המינון ההתחלתי יהיה 5 מק"ג פעמיים ליום לחודש הראשון, ולאחר מכן ניתן לעלות למינון 10 מק"ג פעמיים ביום, שהוא המינון המומלץ.
ההזרקה נעשית עד 60 דקות לפני ארוחת בוקר וארוחת ערב (או שתי הארוחות העיקריות ביום, בתנאי שמרווח הזמן ביניהן הוא 6 שעות).
ההזרקה היא תת-עורית בבטן, בירך או בזרוע.
העט נשמר בקירור עד תחילת השימוש ו/או תאריך התפוגה. עט ההזרקה טוב לשימוש בטמפרטורה רגילה למשך 30 יום מרגע השימוש הראשון.
הרומח הקדוש
הרומח הקדוש (ידוע גם בשמות חנית הגורל, החנית הקדושה, הרומח של לונגינוס) הוא השם שניתן לפי המסורת הנוצרית לרומח שדקר את ישו בזמן שהיה תלוי על הצלב.
התייחסות בברית החדשה.
הרומח מוזכר רק בבשורה על-פי יוחנן (יט, לא-לז), שמציינת שהרומאים תכננו לשבור את רגליו של ישו, מה שיאיץ את מותו בזמן הצליבה. אולם, הם גילו כי הוא כבר מת ואין כל סיבה לשבור את רגליו, וכדי לוודא זאת, חייל רומאי דקר אותו בצידו.
מעשה זה ממלא נבואה נוספת הקשורה במשיח:
לפי אוריגנס, התופעה של דם ומים נחשבת לנס. הקתולים רואים זאת כמשמעות עמוקה יותר: הדבר מסמל את הכנסייה הקתולית (ובפרט את סקרמנט הטבילה לנצרות והליטורגיה הקדושה) היוצאת מצידו של ישו, כשם שחוה נלקחה מצלעו של אדם.
לונגינוס.
שמו של החייל שדקר את ישו לא ניתן בברית החדשה, ההתייחסות המוקדמת ביותר לשמו של החייל נמצאת בספר האפיקרופי הבשורה על פי ניקודמוס ולפיה החייל נקרא לונגינוס הקדוש.
צורה שונה של השם לונגינוס מתגלה גם במיניאטורה שבבשורה של רבולה שאייר הנזיר רבולה בשנת 586. באיור, השם לונגינוס נכתב באותיות יווניות מעל שמו של החייל שמניף את רומחו בצדו של ישו. זה אחד התיעודים המוקדמים ביותר לשם, בהנחה שהחריטה לא נוספה מאוחר יותר.
בהמשך, בספרו "הרומח" ("The Spear") של לואיס דה ווהל משנת 1955, הלה מזהה אותו כגאיוס קסיוס לונגינוס
ממצאים הטוענים להיותם הרומח הקדוש.
יש מספר חניתות שמסורות שונות מייחסות אותן להיות החנית של לונגינוס או חלקי החנית. ממצאים אלו שונים הן בגודלם והן בחומרים מהם הם עשויים.
ארמניה.
לפי המסורת הארמנית שהועלתה על הכתב לראשונה במאה ה-13, הובא הרומח עוד במאה ה-1, על ידי תדאוס מאדסה, הוא נשמר במנזר גרארד, שמשמעות שמו בארמנית היא "מנזר הרומח" ומשם הועבר לקתדרלה של העיר הקדושה אצ'מיאדזין שם הוא שמור במוזיאון על שם מנוגיאן.
מסורת משותפת לשאר הרמחים.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה אל הרומח נעשתה במאה ה-6 על ידי אנטונינוס מפלקנטיה. כאשר תיאר את המקומות הקדושים בירושלים, כתב, כי הוא ראה בבזיליקה של הר ציון את "עטרת הקוצים שבה אדוננו הוכתר ואת החנית שבה הוא נפגע בצדו". אזכורים על המצאות הרומח בירושלים נמצאות אצל קאסיודורוס ואצל גרגוריוס מטור, אף על פי ששניהם לא ראו את הרומח במו-עיניהם. כרוניקון פסחלה מתאר שאחרי כיבוש ירושלים בידי הפרסים הרומח נלקח לקונסטנטינופול, שם הופקד בכנסיית איה סופיה ובתחילת המאה ה-10 הועבר לכנסיית הבתולה מפארוס שם הונח לצד חלק מהצלב האמיתי ושרידי קדושים אחרים.
אנטיוכיה.
