עם הכיבוש הערבי של קפריסין, הוצאה גופתו של הקדוש מקברה ונלקחה לקונסטנטינופול. לפי המסורת הייתה הגופה שלמה ומהקבר עלה ניחוח של ריחן, "הצמח המלכותי" (ביוונית Βασιλικός - "בסיליקוס" המקורב למילה "מלך" "βασιλεύς" - "בסילאיס"). שתי העובדות האלה נתפסו כאישור אלוהי לקדושתו של ספירידיון. עם כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, נלקחו שרידי הגופה על ידי הנזיר קאלוחרטיס (Καλοχαιρέτης) לקורפו ביוון, והם שמורים בכנסייה הקרויה על שמו. השרידים מונחים בתיבת כסף שיוצרה בווינה במאה ה-19. עם זאת ידו הימנית של הקדוש שמורה ברומא.
ספירידיון הוא הקדוש המגן של הקדרים ושל האי קורפו, בו הוא מכונה באופן רשמי "ספירידיון הקדוש מגן העיר" ("Αγιος Σπυρίδων ο πολιούχος"). בין היתר מיוחס לו גירוש הרעב מהאי ב-1550 וגירוש הדבר ב-1630 ושוב ב-1673. בטרם עזבה המחלה את המקום, היא שרטה את אחד מביצורי המצודה העתיקה בקורפו, ושריטה במבנה משמשת לפי המאמינים כראיה למסורת זו. עוד מיוחסת לקדוש הצלת העיר מהמצור העות'מאני ב-1716. לפי מסורת זו נגלה הקדוש לחיילים טורקים כשהוא אוחז בלפיד בוער, וזרע בקרבם אימה. התיבה ובה שרידי הקדוש, נישאת בתהלוכה במספר אירועים במשך השנה המנציחים את הניסים שעשה: יום ראשון של הדקלים, יום שבת שלפני הפסחא, יום ראשון הראשון בחודש נובמבר וב-11 באוגוסט.
בן בליעל
מודל אדריכלי
אולימפיאדת הנכים
חת&quot;ם
שטורמאבטילונג
החולצות החומות
ספרות יידיש
ספרות יידיש היא הספרות היפה אשר נוצרה בשפת היידיש. נהוג לחלק את התהוות ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: ספרות יידיש קדומה; ספרות משכילית וספרות חסידית; וספרות יידיש מודרנית. קשה אמנם לתחום במדויק את גבולות התקופות הללו, אך באופן כללי ניתן לומר כי המונח "ספרות יידיש קדומה" מתייחס ליצירות שנוצרו החל במאה ה-13, בסמוך לאחר היווצרותה של השפת היידיש עד 1780; ספרות משכילית וספרות חסידית – משנת 1780 ועד סוף המאה ה-19; וספרות יידיש מודרנית – מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לימינו.
ספרות יידיש עתיקה.
ראשיתה של ספרות היידיש בתרגומים של טקסטים דתיים ובפרשנויות שנכתבו להם (כדוגמת "צאינה וראינה", שנודע גם כ"טייטש-חומש", בתקופה מאוחרת יותר). הסופר החשוב ביותר של ספרות היידיש העתיקה היה אליהו בחור, אשר תרגם ליידיש את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" (מן הגרסה האיטלקית לסיפור, "Buovo d’Antona") ועיבד אותו לגרסה יהודית. החל משנת 1507 הופצו כתבי יד של הסיפור פרי עטו, שנקרא "בָּבָא דְאַנְטוֹנָא" (קרי: "בּוֹבוֹ"), ושבהמשך כונה בָּבָא-בּוּך – ובשנת 1541 נדפס הסיפור בעיר איסני (Isny) שבגרמניה, ובכך היה לספר הלא-דתי הראשון שנדפס בשפת היידיש. יצירה זו מדגימה את השפעת הצורות הספרותיות האירופיות על אופייה של ספרות היידיש – לא רק על נושאיה, אלא גם על צורות בתים ועל אופני החריזה – אדפטציה של האוטבה רימה האיטלקית. מכל מקום, אליהו בחור שינה סממנים רבים בסיפור על מנת לשקף יסודות יהודיים, על אף שהם אינם מתאימים לטבעהּ הנוצרי במהותו של האבירות.
