אחד מהנושאים שנידונו בהרחבה רבה בקשר לקבוצה זו היה אופי השימוש בניביהם. ההשערה האינטואיטיבית היא שהניבים שימשו כנשק רב עוצמה, הגורמים לפגיעה קשה בטרף. אולם, כשבוחנים את הנושא לעומק צצות קושיות רבות. מבנה הגוף של בעלי ניבי החרב, במיוחד הקיצוניים שבהם, כה שונה
מזה של טורפים אחרים עד שנשיכה "רגילה" אינה מתאפשרת. לדוגמה, כדי להשיג מרחק מספיק לנשיכה בין הניבים העליונים לתחתונים, הלסת צריכה להיפער בזווית רחבה, אך שריריה נמתחים כל כך עד שאינם יכולים לאסוף את הכוח הנדרש בשביל לסגור אותה בעוצמה המתאימה לחדירת עור ובשר.
עיקר המחקר נעשה על תת-משפחת השנחרבים, מכיוון שאפשר להשוות בינם לבין קרוביהם המודרניים שנחקרו רבות. חלק הארי מהמחקר נעשה על הסמילודון, ולגבי התפתחותו ואורח חייו הוצעו השערות רבות במהלך סוף המאה ה-19: מטענות בעד נשיכה אלימה, דרך
תפקיד הניבים כפותחן קופסאות לפריצת השריון של בני קבוצת הגליפטודוניים (כדוגמת הגליפטודון), ועד תמיכה בדעה שהניבים אינם אלא תוצאה של מגמה עיוורת, שהובילה להכחדת בעליהן במהירות בשל קשיי אכילה.
אכילת פגרים.
אחת מההשערות הטילה ספק במעמדם של בעלי ניבי החרב כטורפים. הפלאונטולוג השוודי אנדרס בירגר בוהלין (Anders Birger Bohlin) חשב שבעלי חיים אלו הותאמו באופן בלעדי לאורח חיים של אוכלי נבלות. הם לא יכלו לצוד את מזונם ונאלצו להסתמך על פגר מזדמן, שאת בשרו הרך מריקבון חתכו באמצעות ניביהם. מכיוון שלא נצרכו לרדוף אחר טרפם, בנוסף הם פיתחו מבנה גוף חסון מאוד כדי להילחם עם מתחרים על המזון, כגון זאב הבלהות והדוב קצר-הפנים.
השערה זו נבעה מקשיי הבנת ייעודם של הניבים, לנוכח העדר מין מודרני בר-השוואה, וקיומם של אלפי מאובני הסמילודון שהתגלו בבורות הזפת בלה בריאה (La Brea) שבקליפורניה, ארצות הברית, שקרוב לוודאי נערמו בזה אחר זה באותו האופן בו נלכד הטרף ממנו ניסו לאכול. עם את, השערה זו לא הצליחה לספק הסבר מקיף לכל העובדות, ובכלל ההנחה שמין מסוים היה אוכל פגרים מכיוון שהמידע לגביו חסר פשטנית מדי. טורפים רבים מבססים חלק מתפריטם על פגרים במידה כלשהי, אך אף יונק יבשתי לא מפגין אורח חיים של אוכל פגרים מוחלט. הצבוע הנקוד לדוגמה מבסס חלק ניכר מתפריטו על בשר ציד, אך מפגין התאמות רבות לאכילת פגרים, כגון יכולת לעיסת ועיכול עצמות, ומבנה גוף המותאם לריצה למרחקים ארוכים בחיפוש אחר פגר, ללא איבוד אנרגיה רב. בעלי ניבי החרב, עם מאפייניהם המנוגדים (כגון שיניהם המותאמות בבירור לאכילת בשר ומבנה גופם החסון שאינו מותאם לריצה), היו ככל הנראה מותאמים פחות לאכילת פגרים מזדמנת אף מהציידים הכמעט מוחלטים המודרניים (חתוליים לדוגמה).
אמצעי תצוגה.
השערה שלרוב מלווה את השערת אכילת הפגרים הטילה ספק גדול יותר, הפעם בשימושם של הניבים בתזונה. לפיה, לאחר מציאת פגר בעלי ניבי החרב היו מרתיעים את מתחריהם עם ניביהם הארוכים. עם זאת, תפקיד כזה אינו יעיל ואף גורע, שכן הניבים הם הנשק העיקרי של הטורף כנגד טרפו ומתחריו. בטבע קטטות על פגרים הופכות לעיתים קרובות ללחימה של ממש, כך שאמצעי הרתעה זה לכאורה לא יוכל לשמש כנשק בעת הצורך. יותר מכך, ניביהם השבירים יחסית יהוו מכשול בפניהם בעת התכתשות אלימה. אין בכך לומר שהניבים לא שימשו לתצוגה, שכן טורפים מודרניים רבים מנצלים את ניביהם להרתעה, אך אין בסיס אבולוציוני להחשיב זאת כייעוד עיקרי ואף חשוב של הניבים.
