במהלך נעוריה נשרה מהתיכון בכיתה י', בטענה שהיו יותר מדי דברים שהסיחו אותה מדעתה. לויט עבדה אצל צלם פרסומות שאמה הכירה, וחסכה מספיק כסף כדי לקנות את מצלמתה הראשונה.
כנערה, הלן הושפעה בעיקר מהצלמים בן שאן ומאנרי קרטייה ברסון- שהיו מהחלוצים של צילום הרחוב, וגרמו לה לעסוק בתחום זה. בשנת 1935 היא פגשה את קרטייה ברסון בזמן ששהה בניו יורק, וליוותה אותו בזמן שצילם ברחבי ברוקלין. בשנת 1936 היא קנתה מצלמה יד שנייה, בהתאם להמלצתו. כמו כן היא אמרה בעבר שבן שאן, אותו פגשה דרך ווקר אוונס, השפיע עליה יותר בגישתו לצילום ספונטני של הנעשה ברחובות ניו יורק.
תמונותיה הוצגו לראשונה במגזין Fortune בשנת 1939, ב-1940 תמונה שלה הוצגה כחלק מתערוכת הפתיחה של אגף הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית, והתערוכה הראשונה שלה הייתה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק ב-1943. לויט קיבלה את המלגה הראשונה שלה מאותו המוזיאון בשנת 1946.
לאחר שפגשה את הסופר ג'יימס אג'י היא התחילה לפעול בשיתוף פעולה עימו, בספרות וסרטים. הספר "A Way of Seeing" הכיל תמונות שלה עם מאמרים של אג'י. נסיעה משותפת עם אשתו של אג'י למקסיקו, הייתה הפעם היחידה שיצאה מחוץ לתחומי ארצות הברית. היא צילמה את השכונות העניות של מקסיקו סיטי.
במקביל לעבודתה כצלמת לויט התחילה להיות מעורבת בעריכת סרטים וצילומם. שיתופי הפעולה עם אג'י ועם ג'ניס לואב , הביאו לייצירת מספר סרטים, בינם הסרט הדוקומנטרי הקצר "On the Street" המתעד את הרחובות בהארלם הספרדית. היא המשיכה במשרה מלאה בתחום הקולנוע במשך כשני עשורים. כמו כן במהלך אותם שנים פורסמו מספר ספרים של אג'י עם תמונות של לויט.
בשנת 1959 חזרה לצילום תמונות והייתה בין הראשונות שצילמו בצבע. עבודתה נתמכה בעזרת שתי מלגת מלגות גוגנהיים שקיבלה בשנים 1959 ו-1960.
לויט הייתה צלמת עד שנות ה-90 אך לאחר שבעים שנות פעילות החליטה לויט להפסיק את עבודתה, עקב בעיות בריאות שהפריעו על סחיבת המצלמות, והעובדה ש"פעם, ילדים היו יוצאים לשחק ברחובות אך כיום זה לא ככה. הם נשארים בבית לראות טלוויזיה או משהו".
לויט הייתה מאוד קנאית לפרטיותה ונתנה מעט מאוד ראיונות. לויט לא התחתנה מעולם ונשארה לגור בברוקלין במשך כל חייה.
כצלמת.
הלן לויט עסקה במיוחד בצילום רחוב, שהוא צילום של סיטואציות אקראיות במקומות ציבוריים. לויט צילמה בעיקר בשכונות העניות של העיר ניו יורק, למשל: הארלם הספרדית והצד המזרחי התחתון. שם, אנשים התייחסו לרחובות כאל הסלון האישי שלהם ובסיטואציות האלה, היא הראתה את היכולת הגבוהה שלה לתפוס רגעים מחיי היומיום ולהראות את ההומור ואת היופי שבהם. בניגוד לשאר צלמי הרחוב בזמנה, שטענו שתמונה צריכה לתפוס רגע ולספר למתבונן סיפור, תמונותיה ייצגו עולם רחב וחסר גבולות שבו היית יכול לדמיין, לחשוב ולא לדעת מה באמת מסתתר מאחורי התמונה.
הלן לויט שינתה את סגנון "צילום הרחוב" לתמיד והכניסה פן חדש של צילום מודרני. בנוסף להיותה צלמת, לויט הייתה גם קולנוענית וסגנון הצילום המיוחד שלה עזר לה מאוד בצילום סרטים.
