התנועות הסוציאל-דמוקרטיות והאינטרנציונל השני השתדלו במשך שנים להיאבק למען השלום ולמניעת סכסוכים צבאיים. גם ויקטור אדלר הגן בלהט על הצורך לשמור על השלום באירופה בכנס האינטרנציונל בבזל בשנת 1912. פריצת מלחמת העולם הראשונה גרמה לקרע בתוך האינטרנציונל. אצל אדלר, ההתחייבות כלפי האומה הגרמנית, לפי הבנתו, גברה על ההשקפות האינטרנציונליסטיות; לפיכך, בדומה לרבים מחברי האינטרנציונל השני, הצביע אדלר בעד תקציבי המלחמה.
בכנס של האינטרנציונל בבריסל בשנת 1914 רוב המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים, ובהם אדלר, התעמתו עם הפציפיסטים, שבראשם עמדו אנשים כמו ז'אן ז'ורס ואף בנו של ויקטור אדלר, פרידריך אדלר, שכיהן כמזכיר בהנהגת המפלגה של אביו, והעדיף להתפטר מתפקידו.
באוקטובר 1916 פרידריך אדלר ירה למוות בראש ממשלת אוסטריה, הרוזן קרל פון שְטִירְגק (Stürgkh), בעת שהלה אכל צהריים במסעדה במלון במרכז וינה. הוא נימק זאת בכך ששטירק היה אחראי בעיניו להמשך המלחמה ולניטרול הפרלמנט. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גינתה את מעשו כפעולת טרור אינדיבידואלי, זרה לחלוטין לאידיאוליגיה המרקסיסטית העומדת ביסוד מצעהּ. בבית המשפט ניסה לשווא ויקטור אדלר, הפסיכיאטר בהכשרתו, לשכנע את השופטים שבנו פעל כנראה ברגע של אי-שפיות, בהתחשב בתורשתו: אמו, אֶמָה (אשתו של ויקטור), סבלה מהפרעות פסיכיאטריות, ואחותו של ויקטור הייתה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש "אם שטיינהוף" בווינה. ואולם פרידריך אדלר נשפט על ידי בית משפט מיוחד ונידון למוות. אחרי מות הקיסר פרנץ יוזף ב-22 בנובמבר 1916, הקיסר החדש, קרל, המתיק את העונש לשמנה-עשרה שנות מאסר. בסופו של דבר, פרידריך אדלר שהה בבית סוהר שנה בלבד ושוחרר עקב חנינה שקיבל בשנת 1918
בסוף המלחמה הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים ובראשם ויקטור אדלר, קרל רנר ואוטו באואר הגו תוכניות לגבי עתיד החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרית-הונגרית, ובהתחשב בזכויות להגדרה עצמית של העמים שחיו בו.
ויקטור אדלר לקח בחשבון אפשרות של קונפדרציה של מדינות אוטונומיות או אם רעיון זה ייכשל אפשרות של איחוד חבלי הארץ המאוכלסים באוסטרים גרמנים עם גרמניה.
ימיו האחרונים.
בהיותו חולה מאוד הוא נכח בהתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתתף במאמצים להקים רפובליקה אוסטרית דמוקרטית, מועמדת לאיחוד עם גרמניה.
ב-30 באוקטובר 1918 נכנס לממשלה הזמנית האוסטרית של קרל רנר, חברו למפלגה, בתפקיד שר החוץ. יומיים לפני מותו, נאם במועצת המדינה של אוסטריה והביע את אמונתו כי ניתן לבצע באוסטריה מהפכה חברתית בדרכי שלום, להבדיל מהמהפכה ברוסיה:
נפטר ב-11 בנובמבר 1918, יום לפני הכרזת הרפובליקה האוסטרית .
לוויקטור אדלר היו שלושה ילדים: פרידריך, לימים פעיל מהפכן שרצח את ראש ממשלת אוסטריה בווינה, פוליטיקאי והוגה סוציאל-דמוקרטי, מארי וקארל שהיה לסופר ורופא.
ויקטור אדלר והיהדות.
מפלגתו של אדלר, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הייתה בזמנו המפלגה האוסטרית-גרמנית היחידה שלא כללה את האנטישמיות במצעה הפוליטי.
