בכניסתם לבית הכנסת השומרונים מתכסים בטלית ששונה לגמרי מהטלית של היהודים כיום; זהו בגד לבן היורד עד לכפות הרגליים ובעל שרוולים ארוכים כאשר בכנף הטלית הימנית תפורים 22 כפתורים שמסמלים את מספר אותיות התורה ובכנף השמאלית תפורות 22 לולאות. מאחורי הטלית ישנו סמל המסמל את הציצית. מעבר לטלית השומרונית, ישנו גם הבגד נוסף דישדש שיכול להיות בצבעים שונים ואף עם שרוולים קצרים ואותו הם לובשים מתחת לטלית שאותה מורידים אחרי התפילה ונשארים עם הדישדש במהלך השבת.
בכניסה לבית כנסת ובזמן התפילה, השומרונים מכסים ראשם (אין הם חייבים בכיסוי ראש בימי חול וגם לא בטלית/ציצית - "והבדלתם בין הקודש ובין החול") בכיסויי ראש מגוונים. לרוב זהו תרבוש טורקי אדום עם חוטים שחורים. בני משפחת הכהנים בהגיעם לגיל מסוים (מבוגר) מלפפים את התרבוש ברצועת בד לבנה בשבתות ובמועדים או ברצועת בד אדומה בימי חול. שומרונים מבוגרים ממשפחות אחרות נוהגים אף הם להניח רצועת בד על התרבוש, אך היא דקה יותר ובצבע צהוב. פרט לזקני הכהנים שיש להם את כיסוי הראש המיוחד, רשאי כל שומרוני לחבוש כיסוי ראש שמתאים לו. למרות זאת כל שומרונֵי שכם חובשים תרבוש ואילו אחיהם בחולון חובשים גם כיסויי ראש אחרים וזאת בשל העובדה שתושבי שכם מרבים לנסוע לירדן, שם הם רוכשים את התרבושים. אצל השומרונים בחולון נפוצות כומתות בצבע שחור או סגול אותן הם רוכשים בתל אביב. כמו כן נפוצות הכיפות הסרוגות הגדולות והכיפות הבוכריות (ראו תמונות). חלק מהשומרונים נוהגים להחזיק מקל הליכה במהלך תפילה בבית כנסת וכן להעביר מחרוזת תפילה בין אצבעותיהם. לנשים השומרוניות אין לבוש מיוחד, הן רשאיות להתלבש על פי טעמן, אך נמנעות מללבוש מכנסיים ביום השבת.
מזוזות.
המזוזה השומרונית היא לרוב לוח שיש שעליו חרוט המשפט "שמע ישראל", או חרוטים פסוקים מהתורה בסגנון "ופסח ה' על הפתח ולא יתן המשחית לבוא אל בתיכם לנגף" (). את הלוח תולים מעל דלת הכניסה לבית. גם בתוך הבתים מרבים השומרונים לשים ברכות מהתורה על הקירות.
מצוות ומנהגים נוספים.
חתם תורה (בר מצווה).
מושג ה"בר מצווה" אינו קיים בדת השומרונית בצורה המוכרת בדת היהודית. בעוד שבדת היהודית מחויב הילד במצוות החל מגיל 13 והילדה החל מגיל 12, בדת השומרונית מחויב הילד במצוות החל מיום לידתו. כך לדוגמה ביום הכיפורים, גם תינוקות בני יומם (שאינם יונקים) מחויבים בצום ובשאר מצוות היום.
המושג המקביל לבר המצווה בדת השומרונית נקרא "חתם תורה". כבר ברגע שמקבל דעת ומסוגל ללמוד, הולך הילד השומרוני (בן או בת) אל אחד מכהני העדה ולומד את הכתב השומרוני, קריאתו ואת כל חמשת חומשי התורה ופרשנותם כפי המנהג השומרוני. בתום הלימוד שעלול לקחת כמה שנים, לומד הילד בעל-פה את ברכת משה כפי שמופיעה בפרשת וזאת הברכה בסוף ספר דברים. ברגע שמסיים את הלימוד, נקרא הילד בשם "חתם תורה", או אצל הבנות - "חותמת תורה".
טקס חתימת התורה הוא המקבילה לטקס בר המצווה היהודי, אך כאמור - יכול להיחגג בכל גיל שהוא, תלוי בקצב התקדמות הלימוד של הילד. עיקרו של הטקס יהיה כאשר יעמוד הילד ויקרא בקול רם באוזני קהל המוזמנים את ברכת משה כפי שלמד אותה זה עתה. בתום הקריאה, יחלו החגיגות האופייניות לאירועים בישראל, הכוללים סעודה, מוזיקה וריקודים.
