ב-2002 שיחקה בסרט הפשע "Liberty Stands Still" לצד הארט בוכנר.
ב-2005 גילמה את רעייתו הרוסייה של דולף לונדגרן בסרט הגרמני-אמריקאי "The Mechanik".
ב-2008 הופיעה בסרט האימה "Shark in Venice" לצד סטיבן בולדווין.
ב-2011 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט "Penny's Shadow".
היא פעילה בנושאי זכויות האדם.
The Archer
The Archer (בעברית: הקשת) הוא סינגל שיווקי אשר הוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השביעי, "Lover". השיר יצא לאור ב-23 ביולי 2019, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-69 במצעד הבילבורד הוט 100, ולאחר כמה שבועות, הגיע אל המקום ה-38.
רקע וכתיבה.
ב-22 ביולי 2019, פרסמה סוויפט ברשתות החברתיות שלה כי היא עתידה להוציא שיר חדש מתוך האלבום. בהמשך, הודיעה כי בחצות של 23 ביולי 2019, יעלה השיר לכל רשתות הזרמות המדיה השונות. כמו כן, דיברה עליו סוויפט בשידור חי מן האינסטגרם שלה. בקליפ של "You Need to Calm Down" רמזה סוויפט על יציאת "The Archer".
באותו השידור החי, הודיעה סוויפט באופן רשמי כי השיר הוא לא הסינגל השלישי מתוך האלבום, אלא שיר שאהוב עליה במיוחד מתוך האלבום.
ביקורת.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-22 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
יחסי הונגריה–מונקו
יחסי הונגריה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הונגריה לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית.
עד שנת 2016 בין שתי המדינות לא שררו יחסים דיפלומטיים איך התקיים ייבוא וייצוא של סחורות ותיירים נכנסו ויצאו באופן חופשי (הכניסה למונקו היא חופשית דרך צרפת).
ב-2 במאי 2016 נערך טקס כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין הונגריה לבין נסיכות מונקו בפריז, שגרירות הונגריה בפריז הואמנה גם על מונקו בהתאם. הונגריה ומונקו יכלו לכונן את היחסים הדיפלומטיים אודות לאמנה המתירה את מונקו מצרפת בקשרי החוץ שלה שנחתמה ב-1 בדצמבר 2005.
מונקו היא המדינה האחרונה שכוננה עם הונגריה יחסים דיפלומטיים רשמיים, וכך השלימה הונגריה יחסים עם כל מדינות אירופה.
האידוהאדהאז
אנסטאסיה מיכאלי
ביקורת התבונה המעשית
ביקורת התבונה המעשית (בגרמנית: ) הוא הספר השני מבין שלוש הביקורות של עמנואל קאנט, שפורסם בשנת 1788. הספר ממשיך בביקורתו של קאנט שהחלה ב"ביקורת התבונה הטהורה" ועוסק בפילוסופיה המוסרית שלו.
לביקורת השנייה הייתה השפעה מכרעת על התפתחות ההגות בתחום תורת המוסר והמידות במאות ה-19 וה-20 והפכה במהלך השנים לנקודת ההתייחסות העיקרית בפילוסופיה מוסרית דאונטולוגית.
הספר תורגם לעברית על ידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך ויצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1973.
ההקדמה והמבוא בספר.
בפרקים אלו קאנט משרטט את המהלך של הביקורת. שני הפרקים הללו עוסקים בהשוואת המצב של התבונה העיונית והמעשית ולכן גם דן כיצד "הביקורת על התבונה המעשית" משתווה ל"ביקורת התבונה הטהורה".
בביקורת הראשונה, "ביקורת התבונה הטהורה", קאנט מטיל ביקורת על יומרותיהם של פילוסופים רציונליסטים הטוענים כי ניתן להשתמש בתבונה העיונית טהורה להגיע לאמיתות מטאפיזיות מעבר להכרות אמפיריות. מסקנתו של קאנט הייתה שיש צורך לרסן את התבונה העיונית הטהורה, מכיוון שהיא מעלה טיעונים מבולבלים כאשר היא מיושמת מחוץ לתחום המתאים לה. עם זאת, "ביקורת התבונה המעשית" איננה ביקורת על התבונה המעשית "הטהורה", אלא הגנה עליה כמי שמסוגלת לעגן התנהגות העולה על זו שמושתתת על ידי תבונה מעשית מבוססת-מאוויים. מדובר למעשה בביקורת על היומרות של התבונה המעשית "המיושמת". אסור לרסן תבונה מעשית טהורה, אלא יש לטפחה.