במהלך המצור על אנטיוכיה, נזיר מפרובאנס בשם פטר ברתולומיאו חלם שאנדראס הקדוש אמר לו שהרומח מוסתר ברצפת קתדרלת פטרוס הקדוש. מנהיגי מסע הצלב פיקפקו בחלום זה כי הם ראו את הרומח בקונסטנטינופול, אולם הנזיר חפר ומצא שבר מתכתי עליו הוכרז כי הוא השריד לרומח. מציאת חפץ קדוש זה דחפה את הצלבנים לעבור למתקפה תוך שהם נושאים את הרומח הקדוש לפניהם. לא ידוע מה עלה בגורלו של הרומח אחרי הקרב.
וינה.
הרומח שבווינה ידוע גם כרומח של מאוריציוס הקדוש. הרומח הגיע במאה ה-10 מקונסטנטינופול לידי היינריך הראשון, מלך גרמניה (ולפי גרסה אחרת הגיע עוד לידיו של קרל הגדול). אוטו ה-1 ירש את הרומח מאביו ונשא אותו בקרב בלכפלד נגד הכוחות ההונגריים בשנת 955. ב-1000, אחרי קונגרס גנייזנו, אוטו ה-3 נתן העתק של החנית לבולסלאב הראשון, דוכס פולין והעתק נוסף להונגרים.
ב-1084, היינריך ה-4 הוסיף לחנית לוחית כסף עם הכיתוב "מסמר מהצלב של אדוננו" בהתבסס על האמונה כי זו הייתה החנית של קונסטנטינוס הגדול שבה מוסמר מסמר - אחד המסמרים ששימש בצליבתו של ישו. היינריך ה-4 קבע את מקום משכנה של החנית בפראג. פרידריך ה-1 נשא את החנית איתו במסעות המלחמה שלו באיטליה.
קרל ה-4 ציפה את לוחית הכסף בזהב והוסיף את הכיתוב "Lancea et clavus Domini" (רומח ומסמר של אדוננו). ב-1424 העביר זיגמונד את החנית, יחד עם שרידי קודש אחרים מפראג לנירנברג כחלק מאוסף התכשיטים המלכותי (Reichskleinodien).
ב-1796, כאשר הכוחות הצרפתים התקרבו לנירנברג הוצא האוצר המלכותי לרגנסבורג ומשם הועבר לווינה. ב-6 באוגוסט 1806, אחרי פירוק האימפריה הרומית הקדושה, ביקשו חברי מועצת העיר נירנברג את החזרת האוצר לעירם אולם פרנץ ה-2 סירב להשיב את האוצר.
במהלך האנשלוס הועבר אוצר ההבסבורגים ברכבת משוריינת לנירנברג ולקראת תום מלחמת העולם השנייה הוסתר. ב-1946 האוצר נמצא על ידי ולטר הורן, קצין מכוחותיו של ג'ורג' פטון והוחזר לווינה.
הרומח מוצג באוצר הקיסרי (וינה) שבארמון הופבורג.
פריז.
השליט הלטיני האחרון - בלדווין השני, מלך קונסטנטינופול מכר את הרומח, יחד עם שרידים קדושים אחרים ללואי התשיעי, מלך צרפת. האחרון בנה את סנט שאפל שם אוחסן הרומח יחד עם נזר הקוצים של ישו ושרידים קדושים אחרים, ג'ון מנדוויל טען כי ראה את הרומח הן בקונסטנטינופול והן בפריז והרומח שהיה בפריז היה גדול משמעותית מהשריד שהיה בקונסטנטינופול. במהלך המהפכה הצרפתית הועברו שרידים אלו לספרייה הלאומית של צרפת ושם נעלם הרומח.
קרקוב.
יש בקתדרלת ואוול שבקרקוב רומח קדוש השמור שם מאז המאה ה-13. זהו העתק של הרומח של וינה, שנעשה על ידי אוטו ה-3 ונמסר במתנה לבולסלאב הראשון.
רומא.
אחרי נפילת קונסטנטינופול בידי העות'מאנים, הסולטאן באיזיט השני שלח את הרומח לאפיפיור אינוקנטיוס השמיני יחד עם מתנות נוספות על מנת שהאפיפיור יחזיק אצלו את ג'ם שהיה אחיו (ויריבו) של הסולטאן. מאז שמור הרומח ברומא, תחת כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש.
חנית הגורל
סוג ספקטרלי
מוח'רקה
תומאס הודג'קין
תומאס הודג'קין (באנגלית: Thomas Hodgkin; 17 באוגוסט 1798 - 4 באפריל 1866) היה רופא ופתולוג אנגלי. על שמו נקראת המחלה לימפומת הודג'קין.
