עץ התות המוזכר במשנה (מאה שנייה לספירה) אינו תות לבן אלא זן של תות שחור. התות הלבן, שאפשר שהיה מוכר בארץ כגידול תרבות בשלהי התקופה הביזנטית, הפך לגידול חשוב ונפוץ רק לאחר הכיבוש הערבי ישנן עדויות מוצקות לגידולו באזורנו רק מהמאה העשירית ואילך. התות הלבן תפס מקום מרכזי בנוף החקלאי של הארץ בעיקר בימי הביניים המאוחרים ועד לעת החדשה. אפשר שרק אז המונח הכללי 'תות' מכוון לתות הלבן, בעוד שהתות השחור נקרא במפורש בשם "שאמי". החל במאה ה-12 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו ניסיונות נפל רבים לגדל עצי תות הלבן בארץ ישראל לטובת תעשיית המשי. באמצע המאה ה-16 ניטעו ממנו שטחים נרחבים בסביבת טבריה לפיתוח תעשיית המשי. מאמצע המאה ה-19 התעוררה התעניינות רבה בארץ ישראל בגידול זחלי טוואי המשי להפקת משי. באביב 1852 נשתלו 23,000 עצי תות בקרבת שער יפו בירושלים. בשנת 1853 היו בגן של מונטיפיורי, בסמוך ליפו, 1,200 עצי תות וברמלה היו 14,000. פקעיות המשי נשלחו לעיבוד לביירות ולדמשק שם התעשייה פרחה והייתה רווחית. בשנת 1860 נפסק גידול תולעי-המשי בארץ ישראל, ישנה סברה שהדבר נבע ממחלה שפגעה בזחלי טוואי המשי כפי שקרה בלבנון ומתנאי האקלים שלא התאימו לגידולם.
לאחר 30 שנים, בסוף המאה ה-19, ניסו שוב להכניסו במושבות הברון רוטשילד. בשנת 1981 ניטע המטע הראשון בראשון לציון ואחר כך ניטעו בראש פינה, פתח תקווה, מאיר שפיה, ג'ילין, זיכרון יעקב ויסוד המעלה ובית הספר החקלאי מקוה ישראל. סה"כ ניטעו עצי תות על שטח של יותר משלושת אלפים דונם. פקעיות המשי נשלחו לעיבוד לביירות ולדמשק ואחר כך בראשית המאה 19 אל המַטְוִויָּה שהוקמה בראש פינה. אל המטוויה הגיעו פקעיות משי מן המושבות היהודיות וגם מיישובים הערבים באזור מטולה ומן הכפר חצביה. משלוחי המש האיכותי הועבר לביירות או חיפה ומשם לאירופה. בעקבות גירעונות כספיים המטוויה נסגרה בשנת 1904 ובשנת 1906 הופקו פקעיות משי רק במושבה עקרון (מזכרת בתיה).
עם התפשטות השימוש בסיבים מלאכותיים בעולם ירד ערכו של המשי הטבעי, ואתו גם של התות הלבן.
אין בישראל מטעי תות בהיקף מסחרי. במשק היהודי מגדלים את התות לנוי, לצל ולפרי. הוא מקובל גם כעץ בוסתנים. במשק הערבי נהוג גידול מסחרי בממדים קטנים.
בישראל עץ תות לבן נחשב לעץ תרבות וגדל גם כפליט תרבות. הוא גדל בגינות בתים, בשטחים פתוחים, בשולי מטעים בפארקים עירוניים, ליד מקורות מים כמו אגם החולה. הוא נפוץ בכל ישראל למעט בקעת הירדן הערבה ודרום הנגב. הוא נפוץ ממטולה ועמק החולה כולל קריית שמונה ופארק הזהב ועד צפון הנגב. ריבוי העצים נעשה על ידי ייחורים, זריעה או הרכבה. התות מתאים לשתילה בכל ארץ ישראל, במגוון קרקעות, ואינו צרכן מים גדול. עצים בוגרים בקרקעות כבדות יסתפקו במי גשמים. עצים צעירים רצוי להשקות עד להתבססות, בקרקעו קלות רצוי לתת השקיית עזר לעצים בוגרים אם לא ירדה כמות גשמים מספקת.
בשימוש האדם.
תרבותו של התות הלבן עבור טוואי המשי החלה בסין לפני יותר מ-4,500 שנה. נכון לעשור השני של המאה ה-21 מוקצים לגידולו בסין 6,260 קמ"ר. עלי התות הלבן נחשבים למזון מועדף עבור טוואי המשי. לשיא ביבול העלים הם מגיעים מגיל 18 עד 20. לא נהוג לקיים עצים שעברו את גיל 50 ונהוג להשאירו נמוך באמצעות גיזום.
