הנזק לאורך החומה היה רב, עד מהרה ספגו מרבית הסוללות המצריות פגיעות מתותחי הספינות. חלק מהסוללות נפגעו מפגיעות ישירות, ובמספר מקומות התמוטטו הביצורים וקברו את האנשים והנשק תחת ההריסות. מספר רב של תותחנים נפגעו והתותחים יצאו מכלל פעולה. בשעה 16:20 חדר פגז (ייתכן ואחד הפגזים הנפיצים שנורו מתותחי הפקסהן) את קיר מחסן התחמושת של העיר (שמוקם בקרבת חומת היבשה המזרחית של אותה עת, כיום אזור האכסניה וגן החפיר) וגרם להתפוצצות אדירה "שהרעידה את שדרית האוניות שהיו במרחק חצי מייל והממה את הימאים וצוותי התותחים שלהן", על פי עדותו של ניפייר. הנזק בעיר היה עצום. על פי הערכות הבריטים "מחצית העיר התעופפה באוויר". בין 1,200 ל-2,000 איש נהרגו בהתפוצצות, בתוכם כשני גדודים מצריים מוכנים לקרב. שטח של כ-50 דונמים נהרס כליל, מלאי אבק השרֵפה של העיר חוסל וללוחמים המצרים אבדו הרצון והיכולת להמשיך בלחימה.
לאחר ההתפוצצות דעכה האש מכיוון העיר פרט לכמה תותחים בודדים שהוסיפו לירות בנחישות. לקראת החשיכה סימן תת-אדמירל סטופפורד על הפסקת האש ומעט לאחר חצות הבחינו הבריטים כי הצבא המצרי נוטש את העיר רגלית, השכם בבוקר הונחתו כוחות טורקיים ואוסטרים על החוף, חברו אל הכוח שהגיע בצעידה רגלית מבירות ונערכו מול העיר למניעת ניסיון להתקפה חוזרת מצד הצבא המצרי, שנמלט מהעיר ונע לכיוון דרום.
תוצאות הקרב והשלכותיו.
אבדות המצרים כתוצאה מההתפוצצות מחסן התחמושת היו כבדות. על פי הערכה נהרגו בין 1,500 ל-2,300 חיילים, ומספר הפצועים אינו ידוע. בנוסף לנפגעים מההתפוצצות נהרגו כשלוש מאות איש בסוללות התותחים לאורך החומה וכמעט כל התותחים נהרסו. הכוחות שנכנסו לעיר מצאו הרוגים ופצועים רבים פזורים בין ההריסות.
אבדות הצי היו מועטות ביותר. 14 ימאים בריטים ו-4 טורקים נהרגו, 42 נפצעו, חלקם נפגעו מאש ידידותית בשל חדירה של ספינה טורקית לגזרת הירי של ספינה בריטית. ביום המחרת נהרגו מהתפוצצות עקב תאונה מספר חיילים טורקים ונחת בריטי ומפקד הספינה "קסטור" נפצע. עקב הטעות בהגבהה בירי המצרי הנזק שנגרם לספינות היה מועט ביותר וכלל בעיקר פגיעות בתרנים, בחיבל ובמפרשים.
לאחר כיבושה הושאר בעיר עכו חיל מצב של 250 נחתים בריטיים ו-3,000 חיילים טורקים תחת פיקודו של ווקר. לאבטחת העיר הושארו בקרבתה הספינות "פיקו" ו"סטרומבולי".
להפגזת עכו וכיבושה היו השפעות נרחבות על המתרחש בלבנט. ההתמוטטות המהירה של כוחות מוחמד עלי לאחר הפגזת עכו בשילוב עם הכאוס ששרר במצרים הפתיעו את האימפריה הבריטית. סטופפורד שלח את ניפייר בראש כוח ימי לאלכסנדריה כדי להשגיח על ההתרחשויות וכמו באירוע הקודם בביירות נטל על עצמו ניפייר שוב את הפיקוד בצורה עצמאית ובלתי תלויה, הופיע לחופי אלכסנדריה ב-25 בנובמבר 1840 והטיל הסגר על העיר מבלי שהונחה וקיבל על כך גיבוי מאדמירל סטופפורד.
