יצחק כ"ץ נולד בשבלי, בליטא, אז חלק מהאימפריה הרוסית וב־1924, בגיל 13, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישבו בתל אביב. הוא למד בגימנסיה העברית "הרצליה" ובסיום לימודיו היה פעיל במסגרת תנועת הנוער הלומד. ב־1930 נסע ללימודים באוניברסיטת סורבון בפריז, צרפת. הוא התקבל ללימודי פיזיקה ומתמטיקה וסיים תואר ראשון תוך שנתיים. הוא חזר ארצה והתפרנס ממתן שיעורים במקצועות אלה. כעבור זמן שב לפריז וסיים לימודים בבית ספר לעבודות ציבוריות בהנדסה. הוא חזר ארצה והתקבל לעבודה בחברת סולל בונה, ששלחה אותו לבצע פרויקטים של בנייה בסוריה, בלבנון ובבחריין. במלחמת העולם השנייה הוא גויס, יחד עם מהנדסים נוספים, לצבא הבריטי לביצוע עבודות באיראן.
ב־1947 עבר לעיר רחובות ומונה למנהל הסניף המקומי של סולל בונה. בהיותו חבר במפא"י הוצע לו מטעמה להתמודד על ראשות עיריית רחובות ולאחר הבחירות שנערכו ב־1955 זכה בכהונה. הוא המשיך בבחירות נוספות וכיהן והכיהן בתפקיד זה עד 1967.
לאחר סיום כהונתו כראש עיריית רחובות שב יצחק כ"ץ לעבודה בסולל בונה ונשלח מטעמה לעבוד בזמביה לתקופה של שנה וחצי. בשנים 1969–1977 היה מנהל שיכון עובדים בסניפי באר שבע ואשדוד. בשנים 1977–1986 עבד עבור משרד הביטחון. בשנים 1987–1992 היה דירקטור מטעם הציבור בחברת "מינרב אחזקות".
היה נשוי לנִצָּה, בת המורה ואיש הציבור הפתח תקוואי, אליהו ירקוני (גרינפלד).
טרסות האורז בחונגחה האני
טרסות האורז בחונְגְחֶה הָאנִי (בסינית: 红河哈尼梯田, בפין-יין: "Hónghé hāní tītián"), או ליתר דיוק "הנוף התרבותי של טרסות האורז בחונְגְחֶה הָאנִי" (באנגלית: "Cultural Landscape of Honghe Hani Rice Terrace"), הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בנציבות האוטונומית חונְגְחֶה הָאנִי ויִי (红河哈尼族彝族自治州, בפין-יין: "Hónghé Hānízú Yízú Zìzhìzhōu") במחוז יונאן שברפובליקה העממית של סין. מרבית התושבים המתגוררים משתייכים לקבוצה האתנית של ההאני, שבניה מתגוררים בדרום מחוז יונאן כ-1,300 שנים. ההאני פיתחו טכנולוגיה לגידול אורז על מדרונות ההרים התלולים המתבססת על מערכת אקולוגית ייחודית המבטיחה יבולים קבועים גם בשנות בצורת. תרבותם של בני ההאני משקפת את עיסוקם בחקלאות. חגיהם קשורים לשתילת האורז ולקציר, שיריהם מתארים בצורה לירית את הפעולות השונות שעליהם לבצע במהלך הזריעה, השתילה והקציר, ואף מבנה בתיהם וכפריהם נגזרים מהקשר לחקלאות. ההכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית נועדה, בין השאר, לשמר מורשת תרבותית ייחודית זו.
הקבוצה האתנית של ההאני.
האני (哈尼族, בפין-יין: Hāní zúì) היא קבוצה אתנית שבניה מתגוררים בדרום-מזרח אסיה. בסין מתגוררים מעל ל-700,000 נפשות המהווים מעל ל-90% מבני הקבוצה, רובם בדרום מחוז יונאן על רכס הרי אָילָאו בין הנהר האדום לנהר המקונג. בווייטנאם מתגוררים כ-20,000 מבני ההאני, ובלאוס, שבה הם מכונים הוֹ ("Ho"), מתגוררים כאלף מבני ההאני.
המקור של בני ההאני אינו ידוע במדויק, אף שמשערים שאבותיהם הקדומים, שבט צ'יאנג הקדום היגר דרומה מרמת צ'ינגהאי-טיבט לפני המאה השלישית לספירה. על פי המסורת של בני ההאני הם צאצאים של הקבוצה האתנית של בני היי והם התפצלו ממנה כשבט נפרד לפני חמישים דורות. אחת מהמסורות העוברות בעל פה בכל משפחה היא דקלום של שמות האבות הקדומים של ההאני מהמשפחה הראשונה ועד למשפחתו של המדקלם.
