קבלתה של אישה למוסד, שבו למדו עד אז גברים בלבד, עוררה תרעומת בקרב תלמידי המוסד, והתלמידים ארגנו חרם כנגד קבלתה. בנוסף לכך, הופעתה של ניסנהולץ הייתה פרובוקטיבית והיא, כפי שהעיד נחום גוטמן, "הלכה בשערות מסופרות כבחור – והייתה ראשונה לאופנה זו בכל המזרח התיכון".
על פי עדותה של ניסנהולץ, הייתה זו היא אשר המציאה את הכינוי שדבק בה – "חד גדיא", בשל זריזותה בטיפוס על הרי ירושלים.
ב-1917, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, נמלטה לאלכסנדריה, כיוון שלא הייתה לה אזרחות עות'מאנית. במצרים הכירה את רפאל חיים אבולעפיה, בן למשפחת אבולעפיה מראשון לציון. לזוג נולדו שתי בנות: שלומית ואורה, והם גרו בתל אביב. לאחר כ-14 שנות נישואין נפרדו בני הזוג.
ב-1921 נסעה חד גדיא לווינה, שם למדה את אמנות הבטיק. במהלך שנות ה-20 הייתה מעורבת בשורה של פרויקטים אמנותיים, כגון פתיחת בית ספר לאמנות ביפו יחד עם הפסל יוסף קונסטנט (קוסטנטינובסקי) וליב הלפרין. בין היתר הציגה אצל יעקב פרמן, ואף הייתה שותפה לקבוצת האמנים "התומר" שארגן פרמן.
בין השנים 1929–1932 חייתה בגפה בניו יורק, שם התפרנסה מציור דיוקנאות. עם שובה לארץ ישראל השתקעה בירושלים והייתה בקשרים רומנטיים עם המשורר אלכסנדר פן. מאוחר יותר נישאה לסוחר אמריקאי בשם ריצ'רד האריס, והיגרה עמו לקהיר. עם התקדמות צבאות גרמניה הנאצית אל עבר מצרים במהלך מלחמת העולם השנייה, ברחה לניו יורק.
במהלך שנות ה-50 נישאה בשלישית למאייר אמריקאי. כעבור כמה שנים נפרדה ממנו וחזרה לישראל והתיישבה בעין כרם ואחר כך במושבת האמנים בצפת. עבודותיה משנות ה-70 כללו דימויים מופשטים, העשויים מריבועים גאומטריים צבעוניים.
נקברה בבית העלמין של קיבוץ מחניים.
בשנת 2014 שונה שם הגלריה של שלוחת בצלאל, שפעלה בתל אביב-יפו, על שמה של חד גדיא ונקראה "גלריה מרים ניסנהולץ"
מרמרה
אלאן קרדק
אלאן קרדק (בצרפתית: Allan Kardec; נולד היפוליט לאון דניזרד ריבאיל: Hippolyte Léon Denizard Rivail; 3 באוקטובר 1804 - 31 במרץ 1869). מייסדו של זרם דתי-פילוסופי הידוע בשם "ספיריטיזם" (Spiritism) המאמין בתקשורת עם רוחות רפאים. מכנים אותו לעיתים בכתבים: מנחה ספיריטיזם. עבודתו משפיעה כיום על חיי התרבות בברזיל.
ילדותו.
לאון ריבאיל נולד בעיר ליון במשפחה שעסקה בתחום המשפטים. למד בבית ספר יסודי עד גיל 10 ואז משפחתו הבורגנית העבירה אותו להמשך לימודים בעיר אחרת. שם הוא למד בפנימייה עם עוד צעירים בני גילו מהחברה האירופאית הנבחרת. הוא למד מספר שפות, אנגלית, גרמנית והולנדית.
זוכה להשפעה ניכרת של יוהאן היינריך פסטלוצי שלוותה אותו בהמשך חייו, ובאה לידי ביטוי בעקרונות הפדגוגיה של שיטת הספיריטיזם, של אחווה אוניברסלית ופתיחות כלפי נשים.
פדגוגיה.
בתחילת דרכו היה תלמידו של פסטלוצי. לאון ריבאיל הביא לצרפת את רעיונותיו ואת שיטות בית הספר שלו. בשנת 1820 הוא בא לגור בפריז ובשנת 1824 פותח קורס פרטי בשיטת פסטלוצי. הוא פרסם ספרים רבים בתחום, ביניהם "תוכנית מוצעת לשיפור חינוך ממלכתי" שזכה בפרס "האקדמיה המלכותית של אראס" בשנת 1828.
