הצמחייה במזרח רנל מתחלקת לשלוש קבוצות - צמחיית שיחים על רכס הקרסט, חורש סבוך וגבוה בפנים באי שאמיריו מגיעים לגובה ממוצע של 20 מטר, וצמחיית חוף לאורך חופיו של אגם טגאנו. 312 מיני צורניות ואצות, חלקם הקטן אנדמי למקום, שולטים במימי האגם. באזור חיים 11 מיני עטלפים, 43 מיני עופות ומין של נחש-ים אנדמי המתקיים במימי האגם. סרטן הקוקוס נפוץ באזור, וחסרי חוליות מונים 27 מיני חלזונות יבשה ו-731 מיני חרקים.
מסורת והיסטוריה.
ההתיישבות הראשונה באי התרחשה בשנת 130 לפנה"ס לערך. גל מתיישבים נוסף הגיע לרנל בסביבות שנת 1000. לפי המסורת, נמנו המתיישבים הפולינזים הראשונים על שבעה שבטים שונים. הם הגיעו לקצהו הדרום-מזרחי של רנל וגילו את אגם טגאנו. הם הורידו את שני פסלי האלים שנשאו איתם מארץ מוצאם, אך אלה שבו בכוחות עצמם אל סירות הקאנו, והמתיישבים עזבו את האי. הם הגיעו אל האי הסמוך, בלונה (Bellona), ושני הפסלים קפצו בכוחות עצמם אל החוף. רק לאחר מכן שבו המתיישבים אל רנל, אך בשל מלחמות ומאבקים בין השבטים, כל התושבים בשני האיים הם צאצאיהם של שני השבטים ששרדו.
מקובל שהאי התגלה על ידי חוקרים אירופים בשנת 1793. במהלך המאה ה-19 פקדו את האי סוחרים וציידי לווייתנים, אך חוסר פוריותו של המקום, היעדר מים מתוקים זמינים, והיעדר נקודות עגינה טבעיים, גרמו להם לעוזבו.
במלחמת העולם השנייה עשה צבא יפן שימוש במימי אגם טגאנו כמנחת לסירות מעופפות. לאחר שצבא ארצות הברית השתלט על האי ב-1943, הוא עשה שימוש דומה באגם שהיה למנחת למטוסי PBY קטלינה. בתום המלחמה הוטבעו שמונה מהמטוסים במימי האגם, והתושבים המקומיים ניסו לחלץ את מנועו של אחד מהם כדי לעשות בו שימוש כגנרטור. אף שהם הצליחו להביאו לקרבת חופי האגם, הם נטשו את המשימה בשל משקלו הרב של המנוע. הוא החליד והיה לבלתי שמיש, אך אחד מלהבי המדחף בולט אל מעל לפני המים.
אוכלוסייה וכלכלה.
כ-500 תושבים ממוצא פולינזי מתגוררים במזרח רנל אך מספרם נמצא בירידה בשל הגירה. הם גרים בארבעה כפרים לאורך חופו המערבי של אגם טגאנו. הכפריים הם בעליו של האגם בבעלות משותפת, והם עושים שימוש במימיו לרחצה, כביסה ולבישול. אספקת המים המתוקים מתבססת על שפיעת מעיינות ועל אגירת מי גשמים. פרנסתם של התושבים היא על החקלאות, הדיג והציד, והם נסמכים על עצי החורש לשם אספקת חומרי בנייה. התושבים עוסקים גם באריגה ובפיסול בעץ, ולחופיו של האגם שוכנים מספר בתי הארחה המשמשים את המבקרים המעטים באזור.
ביטשהורן
ביטשהורן (Bietschhorn) הוא הר בגובה 3,934 מטר, ברכס הרי האלפים, הנמצא בקנטון ואלה בשווייץ. ההר הוכרז בשנת 2001 כחלק מאתר מורשת עולמית ביחד עם קרחון אלטש והר יונגפראו. לא כל שטח ההר נכלל בהכרזה המקורית, אך בהחלטה שהתקבלה ב-2007 הורחב אתר המורשת העולמית כך שכל שטחו של הר ביטשהורן נכלל.
