הרשב"ץ כותב: "ואפשר לומר שהחכמים הממונים פרנסים על הציבור, אפילו אפשר להם לעשות מלאכה - אין להם לעסוק במלאכה בדורות הללו שנתמעטו בני עליה ואותם מועטים אם יעסקו במלאכה בפני עמי הארץ יזדלזלו בפניהם, ודומה הוא למה שאמרו בפרק השותפין: "רבנן לאו בני מיפק באוכלוסא נינהו". אבל התלמידים הטוב והישר להם שיעסקו בתורה לשמה - לא על מנת שיקראו חכמים, וסוף הכבוד לבוא, וילמדו גם כן אומנות, ושיעשו תורתן קבע ומלאכתן עראי, ובזה תהיה תורתן משתמרת ומלאכתן מתברכת..."
רבי יוסף קארו נוקט בדרך דומה לזו של הרשב"ץ, המתירה ללומד לקבל כסף מהציבור, ובפרט אם הוא מלמד אחרים או דיין. גם הוא מסיים בטענת "עת לעשות לה' הפרו תורתיך", אך הוא אינו מזכיר במפורש שהדבר נובע מירידת הדורות.
רבי חיים אבן עטר, ה"אור החיים", כותב על מאמר הגמרא "גדול הנהנה מיגיע כפו יותר מירא שמים", בגישה קרובה לטענתו השנייה של הרשב"ץ: "ואני הצעיר אומר, כי לא דיבר החכם אלא בזמנם שהיה להם דעת זך ורוב תורה, לזה יותר טוב ליהנות מיגיעו. מה שאין כן בזמננו כי נתמעטו הדעות, והלואי ואולי ילמוד כל היום וכל הלילה ויוכל להשיג לידע ולהבין בתורה ולידע כל דיני התורה הצריכים, ונתמעטה בעוונות התורה ולומדיה, פשיטא כי יודה ויאמר החכם דהאידנא ילמוד כל היום ויסתפק מהזולת". אולם, הוא מגביל היתר זה לכך שהלומד לא יכפה אחרים לשלם לו.
במאמר בתחומין נטען כי הציבור אינו מחויב במימון לומדי התורה מעבר לנדרש לצרכיו, ושמעיקר הדין אסור לאדם לבקש מאחרים שיפרנסוהו כדי שיוכל ללמוד תורה.
היתרים בני-זמננו.
בדורות האחרונים נוספו נימוקים חדשים לצורך להתיר פרנסה מלימוד תורה, בשל שינויים שהתחוללו. לפי הגישה החרדית הנפוצה מטרת הלימוד בישיבות ובכוללים אינה מסתכמת בקיום מצוות תלמוד תורה, אלא הלימוד נצרך כדי שהאדם יוכל להיות יהודי כשר. הישיבה נחשבת למעין תיבת נח שבה הוא מוגן יותר מרוחות הזמן. נימוק נוסף, שהיה רווח יותר לאחר השואה הוא שיקום עולם התורה שחרב אז.
הרב יוסף קאפח בפירושו על משנה תורה, פותח בכך שהוא דוחה את כל הטענות של בעלי ההיתרים הקיימים (רבי יוסף קארו והרשב"ץ), אך לבסוף הוא מסיים בהיתר משלו, באומרו שלדעתו הנימוק "עת לעשות לה' - הפרו תורתך" היה יכול להתקבל אף על ידי הרמב"ם. "עת לעשות לה'..." פירושו שמפני מצב חירום כלשהו מוכרחים להפר את האיסור. אך הסיבה למצב החירום, לדעתו, שונה משל רבי יוסף קארו והרשב"ץ, אין זה מפני ירידת הדורות אלא מפני שהעולם הסובב אותנו נהיה מטריד, עד שהמעורב בו אינו יכול ללמוד תורה כראוי, ועל כן יש להסתמך על כספי תרומות כדי להמעיט במגע עם העולם.
לימוד תורה בשכר.
לפי התלמוד הבבלי, אסור ללמד תורה שבעל פה בשכר, משום שנאמר: "וְאֹתִי צִוָּה ה' בָּעֵת הַהִוא לְלַמֵּד אֶתְכֶם חֻקִּים וּמִשְׁפָּטִים", ודרשו: "מה אני (למדתי תורה מפי ה') בחינם, אף אתם (תלמדו תורה ממני) בחינם", אולם תורה שבכתב מותר ללמד בשכר, משום שהשכר אינו ניתן על לימוד התורה, אלא על לימוד הקריאה הנכונה, לפי הפיסוק והטעמים; או משום שהשכר ניתן על השמירה על הילדים בזמן הלימוד, ולא על הלימוד עצמו (מה שאין כן בתורה שבעל פה, שאין דרך ללמדה לילדים קטנים הזקוקים לשמירה).
