הארגון הגיש תובענה ייצוגית נגד תחנת הרדיו קול ברמה, בטענה של הדרת נשים משידוריה בשנות פעילותה הראשונות (ראו פסק דין רדיו "קול ברמה" נגד "קולך"). בית המשפט אישר את קיום ההליך, בנימוק שנשים חרדיות נרתעות מעמידה בחזית המאבק להגברת השוויון המגדרי בקהילה. התחנה ערערה על החלטה זו, ובדצמבר 2015 דחה בית המשפט העליון את ערעורה, וחייבהּ בהוצאות משפט בסך 50,000 ש"ח. ב-20 בספטמבר 2018 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שעל התחנה לשלם מיליון ש"ח לקרן תובענות ייצוגיות לטובת העצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות, ועוד 300 אלף ש"ח עבור גמול ל"קולך" והוצאות המשפט. בערעור לבית המשפט העליון הוגדל התשלום בגין גמול ל"קולך" והוצאות המשפט ל-430 אלף ש"ח. הארגון שותף גם למאבקים פמיניסטיים נגד הפרדה מגדרית באוטובוסים.
מניעת אלימות מינית וטיפול בנפגעות אלימות מינית.
הארגון פועל למניעת אלימות מינית באמצעות פעילות הסברתית למניעת אלימות ופגיעה מינית בתוך המשפחה ורתימת ההנהגה הדתית למאבק בתופעה של הטרדות מיניות. מאבק שהוביל ארגון קולך נגד הרב יצחק כהן, ראש המדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן, בטענה של הטרדה מינית, הביא להדחתו, לאחר שוועדת בדיקה בראשות הרב יובל שרלו מצאה שיש ממש בטענה. אירוע זה היה אחד המניעים להקמת "פורום תקנה" בהשתתפות ארגון קולך. הארגון עוסק בסיוע לנשים במצוקה ובהכשרת רבנים ואישי ציבור למנוע הטרדות מיניות על ידי בעלי סמכות דתית. בנוסף הצטרף לקואליציות של ארגונים למאבק נגד אלימות כלפי נשים, הטרדות מיניות, זנות ופורנוגרפיה.
ביחס למוסד הנישואין.
על בסיס העמדה כי מוסד הנישואין הכפוף בישראל לדין תורה אינו שוויוני, פועל הארגון להקלת היציאה ממנו ולחיזוק מעמד הנשים באמצעות קידום ההסכם לכבוד הדדי וכן קידום הצעות חוק ורעיונות הלכתיים במטרה לסייע למסורבות גט ועגונות. חלק מחברות הארגון גם מתנגדות לנישואים ברבנות ואילו אחרות תומכות בנישואים דרכה תוך שינוי המסגרת 'מבפנים'.
פולמוסים עם רבנים ועם הממסד הדתי.
בשנת 2007 השתתפה חנה קהת כנציגת "קולך" ברב שיח בנושא מסורבות גט, בו קראה לחילונים להימנע מנישואים הלכתיים. על בתי הדין הרבניים אמרה: "הם לא מאוימים על ידי שום דבר. האיום היחיד זה שהווירטואליות שלהם תתגלה". דבריה זכו לתגובות חריפות וגינויים בקרב הקהילה הדתית. יושב ראש ארגון רבני צֹהַר, הרב דוד סתיו, אמר כי ההצעה לוותר על נישואין היא בלתי אחראית ונובעת מניתוק מהחברה הישראלית.
בשנת 2010 פנה הארגון לשר המשפטים וליועץ המשפטי לממשלה בקריאה להעמיד לדין רבנים שחתמו על פסק הלכה נגד מכירת דירות לערבים באזורים יהודים, בגין הסתה לגזענות. הארגון גם פרסם הצהרה ש""פסק ההלכה" הפשיסטי של חמישים "רבני ערים ויישובים" – אינו תורה ואינו הלכה אלא חוטא לתורת האמת ומסית נגדה, מרבה בחילול השם ובפגיעה בבני אדם." בתגובה לכך, כתב הרב אליעזר מלמד כי "הכותבות דברי בלע שכאלה מוכיחות כי הן אכן שליחות נאמנות של הקרן לישראל חדשה, ושהן מעוניינות לבולל את היהדות בתוך התרבות המערבית השמאלית", וש"כמי שמייצגות כאן את התרבות המערבית, הן מזלזלות בנשים שבחרו להקים משפחה גדולה".
