נופו של וראנגל הררי ושרשראות ההרים הגבוהות בו מרוכזות בחלקו הדרומי ונמתחות לרוחבו, ממזרח למערב. קבוצת הפסגות המרכזית מגיעה לגבהים של מעל ל-1,000 מטר, וההר הגבוה באי הוא הר סובייטסקאיה הנישא לרום של 1,096 מטר. בצידם המערבי והמזרחי של ההרים משרעות רמות נמוכות יותר, ואילו בצידו הצפוני, ובמידה פחותה ממנו - גם בדרומי, משתרעים מישורי טונדרה. האי לא כוסה בקרחונים במהלך תקופת הקרח האחרונה, עובדה ששמרה על נופו כפי שהתעצב כתוצאה מתהליכים גאולוגיים. דבר זה הופך את האי ליוצא דופן בנוף הארקטי. האדמה מכוסה בקרח-עד, ושטחו של האי משלב נופי ערבה וטונדרה. ברחבי האי 1,400 נהרות ונחלים שאורכם מעל לקילומטר אחד, וכ-900 אגמים רדודים ששטחם הכולל הוא כ-80 קמ"ר, והם מרוכזים בעיקר בצפונו של האי. מימי הים המקיף את האי מצטיינים במליחות נמוכה וברמה גבוהה של חמצן, דבר התורם לעושר הביולוגי בהם.
אקלים.
האי מושפע מגושי אוויר פסיפיים וארקטיים, דבר המביא לרוחות חזקות הנושבות בו ולתופעה של מערבולות רוח דמויות ציקלון. עוד שוררים באי תנאי ערפל לעיתים מזומנות. תנאי מזג האוויר על האי משתנים ממקום למקום באופן קיצוני, ומרכזו ודרומו חמים מצפונו, אך תחנת המדידה המטאורולוגית היחידה נמצאת בכפר אושקובסקויה. משך כל השנה אין טמפרטורות המינימום הממוצעות עולות מעל ובשיא החורף הן מתקרבות ל-. טמפרטורות המקסימום הממוצעות עולות מעל לנקודת הקפיאה אך ורק בין החודשים יוני וספטמבר, וגם אז הן אינן חורגות מ-6°C בממוצע. כמות המשקעים מסתכמת ב-179 מ"מ לשנה.
בשנים האחרונות תועדו באי אירועי מזג אוויר קיצוניים במידה רבה מבעבר, עלייה כללית של הטמפרטורות וריבוי משקעים בעונות הקיץ. כמו כן הפשרת מדף הקרח הימי באביב מתרחשת מוקדם יותר וקפיאת מי הים בסתיו מתאחרת. כל התופעות האלה עולות בקנה אחד עם שינויי האקלים שנצפו בכל האזור הארקטי. השינויים בגודלו של מדף הקרח ומשך קפיאת מי הים צפוי להשפיע על דובי קוטב וניבתנים, התלויים במדף הקרח לשם תזונה.
להלן נתוני מזג האוויר בתחנת המדידה באי:
היסטוריה.
באי נתגלו ממצאים פרהיסטוריים של התיישבות אנושית אשר התקיימה בו לפני כ-4,000 שנים ויותר. האי נקרא על שם החוקר פרדיננד פון וראנגל (Ferdinand von Wrangel) אשר חיפש אותו בלא הצלחה בין השנים 1820–1824 בעקבות אגדות עם צ'וקצ'יות ודיווח של קוזאק בשם אנדרייב שטען כי הגיע אליו ב-1764. בשנת 1849 נחת הנרי קלט באי גרלד אותו קרא בשם "הרלד". לאחר מכן הוא הבחין באי נוסף, אך לא הגיע אליו. באוגוסט 1867 הגיע צייד לווייתנים אמריקאי בשם תומאס לונג כדי 15 מייל ימי מהאי והוא זה אשר העניק לו את שמו על שם מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני בלטי פרדיננד וראנגל.
הנחיתה הידועה הראשונה על האי התרחשה ב-12 באוגוסט 1881 כאשר הספינה האמריקאית קורווין (Corwin) הגיעה אליו, ואנשיה תבעו בעלות אמריקאית על האי. ב-1911 הגיעה קבוצה ראשונה של רוסים לאי וב-1914 שהו בו ניצוליה של הספינה הטרופה הקנדית קרלוק (Karluk), עד שחולצו לאחר 9 חודשים. בשנת 1923 אדה בלאקג'ק שרדה באי במשך מספר חודשים בעקבות בעיות במשלחת חקר האי. ב-1924 הקימה ברית המועצות על האי את היישוב אושקובסקויה והוא חווה תקופת פריחה קצרה אך ננטש בשנת 2003. ניסיון התיישבות נוסף בזביוזדני כשל גם הוא. במלחמת העולם השנייה נשלחו אל האי שבויי מלחמה גרמנים וחיילים רוסיים מכוחותיו של אנדריי ולאסוב שנלחמו לצד גרמניה הנאצית. אחד מהם שהיגר מאוחר יותר לישראל טען כי בשנת 1962 ראה במקום את ראול ולנברג. עדויות נוספות על קיום מחנה שבויים באי נאספו על ידי אברהם שיפרין.
