במאי 1924 התארחה החוקרת, מותשת, "בלי כסף ובסמרטוטים" יחד עם בן לווייתה בבית מקדונלד במשך שבועיים. היא הצליחה להגיע לצפון הודו דרך אזור הסיקים, בין השאר בזכות 500 הרופי ששאלה ממקדונלד ולתעודות הדרושות לה שהשיגו עבורה. בכלכותה, לבושה בתלבושת הטיבטית החדשה שקנה לה מקדונלד, היא הצטלמה באולפן.
חזרה באירופה 1925–1937.
לאחר חזרתה, כשהגיעה לנמל לה-אבר ב-10 במאי 1925, היא לא האמינה לתהילה המדהימה שזכתה לה עקב תעוזתה. היא הופיעה בכותרות העיתונים ודיוקנה נפוץ במגזינים שונים. סיפור ההרפתקה שלה יהפוך לנושא של ספר, "המסע שלי ללהסה", שראה אור בפריז, לונדון וניו יורק בשנת 1927, אך זכה לחוסר אמון של מבקרים שהתקשו לקבל את הסיפורים שלה על הצלחתה לרחף או לשלוט בטמפרטורת הגוף, כהשרדות במקום קר.
בשנת 1972 ג'ין דניס, שעבדה תקופה מסוימת כספרנית אצל אלכסנדרה דויד-ניל, פרסמה ספר, שלא זכה לתפוצה גדולה, שטען כי אלכסנדרה דויד-ניל לא נכנסה ללהסה. והתצלום שלה עם בן חסותה המאומץ שצולם כביכול על ידי חברים טיבטיים, הוא מונטאז'. היא כתבה שהוריה של דויד-ניל היו בעלי חנות יהודים צנועים שדיברו יידיש בבית. דניס הרחיקה לכת והאשימה את דויד-ניל בכך שהמציאה את דיווחי נסיעותיה ולימודיה.
אלכסנדרה דויד-ניל שכרה בית קטן בהרי טולון בדיגנה-לס-ביין (פרובנס) בשנת 1928. ארבע שנים לאחר מכן היא החלה להגדיל את הבית, שנקרא בפיה "מבצר המדיטציה". שם היא כתבה מספר ספרים המתארים את מסעותיה השונים. בשנת 1929 פרסמה את יצירתה המפורסמת והאהובה ביותר, Mystiques et Magiciens du Tibet ("קוסמים ומיסטיקנים בטיבט").
1937–1946: מסע בסין ומגורים בטיבט.
בשנת 1937, בת שישים ותשע, החליטה אלכסנדרה דויד-ניל לצאת לסין עם יונגדן דרך בריסל, מוסקבה והרכבת הטרנס-סיבירית. מטרתה הייתה ללמוד טאואיזם קדום. היא מצאה את עצמה באמצע מלחמת סין–יפן השנייה וחוותה את זוועות המלחמה, רעב ומגיפות. היא ברחה מאזורי הקרבות ונדדה בסין. המסע הסיני שלה התקיים במהלך שנה וחצי בין בייג'ינג, הר ווטאי, האנקו וצ'נגדו.
ב־4 ביוני 1938 היא חזרה לעיירה הטיבטית טצ'ינלו לשהייה של חמש שנים. שם נודע לה על מות בעלה בשנת 1941.
בשנת 1945, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה להודו בזכות כריסטיאן פושה, הקונסול הצרפתי בכלכותה, שהפך לידיד שלה. הם נשארו בקשר עד מותה של אלכסנדרה דויד-ניל. לבסוף היא עזבה את אסיה עם אפור יונגדן במטוס, ויצאה מכלכותה ביוני 1946. ב־1 ביולי הם הגיעו לפריז, שם שהו עד אוקטובר, כשחזרו לביתה בדרום צרפת.
1946–1969: אחרית ימיה.
בגיל 78, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה לצרפת כדי להסדיר את האחוזה של בעלה, ואז החלה לכתוב מביתה בדיג'נה. בשנת 1952 פרסמה את "Textes tibéains inédits" ("כתבים טיבטיים שלא פורסמו"), אנתולוגיה של הספרות הטיבטית הכוללת, בין השאר, את השירים הארוטיים המיוחסים לדלאי לאמה השישי.
היא ויונגדן חזרו לטיבט בתחילת שנות החמישים. שם עברה משבר של אובדן פתאומי של יונגדן ב־7 באוקטובר 1955. על פי דבריו של ז'אק ברוס, יונגדן, נדבק בחיידק במערכת העיכול, ונפל לתרדמת במהלך הלילה ונפטר כשהוא סובל מאי ספיקת כליות על פי אבחנת הרופא.
לאחר שמלאו לה 87, אלכסנדרה דויד-ניל מצאה את עצמה לבד. אפרו של יונגדן הוחזק בבטחה בסמטן דז'ונג, בציפייה להיזרק לגנגס, יחד עם אפרה של דויד-ניל לאחר מותה.עם הגיל, סבלה אלכסנדרה דויד-ניל יותר ויותר משיגרון שאילץ אותה ללכת עם קביים. קצב היצירה שלה הואט: היא לא פרסמה כלום בשנים 1955–1957.
באפריל 1957 היא עזבה את סאמטן דז'ונג כדי לגור במונקו עם חברה שתמיד הקלידה את כתבי היד שלה, ואז החליטה לגור לבד במלון, עברה מאחד למשנהו, עד יוני 1959. אז הכירו לה אישה צעירה, מארי-מדלן פיירט, אותה לקחה כמזכירתה האישית. היא נשארה עם הגברת הזקנה עד הסוף, "שומרת עליה כמו בת על אמה - ולעיתים כמו אם על ילדה הבלתי נסבל - אבל גם מו תלמידה לשירות הגורו שלה".
אלכסנדרה דויד-ניל כינתה אותה "הצב".
אלכסנדרה דויד-ניל נפטרה ב־8 בספטמבר 1969, כמעט בת 101.
בשנת 1973, האפר שלה הובא לואראנסי על ידי מארי-מדלן פיירונט כדי לפזרו עם אפרו של בנה המאומץ לתוך נהר גנגס.
מורשת.
בדור האחרון מאז שנות התשעים של המאה העשרים, נעשו מספר יצירות אומנות וסרטים תיעודיים שונים על חייה והרפתקאותיה של אלכסנדרה דויד-ניל. היא זכתה עוד בחייה לאותות כבוד. על שמה נקראים רחובות, בתי ספר ותחנת רכבת עילית בפריז.
שמיים כחולים
חאליד (זמר)
ספריית הנשים
ספריית הנשים באוניברסיטת LSE היא ספרייה מרכזית מסוגה, ומהווה מרכז ומוזיאון לתולדות תנועות הנשים (פמיניזם בבריטניה) במאות ה-19 וה-20. לספריה היסטוריה רציפה מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ואוסף "הליבה" שלה הגיע לספריה הנוכחית מספריית הנשים שהוקמה על ידי רות קוונדיש בנטינק בשנת 1909.
מאז 2013, עברה הספרייה תחת חסות בית הספר של לונדון כלכלה ומדעי המדינה (LSE), המנהל אותה כחלק מהספרייה הבריטית למדע המדינה ולכלכלה, בשטח ייעודי הקרוי "ספריית הנשים @ LSE".
סקירת האוספים.
האוספים המודפסים בספריה מכילים למעלה מ־60,000 ספרים, עלונים וחוברות, מעל 3,500 כותרים של פרסומים (סדרות של מגזינים, וכתבי-עת), ויותר מ-500 זינים (עלונים שיוצאו לאור בהפקה ומימון עצמאי Zines). בנוסף לחומרי מחקר על היסטורית הנשים. יש בספריה ביוגרפיות, יצירות פופולריות, פרסומים ממשלתיים ויצירות ספרותיות. קיימים גם אוספים מיוחדים של גזרי עיתונים כמו אוסף ביקורות מעיתוני התקופה על ספרה של ג'ודית האבאק "נשים שלמדו באוניברסיטה".
אוסף המוצגים של הספרייה מכיל מעל 5,000 חפצים, כולל מעל 100 שלטים, צילומים, פוסטרים, תגים, בדים, וכלי קרמיקה השייכים לקמפיינים השונים של הסופרז'יסטיות. בספרייה קיימים מעל 500 ארכיונים, שונים בגודלם, של נשים פרטיות, ושל ארגוני נשים.
בפברואר 2007 צוינו לשבח האוספים של הספרייה על ידי מועצת המוזיאונים, הספריות והארכיונים בשל "חשיבותם הלאומית והבינלאומית המיוחדת". בשנת 2011, הוספו פריטים מארכיון הסופרג'יזם בספריה לרשימות אונסק"ו כ"מורשת המתועדת של התנועה הסופרז'יסטית בבריטניה, 1865 - 1928".
היסטוריה.
האגודה הלונדונית של הסופרז'יסטיות / אגודת פוסאט.
תחילתה של הספרייה באגודה הלונדונית לנשים סופרז'יסטיות, קבוצה שהוקמה בשנת 1867 במטרה לנהל קמפיין לקידום זכות בחירה לנשים. אוסף "הליבה" היה ספריית קוונדיש-בנטינק שהוקמה בשנת 1909 על ידי רות קבנדיש בנטינק. האוסף אורגן על ידי הספרנית הצעירה וורה דואי, שמונתה לתפקיד ב-1 בינואר 1926. בתקופה זאת, ובמשך שנים רבות לאחר מכן, נקראה הספרייה "ספריית השירות לנשים", בהתאמה לאגודה האחראית לשירות הנשים במלחמת העולם הראשונה. דואי ניהלה את הספרייה 41 שנה, והפכה אותה מספריה קטנה של אגודה למרכז משמעותי בעל מוניטין בינלאומי.
במקורה שכנה הספרייה בבניין ציבורי ברחוב מרשהאם שבסיטי של ווסטמינסטר. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך הבניין למרכז שירות לנשים, בקרבת בית הנבחרים. חברות האגודה והספרייה כללו סופרות כמו ורה בריטן ווירג'יניה וולף, ופוליטיקאיות כאלינור רת'בון.
במהלך מלחמת העולם השנייה ספג הבניין נזק מהפצצה, וכתוצאה מכך עד לשנת 1957 לא היה לספריה בית קבע. באותה שנה הועברה הספרייה לרחוב וילפרד, ליד תחנת ויקטוריה.
בשלב זה, שינו החברה והספרייה את שמם לאגודת פוסאט ולספריית פוסאט, לזכרה של הסופרז'יסטית המתונה המיליסנט גארט פוסאט, ובתה פיליפה פוסאטש, שהייתה אשת חינוך מוערכת ותמכה כספית האגודה.
המוסד הפוליטכני של לונדון / אוניברסיטת גילדהול בלונדון / אוניברסיטת מטרופוליטן בלונדון.
בשנות ה-70 נקלעה אגודת פוסאט לקשיים בתחזוקת הספרייה. בשנת 1977 נרכשה הספרייה על ידי האוניברסיטה הפוליטכנית בלונדון, ששינתה את שמה בשנת 1992 לאוניברסיטת גילדוול בלונדון. לאחר מכן מוקמה הספרייה כמעט 25 שנה במרתף צפוף ומועד להצפות, ובו בזמן האוסף שלה והביקוש לשירותיה הלכו וגדלו, והקשרים בתוך המדינה ומחוצה לה התרחבו והסתעפו.
בשנת 1998 העניקה קרן הפיס לאוניברסיטה מענק בסך 4.2 מיליון לירות אנגליות לבניית בניין ספרייה חדש. האתר שנבחר, ברחוב אולד קאסל באלדגייט באיסט אנד לונדון, היה בעבר מכבסה. האדריכלים שימרו את החזית, אך שינו את שמו מ"ספריית פוסאט" ל"ספריית הנשים", המוסד החדש נפתח לקהל בפברואר 2002. הבניין תוכנן ונבנה על ידי משרד האדריכלים רייט ורייט. הוא כלל חדר קריאה עם מדפים פתוחים, אולם תצוגה לתערוכות, מספר חללים המיועדים לפעילויות חינוכיות, ואזור אחסון לאוספים המיוחדים. הבניין זכה בפרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים. באוגוסט אותה שנה התאחדה אוניברסיטת גילדהול בלונדון עם אוניברסיטת צפון לונדון וביחד הפכו לאוניברסיטת מטרופוליטן לונדון.
בחסות אוניברסיטת מטרופוליטן לונדון קיימה הספרייה תצוגות מתחלפות במוזיאון שלה. הנושאים שהוצגו היו זכות בחירה של נשים, מלכות יופי, עבודות משרד, פוליטיקה של שנות השמונים, שחרור נשים, עבודת נשים ומלאכות יד של נשים. התוכנית החינוכית והמוזיאלית של הספרייה בנושא הזנות הייתה מועמדת לפרס גולבנקיאן בשנת 2007. בספרייה התקיימו דיונים פומביים, הקרנת סרטים, קבוצות קריאה וקורסים קצרים, סיורים מודרכים ושיתופי פעולה עם בתי ספר וקבוצות קהילתיות.
שלושה אנשים קיבלו הוקרה פומבית על עבודתם בספריה על ידי מערכת ההוקרה הבריטית: וורה דואי OBE; דייוויד דיואן MBE (תרומה ותמיכה בתחום לימודי נשים); וז'אן פלורנס הולדר MBE (על ההתנדבות בספריית הנשים).
בית הספר לכלכלה בלונדון (LSE).