השיר נכתב בחרוז לבן. הוא מתאר את הרהורי המשורר על המוות על פני סדרה של תשעה לילות שבהם הוא מהרהר באובדן אשתו וחבריו, ומקונן על חולשות אנושיות. השורה הידועה ביותר בשיר (בסוף "לילה א'") היא האמרה "סחבת היא גנב הזמן", המהווה חלק מקטע שבו דן המשורר כמה מהר החיים וההזדמנויות יכולים לחמוק ממנו.
להרהורי לילה היה מוניטין גבוה מאוד במשך שנים רבות לאחר פרסומה, אבל עכשיו היא ידועה ביותר בשל סדרה גדולה של איורים מעשה ידי ויליאם בלייק משנת 1797. קבוצה פחות ידועה של איורים נוצרה על ידי תומאס סטות'ארד בשנת 1799.
תשעת הלילות מהווים למעשה, כל אחד, שיר נפרד בפני עצמו. אלה שמותיהם, כדלקמן: "חיים, מוות, אלמוות" (המוקדש לארתור אונסלואו); "זמן, מוות, ידידות" (המוקדש לספנסר קומפטון); "נרקיסה" (המוקדש למרגרט בנטינק); "הניצחון הנוצרי" (המוקדש לפיליפ יורק); "ההישנות" (המוקדש לג'ורג' לי); "החזרת הכופרים" (בשני חלקים, "תהילה ועושר" ו"הטבע, ההוכחה והחשיבות של האלמוות ", המוקדש להנרי פלהאם); "התנצלותו של הטוב, או, ויען איש העולם" (ללא הקדשה); ו "נחמה" (המוקדש לתומאס פלהאם-הולס).
בספר הביוגרפיה על חייו של סמואל ג'ונסון, ג'יימס בוסוול תיאר את היצירה הרהורי לילה "כשירה הגדולה והעשירה ביותר, אשר הגאונות האנושית יצרה אי פעם".
איוריו של ויליאם בלייק להרהורי לילה (1795-1797).
ב-1795, ויליאם בלייק, קיבל על עצמו הזמנה לאייר את היצירה הרהורי לילה, לשם פרסומה במהדורה חדשה ומורחבת, כאשר שמו של המוציא לאור, לצורך העניין, היה ריצ'רד אדוארדס. בלייק החל לעבוד על היצירה, תוך שהוא משלים 537 איורים בצבעי מים, כאשר 200 מתוכם יועדו על ידו להיכלל במסגרת התחריטים לפרסום היצירה. הכרך הראשון - אשר כלל 43 תחריטים מאת ויליאם בלייק - יצא לאור בשנת 1797, אולם הוא היווה כישלון מסחרי ופרויקט הוצאה לאור יקר זה, ננטש.
מפני שהעדות העיקרית להשפעתם האמנותית של האיורים להרהורי לילה על יצירתו של בלייק, ניתנת להמחשה רק באמצעות התחריטים המעטים שהוא יצר, חוקרי ההיסטוריה של האמנות, לא מיהרו להכיר בחשיבותו ובמרכזיותו של הפרויקט במסגרת מכלול עבודתו של בלייק. ב-1980, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, החלה להוציא לאור מהדורת ספרים אקדמית בת חמישה כרכים, של הרהורי לילה, כאשר רק שניים מהם פורסמו למעשה, בניהולו של העורך האקדמי ג'יי אי. גרנט, תוך זניחת פרסומם של שאר הכרכים במהדורה. ב-2005, הפוליו סוסייטי, פרסמה מהדורת פקסימיליה מהודרת של הרהורי לילה, בליווי פרשנות מאת רוברט האמלין. מהדורת פקסימיליה זו, מאת הפוליו סוסייטי, הייתה הראשונה (ועד עכשיו, היחידה), שבה כל 537 האיורים פורסמו בה, בצבע מלא.
Visages de femmes
Visages de femmes (בתרגום לעברית: פנים של נשים) הוא סרט מחוף השנהב של הבמאי דזירה אקארה, משנת 1985.
בסרט משתתפות יוג'ני סיסה רולנד, אלברטין נ'גסאן, ורוניק מאהיל. הוא זכה בפרס FIPRESCI מטעם פדרציית מבקרי הקולנוע הבינלאומית, בפסטיבל הסרטים של קאן.
