משפחות אצולה רבות בחרו לקבור את מתיהן בכנסיות ובקפלות בתחומי הממנזר. בית הקברות הישן (Некрополь Донского монастыря) ממוקם בדרום-מזרח המתחם ובמהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 נקברו בו מדינאים והיסטוריונים, סופרים ומשוררים, מדענים ופילוסופים, ציירים וארכיטקטים. בהם ניקולאי רפנין, אוסיפ בובה, וסילי פרוב, ניקולאי ז'וקובסקיו ועוד. לאחר התפרקות ברית המועצות נקברו במקום עצמותיהם של רוסים שנמלטו מברית המועצות ומתו בגלות, בהם הגנרלים ולדימיר קאפל ואנטון דניקין וכן הסופר אלכסנדר סולז'ניצין.
בית הקברות החדש.
מדרום למנזר, בסמוך אך מחוץ לחומותיו, נפתח ב-1910 בית קברות נוסף, שכונה "בית הקברות החדש" (Новое Донское кладбище). בית קברות זה הפסיק לקלוט נפטרים בסוף שנות השמונים. בין היתר נקברו במקום מריה, בתו של אלכסנדר פושקין, רודולף אבל, פאינה רנייבסקיה, פאבל סודופלאטוב ואחרים.
בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין, נקברו במקום קרבנות הוצאה להורג בקברי אחים. בין היתר נקברו במקום ככל הנראה שרידיהם של וסילי בליוכר, סטניסלב קוסיאור, מיכאיל טוכאצ'בסקי, ניקולאי יז'וב, וסבולוד מיירהולד, איסאק באבל, אולג פנקובסקי, גריגורי קוליק, אלכסנדר יגורוב וכן פיוטר קרסנוב, שהוצא להורג בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ב-1947.
בין 1927 לאמצע שנות השבעים פעל במקום קרמטוריום (משרפת גופות), היחיד במוסקבה.
דליה דנון
דליה דנון (נולדה ב-28 בספטמבר 1945) היא חוקרת, אוצרת עצמאית, מתמחה באמנות מודרנית ואמנות ישראלית. ניהלה את "גלריה דנון".
ביוגרפיה.
דליה דנון נולדה בתל אביב, לרחל לבית פרקש ושלום לבית הופטמן. אביה, ממייסדי קן בית"ר בצ'כיה אשר שימש כמפקדו, סייע בארגון עלייתם הבלתי לגאלית של שלוש מאות מחברי התנועה לארץ ישראל. בשנת 1939, בדרכם לארץ ישראל, גורשה האנייה לקפריסין. לאחר ששהו כשלושה חודשים במחנות המעצר, עלו בני הזוג ארצה, לשכונת שפירא בתל אביב. שם, נולדו דליה ואחיה הבכור שלמה. בהמשך עברה המשפחה לחולון.
בשנת 1969 נישאה לשי דנון, שחקן תיאטרון הבימה. לזוג נולדו הבנים דני וגילי והמשפחה התגוררה בחולון. בשנת 1992 עברה המשפחה לתל אביב.
עד ראשית שנות ה-90, עבדה בתחום החשבונאות. ב-2006, בעקבות מותם של בנה ובעלה תוך שנה אחת, הגיעה דליה להחלטה שהדרך היחידה להתמודד עם הכאב, תהיה באמצעות עיסוק באמנות, אוצרות וניהול גלריה דנון.
בשנת 1991 החלה את לימודיה בפקולטה לאומנות באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2011 סיימה את התואר השני בתולדות האמנות. עבודת המאסטר שלה, עסקה בקבוצת אמני אקלים שפעלו בארץ מאוקטובר 1973 ועד לתחילת מלחמת לבנון הראשונה, 1982.
דליה עבדה כאסיסטנטית של פרופסור גילה בלס בתערוכה "ריאליזם חברתי בשנות ה-50 אמנות הפוליטית בשנות ה-90", שהוצגה במוזיאון חיפה לאמנות ב-1998, והמשיכה לעבוד לצידה של פרופסור בלס בתערוכה פנחס אברמוביץ - "מעגלי יצירה" מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה. אוגוסט 1994. כמו כן, השתתפה במחקר לספרה של בלס ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006.
דליה גם הייתה עוזרת מחקר של ד"ר רות מרקוס לקורס על אמניות יוצרות בישראל משנת 1920 עד 1970.
