טורניאנסקי תרגמה וההדירה את זכרונותיה של גליקל מהמלין.
הזיכרונות שכתבה ביידיש, לשון דיבורה, גליקל בת לייב (הידועה יותר כגליקל האמל או גליקל פון המלין), שנולדה בהמבורג ב-1645 ונפטרה במץ ב-1724, הם תעודה היסטורית נדירה הפותחת לפנינו צוהר לעולמה של אישה יהודייה בעת החדשה המוקדמת. גליקל התחילה לכתוב את זיכרונותיה בעקבות מות בעלה, אבי ארבעה עשר ילדיה (ששניים מהם נפטרו בגיל הרך) בתום שלושים שנות נישואין, והמשיכה לרשום את קורותיה ולסקור את הנעשה בסביבתה עוד שנים רבות לאחר מכן. בחיבור שהועידה לילדיה ארגה גליקל יחדיו את האישי, המשפחתי והציבורי, הוסיפה סיפורים ואגדות לשם המחשה והנאה, ונתנה ביטוי לא רק להרהוריה ולרחשי לבה אלא גם למערכת דעותיה ואמונותיה. כך העמידה לנו מסמך היסטורי-ספרותי מיוחד במינו המתאר הן את קורותיה ואת עולמה הרוחני של אישה עברייה בת המאה ה-17, הן את דמותה והוויית חייה של החברה שבה צמחה ופעלה.
זיכרונותיה של גליקל לא נשתמרו בכתב ידה אלא בשתי העתקות שהעתיק אחד מבניה. על-פי העתקות אלה פורסמו הזיכרונות בלשון המקור לראשונה בשנת 1896, ומאז זכו לתרגומים, לרוב חלקיים ובמידות שונות של נאמנות למקור, לכמה שפות. תרגום עברי ראשון, של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', ראה אור ב-1929. בספר 'גליקל, זכרונות 1691–1719', הועמד בעמוד הימיני הטקסט המקורי ביידיש, בדוק ומתוקן על פי כתב היד, ומולו, בעמוד השמאלי – תרגומו לעברית. במבואה המקיף דנה טורניאנסקי בגליקל ובעולמה, במבנה חיבורה, בנסיבות כתיבתו ובאורחותיה, במקורות השראתה של המחברת, באופי כתיבתה האישית, במודעותה ל'אני' העצמי שלה, בהשקפת עולמה ובדרכי הצגתה את המציאות. היא בוחנת את מקום הכתיבה וזמנה, את הרקע ההיסטורי והתרבותי. כן נבחנים במבוא גלגולי החיבור מן הכתב אל הדפוס והמשך חייו בתרגום, בעיבוד ובמחקר. פרק מיוחד על לשונה של גליקל, שכתבה פרופסור אריקה טים, מסיים את המבוא.
מהדורתה של טורניאנסקי כוללת יותר משלושת אלפים הערות הבאות לזהות את הדמויות הנזכרות בזיכרונות של גליקל ואת הקשרים ביניהן, לבאר ולתעד את האירועים ההיסטוריים המתוארים, לבחון ולפרש את המקורות הלשוניים, הסגנוניים והספרותיים של המחברת, להתחקות אחר דעותיה ואמונותיה, אחר השכלתה וידיעת הלשונות שלה, ואחר אמינות דבריה. עוד נלווים למהדורה אילנות יוחסין, צילומי תעודות ומסמכים, ואיורים רלוונטיים אחרים.
בזכות מהדורתה של זיכרונות גליקל זכתה חוה טורניאנסקי בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 2006.
ליצירתה של גליקל הקדישה טורניאנסקי עיונים נוספים.
בין קודש לחול, חינוך והשכלה במזרח-אירופה.
ספר זה
ראה אור בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, לאחר שבמסגרת יחידה 6 ('עולם התורה בפולין') של הקורס הנזכר עסק דוד אסף בהרחבה בישיבות פולין, באה יחידה 7 לדון בחינוכו והשכלתו של הציבור הרחב, של הנשים והילדים ושל הגברים שלא למדו בישיבה. ביחידה זו בוחנת טורניאנסקי את החינוך הבלתי פורמלי שנקנה במסגרת הבית, המשפחה והקהילה, את הלימוד הפורמלי של הבנים במסגרת ה'חדר', ואת חינוך הבנות על מסגרותיו. בין היתר נידונים כאן תפקידיה של יידיש לעומת עברית בחינוך בכללותו, המגמה הדידקטית של ספרות יידיש בכלל, והקורפוס הספרותי המסועף שהועמד ביידיש לצורך הרחבת דעתו, הדרכתו המוסרית והנאתו האסתטית של 'עמך'.
