בשנת 2004 הרב קופר, יחד עם קבוצת תושבים, ייסדו את קהילת "הצור והצהר" בצור הדסה. קהילת הצור והצהר היא קהילה אורתודוקסית ציונית דתית. עם השנים, הם פתחו תחת חסות הקהילה גנים ממלכתיים דתיים, מקווה נשים, סניף בני עקיבא ובית ספר ממ"ד לצד שיעורים לנוער ולמבוגרים. כיום הרב קופר משמש כרב הקהילה וכדמות משמעותית ביישוב כולו.
משמש כמרצה למשפטים באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן, ומלמד מדרש, תלמוד, רמב"ם וחסידות במכון פרדס לחינוך יהודי בירושלים.
תחומי המחקר שלו הם ההיסטוריה של המשפט בעת החדשה המאוחרת, ההלכה על רקע הקשרה האינטלקטואלי, התרבותי, והמשפטי הרחב, משפט וספרות, וחסידות. בשנת 2011 הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא דמותו ופסיקתו של האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממונקאטש. הוא זכה למספר מלגות בתר-דוקטורט – הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, השותפות האקדמית הבין-אוניברסיטאית ללימודי רוסיה ומזרח אירופה, מלגת קרייטמן במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרויקט יהודי גליציה ובוקובינה באוניברסיטת חיפה.
כמו כן, הוא זכה במלגה להשתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בפקולטה למשפטים ובסנט היוס קולג'.
קופר בעל טור קבוע בעיתון ג'רוזלם פוסט בשם The Tisch, במרץ 2019 שם הטור שונה לThe Maggid of Melbourne.
ספרו הראשון Relics for the Present, הוצא לאור בשנת 2012 על ידי הוצאת מגיד של קורן. הספר מבוסס על השנים הראשונות של הטור בעיתון ועוסק בסוגיות במסכת ברכות. הכרך השני יצא לאור ב-2016. עקב הפופולריות של הספרים, הוצאת קורן הדפיסה אותם מחדש.
קופר מציג את מחקריו ומפרסם מאמרים בכתבי עת רבים מסביב לעולם.מאז 2015 מפרסם פודקאסטים פופולריים (באנגלית) בהם הוא חולק רעיונות מתוך מחקרו, לימודו, ושיעוריו.
בשנת 2020 זכה קופר בפרס המאמר המצטיין מטעם הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט באוניברסיטת תל אביב לעבור מאמרו "ההלכה בבית מדרשה של החסידות", הסוקר את תרומת תנועת החסידות לעולם ההלכה ולספרות ההלכתית. קופר טען שחוקרים עד כה לא הקדישו תשומת לב מספקת להיבט זה של החסידות.
חיים אישיים.
נשוי לשרה, מנהלת בית הספר אורות עציון לבנות באפרת ואב לשישה. הם מתגוררים בצור הדסה. בנוסף הוא בעל אחוזה קטנה באי איילה שבסקוטלנד.
דנקנר השקעות
קולנוע ארמון
קולנוע ארמון היה בית קולנוע ברחוב הנביאים 18 פינת רחוב שבתאי לוי בשכונת הדר הכרמל בחיפה. הוא נחנך בשנת 1935, והיה פעיל עד 1987.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו בחיפה כ-28 בתי קולנוע, ומדי יום התקיימה בבתי הקולנוע "ארמון", "אמפי", "שביט", "עדן", "אורה", "הדר", "אוריון" ורבים אחרים, הצגה יומית, ראשונה ושנייה.
היסטוריה.
בעל בית "קולנוע ארמון" היה איש העסקים משה גרידינגר, שעלה מרומניה בגיל 43 ונפטר שנתים לפני קום המדינה. הוא רכש שטחים וקרקעות, נכנס לעסקי הספנות, וגם הקים משק חלב שבשלב מסוים הפך לספק החלב לגני הילדים בתל אביב. לאחר שנכנס לשותפות בקולנוע "עין דור", בנה גרידינגר את "קולנוע הרצליה", ומיד אחריו את "קולנוע ארמון"
הקולנוע נחשב מפואר וכלל אולם עם 1,800 מושבים, יציע ותאי כבוד. היה לו גג נפתח לחודשי הקיץ. הסדרנים היו פותחים את חלונות הצד עם מוט ארוך. הקולנוע נסגר ב-1987.
