מריוס לוקח את הילד לוקאן כבן ערובה ומנסה להרוג את דגונט, אבל גווינביר יורה בו חץ והורגת אותו. בדרך לדרום מספר אלקטו לארתור שגרמנוס הוציא להורג את פלגיוס מכיוון שהטיף לשוויון. טריסטן חוזר ומודיע לארתור שהצבא הסקסוני מתקרב אליהם. האבירים נשארים כדי לעכב את הסקסונים ולאפשר לפליטים לברוח. עד מהרה הם נתקלים בסקסונים באגם מכוסה קרח. כשמספר הלוחמים העומדים מולם גדול בהרבה מהם, ארתור, גווינברי והאבירים מנסים להדוף אותם על ידי ירי חיצים. הקרב מוכרע כשדגונט רץ אל מרכז האגם ושובר את הקרח בגרזן, והוא נהרג. גם סקסונים רבים נהרגים והשאר נאלצים לסגת לאחור.
עם חזרתם אל החומה, גרמנוס מעניק לאבירים את תעודות השחרור שלהם. גווינביר מנסה לשכנע את ארתור להישאר בבריטניה ולהגן על העם מפני הסקסונים. על אף תחינתו של לנסלוט, ארתור נשאר להגן על החומה מפני הסקסונים הקרבים, והוא שולח את האבירים לחיות את חייהם בחופש.
בקרב על באדון היל המתרחש מדרום לחומת אדריאנוס, הוודים מטילים חיצים בוערים לעבר הצבא הסקסוני. גווינביר נלחמת בסינריק. סרדיק נלחם והורג את טריסטן ואחר כך עומד מול ארתור. סינריק מכריע את גווינביר אבל לנסלוט עומד מולו. סינריק יורה בו חץ, ואחר כך לנסלוט זורק לעברו את חרבו והורג אותו. לנסלוט מת כשגווינביר לצדו. ארתור הורג את סרדיק, והסקסונים מובסים.
כשארתור מבין שרומא האידילית שלו קיימת רק בחלומותיו, הוא אומר נואש. בסיום הסרט ארתור וגווינביר מתחתנים, ומרלין מכריז עליו כעל מלכם. ארתור מבטיח להוביל את הבריטונים נגד פולשים נוספים. על רקע הסוסים הדוהרים של טריסטן, דגונט ולנסלוט, נאמר בכתוביות הסיום שסיפורי אבירים אלה מועברים מדור לדור.
הפקה.
את הסרט הפיק ג'רי ברוקהיימר וביים אנטואן פוקואה. דייוויד פרנזוני, שכתב את תסריט הטיוטה של הסרט "גלדיאטור", כתב את התסריט. היועץ ההיסטורי של הסרט היה ג'ון מתיוס, סופר שכתב ספרים על הרוחניות הקלטית.
הסט העיקרי של הסרט הוא העתק של קטע מחומת אדריאנוס, שמוקם בשדה במחוז קילדייר. הרפליקה הייתה באורך קילומטר אחד, נבנתה על ידי 300 עובדים במשך ארבעה וחצי חודשים. המצודה שבסרט התבססה על המצודה הרומית וינדולנדה שנבנתה בסביבות שנת 80 לספירה מדרום לחומת אדריאנוס, ונקראת צ'סטרהולם בצפון אנגליה.
ישראל אוירבך
ישראל אוירבך (1925-2010) היה ימאי ששירת בפלמ"ח ובפלי"ם ליווה אוניות מעפילים ופיקד על אוניות חיל הים. נעשה רב חובל בכיר, הקים את חברת הספנות הקיבוצית וניהל את אגף הספנות והנמלים.
משפחה.
האב אליקים אוירבך למד הנדסת רכבות במכון הטכני הגבוה באודסה. שירת בצבא הצאר במלחמת העולם כתותחן, נפצע קשה אך ניצל. באודיסה פגש את רבקה-רחל ממשפחת ניסנבוים שלמדה רפואת שיניים ונישאו. אליקים הצטרף למהפכנים לזוג נולדה בת שושנה. נעשה להוט לציונות והחליטו לעלות לארץ ישראל. עברו בסירת מבריחים את נהר הדניסטר לרומניה. אליקים עלה בגפו ובארץ ישראל נעשה מודד קרקעות.
בשנת 1923 הביא את אשתו ובתו לארץ ישראל והקימו, במשולש היישובים יבנאל, כפר תבור וסג'רה, מרפאת שיניים ניידת. האב חמוש במקל מוליך חמור הנושא את ציוד הרפואה בארגזים עליו רוכבת רופאת השיניים כשהבת הקטנה בחיקה. הדרכים היו לא בטוחות גם חיות בר ושודדי דרכים.
אליקים אוירבך שהיה יזם באופיו התקבל כמהנדס טלפון וטלגרף לעבודה במחלקת הדואר והטלגרף של ממשלת המנדט בירושלים. המשפחה עברה לירושלים והאם עסקה בריפוי שיניים במרפאה במחנה יהודה. המשפחה נדדה בין דירות שכורות עד שאליקים אוירבך גייס תריסר משפחות שיחד קנו קרקע ליד בית חולים שערי צדק ובנו בתים משותפים עם גינה קטנה. בירושלים נולד בשנת 1925 ילד ונקרא ישראל על שם אבי האב שלא הגיע לארץ ישראל.
ילדות.
ישראל אוירבך נולד בירושלים בשנת 1925 בביתו דיברו עברית ורוסית וברחוב קלט גם את השפה הערבית. למד בבית החינוך לילדי עובדים בבית הכרם. בין ההורים שרר מתח ובשנת 1931 החליט אליקים אוירבך להעביר את ישראל להתחנך בקיבוץ רמת רחל. שם סבל אוירבך מבדידות. אך פגש בין העולים מגרמניה את יצחק חצרוני והקים קשר חזק וחם.
בשנת הלימודים תרצ"ג נפתח בירושלים בית החינוך לילדי עובדים ואוירבך למד שם בכתה ג'. עם הילדים שם נשאר בקשר שנים רבות. טייל הרבה בעיר העתיקה ויזם משחקים רבים. כילד היה קטן ורזה סבל מהקור ומהצטננויות תכופות. על כן נשאר הרבה בבית. הפסיד לימודים אך רכש דעת מספרים רבים שהביאה אחותו שושנה.
האב אליקים אוירבך דרש וחינך בקשיחות. הנער ישראל יזם מעשי שובבות רבים שחלקם הובאו לידיעת האב מה שגרם למהלומות בציטוט .
מעבר לחיפה.
היחסים בין ההורים הידרדרו והאב החליט לעבור לחיפה ולקח איתו את אוירבך. בשכונת בת גלים על חוף הים. שם בנה רפסודה עם חברו ושייט במפרץ. למד בקולג' הסקוטי והצטרף להכשרה צעירה של המחנות העולים בקיבוץ חולתה ועבד בדיג באגם החולה.
פלמ"ח ופלי"ם.
בשנת 1942 התגייס אוירבך לפלמ"ח במסגרת פלוגה ו' בעין החורש ובאיילת השחר. התנדב לפלי"ם ובינואר 1943 התקבל לקורס הראשון מפקדי סירות בקיסריה.
בשנת 1943 עסק בהעברת יהודים מארצות ערב, אשר רוכזו בקונטרה, סוריה, דרך דרדרה במזרח החולה, והועברו בסירות לחולתה במערב האגם.
במשך חצי שנה עבד על סירות השירות בחברת "העוגן" בנמל חיפה, בהמשך כסוור בנמל. בתחילת 1944 עלה על האנייה "עמל" של חברה לשירות ימי עתיד כנער סיפון.
בשנת 1944 עלה לאונייה "עמוס" של חברה לשירות ימי עתיד. האונייה נשאה תחמושת ושימשה אניית אספקה לצבא הבריטי הנלחם באפריקה ולמלטה. בין השאר עסק בהברחת נשק, אשר נאסף על ידי חיילים ארץ ישראלים אשר שירתו במחנה הצבאי באלכסנדריה, לחיפה. בנמל ברי (BARI) פגש לראשונה את ניצולי השואה.
בסוף 1944 השתתף אוירבך בקורס חובלים הראשון של הפל"ים בבית הספר הימי בחיפה. ובסיומו עלה על האנייה "עמוס" גם היא בבעלות חברה לשירות ימי עתיד.
במחצית שנת 1945 ירד מהאנייה ועבר להדריך בקורס מפקדי סירות מספר 5. תוך כדי הקורס השתתף בהורדת מעפילים מברל כצנלסון וחנה סנש ובהובלת חבלני הפלמ"ח בדרך הים למשימות חבלה בחוף.
בשנת 1946 נשלח לצרפת ולאיטליה על מנת לקחת חלק בהכנת ספינות מעפילים. היה מעורב בהכנת הספינות אליהו גולומב ודב הוז לקליטת המעפילים.
ליווי אניות מעפילים.
אוניית מעפילים וג'ווד.