יצירה רבת-השפעה נוספת של ספרות היידיש העתיקה היא "מעשה בוך" (יידיש: "ספר מעשיות"; בזל, ה'שס"ב-1602) – יצירה המאגדת סיפורי מוסר המתבססים על מקורות עבריים ורבניים, וכן סיפורים עממיים ואגדות. בהתבסס על הכללתם של מספר סיפורים לא-יהודיים בלקט, הסיקו החוקרים כי המהדר חי באזור מערב גרמניה של היום בשליש האחרון של המאה ה-16. סיפורים הדרכתיים אלה עודם נקראים בקרב קהילות אדוקות, ובעיקר בקרב החסידים.
נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים ושרה רבקה רחל לאה הורוביץ (שתיהן בנות המאה ה-18). במאה ה-16 כתבה רבקה טיקטינר ספר מוסר לנשים בשם מנקת רבקה וכן שיר לשמחת תורה שיועד להיות מושר על ידי נשים בזמן שהן מקשטות את ספרי התורה. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא הממואר של גליקל מהמלין – מסמך משפחתי של אשת עסקים יהודייה-גרמניה בת המאה ה-17, אשר פורסם רק בשנת 1896.
ספרות משכילית וספרות חסידית.
עלייתה של תנועת החסידות בסוף המאה ה-18 הביאה לעליית סוג מיוחד של יצירה ספרותית, שעם יצירות מסוגה נמנה למשל "שבחי הבעש"ט" – חיבור הגיוגרפי, המספר על חייו של הבעל שם טוב ומהלל את דמותו. סיפור סיפורים היה מרכיב מכריע בהתפשטות החסידות; גם הבעש"ט וגם נינו, ר' נחמן מברסלב, השתמשו בסיפורים המבוססים על מעשיות עממיות כדי להעביר מסרים רוחניים. סיפורים אלו הועלו על הכתב ונאספו בידי תלמידיהם. לסיפוריו של רבי נחמן נודעה ההשפעה החזקה יותר על התפתחות ספרות היידיש. אחד מקובצי הסיפורים הידועים ביותר של רבי נחמן הוא "סיפורי מעשיות" (ה'תקע"ו-1816). יצירה זו מאופיינת בשימוש באלגוריה כדי להביע מושגים מופשטים וקבליים, וכן במיזוג מוטיבים יהודיים ונוצריים.
במקביל לעליית החסידות, פרחה באירופה תנועת ההשכלה – תנועה חברתית אשר אימצה את ערכי הנאורות, עודדה השתלבות בחברה הסובבת ודגלה ברכישת הידע, המנהגים והשאיפות של האומות שבקרבן חיו היהודים. תנועה חילונית זו התנגדה לחסידות, ואנשיה לחמו בכל האמונות הטפלות, שלדעתם נפוצו במיוחד בקרב החסידים. כתוצאה מההשפעות שבאו מחוץ לארץ, וכתגובה על בערות־הרוח – אויבת התרבות – הלכה ההשכלה המזרח-אירופאית מאז אמצע המאה ה-19 והפכה ביקורתית יותר ויותר, ואף עוינת, כלפי החוק היהודי-דתי, ואף כלפי הדת בכלל. עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק. אקסנפלד החל את דרכו כחסיד של ר' נחמן, אך בהמשך נטש את החסידות והתנגד להּ נחרצות. ברומן פרי עטו "דאס שטערנטיכל" (יידיש: "כיסוי הראש"), שיצא לאור בשנת 1861, מתואר עולם החסידות כבלתי-סובלני וכצר-מוחין. בשל התנגדות מצד המנהיגים החסידים, רק חמש מיצירותיו התפרסמו. יצירתו ריאליסטית, ומדגימה את השפעת הספרות הרוסית של המאה ה-19. אטינגר (1802–1856) היה רופא אשר חיבר מחזות, ובהם המחזה הנחשב לחשוב ביותר בתקופת ההשכלה – "סערקעלע". סגנונו הסאטירי מדגים את השפעת הדרמה האירופית; ועל כן יש המשערים כי קרא את מולייר. דיק (1814–1893) חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. חשיבותו של פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים. דיק חיבר גם יצירות בעברית, ובהן הפרודיה התלמודית המשובחת "מסכת עניות" (1844).
