ב-17 ביולי 2009 הוא הועבר לממפיס גריזליס תמורת קוונטין ריצ'רדסון. בעונת נבחר למשחק האולסטאר בפעם הראשונה, והחזיר את קבוצתו למשחקי הפלייאוף מהמקום השמיני לראשונה מזה חמש עונות. בפלייאוף הוביל רנדולף להישג משמעותי כאשר הקבוצה הפתיעה את הראשונה בקונפרס המערבי, סן אנטוניו ספרס, וניצחה בסדרה 2–4, כאשר היא הרביעית בהיסטוריית הליגה לנצח סדרת פלייאוף מהמקום שמיני, והשנייה בלבד בסדרה של הטוב מ-7. במשחק האחרון בסדרה קבע רנדולף שיא פלייאוף אישי של 31 נקודות מתוכם 17 ברבע האחרון. בסיבוב השני התמודדה ממפיס מול אוקלהומה סיטי ת'אנדר וכוכבה קווין דוראנט אך הפסידה בסדרה אחרי שבעה משחקים מותחים. במשחק השני שיפר רנדולף את שיאו ל-34 נקודות.
באפריל 2011 חתם רנדולף על הארכת חוזה בממפיס ל-4 שנים תמורת 71 מיליון דולר.
סקרמנטו קינגס.
ביולי 2017, לאחר 8 עונות בממפיס, חתם רנדולף על חוזה לשנתיים בסקרמנטו קינגס. בעונתו השנייה בסקרמנטו לא השתתף באף משחק, ובפברואר 2019 נשלח בטרייד לדאלאס מאבריקס. יומיים לאחר הטרייד שוחרר רנדולף מהקבוצה, בטרם שיחק עבורה. בדצמבר 2019, לאחר כשנה וחצי מאז משחקו האחרון, הודיע על פרישה ממשחק.
סודה סטריאו
סודה סטריאו (Soda Stereo) היא מלהקות הרוק החשובות והמשפיעות ביותר שיצאו מארגנטינה בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. הצלחתה והשפעתה בכל דרום אמריקה ניכרת עד היום.
הקריירה.
סודה סטריאו הוקמה כשלישייה ב-1982 והתפרקה ב-1997 על ידי הזמר והגיטריסט גוסטבו סראטי, הבסיסט הקטור בוסיו והמתופף צ'ארלי אלברטי.
בראשיתם הושפעו מאוד מסגנון ה"גל החדש" ולהקות כמו פוליס "ראשים מדברים" אך למעשה סגנונם התפתח והשתנה על מנת לא ליפול למלכודת השבלוניות.
אלבומם הראשון "Soda Stereo" יצא בשנת 1982 והצליח בארגנטינה הודות למוזיקה שהייתה שילוב של רגאיי, פופ וגל חדש, ולמילים הלא שגרתיות. באותה תקופה הם הואשמו בשטחיות אך אלבומם השני "Nada Personal" ביסס את מעמדן ופופולריותן על ידי להיטים כמו "Nada Personal" ו"Cuando Pase El Temblor" שנכנסו ללקסיקון המוזיקה בארגנטינה ופתחו להן את הדלתות לשאר אמריקה הלטינית. תהליך זה התחזק בעקבות יציאת אלבומם השלישי "Signos" שיצא ב-1986 ושרמת הפקתו נחשבת לפריצת דרך במוזיקה הדרום אמריקאית לאותה תקופה מה שגרם לעיתונות להתחיל להתייחס אליהם ברצינות.
מיד לאחר "Signos" הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ראשון בדרום אמריקה שהוביל לאלבום שהוקלט בהופעה חיה ונקרא "Ruido Blanco" (רעש לבן).
ב-1988 הלהקה הקליטה בניו יורק את אלבומם החמישי "Doble Vida" שהופק על ידי הגיטריסט של דייוויד בואי, קרלוס אלומר (Carlos Alomar). ההפקה הייתה עשירה בצלילים חדשים וגרמה ללהקה להישמע שונה מבעבר. המיני-אלבום "Languis" יצא מיד לאחר מכן וזכה להצלחה מסחרית. שנת 1990 סומנה כשנה שהלהקה הגיעה בה לשיאים חדשים בעקבות הוצאת האלבום "Cancion Animal" למרות השינוי בסגנון הלהקה הגיעה באותה תקופה לשיא הפופולריות שלה גם הודות לתרומתו של המפיק המוזיקלי דניאל מלרו שזכה לכינוי "הצלע הרביעית של סודה סטריאו".
