ברברה לוי בוקסר (באנגלית: Barbara Levy Boxer; נולדה ב-11 בנובמבר 1940) היא פוליטיקאית יהודיה אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה משנת 1992 עד 2017. בוקסר מתמקדת בנושאים של הגנת הסביבה, תומכת בהפלה מלאכותית, פיקוח על נשיאת נשק, ומחקר בתאי גזע עובריים.
בינואר 2015 הצהירה כי לא תתמודד לכהונה נוספת בסנאט בשנת 2016.
ביוגרפיה.
בוקסר נולדה כברברה לוי בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית. הוריה הם איירה לוי וסופי לבית סילברשיין. למדה בבתי ספר ציבוריים, וסיימה את תיכון וינגייט ב-1958. בשנת 1962 סיימה תואר בכלכלה בברוקלין קולג' ובאותה שנה נישאה לסטיוארט בוקסר.
בשלוש השנים הראשונות לאחר סיום לימודיה עבדה בוקסר כברוקרית בבורסה. בעלה למד באותה תקופה משפטים, בסיומם עברו לגרינברה שבמחוז מרין בקליפורניה ושם נולדו שני ילדיהם. בוקסר עבדה במהלך שנות השבעים כעיתונאית ב"פסיפיק סאן" וכעוזרת פרלמנטרית בקונגרס.
פעילותה הפוליטית החלה, לדבריה, כאשר התמודדה במקומו של בעלה למועצת מחוז מרין (המחוז מצפון לסן פרנסיסקו). סטיוארט חשש שהמירוץ, בשנת 1972, יפגע בעבודתו המשפטית. היא הפסידה אך בשנת 1976 נבחרה בוקסר למועצה וכיהנה בה שש שנים בחלקן שימשה כנשיאת המועצה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
בוקסר התמודדה בשנת 1982 נגד לואיס רן והביסה אותו בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן, בשנת 1992, התמודדה מול ברוס הרשנשון, פרשן טלוויזיוני שמרני, וניצחה אותו בבחירות לסנאט. במהלך כהונתה בסנאט הייתה חברה בוועדות רבות בהן ועדת המסחר, המדע והתחבורה.
בוקסר נמנית עם חברי קונגרס התומכים בהרחבת מחקר רפואי, בין היתר התמקדה באיידס ושחפת, והייתה שותפה לכתיבת חוק זכויות החולה בשנת 1997. בנוסף, בניגוד לעמדות השמרנים, היא תומכת במחקר בתא גזע עובריים. הייתה פעילה בכתיבת חוקים בנושא של חינוך וכלכלה. התנגדה להוספת קידוחי הנפט בשמורת הטבע באלסקה והייתה פעילה ביוזמות סביבתיות נוספות. היא כיהנה כיושבת הראש של ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות.
בוקסר חיברה את החוק לחופש הבחירה להפלה מלאכותית בשנת 2004 וכן יזמה חוק לתכנון המשפחה בשנת 2005, המכוון לשפר גישה של נשים לטיפול רפואי.
בשנת 2010 נבחרה לכהונה נוספת בסנאט.
מדיניות חוץ ויחס לישראל.
ב-1997 הסנאט העביר הצעת חוק הצהרתית של בוקסר הקוראת לארצות הברית שלא להכיר בטליבאן כממשלה הרשמית של אפגניסטן בשל הפרותיהם בזכויות אדם כנגד נשים. באוקטובר 2001, בוקסר הייתה מיוזמות הצעת חוק הצהרתית הקוראת להכללת נשים בממשלה הזמנית של אפגניסטן.
ב-2002 בוקסר הצביעה נגד הפלישה של ארצות הברית לעיראק. כמו כן, יזמה חוק לסנקציות נגד מבצעי פשעים נגד האנושות בדארפור. בוקסר היא יהודייה שאוהדת את ישראל. בשנת 1995 הציעה להעביר את השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים. בשנת 2003 השתתפה ביוזמת בית הנבחרים שקראה למנהיגים הפלסטינים לחדול מעידוד הטרור ולחדש את תהליך השלום במזרח התיכון. כמו כן, הייתה שותפה להטלת הסנקציות על סוריה.
פעילות מחוץ לפוליטיקה.