כיהודי מתבולל דובר גרמנית, ויקטור אדלר ראה עצמו אזרח השייך לאומה ולתרבות הגרמנית. אפילו אחרי התנצרותו מסיבות סתגלניות, לא התכחש לרגע למוצאו היהודי, שנראה בעיניו לא רלוונטי. הותקף לעיתים קרובות על רקע גזעני אך העדיף לא להיגרר לפולמוסים סביב יהדותו והאמין כי לא צריך להפריד את בעיות הציבור היהודי מבעיותיהם של שאר האזרחים במדינה. משום כך מבחינה אידאולוגית היה מתנגד תקיף לקו של הבונד ושל הציונות.
נמתחת בקורת על ויקטור אדלר, שבדומה לכמה מעמיתיו היהודים בתנועה הסוציאליסטית או הסוציאל-דמוקרטית המעיט בחשיבות הדיכוי הלאומי או הדתי של היהודים. אף על פי שעזב את התנועה הפאנגרמניסטית של שנרר אחרי הוספת הסעיף האנטישמי 12 במצע שלה בשנת 1885 עדיין העדיף אדלר לראות ב"פילושמיות", כלומר הבעת אהדה ליהודים בתור עם נרדף (והתיצבות בדרך זאת "לצד" קפיטליסטים יהודים, "ארכי-אויבים של החופש הפוליטי ושל הקדמה החברתית-פוליטי" כפי התבטא "ארבייטר צייטונג", עיתונו של אדלר) גישה לא רצויה, בדיוק כמו ה"אנטישמיות".
בשנת 1891 כשמשלחת של יהודים רוסים שחיו באמריקה בראשות אברהם כהן Abraham Cahan ביקשה בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי לגנות את האנטישמיות, ויקטור אדלר הצליח ל"אזן" עמדה זו עם גינוי מקביל של ה"פילושמיות".
על בסיס השקפה זאת התנגד אדלר בשנת 1911 לגינוי על ידי האינטרנציונל הסוציאליסטי של המשפט בייליס ברוסיה במילים האלה: בהזדמנות אחרת, טען כי
לרגל מלאת ששים שנה להולדתו של ויקטור אדלר כתב ברל לוקר מאמר בעיתון של פועלי ציון בגליציה שבו תוך כדי ציון זכויותיו של אדלר בתנועה הסוציאלי-דמוקרטית, הקדיש כמה שורות לאדלר היהודי:
"ויקטור אדלר הוא בן העם היהודי ואין ספק כי ניתן למצוא הרבה הבזקים יהודיים באישיותו, כגון "השכל האנליטי הבהיר", "ההתלהבות והסרקזם שלו".
אבל, מציין לוקר, "ויקטור אדלר, בסופו של דבר, אינו שלנו. הוא גדל בחיקה של תרבות זרה, ממנה ספג בשנים הארוכות של חייו עתירי המעש... ויקטור אדלר הוא גרמני - ומי יוכל להלין על כך! ההיסטוריה גוברת על האישיות הכי חזקה".
גישתו של אדלר מוסברת על ידי גורמים פוליטיים, פסיכולוגיים וטקטיים, (ראה דעתו של הסוציאל-דמוקרט יוליוס בראונטל) בין אלו האחרונים הרצון למשוך אל התנועה הסוציאל-דמוקרטית את בני הרוב באוסטריה ולדחות כל שמץ של זיהוי אפשרי בין התנועה ובין היהודים, זיהוי שהיה יכול לעלות (ועלה) בפי היריבים האנטישמיים, נוכח היצוג הבולט של מנהיגים ממוצא יהודי במפלגתו. פרט לכך החשש שהמאבק באנטישמיות עלול להתפרש כהגנה על מעמד העשירים היהודים. בעוד אדלר המשיך עד סוף ימיו לסרב להכיר בלאומיות היהודית, בלגיטימיות הציונות אפילו באגף הסוציאליסטי שלה, היו בין חבריו הלא יהודים, כאלה, כדוגמת פרנרשטורפר, אשר, חופשיים מתסביכים, כן הביעו אהדה לציונות הסוציאליסטית ולבונד, כנציגים של האינטרסים של העובדים היהודים.
אחרי שנות ה-1920 ריכך אוטו באואר את עמדת המפלגה כלפי הציונות הסוציאליסטית והכיר בלאומיות היהודית כתופעה קיימת בזמנים ובאזורים גאוגרפיים ספציפיים.
