גם בחידות שחמט נעשה שימוש בכלים אגדתיים. כך לדוגמה, בוריאציה על חידת שמונה המלכות השואלת: "מהו המספר המקסימלי של כלים מסוג מסוים, שניתן להציב על הלוח בלי שייאימו זה על זה?" ניתן לשאול גם על כלים אגדתיים. למשל, אם הכלי משנה את צבע המשבצת שלו בכל תור (כמו פרש), אז ניתן לשים כלים מסוג זה על כל המשבצות הלבנות או השחורות, ולפיכך הפתרון הוא לפחות 32.
ערכים מספריים לכלים.
במשחק השחמט הרגיל, מעריכים את הכלים בערכים מספריים כדי לאפשר ניתוחים של מצב המשחק. הערכים הם: 1 לרגלי, 3 לפרש ולרץ, 5 לצריח ו-9 למלכה. בווריאציות העושות שימוש בכלים אגדתיים, יש צורך במתן ניקוד גם לכלים אגדתיים.
מתן ערכים לכלים אגדתיים הוא בעייתי, וזאת מכיוון שערך הכלי מושפע רבות ממצבו על הלוח. כיוון שהכלים משוחקים במגוון של משחקים, אין אפשרות להעריך אותם זה מול זה. אבל, אפשר לקבוע קריטריונים לכלי בפני עצמו. הקריטריונים החשובים הם: ניידות, כלומר מספר המשבצות אליהן יכול הכלי להגיע; מספר הכיוונים אליהם יכול הכלי להגיע; המרחק המקסימלי אליו מסוגל הכלי להגיע; מספר המשבצות שאליהן הכלי יכול להגיע במהלך המשחק (הרץ, לדוגמה, יכול להגיע רק למשבצות מצבע מסוים); ויכולת ההכאה של הכלי (במידה והיא שונה מתנועה רגילה).
קיימות שיטות שונות למתן ערכים לכלים אגדתיים. בשחמט אומגה מעריכים את ה-Wizard ב-4 נקודות ואת ה-Champion ב-5 נקודות. הצריח משתנה ל-6 ואילו המלכה ל-12 עקב הגדלת הלוח.
איחטימן
אִיחְטִימָן (בבולגרית: Ихтиман) היא עיר במערב בולגריה, בשטח מחוז סופיה, השוכנת 48 קילומטרים מהבירה סופיה ו-95 קילומטרים מפלובדיב.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-1 הקימו הרומאים מצודה בשם סטיפון בסמוך למיקומה של העיר המודרנית. לאחר החלוקה באימפריה הרומית עברה המצודה לחזקת האימפריה הביזנטית ובהמשך לידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. במהלך המאה ה-14 נפלה המצודה בידי צבא האימפריה העות'מאנית ומסביבה התפתח יישוב. בתעודות עות'מאניות מהמאה ה-15 מתועד היישוב בשמו המודרני איחטימן. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר היישוב לחזקת נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
כלכלה ותחבורה.
בעידן הקומוניסטי של בולגריה הייתה איחטימן עיר תעשייתית והוקמו בה מפעלים ליצור מוצרי צריכה חשמליים. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי פרץ בבולגריה משבר כלכלי חריף שלא פסח על איחטימן וענף התעשייה קרס. בראשית המאה ה-21 הוקמו מפעלי טקסטיל, קוסמטיקה ועיבוד מזון.
בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר "תארקיה" החוצה את בולגריה לרוחבה והיא ממוקמת בתוואי מסילת הרכבת בין סופיה לפלובדיב.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה. בין 2005 ל-2010 קטנה אוכלוסיית איחטימן בשיעור של 5.7 אחוזים. כ-90 אחוזים מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי והשאר ממוצא טורקי או בני רומה. מרבית התושבים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודכסית ומיעוטם מוסלמים סונים.
ריימונד וייל
יוסי בן זמרא
ריימונד ווייל
רימונד וייל
ריימון ווייל
1901 ברוסיה
שנת 1901 הייתה השנה ה-288 לשלטונה של שושלת רומנוב ברוסיה.
