בשנת 1996 קידם שמואל דנקנר תוכנית להפשרת קרקעות של תעשיות מלח בעתלית ובאילת, לטובת קליטת עלייה מחבר העמים. העסקה הצריכה שינוי ייעוד הקרקעות, שכן בחוזי החכירה מן המדינה הם נחכרו לצורך הקמת בריכות לאידוי מלח בלבד ולא כקרקעות לבנייה למגורים. בשנת 1996 חתם מינהל מקרקעי ישראל על "הסדר עקרונות" עם "תעשיות מלח", שאפשר את שינוי ייעוד הקרקעות. ההסכם קבע כי תמורת פינוי שטח בריכות האידוי תקבל "תעשיות מלח" שטח חלופי, חמישים אחוז מזכויות הבנייה בשטח בעתלית (בהיקף של 1,300 דונם) ושלושים אחוז מזכויות הבנייה בשטח באילת (905 דונם). שווי הדירות נאמד באותה תקופה ב־150 מיליון דולר, ומינהל מקרקעי ישראל הסביר את העסקה בצורך דחוף לבנייה למגורים.
ביקורות של גורמים רבים על העסקה הגיעה בשיאה לדו"ח מבקר המדינה ב־2000, שקבע כי היא אינה כשרה. מבקר המדינה ציין אז כי:
בשנת 2003 עתרה החברה להגנת הטבע נגד העסקה וטענה כי אהוד אולמרט, אז שר התעשייה והמסחר ויו"ר מינהל מקרקעי ישראל, סייע לדנקנרים בעסקה. ב־2006, בהיותו שר האוצר, חתם אהוד אולמרט על התוכנית בניגוד להנחיית היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז. אולמרט צוטט אז כי לא שם לב להנחיה ובסופו של דבר חזר בו אך לא ביטל את שינוי הייעוד. ב־2008 נפתח שוב הדיון הציבורי בעסקה לאחר חשיפת חוות דעת משפטית מ־2003 נגד החלטת המינהל שקבעה כי הדנקנרים קיבלו מתנה של עשרות מיליוני שקלים מהמדינה.
באפריל 2010 נעצר דני דנקנר, בנו של אברהם דנקנר, על ידי המשטרה בחשד לעבירות של מתן שוחד, קשירת קשר לביצוע פשע, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מירמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ועבירות מס עקב עסקת קרקעות תעשיות מלח.
רכישת מניות בנק הפועלים.
בשנת 1997 יזם נוחי דנקנר יחד עם בן דודו דני דנקנר עסקה, בניגוד לדעתו של דודו שמואל דנקנר, שבה רכשה תעשיות מלח 11.6% ממניות בנק הפועלים תמורת 358 מיליון דולר (1.4 מיליארד שקל), ההשקעה מומנה במלואה בהלוואה שתעשיות מלח קיבלה מבנק לאומי על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח כבטוחה להלוואה.
בנק לאומי העריך את שווי הקרקעות ב־200 מיליון דולר על סמך ההסכם עם מינהל מקרקעי ישראל המקנה לתעשיות מלח זכויות בנייה נרחבות על הקרקעות.
הפרדת עסקי המשפחה.
בתום שנתיים של מתיחות בין נוחי דנקנר לבין שמואל דנקנר, שהיה עד אז הדמות המוכרת והמובילה במשפחה, הוחלט על פילוג במשפחה, ושמואל דנקנר ובני משפחה אחרים רכשו את המניות של נוחי דנקנר, של אביו יצחק דנקנר ושל משפחת גילינסקי בחברת דנקנר השקעות תמורת 100 מיליון דולר.
דנקנר השקעות החזיקה אז במניות של חברת הכבלים מת"ב ובחברת התקשורת הפולנית נטייה, שנסחרו אז בשיאה של בועת התקשורת והיי-טק במחירים גבוהים. פקיעת בועת ההיי-טק ופרוץ האינתיפאדה השנייה גרמו לקריסה במניות בנק הפועלים ודנקנר השקעות, והגבילו את יכולתם לחלק דיבידנדים שיסייעו לבני דנקנר לעמוד בתשלומי הריבית והקרן לבנק לאומי.
עסקת אלרן.
