אירלנד אימצה חוקה חדשה בשנת 1937. חוקה זאת הכריזה על אירלנד כמדינה ריבונית, עצמאית, אולם לא הכריזה במפורש על היותה של אירלנד רפובליקה. בנוסף, היא שינתה את שמה של המדינה מ"מדינת אירלנד החופשית" ל"אירלנד" (). חוקה זו גם כללה תביעת ריבונות אירית בצפון אירלנד, הקובעת כי "הטריטוריה הלאומית [של המדינה האירית] מורכבת מכל האי אירלנד" (סעיף 2). גם סעיף 3 הוא סעיף שלא מיושם בפועל, הקובע כי "עד שלא ישתלבו כל שטחי הטריטוריה הלאומית ... החוקים שחוקקו על ידי הפרלמנט [האירי] ייושמו בדיוק על אותו האזור כמו שמיושמים החוקים של Saorstat Éireann" (השם האירי של אירלנד החופשית).
הממלכה המאוחדת קיבלה בתחילה את שינוי השם של המדינה האירית החופשית ל"אירלנד". הפרלמנט הבריטי שינה את החוק כך שהיה ניתן לקרוא לאירלנד "Eire" (בלי סימנים דיאלקטיים) במשפט הבריטי. בעקבות הממלכה המאוחדת החלו מדינות רבות ואחרות מתוך חבר העמים הבריטי לתמוך בשינויים ובשנות השישים של המאה העשרים הפך "אירלנד" לשם המקובל דיפלומטית.
במהלך הסכסוך בצפון אירלנד החלה הסתייגות בריטית מהשם "אירלנד" וזאת דווקא לצד התחממות ביחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות. כאשר נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקרה בממלכה המאוחדת, לא הסכימו נציגיה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת להתייחס אליה כנשיאת אירלנד ובסופו של דבר סיכמו על הנוסח "הנשיאה רובינסון מאירלנד".
בשנת 1999, במהלך תהליך השלום בצפון אירלנד, שונו סעיפים 2 ו-3 בחוקה האירית. בכך יצרו אירלנד והממלכה המאוחדת חברה צפון אירית משותפת לשתי המדינות. כל הטענות לריבונות על צפון אירלנד בחוקה נמחקו ונכתב בה כי הרשויות האיריות ינהגו בכבוד בכל חלק של האי או בכולו.
משבר ההתפטרות וחוק הרפובליקה של אירלנד.
המדינה האירית החופשית נשלטה, לפחות עד שנת 1936, תחת מונרכיה חוקתית בראשה עומד מלך הממלכה המאוחדת. למלך היו מספר תפקידים סמליים אך חשובים - הפעלת הרשות המבצעת של המדינה (הממשלה), מינויה ואישור חוקים שונים. בשנת 1936 הציע אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת, נישואין לווליס סימפסון, אישה גרושה אמריקאית. כל מנהיגי הדומיניונים חוץ מאיימון דה ואלירה ששימש כראש ממשלת אירלנד, התנגדו לנישואין אלו. בסופו של דבר נישאו אדוארד השמיני ווליס סימפסון, דבר שגרם למשבר חוקתי בממלכה המאוחדת. אירלנד ניצלה את המשבר החוקתי שנוצר בממלכה המאוחדת על מנת לתקן את החוקה שלה עצמה ולמחוק את כל סמכויותיו של המלך הבריטי מלבד סמכות אחת והיא ייצוג המדינה בביקורים רמי דרג במדינות שונות.
בשנת 1937 אומצה חוקה חדשה באירלנד אשר הורידה כמעט לחלוטין מחשיבותו של המלך הבריטי באירלנד. כל הסמכויות ששויכו למלך הממלכה המאוחדת עד שנת 1936 הועברו לתפקיד חדש - "נשיא אירלנד" שהוכרז כ"עליון על שאר התושבים והאזרחים האירים". עם זאת, החוקה שאומצה ב-1937 לא הצהירה במפורש שהמדינה היא רפובליקה, וגם לא שהנשיא הוא ראש המדינה. ללא האזכור המפורש, המשיך מלך הממלכה המאוחדת לשמור דה יורה על תפקידו בניהול יחסי החוץ של אירלנד והמדינה החופשית האירית המשיכה להיחשב כחברה בחבר העמים הבריטי ולהיות קשורה באופן בלתי נפרד לממלכה המאוחדת.