אוכלוסיית המדינה הגיעה באותה שנה ל-144.2 מיליון איש; מתוכם 44.3% רוסים, 6.3% פולנים ו-4.1% יהודים (קצת למעלה מחמישה מיליון).
החצר (מלחמת יום הכיפורים)
החצר היה הכינוי שניתן למשטח מוקף סוללת עפר על גדתה המזרחית של תעלת סואץ, ששימש כבסיס היערכות והכנות לכוחות צה"ל שצלחו את התעלה אל גדתה המערבית והקימו גשרים על פניה במלחמת יום הכיפורים. החצר שכנה בשטחו של המעוז לשעבר "מצמד", על שפת צפון האגם המר הגדול.
תיאור המתחם.
החצר הייתה אחת ממספר מתחמים דומים שהוקמו לפני המלחמה באתרים שונים על גדתה המזרחית של התעלה כהכנה לפעולות צליחה אפשריות, במסגרת התוכניות שהכין פיקוד הדרום לצורך כך. הם נועדו לשמש כשטח היערכות שיהיה מוגן מפני ירי שטוח מסלול מסביבותיו ומעברה השני של התעלה.
החצר נמצאה באזור דוורסואר, מעט מצפון למוצא התעלה אל האגם המר הגדול, ומוקמה בתווך שבין שני מעוזים – מצמד א' שמצפונה (שלוחמיו הותקפו ונפלו בשבי בימים הראשונים למלחמה) ומצמד ב' מדרומה (שלא היה מאויש כלל). אורך מתחם החצר, שצורתו הייתה כשל טרפז, היה כ-900 מטר. רוחבו היה מ-100 מטר בדרומו ועד לכ-300 מטר בצפונו.
הסוללה המערבית של החצר, שגבלה בשפת התעלה, נבנתה בקטע נבחר בחתך צר במיוחד. קטע זה סומן בלבנים אדומות. דבר זה נעשה על מנת לאפשר את זיהוי קטע זה ופריצתו במהירות ובקלות בכלים הנדסיים לצורך פעולת צליחה. צירי התנועה שסלל צה"ל אל התעלה באותו אזור נכנסו אל תוך החצר בשלוש נקודות, בחלקה הצפוני ובחלקה הדרום-מזרחי.
היסטוריה.
כוחות צה"ל הראשונים, שפעלו במסגרת מבצע צליחת התעלה, הגיעו לחצר בלילה בין ה-15 ל-16 באוקטובר 1973 ומאז ואילך שימשה החצר כבסיס לכוחות הצולחים. זמן קצר לאחר מכן יצאו ממנה צנחני חטיבה 247 לצליחת התעלה והקימו את ראש הגשר הישראלי בגדה המערבית. באותו יום הצטרפו אליהם טנקים (של חטיבה 421) שהושטו מן החצר על גבי תמסחים, וציוד הגישור של חיל ההנדסה החל להתרכז בה.
ב-17 באוקטובר נמתח על פני התעלה הגשר הראשון וקצהו נשק לגדת התעלה מול פרצה בחלקה הדרומי של סוללת העפר של החצר. גשר נוסף נמתח מול פרצה בסוללה כ-250 מטר צפונה משם. גשר שלישי – גשר הגלילים – נמתח על פני התעלה כ-900 מטר מצפון-מערב לחצר.
מפקד אוגדה 143, האלוף אריאל שרון, הטיל על סגנו, תת-אלוף יעקב אבן, את הפיקוד על מתחם ראש הגשר, שכלל את החצר ואת השטח המקביל לה בגדה המערבית של התעלה, שבו התפרסו להגנה צנחני חטיבה 247. לידו עזרו מספר קצינים – מחטיבה 247, מחיל ההנדסה, מחיל הים ומחיל האוויר, שהיו אחראים על בניית הגשרים על התעלה, על אבטחתם הקרקעית והתת-ימית (מפני צוללני אויב) ועל הגנת נ"מ על המתחם כולו.
