לאחר מלחמת העולם השנייה פנו האמריקאים להיערכות לעימות אפשרי עם ברית המועצות. הבעיה הייתה קשה: השרמן המיושן, עדיין הטנק העיקרי של האמריקאים, ניצב בפני טנקי T-34 ו-IS-2 הסובייטיים המעולים. האמריקאים נאלצו לפעול מהר על מנת לשפר את מצבם והחליטו לפתח טנק בינוני חדש, ובמקביל לשדרג את ה-M26 פרשינג כך שישמש כמגשר עד לסיום הפיתוח. הגרסה המשופרת נקראה M46 פטון. שינוי השם היה חריגה מהמדיניות האמריקאית של מתן שמות לטנקים, שכן ה-M46 לא היה טנק חדש לחלוטין. השינוי נעשה על מנת לכבד את זכרו של ג'ורג' פטון, שנהרג בתאונת דרכים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות שינוי השם, ה-M46 היה למעשה פרשינג, שעשו בו שני שינויים עיקריים:
כ-800 טנקי M26 שודרגו למפרט ה-M46.
עם פרוץ מלחמת קוריאה, נשלחו טנקי ה-M46 ביחד עם טנקי ה-M26 הוותיקים יותר לאזורי הקרבות, שם הם פגשו בטנקי T-34 של קוריאה הצפונית וסין.
M-26 פרשינג
מורסנט
מורסנט (Moresnet) או מורסנט הנייטרלית - הייתה משנת 1816 ועד 1919 טריטוריה משותפת אירופית זערורית ששטחה 3.5 קמ"ר, ששכנה בין פרוסיה לבלגיה. הטריטוריה התקיימה רק משום ששתי שכנותיה הגדולות לא הצליחו להגיע להסכמה למי תהיה שייכת, ולכן החליטו להפכה לשטח נייטרלי שבו ישלטו שתיהן שווה בשווה. מורסנט ממוקמת 7 ק"מ דרומית מערבית לאאכן, דרומית במישרין למפגש הגבולות גרמניה, בלגיה והולנד בואלסרברג (הר ואלס), המקום הגבוה ביותר בהולנד.
הקמה.
מפת אירופה השתנתה מאוד בעקבות קונגרס וינה בשנת 1815 ושורטטה מחדש בהתאמה למאזן הכוחות החדש. אחד מהגבולות ששונו היה בין "הממלכה המאוחדת של הולנד" לפרוסיה. הייתה הסכמה בין הצדדים על רובו של הגבול שחפף את קו הגבול הקודם, אך סביב מורסנט התעוררה בעיה: בין הכפרים "מורסנט" ו"נאו־מורסנט" היה מצוי מכרה האבץ יקר הערך "וִיֵי מונטן" (בצרפתית Vieille Montagne - ההר העתיק) או "אלטנברג" (בגרמנית Altenberg, אותה משמעות כבצרפתית). שתי המדינות היו להוטות לכלול משאב זה בתחומיהן ובשנת 1816 הושגה פשרה: הכפר "מורסנט" ייכלל בתחום הולנד והכפר "נאו־מורסנט" יהיה חלק מפרוסיה, אבל המכרה והכפר "קלמיס" ("לה קאלאמין") וסביבתו יהפכו בינתיים לשטח נייטרלי, ושתי המדינות יכוננו מנהל משותף לשטח זה.
לשטח החדש הייתה צורה דמוית משולש שבסיסו הדרך הראשית מאאכן ללייז'. המכרה היה צפונית לדרך. משני צידי המכרה נמתחו שני קווים ישרים שנפגשו בהר ואאלסברג. בשנת 1830, כשבלגיה זכתה בעצמאותה מהולנד, עבר השטח שבצד ההולנדי לשליטה בלגית ולכן הבלגים נטלו את המשרה של המנהל המשותף, אף שההולנדים לא ויתרו רשמית על השליטה במורסנט. בתחילה השטח נשלט על ידי שני ניצבים מטעם הממלכות, אחד מכל מדינה שכנה, אך אחר כך זכתה מורסנט למידה רבה יותר של מנהל עצמי כשנתמנה ראש מועצה והוקמה מועצה בת עשרה חברים. ראש המועצה (וגם ראש הטריטוריה) נתמנה על ידי שני הנציבים.
