בשלב זה מוצגת העזרה וההתגייסות מצד המכרים בשכונה: גברת לולה, טרנסג׳נדרית ("מחופשת") שהייתה אלוף איגרוף בסנגל, מגיעה לבשל, לעזור לרחוץ את גברת רוזה ונותנת למומו כסף בשבילם; אדון חמיל, מוכר שטיחים ערבי שמנוע מלעלות אל גברת רוזה בגלל גילו המתקדם, מלמד את מומו לדקלם בשבילה שיר; אדון ואלומבה מגיע להעלות מופע של להטוטי אש וריקודים שבטיים כשהם מנסים לבצע טיפול בהלם כדי להוציא את גברת רוזה מטמטום החושים של המחלה; ארבעת האחים זעום, שעובדים כסבלים, מתנדבים להוריד ולהעלות את גברת רוזה בכל פעם שתרצה. כמו כן הם מעלים על כתפיהם את דוקטור כץ - הרופא באזור הרובע שמפורסם בחיוכו, סבלנותו ומסירותו - כיוון שגם הוא מתקשה לטפס במדרגות.
באחד מרגעי הצלילות שלה מדברת גברת רוזה עם מומו שבסופו של דבר מגלה לה את האמת על מצבה. היא מסרבת בכל תוקף לאשפוז בבית חולים כיוון שהיא יודעת שתוחזק בחיים גם ללא הכרה ומודעות, ומבקשת ממומו שידאג לבצע לה המתת חסד. מומו מנסה לשכנע את דוקטור כץ שמסרב מסיבות אתיות וחוקיות, ורוצה להזמין אמבולנס מיד, אבל מומו משקר וטוען שהמשפחה היהודית של גברת רוזה עומדים להגיע ולקחת אותה לישראל. באותו לילה גברת רוזה מבקשת ממומו לעזור לה ללבש את בגדיה היפים, להתאפר ולחבוש פאה, והם יורדים יחד למרתף הבניין. המרתף מכונה על ידי גברת רוזה "החור היהודי שלי" וכולל ריהוט בסיסי, מנורת קנים וכמה פריטים נוספים שהכינה ותחזקה מראש. מומו מדליק נרות, מתיישב ליד גברת רוזה, מחזיק בידה ועוזר לה לומר את תפילת "שמע ישראל" לבקשתה. זמן קצר אחר כך גברת רוזה שוקעת בדמדומים וכבר לא מגיבה. מומו מאפר אותה כמו שאהבה ומוסיף עוד צבעים ככל שעוברות השעות וגופה מכחיל ומאפיר לאחר המוות. בהמשך הוא משתמש בצבעים לציור, ושופך עוד ועוד בקבוקי בושם כדי לטשטש את ריח הגופה. רק לאחר שלושה שבועות פורצים שכנים את הדלת כדי לגלות את מקור הריח, מוצאים שם את מומו, ובעזרת פתק עם כתובת שהיה בכיסו הוא מועבר לגברת נאדין ודוקטור ראמון, זוג צעיר שהתעניינו בגורלו, בהמשך להיכרות אקראית באחד משיטוטיו בעיר.
פרשנות ומסרים חברתיים.
עלילת הרומן מתרחשת בפריז, העיר המסמלת את המיתוסים המהפכנים של חירויות האדם וזכויות האזרח, ובניגוד חד לחלומות השוויון מוצגת מציאות החיים הקשה של האנשים החיים בשולי החברה בצרפת. תושבי האזור הם מהגרים ובני מיעוטים, ואמצעי הפרנסה המוצגים הם זנות, סרסור, גנבה, סחר בסמים, סבלות ומופעי רחוב. חיי היומיום כוללים תנאי עוני והזנחה, ללא כל מסגרת סוציאלית מבחינת חינוך, בריאות וכדומה. התמונה המצטיירת מציגה פער עצום בין אוכלוסיית האזור לבין השכבות האמידות והמבוססות, וכמו כן את אדישות הממסד וצביעותו. מצד תושבי השכונות עצמם ניכר חוסר אמון כלפי המוסדות הציבוריים, כשהפחד הגדול ביותר הוא היתפסות על ידי לשכת הסעד וכניסה למוסד.
במהלך הספר מועברת גם ביקורת על החוק שאינו מאפשר לזונות לגדל בעצמן את ילדיהן, על האיסור לבצע המתות חסד, ועל היחס המפלה לטרנסג'נדרים. בנוסף ישנה התייחסות לקורבנות השואה באמצעות סיפורה של גברת רוזה, ניצולת שואה שנאלצה לעסוק בזנות לפרנסתה וסובלת מפוסט טראומה ומהיעדר מוחלט של סיוע רשמי.
