תעודת הזוגיות של הארגון, משמשת כלי עזר בידי המוסד לביטוח לאומי לזהות בני זוג כידועים בציבור על מנת להעניק להם מעמד כשל זוג נשוי. העיריות של מספר ערים - תל אביב-יפו, לוד ומבשרת ציון - פרסמו הודעה לעיתונות שלפיה הן מכירות בנושאי התעודה והם מקבלים זכויות בדומה לזוגות נשואים.
בשנת 2010 זכתה תעודת הזוגיות בפרס מוצר משפטי חדשני ופורץ דרך, במסגרת תחרות בינלאומית של המרכז הלאומי האמריקאי לחינוך ומידע משפטי, הנערכת בחסות אוניברסיטת וושינגטון ומרכז הילדברנט.
במהלך שנת 2010 הוביל הארגון מאבק משפטי-ציבורי להבאת זוג תאומים לאב הומוסקסואל מהודו לישראל. התאומים באו לעולם בתהליך פונדקאות בהודו ונתקלו בסבך ביורוקרטי שמנע מהם להגיע לישראל. בסופו של המאבק אושרה כניסתם לארץ.
בשנת 2020, בעקבות תובענה ייצוגית לפיה "משפחה חדשה" מטעה את ציבור לקוחותיה לגבי המעמד המשפטי של תעודת הזוגיות, וכי למעשה מדובר במסמך השקול לתצהיר בפני עורך דין (שעלותו נמוכה הרבה מהמחיר שגובה הארגון), הושג הסכם פשרה לפיו "משפחה חדשה" תתקן את המצגים המוצגים על ידה בנוגע לתעודת הזוגיות. כמו כן הארגון התחייב להעניק ללקוחותיו בשבע השנים שקדמו לפסק הדין, שרותי ייפוי כוח ללא עלות, וליידע את הלקוחות לגבי זכות זו.
מהפכת התרבות
אריארי
אריארי הוא ההילך החוקי של מדגסקר. הוא החליף ב-1 בינואר 2005 את הפרנק המלגשי, שהיה המטבע הרשמי מאז הקמתה של המדינה. האריארי הוא המטבע היחידי בעולם לבד מהאוגויה של מאוריטניה שאינו מבוסס על יחידות עשרוניות: כל אריארי מורכב מחמישה איראימבילאנג'ה (ביחיד וברבים). השמות "אריארי" ו"איראימבילאנג'ה" מבוססים על מטבעות טרום-קולוניאליים.
אירית רוזנבלום
אירית רוזנבלום (נולדה ב-1959) היא עורכת דין ישראלית, פילוסופית של המשפט, מייסדת ומנכ"לית הארגון "משפחה חדשה", המבוסס על רעיון "משפחה חדשה" שהגתה, ומגדיר את מטרתו כקידום זכות האדם לייסד משפחה כלבבו, ושהחברה אחראית לדאוג לו ולסייע לו. על פי תפיסת עולמה, אדם המגיע לכדי שלמות זוגית או הורית, הוא אדם טוב יותר לעצמו ולסביבתו.
בשנת 2021 המליץ רשם העמותות לסגור את עמותת משפחה חדשה, בניהולה של רוזנבלום. לפי כתבתה של גלית הראלי, בבלוג 'המקום הכי חם בגיהנום', הרשם מצא כי העמותה סיווגה תשלום על שירותים משפטיים כתרומה, ושילמה על שירותים ללא בקרה מרוזנבלום ומחברת פרסום של אחיה.
ביוגרפיה.
בעלת תארים במשפטים ובפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
נולדה בירושלים כבת למשפחת למל וגדלה במשפחה מסורתית, לימים הפכה למובילה מרכזית של המאבק להכרה בנישואים אזרחיים בישראל. סייעה לאלפי בני זוג למסד את הקשר ביניהם, גם כאשר החוק בישראל מגביל זאת, כגון כהן וגרושה, בני דתות שונות, בני זוג בני אותו המין ועוד.
בין כתביה ופרסומיה, הספר "תורת המשפחה החדשה" הפורש את רשת הזכויות של התא המשפחתי, המבטא מגוון תאים משפחתיים בחברה הישראלית. "המדריך לזכויות המשפחה בישראל" וכן שבעה עשר מדריכים שונים בנושא זכויות נשים, בני זוג, פריון ועוד, כמו כן עשרות מאמרים בתחום זה.
מחברת הספר "בגן של אלוהים - תולדות המהפכה המשפחתית" הוצאת מודן, 2016.
