המערה נחצבה בימי בית שני שבתקופה הרודיאנית. הקבורה במערה החלה במאה ה-1 לפני הספירה ונמשכה גם במאה ה-1 לספירה. הממצאים במערה מורים על שימוש במערה גם בתקופה הביזנטית.
שנת גילוי המערה היא 1897.
מבנה המערה.
גודל המערה הוא כ-0.75 דונם. לפני מערכת הקבורה חצר רחבה ובכניסה גמלון מפואר עם דגמים של שריגי גפן ואשכולות ענבים. בקצה הגמלון למעלה תימורה ובשני צידיו דגמי ורדות. מיד לאחר פתח הכניסה למערה ישנו פרוזדור המוביל אל אולם הקבורה המרכזי שממנו יש יציאה לשלושה חדרי קבורה נוספים. מאחד החדרים יש המשך לחדר ארקוסוליות נוסף שכנראה נחצב לקראת סוף השימוש במערה. מערכת קבורה חצובה בסלע במדרון. חזית המערכת עוטרה בתבליט של מסגרת וגמלון ובתבליטים של דגמים צמחיים. את פינות הגמלון מעטרות אקרוטריות מיוחדות. בתחתית המשקוף הותקנו שלושה פנלים: שניים צדדיים בתבליט ואחד בשיקוע. בפינות אולם הכניסה עוצבו כותרות. תקרת החדר מעוטרת במעגל שקוע ובמרכזו עיטור דמוי חתך של עמוד מחורץ בעל 16 זוויות ובליבו מעגל קטן נוסף. מחצרה הנרחבת של מערכת הקבורה, כניסה לחדר מבוא. במערכת חדר מרכזי וארבעה חדרי קבורה. בדפנות של שלושה מן החדרים נחצבו כוכבים ובדפנות החדר הרביעי נחצבו שלושה מקמרים. בחדרי המערכת נמצאו שברים מעוטרים רבים מאוד של גלוסקמות, שברים של אבני סגירה ושברים של כלי חרס.
במערה ניכרים סימנים המעידים על שימוש בתקופה הביזנטית: צלבים החקוקים מעל קירות חדרי המערה. המערה שימשה ככל הנראה גם למגורי קבע או ארעי בתקופה הביזנטית, הממלכות העות'מאניות או לפחות בחלק מהם.
מערת הורדוס
מערת הורדוס (או בית קבר הורדוס, ובשמה האחר ניקיפוריה) מיוחסת למשפחת הורדוס, היא מערה הנמצאת בגן בלומפילד ירושלים, ליד מערת ימין משה, מדרום למלון המלך דוד.
המערה התגלתה בשנת 1892. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, עבר במקום זה קו הדייק הרומי בזמן המרד הגדול. בחזית הקבר - חצר חצובה, ולידה שרידי בניין שהיה מבנה ה"נפש"- בניין המצבה. פתח המערה נסגר באבן גולל עגולה גדולה, שנחשבת לאבן היפה ביותר בישראל, וקירותיה מצופים באבני גזית משובחות.
המערה כוללת ארבעה חדרים, הנפתחים אל חדר מרכזי קטן, כך שצורת המערה היא צורת צלב. בחדר הדרומי של המערה התגלו שני סרקופגים, אשר עשויים מאבן וחטובים יפה, ועליהם עיטורי תבליט בדגמים מעולם הצומח, מן היפים שהתגלו בירושלים. הארונות שמורים היום במוזיאון הפטריארכיה היוונית ברובע הנוצרי.
למערה עצמה אין אפשרות להיכנס כיוון שהיא נעולה. גילוי מערות הקבורה המיוחסות לבני משפחת הורדוס וחשיפת קבר הורדוס בהרודיון, מוסיפות נופך תעלומה לבעליה ולאנשים שנקברו במערה בימין משה.ניתן לראות קשר ישיר בין בית קבר הורדוס לתקופה שאליה היא משויכת עקב קבורת בני המשפחה במערה שהייתה תופעה רווחת בתקופה ההורדיאנית.החוקרים התייחסו אל המערה בעבר כמקום קבורתם של בני משפחת הורדוס, אך כיום מערת הקבורה מיוחסת למקום קבורתה של אמו ואולי גם לאשתו החשמונאית מרים. מראשית המאה נזכרת המערה בפעם הראשונה בשם "מצבת הורדוס" בספר "מלחמות היהודים" מאת יוסף בן מתתיהו הכוהן (פלביוס).
