מחרוזת פנינים קלאסית מורכבת מפנינים כדוריות לבנות בלבד, והיא פופולרית במיוחד אצל כלות.
שרשרת עם תליון שן.
בכמה מחרוזות של גברים (וגם במספר סוגים מועט של שרשראות לנשים) בשרשרת יש תליון של שן של חיה. גרסה פופולרית במיוחד היא שרשרת מעור עם שן של כריש.
מחרוזת תפילה.
חרוזי תפילה שאמורים לשמש כמוקד של מדיטציה או תפילה ו / או לסייע בלימוד פסוקים דתיים, מאורגנים לעיתים כשרשרת. מחרוזות תפילה מכילים בדרך כלל חרוזים מכל סוג שהוא (לעיתים קרובות חרוזי עץ, זרעים או חומרים אחרים הזמינים בקלות שקשורים לרוחניות / או ענווה) לאורך כל אורכן. שרשראות מסוג זה בדרך כלל אינן נענדות.
סמלים מקובלים.
שרשרת עם סמל פופולרי כתליון, כגון: יין ויאנג, צלב, חמסה או מגן דוד.
תקופת שווה
תקופת שׁוֹוָּה ("Shōwa jidai" 昭和時代, מילולית: "תקופת השלום הנאור") היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט הקיסר הירוהיטו, מ-25 בדצמבר 1926 עד 7 בינואר 1989. התקופה ארכה זמן רב יותר מתקופת שלטונו של כל קיסר אחר בתולדות יפן. ניתן לחלק את תקופת שווה לשתי תקופות בעלות אופי שונה לחלוטין, כאשר התקופה שלפני 1945 מתייחסת לאימפריה היפנית ואילו התקופה שלאחר מכן נוגעת ליפן המודרנית.
עד 1945 הייתה יפן תחת שלטון לאומני ומיליטריסטי, שלא בחל בנקיטת אמצעים דיקטטוריים ובדיכוי זכויות האדם. שאיפותיה האימפריאליסטיות של יפן הגיעו לשיאן בפלישה לסין ב-1937, בכניסתה למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר ובמתקפה על פרל הארבור ב-1941, שהובילה למלחמה עקובה-מדם עם ארצות הברית.
כניעתה של יפן בתום המלחמה, וכיבושה על ידי ארצות הברית - כיבוש שנמשך שבע שנים - הביאו עמם שינויים קיצוניים ביפן. בתקופת הכיבוש נערכו רפורמות דמוקרטיות מקיפות, בהן איבד הקיסר את מעמדו כ"אל חי" ויפן הפכה למונרכיה חוקתית. ב-1952, עם חתימת חוזה סן פרנסיסקו, שבה יפן להיות מדינה ריבונית. לאחר הכיבוש האמריקאי נהנתה יפן מתקופה של שגשוג כלכלי והפכה לאחת מהמעצמות הכלכליות המובילות בעולם.
מקור שם התקופה.
בנאום ההכתרה שהתפרסם בציבור התייחס הקיסר החדש לשם התקופה: "ביקרתי בשדות הקרב של המלחמה הגדולה. בנוכחות הרס כה רב, מבין אני את ברכת השלום ואת נחיצות ההסכמה בין אומות."
סוף דמוקרטיית טאישו.
בשנות ה-20 הייתה יפן נתונה בתהליך מתמשך של רפורמות דמוקרטיות שהגיעו לשיאן ב-1925, עם חקיקת חוק שהעניק זכות בחירה לכל גבר מעל גיל 25, ובתנאי שהתגורר באחד מאזורי הבחירה מעל שנה ובתנאי שאינו חסר בית. כך גדל מספר הבוחרים ל-12.5 מיליון.
אולם, עשרה ימים בלבד לפני שהתקבל חוק זכות הבחירה האוניברסלי, בלחצם של גורמים בימין השמרן, התקבל חוק השמירה על הסדר הציבורי ומספר חוקים אנטי-רדיקלים נוספים. חוק השמירה על הסדר הציבורי דיכא את חירויות הפרט ביפן, ובמסגרתו הפכו כל הקבוצות שדגלו בשינוי שיטת הממשל או ביטול רכוש פרטי. תנועות השמאל שהושפעו מהמהפכה הרוסית דוכאו, ובסופו של דבר פוזרו. מעבר לחוק השמירה על הסדר הציבורי, פלגנות בשמאל הפוליטי תרמה גם היא לפירוקו.
