליטה כי מבנים מעץ נחשבו צנועים מדי, וזמניים מדי. מתכנן האתר ויאצ'סלב אולטרז'בסקי נעצר (ושוחרר בשנת 1943) ולאחר מכן תכנן את שער הכניסה הראשית בפתיחה המחודשת.
באוגוסט 1938 הודיע ניקיטה חרושצ'וב בנאום בסובייט העליון כי האתר אינו מוכן, ודחה את זמן הפתיחה לאוגוסט 1939. הפתיחה הרשמית נערכה ב-1 באוגוסט 1939 ומדי יום ביקרו במקום כ-40,000 איש. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 האתר נסגר עד לאחר תום מלחמת העולם השנייה.