ביטשהורן מוקף בעמק לוטשנטל מצפון, ועמק נהר הרון מדרום. חלקו המזרחי ממשיך לעבר קרחון אלטש ושרשרת הרים הכוללת את הר אלטשהורן (4,195 מטר) והר פינסטרארהורן (4,274 מטר) הכלולים בשטח אתר המורשת העולמית.
הראשונים להעפיל לפסגת הביטשהורן ב-13 באוגוסט 1859 היו לזלי סטיבן עם מדריכיו אנטון זיגן, יוהאן זיגן ויוזף אבנר. הם העפילו להר מכיוון צפון וכעבור שמונה שנים עשו זאת חלקם שוב מכיוון מערב. כיום מהווה ההר אתר טיפוס למטפסי הרים ברמת קושי בינונית עד קשה. כיוון הטיפוס המקובל ביותר הוא מצפון דרך לטשנטל, אף שקיימות אפשרויות טיפוס מכיוון כל רוחות השמיים.
יוסף גורני
יוסף גוֹרְנִי (נולד ב-1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וראש המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית ע"ש אנדראה וצ'ארלס ברונפמן באוניברסיטת תל אביב. חוקר הלאומיות היהודית במאה השנים האחרונות. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2006).
חייו ופועלו.
יוסף גורני נולד בשנת 1933 בוורשה בירת פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אחרי כיבוש ורשה על ידי הגרמנים, הצליחו הוריו להימלט לעיר לבוב במזרח פולין, שהייתה תחת הכיבוש הסובייטי. משם הם הוגלו על ידי השלטונות לסיביר, והודות לכך ניצלו חייהם. בתום המלחמה חזרו לפולין ומשם לגרמניה, בה שהו שנה במחנה פליטים. בשנת 1947 הגיעו לארץ ישראל באוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו". הם נתפסו על ידי הבריטים ונאסרו במחנה המעצר בעתלית. גורני הוברח מהמחנה על ידי שליחי הסוכנות היהודית לקרובי משפחה, והוריו שוחררו כעבור חצי שנה. אחרי השחרור ממחנה המעצר גרו בגוש תל מונד, שם גר אחיו של אביו, שהיה חבר מושב חירות.
בתל מונד למד יוסף גורני בבית הספר האזורי, ולאחר מכן התגייס לצבא. שירת כסמל קרבי בגדוד 13 בחטיבת גולני, בשנים 1951–1954. בתום השירות נרשם לאוניברסיטה העברית ללימודים בחוגים: תולדות עם-ישראל והיסטוריה כללית. בירושלים פגש את רעייתו גאולה לבית ציפרמן, נישאו בשנת 1958 ונולדו להם שני בנים: רן ועודד.
עם סיום לימודיו בירושלים ב-1958 התקבל כמורה בבית הספר התיכון העירוני בעיר הרצליה, שבו לימד והיה מחנך במשך עשר שנים. במקביל לכך, התחיל את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב, עבודת המאסטר הייתה בנושא מפלגת פועלי ציון בעלייה השנייה, אותו עשה תחת הנחייתו של פרופ' רפאל מאהלר, קיבל את התואר השני בהצטיינות ב-1965. אחרי מלחמת ששת הימים, בה השתתף, התקבל בשנת 1968 כאסיסטנט בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 סיים את עבודת הדוקטורט בהצטיינות יתרה, התזה שלו הייתה: "אחדות העבודה 1930-1919, היסודות האידאולוגיים והשיטה המדינית", בהדרכת פרופ' משה מישקינסקי; העבודה ראתה אור בשנת 1975, כספר ועליה קיבל את פרס יצחק בן-צבי מטעם יד יצחק בן-צבי. משנת 1971 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב – בכל הדרגות, לפי הסדר, עד לדרגת פרופסור מן המניין.