השמרנים קידמו את חוק השמירה על הסדר הציבורי מכיוון שמנהיגי המפלגות והפוליטיקאים של תקופת טאישו חשו שהמדינה נמצאת בסכנה בדמות חתרנות מהפכנית. המדינה היפנית מעולם לא הגדירה כראוי את הגבול שבין נושאים פרטיים ונושאים ציבוריים, ודרשה נאמנות מכל שדרות החברה. לפיכך, כל שוני אידאולוגי, למשל עריכת רפורמות סוציאליסטיות, נחשב כהתקפה על המדינה.
לאחר קבלת חוק השמירה על הסדר הציבורי, התייצב קוקוטאי כסמל הלאומי. קוקוטאי - הזהות הלאומית של יפן תחת הקיסר - יצג את החומה כנגד קומוניזם ואנרכיזם ביפן, אך בשילוב עם קשיי השפל הגדול שהחל לתת את אותותיו סימל קוקוטאי את מותה של הדמוקרטיה הפרלמנטרית במדינה.
הוועידה הימית בוושינגטון ותקרית מוקדן.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ניסו מעצמות המערב, בהשפעת משנתו של וודרו וילסון, להנהיג פירוק נשק עולמי, ובמסגרת ניסיון זה התכנסה הוועידה הימית בוושינגטון בה ניסו המעצמות להטיל מגבלות על החימוש הימי. אמנת וושינגטון - תוצאתה של הוועידה - הגבילה את מספר אוניות מערכה ונושאות מטוסים שרשאיות ארצות הברית, בריטניה ויפן להחזיק, ביחס של 3:5:5, בהתאמה. לאומנים קיצוניים ביפן ראו במהלך זה ניסיון של מעצמות המערב לחסום את ההתפשטות היפנית לאזורים בהם לא היה להן אינטרסים כלל. עם זאת, השלטונות ביפן חתמו על אמנת וושינגטון, בהבינם שהלך הרוח העולמי סוטה הרחק מכיוון המלחמה, ושיחס הציים שנקבע באמנה עדיין איפשר ליפן לשמור על ההגמוניה שלה באוקיינוס השקט.
ב-1924 ספגו יחסי ארצות הברית-יפן מכה קשה, עם קבלתו בארצות הברית של חוק ההגירה של 1924 שסגר את המדינה בפני מהגרים מיפן. התגובה היפנית, שבאה לידי ביטוי ברמות המדיניות הגבוהות ביותר וגם ברחובות יפן בדמות הפגנות, הייתה עוינת ותקיפה, ותרמה לשינוי המדיני שחל ביפן. בשנים שלאחר מכן נפגעה יפן מהשפל הכלכלי העולמי, המחירים צנחו ואחוזי האבטלה הרקיעו שחקים, ובעוד תנועות השמאל המשיכו להיות מדוכאות, אי-השקט הציבורי החל לצמוח.
ב-1930 התקיימה בבריטניה הוועידה הימית בלונדון, שמטרתה הייתה להרחיב את ההסכמים אליהם הגיעו באמנת וושינגטון. ממשלת יפן ביקשה להעלות את יחס הציים ל-7:10:10, אך הצעה זו נדחתה על ידי ארצות הברית. חוסר יכולתה של הממשלה להגיע להישגים בוועדה עורר חוסר שביעות רצון ואי-אמון בממשלה בקרב הציבור, ואת תחושות אלה ליבו קבוצות לאומניות קיצוניות בכל רחבי המדינה. על רקע הסערה הפוליטית שעוררו תוצאות הוועדה בלונדון נורה ראש ממשלת יפן המאגוצ'י אוסאצ'י ב-14 בנובמבר 1930 בידי קיצונים, ומת ב-1931.
בשלב זה איבדה הממשלה האזרחית את התמיכה הציבורית בה, והצבא היפני הקיסרי, שבשורותיו פשתה הקיצוניות הימנית, החל לפעול באופן עצמאי, ללא קשר לממשלה. כך ניצל הצבא את המצב ופלש למנצ'וריה בקיץ 1931. מאז מלחמת רוסיה–יפן ב-1905 שמרה יפן על נוכחות צבאית במנצ'וריה. אחרי תקרית בה אירע פיצוץ בפסי רכבת יפניים צפונית למוקדן, תקף צבא קוואנטונג את הכוחות הסינים באזור. על אף כל מאמציה, לא הצליחה הממשלה האזרחית לדכא את הגורמים החתרניים בצבא, שהמשיך וכבש את כל מנצ'וריה ואף הקים את ממשלת הבובות מנצ'וקוו כדי לשלוט בחבל הארץ. הדיאט, שבשלב זה רווב חבריו היו קציני צבא, הצביע בעד פרישה מחבר הלאומים.
