חוסר יכולת זה של מדינת הרווחה לספק את הצרכים להם התחייבה בפני אזרחיה, בירוקרטיה מסורבלת, חוסר יעילות, וחוסר רגישות למגוון הצרכים, הביאו להתפתחות המואצת של הארגונים החברתיים, ארגונים וולונטריים וארגוני עזרה עצמית וסנגור עצמי הפועלים לצד המערכות הפורמליות. ארגונים אלה הם שותפים חשובים למערכות שיזם הממסד בהיותם נגישים יותר, פחות פורמליים, יוצרים סולידריות חברתית ועזרה הדדית בעיקר ברמה הקהילתית.
קבוצות לעזרה עצמית החלו לצמוח בישראל כבר בתחילת שנות ה – 70, זאת למרות שבשנים אלה עדיין שירותי הרווחה התרחבו וגדלו. מחקרים על ארגוני מתנדבים, קבוצות לעזרה עצמית ועמותות שונות, מראים כי קיים מאגר חשוב של שיטות למתן עזרה שאינן ממוצות בשירותים הפורמליים. העזרה הבלתי פורמלית הולכת ומתעצמת בעיקר משום שהעזרה הפורמלית היא אינסטרומנטלית במהות בעוד שהעזרה הבלתי פורמלית היא הדדית. האידיאל צריך להיות בקיום רצף של מערכות לעזרה מהפורמלי ביותר עד ללא פורמלי, כשכל מערכת ממלאת את תפקידה על הרצף. בכך מושג ניצול מקסימלי של מקורות עזרה.
החל משנות השמונים החלו הקבוצות והארגונים להתרחב ולהתעצם והם הפכו להיות יותר ויותר משמעותיים בחברה. עם התמורות הללו, החלה ההכרה בחשיבות הקבוצות לעזרה עצמית כגורם טיפולי לגיטימי לצד המערכות הפורמליות. אולם מגמה זו החלה לדעוך החל מאמצע שנות ה-90. הספרות המקצועית חדלה להתעניין בה; סביבה נערכים עתה פחות מחקרים וכנסים, ושירות כמו "המרכז לעזרה עצמית" נסגר לאחר יותר משני עשורים של פעילות פורָה. יש הטוענים כי תהליך זה מקביל לתהליך התפתחותו של האינטרנט. הקהילה הווירטואלית תפסה מבחינות רבות את מקומה של הקבוצה האינטימית; יחסי פנים-אל-פנים, שהם הבסיס לתהליך העזרה העצמית, הומרו ביחסים וירטואליים. בהיעדר מגבלה גאוגרפית, מגוון הסוגיות והנושאים שסביבם מתארגנים פורומים וקבוצות באינטרנט רב עשרת מונים מזה האפשרי במסגרות פנים-אל-פנים. מניתוח סוגיות העולות בפורומים כאלה מתברר שאין הן שונות מן הסוגיות העולות בקבוצות הנפגשות פנים-אל-פנים. עם זאת, ללא תשתית ארגונית הסיכוי שפורומים באינטרנט ייהפכו לספקיות שירותים, כמו שאירע לחלק מן הקבוצות שהחלו כעזרה עצמית, איננו גדול.
זבוב החול
מגנית
מָגִנִּית (באנגלית Scutellum) הוא איבר בגוף חלק מן החרקים הנמצא מאחורי החזה.
במשפחות החיפושיות והפשפשאים המגנית נראית כלוח משולש קטן מאחורי החזה ובין בסיסי הכנפיים. במשפחות הזבובאים והדבוראים המגנית קשה יותר לראיה וקטנה בהרבה מהחזה אך בעזרת הגדלה ניתן לרוב להבחין מיד אחרי החזה בכחצי עיגול או משולש קטנטן בעל פינות מעוגלות.
אטימולוגיה.
מקור המילה מלטינית. scutum "מגן" ו-scutellum "מגן קטן". בספרים ישנים המגנית כונה לעיתים תריסון.
מושתהיד
החיפושיות
Synyster Gates
אמנון ניב
אמנון ניב, (23 בפברואר 1930 – 6 ביוני 2011) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי. כיהן כאדריכל הראשי של הקריה למחקר גרעיני בנגב בין השנים 1958–1963 וכמהנדס העיר ירושלים בין השנים 1977–1988 במהלכן הגה את תוכנית ניב לקריית עיריית ירושלים. תכנן בשיתוף אמנון שוורץ את מגדל משה אביב, הגבוה בישראל, שהושלם ב-2001 ברמת גן.