באוניברסיטה מילא מגוון תפקידים: ראש המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן במהלך שתי קדנציות; ראש תוכנית הב"א הכללי בפקולטה למדעי הרוח; ראש בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג; וממונה על הקתדרה לחקר יהודי אירופה על-שם משפחת שפיגל; וכן ראש הוועדה האקדמית של המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר. במקביל לכך הוא משמש זה שנים מספר יו"ר ההנהלה במכללת בית ברל, וראש המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב, המוציא לאור את כתב העת קשר.
נמנה עם מערכת האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
מחקרו.
יוסף גורני עוסק בתנועה הלאומית היהודית במאה השנים האחרונות. הוא מתבונן בשתי פניה: מאיחד, הציונות והיישוב היהודי בארץ ישראל ומאידך הבונד - התנועה המרקסיסטית הלאומית והאנטי-ציונית.
יוסף גורני בודק תופעה זו של הזרמים הלאומיים היהודיים והמנהיגים הלאומיים כדוגמת הרצל, חיים ויצמן, ז'בוטינסקי, ודוד בן-גוריון. הוא בוחן את עולם המחשבה שלהם ואת הניסיון שלהם ליישם את חזונם והגותם במציאות. קרי, הוא משלב בין היסטוריה אינטלקטואלית להיסטוריה פוליטית וחברתית. מן ההיבט החברתי הוא עוסק באוטופיות. הוא עוסק ברעיונות האוטופיים של אנשי המדינה והרוח הציונים שניסו ליישם אותם במציאות. דהיינו, אין הוא עוסק באוטופיה כבדמיון או חלום, אלא באוטופיה שמנסה להיות ריאלית. הוא חוקר את הנטיות האוטופיות אצל המנהיגים הציוניים והקבוצות האליטיסטיות השונות מן המושבות הראשונות ועד לקיבוצים. גורני מכנה זאת הגישה הריאליסטית-האוטופית, כשהדגש הוא על הריאליזם ולא על האוטופיה.
בין חוקרי ההוויה היהודית הלאומית בזמן המודרני, משלב יוסף גורני במחקריו יותר מחוקרים אחרים את ארץ ישראל ומדינת ישראל עם תפוצות ישראל. הדבר התבטא גם במחקרו האחרון שהתפרסם זה עתה בעברית ובאנגלית - העורך השוואה בין תפיסת "כלל ישראל" של תנועת העבודה בארץ ישראל ושל מפלגת הבונד.
השאלה הערבית והבעיה היהודית: זרמים מדיניים אידאולוגיים בציונות ביחסם אל הישות הערבית בארץ ישראל בשנים 1948-1882.
ספר שהתפרסם בשנת 1985 בעברית ובשנת 1987 באנגלית בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. מחקר יסודי העוסק בגישות השונות בתנועה הציונית של הבעיה הערבית מאז ראשית המאה העשרים ועד הקמת המדינה.
בספר מבחין יוסף גורני בין ארבע גישות:
1) הגישה הליברלית-האלטרואיסטית: בה דגלו קבוצת אינטלקטואלים שעלו לארץ, אשר האמינו בהשתלבות היהודים בתרבות המזרח. בגישה זו דגל יצחק אפשטיין, שכתב את המאמר הידוע "השאלה הנעלמה" ב-1907.
הגישה בקוטב המנוגד היא:
2) הגישה הלאומית-בדלנית: אשר טענה לזכותם הבלעדית של היהודים על ארץ ישראל. עמה נמנו אנשי ניל"י אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג וכן משה סמילנסקי בפרק זמן מסוים, שלאחריו שינה את דעתו.
גישות באמצע:
3) הגישה הלאומית-ליברלית: שמייצגה היה ארתור רופין, דגלה בשיבה הדרגתית ומתונה של היהודים לארץ ישראל, תוך חיפוש מתמיד של פשרה עם האליטות של הערבים-פלסטינים.