ארבעת הסיפורים הנ"ל יצאו לאור בעברית באסופה בשם "צרות הן המקצוע שלי" בהוצאת מעריב שנת 2004. תרגם מאנגלית דניאל מזרחי.
מחוות בספרות העברית.
ספרו של הסופר עמוס קינן "את והב בסופה" (כתר, 1988) מושפע מכתיבתו של צ'אנדלר, בסגנון החד ובדיבור התמציתי של הדמויות. כמו כן דמותו של פיליפ מרלו מוזכרת פעמים רבות, למשל "יש לי מחשבה משעשעת: פיליפ מארלו יושב עכשיו במשרדו המאובק, בוהה אל החשבונות שאין לו מאיפה לשלם אותם. ואז אני נכנס בדלת מבלי לדפוק. הוא לא מופתע. הוא רגיל לביקורים כאלה. אולי רק לשכאלה. לכן יש לו אקדח בכיס. תשמע, אני אומר לו, אין לי הרבה כסף לשלם לך. אולי חמישים דולר. אני רוצה שתברר לי מי אני." (עמ' 23)
ברומן הבלשי "יתבטל העולם" מאת אמיר חרש (כתר, 2013) שמו של הבלש הוא פיליפ בוזגלו, כמחווה לפיליפ מרלו.
מכון גנזים
מכון "גְּנָזִים" (או ארכיון גנזים) ע"ש אשר ברש הוא המוסד המרכזי בישראל לשימור יצירתם של הסופרים העבריים. מכון ביו-ביבליוגרפי לחקר תולדות הספרות העברית בעת החדשה - אגודת הסופרים במדינת ישראל.
היסטוריה.
הארכיון הוקם בשנת 1951 על ידי אגודת הסופרים העבריים בארץ ביוזמתו של הסופר והעורך אשר ברש. תחילה הוצע לקרוא למכון גנזכו"ס (גנזי כתב וספר) לחקר הספרות העברית החדשה, אך לבסוף התקבלה הצעתו של אשר ברש שנתמנה ליו"ר הראשון לקרוא למכון בשם "גנזים". לאחר פטירתו ב 1952 נתמנה דוד שמעוני, שכיהן בתפקיד עד לפטירתו בדצמבר 1956. היו"ר השלישי היה יהודה בורלא. תקציבו של המכון לשנתו הראשונה היה 2,000 ל"י מקרנות האגודה. עד אז היו כמה אוספים לא מסודרים ולא שמורים היטב של כתבי יד ואיגרות סופרים. מטרת הקמת הארכיון הייתה לשמר ולשמור את יצירתם של הסופרים העבריים על ידי איסוף וליקוט כל החומרים הנחוצים לצורך התיעוד: תמונות מחיי הסופרים, כתבי יד שנדפסו ושלא נדפסו, איגרות למיניהן וכל פרסום הקשור בחיי הספרות העברית. הארכיון עוסק גם בשימור יצירה עברית שמחוץ לישראל, ובשנותיו הראשונות נתן עדיפות עליונה לשימור כתבי יד ומכתבים שנותרו באירופה לאחר השואה. כן אסף המכון חומר ארכיוני בארצות הברית, ולאחר קריסת ברית המועצות הועברו למכון גנזים ארכיונים ואוספים מברית המועצות.
ב"הארץ" מיום ה' באדר ה'תשכ"א (21 בינואר 1961) נתפרסמה הרשימה דלהלן: .
כיום, נמצאים במכון "גנזים" תיקיהם האישיים של למעלה מ-750 יוצרים עבריים בתחומי הספרות השונים, אוסף צילומים מקיף ועשיר ואוסף הקלטות ייחודי של סופרי ישראל בחמישים השנים האחרונות.
תרומתו החשובה של מכון "גנזים" לביבליוגרפיה העברית ולביו ביבליוגרפיה הישראלית החדשה, היא שמאפשרת קיום מסורת תרבותית ספרותית, מחקר ספרותי ראוי לשמו, ותיעוד הולם של הספרות העברית החדשה.
הארכיון נוסד וטופח על ידי אגודת הסופרים ושכן ונשמר בתוך מוסדות האגודה. בשנת 2003 הופרד מכון גנזים מאגודת הסופרים ופעל כעמותה עצמאית. בעקבות הפסקת העברת תקציבים לאגודת הסופרים באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 לא הועבר תקציב למכון והוא חדל לתפקד.
