לטאיוואן יש מרבצי פחם משמעותיים ומרבצי נפט וגז טבעי. נכון לשנת 2010 הנפט מהווה 49.0% מסך צריכת האנרגיה. הפחם מגיע לאחר מכן עם 32.1%, צריכת האנרגיה הגרעינית מהווה 8.3%, גז טבעי ונוזלי בכמות של 10.2%, ואנרגיה ממקורות מתחדשים בכמות של 0.5%. לטאיוואן היו בשנת 2010 שישה כורים גרעיניים לייצור חשמל ומשרד האנרגיה דרש בשנת 2011 להקים לפחות עוד 2 תחנות כוח גרעיניות. כמויות הנפט והגז שטאיוואן מפיקה בעצמה מחייבות אותה לרכוש ולייבא כמעט את כל הנפט והגז לצורכי תחבורה וכוח, מה שהופך את טאיוואן לרגישה במיוחד לתנודות במחירי האנרגיה. טאיוואן עשירה במשאבי אנרגיית רוח, על כן נבנו חוות רוח הן ביבשה והן בחוף הים. מאחר ששטח הקרקעות באי מוגבל, קיימת העדפה לניצול משאבי רוח בחוות ימיות. על ידי קידום תעשיות האנרגיה המתחדשת, מקווה ממשלת טאיוואן לסייע גם לתעשיית ייצור האנרגיה המתחדשת המתהווה בעולם ולפתח תעשייה זו גם לשוק היצוא.
גאוגרפיה אנושית.
בטאיוואן יש אוכלוסייה שמעל ל־23 מיליון נפש. הרוב הגדול של האוכלוסייה מתגורר בשפלת חוף הים המערבי של האי. שפלת החוף מאוד אורבנית. כמעט 9 מיליון נפש מתגוררים באזור המטרופולין טאיפיי – קילונג – טאויואן שבקצה הצפוני של האי. מעל 2 מיליון נפש מתגוררים בכל אחד מהאזורים העירוניים של קאושיונג וטאיצ'ונג .
הטאיוואנים האבורג'ינים מהווים כ־2% מהאוכלוסייה, הם גרים בעיקר בחלק המזרחי ההררי של האי. מרבית החוקרים מאמינים כי אבותיהם הגיעו לים טאיוואן, בשנים שבין 4000 עד 3000 לפני הספירה, ככל הנראה מהיבש האסיאתי.
הסינים האנים מהווים מעל 95% מהאוכלוסייה. הם היו מהגרים מדרום פוג'יאן שבסין העממית. הם החלו להגיע לאזור סביב טאינאן המודרנית וקאושיונג החל מהמאה ה-17 ובהמשך התפשטו על פני המישורים המערביים והצפוניים וקלטו את אוכלוסיית האבוריג'ינים באותם אזורים.
אנשי האקה ממזרח גואנגדונג הגיעו מאוחר יותר והתיישבו במורדות ההרים ובהמשך התפשטו לכיוון פסגות ההרים. רכסי ההרים בצד המזרחי של האי נותרו השמורה הבלעדית של אנשי האקה בטאיוואן עד ראשית המאה העשרים. 1.2 מיליון תושבים נוספים מכל רחבי סין היבשתית נכנסו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949.
נושאי הגנת הסביבה.
באזורים מסוימים בטאיוואן צפיפות האוכלוסין הגבוהה והמפעלים הרבים גורמים לזיהום אוויר
כבד. האזורים הבולטים ביותר בזיהום אוויר כבד הם הפרברים הדרומיים של טאיפיי והאזור המערבי מטיינאן עד לין יואן, דרומית לקאושיונג. בסוף המאה העשרים, טאיפיי סבלה מזיהום אוויר נרחב מכלי הרכב והמפעלים, רק לאחר שממשלת טאיוואן חייבה שימוש בבנזין נטול עופרת והקימה את המנהל להגנת הסביבה בשנת 1987 כדי להסדיר את נושא איכות האוויר, איכות האוויר של טאיוואן השתפרה באופן דרמטי.
המנהל להגנת הסביבה בטאיוואן מוטרד גם מנושאים סביבתיים אחרים הכוללים: פליטות התעשייה שפכים וביוב גולמי, זיהות מי שתייה ומי התהום ובמיוחד החשש לפגיעה באספקת מי שתייה, סחר במיני בעלי חיים שבסכנת הכחדה, ופינוי פסולת רדיואקטיבית. אף על פי שהפיקוח על פליטת אירוסולי גופרית מתעשיית הנפט מתהדקת, הגשם החומצי נותר איום על בריאות התושבים והיערות. מדעני האטמוספירה בטאיוואן מעריכים כי יותר ממחצית המזהמים הגורמים לגשם החומצי של טאיוואן מועברים מיבשת סין על ידי רוחות המונסון.