בני משפחת דנקנר נתקעו עם מניות שמחירן ירד בחדות ועם הלוואות יקרות שמימנו אותן, והקדישו את המחצית הראשונה של שנות ה-2000 לניסיונות לחלץ את עצמם מהנטל של הלוואה זו. אחד הבולטים שבהם היה הניסיון לרקוח עסקה שכחלק ממנה תרכוש אלרן השקעות הציבורית שבשליטתם את החזקותיהם הפרטיות בשלוש חברות: דנקנר השקעות, דור כימיקלים ותעשיות מלח תמורת 216 מיליון דולר, כך שבני המשפחה יוכלו לפרוע את ההלוואות שלקחו מבנק לאומי מבלי לאבד שליטה בחברות.
מכירת השליטה ליצחק תשובה.
כישלון עסקת אלרן גרם לבני המשפחה למכור את השליטה בדנקנר השקעות ביוני 2004, בעיצומו של המיתון בענף הנדל"ן, תמורת 58 מיליון דולר לדלק נדל"ן של יצחק תשובה.. בינואר 2007 נאלצה המשפחה למכור את השליטה בתעשיות מלח לשרי אריסון תמורת 886 מיליון שקל, והעניקה לה בכך את השליטה הבלעדית בבנק הפועלים.. במרץ 2008 הודיעה חברת דלק נדל"ן כי דנקנר השקעות תמוזג לתוך חברת קרדן נדל"ן, אך בדצמבר 2008 הודיעה שהסכם מבוטל.
בשנת 2010 שונה שמה של דנקנר השקעות ל"אלעד ישראל מגורים".
מכירת השליטה לקרן JTLV2.
בתחילת 2020 ביקשה "אלעד ישראל מגורים" לגייס 100 מיליון שקל באיגֶרֶות חוב. אך בעקבות מירידה מהירה במחירי האנרגיה שנלוותה למגפת הקורונה, נקלה תשובה למשבר כלכלי ונאלץ למכור 75% ממניות החברה לקרן JTLV2 לפי שווי של 275 מיליון שקל.
יוורי מוסווני
יוֹוֵרִי מוּסֵוֵונִי (באנגלית: Yoweri Museveni; נולד ב-15 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי אוגנדי, המכהן כנשיא אוגנדה מאז 1986.
מוסווני היה מעורב במרד שהפיל את מנהיגי אוגנדה אידי אמין ומילטון אובוטה. מאמצע ועד סוף שנות ה-90, נחשב מוסווני על ידי המערב כחלק מדור חדש של מנהיגים אפריקאים. במהלך נשיאותו של מוסווני, אוגנדה חוותה יציבות יחסית וצמיחה כלכלית. תקופת הנשיאות שלו נפגעה, עם זאת, ממעורבות במלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וקונפליקטים באזור האגמים הגדולים, המרד בצפון אוגנדה על ידי צבא ההתנגדות של האל אשר גרם למצב חירום הומניטרי קיצוני ומדיכוי של אופוזיציה פוליטית ותיקונים חוקתיים לתקופת הנשיאות (2005) והגבלת הגיל הנשיאותי (2017), מה שאפשר את ההרחבה של משך שלטונו. דבר זה הדאיג את המקומיים והזרים.
ראשית חייו.
מוסווני נולד ב-15 בספטמבר 1944 בנטונגאמו, דרום-מערב אוגנדה, להורים מזי אמוס קאגוטה (1916–2013), רועה בקר, ואסתרי קוקונדקא נגאנזי (1918–2001), עקרת בית. מוסווני קיבל את שמו האמצעי " קגוטה" (Kaguta) מאביו, לכבוד הגדוד השביעי של רובאי המלך האפריקנים, שכן בעת לידתו שבו רבים מהם לביתם.
אחיו של מוסווני, קאלב אקאנדוואנאו, היה ידוע באוגנדה בכינויו סלים סאלח, ואחותו ויולט קאגובירי.
מוסווני למד בבית הספר היסודי 'קיימט' ובתיכון 'מבארארה'. בשנת 1967 החל ללמוד באוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה כלכלה ומדעי המדינה, הפך למרקיסיסט והיה מעורב בפוליטיקה רדיקלית פאן-אפריקאית. במהלך לימודיו באוניברסיטה הקים את קבוצת "חזית המהפכה האפריקאית" של הסטודנטים באוניברסיטאות והוביל משלחת סטודנטים לשטחי פרלימו במוזמביק שהייתה אז תחת השלטון הפורטוגזי. הוא למד תחת וולטר רודני בשמאל, בין היתר, מוסווני כתב תזה על תחולת רעיונותיו של פרנץ פאנון על אלימות מהפכנית פוסט-קולוניאלית באפריקה.
