בשנת 1969 החל שידורה של סדרת טלוויזיה העוסקת בעלילותיה של בילבי. לינדגרן, שלא הייתה מרוצה מהתסריט של הסרט מ-1949, כתבה בעצמה את התסריט, ונעזרה בבמאי אולה הלבום, שעיבד בעבר סיפורים רבים של לינדגרן למסך. ההפקה הייתה גרמנית-שוודית משותפת, וחלק מהשחקנים הם גרמנים. בתפקיד הראשי הופיעה השחקנית אינגר נילסון המזוהה עם תפקיד זה, והייתה בת 10 בעת שהחלו צילומי הסדרה.
לאחר סיום שידור הסדרה היא נערכה מחדש והוצגה בקולנוע בארבעה סרטים, שמהווים חיבור של סצינות מהסדרה עצמה:
ב-1973 שודרו פרקי הסדרה בטלוויזיה הישראלית. הסדרה שודרה בשעה המיועדת לילדים, כשהיא מדובבת, דבר שלא היה מקובל באותה התקופה, שבה שודרו סדרות ילדים זרות כשהן מלוות בכתוביות. את שיר הפתיחה "אני בילבי לא-כלום, אני מקפצת הופה היי" שרה נורית לפקוביץ אמיר שגם דיבבה את בילבי, וכן השתתפה בכמתרגמת, מעבדת וכמדבבת שפרירה זכאי. הסדרה זכתה לפופולריות רבה.
רשימת הפרקים ושמם העברי:
1. בילבי עוברת לביתה החדש
2. בילבי עורכת קניות
3. בילבי מוזמנת למסיבה
4. בילבי מזמינה את הילדים לטיול
5. בילבי מקבלת אורחים
6. בילבי הולכת ללונה-פארק
7. השלג הראשון
8. ההכנות לחג
9. בילבי מחפשת ספונק
10. טיול בכדור פורח
11. מסע אל אי בודד
12. אבא אפרים בא לבקור
13. בילבי מתכוננת להפלגה
14. בילבי יוצאת להציל את אביה
15. בילבי מצליחה לחדור למצודת שודדי הים
16. בילבי פוגשת את אביה
17. הבריחה מהאי ומציאת האוצר
18. בילבי ואביה עוזבים את טקה טוקה
19. משוטטים עם בילבי (חלק ראשון)
20. משוטטים עם בילבי (חלק שני)
21. משוטטים עם בילבי (חלק שלישי)
עיבודים לתיאטרון.
ספרי בילבי הומחזו והועלו על הבמה כמעט מהיום בו נכתבו. בישראל עלו מספר הפקות, ובין היתר הפקה של "תיאטרון פילפלון ירוק" בשנת 1963 בשם "גילגי", בכיכובה של רינה נתן בת ה-11,גרסה שעלתה בחנוכה 1999 (וחודשה ב-2005) בהפקת ציפי מייזלר ובכיכובה של דנה דבורין, גרסה נוספת שעלתה בשנת 2008 בהפקת גלעד פרלמן ובכיכובה של מירב פלדמן וגרסה נוספת שהופקה בשנת 2019 ב"תיאטרון תל אביב" בכיכובה של נלי תגר.
תסכיתי רדיו.
במהלך שנות ה-60, בין 1961 ל-1967, שידר קול ישראל מספר תסכיתים על פי הספר "גילגי", ובין היתר שודרו התסכיתים במסגרת "התוכנית לאם ולילד" שהייתה פופולרית מאוד.
רייקסמוזיאום
הרייקסמוזיאום (בהולנדית: Rijksmuseum) הוא המוזיאון הלאומי של הולנד, ואחד המוזיאונים החשובים בעולם. המוזיאון שוכן במוזאומפליין (כיכר המוזיאון) של אמסטרדם.
היסטוריה.
המוזיאון נוסד בשנת 1800 בהאג במטרה להציג את האמנות ההולנדית ונקרא לאחר היווסדו "הגלריה הלאומית לאמנות" ("Nationale Kunst-Gallerij").
בשנת 1808 עבר המוזיאון לאמסטרדם במצוות המלך לואי בונפרטה, אחיו של נפולאון בונפרטה.
לאחר העברתו לאמסטרדם נוספו למוזיאון הציורים שהיו בבעלות העיר, ובהם משמר הלילה וירמיהו מבכה את חורבן ירושלים של רמברנדט.
בשנת 1885 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי, אשר תוכנן על ידי האדריכל ההולנדי פייר קויפרס. סגנון הבנייה של המוזיאון הוא שילוב בין הסגנון הגותי לסגנון רנסאנס.