הטל
צבי כנר
צבי כַּנָּר (יידיש נכתב גם: קאנאר; 17 ביולי 1929, סְקַלְבְּמְיֶיז', פולין – 18 באפריל 2009, תל אביב) היה שחקן פנטומימה וסופר יידי ישראלי.
ספריו מתייחסים לשואה, אשר כניצול השואה ליוותה אותו כל חייו.
ביוגרפיה.
כנר נולד בסְקַלְבְּמְיֶיז' (Skalbmierz) שבפולין, במשפחה מסורתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1945, שהה במספר מחנות ריכוז בפולין ובגרמניה, בהם בוכנוואלד, ושרד את צעדות המוות. בתום המלחמה מצא את אמו ואחותו בין הניצולים. בשנת 1946 העפיל לארץ ישראל מאיטליה עם ילדי סלבינו, הוגלה למחנות המעצר בקפריסין ולבסוף הגיע לארץ והצטרף לקיבוץ משמר השרון שבעמק חפר, שם התחנך במסגרת עליית הנוער. בשנת 1948 התגייס לפלי"ם, עבר קורס ימי בקיבוץ שדות ים ולחם במלחמת העצמאות. שירת על הספינה פרטו פ.39, והשתתף במספר פעולות ימיות. בשנת 1949 השתחרר משירות ועבד כמלח על סיפונן של אוניות נוסעים.
לאחר מכן למד בבית הספר למשחק שעל יד תיאטרון "הקאמרי" בתל אביב, ובשנים 1955–1957 למד משחק ופנטומימה אצל מרסל מרסו ואטיין דקרו (Decroux) בפריז. מתום לימודיו הופיעה במשך שנים כשחקן פנטומימה בפריז, בלגיה (יותר מ-20 שנה), ארצות הברית וקנדה. את מגוריו חילק בין בלגיה, ארצות הברית וישראל.
בשנות ה-80 החל לכתוב: כתב קטעי פנטומימה טרגי-קומיים; כתב, ביים וביצע מחזה בשם "ברח, יעקב, ברח", לפנטומימאי וקריין, המבוסס על זיכרונות ילדותו בשואה.
ב-1984 החל לכתוב ביידיש במסגרת "יוגנטרוף" בארצות הברית, ופרסם סיפורים בכמה עיתוני יידיש, בהם "פארווערטס".
בשנת 1990 שב לארץ, אך הוסיף להופיע בחו"ל.
ספרו הראשון, הרומן "איך און למך" ("אני ולֶמֶךְ"), שראה לאור ב-1994, זיכה אותו בשנת 1997 בפרס שייבר לספרות ואמנות מטעם בית שלום עליכם.
בשנת 1996 יצא ספרו השני, "אפגעגעבן ברויט". על ספר זה זכה בשנת 2000 בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש, והוא תורגם לעברית וראה אור ב-2002.
שני ספריו הראשונים עוסקים בחוויות שואה. ספרו השלישי והאחרון, "א פיש האט מיך נישט איינגעשלונגען: דערציילונג" ("דג לא בלע אותי"), שראה אור ב-2003, מתמקד בשחרור מהמחנות ובחיים בארץ.
בנוסף שיחק בתיאטרון ("יעקב השקרן" ליורק בקר בפסטיבל עכו; "ההולכים בחושך" לחנוך לוין בתיאטרון הבימה), בסרטי קולנוע ("שמיכה חשמלית ושמה משה", "רכבת החיים"). בשנים 2002–2003 העלה בבית ציוני אמריקה את הצגתו האחרונה, "להיות", גם היא בנושא השואה.
צבי כנר התגורר בתל אביב עד לפטירתו באביב 2009, בגיל 80.
ספריו.
בתרגום לעברית:
בתרגום לפולנית:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אדם ליבנה
ד"ר אדם ליבנה (לנדסברג) (מרץ 1930 – 2 ביולי 2009) היה מבכירי מדעניה של רפא"ל. כיהן כמדען ראשי של משרד התקשורת בשנים 1986–1990. שימש שנים רבות כראש קבוצת התקשורת IEEE ישראל, ונמנה עם פעיליה. בשנותיו האחרונות נמנה עם סגל המחלקה לאווירונאוטיקה וחלל בטכניון. שימש כמדען בכיר ברשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) עם התמחות בתחום RF ותקשורת לוויינית.