מבנה הביקורת השנייה מבוסס על אותו המבנה כמו בביקורת הראשונה: "האנליטיקה" תחקור את פעולות כושר השיפוט המעשי; "הדיאלקטיקה" תחקור כיצד ניתן להסיט את הכושר הזה ממסלולו הראוי; "ותורת המיתודה" תדון בשאלות של חינוך מוסרי.
האנליטיקה.
תבונה מעשית היא הכושר לקביעת הרצון, הפועלת על ידי יישום עקרון פעולה כללי למצב הספציפי של היחיד. עבור קאנט, "עיקרון" יכול להיות כלל מעשי בלבד אם הוא מבוסס על רחשי ליבו של היחיד או "חוק" אם הוא חל באופן אוניברסלי. כל עיקרון שמניח מראש רצון קודם לאובייקט כלשהו ביחיד תמיד מניח שהיחיד הוא מסוג האנשים שהיו מעוניינים באותו אובייקט מסוים. כל דבר שיחיד מעוניין בו יכול להיות קונטינגנטי בלבד ולעולם לא הכרחי. ולכן זה לעולם לא יכול להיות חוק.
כך למשל, לומר שישנו חוק לשרת את האל משמעותו שהחוק תלוי בעניין באל. זו אינה יכולה להוות בסיס מוצק לחוק מוסר אוניברסלי. לומר שהחוק הוא לייצר את מירב האושר עבור מירב האנשים או את מירב הטוב, לוקה באותה טעות שהרי יש בכלל זה הנחה של עניין במירב האושר, מירב האנשים, מירב הטוב, וכיו״ב. קאנט מסכם כי מקורו של האופי הנומולוגי של חוק המוסר עליו לבוא לא מתוכנו אלא מצורתו בלבד. תוכנו של החוק המוסרי האוניברסלי, הצו הקטגורי, אינו יכול להיות דבר גופא מצורתו של חוק, אחרת יהא תלוי ברחשי הלב של בעל החוק. החוק היחיד שתוכנו הוא צורתו, לפי קאנט בא לידי ביטוי במימרה:
קאנט ממשיך לטעון כי הרצון הפועל על פי החוק המעשי הוא רצון הפועל על פי הרעיון של צורת החוק, רעיון של תבונה שאינו מבוסס על החושים. מכאן שהרצון המוסרי אינו תלוי בעולמם של החושים, עולם בו הוא עשוי היה להיות מוגבל על ידי מאוויו הקונטינגנטיים. לפיכך, הרצון הוא חופשי מיסודו. ולהפך: אם הרצון הוא חופשי, עליו להיות מוכתב על ידי כלל, כלל אשר תוכנו אינו מגביל את חופש הרצון. הכלל המתאים היחיד הוא הכלל שתוכנו שווה לצורתו, "הצו הקטגורי". לקיים את החוק המעשי זה להיות אוטונומי, ואילו לעקוב אחר כל סוג אחר של חוקים קונטינגנטיים (או "צווים היפותטיים" ) זה להיות הטרונומי ולכן לא-חופשי. החוק המוסרי מבטא את התוכן החיובי של החופש, בעוד שהיותו חופשי מהשפעה זרה מבטא את תוכנו השלילי.
יתר על כן, אנו מודעים לפעולה של החוק המוסרי עלינו ודרך הכרה זו אנו מודעים לחופש שלנו ולא באמצעות כל סוג של כושר מיוחד. אף שפעולותינו נקבעות בדרך כלל על בסיס שיקולי תועלת ("אהבה עצמית"), אנו מבינים שאנו יכולים להתעלם מדרישות האהבה העצמית כאשר חובה מוסרית מונחת לפתחינו. הכרת החוק המוסרי היא "א-פריורית" ואיננה ניתנת לאנליזה.
