בניו של הרב שמואל בנו של רבי משה מברדיוב כיהנו כאדמו"רים בברוקלין. רבי יקותיאל יהודה (זלמן לייב) חתנו של דודו רבי יחיאל נתן ורבי חיים דוב בעריש (תרנ"א - תשל"א, חתן רבי יוסף מדינוב). חתנו של הרב שמואל, רבי דוד משה הלברשטאם כיהן אף הוא כאדמו"ר מברדיוב בברוקלין.
נכד נוסף הוא רבי טוביה מברדיוב.
א&quot;צ גרינברג
א.צ. גרינברג
א. צ. גרינברג
אושפיצין
נורמן בנטוויץ
אליהו אפשטין
גשר הנרי האדסון
קן האדסון קמפבל
Thirteen
הדת הזורואסטרית
צ'ארלס וינטרס
צ'ארלס תומפסון וינטרס (באנגלית: Charles "Charlie" Thompson Winters; 10 בפברואר 1913 - 30 באוקטובר 1984) היה איש עסקים אמריקני שעזר לישראל במלחמת העצמאות. לבקשת ידידו אל שווימר, וינטרס עזר להבריח לישראל שלושה מפציצים כבדים מסוג B-17 שהיוו את טייסת 69 של חיל האוויר הישראלי ותרמו לניצחון ישראל במלחמה. וינטרס נשפט והורשע בהפרת חוקי הנייטרליות של ארצות הברית, ונדון לקנס של 5,000$ ולמאסר של שנה וחצי. בשנת 2008 קיבל חנינה לאחר המוות מאת הנשיא ג'ורג' בוש הבן.
קבור בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית בירושלים.
כדור הארץ החלול
כדור הארץ החלול היא היפותזה הגורסת כי כדור הארץ הוא חלול כולו או מכיל בתוכו חלל פנימי גדול. היפותזה זו לא מגובה בראיות תצפיתיות ומדענים מודרניים אינם מתייחסים אליה. ההבנה המודרנית של מבנה כדור הארץ גרמה לקהילה המדעית לזנוח לחלוטין את הרעיון החל מהמאה ה-18. הרעיון של כדור הארץ החלול מצוי בפולקלור של עמים שונים, בספרות מדע בדיוני ובתאוריות קשר.
התפתחות התאוריה.
הראשון שהגה מודל מדעי של כדור הארץ חלול היה האסטרונום אדמונד היילי. היילי הציע שייתכן שבתוך כדור הארץ יש כמה קליפות כדוריות חלולות המוכלות זו בתוך זו וגז ממלא את החללים ביניהם. כל קליפה פנימית מסתובבת באופן עצמאי ויש לה קטבים מגנטיים משלה. המודל של היילי נועד לפתור סטיות לא מוסברות בשדה המגנטי של כדור הארץ.
ישנה טענה נפוצה שלאונרד אוילר הגה מודל של כדור הארץ חלול, כשבפנים כדור הארץ ישנה שמש פנימית במרכז וישנו עולם שלם המתקיים בחלקו הפנימי של קליפת כדור הארץ. עוד נטען שבקטבים ישנם פתחים המאפשרים מעבר בין העולמות הפנימי והחיצוני. אולם, אין שום רמז למודל שכזה בכתביו של אוילר, ואוילר אף הניח שכדור הארץ מלא מבפנים בחישובים שביצע. ייתכן שהמקור לטעות בפרשנות שגויה של ניסוי מחשבתי אודותיו כתב אוילר, שעסק בשאלה מה היה קורה אילו היה נחפר פיר מקצה אחד של כדור הארץ, דרך המרכז, עד לקצה השני.
הספר "מסע לבטן האדמה" של הסופר הצרפתי ז'ול ורן, מתאר מסע למרכז כדור הארץ ומציג למעשה עולם בדיוני בו כדור הארץ אכן חלול.
בסדרת הספרים "מנהרות" מאת רודריק גורדון מופיעים עולמות שונים בבטן האדמה, כגון עיר שלמה בשם "המושבה" המתקיימת מתחת ללונדון, ועולם בעל שמש נוספת שאינה שוקעת לעולם עמוק בתוך מרכז כדור הארץ, בדומה למודל של אוילר.
תאוריות קשר.
