עם זאת, ישראל לא ויתרה על הדרישה לפתוח את הכביש, שבעקבות החסימה בלטרון כונה "כביש לטרון", והסכמה לפתוח את הכביש לתנועה ישראלית נכללה בסעיף 8 של הסכם שביתת הנשק בין ישראל ועבר הירדן. פתיחת הכביש היה מהנושאים הראשיים בדיונים של ועדת שביתת הנשק במשך השנים הבאות. בדיונים עלו שתי אפשרויות: חילופי שטחים שיעבירו את הכביש בלטרון לשליטה ישראלית, או מעבר אזרחי ישראל דרך אזור בשליטה ירדנית. הירדנים העלו דרישות שונות תמורת פתיחת הכביש. לעיתים היו אלו דרישות שישראל לא הסכימה אפילו לדון בהם, כמו פינוי לוד ורמלה, לעיתים עלו דרישות שישראל נכונה לקבל, כמו פתיחת מעבר ישיר בין העיר העתיקה ובית לחם ולעיתים היה נראה שירדן מוכנה לפתיחת הכביש ללא דרישות. אולם בסופו של דבר הכביש לא נפתח לתנועה. פתיחת כביש הגבורה בסוף 1948, שיפוצו בסוף 1949 ופתיחת כביש 44 מרמלה לצומת נחשון, המעיטו את חשיבות פתיחת הכביש עבור ישראל, והנושא עלה רק מעט במהלך השנים הבאות.
במהלך השנים בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים שימש כביש 424 לתנועה לכיוון משמר איילון והכביש ממנה ללטרון היה הרוס ושומם. מיד עם תום מלחמת ששת הימים הוחל בשיקום עשרת הקילומטרים השוממים של הכביש והוא נפתח לתנועה ב-26 ביולי 1967 בטקס בהשתתפות שר העבודה יגאל אלון. עם פתיחתו הותר לנסוע בו רק לרכבים פרטיים ומשאיות נדרשו להמשיך לנסוע בכביש 44. הכביש שב לשמש ככביש העיקרי בין תל אביב לירושלים. לאחר סלילת כביש 1, הכביש המהיר לירושלים, בסוף שנות ה-70 חדל כביש 424 מלשמש כעורק תנועה מרכזי.
ביקורת.
עם סלילת כביש 6 ובניית מחלף נשרים, שונה תוואי הכביש והוא חובר בחלקו הצפוני עם כביש 44 בצומת מרומזר. שינוי זה הביא לתוספת של כק"מ נוסף באורכו של הכביש. ביקורת נוספת מצד תושבי האזור המתגוררים ביישובים לאורך הכביש, היא כי מאז הקמת מחלף נשרים והארכת הכביש, הורחקו התושבים כבשלושה ק"מ מעיר השדה הקרובה, רמלה. בשנים האחרונות הפך הכביש לציר מועדף בעבור רוכבי האופניים, אולם אי סלילת שביל אופניים לאורכו מסכנת רוכבים ונהגים כאחד.
אולג פרוטאסוב
אולג ואלרייביץ' פרוטאסוב (ברוסית: Олег Валерійович Протасов; נולד ב-4 בפברואר 1964) הוא כדורגלן עבר סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות דנייפר דנייפרופטרובסק ודינמו קייב.
פרוטאסוב שיחק גם בנבחרת ברית המועצות. לאחר פירוק ברית המועצות שיחק פרוטאסוב ביוון וביפן. מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות ביוון, בקפריסין וברומניה. בעונת 2008 אימן פרוטאסוב את הקבוצה הרוסית קובאן קרסנודאר. בסיום העונה עזב את התפקיד בשל מחלוקת בנושא השכר עם הנהלת המועדון. לאחר מכן אימן את הקבוצות רוסטוב, אסטנה ודינמו מינסק.
גאיוס סרביליוס גלאוקיה
גאיוס סרביליוס גלאוקיה (בלטינית: Gaius Servilius Glaucia; ? - 10 בדצמבר 100 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומי בן המאה ה-2 לפנה"ס שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 101 לפנה"ס וכפראיטור בשנת 100 לפנה"ס. גלאוקיה היה חבר בסיעה הפופולרית ובן ברית פוליטי של לוקיוס אפוליוס סטורנינוס. לפי ההיסטוריון תיאודור מומזן גלאוקיה היה דמגוג מהסוג הגרוע ביותר, אדם שפל שהשתמש בכוחו הרטורי לסחוף בריות אחריו ולהטיל פחד ביריביו. הוא אף מוסיף ומוסר שקיקרו כינה אותו בגנאי בכתביו כ"היפרבולוס הרומאי".
