רוסה נולד באביניון וגדל באקס-אן-פרובאנס. בשנות נעוריו המוקדמות החל להתעניין בצ'מבלו. הוא למד בסקולה קנטורום בפריז אצל הוגט דרייפוס ומשנת 1980 עד 1983 המשיך בקונסרבטוריון המלכותי בהאג, הולנד אצל בוב ואן אספרן. ב-1983 זכה רוסה בפרס ראשון בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית השביעית בברוז'; הייתה זו נקודת הזינוק לקריירה סולנית ורוסה הופיע עם הרכבים שונים, ביניהם האקדמיה למוזיקה עתיקה, "לז ארטס פלוריסאן", "מוזיקה אנטיקווה קלן", "לה פטי באנד" ו"איל סמינריו מוזיקלה". עם "לז ארטס פלוריסאן" התנסה לראשונה בניצוח, כעוזר למנצח ויליאם כריסטי. ב-1991 הובילה שאיפתו לניצוח לייסוד "לז טאלנס ליריק", ההרכב שעליו הוא מנצח עד היום וקוצר הצלחה בינלאומית. רוסה היה מנהל מוזיקלי של הפקת הסרט "פארינלי איל קסטראטו", המבוסס על חיי פארינלי, הזמר הסריס המפורסם. הוא פעיל גם כמורה למוזיקת בארוק באקדמיה מוזיקלה צ'יאניה בסיינה.
קישורים חיצוניים.
משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות
משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות הוא משבר שנגרם בעקבות גירעון אקטוארי כבד שבו היו נתונות שמונה קרנות פנסיה בישראל, מרביתן קרנות בשליטתה של ההסתדרות הכללית. גירעון אקטוארי זה העיק על הקרנות במשך שנים רבות. משמעותו של הגירעון הייתה, שבתלות בעומק גירעונה של כל קרן, במוקדם או במאוחר, כל אחת מהקרנות תגיע למצב שבו אין באפשרותה לעמוד בהתחייבויותיה לעמיתיה. התרעות על המשבר הצפוי נשמעו החל מאמצע שנות ה-60. לפתרון המשבר ננקטו במהלך השנים צעדים אחדים, ולאחר שאלה לא הביאו לפתרון, בשנת 2003 הולאמו הקרנות הגירעוניות, והועברו לניהול משותף, בגוף בשם "עמיתים". גביית דמי ניהול ממקבלי הפנסיה והעלאת גיל הפרישה הביאו לצמצום זכויות העמיתים, ותרמו אף הן לפתרון הבעיה.
הדיון במשבר בקרנות הפנסיה נמשך שנים רבות. במהלך שנים אלה ננקטו צעדים רבים לפתרון המשבר, אך היו שטענו כי המשבר פחות חמור משהוצג, ולכן אין הצדקה לצעדים שננקטו.
ניצני המשבר.
קרנות הפנסיה ההסתדרותיות התאגדו במהלך שנות ה-50, כמיזוג של קופות תגמולים קטנות. הקרן הגדולה והוותיקה שבהן, קרן הגמלאות המרכזית של עובדי ההסתדרות, הוקמה בתחילת 1954 (על יסוד קופות גמל שהיו קיימות קודם לכן ובהן קרן הפנסיה של עובדי קופת-חולים). הקרנות העניקו לעמיתיהן זכויות חסרות בסיס אקטוארי.
כבר בשנת 1959 הוכר על ידי ההסתדרות הצורך בפיקוח אקטוארי על הקרנות ויהודה שערי, יושב ראש המדור לפנסיה בהסתדרות, אף ציין:
גם בעיית העלייה של תוחלת החיים הייתה מוכרת כבר אז ויהודה שערי, שנסמך על אקטואר ההסתדרות, מאיר בננסון, כתב:
למרות ההתרעות ולמרות ההכרה בצורך להתמודד עם בעיות קרנות הפנסיה - לא נקטה ההסתדרות בצעדים הנחוצים.
במחצית השנייה של שנות ה-60 התריע אקטואר ההסתדרות, יצחק בלאס, על הבעייתיות שבמתן הטבות פנסיוניות אלה. גם בדיקות של אקטוארים נוספים העלו ממצאים דומים. התרעות אלה לא הביאו לשינוי הנדרש בתקנוני הקרנות. למרות התראות האקטוארים הגדילו הקרנות את התחייבויות הקרנות ללא כיסוי.
בשנת 1968 העלה חבר הכנסת עמוס דגני ממפלגת העבודה הצעה לסדר היום של הכנסת, ובה אמר:
בעיתון ההסתדרות, "דבר", נמתחה ביקורת חריפה על דבריו של דגני: "עד היכן מותר לחבר-כנסת לא לדעת עובדות כלכליות פשוטות?".
