בסוף המאה ה-18 החלו להתעורר בבוהמיה תחושות תחייה לאומית. השפה הצ'כית תפסה את מקום השפה הגרמנית כשפה המנהלית, בהדרגה. בוהמיה נותרה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית למרות המרד של 1848, בו דרשו הצ'כים להתנתק מהאימפריה ולקבל עצמאות.
המאה ה-20 וה-21.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התמוטטה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובוהמיה הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה, תוך איחוד עם השטחים הסלובקיים, מוראביה וחלקים מהונגריה. הנשיא הראשון של מדינת צ'כוסלובקיה הנבחר, טומאש גריג מסריק (1918), הפך את המדינה לדמוקרטיה ליבראלית.
המיעוט הגדול, דובר הגרמנית ובעל התרבות הפרו-גרמאנית, ששכן בבוהמיה, שימש תירוץ לפלישת גרמניה הנאצית לצ'כיה בשנת 1938 ולחלוקה של בוהמיה לראשונה בהיסטוריה שלה, כאשר החלק שבו היה רוב גרמני מוחלט צורף לשטחי גרמניה הנאצית והחלק הנותר, יחד עם מוראביה הפך למדינת בובה תחת שליטת הנאצים. במסגרת הטיהורים האתניים והפוליטיים של הנאצים, רבים מאזרחי בוהמיה נאסרו או הוצאו להורג במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה והאיחוד המחודש של צ'כיה עם סלובקיה, הוגלו רוב הגרמנים שנותרו בשטח בוהמיה.
בשנת 1946 עלתה המפלגה הקומוניסטית לשלטון בצ'כוסלובקיה תחת הנהגתו של קלמנט גוטוולד.
בזמן שליטת הקומוניסטים, בוהמיה הייתה אוסף של מחוזות עצמאיים.
לאחר נפילת הקומוניזם, בוהמיה סופחה לרפובליקת צ'כיה בשנת 1993. כיום מהווה בוהמיה חלק חשוב ומשמעותי, כלכלית ותרבותית, מהרפובליקה הצ'כית.
בוהמה
אנשי הבּוֹהֶמָה (מצרפתית: La bohème) הוא כינוי ליוצרים ואנשי רוח המנהלים אורח חיים החורג מהשגרה, ומאופיין בהיעדר קביעות, נדודים ושינויים תכופים.
מקור המילה בוהמייני.
שורש המילה במאה ה-15, כשמלך בוהמיה, זיגמונד, שהיה מרוצה מפועלם של הצוענים בהכנת חרבות וקני רובים עבור צבאו, העניק להם זכויות שונות ואף צייד אותם בתעודות שאיפשרו להם לנוע בארצות מערב אירופה. צוענים שהגיעו עם תעודות של בוהמיה לצרפת כונו שם, בין שאר כינויים (לדוגמה, Tsiganes או Romanichals) "בוהמיינים". הקהילה הצוענית בצרפת נרדפה קשות וממושכות, והחקיקה לאורך השנים הטילה עונשים כבדים על מי שהוגדר "נווד" או "בוהמייני".
התפתחות המונח.
בתחילת המאה ה-19 החל המונח לשמש, במקביל, לציון אדם נווד, נטול שורשים, ונעדר הכנסה קבועה. אצל כותבים כאנרי מירז'ה או אונורה דה בלזאק, שניים שעסקו ב"בוהמיה" תוארו הבוהמיינים כמי שאינם מחזיקים במקצוע מוגדר, או שמשלח ידם האמנותי אינו נחשב בעיני החברה מקצוע ראוי, שהכנסתם נתונה לתנודות חריפות, נוכלים לעת מצוא, גאונים נסתרים או אף פושעים.
דימוי כפול זה של הבוהמיינים - יצירתיים, צעירים, נוודים, בעלי הכנסה מפוקפקת לפרקים; ובהכללה: היפוכו של הבורגני - נותר בעינו, ושימש בהתייחס גם לגלגולים מאוחרים יותר של בוהמה, כמו הבוהמה האמנותית של הרבע השלישי של המאה ה-19 ושנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 בצרפת, בהתייחס ל"דור הביט" בשנות החמישים, להיפים בשנות השישים, וכדומה. לעיתים קרובות נקשר אורח חייהם של אנשים בוהמיים בשתיית משקאות חריפים, שימוש בסמים ומתירנות מינית. רבים מהיוצרים החשובים ביותר של המאה ה-20 נחשבו (בעיני עצמם או אחרים) בוהמיינים.
