השימוש במשי החל בסין כנראה כבר בשנת 6000 לפני הספירה. עדויות כתובות מעידות על שימוש במשי בשנת 3000 לפני הספירה. האגדה הסינית על גילוי המשי מזכירה את הקיסרית הסינית קסי לינג שי כמגלה. בתחילה הותר השימוש במשי רק עבור בגדי הקיסר. מאוחר יותר נפוץ המשי בכל סין, ובהמשך בכל אסיה. המשי הפך פופולרי מאוד בקרב העשירים, בכל מקום אליו הגיעו סוחרים סיניים.
הסחר במשי.
העדויות הקדומות ביותר לסחר במשי הן ממצרים, משנת 1070 לפני הספירה. במאות השנים שלאחר שנה זו הגיע המשי לצפון אפריקה ולאירופה, באמצעות דרך המשי.
סוד ייצור המשי.
נראה שהמשי היה ידוע לסופר המקרא ומופיע כמילה יחידאית בספר יחזקאל: .
בניגוד לתפיסה המקובלת על תהליכי ייצור המשי, הסינים לא שמרו אותו בסוד. למעשה, שלטון סיני עודד פיתוח של תעשיית המשי באזורים כבושים. אך בפועל נוצר מונפול סיני, מכיוון שבני עמים אחרים לא ניסו ללמוד את תהליכי ייצור המשי. מתיישבים סיניים הביאו את תעשיית המשי לקוריאה בשנת 200 לפנה"ס, ולהודו בשנת 300 לספירה.
במאה השישית ניתן צו מיוחד בנוגע לייצור המשי בידי יוסטיניאנוס הראשון המשתדל בדבר התפשטות המלאכה, והמאשש את עובדת קיומם של בתי אריגה למשי בבריטוס ובצור, לבנון.
תעשיית המשי לא הגיעה לאירופה עד שנת 550 לספירה, על אף שהרומאים סחרו במשי.
על פי האגדה הבריח את רזי הייצור לקונסטנטינופול שני נזירים פרסיים שעבדו עבור הקיסר יוסטיניאנוס הראשון. הנזירים הבריחו את ביצי טוואי המשי בתוך מקלות-צליינים חלולים.
ייצור משי.
ייצור משי טבעי מבוצע על ידי איסוף הגלמים של טוואי המשי. הייצור מבוצע על ידי הרתחת הגלמים במים רותחים בעודם בחיים, וכך מאפשרים את פתיחת כל הסיב המצוי בגולם. אם הגלמים בוקעים בטרם, הפרפר היוצא מהם אוכל את הגולם וקורע את הסיבים. חוט משי אחד מופק משמונה סיבים הנשזרים יחדיו. כל פקעת עשויה מסיב באורך של כקילומטר אחד ושוקל כתשיעית גרם.
משי בצבע זהב מופק רק בעמק הברהמפוטרה, ונקרא "מוגה". למשי מסוג זה יש אורך חיים ארוך - מעל 50 שנה, והוא נחשב היקר בסוגי המשי.
באירופה.
סוחרים ונציאנים נהגו לסחור במשי ועודדו גידול טוואי המשי באיטליה. המשי האיטלקי היה פופולרי מאוד באירופה. מלכי צרפת לואי האחד עשר ופרנסואה הראשון הזמינו מגדלי משי איטלקיים לצרפת, כדי שיפתחו תעשיית משי צרפתית באזור ליון.
באסלאם.
מאחר שמקורו של המשי בהפרשות של תולעת, נחשב המשי באסלאם כחומר טמא, וכך למשל, אדם הלובש בגדים העשויים אך ורק ממשי אינו רשאי להתפלל את התפילות היומיות של האסלאם.
באמריקה.
מלך אנגליה, ג'יימס הראשון, הביא את גידול המשי למושבות באמריקה בשנת 1619. רק המתיישבים השייקרים בקנטקי אימצו את גידול המשי.
במאה ה-19 נעשה ניסיון נוסף לפתח תעשיית משי בארצות הברית בעיר פטרסון בניו ג'רזי, שהפכה למרכז ייצור המשי בארצות הברית, אף שעיקר המשי לארצות הברית יובא מיפן.
במלחמת העולם השנייה.
בשל מלחמת העולם השנייה הופסק ייבוא משי מיפן לארצות הברית, ומחירי המשי עלו באופן משמעותי, עובדה שהובילה לפיתוחו של תחליף מלאכותי למשי. תחליפי משי מיוצרים מליוסל - סיב צלולוזה.