בשנת 1832 נשא את אמילי בודט, מורה בבית ספרו שעובדת עמו להמשכת יצירתו הפדגוגית. כאשר מוטל עליהם לסגור את בית הספר בגלל קשיים כספיים, הוא מתרגם טקסט גרמני ומפרסם אותו כדי להתפרנס. המשיך לתת שיעורים בחינם, בתחומי הכימיה, הפיזיקה, האנטומיה והאסטרונומיה.
הוא המשיך בתחום הפוזיטיביזם ונמשך לעל-טבעי. הודות לנטייתו זו, הוא מוזמן להנחות ולפקח על שולחנות מתנדנדים במהלך סיאנסים בתחום הספיריטיזם. המשתתפים מבקשים ממנו לערוך סדר, בזמן קבלת המסרים מהרוחות. מהלכים אלה הביאו אותו לכתיבת ספרו על הרוחות.
ספיריטיזם.
בשנת 1855 נחשף לנושא השולחנות המתנדנדים, אופנה המגיעה מארצות הברית. בתקופה זו שינה את שמו לאלאן קרדק, שם המקביל לזה, לפי אמונתו, שנשא בגלגולו הקודם. הודות למספר אנשים שעבדו בתחום ביחד עמו, במשך מספר שנים, בצורה של מדיומים שקולטים מסרים, הוא מסיק מסקנות ויוצר את תורתו. העיקר כתוב בספר הרוחות 1857 ובספר המדיומים 1861. כך הוא כותב את חמשת הספרים בבסיס הספיריטיזם, שממשיכים להדפיסם גם בימינו אלה. הוא יוצר את כתב העת ספיריט היוצא לאור גם כיום בכמה שפות בעולם.
לדעתו: "האדם איננו עשוי רק חומר, יש בתוכו עיקרון חושב, המחובר לגופו הפיזי עד שיעזוב אותו, כמו שעוזבים בגד, כאשר גלגול הנשמה שלו מסתיים. מרגע שהם כבר לא בגוף הפיזי, המתים יכולים לתקשר עם החיים, אם בדרך ישירה, ואם באמצעות מדיומים, בצורה נראית לעין" (מתוך ספר הרוחות)
נפטר בשנת 1869 והשאיר טקסטים רבים לא גמורים. כמו למשל הספר: תחזיות בנושא הספיריטיזם שהיה בין דפיו. כל הטקסטים יצאו לאור שנים מספר לאחר מותו.
בקבורתו נאמר עליו ועל פעילותו, שהספיריטיזם איננה דת, אלא מדע.
הוא השפיע רבות על שיקו שביאר הסופר הפורה ואיש הספיריטואליזם הברזילאי שכתב כ-412 ספרים בתחום רוחני זה.
קברו.
על קברו נרשם:
"להיוולד, למות, להיוולד מחדש ולהתקדם, זהו החוק".
קברו הממוקם בפריז, היה למקום עליה לרגל של מאמיניו, הבאים לחפש השראה. קברו מוקף לעיתים קרובות בחסידיו המבקשים לגונן על הקבר מפני תיירים המנסים לצלם אותו.
דוד זונדלוביץ'
דוד זונדלוביץ' (נולד ב-1950 בליטא) הוא פסל ישראלי, מייסד וראש בית הספר לפיסול "בסיס".
ביוגרפיה.
זונדלוביץ' החל ללמוד פיסול באקדמיה לאמנויות פלסטיות בליטא בשנת 1961 וסיים במוסד תואר שני, ואחר כך לימד ועסק בפיסול. בשנת 1990 עלה לישראל. הוא לימד תקופה מסוימת במכון אבני ושימש שם כראש מגמת הפיסול ובשנת 1993 הקים את בית הספר לפיסול "בסיס", באזור התעשייה בנתניה. מאוחר יותר בית הספר העתיק את מקומו לעין ורד ובשנת 2003 עבר לשטח פנימיית "הדסה נעורים" הסמוכה לבית ינאי.
זונדלוביץ' הוא נציג בישראל של הארגון העולמי למדליות אמנותית (Fidem) ומייסד ונשיא של הארגון הישראלי לאמנות זו.
אנדריי קורוטאייב
אנדריי ויטלייביץ' קורוטאייב (ברוסית: Андрей Витальевич Коротаев; נולד ב-17 בפברואר 1961) הוא אנתרופולוג, היסטוריון כלכלי, וסוציולוג רוסי.
