התנועה הופיעה עוד בטרם תפס פילסודסקי את השלטון בכוח במאי 1926, והמשיכה את דרכה עד להתמוטטות המדינה הפולנית לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך מעולם לא הייתה לתנועה רשמית, מאחר שפילסודסקי עצמו התנגד לכל צורה של מפלגה. לדעתו של פילסודסקי המפלגות מקדמות את ענייניהן הן במקום לתמוך במדינה ובאנשיה. התנועה מעולם לא הובילה ליצירת מפלגה, אך בשנת 1928 פוליטיקאים הפעילים במסגרת התנועה יצרו את "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם המפלגה" (B.B.W.R. - Bezpartyjny Blok Wspolpracy z Rzadem), שהייה קואליציה מוזרה של מפלגות פוליטיות אשר טענו כי אינן מפלגתיות.
על אף שפילסודסקי מעולם לא קיבל את השלטון בעצמו, השפעתו על המדינה הייתה מוחלטת לאחר הפיכת 1926. במשך עשר השנים שלאחר מכן היה פילסודסקי האיש החזק בפולין, ועמד בראש שלטון בעל נטייה למרכז, ובעל פופולריות בקרב העם. ממשלתו הצבאית באופייה של ראש הממשלה קזימיר ברטל וכל הממשלות שלאחריה, התקבלו על ידי פילסודסקי בטרם התקבלו על ידי הנשיא. הממשל היה עירוב של אלמנטים פופוליסטיים ודמוקרטיים, עם אלמנטים סמכותנים ודיקטטוריים, ו"סנאציה" הייתה ססמתו. הממשל הצליח לייצב את המצב הכלכלי, אך היה בעל רקורד בעייתי בתחום זכויות האדם. המפלגה הקומוניסטית נרדפה, מיעוטים אתניים עברו תהליך של פולניזציה כפויה, בשנת 1930 פוזר הסיים (הוא הפרלמנט הפולני) ומנהיגי האופוזיציה נשלחו למאסר. מחנה מיוחד לאסירים פוליטיים הוקם בעיר ברזה קרטוסקה (כיום בבלארוס). אך בהשוואה למשטרים אחרים שפעלו באותה תקופה כגון הנאצים והפשיסטים, היה המשטר מתון, ואף ליברלי.
באפריל 1935 נחקקה חוקה חדשה אשר החליפה את חוקת 1921. החוקה, שנתפרה למידותיו של פילסודסקי, הביאה לידי ביטוי את הרעיונות העיקריים של הסנאציה – משטר חזק, נשיאותי וריכוזי. אך חודש לאחר קבלת החוקה מת פילסודסקי. לאחר מותו התפתחו בתנועת הסנאציה שלושה פלגים מרכזיים:
הפלג הראשון איבד עד מהרה את חשיבותו, אך הנשיא ורידז-שמיגלי המשיכו את מאבקם האידאולוגי עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נלקחו רבים מחברי סנאציה בשבי על ידי הגרמנים. חלקם נמלטו לרומניה ומשם למדינות המערב. על אף שצרפת התעקשה שלא לכלול חברי סנאציה בממשלה הפולנית הגולה, רבים מהם נותרו בעלי השפעה על משטר זה, אשר בראשו עמד ולדיסלב שיקורסקי אחד ממתנגדיה החריפים של הסנאציה. לאחר המלחמה לא הורשו רבים מהם לשוב לבתיהם, שכן המשטר הקומוניסטי החדש ראה בהם את אויבי המדינה הפולנית.
עמוס דה-שליט
עמוס דה-שליט (29 בספטמבר 1926 – 2 בספטמבר 1969) היה מבכירי הפיזיקאים בישראל וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
ביוגרפיה.
דה-שליט נולד בירושלים, בנם של עדה ומשה דה שליט. עבר עם משפחתו לגור בבית אנגל שבשדרות רוטשילד בתל אביב. למד בגימנסיה בלפור ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה קיבל ב-1949 תואר מוסמך על עבודת גמר בהדרכתו של פרופ' יואל רקח.