החי והצומח.
בשל התנאים הטופוגרפיים המגוונים באי, מיקומו וההיסטוריה שלו, קיים בו מגוון ביולוגי גדול יחסית לאזור הארקטי. האי הוא שריד לגשר היבשה שכיסה את ים ברינג בתקופת הקרח של הפליסטוקן, והוא היה למקלט לבעלי חיים מתקופה זו כאשר לא קפא בתקופת הקרח האחרונה. בשל מיקומו מצויים בו בעלי חיים שמקורם הן באמריקה והן באסיה. באי נסקרו 417 מינים ותת-מינים של צמחים וסקולריים, ריכוז כפול ממה שניתן למצוא באזורי טונדרה ארקטיים בעלי שטח דומה. 23 ממינים אלה הם אנדמיים לאי. עוד כוללת הפלורה באי 331 מיני טחבים ו-310 מיני חזזיות.
האי הוא יעדם הצפוני של מינים רבים של עופות נודדים, וחיים בו מינים שונים של עופות ימיים כמו שחפים, אווזים, ברווזים ועוד. היונקים כוללים שני מיני למינג שבניגוד לקרוביהם על היבשה, אינם חווים תנודות קיצוניות באוכלוסייתם. לפי ממצאים פליאונטולוגיים חיו באי כבשי המושק ואיילי הצפון בסוף הפליסטוקן ולאחריו, אך נעלמו לאחר מכן. בשנות הארבעים של המאה ה-20 שוב הובאו איילי צפון אל האי מסיבות כלכליות ובשנות השבעים הובא אליו כבש המושק מקנדה. דבר זה הביא למרעה יתר ולהפרת האיזון הטבעי באי. עוד שוכנים באי שועלי שלג, ובעבר שכנו בו זאבים אך אלה הושמדו במצוות השלטונות, וכדי לאפשר לאיילי הצפון להתפתח במקום. עוד נמצאו באי שרידי ממותות שתוארכו לשנת 2000 לפנה"ס, ואלה השרידים המאוחרים ביותר שנתגלו עד היום בעולם כולו. היונקים ימיים במימי החופים כוללים את מיני דולפינים ואת לווייתן אפור.
מקדש מי סון
מי סון (וייטנאמית Mỹ Sơn) הוא מכלול מקדשים הינדים, הנמצא בכפר דוי פו (Duy Phú), במחוז קואנג נאם (Quảng Nam) שבווייטנאם. מי סון שוכנת כ-69 ק"מ מדרום מערב לעיר דא נאנג, וכ-10 ק"מ מהעיר ההיסטורית טרא קיו (Trà Kiệu). בכפר מקדשי צ'אמפה רבים, בעמק שרוחבו כשני קילומטרים, המוקף בשני רכסי הרים. מי סון הייתה אתר לטקסים דתיים של מלכי שושלת צ'אמפה ואתר הקבורה של בני מלוכה ושל גיבורים לאומיים. מכלול המקדשים הוא אחד ממכלולי המקדשים ההינדיים הראשונים במעלה בדרום-מזרח אסיה, והחשוב שבהם בווייטנאם.
מכלול המקדשים של מי סון מזכיר מכלולי מקדשים אחרים בדרום-מזרח אסיה, ובהם אנגקור ואט בקמבודיה, בורודודור בג'אווה, אינדונזיה, באגאן במיאנמר ואיוטהאיה בתאילנד. בשנת 1999 הוכרזה מי סון כאתר מורשת עולמית תרבותית על ידי אונסק"ו. הכרזת האתר באתר מורשת עולמית נומקה בהיותו אתר המציג דוגמה להתפתחות ושינוי תרבותי, וכן כדוגמה לתרבות עתיקה באסיה שנכחדה.
היסטוריה.
