הטריטוריה הייתה מחולקת לשני חבלים שהגבול ביניהם היה קו רוחב 26° (קו כף בוז'דור). השליש הצפוני, המאוכלס יותר, נקרא סגייה אל-חמרה ובירתו הייתה לעיון. החלק הדרומי תפס שני-שלישים מן הטריטוריה ונקרא ריו דה אורו, שבירתו הייתה וייה סיסנרוס (כיום: דאח'לה).
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2009, האוכלוסייה בסהרה המערבית מונה כ-513 אלף בני אדם, מרביתם מהאומה הסהראווית . הטריטוריה היא אחד האזורים בעלי צפיפות האוכלוסייה מהנמוכות בעולם (2.15 בני אדם לקילומטר רבוע בממוצע).
האוכלוסייה המקומית דוברת שלוש שפות עיקריות: ערבית, מרוקאית וספרדית. הדת השלטת בטריטוריה היא האסלאם.
האוכלוסייה העיקרית בחבל ארץ זה היא "ברברית" - כינוי גנאי בפי הערבים כלפי המיעוט האפריקאי הלא ערבי. הריבוי הטבעי מעט יותר מ-3% והילדים מתחת לגיל 18 מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה.
מחוזות סהרה המערבית.
מבחינה מנהלית סהרה המערבית מחולקת על ידי השלטון המרוקאי ל-3 מחוזות, כאשר אחד מהם רק בחלקו (נפה אחת) נמצא בסהרה המערבית. יתר המחוזות מחולקים לנפות.
מנחם מנדל
מנחם מענדל
דובי נמלים
דובֵּי נמלים (שם מדעי: Vermilingua) היא תת-סדרה של יונקים בעל-סדרת הדלשינאים, הם טורפים שחבריה ידועים בשל התאמתם לאכילת נמלים וטרמיטים. הם בעלי חרטומים ארוכים דמויי צינור והם חסרי שיניים. תת-הסדרה מתחלקת לשתי משפחות: דובי נמלים זוטיים (Cyclopedidae) ודובי נמלים גדולים (Myrmecophagidae).
מאפיינים.
הנציג הגדול ביותר של הקבוצה הוא דוב נמלים ענק ("Myrmecophaga tridactyla"). אורכו כ-1.3 מטרים, אורך הזנב כמטר אחד וגובהו 60 ס"מ. ראשו רזה, זנבו גדול ושערו עבה. הזנב משמש לו כיסוי בעת השינה. צבע מרבית מגופו הוא אפור ובחזהו מתחיל פס שחור רחב שבגבולותיו לבן, אשר נמשך לאורך הכתפיים ומגיע עד אזור המותניים.
דובי נמלים נפוצים מאוד בחלקים הטרופיים של דרום אמריקה ומרכזה. הוא שוהה בערבות שבהן ביצות נמוכות, לאורך גדות נהרות, ובעומקי יערות לחים. מזונו מורכב בעיקר מטרמיטים, אשר אותם הוא צורך על ידי פתיחת קניהם בעזרת טפריו הקדמיים החדים והחזקים. כאשר החרקים נוהרים אל החלק הפגוע של משכנם, הוא מושך אותם אל תוך פיו באמצעות לשונו הארוכה והגמישה, אשר נעה במהירות ומכוסה רוק דביק. אורך הלשון הוא כ-30 סנטימטרים.
דובי נמלים חיים על עצים או על פני הקרקע ואינם חופרים תחתיה כמו הארמדיל. לרוב דוב הנמלים אינו חיה תוקפנית, אך כאשר הוא מותקף הוא עשוי להגן על עצמו בטופריו החדים. הריונה של הנקבה נמשך כ-190 יום ובסופו היא ממליטה גור יחיד.
דוב הנמלים הבינוני ("Tamandua tetradactyle") קטן בהרבה מדוב הנמלים הענק (כמחצית מגופו), ונבדל ממנו בעיקר במנהגיו. בהיותו שוכן עצים עליהם הוא מטפס בעזרת זנבו הדק. דובי הנמלים הבינוניים חיים ביערות עד עבותים בדרום ובמרכז אמריקה. צבעם לבן צהבהב, עם פס צדדי שחור רחב המכסה כמעט את כל צד גופם.
