קפסולת הנחתת שוחררה ממקפת הוויקינג ב-20 ביולי 08:51 UTC. בזמן השחרור, קפסולת הנחתת הקיפה את מאדים במהירות של כ-4 ק"מ בשנייה ומנועים רקטיים קטנים החלו להאט את הקפסולה. לאחר מספר שעות, בגובה של כ-300 ק"מ, הקפסולה עברה למצב בו מגן החום הופנה כלפי מטה. במהלך החדירה לאטמוספירה הואטה הנחתת. בגובה של כ-6 ק"מ מפני הקרקע, במהירות של כ-250 מטרים בשנייה, נפרש מצנח בקוטר 16 מטרים. 7 שניות לאחר מכן הקפסולה הושלכה, ו-8 שניות לאחר מכן נפרשו שלושת רגלי הנחתת. תוך 45 שניות מפרישת המצנח, הנחתת הואטה למהירות של כ-60 מטרים בשנייה. בגובה של 1.5 ק"מ הופעלו רקטות האטה על הנחתת עצמה וכ-40 שניות לאחר מכן, במהירות של כ-2.4 מטרים בשנייה, נגעו רגלי הנחתת במאדים.
נחתת ויקינג 1 נחתה ב-, באזור שנקרא Chryse Planitia ב-11:53:06 UTC.
שידור התמונה הראשונה החל כ-25 שניות לאחר הנחיתה ונמשך כ-4 דקות, במהלכן הנחתת הפעילה את עצמה. הנחתת פרשה אנטנה לטווח רחוק, כיוונה אותה אל כדור הארץ ופרשה מוט בעל חיישני מזג אוויר. ב-7 הדקות שלאחר מכן צולמה תמונה פנורמית (300°) ראשונה (מוצגת למטה). ביום שלאחר הנחיתה צולמה תמונת הצבע הראשונה. במקביל, נכשלה פרישת הסייסמוגרף ופין נעילה של הזרוע הרובוטית נתקע, ולקח 5 ימים לשחררו. לנחתת היו שתי דרכים לשדר אל כדור הארץ: שידור דרך מקפת הוויקינג ושידור ישיר אל כדור הארץ.
נחתת הוויקינג קיבלה את השם "אתר ההנצחה טומס מאטצ' בינואר 1982, לכבוד ראש צוות הצילום של תוכנית ויקינג. הנחתת פעלה במשך 2,245 ימי מאדים (2,306 ימי ארץ, כ-6 שנים) עד ל-11 בנובמבר 1982. הנחתת חדלה לפעול בעקבות טעות אנוש - אל הנחתת נשלחה פקודה שגויה, שגרמה לה להוריד את האנטנה והקשר עימה אבד. ניסיונות ליצירת קשר עם הנחתת נמשכו כ-4 חודשים, אבל נכשלו. ב-2006 צולמה נחתת הוויקינג על ידי המקפת לסקר מאדים.
תוצאות המשימה.
ניתוח אדמה.
דוגמאות עפר שנאספו על ידי הנחתת דמו מאוד לעפר שמופק מיבוש לבה בזלתית. בעפר שנבדק היה שפע של צורן וברזל יחד עם כמויות משמעותיות של מגנזיום, אלומיניום, גופרית, סידן וטיטניום. נמצאו גם עקבות של סטרונציום ואיטריום. כמות האשלגן הייתה חמישית מהממוצע בקרום כדור הארץ. מספר כימיקלים נוספים שנתגלו כללו גופרית וכלור שדמו לשאריות אחרי התאדות מי ים. הגופרית הייתה מרוכזת יותר בקרום שמעל לאדמה מאשר בשכבות הקרקע התחתונות. הגופרית יכולה להיות נפוצה כמו סולפטים של נתרן, מגנזיום, סידן או ברזל. סולפיד של ברזל ייתכן גם הוא. הרוברים ספיריט ואופרטוניטי מצאו שניהם סולפידים על מאדים. אופרטוניטי, שנחת על מאדים ב-2004 עם כלים מדעיים משוכללים יותר מנחתת הוויקינג, מצא סולפידים של מגנזיום וסידן במישור מרידיאני. עם שימוש בתוצאות המדידות הכימיות, מודלים מינרליים מציעים כי האדמה עשויה להיות ערבוב של כ-80% חרסית עשירה בברזל, 10% של מגנזיום גופרתי, 5% קרבונט ו-5% תחמוצת הברזל. מינרלים אלו הם תוצרי בליה נפוצים בסלעי יסוד. כל הדגימות שחוממו ב-GCMS נתנו מים. עם זאת, הדרך בה הדגימות טופלו מנעה מדידה מדויקת של כמות המים שהופקו, אך הכמות הייתה קרובה ל-1%. בדיקות באמצעות מגנטים שהיו על הנחתת הצביעו על כך שהאדמה היא בין 3 ל-7 אחוזים מגנטית במרכיביה לפי משקל. הכימיקלים המגנטיים יכולים להיות מגנטיט או מגהמיט. אלו יכולים להגיע מבליה של אבני בזלת. ניסויים שבוצעו על ידי הרובר ספיריט (נחת ב-2004) הצביעו על כך כי מגנטיט יכול להסביר את הטבע המגנטי של אדמה ואבק על מאדים. מגנטיט (חומר כהה מאוד) נמצא באדמה והחלק המגנטי ביותר בקרקע היה כהה גם הוא.
