בפברואר 1866, בלווה ובתה לורה עברו לוושינגטון די סי. כיוון שבלווה האמינה שזה מרכז הכוח של ארצות הברית, אשר שם תוכל לקבל הזדמנויות טובות כדי להתקדם במקצוע. היא פתחה בית ספר פרטי מעורב בזמן שהיא המשיכה להתפתח בעולם המשפט. באמצע שנות השישים של המאה התשע עשרה, בית ספר מעורב היה בלתי שגרתי, מרבית בתי הספר היו מופרדים על פי מגדר.
בשנת 1868, בלווה נישאה בשנית, לגבר מבוגר ממנה: הכומר יחזקאל לוקווד, אשר השתתף במלחמת האזרחים האמריקאית והתמחה ברפואה שיניים. הייתה להם ילדה משותפת בשם ג'סי אשר מתה בטרם הגיעה לגיל שנתיים. יחזקאל החזיק רעיונות מתקדמים בנוגע לתפקידם של נשים בחברה. בנוסף, הוא תמך בלורה, ילדתה של לוקווד מנישואיה הראשונים, הוא תמך גם באשתו בזמן לימודיה הפורמליים ועודד אותה לעסוק בנושאים שמעניינים אותה.
בשנת 1870, לוקווד ניסתה להתקבל לבית הספר למשפטים הקולומביאני אשר במחוז קולומביה. האחראים שם סירבו לקבל אותה בגלל החשש שהיא תסיח את דעתם של הסטודנטים הזכרים. לוקווד ומספר נשים נוספות התקבלו בסופו של דבר לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה הלאומית. אף על פי שהיא השלימה את כל הקורסים עליה היה לקחת, בשנת 1873, בית הספר למשפטים סירב להעניק לה דיפלומה בשל מגדרה.
כעבור שנה, כאשר הייתה בת 43, היא כתבה מכתב לנשיא ארצות הברית, יוליסס סימפסון גרנט. היא דרשה ממנו לעשות צדק, כאשר במכתבה ציינה כי היא עברה את כל הקורסים הנדרשים על מנת לקבל את התואר. בספטמבר 1873, בתוך שבוע משליחת המכתב, לוקווד קיבלה את התואר שלה.
ציבור עורכי הדין של המחוז של קולומביה קיבל אותה, אף על פי שמספר שופטים אמרו ללוקווד שאין להם אמון בה, תגובה אשר היא נאלצה להתמודד איתה שוב ושוב. כאשר ניסתה להתקבל לעורכי הדין במרילנד, שופט שם אמר לה שאפילו ה' בעצמו החליט שנשים אינן שוות לגברים ולעולם לא יהיו. כאשר היא ניסתה להשיב לו, הוא אמר לה שאין לה זכות לדבר והוציא אותה מבית המשפט. בנוסף, היא גם ניסתה לייצג את הגמלאים אך לא איפשרו לה זאת. לאחר שהתמחתה שלוש שנים פנתה לבית המשפט העליון על מנת להצטרף לעורכי הדין שם, אבל בקשתה נדחתה על רקע מגדרי.
לוקווד נאבקה גם נגד המוסכמות החברתיות וגם כנגד המעמד החוקי המוגבל לו זכו נשים. בחוק האנגלי לוקווד נחשבה כאישה נשואה, מעמדה בחוק היה שונה משל אישה רווקה. כלומר כאישה נשואה היא נחשבה כפופה אך ורק לבעלה. אפילו בשנת 1873, המון מדינות סירבו לאפשר לנשים נשואות להחזיק רכוש, לרשת רכוש, לבצע משא ומתן או לשמור את הכסף אותו הרוויחו, מבלי לקבל אישור מצד הבעל.
אף על פי כן, לוקווד התחילה לצבור ניסיון וזכתה בכמה מקרים, כך שאפילו מבקריה הגדולים הכירו ביכולות שלה. היא נודעה כעורכת דין לענייני נשים. היא הגישה תביעה מטעם עצמה בשנת 1872 על מנת שהממשלה הפדרלית תשלם שכר זהה לעובדים משני המגדרים. לוקווד נשארה פעילה במספר ארגונים שעסקו בזכות בחירה לנשים והעידה בפני הקונגרס כדי לקדם חקיקה להענקת הגנה רבה יותר בחוק לנשים נשואות ואלמנות.