חומר גלם לתעשייה: העץ משמש כחומר גלם בהכנת מוצרי ספורט בשל עמידותו, גמישותו והאלסטיות שלו בעיקר למחבטי טניס וכדורי נוצה, מקלות הוקי, רהיטים, כלים חקלאיים, וחומרי בנייה לבית ולסירות. העצה סיבית ומשמשת באירופה ובסין לייצור נייר. הסיבים המתקבלים מהקליפה משמשים לתעשיית האריגה.
מזון לבעלי חיים: באזורים שבהם מגבילה העונה היבשה את זמינות הצמחייה על הקרקע, משתמשים בהם כמספוא לבעלי חיים (פרות, עזים, חזירים עופות וכדומה).
מזון לבני האדם: חלקי הצמח, מלבד הפירות הבשלים, רעילים לאדם ויכולים לגרום לכאבי בטן והזיות. ניתן לאכול את הפירות הבשלים חיים או מבושלים. מכינים מן הפרי ג'לי, ריבות ותוספת לפשטידות, לחם, לעוגיות או לפודינגים. הפרי הוא גם מרכיב בהכנת יין התות. לאחר קלייה וטחינה של הקליפה הפנימית היא משמשת כמעבה מרקים או כתערובת עם דגנים בהכנת לחם. הניצנים הצעירים שימשו כתחליף לתה.
שימושים נוספים: שדרות עצי תות משמשות כשובר רוח להגנה על בעלי החיים, ולמנוע סחף קרקע. שוברי רוח יכולים לעזור ליישובים החיים בתנאי חורף קשים להתמודד טוב יותר עם ההשפעה של סופות חורף ולהפחית את עלויות החימום הביתיות במהלך חודשי החורף..
בספרות ובתרבות.
עץ התות לא מוזכר במקרא ולראשונה הופיע בספרות החיצונית. התות נזכר בפרק ב' של "ספר אחיקר החכם" במשל חכמה שאחיקר מלמד את בנו נדן: "בני, "אל תאץ כשקד השוקד להנץ, ופריו ייאכל לאחרונה, אך השכל כמו תות המאחר להנץ, ופריו ייאכל לראשונה". לאחר מכן התות מוזכר בספרות חז"ל. בכל המקורות הכוונה לזני המין תות השחור (Morus nigra). התות מוזכר ב "מֵאֵימָתַי הַפֵּרוֹת חַיָּבוֹת בַּמַּעַשְׂרוֹת? הַתְּאֵנִים, מִשֶּׁיַּבְחִילוּ. הָעֲנָבִים וְהָאֳבָשִׁים, מִשֶּׁהִבְאִישׁוּ. הָאוֹג וְהַתּוּתִים, מִשֶּׁיַּאְדִּימוּ. וְכָל הָאֲדֻמִּים, מִשֶּׁיַּאְדִּימוּ". ר"ע מברטנורה מפרש: "והתותים - בערבי תו"ת ובלע"ז מורא"ש". הרמב"ם מפרש "והתותים – אל-תות". יש מפרשני ימי הביניים שזיהו בעץ תות את ה"בכאים" הנזכרים ב.
לדעת ע. לעף מקור השם תות הוא בארצות אירניות וארמניות עד הודו. בהודו שמו בשפה הסנסקריט "טוּטַה" ובשפה המרטהי – "טוּטִי". את השם זה אנו מוצאים גם בפרסית "תות". בסורית השם הוא תותא. ושמו בערבית: תות, תות אלשאמי, (פרצאד - תות לבן) - شجرة الفراولة.
עץ התות שפירותיו הלבנים הפכו לאדום נזכר בסיפור אהבתם של פִּירָמוֹס ותיסבֵּי והתאבדותם העקובה מדם בחלק הרביעי של השיר האפי "מטמורפוזות" של המשורר הרומאי אובידיוס. סיפור אהבתם של פירמוס ותיסבי שימש כמקור ההשראה עבור שייקספיר ל"רומיאו ויוליה", והסיפור עצמו מועלה כמחזה-בתוך-מחזה שמעלות הדמויות בצורה נלעגת בסיומו של "חלום ליל קיץ".
שירו של יוסי בנאי "אני וסימון ומואיז הקטן" מוצב על שלט בגן התות בשכונת אוהל משה שבנחלאות, שכונת ילדותו. בשיר הוא נזכר בגעגוע בעץ תות שכונתי.