מלבד סרטים בשלוש הצגות יומיות "ארמון" אירח הצגות של התיאטרונים המובילים - הבימה, האוהל והקאמרי, וכן הופעות מחוץ לישראל וקונצרטים של "התזמורת הפילהרמונית". התזמורת הפילהרמונית הישראלית נהגה להופיע שם עד בניית האודיטוריום. ב-31 בדצמבר 1936 ערכה התזמורת את הקונצרט הראשון שלה באולם בניצוחו של ארטורו טוסקניני, חמישה ימים לאחר קונצרט הבכורה שלה בתל אביב. מסיבה זו הבעלים נהג להשתמש בשם נוסף: "תיאטרון ארמון". בנוסף הופעות אופרה וכנסי בחירות נערכו ב"ארמון" לאורך שנים.
התכנון נעשה על ידי האדריכל שמואל רוזוב ששילב את הסגנון הבינלאומי ואר דקו. "קולנוע ארמון" היה אחד מהדוגמאות המקומיות היחידות לקולנועי הערים הגדולות באירופה ובאמריקה.
"ארמון" היה נקודת ציון מרחבית שחרגה משטח השיפוט של חיפה. לאורך רחוב הנביאים היו בתי קולנוע נוספים, חנויות, דוכני פלאפל ומסעדות. בפינת הנביאים והחלוץ, היו תחנות שירות של מוניות לאזורים שונים בצפון הארץ, קווי אוטובוסים רבים ובקרבת מקום היה גם "בית מכבי" של אגודת הספורט מכבי. כל אלה הפכו את קולנוע ארמון לציר המרכזי של מרכז הבילויים של חיפה בזמנים ההם.
לצדו נפתחו פלאפל "ארמון", תחנת מוניות "ארמון" והנהלת הקולנוע אף תרמה להקמתם של מעונות ייעודים לעובדים. ברחבת הכניסה של המבנה נהגה להתאסף בסופי השבוע קבוצה של צעירים, שנקראה "קומנדו ארמון". לאחר שהפסיק לתפקד כבית קולנוע שימש "ארמון" בתור אולם הופעות בשם "העיר השנייה".
ההריסה.
ב-1995 נהרס מבנה הקולנוע והחלה בניית מגדל ארמון שהסתיימה בשנת 1998.
משפחת גרידינגר.
בנו של משה גרידינגר, קלמן גרידינגר, נישא לדליה גרידינגר בשנת 1950 ונולדו להם שני בנים ושתי בנות. בניהם, משה (מוקי) וישראל גרידינגר, הם בעלי השליטה בחברת תיאטראות ישראל.
בדצמבר 2019 מפעילת בתי הקולנוע "סינוורלד" ("Cineworld" ) שבשליטת האחים ישראל ומשה גרידינגר (28%) חתמה על הסכם לרכישת סינפלקס הקנדית תמורת 2.1 מיליארד דולר, הרכישה תהפוך את "סינוורלד" לגדולה בעולם מבחינת מספר מסכים.
יעקב בוהם
מבצע רוזנברג
מבצע רוזנברג, או "כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג" (בגרמנית: Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg, ובקיצור ERR) היה מבצע של המפלגה הנאצית, שהוקדש להחרמת רכוש בעל ערך תרבותי במהלך מלחמת העולם השנייה. מוביל המבצע היה האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אלפרד רוזנברג, מתוך משרד החוץ של גרמניה הנאצית ("Außenpolitischen Amt der NSDAP" או "APA"). בין 1940 ל-1945 פעל מבצע רוזנברג בצרפת, במדינות בנלוקס, בפולין, במדינות הבלטיות, ביוון, באיטליה ובשטח ברית המועצות בנציבות הרייך אוסטלנד ובנציבות הרייך אוקראינה. חלק גדול מהחומר שנבזז נמצא על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה, והוחזר לבעליו החוקיים. עם זאת, חלק מהותי אבד, או נותר ברשות מעצמות בעלות הברית, כאשר לא נמצאו בעליו.
הקמת מטה המבצע.
