ב-12 באוקטובר, יומיים לפני הטיסה הממונעת התשיעית המיועדת שבר ייגר את צלעותיו כשנפל מסוס. עם זאת, החליט לטוס עם צלעות שבורות. יום לפני הטיסה, סבל מכאבים ברמה כזו שלא יכל למתוח את ידיו ולבצע פעילויות חיוניות להפעלת המטוס. בנוסף לאשתו, סיפר על הצלעות למהנדס הראשי, ג'ק רידלי וזה בתורו ארגן לו ידית מטאטא בה השתמש בתור הארכה של ידו כדי שיוכל לנעול את דלת המטוס.
למחרת, ה-14 באוקטובר שבר ייגר את מחסום הקול. מדידות מכשירים גילו כי לא רק ששבר את מחסום הקול – אלא אף עבר אותו בשבע מאיות המאך (1.07). בכך נהיה לאדם המהיר ביותר בהיסטוריה רשמית. לאחר שאזל הדלק נחת כסדרו על קרקעית האגם היבש רוג'רס.
באותו יום הוטל מסך ביטחון על הטיסה וכל האירוע נחשב למסווג ביותר; זאת כדי לתת למטוסים העל קוליים שהיו בפיתוח יתרון על פני מקביליהם הרוסיים. האיסור עמד בתוקפו למשך שמונה חודשים, עד ה-10 ביוני 1948, אז נחשף לציבור. לאחר שהותר פרסום הטיסה, קיבל ייגר את הגביעים מקאי וקולייר מידי הנשיא הארי טרומן בשל טיסתו ההיסטורית. בסך הכל הספיק ייגר לטוס במטוס 33 פעמים, בו הגיע למהירות של 1.45 מאך עד קיץ 1950. לאחר מכן הועבר הבל X-1 "גלניס הזוהרת" בו טס לתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי של הסמית'סוניאן.
בשנת 1952 נאלץ לחזור למכללת פיקוד ומטה של חיל האוויר ממנה פרש ב-1946.
בשנת 1953 הביעה עניין טייסת הפעלולים ג'קלין קוקרן בשבירת מחסום הקול. לשם כך פנתה לייגר, חבר קרוב והאדם הראשון לעשות זאת. קוקרן שברה את שיא המהירות ל-3 ק"מ עם דגם F-86 סייבר מתוצרת קנדה והגיעה למהירות של 1,000 קמ"ש. ב-18 במאי שברה קוקרן את מחסום הקול מעל האגם היבש רוג'רס בעזרתו והדרכתו של ייגר וכשהוא טס לצידה בטיסת מרדף. קוקרן הגיעה עם הסייבר שלה למהירות ממוצעת של כמעט 1050 קמ"ש. בשל כך זכו השניים (אם כי הוא עוד נבחר בשל טיסתו הקשה ב-X-1A) בגביע הרמון הנשיאותי ביחד ב-17 בנובמבר 1954.
ב-20 בנובמבר 1953 שבר טייס הניסוי של צי ארצות הברית, סקוט קרוספילד את מחסום המאך 2 עם המטוס הרקטי שלו, ה-D-558-II סקיירוקט ובכך הפך לאדם המהיר ביותר. בשל היריבות הפנימית בין חיל האוויר לצי היה שותף ייגר לצוות שבחן והטיס את מטוס הבל X-1 כשחזר לאדוארדס בדצמבר 1953. ה-X-1A היה דגם משופר של X-1 הישן שהיה מסוגל לעבור את מאך 2 בטיסה אופקית. ב-12 בדצמבר, ביום השנה ה-50 לטיסת האחים רייט וביום בו היה אמור לקבל קרוספילד את התואר "האדם החי המהיר ביותר" קבע ייגר בעזרתו של רידלי שיא טיסה חדש במהירות מאך 2.44. עם זאת הטיסה לא הלכה כמתוכנן; מעט לאחר שהגיע ל-2.44 איבד ייגר שליטה על המטוס בגובה 24 ק"מ בשל צימוד אינרציאלי. באותה התקופה התופעה לא הייתה מוכרת דיה ולכן התקשה להתמודד עמה. המטוס החל להסתחרר ולהסתעף בשלושה צירים ונפל 16 ק"מ בתוך פחות מדקה אך לאחר מכן הצליח להשתחרר מהסחרור ונחת ללא תקלות נוספות. בשל הטיסה הקשה והשיא החדש שקבע עוטר ייגר במדליית השירות המצוין וגביע הרמון.