יידיש והתנ"ך.
תפקידה המכריע של היידיש בהפצת ידיעת המקרא, הפרשנות והמדרש בתחום התרבות האשכנזי בא לידי ביטוי לא רק בלימוד החומש ב'חדר' אלא במגוון עשיר של יצירות: תרגומים למיניהם – חלקיים או מלאים, בפרוזה או בחרוזים, מילוליים וצמודים לטקסט או מורחבים באמצעות שימוש במקורות פרשניים ומדרשיים מעטים או רבים; שירה אפית מתוחכמת הנוטלת יסודות מספרות הסביבה; פרוזה דרשנית המגיעה לשיאה בספר 'צאינה וראינה' – הספר הפופולרי ביותר ביידיש בכל הדורות; המחזה המקראי המכונה "פורים שפיל", ועוד. מאמרים אחדים של טורניאנסקי עוסקים בנושאים אלה.
שירים "היסטוריים".
חלק ממחקרה של טורניאנסקי מוקדש לסוגת השירים ה"היסטוריים" ביידיש. השירים הללו נועדו להפיץ מידע על אירועים אקטואליים שונים מיד בתום התרחשותם, ותפקידם דומה לתפקידו של העיתון בימינו. יחד עם פרופ' חנא שמרוק אספה טורניאנסקי כחמישים שירים מסוג זה שנדפסו במאות ה-17 וה-18 ורובם המכריע הגיע לידינו בעותק אחד ויחיד. השירים עוסקים באירועים שהתרחשו בקהילות שונות על פני הפזורה האשכנזית – גרמניה, פולין-ליטא, בוהמיה, מורביה והולנד, מאמסטרדם ומץ במערב ועד וילנה ואומן במזרח. האירועים המתוארים ברוב השירים הם שריפות ומגיפות, התרחשויות בשעת מצור ומלחמה, רדיפות וגירושים, עלילות דם, משפטים והוצאות להורג, אסונות טבע ומקרים רעים אחרים, ואף מותם של אישים ידועים. על חלק מן האירועים אין לנו מידע ממקור אחר, ועל חלקם מוסיפים לנו השירים מידע חדש או התבוננות אחרת. למחקר הסוגה שייכים מאמרים אחדים של טורניאנסקי.
דו-לשוניות בתרבות האשכנזית.
פנים רבות ומגוונות לקיום יחדיו של שתי הלשונות, עברית ויידיש, בחייה של החברה האשכנזית, בתרבותה וביצירה הספרותית שלה. הקשרים בין שתי השפות והשפעתן ההדדית כפי שהם באים לידי ביטוי בספרות נידונים במאמרים הבאים:
מחקרים נוספים.
טורניאנסקי עסקה במקצת גם בספרות יידיש החדשה. מאמרה הראשון הוקדש לפואמה "מאָניש", יצירתו הראשונה ביידיש של יצחק לייבוש פרץ, שהיא למעשה השיר הראשון על אהבה בהווה בספרותנו החדשה בשתי הלשונות, עברית ויידיש. בפואמה ובגלגוליה, המגלים את עמדתו המשתנה של פרץ לנושא האהבה וליכולת הביטוי של יידיש עוסק אחד ממאמריה.
עוד לפני המחצית השנייה של המאה ה-19 – זמנם של מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם וי"ל פרץ – נשכח חלק ניכר מספרות יידיש שנכתבה במאות הקודמות. מחקרים ראשונים על תולדותיה של ספרות זו התחילו להופיע בעשורים הראשונים של המאה העשרים. דיוניהם וגילוייהם, כמו גם המובאות המקיפות שהביאו לאיור הדיון השפיעו על אחדים מסופרי יידיש בני הזמן ושימשו להם מקור השראה. ליצירות שנכתבו בעקבות זאת על ידי שני יוצרי יידיש מרכזיים – המשורר אברהם סוצקבר והסופר יצחק בשביס-זינגר מוקדשים שני מאמרים של חוה טורניאנסקי.
מאמרים נבחרים.
