האינדיאנים משבט הפואבלו, בני-מקסיקו, חיים בנוף שתכונותיו הפוכות מהנוף שחיים בו הפיגמים: הם חיים במרחב פתוח, בעל ציוני נוף ברורים (הרים, ערוצי נחלים). הם חיים באזור של סלעי חול צבעוניים. במשך היום השמים בהירים, ובלילה הכוכבים זוהרים בכיפת השמיים החשוכה. השמש הזורחת והשוקעת בתנועתה היומית משנה את צבעה ואת צבע השמיים. טואן מדגיש, כי שבט הפואבלו חי בנוף צבעוני במיוחד עקב השילובים הנופיים האלה.
השקפת עולמם הקוסמולוגית של הפואבלו היא שהעולם הוא ריבוע שטוח, ובכל פינה מארבעת רוחות השמיים גר אל אחד. לכל תופעת טבע יש ״בית״ - ובתים אלה פזורים ברוחות השמיים השונות. כל כיוון יש לו צבע מסוים והם מסודרים על פי צבעי השמש הנשקפת בהם במהלכה היומי. השמש עצמה היא אחד האלים החשובים, כי בה תלוי הריתמוס העונתי ולוח השנה החקלאי שלהם. בדת הפואבלו השמש היא אלמנט קדוש.
נוף המדבר.
מצרים מהווה דוגמה קלאסית לקשר בין נוף מדברי ותרבות. במשך אלפי שנים, התפתחו מיתולוגיות שונות אצל המצרים שישבו בדרום מצרים לעומת אלה שישבו באזור הדלתה של הנילוס. בדרום, אפיק הנהר הוא האלמנט המרכזי שסביבו מתנהלים החיים בתוך עמק ברור וגדות נהר מוגבהות שמעבר אליהן משתרע המדבר והעולם הלא מיושב. במצרים באזור הדלתה, הנוף מישורי, הנהר מתפצל למאות אפיקים משניים. השמש הפכה במיתולוגיה של האזור לבעלת תפקיד מרכזי. ולא הנהר.
מצריים מתקיימת בנוף של ניגודים סימטריים: נהר/מדבר, מזרח/מערב (החלוקה לצידי הנהר שזורם מדרום לצפון). הפירמידות, כפיסגת התרבות המצרית העתיקה מבוססת על סימטריות ועל מיקום על פי הכיוונים הראשיים של רוחות השמיים. גם מיקומם במערב לעמק הנילוס, בכיוון שאליו שוקעת השמש, מוסברת לפי טואן, כמקום שבו החיים נפרדים מהמתים - כמו שהשמש נפרדת מהיום.
בנוף המדבר והשמים הבהירים, החשכה השמש נתפסה בעיני המצריים כתופעה נדירה ומפחידה, אין פלא שבסיפור התנכי, ״חושך מצריים״ נתפס כעונש הכמעט אולטימטיבי שיכול היה לשנות את גזרות פרעה.
חוויית הסביבה - טופופיליה.
טופופיליה יכולה להתפרש כחוויית הסביבה אצל האדם. זוהי חוויה רגשית וגם רציונלית, השילוב בין שניהם הוא השילוב העמוק ביותר.
כשתינוק נולד, מאגר זכרונותיו מהסביבה הולך ונבנה במשך השנים - בתחילה זהו מגע פיזי עם האם, כאשר שאר החושים עדיין לא מפותחים. מבחינת התינוק - האם ״כסביבה״ היא מקור הגנה, חום, ביטחון, מזון. כשהוא גדל, הוא נחשף לסביבות פיזיות נוספות תוך התפתחות חושיו ומוחו המעבד ושומר את המידע שהחושים מעבירים. התינוק והילד מגלים בחושיהם סביבות חדשות שהופכות להיות קונקרטיות עבורם. הם חווים בעיקר את הסביבה ממגע ישיר עם חושיהם. לכן ילדים נהנים מגילוי חדש או מוכר של מגע עם סביבות פיזיות כמו חול, מים, אדמה, צמחייה.
לעומתם האדם המבוגר יכול לחוש גם סביבות לא מוחשיות, לאמוד מרחקים וכיוונים, להבחין בין סביבה מוכרת או זרה, בין למעלה ולמטה. לכן המבוגרים יהנו גם מקשר בלתי ישיר עם הסביבה דרך ציור, מוזיקה או טקסט ספרותי.
