זייפרט נולד בעיירה לנדאו (בימינו שירוקולניבקה באוקראינה), שהוקמה על ידי מהגרים גרמנים במהלך המאה ה-19. היה בנם השני של מיכאל שעבד כפקיד בסניף הדואר המקומי וברטה. ב-1933 פוטר אביו מעבודתו מאחר שנחשד בתמיכה בתנועה הנאצית והמשפחה נאלצה להגר לבית קרובים בחצי האי קרים. ב-1939 חזר זייפרט לאזור אוקראינה ועבד כחקלאי שכיר. בהמשך עבר למיקולאייב ועבד כפועל במפעל ליצור כלי עבודה.
במלחמת העולם השנייה.
בשלהי יוני 1941, לאחר תחילתו של מבצע ברברוסה ועם הגעתם לאזור של יחידות איינזצגרופן שנקראו איינזצגרופה ד' ונלוו לארמייה ה-11 הגרמנית, גייסו הגרמנים מתנדבים מקרב האוכלוסייה המקומית ממוצא גרמני, לכוחות שיטור מקומיים. זייפרט גויס לכוח עזר, הועסק בתחילה כשומר במספנה המקומית וב-1943 לאחר שנסגרה, גויס לאס אס, בדרגת רוטנפיהרר, במיקולאייב. באפריל 1944 נכבשה מיקולאייב בידי הצבא האדום וזייפרט הוצב על ידי מפקדת האס דה בוורונה ובהמשך הוצב כשומר במחנה הריכוז פוסולי. בשלהי 1944 הורשע בידי בית משפט צבאי באונס, הועבר מתפקידו והוצב ביחידת השיטור של מחנה המעבר בולצנו. יעודו הראשוני של מחנה בולצנו היה לקלוט אסירים שהועברו ממחנה הריכוז פוסולי, שננטש באוגוסט עקב התקדמות צבאות בעלות הברית. לפי ההערכות כמות האסירים במחנה בולצנו נעה מ-9,500 ועד 11,000, חלקם אסירים פוליטיים, חלקם פרטיזנים וחלקם נרדפי גזע כגון יהודים וצוענים. 3,405 מתוכם גורשו בהמשך למחנות השמדה. טרום גירושם הועסקו האסירים בעבודות כפייה. במחנה בולצנו הוקמו תאי כליאה וצינוק וזייפרט היה אחד מסגל שומרי תאי הכליאה. במסגרת זו רצח זייפרט אסירים והתעלל ברבים אחרים.
לאחר המלחמה.
ב-1951 ביקש וקיבל אשרת הגירה לקנדה תוך ציון עובדות כוזבות על עברו. ב-10 ביוני 1954 הוציאה איטליה צווי מעצר בינלאומיים נגד סגל מחנה בולצנו ובכלל זה זייפרט. ב-1999 חשף העיתון האיטלקי לה סטאמפה את מקום מגוריו של זייפרט והוגש נגדו כתב אישום בגין פשעיו. זייפרט החליט שלא להגיע למשפט. ב-24 בנובמבר 2000 הורשע זייפרט ב-15 מעשי רצח וזוכה מ-6 אחרים מחמת הספק. במהלך המשפט נשמעו עדויות על כך שזייפרט הרעיב אסיר למוות, אנס ורצח אישה הרה ועקר את עיני אסיר אחר. מעשים אילו הובילו לכינויו "החיה מבולצנו". זייפרט נידון שלא בפניו למאסר עולם. ב-26 באפריל 2002 הגישה איטליה לקנדה בקשת הסגרה רשמית של זייפרט. באוקטובר 2002 אושר גזר הדין לאחר שנדחה ערעורו של זייפרט בערכאות עליונות. באמצע פברואר 2008 הוסגר זייפרט לאיטליה לאחר שנשללה אזרחותו הקנדית והוא נכלא בכלא צבאי בסנטה מריה קפואה וטרה שבדרום איטליה. ב-2010 הלך זייפרט לעולמו בבית חולים בקזרטה והוא בן 86 שנים
התערוכה העולמית של ברצלונה (1929)
התערוכה העולמית של ברצלונה (בקטלנית: Exposición Internacional de Barcelona) הייתה התערוכה העולמית השנייה שהתקיימה בברצלונה (הראשונה התקיימה ב-1888). התערוכה התקיימה על פני שטח של 1,180 דונם בין פלאסה ד'אספניה להר מונז'ואיק. נושאי התערוכה היו תעשייה, אמנות וספורט. התערוכה נפתחה בטקס חגיגי בהשתתפות 200,000 צופים במעמד פטרון התערוכה אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וראש ממשלתה, מיגל פרימו דה ריברה.
