ציוריו בתקופה זו היו בעלי אופי מודרניסטי ביסודם: צורות גאומטריות נקיות, צבעי יסוד מרוככים בעלי אופי כמעט אדריכלי. בבסיסם שואפים ציורים אלו לסדר מושלם וברור. פני הציור שטוחים לחלוטין, תוך יצירת הקבלה בין פני השטח של הקנבס והציור המונח על פניו. לדבריו של נובאני בריאיון ל-"דבר השבוע": "הציורים מושפעים מאוד ממונדריאן, מקונסטרוקטיביזם רוסי, מואן-רוסברג. היה לי דיאלוג ארוך עם אמנות אמריקאית, במיוחד עם אסכולת ניו-יורק. כיום אני מתעסק בצד הדידקטי של העבודות, בחיבור בין מאטיס ומונדריאן. בין החוקים האוניברסליים שמונדריאן חיפש לבין הליריקה שחיפש מאטיס. אני מתעסק בחיבור בין מזרח למערב."
בתקופה זו נובאני הגדיר את זהותו העצמית סביב היותו צייר, הגדרה אוניברסלית אוטופית, שאינה קשורה למקום ותרבות ספציפיים, ובה בעת הוא הפנים את ערכי עולם האמנות המערבי והפך לצייר של מופשט.
ב-1986 בחר האוצר יונה פישר לכלול עבודות של נובאני בתערוכה הקבוצתית "טריטוריות של הצבע" בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה. פישר אמר לגביו: "העולם שלו נראה מעניין ונפיץ. הוא עירבב צבעים מערביים מאוד ביסודם עם הצבעוניות האוריינטלית שאנו רואים באזורנו, והוא היה משכיל וקרא המון. הערכתי אותו כאמן". נובאני הציג בתערוכה שלושה ציורים על בד. ציורים בהם מונחים אלמנטים גאומטריים העשויים שכבות צבע שמן עבה, בצבעים עזים. בקטלוג התערוכה כתב פישר שבציורים של נובאני יש שני יסודות נפרדים: "ארגון הצורות, השייך למסורת הציור המערבי, זו הנלמדת באקדמיה, והצבע - הקשור במזרח."
שנות ה-90.
ב- 1989, בעודו מתגורר בתל אביב, חווה נובאני משבר אישי עמוק. שילוב האירועים הפרטיים בחייו עם האירועים הציבוריים הביא אותו לכדי סכסוך פנימי.
המשבר של נובאני גרם לו לחזור ב-1990 לכפר ילדותו, שם המשיך לצייר. בריאיון עם עודד ברושי נכתב: "ואולם, במקביל להצלחתו החל לחוש נובאני שקיומו כאמן ערבי בלב ההתרחשות החילונית השמאלנית מושאל מהדימוי העצמי של תושבי חבל שינקין. אל הניכור מצד משפחתו, והמאבק להישרדות כלכלית, מאבק בבעלי גלריות שניצלו אותו והפרו הבטחות, התלוותה חרדת זהות שגברה בעקבות האינתיפאדה. כל אלה דחפו את נובאני אל הבקבוק עד להתמוטטות עצבים, שהסתיימה באשפוז קצר בבית חולים פסיכיאטרי."
הצורות הגאומטריות הנקיות, המבנים היציבים, הרציונליות, צבעי היסוד שאפיינו את שנות ה-80 הפכו עתה לדחוסים, בעלי צבעוניות עזה שצוירה ביד חופשית במכחול עבה. המשבר העמוק בהגדרת זהותו העצמית, שלא ניתן היה לבסס אותה עוד במושגים אוניברסליים, חלחלו פנימה אל עולמו הפנימי והציורי וביקשו לקבל ביטוי.
בנוסף לצורות של המופשט הגאומטרי בהם השתמש בשנות ה-80, הוסיף ליצירתו מערך סימבולי אישי וקבוע בעלי רפרנט לעולם החיצוני: בית, כיסא, פרחים, עלים, גבעולים מסולסלים, שמש, עין, כד, מברשת, מכחול, כוס, מקל נדודים ועוד. לפי אפרת לבני: "לאורך שנות ה-90 התפתחה העבודה של נובאני כך שהיחסים על הבד בין הצורות והצבעים השאובים מעולם המופשט הגאומטרי, לבין הופעת הצורות והצבעים של עולם סימבוליסטי, השואב מן המקומי, הופכים לשפה ייחודית לו."
ב-1991 הציג נובאני תערוכת יחיד בגלריית שלוש עליה כתבה רותי דירקטור: "ניתן לחוש בכתב היד הייחודי של נובאני, המתיך את המרכיבים למשהו חדש. המשהו החדש הזה ניתן לזיהוי על ידי אנרגיה פנימית עצומה, שאינה נטולת אלימות, אנרגיה שכל הקנדינסקי ומירו נתפשים כסובלימציה שלה. בעבר היו הציורים של נובאני מובנים וממושטרים יותר, ובעייני פחות מעניינים, בדיוק בגלל אותה סיבה שהיום הם כובשים. התערוכה החדשה פרועה ומשוחררת, הצבעוניות משתלחת על פני קשת צבעים רחבה, ומעמידה יחד בלי שום בעיות את כל שילובי הצבעים האפשריים."
המאה ה-21.
אירועי האינתיפאדה בשנת 2000 השפיעו על חייו ויצירותיו של האמן. אפרת לבני הצביעה על נקודת מפנה זו בעבודתו של נובאני: "אירועי אוקטובר 2000 ואינתיפאדת אל אקצא תפסו את נובאני בסטודיו בכפר כשהוא שקוע בעולם הציור שלו והם התפרצו באחת אל חייו ועבודותיו (...) האירועים העוקבים של האינתיפאדה המתעוררת בשטחים ותוצאות הלחימה בג'נין העבירו את נובאני מתחושת אכזבה וייאוש לתחושת זעם, והזעם הבשיל לזעקה המחפשת מוצא אקספרסיבי."