הארגון השתתף בעתירה לבג"ץ בדרישה לאפשר לראשונה לרווקות, אלמנות וגרושות, לטבול במקוואות המופעלים על ידי המועצות הדתיות לישראל. בעתירה נטען כי הרב הראשי ומועצת הרבנות הראשית "הוציאו תחת ידיהם הנחיה שנועדה לכפות איסור דתי, ומונעים מנשים לקיים מצוות טבילה לפי השקפתן - דבר שמהווה כפייה דתית והפרת חופש הדת והמצפון". בעקבות העתירה הסכימה הרבנות להורות לבלניות שלא לשאול את הטובלות האם הן נשואות.
הוקרה ותמיכה.
בשנת 2004 קיבלה חנה קהת את אות הנשיא למתנדב על הקמת קולך. בשנת 2007 קיבל הארגון את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג של האגודה לזכויות האזרח, על "תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל". באותה שנה הביעה שולמית אלוני תמיכה בארגון.
מימון.
מימון העמותה מורכב בעיקר מתרומות וכן מדמי חבר ומהקצבות ממשלתיות. תורמת מרכזית היא הקרן החדשה לישראל, שבשנת 2011 מימנה כמחצית מתקציבה של קולך. מימון נוסף התקבל מקרן דפנה יזרעאלי, ממשרד החינוך ומגופים נוספים. מחזור הפעילויות של העמותה הסתכם בכ-1,404,000 ש"ח בשנת 2013 ובכ-978 אלפי ש"ח בשנת 2014.
ילד
איגלו
איגלו (באינוקטיטוט: ᐃᒡᓗ, "בית" או "בית שלג") הוא מחסה הבנוי בדרך כלל בצורת כיפה, העשוי מלבני שלג ומטרתו לתת מחסה זמני לציידים האינואיטים מפני החורף או לשמש כבית קבוע.
איגלו היא מילה בשפת האינוקטיטוט שפירושה "בית". נהוג לכנות בשם זה את הבתים בהם מבלים האינואיטים את החורף, לאחר שבעונת הקיץ התגוררו באוהלים העשויים עורות. האיגלו שימש בעיקר בשטחי קנדה וגרינלנד. אינואיטים אחרים השתמשו בשלג לבידוד בבתים שנבנו מחומרים אחרים. בעבר היו משתתפים בבניית בתי הקרח לקראת החורף כל אנשי הכפר, אך כיום מעטים האינואיטים הגרים בבתים אלה. האיגלו בנוי מלבני קרח וצורתו עגולה. בראשו כיפה ובפתחו מצויה שכבת קרח דקה, המאפשרת כניסת אור. המיטות באיגלו עשויות מגושי קרח, שכוסו בפרוות ועורות. מדפי קרח המותקנים בקירות, משמשים לאחסון כלי בישול, כלי נשק, כלי עבודה ומנורות.
בניית איגלו.
השלג המשמש לבניית האיגלו צריך להיות חזק מספיק להיחתך בצורה של לבנים. שלג מתאים למטרה זו הוא שלג שנערם על ידי הרוח, ונדחס.
האיגלו נבנה על ידי חפירת בור בשלג ובניית הלבנים שמוציאים מן הבור סביבו.
לעיתים נבנית מנהרת כניסה אל האיגלו במטרה למנוע אובדן חום וכניסת רוח כאשר דלת האיגלו פתוחה.
בשל היות השלג חומר מבודד, הטמפרטורות בתוך האיגלו גבוהות במידה ניכרת מהסביבה החיצונית.
אם קירותיו הפנימיים של האיגלו מכוסים בעורות של בעלי חיים, הטמפרטורה בתוך האיגלו יכולה לעלות מ-2°C ל-10-20°C.
מבחינה ארכיטקטונית האיגלו הוא ייחודי בכך שניתן לבנות את כיפתו מלבנים נפרדות מבלי לבנות פיגומים או מבנה תומך.
