בשנותיו הראשונות היה לכל אחד מחלקי המתחם – "יד לבנים" והמוזיאון – מנהל נפרד. בקטלוגים הצנועים בשחור לבן שליוו את התערוכות נקרא המוזיאון בשם: "מוזיאון הרצליה"; משנכנס יואב דגון המנוח לתפקידו כמנהל מוזיאון הרצליה, הוא הפך למנהלו היחיד של המתחם כולו; אולם דווקא בתקופת דגון (1993-1981), שהעלה את המוזיאון על מפת האמנות הישראלית, נקרא המוזיאון "מוזיאון יד לבנים הרצליה". בתקופת כהונתה של דליה לוין כמנהלת המוזיאון (2014-1993), קיבל המוזיאון את שמו הנוכחי לאחר אישור מיוחד של מועצת העיר והוא ידוע כיום כ"מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית".
גן הפסלים של המוזיאון.
גן הפסלים הוקם בתקופתו של יואב דגון כמנהל המוזיאון. ביוני-אוגוסט 1989 פורסמה מודעה בעיתונות, בעקבותיה הגישו 80 אמנים הצעות לפיסלי חוץ. חבר שופטים בחר 16 מהם. האמנים הנבחרים הציבו את פסליהם על רחבת הדשא ועל השטח המרוצף בסמוך למבנה המוזיאון. האמנים הם: ענת בן, בן-צבי אנוש, מרים גמבורד, יצחק גרינבאום, דוד גרשטיין, יעקב דורצ'ין, ז'אק ז'אנו, שושי טייכר יקותיאל, עמי לוי, אירית מוזן, אבי מרציאנו, רבקה פוטשבוצקי, לי רמון, ישראל רבינוביץ, פיליפ רנצר, ולנטין שור.
בשנת 2014 לאחר תערוכת יחיד שנייה שנערכה ליצירתו במוזיאון, הוצב הפסל "נשיאה" של האמן צבי לחמן בכניסה לבית יד לבנים.
בשנת 2016 הוצב בכניסה למוזיאון פסלו של יעקב דורצ'ין "באר אטומה עם מעטפת ברזל וצריח".
אוסף המוזיאון.
ראשיתו של אוסף מוזיאון הרצליה באוסף הציורים שנתרם ברובו על ידי תושב העיר אויגן דה-וילה בראשית שנות ה־60. אלו הוצגו במשכנו הראשון של המוזיאון בדירה ברחוב בר-אילן 15, הרצליה. בשנת 1975 נחנך מבנה "בית יד-לבנים" בשילוב המוזיאון לאמנות. במוזיאון הוצגו במהלך השנים יצירות עתיקות מאוסף דה-וילה, תערוכות אמנות מתחלפות וממצאים ארכאולוגיים מאתר אפולוניה שבעיר. אופיו של אוסף המוזיאון התגבש בהדרגה והתמקד באמנות פלסטית. כיום (2017) מונה האוסף למעלה מאלף יצירות והוא מורכב ממספר אוספי משנה.
בתקופת כהונתו של יואב דגון כמנהל המוזיאון הושם דגש מיוחד על תחום הפיסול באבן וחימר. מצאי הפיסול של האוסף כולל למעלה ממאתיים פסלים אשר נאספו במהלך השנים. בתקופתו נתרם עיזבונו של הצייר אוזיאש הופשטטר למוזיאון הרצליה. האוצרת והאספנית דבורה שוקן, שפעלה רבות במוזיאון הרצליה באותן שנים, הביאה לתרומתן של יצירות רבות של האמן ברנרד ראדר כמופקדת עזבונו.
דליה לוין אשר ניהלה את המוזיאון עד שנת 2013, מיקדה את העיסוק באמנות עכשווית ובמדיה חדשה כצילום ומיצבי וידאו, אולם בד בבד הרחיבה את האוסף מתרומת אוספי אמנות שהתקבלו מפרופ' מיכאל אדלר ומיעקב אלקוב. פרט לכך, נתרמו לאוסף יצירות אמנים מתערוכות שהוצגו במוזיאון במרוצת השנים.