שימור.
מצב שימור האתר הוא טוב, ובוצעו בו עבודות שימור בשנת 1995, שכללו הסרת צמחייה, ניקוי פסולת והשלמת נדבך אבנים.
סלעית שחורת בטן
סלעית שחורת בטן (שם מדעי: Oenanthe Leucopyga) היא מין ציפור קטנה, המשתייכת למשפחת החטפיתיים. מקור שמה של הסלעית נובע מהסימן המבדיל אותה מסלעיות אחרות -הצבע השחור של בטנה. פירוש שמה המדעי הוא לבנת זנב. הסלעית היא ציפור "סהרו-ערבית" בשל תפוצתה ממרוקו ועד חצי האי ערב.
תפוצה.
תפוצתה של הסלעית שחורת הבטן משתרעת ממרוקו ומזרחה לחצי האי ערב. בישראל היא מצויה בנגב במדבר יהודה וניתן גם למצוא אותה בערבה. הציפור אינה נמצאת בסכנת הכחדה, קבועה במקומה (אינה נודדת). ניתן לראות את הסלעית מתקופת החורף ועד לתחילת הקיץ.
רבייה.
סלעית שחורת בטן מקננת לרוב בנקיקים הנמצאים בסלעים מתחת לאבנים. הנקבות הן אלה שבונות את הקן בעזרת עשבים, שערות וצמר. נקבת הסלעית מטילה בין שלוש לחמש ביצים בצבע קרם, או בצבעי ירקרק ותכלת.
מראה ויחוד הסלעית.
מראה הסלעית שחורת הבטן שונה משאר המינים בסוג. היא ציפור גדולה ושחורה המתאפיינת בכך שזנבה כולו בצבע לבן. אורכה מגיע עד 17 סנטימטרים, ומשקלה מגיע ל־40 גרם. המראה של הזכר והנקבה דומה - צבעם שחור כמו פחם, וכיפת ראשם וזנבם לבנים.
מזון.
הסלעית שחורת הבטן ניזונה מנמלים, מזבובים קטנים, מחגבים, מצרעות מקרציות וממיני חרקים, ולעיתים אוכלת גם פירות. כדי לתפוס את מזונה, היא עומדת במקום גבוה ואז לוכדת את הטרף, או מלקטת את מזונה מן הקרקע.
פיליפינים (עם)
פיליפינים (באנגלית: Filipinos) הם אנשים ילידים או מזוהים עם מדינת הפיליפינים. הפיליפינים באים מקבוצות אתנולינגוויסטיות שונות, שהם ילידי האיים או מהגרים. כיום, יש יותר מ-175 קבוצות אתנולינגוויסטיות, כל אחת עם שפה משלה, זהות, תרבות והיסטוריה. הזהות הפיליפינית המודרנית, הושפעה בעיקר מסין, ארצות הברית וספרד.
שמות.
השם "פיליפיני" נגזר מהמונח הספרדי "לַאס אִיסלַאס פִילִיפִּינַאס" ("האיים הפיליפיניים"), השם שניתן לארכיפלג בשנת 1543 על ידי חוקר ספרד והכומר הדומיניקני רוי לופז דה וילאלובוס, לכבודו של פליפה השני מלך ספרד.
בתקופת הקולוניאליזם הספרדי שימש המונח פיליפינו לסיווג ספרדים שנולדו באיים הפיליפינים, ואילו העמים האוסטרו-אסייתים של האיים נקראו אינדיו.
העדר האות "F" באלפבית טאגאלוג (לפני 1987) גרם לאות "P" להחליף אותה. עם האימוץ הרשמי של האלפבית הפיליפיני המודרני, בן 28 אותיות, בשנת 1987, העדיפו את המונח פיליפינו (עם האות F) על פני פיליפינו (עם האות P).
לפעמים משתמשים ב"פיליפינו" כדי להתייחס לאנשים וב"פיליפינית" כדי להתייחס לשפה.
כינויים אחרים לעם הפיליפיני כוללים שמות: "Patria Adorada" (ספרדית עבור "מולדת אהובה"), כפי שהופיעה אצל חוסה ריזאל בשירו "Mi último adiós", "Bayang Pilipino" (טאגאלוג: "האומה הפיליפינית") או יותר פואטי "Sambayanáng Pilipino" (מונח רשמי בשפת טאגאלוג "האומה כולה / פיליפינים כולה").
היסטוריה.
פרהיסטוריה.