מבצע רוזנברג החל בתור פרויקט של "בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית" ("Hohe Schule der NSDAP"), אוניברסיטת אליטות נאצית, שהייתה כפופה לאלפרד רוזנברג. רוזנברג ביקש שזו תהיה מכון מחקר ובו מידע וחומר בנושאי תרבות שיעסוק במתנגדי האידאולוגיה הנאצית ובהם ארגונים יהודיים, הבונים החופשיים, ארגונים קומוניסטים וארגונים דמוקרטיים מכל רחבי גרמניה ומהמדינות הכבושות. התוכניות להקמת מבנים מונומנטליים לאוניברסיטה על שפת אגם כימזה לא התממש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר כיבוש צרפת הצטרף צוות מבצע רוזנברג לאס-אס בחיפושים אחר ספרים, חומר ארכיוני וחפצים שהיו ברשות יהודים. זמן קצר לאחר מכן החלו גם שגרירות גרמניה בפריס וכן יחידות איינזצגרופן לגנוב ציורים בולטים ממוזיאונים לאומיים, מגלריות ומאוספים פרטיים שאינם יהודים. רוזנברג וארגונו ביקשו להיות מעורבים בפשיטות אלו, ורוזנברג הצליח לקבל אישור מאדולף היטלר להיות הארגון הגרמני הרשמי היחיד שתפקידו החרמת יצירות אמנות במדינות הכבושות. בהוראתו של היטלר מ-5 ביולי 1940, אושר למבצע רוזנברג להחרים:
מטה מבצע רוזנברג הוקם בפריז וחולק למחלקות פונקציונליות שונות. הממשל המרכזי של מבצע רוזנברג הועבר לברלין ב-1 במרץ 1941, שם הפך ליחידת משנה רשמית של משרד החוץ הגרמני.
הנאצים היו כה להוטים להשיג יצירות מופת יקרות ערך, עד כי גנבת יצירות אמנות הפכה לתחום העבודה החשוב ביותר של מבצע רוזנברג. בנוסף ליצירות אמנות, נבזזו ספריות רבות עבור המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט, אך במיוחד עבור ספריית בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית. בצוות המבצע היו שמונה כוחות משימה אזוריים עיקריים וחמישה כוחות משימה טכניים שהתחלקו לפי תחומי האמנות: מוזיקה, אמנות חזותית, היסטוריה, ספריות, כנסיות. בפשיטות שעליהן ציווה מבצע רוזנברג נבזזו חפציהם של אנשים שגורשו למחנות הריכוז הנאצים. בין אפריל 1941 ליולי 1944 יצאו 29 שיירות ובהן סחורות שדודות מפריז לטירת נוישוונשטיין בגרמניה, מקום האחסון העיקרי של פריטים שנשדדו במסגרת מבצע רוזנברג. עד 17 באוקטובר 1944, לפי הערכת מבצע רוזנברג, הועברו לגרמניה 1,418,000 קרונות רכבת ו-427,000 טונות באוניה, הכוללים ספרים בזוזים ויצירות אמנות שדודות.
פעולות מבצע רוזנברג.
בלארוס.
"יותר ממאתיים ספריות של בלארוס, ובמיוחד הספרייה הממלכתית (כיום לאומית), ספגו נזק בלתי הפיך במהלך הכיבוש. מקורב לספרייה הלאומית חישב כי 83 אחוז מאוסף הספרייה נשדדו והושמדו. לאחר המלחמה נמצאו כשש מאות אלף כרכים מהספרייה בגרמניה, פולין וצ'כוסלובקיה, ובהמשך הוחזרו, אולם כמיליון ספרים, כולל כרכים מודפסים נדירים וישנים, עדיין לא אותרו."
"יום אחר יום, במשך 26 חודשים, הרסו שליחי היטלר באופן שיטתי את אחת הערים הרוסיות העתיקות ביותר, סמולנסק. ... בסמולנסק בזזו הפולשים הפשיסטים הגרמנים והשמידו את האוספים החשובים ביותר במוזיאונים. הם חיללו ושרפו אנדרטאות עתיקות; הם הרסו בתי ספר ומכונים, ספריות וסנטוריומים . ... באפריל 1943 השתמשו הגרמנים בהריסות [מבנים] כדי לסלול כבישים. למטרה זו פוצצו את בית הספר התיכון. הגרמנים שרפו את כל ספריות העיר ו-22 בתי ספר; 646,000 כרכים הושמדו בשריפות הספרייה."
בלגיה.