ההאני דוברים שפה ייחודית, שפת האני, השייכת לשפות הלולו-בורמזיות, ענף של משפחת השפות הסינו-טיבטיות. על פי המסורת בעל פה היה פעם גם כתב לשפה, אך הוא אבד בעת ההגירה מסצ'ואן.
מרבית בני ההאני מוגדרים כבעלי מעמד סוציואקנומי נמוך. אחוז האוריינות בקרבם הוא 29% בלבד, והממשל המרכזי דרג אותם במקום הנמוך ביותר בין הקבוצות האתניות הרשמיות של סין כשהם מקבלים ציון של 38.3% ב"מדד איכות החיים" בהשוואה לממוצע בסין של 62.7%. הם גם מדורגים במקום הגבוה ביותר בתמותת תינוקות, 107 תינוקות מתוך 1,000, ותוחלת החיים היא רק 58 שנים.
טרסות האורז של בני ההאני.
אבותיהם הקדומים של בני ההאני נאלצו להגר לאזורים בהם הם שוכנים כיום במאה השביעית לספירה. האזור אליו הגיעו, רכס הרי אָילָאו הררי מאוד, גשום, ובעת שהגיעו אליו, מיוער בצפיפות. בני ההאני ביראו חלק מהיער, הקימו טרסות על מורדות ההרים וגידלו בהן אורז, תוך פיתוח מערכת אקולוגית ייחודית המנצלת את תוואי הנוף, את יערות הפסגה ואת כמות המשקעים הגדולה. לאחר יותר מ-1,300 שנים של התרחבות משתרעות טרסות האורז של בני ההאני מדרום לנהר האדום על פני שטח נרחב של יותר מ-1,000 קילומטרים רבועים בארבע נפות בנציבות האוטונומית של חונְגְחֶה הָאנִי ויִי. ארבע הנפות הן: יְוֵּ'אן-יָאנְג (元陽縣, בפין-יין: "Yuányáng Xiàn"). חונְגְחֶה (红河县;, בפין-יין: "Hónghé Xiàn"), לוּצ'וּן (绿春县;, בפין-יין: "Lǜchūn Xiàn") וגִ'ינְפִּינְג (金平, בפין-יין: "Jīnpíng").
הכפר הטבעי.
בני ההאני עוסקים כולם בחקלאות ומתגוררים בכפרים. היחידה הבסיסית של המבנה החברתי של ההאני היא הכפר הטבעי, כשכל הכפרים שווים במדרג החברתי. פעילויות חברתיות עיקריות כדוגמת פסטיבלים והעלאת קורבנות מתבצעות כשהכפר כולו משתתף. רוב התושבים מכפר מסוים הם קרובי משפחה, ובדרך כלל כפר חדש מוקם על ידי כפר אחר, כשהאוכלוסייה בכפר הוותיק גדלה מעבר ליכולת של השדות לספק את צורכי כולם.
מרבית הכפרים שוכנים על מדרון ההר מתחת לפסגה ומעל לטרסות האורז. הכפר בנוי סביב רחוב ראשי המקביל לקו הגובה של המדרון, שממנו יש דרכים למעלה אל היער הקדוש ולמטה אל טרסות האורז. בתי הכפר מסודרים לאורך רחוב זה.
ההאני מתגוררים בבתים בני שתיים או שלוש קומות בנויים חזרן, בוץ, אבן ועץ המכוסים בקש הקרויים בתי פטרייה בשל צורתם.
בכל כפר יש שלוש עמדות מפתח:
תפקידים נוספים הנקבעים בבחירות דמוקרטיות, הם האיש האחראי תחזוקת תעלות המים והאיש האחראי על שמירת היערות (בדרך כל המיגו).
תרבות.
לבוש.
הלבוש המסורתי של ההאני עשוי מבד מקומי צבוע בגוון כחול כהה עד שחור. הבחירה בגוון זה נעשתה מצד אחד מטעמים מעשיים, הוא נועד לשמור על החום ולהסוות את הלכלוך של העבודה בשדות, ומטעמים היסטוריים של הפסיכולוגיה הקבוצתית הדוגלת ב"התנתקות מהעולם וחיים בבדידות". הבגדים של ההאני משקפים את נוף מגוריהם. הרקמות על הבגדים וכדוריות הכסף, אותם תופרים לבגדים, מאורגנים כשכבות על גבי שכבות המתפתלות במגוון צורות ודומים בכך לטרסות האורז. נשים נשואות ונשים שילדו נוהגות לסרק את שערן בצורת קרן המכוסה בכיסוי בד המכונה "מוֹחֶה". על המוֹחֶה יש 12 קפלים המתכנסים בבסיס הכיסוי, ואף הם מזכירים את הטרסות.