בשנת 102 לפנה"ס ניסה הקנסור קוינטוס קיקיליוס מטלוס, ממנהיגי סיעת האופטימטים, לסלק את גלאוקיה וסטורנינוס מהסנאט הרומי, ללא הצלחה. במהלך כהונתו כטריבון העביר גלאוקיה חוק שהעביר את סמכויות השיפוט באופן בלעדי לבני מעמד הפרשים. החוק אפשר גם, לראשונה, תביעה לדין של שותפים לפשע, וכן חילק את ההליך המשפטי לשני שלבים שונים.
בשנת 101 לפנה"ס חברו גלאוקיה וסטורנינוס לגאיוס מריוס, המצביא המפורסם, והשלושה החלו לפעול על מנת להגשים את מטרות הפופולרים: הגברת כוחם ואי תלותם של המגיסטראטים הרומים, העצמת השפעתן של אספות העם, הורדת הסנאט הרומי ממעמדו כגוף השולט ברפובליקה למעמד של יועץ לשלטון וביטול הדרגתי של ההבדלים בין מעמד האזרחים ובין מעמדם של בני הברית האיטלקים והנתינים הרומים. השלושה החליטו להתמודד על משרות הכוח החשובות של שנת 100 לפנה"ס כדי שיהיה בכוחם לבצע את הרפורמות שתכננו. גלאוקיה התמודד למשרת הפראיטור, סטורנינוס התמודד על משרת טריבון הפלבס הפלבס ומריוס רץ לקונסולאט (השישי שלו, והחמישי ברצף). מערכת הבחירות לוותה באלימות רבה וגילוי שחיתות בשתי הסיעות ומספר מועמדים נרצחו בתגרות רחוב. בסופו של המאבק, ניצחה הסיעה הפופולרית וגלאוקיה וחבריו נבחרו לתפקידים ששאפו אליהם.
השלישייה החלה להעביר חוקים שיממשו את מטרתם, אולם דווקא בשיא הצלחתם החל להיווצר קרע בין גלאוקיה וסטרונינוס הקיצונים, לבין מריוס המתון יותר. גלאוקיה וסטרונינוס פירקו את שיתוף הפעולה עם בן בריתם וגלאוקיה החליט להתמודד על משרת הקונסול של 99 לפנה"ס. מערכת בחירות זו הייתה אלימה במיוחד ובמהלכה נרצח מועמד האופטימטים שהתחרה עם גלאוקיה על הקונסולאט. הרצח הזה הביאה לקרע גלוי בין הסיעות, שהתדרדר במהרה ללחימה בתוך שטח העיר. מריוס, שבחר להנהיג את הכוחות האופטימטים הדף את גלאוקיה, סטורנינוס וכוחותיהם לעבר הקאפיטוליום, שם הם ניסו להתבצר.
בסופו של העימות נאלצו גלאוקיה ובני בריתו להיכנע בפני כוחות הסנאט. אלו לא הפגינו רחמים ורגמו למוות את גלאוקיה, סטורניניוס ומספר גדול מבני בריתם.
מרד העניים האנגלי
ולטר שטייניץ
וַלטר שטייניץ (בגרמנית: Walter Steinitz; 12 בפברואר 1882 - 14 בדצמבר 1963) היה רופא, זואולוג, ביולוג ימי וחלוץ חקר הדגים בארץ ישראל, וממייסדי הכפר החקלאי רמות השבים.
קורות חיים.
ולטר שטייניץ נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין). הוא בנם של סוחר הפחמים זיגיסמונד (בגרמנית: Sigismund) ואוגוסטה (בגרמנית: Auguste) (לבית כהן) שטייניץ, ואחיו של המתמטיקאי ארנסט שטייניץ (בגרמנית: Ernst Steinitz, 1871–1928). ולטר שטייניץ למד רפואה וקיבל ב-1905 תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת רוסטוק שבגרמניה, והתמחה בקרדיולוגיה. בצד עבודתו כרופא בעיר הולדתו, למד זואולוגיה, וקיבל בשנת 1918 תואר דוקטור לפילוסופיה ב. לאחר מכן התמנה למרצה לזואולוגיה באותה אוניברסיטה. תחום העניין העיקרי שלו היה ביולוגיה ימית.