הודג'קין נולד בפנטונוויל, שכונה צפון מזרחית של לונדון בשנת 1798. לג'ון, שהיה מורה ואמן קליגרפיה, ולאליזבת, ששני ילדים קודמים שלהם מתו. הוריו של הודג'קין היו קווייקרים, והוא חונך ברוח הקהילה הדתית הזאת ואף לבש את הלבוש האופייני לה כל ימי חייו. בספטמבר 1819, בגיל 21, הוא החל ללמוד רפואה ב-Guy's Hospital בלונדון. במסגרת לימודיו נסע לאיטליה ולצרפת, ושם התרשם מממציא המסכת, רנה לאנק. לאחר שחזר ללונדון, עדיין כסטודנט, הוא הציג את ההמצאה החדשה לסגל בית החולים שבו למד.
הודג'קין השלים את לימודי הרפואה בשנת 1823 בהגשת עבודה מחקר בלטינית - "על מכניזם הספיגה בחיות". באותה שנה פגש באיטליה את משה מונטיפיורי, והיה ידידו הקרוב במשך יותר מארבעים שנה.
ב-1825 נתמנה למרצה בפתולוגיה ב-Guy's Hospital, והופקד על בניית המוזיאון הפתולוגי של בית החולים. עד מהרה נתפרסם כפתולוג המוביל בזמנו. הוא פרסם את הרצאותיו בפתולוגיה בשני כרכים, שיצאו לאור בשנים 1836 ו־1840. בשנת 1829 יצא לאור ספרו "על הפתולוגיה של הריריות", אחד הספרים הראשונים באנגלית בתחום. בספרים אלה הוא תיאר את דלקת התוספתן, אי ספיקה של המסתם האאורטלי, המורפולוגיה של כדוריות הדם ועוד.
בשנת 1832 הוא פרסם את המחלה הנושאת את שמו, במאמר על "מחלת הבלוטות והטחול" בעיתון של החברה הרפואית והכירורגית של לונדון.
בשנת 1865 פרסם רופא אנגלי אחר בשם סמואל ווילקס מחלה דומה ללא קשר למאמרו של הודג'קין. כאשר נודע לו כי הודג'קין הקדים אותו הוא לא היסס והציע לקרוא את המחלה בשם "מחלת הודג'קין".
בשנת 1926 נבחנו שוב התכשירים הפתולוגים של הודג'קין. מתוך שבעה נמצאו שלושה שהתאימו למחלת הודג'קין, והאחרים - לשחפת ולמחלות אחרות של בלוטות הלימפה.
לאחר שלא נבחר לתפקיד רופא בכיר הוא עזב את בית החולים בשנת 1837, והקדיש את עצמו לרפואה מונעת ולפעילויות הומניטריות ופילנתרופיות, כמו הגנה על זכויות האבוריג'ינים, האינדיאנים באמריקה והילידים באפריקה.
הוא היה ידיד ורופאו האישי של משה מונטיפיורי וליווה אותו במסעותיו באפריקה, באירופה ובאסיה.
הודג'קין ביקר עם מונטיפיורי בארץ ישראל בשנים 1857 ו־1866. במסע השני הוא חלה, כנראה בדיזנטריה חריפה. הוא טופל בבית של דיפלומט בריטי ביפו אך נפטר ב-4 באפריל 1866. הוא נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו.
מונטיפיורי הקים על קברו מצבה בצורת אובליסק עשויה מגרניט מלוטש. על המצבה כתוב: "פה מונח הגוף של תומאס הודג'קין רופא מכיכר בדפורד, לונדון. אדם שהצטיין במחקריו המדעיים.. [..]"
בחלק האחורי של המצבה כתוב: "משה מונטיפיורי - עדות לידידות של יותר מארבעים שנה ולזיכרון נסיעות רבות שנעשו יחד באירופה, אסיה ואפריקה".
בביקורו האחרון של מונטיפיורי בארץ בשנת 1875, כשהיה בן תשעים שנה, סר לבקר את קבר ידידו, וכתב על כך ביומנו: "הלכתי עוד פעם לראות את קבר ידידי ד"ר הודג'קין ושכרתי שיעשו גדר ברזל סביב המצבה כי נעצב עלי רוחי בזכרי את כל המידות הטובות והישרות של הנפטר הנ"ל בכל משך חייו".
בית צפאפה
הגירה מישראל
Gambas
הלודרמה מרירית