הגברים לובשים מעיל קצר קל צמוד, מכנסיים ארוכים רחבים, וכיסוי ראש מבד לבן או שחור. הלבוש של הנשים משתנה בהתאם למשפחה המורחבת אליה הן משתייכות. באזור אתר המורשת של טרסות האורז נוהגות הנשים ללבוש מעיל קצר בלא צווארון הנרכס מתחת לבית השחי, ווסט תואם ללא כפתורים, מכנסים רחבים בעלות גזרה ישרה שמותניהם ומפתחם רחב שנועדו להקל על העבודה בשדות.
שירה, מוזיקה ומחול.
במרוצת הדורות פיתחו ההאני תרבות עשירה של שירים, מוזיקה ומחול. השירים נחלקים לכמה סוגות: הָאבָּה (שירי עם), אָאצִ'יקוּ (שירי אהבה), אָאמִיצֶ'ה (שירי ילדים) ושָׁאנ’גֶה (שירי ההרים). תוכן השירים משקף את כל היבטי החיים החברתיים והם מושרים בפעילויות חברתיות כדוגמת הקרבת הקורבנות וחגים, כחלק מהעברת המורשת התרבותית או בעת חיזור. את שירי ההרים נוהגים לשיר גברים ונשים מחוץ לכפר כשהם בחברת בני המין השני. ההאני ידועים בשל שירתם הפוליפונית. בשנת ה-90 של המאה ה-20 נתגלתה בקרבם שירה פוליפונית בת שמונה קולות.
המחול של בני ההאני ססגוני וכולל מגוון תנועות. סוגי המחול כוללים מחולות דתיים, מחולות עבודה ומחול בידורי. מחולות העבודה מתארים בצורה ריאליסטית פעולות מהחיים כדוגמת מחול שתילת האורז, מחול קטיפת הכוסמת, מחול לכידת הדגים וכו'. מחולות עממיים נוספים כוללים את מחול דרורי העץ, מחול המניפה, מחול צינור החזרן וכו'. מחולות דתיים נוהגים לבצע במסגרת לוויות, כשמחול דרורי העץ הוא האופייני ביותר. מחול המניפה החל כמחול דתי אותו ביצעו בלוויות או במסגרת העלאת המנחות במסגרת פסטיבל אָנְגְמָאטוּ ופסטיבל קוּגָ'אגָ'ה.
כלי הנגינה המסורתיים של ההאני כוללים חלילית מקנה חזרן שבה שבעה חורים ופיה מפליז המכונה "לאבי" (俄比) או בָּווּ (Bawu), לאוטה בת שלושה מיתרים המכונה "לאהה", ובת ארבעה מיתרים המכונה סְה-שְׂייֵן (Sixian) וקנה אורז.
בשל היותם חברה אוטרקית סגורה, לא הייתה כמעט השפעה של דתות חיצוניות על בני ההאני, חלק קטן מההאני אמצו את הבודהיזם מזרם הטהרוואדה. הדת של רוב בני ההאני היא פוליתאיסטית ואנימיסטית. הם מאמינים כי לכל דבר יש נשמה ומעלים מנחות למגוון אלים: "אל השמים", "אל האדמה", "אל העץ", "אל המים" ו"אל משק הבית". על פי אמונתם היו לבני האדם, ליצורים השונים, לעשב ולעצים אב קדמון משותף וכולם חולקים אותו מרחב מחיה.
הם מעריצים במיוחד את החיוּת של העצים, שלהם אורך חיים גדול משל בני האדם. מהערצה זו נולד "פולחן העץ הקדוש". מעל לכל כפר יש חורשה קדושה המכונה גָ'אי שֶׁן לִין (Zhai Shen Lin), שבה אחד העצים, בדרך כלל החזק והגבוה ביותר, נבחר כעץ קדוש ובו שוכנת רוחו של אל הכפר. ההאני מאמינים כי העץ הוא מקור החיוניות של הכפר, האל השוכן בו מגן על הכפר, ומבטיח את פיתוחו. בחודש השני על פי לוח השנה הירחי המיוחד לבני ההאני נוהגים בני הכפר לערוך מול העץ הקדוש טקס המכונה אָנְגְמָאטוּ (Angmatu - העלאת המנחה לאל הכפר).