את תפיסתו של רוסו ביקר אדמונד ברק, אשר היווה השראה למנסחי החוקה של ארצות הברית ובהם ג'יימס מדיסון, ג'ון ג'יי ואלכסנדר המילטון כותבי "הפדרליסט". מדיסון, הוא שנתן לדמוקרטיה הייצוגית בת ימינו את אופייה. בניגוד לרוסו, שראה ביחיד יצור אוטונומי ורציונלי הכשיר להביע את רצונו הפוליטי ולהשתתף השתתפות פוליטית, סבר מדיסון כי העם הפשוט מורכב מיחידים שיבטאו את עמדתם באמצעות "סיעות" (Factions) שיביאו לכלל ביטוי מדיניות אנוכית המנוגדת לאינטרס הכללי, ויביאו ליישומה של מדיניות נמהרת ולקבלת החלטות שגויות, כאשר העימות בין הסיעות יביא, כשלעצמו לאי יציבות ולחוסר עקביות.
מכיוון שסיעות אלו אינן ניתנות לחיסול, אלא בכוח הזרוע, סבר מדיסון כי יש להביא להגבלתן ולמיתונן. הדרך היחידה לפעול כך היא להעניק את הכוח הממשי לנציגים, שיהיו מודעים לאינטרסים ארוכי הטווח של האוכלוסייה, ויהיו בעלי שיקול דעת עצמאי מזה של שולחיהם. שיטה זו מעניקה טווח פעולה נרחב לאליטות המשכילות מהן יבואו הנציגים, ומצמצמת את השפעת ההמון הנבער מדעת. השליטה בנציגים מתרחשת באמצעות בחירתם בבחירות שאינן תכופות, אחת לארבע שנים, וכך נמנע מן הנציגים השימוש השרירותי בכוח שניתן להם, וקיימת ביקורת אפקטיבית על מעשיהם.
גישות שונות ביחס לדמוקרטיה ייצוגית.
תפקיד הדמוקרטיה הייצוגית.
דמוקרטיה ייצוגית ששמה לה למטרה להגן בעיקר על ערכי החירות (בנוסף לשאר זכויות האדם), נקראת לעיתים דמוקרטיה ליברלית.
דמוקרטיה ייצוגית ששמה לה למטרה להגן בעיקר על ערכי השוויון (בנוסף לשאר זכויות האדם), נקראת לעיתים דמוקרטיה סוציאל-דמוקרטית.
בנוסף יש הגדרות שונות לדמוקרטיה ייצוגית. בין ההגדרות המקובלות: "ממשל העם בידי העם ולמען העם", "שלטון העם – השתתפות האזרחים בשלטון", "ממשל שבנוי על עקרון הכרעת הרוב", "ממשל שמבטיח את זכויות האדם והאזרח".
"ציר" לעומת "נאמן".
בדמוקרטיה ייצוגית קיימות שתי גישות לגבי היחס הראוי בין הבוחרים לבין הנבחרים.
גישה אחת רואה בנציג "ציר" שתפקידו ליישם במידה המרבית את רצונם ועמדתם של בוחריו. לפי גישה זו המפלגה (או המועמד) צריכה לפרסם לפני הבחירות מצע ברור ומפורט והתפלגות הצירים בפרלמנט אמורה להוות שיקוף של התפלגות העמדות בציבור.
גישה שונה רואה בנציג "נאמן" שתפקידו לפעול לטובת בוחריו כפי שהוא, הנאמן, רואה אותה. לפי גישה זו האזרחים בוחרים כנציגיהם את אלו שהם סומכים על שיקול דעתם ועל ערכיהם והעקרונות הכלליים שמנחים אותם.
במדינת ישראל, בעשורים הראשונים לקיומה, שררה תפיסה כמעט מוחלטת של תפקיד ה"ציר". כך בסוגיות המדיניות, הכלכליות ונושא דת-ומדינה, למפלגות השונות היה קו ברור ששיקף את עמדת מצביעיהן ושלפיו הן פעלו, ככלל. במהלך השנים נחלשה תפיסה זו.
הטיעונים בעד ונגד הדמוקרטיה הייצוגית.
