אלכסיי ניקולאייביץ' קורופטקין (ברוסית: Алексей Николаевич Куропаткин) (17 במרץ (29 במרץ לפי הלוח הגרגוריאני) 1848 - 16 בינואר 1925) היה גנרל רוסי. בשיא הקריירה שלו, במלחמת רוסיה–יפן, פיקד על הארמייה המנצ'ורית ולאחר מכן על כל כוחות היבשה הרוסים, וכיהן כשר המלחמה של האימפריה הרוסית בין השנים 1898–1904. פיקודו הלקוי היה בין הגורמים לתבוסת האימפריה הרוסית במלחמה זו.
קורופטקין כתב מספר ספרי היסטוריה צבאית, ביניהם ספר זכרונות אודות מלחמת רוסיה–יפן, ספר בו ניסה לטהר את שמו ולהפיל את עיקר אשמת כישלונה של רוסיה במלחמה, על בעיות לוגיסטיות ואחרות שמהן סבל הצבא הרוסי.
ביוגרפיה.
קורופטקין גויס לצבא בשנת 1864. בין השנים 1872 ל-1874 למד באקדמיה הצבאית של האימפריה הרוסית ולאחר מכן שהה תקופה קצרה עם הצבא הצרפתי באלג'יר.
בשנת 1875 הועסק בשליחות דיפלומטית בקשגר, ולאחר מכן השתתף בסדרת מבצעים בטורקסטן וסמרקנד שנערכו במהלך 1876.
במלחמת רוסיה - טורקיה קנה את עולמו כשהצטיין בתפקידו כראש המטה של הגנרל מיכאיל סקובלב. לאחר המלחמה כתב ספר העוסק במבצעים אלו, שזכה להתייחסות רבה. לאחר מכן חזר לשרת בגבולה הדרום מזרחי של האימפריה, בחטיבת הרובאים הטורקסטנית.
קורופטקין מונה לשר המלחמה בשנת 1898 והיה מעורב במשא ומתן עם יפן בשנים שקדמו למלחמת רוסיה יפן. קורופטקין לא תמך במאבק מזוין ולאחר ביקור שערך ביפן בשנת 1903, התחזקו עמדותיו בנושא.
למרות עמדותיו, ב-7 בפברואר 1904, ערב מלחמת רוסיה יפן, מונה קורופטקין למפקד העליון של כוחות היבשה הרוסיים במנצ'וריה והגיע לאזור חרבין ב 28 בפברואר. ב 13 באוקטובר מונה קורופטקין למפקד העליון של הכוחות הרוסים במזרח אסיה, תפקיד שמילא עד תחילת מרץ 1905.
בעקבות קרב מוקדן, (הקרב היבשתי החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן) זיהה קורופטקין את חוסר היכולת לספק לכוחותיו מזון וציוד וביקש לעזוב את עמדותיו. בהתאם לבקשתו, בוצעו חילופי מפקדים עם הגנרל ניקולאי לינביץ' וקורפטקין מונה למפקד הארמייה המנצ'ורית, משרה שכיהן בה עד פברואר 1906.
קורופטקין היה מעורב במחדל כוחות הקרקע הרוסיים במהלך המלחמה. אמנם, גישתו הצבאית של קורופטקין גרסה כי יש להימנע ממתקפה עד שקו הרכבת הטרנס סיבירית יוכל להביא מספיק ציוד וחיילים לחזית, אך הססנותו וזהירותו השפיעו באופן ברור על התבוסות החוזרות ונשנות של הכוחות הרוסים.
לאחר המלחמה, טענו היסטוריונים צבאיים כי הססנותו וחוסר יכולתו לנהל מבצעים רחבי היקף היוו גורם משמעותי בכשלונה של רוסיה. בתורו, כתב קורופטקין את כתב ההגנה שלו שפורסם במספר ספרים ובמגוון שפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קורופטקין על כוחות הגרנדירים באוקטובר 1915. בפברואר 1916 הוצב כמפקד הכוחות הרוסים בחזית הצפונית. ביולי של אותה השנה שוחרר מתפקידו זה ומונה למושל הצבאי של טורקסטן. בתפקידו זה דיכא מרד גדול של התושבים המקומיים.
לאחר מהפכת פברואר 1917 המשיך בתפקיד מושל. ביוני נכלא ונשלח לסנקט פטרבורג. שוחרר עד מהרה בעקבו צו של השלטון הזמני. קורופטקין ייסד בית ספר חקלאי ואף לימד בו, עד מותו בשנת 1925.