עם זאת, מסר חזק לא פחות מדגיש את האנושיות, טוב הלב וקשרי הידידות שיכולים להתקיים בין בני אדם. תושבי הרובע, על אף מצוקות חייהם האישיים, מפגינים זה כלפי זה חיבה וקבלה ללא תנאי ומגישים עזרה ללא תמורה.
גם הקשר העמוק בין רוזה ומומו מתקיים על אף ההבדלים הניכרים מבחינת גיל, מגדר, מצב בריאותי ושיוך דתי. בסיפור מופיעים אזכורים רבים למאפיינים שונים של היהדות והאסלאם, אך רובם מוצגים במגבלות נקודת מבטו הילדותית של מומו, פשטנית הממחישה את חוסר החשיבות של מוצא, דת ולאום, לעומת מהותיות האהבה בין בני האדם.
עיבודים ומקורות.
הספר זכה בשנת 1977 לגרסה קולנועית זוכת פרס אוסקר בבימויו של משה מזרחי ובכיכובה של סימון סיניורה והשחקנית הישראלית מיכל בת-אדם.
בשנת 2007, העלה בישראל תיאטרון "הבימה" את גרסת המחזה אשר זכתה בפרס מולייר להצגה ולעיבוד. המחזה הועלה בכיכובה של ליא קניג בתפקיד ניצולת השואה הזונה לשעבר, ובתפקיד הנער הערבי המטופל על-ידה שיחק אושרי כהן.
גארי טען במאמרו "חייו ומותו של אמיל אז'אר" כי דמותו של מומו מבוססת על בנו, אלכסנדר דייגו גארי, וכי דמותה של גברת רוזה מבוססת על האומנת הספרדייה הזקנה של בנו, אשר שימשה לו כאם בילדותו. גארי העיד כי האומנת הייתה חולה בדלקת ורידים שפגעה ברגליה, אך לא הפסיקה לעלות ולרדת במדרגות מדירתו לדירת בנו, וכי גם לה, כמו לגברת רוזה, "הגיעה מעלית".
בשנת 2020 הופקה גרסה חדשה לסרט שעלה ב-13 בנובמבר בנטפליקס. הסרט בבימויו של אדוארדו פונטי, בנה של סופיה לורן שמככבת כאן בתפקיד הראשי.
יער ונסן
יער ונסן (בצרפתית: Bois de Vincennes; "בואה דה ונסן") הוא פארק בסגנון אנגלי הנמצא במזרח העיר פריז שבצרפת. הפארק קרוי על שם העיר ונסן ונמצא דרומית לה.
יער ונסן מהווה חלק מהרובע השנים-עשר של פריז, אך אינו נכלל בחישובים סטטיסטיים של שטחי העיר וצפיפות האוכלוסין בה.
שטחו של הפארק 9.95 קמ"ר (פי שלושה מגודלו של הסנטרל פארק בניו יורק ופי ארבעה מגודלו של הייד פארק בלונדון).
היסטוריה.
אזור היער שימש בימי הביניים פארק מלכותי, בו נהגו מלכי צרפת לצוד. לאחר המהפכה הצרפתית הפך היער לאזור אימונים של הצבא הצרפתי. בשנת 1860 הפך נפוליאון השלישי את היער לפארק ציבורי, כחלק מתוכנית אוסמן לשיפוצי פריז. היער היה משויך מוניציפלית בחלקו לעיר ונסן ובחלקו לעיר נוז'אן-סור-מארן עד לשנת 1929 אז סופח רשמית לרובע ה-12 של פריז. ב-6 במאי 1931 נפתחה ביער ונסן התערוכה הקולוניאלית של פריז, בו הוצגו במשך שישה חודשים המשאבים והתרבויות של האימפריה הצרפתית. בתערוכה ביקרו כשישה מיליון אנשים שראו העתקים של מקדשי אנגקור וארמונות מרוקו, עבודות משי, יצירות אמנות וריקודי עמים. גן חיות שנכלל בתערוכה היה לבסיס של גן החיות שהוקם ביער ונסן בשנת 1934.
בין השנים 1969–1980 שכנה ביער ונסן אוניברסיטה VIII של פריז, אוניברסיטה רדיקלית שהוקמה עקבות מהומות הסטודנטים של 1968.
אתרים.