נולד בלבוב, פולין. שרד את השואה כנער צעיר, ובתום המלחמה הגיע לאיטליה למוסד החינוכי, בית שיזופולי בסלבינו כחלק מקבוצת ילדי סלבינו. עלה לארץ ישראל והוגלה לקפריסין, ומשם בחזרה לקבוצת משמר השרון.
התנדב לפלי"ם, ולאחר מכן שירת כחובל בחיל הים. לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, ולאחר סיום לימודיו הצטרף לרפא"ל, שם הקים את היחידה לסימולציית לוחמה אלקטרונית, אשר עסקה בדימוי התנהגות טילי נ"מ כחלק מחקר אמצעי שיבוש
. הישג מיוחד של רפא"ל, שלנדסברג לקח בו חלק מרכזי, יחד עם משה זכאי ויעקב זיו, הוא הנדסה לאחור של הטיל SA-6 מתוך שברי טילים שנלכדו במלחמת יום הכיפורים, וסוללת SA-6 שלמה ותקינה, שכוח קרקעי של צה"ל השתלט עליה בהמשך המלחמה. כך יכלה רפא"ל לתת לחיל האוויר הישראלי מענה כנגד איום הטילים. באביב 1974 כבר סיפקה רפא"ל מערכת בשם "קורמורן" לשיבוש הטיל. בהתמודדות הבאה של חיל האוויר מול המערכת במלחמת שלום הגליל מערכת ה-SA-6 כבר לא היוותה איום על המטוסים וסוללות SA-6 סוריות רבות הושמדו בה ביעילות ללא כל אבדות במבצע ערצב 19.
בשנת 1969 נשלח מטעם רפאל לחברת לוקהיד בניו ג'רזי, ארצות הברית במסגרת חילופי מדענים
עם חזרתו ארצה בשנת 1972 הקים את יחידת סמל"א ברפאל.
בשנת 1974 נשלח מטעם רפאל לניו-יורק ללימודי הדוקטורט. את תואר הדוקטור קיבל מהמכון הפוליטכני של ברוקלין ניו יורק .
בשנת 1983 נשלח מטעם רפאל לוושינגטון ארצות הברית, שם עסק בפיתוח תקשורת לוויינים בחברת אינמרסרט.
כיהן כמרצה באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
בשנת 1986 נענה לקריאת שר התקשורת אמנון רובינשטיין והושאל מרפאל למשרד התקשורת כמדען ראשי של המשרד. כיהן בתפקידו כארבע שנים.
בשנת 1990 הקים את החברה האזרחית הראשונה של רפאל "כרכום" לתקשורת נישאת. החברה עסקה בפיתוח ושיווק טלפון נייד הפועל באמצעות תקשורת לוויינים
בשנים 2009-1997 נתמנה במשרד המסחר והתעשייה כיועץ לתקשורת ומחקרים חדשניים וכבודק מקצועי של מערכות ,FP6, FP5, FP4
יועץ מדעי ובודק מקצועי של האיחוד האירופי בתוכניות תקשורת לוויינים ורשתות אלחוט - במסגרת המחקרים של האיחוד האירופי.
משנת 1998 ועד 2009 עסק במכון אשר לחקר החלל בטכניון בחיפה בפיתוח לוויינים זעירים הפועלים באמצעות תקשורת לייזר
ליבנה נפטר ב-2009.
הותיר אחריו רעיה, פרופ' אראלה ליבנה, וארבעה ילדים.
גוסטב הראשון, מלך שוודיה
בית מלון לכלבים
בית מלון לכלבים (באנגלית: Hotel For Dogs) הוא סרט קומדיה לילדים המבוסס על הרומן של לואיס דאנקן הנושא אותו שם.
הסרט מספר את סיפורם של שני יתומים, אנדי (אמה רוברטס) וברוס (ג'ייק ט. אוסטין), המנסים להסתיר את כלבם בבית מלון נטוש מאחר שלביתם אסור להכניס חיות מחמד.
הסרט הוא מבית ניקלודיאון ומופץ על ידי דרימוורקס. הצילום התחיל בנובמבר 2007 וצולם בלוס אנג'לס, ויוניברסל סיטי.
הכלבים שבסרט אומנו מספר חודשים לפני תחילת הצילומים. כמעט 80 נערים נבחנו לתפקידו של ברוס אך אוסטין הוא זה שנבחר.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 בינואר 2009. כבר בסוף השבוע הראשון הסרט הכניס כ- 17 מיליון דולר. בסופו של דבר הסרט גרף הכנסות של 117 מיליון דולר.