קטיפת פרח האינדיגו מהצמח, חייבה מלאכה ידנית קשה וסיזיפית, שחייבה כוח אדם רב וזול, על מנת שהגידול ישתלם. בארצות הברית עד מלחמת האזרחים, גודל הצמח במטעים, באמצעות עבודת עבדים, בדומה לקטיף הכותנה. באזורים אחרים בעולם, בעיקר בקולוניות בריטיות ביבשת אסיה, נעשתה קטיפת הפרח באמצעות עובדים קשי יום בשכר זעום.
מלחמת העצמאות האמריקאית הפחיתה משמעותית את כמות האינדיגו המיובא מאמריקה ופגעה בבעלות הבריטית עליו. לכן, החל מ-1777 פעלו משתלות ניל בריטיות באזורים רבים בהודו ובבנגל. ככל שעלה ערך האינדיגו כצבע בדים כך התפשטו שדות הניל. האיכרים המקומיים נאלצו לשתול ניל במקום גידולי מזון, ולעבוד עבור בעלי המשתלות. את יבול הניל מכרו האיכרים לבעלי המשתלות תמורת 2.5% מערך השוק של היבול. כל איכר נאלץ לקחת הלוואה, ובגלל ההכנסות הזעומות שקיבל, לא יכול היה להחזיר אותה והיא אף הועברה ליורשיו. בעלי המשתלות היו מוגנים על ידי חוק, ויכלו להרוס את בתי האיכרים אם אלו התקוממו. בשנת 1833 נחקק חוק שהתיר לבעלי המשתלות "יד חופשית" בכל הנוגע לניהול משק הניל.
בשנת 1859 הכריזו האיכרים בבנגל על מרד בפני האימפריה הבריטית, וסירבו לשתול ולטפח את מטעי הניל. המרד היה לא-אלים, אך דוכא ביד קשה ומספר איכרים נטבחו על ידי הבריטים, כעונש על "פשעם". עם זאת, המרד זכה לתמיכה עממית והתפשט ברחבי הודו. בעקבות החשיפה בעיתונות, ידעו הלקוחות באירופה כי "אף תיבת אינדיגו לא הגיעה לאירופה ללא שפיכות דמים" - דבר שתרם לשינוי דעת הקהל לטובת האיכרים. הצלחתו היחסית של המרד הלא-אלים השפיעה רבות על ההתנהגות העתידית של ההודים מול הבריטים - במיוחד על הפילוסופיה של גנדי.
סרג'יו יצחק מינרבי
סרג'יו יצחק מינרבי (באיטלקית: Sergio Itzhak Minerbi; 3 באוגוסט 1929 - 2 במאי 2019) היה דיפלומט והיסטוריון ישראלי שהתמחה בחקר יחסי הכס הקדוש והיהודים בתקופת השואה.
חייו.
מינרבי נולד ברומא לארטורו יליד פרארה, איטליה ולפאני ילידת ביאליסטוק, פולין. בתקופת שואת יהודי איטליה הסתתר במנזר ברומא ולאחריה הצטרף לתנועת החלוץ ועלה לישראל בשנת 1947. היה חבר קיבוץ רוחמה מעת עלותו ארצה ועד לשנת 1956, אז עבר להתגורר בירושלים. בין השנים 1957–1960 היה מורה לגאוגרפיה וכלכלה במכון למדריכי חו"ל בירושלים. בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. בשנת 1967 סיים דוקטורט בהיסטוריה בסורבון.
בשנת 1961 סיקר עבור הטלוויזיה האיטלקית את משפט אייכמן ובהמשך פרסם ספר באיטלקית על המשפט.
מינרבי היה עובד משרד החוץ בין השנים 1961–1989. בין השנים 1963–1967 שירת כיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בבריסל וסגן ראש המשלחת לקהיליה האירופית. בין השנים 1967–1971 שירת כשגריר ישראל בחוף השנהב. היה מנהל קורס צוערים במשרד החוץ. בין השנים 1978–1983 שירת כשגריר ישראל לקהילה האירופית (היום האיחוד האירופי), בלגיה ולוקסמבורג. בתפקידו זה תיעד חלק משיחות השלום עם מצרים. עם שובו לישראל מונה למפקח הכללי של משרד החוץ וסיים את עבודתו בשירות החוץ בתפקיד סמנכ"ל משרד החוץ לעניינים כלכליים.