בניית האתר במי סון החלה כנראה במאה ה-4. במשך מאות שנים נוספו לאתר מקדשים ומבנים בגדלים שונים, והאתר היה לאחד מהשרידים הבולטים של תרבות הצ'אמפה בווייטנאם. מעבר לתפקיד הריטואלי כמרכז לטקסים דתיים שנועדו לאפשר לשושלות המלכים ליצור קשר רוחני עם האלים, היה לאתר במי סון גם תפקיד כמרכז תרבותי ודתי, ובו גם נקברו מלכים ומנהיגים דתיים.
השרידים הראשונים שנמצאו במי סון תוארכו לזמנו של המלך בהאדראבארמן הראשון (Bhadravarman) (בשמו הווייטנאמי: Phạm Hồ Đạt) שמלך בין השנים 381 ל-413. הוא בנה אולם לעבודת האלים שיווה ולינגה. באדריכלות שבמי סון ניכרת השפעה הודית חזקה, שניתן לראותה במקדשים ובסטופות וכן בכיתוב על האסטלות, שהוא בשפת פאלי, שפה הודית.
ניתן ללמוד מכיתובים על אסטלות שונות על קיומו של מקדש עשוי עץ במאה ה-4, שנשרף כמאתים שנים לאחר מכן. במאה ה-7 נבנה המקדש מחדש על ידי המלך סאמבהוארמאן (Sambhuvarman, מלך בין השנים 577–629), הפעם מלבנים. מקדש זה עומד על תילו עד היום. המלכים הבאים המשיכו בשיפוץ המקדשים הקיימים ובהקמת חדשים. בבנייה נעשה שימוש בלבנים ובחומרים עמידים אחרים. שיטות הבנייה של בני הצ'אמפה מתקדמות מאוד, וגם כיום קשה להבין כיצד חיברו בין הלבנים וכיצד הרימו אותן למקומן.
הסטופות והקברים נבנו בין המאה ה-7 למאה ה-14, אך חפירות בקברים גילו שמלכים מאומת הצ'אמפה נקברו במקום כבר במאה ה-4. במכלול כולו נמצאים יותר משבעים מבנים, וכנראה ששימש כמרכז הדתי והתרבותי של אומת הצ'אמפה בעת שבירתה שכנה בטרא קיו (Trà Kiệu) או בדונג דואונג (Đồng Dương).
מחקרים ארכאולוגיים.
עם שקיעתה של ממלכת צ'אמפה, בלחץ ג'אי וייט (Đại Việt) מן הצפון, שקע מכלול המקדשים במי סון לשכחה והזנחה. רק בשנת 1885 נתגלה מחדש, ועשר שנים לאחר מכן החלו מסעות חקר אל האתר. משלחת אחת, בראשות החוקרים לואי דה פינו (Louis de Finot) ולונה דהלג'ונקר (Launet de Lajonquere) חקרה בשנים 1898–1899 את הכתובות שעל האסטלות; הנרי פרמנטיה (Henri Parmentier) חקר בשנים 1901–1902 את האומנות באתר, וב-1904 את הקברים במקום. ב-1904 פרסמו פינו ופרמנטיה את ממצאיהם, מהם עולה כי במכלול ישנם 68 אתרים שונים. חוקר האומנות טרן סיווג את אמנות הצ'אמפה לשבעה סגנונות, לפי שלבי התפתחותם, כאשר שניים מהם כנראה נוצרו במקום. המקדש שהוגדר כ-A1 נחשב ליצירת המופת האדריכלית במקום. ככלל, מחולקים האתרים לעשר קבוצות עיקריות: A, A', B, C, D, E, F, G, H ו- K, וזאת כדי ליצור שיטה של תיוג וסיווג.
אדריכלות.
סגנונות הבנייה באתר מגוונים, החל מן המאה ה-8 וכלה במאה ה-14, וניכרת בהם השפעה הודית רבה. במרכז המכלול נמצאת סטופה מרכזית, הנקראת קאלאן, וסביבה סטופות רבות, קטנות יותר. הסטופות הן בצורת חרוט, כדי לסמל את פסגתו של הר מרו, ההר המיתולוגי שבו שוכנים האֵלים ההינדים. שערי הסטופות פונים מזרחה, כדי שיוכלו לקבל את קרני השמש, והן מעוטרות ומקושטות בארכיטקטורה מצועצעת ובהן תיאור של אלים שלווים, מוקפים בפרחים. רוב התיאורים הללו נרקבו והושחתו, אך נותרו שרידים בודדים ובהם זהב, שבו השתמשו בני הצ'אמפה. רוב המקדשים העיקריים הם לסמל "לינגה" (או לינגם), אחד הסמלים הפולחניים לאל שיווה, האל המגן של שושלת צ'אמפה.