ניפייר נשא ונתן באופן עצמאי עם מוחמד עלי, כשהוא מבטיח לו וליורשיו את הריבונות על מצרים תוך התחייבות לפנות את המצור על הצבא המצרי והבטחת חזרתו לאלכסנדריה. כל זאת בתמורה לויתורו של מוחמד עלי על השליטה בסוריה, החזרת ספינות הצי הטורקי וקבלת מרותו של הסולטאן העות'מאני תוך הסתפקות בתואר "הפאשה של מצרים".
סטופפורד והשגריר הבריטי זעמו על התוצאה, ממשלת בריטניה גינתה את ההסדר ומספר חברות מהקואליציה אף הצהירו על היותו חסר תוקף, אך החוזה שנחתם בין הצדדים ואושרר על ידי הסולטאן היווה את הבסיס למשא ומתן שביסס את שלטונה של שושלת מוחמד עלי במצרים למשך 148 שנה.
רוטב ורצ'סטר
מקי
רוטב וסטרשייר
קרדום (פירושונים)
קובה במשחקים האולימפיים
קובה משתתפת במשחקים האולימפיים עוד בטרם הייתה מדינה עצמאית, מאז אולימפיאדת פריז (1900). מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) נמצאת קובה בצמרת טבלאות המדליות האולימפיות, אם כי מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008) נחלשה מעט. בסך הכל, צברו הספורטאים הקובנים 235 מדליות, מהן 84 מדליות זהב, מה שממקם את קובה במקום ה-18 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם מתבלטת קובה במיוחד הם איגרוף (ענף בו היא מדורגת במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים אחרי ארצות הברית, עם 78 מדליות מהן 41 מדליות זהב), אתלטיקה (45 מדליות, מהן 11 מדליות זהב), היאבקות (27 מדליות מהן 11 מדליות זהב). וג'ודו (37 מדליות מהן 6 מדליות זהב). בבייסבול, שהוא ענף הספורט הפופולרי בקובה, העפילה נבחרת קובה לחמשת משחקי גמר שנערכו כשבייסבול נכלל במשחקים, וניצחה בשלושה מהם, יותר מכל נבחרת אחרת.
הוואנה הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים האולימפיים ב-2012, אך קיבלה את הדירוג הנמוך ביותר מבין תשע המועמדות בשלב המוקדם, ולא נכללה בין חמש המועמדות הסופיות.
קובה לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
היסטוריה.
1928-1900.
בעת שנערכה אולימפיאדת אתונה (1896), הייתה קובה מושבה ספרדית, והיא לא נטלה בה חלק. גם בעת שנערכה אולימפיאדת פריז (1900) קובה עדיין לא הייתה עצמאית, אלא שהפעם הייתה תחת ממשל צבאי אמריקני, בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד, וספורטאים מטעמה התחרו תחת דגל ארצות הברית. הסייף רמון פונסט זכה במדליית זהב בתחרות הדקר לחובבים, ובמדליית כסף בטורניר הדקר למקצוענים וחובבים.
קובה הייתה אחת מ-12 המדינות שנטלו חלק באולימפיאדת סנט לואיס (1904). לפי רישומי הוועד האולימפי הבינלאומי, זכו הקובנים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, כולן בסיף. הישג זה הקנה לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית (שזכתה בכ-85% מהמדליות) וגרמניה. מבחינת דירוג, מדובר בהישג השיא של קובה בכל הזמנים. עם זאת, שני סייפים, אלברטסון ואן זו פוסט וצ'ארל סטאטהאם, שזכו יחדיו בשש מדליות, היו בכלל אמריקנים, אף שהם רשומים ברישומי הוועד האולימפי הבינלאומי כקובנים. הסייפים הקובנים שזכו במדליות היו רמון פונסט, זכה בשתי מדליות זהב נוספות, בדקר וברומח, ומנואל דיאס זכה במדליית זהב בחרב. ספורטאי קובני בולט נוסף היה רץ המרתון אָנְדָרִין קָרְוָוחָל, שסיים רביעי אף שסבל מקלקול קיבה במהלך המירוץ, לאחר שאכל תפוח מקולקל שקטף במטע בו עבר במהלך הריצה.