רשימת מאמרים שלבני הישיבות
דגל התעופה האזרחית הניו זילנדית
דגל האוויר האזרחי של ניו זילנד הוא דגל המייצג את התעופה האזרחית של ניו זילנד, ניתן להניפו על שדות תעופה בניו זילנד, על מטוסים בבעלות ניו זילנדית ועל המשרדים הראשיים של חברות תעופה אשר בבעלותם מטוסים ניו זילנדיים.
עיצובו של הדגל מבוסס על עיצובו של דגל האוויר האזרחי של הממלכה המאוחדת, צלב לטיני כחול כהה ממוסגר בלבן על שדה כחול בהיר והיוניון ג'ק משובץ בקנטון ומושחת בצלב הדרומי בצבע אדום כפי שהוא מיוצג בדגל ניו זילנד ברביע השמאלי התחתון.
עיצובו המקורי של הדגל הוצע למלך ג'ורג' השישי בידי המושל הכללי של ניו זילנד, הלורד גאלוואי. ב-16 בנובמבר 1938, הונף הדגל לראשונה ולאחר מכן "זוהה כצבעים הלאומיים המתאימים למטוסים אזרחיים הרשומים בניו זילנד"
Chameleon in the Shadow of the Night
זיקית בצללי הליל הוא אלבום מופת משנת 1973 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
האלבום שונה מאוד משאר יצירתו של האמיל בשנות ה-70. רוב השירים כוללים נגינה בפסנתר או גיטרה אקוסטית בלבד, ורק בשניים ישנו שימוש בתיזמור עשיר יותר.
האלבום עוסק בתחושות של בדידות, החמצה וניכור. האלבום נפתח בשורה מנהיים, שבת סגריר, בלי פרוטה, בלי חברים. המגמה מקצינה ב"בסוף" שם האמיל הוגה באפשרות להתאבד כמזור לבדידותו וכפרה לכשלונותיו, "אני מניח שאעלה על סיפון הטיטניק להפלגה".
השיר האחרון, "בחדר השחור", שונה משאר האלבום. זוהי יצירה מורכבת, מרובת פרקים בתזמור עשיר, כמיטב המסורת של ואן דר גראף ג'נרייטור.
הטבעה (דגל)
הטבעה (באנגלית Defacement) הוא מונח המשמש בהרלדיקה ובווקסילולוגיה לתוספת של סמל או מטען לדגל כלשהו. לדוגמה, הדגל האוסטרלי הוא נס בריטי כחול שעליו מוטבע צלב הדרום וכוכב חבר העמים מתחת ליוניון ג'ק.
על אף שהמונח באנגלית (Defacement) נושא משמעות נלווית שלילית (למשל Website defacement פירושו התקפה על אתר אינטרנט), הרי שבהקשר הווקסילולוגי אין בו כל רמז שלילי; הכוונה היא פשוט לכך שהדגל שונה מהדגל הרגיל שבו נעשה שימוש תכוף. לדוגמה, דגלי מדינות רבות הם דגלי לאום שעליהם מוטבעים סמל המדינה או שלט האצולה שלה.
The Silent Corner and the Empty Stage
הפינה השקטה והבמה הריקה הוא אלבום משנת 1974 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
לאלבום צליל אקלקטי - מבלדה בליווי אקוסטי (Forsaken Garden, Rubicon) דרך יצירות רוק מתקדם מורכבות (A louse is not a Home, Modern) וכלה בשיר אישי לבתו (הדמיונית עדיין, באותה תקופה) של היוצר (Wilhelmina).
בדומה לצליל, גם נושאי השירים שונים מאוד זה מזה, והם אינם מתחברים לרצף.
In Camera
In Camera (בעברית: בעין המצלמה) הוא אלבום משנת 1974 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
האלבום, שמתחיל בצליל מלודי, הופך לגועש יותר ויותר בהמשך. לאחר שיר אנטי-מלחמתי (כוכב השביט, זנבו ושמים) הוא מסתיים בצמד יצירות פרועות, עגומות ובעלות צליל תעשייתי בולט הנקראות גוג ומגוג. השיר מגוג כולו מורכב מצלילי הקלטות מעוותים היוצרים תחושה קלאוסטרופובית ומאיימת. יש המייחסים צמד זה להיות אחיו של האמיל מאושפז בחוסר הכרה בתקופת היצירה.
למרות חשיבותו של האלבום, בהיותו מראשוני המשתמשים באופן בלעדי בסימפולים וממבשרי המוזיקה התעשייתית, אין זה אחד מאלבומיו הפופולריים של האמיל.
דיור
בעין המצלמה
טויוטה פריוס