בעקבות הסכם שהושג בסוף 2007 בין חברי העמותה ואגודת הסופרים חזר הארכיון לפעול תחת אגודת הסופרים. בשנת 2010 החליטה עיריית תל אביב להעביר את הארכיון לספריית בית אריאלה, כדי לאפשר מרחב אחסון גדול יותר ובתנאים מנוטרים.
בשמונה השנים האחרונות מתקיים תהליך סריקה דיגיטלי המאפשר (באופן חלקי) עיון במסמכי הארכיון דרך אתר האינטרנט.
בין 2009–2016 ניהל את המכון משה מוסק. בשנת 2016, התמנתה אדיבה גפן, חברת הנהלת אגודת הסופרים העברים, ליו"ר פעיל של המכון.
לצד הארכיונאים הקבועים, מסייע בעבודת הארכיון צוות נרחב של מתנדבים.
סלמה לגרלף
סֶלמָה אוטיליה לובִיסה לָגֶרלֶף (; 20 בנובמבר 1858 – 16 במרץ 1940) הייתה סופרת שוודית והאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות.
קורות חייה ופועלה.
לגרלף נולדה וגדלה בחווה בדרום שוודיה. במהלך חייה התמודדה עם נכות ואובדן. כשהייתה בת שלוש חלתה בשיתוק ילדים, ובמשך רוב שנות ילדותה לא הלכה לבית הספר כילדים אחרים. בהיותה בת 20 נפטר אביה, שהיה קצין בצבא קבע. המשפחה התרוששה ונאלצה למכור את החווה. היא נסעה לסטוקהולם ושם למדה הוראה. בשנת 1889 חיברה כמה פרקים ראשונים ל"אגדת יסטה ברלינג", על פי אגדה נודעת שמקום התרחשותה הוא באזור שבו נולדה וגדלה. היא הגישה פרקים אלה לתחרות כתיבת סיפורים קצרים, וזכתה. זכייה זו עודדה אותה להמשיך בכתיבה. בסיום לימודיה, נסעה ללמד כמורה בצפון שוודיה. במקביל לעבודת ההוראה, החלה מפרסמת יצירות פרי עטה בכתבי עת, ובהמשך קיבלה מלגה מן האקדמיה השוודית, הודות לבקשתו של המלך אוסקר, שהתרשם מספר סיפוריה "קשרים סמויים". מלגה זו אפשרה לה להשתחרר מעבודת ההוראה ולהתמסר לכתיבה. בהמשך כתבה ספרים למבוגרים שזכו להצלחה רבה.
בין הספרים שפרסמו אותה יותר מכל ואף זיכו אותה בפרס נובל לספרות (1909) היו "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ו"ירושלים". האפוס "ירושלים" מספר על הגירתם של קבוצת איכרים, תושבי חבל דלרנה, לארץ ישראל, וחייהם בירושלים. הספר נכתב בעקבות ביקור שערכה לגרלף בארץ בשנת 1900, בחברת הסופרת היהודייה-השוודית סופי אֶלקַן (1853–1921), שהייתה חברתה לחיים. השתיים התארחו בגרנד ניו הוטל, שבניינו מצוי עד היום בעיר העתיקה סמוך לשער יפו. במהלך הביקור התיידדה לגרלף עם אנה ספאפורד (Spafford) , ממייסדות המושבה האמריקאית והקומונה הפרוטסטנטית האמריקאית-שוודית בירושלים. את ספר הילדים "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" כתבה כחומר קריאה לתלמידים בבתי הספר היסודיים, לפי הזמנתו של המורה הראשי דאלין, לסייע ללימוד הגאוגרפיה והאגדות של ארצם. דרך כתיבתה עוררה עליה את זעמם של השמרנים והקפדנים מבין המורים, ופה ושם היא אף נאלצה לערוך בטקסט תיקונים כדי להתאימו לדרישותיהם, שלא תמיד עלו בקנה אחד עם אלה של הילדים. לגרלף התעניינה באגדות עם ישראל והתכוננה לכתוב חיבור מקיף על חיי רבי עקיבא. היא הביעה אהדה לעם היהודי וחיברה אגדה למען הפליטים היהודים שמצאו מקלט בשוודיה.
ספריה עובדו למחזות, לאופרות ולסרטים. הסרטים הראשונים שהופקו בראינוע השוודי, בבימוייהם של ויקטור שיוסטרום ומוריץ סטילר, יוחדו ליצירותיה. אחד הנודעים בהם היה הסרט האילם מ-1924, "אגדת יסטה ברלינג" , בכיכובה של גרטה גרבו בראשית דרכה.
