חלומות נתפסים בחברה המערבית המודרנית כנובעים מעולמו הנפשי-פנימי של האדם, ולכן מובנים כפרטיים וסובייקטיביים. אולם כנגד הבנה פסיכולוגית זו, בהקשרים מסורתיים שונים, חלומות נתפסים כמסרים אובייקטיביים מעולמות אחרים. בעבודותיו בנושא החלום משלב בילו גישה פסיכולוגית ואנתרופולוגית כדי להבין את פשר החלומות הנטועים במסגרות דתיות או חברתיות-פוליטיות מובהקות. כך חקר מסורת משפחתית של פרוש חלומות אצל מקובלים יוצאי בגדד המזכירה באופן מפתיע תובנות פסיכואנליטיות לחלימה. כיוון שהמקובלים הנדונים לא הכירו את הגישה הפרוידיאנית לחלימה עולה השאלה האם פרויד לא הושפע ממסורות יהודיות של פירוש חלומות
בעבודה אחרת, בצוותא עם הנרי אברמוביץ', חקר בילו את הדפוס התרבותי של "חלומות ביקור", שבו צדיק מופיע בחלום, מעביר מסר או ממלא משאלה, בהקשר של הביקורים בקבר רבי שמעון בר-יוחאי במירון
. בהקשר דומה, הוא חקר את תפקיד החלום בהעברת צדיקים ממרוקו לישראל
ואת היווצרותה של קהילת חולמים סביב האתר המקודש שנברא בעצמו בעקבות חלום
. ולבסוף, במחקר רחב היקף על חלומות ילדים יהודים וערבים בישראל ומעבר לקו הירוק עמד בילו על דימוי האויב כפי שמופיע בחלומות של הקבוצות השונות. כפי שניתן לצפות, הביטויים השליליים הבוטים ביותר של האחר הופיעו בהתנחלויות ובמחנות פליטים, מעבר לקו הירוק
תוקפם של מבחנים גרפולוגיים.
יורם בילו ערך מספר מחקרים עם מיה בר-הלל, גרשון בן-שחר וגבי שפלר מהאוניברסיטה העברית בנושא אמינותם של מבחנים גרפולוגיים, וכן של מבחני אישיות בשימוש של פסיכולוגים. באחד ממחקריהם הם הראו שיכולתם של גרפולוגים לנבא התאמה מקצועית בתחומים שונים – נושא שבו עזרתם של גרפולוגים מאוד מבוקשת – היא חסרת ביסוס. כאשר התבקשו הגרפולוגים לחלק כתבי יד, שנאספו מאנשים מהשורה הראשונה בתחומים מקצועיים שונים (אנשי משפט, פילוסופים, כלכלנים וכו') הצלחתם לא חרגה מן התחום המקרי
. במחקר אחר הם הראו כי כאשר נותנים לפסיכו-דיאגנוסטיקאים תוצאות של סדרת מבחני אישיות שנערכה לנבדק מסוים (שלמעשה אינו קיים, והמבחנים שלו מומצאים), המסקנות שלהם מוטות באופן משמעותי בהתאם לסיפור הרקע שנמסר להם. אם, למשל, יש בסיפור הרקע רמזים למצב דיכאוני, המבחנים יפורשו כך שתתקבל מתוכם תמונה דיכאונית.
עבודה טיפולית עם אוכלוסייה חרדית.
תחום זה קשור לזיקה שבין בריאות הנפש ותרבות. בילו והפסיכיאטר אלי ויצטום הציעו, על בסיס של עבודה טיפולית עם חרדים שסבלו מבעיות פסיכיאטריות שונות, קווי הנחיה למערכת טיפולית רגישת-תרבות המותאמת לקודים החברתיים, הדתיים והאתיים של קהילה זו. במוקד העבודות עמד הניסיון להשתמש בניבים, מטפורות, טקסים ופרקטיקות הלקוחות מן המסורת היהודית, ובעיקר מהמשנות המיסטיות שבתוכה, כדי לייצר שפה טיפולית שתהיה מקובלת על הפונים, ולא תנכר ותרחיק אותם מהטיפול.
עבודה אחרת בתחום זה, עם יהודה גודמן, עסקה בשימושים שעושים חרדים בטכניקת תקשורת בתמיכה (Facilitated Communication) כדי להציג ילדים אוטיסטים כנביאים המסוגלים לתקשר עם עולמות עליונים
טקסי ילדות בחברה החרדית.