תפילין.
בניגוד למקובל ביהדות, שבו הילד מניח תפילין לראשונה בבר המצווה, בדת השומרונית אין מצווה מוחשית להנחת תפילין. את הפרשיות המורות על קשירת התפילין על היד ועל הראש מפרשים השומרונים במובנים רוחניים.
חתונה וגירושין.
הליך החתונה בדת השומרונית מתחלק לשלושה שלבים:
בשלב הקידושין מגיעים הורי החתן לבית הורי הכלה, ומבקשים את ידה של בתם עבור בנם. באם כל הצדדים הסכימו והיו להסכמה שני עדים, הליך החתונה יימשך כנוהג. זהו השלב היחיד בהליך החתונה שניתן לבטל ללא הליך גירושין רשמי, אף לאחר השלמתו.
בשלב האירוסין מוכרז הזוג כנשוי באופן רשמי. הטקס מתבצע במעמד הזוג, משפחתם, כהן העדה שמארס את הזוג ועוד שני עדים המוודאים שההליך מתבצע בהסכמתה של הכלה. לאחר השלמת האירוסין, לא ניתן לבטל את המשך הליך החתונה ללא גירושין רשמיים, ולכן בדרך כלל נוהגים לבצע את שלב האירוסין זמן קצר לפני שלב הנישואין.
מנהג נוסף, שאינו חלק רשמי מהליך החתונה, ומתבצע לאחר שלב האירוסין הוא "חינה" (מעין מסיבת רווקות עבור הכלה) ו"משכרה" (מלשון שיכר, מעין מסיבת רווקים עבור החתן), שבו נוהגים הזוג לחגוג את סיום רווקותם עם חבריהם, בשילוב של מנהגים ייחודיים המתקיימים בדת השומרונית.
השבת שלפני טקס הנישואין נקראת "שבת פותחת", שבו נוהגים להתארח הגברים של הקהילה בבית הורי החתן לקריאת פרשת השבוע. לאחר הקריאה מוגש כיבוד עבור האורחים. בצאת השבת מגישה המשפחה כיבוד עבור האורחים שאינם גרים בעיר.
שלב הנישואין מתבצע בדרך כלל כאירוע מושקע באולם אירועים. בשלב זה מתבצע טקס הקראת הכתובה במעמד כל מוזמני האירוע יחד עם שיירת כהנים. המנהג הוא שהחתן והכלה יושבים על במה מוגבהת אל מול כל המוזמנים כאשר ראשם מכוסה - ראשו של החתן בכובע וראשה של הכלה בהינומה. על הכתובה חותמים הכהן, שני העדים משלב האירוסין, החתן ואבי הכלה. בתום הקראתה, עוברת הכתובה למשמרת בידי אבי הכלה. המנהג השומרוני הוא שלא פותחים וקוראים בכתובה לאחר החתונה כלל, אלא אם כן הוחלט על גירושין. לאחר טקס הכתובה מתחיל אירוע שמחת החתונה, הכולל סעודה וריקודים.
הליך הגירושין הוא הליך נדיר יחסית בקהילה השומרונית. ההליך מתבצע על ידי הוצאת הכתובה ורישום ב"ספר כריתות". על פי הדת השומרונית, רק הכהן הגדול רשאי לבצע את ההליך, וזאת על מנת שתהיה לו הזדמנות לפשר בין הצדדים, ולקדם שלום בית.
השומרונים מוכרים כקהילה דתית בידי הרשות הפלסטינית, המכירה בנישואים וגירושים של כהני הקהילה. מאחר שבישראל הדת השומרונית אינה נחשבת ליהדות, וקהילת השומרונים היא קהילה ייחודית ומובחנת, גם משרד הפנים הישראלי מכיר בנישואים ובגירושים.
נידה.
על פי הדת השומרונית, החל מהיום שראתה את דם הווסת, מחויבת האישה לשמור נידה שבעת ימים. בימי נידתה נאסר על האישה לגעת בחפצים או באנשים אחרים, וכן עליה להודיע לציבור שהיא כרגע בטומאת נידה על מנת שגם הם יזהרו מלבוא עמה במגע. בזמן הנידה מוקצים עבור האישה כלים מיוחדים לשימושה, שהוכנו במיוחד לימים אלו. מנהג השומרונים שבימי נידה של אחת הנשים, הנשים האחרות עוזרות לה ומבשלות עבורה, וזאת כדי להקל עליה לשמור על ימי טומאתה ביתר קלות. לאחר שבעת ימי הנידה, טובלת האישה במים ובכך מסיימת את ימי טומאתה.