הרמב"ם פוסק את דברי הגמרא להלכה; אך כמה ראשונים אחרים כתבו שהמנהג הוא ללמד גם תורה שבעל פה בשכר, וזאת משני טעמים: א. אם אין למלמד במה להתפרנס – מותר. ב. גם אם יש למלמד במה להתפרנס, מותר לו לקבל שכר בטלה, כאשר הוא מניח את עסקיו בשביל ללמד תורה. יסוד ההיתר מצוי כבר בתלמוד הירושלמי, האומר שהמלמדים נוטלים שכר, משום ש"שכר בטלה הן נוטלין".
זכויות יוצרים.
פוסקים רבים דנו בשאלת זכויות היוצרים בהלכה, ויש מן הפוסקים שדנו בשאלה זו גם בנוגע לזכות לקבל שכר על פרסומים תורניים. רבי משה סופר כתב שההלכה מכירה בחובה לשמור על זכויות היוצרים, אך חובה זו מותנית בכך "שלא יהיה [מדובר ב]חידושי תורה ופסקי הלכות שאסור ליטול שכר וליהנות ממנו בעולם הזה". אך יש שכתבו שאף שאסור ללמד תורה שבעל פה בשכר, זה דווקא בלימוד בעל פה, שכן כל מי שיודע תורה – חייב ללמדה לאחרים, אבל לא הוטל על הרב חיוב לטרוח בכתיבה ובהדפסת ספרים, ולכן "תלמיד חכם שטרח ויגע וקיבל על עצמו טורח הכתיבה וההדפסה – זכותו לאסור על אחרים הדפסת ספרו".
Songbird
Songbird ("ציפור שיר") היא תוכנת נגן מדיה ודפדפן חופשיים שפותחה כקוד פתוח על ידי קבוצה בשם Pioneers of the Inevitable (שחלקם היו בעבר מפתחים ב-Winamp וב-Yahoo! Music Engine), עם חזון "לדגור על ציפור השיר, נגן הרשת הראשון, לזרז ולדגול במדיית רשת שונה ופתוחה".
Songbird עובד על פלטפורמת XULRunner של מוזילה מה שנותן לו את האפשרות לרוץ על המערכות חלונות, לינוקס, Solaris, אנדרואיד ו-Mac OS X. כמו כן, Songbird עושה שימוש בGStreamer Media Framework.
ב-2 באפריל 2010 הודיעו מפתחי התוכנה על הפסקת התמיכה במערכות ההפעלה לינוקס, דבר שגרם לגל של תגובות שליליות בקרב משתמשי התוכנה (בעיקר משום היותה תוכנה חופשית).
אפשרויות.
נכון לגרסה 1.0, האפשרויות הן:
שערי ירושלים (ספר)
שערי ירושלים הוא ספרו של משה ריישר שיצא לאור בשנת 1866 בלבוב. הספר כולל לקט מדרשים על טיבה של ארץ ישראל, תיאור של מקומות בארץ ומידע מעודכן לזמנו - מחצית המאה ה-19.
נקודת מבטו של המחבר היא של יהודי שגדל בירושלים בן להורים מפולין, ומדווח ליהודי פולין על אתרים בארץ הקודש לאור הרקע המקראי והמדרשי שלהם, כולל המקומות קדושים. הספר הוא בין המקורות היחידים המתארים את ארץ ישראל במחצית המאה ה-19 מנקודת ראות יהודית.
מהדפוס הראשון בשנת 1866 ועד 1880 (כ-14 שנים), הספר נדפס שנים עשר פעמים, חמש פעמים בלבוב ושבע פעמים בוורשא. הספר הודפס מחדש בשנת 1967 בדפוס ספרא במהדורה הכוללת 79 עמודים בלבד.
פרקי הספר.
לספר 12 פרקים או "שערים" בלשון המחבר - כנגד י"ב שערי בית המקדש.
קישורים חיצוניים.
כמה ממהדורות הספר:
חמה (עיר)
חמה או חמת (בערבית: حماة, תעתיק מדויק: חַמָאה) היא עיר גדולה על גדות נהר העאסי ובירת מחוז חמה בסוריה של ימינו. חמה היא העיר החמישית בגודלה בסוריה אחרי חלב, דמשק, חומס ולטקיה. אוכלוסיית העיר מונה כ-698,928 איש. חמה היא מרכז חקלאי ותעשייתי חשוב במדינה.