במהלך מלחמת העצמאות, שירת בחיל המדע של צה"ל, יחד עם סטודנטים נוספים של פרופסור רקח. בנוסף לעבודה המסווגת שביצעו במסגרת חיל המדע, עוד במהלך המלחמה שלחו אותם סטודנטים מכתב לראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ובו טענו שעתיד הפיזיקה הוא בפיזיקה גרעינית ובחקר הקרינה הקוסמית, ולכן על מדינת ישראל לשלוח אותם אל מעבדות המחקר הטובות בעולם בתחום כדי שיביאו ידע זה לישראל. בן-גוריון אימץ את הרעיון. אחרי המלחמה דה-שליט יצא ללימודים בחוץ לארץ, וב-1951 קיבל תואר דוקטור במכון הטכנולוגי של ציריך; ובשנים 1952–1954 עבד באוניברסיטת פרינסטון, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ובמכון לחקר האטום שבסקליי שבצרפת.
בשנת 1954 התבקש דה-שליט להקים פקולטה לפיזיקה במכון ויצמן, שנקראה המחלקה לפיזיקה גרעינית. דה שליט התמנה לראש המחלקה וכיהן בתפקיד עשר שנים. בראשותו, הפכה המחלקה למרכז מוביל בעולם לחקר פיזיקה גרעינית. במקביל לעבודתו במכון ויצמן כיהן כיועץ מדעי למשרד הביטחון. בשנים 1961–1963 שימש בתפקיד מנהל מדעי של מכון ויצמן ובשנים 1966–1968 בתפקיד המנהל הכללי של המכון.
היה מעורב בהקמת הקריה למחקר גרעיני שליד דימונה, בהיותו חבר בוועדת התכנון של הכור יחד עם צבי ליפקין וזאב הדרי.
יוזמה משותפת לו ולוולפגנג גנתר, שהחלה בפגישה ביניהם בז'נבה ב-1958 בשאיפה למסד את המגעים בין מכון מקס פלאנק לפיזיקה גרעינית ומכון ויצמן, הביאה ב-1963 לייסוד ועדת מינרווה, שבה מיוצגים מדענים ממכון מקס פלאנק ומאוניברסיטת היידלברג ובה היה חבר בשנים 1963–1969. לאירועים אלו היה חלק בנירמול היחסים שבין ישראל לגרמניה שלאחר השואה.
ב-1962 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת תשכ"ה (1965) זכה דה-שליט בפרס ישראל למדעים מדויקים, יחד עם עמיתו פרופסור יגאל תלמי, על עבודתם בנושא "מודל הקליפות בפיזיקה גרעינית" ועל ספר שכתבו בנושא. ב-1966 מונה למנכ"ל מכון ויצמן למדע.
מתוך מטרה לקדם את החינוך המדעי בפרט ואת המדע בכלל, יזם עמוס דה-שליט הקמתן של מסגרות שונות ובהן 'מחנה נופש לנוער שוחר מדע', שלאחר מותו נקרא על שמו. ב-1968 הקים את המחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן ועמד בראשה, ובמקביל הקימה פרופסור אלכסנדרה פוליאקוב-מייבר ב-1967 את המרכז הישראלי להוראת המדעים (מל"מ) באוניברסיטה העברית בירושלים הקרוי כיום על שמו. על שמו קרויים גופי מדע, מוסדות חינוך כגון קריית החינוך השש שנתית ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות ומוסדות רבים נוספים ברחבי ישראל.
ב-1969 לקה בדלקת לבלב חריפה, ממנה נפטר לאחר כחודש ימים, בגיל 42.
בנו אהוד דה-שליט הוא פרופסור למתמטיקה, ובנו אבנר דה-שליט הוא פרופסור למדע המדינה, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים. אחיו היה איש המודיעין מאיר דה שליט ואחותו, תמר דה שליט אדריכלית פנים ומעצבת, נישאה לארטור גולדרייך.
Hystricidae
המרקיז דה לפאייט
לפאייט
קירסיר
קירסירים (בצרפתית: Cuirassier, "לובשי קיראס") היו פרשים כבדים שהיו נפוצים במספר צבאות אירופה מסוף המאה ה-16 עד סוף המאה ה-19.
קירסירים נחשבו לפרשים כבדים ושירתו בהם החיילים הגבוהים והחזקים בצבא, כמו גם סוסיהם היו בין הטובים בצבא. בשדה הקרב, הקירסירים נועדו לשבור מערכי אויב גדולים והם נלחמו בשורות צפופות בדומה לפרשים כבדים מחילות אחרים. בהדרגה ממחצית המאה ה-19 חשיבותם בשדה הקרב פחתה עם עליית הדיוק וכוח האש של כלי הנשק, אך בדומה לסוגי יחידות אחרים, צבאות רבים שימרו את הכינוי "קירסירים" במספר יחידות וסגנון הלבוש הייחודי השתמר אף הוא למטרות ייצוגיות ולטקסים.