חיפוש אחר חיים.
נחתת ויקינג 1 ביצעה מספר ניסויים על פני מאדים לבדיקת היתכנות קיום חיים בהווה והעבר על מאדים. המעבדה הביולוגית של הנחתת שקלה 15.5 ק"ג וכללה שלוש מערכות שביצעו כל אחת ניסוי שונה: ניסוי שחרור פירוליטי (PR), ניסוי שחרור מסומן (LR) וניסוי תחלופת גז (GEX). בנוסף הנחתת נשאה ספקטרומטר כורמטוגרפי (GCMS) שמדד את הרכבן של תרכובות אורגניות באדמת מאדים. תוצאות הניסויים שביצעה הנחתת היו מפתיעים ומעניינים. ה-GCMS, ה-RP וה-GEX הציגו תוצאות שליליות לקיום חיים, אך ה-LR הציג תוצאות חיוביות. רוב המדענים מאמינים מאז כי התוצאה החיובית נבעה מתגובה כימית לא-אורגנית של האדמה. עם זאת, דעה זו עשויה להשתנות בעקבות גילוי קרח קרוב לפני הקרקע באזור הנחיתה של הנחתת. ישנם מדענים מעטים שעדיין מאמינים כי התוצאה החיובית היא אכן תוצאה של קיום חיים על מאדים. אף כימיקל אורגני לא נמצא על באדמת מאדים, אך באזורים יבשים באנטארקטיקה גם כן אין כימיקלים אורגניים ניתנים לאיתור, אך קיימים שם אורגניזמים החיים בסלעים. למאדים, בשונה מכדור הארץ, כמעט ואין שכבת אוזון, כך שאור אולטרה סגול מעקר את פני השטח ומייצר כימיקלים המגיבים חזק מאוד כמו מי חמצן שיחמצנו כל כימיקל אורגני. הנחתת פיניקס גילתה מלחים שנגזרים מחומצה על-כלורית באדמת מאדים. מלחים אלו הם מחמצנים חזקים מאוד כך שיכול להיות שהם השמידו כח כימיקל אורגני על פני מאדים. אם מלחים אלו נפוצים בכל מאדים, חיים מבוססי פחמן יהיו קשים מאוד על פני השטח.
ברנרד פרידברג
תל אסור
תֵּל אֵסוּר (בערבית: תַל אַסַווִיר, "תל הפנינים"), הוא אתר ארכאולוגי בוואדי עארה במוצא נחל עירון בסמוך לדרך הים, ליד כפר פינס כ-10 ק"מ מצפון לעיר חדרה וכקילומטר ממזרח למושב עין עירון. שטחו כ-40 דונם והוא מתנשא לגובה של 7–11 מטר מעל פני הים. התל שוכן מצפון לעין ארובות.
חפירה ארכאולוגית ראשונה בוצעה במקום בין השנים 2001–2003 על ידי משלחת חפירות מטעם סקר הר מנשה בראשותו של פרופ' אדם זרטל מהחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, כחלק מסקר שנעשה לגילוי שרידי ההתיישבות של "גויי הים הצפוניים". באתר הסמוך, אל-אחוואט, נחשפה עיר בצורה המיוחסת לגויי הים הצפוניים שהגיעו לארץ יחד עם הפלשתים ושבטים אחרים.
מטרת הסקר הייתה לבדוק את גבולות ההתיישבות של גויי הים הצפוניים במישור החוף. עם תחילת החפירות, בשנת 2001, נתגלתה חומת עיר מרשימה מתקופת האבות (תקופת הברונזה התיכונה; 1750-2000 לפנה"ס). בעונת החפירות של 2002, נתברר כי מדובר בחומה בגובה של 3.5 מטר ובבסיסה ריצוף מרשים, ששימש רחוב או תשתית לסוללה.
