חברי "תנועת המזרחי" החליטו להקים בית ספר עברי מודרני שישלב לימודי קודש לצד ידע כללי, לימודי השפה העברית וציונות. בשנת 1918 הוקם בית-הספר "מזרחי" (יסודי) בשני חדרים. למנהל בית הספר מונה חיים יוסף לרר והמורה לעברית היה גיטלין. גם בית הספר נשרף במסגרת השריפה הגדולה שהתקיימה באותה שנה. לאחר מאמץ גדול נפתח מחדש בית הספר בביתו של הירש וינדר. בתקופת המלחמה הפולנית-סובייטית (1920) עבר בית הספר משבר נוסף עקב עזיבת מורים ומחסור בכספים. אך בהמשך בית הספר התפתח ומספר התלמידים הגיע ל-150.בשנת 1926 שונה שם בית הספר, עקב אילוצים פוליטיים, ל"תורה ודעת", ובשנת 1929 החליטה הנהגת המזרחי לשנות את שמו ל"יבנה". בבית הספר למדו בנים בלבד והשפה הייתה יידיש. הבנות נשלחו לבית הספר הפולני שם לימדו בפולנית. בשנת 1938 נפתח גן ילדים בצמוד לבית הספר ושהו בו 40 ילדים. בסוף שנות העשרים הקימו גם בי"ס לבנות "בית יעקב", וגם "תלמוד תורה" לילדי עניים ויתומים. מספר החניכים הגיע ל-100. מרבית הצעירים המשיכו בנתיבים הישנים, עולם הישיבות והכוללים, ובהגיעם לבגרות הצטרפו לעיסוקי המשפחה. לא מעט ילדים למדו בבית הספר הפולני העממי, ומקצתם אף המשיכו לגימנסיה הפולנית המקומית.
גם בתחומי התרבות והספורט חלה התפתחות. הוקמו מועדון לחברי "פרייהייט" הוקם מועדון ספורט "מכבי". ב-1919 הוקמה ספרייה ביוזמה משותפת של המפלגות הציוניות ומפלגת הבונד, ולכל זרם הוקצה אגף. בספריה התקיימו פעולות תרבות מגוונות, הרצאות וחוגים וערבי הקראה ושירה.
תחום התיאטרון התפתח, הוקם חוג לדרמה על ידי עו"ד סובול, ד"ר אידל גרזון ומאיר בוים וכן השתתפו חיים מיכאל הורן, אברהם קנופ, נחום שולדינר ואחרים. הקבוצה העלתה הצגות רבות כגון :"ליל הסדר", "לבבות רצוצים", "בחור ישיבה", "טוביה החולב", "המלך ליר היהודי" ועוד.
ב-1918 נוסד שבועון ביידיש בשם "טומאשובער וואכנבלאט" שראה אור עד 1931. את מקומו תפס שבועון אחר "טומאשווער ווארט" שהופיע עד 1938.
כלכלה ומסחר.
בשנת 1920, בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית כוחותיו של הגנרל האוקראיני פלשו לטומשוב לובלסקי ופרעו ביהודים. כשהתייצבו השלטונות בפולין התפנו היהודים לשקם את עסקיהם, ואף הוקמו ארגונים של עזרה הדדית. הסוחרים התאגדו ב"איגוד הסוחרים", והמועסקים בבתי מלאכה התאגדו בנפרד על פי ענפים וייסדו איגודים של עובדי המחט, ב-1922, עובדי ענף העור, עובדי העץ ועובדי התובלה. ב-1926 הוקם בעיר בנק יהודי של סוחרים זעירים ובעלי מלאכה. גם סניף הבנק העולמי חידש את פעילותו. בשנת 1927 עמד הון היסוד שלו על 50,000 זלוטי, והוא מנה 375 חברים. גמ"ח ההלוואות המשיך לפעול, וב-1928 הון היסוד של קופת הגמח היה 3,000 זלוטי. בשנות המשבר הכלכלי, 1928–1936, גדל מאוד מספר הנזקקים לה.
תנועות וזרמים בקהילה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בקהילה, נוסדו בה סניפים של המפלגות "פועלי ציון", "הציוניים הכלליים", "המזרחי", הרוויזיוניסטים, "החלוץ" ו"החלוץ המזרחי", ושל תנועות הנוער הציוניות "החלוץ הצעיר", "השומר הצעיר", "פרייהייט" (דרור), "צעירי המזרחי", "השומר הדתי", "בית"ר", ואגודת "ברוריה". בעקבות כך צעירים רבים מבני הקהילה עלו לארץ ישראל בשנים 1933–1934, ימי "העלייה הרביעית". בבחירות 1927 למועצת העיר נבחרו 12 נציגים יהודים – מתוכם חמישה מן הרשימה היהודית הלאומית ("ציונים כלליים" "המזרחי" ו"פועלי ציון"), 3 חברי "הבונד", רק שני נציגים מ"אגודת ישראל" ושניים מרשימת בעלי המלאכה.
