הטענה שאשרף מרואן היה סוכן עבור ישראל פורסמה לראשונה בדפוס בספר שפורסם ב-1998 בשם של העיתונאי Simon Regan ושבו נטען כי מרואן היה קשור לתאונה שבה נהרגו דיאנה, הנסיכה מוויילס ובן זוגה דודי אל פאייד ומטרתו לא הייתה דווקא דיאנה, אלא בן זוגה המצרי, בנו של שנוא נפשו המיליונר מוחמד אל פאייאד. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נטען בדפוס בשפה כלשהי שאשרף מרואן ריגל למען ישראל.
ב-17 בספטמבר 1999 פרסם רונן ברגמן כתבה ב"הארץ" ובה כינה את המקור המצרי הבכיר בכינוי "בבל", שלא היה כינויו האמיתי, אך נעשה מקובל בעיתונות הישראלית, כינוייו המקוריים של מרואן היו "אשש", "רשאש", "חותל" או "מלאך".
אהרון (רוני) ברגמן, עיתונאי ישראלי לשעבר המתגורר בלונדון, פרסם בספטמבר 2002 שהסוכן הבכיר של ישראל במצרים, היה קרוב משפחה של נשיא מצרים נאצר. עיתוני מצרים פענחו רמזים אלה, ובדצמבר 2002 פרסמו כי המדובר באשרף מרואן. מרואן התראיין לאל-אהראם והכחיש את הדברים, ובתגובה התראיין אהרון ברגמן ונקב מפורשות בשמו של מרואן. הצנזורה הצבאית אסרה לפרסם את המאמרים מאל-אהראם, אך הם צוטטו בהרחבה בעיתוני העולם, וכעבור שלושה שבועות נאלצה הצנזורה להתיר גם לעיתון "הארץ" לפרסם מאמר בנושא, עם ציטוט מהעיתון המצרי. כך פורסם לראשונה בישראל שמו של מרואן. שלמה נקדימון דרש לחקור מי הדליף את שמו של מרואן לברגמן, אולם היועץ המשפטי לממשלה דחה את דרישתו.
בשנת 2004 יצאה לאור המהדורה השנייה של ספרו של זעירא "מלחמת יום כיפור - מיתוס מול מציאות", שבה נקב במפורש בשמו של מרואן. ב-23 בספטמבר 2004, כחלק מקידום ספרו, התראיין זעירא לתוכנית "מוסף המוספים" עם דן מרגלית ושם נקב במפורש בשמו של אשרף מרואן וטען שהיה סוכן כפול. שבוע לאחר מכן, ב-28 בספטמבר, התראיין צבי זמיר לתוכנית "מוסף המוספים" עם דן מרגלית ויצא בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים. את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, כדי שיפתח בחקירה בעניין זה. יחד עם זמיר חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי. את החקירה ביקשו "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד". בתגובה, הגיש ב-19 באפריל 2005 זעירא תביעת דיבה נגד זמיר לבית המשפט בתל אביב. השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל בשנת 2007 את גרסתו של זמיר.
ביולי 2008 פורסם כי השב"כ ומשטרת ישראל חוקרים חשד כי אלי זעירא חשף סודות מדינה בחשיפת שמו של מרואן. אך ביוני 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, לסגור את התיק נגד זעירא, כאשר אחד מנימוקיו היה: "הוא היום כבן 84, והוא אדם עתיר עשייה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
מותו.
ב-27 ביוני 2007 נמצא מרואן ללא רוח חיים מתחת למרפסת דירתו בלונדון, לאחר שנפל, קפץ או נדחף ממרפסת דירתו. הסקוטלנד יארד הודיע על חקירת מותו של מרואן בנסיבות "בלתי מוסברות". כעבור יותר משנה, כאשר החקירה נקלעה למבוי סתום, הוחלף צוות החקירה.
רעייתו של מרואן האשימה את "המוסד" ברציחתו, אך מקורות במשטרת לונדון מסרו לעיתון "הארץ" שיש סיכוי סביר שהוא נרצח בידי סוכנים מצרים שביקשו לנקום בו על שריגל למען ישראל.
את הלווייתו של מרואן במצרים ניהל מוחמד סייד טנטאווי, ובין המשתתפים בה נמנו גמאל מובארכ ועומר סולימאן.