ב-21 בספטמבר 1953 ערק הטייס הצפון קוריאני נו קום-סוק עם מטוס החדיש לדרום קוריאה במסגרת מלחמת קוריאה. בפברואר 1954 טסו ייגר ובויד לבסיס חיל האוויר קדינה באוקינאווה במסגרת מלחמת קוריאה כדי לבחון את המיג-15. לאחר טיסות הניסוי, הסיק ייגר מהמטוס מסקנות קריטיות לגבי יכולותיו ותרם רבות להתמודדותם של טייסי ה-F86 סייבר מול המיגים.
פיקוד צבאי.
לאחר שחזר מאוקינאווה שב ייגר להיות טייס קרב. משנת 1954 עד 1957 עבר לפקד על טייסת קרב-הפצצה מספר ה-417 (כנף קרב-הפצצה מספר 50) בבסיס חיל האוויר האמריקאי בהאן, גרמניה המערבית ובסיס טול בצרפת. הטייסת ה-417 צוידה במטוסי F-86 סייבר דגם H חדישים בעלי יכולות הפצצה גרעיניות טקטיות. משנת 1957 ל-1960 עבר לפקד על טייסת הקרב הראשונה שצוידה עם מטוסי F-100 סופר סייבר בבסיס חיל האוויר ג'ורג' בקליפורניה ומורון בספרד. בג'ורג' הייתה הטייסת לראשונה שחומשה בטילי אוויר-אוויר בכל פיקוד האוויר הטקטי והתאמנה בטיסות טרנס-ימיות, נושא שעוד היה בפיתוח נרחב.
בשנת 1961 קודם ייגר לדרגת קולונל (מקבילה לאל"ם). ב-1962 חזר לאדוארדס. לאחר ששהה שנה במכללה הצבאית של חיל האוויר בבסיס חיל האוויר ג'ורג' בויקטורוויל, בה למד ועזר במחקר על הנעת STOL. התמנה למנהל בית הספר לטייסי החלל של חיל האוויר באדוארדס אשר אימן טייסים לקראת הפיכתם לאסטרונאוטים של נאס"א. על פי מקורות מסוימים ניהולו את תוכנית הכשרת טייסי הניסוי עבור נאס"א כללה מקרה שנוי במחלוקת. על פי דיווחים מסוימים; האמין ייגר כי לאד דווייט , הטייס אפרו-אמריקאי הראשון שהתקבל לתוכנית, אין מקום בתוכנית ההכשרה רק בשל היותו שחור. בסדרה הדוקומנטרית Chasing the Moon משנת 2019, העלו יוצרי הסרט את הטענה כי הוא הורה לצוות ולמשתתפים בבית הספר כי: באוטוביוגרפיה שלו, מפרט דווייט כיצד מנהיגותו של ייגר הובילה לכאורה ליחס מפלה במהלך הכשרתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס. מנגד מובא מקרה בו הגן על טייס שחור מפני גזענות ומקרה נוסף בו כיבד אחר.
בין דצמבר 1963 לינואר 1964 השלים ייגר חמש טיסות במטוסי המחקר "ליפטינג באדי" (מטוסים זעירים אשר גוף המטוס עצמו מסוגל לייצר עילוי) NASA M2-F1
ב-10 בדצמבר 1963 נחבל ונכווה קשות כאשר ביצע טיסת מבחן בדגם רקטי של מטוס ה-F-104 סטארפייטר, ה-NF-104A. מתכנונו לקה ה-F-104 בבעיית עלרוד חמורה; בעיה שהייתה ידועה היטב. בצהריי ה-12 לאחר שכבר טס עם הדגם מוקדם יותר בבוקר המריא בשנית עם ה-NF-104A לגובה של 11.3 ק"מ, הדליק רקטה והחל לבצע קשת ברום של 33.7 ק"מ. קצת מוקדם לפני כן חדל המנוע מלבעור בשל דלילות האוויר וטס על הרקטה עצמה. ברגע שהגיע לשיא החל המטוס לערלד מעלה אך סילוני הניהוג בהם השתמש מוקדם יותר כדי לפתור את אותה הבעיה חדלו מלפעול. ייגר החל ליפול כשמטוסו מופנה מעלה ואנוכי לקרקע עד שנכנס לסחרור כבד במהירות מנוע נמוכה. הוא הצליח לצנוח מהמטוס כשהזה הסתחרר 13 סיבובים שלמים מגובה הקשת עד שהתרסק. במהלך הפליטה נשרף בראשו מצינור הפליטה של הכיסא, דבר שגרם לכוויות חמורות בראשו ולשרפה שפרצה בתוך פנים הקסדה שחבש.