קישורים חיצוניים.
Geoffrey Wigoder- 'Evrei în lume .Dicţionar biografic", coord Vivane Prager ,Editura Hasefer, Bucureşti 2001
Social Democrat, July 1912, pp. 322-328, an appreciation of Adler from Die Neue Zeit of the previous month or thereabouts. Taken from Karl Kautsky’s Article in the “Neue Zeit
Joseph Schwartz -"Cassandra's daughter: a history of psychanalysis" Viking Penguin,London, 1999, p.20
Hans Mommsen "Victor Adler und die Erste Österreischische Republik"
in "Österreich, November 1918: die Entstehung der Ersten Republik " R.Oldenbourg Verlag, München, 1986
Protokoll d. Symposiums in Wien am 24 u.25 Oktober 1978 hrgb. von Isabella Ackerl u.Rudolf Neck, p. 17-27
באנגלית,
נמל התעופה הבין-לאומי אל דוראדו
נמל התעופה הבין-לאומי אל דוֹראדוֹ (בספרדית: Aeropuerto Internacional El Dorado) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של קולומביה. הוא ממוקם כ-15 ק"מ ממרכז עיר הבירה בוגוטה, בין השכונות פונטיבון ואנגטיבה, והוא תופס שטח קרוב ל-6900 דונם. כמו כן הוא נמל התעופה העמוס ביותר באמריקה הלטינית מבחינת היקף המטען המשונע דרכו, והשני מבחינת מספר הנוסעים החולפים בו בשנה, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי.
היסטוריה.
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1955 והסתיימה בשנת 1959. בשנת 1981 בנתה חברת התעופה אוויאנקה את טרמינל פואנטה אאריאו עבור טיסות הפנים שלה. בשנת 1998 נפתח המסלול טיסה השני של נמל התעופה למרות התנגדויות מצד תושבי שכונת פונטיבון. בשנת 2007 החל חידושו מהיסוד של נמל התעופה.
הנמל כיום.
מנמל התעופה יוצאות טיסות פנימיות ובינלאומיות ליותר מ-50 יעדים באמריקה ובאירופה. בשנת 2009 עברו בנמל התעופה 14,899,199 נוסעים, מהם 10,278,181 בטיסות פנים ו-4,621,018 בטיסות בינלאומיות.
נמל התעופה הוא בסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של קולומביה, אוויאנקה ושל רוב חברות התעופה הקולומביאניות.
נמל התעופה קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1959 על שם האגדת עם הידועה של "אל דוראדו", לפיה כשכבשו הספרדים את אמריקה חיפשו לשווא את עיר הזהב "אל דוראדו" שבה האמינו שהדרכים עשויות מזהב. העיר בוגוטה והמדינה בכללותה קשורה באופן ישיר לאותה אגדה זאת מכוון שקרוב אליה נמצא האגם של גואטביטה שהוא המקום בו מאמינים שהייתה האגדה.
בנמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו ישנם שני טרמינלים:
פרוואדיה
טייסת הסופר פרלון
צבי זלבסקי
צבי זלבסקי (נולד ב-1955) הוא מלחין, זמר וצייר ישראלי. מחלוצי ז'אנר המוזיקה היהודית.
ביוגרפיה.
זלבסקי נולד וגדל בירושלים במשפחת דתית לאומית. אביו, שאול זלבסקי, כיהן כפרופסור לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
כשהיה נער יצאה משפחתו לשליחות של שלוש שנים באוסטרליה. בשנים אלו התוודע לניגוניו של שלמה קרליבך שלדבריו השפיעו עליו מאוד. כשחזר לארץ למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ההסדר בקריית ארבע. את שירותו הצבאי עשה במסגרת חיל השריון. מאוחר יותר למד אצל הצייר ישראל הירשברג ב'מדרשה לציור ברוח יהודית' בירוחם.
זלבסקי מתגורר בנווה דניאל ואב לשבעה. אשתו, שרה, היא נכדתו של אברהם יהושע העשיל וינברג, האדמו"ר מסלונים-תל אביב, ובתו של שמואל וינברג, לשעבר ראש עיריית בני ברק. בעבר התגורר בקריית ארבע.
זלבסקי הוא סופר סת"ם.
יצירתו.