סלמה לגרלף הייתה האישה הראשונה שקיבלה פרס נובל לספרות. הפרס ניתן לה בשנת 1909 על ה"אידיאליזם האצילי שלה, עושר הדמיון ונדיבות ויופי הצורה שאפיינו את עבודתה".
חמש שנים לאחר זכייתה בפרס, נבחרה הסופרת כחברה באקדמיה השוודית ובמשך 25 שנה השתתפה בקביעת זוכי פרס נובל לספרות.
בשנת 1940 סייעה להציל את חייה של הסופרת היהודייה נלי זק"ש ואמה מידי הנאצים, בהבאתן לסטוקהולם.
תמונתה של לגרלף מופיעה על שטר של 20 קרונות שוודיות, ובצדו השני של השטר מופיע איור של נילס הולגרסון רכוב על אווז בר.
568 לפנה&quot;ס
הממלכה החתית החדשה
מעלה אברהם
אברהם קריניצי
אברהם קריניצי (כ"ט בכסלו תרמ"ז, 26 בדצמבר 1886 – ד' בכסלו תש"ל, 13 בנובמבר 1969) היה מן הדמויות הבולטות ביישוב היהודי ערב הכרזת מדינת ישראל ובדור הראשון שלה. כיהן כראש עיריית רמת גן מטעם הציונים הכלליים (מאוחר יותר המפלגה הליברלית) משנת 1926 ועד למותו בתאונת דרכים, בשנת 1969.
קורות חיים.
קריניצי נולד ליעקב וללאה לבית דב אברמוביץ בגרודנו שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו). בגיל 15, מעיד קריניצי, נטש את "החדר" לטובת לימודי נגרות ופעילות ב"בונד", אותו נטש לטובת "הפועל הצעיר". בראשית העלייה השנייה החליט קריניצי לעלות, אולם כיוון שנחשב קטין ואביו סירב להרשות לו לעלות, הוא ניסה ל"גנוב" את הגבול, נתפס על ידי השומרים והוחזר לאחר כמה שבועות לביתו. לאחר שהתיר לו אביו לעלות הגיע קריניצי למשרד המרכזי של "חובבי ציון" באודסה ושם סייע לו המזכיר אלתר דרויאנוב להשיג אשרה עות'מאנית לצורך כניסה לארץ ישראל. קריניצי הגיע לאסטנבול, שם אזל לו כספו והוא מצא עבודה כנגר בעזרתו של יצחק נופך. לאחר שחסך מספיק כסף לרכישת כרטיס הפלגה, עלה קריניצי לארץ בחנוכה תרס"ו (1905).
לאחר הגעתו ארצה עבד כמה חודשים כנגר ברחובות ובראשון לציון. לאחר מכן עבר ליפו ועבד גם בפתח תקווה ותקופת מה היה נתון תחת השפעתו של מיכאל הלפרין, שקרא לנהוג תקיפות בערביי הארץ, והיה נוכח כשהלפרין נכנס לכלוב האריות בקרקס ביפו. כחבר פעיל ב"פועלי ציון" נטל חלק בארגון פועלי היקב ובעקבות שביתתם למען שיפור תנאי עבודתם פוטר מעבודתו כנגר.
עם העלייה בשיעור האבטלה בארץ ישראל, יצא קריניצי לקהיר, שם עבד כשנה במפעל בבעלות איטלקית. לאחר מכן, שב לארץ ישראל לפרק זמן קצר וב-1907 חזר לתקופה קצרה לרוסיה, בשל החובה כבעל נתינות רוסית, להתגייס לצבא הרוסי. קריניצי היה בין מארגני ההגנה העצמית היהודית בגרודנו יחד עם אליעזר וישראל שוחט, וזאב ז'בוטינסקי. היה מעורב גם בתכנון רצח הקצין הרוסי פולקובניק גריבוידוב, שהיה בין ראשי מארגני הפוגרומים ביהודים. בדרך נס הצליח קריניצי לחמוק מגיוס ושב לארץ ישראל, כשהוא מביא עמו מכונות ניסור חדשות, שאפשרו לו להקים בית חרושת ביפו, אך דרכו של זה לא צלחה. מאוחר יותר היה קריניצי מעורב בפעולות התיישבות וביטחון ונמנה עם ראשוני ארגון "ההגנה".