בשנת 1991 הלהקה הופיעה ברחובות בואנוס איירס בקונצרט פתוח בפני 250,000 איש וערכה את המיני-אלבום "Rex Mix" שהכיל שירים שהוקלטו בהופעות חיות וכן מספר שירים חדשים.
בתחילת 1992 הוציאו גוסטבו סראטי ודניאל מלרו אלבום משותף שנקרא "Colores Santos" ששילב ניסיונות בפופ וסינטיסייזר. בשנת 1993 יצא האלבום השנוי במחלוקת "Dynamo" שמוגדר על ידי חלק מהמעריצים כאלבום הטוב ביותר של הלהקה - לעומת חלק שטוענים את ההפך; רוב הציבור התעלם מהאלבום, והוא היה הכישלון המסחרי הגדול ביותר בתולדות הלהקה.
בעקבות הכישלון החלו להופיע שמועות (שהתבררו כלא נכונות) על פירוק, שהתחזקו בעקבות פרויקטים אישיים שהוציאו חברי הלהקה כמו "Amor Amarillo" שהוציא גוסטבו סראטי.
ברם, ב-1995 הייתה הלהקה שוב בדרכים וכן הוציאו את האלבום הרגוע ביותר שלהם עד כה בסגנון MTV Unplugged שנקרא "Comfort Y Musica Para Volar" (שולבו בו גם רצועות שלא הוקלטו אנפלאגד). חילוקי דעות אישיים בין חברי הלהקה העיבו על הרמוניה היצירתית וההרכב שכבר היה קיים 15 שנה יצא בהצהרה משותפת על פירוק בסוף שנת 1997.
סיבוב פרידה אחרון נערך במקסיקו, ונצואלה, צ'ילה ולבסוף בארגנטינה. ב-20 בספטמבר 1997 "סודה סטריאו" הופיעו בפעם האחרונה מול 65,000 איש באצטדיון "ריבר פלייט" בבואנוס איירס בהופעה שגם הוקלטה לאלבום כפול, שניקרא "El Ultimo Concierto A y B".
לאחר ארבע שנים בתרדמת, גוסטבו סראטי מת מדום נשימה כתוצאה מנזק במוח בבוקר ב-4 בספטמבר 2014 בשעה תשע בבוקר בזמן שהוא נותר על תמיכת חיים בClinica ALCLA בבואנוס איירס, ארגנטינה. מייד לאחר מותו, הרופא של גוסטבו סראטי אמר לתקשורת "גוסטבו מת בכבוד ללא כל כאב, ללא כל פצע". גופתו נקברה בבית הקברות La Chacarita בבואנוס איירס.
ונגיונים
הונגיונים (vangiones או wangiones) היו שבט ממוצא גרמאני שמוצאו בעמק הריין העילי. מאוחר יותר התיישב השבט באזור גאליה בלגיקה. שמם מתועד בשם הרומי של ורמיזה (וורמס) בתקופה הרומית: augusta vangionum. הרומים, ככל הנראה, גירשו את הוונגיונים ממקום מושבם לפני שנת 14 לפנה"ס בה יוסדה ורמיזה על ידי דרוסוס. קיומם של הוונגיונים מתועד גם בכיתוב המציין את הקוהורטה הונגיונית הראשונה. ישנן מספר תעודות נוספות וכן כתובות קברים המציינות את הוונגיונים כיחידה שבטית מובחנת, לפחות מבחינת השיוך הצבאי הרומי, עד אמצע המאה השנייה לספירה.
חוק קנזס-נברסקה
ורנים
ורנים או ורינים (בגרמנית: Warnen או Wariner), היו שבט גרמאני קטן שעל קיומו ידוע רק ממניין השבטים של תלמי ב"גאוגרפיה" שלו. תלמי ממקם שבט זה במקום המכונה "וירונוי" או "וירונום", קרוב למקום מושבם של הסואבים. ניתן להניח כי שבט קטן זה נטמע בסואבים במועד כלשהו אחרי כתיבת "גאוגרפיה" במאה השנייה לספירה.
שבט גרמאני
ארמייה קריובה
ארמייה קרָיוֹבָה (בפולנית: Armia Krajowa – "צבא המולדת", ובראשי תיבות: AK) הייתה התנועה המחתרתית הגדולה ביותר בתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה וחלק של מדינת המחתרת הפולנית.