תוכן.
הסרט הוא דרמה קומית, המתארת את התפקידים המשתנים של נשים במערב אפריקה.
הסרט פותח עם פסטיבל שבו מקהלת נשים שרה ורוקדת. מתוך נוף זה, נרקמים שני סיפורים שונים.
בסיפור הראשון, בכפר, לפאנטה יש בעל קנאי. אחרי שהוא מאיים עליה, היא מתחילה ללמוד קראטה כדי שתוכל לדבר עם גברים בשפה שלהם: כוח.
בסיפור השני, בעיר, גברת קונגאס סוחרת בדגים מלוחים. אך כשהיא רוצה לשפר את מצבה, ולזנוח את העסק המבוסס על שיטת החליפין ולפתוח מסעדה, היא נתקלת רק בחומות וסירוב, בין היתר מפקיד ההלוואות בבנק. לעומת זאת, כשבנותיה ניגשות לבנק ו"עושות לו עיניים", ההלוואה לא מאחרת לבוא. אחרי שגב' קונגאס פותחת את המסעדה, מגיעים קרובי משפחה מקרוב ומרחוק, וכולם משבחים את בעלה העצלן, ומצפים לקבל אוכל, כסף, וסיוע אחר.
הסרט הוא פוליטי, ובעל סגנון הרפתקני. הוא חוקר את הקשרים בין פמיניזם, כלכלה, ומסורת באפריקה המודרנית, ומצביע על הדפוסים הפטריארכליים שגם נשים, באופן אירוני, מאמצות בחברה פטריארכלית.
עובד סוציאלי להגנה על אנשים עם פיגור שכלי
דמיטרי פופוב
דמיטרי לבוביץ' פופוב (ברוסית: Дмитрий Львович Попов; נולד ב-27 בפברואר 1967) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדות הקשר, ולזכותו ארבעה שערים ב-21 הופעות במדי נבחרת רוסיה.
קריירה.
פופוב החל לשחק כדורגל שלו במחלקת הנוער של שיניק ירוסלבל, וכשהיה בן 17 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגת המשנה הסובייטית. פופוב שיחק בשיניק בשני תפקידים - חלוץ וקשר התקפי, ובשנת 1987 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. בשנת 1989 חתם בספרטק מוסקבה, קבוצת הצמרת של ליגת העל הסובייטית. מאמן ספרטק, אולג רומנצב, החליט לשנות את תפקידו של פופוב על המגרש, ומיקם אותו כקשר צד, עמדה בה שיחק מאז במשך כל הקריירה. פופב היה חלק מההרכב הקבוע של ספרטק בשנים 1990–1993. עם הקבוצה זכה פעמיים באליפות רוסיה ופעם אחת בגביע, והגיע עמה עד לשלב חצי הגמר של גביע אירופה לאלופות בשנת 1991.
בשנת 1993 מכרה ספרטק את כרטיס השחקן שלו לקבוצת ראסינג סנטנדר שעלתה אז לליגה הספרדית הבכירה. פופוב שיחק בשורות הקבוצה במשך 3 שנים. לקראת סוף עונת 1995/1996 נפצע באחד המשחקים ולמעשה סיים את העונה. הפציעה הזו הביאה את הנהלת ראסינג להחלטה לא לחדש את חוזה של פופוב בתום העונה. הוא עבר לקבוצת קומפוסטלה מהליגה הספרדית השלישית, במדיה חתם לשלוש שנים.
לקראת עונת 1999/2000 הגיע פופוב לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב. כעבור ארבעה חודשים עזב את המועדון, שב לספרד וסיים את העונה בקבוצת טולדו. בקיץ 2000 פרש ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית.
פופוב זומן לנבחרת חבר העמים שהוקמה לקראת יורו 1992 בעקבות התפרקות ברית המועצות, אך לא הצליח להשתתף במשחקי הנבחרת לאחר שבאחד ממשחקי הליגה הוא שבר רגל. לאחר שהחלים מהפציעה זומן לנבחרת רוסיה משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול , בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. פופוב היה בסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 1994, ושותף במשחק אחד בלבד, מול , בו הוא הוחלף כבר בדקה ה-41. פופוב היה אמור להשתתף ביורו 1996, אך כמה חודשים לפני כן נפצע והחמיץ את התחרות.
