בספר אבן העזר מאת רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן) מובאת בשמו פסיקה בהלכות שבועה, בה הוא מכריע כמר בר רב אשי, שניתן להפוך שבועה אפילו בשבועה שתוקפה מדאורייתא: "אע"ג דמר רב יהודאי גאון וגאונים אחרים פסקי לית הילכ' [= הילכתא] כמר בר רב אשי במיפך שבועה. הרב רבינו גרשום מאור הגולה אמר כי כך קיבל מרבו רבי ליאון נ"ע דהילכת [צ"ל דהילכתא] כמר בר רב אשי במפיך שבועה. וכך נהגו הדורות אחריו בזה המלכות וניראין לי דבריו כדפרשית טעם דמר בר רב אשי ודברו נכוחים."
ולדיסלב ארדזינבה
ולדיסלב ארדזינבה (באבחזית: Владислав Григори-иҧа Арӡынба, בגאורגית: ვლადისლავ არძინბა; נולד ב-14 במאי 1945 - 4 במרץ 2010) הוא פוליטיקאי אבחזי, שהיה הנשיא הראשון של אבחזיה, רפובליקה בדלנית של גאורגיה, בין השנים 1994–2005, ולמעשה שליט אבחזיה מדצמבר 1990.
שנותיו הראשונות והקריירה.
ארדזינבה נולד בכפר אשרה (Ешыра) תחתית באבחזיה אסס"ר שבגאורגיה הסובייטית. לאחר שסיים את חוק לימודיו במכון הפדגוגי של סוחומי בפקולטה להיסטוריה, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, שם קיבל תואר דוקטור. במשך 18 השנים הבאות הוא עבד במוסקבה תחת יבגני פרימקוב, ראש המכון למחקרים מזרחיים באותם ימים (ובהמשך - ראש ממשלת רוסיה). במוסקבה התמחה ארדזינבה בתרבויות העתיקות של המזרח התיכון.
כשחזר לסוחומי הוא מונה, בין השנים 1987–1989, לראש המכון לשפה, הספרות וההיסטוריה האבחזית. בשנת 1989 הוא נבחר לסגן של נציג גודאותה לסובייט העליון. ומאותו זמן החל להיות מעורב באופן הדוק בנושאים לאומיים כולל אבחזיה. עד מהרה הפך לאחד התומכים הפעילים בבדלנות אבחזיה. ארדזינבה התגלה כקומוניסט שמרן. הוא יצר קשרים הדוקים עם תומכי הקו הנוקשה במוסקבה, במיוחד עם יושב ראש הפרלמנט, אנטולי לוקיאנוב (Анатолий Лукьянов), וכן עם חברים נוספים במפלגות הימין, שהיו אחראים לצעדים המפתיעים של אוגוסט 1991.
הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
ב-4 בדצמבר 1990, נבחר ארדזינבה ליושב ראש הסובייט העליון של אבחזיה. הוא התגלה כדמות כריזמטית ורגשנית והיה פופולרי בקרב האבחזים. הגאורגים מאמינים כי הוא היה אחד מהמסיתים לאירועי סוחומי 1989. הוא הצליח לגבש את כוחו תוך זמן קצר יחסית. במהלך הבחירות הבטיח ארדזינבה להגדיל את הייצוג של הגאורגים בשלטון האוטונומיה האבחזית, אולם נסוג בו לאחר שנבחר. מאותו זמן שנבחר שלט ארדזינבה באבחזיה כשליט יחיד, אולם נמנע, לעת עתה, מלהיכנס לעימות פומבי כנגד השלטון המרכזי בטביליסי. באמצע 1991, הוא ניהל משא ומתן עם טביליסי וקיבל בסופה הסכמה של הגאורגים לערוך רפורמה בחוק הבחירות, שהבטיח רוב איתן לנציגי האבחזים בסובייט העליון של אבחזיה. במקביל ייסד ארדזינבה את המשמר הלאומי האבחזי שהיה מורכז כולו מאבחזים והנהיג מדיניות של דחיקת הגאורגים מעמדות השפעה בהנהגה האבחזית והחלפתם בפוליטיקאים ממוצא אתני אבחזי. כשהתעוררה המתיחות הגאורגית-אבחזית רכב ארדזינבה על גבי הרטוריקה והצהיר בסוף יולי 1992 כי .
באוגוסט 1992, גירש כוח גאורגי בראשות תנגיז קיטובאני את ארדזינבה וחבורתו מסוחומי. הם מצאו מחסה בגודאותה מקום מושבו של בסיס רוסי של המחוז הצבאי של עבר הקווקז (מאוחר יותר חלק מכוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה). ארדינזבה שנהנה מקשריו הטובים עם תומכי הקו הנוקשה בהנהגה הצבאית של רוסיה, השיג את תמיכתם במלחמה כנגד הממשל הגאורגי.