על החיים ב"מורסנט הנייטרלית" שלט מכרה האבץ כמעסיק העיקרי, שמשך עובדים רבים מהמדינות השכנות. עובדים אלה השלימו את האוכלוסייה ה"נייטרלית" המקומית, שאף פעם לא הייתה יותר מ-3,000 איש. התושבים נהנו מכמה יתרונות בשל היות השטח "נייטרלי". ביניהם מיסים נמוכים, אי קיום מכסים עם המדינות השכנות ומחירים נמוכים בהשוואה למחירים מעבר לגבול. רוב השירותים כדוגמת דואר התחלקו בין בלגיה ופרוסיה (בדומה לאנדורה). התושבים המקומיים ה"נייטרליים" יכלו לבחור באיזה צבא לשרת, והיכן להישפט. החיסרון במצב זה היה שאנשים ממורסנט נחשבו חסרי נתינות ולא הורשו להקים צבא משלהם.
הנפילה.
כשהמכרה התדלדל בשנת 1885, התעוררו ספקות בנוגע לכושר ההישרדות של "מורסנט הנייטרלית". עלו מספר רעיונות על מנת לבסס את מורסנט כישות עצמאית, ביניהם, פתיחת קזינו ושרות דואר עם בולים משלו, אך רעיונות אלה נדחו על ידי הממשל המקומי. היזמה המעניינת ביותר הוצעה על ידי ד"ר וילהלם מולי ועל פיה תהפוך מורסנט למדינה הראשונה בעולם הדוברת אספרנטו, תחת השם "אמיקיו" (Amikejo – "מקום הידידות"). ההמנון הלאומי שהוצע היה מרש באותו שם באספרנטו. עם זאת, הזמן הלך ואזל לשטח זעיר זה. הן בלגיה והן פרוסיה לא ויתרו על דרישתן לשטח זה, ופרוסיה במיוחד הפגינה עמדה תוקפנית כלפי השטח סביב 1900 והואשמה בחבלה ובפגיעה בתהליך הניהול על מנת לאלץ להעלות את הנושא לסדר היום. בשנת 1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, פלשה גרמניה לבלגיה, והגרמנים סיפחו את מורסנט בשנת 1915. היה זה סופה של "מורסנט הנייטרלית".
חוזה ורסאי של שנת 1919 יישב סופית את ה"נייטרלית הזמנית" שנקבעה מאה שנים קודם לכן, בקובעו כי מורסנט תהיה חלק מבלגיה. הגרמנים סיפחו את השטח בשנית למשך זמן קצר במלחמת העולם השנייה, אך השטח הושב לבלגיה בשנת 1944. מורסנט עדיין קיימת בצורה זו או אחרת תחת הרשות המקומית של "קלמיס/לה קלאמין" , באזור הקרוי "הקנטונים המזרחיים" של בלגיה.
בני פלד
בני פלד (18 באפריל 1928 – 13 ביולי 2002) היה מפקד חיל האוויר הישראלי בשנים 1973–1977, בתקופת מלחמת יום הכיפורים ומבצע אנטבה.
ביוגרפיה.
בני פלד נולד בשם בנימין וידנפלד בתל אביב. אביו, אריה וידנפלד, היה בן למשפחה שהגיעה בעלייה הראשונה מרומניה והתיישבה בראש פינה. האב עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט ובין השאר היה אחראי להקמת שדות תעופה. אמו, יונה וידנפלד לבית גורפינקל, עלתה לארץ ישראל מפולין בשנת 1925. פלד היה הבכור והיו לו אחות ואח.
פלד למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, בין השאר אצל שאול טשרניחובסקי, יהודה בורלא וצבי נשרי שחינכו אותו לציונות ולדמוקרטיות. בתום לימודיו עשה שנת שירות באיילת השחר כנהג המשמר הנע של משטרת היישובים העבריים בגליל העליון. לאחר מכן החל ללמוד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, ושירת בארגון ההגנה בחטיבת כרמלי, בין השאר השתתף בשמירה על המובלעת היהודית באזור המרכז המסחרי הישן בחיפה. אחת מהפעולות שהוטלו עליו הייתה לבצע פעולת תגמול כתגובה על פגיעה בסוחרים יהודים ולרצוח אזרחים ערבים. החוליה בה נטל חלק ירתה בשני עוברי אורח ערבים והרגה אחד מהם. לאחר מכן הועבר למשימות שמירה על קו הדר הכרמל ובית התעשייה.
בחיל האוויר.