בשנת 2013 פרסמה את המניפסט הרעיוני שלה בשם "אני מאשימה".
כיהנה כשבע שנים בתפקיד סגנית וממלאת מקום ראש המועצה המקומית שוהם. בשנת 2002 ערכה לראשונה בישראל, טקס נישואין אזרחי לבני זוג, אשר לא יכלו להינשא הלכתית. טקס הנישואין המיוחד, הונצח כאירוע חברתי מכונן בספרי הלימוד של משרד החינוך.
עוסקת בדיני משפחה למעלה מ-25 שנה, אולם ייחודה הוא במאבקה הממושך להביא להכרה ומודעות במעמדם של דיני משפחה כחלק בלתי נפרד מדיני זכויות האדם.
מולידת הרעיון של תעודת הזוגיות, תעודה המקלה על בני זוג החיים יחד ומנהלים משק בית משותף להזדהות כידועים בציבור מול מוסדות מגוונים. כיום מונפקות תעודות הזוגיות לבני זוג, באמצעות ארגון משפחה חדשה.
בשנת 2009, בעקבות משפט שניהלה בבית הדין לעבודה, הביאה להקמת ועדה מיוחדת מטעם המוסד לביטוח לאומי, אשר שינתה את הוראות המוסד באופן המכיר בבני זוג מאותו מין כבני זוג שווי זכויות לכל דבר ועניין, כגון זכויות לידה לגברים, זכויות שאירים כאלמנים או אלמנות של בני זוג מאותו מין, ועוד.
בשנת 2009 ערכה את "חתונת המאה" בתל אביב, שבה השיאה בני זוג מאותו המין במלאת 100 שנה לעיר תל אביב.
התמחתה בשנים האחרונות בשדה משפטי פילוסופי שיצרה בעצמה ובו היא מובילה את המאבק להכרה בשימוש בטכנולוגיות פוריות, כחלק מזכותו של האדם להקים משפחה מעבר לגבולות המקום והזמן. בשנת 2001 יזמה פרויקט ייחודי מסוגו "בנק זרע לחיילים" ותבעה מן המדינה לשאת במימונו. בשנת 2007 זכתה במשפט בו ייצגה את משפחת כהן, שתבעה מהיועץ המשפטי לממשלה לאפשר לה לעשות שימוש בזרע בנם, קיוון כהן, שנהרג בפעילות מבצעית בעזה. בשנים האחרונות היא מובילה את קידום הרעיון של צוואה שמשאיר אדם בה הוא מביע את רצונו ומבקש שייעשה שימוש באברי הרבייה שלו למען המשכיותו.
בסוף שנת 2009 זכתה בפסק דין מהפכני בעניין אשר בו ייצגה את בני משפחתו של חייל שנפטר ואישה אשר ביקשה להפוך לאם ילדיו מזרע שהשאיר לפני מותו. פסק הדין משמש מפנה רעיוני לתפיסת המערכת המשפטית, באשר לזכות האדם לבקש את המשכיותו לאחר מותו.
במהלך שנת 2010 הובילה מאבק משפטי-ציבורי להבאת זוג תאומים לאב הומוסקסואל מהודו לישראל. התאומים באו לעולם בתהליך פונדקאות בהודו ונתקלו בסבך משפטי וביורוקרטי שמנע מהם להגיע לישראל. בסופו של המאבק אושרה כניסתם לארץ.
באפריל 2013 הרצתה בסימפוזיון בינלאומי לדיני פיריון והולדה שהתקיים בבוסטון, ארצות הברית, ודיברה על הנושא שבעטיו היא זוכה להכרה בינלאומית: הצוואה הביולוגית. לדבריה, "יש לאפשר לכל אדם להמשיך את מורשתו מכיוון שזהו הדבר הראוי ביותר לכבוד האדם". בכנס ציין פרופ' קינדרגאן, מומחה למשפט המשפחה מאוניברסיטת סאפוק, כי עו"ד רוזנבלום הביאה לשינוי בצבא ארצות הברית ולפיו נוהגים כיום להמליץ לחיילי הצבא להקפיא זרע טרם צאתם לפעילות מבצעית.
רוזנבלום נשואה ואם לשלושה.
אנקסגורס
טרשת העורקים
יורם קניוק
יורם קַנְיוּק (2 במאי 1930 – 8 ביוני 2013) היה סופר, צייר, עיתונאי, תסריטאי ופובליציסט ישראלי.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
קניוק נולד, גדל והתחנך בתל אביב בימים שלפני קום המדינה. משפחתו התגוררה בקריית מאיר ולאחר מכן ברחוב בן יהודה.