גם בתחילת המאה ה-21 קיימת תיאורית קשר הטוענת לזיוף נתונים והסתרת מידע על ידי ממשלות וסוכנויות חלל. גרסאות שונות של התאוריה מציגות רעיונות כגון ציוויליזציה מפותחת החיה בחלקו הפנימי של כדור הארץ, קיומה של שמש פנימית ואפשרות לכניסה לחלקו הפנימי של כוכב הלכת דרך הקוטב הצפוני. חלק מביאים כמקור מסמכים כביכול מהרייך השלישי שמוכיחים לטענתם קיום של ידע על החלק הפנימי של כדור הארץ ואף טוענים לטבע חלול של כוכבי לכת וירחים אחרים במערכת השמש. חלק מקשרים תאוריה זו אף לספר הזוהר. יש המכנים את העולם התת-קרקעי בשם אגרתה וטוענים לקיום מידע מוסתר מהציבור שנפוץ באינטרנט. חלק מהתאוריות מציגות מספר כניסות נסתרות לכדור הארץ הפנימי.
בשנת 2016 פורסם סרטון ביוטיוב הטוען כי נאס"א שיבשה את התמונות של כדור הארץ והעלימה מהן פתח ענק שנמצא ליד הקוטב הצפוני. הסרטון הפך לסרטון ויראלי.
קיית' לנגפורד
הר הזיתים (ספר)
הר הזיתים (בטורקית: Zeytindağı) הוא ספר פרי עטו של הסופר הטורקי פליה ריפקי אטאיי, המגולל את נסיבות התפוררותה של האימפריה העות'מאנית ואת המאורעות שהתחוללו באחריתה. הספר ראה אור בשנת 1932.
תקציר הספר.
בספרו, הקרוי על שם מקום מושבו של מטה הארמייה הרביעית בפיקודו של אהמד ג'מאל פאשה בירושלים, תיאר אטאיי את המאורעות שהתרחשו בפרק הזמן שבין אחרית ימי השלטון העות'מאני לראשית ימי הרפובליקה הטורקית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ריפקי אטאיי כקצין מילואים והוצב במטהו של ג'מאל פאשה בהר הזיתים. את התנסויותיו וזכרונותיו משירותו שם תיאר במזיגה עם האירועים ההיסטוריים הבולטים של התקופה. שם גם נרקמו לראשונה יחסיו עם מפקדו.
בחלקיו הראשונים של הספר אפיין אטאיי את אנשי ועד האיחוד והקידמה ואת פועלם. הדמויות הבולטות בוועד, ג'מאל פאשה, טלעת פאשה ואיסמאיל אנוור פאשה נבדלו באופיים ובהשקפותיהם; ג'מאל פאשה החזיק בתפיסות מודרניסטיות, נהג להותיר למומחים את הטיפול בתחומים שלא הבין בהם, ונודע בעזרה הבלתי מסויגת שהגיש לכל מי שבטח בו. בנבדל ממנו הפגינו אנוור פאשה וטלאט פאשה אישיות שמרנית יותר. איסמאיל אנוור פאשה דגל בטוראניזם, ואטאיי, ששלל רעיון זה מכול וכול, הציגו כעריץ, וגרס כי שחרורה של טורקיה יתאפשר אם ישכילו להתנער מאנוור פאשה ודומיו. ועד האיחוד והקידמה נשא אופי פלגני, ולא ניכרו בו לא אחדות ולא שותפות; לכל מנהיג הייתה קבוצת תומכים משלו. הסופר, שהיה מאנשיו של ג'מאל פאשה, מתח ביקורת על היעדר האחדות הרעיונית בקרב ועד האיחוד והקידמה, הואיל וסבר כי ארצם תוכל להיחלץ מהמשבר הפוקד אותה אך רק באמצעות אחדות ושיתוף פעולה.
לאחר שהחל לעבוד עם ג'מאל פאשה השכיל ריפקי אטאיי לתפוס את המתרחש ביתר חדות ובהירות. הסופר הבין כי תמה לה תקופה, ואימפריה באה לקיצה. המאורעות בסוריה, פלשתינה וחג'אז חשפו לנגד עיניו את קיצו של עידן.
ריפקי אטאיי טען כי האימפריה העות'מאנית מונהגת בידי ממשלת בובות. כך למשל גולל בספרו את השתלשלות המאורעות לאחר רציחתו של איש הצבא והמדינאי העות'מאני מהמוט שווקט פאשה:
"לאחר שרצח את שֶׁוְקֵט פאשה, הפליג קוואקלי מוסטפא בספינת קיטור רוסית והצליח לברוח מהארץ. לעות'מאנים לא הייתה זכות לעצור אדם על ספינה נושאת דגל רוסי, ועל כן חטפוֹ מהספינה איש ממשל עות'מאני וחנקוֹ למוות. משנודעה להם התקרית הביאו הרוסים לפיטוריו של חוטפו של קוואקלי מוסטפא; הם דרשו כי לא יעבוד עוד בשירות המדינה, ודרישתם מולאה."