זכויות בעלי חיים.
פעילי זכויות בעלי חיים יוצאים כנגד השימוש במשי. אלה טוענים כי מנהג הרתחת הגלמים בעודם בחיים הוא אכזרי, שכן הגלמים מרגישים כאב. ישנה מחלוקת סביב השאלה האם הזחלים שבתוך הגלמים מסוגלים לחוש בכאב, אך אין מחלוקת בקרב פעילים למען זכויות בעלי חיים באשר לשאלה האם הרג הזחלים לשם ייצור משי הוא מיותר. אלה מסכימים פה אחד כי הרג בעלי חיים לשם ייצור בדים אינו הכרחי אפילו אם הזחלים אינם חשים בכאב, ולכן יש להחליף את המשי בבד מבוסס חומרי גלם שאינם מן החי.
שימושים אחרים.
בנוסף לשימושים בענפי הטקסטיל, משמש המשי לייצור מצנחים, צמיגי אופניים ושקי אבק שרפה לתותחים. כמו כן משתמשים במשי לצרכים רפואיים כגון לשם תפרים בניתוחים ולצרכים קוסמטיים.
אמינים
אמידים
תרכובת כימית
אנהידריד
אנהידריד (אנגלית: Anhydride) הוא תרכובת כימית המורכבת ממולקולה של חומצה (או משתי מולקולות מחוברות של חומצה), ממנה/מהן נטלו מולקולת מים אחת. ניתן להגדיר אנהידריד גם כתחמוצת של יסוד אל-מתכתי. פירוש המילה ביוונית הוא "נטול מים", ממנו גם נגזר המינוח העברי "אלמימה".
פיטר סלרס
ריצ'רד הנרי (פיטר) סלרס (באנגלית: Richard Henry Sellers; 8 בספטמבר 1925 – 24 ביולי 1980) היה קומיקאי, שחקן קולנוע, ובדרן בריטי.
קורות חיים.
סלרס נולד בסאות'סי, מחוז המפשייר, אנגליה, למשפחה של שחקני וודוויל. אביו היה פרוטסטנטי ואמו יהודיה.
בעקבות משפחתו, למד סלרס את אומנות הוודוויל, אמנות משחק פופולרית אך קשה. הוא הוכיח עצמו כשחקן רב-תחומי במידה מרשימה: רקדן מצוין, נגן מוכשר ביוקולילי ובבנג'ו, ומתופף מוכשר שהצטרף למספר להקות ג'אז בסיבובי הופעות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סלרס שירת בחיל האוויר המלכותי. הוא השתחרר בסוף המלחמה בדרגת רב-טוראי (רב"ט). במהלך שירותו הצבאי נהג להציג חיקויים של מפקדיו, דבר שעזר לו מאוחר יותר לבנות את שורת התפקידים בסרט "דוקטור סטריינג'לאב".
הצלחתו לא הייתה מהירה. הוא ניסה את מזלו ברדיו ובטלוויזיה המוקדמת של שנות ה-50.
הצלחותיו הראשונות בקולנוע היו בשנת 1959 בקומדיות בריטיות שונות (The Ladykillers, I'm All Right Jack והעכבר ששאג). אולם, פרסומו העולמי הגיע בעקבות תפקידו כמפקח קלוזו (Inspector Clouseau) בסדרת הסרטים המצליחה "הפנתר הוורוד" (1964).
בשנת 1964 השתתף בסרטו של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב או: איך למדתי להפסיק לדאוג ולאהוב את הפצצה", בו שכלל לשיא את מיומנויותיו הקומיות כשגילם בסרט לא אחת אלא שלוש דמויות שונות (דוקטור סטריינג'לאב, מדען הטילים הגרמני והנאצי לשעבר, נשיא ארצות הברית מרקין מאפלי וסרן ליונל מנדרייק מחיל האוויר המלכותי). עבור השתתפותו בסרט זה, בו הוכיח את גאונותו, היה מועמד לפרס אוסקר בפעם הראשונה במהלך הקריירה שלו.
סלרס אף הוכיח את כישרונו הדרמטי ואת רב-גוניותו בסרטים כגון: "לוליטה" על פי רב המכר של ולדימיר נבוקוב (1962), "The Party" (1968), ובעיקר בסרט המופת שהקנה לו מועמדות שנייה באוסקר "להיות שם" (1979).
