במהלך חודשי ינואר ופברואר 1945, כבשו יחידות הגיס ה-33 גשרים לאורך האיראוואדי, בסמוך למנדליי, ומשכו לאזור כוחות יפניים רבים. לקראת סוף פברואר, חצתה הדיוויזיה ה-7 ההודית, בחוד הגיס הרביעי, את האיראוואדי בסמוך לעיירה פקוקו (Pakokku), כשאחריה עוקבות הדיוויזיה ה-17 ההודית וחטיבת השריון ה-255 ההודית. יחידות אלה הגיעו לעיר ב-1 במרץ, וכבשו אותה תוך ארבעה ימים, על אף לחימה עד האדם האחרון מצדו של חיל המצב היפני בעיר.
היפנים ניסו תחילה להתארגן ולכבוש את העיר מחדש, אולם התקפותיהם סבלו מחוסר ארגון ונהדפו על ידי יחידות בעלות הברית. עד סוף מרץ, ספגו היפנים אבדות רבות ואיבדו את מרבית כלי הארטילריה שלהם, דבר שהותירם חסרי אונים אל מול הטנקים הבריטיים, ולפיכך הם נסוגו.
במקביל, המשיך הגיס ה-33 את התקפתו על מנדליי. היפנים התבצרו בארמון הקיסרי בעיר, שנקרא "מצודת דאפרין." במשך שבוע, הורה סלים להפציץ את המצודה, ולבסוף נפלה המצודה, כמו גם העיר כולה, לידי בעלות הברית, ב-20 במרץ.
המרוץ לראנגון.
לאחר שהתקדמו בעלות הברית למרכז בורמה, הייתה לכיבוש עיר הנמל ראנגון טרם תחילת עונת המונסון חשיבות לוגיסטית רבה. מה שהעלה את חשיבות כיבוש העיר היה הצלחתם של הבריטים לעורר מרידה גלויה בקרב העם הבורמזי כנגד היפנים, ואף להביא את צבא הלאומי של בורמה לעבור לצד בעלות הברית.
כעת פנתה הארמייה ה-14 דרומה, והתחילה במסע בן 480 ק"מ לראנגון. הגיס הרביעי, בפיקודו של פרנק מסרווי היווה את הציר המרכזי, שירד לאורך נהר הסיטאנג, ובדרכו נתקל בכיסי התנגדות יפניים, שרידי הארמייה ה-33, שעל אף שהציבו התנגדות נחושה, לא הצליחו לעכב את התקדמות הגיס לזמן רב. לאחר מכן הייתה הדרך לראנגון פתוחה.
יחידות גרילה בורמזיות קמו כנגד היפנים ולא איפשרו להם להתארגן לקראת הנסיגה מראנגון. קימורה, מפקד ארמיית בורמה, הקים יחידות משמר שהורכבו מאנשי צי ואף מאזרחים יפנים שתפקידם היה לחפות על נסיגת הצבא. יחידות אלה החזיקו מעמד עד ה-30 באפריל, אז הוכרעו על ידי כוחות בעלות הברית שהמשיכו בהתקדמותם לראנגון.
סלים הפנה כעת את כל משאביו לכיבוש מהיר של העיר. הגיס ה-15 נשלח מאקיאב ומראמרי ונחתות הגיעו מתאילנד.
ב-1 במאי, הוצנח גדוד צנחנים בשפך נהר ראנגון, וביום למחרת נחתה בעיר הדיוויזיה ה-26 ההודית. עם הגיעם לעיר, גילו החיילים כי קימורה הורה על נסיגת הצבא היפני מהעיר כבר ב-22 באפריל, וכעת שבה העיר לידי בעלות הברית.
פעולות אחרונות.
עם כיבוש ראנגון, הוקמה הארמייה ה-12, אשר ריכזה תחתה את כל היחידות שהיו עתידות להישאר בבורמה.