לאחר שנעדרה משלוש האולימפיאדות הבאות, שבה קובה והשתתפה באולימפיאדת פריז (1924), אך לא הגיעה בה להישגים, וכך גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928). בשתי האולימפיאדות הבאות לא נטלה קובה חלק.
1972-1948.
קובה שבה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1948), בה זכה השייט קרלוס קארדנס במדליית כסף בדגם סטאר, הראשונה של קובה מזה 44 שנים. בשלוש האולימפיאדות הבאות לא זכתה קובה במדליות, עד שאנריקה פיגרולה זכה במדליית הכסף בריצת 100 מטר באולימפיאדת טוקיו (1964). באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו הספורטאים הקובנים בארבע מדליות כסף, שתיים מהן באיגרוף (אנריקה רגווייפרוס ורולנדו גרביי) ושתיים במרוצי השליחים ל-100X4 מטרים, לגברים ולנשים. הייתה זו המדליה האולימפית הראשונה בה זכו נשים קובניות.
באולימפיאדת מינכן (1972) השתפרו הישגיה של קובה, והיא זכתה ב-8 מדליות, מהן 3 מזהב (לראשונה מזה 68 שנים), שהקנו לה את המקום ה-14 בטבלת המדליות. חמש מהמדליות, ובהן כל מדליות הזהב, הושגו בענף האיגרוף. אורלנדו מרטינס, אמיליו קוראה וטאופילו סטיבנסון זכו במדליות זהב, חילברטו קאריו זכה במדליית כסף ודוגלאס רודריגס זכה במדליית ארד. האתלטית סילביה צ'יבאס זכתה בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר ועם נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר. נבחרת הכדורסל זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 67-61 לנבחרת ברית המועצות, וגברה על נבחרת איטליה 65-66 במשחק על המקום השלישי.
אולימפיאדת מונטריאול (1976).
מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976), דורגה קובה בעשרת המקומות הראשונים כמעט בכל האולימפיאדות בהן השתתפה. ב-1976 דורגה במקום השמיני, לאחר שצברה 13 מדליות, מהן שש מזהב.
המתאגרפים הקובנים זכו ב-8 מדליות. טאופילו סטיבנסון שמר על תוארו, ושני מתאגרפים נוספים, חורחה הרנאנדס ואנחל הררה, זכו אף הם במדליות זהב. רמון דובאלון, אנדרס אלדאמה וסיקסטו סוריה זכו במדליות כסף, ורולנדו גרביי ולואיס מרטינס זכו במדליות ארד.
האצן אלברטו חואנטורנה היה לאדם הראשון והיחיד עד כה, שזכה במדליית זהב הן בריצת 400 מטר והן בריצת 800 מטר. באחרונה גם קבע שיא עולם חדש, 1:43.50 דקות. אתלט נוסף, אלחנדרו קסניאס, זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות. במדליית זהב נוספת זכה הג'ודוקא הקטור רודריגס, הראשונה בענף זה.
נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לברית המועצות, וגברה על יפן במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים סיימה במקום החמישי. נבחרות הגברים בכדורסל ובכדורמים סיימו שתיהן במקום השביעי.
שנות ה-80.
לאולימפיאדת מוסקבה (1980) שלחה קובה 207 ספורטאים שהתחרו ב-19 ענפים. המשלחת זכתה ב-20 מדליות, מהן 8 מזהב. הישג זה הקנה לה את המקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית ובולגריה.
המתאגרפים זכו ב-10 מדליות, וב-6 מתוך 11 מדליות הזהב האפשריות. טאופילו סטיבנסון היה למתאגרף השני בהיסטוריה שזוכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות רצופות, ולראשון שעושה זאת במשקל כבד. אנחל הררה שמר אף הוא על תוארו ממונטריאול, וזכה במדליית הזהב השנייה שלו. אנדרס אלדאמה שיפר את הישגו ממונטריאול וזכה אף הוא במדליית זהב, ובמדליות זהב נוספות זכו חואן הרנאנדס, ארמנדו מרטינס וחוסה גומס. היפוליטו ראמוס ואדולפו הורטה זכו במדליות כסף וחוסה אגילאר וריקרדו רוחאס זכו במדליות ארד.