סלרס הנציח את מעמדו כשחקן-גאון, ותואר פעמים רבות כפרפקציוניסט-אובססיבי, כטיפוס מוזר וביזארי, מיזנתרופ ואף בעל הפרעות נפשיות. שחקן שקשה לעבוד איתו.
סלרס מצא בבמאי בלייק אדוארדס פרטנר ובמאי מסור שידע לעבוד איתו וידע להשתמש ולנצל את יכולותיו הקומיות של סלרס. אדוארדס תיאר את סלרס כ"ליצן הפכפך" שידע להפוך קומדיה לדרמה ולהפך בן-רגע. בסרט "חייו ומותו של פיטר סלרס" מוצגת מערכת היחסים של השניים באור מעט שונה.
במאים אחרים איתם עבד סלרס היו: רומן פולנסקי, פול מזורסקי ובילי ויילדר (כולם, אגב, יהודים, מהגרים ממרכז אירופה).
סלרס אף הופיע לצד כוכבים רבים כשירלי מקלין, סופיה לורן, מגי סמית', גולדי הון, שלי וינטרס, אלקה זומר ואפילו רינגו סטאר, מתופף להקת "הביטלס".
סלרס היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בראשונה, בשנת 1964 עבור תפקידיו ב"דוקטור סטריינג'לאב". בשנייה, בשנת 1979, עבור תפקידו הדרמטי בסרט "להיות שם". אולם בשתי הפעמים הוא לא זכה.
סלרס זכה בפרס האקדמיה הבריטית (BAFTA) עבור משחקו בסרט "I'm Alright Jack".
סלרס היה נשוי ארבע פעמים. נישואיו השניים היו לשחקנית השוודית בריט אקלנד. אשתו הרביעית, בעת מותו, הייתה לין פרדריק, שמאוחר יותר נישאה למנחה הטלוויזיה סר דייוויד פרוסט.
ראויה לציון תשוקתו האובססיבית של סלרס למכוניות. במהלך שנות השישים הוא רכש ומכר עשרות רבות של מכוניות, והיה בעליו של צי מכוניות מרשים.
סלרס נפטר מהתקף לב בגיל 54, ב-24 ביולי 1980 בלונדון, אנגליה. גופתו נשרפה. מותו נגרם, כנראה, בשל נטייתו ואמונתו ברפואת אליל. בין השאר התנסה בניתוחים על-חושיים (שמתבצעים בידיים חשופות, ושנפוצים בפיליפינים ובברזיל). בצוואתו ביקש שהשיר "In The Mood" של גלן מילר ינוגן בהלווייתו. היה זה מן הסתם הבזק אחרון של הומור, שכן ידוע היה שזהו השיר השנוא עליו ביותר.
ביוגרפיה על חייו של סלרס בשם "The Life and Death of Peter Sellers" (1997) נכתבה על ידי רוג'ר לואיס. בביוגרפיה מתוארים היטב התנהגותו ואורח חייו הביזאריים והפרעותיו הנפשיות של סלרס.
מבוסס על ספר זה,בשנת 2004 שודר בערוץ "HBO" הסרט ביוגרפי "חייו ומותו של פיטר סלרס", בכיכובו של ג'פרי ראש המגלם את דמותו של סלרס.
סקר "קומיקאי הקומיקאים", שנערך בין קומיקאים, הציב את פיטר סלרס בין עשרים הקומיקאים הגדולים בהיסטוריה.
מוזיקה.
סלרס הקליט מספר תקליטונים ואלבומים, רובם בהפקתו של ג'ורג' מרטין. אלו כוללים את:
ג'ון דיואי
ג'ון דיואי (באנגלית: John Dewey; 20 באוקטובר 1859 – 1 ביוני 1952) היה פילוסוף, פסיכולוג, ואיש חינוך אמריקאי, שהגותו השפיעה רבות בארצות הברית ובעולם כולו. הוא נחשב אחד ממייסדי האסכולה הפילוסופית הקרויה פרגמטיזם (יחד עם צ'ארלס פירס וויליאם ג'יימס), פורץ דרך בפסיכולוגיה פונקציונלית, ונציג מוביל של התנועה הפרוגרסיבית בחינוך אמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קורות חייו.
דיואי נולד בוורמונט, למשפחה דלת אמצעים. מ-1904 הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
פילוסופיה של החינוך.