על אף שבדמוקרטיה ליברלית מודרנית אין זה נהוג להתייחס לגוף הבוחרים כנבער, ולהשתמש ברטוריקה האליטיסטית של מדיסון, הנחות בסיס אלו עדיין עומדות ביסוד פעולת הדמוקרטיה הליברלית בימינו. הדמוקרטיה הייצוגית נתפסת כאפשרית מבחינה טכנית, כאשר גודל האוכלוסייה ומורכבות השאלות שיש להכריע בהן נתפסות כמונעות את השתתפות כלל האוכלוסייה בקבלת ההכרעות, אלא בדרך של מינוי נציגים. קיומם של הנציגים נתפס בדמוקרטיה המודרנית כמגן מפני עריצותו של הרוב, וכיוצר חציצה בין רצונו הגולמי של העם, המתבטא ביצירת רוב מקרי בהכרעות, ובין אסטרטגיות ארוכות טווח, ומדיניות עקבית. כן נטען כי לאזרח מן השורה אין את החינוך, ההבנה והמומחיות שיש לנציגיו, וכי קבלת הכרעות על ידי פוליטיקאים מקצועיים המפעילים שיקול דעת מקצועי עדיפה על קבלת הכרעות באופן ישיר.
אל מול טענות אלו עולות כיום טענות כי אמצעי התקשורת החדישים, המדיה האלקטרונית ותקשורת המחשבים מאפשרות לקבל הכרעות עממיות באופן ישיר, בצורה שלא נחשבה לאפשרית בעבר, וכי בעידן המודרני אין לפוליטיקאים המקצועיים מונופול על המומחיות ועל הידע. נטען כי הדמוקרטיה הליברלית הייצוגית, בה נדרש האזרח להשמיע קולו רק אחת לארבע שנים, יוצרת תופעות של אדישות, חוסר עניין והשתתפות, אחוז הצבעה נמוך, ומשאירה את הפוליטיקה כשדה מאבק לקבוצות עניין ואליטות שאין מכנה משותף ביניהן ובין טובת העם או רצונו הכללי. נטען גם כי בעיות אלה ניתנות לתיקון באמצעות הכנסת מרכיבים של דמוקרטיה ישירה, דמוקרטיה דיונית או דמוקרטיה השתתפותית אל הדמוקרטיה הליברלית השלטת כיום.
טענות אלו קיבלו תוקף נוסף על ידי הכלכלנים שפיתחו את תאוריית הבחירה הציבורית שטענו כי הבוחר בדמוקרטיה הייצוגית מפעיל "בורות רציונלית", מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו. כל בוחר עומד בפני סיכוי זעיר ביותר שהצבעתו תשנה את תוצאות הבחירות, והשגת מידע רלוונטי הנדרש לקבלת החלטה מושכלת באשר להצבעה דורשת מאמץ רב. לפיכך, ההחלטה הרציונלית של כל בוחר צריכה להיות שלא להתייחס לפוליטיקה, ואף להימנע מהצבעה. החוקרים התומכים בתאוריית הבחירה הרציונלית טוענים כי דבר זה מסביר את חוסר הידע המופגן של אזרחים רבים בדמוקרטיות מודרניות, ואת שיעור ההצבעה הנמוך. מצב זה מאפשר מרחב פעולה ניכר לקבוצות לחץ שיש להן מניעים חזקים לשנות החלטות וליישם קווי מדיניות שייטיבו עם הקבוצה שהם שייכים לה, דבר המביא ל"כשל ממשלתי" (המקביל בהגותם למונח כשל שוק) ולמדיניות שאינה מטיבה עם הציבור בכללותו.
עם זאת, תומכי "הבחירה הציבורית" אינם מטיפים לחזרה לדמוקרטיה ישירה. מכיוון שמסקנות הוגי התאוריה נוטות להפחית בערכו של ההליך הדמוקרטי, התאוריה קושרה באופן מסורתי עם תמיכה בממשלה קטנה, בשוק חופשי ובדעות שמרניות וליברטריאניות.
1701 בספרות
ראו גם:
מוסקוביט
מוסקוביט (Muscovite) – מינרל נפוץ מאוד מקבוצת הנציצים (Mica). כרוב מינרלי הקבוצה המוסקוביט הוא בעל פצילות מושלמת ויוצר לוחות דקים.
המינרל נמצא בסלעי יסוד, סלעים מותמרים וסלעי משקע. בסלעי יסוד הוא מרכיב נפוץ של פגמטיט גרניטי, גרניט, גרנודיוריט, אפליט ושאר סלעים פלסיים (עשירים בפצלת השדה וקוורץ). בסלעי יסוד געשיים חמוצים הוא פחות נפוץ. מוסקוביט הוא רכיב אופייני של סלעים מותמרים שמקורם בתהליך התמרה של סלעי משקע נפוצים. למוסקוביט תפקיד משמעוי ביצירה של ההופעה הפצלית של סלעים מותמרים כצפחות. משקעים קלאסטיים שמקורם בסלע קריסטליני שלא עברו בליה או הסעה משמעותית בדרך כלל מכילים מוסקוביט, לכן מוסקוביט הוא מינרל נפוץ גם באבן החול ארקוזה ועוד.