במוזיאון מוצגות בין השאר עבודות של יקוב ואן רויסדאל, פרנס האלס, יוהנס ורמיר ורמברנדט.
ב-13 באפריל 2013 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שיפוץ שארך 10 שנים.
רייקסמוזאום
מוזיאון ריקס
גלקטוז
גָלַקְטוֹז הוא חד-סוכר, המצוי בפירות חמצמצים (תפוזים, שזיפים, חמוציות, אננס), בירקות שורש (לוף, בצל, סלק סוכר) וכן בחלק ממוצרי החלב ובסוגי מסטיקים שונים. הגלקטוז הוא אחד ממרכיבי סוכר החלב (לקטוז). הלקטוז הוא דיסכריד המורכב מגלוקוז וגלקטוז. הגלקטוז, בדומה לגלוקוז הוא הקסוז.
ההבדל בין גלוקוז לגלקטוז הוא מיקום הקבוצה ההידרוקסית על פחמן C4 (כלומר הוא אפימר C4 שלו), שנמצאת מעל מישור הטבעת בגלקטוז ומתחת אליו בגלוקוז.
לאחר תהליך חימצון מתקבלות חומצה גלקטורונית (חמצון על C6), או גלקטונית (חמצון על C1). חמצון C1 ו-C6 נותן חומצה מזו גלקטרית "חומצה מוצית".
היסטוריה.
ב-1855 התגלה כי בהידרוליזה של סוכר החלב לקטוז מתקבל סוכר נוסף לגלוקוז. ב-1865 בודד לואי פסטר את החומר. השם גלקטוז (או "glucose lactique" - גלוקוז חלבי בשל מקורו בסוכר החלב) מופיע אצל מרסלין ברתלו (Marcellin Berthelot) בספרו "Chimie organique fondée sur la synthèse". השם גלקטוז נגזר מהמילה γάλακτ- (gálakt-) שמשמעותה "חלב" ביוונית עתיקה, ומהסיומת הכימית "ose" המקובלת עבור סוכרים. הרמן אמיל פישר מצא את המבנה המרחבי ב-1894.
מחלות הקשורות בגלקטוז.
במחלה המטאבולית התורשתית הנדירה גלקטוזמיה חסר לתינוקות האנזים הדרוש להפיכה של גלקטוז לגלוקוז.
במחלת אי-הסבילות ללקטוז ("Lactose Intolerance"), קיים פגם באנזים בטא-גלקטוזידאז המפרק לקטוז לגלוקוז וגלקטוז. אנשים הסובלים מהמחלה אינם יכולים לעכל את הסוכר המצוי בחלב. בגופם הלקטוז עובר למעי, שם הוא מעוכל על ידי חיידקים וגורם לשחרור גז בצורת נפיחות.
כוח מגנטי
לונדוניום
אבינו מלכנו
הסיטי של לונדון
הסיטי של לונדון (באנגלית: City of London) היא המרכז ההיסטורי והפיננסי של לונדון רבתי. האזור נקרא בדרך כלל "הסיטי", או "המייל המרובע" (Square Mile).
מספר התושבים המתגוררים בסיטי הוא נמוך - פחות מ-10,000 תושבים - אולם עובדים בה מעל 300,000 איש. הסיטי של לונדון נחשבת למרכז הכלכלי השני בעולם, לאחר ניו יורק.
שלטון מקומי.
הסיטי מנוהלת על ידי האיגוד של לונדון. בראש האיגוד עומד הלורד ראש העיר של לונדון, שיש להבדיל בינו לבין ראש העיר של לונדון העומד בראש לונדון רבתי. שיטת הבחירה של הלורד ראש העיר אינה דמוקרטית, ומרשה לאנשי עסקים שעובדים בסיטי אך אינם מתגוררים בה להשתתף בבחירתו.
משטרה.
לסיטי יש כוח שיטור מיוחד, הנפרד ממשטרת לונדון רבתי.
שטח הסיטי.
שטח הסיטי נקבע לפי חומת לונדון שהקיפה אותו בעבר. החומה נבנתה על ידי הרומאים כדי להגן על לונדיניום. כיום שטח הסיטי גדול מהשטח שהיה מוקף חומה, והוא מכיל גם את לשכות עורכי הדין של הסיטי, ה"בארס".