גורמים עיקריים למשבר.
למשבר גורמים רבים, הן בצד ההשקעות של הקרנות ובעיקר בצד הזכויות שהבטיחו לעמיתים וכן בשל התפתחויות שלא היו תלויות במדיניות הקרנות (שינויים בשיעורי התמותה והתשואה על ההשקעות) ואשר לא זכו לתגובה נאותה מצד קובעי המדיניות.
הפרש בין גילאי הפרישה ותוחלת החיים של נשים וגברים.
התפתחויות בתחום התנאים בהן פעלו הקרנות שהביאו להגדלת הגירעון:
תשואה ריאלית נמוכה מהצפוי.
על בעיה מובנית נוספת של תוכניות לביטוח פנסיוני עמד אביה ספיבק: "תוכנית הפנסיה היא דוגמה קלאסית להטבות שניתן להעניק בטווח הקצר ולקצור את פריין הפוליטי, בעוד שאת המחיר משלמים בטווח הארוך".
הצעה למיזוג הקרנות.
פעמים אחדות עלתה הצעה למיזוגן של קרנות הפנסיה ההסתדרותיות. במהלך השנים יוחסו למיזוג המוצע מטרות אחדות:
בוועידת ההסתדרות האחת-עשרה, שנערכה בדצמבר 1969, הודיעה הנהגת ההסתדרות על הצורך במיזוג הקרנות.
באמצע שנות השמונים החליטה ההסתדרות על מיזוג קרנות הפנסיה ההסתדרותיות לקרן שבראשה הנהלה אחת, ובמסגרתה יפעלו שלוש חטיבות: חטיבה למפעלי ההסתדרות, חטיבת ייצור וחטיבת שירות. על החלטה זו העיר פרופ' יהודה כהנא:
במאמר שפרסם בחודש מאי 1989 הצהיר דב פלג:
ההסתדרות לא הגשימה תוכניות אלה למיזוג הקרנות. מיזוג הקרנות, מבחינה תפעולית ומבחינת זכויות העמיתים, נעשה רק לאחר הלאמתן.
הצעה לחוק פנסיה חובה.
חוק פנסיה חובה, המבטיח ביטוח פנסיוני לכל עובד, נתפס על ידי ההסתדרות כדרך לפתרון בעייתן של קרנות הפנסיה, תוך שימור מעמדה בתחום זה.
בוועידת ההסתדרות האחת-עשרה, שנערכה בדצמבר 1969, עלתה הצעה להנהגת פנסיית חובה לכלל השכירים באמצעות קרנות הפנסיה ההסתדרותיות. מזכ"ל ההסתדרות, ירוחם משל, נימק זאת:
ד"ר יחזקאל שלום ניתח את משמעותה של הצעה זו:
ההצעה לחוק פנסיה חובה לא התממשה, אף שעלתה לדיון מפעם לפעם ביוזמתם של גורמים שונים. אולם, בתחילת שנת 2008 ננקט צעד אחר להגשמת מטרה זו, באמצעות צו הרחבה המחייב מתן ביטוח פנסיוני לכל עובד בישראל.
צעד ראשון: רפורמה בתקנוני קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
זכויות העמיתים בקרנות הפנסיה ההסתדרותיות נקבעו בתקנון של כל אחת מהקרנות. בשנת 1973 הציע אקטואר ההסתדרות, יצחק בלאס, רפורמה בתקנונים של קרנות הפנסיה. ההצעה כללה שיעור פנסיה אחיד לכל שנת חברות (להבדיל מהצבירה המואצת מהשכר בעשר השנים הראשונות), הגדלת הפנסיה במקרה של פרישה מאוחרת (לאחר גיל 65), חישוב השכר הקובע לפנסיה על פי השכר במשך כל תקופת החברות בקרן (ולא כפי שהיה נהוג, ללא בסיס אקטוארי, על פי השכר בשלוש השנים האחרונות), השוואת גיל הפרישה לנשים לזה של גברים, הגדלת דמי התשלומים לקרנות, ועוד.
בעקבות הצעות אלה ועליית "הליכוד" לשלטון הקימה ההסתדרות בסוף 1977 את הוועדה לרפורמה בקרנות הפנסיה, בראשות אוריאל אברהמוביץ. הוועדה גיבשה תוכנית לרפורמה, אך היא לא יושמה.