ב-1966 קיבל פיקוד על כנף הקרב מספר 405 ועל חמש הטייסות הכפופות לה בבסיס חיל האוויר קלארק , הפיליפינים. ייגר פיקד על הכנף לשנתיים במהלכן טס במפציץ-הקרבי מרטין B-57 קנברה כ-127 גיחות קרביות במהלך 414 שעות טיסה. במרץ 1968 עבר לפקד על הכנף ה-מקדונל דאגלס F-4 פנטום הטקטית הקרבית מספר 4 בבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון, צפון קרוליינה, איתה הוצב בסיס חיל האוויר קונסן, דרום קוריאה בעקבות פרשת פואבלו.
ב-22 ביולי 1969 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והתמנה לסגן מפקד כוח האוויר מספר 17 בגרמניה המערבית, שם עבד עם כוח האוויר הטקטי של נאט"ו וחילותיה המשותפים.
מ-1971 עד 1973, הוצב בפקיסטן הוראת שגריר ארצות הברית בפקיסטן, ג'וזף פרלנד כדי לייעץ לחיל האוויר הפקיסטני. שם ייעץ לטייסי חיל האוויר הפקיסטני בשימוש בטקטיקות והרכבת ציוד. ייגר אף היה חלק מצוות שהיה יוצא לשדות קרב כדי לאסוף טיייסים הודים שצנחו לתחקור. בתגובה לכך, השמיד חיל האוויר ההודי מטוס אזרחי קטן שהוקצה לו במהלך תקיפה אווירית של בבסיס אווירי פקיסטני במהלך מלחמת הודו–פקיסטן של 1971 שפרצה חודשיים לאחר בואו. ייגר התרגז על התקרית ודרש תגמול מצד ממשלת ארצות הברית. במרץ 1973 הוא שב לבסיס חיל האוויר נורטון בארצות הברית לניהול מחלקת הבטיחות של חיל האוויר.
קריירה לאחר פרישה.
ב-1 במרץ 1975 פרש משירות צבאי בדרגת קולונל.
למשך מספר שנים במהלך שנות ה-80, היה לסוכן מכירות של ACDelco, חטיבת אביזרי הרכב של חברת ג'נרל מוטורס. בשנת 1986 הוא הוזמן לפתוח את מרוצי המכוניות של האינדיאנפוליס 500 בנהיגה במכונית קצב מדגם שברולט קורבט. בשנת 1988 הוזמן ייגר בשנית לנהוג במכונית הקצב, מדגם אולדסמוביל קאטלאס סופרים. בשנת 1986, הוא מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן כחבר בוועדת רוג'רס שחקרה את אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
במהלך תקופה זו, שימש ייגר בנוסף כיועץ טכני לשלושה משחקי וידאו סימולטור טיסה של חברת Electronic Arts. השלושה כוללים את "Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer" , Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer 2.0 , ואת Chuck Yeager's Air Combat . בתוך הסימולטורים נכללים ציטוטים ואנקדוטות של ייגר. כל השלושה התקבלו היטב על ידי השחקנים וזכו לשבחים. במשחקים אף ניתן לשחזר משימות היסטוריות של ייגר. Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer היה המשחק הנמכר ביותר של Electronic Art לשנת 1987.
בשנת 2009, השתתף ייגר לצד נוספים בסרט הדוקומנטרי "האגדה של פנצ'ו בארנס ומועדון הרכיבה של הישבן המאושר" , הסוקר את חייה של חברתו של ייגר, פאנצ'ו בארנס, טייסת אווירובטית לשעבר. הסרט התיעודי הוקרן בפסטיבלי קולנוע, שודר בטלוויזיה הציבורית בארצות הברית וזכה בפרס אמי.
ב-14 באוקטובר 1997, במלאת 50 שנה לטיסה ההיסטורית, טס במקדונל דאגלס F-15 איגל בשם "Glamorous Glennis III" אשר נקרא בשם אותו מוסטנג P-51 ישן איתו טס במלחמת העולם השנייה מעבר למאך. מטוס המרדף לטיסה היה ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון שהוטס על ידי בוב הובר , טייס ניסוי, קרב וטייס אווירובטי ותיק שהיה טייס מרדפו של ייגר אז בעת טיסתו העל-קולית הראשונה. בסיום נאומו בפני הקהל, סיכם ייגר: "כל מה שאני... אני חייב לחיל האוויר". מאוחר יותר באותו חודש, זכה במדליית טוני ג'אנוס על הישגיו.