נודע כחוקר המערכות החברתיות והפוליטיות בתימן, במחקריו בתחום האנתרופולוגיה התרבותית, ובפיתוחם של מודלים מתמטיים של דינמיקה חברתית, כלכלית והיסטורית. עיקר תרומתו היא בחידוש המחקר בשדה ההיסטוריה הכלכלית.
פיתח סדרה של מודלים מתמטיים של הדינמיקה הפוליטית, הדמוגרפית לטווח ארוך של מצרים, והשתמשו בהם לצורך ניתוח המבנה הדמוגרפי של המהפכה המצרית של 2011.
הוא זיהה גם גלי זמן רב את הדינמיקה הגלובלית של המצאות.
הוא ידוע גם על תרומתו לתורת האבולוציה החברתית.
עבודותיו פורסמו באוקראינה, בארצות הברית, באנגליה, בצרפת, בגרמניה, באוסטריה, בשוודיה, ברוסיה,
בבלגיה,
בספרד, באיטליה,
בהונגריה,
בצ'כיה,
באוסטרליה,
בניו זילנד,
בסין, ביפן, בנורווגיה, בטורקיה, במצרים, בתימן ובמדינות אחרות.
עסאם אבו שקרא
Ænima
מכון משואה
יהודית בר-אילן
יהודית בר-אילן (1958 - 16 ביולי 2019) הייתה פרופסור מן המניין במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן, שכיהנה כראש המחלקה בשנים 2008–2012.
ביוגרפיה.
בר-אילן נולדה לאגנס ופרופ' אנדרש מוהלרד. בשנת 1981 סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב. המשיכה לתואר שני במתמטיקה (אותו קיבלה ב-1983) ולתואר שלישי במדעי המחשב (שסיימה ב-1989) - שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "Applications of one-way functions and randomization in security protocols", ומנחיה היו פרופסור מיכאל רבין ומיכאל בן-אור.
באמצע שנות התשעים החלה בחקר של מדעי המידע באוניברסיטה העברית, ובשנת 2002 עברה לאוניברסיטת בר-אילן. תחומי ההתמחות שלה כללו: , חקר האינטרנט, אחזור מידע והתנהגות מידע.
במשך כשנה, החל מדצמבר 2011, הייתה חברה בוועד המנהל של איגוד האינטרנט הישראלי, ועסקה בהובלת תחום הטכנולוגיה בפעילות האיגוד.
בשנת 2017, זכתה בר-אילן בפרס דרק ג'ון דה סולה פרייס. שנה אחר כך, זכתה, על מחקרה, בפרס מטעם "ASIS&amp;T" - האיגוד לחקר מדעי המידע והטכנולוגיה.
בר-אילן הייתה חברה בוועדות העורכים של כתבי העת "PLOS One", "Frontiers in Research Metrics and Analytics" "Online Information Review", "Journal of Informetrics", "Scientometrics" ו-"JASIST".
בר-אילן הייתה תושבת מבשרת ציון, נשואה ואם לשלושה. היא נפטרה ממחלה ביולי 2019 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
יוכבד וינפלד
יוכבד (ג'וקי) וינפלד (נולדה ב-1947) היא אמנית, מורה לאמנות ומפתחת תערוכות הפעלה חינוכיות לילדים.
וינפלד נחשבת כפורצת דרך לעיסוק במורשת יהודית-דתית ובשואה, תוך שימוש באמצעים עכשוויים.
ביוגרפיה.
יוכבד (ג'וקי) וינפלד נולדה כאווה ארנסט בעיר לגניצה בשלזיה, פולין למשפחה חילונית וגדלה בוורוצלב, גם כן בשלזיה.
לפני מלחמת העולם השנייה היה אביה, נתן ארנסט, חניך גורדוניה, יצרן מצליח של חולצות גברים בעיר פְּשֶׁמִישְׁל, בגליציה, פולין, ואמה, קלרה, סיימה את לימודיה בבית ספר מקצועי מקומי עם פרוץ המלחמה.
הוריו של נתן נורו בידי הנאצים והוא עצמו עבר את שארית המלחמה במחבוא. קלרה השיגה מסמכים מזויפים, התחזתה לארית ועבדה כמנהלת משק בביתו של קצין אס אס שהוצב בפולין. נתן וקלרה נפגשו ונישאו אחרי המלחמה.
ב-1957 היגרה משפחת ארנסט לישראל, ולאחר שהות של מספר חודשים בתל אביב, התיישבה בגבעתיים.