הנוף האידיאלי שכל תרבות יוצרת, משתקפת במיתוסים של החיים לאחר המוות. נוף גן העדן נגזר מנופי כדור הארץ, לאחר שנוקו ממנו כל האלמנטים השליליים - נוף פורה, ללא מלחמות או סבל. לאסקימואים זהו נוף למטה, מקום שם השמש זורחת כל הזמן. לאינדיאנים זהו עמק גדול מוגן מרוחות או פגעי טבע אחרים, לעמי המזרח התיכון זהו מקום עם נהרות ומים רבים.
ישנם נופים שמעוררים תחושות חזקות אצל בני האדם, כמו חוף הים. שם מתקיים מגע בלתי אמצעי חזק בין האדם והטבע - מים, חול, חום, כוח הגלים ומשבי הרוח. בשפת הים יש לאדם מבט פתוח לעבר קו האופק. כל אלה יוצרים תחושות של שמחה, אושר ופתיחות. טואן אומר שייתכן והדבר קשור לאבולוציה של התרבות האנושית, שבה תרבות האדם התפתחה בחופי אגמים או נהרות של מים מתוקים. היו אלה מקומות שהיה בהם שפע מזון, ולכן נצרבו בתודעה כמקום בטוח ומקום של שמחה ואושר. האם הנהירה המודרנית לחופי הים בכל העולם, שבהם האדם מוכן להתנהג שונה מאשר במקומות אחרים - להצטופף, להסתובב כמעט עירום, גם הם שריד מהאבולוציה התרבותית?
גם איים יוצרים תחושות סביבתיות עזות אצל בני האדם: האי מציין מקום מוגדר, סגור - סופי. בתרבות ההלניסטי וגם בתרבויות הקלטיות, האי נחשב כמקום ביטחון. תחושות אלה מתורגמות בעת החדשה לפנטזיות המניעות עשרות מיליוני תיירים לנסוע לאיים טרופיים לנופש וטיול.
בסוף ספרו טואן מנסה לבנות סכימה של התפתחות היחסים שבין האדם והטבע, מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה המודרנית, שבתחילתה האדם והטבע היו משולבים זה בזה, אך במהלך ההיסטוריה האנושית, חלה הפרדה בין תרבות האדם ומגוריו ובין הטבע. כאשר בטבע ישנה הבחנה בין ״הטבע הטוב והמועיל״ שממנו מפיקים מזון, מגורים ואנרגיה ובין הטבע העוין והמפחיד.
בתקופה המודרנית, המקומות השוממים בטבע, הפכו את יעודם ואת דימויים - ממקום עוין, למקום מרגוע ונופש. היפוך זה הוא תוצר של סביבת המגורים המודרנית - העיור, הצפיפות והעוני בערים הפכו לסביבה הלא מגינה והשנואה, ואילו השממה הפכה למקום האהוב.
אחרי טופופיליה, אי פו טואן חיבר עוד כעשרים ספרים שעוסקים כולם בתרבות ובנוף, ויחדיו יוצרים משנה חשובה ביותר החושפת את הקשרים בין הטבע לבני האדם ומהווה בסיס רעיוני פילוסופי לתנועות הסביבתיות וחובבי שמירת הטבע.
גניאופוליס
מגיד (הוצאה לאור)
הפיגוע בצומת אריאל (2018)
הפיגוע בצומת אריאל הוא פיגוע דקירה בצומת אריאל בשומרון, שבו נרצח הרב איתמר בן גל, תושב הר ברכה, בידי מחבל פלסטיני ב-כ' בשבט תשע"ח (5 בפברואר 2018).
הרקע לפיגוע.
כחודש קודם לפיגוע אירע פיגוע הירי ליד חוות גלעד בשומרון בו נרצח הרב רזיאל שבח. הפיגוע עורר הדים נרחבים בחברה הישראלית ובחברה הערבית, בין השאר בשל העובדה שבוצע בידי חוליה מאורגנת, שתכננה אותו מראש והצטיידה בנשק חם, רצחה אדם ונעלמה בלי להותיר עקבות.
באותה עת קיימו ארגוני הטרור הפלסטיניים, בראשם חמאס והג'יהאד האיסלאמי, מסע תעמולה נרחב לעידוד המשך מה שכינו "אינתיפאדת אל קודס", אשר חלק נרחב ממנה בוצע בפעולות טרור אישיות ("אינתיפאדת הבודדים"). כלי משמעותי עבורם היה הרשתות החברתיות של החברה הפלסטינית, בהן חוללו הסתה רציפה ועמוקה כנגד מה שכינו "הכיבוש הציוני". המאורע שציין עבורם את תחילת גל הטרור הפלסטיני היה רצח איתם ונעמה הנקין, שאירע באוקטובר 2015, והם קיוו להמשיכו ולהעצימו.