בוקסר ביצעה כמה הופעות בדמות של עצמה במספר תוכניות טלוויזיוניות עטורות פרסים, בהן "מרפי בראון" (1994), "בנות גילמור" (2002) ו"תרגיע" (2007). כמו כן, כתבה שני ספרים ב-2005 ו-2009.
דרך השלום
דרך השלום היא דרך ראשית העוברת בין הערים גבעתיים ותל אביב-יפו, ומשמשת כאחד מצירי הכניסה המרכזיים לתל אביב מכיוון מזרח.
ראשיתה של הדרך כהמשכה של דרך אלוף שדה ברמת גן, המובילה לכביש גהה, רמת אפעל ותל השומר. שמה של הדרך משתנה ל"דרך השלום" במקום מפגשה עם רחוב עודד, המשמש גבול תחום השיפוט של הערים רמת גן ותל אביב: ממזרח לו שכונת רמת חן ברמת גן, וממערב לו שכונת רמת הטייסים התל אביבית. צפונית לצומת שוכנת העיר גבעתיים.
הדרך מתעקלת לכיוון צפון, וחולפת על פני רמת הטייסים, פארק וולפסון, תל חיים ורמת ישראל שמדרום לה, ושכונות שיכון עממי ג' וגבעת רמב"ם שמצפון לה. בחלק זה מספר מבנים בולטים ובהם קולנוע "שביט", בית פלאפון, בית הוורד (המשמש את הפניקס חברה לביטוח ושימש את ערוץ 10) ותיאטרון גבעתיים.
בסמוך לבית הקברות נחלת יצחק מתעקלת הדרך בחדות לכיוון מערב, ובקטע זה היא נמצאת כולה בתחום השיפוט של תל אביב. היא חוצה את שני צירי האורך המרכזיים של רובע דרום-מזרח, דרך משה דיין ורחוב יגאל אלון, ועוברת מדרום לבית הקברות ולאזור התעשייה של נחלת יצחק, ומצפון לשכונות רמת ישראל וביצרון. באזור זה שכן בין 1950 ל-1997 מפעל "המגן" של התעשייה הצבאית. לאחר פינויו התברר כי המפעל גרם זיהום כבד בקרקע ובמי התהום, וננקטו פעולות טיהור.
במפגש של דרך השלום עם רחוב יגאל אלון מוקמים מגדלי תוצרת הארץ - זוג מגדלי משרדים.
ממערב לרחוב יגאל אלון נקראת הדרך רחוב גבעת התחמושת. בקטע קצר זה היא חולפת מעל נתיבי איילון אליהם היא מתחברת באמצעות מחלף השלום, וכן שוכנת במקום תחנת רכבת השלום. הדרך מסתיימת בדרך בגין, בסמוך למגדלי עזריאלי, וממשיכה כרחוב קפלן בקריה.
המנון לוקסמבורג
מולדתנו (בלוקסמבורגית: Ons Hémécht) הוא ההמנון הלאומי של לוקסמבורג. מילות ההמנון נכתבו על ידי מישל לנץ ב-1859, מילים שהותאמו למוזיקה שהולחנה בשנת 1864 על ידי ז'אן אנטואן זינן. השיר בוצע לראשונה בציבור ב-5 ביוני 1864 באטלברוק, עיירה השוכנת על חיבור הנהרות אלזט וזאוור, המוזכרים בשיר. ההמנון אומץ כהמנון הלאומי של לוקסמבורג בשנת 1895.
מתוך ארבעת בתי ההמנון מושרים רק שניים: הראשון והרביעי.
בעוד שהמנון זה משמש כהמנון הלאומי, קיים המנון נפרד לדוכס הגדול של לוקסמבורג, אנרי, בשם De Wilhelmus. המנון זה שונה מהמנון הולנד, שירו של וילהלם (Het Wilhelmus).
מילות השיר.
להלן מובאים הבתים הראשון והרביעי. התרגום לצרפתית הוא התרגום הרשמי של ההמנון שבוצע על ידי ז'אן-קלוד מולר, והתרגום לגרמנית התרגום הרשמי שבוצע על ידי יוזף גרובן.
פרשת תרומות הדם של עולי אתיופיה
משרד הסיור הלאומי
משרד הסיור הלאומי (באנגלית: National Reconnaissance Office; ראשי תיבות: NRO), היא אחת מ-16 סוכנויות ביון של ממשלת ארצות הברית. ה-NRO נועד לתכנון, בנייה ותפעול של מערכות מעקב לווייניות של הממשל האמריקני. ה-NRO אף אחראי לתאום איסוף וניתוח של מידע ממטוסים ומלוויינים על ידי זרועות הצבא וסוכנות הביון המרכזית. תקציב ה-NRO הוא חלק מתקציב משרד ההגנה האמריקני.