לאחר מותו של מרואן הצהיר נשיא מצרים חוסני מובארכ כי "הוא היה פטריוט נאמן שהעניק שירותים מפוארים למצרים ארצו, והשמועות על כך שריגל למען ישראל - אין בהן אמת".
צבי זמיר כתב על מותו: "התמלאתי צער על האיש שסיים כך את חייו, זעם על הנסיבות שגרמו למותו ואין אונים על כך שלא הצלחתי לשמור עליו. חקירת מותו של מרואן נקלעה למבוי סתום... אבל מייסרת אותי המחשבה שמא חשיפת שמו וזהותו כסוכן הישראלי בצמרת המצרית היא שהאיצה את נפילתו ממרפסת ביתו שבלונדון, אם לא הביאה לה ישירות".
בספטמבר 2018 עלה לאקרנים סיפור הפרשה בשם "המלאך". הסרט, שהופק על ידי חברת נטפליקס מתבסס על ספרו של אורי בר-יוסף "המלאך", שיצא לראשונה בעברית ב-2010. בין גרסת הספר לגרסת הסרט קיימים הבדלים ניכרים.
גבריאל בנאי
קונסול
אנטישמיות ברומא
כיכר החתולות
כיכר החתולות ("חתולות" במלעיל) הוא הכינוי הנפוץ לכיכר מכבי מוצרי הממוקמת בקצה שכונת נחלת שבעה בירושלים, בקרבת גן העצמאות, במפגש הרחובות הלל, יואל משה סולומון ויוסף ריבלין. הכיכר היא בפועל גג של החניון התת-קרקעי שנבנה מתחת לכיכר.
שם הכיכר.
שמה הרשמי של הכיכר ניתן לה על שם מכבי מוצרי-מני, ממפקדי הפלמ"ח, שהופקד על ליווי שיירות לירושלים לקראת מבצע יבוסי בתקופת מלחמת העצמאות, נורה במהלך הפעילות ומת מפצעיו.
השערה אחת בנוגע למקורו של השם העממי לכיכר היא שבשנות ה-70 שימשה מקום מפגש של זונות, שכונו על ידי התושבים המקומיים "חתולות". השערה נוספת בנוגע למקור השם היא הימצאות חתולים רבים באזור (בפי הירושלמים "חתולות" במלעיל).
היסטוריה.
שטח הכיכר היה במקור חלק מבית הקברות ממילא. בתקופת המנדט הבריטי התפתח השטח הבנוי של ירושלים מסביב לבית הקברות שנותר כשטח פתוח. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נסלל המשכו של רחוב הלל (שבמקור נקרא רחוב בצלאל) ונבנה בית אגרון שנחנך ב-3 ביוני 1969 בנוכחות ראש הממשלה גולדה מאיר. באותה עת בכיכר החתולות ומצידו השני של רחוב הלל נסלל מגרש חנייה.
בין השנים 1975 - 1981 פעל בבית אגרון סינמטק ירושלים ולאחר מכן, בין 1981 לסוף שנות התשעים, כקולנוע עצמאי. בשנת 1985 היה בית אגרון לקולנוע הראשון שהקרין סרטים בירושלים בלילות שבת, ובשעריו התחוללו הפגנות של הקהילה החרדית ומולם פעילי תנועת ר"צ. בסוף בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלט להגדיל את שטח מגרש החנייה על ידי חפירת חניון תת-קרקעי, מעל החניון הוקמה רחבה שרוצפה בגרנולית. מאז קיבלה הרחבה את השם העממי "כיכר החתולות", אחר כך החליטה עיריית ירושלים לתת למקום שם רשמי "כיכר מכבי מוצרי-מני".
ב-2 במאי 2004 נערך בכיכר טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון הסובלנות, שנבנה על חלקו השני של מגרש החנייה, מצדו השני של רחוב הלל. העבודות לבניית המוזיאון התעכבו משום שהשטח עליו הוא נבנה שימש בעבר כבית קברות מוסלמי, כחלק מבית הקברות ממילא. הקמת מוזיאון הסובלנות הושלמה בקיץ 2019, לאחר 15 שנות עבודה.
בשנת 2015 נפתח בבניין בצפון הכיכר מרכז המבקרים הפרטי ״מוזיאון ידידי ישראל״. נשיא המדינה שמעון פרס מונה ליושב ראש הראשון של המוזיאון.