דוב הנמלים הזוטי ("Cyclopes didactylus") חי בחלקיהן החמים של דרום ומרכז אמריקה. שוכן עצים מובהק זה מגיע לאורך של כ-15 ס"מ ואורך זנבו ל-18 ס"מ, צבעו הכללי זהוב וכינויו בשפות מקומיות שונות "מלאך קטן". משערים כי עבר התאמה התפתחותית ללינה יומית על עצים ממשפחת הבומבקסים, שהלקטיהם הכדוריים והסיביים דומים לדוב נמלים זוטי מכורבל (לפחות בעיני טורפים כהרפיה). בלילות הוא ניזון מעלוות ליאנות למיניהן.
מיון.
למרות שמם, דובי הנמלים אינם סוג במשפחת הדוביים. הם משויכים לדלשינאים (שם מדעי: Xenarthra) שהיא על-סדרה ייחודית במחלקת היונקים, שחבריה נפוצים כיום ביבשת אמריקה (הצפונית והדרומית) בלבד.
בקר הבית
בְּקר הבית (שם מדעי: "Bos taurus") הוא חיית משק ממשפחת הבָּקָר. נְקֵבת בקר הבית מכונה "פרה", והזכר מאותו מין מכונה פר, שור (ברבים: שְוָורים) או אלוף. "פר" מציין זכר בלתי מסוֹרס (פר הרבעה או פר לפיטום); "שור" – בדרך כלל זכר מסורס המשמש לעבודה. פר צעיר נקרא "עגל", ופרה צעירה – "עֶגְלָה". קולם של כל אלו נקרא "געִייה".
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים, בקר הבית בוית לראשונה מבקר הבר במהלך התקופה הנאוליתית של הסהר הפורה, ככל הנראה לפני יותר מ-10,000 שנים. בהודו, צפון אפריקה ואירופה הבקר המבוית הופיע כמה אלפי שנים לאחר מכן. לפי המחקר הגנטי, במקומות אלה מוצא בקר הבית מבקר הבר המקומי, מייבוא של בקר בית מהמזרח התיכון, או מהכלאה של פרי בר מקומיים פרות בית מיובאות. מספר הפרות בעולם כיום מוערך בכ-1.5 מיליארד, ברחבי העולם. בני האדם עושים שימוש בבקר למטרות שונות בין היתר: מקור חלב לשתייה ויצור מוצרי מזון שונים, בשר למאכל ועורן המשמש כחומר גלם ליצירת מוצרים שונים. בנוסף לכן משתמש האדם בשוורים לחרישה וכבהמת משא לגרירת משאות. לפרות משמעות דתית בתרבויות שונות. חלק מהפרות, בעיקר אלו המיועדות לחליבה, שוכנות במבנה הקרוי רפת והשאר ממשיכות את חייהן במרעה, באחו או בחוצות העיר.
אנטומיה.
מערכת העיכול.
לפרה, בדומה למעלי גירה נוספים, יש ארבע קיבות (הֶמסֵס – הקרוי גם כרס, קיבת הכוסות, קיבת העלעלים, והקיבה האמיתית – הנקראת גם קיבת המיצים).
הפרה בולעת את המזון כמעט מבלי ללעוס ומאחסנת אותו בקיבתה עד שהוא מותסס ומתפרק. ההתססה והפירוק מתבצעים על ידי מיקרואורגניזמים. למשל חיידקים קדומים המצויים בקיבת מעלי הגירה מפרקים את התאית. התאית היא מרכיב עיקרי בדשאים, עלים או גבעולים, וכשליש ממשקל הצומח העולמי הוא תאית. התאית היא מקור האנרגיה העיקרי אצל מעלי הגירה. (ביונקים אחרים ובכללם האדם אמנם יש חיידקים קדומים אך אין להם אפשרות להיעזר בהם ליצירת אנרגיה ולכן הם נאלצים להסתמך על מזון המכיל את אבות המזון למרות שכיחותו הנמוכה בטבע). הסימביוזה הזאת קיימת בכל מעלי הגירה, והיא חיונית להישרדות הפרה.
לאחר העיכול בחלק אחד של הקיבה, המזון חוזר ללעיסה מחדש, עד לעיכולו המלא. תהליך זה נקרא "העלאת גירה". לאחריו נבלע המזון שנית, ומגיע לעיכול נוסף בחלק אחר של הקיבה. בדרך זו של העלאת גירה, הפרה מסוגלת לאכול כמויות גדולות במהירות רבה, ולעכל את האוכל באופן סופי רק מאוחר יותר כשהיא נמצאת במקום נוח ומוגן.
פרה אוכלת כ-6 שעות וחצי ביממה.
המלטות.
