רישום המסעים מתבצע כרגיל, כאשר השתלה מסומנת ב"@". נהוג לסמן את אחד הזוגות ב-A ואת השני ב-B ואז 1A., לדוגמה, מציין את המהלך הראשון של הלבן בקבוצה A. יש שתי דרכים לרשום את שני המשחקים: אחת לרשום את המסעים ששוחקו לפי הסדר. החיסרון הוא שקשה לעקוב אחרי המהלכים של משחק אחד. אפשר גם לרשום את שני המשחקים בנפרד, תוך ציון סדר הדברים.
בול יום הזיכרון
בול יום הזיכרון הוא בול שמנפיק השירות הבולאי מדי שנה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
מאפייני הבול.
החל משנת ה'תשי"ב ועד לשנת ה'תשכ"ה היה בול יום הזיכרון משותף עם בולי יום העצמאות. נושא הבול בשנים אלה שיקף בדרך כלל את העצמאות (ולא את הזיכרון), ובחלק מהשנים הוקדשו הבולים לפרחי ארץ ישראל. החל משנת ה'תשכ"ו בול יום הזיכרון מונפק בנפרד, בול אחד בכל שנה.
נושאי בול יום הזיכרון השתנו במהלך השנים. בשנים הראשונות להנפקתו בנפרד (תשכ"ו-תשל"ג) הציג הבול נושאי זיכרון סמליים, כגון להבת זיכרון. בשנת תשל"ד, השנה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, רמז הבול למלחמה זו, בהציגו גבר עטוף בטלית ולראשו קסדה. בשנים שלאחר מכן (תשל"ה-תשס"ז) התמקד הבול באנדרטאות ובאתרי הנצחה לחללי צה"ל. לאחר שנתיים שבהן שב הבול להציג נושאי זיכרון סמליים, עבר הבול להציג, משנת תש"ע ואילך, שירי זיכרון.
בשתי שנותיו הראשונות כבול נפרד (תשכ"ו-תשכ"ז) הופיע על שובל הבול סמל משרד הביטחון, ומשנת תשכ"ח ואילך מופיע בשובל סמל צה"ל.
שמו של יום הזיכרון, שהופיע על שובל הבול, השתנה במהלך השנים:
בין השאר משמש הבול למשלוח מכתב משר הביטחון למשפחות השכולות לקראת יום הזיכרון.
עכובית
זווין
בן ציון גרשוני
אלתר בן ציון גרשוני (י"א בתשרי תר"ע, 25 בספטמבר 1909 – כ"ט בטבת תשנ"ו, 21 בינואר 1996) היה סופר ומשורר עברי. היה פעיל באגודת הסופרים והמשוררים הדתיים, וכתב שירים וסיפורים קצרים רבים לכתב העת של האגודה, מבוע, לעיתון לנוער "זרקור" ולכתבי-עת אחרים. חיבר ופרסם גם ספרים של סיפוריו ושיריו.
תולדות חייו.
נולד כבן ציון רומנוב בכפר ליובוניץ' (ליובוניצ'י ) שבאזור מינסק, ברוסיה הלבנה (בעת הולדתו בתחום המושב של האימפריה הרוסית), למרים מלכה לבית שטופלר ולישראל גרשון. סבו, הרב שלום שכנא רומנוב, היה רב בקליצ'ב, וחיבר ספר בקבלה בשם "שר שלום". בגיל צעיר נתגלה כחולני, ועל כן נוסף לו השם "אלתר" [זקן] כסגולה לאריכות ימים. למד ב"חדר מתוקן", וכך הכיר את העברית מגיל 3. כבר בגיל 8 חיבר שיר, שהוקרא בחתונה. בקטנותו התייתם מאביו, ואמו שלחה אותו (בהיותו בן 15) לישיבת תומכי תמימים בקרמנצ'וג. לאחר מכן למד בישיבה מחתרתית במינסק, שבה לימד ראש הישיבה הרב יהושע צימבליסט, ובה למדו גם הרב משה צבי נריה ואחיו, וכן הרב שאול ישראלי.
עלה לארץ ישראל ב-1932, בסיוע יקטרינה פשקובה, אשתו של מקסים גורקי, ולמד בישיבת חברון, עד נישואיו ב-1943. בישיבה זו היה 'רב פורים' באחת משנות לימודיו שם. באותה תקופה החל לכתוב תחת שם העט בן ציון גרשוני על-שם אביו. לאחר נישואיו עבד כמזכיר בישיבת קמניץ, ועם קום מדינת ישראל נקרא על ידי הרב אברהם חן למשרד החינוך, שבו עבד מ-1949 עד פרישתו לגמלאות. במשרד החינוך כיהן כסגן מנהל המחלקה לתרבות תורנית, ובמסגרת זו ארגן הרצאות בנושאי יהדות ברחבי ישראל, ואף חיבר ספר על תולדות המהר"ל מפראג לתלמידים.