ב-4 ביוני 1979 נחתם הסכם קיבוצי בין ההסתדרות הכללית לבין התאחדות התעשיינים, בדבר הנהגת פנסיה מקיפה בתעשייה. בעקבות ההסכם הוכנסו שינויים רבים בתקנון של קרן הפנסיה "מבטחים", ובעקבות זאת שונו גם התקנונים של הקרנות ההסתדרותיות האחרות. השינויים כללו גם מימוש אחדות מהמלצותיו של בלאס. כן בוטלה במסגרת זו האפשרות להצטרף לפנסיית יסוד, והמצטרפים החדשים הופנו למסלול של פנסיה מקיפה, המבטיח ביטוח פנסיוני טוב יותר, על בסיס תשלומים גבוהים במידה ניכרת.
רפורמה זו לא עצרה את התרחבות הגירעונות האקטואריים בקרנות הפנסיה, אך האטה התפתחות זו.
צעד שני: העלאת התשלומים לקרנות.
בקרנות הפנסיה פעלו שני מסלולים:
בחודש אפריל 1988 שונו תקנוני הקרנות, והתשלומים הועלו לשיעורים הבאים:
לדברי דב פלג, משרד האוצר מנע במשך 4 שנים העלאה זו, בכך שסירב להכיר בה לצורכי מיסוי. העלאה זו שיפרה במעט את מצב הקרנות, אך הייתה רחוקה מלהביאן לאיזון אקטוארי.
בסוף 1991 היה הגירעון האקטוארי כ-25 מיליארד ש"ח, ובסוף 1996 הוא הגיע ל-53 מיליארד ש"ח.
העלאה מהותית של דמי החבר נעשתה בחקיקה, במהלך שנמשך שנים אחדות, החל משנת 2003 (ראו "הסדר קרנות הפנסיה הגרעוניות" להלן).
צעד שלישי: סגירת הקרנות למצטרפים חדשים.
בשנת 1990 מינתה הממשלה את "ועדת שטסל" לבירור מצבה של מערכת הפנסיה בישראל. בסוף שנת 1992 הופסקה פעילותה של הוועדה, קודם שהגישה את המלצותיה, ובמקומה מונתה "ועדת פוגל".
"ועדת פוגל", שהגישה המלצותיה למדיניות פנסיונית כוללת ביוני 1994, הציגה את גודל הגירעון: "הגירעון האקטוארי, של כל הקרנות, ב-31.12.92, הגיע לכ-31.4 מיליארד ש"ח. הגירעון הכולל מהווה 30% מסה"כ הנכסים/התחייבויות ומשמעותו, שההתחייבויות הממוצעות של הקרנות, לעמיתים, גדולות ב-40% מנכסיהן".
הוועדה עמדה על הדחיפות שבגיבוש מדיניות פנסיונית כוללת:
כצעד לעצירת הגידול בהתחייבויותיהן של קרנות הפנסיה, בעקבות המלצותיה של "ועדת פוגל", החליטה ממשלת ישראל, בחודש מרץ 1995, על סגירת קרנות אלה למצטרפים חדשים. כדי לאפשר ביטוח פנסיוני למצטרפים חדשים, נפתחו קרנות פנסיה חדשות, מהן בשליטת הקרנות הוותיקות, שתנאיהן היו נחותים מתנאיהן של הקרנות הוותיקות והבטיחו איזון אקטוארי. בפרט, לעומת השיטה של "זכויות מוגדרות" (defined benefits), שאפיינה את הקרנות הוותיקות ויש בה סיכון גדול לכניסה לגירעון אקטוארי, בקרנות החדשות הונהגה שיטה של "הפרשות מוגדרות" (defined contributions), שבה הסיכון לכניסה לגירעון אקטוארי קטן.
בנוסף הוגבלו העמיתים בקרנות הוותיקות בצבירת זכויות על גידול בשכרם, וביטוח פנסיוני בגין חריגה מהגבול שנקבע הופנה לקרנות החדשות.
גם הסבסוד הממשלתי, בדמות איגרות חוב בלתי סחירות הנושאות ריבית גבוהה מריבית השוק, צומצם בקרנות החדשות, יחסית לזה שניתן לקרנות הוותיקות (לקרנות החדשות הותר לרכוש אג"ח כאלה בשיעור של 70% מהצבירה שלהן, לעומת שיעור של 93% שהותר לקרנות הוותיקות). בכך נעשה צעד לפתרון בעיה אחרת של הביטוח הפנסיוני: שאלת יכולתה של הממשלה לשאת בהתחייבויותיה לקרנות הפנסיה.
דב פלג, לשעבר יושב ראש האגף לביטחון סוציאלי בהסתדרות, שלל את הצורך בצעד זה, ובין השאר כתב: