לאחר פטירתו הפעיל את המוזיאון בנו יאיר. במשך זמן ניכר היה המוזיאון סגור עד שיאיר פתח את המוזיאון מחדש.
במוזיאון מוצגים כיום כ-300 פריטים ובהם ציורים בעקבות התנ"ך, המדרש, נופי הארץ וההתיישבות; מחזור מאויר לימים הנוראים לתפילות בקיבוץ שדה אליהו; תשמישי קדושה מקוריים; כדי חרס מעוטרים וצלחות חרס מעוטרות; רהיטי ביתו שעיטר בידיו; יצירות אמנות חינוכיות לילדים ובהם דגמי כלי המשכן; יצירות מוזקליות יהודיות מקוריות שיצר; מבחר תכנונים אדריכליים ליישובים ומוסדות של הציונות הדתית; מחקרים ומוצגים בנושא "לשון בנייה בתורה"; ועוד.
בין הציורים המוצגים ציורים של בריאת העולם, אברהם והמלאכים (שני ציורים), האחים משליכים את יוסף לבור, סולם יעקב (שתי תמונות), יציאת מצרים, מנורת שבעת הקנים, המפגש בין בלעם ואתונו למלאך, דוד המלך מנגן לפני שאול, דוד רוקד לפני ארון הברית כשמיכל בת שאול צופה מהחלון (שני ציורים), ציורי אגדות רבה בר בר חנה, ארון הקודש שבבית הכנסת הגדול של קריית שמואל, ים סוף באזור שארם א-שייח', ועוד.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ציירים ישראלים]]
[[קטגוריה:מאיירים ישראלים]]
[[קטגוריה:אדריכלים ביישוב]]
[[קטגוריה:אדריכלים ישראלים]]
[[קטגוריה:מלחינים ישראלים]]
[[קטגוריה:מנצחי מקהלות ישראלים]]
[[קטגוריה:מנצחים ישראלים]]
[[קטגוריה:אנשי העלייה החמישית]]
[[קטגוריה:קריית שמואל (חיפה)]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1908]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1983]]
גביע ז'ואן גאמפר
גביע ז'ואן גאמפר (בקטלאנית: Torneig Joan Gamper) הוא טורניר כדורגל, הנערך בכל קיץ בפתיחת העונה. הטורניר נערך בחסותה של קבוצת הכדורגל ברצלונה, ונקרא על שמו של שחקנה ונשיאה לשעבר ז'ואן גאמפר, שהיה ממקימי המועדון.
הטורניר הוקם לראשונה בשנת 1966 בידי אנריק לאודט, נשיא ברצלונה באותה עת. מאז הקמתו מחזיקה ברצלונה במספר הזכיות הגבוה ביותר בטורניר. בתחילה הוא שוחק במתכונת טורניר בן 4 קבוצות, הנפגשות לשלבי חצי-גמר וגמר. במהדורתו הראשונה של הטורניר בשנת 1966 נפגשה ברצלונה עם קבוצות אנדרלכט הבלגית, נאנט הצרפתית וקלן הגרמנית, וזכתה בו לאחר ניצחון 1–3 על קלן. עם זאת, זכתה קלן בגביע בשנים 1978 ו-1981, והיא ממוקמת במקום השני בדירוג הזכיות.
בשנת 1997 הפך הטורניר לגביע בעל שתי קבוצות משתתפות לבד, בדומה לטורניר סופר קאפ. בשנה זו, הפעם הראשונה בה נערך הטורניר במתכונתו הנוכחית, זכתה בו ברצלונה לאחר ניצחון על סמפדוריה האיטלקית בדו-קרב בעיטות עונשין.
במהלך השנים שיחקו בטורניר קבוצות מהגדולות בעולם, כאשר בכל קיץ מגיעה קבוצה אחרת להתמודד מול ברצלונה. המהדורה האחרונה של הטורניר נערכה בשנת 2022, אז זכתה בו ברצלונה לאחר ניצחון 0–6 נגד אוניברסידד נסיונל המקסיקנית.
גביע זה מתקיים במקביל לטורנירי קיץ אחרים בספרד, כדוגמת גביע טרסה הררה בבעלותה של קבוצת דפורטיבו לה קורוניה, וגביע ראמון דה קראנזה בבעלותה של קבוצת קדיס.
