במקור, חלקה אמטראסו את השמיים עם צוקויומי עד אשר הרג את אלת המזון, אוקה מוצ'י. אוקה מוצ'י הציעה לו מזון שרקקה מפיה, ואילו הוא, שנגעל מכך, הרג אותה ועורר סערת רגשות אצל אמטראסו. אמטראסו אז תייגה את צוקויומי כאל רשע, נפרדה ממנו, וכך הפרידה את היום מהלילה.
אחד המיתוסים מספר שכאשר עייף איזאנגי מההתנהגות הבלתי מרוסנת של בנו, סוסה נו או, אל הסערה ושליט הים, הוא גירש אותו ליומי. סוסה נו או קיבל את הגזרה באי רצון, אך לפני שהלך ליומי ניגש לאחותו, אמטראסו, על מנת להיפרד ממנה. אמטראסו, אשר הכירה את אחיה וידעה כי כוונותיו אינן טהורות, התכוננה למאבק. כאשר הגיע סוסה נו או להיפרד ממנה היא לא האמינה לו שזאת כל כוונתו וביקשה ליצור תחרות על מנת שיוכיח לה כי רצונו טוב. האתגר שנקבע היה לראות מי ייצר יותר צאצאים אציליים ונשגבים. אמטראסו יצרה שלוש נשים מחרבו של סוסה נו או בזמן שסוסה נו או יצר חמישה גברים מהשרשרת של אמטראסו. אמטראסו טענה לניצחון מכיוון שחמשת הגברים נוצרו מפריט השייך לה ולכן הנשים שייכות לסוסה נו או. סוסה נו או לא קיבל זאת וטען לניצחונו. התעקשותה של אמטראסו גרמה לסוסה נו או לנהוג באלימות שהגיעה לשיאה כאשר השליך את הפוני בעל הכנפיים, חיה אשר הייתה קדושה לאמטראסו, וגרם למותו של אחד ממשרתיה. אמטראסו ברחה והתחבאה במערה, ובזמן שהותה שם חשכה כיסתה את העולם. כל האלים והאלות שאפו בתורם לשדל את אמטראסו לצאת מן המערה אבל היא התעלמה מכולם. בסופו של דבר רקחה הקאמי של השמחה תוכנית: היא הניחה מראת ברונזה שפנתה לכיוון אמטראסו על העץ, כיסתה עצמה בפרחים ועלים והחלה לרקוד על גיגית הפוכה כאשר היא מתופפת על הגיגית בעזרת רגליה. לאחר מכן הקאמי פשטה את הפרחים והעלים מעליה והחלה לרקוד בעירום. כל האלים הזכרים החלו לצחוק, דבר שעורר את סקרנותה של אמטראסו. כאשר הציצה החוצה קרן אור שנקראה זריחה ברחה מן המערה, ואמטראסו הוקסמה מהשתקפותה במראה. אחד האלים משך אז את אמטראסו מהמערה והמערה נאטמה. כאשר היא מוקפת בשמחה, שכך דיכאונה של אמטראסו והיא הסכימה להחזיר את אורה לעולם.
הקשר בין אמטראסו למשפחה הקיסרית.
הקוג'יקי מתאר את שושלת היוחסין הקיסרית היפנית, אשר נטען כי מוצאה באמטראסו. לפיכך, כל קיסרי יפן, מראשיתם ועד היום, הם צאצאים של אמטראסו, ומכאן שהם אלוהיים. בשנת 1946, בתקופת הכיבוש האמריקאי של יפן, פרסם הקיסר הירוהיטו את הכרזת האנושיות, שבה הפריך למעשה את המושג אקיצומיקאמי – התגלמות האל בצורת אנוש – וטען שמקור סמכותו בעם אינו נשען על רעיון מיתי, אלא על קשרים היסטוריים בין משפחתו לעם. יחד עם זאת, יצוין כי לפי המיתוסים של דת השינטו, כל העם היפני הוא צאצאים של אלים, ולא רק הקיסר.
פולחן.
המקדש הפנימי, נאיקו, במקדש איסה השוכן בהונשו, יפן, מוקדש לאמטראסו. המראה הקדושה שלה, יאטה נו קגאמי, נשמרת במקדש כאחת המחלצות הקיסריות של יפן. במקדש זה נערך מדי 20 שנה טקס בשם שיקינן סנגו על מנת לחלוק כבוד לאמטראסו. בטקס המבנים הראשיים של המקדש נהרסים ומשוחזרים בקרבת מקום, וכמו כן, ניתנת לאלה מנחה של מזון חדש וביגוד חדש. מנהג זה הוא חלק מדת השינטו ומתקיים מהעשור האחרון של המאה ה-7.