יורם בילו ערך מספר מחקרים על סוציאליזציה בחברה החרדית שבמוקדם עמדו טקסי הילדות של גיל שלוש: התספורת הראשונה (חאלאקה) והכניסה ללימודים בחדר, בזיקה לטקס ברית המילה בראשית החיים. העבודות מתבססות על תצפיות בחדרים של הקהילה החרדית הליטאית בצפון ירושלים. הפרספקטיבה התרבותית היא פסיכו-תרבותית (גישת האנתרופולוגיה הפסיכולוגית) והניסיון הוא להציג את המעבר מהרמה הגופנית, חסרת המבע (מילת הגוף) אל הרמה המילולית, הסמלית של המילה המורכבת מאותיות. המשמעויות שניתנו לטווח זה ולשינויים החלים בו במקורות היהודיים מייצגות סוג של אתנו-פסיכולוגיה התפתחותית יהודית. המסגרת היא השוואתית מובהקת בניסיון להבין את טקסי הילדות היהודיים לאורם של טקסי חניכה בחברות פשוטות בפפואה גינאה החדשה ובמקומות נוספים. הטענה המרכזית היא שלמורת ההבדלים הברורים בין הקהילות המושוות הם מבצעים טקסים אלה כדי לחזק את הזהות הגברית של הילדים לנוכח האיום לזהות זו שמציבות הסביבה הנשית שבה הילד ממוקם בראשית החיים והריחוק ממודלים גבריים בתקופה זו. באופן ספציפי, התספורת הראשונה נראית כסוג של "מילה משנית", לאור העובדה שהמשמעויות והמסרים הסמליים של ברית המילה מועברים מוקדם מדי מכדי שיופנמו.
המשיחיות של חב"ד.
בשנות האלפיים החל בילו לחקור את המשיחיות של חסידות חב"ד. במוקד עבודתו עומד הפלג של "המשיחיסטים" הקיצוניים הטוענים כי הרבי מלך המשיח חי וקיים בגוף ובנפש, למרות היעלמותו לכאורה בג' תמוז תשנ"ד. העבודה משלבת ניתוח טקסטים משיחיים עם ראיונות ותצפיות במטרה לתעד את מסלולי ההנכחה המגוונים שבהם משתמשים המאמינים, תוך ניצול מתוחכם של אמצעים טכנולוגיים (תמונות, סרטי וידאו), כדי להפוך את הרבי הנפקד למוחשי ומורגש במרחב החיים שלהם, להתקשר איתו ואפילו לראותו.
סקאוט
מאורו ג'וליאני
מאורו ג'וזפה סרג'ו פנטלאו ג'וליאני (באיטלקית: Mauro Giuseppe Sergio Pantaleo Giuliani; 27 ביולי 1781 בישליה (Bisceglie), מחוז פוליה - 8 במאי 1829, נאפולי) היה גיטריסט, צ'לן ומלחין איטלקי, הנחשב על דעת רבים לאחד מנגני הגיטרה הווירטואוזים הראשונים במעלה במאה ה-19.
חייו.
ג'וליאני החל את לימודיו בעיר בארלטה, אליה עבר בשחר ילדותו עם אחיו ניקולא, מוזיקאי בעצמו ששימש כקאפלמייסטר בחצר הקיסרות הרוסית בסנקט פטרבורג. ראשית הכשרתו בנגינה הייתה בצ'לו - כלי שגם בהמשך חייו לא ויתר לגמרי על הנגינה בו - ונראה שלמד גם נגינה בכינור. בשנים הבאות התמסר לנגינה בגיטרה והיה תוך זמן קצר לגיטריסט מיומן. שמות מוריו אינם ידועים, ואין ודאות לגבי מהלכיו באיטליה באותה התקופה.
ג'וליאני נשא לאישה את מריה ג'וזפַּה דל מונקו ובשנת 1801, בבארלטה, נולד בנם מיקלה (Michele). לאחר מכן שהה כנראה לתקופות קצרות בבולוניה ובטריאסטה; בקיץ 1806, לאחר סיום לימודי הקונטרפונקט, הצ'לו והגיטרה באיטליה, עקר ג'וליאני לווינה ללא משפחתו. כאן יצר קשר עם אחת, פרויליין וילמות, שילדה לו בשנת 1807 בת בשם מריה.
בווינה התוודע ג'וליאני אל הסגנון האינסטרומנטלי הקלאסי וב-1807 החל לפרסם יצירות פרי עטו בסגנון זה. מסעות הקונצרטים שלו הקיפו ארצות רבות באירופה. בכל מקום שהגיע אליו זכה לשבחים על הווירטואוזיות שלו ועל טעמו המוזיקלי. הוא נחל הצלחה רבה ונהנה מתהילה כאחד מטובי הנגנים והמלחינים הרבים שהיו פעילים בבירת אוסטריה בראשית המאה ה-19.
