יעקב רבינוביץ סיכם תחושה זו כשטען "בסיפוריו מחיי ישראל נשאר שמי סופר דל-ערך" (מסלולי ספרות, 1971, 60). סיפוריו העלילתיים, כמו "בין חולות הישימון" ו"הבריחה" אמנם נכללו ברשימת יצירות החובה לבחינות הבגרות בספרות בישראל, אך זאת מפני שהסיפורים מייצגים היטב את סוגת הסיפור הקצר ולא מפני שהם נחשבים כפריצת דרך ספרותית, והיו שהציעו להשמיט כליל את סיפוריו מתוכנית הלימודים, כמו הסופרת יהודית קציר שטענה שסיפוריו של שמי "כבר לא כל כך מדברים אלינו."
החשיבות שמייחסים מבקרים לסיפוריו הקצרים נובעת בעיקר מהדמויות שמופיעות בהן, קרי יהודים בני עדות המזרח וערבים. לעובדה זו יש משמעות כפולה. ראשית, סיפוריו של שמי נותנים קול לקהילות היישוב שמרבית הספרות מאותה התקופה התעלמה מקיומן, ולכן מהווים מקור מהימן נדיר על אורח חייהן. שנית, רבים מייחסים חשיבות סמלית לעובדה שיהודי כמו שמי היה בכלל יכול להכיר את התרבות הערבית על בוריה ולכתוב סיפורים כאלו אודותם. פעילים פוליטיים במיוחד השתמשו בסיפוריו כעדות ליחסי ידידות והבנה שררו פעם בין יהודים וערבים בעיר חברון, בניגוד ליחס העוין והמתוח ששרר בין שתי הקהילות בחברון לפחות מאז מאורעות תרפ"ט. דוגמה לכך הייתה החלטתה של האגודה האקדמית הפלסטינית לאמץ את שמי ב-2004 – למרות היותו סופר עברי, יהודי, ובנוסף לכל ציוני – כאחד מ"הסופרים הפלסטינים" החשובים של המאה העשרים.
הוצאות מחודשות.
מדי פעם, אוסף הסיפורים של שמי שנקבץ בספר "סיפורי יצחק שמי" ראה אור מחדש, לרוב לפי אותו סדר שבחר במקור אשר ברש. בשנת 1971 הוציא בית ההוצאה ניומן מהדורה מחודשת של הספר תחת השם המקורי "סיפורי יצחק שמי." ב-1983 יצא לאור ספר שכלל רק את סיפוריו הקצרים תחת השם "שישה סיפורים" מטעם הוצאת "תרמיל". בשנת 2000 פורסם תרגום של כל סיפוריו (כולל הנובלה "נקמת האבות") לאנגלית תחת השם Hebron Stories (סיפורי חברון) מטעם בית הדפוס Labyrinthos. העורך, ארנולד בנד, הסביר שהשם נבחר אף על פי שהסיפורים עצמם לרוב מתרחשים מחוץ לעיר חברון, אך בסיפורים ניכרת השפעת העיר בה נולד וגדל שמי ושבה התערה עם תושביה הערבים של העיר. ב-2006 פורסם תרגום לצרפתית של אותם סיפורים, שוב תחת השם סיפורי חברון (Nouvelles d'Hébron) מטעם בית הדפוס השווייצרי Labor et Fides. ב-2015 יצא לאור הספר "טחנת החיים" מטעם "זמורה ביתן" הכולל את כל הסיפורים שהופיעו בספר המקורי יחד עם מאמרים שפרסם שמי בעיתונים שונים וסיפור קצר שהחל לכתוב אך טרם גמר.
דוד סוסלן
דוד סוסלן (גאורגית: დავით სოსლანი, דַוית סוֹסלַני) (מת בשנת 1207) היה נסיך אלאני והמלך המלווה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, כבעלה השני של המלכה השולטת תמר, שנישאה לו בסביבות 1189. הוא נודע בעיקר בזכות מבצעיו הצבאיים בתקופת המלחמות הגאורגיות כנגד שכניהם המוסלמים.
מקור.
דוד סוסלן היה חבר בית המלוכה ששלטה בממלכת אלניה, ממלכה נוצרית אורתודוקסית בצפון הקווקז, שאצולתה הרבתה בנישואי תערובת עם שושלת בגרטיוני מגאורגיה. על פי מקורות מאוחרות יותר, שנכתבו בתקופת שלטונו של גיאורגי הרביעי לשה, בנם של תמר ודוד סוסלן (1212-1223), מיוחס מוצאו של דוד במעורפל כצאצא לבית בגרטיוני.