היסטוריה.
השימוש המתועד הראשון בקירסירים היה באוסטריה אצל מקסימיליאן הראשון שגייס גדודים בני 100 חיילים בשנת 1484 לשורות צבאו. הצרפתים אימצו את הקירסירים בשנת 1666 וב-1705 מספר הגדודים של הקירסירים באימפריה האוסטרית הגיע לעשרים. בעקבות הצלחתם בקרבות, גם המדינות האחרות גייסו כוחות קירסירים משל עצמן.
הקירסירים הראשונים היו דומים בחימושם לאבירים מימי הביניים, וההבדל העיקרי ביניהם היה תוספת של זוג אקדחים, ביטול הרומח ואימוץ החרב הישרה והכבדה לקרב פנים מול פנים. הקירסירים המשיכו לעטות שריון גוף הרבה אחרי שיתר חילות הצבא זנחו אותו בגלל התגברות כח האש של כלי הירי. עם הזמן, גם הקירסירים החלו לוותר על חלק מהשריון והחל מהמאה ה-17 נשארו עם הקיראס וקסדה בלבד.
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הקירסירים היו נפוצים ברוב צבאות אירופה והופיעו לסירוגין לבושי שריון חזה או בלעדיו, במלחמות הנפוליאוניות קירסירים היו הפרשים הכבדים של הצבאות, ובתפקיד זה שימשו לניפוץ מערכי החי"ר של האויב. בקרב ווטרלו היו אלו קירסירים צרפתים שביצעו את ההסתערות הכושלת במרכז שדה הקרב בפיקודו של מישל נה, כאשר האמין נה שחיל הרגלים הבריטי נסוג והוא מפוזר, במקום זאת הבריטים יצרו ריבועים וההסתערות נשברה ונכשלה במחיר גבוה לצד הצרפתי.
עם התגברות כוח האש, הקירסירים התפתחו בסוף המאה ה-19 לסוגי פרשים אחרים, היות שלא היה עוד טעם בלבישת שריון מתכת כבד.
מעוגלות התנועות
מעוגלוּת תנועות היא מידת המעוגלות של השפתיים בעת הגיית התנועה. בעת הגיית תנועות מעוגלות מתבצע כיווץ של השפתיים ליצירת פתח עגול ואילו בעת הגיית תנועות בלתי מעוגלות השפתיים מצויות במצב רפוי.
ברוב השפות תנועות קדמיות נוטות להיות בלתי מעוגלות בעוד שתנועות אחוריות נוטות להיות מעוגלות. למרות זאת, בשפות כמו גרמנית, וצרפתית ישנה הבחנה בין תנועות מעוגלות לבלתי מעוגלות באותם מיקום וגובה.
קיימות שתי דרכים ליצירת תנועות מעוגלות: באמצעות החצנת השפתיים ובאמצעות הפנמת השפתיים. הפנמת השפתיים בעת הפקת תנועה מעוגלת מאפיינת בדרך כלל תנועות קדמיות מעוגלות ואילו החצנת השפתיים בעת הפקת תנועה מעוגלת מאפיינת בדרך כלל תנועות אחוריות מעוגלות.
ממשלת פולין בגולה
מחוז הדרום
מחוז הדרום הוא המחוז הגדול ביותר מבחינת שטח מבין שבעת מחוזותיה האדמיניסטרטיביים של מדינת ישראל, והוא כולל את כל שטחי הנגב, מישור החוף הדרומי ועמק הערבה. שטחו הכולל 14,185 קילומטר רבוע ורובו מדברי. צפיפות האוכלוסייה של מחוז זה היא הנמוכה ביותר מבין כל המחוזות בארץ – כ-77 נפש לקמ"ר.
מחוז הדרום הוא המחוז היחיד בישראל שאליו גישה לשלושה ימים – הים התיכון בחופי אשקלון ואשדוד, ים סוף שלחופי אילת, וים המלח במזרח. העיר המאוכלסת ביותר היא אשדוד. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר מבחינת שטח היא העיר באר שבע. בתחום המחוז נמצאת אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והאוניברסיטה הפתוחה באילת.
חלוקה מוניציפלית.
המחוז כולל שתי נפות:
נתוני אוכלוסייה ושטח ביישובי המחוז.