מפני שההתמחות שלה הוגבלה בשנת 1870 בשל אפליה חברתית, לוקווד כתבה חוק שישלול את האפשרות לאפליה בעריכת דין בין גברים לנשים. משנת 1874 עד 1879 היא פעלה בקונגרס על מנת לקדם את החוק, בד בבד התמודדה עם מותו של בעלה באפריל 1877. ב 1879 החוק עבר, והנשיא רתרפורד הייז חתם עליו. החוק אפשר לכל הנשים שהוכשרו לעריכת דין להתמחות בכל בית משפט פדרלי. ב-3 במרץ 1879 לוקווד הושבעה בתור החברה הראשונה בציבור עורכי הדין של בית המשפט העליון. בשנת 1880, לוקווד הייתה עורכת הדין הראשונה שהציגה תיק בפני בית המשפט העליון.
הקריירה הפוליטית.
בלווה לוקווד הייתה האישה הראשונה שרצה לנשיאות ארצות הברית. היא הייתה מועמדת של מפלגת השוויון הלאומי במערכות הבחירות בשנים 1884 ו-1884. מועמדי המפלגה לתפקיד סגן הנשיא היו מריאטה סטו (Stow) בבחירות 1884, וצ'ארלס סטיוארט ולד (Weld) בבחירות 1888.
ללוקווד לא היה סיכוי ממשי לנצח בבחירות משום שהיא ייצגה מפלגת נישה בלי תמיכה רחבה בציבור. בבחירות היא קיבלה 4100 קולות, זו הייתה הפתעה שהיא קיבלה בכלל קולות משום שלנשים לא הייתה זכות בחירה בכלל, ובנוסף העיתונות התנגדה למועמדות שלה.
השנים המאוחרות.
לוקווד הייתה סופרת מוערכת, שכתבה באופן תדיר מאמרים על זכות הבחירה לנשים ועל הצורך לשוויון עבור נשים. במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה התשע עשרה הופיעו פרסומיה במגזינים מפורסמים כמו קוסמופוליטן והמגזין השבועי של הארפר. לוקווד השתתפה גם בהתאחדות הנשים הלאומית בתקשורת, ארגון אשר הטיף לשיווין זכויות לנשים.
לוקווד האמינה מאוד בעשיית מאמץ למען שלום עולמי. היא הייתה עורכת משותפת במגזין שנקרא: "משכין שלום" והייתה שייכת להתאחדות השלום העולמית. היא השתתפה בקונגרס בינלאומי בלונדון בשנת 1890. היא המשיכה לדבר מטעם עצמה על שלום וסובלנות עד למותה.
לבלווה לוקווד הייתה קריירה כעורכת דין במשך 43 שנים, היא נפטרה ב-19 במאי 1917, היא נקברה בוושינגטון הבירה, בבית הקברות של הקונגרס.
מורשת.
באוניברסיטת סירקיוז העניקו ללוקווד תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים בשנת 1908.
ישנן קהילות בארצות הברית שנקראו על שמה למשל: בלווה, מערב וירג 'יניה; לוקווד, קליפורניה; לוקווד, מערב וירג'יניה; המלט של לוקווד, ניו יורק. כאשר לוקווד צברה חשיפה, אמהות רבות קראו לילדותיהן על שמה.
לפחות שלושה פסלי ראש נחצבו לפי דמותה. הם הושמו על גבי ספינות. אחד מהן מוצג היום במוזיאון בקונטיקט.
בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון, יש דיוקן של לוקווד שצויר ב-1908, כאשר היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1983 לוקווד נכללה בהיכל התהילה הלאומי לנשים בניו יורק, שם נכתב עליה: "השתמשה בידע שלה במשפטים, על מנת לקדם זכות בחירה לנשים, רפורמות רכוש בחוק, תשלום שכר זהה בעבודה ושלום עולמי. מהלך חייה עודד נשים אחרות לפתח קריירות. לוקווד עזרה לפתוח את הנושא של הכשרה מקצועית חוקית לנשים.
ב-1986 הופיע דיוקנה על בול בסדרת האמריקאים הדגולים.