לאחר לימודיו באוניברסיטה, בשנת 1970, כשהיה בן 26, הצטרף לשירות המודיעין של נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה. לדברי מוסווני, הוא לא הצטרף לממשלה משום שאהב את אובוטה, אלא משום שרצה לראות כיצד הממשלה מתפקדת.
קריירה.
חזית הישועה הלאומית והדחת אידי אמין.
אידי אמין, מפקד חיל האוויר האוגנדי מאז 1966, השתלט על אוגנדה ב-1971 בהפיכה צבאית. אמין היה רודן ולאומני קיצוני, ופתח בתוכנית רצח עם לטיהור אוגנדה מהקבוצות האתניות. באוקטובר 1972, טנזניה ואוגנדה חתמו על הסכם מוגדישו, שמנע מהמורדים להשתמש באדמת טנזניה כדי לנהוג בתוקפנות נגד אוגנדה. מוסווני התנתק מן האופוזיציה המרכזית ויצר את בשנת 1973.
מלחמת האזרחים האוגנדית.
עם הדחתו של אידי אמין ב-1979 במלחמת אוגנדה-טנזניה, והבחירות השנויות במחלוקת שהחזירו את הנשיא הקודם של אוגנדה, מילטון אובוטה, לשלטון ב-1980, חזר מוסווני לאוגנדה. חזרתו הייתה מלווה בתומכיו תוך ריכוז כוח במוצבים הכפריים בחבלים דוברי באנטו בדרום ובדרום-מערב המדינה, במטרה להקים את צבא ההתנגדות העממית (). לאחר מכן באותו המקום הם תכננו מרד נגד המשטר בזמן כהונתו השנייה של אובוטה וכוחותיו המזוינים, צבא השחרור הלאומי של אוגנדה (). ההתקוממות החלה בתקיפה של מתקן צבאי במחוז מובנדה המרכזי ב-6 בפברואר 1981. צבא ההתנגדות העממית (PRA) התמזג עם קבוצת הלחימה של הנשיא לשעבר, יוסוף לול, שנקראה "לוחמי החירות של אוגנדה", ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי (). שתי קבוצות מורדים אחרות, חזית ההצלה הלאומית של אוגנדה () וצבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA), חברו לכוחותיו של מוסווני. צבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA) הוקם בחבל מערב הנילוס מתומכיו של אידי אמין.
הסכם ניירובי.
ב-27 ביולי 1985 הובילו פלגים בתוך מפלגת קונגרס העם באוגנדה להפיכה צבאית מוצלחת נגד אובוטה על ידי מפקד הצבא לשעבר שלו, טיטו אוקלו, ממוצא אצ'ולי. כאשר הגנרל אוקלו הודיע על ההפיכה נגד אובוטה, הוא הזמין במפורש את מוסווני ואת ה- להפסקת מעשי האיבה ולהצטרף לפיוס לאומי ולבניית האומה. כל הכוחות הלוחמים, למעט NRM, הגיבו בחיוב להזמנה והצטרפו למועצה הצבאית בקמפלה. במאמץ לשים סוף למבוי הסתום, ביקשה ממשלתו של הגנרל אוקלו הסדר מדיני ומוסכם עם ה-NRM ומוסווני כדי לשים קץ לחוסר יציבות הפוליטית של אוגנדה. מוסווני וה-NRM כעסו על כך שהמהפכה שעליה נלחמו במשך ארבע שנים "נחטפה" על ידי ה-UNLA, שאותה ראו כמפרי זכויות אדם חמורות במהלך הדחת אובוטה השנייה.
למרות הסתייגויות אלה, בסופו של דבר הסכימה ה-NRM לשיחות שלום תחת ארגונה של משלחת קנייתית בראשותו של הנשיא דניאל אראפ מוי. השיחות, שהתקיימו בין 26 באוגוסט ל-17 בדצמבר, נכשלו והפסקת האש התמוטטה כמעט מיד. ההסכם הסופי, שנחתם בניירובי, קרא להפסקת אש, פירוז של קמפלה, שילוב ה-NRA וכוחות הממשלה, וקליטת הנהגת ה-NRA למועצה הצבאית. תנאים אלה מעולם לא נענו.
כיבוש קמפלה.
בהיותו מעורב במשא ומתן לשלום, מוסווני חיזר אחר הגנרל מובוטו ססה סקו מזאיר כדי למנוע את מעורבותם של הכוחות הזאירים בתמיכה בצבא אוקלו. עם זאת, ב-20 בינואר 1986, כמה מאות חיילים הנאמנים לאמין הוכנסו לשטחי אוגנדה על ידי הצבא הזאירי והתאמנו שם באימונים סודיים בזאיר.