נקודות פיקוח תנועה הוקמו לצד צירי התנועה שהובילו אל תוך החצר. בתוכה התרכזו חיילי הנדסה ואמצעי הנדסה וכן הכוחות המשוריינים והרגליים של פיקוד הדרום, שהגיעו אליה ממזרח כדי לצלוח את התעלה. כן הגיעו אליה שיירות של יחידות אספקה ושירותים בדרכן לגדה המערבית. בחצר נמצאה נקודת הפיקוד של תת-אלוף אבן, ומוקמו בה שתי תחנות רפואיות לטיפול בפצועים. סביב החצר ובגדה מולה נפרסו תותחים נ"מ של צה"ל.
החל מבוקר ה-17 באוקטובר החל הצבא המצרי להפגיז את החצר ואת שטח הגדה המערבית שמולה בארטילריה ובקטיושות על מנת לשבש את הפעילות בהם. גם כלי טיס מצריים החלו לתקוף את המתחם. ההפגזה נמשכה בעוצמה רבה עד להפסקת האש בחזית הדרום, וגרמה לנזקים לציוד הצבאי ולמאות נפגעים בקרב חיילי צה"ל שבחצר, אשר למעלה ממאה מהם נהרגו. בין הנפגעים היו רבים מאנשי חיל ההנדסה שעסקו בבניית ותחזוקת הגשרים על גבי התעלה. בדקות שלפני מועד הפסקת האש הראשונה, בערב ה-22 באוקטובר, הנחיתו המצרים הפגזה עזה במיוחד על החצר. חיילים חילצו בימי ההפגזות את חבריהם הנפגעים תחת אש תוך גילוי מעשי גבורה. עקב האבדות הכבדות העניקו חיילי צה"ל למקום גם את הכינוי "חצר מוות".
צה"ל פינה את החצר במסגרת ביצוע הסכם הפרדת הכוחות בחזית הדרום.
ככל הנראה, החצר נהרסה על ידי המצרים במסגרת עבודות חפירה להרחבת תעלת סואץ במוצאה אל האגם המר הגדול, והמקום בו עמדה הוא כיום חלק מאפיק התעלה.
יהודה בריה דרבי חייא
רבי יהודה בן רבי חייא היה אמורא בתקופת המעבר בין תנאים לאמוראים, בנם של רבי חייא ויהודית, ותאומו של חזקיה.
אמרותיו מוזכרות בתלמוד פעמים רבות, בעיקר בסדר קדשים.
בהגיעו לפרקו נשא את בתו של רבי ינאי. לאחר נישואיו הלך ללמוד בבית המדרש כל השבוע, ובשבת היה מגיע הביתה, כשלפניו הולך עמוד של אש. באחת מהפעמים, היה שקוע בסוגיה תלמודית ולא שם לב שכבר הגיע הזמן שבו נהג לבוא לביתו, לקיים את מצוות עונה שזמנה לתלמידי חכמים הוא פעם בשבוע. כאשר שמע על כך חותנו רבי ינאי, אמר: כנראה שיהודה נפטר, שכן לוּ היה בחיים, ודאי לא היה מבטל את מצוות העונה. לפי הסבר חכמי התלמוד, דבריו של רבי ינאי היו כלומר - דבריו של צדיק מוכרחים להתקיים גם אם לא התכוון לקיומם, ויהודה חתנו נפטר.
קרטוש סולימן המפואר
בני רבי חייא
בני רבי חייא היו קבוצת חכמים בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים, בניו של רבי חייא ויהודית.
עוד בינקותם ניכרה בהם חכמה מיוחדת, כך מסופר כי אביהם רבי חייא ישב לפני רבי יהודה הנשיא יחד עם בניו, ורבי יהודה רצה שיאמרו דברי תורה, אך מפני כבודו ואימתו הם חששו לומר. כאשר השקה אותם רבי יהודה הנשיא, הם אמרו כי לא יבוא המשיח עד שתכלה הנשיאות. רבי יהודה הנשיא אמר להם בתרעומת: קוצים אתם מטילים לי בעיני, ואביהם רבי חייא פייסו באמרו: מה נעשה שכתוב "נכנס יין יצא סוד".