השערה נחקרת נוספת הצומחת מתוך תאוריית ניהול האימה היא שאיומים על הערך העצמי, השקפות העולם התרבותיות וקשרינו הקרובים יגרמו לנגישות גבוהה יותר של מחשבות הקשורות למוות. דרך מקובלת לבדוק את הנגישות של מחשבות מוות היא במטלת השלמת מילים, אשר יכולות להיות מושלמות בקלות למילים נייטרליות או למילים שקשורות למוות.
לדוגמה: " _ בר ". ניתן להשלים ל"קבר" או ל"חבר". השלמה של יותר מילים באופן הקשור למוות תעיד על נגישות גבוהה יותר למחשבות מוות. בעת השלמת המילים המשתתפים אינם מודעים לכך שנגישות מחשבות מוות היא נושא הניסוי.
דרך נוספת לבדוק את נגישותן של מחשבות מוות היא על ידי השוואת זמן הזיהוי של מילים הקשורות למוות לזה של מילים נייטרליות.
בסדרת מחקרים, הראו חוקרים שאיום על השקפות עולמו של אדם יכול להגביר נגישות למחשבות הקשורות למוות. אפקט זה נראה גם כאשר איימו על ערך העצמי של אנשים וכאשר אנשים דמיינו פרידה מאדם קרוב.
השערת ההגנה מחרדה (Anxiety-buffer hypothesis).
אם הערכה עצמית, השקפות עולם תרבותיות וקשרים קרובים מספקים הגנה מפני חרדה, נצפה לראות הפחתה של חרדה וחרדת מוות בפרט כאשר נחזק מבנים פסיכולוגיים אלו.
תמיכה אמפירית ראשונית בהשערה זו ניתנה במחקרם של גרינברג, סלומון ושותפים (1992) אשר העבירו למשתתפים משוב חיובי או נייטרלי על מנת להעלות או לא להשפיע על הערך העצמי. לאחר מכן הראו למשתתפים סצנות מוות גרפיות מהסרט הדוקומנטרי "פני המוות". לבסוף מדדו את רמת חרדתם. משתתפים שצפו בסצנות הקשות הראו רמות גבוהות יותר של חרדה בתנאי שלא העלו להם לפני כן את ערכם העצמי. כאשר העבירו להם משוב חיובי לפני הצפייה, הצפייה לא גרמה לעליה ברמות החרדה.
במחקר נוסף שנעשה כמה שנים מאוחר יותר, חוקרים הראו שערך עצמי גבוה יכול למתן גם את התגובה ההגנתית שנלווית לחוויית איום על השקפות עולם תרבותיות. לבסוף, חשיבה על הורה או חבר קרוב הפחיתה את חומרת העונש שבחרו משתתפי ניסוי לתת לאדם שחצה גבול מוסרי אחרי חשיפה למניפולציית בולטות מוות. כלומר, לא היה צורך בהגנה מחרדה בצורת דבקות בהשקפות עולם תרבותיות כאשר חוזק המבנה הפסיכולוגי של קשרים קרובים.
מחשבות מוות מודעות ולא מודעות.
חוקרים מבחינים בין שני סוגי מנגנוני הגנה מפני המודעות למוות: מנגנונים פרוקסימליים ומנגנונים דיסטליים. מנגנונים פרוקסימליים כוללים ניסיונות ישירים של הוצאת נושא המוות מהמודעות, למשל שימוש בהסחות דעת או התעמתות רציונלית עם הנושא. הגנות אלו פועלות מיד עם העלאת נושא המוות למודעות. לעומת זאת, מנגנונים דיסטליים לכאורה נדמים לא קשורים לנושא המוות, והם כוללים את ההגנות שבהן עוסקת תאוריית ניהול האימה (חיזוק הערכה עצמית, דבקות בהשקפות עולם ושמירה על קשרים קרובים). הגנות אלו פועלות רק לאחר השהייה קצרה (בה מופעלות ההגנות הפרוקסימליות), כאשר נושא המוות לא נמצא יותר במרכז ההתמקדות אך הוא עודנו נגיש ביותר. לכן, בניסויים אשר בודקים את השפעותיהן של המודעות למוות על מנגנוני הגנה דיסטליים, מקפידים על השהייה או הסחת דעת מסוימת בין המניפולציה לבולטות המוות לבין המדידה הרלוונטית.
השלכות התאוריה.
