המחקר הקבוצתי המינימלי הקלאסי מורכב משני שלבים; בשלב הראשון, המשתתפים שאינם מכירים זה את זה מחולקים באופן רנדומלי לשתי קבוצות על בסיס קריטריונים חסרי משמעות אמיתית (למשל על פי העדפת אחד משני ציורים או על פי הטלת מטבע). בשלב השני המשתתפים לוקחים חלק במשימה של חלוקת משאבים שאינה קשורה לאופן החלוקה. במהלך משימה זו, המשתתפים נדרשים לחלק משאבים (כדוגמת כסף או נקודות) בין משתתפים אחרים המשויכים לקבוצתם או לקבוצה השנייה. בדרך כלל ניתנת למשתתפים בחירה בין מספר אופציות לחלוקת המשאבים:
למשתתפים נאמר כי לאחר סיום המשימה, הם יקבלו את הסכום הכולל של המשאבים שהוקצה להם על ידי המשתתפים האחרים, כלומר האופן בו יבחרו לחלק את המשאבים בעצמם לא ישפיע על מה שהם עצמם יקבלו.
מטרתה של פרדיגמה זו היא לבטל השפעתם של שיקולים נוספים על ההתנהגות; למשל האנונימיות של חברי הקבוצה מבטלת את השפעת ההעדפה הבין-אישית, העובדה שאופן החלוקה לא ישפיע על המשאבים שהמשתתפים עצמם יקבלו מבטלת את השפעת הרווח האישי הישיר, ואופן החלוקה השרירותי לקבוצות מבטל הצדקות אפשריות מבוססות היררכיה לחלוקה לא הוגנת. בצורה זו למעשה מבודדים שיקול אחד בלבד באופן חלוקת המשאבים והוא השייכות לאותה קבוצה מול השייכות לקבוצות שונות.
ניסויים שהשתמשו בפרדיגמה זו גילו כי רוב המשתתפים מעדיפים להגיע להפרש יחסי מקסימלי בין קבוצת הפנים לקבוצת החוץ ולא לרווח מוחלט מקסימלי לקבוצת הפנים. כלומר, אף על פי שהנבדקים נותנים כסף לאנשים אחרים ולא לעצמם, ואף על פי שהחלוקה לקבוצות היא כמעט חסרת משמעות, הנבדקים עדיין מעדיפים את חברי הקבוצה שלהם.
פיתוח.
פרדיגמת הקבוצה המינימלית פותחה במקור על ידי הנרי טאג'פל ועמיתיו בתחילת שנות השבעים כחלק מניסיונם להבין את הבסיס הפסיכולוגי של אפליה בין-קבוצתית. כוונתו של טאג'פל הייתה בשלב הראשוני לחלק את המשתתפים לקבוצות בעלות משמעות קטנה ככל האפשר, ובניסויי המשך להגדיל כל פעם במעט את המשמעות העומדת בבסיס החלוקה לקבוצות על מנת לגלות מה הקריטריון המינימלי הנדרש להתרחשותה של אפליה. הממצא המפתיע היה, שכבר בחלוקה הראשונית, בתנאים הקבוצתיים המינימליים ביותר, התרחשה העדפה לקבוצת הפנים. לפני מחקרו של טאג'פל, האמינו כי העדפת קבוצת הפנים נובעת מאינטרסים אישיים של חברי הקבוצה או מקיומו של קונפליקט ממשי בין הקבוצות. טאג'פל הוכיח שהמצב המינימלי הדרוש להעדפת קבוצות הוא פשוט סיווג לקבוצה ולא משנה כמה שרירותי קריטריון הסיווג.
בעקבות ממצאים אלו פיתח טאג'פל את ההסבר המוטיבציוני של תאוריית הזהות החברתית. על פי תאוריית הזהות החברתית, בתנאי הקבוצה המינימלית, אנשים יעדיפו להעניק יתרון לקבוצה שלהם על פני קבוצת החוץ, משום שבנסיבות אלו, העדפת קבוצת הפנים היא הדרך היחידה להשגת ייחוד חיובי.
הסבר תאורטי לתופעה.