ג'וליאני הגדיר תפקיד חדש לגיטרה בהקשר של המוזיקה האירופאית. הוא התרועע עם בכירי החברה האוסטרית ועם מלחינים ידועי-שם כמו רוסיני ובטהובן וניגן עם מיטב המוזיקאים שהופיעו בקונצרטים בווינה. בשנת 1815 הופיע עם הפסנתרן יוהאן נפומוק הומל (שהוחלף בהמשך באיגנץ מושלס, עם הכנר יוזף מייזדר ועם הצ'לן יוזף מרק, בסדרת קונצרטים קאמריים בגנים הבוטניים של ארמון שנברון. מופעים אלה כונו "קונצרט בדוקאט", על שם מחיר הכרטיס - דוקאט אחד. חשיפה זו סייעה לג'וליאני להתבלט בחוגי המוזיקה בעיר. באותה שנה היה גם אמן הקונצרטים הרשמי של חגיגות קונגרס וינה. שנתיים קודם לכן, ב-8 בדצמבר 1813, ניגן (כנראה בצ'לו) בתזמורת שביצעה לראשונה את הסימפוניה השביעית של בטהובן.
ג'וליאני נחל הצלחה לא גדולה כמלחין בווינה. הוא עבד בעיקר עם הוצאת ארטאריה, שהוציאה לאור את רוב יצירותיו לגיטרה, אבל יצר קשרים עם כל ההוצאות המקומיות האחרות, שהפיצו את יצירותיו ברחבי אירופה. עוד עשה לו שם כמורה; בין תלמידיו הרבים היו בוברוביץ' והורצקי.
בשנת 1819 עזב ג'וליאני את וינה, בעיקר מסיבות פיננסיות: רכושו וחשבונות הבנק שלו עוקלו לשלם לנושיו. הוא חזר לאיטליה, עשה זמן מה בטריאסטה ובוונציה ולבסוף השתקע ברומא. עמו הביא את בתו אמיליה, שנולדה ב-1813. היא התחנכה במנזר "הערצת ישו" משנת 1821 עד 1826, יחד עם מריה, בתו שמחוץ לנישואים. ברומא לא זכה להצלחה רבה; הוא הוציא לאור יצירות ספורות והופיע בקונצרט אחד ויחיד.
ביולי 1823 החל בסדרה של נסיעות תכופות לנאפולי כדי לבקר את אביו, שהיה חולה מאוד. בעיר הבורבונית נאפולי התקבלה אמנות הגיטרה של ג'וליאני מאור פנים ניכר ובה התאפשר לו להוציא עוד יצירות לגיטרה אצל מול"ים מקומיים.
ב-1826 הופיע בעיר Portici לפני המלך פרנצ'סקו הראשון בחצרו הבורבונית. בזמן זה, שאפשר לכנותו התקופה הנאפוליטנית של ג'וליאני, הרבה להופיע בקונצרטי דואו עם בתו אמיליה (Emilia Giuliani-Guglielmi), שהייתה לגיטריסטית וירטואוזית ולמלחינה. לקראת סוף 1827 החלה בריאותו של ג'וליאני להתערער; הוא נפטר בנאפולי ב-8 במאי 1829. החדשות על דבר מותו לא הסעירו יתר על המידה את חוגי המוזיקה הנפוליטניים.
יצירותיו.
כמלחין לגיטרה נטה ג'וליאני חיבה רבה לנושא ווריאציות - צורה פופולרית במיוחד בווינה. הוא הצטיין ביכולתו לשזור נעימה לקטע תוך השגת רושם מוזיקלי בלי לוותר על נאמנות לניב האופייני לכלי. דוגמה לכך אפשר למצוא ביצירתו "וריאציות על נושא של הנדל", אופוס 107. הנושא הפופולרי הזה, הידוע בשם "הנַפָּח ההרמוני" (The Harmonious Blacksmith), מופיע באריה מתוך הסוויטה החמישית במי מז'ור לצ'מבלו של הנדל.
הישגיו של ג'וליאני כמלחין היו רבים מספור. 150 חיבוריו לגיטרה שברשימת יצירותיו מהווים את הגרעין לרפרטואר הגיטרה במאה ה-19. הוא חיבר יצירות לגיטרה סולו, המציבות אתגר קשה ביותר לנגן, כמו גם יצירות לתזמורת ודואו לגיטרה-כינור ולגיטרה-חליל.