אלכסי קורופטקין
ווילפרד ר. ביון
אלכסיי ניקולייביץ' קורופטקין
דניקין
הרפובליקה ההלנית הראשונה
הרפובליקה ההלנית הראשונה (ביוונית: Α' Ελληνική Δημοκρατία) הוא השם שניתן למדינה הזמנית שהתקיימה ביוון במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1827). זהו מונח היסטוריוגרפי בלבד, המדגיש כי אופי המשטר הזמני שקדם לייסודה של ממלכת יוון העצמאית היה חוקתי ודמוקרטי, ועל ידי כך קושר תקופה זו בתולדות יוון עם הרפובליקות ההלניות השנייה והשלישית שקמו מאוחר יותר.
היסטוריה.
בשלבים הראשונים של המרד הוקמו בחלקים שונים של יוון מועצות אזוריות נבחרות, שניהלו את הלחימה בשלטון העות'מאני. הן הוחלפו בראשית 1822 על ידי ממשל מרכזי - האספה הלאומית הראשונה, שהתכנסה באפידברוס ואישרה את חוקתה הראשונה של יוון. המדינה החדשה לא זכתה להכרת המעצמות הגדולות של התקופה, ולאחר הצלחות ראשוניות איימה להתרסק הן בשל מלחמת אזרחים פנימית הן בשל ניצחונות הצבא הטורקי-מצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, שנשלח לדכא את המרד.
ברגעי משבר אלה הצילה התערבותן של המעצמות הגדולות – בריטניה, צרפת ורוסיה – את מאבקם של היוונים לחירות. הצעתן, שנוסחה בהסכם לונדון (1827), להעניק ליוונים אוטונומיה תחת ריבונות עות'מאנית, נדחתה על ידי הסולטאן הטורקי. קרב נאווארינו (1827), שניטש על רקע ניסיונן של המעצמות לאכוף את תנאי ההסכם, הסתיים במפלת הצי העות'מאני-מצרי וקירב את היוונים עוד יותר להשגת מטרתם – עצמאות מלאה.
ב-1827 נתכנסה האספה הלאומית בפעם השלישית בטריזינה (טרויזן), הכריזה על הקמתה של "המדינה ההלנית" (Ελληνική Πολιτεία) ובחרה ברוזן יואניס קפודיסטריאס למושל יוון. קפודיסטריאס החל בכינון סדרי שלטון חדשים כדי לפתור את בעיותיה של הארץ מוכת המלחמה, אך בתוך זמן קצר נקלע לעימות עם החמולות והמנהיגים המקומיים החזקים, שנפגעו מן הרפורמות והסדרים החדשים שהנהיג. ב-1831 נרצח קפודיסטריאס על ידי יריביו הפוליטיים, ויוון הוטלה שוב למלחמת אזרחים. אחיו אבגוסטינוס, שמילא את מקומו, נאלץ להתפטר לאחר שישה חודשים. שוב התערבו שלוש המעצמות הגדולות, ובוועידת לונדון, שנתכנסה ב-1832, הכריזו על הפיכתה של מדינת יוון למונרכיה ומינו למלכה הראשון את הנסיך הבווארי אוטו מוויטלסבך.
סאראצינים
קרב הים הצהוב
קרב הים הצהוב היה קרב ימי גדול וחשוב במלחמת רוסיה–יפן, שהתרחש בים הצהוב ב-10 באוגוסט 1904 (באימפריה הרוסית השתמשו בתקופה ההיא בלוח היוליאני לפיו, התרחש הקרב ב-28 ביולי).
בקרב זה ניסתה השייטת הרוסית לפרוץ את ההסגר היפני על המעגן בפורט ארתור שאוים על ידי סוללות התותחים הכבדים של כוחות היבשה של יפן שהטילו מצור על פורט ארתור. הייתה סכנה שהיפנים ישתלטו על גבעות שולטות ויפגעו באוניות בעזרת תותחיהם. למרות הסכנה הברורה שנשקפה לצי הרוסי, ראשיו היו אדישים לגורלו ומפקד הצי, אדמירל וילגלם ויטגפט, אף הציע לפרק את תותחי אוניותיו ולהעבירם ליבשה כדי לסייע לחיל הרגלים להדוף את ההתקפות היפניות.