התנועה פעלה ברחבי פולין החל ממועד התמוטטות הצבא הפולני הסדיר בשנת 1939 וכלה בינואר 1945 עת הייתה הארץ נתונה לכיבושו של הצבא האדום. תנועה זו שיקפה את הלך הרוחות המרכזי בציבור הפולני, אשר נטה אחר הממשלה הפולנית הגולה. לצדה פעלו תנועות נוספות: ארמייה לודובה, בעלת הגוון השמאלי, פ.א.ל., שהייתה בעלת גוון קומוניסטי, ו-נ.ס.ז., שהייתה בעלת גוון ימני לאומני קיצוני (וכן התנועות היהודיות שלחמו במרד גטו ורשה - הארגון היהודי הלוחם וארגון צבאי יהודי), אך עיקר הלחימה בשטחי פולין הכבושה נגד הנאצים, בטרם אלו שוחררו על ידי הצבא האדום, בוצעה בפועל על ידי "ארמייה קריובה". לאחר כיבוש פולין על ידי הצבא האדום התפרק הארגון, כביכול מרצונו. תחתיו קם ארגון מחתרת בשם "NIE” (תחילתה של המילה הפולנית ל"עצמאות") בראשותו של הגנרל ליאופולד אוקוליצקי. אנשיו של ארגון זה נרדפו, ואוקוליצקי עצמו נתפס על ידי הרוסים בתחבולה ונדון למאסר במשפט ראווה בשנת 1945.
מקורות.
ה-AK החל להיווצר עוד בימים הראשונים שלאחר תבוסת הצבא הפולני הסדיר במלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. עוד במהלך התבוסה, ובאישורו של מפקד הצבא ששהה ברומניה, המרשל אדוורד רידז-שמיגלי הוקם ארגון בשם "Sluzba Zwyciestwu Polski ("השירות לניצחון פולין") ובראשי תיבות – SZP, על ידי הגנרל מיכאיל טוקז'בסקי-קרשביץ'.
הגנרל ולדיסלב שיקורסקי אשר עמד בראש הממשלה הפולנית הגולה בפריז ולפני המלחמה נמנה עם האופוזיציה למשטר תנועת ה"סנאציה" ששלט בפולין, הורה ב-17 בנובמבר 1939 על הקמת "Zwiazek Walki Zbrojnej" (האיחוד למאבק מזוין) ובראשי תיבות ZWZ. ה־ZWZ התאחד עם ה־SZP, טוקז'בסקי הועמד בראש הארגון המאוחד בשטחים שנכבשו על ידי ברית המועצות ובראש הארגון בשטחי הכיבוש הגרמני הועמד הקולונל סטפן רובצקי, המכונה "גרוט" (ראש חץ). ב־1940 נתפס טוקרזבסקי על ידי הרוסים ונכלא, ורובצקי נותר כמפקדו היחיד של הארגון. בפברואר 1942 החל הארגון להיקרא "ארמייה קריובה" – צבא המולדת. רובצקי עמד בראש הארגון עד למאסרו בשנת 1943 ולאחר מכן פיקד על הארגון הגנרל טדאוש בור-קומורובסקי, עד למאסרו בעקבות כישלון מרד ורשה, בספטמבר 1944. מפקדו האחרון של הארגון היה ליאופולד אוקוליצקי.
מבנה ומטרות.
הזרוע המבצעית של ה-AK הייתה "פיקוד המבצעים", המורכב מיחידות רבות. בתחילת שנת 1944, עת עמד הארגון בשיא כוחו, מעריכים כי עמדו לפקודתו בין 250,000 ל-350,000 איש, ביניהם יותר מעשרת אלפים קצינים. רוב ארגוני המחתרת הפולנים התאחדו עם ה־AK ונחשבו ליחידות במסגרתו, חלקן הגדול במסגרת מסע לאחדות לאומית בקרב ארגוני המחתרת, שנערך בשנים 1942 – 1943 לאחר ההכרזה על הקמת ה־AK במקומו של ה־ZWZ. יחידות אלו כללו ייצוג של מרבית האוכלוסייה הפולנית על כל פלגיה (פרט לאנשי השמאל הקיצוני).
ה־AK עסק בפעולות חבלה, לוחמת גרילה זעירה, ופעולות הסחה שנועדו, בין היתר, לסייע לכוחות הצבא האדום, אשר לחמו בגרמניה בשטחי המזרח. מטרתו העיקרית של ה-AK לא הייתה סיוע לצבא האדום שנתפס כיריב עתידי, כי אם הכנה להתקוממות כללית אם וכאשר יתמוטט הכיבוש הגרמני, והדבר יתאפשר. או אז תחול התקוממות כללית, הנשק יוצא מן המחבוא, ואנשי ה־AK יתפסו את השלטון במדינה, ישליטו בה את נציגי הממשלה הגולה, ויחזירו את אנשי הממשלה הגולה לשטח פולין.