בתערוכה, שנערכה בין ה-20 במאי 1929 ל-15 בינואר 1930, הציגו עשרים אומות אירופאיות ביתנים לאומים-ממלכתיים (בהן גרמניה, בריטניה, בלגיה, דנמרק, צרפת, הונגריה, איטליה, נורווגיה, רומניה ושווייץ) וכן גורמים פרטיים מארצות הברית ויפן. במקביל התקיימה בסביליה התערוכה האיבראו-אמריקאית בה הציגו מדינות אמריקה הלטינית.
מבנים בעלי חשיבות.
בין המבנים הלאומיים שהוקמו עבור התערוכה היה ביתן ברצלונה, שייצג את גרמניה ואשר תוכנן על ידי האדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה. הביתן נחשב לאבן דרך חשובה בהיסטוריה של האדריכלות המודרנית. המבנה התאפיין בצורה פשוטה למדי, אף כי נעשה בו שימוש בחומרים יקרים כגון שיש ואבן טרוונטין. ייחודו של המבנה התבטא בפריצת הדרך המחשבתית לגבי צורתה של אדריכלות, תפישת החלל, שימוש חדש בחומרי בנייה ועיצוב מינימליסטי, שהתממש בזכות פרטי בניין מתוחכמים. בביתן הוצג כיסא ברצלונה בעיצובם של מיס ון דר רוהה ולילי רייך. עיצובו של הכיסא, שלווה גם בהדום תואם, מהווה דוגמה בולטת לעיצוב תעשייתי מודרניסטי.
בין פלאסה ד'אספניה להר המונז'ואיק נסללה "שדרת האמריקות" (כיום שדרת אבנידה ריינה מריה כריסטינה) שבקצהָּ הוקמה המזרקה המרשימה והמוארת "מזרקת הקסם של מונז'ואיק". לאורך השדרה הוקמו ארמונות שהציגו את התעשייה והמדע של ספרד בכלל וקטלוניה בפרט: ארמון התקשורת והתחבורה, ארמון המתכת, החשמל והמכניקה וכדומה. במורדות ההר הוקם ה"פואבלו אספניול" (הכפר הספרדי) שהציג דוגמאות מבנים כפריים מרחבי ספרד. במעלה ההר הוקם ארמון התערוכות המרכזי, הארמון הלאומי (Palau Nacional).
ATR 42
ATR 42 הוא מטוס נוסעים לטיסות אזוריות מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית צרפתית ATR.
המטוס מצויד בשני מנועי מדחף טורבו-פרופ (Turboprop), טיסת הבכורה של המטוס הייתה בשנת 1984.
פיתוח.
פיתוח המטוס החל בשנת 1981 טיסת הבכורה שלו בוצעה באוגוסט 1984, יצור סדרתי של המטוס החל בספטמבר 1985, המטוס הראשון נמסר לחברת התעופה הצרפתית Air Littoral בדצמבר 1985.
גרסאות.
למטוס שש גרסאות עיקריות:
ATR 42-200
ATR 42-200 - הגרסה הראשונית של המטוס, צויד בשני מנועי PW120 תוצרת פראט אנד וויטני קנדה, נבנו מספר מטוסים מדגם זה, כולם למטרות בדיקה.
ATR 42-300
ATR 42-300 - גרסת הייצור הסטנדרטי, דגם זה יוצר עד שנת 1996, צויד בשני מנועי PW120 תוצרת פראט אנד וויטני קנדה.