ד"ר איה לוריא, מנהלת המוזיאון מאז שנת 2014 מרחיבה את האוסף בהתמדה ורואה בתצוגת האוסף ומחקרו נדבך חשוב בפעילות המוזיאון – ביטוי לערכיו התרבותיים, החינוכיים, המוסריים וההיסטוריים. כמו גם כאמצעי ביטוי משמעותי להידוק הקשר בין האמנות לקהל המבקרים.
"אוסף אלקוב" כולל 43 יצירות של אמנים יהודים: מארק שאגאל, אורי לסר, מקס ליברמן, רפאל סוייר, אמנים ישראלים כראובן רובין ומרדכי ארדון, ומספר עבודות מרכזיות של כמה מחשובי האמנים האמריקנים של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כמו מרסדן הארטלי, ג'ורג' לקס, מילטון אייברי, וו.ת. ריצ'רדס.
"אוסף פרופ' מיכאל אדלר" - מתאפיין בנטייה לאמנות קונספטואלית מינימליסטית משנות השבעים בתוכם: יהושע נוישטיין, נחום טבת, פנחס כהן-גן, בני אפרת ואחרים. האוסף גם כולל יצירות של אמני אופקים חדשים כזריצקי, סטימצקי ואריה ארוך.
"אוסף יונה פישר" – האוסף התקבל למוזיאון בשנת 2015. יונה פישר הוא אחד האוצרים המשפיעים בתולדות האמנות והמוזיאולוגיה בארץ. האוסף מבטא את חשיבות עשייתו של האוצר המתפרשת על פני שישה עשורים ואת טעמו האנין באיסוף יצירות אמנות. האוסף כולל עבודות של אביבה אורי, מנשה קדישמן ועוד.
יצירות האוסף מוצגות בתערוכות מתחלפות ומושאלות למוזיאונים בארץ ובעולם.
בתחילת אפריל 2020 בעקבות משבר הקורונה והסגר שהוטל על תושבי ישראל העלה המוזיאון לרשת סיור וירטואלי ללא עלות של 6 תערוכות המוצגות בו.
מוז"ה.
מוז"ה, אגף החינוך וההדרכה של המוזיאון, מתפקד כמקום להתנסות חזותית. המקום מדריך מדי שנה כ-16,000 ילדים ובני נוער מגילאי 3.5 עד 18, מהרצליה וסביבתה. הילדים מבקרים בתערוכות המוזיאון ומשתתפים במגוון סדנאות ותוכניות העשרה ויצירה. בנוסף לכך, מוז"ה מפעילה קורסים, קייטנות וכיתות אמן המיועדות לילדים, נוער ומבוגרים.
פעילויות נוספות.
אירועי הפנינג יצירתי "מוזיאון על הדשא" ו "פיקניק אמנות" נערכים כמוזיאון פתוח ללא תשלום ואליהם מתלווים הדרכות ופעילויות יצירה בתוך המוזיאון ומחוצה לו. הפעילות מיועדות למשפחות וקהל רב גילאי. "מוזיאון על הדשא" מתקיים בסוכות, בפסח ובחג פורים שבו מסתיימת העדלאידע העירונית הגדולה בגן הפסלים של המוזיאון. "פיקניק אמנות" נערך מדי קיץ (יולי אוגוסט) בשיתוף עם מחלקת התרבות העירונית ומרכז אגד"ה. במוזיאון מתקיימים פעילות ילדים, שיחי גלריה מפגשים עם אמנים ואוצרים, ערבי עיון, הרצאות, הקרנות ואירועים נוספים בנושאים שונים הרלוונטיים לתצוגות.
יהודה בן עזרא, מנכ"ל העירייה, מכהן כיו"ר מועצת המנהלים של המוזיאון ושבתי שביט מכהן כיו"ר עמותת הידידים למען המוזיאון.
מנהלי המוזיאון.
אויגן דה וילה
תערוכות המוזיאון התבססו על אוספו של דה וילה המנוח ועל אוספים שנצברו במהלך השנים: אמנות אירופית מהמאה ה-16 ואילך, אמנים יהודים וישראלים. תערוכות היחיד הראשונות היו של מרסל ינקו, חנה אורלוף ויוחנן סימון. תערוכת הפתיחה במשכן החדש התקיימה בנובמבר 1975 וכללה כללה 127 עבודות של אמנים אירופאים וישראלים רבים, ביניהם הדפס של רמברנדט, מרסל ינקו, ז'יל פסקן , אבל פן, רות שלוס.
