בשנת 1940 הקים בכיכר מוגרבי בתל אביב, ביחד עם שלושה שותפים, את חנות הצילום הנודעת "המצלמה", שלימים שונתה שמה ל"צלמניה פרי-אור". במהלך השנים פרשו השותפים, והחנות נותרה בבעלות הזוג ויסנשטין. ב"צלמניה" הצטלמו רבים מראשי היישוב וראשי המדינה. בנוסף, הרבה לצלם את נופי ארץ ישראל.
לצד עיסוקו בצילום חיי המדינה, דיוקנאות של אישים ופוליטיקאים, הווי תרבותי וצילומי אופנה, אהבתו הגדולה של ויסנשטין הייתה לנופי הארץ אותם תיעד בכל הזדמנות. תקופה מסוימת אף עבד כמדריך תיירים וניצל את הטיולים שתידרך למטרות צילום.
מדיניות הצנע שהונהגה בישראל בשנותיה הראשונות של המדינה עקב העלייה ההמונית וגידולה המהיר של האוכלוסייה, צמצמה את רמת הצריכה לטובת יעדים לאומיים חיוניים. תקופה זו תועדה בעין מצלמתו של ויסנשטין: החל בתצלום נאומו של דב יוסף - שר האספקה והקיצוב - שנערך בבית "דבר" וכלה בשביתת עובדי הפלדה.
ויסנשטין צילם את קונצרט הפתיחה של "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית), בניצוחו של ארתורו טוסקניני, ותצלומיו פורסמו ברחבי תבל. בעקבות זאת הפך לצלם הקבוע של התזמורת. כמו כן מונה לצלם הרשמי של האו"ם בארץ ישראל. בנוסף, צילם את התצלום המפורסם של טקס הכרזת העצמאות בשנת 1948. לשאלה מדוע לא צילם את הקהל שר את "התקוה" ענה "באותו רגע לא הייתי צלם, עמדתי דום ושרתי ובכיתי עם כולם ביום המרגש של חיי". בעת עיצוב השטר של עשר לירות ישראליות נבחר פורטרט עצמי של ויסנשטין כמודל לגרפיקאי שעיצב את השטר.
בעבודתו, ויסנשטין השתמש בסוגים שונים של מצלמות שתאמו את מושא תצלומיו. הוא עבד עם ה"רוליפלקס", עם מצלמות "פלאובל מקינה" ו"פרימה פלקס" שסרטי הצילום שלהם היו גדולים ובעלי רגישות נמוכה, לשקופיות השתמש במצלמת "לייקה", וצילומים פנורמיים צילם במצלמת "לינהוף". צילומים מקצועיים אחרים עשה במצלמת עץ עם לוחות זכוכית אותם הכין בעצמו.
ב-1953 השתתף בתפקיד קטן בסרט דני ועליזה של ברוך דינר ואף צילם תמונות סטילס של הסרט.
חנות הצילום של ויסנשטין, "הצלמניה", סיפקה תצלומי פורטרטים לכל דורש, ואביזרי צילום שונים לחובבים. לאחר מותו המשיכה אלמנתו מרים בניהול החנות אשר פועלת עד היום ומשמשת כארכיון של עבודותיו.
ויסנשטין נפטר בשנת 1992. הוא היה נשוי למרים ארנשטיין, אותה פגש בתל אביב זמן קצר לאחר עלייתו ארצה, ואב לשלושה.
רודי ויסנשטיין
אליה קאזאן
לואיז דה קמואס
צללית
צללית (בלועזית: סִילוּאֶט, Silhouette) היא הצגת נושא כלשהו בהיטל צד, כאשר רק קווי המתאר של העצם נראים וכל החלל שביניהם מלא בצבע אחיד וללא פרטים. צלליות היו פופולריות כדרך איור לספרי ילדים ומיניאטורות, כמו גם דיוקנאות זולים ופופולריים, אך אמנים רבים השתמשו בהם באמנות גבוהה.
היסטוריה.
המונח הלועזי סילואט, המייצג את המונח צללית בשפות אירופאיות רבות, נגזר משמו של אטיאן דה סילואט, שר האוצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת. האגדה טוענת כי בעקבות גזירותיו הכלכליות החריפות, הפך שמו לשם שני לכל דבר שנעשה בחופזה וללא השקעה על מנת להוזיל את מחירו.
דרכי ייצור.