בתאריך 29 בינואר 2012, נקראה על שמו הכיכר בצומת הרחובות מנחם בגין ובצלאל ברמת גן. על השלט נכתב "כיכר אמנון ניב, מבכירי אדריכלי ישראל ומתכנן ליבת אזור הבורסה 1930–2011".
ביוגרפיה.
ניב נולד בחיפה והשלים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה. בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 שהה מחוץ לישראל בשירות המדינה ומילא תפקידים תכנוניים שונים. בין השנים 1958 ו-1963 כיהן כאדריכל הראשי של הקריה למחקר גרעיני בנגב.
בסוף שנות ה-60 תכנן משרדם של ניב ושל אדריכל רפי רייפר את תוכנית מנשייה שבוצעה באופן חלקי. במסגרת התוכנית נבנו בית גיבור ובית התעשייה, וכן בית הטקסטיל וככר השעות היפות. מאוחר יותר הוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח (בית גידי) על גביו של מבנה כורכר מתפורר. בהמשך הקים ניב משרד בשותפות עם האדריכל אמנון שוורץ. ב-1994 ערכו השניים תוכנית שאושרה לבנייתם של מבנים על חוף ים אכזיב. התוכנית טרם מומשה, אך בשנת 2011 עמדה התוכנית על סף מימוש, למרות החשש מפגיעה בחוף.
מהנדס העיר ירושלים.
את ניסיונו כמתכנן ערים רכש לאורך 11 שנותיו כמהנדס העיר ירושלים בתקופת כהונתו של ראש העיר טדי קולק. במתחמים הרגישים בירושלים בהם היה צורך ביציקת חדש אל תוך הישן, היה קושי ליטול הכרעות תכנוניות שאינן שרירותיות. לכן, החליט ניב ליצור כלי שיסייע בידו. כך, בסיועה של קרן ירושלים הביא לבניית מודל תלת ממדי של ירושלים, הנמצא בבית העירייה ומשמש את מתכנני העיר עד היום. במהלך תקופת כהונתו שקד על פיתוח העיר תוך שמירה על רקמתה ההיסטורית, עקרון שהפך מאז לעקרון מנחה. המאמץ התכנוני המרכזי בתקופת ניב התרכז בפיתוח שלושת המסדרונות ההיסטוריים - הדרכים ההיסטוריות אל ומאת העיר - תוך שילובם במרקם העירוני החדש.
בנייה גבוהה.
עם תום תקופת כהונתו כמהנדס העיר ירושלים, שב ניב אל משרדו הפרטי ובמסגרתו ביצע פרויקטים שונים. פרויקט שתכנן בשותפות עם שוורץ והוקם על ידי היזם משה אביב היה ידוע בשם "מגדל שער העיר רמת גן" ותוכנן בסגנון הפוסט מודרני, תוך שימוש נרחב בזכוכית ומתכת. בנין זה היווה אתגר גדול שכן היה המגדל הראשון בישראל שהתנוסס לגובה של מעל 50 קומות. לאחר מותו של היזם, שונה שמו של המגדל למגדל משה אביב.
בשנת 2010 אושרה בנייתו של מתחם מגדלי דן באזור התעשייה בבני ברק שתוכנן על ידי משרד האדריכלים א. ניב א. שוורץ. במתחם יוקמו שלושה מגדלים: שניים בני 40 קומות ואחד בן 60 קומות.
טום אוף פינלנד
טום אוף פינלנד (Tom of Finland, מאנגלית: "טום מפינלנד"; 8 במאי 1920 - 7 בנובמבר 1991) הוא השם שבו נודע טואוקו לאקסונן (Touko Laaksonen), אמן פֶטיש, המוכר הודות ליצירתו ההומוארוטית והשפעתו על התרבות ההומואית בשלהי המאה ה-20.
לאורך ארבעה עשורים יצר 3,500 ציורים ואיורים, רובם הגדול בעיפרון, רובם מתארים גברים הניחנים במאפיינים פיזיים בולטים: חזה מפותח, איברים, ישבנים ואברי מין בעלי ממדים בלתי סבירים. בגדים צמודים, או העדרם, הדגישו מאפיינים אלו, במיוחד את איבר המין הגברי, שהוצג כאלמנט מודגש או נחשף לראווה. ציוריו מציגים לרוב גבר אחד או יותר, במהלך פעילות מינית או לפניה.