מקור השם מוסקוביט בא מזכוכית מוסקבה, שם שהשתמשו בו בעבר לתיאור המינרל בגלל השימוש בו בתור חלונות בכנסיות ברוסיה (במאה ה-19).
בסלעים פגמטיטים גבישי מוסקוביט עשויים להגיע לגודל של סנטימטרים ואף עשרות סנטימטרים והם מופיעים פעמים רבות עם גבישים של אבני חן בעלות ערך כמו טורמלין, טופז, בריל או אלמנדין. בהופעה נדירה של מוסקוביט מברזיל גביש מתואם יוצר כוכבים מחומשים צהובים שנקראים "מוסקוביט מכוכב" ("star Muscovite"), גרסה ירוקה כהה נקראת פוקסיט והצביעה שלה היא כתוצאה מברום בסריג.
אחד השימושים המוקדמים של מוסקוביט הוא כתחליף לזכוכית בחלונות משום שמשטחים דקים של המינרל שקופים, הוא עדיין משמש באופן לא נפוץ בתור חלונות בכבשנים ותנורים תעשייתיים. כיום הוא משמש בעיקר בתעשיית האלקטרוניקה. משטחי מוסקוביט משמשים לייצור רכיבים מגוונים כגון קבלים, טרנזיסטורים מבודדים וחלונות של שפופרות במיקרוגל. יישומים תעשייתיים נוספים עושים שימוש בברק הכסוף של גבישי המוסקוביט וכוללים שימוש בצבעים ולציפוי קירות. ציפוי על טפט יוצר ברק משיי. בתעשיית הצמיגים לרכב הוא משמש לשחרור הצמיג מהתבנית. עוד שימוש הוא בתור רכיב של בוץ הקידוח בקידוחי נפט וגז. ברק המוסקוביט מנוצל גם בתעשיית הקוסמטיקה בייצור של לקה מנצנצת לציפורניים, שפתונים וצלליות לעיניים. מקור הברק העדין שנראה בהרבה קרמים קוסמטיים צבעוניים הוא נוכחותה של אבקת מוסקוביט.
תכונות נוספות
פודינג
פּוּדִינְג, או רַפְרֶפֶת הוא קרם מתוק קרוש אך רך, שמוגש קר, ולרוב נאכל לקינוח. פודינג מבוסס לרוב על אבקת עמילן, ג'לטין או אורז, ונוזל כמו חלב או שמנת (לעיתים משתמשים בקצפת במקום שמנת), בתוספת חומרי טעם כגון שוקולד או וניל ולעיתים הפודינג מבוסס על ביצים. קיימת אבקת פודינג מוכנה המכילה חומרי טעם שונים (כמו וניל, שוקו ועוד) וחומר מקשה.
ניתן להכין פודינג במגוון טעמים. הטעמים המתוקים דומים לאלה של גלידה, וכוללים בננה, פירות יער, אגוזים ועוד. קיימים גם פודינג אורז, פודינג דגים ופודינג גזר.
פודינג משמש גם כחומר גלם בקינוחים שונים, למשל כמרכיב בתערובת העוגה או כחלק מקרם מורכב. דוגמאות לקינוחים שהם גרסאות של פודינג: קרם קרמל, קרם ברולה, פנקוטה, קרם בוואריה, זביונה, מלבי, לילות ביירות.
בישראל פודינג בטעמים שונים, כגון שוקולד ווניל, שנמכר באריזות אישיות, מכונה מעדן חלב.
במטבח הבריטי משמשת המילה "פודינג" לשני סוגי מאכלים. סוג אחד הוא זה המכונה "פודינג" גם בישראל - קרמים מתוקים. הסוג השני הוא מגוון מאכלים שונים המבוססים על תערובת מרכיבים שנאפתה, בושלה או אודתה. גם רוב המאכלים מהסוג השני הם קינוחים, כמו פודינג חג המולד, שהוא מעין עוגה מאודה, ונאכל כקינוח בארוחת חג המולד ופודינג לחם שהוא תערובת אפויה, אם כי לא כולם: למשל, פודינג יורקשייר (מאפה מלוח), פודינג שחור (נקניק דם). כמו כן, בלשון הדיבור בבריטניה, המילה "פודינג" פירושה פשוט "קינוח". פודינג נפוץ במטבח הבריטי הוא פודינג טפיוקה.
רפרפת
גלידה