אופי הכיכר.
הכיכר ידועה כמקום מפגש ובילוי בחיי הלילה בירושלים, ומדי ערב עומדים בה דוכני תכשיטים, בגדים ונרגילות.
תכונה מעניינת של הכיכר היא ההד החזק המוחזר אל העומדים במרכזו של האמפיתיאטרון הבנוי בה. מדובר באפקט של מראה אקוסטית אשר מסוגל לקלוט גלי קול ולהחזיר אותם למקור הקול.
הכיכר שימשה זירה למספר מקרי לינץ' ורצח. במאי 2009 תקפו נערים יהודים נער ערבי במקום והוא נפצע קשה. באוגוסט 2010 נרצח לאנס וולף, יהודי-אמריקני בן 60, בידי שני נערים ערבים ממזרח ירושלים בשל ויכוח על סיגריה. בפברואר 2011 נדקר למוות חוסאם רווידי בן 24 תושב כפר עקב על רקע גזעני. באוגוסט 2012 נפצע ג'מאל ג'ולאני בן 17 באורח קשה כאשר הותקף בידי חבורת נערים יהודים. ביוני 2017, משתתפי מצעד של ארגון להב"ה הכו קשות צעיר פלסטיני בכיכר.
הכיכר משמשת מדי פעם גם להפגנות.
סקא
סקא (באנגלית: Ska) הוא סגנון מוזיקלי קצבי שהתפתח בג'מייקה בסוף שנות ה-50 ומשלב בתוכו יסודות מהמנטו והקליפסו יחד עם צליל של רית'ם אנד בלוז אמריקאי. נהוג להתייחס לשלוש תקופות שונות של הסקא. הגל הראשון בסוף שנות ה-50 ובשנות ה-60. הגל השני בתחילת שנות ה-80 והגל השלישי והאחרון היה בשנות ה-90. הסקא הקדים בג'מייקה את סגנון הרוקסטדי שהיה איטי ממנו ואת הרגאיי שהיה בעל מקצב איטי עוד יותר.
התפתחות הסקא בג'מייקה.
אחרי מלחמת העולם השנייה רכשו הג'מייקנים מקלטי רדיו במספרים שהלכו וגדלו והיו מסוגלים לקלוט תחנות רדיו מערים בדרום ארצות הברית כמו מיאמי וניו אורלינס ולהקשיב למוזיקת ריתם אנד בלוז ולאמנים, כמו פאטס דומינו למשל, שהפכו לדמויות המשפיעות ביותר על הסקא המוקדם. כדי לענות על הביקוש למוזיקה שכזו, יצרו מספר מוזיקאים יזמים כמו קלמנט "קוקסון" דוד ודיוק ריד, ולאחר מכן גם פרינס באסטר, מערכות הגברה ניידות והופיעו איתן במועדונים ובהתכנסויות שונות. מוזיקת ה"סאונד סיסטמס" צברה פופולריות גדולה בג'מייקה ואיתה גם נוצרה מלחמה בין דוד וריד על השליטה במועדוני הריקודים. מלחמה שהתבטאה גם בשכירת "מפוצצי מועדונים" שנשכרו על ידי צד אחד כדי להפריע למבלים במועדון בו ניגן המתחרה.
ב-1960, כאשר הריתם אנד בלוז של ניו אורלינס איבד מהפופולריות שלו בארצות הברית, החלו האמנים הג'מייקנים להקליט בעצמם את גרסאותיהם לשירים אלו. סגנון הסקא, שנקרא גם לעיתים "בלוז ביט", קיבל מהמנטו (שילוב של מקצב אפריקאי עם מלודיה אירופאית) את המקצב המיוחד, מהריתם אנד בלוז את הנגינה הקצבית של הגיטרה והתופים, אך במקצב מהיר ועליז יותר. את השפעת הג'אז על הסגנון אפשר למצוא בייחוד בהרכב האינסטרומנטלי שכולל כלי נשיפה (אם כי לג'מייקה מסורת ארוכה של תזמורות כלי נשיפה), פסנתר ובס בעלי תפקיד מרכזי. כמו כן, האלתורים הקיימים בסקא, גם הם מקורם בג'אז.