מינרבי פרסם 11 ספרים ולמעלה מ-100 מאמרים מחקריים, רבים מהם בתחום התמחותו: יחסי הוותיקן והיהודים. לאחר פרישתו ממשרד החוץ שימש חוקר בכיר במכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס באוניברסיטה העברית. שימש מרצה אורח למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. מינרבי הופיע תדיר בתוכנית הרדיו "השעה הבינלאומית" ברשת ב' כפרשן בתחום התמחותו.
היה נשוי לחנה לבית ורטהיימר, אב לשלוש בנות: תמר דרמייק, ד"ר נורית מלצר-פדון וד"ר איריס מינרבי-קודיש.
נפטר ב-2 במאי 2019 , והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
ברכת הסופגנין
סופגנין בהלכה הוא בצק רך, עד כדי שניתן לשפוך אותו מכלי לכלי (בלילה רכה - בלשון הפוסקים בניגוד לעיסה שהיא בלילה עבה = בצק קשה). גם בצק מוצק שנתבשל (הדוגמה השכיחה בימינו - סופגניה) יש שסוברים שדינו כסופגנין כדלהלן.
תחילתו סופגנין וסופו סופגנין.
אם בשלו בלילה רכה במים או בשמן לכל הדעות ברכתו בורא מיני מזונות, ואף אם אכלו בכמות מרובה ברכתו האחרונה היא מעין שלש.
תחילתו סופגנין וסופו עיסה.
אם אפו בלילה רכה בתנור לכל הדעות ברכתו המוציא לחם מן הארץ ומברכים אחריו ברכת המזון מכיוון שאפיתו בתנור גורמת לו לתכונות של בלילה עבה.
תחילתו עיסה וסופו סופגנין.
אם בישלו בלילה עבה במים או בשמן נחלקו הראשונים האם הבישול נותן לו דין של בלילה רכה וברכתו בורא מיני מזונות ולאחריו מעין שלש, או שהוא נשאר בלילה עבה ומברכים לפניו המוציא ולאחריו ברכת המזון. להלכה נפסק בשולחן ערוך שברכתם מזונות ומעין שלש (אף אם אכלו כקביעות סעודה) אולם ירא שמים יאכלם רק בתוך הסעודה. בימינו הדוגמה המצויה ביותר לדין זה בימינו זוהי הסופגניה.
אם הטיגון הופך לפת כיסנין.
נחלקו הרמ"א והט"ז, לפי מי שסבר שיש לברך המוציא, האם כאשר טיגנו בשמן יהא הדין כאילו נלוש בשמן וממילא הוא נחשב לפת כיסנין וברכתו תהיה בורא מיני מזונות כל עוד לא יאכלו ממנו כשיעור קביעות סעודה, או שנשאר דינו כמו בבישול במים.
לדעת הרמ"א יש עדיין לברך המוציא, ולפי הט"ז נחשב כפת כיסנין. במשנה ברורה פסק כט"ז. דנו האחרונים, לפי המציאות בימינו שהשמן בסופגניה התעשייתית (להבדיל מזו הביתית) אינו נכנס לעומקה אלא עד כדי סנטימטר בודד, ורוב נפחה של הסופגניה אינו אלא בצק מלוח קמעא, לכאורה יש מקום לירא שמים לא לאכלה אלא בתוך הסעודה. אמנם, ישנן בנמצא סופגניות אשר הן עשויות מבצק רך אשר יוצקים אותן על השמן מתוך שקית, ולכולי עלמא ברכתם מזונות בכל שיעור של אכילה. כמו כן אם הסופגניה היא קטנה מכזית גם כן ברכתה בורא מיני מזונות בכל שיעור.
שלמה טוויזר
גונדר בדימוס שלמה טוויזר הוא איש שירות בתי הסוהר לשעבר ואיש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה.
טוויזר גדל בשכונה ד' בבאר שבע.
הוא שירת בשירות בתי הסוהר במשך 36 שנה. באחד מתפקידיו הבולטים בשב"ס שימש טוויזר מפקד כלא באר שבע. בקֶרב האסירים נודע בכינוי "באבא טוויזר". תפקיד נוסף שמילא היה ראש מנהל ביטחון האסיר בשב"ס, וכן ניהל את בית הסוהר מעשיהו, בית מעצר מג"ן-ניצן ובית מעצר תל אביב (אבו כביר) . תפקידו האחרון בשב"ס היה ראש מטה שירות בתי הסוהר. מתפקיד זה פרש באוגוסט 2002, והחליט לעזוב את שירות בתי הסוהר על אף שהוצעו לו מספר תפקידים שונים בשב"ס על ידי השר לביטחון פנים דאז עוזי לנדאו.