יואב דגון
בתקופתו כמנהל ואוצר ראשי של המוזיאון (1993-1981), מיצב את מעמדו של מוזיאון הרצליה בתחום האמנות הישראלית והתמקד בפיסול מקומי. הוא יצא מתוך גישה היסטורית, הרואה את התפתחות הפיסול בארץ למן ראשיתה ועד ימיו. בתקופתו הציג פסלים מדור המייסדים, דור הביניים ופסלים בני תקופתו. בצד זה הוא הקים את גן הפסלים של המוזיאון. דגון גם יזם פעילויות של ימי עיון, הרצאות על תולדות הציור הישראלי, סדנאות לתלמידי בית ספר, פגישות עם סופרים וסמינרים בנושאי תקשורת ואקטואליה. פרט לפיסול, דגון הציג במוזיאון תריסר תערוכות של קרמיקה ותערוכות ציור רבות.
דליה לוין
לוין בתקופתה כמנהלת ואוצרת ראשית של המוזיאון (2014-1993) שאפה למצב אותו כמוזיאון פלורליסטי מבלי לנטות לכיוון הצגתה של אמנות משדה מסוים. עם זאת הרבתה להעניק חשיפה ראשונה לאמנים ישראלים צעירים והציגה אמנים מחו"ל, בדגש על תצוגת וידאו ארט ומיצבים. ביקורות האמנות אבחנו שתחת ניהולה, הפכה לוין את מוזיאון הרצליה למוזיאון מתקדם וחדשני. בתקופתה אצרו חיים דְעוּאֵל לוּסְקי, משה ניניו ואחרים סדרות של תערוכות בנושאים מגוונים. בתקופתה הורחב המוזיאון פי שניים בשיטחו והתווסף לו אגף נוער, היות שהיא הביאה את אלקוב התורם אל אלי לנדאו שהיה אז ראש העיר, והיא הכינה את הפרוגרמה לתכנון ההרחבה לאדריכל רכטר.
איה לוריא
ד"ר איה לוריא, אוצרת והיסטוריונית של אמנות, משמשת בתפקיד המנהלת והאוצרת הראשית של המוזיאון מאז שנת 2014. את תפיסתה המוזיאולוגית תיארה בריאיון לכתב העת "פלטפורמה":
החלונות האדומים
מאסימו אמברוזיני
מאסימו אמברוזיני (באיטלקית: Massimo Ambrosini; נולד ב-29 במאי 1977) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק ברוב הקריירה שלו בקבוצת מילאן האיטלקית בתפקיד הקשר. לזכותו של אמברוזיני 35 הופעות במדי נבחרת איטליה.
אמברוזיני משחק במילאן מאז שנת 1995, עת הועבר אליה מקבוצת צ'זנה. הוא זכה עם הקבוצה בארבע אליפויות איטליה (1996, 1999, 2004 ו-2011), פעמיים בליגת האלופות (ב-2003 וב-2007) ופעם אחת באליפות העולם לקבוצות (2007). עם נבחרת איטליה הוא העפיל לגמר יורו 2000, שם הפסידה נבחרתו ל.
אמברוזיני קיבל את סרט הקפטן בסוף עונת 2008/9 לאחר פרישתו של פאולו מלדיני.
ב-4 ביולי 2013 חתם השחקן לעונה אחת בפיורנטינה האיטלקית. ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.
רחובות תל אביב-יפו
בעיר תל אביב-יפו יש כ-1,500 רחובות. חלק מרחובותיה ידועים בשל מאפייניהם הייחודיים בעיר ובישראל כולה, התחוללה בהם היסטוריה הקשורה בהתפתחות העיר, וחלקם אף הפכו לשם דבר בתרבות הישראלית כגון דיזנגוף, שינקין או אלנבי. ברחובות מסוימים, מצויים אתרים רבים בעלי חשיבות היסטורית, תרבותית או אדריכלית, כפי ששכיח בעיר מטרופולינית.
ערך זה מצביע על רחובותיה החשובים, הנודעים והראשיים של העיר.
שמות הרחובות.