מחקרים רבים חקרו את הקשר בין ערך עצמי והתנהגות של לקיחת סיכונים. באחד מן המחקרים בדקו כיצד נהגים (גברים) צעירים מגיבים לאינפורמציה על סכנת המוות בנהיגה. נהגים שנחשפו למניפולציית בולטות מוות דירגו גבוה יותר את כוונתם להמשיך לקחת סיכונים בנהיגה ולנהוג במהירות גבוהה, אך רק בקרב אלו שנהיגה מהירה חשובה לערכם העצמי. ניתן לפרש את התוצאות כך שבולטות המוות העלתה את חרדת המוות למודעות, ולכן מנגנון ההגנה הדיסטלי של חיזוק הערך העצמי נכנס לפעולה. כך, אצל מי שנהיגה מהירה תורמת לערכו העצמי, הנטייה לנהיגה מהירה התחזקה.
בניסוי אחר נבדקו שינויים בעמדות של מעשנים כלפי עישון אחרי חשיפה לתווית אזהרה שמכילה אזכור ישיר למוות בהשוואה לתווית אזהרה שאינה מכילה אזכור ישיר למוות. משתתפים שעישון מהווה חלק חשוב מערכם העצמי, דיווחו על הסתכלות חיובית יותר על עישון וכוונה חזקה יותר להמשיך לעשן בעתיד, כאשר התווית שהם נחשפו אליה הייתה קשורה באופן ישיר למוות. לעומת זאת, כאשר התוויות הכילו מידע מפחיד אך שאינו מכיל אזכור ישיר למוות, מעשנים אלו דיווחו על הסתכלות שלילית יותר על עישון וכוונה חלשה יותר להמשיך לעשן בעתיד.
משתי הדוגמאות הללו ניתן להסיק שבמקרים מסוימים אזהרות לגבי סיכונים הקשורים למוות עלולות לגרום להשפעה הפוכה מהרצויה. יש לקחת בחשבון את ההשפעה של הערכה עצמית על התנהגויות בריאותיות בתנאים של בולטות מוות בקביעת מדיניות שנועדה להיטיב עם בריאות הציבור.
בעקבות ממצאים מסוג זה, הוצע מודל בריאותי של ניהול האימה (TMHM) העוסק בהשפעתם של מחשבות מוות, מודעות ולא מודעות, על התנהגויות הקשורות לבריאות.
על פי המודל:
ביקורות על התאוריה.
ישנן טענות שתאוריית ניהול האימה אינה סבירה כאשר נבחנת תחת ההבנה העכשווית של אבולוציה וברירה טבעית. להלן חלק מן הטענות:
1. תאוריית ניהול האימה מניחה כי לבני אדם אינסטינקט הישרדותי כללי והנחה זו איננה מבוססת. ברירה טבעית מעצבת אצל אורגניזמים אדפטציות שמובילות לשכפול גנטי. חלק מאדפטציות אלו תומכות בהישרדות הפרט, אך רבות שמות מטרות אחרות מעליה.
בתגובה לטענה זו, חוקרי תאוריית ניהול האימה מסבירים כי הם מסכימים שאין אינסטינקט הישרדותי אחד אלא סדרת אדפטציות שנועדו להביא לשכפול הגנים. עם זאת, חלק ניכר מהאדפטציות מכוונות להמשך חיים ולהתרבות. ניתן להסתכל על אדפטציות אלו יחד כאל נטייה לשרוד, החוצה מערכות שונות בפונקציות האדם. מעבר לכך, בני אדם מודעים לכך שהם חיים, ככלל שואפים להמשיך לחיות, ומסוגלים לחוש חרדה גם מאיומים שאינם מיידיים. לכן, הידיעה שהמוות הוא בלתי נמנע יוצרת אצל האדם אימה.
2. פחד ממוות ברמה משתקת כמו שתאוריית ניהול האימה מדברת עליה לא יכלה להתפתח באבולוציה. המערכות הרגשיות של האדם שכוללות פחד וחרדה הן אדפטיביות ומורכבות. לכן, מערכת שתפקידה להפחית פחד וחרדה למעשה חותרת תחת ערכה האדפטיבי של מערכת אחרת. לכן, אם פחד ממוות היה אדפטיבי, לא הייתה מתפתחת מערכת שמפחיתה אותו, ואילו אם פחד ממוות לא היה אדפטיבי, הוא לא היה יכול להתפתח מלכתחילה.