קהילות בוהמה.
קהילות בוהמה פרחו בערים מסוימות בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד בשכונות ספציפיות: שוואבינג במינכן; מונמרטר ומונפרנס בפריז; גריניץ' וילג' בניו יורק; נורת' ביץ' והייט-אשבורי בסן פרנסיסקו; סוהו, פיצרוביה וצ'לסי בלונדון. "בוהמות" מודרניות ניתן למצוא באמסטרדם שבהולנד; בווילנה, בירת ליטא; בקטמנדו, בירת נפאל; ובצ'אנג ראי שבתאילנד. בישראל, מרכז הבוהמה שוכן מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר תל אביב, כשלצידו, בתקופות שונות, מרכזים בוהמיים גדולים בצפת, בעין הוד ובירושלים.
שירו של שארל אזנבור "לה בוהם" מספר על צייר מזדקן הנזכר בחיי הבוהמה שחי כאמן צעיר, רעב אך מאושר, במונמרטר שבפריז.
בוהמי
ווילס
יובל
פרימו לוי
פְּרִימוֹ לוי (Primo Levi; 31 ביולי 1919, טורינו, פיימונטה, איטליה – 11 באפריל 1987, שם) היה סופר וכימאי איטלקי יהודי. כתב זכרונות, סיפורים קצרים, שירים ורומנים. ידוע ביותר ביצירתו על השואה, ובמיוחד על תיאורו של הזמן שעבר עליו במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ.
ספרו "הזהו אדם?", העוסק בתקופת שהותו באושוויץ, תואר כאחד הספרים החשובים שנכתבו במאה ה-20.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
פְּרִימוֹ מִיקֶלֶה לוי (Primo Levi) נולד ב-1919 בטורינו שבפיימונטה, ממלכת איטליה למשפחה יהודית ליברלית. אביו, צֶ'זַרֶה (Cesare), היה קורא נלהב ואוטודידקט. הוא עבד בבית החרושת "גנץ" , ובילה חלק ניכר מזמנו בהונגריה, מקום מושבה של החברה. אמו של פרימו, אסתר (Ester; נודעה ברבים בשם "רינה") הייתה משכילה ובוגרת ה־Instituto Maria Letizia. אף היא הייתה קוראת נלהבת, ידעה לנגן בפסנתר ודיברה צרפתית שוטפת. נישואי הוריו היו ביוזמת אביה של אמו, צ'זרה לוּצַאטִי (Cesare Luzzati). ביום חתונתם העניק סבו לאביו ולאמו את הדירה ברחוב 75 Corso Re Umberto, שבה חי פרימו לוי במשך כל חייו כמעט.
ב-1921 נולדה אחותו, אנה מריה (Anna Maria), שאליה חש פרימו לוי קרבה רבה לאורך כל ימי חייו. ב-1925 החל לבקר בבית הספר היסודי פֶלִיצֶ'ה רִינְיוֹן (Felice Rignon) בטורינו. פרימו היה ילד צנום, עדין וביישן שהחשיב את עצמו למכוער, אך עם זאת עשה חיל בלימודיו. תיקו האישי בבית הספר כולל תקופות ארוכות של היעדרות, שבמהלכן למד בביתו - בתחילה מפי אמיליה גלאודה (Emilia Glauda), ובהמשך מפי מריזה דזיני (Marisa Zini), בתו של הפילוסוף דזֽינוֹ דזֽיני (Zino Zini). בחופשות הקיץ בילה לוי עם אמו בבית חווה ששכרה בעמקי ולדנסיאן ("Waldensian"), מדרום-מערב לטורינו. אביו נשאר בטורינו; בחלקו מפני שלא חיבב את החיים בכפר, ובחלקו בשל בגידותיו באשתו.
