המאזן של סאבאי בגביע הפדרציה עומד על 16 ניצחונות (8 ביחידות ו-8 בזוגות) מול 8 הפסדים (3 ביחידות ו-5 בזוגות).
בולבוס (גאולוגיה)
בולבוסים הם תרכיזי קלציט המכילים שאריות של חומר אורגני. לבולבוסים צורת כדור פחוסה כשל תפוחי אדמה, וזה גם מקור שמם.
היווצרות.
על קרקעית הים נוצרת בוצה של חומרים מן היבשה (חומרי בליה וסחף) ומן הים (שרידי בעלי חיים וצמחים). בבוצה זו מתרחשים תהליכי דיאגנזה (diagenesis): תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה. תהליכים אלה חלים על המשקע הרך לאחר הרבדתו וגורמים להתקשותו. בכמה מן הסלעים שעברו תהליכים כאלה – פוספוריט, צור, פורצלניט ואחרים – נמצאו תרכיזים קרבונטיים – בולבוסים.
במשך זמן רב היה תהליך היווצרותם של הבולבוסים בגדר תעלומה, אולם משנתגלו במרכזם של בולבוסים שרידים אורגניים – קל היה לשער אותו.
שריד אורגני (שלד דג, למשל) שנח בתוך הבוצה לא התפרק בסביבה הדלה בחמצן והפך לגרעין התגבשות של קלציט. הקלציט הלך והתגבש סביבו ללא כיוון מסוים (מכאן הכדוריות), ובמקרים רבים אף פירק אותו או החליף את החומר האורגני המקורי והפך אותו למאובן. תהליכי דיאגנזה מיצקו את הסלעים סביב הכדור, ובלחצם של אלה תחת כוח הכבידה קיבל את צורתו הפחוסה.
מקורם האורגני של הבולבוסים אינו מוטל בספק, ובולבוסים שבורים מכילים תזכורת כזו או אחרת לתהליך היווצרותם: שלדים מקוריים, מאובנים או ריח של ביצים סרוחות כאשר פנים הבולבוס בא במגע עם החמצן באוויר.
נמצאו גם בולבוסים בעלי חגורות צור. הסבר אפשרי לתופעה זו הוא הבדלים בחומציות בין אזור ההתגבשות לסביבתו או עלייה ברמת החומציות של סביבת ההיווצרות בשלבים מאוחרים יותר של ההתגבשות.
באזורים רבים התפרקו סלעי הסביבה ונחשפו הבולבוסים. שדה בולבוסים ידוע נמצא דרום-מזרחית לשמורת הר צין בנגב, אך מצויים גם אחרים. באזורים שונים באזור הדרום ניתן אף לראות את הבולבוסים מציצים מתוך הסלעים בתוכם נוצרו. בולבוסים הם ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
בעיר ערד מוצב פסל הבולבוסים שעוצב על ידי מתכנן העיר, האדריכל יונה פיטלסון והאמן גדעון פרידמן.
אליהו (אורטוריה)
אליהו (בגרמנית: Elias) היא אורטוריה, שחיבר פליקס מנדלסון בשנת 1846 לפסטיבל ברמינגהאם באנגליה. האורטוריה מתארת אירועים שונים בחיי הנביא אליהו, מתוך הספרים מלכים א' ומלכים ב'.
המוזיקה וסגנונה.
היצירה חוברה כמנחה לקודמיו הבארוקיים של מנדלסון, באך והנדל, כאות הוקרה למוזיקה שלהם, שהייתה אהובה עליו. ב-1829 ניצח מנדלסון על המתאוס פסיון של באך, בביצוע מלא ראשון מאז מות המלחין, והיה לו חלק חשוב בהפצת יצירותיו של באך לקהל הרחב. האורטוריות של הנדל, לעומת זאת, לא יצאו מעולם מן האופנה. אליהו בנויה לפי דגם האורטוריות של שני רבי האמן האלה מתקופת הבארוק; עם זאת, סגנונה משקף בבירור את נטיותיו הטבעיות של מנדלסון עצמו כמלחין מראשית התקופה הרומנטית.
היצירה כתובה לארבעה סולנים ווקאליים (בס/בריטון, טנור, אלט, סופרן), תזמורת סימפונית מלאה (הכוללת טרומבונים, אופיקלאידה ועוגב) ומקהלה גדולה, השרה על פי רוב בארבעה קולות, אך מדי פעם בשמונה או בשלושה קולות (נשים בלבד). את תפקידו של אליהו, התפקיד הראשי באורטוריה, שר זמר בס- בריטון.