לאחר פרישתו משירות בתי הסוהר שקל להתמודד על ראשות עיריית באר שבע, אך לא עשה זאת לבסוף.
בשנים 1999 עד 2005 שודרה בערוץ 2 הסדרה "זינזאנה", המבוססת על סיפור חייו של טוויזר. בין היתר הובא בסדרה סיפור אובדנם של שני אחיו, האחד נרצח בחיסול חשבונות והשני מת ממנת יתר של סמים. בסדרה גילם אלברט אילוז את דמותו של שלמה טוויזר, וטוויזר אף הופיע בה בהופעת אורח.
בשנת 2003 היה פעיל במפלגת "ישראל ביתנו".
במרץ 2005 הגיש יחד עם חטיבת זכויות האדם של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, עתירה לבית המשפט העליון, לביטול תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר הקמה של בית סוהר בניהול פרטי. בהחלטה תקדימית, קבע בית המשפט ב-2009, בפסק דין הקרוי בג"ץ הפרטת בתי הסוהר, כי יש בהקמת בית סוהר פרטי משום פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים, ועל כן הורה לבטל את התיקון.
מ-2007 עד 2008 שימש ראש העירייה בפועל של טייבה, כשמילא את תפקיד יושב ראש הוועדה הקרואה, מטעם משרד הפנים, שהייתה ממונה על טייבה. הוא מונה לתפקיד לאחר שראש העירייה הקודם, עבד אל-חכים חאג' יחיא, הודח על ידי שר הפנים דאז רוני בר-און. טוויזר שימש בתפקיד במשך כשמונה חודשים, שלוו בסכסוכים עם התושבים ובמתיחות עם הממונה על הכספים מטעם משרד הפנים, אבנר כהן. שבועיים לאחר שהצהיר כהן כי הוא מבקש להדיח את טוויזר מהתפקיד, התפטר טוויזר מיוזמתו. בתפקיד יו"ר הוועדה הקרואה של טייבה החליף אותו חמי דורון.
פולי סויה
שלמה טויזר
קבוע האבל
אליהו קורן (טיפוגרף)
אליהו קוֹרֵן (קוֹרְנְגוֹלְד) (23 ביולי 1907, נירנברג, גרמניה – 17 בפברואר 2001, ירושלים) היה טיפוגרף ישראלי, מעצב הגופן "קורן", מייסד הוצאת קורן ירושלים הידועה בעיקר בשל הוצאתו לאור של תנ"ך קורן.
ביוגרפיה.
קורן נולד בשנת 1907 בשם אליהו קורנגולד בעיר נירנברג שבגרמניה. למד במגמת גרפיקה באקדמיה לאמנות בעירו. ב-1933, שנת עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, סיים את לימודיו ועלה לארץ ישראל. בארץ ישראל עבד בתל אביב בעיצוב ובגרפיקה, ולאחר מכן עבר לירושלים. ב-1936 מונה למנהל המחלקה הגרפית של הקרן הקיימת לישראל. בשנות ה-40 נבחר על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים כמעצב האות העברית החדשה שתיוחד לספר התנ"ך העברי הראשון שיודפס בארץ ישראל. ב-1949 היה ממעצבי סמל העיר ירושלים.
בשנת 1957 סיים את תפקידו בקק"ל. בשנת 1958 פרסם את הגרסה הראשונה לאות "קורן", אות שהתבססה על כתבי יד ספרדיים מגוונים. אף שתוכנית הדפסת ספר התנ"ך בגופן שעיצב לא יצאה לפועל מטעמים טכניים, החליט קורן לממש כוונה זו בכוחות עצמו. בשנת 1962 ייסד את הוצאת קורן ירושלים, שבה הופיע בדפוס תנ"ך קורן, ספר תנ"ך שהודפס באות שעיצב.
על שמו של אליהו קורן נקרא רחוב בירושלים.
נכדו הוא הרב זאב קרוב.
לודויג (נחמן) פוזנר
לודויג (נחמן) פּוֹזנֶר (על פי רוב: ל"נ פוזנר; 1902 - 25 באוגוסט 1978) היה מייסד ומנהל בית הספר התיכון המאוחד רחובות (תמ"ר; כיום תיכון ע"ש דה שליט), פרופסור למתמטיקה שכיהן כראש הראשון של החוג למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
גרמניה (1902-1933).