האימפריה העות'מאנית חלשה על פני שלוש יבשות, ואזורי מחייתם של הערבים - טריטוריות כמו פלשתינה וחג'אז, וערים מסוגן של ירושלים ודמשק - היוו נתח נכבד משטחה רחב הידיים. העות'מאנים התעצמו מבחינה גאוגרפית בלבד, משום שלא השכילו להשפיע על התרבויות המקומיות, להשליט את שפתם, ולמשול בסחר וברכוש בשטחים שתפסו. מה עצוב כי תחת שיהפכו את הערבים לטורקים, נעשו הטורקים שם לערבים.
"לא אימצנו אותם כמושבותינו, ולא צירפנו אותם למולדתנו", כתב. האימפריה באותם שטחים לא התבטאה לדידו אלא ב"אדמות חינם" וב"שוטרי מקוף". לו הוסיפו המדרסות להתקיים, לו נמשך היעדר התודעה, אין ספק כי הערביוּת הייתה מחלחלת לתוככי אנטוליה. חלום האימפריאליזם העות'מאני התבסס על רעיון מרכזי זה. "האומה הטורקית אינה מסוגלת להקים מדינה בכוחות עצמה!"
עם זאת ציין ריפקי אטאיי בספרו כי העות'מאנים שיפרו במידת מה את הטריטוריות הערביות שהשתלטו עליהן; האוכלוסייה הערבית סבלה רבות מהעימותים העקובים מדם בין השייח'ים המקומיים, ונקלעה למצוקה חומרית קשה. עם הגיעם הביאו העות'מאנים לפיוס ורגיעה בין השייח'ים, והעניקו להם חירויות מסוימות. מהיבט זה היוו עבורם העות'מאנים מעין גואלים. חרף זאת ניצלו הערבים את היחלשותם, מיהרו להגיע להבנות עם האנגלים והצרפתים, ונעצו סכין בגב העות'מאנים. לכאורה היו הערבים תלויים בעות'מאנים, אך למעשה חפצו כל העת בח'ליפות משלהם. בקרב הערבים המוסלמים היו שחשקו בממשלת ח'ליפות ערבית, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה בגדו בעות'מאנים כדי לממש את שאיפותיהם ובשל ההטבות שהבטיחו להם האנגלים.
הזכויות שהעניקה האימפריה העות'מאנית לערבים הקנו להם את הזכות להתקומם נגדה, ולו בשל המחלוקת הפעוטה ביותר. חוק שנחקק בזמנו של ג'מאל פאשה העניק למפקדי הצבא את הסמכות לגזור עונשי מוות, אם סברו כי יש בכך משום הגנה על ביטחון המולדת. מאותה עת דוכאו לפיכך המרידות באלימות.
ריפקי אטאיי סיפר כי אחד מיעדיו של ג'מאל פאשה היה לאמץ את סוריה לקרבה של האימפריה העות'מאנית. וכדי לממש את תוכניתו זו הקים בה, יחד עם הסופרת, המדינאית ואשת האקדמיה הטורקית האלידה אדיפ אדיוואר, בתי ספר מודרניים. זאת ועוד, כאמצעי ביטחון נוכח הלאומיות הערבית המתעצמת, פיזר את ה"מהגרים בכפייה" הארמנים בלבנון ובסוריה, ואף העניק להם בתים ואדמות לשם חיזוקם.
בתיאוריו הנוגעים לערבים נגע פליה ריפקי אטאיי בספרו גם בסוגיית הנצלנות הדתית, היפה, לדבריו, לכל הדתות.
"דתה של מדינה כמוה כסחורה בשוק אסייתי, ואילו דתה של ירושלים אינה אלא מחזה בתיאטרון מערבי."
הערבים, כך כתב בהתייחסו לפלשתינה, עניים מרודים במולדתם, ומעמדם - מעמד משרתים בארץ אבותיהם. שכירי יום ערבים דורכים ענבים, ואת יינם שותים יהודים בריאי בשר. פלשתינה מחולקת: הישנה לערבים, היינו למשרתים, והחדשה, על כל יופייה והדרה, ליהודים. הדת מוצעת למכירה. בימי החג' כרוכים הן ערבים והן יהודים אחר גריפת רווחים.