הרוסים שיצאו לקרב בעקבות הלחץ הכבד של המשנה למלך, יבגניי אלכסייב, איבדו את עשתונותיהם עם המשבר הראשון - הפגז שקטל את ויטגפט קטל יחד עמו את רוח הקרב הרוסית. פאבל אוחטומסקי, שקיבל את הפיקוד אחרי נפילתו של ויטגפט, לא האמין בהצלחת הפריצה עוד בטרם יצאו האוניות מהנמל. נפילתו של ויטגפט הייתה תירוץ נוח עבורו לחזור על עקבותיו ולשוב לנמל. הקרב הסתיים, אמנם, בתיקו טקטי, אך תוצאותיו היו הרסניות לגבי הצי הרוסי - אוניותיהם שבו לנמל וטובעו על ידי ארטילריית המצור היפנית.
רקע.
המלחמה פרצה כחצי שנה לפני הקרב בים הצהוב במתקפת פתע של משחתות יפניות שפגעו במספר ספינות רוסיות במעגן בפורט ארתור. הרוסים מינו את סטפאן מקארוב, אחד הקצינים המבטיחים ביותר בצי, לפקד על צי האוקיינוס השקט במקום אוסקר סטרק. מקרוב הגיע לפורט ארתור בתחילת מרץ, אך נהרג כעבור חודש כשאונייתו עלתה על מוקש ימי. במקומו מונה וילגלם ויטגפט למפקד הצי.
המעגן העיקרי של הצי הרוסי בזירה היה בפורט ארתור. כמו כן, שייטת חזקה נותרה בוולדיבוסטוק. עם נחיתת היפנים בקרבת פורט ארתור והטלת מצור על פורט ארתור כשבועיים לפני כן, ב-30 ביולי, המעגן כבר לא היה בטוח לספינות הרוסיות בשל איומי תותחי המצור היפניים שיכלו לפגוע בספינות בעודן עוגנות בנמל. כתוצאה מכך, ביקשו הרוסים להעתיק את מיקום האוניות לוולדיבוסטוק ולחבור לשייטת הסיירות שהייתה מוצבת שם. היפנים ביקשו למנוע את יציאת השייטת הרוסית והטילו הסגר ימי על פורט ארתור.
בנוסף לצורך להעתיק את השייטת למעגן בטוח יותר, דרש המשנה למלך, אלכסייב, מוויטגפט פעילות התקפית ימית נמרצת יותר כדי לפגוע בקווי האספקה היפניים. פגיעה כזאת הייתה משתקת את צבא היבשה של יפן וגורמת להפסד בטוח של האחרונה במלחמה. כמו כן, ליוזמה התקפית השפעה טובה על מורל הגייסות ואפילו הצלחה מועטה הייתה מרוממת את רוח החיילים הרוסיים ומאידך מפילה חת ומורא על היפנים שחששו מאוד מהפגיעה הרוסית בקווי האספקה שעברו מאיי יפן ליבשת דרך הים הצהוב.
אחרי היסוסים רבים תוך כדי לחץ מתמיד מצד הממונים עליו כינס ויטגפט, שלא רצה להתנגש ביפנים, מספר מועצות מלחמה בניסיון למשוך זמן. לטענתו, המוצא לנמל ממוקש בכבדות וליפנים עדיפות על כוחותיו. ויטגפט עשה גיחות אחדות שהסתיימו בחזרת השייטת לנמל הבית, אך בסופו של דבר הלחצים ופגיעות ארטילריית המצור היפנית בספינות הרוסיות הכריעו את הססנותו והוא יצא לקרב, שיהיה האחרון בחייו.
מיקום הקרב ותנאיו.
הקרב התרחש במימי הים הצהוב, באוקיינוס השקט. הים הצהוב גבל בפורט ארתור, נמל הבית של מרבית האוניות של צי האוקיינוס השקט של הרוסים. עומקו הממוצע הוא כ-44 מטרים. הים מתאפיין במזג אוויר קר ויבש בחורף ומזג אוויר חם ולח בקיץ. מנובמבר עד מרץ יש מונסונים צפוניים חזקים שיכולים להתפתח לסופות הרסניות.
ביום הקרב הים היה שקט, אך עם התקרבות עונת המונסונים, היו חייבים הרוסים לצאת לדרך במהירות, אחרת היו נתקעים בפורט ארתור עד בוא האביב. התרחיש הזה אכן קרה - משלא הצליחו לפרוץ בקרב הזה, נותרו ספינותיהם חסרות מעש בנמל, טרף קל לתותחי המצור היפניים.
כוחות ופיקוד.
הצי הרוסי.