צלליות ניתן ליצור בדרכים רבות, אך שתי הדרכים המקובלות הן על ידי איורי דיו על נייר, ומגזרות נייר כהה המודבקות על נייר בהיר.
תיאטרון צלליות.
אחת מהדרכים הפופולריות ביותר להשתמש בצלליות היא על ידי הטלת צל בצורות שונות על משטח בהיר. כך למשל ניתן להציג מחזה באמצעות לא יותר מאצבעות הידיים, ובאמצעות כיפוף ותזוזה ליצור על היטלים של דמויות, חיות ועוד.
יחידה ליתוסטרטיגרפית
יחידה ליתוסטרטיגרפית - (lithostratigraphic unit) מכונה גם יחידת סלע - (rock unit). היחידה משמשת לתיארוך רצף סלעים הקיים באזור מסוים, זאת על-פי המסלע ומיקומו בטור הסלעים. כלומר, היא מציינת את סוג הסלע שהורבד באזור מסוים בפרק זמן נתון ואת מיקומו בחתך.
יחידות הסלע מחולקות:
בהכנת מפות גאולוגיות מקומיות ומפורטות נעשה שימוש ביחידות הסלע.
דוגמה לשימוש במושגים.
באתר הספרייה הווירטואלית של מטח מופיע הקטע הבא של ד"ר אבי בורג ופרופ' יהושע קולודני בנושא סטרטיגרפיה בהרי יהודה. באמצעותו נבהיר את המושגים:
הסלעים אלה החשופים במערבה של ירושלים, מאוגדים יחדיו בתוך יחידה ליתוסטרטיגרפית המכונה חבורת יהודה. החבורה מחולקת בחלוקת משנה לתצורות, כאשר כל תצורה מתאפיינת בסוג סלע אחר משכנתה.
מעל חבורת יהודה מונחת חבורה נוספת – חבורת הר הצופים. זו בנויה בעיקרה מסלעים רכים – קירטון, חוואר ואולם גם משכבות צוֹר קשה וכהה. גם חבורה זו מחולקת לתצורות, כאשר כל תצורה מתאפיינת בסוג סלע שולט אחר. בחלק העליון של החבורה תצורת ע'רב ותצורת טקיה סלעי הקירטון והחוואר עשירים בחומר אורגני – פצלי שמן. חבורת עבדת מונחת על חבורת הר הצופים והיא מורכבת שוב מסלעי גיר וקירטון. כל הסלעים שתוארו עד כה שקעו בסביבה ימית ולכן מכילים מאובנים ימיים. מעליהם מופיע רצף של חולות וחלוקים ששקעו באגמים ובנחלים, כלומר בסביבה יבשתית.
כנסיות העץ במרמורש
במחוז מרמורש אשר בצפון רומניה, ביישובים הפזורים על שתי גדות הטיסה, נבנו במהלך השנים כנסיות רבות עשויות מעץ. שמונה כנסיות עץ עתיקות נכללו על ידי אונסק"ו ברשימת אתרי המורשת העולמית.
כנסיית העץ ניקולאה הקדוש מבודשט ז'וסני.
כנסיית "ניקולאה הקדוש" (Sf.Nicolae) בכפר בודשט ז'וסני (Budeşti Josani) שבמועצת בודשט נבנתה מעץ, בשנת 1643. בשנת 1762 צוירו בה איורים בעלי תוכן חינוכי/מוסרי, לפי השקפות התקופה.
כנסיית העץ פאראסכיווה הקדושה מדסשט.
כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) במועצת דסשט (Deseşti) נבנתה מעץ, בשנת 1770.
כנסיית העץ ניקולאה הקדוש מברסנה.
כנסיית "ניקולאה הקדוש" (Sf.Nicolae) ביישוב ברסנה (Bârsana) במקום שנקרא ז'בר (Jbâr) נבנתה מעץ, בשנת 1711 על ידי הכומר יואן שטפנקה (Ioan Ştefanca), יחד עם בניו ועוד כפריים. בסביבות שנת 1795 הועברה הכנסייה לתוך הכפר, באמצע בית עלמין בו נקברו קורבנות מגפת דבר קטנה משנת 1742.
ב-1806 צוירו מחדש הקירות הפנימיים על ידי חודור טואדר (Hodor Toader), עם השפעות של בארוק ורוקוקו. הציורים בוצעו על העץ המדורג בעזרת חתיכות אריג מקובעות ומכוסות ברובד של סיד מעובד לפי מנהג התקופה.
כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מפויינילה איזיי.
כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) במועצת פויינילה איזיי (Poienile Izei) נבנתה מעץ, בשנת 1604.
כנסיית הגבעה ביאוד.
כנסיית הגבעה ביאוד נבנתה בכפר יאוד על ידי משפחת באלאה (Balea) בתחילת המאה ה-17 והיא עתיקה בכ-100 שנים מהכנסייה השנייה של היישוב, "כנסיית המישור ביאוד", שגם היא מהווה ממצא ארכטקטוני/אומנותי משומר היטב. הכנסייה מייצגת גם את יצירתו של הצבע המקומי הידוע, אלכסנדרו פונחלסקי (Alexandru Ponehalschi).
כנסיית העץ העתיקה על הגבעה ביאוד משכה את תשומת לבם של החוקרים הראשונים, כבר לפני יותר ממאה שנה. בשנת 1900 הוזכרה כאחת הכנסיות היפות ביותר על ידי יואן מיכאי (Ioan Mihalyi) מאפשה (Apşa) בעבודתו "מסמכים ממרמורש מהמאות ה-15 וה-16".
בשנת 1909 אסף יואן ברלאה (Ioan Bîrlea) את הרישומים שבכנסייה לאוספו רב הערך על רישומים בכנסיות העץ של מרמורש. שנתיים מאוחר יותר תיארך טיט בוד (Tit Bud) את ראשית הכנסייה לשנת 1364, בהסתמך על תאריך שמצא על אחת הקורות של עליית הגג וגם על המסורת המקומית והחשיב אותה בכך לכנסייה הישנה ביותר במרמורש. ההיסטוריון ראדו פופה (Radu Popa), בשנת 1970, הציג סימן שאלה על קביעתו של טיט בוד והציע תיארוך אחר, אחרי 1717, מועד הפלישה הטאטארית. ההיסטוריון של האומנות, מריוס פורומב (Marius Porumb), חשב שהכנסייה כנראה מהמאה ה-17 עם שיפוצים מהמאה ה-18. השאלה מפתרה סופית בשנת 1997 כשהחוקר האיסלנדי, אולפור אגרטסון (Ólafur Eggertsson) תיארך מדעית את הכנסייה לעשור השני של המאה ה-17.
כנסיית העץ המלאכים הקדושים משורדשט.
כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli), בכפר שורדשט (Şurdeşti) היא כנסיית עץ יוונית קתולית עתיקה המתוארכת לשנת 1721. גובה צריח הכנסייה הוא 54 מטרים והגובה הכולל מהקרקע הוא 72 מטרים. הכנסייה נבנתה על ידי הבנאי יון מאקאריה (Ion Macarie). פנים הכנסייה מאויר במחזות תנ"כיים שצוירו על ידי הצבע "שטפאן", שחתם על האיורים.
כנסיית העץ המלאכים הקדושים מפלופיש.
כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli) בכפר פלופיש (Plopiş) היא כנסיית עץ שנבנתה בשנת 1796.
כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מרוגוז.
כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) בכפר רוגוז (Rogoz) זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1663.
ג'ינג'י (סדרת טלוויזיה)
ג'ינג'י היא סדרת טלוויזיה ישראלית בת 14 פרקים המבוססת על סדרת ספרים מצליחה בעלת אותו שם מאת גלילה רון־פדר-עמית אך עם שינויים מהספרים המקוריים. הסדרה הופקה על ידי חברת "פרופיל הפקות" ובוימה בידי אריה בן ציון ויצחק חלוצי. הסדרה שודרה בערוץ הראשון בין השנים 1995- 1996.
עלילת הסדרה.
הסדרה מתמקדת בילד בשם אודי שחר, המכונה בפי חבריו "ג'ינג'י". ג'ינג'י גר בשכונת תלפיות בירושלים ויש לו שני אחים – יורם וגילי. הוא מנהיג החבורה שלו שכוללת את טל, דן, מושיק, שגית ויפעת. חברו הטוב ביותר הוא מושיק.
האויבת המושבעת של חבורתו של אודי היא שכנתו ששמה דנה פישמן. דנה אוהבת להציק לילדי החבורה בכל הזדמנות, ומתנכלת אף לאודי עצמו, אותו היא מאשימה בכל מיני תעלולים, ועל כך הוא סופג עונשים רבים על אף שלא הוא ביצע אותם. ג'ינג'י לא מסתדר גם עם אחיו הגדול יורם, ומתעמת עמו לעיתים קרובות.
מפה גאולוגית