עליית הלאומנות.
לפני 1868 הגדירו עצמם מרבית תושבי יפן לפי ההשתייכות הפיאודלית שלהם ולא כ"יפנים," והיריבים העיקריים של שוגונות טוקוגאווה היו ההאן סצומה וצ'ושו. תקופת מייג'י הביאה שינוי בנוף הפוליטי ובמהלכה הונהגו לראשונה חינוך חובה, גיוס חובה, תיעוש וריכוזיות. בצירוף עם הצלחה במלחמות חיצוניות, הביאו שינויים אלה לעלייה בלאומנות היפנית ולחיזוק מעמדה בתוך החברה. חינוך חובה להמונים וגיוס חובה היוו כר פורה להנחלת הרעיון לפיו יפן היא אומה אחת, להבדיל מנחלות של דאימיו בודדים. בדרך זו החליפה הנאמנות למדינה את נאמנות האנשים לנחלתם ולאדונם הפאודלי. קצב תיעוש מהיר וריכוזיות גרמו ליפנים לראות את ארצם כשוות ערך למעצמות המערב מבחינה טכנולוגית, והצלחה במלחמות חיצוניות עוררה גאווה צבאית בקרב התושבים.
הלאומנות היפנית התבססה על רעיון הבושידו, ודגלה בתיעוש מהיר ובשליטה אסטרטגית במזרח אסיה. הלאומנים ראו בהתערבות המשולשת ב-1895 איום על השרדותה של יפן במזרח אסיה, והפתרון שקראו לו היה מלחמה וכיבוש.
בראשית תקופת שווה רווחה באימפריה היפנית אפליה גזעית נגד אסייתים זרים, מאחר שיפן החלה כבר בתהליך קולוניזציה של שטחים במזרח אסיה. גזענות זאת טופחה על ידי ממשל שווה, ואחד ממוריו של הקיסר הירוהיטו, ההיסטוריון קורקיצ'י שירטורי, כתב ש"אין דבר בעולם שידמה לאופי האלוהי של המשפחה הקיסרית ולפיכך לזהות הלאומית שלנו (קוקוטאי). הנה סיבה טובה אחת לעליונתה של יפן."
הסכם אנטי-קומינטרן עליו חתמו יפן וגרמניה הנאצית ב-1936 הביא לזרימת אידאולוגיות נאציות ליפן, אך בסופו של דבר נכשל הניסיון להחדיר רעיונות אנטישמיים לשיח הציבורי. בעוד שהממשלה אכן השתמשה בדימוי המקובל של היהודים, היה זה על מנת לחזק את האחדות האידיאולגית של התושבים, ולא על מנת לעורר רדיפות. דחיית המדיניות האנטישמית נעשתה באופן רשמי על ידי שר החוץ של יפן יוסוקה מצואוקה, שאמר "מעולם לא הבטחתי שננהיג את המדיניות האנטישמית שלו (של היטלר) ביפן. זו לא דעתי האישית בלבד, זוהי דעתה של יפן, ואין לי נקיפות מצפון להכריז על כך לעולם."
צבא קוואנטונג איפשר ל-20,000 יהודים להיכנס למנצ'וקוו ב-1938. כאות הערכה על מעשיו, הוזמן גנרל קיאיצ'ירו היגוצ'י, שנתן את הסכמתו לכניסת הפליטים מאירופה, לטקסי העצמאות במדינת ישראל. בנוסף, הדיפלומט צ'יאונה סוגיהארה הנפיק מעל ל-6,000 אשרות מעבר ליהודים מליטא שנמלטו מהנאצים ליפן. ב-1985 הוכר סוגיהארה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
מדינת צבא.
בעקבות פרישתה מחבר הלאומים, ובהיעדר בת ברית חזקה, ספגה יפן גינוי משאר המדינות בחבר, דבר שהזין את הלאומנות בתוך המדינה עצמה. התנועות גייסו מנהיגים מקומיים כגון ראשי עיר, מורים וכוהני שינטו, על מנת שיחדירו את הרעיונות הלאומניים לאוכלוסייה, רעיונות לפיהם הנאמנות הגבוהה ביותר של אזרח יפן היא לקיסר ולצבא. במאי 1932 התנקשה קבוצה של קציני צבא וצי קיצוניים בראש הממשלה. בסופו של דבר נכשל ניסיון הפיכה זה, אך הוא סימן את סוף השלטון המפלגתי ביפן.