גיל הילדות
טבח יער קאטין
טבח יער קאטין הוא הכינוי שניתן למעשי ההוצאה להורג ההמוניים שבמהלכם נטבחו אנשי צבא ואנשי אינטליגציה פולנים בהוראת שלטונות ברית המועצות במהלך אפריל ומאי 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה.
תחילה התייחס המונח להוצאתם להורג של קצינים פולנים, אשר שהו במחנה השבויים קוזלסק שביער קאטין (ברוסית: Катынь; בפולנית: Katyń), סמוך לכפר גניוזדובו שבמחוז סמולנסק בברית המועצות. לאחרונה הורחב היקפו של המונח, וכעת הוא כולל גם את הוצאתם להורג של 22,000 אזרחים פולנים מן המחנות סטרובלסק, קוזלסק ואוסטשקוב, ומבתי כלא במערב בלארוס ובמערב אוקראינה, אשר נורו בפקודת סטלין ביער קאטין, וכן את הוצאתם להורג של אסירים בבתי כלא במחוז קלינין, הסמוך לחארקוב, ובערים רוסיות נוספות.
גילוי מעשה הטבח על ידי הגרמנים באפריל 1943, לאחר שכבשו את אתר ההוצאה להורג, הביא למתקפת תעמולה של שר התעמולה יוזף גבלס, אשר גרמה לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הפולנית הגולה בראשותו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי אשר ישבה בלונדון, לבין ממשלת ברית המועצות. עד שנת 1990 הכחישו הרוסים את דבר הטבח, ופעלו לטשטוש הראיות ולהטלת האשם על הגרמנים, בטענה כי בעת הנסיגה הרוסית מחבלי ארץ אלו בשנת 1941, נכבש האזור על ידי גרמניה, והגרמנים הם אלו שהוציאו להורג את הקצינים. הגרסה הסובייטית שימשה במשך שנים כגרסה הרשמית במזרח אירופה, ובנסיבות שיתוף הפעולה הבין-גושי בסוף מלחמת העולם השנייה התקבלה בהסכמה שבשתיקה במערב. רק בשנת 1990, בהיותה בשלבי פירוק והתנערות מן הממשל הקומוניסטי, הודתה ברית המועצות באחריות לטבח ולניסיונות להעלמתו. בנובמבר 2010 הודתה רוסיה רשמית שהטבח נערך בהוראתו של סטלין.
רקע היסטורי.
על פי הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ מולוטוב, סיכמו גרמניה הנאצית וברית המועצות על חלוקת פולין ביניהן. ואכן ב־17 בספטמבר 1939, שבועות ספורים לאחר הפלישה הנאצית לפולין, חדרו כוחות ברית המועצות לשטחי פולין הנמצאים כיום במערב אוקראינה. עם תום הקרבות חולקה פולין לשלושה: החלק המערבי, עד אזור לודז', סופח לגרמניה; החלק המרכזי, אשר כונה גנרלגוברנמן הפך לשטח כבוש גרמני; והחלק המזרחי סופח לברית המועצות.
ברית המועצות הקומוניסטית לקחה בשבי עשרות אלפי חיילים פולנים, רובם בעלי נטייה פוליטית "בורגנית", שכן פולין נשלטה בין מלחמות העולם בידי משטרים צבאיים למחצה, סמכותניים וריכוזיים, דוגמת משטרו של הגנרל יוזף פילסודסקי. שבויים אלה היו לנטל על הרוסים, אשר ראו בהם אלמנט הרסני לאינדוקטרינציה הקומוניסטית שביקשו לערוך בשטחי הכיבוש שלהם בפולין. השבויים שוכנו במחנות אוסטשקוב, קוזלסק וסטרובלסק: קוזלסק וסטרובלסק יוחדו לכליאתם של קצינים, ואילו אוסטשקוב נועד לחיילים זוטרים. בניגוד לדעה הרווחת, רק כ-8,000 מתוך 15,000 השבויים במחנות אלו היו קצינים. מכיוון שמערכת הגיוס הפולנית דרשה כי כל בוגר אוניברסיטה יהיה קצין מילואים, כללה הקצונה הפולנית שנכלאה במחנות את העילית האינטלקטואלית של פולין. רבים מהקצינים היו יהודים, בעיקר הרופאים שבהם.