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל המשיך פופוב להתגורר בספרד, ושימש כמאמן במחלקת הנוער של ראסינג סנטנדר ומאמן נבחרת בית ספר בסנטנדר. בשנת 2005 שיחק בנבחרת רוסיה בכדורגל חופים.
בשנת 2006 צורף פופוב לצוות הניהולי של ספרטק מוסקבה, ובשנת 2008 מונה למנהל הספורטיבי של המועדון, תפקיד אותו מילא עד 2016.
הנמלט (סרט, 2005)
הנמלט (ברוסית: Побег) הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2005 בבימויו של יגור קונצ'לובסקי, המושפע כמעט באופן ישיר מהסרט הנמלט משנת 1993.
עלילה.
יבגני וטרוב, הוא נוירוכירורג מוצלח המרוצה מחייו. כל בוקר הוא שמח ללכת לעבוד — עובדיו אוהבים אותו והוא מציל חולים. כל ערב אחרי העבודה הוא ממהר הביתה, שם מחכה לו אשתו היפה, אירנה, האוהבת והאהובה. הדבר היחיד שהוא לא מרוצה ממנו בחייו הוא העדר ילדים, הם פשוט לא יכולים. פעם הם רצו לאמץ נער מבית היתומים, אבל ברגע האחרון יבגני שינה את דעתו.
ביום שבו הוא חותם על חוזה חשוב עם משקיעים אמריקאים על הקמת מרכז רפואי חדש אשתו אירינה וטרובה הולכת הביתה, שם גבר מסתורי מכה אותה למוות. וטרוב חוזר הביתה ומוצא אותה. מאחר שאף אחד לא ראה את הרוצח האמיתי, יבגני הופך לחשוד העיקרי. תחת לחץ של ראיות מוחלטות שנמצאו בזירה הוא מורשע בהליך מהיר ונידון למאסר ממושך תחת משטר קפדני במושבת עונשין. אבל במהלך ההעברה לסיביר יבגני מצליח לברוח. הוא מחליט לחזור למוסקבה כדי לנהל חקירה משלו ולמצוא את הרוצח האמיתי. אלא שהוא צריך כל הזמן לברוח מפני צוות משימה מיוחד של מינהל בתי הסוהר הראשי בפיקודו של קולונל פחומוב. למרות הראיות, הוא מטיל ספק בכך שווטרוב הרג את אשתו והוא רוצה להוכיח את חפותו. סיבה נוספת היא בתו הקטנה, אשר חולה במחלה שמשתקת את גופה ועלולה לגרום למותה. היחיד שמסוגל לעשות את הניתוח שיציל את הילדה הקטנה, הוא אותו וטרוב.
בבריחתו יבגני אפילו מקבל את עזרתו של חמו, שבתחילה האמין שהוא אשם במותה של הבת שלו, אבל בסופו של דבר נותן לו כסף ומבקש ממנו שלא לחזור (אך אחרי שיבגני הולך, החם נהרג). ברגעים של בדידות הוא רואה מספר פעמים את רוחה של אשתו, מה שהופך לדבר היחיד שמעודד אותו. כשהוא סוף סוף חוזר למוסקבה, הוא מוצא ראיות בדירתו ומגלה עדשות מגע, אשר היו שייכות כנראה לרוצחה של אירינה. עמיתה ושכנה של וטרוב, ד"ר סבטלנה פוליאקובה, שמאמינה בחפותו מאפשרת לו להשתמש במחשב שלה, הוא מוצא את המרפאה הקרובה, אשר מייצרת עדשות כאלה ושולח את סבטלנה למצוא את רשימת הלקוחות המלאה. למחרת הוא מתעמת עם פחומוב והשותף שלו שקיל, אבל הם כבר מאמינים בחפותו ומלווים אותו למרפאה. בדרך הוא בוחן את צילומי הרנטגן של הידיים המשותקות של בתו של פחומוב ומאבחן שהילדה תהיה משותקת לגמרי ובעוד חודש עשויה למות.