לויט צילמה אנשים בחייהם הרגילים והפכה את הרגעים הקטנים והפשוטים ליוצאי דופן. הדרך המרכזית שבה עשתה זאת היא צילום ילדים משחקים ברחובות העיר ניו-יורק, בעיקר בשכונות העניות יותר של העיר. היא תפסה אותם במצלמתה משחקים במשחקים מאולתרים ומציירים בגיר על המדרכות. תמונותיה היו כל כך מיוחדות מכיוון שהן מראות את ההפרדה החדה בין החיים הקשים של הילדים לבין העמדת הפנים והעולם המומצא של הדמיון הילדותי שלהם.
סיבה נוספת לייחוד של צילום הילדים של לויט הוא שהיא לא הייתה נשואה ולא היו לה ילדים מעולם. היא אפילו טענה שהיא "שונאת ילדים", ומשום כך הייתה לה תפיסה אחרת מאשר צלמים וצלמות אחרות שמצלמים את הילדים כהורים. היא תפסה את הילדות כשלב בהתפתחות האדם. בתמונותיה ניתן לראות את הילדים נורא שובבים ומגושמים ולא תמימים ושלווים כפי שרגילים לראות.
בשנת 1959 חזרה לצילום תמונות והייתה בין הראשונות שצילמו בצבע. היא צילמה רבות בשנות ה-60 של המאה ה-20 את אזור האופנה בניו יורק, אולם רוב עבודתה בנושא זה נעלמה לאחר שפרצו לדירתה ב-1970. בסביבות 1990 חזרה לצלם בשחור לבן, לאחר שהפיתוח בצבע היה יותר מידי בעייתי, והיא הייתה מפתחת בשחור לבן בדירתה.
תערוכות.
בשנת 1939, האגף החדש לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית הכיל תמונות שלויט צילמה במהלך התערוכה הראשונה עם פתיחת האגף.
בשנת 1943 לויט הציגה תערוכת יחיד ראשונה "הלן לויט:צילום ילדים", כאשר האוצרת הייתה המבקרת הצילום הנודעת ננסי נרוול . התערוכות העיקריות הבאות שלה היו בשנות ה-60 של המאה העשרים.
בשנת 1974, לאחר שעבדה כדי לשחזר ולהחליף את כל התמונות שנגנבו מדירתה ב-1970, היא הציגה תערוכה בMOMA המורכבת משקופיות בצבע של עבודתה. הייתה זו הפעם הראשונה שהמוזיאון הציג תערוכת צילום המבוססת על שקופיות.
סרטים.
במהלך שנות 40 של המאה ה-20, לויט יצרה סרטים דוקומנטריים יחד עם ג'ניס לואב וג'ימס אג'י : "ברחוב" (In the Street) והסרט "The Quiet One". עבור הסרט The Quiet One לויט, יחד עם לואב וסידני מאיירס היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
לויט הייתה מעורבת ביצירת סרטים במשך 25 שנים, עד לסרט האחרון בשנת 1972. היא צילמה, ערכה והייתה מעורבת בהפקה.
פילמוגרפיה.
לויט תרמה ליצירת הסרטים הבאים:
מבצע דרייפוס
מבצע דרייפוס היה מבצע צבאי של שייטת הצוללות של חיל הים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה, שמטרתו הייתה לאתר ולזהות ספינות אויב באמצעות צוללות.
ביוני 1982, במהלך המבצע, פגעה צוללת של חיל הים בספינה אזרחית שעליה פליטים, בשל חשד שמדובר במחבלים. בתקרית נהרגו 25 בני אדם. התקרית נאסרה לפרסום עד לשנת 2018 שאז התיר בג"ץ לפרסם את פרטיה.
רקע.
במהלך המלחמה הטיל חיל הים הסגר ימי על לבנון. בתחילה לא הייתה שום תנועה ימית של ספינות ששימשו את המחבלים. עם ההכרזה על הפסקת האש החלה תנועת אניות שהפליגו לאירופה, ועליהן פליטי מלחמה - נשים, גברים, ילדים, עובדים זרים, ועוד. מאוחר יותר עזבו מפקדות אש"ף לתוניס.
בהסגר השתתפה גם צוללת מסדרת גל - השם שניתן בחיל הים הישראלי לסדרת צוללות מדגם 540 של חברת ויקרס (Vickers) הבריטית. שלוש צוללות מדגם זה, אח"י גל, אח"י תנין ואח"י רהב, שירתו בחיל הים הישראלי משנות השבעים עד לסוף שנות התשעים.
ירי הטורפדו על אניית סוחר.
תיאור האירוע.