במהלך התקופה שבין דצמבר 1936 עד אפריל 1949, לא היה ברור אם המדינה האירית היא רפובליקה או מונרכיה חוקתית והאם ראש המדינה שלה היה נשיא אירלנד (דאגלס הייד עד 1945, וכן שון או'קלי לאחר מכן) או מלך אירלנד (ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת). מצבה החוקתי המדויק של המדינה בתקופה זו הוא מחלוקת אקדמית פוליטית עד היום.
מעמדה העמום של המדינה הסתיים בשנת 1949, כאשר חוק הרפובליקה של אירלנד נטל מן המלך את כל התפקידים שלו והכריז כי המדינה היא רפובליקה - הרפובליקה של אירלנד. ההחלטה לחוקק חוק זה הייתה החלטה פתאומית ובלתי צפויה. עם זאת, לא חלה התדרדרות ביחסים שבין אירלנד לממלכה המאוחדת בעקבות החוק. שאלת ראש המדינה האירית בין השנים 1936 ו-1949 הייתה במידה רבה עניין של סמליות והמשמעות המעשית שלה הייתה מועטה מאוד (שכן, התפקיד היחיד עליו המלך שמר הוא ניהול יחסי החוץ של המדינה ודה פקטו הוא התבצע על ידי הנשיא). תגובת הממלכה המאוחדת לחוק זה הייתה חוק שחוקק בפרלמנט הבריטי וקבע כי היא לא תיתן את צפון אירלנד לשלטון הרפובליקה של אירלנד ללא הסכמת הפרלמנט העצמאי של צפון אירלנד. הסיכויים שהפרלמנט העצמאי של צפון אירלנד יסכים לקבל על עצמו שלטון אירי היה סיכוי קלוש באותה התקופה, שכן הרוב הגדול בפרלמנט הצפון-אירי היה יוניוניסטי.
משמעות מעשית אחת הייתה להכרזתה של אירלנד כרפובליקה והיא ביטול מעמדה של המדינה כחברה בחבר העמים הבריטי (בהתאם לחוקי הארגון באותה התקופה). עם זאת, הממלכה המאוחדת המשיכה לשמור על יחסים קרובים עם האזרחים האיריים ואלו זוכים לזכויות אזרחיות כמעט שוות לזכויות האזרחיות של אזרחי חבר העמים הבריטי.
חוק הרפובליקה של אירלנד נכנס לתוקפו ב-18 באפריל 1949. עשרה ימים לאחר מכן, ב-28 באפריל 1949, השתנו חוקי חבר העמים הבריטי באמצעות הצהרת לונדון על מנת שכאשר הודו תכריז על עצמה כרפובליקה, היא לא תצטרך לעזוב את חבר העמים הבריטי. החזרה של אירלנד לחבר העמים הבריטי ממשיכה לעלות מדי פעם על ידי גורמים שונים, אך עם זאת היא לא נשקלה אף פעם על ידי גורמים ממשלתיים אירים רשמיים.
השם "האיים הבריטיים".
מקור לסכסוכים מינוריים חוזרים ונשנים בין הרפובליקה של אירלנד לבין הממלכה המאוחדת הוא שם הארכיפלג שבו שתי המדינות נמצאות "האיים הבריטיים". גורמים שונים באירלנד מתנגדים לשימוש בשם זה ואף ממשלת אירלנד עצמה מתנגדת באופן רשמי לשימוש בשם זה. דובר שגרירות אירלנד בלונדון אמר כי: "מונח זה הוא מיושן מאוד. המשתמשים בו נשמעים כאילו הם מכלילים את אירלנד בתוך האימפריה [הבריטית]. אנחנו עצמאיים, אנחנו לא חלק מבריטניה, אפילו לא גאוגרפית, ואנחנו נדכא כל שימוש במונח זה".
אין הסכמה על שם אחר לאיים. בפועל, שתי הממשלות והמוסדות המשותפים של הארכיפלג נמנעים משימוש במונח, פעמים רבות נכתב במסמכים רשמיים המאזכר "These Islands".
הצרות.