בתחילת 1948 התנדב לשירות האוויר, סיים את קורס מכונאי המטוסים הראשון, עסק בהרכבת מטוסי אוסטר ובקליטת מטוסי אוויה S-199 מצ'כוסלובקיה. בשנת 1949 התנדב לקורס טיס מס' 2, שנערך במחנה סירקין, וסיים אותו בהצטיינות. במסגרת תפקידו הטיס מטוסי ספיטפייר ומוסטנג בטייסת 101 (טייסת הקרב הראשונה), ונבחר להיות בין שני טייסי הסילון הראשונים על המטאור. פלד הקים עם מנחם בר את טייסת 117 (טייסת הסילון הראשונה) ואף הקים ופיקד על טייסת 113 ועל טייסת 101 במבצע קדש. ב-1954 בחר את מטוס האוראגן וב-1956 בחר את מטוס המיסטר, אותם הביא מצרפת בטיסה.
ב-2 בנובמבר 1956, מטוס המיסטר שהטיס פלד במבצע קדש נפגע מאש נ"מ מצרית בראס נצרני על-יד שארם א-שייך, והוא נחלץ ממנו באמצעות כיסא המפלט, ובכך היה לטייס הראשון בחיל האוויר שעשה זאת. פלד הסתתר במדבר עד שחולץ באמצעות מטוס פייפר, במבצע עליו קיבל טייס הפייפר אברהם גרינבוים את עיטור העוז.
ב-1958 עבר למטה החיל וכיהן כראש מדור אימונים אוויריים במקביל ללימודי הנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון אותם סיים ב-1962. ביוני 1962 מונה לראש ענף אמצעי לחימה במטה חיל האוויר. בעקבות חשיפת טילים בליסטיים במצעד יום המהפכה במצרים ביולי 1962, מונה ב-1963 על ידי מפקד חיל האוויר עזר ויצמן לעמוד בראש צוות ייעודי שהופקד על המערך המבצעי המקביל בישראל (כנף הטילים של חיל האוויר), הצוות נשלח לצרפת לפיתוח המענה בחברת דאסו שהוקמה בפלמחים. במאי 1964 מונה למפקד בסיס חצור, תפקיד שאותו מילא במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה למפקד מחלקת האוויר בשנים 1969 עד 1971 כיהן כמשנה למנכ"ל התעשייה האווירית ועסק בבחינת המטוסים שעתידים היו להיקלט בחיל. באוגוסט 1971 חזר לכהן כראש מחלקת אוויר ובחודש מאי 1973 מונה למפקד חיל האוויר.
מפקד חיל האוויר.
פלד פיקד על חיל האוויר ב-1973 במלחמת יום הכיפורים. בבוקר יום הכיפורים היה חיל האוויר ערוך לתקיפה מקיפה של מערכי טילי נ"מ ושדות תעופה במצרים ובסוריה, אך לא ניתן אישור של הדרג המדיני לפעולה זו. בתחילת המלחמה עסק החיל באינטנסיביות במתן סיוע לכוחות הקרקע, שהיו במצוקה קשה בימי הלחימה הראשונים. פעילות זו צמצמה את פעילות החיל בתקיפת חילות האוויר ומערכי הטילים של האויב. רק עם השיפור במצבם של כוחות היבשה, ולאחר פגיעה של החיל בבסיסים של טילי הנ"מ, החל חיל האוויר בתקיפות של שדות תעופה ומטרות תשתית בעומק מצרים ובעומק סוריה. עם תום המלחמה, נשא פלד נאום לפקודיו בו טבע את המשפט – "את המנגינה הזאת אי אפשר להפסיק", שהפך לשיר "מוכרחים להמשיך לנגן".
ביולי 1976 עמד פלד בראש חיל האוויר שביצע חלק מרכזי במבצע אנטבה. פלד נמנה עם אלה שטענו נחרצות כנגד כניעה למחבלים ודחפו לפעולה צבאית, בהם יקותיאל אדם, דן שומרון, אהוד ברק, מוקי בצר, עידו אמבר ויוני נתניהו. לאחר שנדחתה תוכניתו להצנחת כוח באוגנדה, העלה את הרעיון לנחות באנטבה באמצעות מטוסים מסוג הרקולס, ובהם כוח קומנדו ולשחרר את החטופים. תוכניתו של בני פלד, שהתנגד לאפשרות הכניעה לדרישות החוטפים, הוצגה לרמטכ"ל ושר הביטחון. על אף שהרמטכ"ל מוטה גור הגדיר אותה כ"שרלטנית", תוכנית זו היא שאושרה ובוצעה בסופו של דבר.
לאחר שחרורו מצה"ל.