אמאטרסו
אמאטראסו
עצם הלחי
עצם הלחי (TA: Os zygomaticum) היא אחת מעצמות הגולגולת. קיימות שתי עצמות לחי - עצם הלחי הימנית ועצם הלחי השמאלית.
תיאור.
עצם הלחי היא עצם לא רגולרית, המהווה את חלקה העליון של הלחי, ומהווה גורם חשוב בקביעת תווי הפנים. במיקומה יחסית לעצמות הגולגולת האחרות היא תחתונה לעצם המצח, קדמית לעצם הרקה, צידית ללסת העליונה ועליונה ללסת התחתונה. היא מהווה את הרביע הצידי-תחתון של ארובת העין. חלקה האחורי מופרק לעצם הרקה, במפרק פיברוטי שמהווה את "קשת הלחי", שמתחתה עובר שריר המלעס שאחראי על פעולת הנשיכה ומשתתף בלעיסה.
מפרקים.
בחלקה האחורי עצם הלחי מופרקת לעצם הרקה, תוך יצירת קשת הלחי. בחלקה העליון היא מופרקת לעצם המצח ועצם היתד. בחלקה הפנימי התחתון היא מופרקת ללסת העליונה.
חוכמת הבייגלה
חוכמת הבייגלה הוא רומן מאת אילן הייטנר שיצא לאור בשנת 1998. על פי הספר הזה, הופק בשנת 2002 הסרט "חוכמת הבייגלה", שאותו ביים והפיק הייטנר.
הייטנר נתקל בקשיים רבים בפרסום הספר, כאשר לא מצא הוצאת ספרים שתהיה מוכנה להדפיסו. לבסוף השקיע כספים והדפיס את הספר עצמאית. רק לאחר שמכר 10,000 עותקים, הסכימה הוצאת הספרים "מודן" להפיץ את הספר.
עלילה.
העלילה מתרחשת בסוף שנות ה-90. הספר מביא את קורותיו ומחשבותיו של גולן, צעיר תל אביבי בסוף שנות ה-20 לחייו, ובפרט את סיפור מערכת היחסים שלו עם בחורה בשם דקלה, אותה הוא מכנה "ברבלה". הספר מתחיל ומסתיים ביום בו נקבר גיא אחיה של דקלה, חייל שנהרג בתאונת אימונים, אך רובו עוסק באירועים שקרו למספר בשנה האחרונה.
הפולמוס הציבורי בישראל על הדרת נשים
סקס בטוח
חייט (פירושונים)
נשים בישראל
ישראל יאסינובסקי
הורמון שחרור תירוטרופין
אוניה פרסונאלית
רקוויאם (סרט 2006)
רקוויאם (גרמנית: Requiem) הוא סרט דרמה גרמניה משנת 2006, אודות מיכאלה קלינגר נערה הסובלת מהפרעות נפשיות.
הסרט מתבסס על סיפורה האמיתי של אנליזה מישל, נערה גרמניה קתולית שסבלה מבעיות נפשיות, ואשר מצאה את מותה לאחר אין ספור טיפולים פסיכיאטרים וטקסי גירוש שדים אשר נערכו על ידי נציגי הכנסייה הקתולית באזור מגוריה.
סרט זה מציע הסבר רפואי להזיותיה של גיבורת הסרט, אפילפסיה. הדמות הראשית מיכאלה קלינגר האמינה לאורך כל העלילה כי היא רדופת שדים, וכי היא אמורה לצום כדי לכפר על חטאי הכמרים הקתוליים השונים. עם אין ספור טיפולים פסיכיאטריים הגיעו גם טקסי גירוש השדים, טקסים אלה בוצעו לפי בקשת הורי הנערה אשר התייאשו מכל פתרון רפואי, דבר אשר הביא למותה הבלתי נמנע.
קארל לינאוס
קארל ליניאוס
משחק מרבה-הרגליים
משחק מרבה הרגליים הוא משחק בצורה רחבה בו משחקים שני שחקנים שבוחרים, כל אחד בתורו, האם לפרוש עם הרווח שנצבר או להעביר את ההחלטה לשחקן השני. התשלומים במשחק מוגדרים באופן כזה (כללי המשחק מפורטים בהמשך), שבכל שלב, כל שחקן ירוויח מעט יותר אם יפרוש מן המשחק מאשר אם ימשיך בו. מאידך, אם יש לשני השחקנים סיבה להניח שגם השחקן השני ימשיך לשחק ולא יפרוש - הרווח של שניהם יגדל בטווח הארוך. ניתוח של נקודות שיווי המשקל במשחק בעזרת אינדוקציה לאחור מעלה כי האסטרטגיה הטובה ביותר עבור השחקן שפותח במשחק היא לפרוש בסיבוב הראשון. במידה והמשחק ממשיך האסטרטגיה זהה - בכל שלב עדיף לשחקן שזהו תורו לפרוש.