גרסה אחרת למוצא שושלת בגרטיד נמצאה מאוחר יותר בשני כתבים מהמאה השמונה עשרה של ההיסטוריון, הנסיך וחושטי בגרטיוני, שהתייחס לדוד סוסלן כצאצאו של גיאורגי הראשון (1014-1027) ואשתו האלנית, אלדה ובנם דמטרה (דמטריוס), טוען אומלל לכתר הגאורגי, שבנו דוד הוכרח על ידי בגרט הרביעי לגלות לאלניה. על פי וחושטי, דוד וצאצאיו, אטון וג'דרון, נישאו למשפחת בית המלוכה האלני, והפכו ל"מלכי האוסים (אוסטים)". ג'דרון זה, על פי וחושטי, הוא אביו של סוסלן. תיאור זה של השתלשלות העניינים מקבל מהימנות על פי מספר היסטוריונים גאורגיים. אף על פי זאת, סוגיית מקור הגנאלוגי של סוסלן נותר שנוי במחלוקת.
פיסקה מעניינת מהחיבור הגאורגי האנונימי, מהמאה השלוש עשרה, "היסטוריה ושבחים של שליטים", מציינת כי דוד היה תחת חסותה של הנסיכה הגאורגית רוסודן, בתו של דמטרה הראשון, דודתה של תמר מצד אביה, והגיע מ"צאצאי ("ძენი", "בני-") אפרים, שהיה אוסי נאה וחזק בקרב".
ההיסטוריון הגאורגי, קורנלי קקלידזה, מעלה את הסברה כי ייתכן שמשפחתו של סוסלן, "ה"אפרימידיסים", טענו כי הם מצאצאי אפרים מעשרת השבטים, ומשווה את האגדה המשפחתית לאגדה הבגרטידית, שמחשיבים את עצמם כצאצאי דוד המלך.
בשנת 1946, הארכיולוגית הצפון אוסטית, אבגניה פצ'לינה, הודיעה כי במהלך החפירות בקפלת נוזאל בערוץ ארדון, בצפון אוסטיה, היא גילתה, לכאורה, את קיברו של דוד סוסלן, שזוהה בכתובת שבקפלה בכתב אסומטברולי, והעלתה את הסברה כי ייתכן שדוד סוסלן היה ממשפחת צאראזון, שבט הרואי של הנוזאל הידועה במסורת הפולקלוריסטית של האוסטים. אולם היפותיזה זו לא התקבלה על ידי רוב ההיסטוריונים הגאורגיים, שהטילו ספק במסקנותיה.
המלך המלווה של גאורגיה.
תמר נישאה לדוד סוסלן בארמון דידובה ליד טביליסי בין השנים 1187–1189, לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, הנסיך יורי בוגוליובסקי מרוס של קייב. רושם הרשומות הארמני, מחיטר גוש, דיווח בחיבורו "אישקאראקאן" ("דברים שראוי להזכירם") כי תמר "נישאה לאיש מהממלכה האלאנית, קרוב משפחתה מצד אימה, ששמו סוסלן, נקרא דוד לאחר שעלה לכס המלכות".
מעמדו של דוד סוסלן כמלך מלווה, כמו גם דמותו באומנות של ימי הביניים, דמותו המופיעה על מטבעות, הוכתב בדקדקנות לסיפוק הצורך בדמות מלך גברית, אבל נותר שליט נחות, שמלכותו נבעה מסמכויותיה של תמר, ולא היה בעל סמכות עצמאית.
דוד תמך בנמרצות במדיניות ההתפשטות של תמר והיה אחראי במידה רבה להצלחות הצבאיות של הממלכה הגאורגית. כל המקורות הגאורגיים מימי הביניים חד-משמעיים לגבי יופיו, כישרונו הצבאי, אומץ ליבו ונאמנותו לתמר. בשנות התשעים של המאה השתים עשרה, הוביל דוד את הגאורגים לפשיטה על ברדה (Bərdə), תאודוסיופוליס, גר'ארקוניק (Գեղարքունիք), באילאקאן (Beyləqan) וגנג'ה. ניצחונותיו על האילדגיזים של אזרבייג'ן בקרב שמקור (1 ביוני 1195), ועל הסלג'וקים של סולטנות רום בקרב בסיאן (1203), הבטיח את מעמדה של הממלכה הגאורגית במזרח ובמערב הקווקז. זמן קצר לאחר מכן הוא נהרג בסביבות שנת 1207.