חמה ידועה גם בשל 17 גלגלי הכפות הממוקמים על נהר העאסי, אשר יועדו בעבר להשקיית הגנים בעיר, שלפי הסברות נבנו עוד במאה ה-12 לפנה"ס, וכיום מהווים בעיקר אטרקציה אסתטית ותיירותית.
ב-2 בפברואר 1982 ביצע צבא סוריה את טבח חמה בהוראת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ובפיקוד אחיו הצעיר רפעת אל-אסד, במהלכו נטבחו בין 10,000 ל-40,000 אזרחים סוריים סוניים בניסיון למניעת הפיכה נגד שלטונו הדיקטטורי של אסד.
היסטוריה.
העת העתיקה.
הישוב הקדום ביותר התקיים במקום עוד מהתקופה הנאוליתית אך עיקר האזכורים מגיעים אלינו אודות יישוב גדול ומרכזי בתקופת התנ"ך, המוזכר בשם חֲמָת (לעיתים גם בתור חֲמָת צוֹבָא וחֲמָת רַבָּה).
במאה ה-18 לפנה"ס נכללה בתחום ממלכת קטנה. במאה ה-14 לפנה"ס היה שטחה מחולק בין קדש שליד נהר הארנת מדרום, תוניפ מצפון וקטנה ממזרח. בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס היא הפכה להיות עיר חתית פורחת, ובתנ"ך היא נזכרת בתקופה זו כבירת מחוז וממלכה חיתית-ארמית, כאמור: ().
העיר נכבשה וסופחה לתחומי ממלכת ישראל המאוחדת בידי דוד המלך יחד עם כל ממלכות ארם, ובנו שלמה בנה בה ערי מסכנות (ערים מבוצרות הכוללות מחסני תבואה מלכותיים) כפי שכתוב בספר דברי הימים: ().
בשנת 853 לפנה"ס, העיר השתתפה בקרב קרקר, שהתנהל בין שלמנאסר השלישי מלך אשור לבין ברית של 12 מלכים מקומיים שקיוו להדוף את התרחבות האימפריה האשורית לכיוון מערב. אחד המלכים היה אירחולינה מלך חמת. על פי תיאור הקרב המופיע על גבי המונולית מכורח למלך חמת היו 700 מרכבות, 700 פרשים ועשרת אלפים רגלים. בין המלכים הנוספים שנלחמו בקרב היה גם אחאב מלך ישראל.
לאחר נפילת ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס, יהובידי, המלך האחרון של חמת, הוביל מרד אזורי נגד האימפריה האשורית והפסיד במערכה, הוא הוצא להורג באמצעות הפשטת עורו בעודו חי. כתוצאה מהמרד העיר נכבשה ונהרסה. חמת הייתה אחת הערים אשר האשורים הגלו את כל תושביהן לתחומי ממלכת שומרון. במקביל הגלו את בני ישראל, תושבי ממלכת שומרון לחמת, כמסופר ב.
בתקופת כיבושי אלכסנדר מוקדון שונה שמה של העיר לאֶפִּיפַנְיָה, ככל הנראה על שמו של אנטיוכוס אפיפנס. מאוחר יותר עברה העיר להיות תחת שלטון האימפריה הרומית והקיסרות הביזנטית (פרובינקיה סוריה).
ימי הביניים.
העיר נכבשה בשנת 638 או 639 על ידי הערבים ושמה שונה לחַמָאה (מבצר בערבית).
בשנת 1108 נכבשה העיר בידי הצלבנים במסגרת מסע הצלב של 1101. כעבור 70 שנה, בשנת 1188 נכבשה מחדש בידי צלאח א-דין.
חמה נשארה תחת השלטון המוסלמי מאז ועד עצם היום הזה, תוך שהיא עוברת משליט אחד לשני: תחילה שלטון השושלת האיובית, לאחר מכן תחת שלטון הממלוכים משנת 1299 עד המאה ה-16, אז נכבשה בידי העות'מאנים.
העת החדשה.
בתום מלחמת העולם הראשונה עברה סוריה להיות חלק מהלבנט תחת שלטון המנדט הצרפתי, עד לשנת 1941 בה קיבלה עצמאות.
בשנת 1982 התרחש בחמה ניסיון הפיכה שנוהל על ידי ארגון האחים המוסלמים. ניסיון ההפיכה דוכא במהרה ובאכזריות על ידי רפעת אל-אסד, אחיו של נשיא סוריה דאז, חאפז אל-אסד. במהלך דיכוי המהומות נהרגו על פי הערכות ארגון אמנסטי בין 10,000 ל-25,000 בני אדם, ברובם המכריע אזרחים, ונהרסו או נפגעו חלקים רבים מהעיר העתיקה. פעולה זו נודעה בעולם בשם "טבח חמה".
במלחמת האזרחים.