בתגובה לטענה זו, חוקרי תאוריית ניהול האימה מבחינים בין פחד הקשור באיום ממשי ומידי לבין חרדה שקשורה לאיום עתידי ולא ממשי. תאוריית ניהול האימה איננה טוענת שאדם העומד בפני איום ממשי ומידי ינסה לדבוק בהשקפות עולמו כדי להפחית את חרדת המוות. תגובה כזו לא תהיה אדפטיבית כלל. ההבחנה בין מנגנוני הגנה פרוקסימליים ודיסטליים יכולה לעזור לחדד נקודה זו (ראו חלק "מחשבות מוות מודעות ולא מודעות"). כאשר לאדם מחשבות מוות מודעות, הוא נוטה להתנהגויות שיפחיתו באופן מכוון את האיום הרלוונטי, אך כאשר לאדם מחשבות מוות לא מודעות, הוא פונה להגנות הדיסטליות: חיזוק הערך העצמי, דבקות בהשקפות עולם תרבותיות וחיפוש אחר קשרים קרובים. הנקודה העיקרית פה היא שבולטות מוות בניסויים של תאוריית ניהול האימה משפיעה על אנשים עקב הקושי הפסיכולוגי של המודעות למוות בלתי נמנע, ולא עקב איום מידי להישרדותם.
3. התפתחות של מערכת השקפות עולם היא פתרון אבולוציוני לא סביר להקלה על חרדת מוות מכיוון שהיא תדרוש אינספור שינויים גנטיים כדי להתממש. בנוסף, ישנם פתרונות חלופיים פשוטים ואמינים הרבה יותר שהיו מתפתחים בסבירות הרבה יותר גבוהה אילו חרדת מוות משתקת הייתה בעיה אדפטיבית, למשל העדפת פרטים שחשים את החרדה ממוות באופן פחות משתק, או העדפת פרטים שנמנעים מהתנהגויות מסוכנות ובכך להימצא בפחות סיטואציות שמעוררות פחד משתק זה. גם אם התפתחות מערכת זו היא לא פעולתה של ברירה טבעית, אלא המצאתה של האדם המודרני, עדיין לא ברור איך מערכת זו מפחידה חרדה. השקפות עולם תרבותיות רבות מכילות אלמנטים שדווקא גורמים לפחד, ולא מגנים מפניו (למשל האמונה בעין הרע, בשטן ובגיהנום).
בתגובה לטענה זו, חוקרי תאוריית ניהול האימה מסבירים שהאדם יצר מערכות סימבוליות של השקפות עולם על מנת להתמודד עם הבעיה הפסיכולוגית שעמד בפניה. הוא היה יכול ליצור מערכות סימבוליות אלו בזכות אותן יכולות קוגניטיביות גבוהות שאפשרו תפיסה סימבולית ומודעות ולא מדובר במערכת שנוצרה בתהליך ברירה טבעית. בנוסף, אין הם טוענים שתפקידו היחיד של השקפות עולם תרבותיות הוא בניהול חרדה, או שכל מקורות החרדה ממותנים על ידי השקפות עולם. התאוריה גורסת שאמונה בהשקפות עולם תרבותיות בשילוב עם משמעות וערך של העצמי מגנים מפני חרדת מוות. השקפות עולם תרבותיות יוצרות סדר ומשמעות מהאירועים בסביבה, שחלקם שליליים (כמו מוות). אפשר לראות באלמנטים מפחידים שבהשקפות עולם תרבותיות ניסיון להבין ולשלוט בסביבה שמכילה גם איומים. כמו כן, השקפות עולם תרבותיות מספקות סטנדרטים והנחיות מוסריות. התפיסה של האדם היא שעמידה בסטנדרטים אלו תקנה הגנה וביטחון. לכן גם קיימת פעמים רבות חוויית פחד מאי עמידה בסטנדרטים אלו.
מבקרי התאוריה מציעים חלופה לתאוריית ניהול האימה, בשם "פסיכולוגיה קואליציונית". על פי הפסיכולוגיה הקואליציונית, תרבויות והשקפות עולם הן תוצרי לוואי של מערכות פסיכולוגיות אדפטיביות אחרות. הם מסבירים שהחשיבה על מוות מעלה דבקות בהשקפות העולם הנורמטיביות של קבוצת הפנים מכיוון שבמצבי סיכון שונים, כגון מחלות ורעב, תמיכה חברתית גבוהה והימנעות מחברי קבוצות חוץ היו אדפטיביות עבור האדם.