בקצהו הצפוני של יער ונסן נמצאת טירת ונסן, בית שני של מלכי צרפת במאה ה-14. כיום עוברת הטירה שיפוצים ופרט לחצר הטירה אינה פתוחה לקהל. בדרום מערב הפארק נמצא מבצר שהוקם על ידי לואי פיליפ, מלך צרפת. במערב יער ונסן, על שטח של 145 דונם, נמצא גן חיות הידוע בפילים האסייתיים שלו ובמונולית בגובה של 65 מטר בו מתגורר עדר של מופלון. בפינה הדרום מזרחית של יער ונסן נמצא החל משנת 1936 גן בוטני, על שטח של 120 דונם. בגן כ-2,000 עצים מ-120 סוגים ו-485 מינים. הגן ידוע במיוחד באוסף עצי התפוח, האגס והלילך שלו.
ביער ונסן ארבעה אגמים המוזנים על ידי נהר מארן. במערב, בקרבת גן החיות, אגם דאומסניל בשטח 120 דונם עם שני איים באמצעו, בצפון מזרח אגם בשטח 60 דונם ושלושה איים בתוכו, בדרום מערב אגם בשטח עשרה דונם ובצפון מערב עוד אגם.
תעלת לה מנש
יער וינסן
בית הקול
בֵּית הַקוֹל (או תֵּבַת קוֹל. בלועזית: Larynx, לָרִינְקְס) הוא איבר בגרונם של יונקים ובעלי חוליות רבים אחרים, הממוקם בקדמת הצוואר מעל קנה הנשימה באזור בו מתפצל הגרון לקנה הנשימה והוושט. בית הקול עשוי תשעה חלקי סחוס, ביניהם מכסה הגרון, סחוס התריס, וסחוס טבעתי, שקשורים יחד על ידי רצועות של שרירים ומרופדים בקרום רירי.
באנטומיה של הלרינקס
ניתן לראות 9 סחוסים:
3 גדולים [thyroid, cricoid, epiglottic] ו-3 זוגות קטנים [arytenoid, corniculate, cuneiform].
בית הקול משמש למעבר אוויר מן הלוע אל הריאות ובו מאוחסנים מיתרי הקול המרפדים את שני צדיו. בית הקול אחראי גם על יצירת הצלילים האנושיים, על גובה הקול ועוצמתו. מידת הקִרבה בין מיתרי הקול השונים משתנה בהתאם למרחב של בית הקול והיא שקובעת אם נוצר בסיס החיתוך עבור העיצורים הסדקיים או שמופקות הקוליות והמנושפות של העיצורים הנחתכים בבסיסי חיתוך אחרים.
צפון אוסטיה - אלניה
רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה (ברוסית: Республика Северная Осетия — Алания; באוסטית: Цæгат Ирыстоны Аланийы Республикæ) היא רפובליקה של רוסיה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית.
גאוגרפיה.
צפון אוסטיה - אלניה היא רפובליקה אוטונומית השוכנת באזור הקווקז והיא שייכת לחבל אוסטיה שמתחלק בין רוסיה לבין גאורגיה. 22% משטח הרפובליקה מכוסים ביער. הרפובליקה גובלת בתחום רוסיה בקברדינו-בלקריה, מחוז סטוורופול, צ'צ'ניה, ואינגושטיה וכמו כן היא גם גובלת בגאורגיה.
דמוגרפיה.
הדת השולטת בצפון אוסטיה היא נצרות פרבוסלבית. בעבר ישבו באזור זה אינגושים רבים אך עם נפילת ברית המועצות רובם עזבו בחזרה לאינגושטיה. כיום יש ברפובליקה כ־90 קבוצות אתניות. הקבוצות העיקריות הן: אוסטים כ־67 אחוזים, רוסים כ־21 אחוזים, אינגושים כ־4 אחוזים, ארמנים כ־2 אחוזים - הנתונים נכונים לשנת 2010. ישנה אגדה אוסטית ישנה הגורסת שמוצאם הוא משבטים יהודיים, אך טענה זו מעולם לא אומתה.
סנאט ארצות הברית
משפט פאריס
טירת ונסן
טירת ונסן (בצרפתית: Château de Vincennes) היא טירה מלכותית בקרבת העיר ונסן הנמצאת מזרחית לפריז בירת צרפת.
כיום נמצאת הטירה בשטח העיר פריז. הטירה שימשה במאות ה־14 ועד ה־17 כביתם של מלכי צרפת.
היסטוריה.
במקור היה המבנה בקתת ציד שנבנתה עבור לואי השביעי מלך צרפת בשנת 1150 ביער ונסן. במאה ה-13 לואי התשיעי בנה במקום אחוזה גדולה. במאה ה-14 בנה פיליפ השישי במקום דונז'ון - "מצודת עוז" שגובהה 52 מטרים בשנת 1337.