מקום הפיגוע.
צומת אריאל בשומרון נחשב למועדף על מפגעים בודדים, בין השאר בשל מרכזיותו היחסית, ורצונם של מחבלים להיחרט בתודעה הציבורית, וליצור שיח ברשתות חברתיות כחלק מ"פיגועי אווירה". שנתיים וחצי קודם לפיגוע אירע בו פיגוע דקירה נוסף, וחודשים לאחר מכן נדקרה ונפצעה בו חיילת. בשני המקרים כוח צה"ל המוצב בצומת חיסל את המחבלים. כשנה לאחר הפיגוע אירע בצומת הפיגוע המשולב בצומת אריאל, בו נרצחו חייל צה"ל גל קיידאן והרב אחיעד אטינגר. לאחר פיגועים נוספים, תחקירים והפקת לקחים, ערך צה"ל שינויים טקטיים במבנה כוחותיו במקום, אשר מנעו פיגועים נוספים בצומת.
הפיגוע.
בצהרי כ' בשבט תשע"ח (5 בפברואר 2018), בשעה 14:20 לערך, עמד הרב איתמר בן גל תושב הר ברכה, בטרמפיאדה בכיכר שבכניסה הראשית לאריאל, בדרכו מגבעת שמואל לברית מילה של אחיינו שנערכה בהר ברכה. הרב בן גל (בן 29), נשוי ואב לארבעה, שימש כרב ומחנך בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל. קודם לכן שימש בהוראה בישיבת הר ברכה.
באותה עת הגיע במונית שירות פלסטינית לצומת אריאל המחבל עבד אלחכים עאצי, ערבי-ישראלי בן 19 בעל תעודת זהות כחולה, בן לערביה-ישראלית ילידת נצרת ותושבת חיפה, ולאב ערבי-פלסטיני משכם. הוא הפעיל חשבון פייסבוק בו התבטא פעמים רבות בשבח פיגועי טרור נגד יהודים, אולם קיים קשרים עם נערות יהודיות. התגורר בעבר ביפו ואף שהה מספר שבועות בבית השנטי - עמותה שמטרתה לסייע לנוער בסיכון. קודם בואו לצומת רכש והצטייד בשתי סכינים באורך של כ-27 ס"מ.
הרוצח ירד בעברו השני של הכביש, וזיהה את בן גל העומד בטרמפיאדה כיהודי בשל בגדיו והכיפה שחבש לראשו. הוא התקרב אל הרב בן גל מאחור, שלף את אחת הסכינים, ודקר את הרב בן גל בעוצמה רבה בחזהו ובבטנו. הרב בן גל נאבק וניסה לנוס מן המקום. הרוצח רדף אחריו במטרה להמשיך ולדקור אותו. הדבר נמנע בזכות עובר אורח, קצין צה"ל בחופשה שהבחין במתרחש ופגע במחבל ברכבו.
בן גל רץ לכיוון אוטובוס חברת אפיקים שעמד באזור, דפק על שמשת הדלת, צעק אל עבר הנהג "פיגוע, דקרו אותי", והתמוטט במקום. הוא פונה לבית החולים בילינסון בפתח תקווה, תוך כדי פעולות החייאה, אולם הרופאים נאלצו לקבוע את מותו כעבור זמן קצר. תיעוד הפיגוע ממצלמות האבטחה פורסם בכלי תקשורת עוד באותו יום.
לאחר הפיגוע.
הרב איתמר בן גל הובא בבוקר יום המחרת למנוחות בבית העלמין ביישובו הר ברכה. בהלווייתו השתתפו מאות בני אדם, ביניהם יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, שר החקלאות אורי אריאל, הרב אליעזר מלמד, הרב שרגא פרוכטר ואישי ציבור נוספים.
המצוד אחר המחבל.
מיד לאחר הפיגוע, נמלט המחבל עבד אלחכים עאצי בסיוע רכב פלסטיני אל הכפר כיפל חרת' הסמוך ומצא בו מחסה זמני. כוחות צבא גדולים פתחו במרדף אחר הרכב באמצעותו נמלט, וחיילים ביצעו סריקות באזור העיירה סלפית והכפרים הסמוכים לה. כן הוחרמו מצלמות אבטחה של בעלי עסקים ובתים פרטים בתוואי ההימלטות של המחבל. בערב הסמוך לפיגוע פעלו כוחות מיוחדים של צה"ל בשכם, סביב ביתו של אבי המחבל. במהלך התפרעויות בהשתתפות מאות פלסטינים אשר ידו מטענים, בקבוקי תבערה ואבנים, נעצרו שבעה מהפורעים.