בספטמבר 1930 נכנס לוי לבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו (Massimo d'Azeglio), שנה מוקדם מגיל הכניסה הרגיל. הוא היה התלמיד הצעיר ביותר, הנמוך ביותר והנבון ביותר בכיתתו, כמו גם היהודי היחיד בה. בשל כל אלה הוא סבל התעללות. באוגוסט 1932, לאחר שלמד שנתיים בתלמוד תורה בטורינו, הוא חגג את בר המצווה בעלייתו לתורה בבית הכנסת. ב־1933 הוא הצטרף לתנועת הנוער האוונגרדיסטים (Opera Nazionale Balilla, ה-ONB) לצעירים פשיסטים, כפי שהיה מצופה אז מכל תלמיד בית ספר באיטליה. הוא התחמק מהשתתפות בתרגילים בסגנון צבאי בהצטרפו לחטיבת הסקי, שבמסגרתה בילה כל שבת בעונה המושלגת במדרונות שסביב טורינו. כנער צעיר חלה לוי לעיתים תכופות, בעיקר בזיהומים בחזה, אך השתתף בפעילות פיזית ברצון. פרימו נהג לחמוק עם כמה מחבריו לאצטדיון ספורט נטוש וערכו שם תחרויות אתלטיקה.
ביולי 1934, בגיל 14, הוא עבר את מבחני הקבלה לתיכון (Liceo classico) מאסימו ד'אדזליו שהתמחה בלימודים קלאסיים, והחל את לימודיו שם בסתיו. בית הספר נודע במוריו האנטי-פשיסטים.
לאחר שסיים את לימודי החובה, החל בלימודי כימיה באוניברסיטת טורינו.
הממשלה האיטלקית הפאשיסטית החלה באותן שנים בחקיקת חוקים גזעניים, דבר שהקשה על לוי להגיש את עבודת הגמר שלו, בשל היותו יהודי. אף על פי כן הצליח לוי להגיש את עבודת הגמר, וסיים את לימודיו באוניברסיטה בהצטיינות. בתעודת הגמר, שקיבל ב־1941, צוין כי הוא "מן הגזע היהודי". אותם חוקי גזע מנעו מבעדו למצוא עבודה שתהלום את השכלתו עם תום לימודיו.
יחד עם אחותו אנה, לקח חלק בפגישות סודיות שנערכו מדי שבוע על בסיס קבוע בספרייה של בית הספר היהודי בטורינו, שהיה ליד בית הכנסת שנהרס בהפצצות ב-1942. בקבוצה היו חברים לוצ'יאנה ניסים, פרנקו מומיליאנו (Franco Momigliano), שלאחר המלחמה נישא ללוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו (vanda Maestro), אמנואלה הרטום ואחיו אניו, אאוג'ניו גנטילי (Eugenio Gentili), ג'ורג'יו דינה (Giorgio Diena), ג'ורג'יו סגרה (Giorgio Segre), אלברטו סלמוני (Alberto Salmoni) וביאנקה גואידטי סרה (Bianca Guidetti Serra). חברי הקבוצה אהבו לטייל בהרים יחד, ולעשות סקי. הם היו כולם אינטלקטואלים יהודים, אנטי-פאשיסטיים, סטודנטים או שסיימו את לימודיהם האקדמיים. הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "הבנים של הספרייה היהודית", אשר פעלה כנגד המשטר הפאשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).
באושוויץ.
בספטמבר 1943, אחרי שהממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, מנהיגה לשעבר, בניטו מוסוליני, חולץ מכלאו על ידי הגרמנים והועמד בראש ממשלת בובות מטעם הגרמנים בצפון איטליה הכבושה. תנועת המחתרת האיטלקית החלה לפעול במטרה לכבוש את האזור הגרמני, ולוי, לוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו, וכמה חברים נוספים הצטרפו אליה, נמלטו למרגלות הרי האלפים וניסו להצטרף לתנועת הפרטיזנים הליברלית "Giustizia e Libertà" (צדק וחירות). לוי וחבריו לא היו מיומנים דיים כדי לעמוד בסיכון שקיבלו על עצמם; הם נתפסו במהירות, בעקבות הלשנה, על ידי המיליציה הפשיסטית ששלטה שם בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1943. כאשר גילו שלוי ממוצא יהודי, שלחו אותו למחנה הריכוז פוסולי, אליו הגיע בסוף ינואר 1944.
ב-21 בפברואר 1944, נשלחו עצירי פוסולי, בשנים-עשר קרונות רכבת סגורים להובלת בקר, למחנה הריכוז אושוויץ. לוי שהה שם במשך 11 חודשים בטרם שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, היה לוי אחד מ-20 ששרדו את אושוויץ.