במקור חיבר מנדלסון את היצירה לטקסט גרמני, אבל כאשר פסטיבל ברמינגהאם הזמין אצלו אורטוריה, הורה לתרגם את הלברית לאנגלית וביצוע הבכורה היה בגרסה האנגלית.
הסיפור התנ"כי.
הרקע לעלילת האורטוריה מקורו בספרי מלכים א' ו-ב'. מנדלסון משתמש באפיזודות התנ"כיות, המסופרות בנוסח לאקוני למדי במקור, ליצירת סצינות דרמטיות עזות מבע, כמעט מבעיתות בעוצמתן. אין ספק, שבכך הן עונות על הטעם בתקופתו של מנדלסון, ופה ושם אפשר לאתר בהן גם עקבות לסנטימנטליות ויקטוריאנית.
בין האפיזודות החייאתו של נער מת, הבאת גשם לישראל החרבה הודות לתפילותיו של אליהו ועלייתו השמיימה ברכב אש לעיני אלישע ההמום ("אבי, אבי, רכב ישראל ופרשיו!") הדרמטית ביותר באפיזודות היא אולי "התחרות בין האלים", כשאלוהי ישראל מאכל קורבן בעמוד אש, אחרי רצף כושל של תפילות קדחתניות מצד העברים אל הבעל, האל שבחרו לעבוד. מנדלסון לא נרתע מתיאור האפיזודה בכל האכזריות שבתנ"ך, כשהמשכה הוא שחיטת כוהני הבעל בידי אליהו.
אין לדעת, איך ראה מנדלסון עצמו את הטקסט התנ"כי לאור ההיסטוריה האישית שלו כיהודי מומר (הוא היה ללותרני בגיל שבע), אף כי מלומדים רבים התחבטו בסוגיה זו. חלקה האחרון של האורטוריה מציג הקבלות בין חיי אליהו לחיי ישו.
מבנה.
היצירה בשני חלקים נפתחת עם נאום מפי אליהו, שלאחריו מנוגנת הפתיחה. הפרקים מפורטים בטבלה הבאה, עם התמליל בגרמנית, מקור תנכי והקולות. המקהלה בדרך כלל בארבעה קולות SATB, ולעיתים עד שמונה. הסולנים הם אליהו (בריטון), סופרן (S), לעיתים קרובות שרה גם את האלמנה והמלאך השני, האלט (A), שרה את המלאך הראשון והמלכה, טנור (T), שר את עובדיה ואחאב. מנדלסון הסתמך על כמה סולנים, סופרנית ראשונה ושנייה בפרק 2, ואלטיות ראשונה ושנייה בפרק 35. אך בדרך כלל היצירה מבוצעת עם ארבעה סולנים.
כמה מהפרקים הם בצורות פשוטות המקובלות באורטוריה, כמו רצ'יטטיב ואַרִיָה. אחרים חוקרים שילובים היברידיים, כגון רצ'יטטיב למקהלה, להשגת אפקט דרמטי. הפתיחה מובילה ללא הפסקה (attacca) לפרק המקהלה הראשון. המקהלה ממלאה את תפקיד העם ("Das Volk") אך משמיעה גם את דעתה, כמו בדרמה יוַנית. קטעי הקריינות מתוך ספר מלכים מודגשים ברקע ירוק.
קבלה.
"אליהו" הייתה פופולרית בביצוע הבכורה שלה ומבוצעת מאז לעיתים קרובות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית. היא חביבה במיוחד על מקהלות חובבים. המלודרמה, כוח המשיכה הברור וקטעי המקהלה המרגשים שלה מהווים בסיס לאין-ספור ביצועים מוצלחים.
עם זאת, היו מבקרים, ביניהם ברנרד שו וריכרד וגנר, ששפטו את היצירה לחומרה, תוך שימת דגש על ההשקפה הקונבנציונלית והסגנון המוזיקלי משולל ההעזה. (את דעתו של וגנר ראוי לפרש לאור האנטישמיות הקיצונית של מלחין זה; ראו ריכרד וגנר לפרטים.)
צ'ארלס רוזן משבח את היצירה באופן כללי - "מלאכת המחשבת של מנדלסון מתעלה ללא קושי של דרישות האורטוריה ושתיהן [גם האורטוריה השנייה שלו, "פאולוס"] מהוות דוגמאות מרשימות לצורה מוזיקלית זו במאה ה-19." עם זאת, רוזן גם הגדיר את מנדלסון כ"ממציא הקיטש הדתי במוזיקה". לדעת רוזן, המוזיקה הדתית של מנדלסון "מיועדת לגרום לנו להרגיש, שאולם הקונצרטים הופך לכנסייה. המוזיקה אינה מבטאת דת אלא אדיקות... זהו קיטש במובן זה, שהוא מציג כתחליף לדת עצמה את קליפתה הרגשית."