גרסה נוספת של השערה זו היא היותם מאפיין של דו צורתיות זוויגית. לפיה, ייעודם העיקרי של בעלי ניבי החרב היו מינים נוספים שמאפייניהם עובדו על ידי הבריריה המינית ושימשו בעת החיזור. אולם, בנוסף לחסרונות שהוזכרו לעיל, גרסה זו מתקשה בהיבט נוסף. אצל רוב המינים המפגינים דו-צורתיות זוויגית, רק זוויג אחד (הזכר בעיקר) מפגין את המאפיין השונה. בניגוד לכך, אצל בעלי ניבי החרב שני הזוויגים ניחנים בניבים ארוכים.
כלי ציד.
מהמסקנות שהובאו לעיל עולה כי תפקידם העיקרי של הניבים העליונים היה קשור לציד. הם היו יעילים במיוחד בחדירה לבשר, זאת בשל צדדיהם השטוחים כסכין. בנוסף לכך, אצל חלק מהמינים הם היו כאמור בעלי שוליים משוננים, אשר הפכו את השיניים לקלות יותר מבלי שיאבדו מחוזקן. מאפיינים אלו, בנוסף לעקמומיותם, הופכים את הניבים העליונים לכלי חיתוך מדויק ועדין.
צורת שיני ה-Carnassials של מיני הקבוצה מעידה על היותם אוכלי בשר קיצוניים. למעשה, קרוב לוודאי שיכולת ההתמודדות שלהם עם עצמות הייתה פחותה אף מהחתוליים המודרניים. ביחס למאפיין זה, הברדלס הוא הדומה ביותר לבעלי ניבי החרב, והוא מין שאינו נוטה לאכול פגרים. גודלם של שיניים אלו העיד על אופי אכילת הבשר. אצל המינים בהם הם גדולות למדי, כמו ההומוטריום, הם מרמזות על אכילה מהירה וטרופה המאפיינת יצורים החיים בקבוצה. אצל המינים בהם היו קטנות יותר, כמו המגנתריאון, הן מרמזות על אורח חיים של בעל חיים מתבודד, המתאפיין באכילה רגועה על גבי ענפי עצים או עמוק בתוך שיח.
דקירה.
בתחילת המחקר היה נפוץ הרעיון המתאר את השנחרבי כמתאבק עם טרפו, פוער את פיו ודוקר אותו בעוצמה רבה. חוקרים אחדים טענו כי בעל החיים תקף את טרפו בתנועה כלפי מטה, כשפיו סגור והניבים בולטים מהלסת התחתונה. בתחילת המאה ה-20, הפלאונטולוג האמריקאי ויליאם דילר מת'יו (William Diller Matthew) ערך מחקר מקיף על האנטומיה וההסתגלויות האבולוציוניות של הסמילודון ובעלי ניבי חרב קדומים אחדים, ובשנת 1910 הציע את "השערת הדקירה". לטענתו, בעלי ניבי החרב לא נשכו בצורה הטיפוסית, בה השיניים העליונות והתחתונות נסגרות אחת כנגד שנייה. לחלופין, הלסת עצמה נפערה בזווית רחבה כדי למנוע מהשיניים התחתונות להפריע, והניבים העליונים הוחדרו לבשר הטרף על ידי שרירי הצוואר החזקים, תוך תנועה של הראש בקשת המדמה דקירת סכין.
עמיתיו של מת'יו לא תמכו בדעתו. בשנת 1940 טען בירגר בוהלין שצורתם הדקה והשטוחה של הניבים הפכה אותם לכלים עדינים, כך שישברו לבטח תוך השימוש האלים שהציע מת'יו. הפלאונטולוג האמריקאי ג'ורג' גיילורד סימפסון לקח את דעתו של בוהלין בחשבון, ושנה לאחר מכן ליטש את מחקרו של מת'יו. סימפסון הציע שההתמד של משקל הטורף כשהוא זינק על טרפו הוסיף לעוצמת הדקירה, מה שיוצר ציד אלים למדי. בוהלין לא השתכנע ופרסם את התנגדותו בשנת 1947, ובדרכו דבקו חוקרים רבים (בעיקר באירופה).