עמד בקשר עם רבנים וכן עם סופרים ומשוררים דתיים.
נפטר בכ"ט בטבת תשנ"ו, והוא בן 86 שנה. היה נשוי לרחל שהאריכה ימים אחריו (נפטרה בגיל 96 בשנת ה'תשע"א ונקברה לצידו). נקבר בהר המנוחות. לזוג נולדו חמישה ילדים.
אישיותו.
גרשוני היה חסיד חב"ד, אך לימודיו בישיבת חברון העצימו את פן ה"מוסר" (ה"ליטאי" יותר) אצלו, וכל ימיו שילב בין השניים. היה מושפע ביותר מדרך המוסר של רבנו יונה, וחלק מסיפוריו מעבירים עולם מוסרי-תורני זה.
יצירתו הספרותית.
גרשוני כתב במגוון סוגות: סיפורים, שירים, הגיונות, רומנים, וחלק מהם פרסם כספרים:
סגנונו הספרותי רהוט וברור, ובעברית צחה ומשובחת. שיריו עמוקים ולעיתים קשים להבנה.
כתב בשמות עט רבים, ובהם 'גן צבי', 'אבצן' ו'ב. בן גני' - ראשי התיבות של שמו.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אורות (כתב עת)
אורות הוא כתב עת ספרותי ישראלי, היוצא לאור מאז שנת 2007 בהוצאת "אורות הכרך". מטרת כתב העת היא להעשיר את התרבות הישראלית ביצירות מקוריות המושפעות מגדולי התרבות העולמית. באורות מתפרסמים סיפורים קצרים, שירים, סיפורים מאוירים, תצלומים, מסות ותרגומים.
עורך אורות הוא הסופר והמתרגם יונתן דורי. מייסדי כתב העת הם יונתן דורי ודינה שטנר. בין השנים 2008–2013 ערכה את כתב העת המשוררת והמתרגמת טל ניצן.
שמו של כתב העת הוצע על ידי המשורר מאיר ויזלטיר.
אתר האינטרנט של אורות פועל במקביל לכתב העת המודפס, ומקדם יצירה מתחומי המוזיקה והאמנות הפלסטית, וידאו ארט ועוד. כך למשל, לצדו של גיליון שייקספיר פורסמו גם יצירות מוזיקליות שעסקו בתימות שייקספיריות, וגיליון קפקא כלל סרטון אנימציה והפקת אופנה.
גיליונות.
עד כה הופיעו 12 גיליונות:
דמעות לפחדים
ש&quot;י זווין
קתדרה (כתב עת)
קָתֶדְרָה לתולדות ארץ ישראל ויישובה הוא כתב עת לתולדות ארץ ישראל ויישובה, היוצא לאור ארבע פעמים בשנה (רבעון) מטעם 'המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה', שביד יצחק בן-צבי.
כתב העת מוגדר כ"ספינת הדגל" של המכון, שכן הוא משמש כאחת הבמות החשובות למחקר ארץ ישראל בתחום ההיסטורי, הארכאולוגי והגאוגרפי, ובתחומי הכלכלה, החברה, התרבות והאמנות, מימי המקרא ועד ימינו.
היסטוריה.
גיליון "קתדרה" הראשון ראה אור בחודש אלול תשל"ו (ספטמבר 1976). מנכ"ל יד יצחק בן-צבי דאז, יהודה בן פורת, פרסם את החוברות הראשונות ב"מחתרת", ללא החלטת הוועדה האקדמית, כהמשך כביכול ל'ידיעון' שהוציא המכון. רחל ינאית (אלמנתו של יצחק בן-צבי) שמינתה אותו לתפקיד, ופרופ' בנימין מזר, קרוב משפחה וארכאולוג בכיר באוניברסיטה העברית כעסו על כתב העת החדש, מאחר שציפו מבן פורת להפיק כתב עת למורשת יצחק בן-צבי דווקא. עורך "קתדרה" הראשון, יעקב שביט, סיפר כי נודע לו שפרופ' מזר השליך לרצפה בחמת זעם את החוברת הראשונה, כשזו הגיעה לידיו. ההתנגדות המרכזית ביד בן צבי ומחוצה לו לפורמט שבו פורסם אז כתב העת, התבססה על טיעונים שונים, ובהם שההיסטוריה של ארץ ישראל איננה תחום מחקר נפרד מההיסטוריה הכללית, או שההיסטוריה של המאה ה-19 והמאה ה-20 היא 'ז'ורנליסטיקה'. חלק מהטענות היו מעשיות יותר, כמו החשש שלא יימצא חומר ראוי למלא ארבע חוברות בשנה, וכן שזוהי מטלה כבדה מדי להוציא רבעון בצורה סדירה. היו ביד בן צבי שבירכו על היוזמה, אך התנגדו לשילובן של תמונות בכתב העת, בטענה שתצלומים ראויים להופיע בכתבי עת פופולריים בלבד, ולא בכתב עת מדעי. אחרים סברו שהגדרת התכנים שגויה, וכי מחקרים בתחום התרבות והאמנות אינם ראויים להתפרסם בכתב עת להיסטוריה.