אביו, משה קניוק, יליד טרנופול שבגליציה, עלה לארץ מברלין והיה למזכירו האישי של מאיר דיזנגוף ומנהלו האדמיניסטרטיבי הראשון של מוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1932–1948 ו-1950–1962. למד בבית הספר היסודי לדוגמה ולאחר מכן בתיכון חדש.
מלחמת העצמאות.
בנובמבר 1947, בגיל 17 וחצי, פרש מלימודיו בתיכון הצטרף לשורות הפלמ"ח והתאמן עם הפלוגה הימית (הפלי"ם) בקיסריה. במלחמת העצמאות השתתף במספר קרבות. בקרב נבי סמואל השתתף כחייל בפלוגה ד' של הגדוד הרביעי - "הפורצים" של חטיבת הראל, בפיקודו של יוסף טבנקין, לא בהתקפה על הכפר עצמו אלא בכוח של משוריינים שנשלח כתגבורת. באזור גבעת הרדאר נפגעו המשוריינים והתהפכו בשולי הדרך והלוחמים נפצעו, מפקד פלוגה ד', מיכה פרי עזב את המקום במטרה להזעיק עזרה, אך קניוק וחבריו חשו שהוא מילט את עצמו והפקיר אותם. הוא תיאר אירוע זה בסיפורו "עיטים" ובספרו "תש"ח". שבוע מאוחר יותר השתתף בקרב על מנזר סן סימון ונפצע תוך כדי לחימה בהר ציון. לאחר שהחלים מפציעתו השתתף בהפלגה של אוניית המעפילים פאן יורק, שהשיטה ניצולי שואה מאירופה לישראל.
לאחר המלחמה.
קניוק למד ציור בבצלאל. בעידודו של מרדכי ארדון המשיך לימודיו במשך כשנה בפריז. לאחר מכן היה ימאי על אונייה בה הפליג לקנדה ואחר כך לניו יורק. הוא שהה כעשר שנים בארצות הברית, שם עסק באמנות ובעבודות מזדמנות. היו לו הרפתקאות רבות - השתתף בחיפושי זהב במקסיקו, חיפש יהלומים בגואטמלה וביקר בבתי הקזינו של לאס וגאס. פקד את הבוהמה הניו יורקית בחברתם של צ'ארלי פארקר, מרלון ברנדו, ג'יימס דין ואחרים. היה לו קשר רומנטי במשך מספר שנים עם הרקדנית לי בקר. החליט לבסוף להתמסר לכתיבה. בשנת 1958 הכיר את מירנדה, בת למשפחה אריסטוקרטית אמריקאית-נוצרית, ושב עמה לישראל. לזוג נולדו שתי בנות, אחת מהן איה, פרסמה את הרומן הראשון שלה בשם "ממלכת האי רצון" בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2017. בשנת 1968 הכיר את יונה וולך וגם איתה קיים קשר רומנטי. ב-1980, לאחר שהתגורר כעשור בשכונת מורשה ברמת השרון, חזר לגור בתל אביב.
ב-1969 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "לפני מחר" של הבמאית אלידע גרא.
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת רצ בבחירות לכנסת העשירית. ב-1996 הוצב במקום ה-115 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בחודש מאי 2011 ביקש קניוק לשנות את סעיף הדת ברישום שלו במנהל האוכלוסין מ"יהודי" ל"חסר דת", לאחר שנכדו נרשם ככזה, וב-27 בספטמבר של אותה השנה קבע בית המשפט (סגן הנשיא, השופט גדעון גינת מבית המשפט המחוזי בתל אביב) שיש לקבל את בקשתו.
ב-8 ביוני 2013 נפטר קניוק בבית החולים איכילוב לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. הוא תרם את גופתו למדע.
בשנת 2021 נקרא רחוב על שמו בתל אביב.
פעילותו הספרותית.
על אף שמבחינת גילו שייך קניוק לדור הפלמ"ח, הרי שמבחינה ספרותית נהוג לזהותו עם ספרות דור המדינה שראשיתה בשנות ה-60 של המאה ה-20, השנים שבהן החלה יצירתו לפרוח. ספריו על-פי רוב כתובים בטכניקה של זרם התודעה. לעיתים קרובות כתיבתו נעה בין הממשי להזוי, בין המיתוס לבין החוויה. לצד זאת, ניתן לזהות בכתיבתו ערבוב מתמיד בין רומנים בדיוניים ובין כתיבה ביוגרפית ואוטוביוגרפית.