חיים וקריירה.
טואוקו לאקסונן נולד בקארינה, טורקו, פינלנד. הוא החל לצייר בגיל צעיר, אך ציורים אלו לא שרדו. הוא אמר כי נהג להסתירם תחילה, אך לאחר מכן השמידם כאשר החל את שירותו הצבאי. לאקסונן צייר דמויות של עובדי כפיים פיניים שראה כבר בגיל צעיר. כשברית המועצות תקפה את פינלנד ב"מלחמת החורף", ועם כניסתה של פינלנד בעקבות זאת למלחמת העולם השנייה, גויס לאקסונן לצבא הפיני, שם שירת בתפקידי קצונה. מאוחר יותר ציין לאקסונן כי העניין הפטישיסטי שלו בגברים במדים מקורו בתקופה זו. לאחר המלחמה שב לאקסונן לחיים אזרחיים, עבד בתעשיית הפרסום כגרפיקאי והמשיך לצייר את ציוריו הארוטיים להנאתו הפרטית.
בשנת 1956 שלח לאקסונן אחדים מציוריו למגזין האמריקאי המשפיע Physique Pictorial לפרסום בשם "טום", הנשמע דומה לשמו האמיתי, Touko. עורך המגזין שינה את השם ל"טום אוף פינלנד", כפי שהיה מקובל במגזין.
במהרה החלה קהילת ההומואים להתעניין ביצירתו של לאקסונן, ובשנת 1973 הוא החל לפרסם קומיקס ארוטיים והפך לבעל שם גם בעולם האמנות. לאקסונן נודע בעיקר הודות ליצירות הממוקדות בדמויות הומו-גבריות סטריאוטיפיות, כגון חוטבי עצים, שוטרים על אופנועים, מלחים, אנשים עסקים, אופנוענים שריריים ולובשי בגדי עור. "Kake" נחשבת סדרת הקומיקס הבולטת ביותר שלו, ובה שפע דמויות מסוג זה.
יצירות של לאקסונן הוצגו בתערוכות כבר בתחילת שנות ה-70 ובשנת 1973 הוא פרש מעבודתו במשרדי חברת הפרסום MacCann-Erickson. "מאז לבשתי רק ג'ינס והתפרנסתי מציוריי", תיאר את המהפך בסגנון החיים שלו באותה תקופה.
בשנת 1979 ייסד לאקסונן את חברת "טום אוף פינלנד" כדי להפיץ את עבודתו. החברה ממשיכה לפעול גם לאחר מותו, ועוסקת בשימור יצירה אמנותית הומוארוטית והצגתה. בשלהי שנות ה-90 נכנסה החברה לעסקי האופנה על בסיס יצירותיו של לאקסונן, אבל עם מגוון סגנונות עשיר יותר. קו האופנה ניסה לאזן בין ההומוארוטיות בציורים ותעשיית האופנה, והוא הוצג בתערוכות אופנה מרכזיות.
לפני מותו השתתף לאקסונן בסרט תיעודי בשם "Daddy and the Muscle Academy - The Art, Life, and Times of Tom of Finland", בו משולבים ראיונות איתו. המו"ל האירופאי Taschen פרסם מספר אוספים שלו, בהם גם שלוש אנתולוגיות רטרוספקטיביות.
רבים מציוריו מבוססים על תמונות מצולמות, אך אינם העתק מדויק שלהן. ההשראה משמשת להשגת ממד ריאליסטי של תמונה חיה עם תנוחות ומחוות משכנעות, אולם לאקסונן הגזים במתכוון מאפיינים פיזיים והציג אידיאל יופי גברי פרטי, תוך שהוא משלב ריאליזם ופנטזיה. בסרט התיעודי הוא הרחיב בעניין זה, כולל דוגמאות רבות של הציורים לצד התמונות המקוריות.
ביקורת והערכה אמנותית.
במהלך חייו ולאחר מכן זכה לאקסונן להערצה אך גם לבוז מצד חלקים שונים של קהילת האמנים. הוא התיידד עם הצלם רוברט מייפלת'ורפ, שעבודתו, המציגה דימויים סאדו מזוכיסטיים ואיקונוגרפיה פטישיסטית, נחשבה אף היא שנויה במחלוקת.