גלריה דנון.
בשנת 1976 נפתחה "גלריית דנון", ברחוב בן יהודה בתל אביב, בניהול בעלה שי. בתחילה, הציגה הגלריה תערוכות של אמנים בראשית דרכם. ב-1981 עברה הגלריה לרחוב פרוג בתל אביב, והציגה תערוכות של אמנים ותיקים יותר, ביניהם משה רוזנטליס, יחיאל סגל, רות שלוס, שמשון הולצמן, יעקב וכסלר ומרסל ינקו.
בשנת 1994 עברה הגלריה לקומה הראשונה של המבנה ברחוב פרוג. תערוכת הפתיחה בחלל החדש הוקדשה לצייר רוברט בזה. במהלך השנים השתתפה הגלריה בירידי אמנות בחוץ לארץ. כמה מן האמנים שלה, הציגו בגלריות בבירות אירופה.
לאחר פטירתו של שי ב-2006, החליטה דליה על כיוון חדש לגלריה, גלריה שתפנה לקהלים צעירים יותר, שילוב של אמנים מדור הביניים עם אמנים בראשית דרכם ועריכת תערוכות יחיד עם תערוכות קבוצתיות.
התערוכה הראשונה בגלריה המחודשת הייתה תערוכה של דוד אבידן, שהתבססה על עבודות מאוסף הגלריה, ומהארכיון של אבידן. חלק נכבד מהעבודות של אבידן היו מתערוכה שאבידן הציג בגלריה ב-1981, ולא זכתה למבקרים רבים. לעומת זאת, התערוכה החדשה זכתה לתהודה רבה, ומשכה קהל רב.
החל משנת 2006, ועד לסגירת הגלריה ב-2010 הפעילה דליה וניהלה את "גלריית דנון" תוך שינוי אופייה.
פעילות עצמאית.
עם סגירתה של הגלריה ממשיכה דליה לפעול כאוצרת עצמאית, ומציגה תערוכות רבות בחללים שונים.
מ–2015, היא אוצרת בגלריה מקום לאמנות בקריית המלאכה בתל אביב. דנון פעילה בעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שהוקמה על ידי ד"ר רות מרקוס, וחברה בוועד המייסד שלה. במסגרת העמותה אצרה סדרת מפגשי אמנות ותרבות בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב.
בנה דני, יליד 1971, היה עורך דין שסיים בבגרותו לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סאסקס, אנגליה, ועבד כעורך דין בתל אביב. בהמשך, חי בהובוקן בניו ג'רזי, שם עבר את בחינות הלשכה של ניו יורק וניהל את משרד הנדל"ן "Urban Sanctuary". ב-6 במאי 2005, דני נפטר בגיל 34 ועשרה חודשים לאחר מותו, נפטר אביו שי ממחלת הסרטן.
ב-2007, נקרא האולם המרכזי בבית האמנים בתל אביב על שמם של דני ושי דנון, בן ואב שנפטרו בתוך שנה אחת. בספריית תיכון "קוגל", הוקמה פינת הנצחה לזכרו של דני, בוגר בית הספר.
ב-2012 פרסמה דליה את הספר "שניהם" לזכרם של בעלה ובנה. האמן, הקולנוען והמשורר גילי א. דנון הוא בנה.
מפעל חיים לספורטאי ב-BBC
חיוך (ספר)
חיוך (באנגלית: Smile) הוא רומן גרפי אוטוביוגרפי, שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית ריינה טלגמאייר. הספר מתאר את חיי המחברת מכיתה ו' ועד בית הספר התיכון. זהו ספר הבכורה של ריינה, והוא זיכה אותה בפרס אייזנר. בשנת 2014 הוציאה המחברת ספר המשך הנקרא "אחיות".
עלילה.
ריינה רק רוצה להיות תלמידת כיתה ו' רגילה, אבל לילה אחד, אחרי שהיא חוזרת מפעולה עם חברותיה בצופים, היא נופלת תוך כדי ריצה, ושתי שיניים קדמיות שלה נפגעות באופן קשה. התאונה הזאת דורשת שנים של טיפול אורתודנטי (ובהמשך גם טיפול חניכיים), ובהמשך הספר ריינה מדברת על הטיפולים שהיא עוברת ועל החברים הלא ידידותיים שלה. הספר מתאר את ההתבגרות הרגשית והנפשית של טלגמאייר יחד עם התפתחות הפגיעה שעברה בשיניה והטיפול הרפואי בפגיעה.
