סוסיה של קיניסקה זכו בתחרות, ועל אף העובדה שלא רכבה בתחרות ואף לא נכחה בה, היא הוכתרה כזוכה (ככל הנראה כשהייתה בת 40–50). בשנת 392 לפנה"ס, השתתפה קיניסקה בתחרות בשנית במתכונת זהה, וזכתה בה פעם נוספת. למעשה, קיניסקה הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שהוענק לה זר עלי זית, וניצחונה היווה תקדים היסטורי חשוב. ככל מנצח שזכה במשחקים האולימפיים, הורשתה קיניסקה להציב אנדרטת ברונזה באלטיס שהייתה חורשה קדושה באולימפיה, בשורת הפסלים של מנצחי התחרויות. פאוסניאס מציין שהאנדרטה של קיניסקה כללה פסל בדמותה, מרכבה עם סוסים ורַכּב, וכמו כן, שהיא נעשתה על ידי אפלס. ניצחונה של קיניסקה הונצח גם באפיגרמה שנחרטה על לוח אבן באולימפיה. רק בסיס האנדרטה שרד, והוא נמצא היום במוזיאון ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים בעת העתיקה באולימפיה העתיקה, ביוון.
האפיגרמה:
רקע היסטורי - המשחקים האולימפיים בעת העתיקה.
המשחקים האולימפיים היו חלק חשוב ובלתי נפרד מתרבותה של יוון העתיקה. הם התקיימו לאורך כמעט 1,200 שנה, והיו פופולריים מאוד. ראשיתן של תחרויות האתלטיקה המאורגנות מתוארכת למאה השמינית לפנה"ס, אך לא ידוע באיזו שנה נערכה האולימפיאדה הראשונה. המשחקים האולימפיים הראשונים שתועדו, התקיימו בשנת 776 לפנה"ס במקדש של זאוס באולימפיה שבצפון מערב הפלופונסוס, ונחגגו כביטוי לחברה שיש לכל רכיביה דת, שפה, מנהגים וערכים חברתיים משותפים. המשחקים נערכו כל ארבע שנים בשלהי הקיץ. פרט לאולימפיה, שבה נערכו המשחקים המרכזיים, החשובים והיוקרתיים ביותר בדברי ימי יוון, נערכו גם פסטיבלי אתלטיקה נוספים. המפורסמים ביותר היו הפסטיבלים הפאן-הלניים, שנערכו בדלפי (המשחקים הפיתיים), בקורינתיה (המשחקים האיסתמיים) ובארגוס (המשחקים הנמאיים). הפסטיבלים של דלפי ואולימפיה נערכו כל 4 שנים, בעוד שבקורינתוס ובארגוס הם נערכו אחת לשנתיים.
כשהחלו המשחקים האולימפיים בשנת 776 לפנה"ס, הם נועדו להיות חגיגות דתיות לכבוד האל זאוס. משחקיהם של היוונים הקדמונים היו קשורים למיתולוגיה ולאמונות דתיות. על פי רוב הם נערכו בהקשר של פסטיבלים שכללו תפילות, הקרבת קורבנות, מוזיקה, ריקודים וחגיגות טקסיות. המתחרים במשחקים היו בדרך כלל בני המשפחות העשירות והמכובדות. רק להם היו האמצעים לשכור מאמנים, ורק להם היה הפנאי לנסוע לתחרויות שהתקיימו במרחק רב ממקום מגוריהם. המשחקים האולימפיים בתקופה הקלאסית ביוון היו בעלי אופי לאומי אתני מובהק. רק יוונים (בנים להורים יוונים) הורשו להשתתף בהם. קריטריון נוסף להשתתפות במשחקים חייב את המתחרה להיות אזרח של פוליס. מסוף המאה הרביעית לפנה"ס נחשבו כיוונים כל תושבי השטחים שהיו בשליטת היוונים, ומי שאימץ סממנים של תרבותם, כמו השפה היוונית. המתחרים והצופים הגיעו מערי- מדינה שונות ביוון, שלעיתים היו יריבות ואפילו נתונות במצב מלחמה זו עם זו.