באתר נתגלתה גם מערכת ביצור עשויה אבן. כל מערכות הביצור מתקופה זו שנמצאו במישור החוף היו בנויות לבני טין, ורק זו בתל אסור בנויה אבן. מערכות ביצור כאלה ידועות רק בצפון סוריה ואנטוליה.
בשטח אחר של החפירה נמצאו קירות של מבנים פרטיים. פרט לכלי החרס הרבים, נתגלה גם חותם גליל מטיפוס סורי עליו דמות, אולי אל יושב על כס ומתפללים סביבו. לידם יש חיה מקרינה.
במסגרת החפירות נמצאו ממצאים ארכאולוגיים בעיקר מתקופת הברונזה התיכונה. בשנת 2010 התל החל להיחפר במסגרת פרויקט חדש בראשותו של ד"ר שי בר מאוניברסיטת חיפה. במהלך החפירות המחודשות נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת, הברזל וההלניסטית.
בתל נתגלו עדויות לניצני העירוניות בשכבות מתקופת הברונזה הקדומה 1 ב'.
חפירות ארכאולוגיות.
חפירה קהילתית-חינוכית.
חידוש החפירות בשנת 2010 התקיימו לזכרו של איציק דורי אשר נהרג בפיגוע בקיבוץ מצר בשנת 2002. החפירות אורגנו על ידי החברים של איציק (קבוצת חברים אשר מנציחה את איציק דורי) בשיתוף המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן אוניברסיטת חיפה, עמותת סקר השומרון ובקעת הירדן ומועצה אזורית מנשה. מאז מתקיימות כל שנה בחודשי הסתיו.
החפירה התבצעה כחפירה קהילתית - חינוכית אשר כללה את תלמידי כיתות ט' מבתי הספר באזור: מבואות עירון, גוונים, אולפנת כפר פינס, מייסר ורמות חפר, אשר חפרו מספר ימים כל אחד בהדרכת ארכאולוגים מאוניברסיטת חיפה. הפרויקט הוא החפירה הקהילתית הגדולה ביותר בארץ.
בעונת החפירות הראשונה השתתפו למעלה מ-400 תלמידים וכ-40 מתנדבים מבוגרים מהאזור, בעונות שלאחר מכן השתתפו יותר מ-500 תלמידים ובנוסף מתנדבים מהארץ ומחו"ל.
חרוט סוכר
חרוט סוכר או כיכר סוכר הוא הצורה בה יוצר ונמכר לצרכנים סוכר מזוקק לפני שפותחו מוצרי הסוכר המודרניים - קוביות סוכר וסוכר בגרגירים. חרוט הסוכר הגבוה, בעל הקצה המעוגל, היה מוצר-הקצה של תהליך זיקוק הסוכר הגולמי העשיר במולסה מקני סוכר שיובאו מאזורים כגון ברזיל והקריביים. החרוט נמכר עטוף בנייר.
באזורים שונים בעולם נמכרו חרוטי סוכר עד סוף המאה ה-19 או אמצע המאה ה-20. חרוטי סוכר היו מוצר מוכר בכל בית, עד כדי כך שהרים וגבעות ביבשות אירופה, אמריקה אסיה ואוקיאניה, המזכירים במראם צורת חרוט סוכר, נקראו בשם זה. ביניהם הר הסוכר בריו דה ז'ניירו בברזיל.
במקומות רבים נמכרו חרוטי סוכר עטופים בנייר צבוע באינדיגו - כחול עז. לאחר השימוש בסוכר היו שמיחזרו את הצבע מתוך הנייר על ידי טבילתו במים. בצבע שהופק צבעו חוטים ואריגים.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על גידול קני סוכר בארץ ישראל החל מהמאה ה-8. הצלבנים במדינות הצלבניות במזרח התיכון למדו את סודות ייצור הסוכר מהמקומיים, ובתקופתם שגשגה תעשיית סוכר מפותחת. בתהליך הייצור זוקק הסוכר, והנוזל נוצק לכלי חרס שראשם רחב ותחתיתם צרה. חור בתחתית הכלי איפשר לנוזל המולסה לנטוף לכלי תחתון, בעוד הסוכר נותר בכלי העליון והתגבש בו ימים רבים. בתום ההתגבשות שוחרר חרוט הסוכר מהכלי בו נוצק, אם כי בחלק מהמקרים נאלצו לשבור את הכלי לשם שחרור הסוכר. חרוטי סוכר שנוצרו בתהליך זה לא הכילו סוכר לבן מזוקק לחלוטין אלא סוכר חום, שהומס, בושל וסונן שוב מספר פעמים, לקבלת סוכר לבן.