בצהרי 15 יוני 1982, לאחר הכרזה על הפסקת אש, זיהה צוות הצוללת מסדרת גל, ארבע ספינות שיצאו מטריפולי. על כמה מהן היו סימנים שהעידו שייתכן ומדובר בספינות מחבלים שברחו מלבנון. בהתאם לפקודת המבצע, דיווח צוות הצוללת על כך למפקדת חיל הים ולספינות טילים שסיירו בסביבה, כדי שאלה יזהו אותן. הספינות זוהו והמשיכו בדרכן.
יום למחרת זיהתה הצוללת שוב כמה ספינות אזרחיות. מפקד הצוללת עקב אחרי אחת הספינות, ראה סירות מכוסות על הסיפון והעריך שמדובר בספינת מחבלים, בעוד סגנו הביע בכך ספק. מפקד הצוללת, סגנו ועוד קצינים צפו בספינה בפריסקופ. הצוללת שיגרה טורפדו לעבר האנייה שפגע בירכתיה. האנייה החלה לבעור ונוסעים קפצו למים הבוערים. הספינה שטובעה שידרה קריאות מצוקה SOS שנקלטו במטה חיל הים, בספינות הטילים ובצוללת. האירוע התרחש קרוב לנמל טריפולי בטווח תותחי המחבלים מהחוף. מטה הים הורה לא להתקרב.
צוות הצוללת צפה בנעשה ומפקדה הסיק שלא ניתן לסייע והתרחק מהשטח. מאוחר יותר התברר כי על סיפון הספינה היו גם פליטים ועובדים זרים, שמטרתם הייתה לברוח מאזורי הקרבות בלבנון.
תחקיר האירוע.
כ-10 שנים לאחר האירוע בוצע תחקיר של האירוע בחיל הים לאחר שמפקד שייטת הצוללות שקודם בתפקיד פנה למפקד חיל הים. פרטי התחקיר חסויים.
מפקד הצוללת סיפר כי על הספינה היו בין שלושים לארבעים גברים לבושים בבגדים זהים, שנראים כצבאיים. "ראיתי את האונייה לכל אורכה, ראיתי שאין נשים וילדים. זה הקשה על הירי בטורפדו אבל היה חשוב לבצע זאת". מנגד, סגן מפקד הצוללת העיד בתחקיר של חיל הים: "האווירה בצוללת הייתה של רצון עז לתקוף וירי בכל מחיר. אני סברתי שאין לירות כי הזיהוי לא ודאי״ .
מפקד הצוללת העיד בתחקיר כי גם לאחר הירי ושידור אותות המצוקה הוא לא זיהה עליה נשים וילדים, אלא רק אנשים לבושים בלבוש זהה. "המשכתי לעקוב אחרי הספינה במשך שעתיים, עד לחשכה מוחלטת".
בסיומו של התחקיר סיכם מפקד החיל, האלוף עמי אילון: "המסקנה שמפקד הצוללת פעל בהתאם להנחיות מתחזקת לאור התנהלותו ביום שקדם לתקרית, כאשר החליט שלא לירות לעבר אונייה שהתקרבה מתוך חשש לפגיעה בחפים מפשע, זאת אף על פי שלתפיסתו הנוסעים שבספינה היו מחבלים. מדובר היה בהפעלת שיקול דעת מוטעה בזמן המבצע".
"זה לא פשע מלחמה ולא בוצעו עבירות. אין מקום לחקירה פלילית". סיכמו בחיל הים את האירוע. "נמנעה פעילות של מחבלים מהנמל של טריפולי".
פרסום האירוע.
פרטי האירוע פורסמו לראשונה ב-22 בנובמבר 2018 בחדשות עשר, על ידי הכתב הצבאי של הערוץ, אור הלר לאחר שבג"ץ התיר את פרסום האירוע לאחר שעמותת הצלחה וערוץ עשר עתרו בנדון.
אל"ם בדימוס מייק אלדר, שהיה מפקד שייטת הנחתות של חיל הים, ניסה לפרסם את פרטי האירוע במשך כ-25 שנה.
לפי דיווחים עיתונאיים לבנוניים, הגילוי הישראלי התקבל בהפתעה בלבנון, מפני שנסיבות טביעת הספינה "עבד א-רחמן" (״טרנזיט״) לא היו ידועות שם. ההשערות על סיבת טביעת הספינה היו: תקלה טכנית, פיצוץ במנוע או מטען חבלה.
ב-28 בנובמבר 2018, הגיב רן אדליסט ממעריב בכותרת: "הדבר הנכון בנוגע ל"מבצע דרייפוס" הוא להודות באחריות ולשלם פיצויים".
מריה גרייפ