הפרס שניתן למנצחים במשחקים היה פרס סמלי וצנוע: זר עשוי מצמח בעל חשיבות דתית או סמלית. לזוכים אמנם לא הוענק פרס כספי מטעם המארגנים, אך משמעות הניצחון הייתה תהילת נצח. עטרת הניצחון הפכה לסטטוס חברתי, שהעניק למי שזכה בה יוקרה רבה. האלופים האולימפיים זכו להטבות ולכיבודים רבים, כמו מושבים שמורים בתיאטרון, אספקה שוטפת של שמן זית וארוחות חינם לכל ימי חייהם, שמומנו על ידי בני העיר שאותה יצגו. בתחילת המאה הרביעית לספירה, לאחר התפשטות הנצרות ודעיכת האמונה באלי יוון, חדלו המשחקים למלא תפקיד משמעותי בחברה. בשנת 394 לספירה הופסקו המשחקים בהוראתו של תיאודוסיוס הראשון, הקיסר הרומי שהתנצר והפך את הנצרות לדת הרשמית של האימפריה. הוא אסר על קיומם של פסטיבלים פגאניים, ובכללם המשחקים האולימפיים.
השתתפות נשים בתחרויות ספורט ובמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
במשחקים האולימפיים של יוון העתיקה הותרה ההשתתפות רק לגברים יוונים בני המעמדות העליונים. השתתפות נשים בתחרויות האולימפיות הייתה אסורה בתקופה המוקדמת של המשחקים, פרט לאלה דמטר, שלה נשמר מקום כבוד באצטדיון. על הנשים נאסר גם להיכנס לאזורי המשחק ולצפות במשחקים. אישה שניסתה להתגנב אל האצטדיון, צפויה הייתה לעונש מוות. מקרה יוצא דופן, בו יכלו נשים לזכות במשחקים מבלי להתחרות בהם ישירות ומבלי להימצא פיזית באתר התחרות, היה השתתפותן של נשים בתחרות מרוץ מרכבות, זאת בשל העובדה שהזוכה בתחרות היה בעליהם של הסוסים, ולא הרַכּב שהשתתף בה.
משחקים ייחודיים לנשים, שנולדו מתוך טקסי הפוריות היוונים, התקיימו זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים במקום אחר שהוקדש לאלה הרה, ונועדו לפאר את שמה. נשים בודדות ממשפחות עשירות השתתפו באופן קבוע במשחקים אלה, אך הן לא הרבו להתחרות, והישגיהן לא זכו לפרסום. תפיסת הנשיות היוונית לא עלתה בקנה אחד עם יכולות פיזיות, עד כדי כך שהוטל ספק בנטייתן המינית של אלות מיתולוגיות, שהיו בעלות כוח וכישורים פיזיים. הנשים הספרטניות, שלא כמו נשים במדינות יוון האחרות, עסקו באימון גופני ובענפי ספורט כמו: היאבקות, הטלת דיסקוס, זריקת כידון וריצה. לריצה היה מקום מרכזי וחשוב. גידולן וחינוכן של הילדות הספרטניות נבע מדאגה לאישה היולדת צאצאים לעם הספרטני. חשוב היה שהילדים שיוולדו לספרטה יהיו חזקים ובריאים, ועל כן הושם דגש על חוזקה ובריאותה של האישה ועל מצבה הגופני. תחרויות שנועדו לנשים בלבד, נערכו בספרטה כבר בתקופת ליקורגוס. ליקורגוס הורה לנשים לחזק את גופן באמצעות אימונים גופניים, על מנת שגברים יטעו את זרעם בגוף אישה בריאה וחסונה. כך יתפתח הזרע טוב יותר, וכך גם תוכל האישה לשאת בקלות את ההריון ולהתמודד טוב יותר עם כאבי הלידה.
ייתכן כי המסורת של משחקי הנשים ביוון העתיקה, קדמה לזו של המשחקים האולימפיים, והייתה ביטוי של תקופה מוקדמת יותר שהתאפיינה במטריארכליות. האפליה של נשים בספורט בתרבות היוונית הייתה טמונה עמוק במסורת ובחוקים הקשורים למבנה המשפחה הפטריארכלי, שבו נשים היו חסרות זכויות חוקיות, ובפניהן עמדו מעט מאוד הזדמנויות לחוות חוויות מחוץ לביתן.
מרוצי מרכבות בעת העתיקה.