רעייתו הראשונה של ולטר שטייניץ, מרטה לבית שינדלר (בגרמנית: Marta Schindler, 1877–1924), הייתה אם שלושת בניו. לאחר שהתאלמן נישא שנית לאלמה לבית פרידלנדר (בגרמנית: Alma Friedländer, 1887–1977). עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 גדעה את הקריירה המקצועית והמדעית שלו. באותה שנה עלה עם אשתו לארץ ישראל והצטרף לקבוצת המייסדים של רמות השבים. בשנים 1933–1938 היה חבר ועד הכפר. ב-1939 נבחר ליו"ר הוועד, אך עזב את התפקיד לאחר תקופה קצרה עקב ניסיונו להקים באותה שנה מעבדה ימית בנהריה. משנסיון קצר זה כשל, שב ב-1940 לרמות השבים. כאיש אשכולות ומנוסה במתן הרצאות באוניברסיטה, היה מעורב בחיי התרבות בכפר, העביר קורסים בתחומים שונים במדעי הטבע והרצה בנושאים רלוונטיים לתושבים שמתפרנסים מחקלאות. שטייניץ חי והתקיים ברמות השבים עד מותו, מלול תרנגולות מטילות ביצים ומחנות קטנה לכלי מטבח שאשתו אלמה ניהלה בביתם.
נפטר ב-14 בדצמבר 1963 בבאד נאוהיים (בגרמנית: Bad Nauheim) שבגרמניה ונקבר ברמות השבים.
שלושת בניו של ולטר שטייניץ, שעלו ב-1933 לארץ ישראל, פנו למדעים. ד"ר ארנסט שטייניץ (1907–1980) למד רפואה בגרמניה והיה בישראל רופא עצמאי בתחום הרפואה הפנימית; היינץ שטייניץ (1909–1971) למד רפואה בגרמניה והיה למרצה ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים; גדעון שטייניץ (1911–1975) למד מתמטיקה בגרמניה, עבר בישראל לתחום המטאורולוגיה ולימים היה מנהל השירות המטאורולוגי הישראלי.
שילוב מדע וציונות.
ולטר שטייניץ היה ציוני ששילב בין פעילות מדעית ועשייה ציונית. הוא השתתף בקונגרסים הציוניים בבזל ובלונדון. בעשור השני והשלישי של המאה ה-20, עוד בהיותו באוניברסיטת ברסלאו, ערך כמה מסעות לארץ ישראל. הוא הגיע ב-1925 לטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בביקורים אחרים ערך מחקרים מדעיים על הפאונה הימית במזרח אגן הים התיכון, והיה חלוץ הזואולוגים הימיים בתחום חקר הדגה בארץ ישראל. הוא מצא ותיעד מינים חדשים של דגים בארץ ישראל, וגילה שבאזור המזרחי של אגן הים התיכון חיים, לצד מיני דגים ים-תיכוניים, מיני דגים לא-מקומיים שהאוקיינוס ההודי הוא בית גידולם הטבעי. שטייניץ סבר שמיני הדגים הזרים הגיעו לים התיכון בנדידה מהים האדום (שהוא שלוחה צפונית של האוקיינוס ההודי) אל תוך מזרח הים התיכון דרך תעלת סואץ. היות שתעלת סואץ נפתחה ב-1869, עשורים בודדים לפני ששטייניץ ביצע את מחקריו, הוא הבין שהנדידה של בעלי חיים מהאוקיינוס ההודי אל תוך הים התיכון היא תופעה אקולוגית חדשה יחסית, והיה מראשוני הביולוגים שקרא לבצע מעקב שיטתי אחר נדידה של בעלי חיים בין שני הימים. מאז, מחקר נדידת חי ימי דרך תעלת סואץ הסתעף, העמיק, ונמשך גם במאה ה-21. תופעת הנדידה הביולוגית דרך תעלת סואץ מכונה כיום הגירה לספסית.