נשיכת גזירה.
במהלך מחקרם, מת'יו וסימפסון הבחינו שהזיז הפטמתי כולל נקודות חיבור לשרירים שמשכו את הגולגולת כלפי מטה, כנגד עצם החזה והגפיים העליונות. הם זיהו קבוצות שרירים מסוימות, ובראשן שרירי ה-brachiocephalic, ה-cleidomastoid וה-scalene. שניהם שילבו את העובדות בהשערות הדקירה שלהם, שלטענתם העידו על עוצמת התנועה כלפי מטה של הראש והצוואר, אך למעשה הם הצליחו לחשוף רק חלק מהאמת.
בשנת 1985 ערך הפלאונטולוג האמריקאי ויליאם אקרסטן (William Akersten) מחקר על פי תוצאות מחקר שנעשה על הפנדה הענקית, בו גילה כי שתי קבוצות השרירים שצוינו על ידי מת'יו וסימפסון התחברו למעשה לרצועה דקה בזיז הפטמתי, ואילו את רוב החלל תפסו חיבורי שרירים שמקורם בצדם התחתון של הזיזים הרוחביים של חוליית האטלס. מכיוון שהדמיון בין הפנדה לבעלי ניבי החרב אינו משהו שאפשר להסתמך עליו, אקרסטן נזהר מלהסיק מסקנות החלטיות. שנים לאחר מכן התגלה כי אכן קיים שוני, אך העובדה המהותית נשארה: זהו שריר המתחבר לאטלס ולזיז הפטמתי, בעיקר ה-obliquus capitis cranialis אשר תופס את רוב החלל של הזיז הפטמתי. אקרסטן גילה גם שהזיזים הרוחביים של האטלס נוטים להתארך אחורנית, מה שמתאים לשוני בזיז הפטמתי. מכך עולה שלשרירים אלו היו סיבים ארוכים יותר, שאפשרו לציר הגולגולת והאטלס לנוע בזווית רחבה יותר.
ממצאים אלו הובילו את אקרסטן ליצור מודל בשביל נשיכת ההריגה של הסמילודון, השונה מהותית מהשערת הדקירה – מודל נשיכת גזירה. במקרה זה, התהליך מתחיל כאשר הטורף פוער את לסתו לשיא רוחבה כנגד חלק קעור בגוף הטרף, כגון קפל העור בין הירך והבטן. מכיוון ששריר הצדע ושריר המלעס היו במצב שאינו מאפשר להם להפעיל כוח מספיק לחדירת הניבים העליונים, עשו זאת במקומם השרירים המשפילים את הראש, ובמיוחד השרירים המתחבר לאטלס ולזיז הפטמתי. במקביל, הלסת התחתונה נלחצה כנגד בשר הטרף ופעלה כעוגן. כאשר הלסת הגיעה לזווית קטנה מספיק, שריר הצדע ושריר המלעס הפעילו כוח מרבי וסייעו לתהליך. לבסוף, הציע אקרסטן שהטורף מושך את ראשו אחורנית, כך שהבשר יקרע ביתר קלות מגוף טרפו.
מודל זה ענה על רבות מהקושיות שעלו מהשערת הדקירה, אך השאיר כמה מהן פתוחות. אחת מהבעיות העיקריות הייתה אורך הצוואר של בעלי ניבי החרב. השערת הדקירה ראתה בקבוצות שרירים מסוימות כפועלות העיקריות של התהליך, מודל נשיכת הגזירה נתן להם תפקיד משני במשיכת הראש כלפי מטה. אולם, בעוד ששרירים אלו מאפשרים לראש לנוע לאורך זווית רחבה למדי, הנשיכה דורשת זווית קטנה בהרבה. אם כן, מדוע לא להשתמש בצוואר קצר יותר, בעל מבנה שרירים שגרתי יותר, מאשר להחזיק באחד שונה הצורך אנרגיה רבה יותר?
נשיכת גזירה זהירה.
גרסה שונה קמעה של נשיכת הגזירה ראתה בבעלי ניבי החרב מומחים מששוער לפני כן. היא הציעה שמבנה צווארם הייחודי הותאם לשיטת קטילה מסוימת מאוד, בה הניבים מנקבים את כלי הדם העיקריים של הצוואר, ובכך גורמים לשפיכת דמים רבה אך גם למוות מהיר.