ה-NRO משתף פעולה באופן הדוק עם סוכנויות ביון (קהילת המודיעין האמריקאית) וחלל אחרות בארצות הברית. ה-NRO אחראי להפעלת תחנות קרקע לבקרת לוויינים ברחבי העולם. תחנות אלה אוספות מידע ומעבירות אותו לזרועות הממשל האמריקני.
היסטוריה.
ה-NRO נוסד ב-6 בספטמבר 1961 לצורך פיתוח מערכת לווייני המעקב של ארצות הברית. הנשיא דווייט אייזנהאואר תמך בהקמת הסוכנות כבר בחודש פברואר 1958 לאחר שברית המועצות שיגרה לחלל את ספוטניק, הלוויין הראשון שסבב במסלול סביב כדור הארץ. הצורך בהקמת הסוכנות קיבל דחיפות לאחר שמטוס ריגול לוקהיד U-2 אותו הטיס פרנסיס גארי פאוורס הופל מעל שמי ברית המועצות ב-1 במאי 1960.
תוכנית לוויין החלל הראשון של ה-NRO לצורכי מעקב הייתה קורונה. פרסום קיומה של תוכנית קורונה הותר לראשונה ב-24 בפברואר 1995. התוכנית התקיימה בין חודש אוגוסט 1960 ועד לחודש מאי 1972, אף ששיגור ניסיוני ראשון התקיים כבר ב-28 בפברואר 1959. לווייני תוכנית קורונה נשאו גלילי סרטי צילום אשר הופלו אל כדור הארץ ונאספו בעודם צונחים לקרקע על ידי מטוסים צבאיים. איסוף מוצלח ראשון של סרט צילום נעשה ב-12 באוגוסט 1960 ושישה ימים מאוחר יותר פותחה התמונה הראשונה שצולמה בחלל. חדות האבחנה של התמונה הראשונות היה לעצמים בגודל 8 מטר, והיא השתפרה בהדרגה לחדות של 2 מטר. תמונות שצולמו בלוויינים אלה כיסו בדרך כלל תא שטח שגודלו 16 ק"מ רוחב ו-190 ק"מ אורך. המשימה האחרונה של לוויין בסדרת קורונה (משימה 145) שוגרה ב-25 במאי 1972 ונמשכה עד 31 במאי 1972.
בין חודש מאי 1962 לחודש אוגוסט 1964 שוגרו 12 לוויינים למשימות מיפוי על ידי ה-NRO, כחלק מתוכנית Argon. רק שבעה מתוך השיגורים הללו היו מוצלחים.
בשנת 1963 ה-NRO יזם משימות צילום ומיפוי במצלמות בעלות רזולוציה גבוהה יותר, כחלק מתוכנית Lanyard. בתוכנית זו שוגר בהצלחה לוויין אחד בלבד. כל שיגורי הלוויינים של ה-NRO לאחר שנת 1972 הם עדיין בגדר סוד מדינה בארצות הברית ואף חלק מן המידע על מאפייני הלוויינים ששוגרו קודם לשנה זו עדיין בגדר סוד.
דבר קיומו של ה-NRO היה בגדר סוד מדינה בארצות הברית עד שהותר לפרסום על ידי סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, בהמלצת ה-CIA, ב-18 בספטמבר 1992.
על פי מאמר שפורסם בעיתון הוושינגטון פוסט בחודש ספטמבר 1995, ה-NRO צבר בין מיליארד ל-1.7 מיליארד דולר בתקציב שלא נוצל, זאת מבלי שדיווח על כך ל-CIA, לפנטגון, או לקונגרס האמריקני. ה-CIA פתח בחקירה באשר לכספי ה-NRO לאחר שקיבל תלונות על כך שה-NRO בנה בניין מטה חדש בשנטילי שבמדינת וירג'יניה, בהשקעה של 300 מיליון דולר, מתוך כספי התקציב שלא נוצל. בחקירה התברר שאכן ה-NRO צבר מבלי שדיווח ולאורך שנים, כספי תקציב שלא נוצלו.