גילויי אנטישמיות.
בשנות ה-30 גברה הפעילות האנטישמית בטומשוב לובלסקי, כמו בשאר עיירות פולין. ב-1932 פרצו "אנדקים" לבית הכנסת של חסידות צאנז וחיללו ספרי קודש. בשנת 1933 הוכו רוכלים יהודים שבאו ליריד בגרודק הסמוכה בידי איכרים מקומיים. ב-1936 בכינוס אזורי שהתקיים בטומשוב לובלסקי הוחלט על חרם כלכלי אנטי יהודי.
קורות הקהילה בשואה.
הכיבוש הגרמני.
שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני לפולין, הופצצה טומשוב לובלסקי, ב-6 בספטמבר 1939. כמאה חמישים איש נהרגו, והשכונות היהודיות נפגעו קשות.
ב-13 בספטמבר נכנסו הגרמנים לעיירה במסגרת מרדף אחר חיילים פולנים שהיו באזור. התנהלו קרבות בעיר, ובתים רבים נפגעו או נשרפו. התושבים חיפשו מקומות מסתור מפני חילופי האש והשרפות, ויהודים רבים הסתופפו והסתתרו באוהלי קבורה בבית העלמין. כעבור כמה ימים סיימו הגרמנים לחסל את שאריות ההתנגדות הפולנית והשתלטו על אזור העיירה. הם הטילו גזירות על היהודים, גייסו אותם לעבודות כפייה, בזזו אותם והתעללו בהם. החלו מעשי רצח ולמחרת הכיבוש שישה יהודים נלקחו ונורו למוות ביער הסמוך.
ב־23 באוגוסט 1939, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות. בו נקבעה, בין היתר, חלוקתה של פולין בין גרמניה לברית המועצות, וסומן מחדש הגבול ביניהן. טומשוב והעיירות הסמוכות נכללו באחריות ברית המועצות. בהתאם לכך, ב-20 בספטמבר נסוגו הגרמנים והגיעה במקומם יחידה של הצבא האדום. יחסם ליהודים היה טוב יותר, אך תוך שבוע הם הודיעו שהם נסוגים. הם הודיעו שמי שרוצה לעזוב עימם לאזור המזרחי שבשליטת הסובייטים רשאי לעשות זאת. בעדות של ליפא רפמן מובא שההתפתחויות האלו עוררו דילמה במשפחתו ואצל שאר יהודי טומשוב, האם לעזוב או להישאר בטומשוב, בתקווה שמשהושלם הכיבוש, אט אט יחזרו החיים בעיירה למסלולם הרגיל. כ-2,000 יהודים עזבו לצד הסובייטי, בעקבות הזעזוע והחשש מהיד הקשה ויחסם הנורא של הגרמנים. כ-3,500 יהודים נשארו בעיירה, ואכן עם חזרתם של הגרמנים לשלטון חזרו הרדיפות, ההתעללויות והחטיפה לעבודות כפייה. בדצמבר 1939 כינסו הגרמנים את כל חולי הנפש והנכים היהודים בתוך מרתף, הציפו אותו במים, וכך רצחו אותם בהטבעה. בסוף שנת 1939 הצטוו כל יהודי טומשוב לובלסקי מגיל 12 ומעלה לענוד טלאי צהוב וסרט עם מגן דוד על הזרוע.
לאחר הכיבוש מינו הגרמנים יודנראט והעמידו בראשו את יהושע פישלזון. היודנראט נצטוו לגייס יהודים בגילאי 15 עד 20 לעבודות כפייה. כמו כן דרשו מהם הגרמנים לאסוף קונטריבוציות ודברי ערך על פי דרישותיהם. מיד לאחר מינוי היודנראט הוטלה על יהודי העיירה קונטריבוציה בסך 300,000 מרק. היודנראט נטל על עצמו אחריות גם בתחום הרווחה ובין היתר גם פתח מטבח לנזקקים.
שמירה על המסורת תחת הכיבוש הגרמני.