פסיכולוגים חברתיים הציעו מספר סיבות להעדפת המשתתפים את חברי קבוצתם בפרדיגמת הקבוצה המינימלית. טאג'פל ועמיתיו סיפקו הסבר המתמקד בקטגוריזציה חברתית ובזהות חברתית. סיווג חברתי מתייחס לאופן שבו אנשים מסווגים לקבוצות חברתיות. כשם שאנשים תופסים באופן אוטומטי אובייקטים לא-חברתיים כשייכים לקטגוריות שונות (לדוגמה, פרחים לעומת עצים), הם גם נוטים לקטלג אנשים לקבוצות שונות. סיווג חברתי הוא שימושי משום שהוא מספק סדר ומשמעות לסביבה החברתית. במצבים שונים, בסיסים שונים לסיווג אנשים הופכים רלוונטיים. לדוגמה, סיווג עשוי להיות מבוסס על מין או נטייה מינית כאשר אנשים דנים ביחסים רומנטיים, בעוד שהוא עשוי להיות מבוסס על לאום או שיוך דתי כאשר אנשים דנים בטרור הבינלאומי. בנוסף לסיווג אחרים לקבוצות, סיווג חברתי מוביל בדרך כלל לסיווג העצמי לקבוצה מסוימת. לדוגמה, אדם יכול לחשוב על עצמו בעיקר כעל זכר במצבים מסוימים, בעוד שבמצבים אחרים הוא עשוי לחשוב על עצמו בעיקר כישראלי. הזהות החברתית מתייחסת להיבטים של הדימוי העצמי הנובע מחברות בקבוצה. הקשר בין הזהות החברתית לבין ההערכה העצמית יוצר לחץ להערכת הקבוצה באופן חיובי בהשוואה לקבוצות חוץ.
בפרדיגמת הקבוצה המינימלית, הבסיס הרלוונטי היחיד לקטגוריות החברתיות הוא השתייכות לקבוצת הפנים או לקבוצת החוץ המשתתפות בניסוי. לפיכך, הזהויות החברתיות וההערכה העצמית של המשתתפים קשורות לקבוצות אלה. וכך על מנת לשפר את ההערכה העצמית שלהם, הם מעניקים יתרון לקבוצת הפנים כדי להבדיל באופן חיובי את קבוצתם מקבוצת החוץ. לכן, המשתתפים מספקים יותר משאבים לקבוצה כולה כדרך לשמור על הזהות החברתית החיובית ולהגן על תחושת ההערכה העצמית שלהם או להגביר אותה.
הסברים אלטרנטיביים.
הסברים נוספים מציעים שייתכן כי חלוקת המשתתפים לקבוצות משפיעה על ציפיות המשתתפים לגבי הדרך הנכונה להתנהג בהקשר זה. כלומר, אנשים למדו כי יחסי הגומלין בין הקבוצות הם בדרך כלל תחרותיים, ולכן הם פועלים באופן תחרותי בכל פעם שהם בהקשר בין-קבוצתי. לחלופין, אנשים יכולים להעריך את קבוצתם באופן חיובי יותר ולתת להם יותר משאבים כי הם מצפים מחברי קבוצתם לעשות את אותו הדבר עבורם מעיקרון ההדדיות. הסבר נוסף הוא שלמידה על קבוצות חברתיות חדשות יוצרת אי ודאות ועמימות. באופן כללי, לאנשים לא נוח במצבים כאלו. הגדרת קבוצתם כקבוצה עדיפה על קבוצת החוץ עשויה להחזיר מידה מסוימת של ודאות וסדר לסביבה החברתית שנוצרת על ידי פרדיגמת הקבוצה המינימלית.
אלפא רומיאו סוג 103
אלפא רומיאו סוג 103 (באיטלקית: Alfa Romeo Tipo 103) היא מכונית קונספט, מכונית משפחתית, בתצורת סדאן, ("שלוש קופסאות"). "אב הטיפוס" תוכנן על ידי חברת אלפא רומיאו האיטלקית בשנת 1960.
הפרויקט נודע כ"פרויטק 5", יוצר אב טיפוס שאופיין במנוע הנעה קדמית. בשנת 1962 בוצעו לדגם "מבחני דרך". בסופו של דבר חברת "אלפא רומיאו" החליטה לא לייצר את הדגם.
הדגם היחידי שנותר מוצג ב"מוזיאון ההיסטורי של אלפא רומיאו".
שטפן ראב
שטפן ראב (בגרמנית: Stefan Raab; נולד ב-1966) הוא קומיקאי, מוזיקאי ומנחה טלוויזיה גרמני.
ביוגרפיה.