ביקורות ופרסים.
הספר זכה לביקורות חיוביות. בניו יורק טיימס נכתב שזהו סיפור שמנחם את הקוראים שחוצים את השנים שבין ילדות לבגרות. במגזין ביקורת הספרים האמריקאי קירקוס נכתב שהספר כובש, מצחיק ונוגע ללב, והדמויות רבות הבעה; מאוחר יותר, קירקוס הגדיר את הספר כאחד מספרי הספרים הטובים ביותר לשנת 2010 לבני נוער. בשנת 2011 זכה הספר בפרס אייזנר לפרסום הטוב ביותר לבני נוער. זה היה גם אחד מעשרת הרומנים הגרפיים הגדולים של התאחדות שירותי הספרייה למבוגרים צעירים לשנת 2011.
החל מ־25 בפברואר 2017 גרסת הכריכה הרכה של הספר הופיעה כ־240 שבועות ברשימת רבי המכר של ניו יורק טיימס תחת הקטגוריה ספרים בכריכה רכה.
ורנון מקסוול
ורנון מקסוול (באנגלית: Vernon Maxwell; נולד ב-12 בספטמבר 1965) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1988–2001. בעונות ו- זכה באליפות ה-NBA כשחקן יוסטון רוקטס, וממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 12.8 נקודות, 2.6 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים ו-1.1 חטיפות למשחק.
קריירת מכללות.
מקסוול נולד וגדל בעיר גיינסוויל שבפלורידה. בשנת 1984 זכה בפרס שחקן התיכונים המצטיין של פלורידה (Florida Mr. Basketball), כשחקן "תיכון ביוהולדס" שבגיינסוויל.
בין השנים 1984–1988 למד ושיחק באוניברסיטת פלורידה, ובעונת 1986/1987 הוביל אותה להעפלתה הראשונה אי פעם לטורניר אליפות המכללות, עם ממוצע של 21.7 נקודות למשחק. בטורניר עצמו גברה פלורידה על אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית ועל אוניברסיטת פרדו, בדרך לשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen) בו הפסידה מול אוניברסיטת סירקיוז. בעונה העוקבת הודחה הקבוצה בסיבוב השני של הטורניר, לאחר שהפסידה מול אוניברסיטת מישיגן. בעת סיום לימודיו היה מקסוול הקלעי המוביל בתולדות קבוצת פלורידה, עם 2,450 נקודות בסך הכול, אשר הציבו אותו במקום השני בתולדות המחוז הדרום-מזרחי (אחרי פיט מרוויץ').
בשנת 1989 התגלו מספר עבירות משמעת עליהן עברה קבוצת האוניברסיטה בעונות הקודמות, ביניהן שוחד שניתן למקסוול בעת קבלתו לאוניברסיטה. בגין העבירות בוטלו כל הישגי הקבוצה באותן שנים, כולל שתי העפלות הקבוצה לטורניר אליפות המכללות ב-1987 וב-1988.
קריירה ב-NBA.
בדראפט ה-NBA 1988 נלקח מקסוול על ידי דנוור נאגטס בבחירה ה-47, ומיד הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס. בפברואר 1990, לאחר כשנה וחצי בסן אנטוניו, נמכר מקסוול ליוסטון רוקטס. ב-5 העונות הבאות היה אחד השחקנים הבולטים של הרוקטס, לצד האקים אולאג'ואן, אוטיס ת'ורפ וקני סמית', כשרשם ממוצעים של 14.9 נקודות ו-4.3 אסיסטים למשחק עד לסיום עונת . ב-26 בינואר 1991 קלע מקסוול שיא קריירה של 51 נקודות במשחק מול קליבלנד קאבלירס, כולל שיא מועדון של 30 נקודות ברבע האחרון. בעונת קבע את שיא ה-NBA עבור שלשות בעונה, כשקלע 172 שלשות, ובעונה העוקבת שוב הוביל את שחקני הליגה, עם 162 שלשות. שיאו החזיק מעמד עד שנת 1994, אז שבר אותו דן מארלי עם 192 שלשות.