לקריאה נוספת.
דעותיו של צ'ארלס רוזן מצוטטות מתוך ספרו "The Romantic Generation" (1995), Cambridge: Harvard University Press,
פאלאצו ונציה
דוד בן שמעון
הרב דוד בן שמעון (1826 תקפ"ד - 1879 י"ח בכסלו תר"מ) (מכונה גם הרדב"ש והצוף דב"ש) היה רב ומחנך, יוזם ומייסד ועד העדה המערבית בירושלים ומיוזמי הקמת שכונת מחנה ישראל, השכונה השנייה שנבנתה מחוץ לחומות ירושלים והראשונה שנבנתה ביוזמת תושבי ירושלים ומחבר ספרות תורנית.
ביוגרפיה.
הרב בן שמעון היה בנו של סוחר אמיד מהעיר רבאט שבמרוקו. הוא למד תורה ברבאט מפי הרב סעדיה מארג'י. כבר בעיר הולדתו, שימש כמורה דרך לתלמידים רבים שלמדו תורה מפיו. למרות גילו הצעיר, הוא עסק רבות בענייניה של הקהילה היהודית ברבאט, בגיבוי ותמיכת ראשי הקהילה ורבני העיר. בבגרותו נישא לרחל בתו של רבי מסעוד צבאח.
חרף תפקידו ומעמדו ברבאט, שאף הרדב"ש לעלות לארץ ישראל. רבים מתלמידיו ניסו להניאו מכוונתו זו, אולם לבסוף בהשפעתו של הרב יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות הדתית, עלה הרב בגיל 28 יחד עם משפחתו לארץ ישראל, ובעקבותיו עלו גם תלמידיו ואנשים נוספים. כאשר הגיע ארצה, רצה הרב להתגורר בעיר הנמל, יפו, ללמוד תורה ולהתמקד בכתיבת ספרי שבח על העיר ירושלים וכן תכנן לעסוק בהוראה בישיבה אותה הקים וייסד, אך זמן קצר לאחר עלייתו העתיק את מקום מושבו לירושלים.
פעילות ציבורית והקמת ועד העדה המערבית בירושלים.
בבואו לירושלים מצא הרדב"ש את קהילת המערביים במצב של עוני, דלות ומחסור. הרב החל לארגן את הקהילה המערבית, וייסד עדה עצמאית המנותקת מוועד העדה הספרדית בירושלים בשם ועד העדה המערבית בירושלים. הוא בנה בתי כנסת וייסד מוסדות בעיר העתיקה ושלח בעצמו שד"רים אל קהילות המגרב, על מנת שיגייסו כספים למען העדה בכלל, ולצורך מטרתו העיקרית, הקמת השכונה הראשונה מחוץ לחומות העיר לרווחתם של היהודים המערביים. כינויו של הרב היה "אבי היתומים ודיין האלמנות", וזאת בעקבות הדאגה הרבה לנזקקי העדה. הרדב"ש, פתח חנות למכירת בשר לעניים בלבד, וביתו אף שימש כבית מחסה ומקום תמיכה לנזקקים.
הפרדות זו של המוגרבים מעדת הספרדים היוותה אבן דרך בהיפרדות עדות נוספות מהם, ובכך שימשה כנקודת מפנה בעיצוב חיי הקהילה היהודית בארץ באותה תקופה. הרדב"ש כמי שיזם והנהיג הפרדות זו, היה הרוח החיה בניהול חיי קהילת המוגרבים מכאן ואילך.
הרדב"ש הנהיג מנהג חדש בעדה כשהחליט לפרסם דין וחשבון של הכספים שנתרמו לעדה לקהל הרחב באמצעות העיתון החבצלת, וזאת משיקולי ניקיון כפיים של מנהלי העדה, ועל מנת שגם התורמים ידעו את יעדיהן של התרומות שהביאו למערביים.
במשך שש שנים (1866-1860) נשא הרב את עול הציבור ללא סיוע של אדם נוסף. הרב לא הסתפק בפעילות בעיר ירושלים בלבד, אלא היה עובר מעיר לעיר ומסייע לבני העדה שהיו פרושים ברחבי הארץ.