נשיאות.
לאחר שפעולות האיבה נגד גאורגיה הסתיימו בשנת 1994, ורוב האוכלוסייה הגאורגית אולצה לגלות מאבחזיה, נבחר ארדזינבה לנשיא הראשון של הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה. הבחירות שנערכו באבחזיה הוחרמו על ידי כל מדינות העולם והאו"ם יחד עם הממשל בגאורגיה גינה את הפעולה והכריז עליה כבלתי חוקית. במשאל עם שנערך ב-3 באוקטובר 1999 אושררה נשיאותו ללא יריבים ונבחר למעשה כנציג יחיד בבחירות. הוא הנהיג משטר אוטוקרטי ונשאר במעמדו ללא עירעור עד שבריאותו התרופפה בשנת 2003. הוא הצהיר כי עצמאותה של אבחזיה מגאורגיה היא עניין שלא נתון למשא ומתן וניסה לבוא בברית עם הפדרציה הרוסית שתמיכתה הפוליטית והכלכלית הייתה חיונית לקיומה של הרפובליקה. במהלך כהונתו הוא נפגש עם שני נשיאי רוסיה הרצופים - ולדימיר פוטין ובוריס ילצין וכן עם הנשיא הגאורגי אדוארד שוורדנדזה.
תחת שלטונו היה מצב זכויות האדם בכי רע. זכות השיבה של האוכלוסייה הגאורגית שגלתה מאבחזיה בעקבות הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, נשללה ואלה שבכל זאת נותרו באבחזיה, היו נתונים לתוכנית טיהור אתני שיטתית. ביקורת נוספת של הקהיליה הבינלאומית נמתחה על ארדזינבה בשנת 1995 בעקבות הוצאת צו שהחרים את הזרם נוצרי עדי יהוה.
במהלך השנים האחרונות לכהונתו ספג ארדזינבה ביקורת על חוסר הצלחתו להביא ליציבות באבחזיה ומעמדו הציבורי נחלש. משנת 2002 הוא הפסיק להופיע בציבור. כתוצאה מכך גבר חלקו של ראש ממשלת אבחזיה, ראול חאג'ימבה, בניהול הרפובליקה הבדלנית.
בריאותו התרופפה בצורה קיצונית והוא קיבל טיפול במוסקבה לזמן מה. למרות הקריאות ההולכות וגוברות של האופוזיציה באבחזיה (במיוחד תנועת אמטסחארה) להתפטרותו, הוא הצהיר כי ימשיך בכהונתו עד תומה, שאמורה הייתה להסתיים באוקטובר 2004, אולם לא הסתיימה למעשה עד ל-12 בפברואר 2005. תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת. ועדת הבחירות האבחזית הכריזה בתחילה על ניצחונו של ראול חאג'ימבה אולם בית המשפט העליון באחזיה הכריע לאחר עירעור לטובתו של סרגיי בגאפש עם רוב של 50.3%. אולם בית המשפט הפך את החלטתו לאחר שכוחותיו של חאג'מבה הסתערו על בנין בית המשפט, ובגאפש ותומכיו קיבלו איומים שלא לערוך את טקס ההכתרה ב-6 בדצמבר 2004. בסופו של דבר הגיעו בגאפש וחאג'ימבה הגיעו להסכמה, בתחילת דצמבר, לרוץ יחד כאיחוד לאומי. הבחירות נערכו ב-12 בינואר 2005, והאיחוד כצפוי ניצח. על פי ההסכם נבחר בגאפש לנשיא וחאג'ימבה לסגנו. ארדזינבה עצמו לא יכול היה להתמודד, לא רק עקב בריאותו הרופפת, אלא כיוון שהחוקה האבחזית לא מאפשרת תקופת כהונה שלישית. במהלך הבחירות ב-2004 נהרג בתאונה גארי אאידה, אחד ממנהיגי האופוזיציה, מה שהגביר את האנדרלמוסיה.
שמ&quot;ר
שמ"ר (מבוטא "שוֹמר") הוא שם העט של נחום-מאיר שַייקֶביץ' (ביידיש: נחום-מאיר שײַקעוויטש; 18 בדצמבר 1849 ניאסוויז' – 25 בנובמבר 1905, ניו יורק), שהיה סופר ומחזאי יידי שחי ברוסיה ובשנותיו האחרונות בארצות הברית. בצעירותו כתב גם בעברית.