שרידי אדם קדמון שהתגלו בשנת 2007, מתוארכים ל־67,000 שנה. לפני כן, השרידים הקדומים ביותר שנמצאו בפיליפינים היו שברים מאובנים של גולגולת ועצם, שהתגלו בשנות ה-60 על ידי ד"ר רוברט פוקס, אנתרופולוג מהמוזיאון הלאומי. אנתרופולוגים שבדקו ממצאים אלה הסכימו שהם שייכים לבני אדם מודרניים. אלה כוללים את ההומו סאפיינס, שנפרד באמצע הפלייסתוקן, מהמין הומו ארקטוס.
המאובנים של "איש הטבון" נחשבים כשייכים לקבוצה שלישית של תושבים, שהתגוררו במערה בין 22,000 ל-20,000 לפנה"ס. מפלס המערה הקדום נמצא עמוק מתחת לשכבה שהכילה מכלולי אש ובישול ומתוארכים לפלייסטוקן העליון מלפני 45 או 50 אלף שנה. החוקרים אומרים כי אלה שרידי אדם עם ראש מונגולואיד, מ 40,000 שנה. מונגולואיד הוא המונח שבו אנתרופולוגים מגדירים את הקבוצה האתנית שהיגרה לדרום מזרח אסיה בתקופת ההולוקן והתפתחה לאוסטרונ-אסתים, קבוצה של אנשים דוברי מלאו-פולינזים כולל אלה מאינדונזיה, הפיליפינים, מלזי, וחלק מטייוואן.
תנודות בחופים קדומים בין 150,000 לפנה"ס ל-17,000 לפני הספירה קשרו את אזור הארכיפלג המלאי עם הים הדרומי-מזרחי והפיליפינים. הדבר איפשר את ההגירה העתיקה לפיליפינים מהים של דרום אסיה כ-50,000 לפנה"ס עד 13,000 לפנה"ס.
רוב הפיליפינים כיום הם תוצר של תהליך ארוך של אבולוציה ותנועת אנשים. לאחר ההגירה ההמונית דרך גשרי היבשה, נמשכו ההגירות בעזרת סירות בעידן הימי של דרום מזרח אסיה. הגזעים הקדומים נעשו הומוגניים ויצרו את הקבוצה המליאו-פולינזית אשר מאכלסת את רוב הארכיפלגים הפיליפינים, מלזים ואינדונזים.
התקופה הקדומה (עד 1565).
מאז המאה ה-3 לפחות הקימו קבוצות אתניות שונות כמה קהילות. אלה נוצרו על ידי הטמעה של ממלכות פיליפיניות שונות. דרום אסיה ואסיה המזרחית יחד עם אנשי הארכיפלג האינדונזי וחצי האי מאלאיה, סחרו עם הפיליפינים והביאו את ההינדואיזם והבודהיזם לשבטי הילידים של הפיליפינים. רוב האנשים האלה נשארו בפיליפינים, שם הם נקלטו באיטיות בחברות מקומיות.
רבים מהברנגאי (מועצות הכפרים בפיליפינים) היו, במידה זו או אחרת, תחת השלטון של אחת ממספר האימפריות השכנות, ובהן האימפריות ברוניי, מלאקה, אינדיאנה צ'ולה, צ'אמפה והחמר. למעשה הן הקימו מערכת שלטון עצמאית משלהם. היו קשרי מסחר עם סומטרה, בורנאו, ג'אווה, קמבודיה, חצי האי מלאיה, הודו, סין, יפן, הודו וערב. כך נולדה בפיליפינים מדינה ימית המבוססת על סחר בינלאומי. דרך התפתחות הסחר הבינלאומי הם הפכו הומוגניים יותר מבחינה תרבותית במאה ה-4. התרבות הינדית-בודהיסטית והדת פרחו בקרב האצילים בתקופה זו.
בתקופה שבין המאה השביעית ועד ראשית המאה ה-15 צמחו מרכזי מסחר משגשגים רבים, שכללו ממלכות רבות בפילפינים כולל מפרץ מנילה, כך ממלכת לוזון אשר התמחתה במסחר עם מה שידוע כיום כדרום מזרח אסיה, ועם סין, יפן וממלכת ריוקיו באוקינאווה. החל מהמאה ה-9 מספר רב של סוחרים ערבים מהמזרח התיכון התיישבו בארכיפלג המאלאי והתחתנו עם אוכלוסיית הילידים המקומיים, במאלזיה, ברוניי, אינדונזיה, לוזון ועוד.