פרה עשויה להמליט לראשונה בהגיעה לגיל 25 חודשים. משך ההריון הוא כ־9 חודשים, שהם 277 יום. בין המלטה להמלטה יש מרווח של כ־14 חודשים בממוצע. על פי רוב, פרה מוזרעת לראשונה כ-80 יום לאחר ההמלטה. בתעשיית הבקר והחלב מופרדים העגלים מאמם תוך שעות מעת ההמלטה ונמנעת הנקתם, לצורך שמירה על תפוקת החלב של האם. העגל נמצא בכלוב רק עד גיל הגמילה מהחלב (60 יום). הימצאות העגל בהפרדה מאפשרת מעקב פרטני אחריו ומתן טיפול ומזון בצורה מבוקרת ומקצועית. נטען כי האם והעגל סובלים רגשית כתוצאה מההפרדה, וגעיותיהן של האמהות המחפשות את צאצאיהן נשמעות זמן רב אחרי ההפרדה. בשעות הראשונות לחייו, העגל מקבל קולוסטרום בזמן ובמינון קבועים (זהו החלב הראשון שעשיר בחלבונים שחיוניים למערכת החיסונית החסרה של העגל הנולד. ללא הנקה ראשונית, או לחלופין ללא מתן קולוסטרום, הוא רגיש וחשוף לכל תחלואה). השגר (הוולד) מקבל בחודשיים הראשונים לחייו, עת הוא פגיע מאוד מבחינה גופנית, תחליפי חלב (בדרך כלל מאבקת חלב) ולעיתים חלב פרה טרי, באופן מבוקר. לאחר מכן, העגלים מוזנים במספוא ובמזון מרוכז לפי קצב גידולם ויכולות הייצור שלהם. פרת בשר בטבע מסוגלת לחיות עד גיל 20, אם איננה נטרפת, חולה או נפצעת. בענף החלב היא נשחטת בממוצע בגיל 4 עד 7. במהלך חייה היא ממליטה בין ארבע לשש פעמים.
חלב הפרה.
כמו כל יונק, הפרה מניבה חלב עבור צאצאיה. החלב מיוצר בעטין הפרה. הדם המכיל חומרי מזון רבים מביא את חומר הגלם לעטין דרך כלי הדם הקטנים ביותר. אלה מקיפים את קבוצות התאים הנקבוביים, הנקראים נדיות (אלויאולי), והם מייצרים את החלב. טיפות החלב שיצרו התאים הללו עוברות בתעלות קטנות אל תעלות גדולות יותר, ולבסוף אל ארבע הגתות, הנמצאות מעל ארבע הפטמות, מהן חולבים את החלב.
פרה בתעשיית החלב מניבה בממוצע כ-45 כוסות חלב בכל חליבה, 130 כוסות ביום, 46,000 כוסות שהם כ-8,000 ליטר חלב בשנה, ובישראל אף 12,000 ליטר בשנה, 140 אלף כוסות במשך חייה.
בקר הבית בשירות האדם.
האדם משתמש בפרות לשימושים מגוונים: פרות משמשות כבהמות משא וחרישה, מנוצלות לחליבה, נשחטות למאכל, גלליהן משמשים לבעירה והסקה, מעורן מפיקים מוצרי עור, מעצמותיהן מפיקים דבק.
מספר הפרות בעולם כיום מוערך בכ-1.5 מיליארד, ברחבי העולם. הבקר בוית לפני כ-10,000 שנה בסהר הפורה ולאחר מכן התפשט ברחבי העולם. לאחר הביות הוכנסו חלק מהפרות, בעיקר אלו המנוצלות לחליבה, למבנה הקרוי רפת והשאר ממשיכות את חייהן במרעה באחו או בחוצות העיר (למשל בהודו).
כמו כל יונק, הפרה מניבה חלב עבור צאצאיה. האדם משתמש בחלב זה לתזונתו שלו ומגדל את הפרה כך שתפיק את מרב החלב האפשרי. לשם כך, במשך עשרות שנים עברה הפרה ברירה מלאכותית אינטנסיבית שתגדיל את תפוקת החלב שלה. כיוון שהפרה מניבה חלב רק לאחר המלטה, מגדלי הפרות שומרים על הפרה במצב כמעט תמידי של הריון או בתקופה שלאחר המלטה לאורך כל השנה ברציפות. לשם כך משתמשים מגדלי הבקר בהזרעה מלאכותית, המבוצעת כ־60 יום לאחר מועד ההמלטה על מנת להבטיח את המשך הפוריות וההנבה של הפרה. מחזור החלב של הפרה לאחר ההמלטה נקרא "שנת החלב".
אחוז הבשר האכיל בפרה הוא כ-35% ממשקלה הכולל.
תעשיית עגלי החלב.