הסיטי גובלת במערבה בסיטי של וסטמינסטר. הגבול בין המחוזות חוצה את רציף ויקטוריה, עובר מערבה למידל טמפל, לאורך רחוב סטרנד, רחוב פליט וצ'נסרי ליין, שם גובלת הסיטי ברובע קמדן. הגבול בין רובע קמדן והסיטי עובר לאורך רחוב הולבורן וממשיך מזרחה לאורך רחוב צ'רטרהאוס וחוצה את דרך פרינגדון, שם גובלת הסיטי עם רובע איזלינגטון. הגבול בין הסיטי לאיזלינגטון עובר דרך אלדרסגייט ודרך גוסוול, ומזרחה למורגייט, שם גובלת הסיטי ברובע האקני ומשם דרומה עד לגבול הסיטי עם רובע טאוור המלטס. הגבול בין הסיטי לטאוור המלטס עובר מערבית למצודת לונדון, הנמצאת מחוץ לסיטי.
כל שטחו של גשר לונדון מצוי בשטח הסיטי, אף שרק מחצית מנהר התמזה בין רובע סאת'ק לסיטי מצוי בשטח הסיטי (המחצית השנייה בשטחה של סאת'ק).
מקסוול
מדיניות חוץ
מדיניות חוץ היא שם כולל למקבץ יעדים פוליטיים, המגדירים את האופן שבו תנהג מדינה כלשהי ביחס לשאר מדינות העולם.
על פי רוב, מדיניות חוץ מעוצבת באופן שיגן על האינטרסים הלאומיים של המדינה, ביטחונה הלאומי, יעדיה האידאולוגיים ועל שגשוגה הכלכלי. מדיניות החוץ עשויה לשקף עניין בשיתוף פעולה בינלאומי הנעשה בדרכי שלום, או בתוקפנות, במלחמה ובניצול של אומות אחרות.
במאה ה-20 עלתה חשיבותה של מדיניות החוץ, שכן במהלכה נעשתה כל מדינה מסוגלת לקיים קשרים דיפלומטיים כלשהם עם יתר מדינות העולם.
הגייתה של מדיניות חוץ ועיצובה מוטלות בדרך כלל על כתפיהם של ראש הרשות המבצעת ושל שר החוץ. בארצות הברית, לעומת זאת, לקונגרס האמריקני יש עוצמה והשפעה ניכרת על אישור מדיניות החוץ שמתווה הנשיא. במדינת ישראל ניתן משקל רב לעמדת מערכת הביטחון בניסוח מדיניות החוץ הלאומית.
בנדר סרי בגוואן
בנדר סרי בגאואן (במלאית: Bandar Seri Begawan, בג'אווי: بندر سري بگاوان) היא עיר הבירה של מדינת ברוניי. נכון לשנת 2010 מתגוררים בעיר כ-140,000 תושבים. מקור השם של העיר היא בשפה הפרסית בה המילה בנדר משמשת לתיאור נמל, בתרגום לעברית שמה הוא "עיר הנמל (של) אור כהן הדת".
בעיר ממוקמים מוסדות השלטון והתרבות המרכזיים של ברוניי ובהם אולם הטקסים המלכותי, בניין הסמלים, מרכז ההיסטוריה ובתי הספר העיקריים והחשובים. בנוסף, בעיר מפעלים ליצור ריהוט, טקסטיל, מוצרי אומנות-יד ועיבוד עץ.
מבחינה מוניציפלית כוללת העיר גם את הכפר קמפונג אַייֶר, "כפר המים", שבתיו בנויים על כלונסאות כחצי קילומטר אל תוך הים שלחופו שוכנת העיר עצמה.
היסטוריה.
התיישבויות ראשונות באזור החלו לקום במהלך המאה ה-6 וה-7, בצורת כפרי דייג. הפיתוח הגדול של העיר הגיע בין המאה ה-15 ועד למאה ה-17. עם הגעת מעצמות אירופיות כגון ספרד, הולנד והממלכה המאוחדת, ההתיישבות בעיר נחלשה מאוד. החל משנת 1888 הפכה העיר (עם שאר ברוניי) לשטח חסות בריטי. החל משנת 1899 החלו ניסיונות למצוא נפט בסביבת העיר, ללא הצלחה. בשנת 1920 בנדר סרי בגוואן הוכרזה כבירת הטריטוריה והפכה לשטח מוניציפלי בפני עצמו.
השגשוג שהיה בתקופת הבריטים פסק עם כיבוש העיר בידי האימפריה היפנית בשנת 1941, כחלק ממלחמת העולם השנייה. בנדר סרי בגוואן הייתה תחת שלטון יפני עד סוף המלחמה בשנת 1945. במהלך המלחמה מרבית מהתשתיות נהרסו, כתוצאה מהפצצות בעלות הברית והמאבק של היפנים. אחרי המלחמה, בריטניה ניסתה לשקם את העיר והשקיעה רבות במערכת החינוך והסדר הציבורי.