ראב נולד בקלן, והחל להתפרסם ב-1993, כשהנחה תוכנית קומית בערוץ המוזיקה הגרמני "VIVA". ב-2001 החל להגיש תוכנית אירוח בטלוויזיה, ב-2006 הוא יצר את התוכנית "הבס את ראב", ב-1998 כתב את השיר ייצג את גרמניה באירוויזיון, ב-2000 בעצמו את גרמניה באירוויזיון והגיע למקום החמישי וב-2011 שימש כמנחה האירוויזיון בהפקה שנערכה בדיסלדורף, ב-2009 יצרו במוזיאון מאדאם טוסו בברלין פסל שעווה בדמותו. זכה במספר פרסים על עבודתו.
בשנת 2005 הוא יזם תחרות הזמר של הבונדסוויז'ן, תחרות שנערכה במשך עשור על בסיס שנתי.
אף על פי שלדבריו אינו מסוגל לקרוא תווים, למד ראב לנגן על כלים שונים כבר בשנים הראשונות. בין היתר, גיטרה, בס, מקלדת, אקורדיון, תופים וסקסופון. עם כל אחד מהכלים האלה הופיע ראב בפומבי לפחות פעם אחת.
בתחילת חודש יוני 2013, פיתח ראב ראש מקלחת בשם "Doosh". ההפקה וההפצה מתבצעת בשיתוף פעולה עם חברת באטלרס. ראש המקלחת יכול לייצר סילון מים מרוכז וכן מסך רחב של מים.
העובדה שראב בחר לשתף עם הציבור מעט מאוד על חייו הפרטיים, עוררה את כותב השירים פרידמן וייז לחבר שיר ששמו "חייו הפרטיים של שטפן ראב".
יחסי איטליה–גרמניה
בין איטליה לבין גרמניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היסטוריה.
האימפריה הרומית.
בשנת 57 לפנה"ס כבש יוליוס קיסר את גאליה, ובשנים לאחר מכן כבש יורשו אוגוסטוס קיסר את גרמניה עילית. במהלך נדידת העמים השתלטו שבטים גרמאנים על שטחים נרחבים של הקיסרות הרומית, ובכך הביאו בסופו של דבר לנפילת הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476. במאה ה-8 הוקמה האימפריה הפרנקית ששלטה הן על חלקים מגרמניה והן על חלקים מאיטליה.
ימי הביניים.
במהלך ימי הביניים שלטה האימפריה הרומית הקדושה על צפון איטליה, והתקיימו סכסוכים רבים בין האפיפיור לקיסר, והערים האיטלקיות נחלקו ביניהם במי מהשניים לתמוך, במה שנודע כמחלוקת הגוולפים וגיבלינים. בתקופת שלטונו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה עיקר מושבו בפלרמו, סיציליה, והוא שלט כמעט כל שטחי איטליה המודרנית.
בשלהי המאה ה-14 החלה תנועת הרנסאנס באיטליה, אשר השפיעה מאוד גם בגרמניה, ובסופו של דבר הביאה לרפורמציה הפרוטסטנטית. בתקופת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התרחשו המלחמות האיטלקיות, ובשנת 1527 אף בזזו חיילים גרמנים את רומא.
המאה ה-19.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשו הן מדינות איטליה והן מדינות גרמניה על ידי נפוליאון, ובפעם הראשונה בתולדותיהם זכו לסוג של איחוד מדיני, תחת חסותה של צרפת. בקונגרס וינה הוחזרה עצמאותן של המדינות השונות בגרמניה ובאיטליה, אך בעוד בגרמניה נשלטו המדינות על ידי שליטים מקומיים, המדינות באיטליה נשלטו בעיקר על ידי מעצמות זרות.
בשנת 1848 נעשו מאמצים להביא לאיחוד גרמניה ואיטליה במהלך מהפכות אביב העמים, אולם במהלך הריאקציה לאחר מכן נכשלו הניסיונות הללו. בשנת 1861 הוקמה ממלכת איטליה, ובשנת 1866 סייעה איטליה לפרוסיה במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובתמורה קיבלה לאחר מכן את העיר ונציה. בשנת 1870 ניצלו האיטלקים את מלחמת צרפת–פרוסיה, אשר הובילה לאיחוד גרמניה, וסיפחו את רומא, שהפכה להיות עיר הבירה של הממלכה.
בשנת 1882 הוקמה הברית המשולשת בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה, אולם למרות ההסכם נמנעה איטליה להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, ולבסוף אף הצטרפה למדינות ההסכמה.
מלחמת העולם השנייה.