משחק זה מהווה דוגמה אופיינית לרעיון של שיווי משקל תת-משחקי משוכלל שפותח בשנות ה-60 על ידי ריינהרד זלטן. המשחק הוצג לראשונה על ידי רוברט רוזנטל ב-1981.
על אף התוצאות של ניתוח שיווי המשקל במשחק, תוצאות אמפיריות מראות כי ברוב המקרים אנשים אינם נוטים לפעול על פי האסטרטגיה שתוארה לעיל ומבכרים להמשיך ולשחק ולזכות בסכום גדול יותר. תוצאות אלו משמשות לעיתים קרובות כחיזוק לטענה שהתוצאות של תורת המשחקים כושלות בניסיון לתאר סיטואציות מציאותיות.
הטרונים
המושג הספרותי הֵטֵרוֹנִים, אשר הומצא על ידי המשורר הפורטוגלי פרננדו פסואה, מתייחס לדמות או מספר דמויות (הטרונימים), שהן בדויות על ידי המחבר, וכל דמות כותבת בסגנון שונה מהמחבר עצמו ומהטרונימים אחרים שלו.
"הטרונים" שונה מהמושג "פְּסֶבְדוֹנִים" (מיוונית – Ψευδώνυμος, תרגום מילולי: שם שקרי; בעברית: שם עט) בכך שפסבדונים הוא שם בדוי של אדם אמיתי, בעוד שהטרונים הוא דמות בדויה שהמחבר ייחס לה תכונות פיזיות, ביוגרפיה וסגנון כתיבה ייחודי משלה.
ההטרונימים של פסואה.
במקרה של פסואה, ישנם לפחות 70 הטרונימים (לפי הספירה האחרונה שערכה העורכת טרסה ריטה לופז); כמה מהם מיודעים זה לזה, מבקרים ומתרגמים עבודות ספרותיות האחד של השני.
שלושת ההטרונימים הראשיים של פסואה הם אלברטו קאיירו, ריקרדו רֵיש ואלוורו דה קמפוש. השניים האחרונים מתייחסים לאלברטו קאיירו כאל המורה רוחני של כתיבתם.
נוסף על כך, לפסואה שני הטרונימים נוספים להם התייחס כאל "סמי-הטרונים": 'ברנרדו סוארש', והברון מטייב, שהן דמויות סמי-אוטוביוגרפיות של פסואה עצמו, הכותבות פרוזה.
לבסוף, קיים כמובן המשורר עצמו - "האורטונים" - "פרננדו פסואה", שאף הוא מתייחס לקאיירו כאל המורה הרוחני שלו.
ההטרונימים השונים מתכתבים זה עם זה, וגם עם פסואה עצמו, במה שהוא הגדיר כ-"תיאטרון ההוויה" או "הדרמה שבאנשים".
לעיתים, ההטרונים מתערב בחייו החברתיים של פסואה, כך למשל במהלך הקשר הרומנטי הידוע היחיד של פסואה, ההטרונים הקנאי קמפוש, כותב מכתב לנערתו של פסואה, אשר נהנית מן המשחק ומשיבה מכתב.
פסואה, שהיה גם אסטרולוג חובב, חיבר מפות אסטרולוגיות להטרונימים הראשיים שלו, במטרה לקבוע את אופיים. ריקרדו רייש, לדוגמה, נולד לכאורה בליסבון, פורטוגל, ב-19 בספטמבר,1887, בשעה 16:05
פרננדו פסואה על ההטרונימים שלו.
"איך אני כותב בשם שלושת אלה?
קאיירו - באמצעות השראה גולמית ובלתי-צפויה, מבלי לדעת או אפילו לחשוד שאני עומד לכתוב בשמו.
רייש - לאחר מדיטציה מופשטת, שלפתע לובשת צורה מוחשית בדמות פואמה לירית.
קמפוש - כאשר אני חש תחושה אימפולסיבית לכתוב ואינני יודע מה לכתוב.
ברנרדו סוארש - תת-הטרונים שדומה מבחינות רבות לאלברו דה-קמפוש, מופיע תמיד כאשר אני ישנוני, כלומר כאשר יכולות ה"האנשה" שלי והמחשבות הרציונליות מושהות; הפרוזה הזו היא יריבות מתמדת".
(מתוך פרננדו פסואה, מכתב לאדולפו קסיאס מונטירו, 13.5.1935, בתוך "ספר האי-נחת"', (תרגם יורם מלצר), הוצאת "בבל", תל אביב, 2006).