ג'וזאיה קלמנט וג'ווד היה חבר פרלמנט בריטי מהמפלגה השמרנית שתקף בחריפות את ממשלת בריטניה על התנהגותה כנגד העם היהודי בארץ ישראל. על כך זכה שאניית מעפילים תיקרא על שמו.
מפקד האנייה מטעם הפלי"ם נקבע דב מגן. אוירבך צורף כמלווה לאוניית המעפילים 'ו'גווד' שהוכנה בנמל סבונה באיטליה. האונייה צוותה במאים מקצועיים ומתנדבים מארצות הברית.
בהתארגנות בודו עצרה המשטרה את המעפילים בהערכה שאלה פשיסטים בורחים. אך לאחר דין ודברים הסכימו להעלות את כולם לאונייה. דב מגן התייחס לאוירבך כמלווה בכיר והודיע לו שהאנייה תצא בשעה 9 ואכן ב-09:00 ניתק את החבל האחרון לחוף. והאונייה יצאה.
התוכנית הייתה לנצל את מהירות הקורבטה ולפרוץ אל החוף. בדרך התקבלה הוראה להיפגש בלב ים עם אניית המעפילים הגנה ולקבל ממנה 1,000 מעפילים נוספים. לתוכנית היה היגיון להחזיר את אחת הספינות שתבצע הובלה נוספת. אך קליטת 1,000 נוספים נראתה בלתי אפשרית. והובעה התנגדות במברק בתואנה של אובדן היציבות והקברניט לא מסכים.
בהתקרבה לחוף ארץ ישראל נתקבלה הוראה להמתין עם האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים על מנת שהבריטים יתפסו אותה בניגוד לחוק הימי. הוג'ווד המתינה יממה אך הבריטים לא התפתו. דב מגן החליט לנסות לפרוץ אל החוף. כאשר זה לא הצליח היטה את מלוא ההגה שמאלה והאנייה הסתובבה במעגל כדי להקשות את הגישה אליה.
האונייה הובאה ב-26 ביוני 1946 למפרץ חיפה, והועגנה במשך הלילה במרחק מייל וחצי מהנמל. כאשר רצו בבוקר לגרור אותה לנמל, לא ניתן להעלות את העוגן מחוסר קיטור ונאלצו לנתק את השרשרת.
ב-27 ביוני 1946 לפני הצהריים נגררה ה'וג'ווד' אל תוך הנמל והמעפילים כולל החלוצים האמריקאים הועלו לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית. אנשי הפל"ים, רב החובל והקצינים הוברחו מהאוטובוסים עוד לפני צאתם מהנמל.
אוניית מעפילים יגור.
לאחר הבאת ה"וג"ווד" נשלח אוירבך כנוסע סמוי באונייה יוונית קטנה 'קדיו' דרך אלכסנדריה ופיראוס ועם עוד שניים מחבריו ירד בסוף יולי 1946 במרסיי. שם פגש את מנהל המוסד לעלייה ב' בצרפת שמריה צמרת שהודיע לו כי נקבע כמלווה לאונייה שהכנתה נגמרה והיא עתידה לצאת בעוד יומיים מלה סיוטה שליד מרסיי. שם האניה בספרים היה Sagolem והיא תקרא "יגור" לתזכורת החיפוש האלים שנעשה בו על ידי הבריטים.
לאוירבך היה כבר ניסיון ימי ביקר ב"יגור" הספינה הייתה בת 300 טון עשויה מעץ מערכת מפרשים מנוע עזר קטן בלי סידורי הצלה וכיבוי אש ונראתה רעועה. צוות טורקי וצוות ימאים ספרדי לגיבוי. במקום ימאי ארץ ישראלי אחד ורנר סלומון בעל ותק רב אך ללא ניסיון עם מעפילים. יחד עם אלחוטנית מלכה רופא מקיבוץ מעוז ומנחם סטולר מקבוצת כנרת.
לפני היציאה לים הגיע במפתיע שאול אביגור עם רעיתו ושמריה צמרת. אביגור הודיע שהוא מבקש שמנחם סטולר יהיה מפקד הספינה. מבוגר נעים אך לא ימאי וללא ניסיון עם מעפילים. אוירבך החליט לקבל את המצב והודיע שישתף פעולה.
האונייה תוכננה ל-650 מעפילים שאורגנו בקבוצות לפי תנועות הנוער השונות. בבוקר ההפלגה נודע על קבוצה נוספת של כ-100 דתיים. המעפילים הגיעו עם חפצים אישיים שלא היה להם מספיק מקום. אוירבך ארגן ודרש להשאיר בחוף מרבית הציוד. העלייה התעכבה ומנהל הנמל דרש לצאת מהר.