המגדל הפורח באוויר
המגדל הפורח באוויר (באנגלית: The Phantom Tollbooth) שיצא לאור גם בשם מיילו בממלכת החוכמה, הוא ספר פנטזיה והרפתקאות לילדים, מאת נורטון ג'סטר, עם איורים מאת ג'ולז פייפר, אשר פורסם בשנת 1961 על ידי רנדום האוס. הספר מספר את סיפורו של ילד משועמם בשם מיילו, אשר יום אחד, באופן בלתי צפוי, מקבל ערכת מכונית וביתן אגרה. מתוך שעמום הוא מתחיל לנסוע במכונית הצעצוע, ומוצא את עצמו בארץ השיממון, שפעם הייתה ממלכה משגשגת. הוא פוגש בחברים למסע, ולוקח על עצמו משימה להציל את הנסיכות, שירה, ובינה מהמגדל הפורח באוויר. בכל שלב במסעו, מיילו לומד שיעורים חשובים לחיים, כולל אהבת למידה, שכן הסיפור מבוסס כולו על משחקי מילים ואתגרים לוגיים.
ב-1958, ג'סטר קיבל מענק מקרן פורד כדי לכתוב ספר ילדים על ערים. כשלא הצליח להתקדם במשימה, הוא פנה לכתיבה אחרת, ורשמים אלו הפכו לספר הביכורים שלו, "המגדל הפורח באוויר". פייפר, שותפו לבית וקריקטוריסט במקצועו, הביע עניין בפרויקט, והתוצאה הלהיבה את ג'ייסון אפשטיין, עורך בהוצאת רנדום האוס, שמיד קנה את הספר, והוציאו לאור. הספר זכה לביקורות נלהבות והוא נמכר ביותר משלושה מיליון עותקים, הרבה יותר מהצפוי בעת פרסומו. הספר, שהפך לאחת מהקלאסיקות של ספרות הילדים, עובד לסרט, לאופרה ולתיאטרון, ותורגם לשפות רבות.
למרות שהספר הוא על פניו סיפור הרפתקאות, נושאו המרכזי הוא אהבת הלמידה. בסוף הסיפור, מיילו מיישם את מה שהוא למד בדרכו בארצות הדמיוניות בבית הספר ולמטרות התפתחות אישית, ולומד לאהוב ולהעריך את החיים ששעממו אותו זמן קצר קודם לכן. המבקרים השוו את הקסם של הספר ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" של לואיס קרול ול"הקוסם מארץ עוץ" של ליימן פרנק באום.
תקציר העלילה.
מיילו הוא ילד משועמם מהעולם הסובב אותו; כל פעילות נראית לו כבזבוז של זמן. הוא מגיע הביתה מעוד יום משעמם בבית הספר, ומוצא בכניסה חבילה מסתורית. החבילה כוללת מכונית צעצוע, ביתן תשלום אגרה קטן, ומפה של "האדמות מעבר", המראה את ממלכת החוכמה. על החבילה פתק בו כתוב: "בשביל מיילו, אשר לו שפע של זמן". מיילו לא מתלהב מההפתעה כפי שהוא לא מתלהב משום דבר אחר, אך מתוך שעמום מחליט לשחק במשחק ולראות מה קורה. הוא נכנס לאוטו, בוחר נקודה במפה, ובעוד הוא חושב שייסע קצת בסלון ביתו, הוא מוצא את עצמו פתאום נוסע בכביש ריק בנוף זר.
כל החלטה של מיילו בארץ זו מביאה לתוצאה, לא תמיד רצויה. כשהוא שוקע בחוסר מחשבה, הוא מוצא את עצמו בין אנשים שבאופן מילולי מבזבזים זמן - שום דבר שם לא קורה, ולא יכול לקרות. טוק, כלב עם שעון גדול מובנה, מגלה לו שרק אם יפעיל את מוחו ויחשוב מחשבות, יוכל להניע את מכוניתו ולצאת משם. טוק ומיילו ממשיכים יחדיו בדרך. השניים נקלעים למצבים מוזרים המבוססים על הנחות שגויות, שגיאות כתיב, מלחמה בין מספרים לאותיות, ודמויות מעניינות שמאתגרות את מה שמיילו חשב שהוא יודע עד כה. בבירת הממלכה, הוא מגלה שהשממה שהוא נסע בה הייתה פעם ממלכה משגשגת ושלווה. אך כאשר הנסיכות שירה ובינה - אחיותיהם של המלכים הנלחמים על אותיות ומספרים, שייצגו את מה שטוב וחכם, והיו מיישבות מחלוקות בממלכה - קבעו שאותיות ומספרים חשובים באותה מידה, המלכים הגלו אותן למגדל באוויר, ומאז באמת אין בינה או שירה בממלכה.