הספורט הלבן
ירון זהבי
ירון זהבי הוא דמות בדיונית בסדרת ספרי חסמבה פרי עטו של יגאל מוסינזון. על פי התיאור המקורי של מוסינזון הוא נולד במהלך שנות השלושים.
תיאורו של זהבי.
דמותו של ירון עוצבה על פי דמותו של ירון לונדון כאשר מוסינזון התגורר תקופת מה בביתו של בצלאל לונדון, אביו של ירון.
זהבי אויר לראשונה על ידי המאייר שמואל כץ. דמותו של זהבי על פי כץ היא בעלת פרצוף ילדותי מעט, לחיים נפוחות, ובלורית שער בלונדיני, שנצבע בצהוב על כריכות הספרים בהן הופיעה הדמות. מאיירים נוספים שאיירו את סדרת חסמבה, שמרו על הקווים המקוריים של כץ בתיאור הדמות ואפיונה. דמות זו זכתה להנצחה ממלכתית בבול של דואר ישראל שיצא בשנת 2009 בעיצובה של מירי ניסטור המראה את איורו של שמואל כץ שהופיע על כריכת הספר "חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט", ובו נראים נערי חסמבה רכובים על חמור, ומובילים את אויבם, סרג'נט סמית, כשהוא קשור בידיו וברגליו, וביניהם ירון זהבי המרים את ידיו בשמחה.
קורות חייו.
על פי הראשון בספרי חסמבה, חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט היה זהבי נער על סף ההתבגרות, בן 12 לערך, בשלהי תקופת המנדט הבריטי, בן למסגר בשם שמעון זהבי, שהיה פעיל בהגנה. זהבי הקים חבורת ילדים סודית שלחמה בבריטים, וכונתה "חסמבה". ירון היה מפקדה, ותמר, מתל נורדוי היא סגניתו.
בספרים אלו מתואר ירון כילד אמיץ ורב תושייה, המוביל את חבורתו להרפתקאות נועזות בהן הוא לוחם בתחילה בבריטים, ולאחר מכן באויבי המדינה - שליחי מדינות ערב, ופושעים בינלאומיים הזוממים מזימות כנגד המדינה ותושביה.
ספרי חסמבה מ"הדור הראשון" ראו אור בין שנת 1950 ל-1959. גיבוריהם לא התבגרו בתקופה זו. אמנם בספר השמיני בסדרה "חסמבה והאלמוני במסכה השחורה" שראה אור בשנת 1954, הודיע מוסינזון כי החסמבאים הפכו ל"גדנעים ותיכוניסטים", אך ספרים בהם ממשיכים החסמבאים להיות מתוארים ומצוירים כילדים על סף גיל ההתבגרות המשיכו לצאת, עד לשנת 1959.
בשנת 1966 יצא לאור הספר "חסמבה בשירות הריגול הנגדי" בו הודיע מוסינזון כי החסמבאים התבגרו, והוקמה חבורה חדשה של ילדים בראשות יואב צור. ירון זהבי שמר על קשרים עם חבורה זו, ונמסר כי הוא קצין בכיר בצה"ל, ומשרת בגוף המכונה מת"מ, מפקדת תפקידים מיוחדים, לצד תמר, לה נישא. לשניים ילד בשם אורי. אורי מופיע בספר "חסמבה מול החוטפים או פרשי הלילה הולמים שוב!", ולאחר שנחטף, ומשוחרר על ידי ילדי חסמבה, הופך הוא שוב לחסמבאי.
עיבודים למדיה.
קולנוע וטלוויזיה.
דמותו של זהבי מופיעה אף בסרטים ובמחזות שנעשו על פי סיפורי חסמבה. בין היתר שיחק אותו על במת התיאטרון אקי אבני במחזמר "חסמבה" בשנת 1998. שלמה ארצי שיחק את זהבי בסרט חסמבה ונערי ההפקר (1971), ואילו אודי ערן שיחק את זהבי בסרט חסמבה ושודדי הסוסים בשנת 1985.
בסדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3 משחק עודד קוטלר את זהבי הקשיש, המתואר כ"גמלאי מריר ובודד" ופרוד מזה שנים מזוגתו תמר. אבני, שכאמור גילם את זהבי במחזמר מ-1998, השתתף בסדרה בתור בנו של ירון, אורי זהבי, שנחטף על ידי חברת "זורקום" ונשלט על ידיה. בסוף העונה הראשונה הוא חוזר להכרה ועוזר לחבורה.