ספרות יידיש מודרנית.
הקלאסיקנים.
נהוג לזהות את ראשיתהּ של ספרות היידיש המודרנית בשנת 1864 – השנה שבה יצא לאור הרומן "דאָס קליינע מענטשעלע" (יידיש: "האיש הקטן". תורגם לעברית: "האישון הקטן") מאת שלום יעקב אברמוביץ, הידוע יותר בשמו הספרותי מנדלי מוכר ספרים. עד פרסום ספר זה כתב אברמוביץ רק בעברית, השפה שבה תקשרו רבים מתומכי ההשכלה. בספר, שפורסם לראשונה בהמשכים בנספח היידי של "המליץ" (קול מבשר), חושף אברמוביץ כביכול את האלטר אגו שלו, המספר מנדלי מוכר ספרים, שמופיע מאז בספריו בדמות הסופר והמספר כאחד. מערכת היחסים המורכבת שבין הסופר, המספר והקוראים נחקרה ביסודיות על ידי חוקר הספרות דן מירון. יצירתו של מנדלי מצטיינת בחדות ואירוניה, תוך כדי שמירה על הקול העממי של המספר. הוא מבקר את השחיתות שפשתה בקהילה היהודית, לא מעט בהשפעת הממסד הרוסי והפולני. גם הוא ממשיך במסורת המתקפה המשכילית על הדעות הקדומות והמנהגים שעבר זמנם, כמו נישואים מוקדמים ושידוכים מאורגנים. ספרו האחרון, מסעות בנימין השלישי, שפורסם לראשונה ביידיש בשנת 1878, מהווה פרודיה יוצאת דופן על חיי הקהילה היהודית בתחום המושב.
השפעתו של מנדלי ניכרת בשני תחומים: ראשית, הוא כתב ביידיש בתקופה שבה רוב המשכילים ואנשי הרוח נטו לכתיבה בעברית או בגרמנית. שנית, באמצעות הטכניקה הסיפורית והאג'נדה החברתית שלו, העלה מנדלי את הספרות היפה ביידיש לרמה אמנותית שתואמת את העידן המודרני. השגשוג של ספרות יידיש בעיצובים מודרניים, שהתפתח לאחר הכתיבה של מנדלי, הן מבחינת טכניקת הכתיבה והן מבחינת הגוון החברתי שניתן לטקסטים, מעיד על השפעתו של הסופר.
החשובים ביותר בין הסופרים שהלכו בדרכו של מנדלי, הם שלום עליכם, (שמו הספרותי של שלום רבינוביץ) וי"ל פרץ. ספרו הידוע של שלום עליכם, "טביה החולב", (טביה דער מילכיקער) נכתב במהלך מספר שנים, גם כתגובה לאירועים קשים, כמו פוגרומים וגירושים, שהתחוללו בקהילה היהודית במזרח אירופה, בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים. הסיפורים שמסופרים כביכול לשלום עליכם מפיו של טוביה החלבן, דמות צבעונית בעלת חוש הומור מפותח, הפסוקים שהוא מעוות מהמקורות כדי שיתאימו לנסיבות חייו, בנותיו ובחירי לבן, והגירוש שהוא חווה מעיירת מגוריו, אנטבקה - עצבו את סגנונו של שלום עליכם, סגנון הצחוק שמבצבץ מבין הדמעות.
י"ל פרץ הביא לספרות היידיש מגוון רחב של טכניקות סיפור מודרניות שספג תוך כדי קריאה מרובה בספרות האירופית. על אף שמבחינה פוליטית נחשב י"ל פרץ כרדיקל, ובמיוחד בשנות התשעים של המאה ה-19, הספרות שלו היא בעלת דקויות פלורליסטיות ושווה לכל נפש. יצירתו היא פשוטה וחתרנית כאחד ובעלת גוון אישי-פסיכולוגי גדול יותר מאשר יצירותיהם של מנדלי ושלום עליכם. לכן, הוא נחשב לסופר המודרני הראשון של ספרות היידיש. סיפורו הידוע "בנצי שתוק" (באנטשע שווייג) מאפיין את סגנון יצירתו. הוא מצליח להעביר בסיפור מסר כפול: אהדה למדוכאים המשולבת בביקורת כנגד הפסיביות של המדוכאים.