[נוסח באנגלית]: “The Evolution of the Poetical Contest in Ashkenaz”, Studies in Yiddish Literature and Folklore, Research Projects of the Institute of Jewish Studies, Monograph Series 7, The Hebrew University of Jerusalem, Jerusalem 1986, pp. 60–98. [נוסח בגרמנית]: “Die Evolution des Streitgedichtes in Ashkenas”, Hebräische Beiträge zur Wissenschafts des Judentums deutsch angezeigt, Jahrgang III-IV (1987-1989), pp. 65-79.
התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית
התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית של ארצות הברית (באנגלית: NBC Symphony Orchestra) הייתה תזמורת רדיו שייסד דוד סארנוף, אחד ממייסדי חברת השידור הלאומית של ארצות הברית, במיוחד בשביל המנצח ארטורו טוסקניני. תזמורת NBC הופיעה מדי שבוע בקונצרט משודר ברדיו עם טוסקניני ומנצחים אחרים, והייתה תזמורת הבית של הרשת החל מ-13 בנובמבר 1937 ועד 1954.
היסטוריה.
טום לואיס, ב"מגזין ההיסטוריה" של ארגון ההיסטוריונים האמריקאים, תיאר את מצע ה-NBC ללוח תוכניות תרבות וראשיתה של תזמורת רשות השידור הלאומית:
דוד סארנוף, נשיא RCA, הראשון להעלות ב-1916 את רעיון הרדיו כ"תיבת נגינה", כדי שמאזינים יוכלו ליהנות מ"קונצרטים, הרצאות, מוזיקה, רסיטלים," סבר שהמדיום נכשל במטרתו זו. ב-1937 התאוששה RCA די הצורך מהשפעות המשבר להציג מחויבות דרמטית ללוח תוכניות תרבות. סארנוף שכר, בתנאי העסקה ליברליים ביותר, את ארטורו טוסקניני וביקש ממנו להקים תזמורת מלאה ולנצח עליה. בערב חג המולד 1937 הופיעה תזמורת NBC בקונצרט הראשון שלה - קונצ'רטו גרוסו ברה מינור של אנטוניו ויוואלדי - באולפן משופץ ומחודש מן היסוד בבניין RCA. "חברת השידור הלאומית היא ארגון עסקים אמריקאי. יש לה עובדים ובעלי מניות. תרומתה לאינטרסים שלהם נובעת ישירות מתרומתה לציבור." באותו ערב חג מולד, ובכל הופעותיה של התזמורת במהלך 17 השנים הבאות, הוכחה צדקתו.
סארנוף לא חסך בהוצאות בהקמת התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית. ארטור רודז'ינסקי, מקים תזמורות נודע, שעשה לו שם ביכולתו להפיק מתזמורת את הרמה המוזיקלית הרצויה בעיניו, נשכר לגבש ולאמן את התזמורת החדשה במיוחד לטוסקניני. נגנים ידועי-שם מתזמורות חשובות ברחבי ארצות הברית גויסו לתזמורת. עמם נמנו, למשל, הכנר הראשי מישה מישאקוב והכנר פליקס גלימיר. המנצח פייר מונטה הוזמן גם הוא לעזור במשימה. נפוצה שמועה, שמלבד הרצון להעלות את יוקרת רשת השידור, אחת הסיבות להקמת התזמורת הייתה סיכול חקירת קונגרס בתקני השידור.
הקונצרט הראשון של התזמורת שודר מאולפן 8H של NBC ב-13 בנובמבר 1937 בניצוח פייר מונטה. טוסקניני ניצח על 10 קונצרטים באותה עונה ראשונה, והופעתו הראשונה עם התזמורת הייתה ב-25 בדצמבר 1937. נוסף לשידורים שבועיים ברשתות של NBC, הרבתה התזמורת להקליט לחברת RCA ויקטור, סימפוניות, מוזיקה מקהלתית ואופרות. שידורי קונצרטים בטלוויזיה החלו במרץ 1948 ונמשכו עד מרץ 1952. בסתיו 1950 הסבה NBC את אולפן 8H לאולפן טלוויזיה (שכיום משודרים מאולפן זה כל משדרי הבחירות של חדשות NBC ותוכנית הסאטירה השבועית סאטרדיי נייט לייב) והעבירה את הקונצרטים המשודרים לקרנגי הול, שם התקיים כבר חלק גדול מן ההקלטות והקונצרטים המיוחדים של התזמורת.