ספרות.
גורל דומה מתואר לזהבי בספרה של שפרה האפרתי, "לא תשווה" המתאר את גורלם של גיבורי חסמבה בבגרותם. על פי הספר השתחרר זהבי מהצבא בדרגת סגן-אלוף, אך הוא הומוסקסואל שהסתיר עובדה זו במהלך שירותו הצבאי, ובאזרחות הוא הופך לשתיין.
תיאור אירוני של הדמות מופיע בשירה של להקת טיפקס "ירון זהבי בשביל קליפות הגרעינים", שהופיע באלבום "שביל קליפות הגרעינים" בשנת 1992. בשיר מתוארות עלילות זהבי כיוצא צבא אופייני המטייל בחו"ל, ומבצע שורת פעילויות שליליות המיוחסות בדרך כלל לטיילים הישראלים בחו"ל.
זהבי מופיע אף בסיפור הפארודי "גדידין בהרפתקאות נגד הריגול הנגדי" מאת אתגר קרת (בקובץ "געגועי לקיסינג'ר"). הסיפור כתוב מנקודת ראותו של גדי, בנו של דנידין, המתאר כיצד נעזב אביו בידי הממסד הביטחוני ובידי פרופסור קטרוס ומת מנזק לכבד שנגרם בגלל הנוזל הסגול ששתה. הסיפור מסתיים כאשר ירון זהבי שהפך לסוכן בכיר במוסד, רודף אחר גדי דין כדי להשיג מסמכים סודיים שהיו כביכול בידי אביו.
דיר אל-עדס
דיר אל עדס הוא שמה הערבי של כנסיית ניקודמוס הקדוש, השייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, ונמצאת באזור הרובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים.
רקע היסטורי.
על-פי אמונה נוצרית, במקום עליו עומדת היום כנסיית דיר אל עדס עמד, בעת צליבת ישו, ביתו של הורדוס אנטיפס, בנו של המלך היהודי הורדוס (הגדול).
על-פי הברית החדשה, היה יוחנן המטביל אחד מהמטיפים שיצאו כנגד אנטיפס. על פי יוסף בן מתתיהו, חשש אנטיפס מהשפעתו של יוחנן על העם, ולכן אסר את יוחנן וכלא אותו במכוור, ולאחר מכן הוציא אותו להורג. אירוע זה הציב את אנטיפס מול תלמידו של יוחנן המטביל - ישו. מאחר שאנטיפס ראה בישו יריב פוליטי ומסית, הוא פעל להרוג את ישו שהוזהר על ידי קבוצה של פרושים על המזימה וברח לירושלים, לא לפני שהוא הוקיע את אנטיפס כ"שועל".
מושל יהודה פונטיוס פילאטוס, שלח את ישו לאחר מעצרו להישפט לפני אנטיפס ששהה באותו זמן בביתו בירושלים, אנטיפס החליט לשלחו בחזרה להישפט על ידי הנציב.
בימי ממלכת ירושלים, לאחר כיבוש העיר, זוהה מקום ביתו של הורדוס אנטיפס בסמוך לויה דולורוזה – מקור הזיהוי איננו ידוע אך במקום הוקם מנזר קטן שלאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נודע בשם דיר אל עדס (בעברית: מנזר העדשים).
קישור המבנה הצלבני להורדוס אנטיפס הוא שנתן לשער הפרחים את שמו השני: שער הורדוס.
סנט ניקודמוס.
על פי הבשורה על-פי יוחנן, הבשורה הרביעית בקנון של הברית החדשה, ניקודמוס (המזוהה על ידי הנוצרים כנקדימון בן גוריון) היה חבר בסנהדרין פגש בישו והתרשם מדבריו. לאחר הצליבה חבר ניקודמוס ליוסף הרמתי וקבר את ישו. דמות עץ של ישו, שעל פי האמונה גולף על ידי ניקודמוס, הובא אל לוקה (עיר) בשנת 782.
מעשי פילאטוס.
בספר מימי הביניים – "מעשי פילאטוס" מתוארים פרטים רבים שאינם מוזכרים בברית החדשה. בין פרטים אלה מופיע תיאור של המפגש בין יוסף לפילטוס בבואו לבקש את גופת ישו, וכן מסופר על הקבר שבנה יוסף לעצמו (נודע לאחר מכן ככנסיית הקבר).
כנסיית ניקודמוס הקדוש.