גם לאחר לידה הנשים מחויבות לשמור טומאת נידה עם כללים מורחבים, בהסתמך על הכתוב בספר ויקרא. כאשר האישה יולדת בן עליה לשמור 40 ימי טומאה - 7 ימי נידה ועוד 33 ימי טומאה בדרגה מופחתת יותר, וכאשר יולדת בת, עליה לשמור 80 ימי טומאה - 14 ימי נידה ועוד 66 ימי טומאה בדרגה מופחתת יותר.
מנהגי קבורה ואבלות על המת.
השומרונים כיום נוהגים לקבור את מתיהם בשני בתי עלמין: בית העלמין המסורתי בהר גריזים, ובית העלמין קריית שאול בתל אביב, בחלקה ייעודית לבני העדה.
כאשר נפטר קרובו של אדם, לפני טקס לוויית המת, מנהג השומרונים הוא שהמלווים עומדים סביב ארון הקבורה וקוראים את כל חמשת חומשי התורה. לאחר הקריאה, יוצאים המלווים בהליכה איטית אל עבר חלקת הקבר, בליווי שירת האזינו שבספר דברים. מנהג השומרונים לקבור את המת כאשר הוא לבוש בבגדי שבת מסורתיים, חבוש במגבעת ועטוף בטלית לבנה, וזאת בשל האמונה שבעת תחיית המתים, יקומו המתים עם בגדיהם המכובדים ויהיו מוכנים למעמדו הנשגב של היום. מטעמי טומאה וטהרה, נוהגים השומרונים לא לגעת כלל בגופת המת או בקברים.
בדומה ליהדות, גם הדת השומרונית מורה לקרוביו של המת לשבת עליו שבעה, וזאת כהסתמכות על הפסוקים המתארים את יוסף מתאבל על אביו שבעת ימים. בעת השבעה, נוהגים כלל השומרונים לפקוד את בית המת שבו יושבים האבלים. במשך שבעת ימי האבלות, מנהג השומרונים לערוך תפילות בבוקר ובערב, לעילוי נשמתו של המת.
"אורח והלכות הדת הישראלית".
זו הכותרת של ספר, המצוי בבית הספר הרם בעיר סינסינטי בארצות הברית, אשר התקבל מהאספן דוד מילר - ידיד השומרונים, אשר עסק בהוראת הלשון העברית לבני השומרונים בשכם בהתאם להמלצת יצחק בן-צבי.
כותרתו של פרק י"א לספר היא: "משמרת ימי האבל ויום המועד בין שמרים ליהודים" - מנהגי האבלות בקרב בני העדה השומרונית. להלן תיאור המנהגים:
במחקר.
במחקר האקדמי אודות הדת השומרונית קיימות שתי דעות באשר להתפתחותה. לפי דעה אחת, הדת השומרונית התפתחה מתוך היהדות כזרם נוסף. לפי דעה אחרת, הדת השומרונית התפתחה מתוך הדת שהייתה נהוגה בממלכת ישראל לפני חורבנה, והתפתחה במקביל להתפתחות היהדות. החוקר לסטר גראב כינה את הדעות הללו "העמדה הפולמוסית" ו"העמדה האפולוגטית" בהתאמה. בשנים האחרונות, העמדה האפולוגטית נעשתה רווחת יותר, והדעה המקובלת היא שהיהדות והדת השומרונית התפתחו במקביל זו לזו, כאשר כל אחת הייתה המשך רציף לפולחן הנהוג בממלכות יהודה וישראל, בהתאמה.
ריימונד גייטה
ריימונד‫ גֶייטה (אנגלית: Raimond Gaita) (נולד ב-1946) הוא פילוסוף וסופר אוסטרלי.
עד 2011 כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של אוסטרליה ופרופסור לפילוסופיה של המוסר בקינגס קולג' לונדון. כיום הוא עמית מחקר בכיר (professorial fellow) בבית הספר למשפטים ובפקולטה לאמנות של אוניברסיטת מלבורן ופרופסור אמריטוס לפילוסופיה של המוסר בקינגס קולג' לונדון.
ביוגרפיה.