אחר שספגה את התקפות בעלות הברית בנהר איראוואדי, נסוגה הארמייה ה-28 היפנית לרכס פֶּגוּ, שבין נהר האיראוודאי לנהר סיטאנג. מפקדי הארמייה תכננו לחצות את נהר סיטאנג ולחבור לארמיית בורמה. לשם כך, הורה קימורה לדיוויזיה ה-33 לפתוח בפעולות הסחה ולתקוף את בעלות הברית על הסיטאנג. על אף שהדיוויזיה ה-33 הצטמצמה בשלב זה לגודל של רגימנט, היא פתחה במתקפה ב-3 ביולי. אולם, בשל גשמי המונסון ומצב הקרקע, נסוגו שני הצדדים לאחר לחימה של שבוע אחד בלבד.
מכל מקום, הארמייה ה-28 לא הייתה ערוכה לנסיגה בזמן זה, וכאשר יצאה לדרכה לבסוף, התנהלה הנסיגה בחוסר סדר. הבריטים הציבו מארבים וכלי ארטילריה לאורך מסלול הנסיגה, וכוחות גרילה בורמזים הכו בחיילים הנסוגים. כאשר הגיעו לבסוף לסיטאנג, היו החיילים באפיסת כוחות, ורבים טבעו כשניסו לצלוח את הנהר על רפסודות במבוק מאולתרות. בנסיגה זו, איבדה הארמייה ה-28 כ-11,000 חיילים.
תוצאות המערכה.
באוגוסט יפן נכנעה לבעלות הברית לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. כיוון שכך, פסקה הלחימה גם בבורמה.
תוצאות המערכה על בורמה הן נושא שנתון לוויכוח. מבחינה צבאית, החזיקו היפנים בשליטה על בורמה עד לנקודה בה כיבושה על ידי בעלות הברית כבר היה חסר השפעה על גורל האימפריה היפנית. מצד שני, הניסיון היפני לפלוש להודו ב-1944, הסתיים באחת המפלות הגדולות ביותר של יפן במלחמה.
בצד בעלות הברית, נחשבה המערכה כשולית ביחס לזירת האוקיינוס השקט, ומלבד הסטה של מספר מועט של יחידות מסין, לא הייתה בעלת השפעה רבה על הניצחון על יפן. מעבר לכך, התנגדות האוכלוסייה המקומית לבריטים (שמקורה לפני המלחמה), השפלת הבריטים במלחמה והחורבן בו עמדה המדינה עם סיום המלחמה, הביא לכך שהחזרת השלטון הבריטי בבורמה לא הייתה אפשרית, ושלוש שנים לאחר סיום המלחמה זכתה בורמה בעצמאות.
ציורי הסלע בוואל קמוניקה
ציורי הסלע בוואל קמוניקה (באיטלקית: Incisioni rupestri della Val Camonica) הם אוסף פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים הפזורים לאורך עמק ואל קמוניקה שבצפון איטליה. זהו אחד האוספים הגדולים בעולם מסוגו, והוא הוכרז על ידי אונסק"ו ב-1979 כאתר המורשת העולמית הראשון באיטליה. על פי ארגון אונסק"ו, יש בעמק 140,000 דמויות וסמלים, אך בעקבות תגליות חדשות גדל מספרם הכולל של הציורים הידועים ולכ-300,000. פטרוגליפים חקוקים בכ-2,000 סלעים במעל 180 אתרים לכל אורך העמק, אך הריכוזים העיקריים שלהם מצויים בסביבות היישובים קאפו די פונטה, דרפו בואריו טרמה (Darfo Boario Terme), צ'טו (Ceto), נדרו (Nadro), צ'ימברגו (Cimbergo), סלרו (Sellero), אוסימו (Ossimo) ופספרדו (Paspardo), כשלאורך העמק ישנם שמונה פארקים שהוכנו לצפייה בפטרוגליפים.
תולדות גילוי הציורים.