אלימות פוליטית רבה פרצה בצפון אירלנד בשנת 1968. קמפיין "זכויות האזרח" בצפון אירלנד, שעוצב בדמות תנועת זכויות האזרח האמריקאית של מרטין לותר קינג ואחרים, שאמנם לא היה חלק מהאלימות עצמה, נחשב בעיני חלק מקהילת תומכי האיחוד כנקודת ההתחלה של הסכסוך, שזכה לשם "הצרות". לטענתם, התנועה הובילה לחוסר יציבות של הממשל וליצירת חלל שהתמלא מאוחר יותר על ידי קבוצות פרא-צבאיות. אחרים, רובם לאומנים אך לא רק, אינם מסכימים וטוענים שקמפיין זכויות האזרח היה תגובה לשיטת ממשל מושחתת, כשל שלטוני שגרם לקריסת הסדר הציבורי והחוק שהתגלם בצרות. האלימות הרבה באזור גררה אחריה נוכחות של חיילים בריטיים בשטח.
בעקבות המהומות הביעה הרפובליקה של אירלנד את דאגתה מהמצב. בשידור טלוויזיוני הצהיר טישך אירלנד ג'ק לינץ' כי ממשלת אירלנד כבר לא יכולה לעמוד מנגד ולצפות בזמן שמאות אנשים נפצעים. אמרה זו התפרשה בחוגים מסוימים בפוליטיקה הבריטית כאיום להתערבות צבאית אירית בצפון אירלנד.
המון זועם שרף את שגרירות הממלכה המאוחדת בדבלין במחאה על הירי ב-13 אזרחים רפובליקנים על ידי חיילים בריטים בדרי ביום ראשון העקוב מדם ב-1972. ב-1981 ניסו פעם נוספת המונים זועמים להתפרץ אל השגרירות הבריטית בדבלין בתגובה לשביתות רעב של רפובליקנים רבים. בשנת 1978 קבע בית המשפט האירופי לזכויות אדם במשפט של אירלנד נגד הממלכה המאוחדת, כי הטכניקות המשמשות לחקירת עבריינים בצפון אירלנד כוללות בתוכן יחס לא אנושי וזוהי הפרה בוטה של האמנה האירופית לזכויות אדם.
ניסיון של שתי הממשלות לפתור את הסכסוך בצפון אירלנד בצורה פוליטית בשנת 1972 באמצעות הסכם סונינגדייל נכשל עקב התנגדותם של פלגים קיצוניים רפובליקנים ולויאליסטים כאחד בצפון אירלנד. ב-1984 ניסתה ממשלת אירלנד למצוא פתרון לצרות באמצעות פורום שהוקם בשם "ניו אירלנד". מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דחתה את הצעות הפורום לשלום והתחילה מצידה במגעים עם טישך אירלנד גארט פיצג'רלד. בשנת 1992 החלו לשכוך הצרות ובשנת 1998 נחתם הסכם יום שישי הטוב שהביא את השלום לצפון אירלנד וסיים את הצרות.
ממשלת אירלנד הקימה בשנת 1982 "קרן פיוס" לתמיכה בארגונים שעבודתם נוטה לשפר את היחסים בין הקהילות של אירלנד הצפונית ואירלנד הדרומית. מאז 2006 מארח שר החוץ האירי פורום פיוס שנתי בדבלין.
הברקזיט.
מאז הוכרע משאל העם ב-2016, ארך ניסוח הסכם הפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי מספר שנים. העיכוב בהשגת ההסכם נבע במידה רבה מהרצון להימנע מצעדים שיפגעו בפתרון הסכסוך בצפון אירלנד, שהושג בהסכם יום שישי הטוב. גם לאחר שהושג ההסכם, הגבול בין הרפובליקה של אירלנד לצפון אירלנד הותיר שאלות בנוגע למכסים, הגירה וחופש תנועה שהוחלט לבחון אותן שוב במועד מאוחר יותר.
לפי ההסכם שנכנס לתוקף בפברואר 2020 תהווה הממלכה המאוחדת, כולל צפון אירלנד, אזור מכס ורגולציה נפרד מהאיחוד האירופי, אך צפון אירלנד תיישם את תקנות המכס והרגולציה של האיחוד האירופי לתקופה של ארבע שנים לאחר סיום תקופת המעבר (דצמבר 2020). בתקופה זו הים האירי יהווה בפועל מחסום מכס בין בריטניה הגדולה לבין צפון אירלנד. לפני תום ארבע השנים האספה הצפון אירית תוכל להצביע על המשך ההסדר.
הסכם יום שישי הטוב.