שלושה מרוצי סוסים תפסו מקום של קבע בתוכנית האירועים האולימפית. המרוץ הראשון היה ה"טתריפון": מרכבה רתומה לארבעה סוסים. מרוץ זה נערך לראשונה באולימפיה בשנת 680 לפנה"ס. מרוץ נוסף היה ה"סינוריס": מרוץ מרכבה רתומה לשני סוסים, שנוסף למשחקים האולימפיים בשנת 408 לפנה"ס. המרוץ השלישי שהתקיים באולימפיאדה היה ה"קלס": מרוץ סוסים בו המתחרים לא עשו שימוש במרכבות, אלא רכבו על הסוסים. לראשונה, נערכה תחרות זו בשנת 648 לפנה"ס. תחרות מרוץ מרכבות נחשבה בימים אלה לאירוע בולט במשחקים האולימפיים ולמחזה שהלהיב מאוד את הקהל הצופה בו. הפופולריות של ענף זה הלכה וגדלה במהלך השנים, והיא הגיעה לשיאה בהיפודרומים של רומא וקונסטנטינופול. המרכבה הייתה בת שני גלגלים, והרכב נהג בה בעמידה. לאחר שניתן האות בתרועת חצוצרה, הסוסים היו פורצים קדימה. מרוץ המרכבות הרתומות לארבעה סוסים, נחשב לענף תחרותי יוקרתי ביותר, שהיה מנת חלקם של האצילים והעשירים. באמצעות ניצחון בתחרות זו יכלו המנצחים להפגין את עושרם ועוצמתם, ובכך לרומם את מעמדם ומעמד עירם.
מרוץ מרכבות נחשב לספורט מסוכן, הן לרוכבים והן לסוסים, אך זכה לאהדה רבה מצד הקהל. תאונות, אלימות ומוות היו חלק בלתי נפרד ממרוצי המרכבות בעולם העתיק. פינדרוס ציין את העובדה, שבמשחקים של שנת 462 לפנה"ס רק מתחרה אחד מתוך 41 המרכבות שיצאו מקו הזינוק, הצליח להגיע בשלום לנקודת הסיום. על בעלי המרכבה לא חלה חובת נוכחות במרוץ עצמו. השתתפותם של בעלי הסוסים בתחרויות הייתה נדירה, ובדרך כלל הרכבים השכירים היו עבדים, בעלי מומחיות ברכיבה. לרכב המנצח בתחרות הוענק סרט שעשוי היה מצמר כבשים, אך הזר האולימפי ניתן לבעלי הסוסים. במאה החמישית לפנה"ס התבלטו הספרטנים בניצחונות מרוצי מרכבות במשחקים האולימפיים. משנת 448 עד שנת 420 לפנה"ס ניצחו הספרטנים את מרוץ המרכבות ב-7 מתוך 8 אולימפיאדות.
SS-GB היא סדרת דרמה של ה-BBC משנת 2017, המבוססת על רומן בשם זה מאת לן דייטון (1987). העלילה מתרחשת בהיסטוריה חלופית של שנת 1941, לאחר שהממלכה המאוחדת נוצחה בקרב על בריטניה ונכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
עלילה.
הגיבור הראשי דאגלס ארצ'ר הוא קצין בילוש מצליח בסקוטלנד יארד, שנמנע מעיסוק בפשע פוליטי. לדעתו פעילות המחתרת הבריטית היא חסרת טעם. בכל זאת הוא אינו אוהב את הכיבוש הגרמני, ומקווה שיסתיים בקרוב. ארצ'ר עובד תחת פיקודו של פריץ קלרמן, קצין אס אס גרמני ולאחר מכן גם תחת פיקודו של ד"ר אוסקר הות', קצין אס אס בכיר המגיע במיוחד ללונדון. המשטר הנאצי מעריך אותו מאוד, בין היתר בגלל שליטתו הטובה בגרמנית.
חקירה שגרתית של רצח בלונדון מתבררת כרצח פוליטי על ידי המחתרת, כאשר בידי הנרצח היה מסמך מדעי חשוב, שנדרש לקראת הכנת פצצת אטום.
ארצ'ר רצה להתגייס למלחמה, אך לא גויס עקב מקצועו. אשתו נהרגה במלחמה מהפצצת מטוסי קרב גרמניים. בעלת הבית שלו מסייעת לו בגידול בנו היחיד, בעוד בעלה שגויס למלחמה - נמצא עדיין בשבי הגרמני. מזכירתו של ארצ'ר וחברתו סילביה מנינג חברה במחתרת, ונאלצת להסתתר מהגסטפו.
על רקע משטר דיכוי טוטליטרי שנכפה על תושבי בריטניה, ארצ'ר מתמודד מצד אחד מול המנהלים הנאצים שלו, ומצד שני מול בריטים שזועמים עליו שהוא משתף פעולה ואף מנסים לחסל אותו. ואז הוא נקרא לבצע משימה חשובה מאוד לטובת מולדתו.
הפקה.
הסדרה הופקה על ידי ה-BBC החל מאוקטובר 2015, והוקרנה לראשונה בערוץ BBC One בחמישה פרקים החל מ-19 בפברואר ועד 19 במרץ 2017.
מורין אוהרה
קפטן תחתונים (סרט)
סמנתה
פיל P50