הגרמנים אסרו שחיטה כשרה, אך השוחט ברוך הורביץ המשיך לקיים שחיטה כדין למרות זאת. כשתפסו אותו, קיצצו את אצבעותיו על מנת שלא יוכל להמשיך במלאכתו. הם אסרו להתאסף יחד, גם לא לתפילה, וסגרו את בתי הכנסת ששרדו את השריפות. היהודים התכנסו לתפילה במניין אצל רבי נחום שמש, אך עד מהרה נתפסו ורבי נחום שמש נרצח. אף על פי כן הם המשיכו להתפלל בסתר בביתו של שלמה אקסט, עד חיסול אחרוני היהודים בטומשוב לובלסקי. לימוד התורה המשיך להתקיים בסתר על ידי מאיר קלרמן ודוד אויפן.
הגטו.
בנובמבר 1939 החליטו הגרמנים להקים בטומשוב גטו, מיקומו נקבע בפינה הצפונית של השוק, הגובל ברחובות זמויסקי. אל הגטו דחקו את כל היהודים שנשארו בטומשוב, ועוד יהודים שהגיעו לטומשוב ממרכז ומערב פולין, סך הכל שהו בגטו כ-6,000 יהודים. למפקד הגטו מונה הנס פילר. היה זה גטו פתוח, ואפשר היה לצאת ולהיכנס. בעדות של חנה שפיזאייזן-וייסלדר מובא שהגרמנים נהגו להיכנס בלילה לגטו, להוציא אנשים ממיטותיהם ולירות, להרוג משפחה ישנה. מציאות זו חזרה על עצמה לעיתים קרובות, על ידי שלושה שוטרים שיכורים, בראשם מפקד בשם ברגר, שעברו בין הבתים בגטו ונקטו ברציחות יומיומיות. ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, מה שהחמיר את מצב היהודים בטומשוב לובלסקי. הגרמנים ערכו חיפושים בבתים אחר יהודים שלטענתם הסתננו חזרה לטומשוב מהאזורים שהיו בשליטת הסובייטים עד הפלישה.
גירושים לבלז'ץ.
לקראת סוף 1941 ותחילת 1942 ריכזו הגרמנים קבוצות עבודה שנשלחו לעיירה בלז'ץ לעבודות הכשרת שטח והקמת מחנה. מאוחר יותר הגיעו השמועות על ההשמדה והסתבר שהיה זה מחנה המוות בבלז'ץ. באביב 1942 מפקד האס אס דרש מיהושע פישלזון, ראש היודנראט, להכין רשימה של 300 ליהודים לגירוש. יהושע פישלזון סירב והוצא להורג עם אשתו ובניו. אבא ברגרבוים מונה לראש היודנראט במקומו. במרץ 1942 התרחשה האקציה הראשונה. הגרמנים הקיפו את הגטו והוציאו אנשים לכיכר המרכזית. לצורך הסוואה אמרו להם שיועבר למחנות עבודה. הגרמנים שלחו את כל היהודים מגיל 32 ומעלה. לקחו אותם לעיירה צ'שאנוב כהסוואה, ומשם למחנה ההשמדה בלז'ץ. בעדות של רחל שוורצבוים, מתואר שלפי פקודה היו צריכים גברים ונשים להתייצב במשך היום במגרש מסוים. שלוש יריות שימשו סימן להתחלת המבצע. כל יהודי שנתפס מנסה לברוח נורה למוות. ב-22 במאי, בחג השבועות, נערכה אקציה שנייה. גברים, נשים וילדים הובלו במשאיות לבלז'ץ. מי שהתנגד נרצח במקום. נשארו בעיירה מעט יהודים, שהגרמנים קבעו שעוסקים במלאכות נחוצות, או שהצליחו להסתתר מהאקציה. בסוף אוקטובר 1942 נערכה האקציה השלישית והאחרונה. היהודים שנותרו בטומשוב הצטוו להתאסף בכיכר, ונשלחו למחנה בלז'ץ. לאחר אקציה זאת נשארו בעיירה כמה מאות יהודים שעבדו עבור הגרמנים, כעבור מספר חודשים כונסו השורדים האחרונים, נלקחו ליער הסמוך, שם ציוו עליהם לחפור בור ונורו לתוכו.
מתוך כמה צעירים שברחו אל היערות לאחר האקציה הראשונה והשנייה, הרוב נתפסו ונרצחו, אך מעטים שהצליחו להימלט, התארגנו יחד ליחידה לוחמת וביצעו פעולות התנגדות. בראש היחידה עמדו מנדל הלר, שנהרג באחד הקרבות, שמעון גולדשטיין ומאיר קלכמאכר, שנרצחו בידי בכיר במחתרת הפולנית הקומוניסטית.