ATR 42-320
ATR 42-320 - גרסה משופרת של ה-ATR 42-300 ,תוכנן לביצועים טובים בתנאי חום, צויד בשני מנועי PW121 תוצרת פראט אנד וויטני קנדה.
ATR 42-400
ATR 42-400 - גרסה משודרגת של דגמי 200/300/320, המשתמשים העיקריים בדגם זה הם חברות התעופה צ'ק איירליינס, וקונביאסה.
ATR 42-500
ATR 42-500 - גרסת הייצור הנוכחית, לדגם זה שני מנועי PW127E, המטוס הראשון מדגם זה נמסר בשנת 1995. מטוס זה עוצב מחדש, ונכללו בו שיפורים רבים בביצועי המטוס ובנוחות הנוסעים.
למטוס זה מנועים ומדחפים חדשים, ותא הנוסעים תוכנן מחדש. לעומת המטוסים הראשונים בסדרה להם היו ארבעה מדחפים, לדגם זה שישה מדחפים המעלים את מהירות השיוט ב-60 קמ"ש, ואת משקל ההמראה המרבי בכ-1,300 ק"ג. בדגם זה בידוד משופר, המפחית את רעש המנועים בתא הנוסעים.
ATR 42-600
ATR 42-600 - באוקטובר 2007 הודיע מנכ"ל החברה על השקת סדרה חדשה בשם ATR 42-600. טיסת הבכורה של דגם זה התקיימה ב-4 במרץ 2010.
דגם זה כולל את היתרונות של הדגמים הקודמים, יחד עם שיפורים רבים. דגם זה צורך כמות מועטה יותר של דלק, יכול להמריא ממסלולים קצרים, ובעל יכולת תפעול במזג אוויר חם ובגובה רב יותר.
מערכות האוויוניקה של המטוס מסופקות על ידי קבוצת תאלס, במטוס מערכת נחיתת מכשירים משופרת, והשליטה במערכות המטוס נעשית באמצעות מחשב רב-תכליתי.
גרסאות נוספות למטוס
Heart, Mind and Soul
Heart, Mind and Soul הוא האלבום היפני הראשון של להקת הבנים הקוריאנית TVXQ. האלבום יצא ב-22 במרץ 2006, והגיע למקום 25 בדירוג השבועי על פי אוריקון (דירוג רשמי על פי מכירות ביפן) כשמכר 9,554 עותקים בלבד.
ATR-42
ערן ניב
ערן ניב (נולד בשנת 1970) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר. קודם לכן שימש ראש חטיבת שילו"ח באג"ת, מפקד אוגדת איו"ש, ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה, מפקד בה"ד 1, מפקד חטיבה 55 ומפקד חטיבת אפרים.
ביוגרפיה.
ניב, בנם של אהרון ויוסיפה (לבית טריפולסקי), נולד וגדל בקיבוץ ארז, שהוריו, יוצאי הפלמ"ח, נמנו עם מייסדיו. התגייס לצה"ל בשנת 1989, התנדב לחטיבת הצנחנים במסלול בני משקים ושובץ בגדוד 50. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בעת שסיים את קורס המ"כים, הושלמה העברת מסלול בני המשקים מן הצנחנים לחטיבת הנח"ל, והוא מונה למפקד כיתה בגדוד 932. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 932 ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד 932. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 50. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט נח"ל בין השנים 1997–1999, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2001 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. שבוע וחצי לאחר שהגדוד בפיקודו תפס קו בגזרת חברון אירע הפיגוע בציר המתפללים. הוא הוזעק במהלך הפיגוע מביתו. לאחר חילוץ הנפגעים, ארגן כוח מאולתר בקרבת זירת הקרב, והחל באיגוף המחבלים עד לחיסולם. בתפקיד זה שירת עד שנת 2003. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2003–2005. בהמשך שירת כקצין אג"ם של אוגדת איו"ש בין השנים 2005–2006. לאחר מכן שימש כראש ענף מערכות מידע באגף התקשוב בין השנים 2006–2007.