ה תושבי העמק ידעו מאז ומעולם על ציורי הסלע, שאותם כינו, בניב הקמוני המיוחד, "פִּיטוֹטִי" (Pitoti), כלומר "בובות". העולם שמחוץ לעמק שמע עליהם לראשונה כאשר ב-1908 או ב-1909 הובילו רועים מהעיירה קאפו די פונטה את ולטר לאנג (Walter Laeng), גאוגרף צעיר מברשה, ל"פיאן דל גרפה" (Pian del Greppe), אתר בסמוך לכפר צ'מו (Cemmo), דרומית-מערבית לקאפו די פונטה, ומעבר לנהר האוליו. הרועים הראו ללאנג שני גושי סלע המכונים "Preda dei Pitoti" ("סלע הבובות"), שעליהם חרוטות דמויות איילים ופגיונות, נוף חריש, דמויות עזים, יעלים, שועלים וחיות אחרות וגם דוגמאות גאומטריות. לאנג דיווח על התגלית לוועדה הלאומית להגנה על מונומנטים (Comitato Nazionale per la Protezione dei Monumenti), וכמו כן פרסם את התגלית ב-1914 בגיליון הראשון של כתב העת "Guida d'Italia" ("מדריך לאיטליה") שפורסם מטעם אגודת המטיילים של איטליה. סלעים אלו נמנים כיום עם המונומנטים החשובים ביותר מתקופת הנחושת המצויים באיטליה.
במלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותה שנה, הייתה ואל קמוניקה בקו החזית בין איטליה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו מלומדים לגלות עניין בתופעה. החלו בכך הקלאסיקן ג'וזפה בונפיני (Giuseppe Bonafini), שהיה גם ראש עיריית צ'יוודטה קמונו (בירת ואל קמוניקה בתקופת האימפריה הרומית) בעמק, והגאולוג סנופונטה סקוואינבול (Senofonte Squinabol). בונפיני פרסם תיאור של סדרת חותמות חימר הנושאות אותיות באלף-בית האטרוסקי הצפוני. התברר שהם של קמונים קדומים בתקופה קצרה שקדמה או הייתה עכשווית להגעת הלגיונות של פובליוס סיליוס נרווה לעמק בשנת 16 לפנה"ס. מחקר משמעותי יותר החל ב-1929, שעה שהאנתרופולוג ג'ובאני מארו (Giovanni Marro) מאוניברסיטת טורינו, הארכאולוג פאולו גרציוזי (Paolo Graziosi) מאוניברסיטת פירנצה והארכאולוג רפאלו באטאליה (Raffaello Battaglia), שחקר את הציורים מטעם הממונה על חקר העתיקות של פדובה, שוואל קמוניקה הייתה בתחום אחריותו, זיהו את האתרים העיקריים במרכז העמק ושרטטו חלק מהאיורים. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בגרמניה הנאצית התעניינות בפטרוגליפים של ואל קמוניקה, כדוגמה לתרבות פרהיסטורית שהתפתחה באירופה. בתמיכה כספית ואידאולוגית של היינריך הימלר וארגון אננארבה נשלחו פרנץ אלטהיים (Franz Altheim), אז פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת האלה (ואחר כך באוניברסיטה החופשית בברלין), ועוזרתו אריקה טראוטמן (Erika Trautmann), לוואל קמוניקה, כחלק מהמטרה המוצהרת של ארגון אננארבה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של אבות המורשת הגרמנית המודרנית" ולמצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי. השניים ביקרו באזור מספר פעמים בין 1935 ל-1937. השניים פרסמו את מחקרם בכמה ספרים, בהם "אומנות רוק קלטית של ואל קמוניקה" (Keltische Felsbilder der Val Camonica), ו"מוצא הרונות" (Vom Ursprung der Runen) שבהקדמה שלו יש ברכה אישית של הימלר. מלבד התועלת בפרסומם של סצנות ודמויות שאותם העתיקו, לא היה למחקרם, שנועד להוכיח את העליונות הפרהיסטורית של העמים ההודו-גרמניים, כל ערך מדעי. גם ג'ובאני מארו, שהיה עד אז החוקר האיטלקי החשוב ביותר בנושא, אבל הושפע מהאידאולוגיה הפשיסטית, החרה החזיק אחריהם ופרסם מחקר שעל פיו הציורים נעשו בידי גזע ארי. הפרסומים השונים הביאו חובבים לחפש פטרוגליפים נוספים ולפרסם את תגליותיהם בכתבי עת, תהליך שכונה "חיפוש אחר בובות" (Andare per pitoti).