ילדים.
לתמר ודוד היו שני ילדים שהפכו מאוחר יותר למלכי הממלכה הגאורגית המאוחדת:
דוד סוסלאן
דוית סוסלן
דוית סוסלני
פעולת תגמול
פעולת תגמול היא פעולה צבאית מוגבלת בהיקפה, שבאה להעניש ישות מדינית (מדינה ריבונית או ישות מדינית אחרת) על פעולה צבאית קודמת של אותה ישות מדינית. דוגמה: ירי ממדינה א' למדינה ב' עלול לגרום לפעולת תגמול (בדמות ירי או בדרך אחרת) של מדינה ב' נגד מדינה א'. מחד, פעולת תגמול עשויה להרתיע את המדינה כלפיה היא מופעלת מביצוע פעולות נוספות נגד המדינה שמבצעת את פעולת התגמול. מאידך, פעולת התגמול עלולה להיתקל בפעולת תגמול נגדית, ולדרדר את שתי המדינות להתכתשות ממושכת יותר. פעולות תגמול הן מאפיין של לחימה בעצימות נמוכה.
ככל פעולה צבאית של מדינה נגד מדינה אחרת, פעולת התגמול כפופה לדיני המלחמה, שחריגה מהם עלולה להוות הפרה של החוק הבינלאומי.
היחס לפעולות תגמול לאורך ההיסטוריה.
במקרא, עם ישראל מצווה מספר פעמים על ידי האלוהים לבצע פעולות תגמול בעמים אחרים, כדוגמת ציוויו של ה' את משה לגבי המדיינים: – .
אבות הכנסייה, בהם טרטוליאנוס ואוריגנס דגלו בפציפיזם והתנגדו לכל סוג של פעולת תגמול. מנגד אוגוסטינוס שפעל בסוף המאה השלישית הצדיק פעולת תגמול וכתב: .
תומאס אקווינס פיתח את הגותו של אוגוסטינוס, ובחיבורו מכלול התאולוגיה הגדיר שלושה תנאים בסיסיים הנדרשים לשם יציאה למלחמה: סמכות ריבונית, עילה מוצדקת - כגון ענישה על תוקפנות, וכוונה ראויה. אחריו תומאס דה-ויו, קג'טאן (1468–1524) הצדיק פעולת תגמול כמחלק ממשפט הטבע: . קג'טאן סבר שפעולת תגמול מהווה "עשיית צדק" וסבר שהיכולת לבצע זאת היא שמגדירה ריבונות מדינתית: .
אך בועידת הוותיקן השנייה נקבע במפורש כי "יציאה למלחמה כדי להעניש על עבירה או על מנת להשיג מטרה כלשהי אינה מוצדקת; יציאה למלחמה מוצדקת רק כשהיא נעשית על מנת להדוף פגיעה או תוקפנות".
בגישה הפילוסופית, ז'אן-ז'אק רוסו התנגד לגישה שמשפט הטבע מצדיק פעולת תגמול וסבר כי: והספר "התוכנית לשלום הנצחי" שערך רוסו, קורא "לכינון קונפדרציה עולמית של מדינות שנועדה להוציא אותן מהמצב האנרכי ולהפוך את המלחמה לבלתי-אפשרית". עמנואל קאנט פיתח את גישתו של רוסו וטען שאין לגיטימיות למדינה ריבונית לתפקד כשופטת כלפי מדינה אחרת, וכפועל יוצא אין הצדקה למדינה להעניש מדינה אחרת בפעולת תגמול: .
מנגד, הוגו גרוטיוס סבר שאכיפת הסדר הבינלאומי צריכה להתבסס על ביזור סמכות האכיפה בין המדינות, וכפועל יוצא פעולת תגמול היא זכות חוקית ואף חובה מוסרית גם כלפי מדינה שאינה נפגעת ישירה: גם ג'ון לוק סבר כי ביחס לממשלות ממשיך להתקיים משפט הטבע: לוק אף מרחיב שמסביר שההצדקה לפי משפט הטבע במצב הקדם-מדיני (לפני האמנה החברתית) להעניש את מי שפגע בו, היא ההצדקה המאפשרת למדינה ריבונית לבצע פעולת ענישה כנגד עם אחר: