נבחרת ניגריה זכתה במדליית הזהב לאחר ניצחון במשחק הגמר את נבחרת ארגנטינה בתוצאה של 2–3 משער בדקה ה-90. כבר בדקה ה-3 למשחק, הובילה ארגנטינה. ניגריה השוותה בדקה ה-28, אך ארגנטינה עלתה שוב ליתרון בדקה ה-50 שהחזיק מעמד עד לדקה ה-74. במדליית ארד זכתה נבחרת ברזיל שניצחה את נבחרת פורטוגל 0–5.
כדורמים.
נבחרת ספרד זכתה במדליית הזהב בכדורמים לאחר ניצחון על נבחרת קרואטיה 5–7. במדליית ארד זכתה נבחרת איטליה, האלופה יוצאת, לאחר ניצחון על נבחרת הונגריה 18–20.
כדורסל.
נשים.
נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ברזיל 87–111. במדליית ארד זכתה נבחרת אוסטרליה לאחר ניצחון על נבחרת אוקראינה 56–66.
גברים.
נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת יוגוסלביה 69–95. במדליית ארד זכתה נבחרת ליטא לאחר ניצחון על נבחרת אוסטרליה 74–80.
כדורעף חופים.
לראשונה נערך טורניר כדורעף חופים במשחקים האולימפיים, הן לגברים והן לנשים.
שחייה.
שישה שחיינים זכו ב-4 מדליות כל אחד.
המשלחת הישראלית.
לאולימפיאדה זו, שלחה ישראל משלחת בת 25 ספורטאים, ובהם גל פרידמן, לימים זוכה מדליית הזהב האולימפית הראשון בישראל. במשחקים האולימפיים באטלנטה הצליח גל פרידמן לזכות במדליית ארד בתחרות גלשני מיסטרל, ולהיות הישראלי השלישי שזוכה במדליה אולימפית כלשהי.
בנוסף לו, העפיל דני קרסנוב לגמר בקפיצה במוט, וסיים במקום ה-11, תוך שהוא זוכה להיות הישראלי הראשון שמצליח להגיע לשני שלבי גמר ברציפות.
הצלחה נוספת הייתה של נבחרת השחייה הישראלית ב-4X100 מעורב, שהצליחה לראשונה להגיע לגמר בענף השחייה. השחיינים איתן אורבך, ודים אלכסייב, דן קוטלר ויואב ברוק סיימו את מקצה המוקדמות בתוצאת שיא ישראלי של 3:42.24 דקות, שהקנה להם את העלייה לגמר, בו סיימו במקום השמיני.
זוכי המדליות בברצלונה, אורן סמדג'ה ויעל ארד, השתתפו במשחקים האולימפיים באטלנטה, אך לא הצליחו לשחזר את הישגיהם. יעל ארד הפסידה בקרב על המדליה ודורגה במקום החמישי. באותו מקום דורג גם גוצ'ה ציציאשווילי בענף ההיאבקות בסגנון יווני-רומי.
עינפז ירוק
עינפז ירוק (שם מדעי: "Chrysoperla carnea"), הידוע גם כארינמל ירוק, הוא חרק ממשפחת עינפזיים המשתייך לסדרת ארינמלאים, בעלי גלגול מלא.
זהו המין השכיח ביותר בישראל, וקרוב מאוד למין עינפז רקום כנף. בוגרים וזחלים מצויים בכל ימות השנה בכל חלקי ישראל. בחורף מתקיימים הבוגרים באוכלוסיות קטנות במטעים ירוקי עד כגון אבוקדו, זיתים, חורשות אורנים וכן בשדות בור ובגינות נוי.
הבוגרים מופיעים באביב ובקיץ באוכלוסיות גדולות ממדים על גידולי שדה, כגון: אספסת, כותנה וירקות לא מרוססים. הם מעמידים שם דורות אחדים. להבשלת הביצים זקוקות הנקבות למזון חלבוני. הן מקבלות אותו מאכילת טל דבש ואבקת פרחים.
הביצים מוטלות בקבוצות, בדרך כלל ליד חלקי צמח הנגועים בריכוזי כנימות. הזחלים הבוקעים מסוגלים לסבול רעב ימים אחדים עד למציאת טרף. עד להשלמת גידולו עשוי זחל אחד להיזון מ־300–400 כנימות עלים או מעשרות זחלי עשים צעירים, לכן הזחלים משמשים גם בהדברה ביולוגית.
כל דרגות ההתפתחות נפגעות על ידי צרעות טפיליות.
השראה אלקטרומגנטית
השראה אלקטרומגנטית (באנגלית: Electromagnetic Induction) היא תהליך פיזיקלי מתחום האלקטרומגנטיות בו שינוי בשטף מגנטי גורם להופעה של מתח חשמלי במוליך. במילים פשוטות יותר- על ידי מניפולציות על השדה המגנטי, ניתן ליצור זרם חשמלי. תופעה זו מהווה את הבסיס לייצור של זרם חילופין על ידי גנרטור ולפעולתם של הסליל, השנאי והמנוע החשמלי. ניתן ליצור שטף שמשתנה בזמן על ידי שדה מגנטי שמשתנה בזמן או על ידי הנעת מוליך בשדה מגנטי קבוע, שייגרום לשינוי בשטח החתך בו השדה המגנטי עובר.
ההשראה האלקטרומגנטית מתוארת על ידי חוק פאראדי, שהוא אחד ממשוואות מקסוול. חוק פאראדי אומר, שהכוח האלקטרו מניע שנוצר בלולאה מוליכה סגורה נמצא ביחס ישר לקצב שינוי שטף השדה המגנטי דרך השטח הכלוא בלולאה.
דוגמה להשראה אלקטרומגנטית היא פעולת הגנרטור: בגנרטור מסובבים תיל מוליך (הנקרא רוטור) בתוך שדה מגנטי קבוע. עקב השינוי בזווית בין המשטח הכלוא על ידי התיל לכיוון השדה המגנטי משתנה גם השטף המגנטי העובר דרכו, ובתיל נוצר כא"מ מושרה המניע זרם לפי חוק אוהם. בשל סיבוב התיל במהירות זוויתית קבועה והשינוי המתמיד בשטף שנובע מכך, על הכא"מ המושרה לשנות את גודלו ואת סימנו בהתאם, וכך נוצר זרם חילופין. מנוע זרם חילופין פועל באותו אופן בדיוק, אלא שפעולתו הפוכה מפעולת הגנרטור: על תיל נושא זרם חילופין מופעל כוח כתוצאה משדה מגנטי קבוע המסובב אותו במהירות זוויתית קבועה.
באותו אופן שבו השינוי בשטף מגנטי משרה מתח (שדה חשמלי לאורך דרך), כך גם שינוי בשטף של שדה חשמלי משרה שדה מגנטי לאורך דרך. זהו התיקון של מקסוול לחוק אמפר.
ז'אן דה לה ברייר
ז'אן דה לה ברייר (בצרפתית: Jean de La Bruyère; 16 באוגוסט 1645, פריז – 10 במאי 1696, ורסאי) היה מסאי צרפתי.
ביוגרפיה.
ז'אן דה לה ברייר נולד בפריז בשנת 1645. למד משפטים, והתקבל כפרקליט בפרלמנט של פריז. בשנת 1673 קנה את משרת הממונה על האוצר במחלקת הכספים של העיר קאן שבנורמנדיה; משרה זו העניקה לו תואר אצולה.
ב-1680 הכיר את הבישוף ז'אק-בנין בוסואה, שלאחר ארבע שנים המליץ עליו בפני לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה. לה ברייר שירת בחצרו של קונדה, שהעסיק אותו כמורה פרטי של נכדו. שנה לאחר מכן נישא התלמיד לבתם של לואי הארבעה עשר ושל מאדאם מונטספן, שהשתתפה גם היא בשיעוריו של לה ברייר. ב-1686, עם מותו של הנסיך קונדה, נעשה לה ברייר ספרן.
הוא התפטר ממשרתו בקאן והתמסר לחיבור ספרו "הדמויות של תאופרסטוס עם דמויות ומנהגים של המאה הזאת" ("Caractères de Théophraste, traduits du grec, avec les Caractères ou les mœurs de ce siècle"). הספר זכה לתשע הוצאות בשנים 1688–1696, שבכל אחת מהן הוסיף לה ברייר 'דמויות' ששיקפו את פריז של זמנו. זהו ספרו היחידי.
לה ברייר היה ביישן ומופנם באופייו וראה מעלות רבות ביכולת להיות לבד עם עצמך. הוא היה בן המעמד הבינוני, שנמצא, לעיתים קרובות, בחברתם של אריסטוקרטים ואנשי חצר המלכות.
הוא בחן את 'גן החיות' הממלכתי בעין חודרת, ותיאר אותו בספרו. הוא השתמש בשמות בדויים של אנשים מפורסמים בחצר המלכות. בפריז פורסמו 'מפתחות' שלפיהם ניתן היה לזהות את הדמויות המקוריות. לה ברייר מחה על כך ואמר שכל דמיון בין דמויותיו ואנשים מסוימים הוא מקרי לחלוטין; איש לא האמין לו, והוא הפך לאדם מפורסם. ב- 1693 נבחר לאקדמיה הצרפתית. לה ברייר, שנשאר רווק כל חייו, מת ב-1696 לאחר שני התקפים של שבץ מוחי, אך במשך זמן רב רווחו שמועות שהורעל.
פסואודו וקטור
רימון יד
רימון יד הוא פצצה שנועדה להיזרק על ידי חייל. מקור השם הוא מהפרי רימון, מהגודל הכללי שלו ומהעובדה שגרעיניו הרבים מזכירים את הרסס המצוי ברימון. בזמנים עתיקים היו גרנדירים (רמנים) - חיילים המתמחים בתפעול ובזריקת רימונים. כיום, כל חייל קרבי מאומן בזריקת רימונים, עקב הפשטת השימוש בהם.
הביזנטים גילו שניתן להשתמש ב"אש יוונית" - תערובת של נפט וכוהל, על ידי הטלת כדים המתפוצצים וניצתים עם נפילתם. צבאות המוסלמים למדו מהם ולחמו נגד הצלבנים עם רימונים מסוג זה. רימון כזה נתגלה ונמשה מן הים בחופי ישראל.
הטלת פצצות תבערה נמשכה במשך שנים רבות, ובצבא הצרפתי יחידות חיילים מיוחדות לצורך הטלתן נקראו גרנדירים. צבאות אחרים, של אנגליה, רוסיה ועוד, חיקו את הצרפתים וקראו גם ליחידותיהם הגרנדירים, ואף השתמשו בסמל דומה של רימון בוער בכובעיהם. רימונים חדשים מסוג זה - כלומר פצצות תבערה פותחו בידי הפינים ונקראו בקבוקי מולוטוב. הטלת בקבוק מולוטוב שימשה את היישוב העברי במלחמת העצמאות בתש"ח, בין היתר בדגניה כאשר טנק סורי עצר בשערי דגניה, ושאר הכוחות נסוגו. בימינו פצצות התבערה משמשות בפעולות טרור, ופורסמו מספר מקרים בהם נשרפו למוות אנשים שעל כלי רכבם או בתיהם נזרקו בקבוקי תבערה.
בשנת 1848 האנגלי רוברט ייל, שעסק בזיקוקין די נור תוצרת סין, המציא את רימון העשן הראשון, שייצר עשן רב ולאורך זמן, על מנת להסתיר את תנועת החיילים התוקפים או נסוגים.
במלחמת החפירות בתעלות ובביצורים במלחמת קרים, האנגלים השתמשו ברימון יד מאולתר שהוכן במקום. במלחמת האזרחים האמריקנית שני הצדדים השתמשו בסוג רימון יד שנתפוצץ בעת שפגע בקרקע והפעיל מדחף שגרם לפיצוצו.
בשנת 1902 החליט משרד המלחמה הבריטי על הוצאת רימוני היד מן הלחימה בגלל הסכנה שלהם לחיילים המטילים אותם ויעילותם הנמוכה, אך כבר שנתיים לאחר מכן, בעקבות דיווחים על הצלחת הלחימה איתם בקרבות התעלות של מלחמת רוסיה–יפן הוחלט לנסות ולייצר רימון יד קטלני לאויב ובטוח לנושא ומטיל אותו.
בעת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, המציא לראשונה האנגלי ויליאם מילס את רימון היד המושהה המתפוצץ לרסיסים לאחר זמן, אחרי שחרור ידית נצורה. מילס רשם פטנט על המצאתו, וייצר אותו. רימון זה שימש בלוחמת התעלות של מלחמה זו.
סוגים של רימונים.
ישנם מספר סוגים של רימונים:
רימונים מסוימים (כמו למשל, רימון ה-Type 10 היפני) נועדו לשיגור ממטול רימונים (קנה ייעודי המיועד לירי רימונים) או רומה רימונים (התקן המולבש על קנה של רובה ומופעל על ידי הרובה עצמו).
מנגנון פעולה.