בחלק השני של האנליטיקה, קאנט עוסק בבלבול בין הטוב והעונג המתעורר גם כאשר אנו מבלבלים בין מושגי "הטוב מול הרשע" לבין המושגים של "טוב מול רע." הטוב, בניגוד לרע, הוא באמת רק הנאה. אבל זה איננו המקרה עם הטוב, במובן של טוב "מוסרי". אדם טוב מבחינה מוסרית עשוי לסבול ממחלה כואבת (רעה), אך הוא אינו הופך לפיכך לאדם רע (רשע). אם אדם רשע מוסרית נענש על פשעיו, זה עלול להיות רע (כואב) עבורו, אך טוב וצודק במובן המוסרי.
אליבא דקאנט הטעות של כל החקירות הפילוסופיות הקודמות לו לגבי מוסר היא שניסו להגדיר את המוסרי במונחים של הטוב ולא להפך. בדרך זו, כולם נפלו קורבן לאותה טעות של בלבול בין הנאה למוסר. אם האדם חפץ בטוב, יפעל כדי לספק את מאוויים אלו, כלומר על מנת לייצר הנאה.
החוק המוסרי, לדעתו של קאנט, מקביל לרעיון החופש. מכיוון שלא ניתן לתפוס את הדברים כשלעצמם (הנומנלי), אנו יכולים לדעת שמשהו צודק מבחינה מוסרית רק על ידי שקילה אינטלקטואלית האם ניתן לרצון לבצע באופן אוניברסלי פעולה מסוימת אותה אנו רוצים לבצע כיחידים. קאנט מכנה את הרעיון שאנחנו יכולים לדעת מה נכון או לא נכון רק באמצעות הכרה מופשטת "רציונליזם מוסרי". זאת להבדיל משתי גישות אלטרנטיביות שגויות לדידו לאפיסטמולוגיה מוסרית: "אמפיריציזם מוסרי", על פיה טוב ורע מוסריים הם דברים שאנו יכולים לתפוס מהתבוננות בעולם "ומיסטיקה מוסרית", על פיה מוסר הוא עניין של חישה כלשהי של תכונות על-טבעיות, כמו רצון האל. אף ששתי העמדות שגויות ומזיקות, לפי קאנט, אמפיריזם מוסרי הוא הרבה יותר גרוע מכיוון שהוא משווה בין המוסרי לרדיפה אחר הנאה.
בסיום חלק זה, קאנט מנסח את ניסוחו הברור והמפורש ביותר של העמדה שהוא נוקט ביחס לשאלת מהותו היסודית של המוסר. עמדתו של קאנט היא כי הטוב המוסרי, שהוא עקיבה אחר הכלל של הציווי הקטגורי, הוא בסיסי יותר לאתיקה מאשר תוצאות טובות של מעשים, וכי המניעים הנכונים - ההכרה בהכרח שבחובה המוסרית - הם הקריטריונים להגדרת האדם כטוב. מכאן שקאנט הוא דאונטולוג, במינוח של הפילוסופיה העכשווית. הוא גם נוקט עמדה בשאלה החשובה כיצד נוכל להבחין בין הצודק לבין מה שאינו צודק. קאנט מאמין שלעולם לא נוכל להיות בטוחים כאשר היינו עדים למעשה מוסרי, מכיוון שצדקותו המוסרית של מעשה מורכבת מכך שהיא נגרמת בדרך הצודקת מהעולם הניומנלי, שהוא מעצם הגדרתו אינו ניתן לידיעה. מכאן שהוא "רציונליסט מוסרי" .
הדיאלקטיקה.
תבונה טהורה, בביטוייה העיוניים והמעשיים, עומדת בפני בעיה יסודית. רוב הדברים בעולם הפנומנלי של החוויה הם מותנים (כלומר הם תלויים בדבר-מה אחר) אך התבונה הטהורה תמיד שואפת אל הללא-תנאי. הבעיה היא שהבלתי-מותנה, לטענת קאנט, נמצא רק בעולם הנומנלי. התבונה הטהורה, כאשר היא מנסה לחרוג מגבולותיה לתחום הבלתי-מותנה של הנומנון בהכרח תיכשל והתוצאה היא היווצרות האנטינומיות של התבונה.
אנטינומיות הן הצהרות סותרות שעל-פניו, שתיהן נראות מאומתות על ידי התבונה. קאנט חשף מספר אנטינומיות כאלה של תבונה ספקולטיבית בביקורת הראשונה. בביקורת השנייה הוא מוצא אנטינומיה של תבונה מעשית טהורה שפתרונה הכרחי על-מנת לקדם את הידיעה שלנו.