חייו.
שמ"ר נולד בעיר ניאסוויז' שברוסיה הלבנה, באזור מינסק (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) ב-18 בדצמבר 1849.
מנעוריו בלט בכישרונו לספר סיפורים. את תחילת דרכו הספרותית עשה על ידי פרסום סיפורים קצרים בעברית בדפי כתב העת "המליץ". זמן מה ניהל עסקים בווילנה, ובמסגרת עבודתו נסע רבות. חלק מהשנים חי בעיר פינסק, שם נמנה עם קבוצת משכילים יהודים אוטודידקטיים המוכרת כקבוצת פינסק, אשר הפיצה את רוח התרבות היהודית החילונית בקרב יהודי מזרח אירופה. באותן השנים כתב בעברית וביידיש.
בהגיעו פעם לבוקרשט התוודע שם ללהקות תיאטרון יהודיות, והחליט להיות מחזאי בשפת היידיש. הוא הגשים את משאלתו כשהתיישב בהמשך בעיר אודסה, שם עסק לא רק בכתיבת מחזות אלא גם בניהול תיאטרון יהודי. להצלחה גדולה במיוחד זכה עיבודו ביידיש לקומדיה של גוגול "רביזור" (1883).
לאחר סגירת התיאטראות היהודיים ברוסיה ב-14 בספטמבר 1883 היגר לניו יורק, ארצות הברית, בשנת 1888; יש אומרים גם בעקבות ביקורתו הקשה של שלום עליכם על ספריו. בניו יורק הוציא לאור שני שבועונים: "דער מענשענפרוינד" ו"דער יידישער פוק".
נפטר בניו יורק בנובמבר 1905, והובא לקבורה בבית העלמין יוניון הילס בברוקלין. בהלווייתו ב-26 בנובמבר 1905, שהפכה לאירוע חסר תקדים של הזדהות קיבוצית של קהילת יהודי צפון אמריקה, השתתפו כמאה אלף יהודים שהציפו את רחובות שכונת הלואר איסט סייד במנהטן ואת גשר ויליאמסבורג בדרך לבית הקברות.
יצירתו.
שמ"ר נחשב לאחד מהמחזאים החלוציים של התיאטרון היידי, יחד עם אברהם גולדפדן, יוסף לטיינר, יעקב גורדין ואחרים. שמ"ר היה יוצר פורה במיוחד של רומנים פופולריים "סנסציוניים" מן הסוג הנקרא גם "רומני משרתות ושוליות" או "שוּנד רומנים". מודל לחיקוי היווה עבורו הסופר אייזק מאיר דיק, ויש מעריכים כי עלה על רבו ומורו. סיפורי שמ"ר, בעלי הכותרות הגרנדיוזיות, אכן הצליחו להגיע לקהל יהודי רחב ביותר – לבעלי מלאכה, תלמידי ישיבה ועקרות בית. חלקם היו עיבודים של ספרים לועזיים. כמה מספריו תורגמו אף לשפת הלדינו ("אסתר היפה, רחל היפה": "La ermoza Esther, la ermoza Rachel").
לאחר הגירתו בשנת 1888 לארצות הברית, המשיך שם את עבודתו כסופר ומחזאי לאורך 17 שנה, עד מותו ב-1905. בנותיו רוזה ומרים כתבו זיכרונות על אודות חייו.
הערכת יצירתו והשפעתה.
שמ"ר משך את אש הביקורת הקטלנית של שלום עליכם, שביטא אותה במסה "משפט שמ"ר" (יידיש: "שמר'ס משפּט"), שפורסמה בברדיצ'ב בשנת 1888. במסה זו ביקש שלום עליכם כי הספרות ביידיש לא תסתפק בכתיבה כזו שייצג שמ"ר, אלא תעמוד בסטנדרטים אמנותיים גבוהים יותר. שמ"ר למד סנגוריה על עצמו בפמפלט "יהי אור", שבו הגן על שאיפתו לספק צורכיהם הרוחניים של כל שכבות העם, גם של אלו שאינם מבינים את הספרות ה"גבוהה". ביקורת קטלנית זו של הסופר הנודע פגעה במוניטין הספרותי של שמ"ר.
תרומה להערכה מחדש של השפעתו חלה כאשר בשנת 1940 פרסם המשורר והסופר אברהם רייזן מאמר בעיתון הניו-יורקי היידי "פֿאָרװערטס" לרגל 35 שנה למותו של שמ"ר, שבו האיר גם את צדדיה החיוביים של תרומתו של שמ"ר לתרבות היידית.