פורמט כתב העת ותפוצתו.
חרף ההתנגדויות והביקורת, התעקש בן פורת על הפורמט שקבע, ולמרות התחזיות הפסימיות נחל כתב העת הצלחה רבה. "קתדרה" רואה אור ארבע פעמים בשנה מאז הקמתו ועד ימינו, וכל גיליון מכיל בשנים האחרונות כ-200 עמודים. עד כה (ינואר 2021) פורסמו 177 גיליונות "קתדרה", ובכל אחד מהם כשישה מאמרים, העוסקים בתקופות שונות. לרוב אין נושא ייחודי לכל גיליון, אלא אם הצטברו די מחקרים בנושא מסוים. כך, למשל, הוקדשו גיליונות נושאיים לקיסריה, לגליל, לנשים בארץ ישראל, וכדומה. בנוסף למאמרים מופיעות בכל גיליון גם הערכות לספרים חדשים, הערות מחקריות ותעודות חשובות. כתב העת מודפס באלפי עותקים, בעיקר למנויים בישראל. מתחילת שנת 2010 גליונות ישנים של כתב העת זמינים לעיון באתר הבית של מכון יד בן-צבי.
פורמט הכריכה המקורי של קתדרה היה פשוט למדי, וכלל ציור או צילום שכיסה כשני שלישים מהכריכה. שם כתב העת הופיע בגופן גדול לרוחב כל חלקה העליון של הכריכה על רקע לבן, או על גבי הציור או הצילום. ב-1996, החל מחוברת 81, עבר כתב העת מתיחת פנים וכריכתו שונתה לגמרי: המצג הגרפי כיסה עדיין רק כשני שלישים מהכריכה, אך החלק העליון נצבע בשחור, ועליו רשימת המאמרים המופיעים בגיליון. משמאל שובץ עיגול כתום גדול, ובו שם כתב העת ופרטי הגיליון. החל משנת 2007 גם פורמט זה השתנה, ולעיתים נעדרת רשימת המאמרים לטובת ציור על הכריכה כולה.
הכותבים והתוכן.
כ-600 מחברים פרסמו ב"קתדרה" למעלה מאלף מאמרים, מאז הקמתו. המאמרים הנשלחים למערכת עוברים ביקורת עמיתים בידי מומחים בתחומים השונים, ללא חשיפת שם הכותב. המטרה היא להבטיח את איכותו ורצינותו של המאמר, ולכן הוא נקרא בדרך כלל על ידי שני קוראים, ולעיתים אף יותר. חוות דעתם של המבקרים מוצגת בישיבות המערכת, והיא זו שקובעת את דינם לפרסום או לדחייה. מערכת הסינון הקפדנית עוררה יותר מפעם טרוניה של חוקרים שמאמריהם נדחו, חלקם אנשי "יד בן צבי" עצמו. בינואר 1994 פרסמה המערכת הנחיות מחמירות לאופן הצגת הביבליוגרפיה במאמרים ב"קתדרה". צעד זה עורר ביקורת נוקבת מצד הסופר ס. יזהר, שראה בכך את "ראשית התדרדרותו של כתב עת חשוב זה". את ביקורתו, שפורסמה בקתדרה בגיליון 71, סיים במילים: "אל יכתיבו הספרנים את לשון המחקר ולא עושי המצבות את דרכי החיים". כך או כך, תהליך ההערכה הקפדני בכתב העת מאפשר קרדיטציה אקדמית לחומר, ופרסום ב"קתדרה" נחשב כמקור ביבליוגרפי מהימן ונחשב.
ייחודו של כתב העת.