סגנון הציורים של נובאני הושפע מהמאורעות והפך לאקספרסיבי. התחושות הללו תורגמו בעבודתו למופשט אקספרסיוניסטי המגלם מצבים של סערה, התנפצות וכאוס, כשלתוכו מעובדת סקלת הצבעים ומילון הצורות הסימבוליסטי. למילון זה הצטרפו עתה שורה של דימויים הנושאים משמעות קונקרטית ביחס למציאות המלחמה והמוות הכאוטית הזו: גולגולות, דמויות פעורות עיניים, כתובות בערבית, דגל פלסטין, בית עולה בלהבות. סערת הנפש מצאה ביטוי גם בכותרות הציורים: "מוות בפלסטין", "מחוץ למחנה", "ג'נין", "השור של ג'נין" ועוד.
התסכול וכאב המלחמה ניכרים היטב בדיוקן עצמי "ללא כותרת" (2004), שעליו כתבה טל בן צבי: "בציור נראים פנים, פנים שהם גם נוף, ההופכים לחלק משיח ירוק המטפס וחודר לתוך לוע פעור לרווחה שחושף תהום צהובה. העיניים, המצוירות בצהוב ובירוק, נראות כספירלה. הגוף עצמו חתוך וקטוע, ובמקום הכתף והיד, ישנו גדם, אף הוא מעין ספירלה החודרת אל תוך הגוף. הפצוע הגידם של נובאני הוא חסר קול, עיניו מלאות כאב, אך קול הצעקה אינו נשמע, אלא רק מהדהד בלוע הנפער מולנו."
בשנת 2002 הוענק לנובאני פרס עידוד היצירה של משרד החינוך והתרבות.
בשנת 2004 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב בשם: "איברהים נובאני מרחב ביניים", המבקשת להציג 20 שנות יצירה, מ-1984, השנה בה סיים האמן את לימודיו באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים, ועד לאותה עת.
בשנת 2005 הציג נובאני תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה. חלק מהיצירות נעשו מגזרות נייר שנוצרו מהדפסים של התערוכה הקודמת, "מרחב ביניים". את ההדפסים גזר נובאני לחתיכות קטנות ומהם הרכיב פאזל עם הקשרים חדשים.
ב-2009 השתתף נובאני בתערוכה קבוצתית "גברים בשמש" שאצרו טל בן צבי וחנא פרח-כפר בירעים. התערוכה התקיימה במוזיאון הרצליה ובה הציג נובאני סדרה של עבודות מן העשור האחרון, שבהן הוא חזר לדימוי המבוך שהדמות האנושית נעלמת בו ורק מסמנים אנושיים מבצבצים מתוך מרחב גאומטרי חסר מוצא.
קונסטנס מארגון, מלכת הונגריה
שומר הברים
שומר הברים (באנגלית: Road House) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1989 בבימויו של רודי הרינגטון ובכיכובם של פטריק סווייזי, וסם אליוט כשומרי ברים במסבאה מוזנחת שבצד הדרך, שמגינים על עיר קטנה במיזורי מאיש עסקים מושחת.
תקציר העלילה.
ג'יימס דלטון (סוויזי) הוא "קולר" מקצועי (כלומר שומר סף מומחה) בעל עבר מסתורי. הבעלים של פאב (קווין טיי) מפתה אותו לעזוב את הג'וב הנוכחי שלו בעיר ניו יורק כדי ליטול את הפיקוד על האבטחה של מועדון/בר "הדאבל דוס" בג'אספר, מיזורי. כשהוא מחפש מקום מגורים, הוא בוחר לבסוף להתאכסן בחווה מקומית. דלטון מוצג בפני איל הון מקומי (והשכן הגר בסמוך) בראד ווזלי (בן גזארה). במהלך הטיפול באלימות במועדון הלילה, דלטון מפטר כמה עובדים לא נאמנים ומושחתים, בכללם פאט מק'גורן (ג'ון דו) המוזג ואחיינו של ווזלי ושומר הסף הנוכחי, מורגן (טרי פאנק). שהתנהגותו התוקפנית גרמה ליותר צרות מאשר פתרה אותן. ווזלי שולח את בריוניו לדאבל דוז בשל סירובו לשכור מחדש את פאט (שנתפש גונב כספים מקופת הבר קודם לכן) ואחרי קרב קשה דלטון ואנשיו מסלקים אותם. דלטון נפצע והוא מפונה לבית חולים מקומי, כשבידו תיקו הרפואי, שם הוא פוגש את ד"ר אליזבט "דוק" קליי (קלי לינץ') שמטפלת בו, היא תופרת את פצעיו והוא מסרב לקבל זריקה לשיכוך הכאב בטענה ש"כאב לא כואב". דוק ודלטון מתיידדים ולבסוף מתפתח ביניהם רומן. אחרי כן קודי (ג'ף הילי), סולן הלהקה המופיעה בבר, וחבר ותיק של דלטון, מודיע לו שווזלי "היה מאוהב באליזבט קליי".
ווזלי מזמין את דלטון לביתו במה שנראה כניסיון תמים להשכין שלום, אבל למעשה הוא מציע לו לעבוד בשבילו ולעזור לו לסחוט את המועדון של טילמן. אחרי שדלטון מסרב, ווזלי מתחיל לתקוף את חבריו, בכללם לפגוע במשלוחי אלכוהול לדאבל דוס. מורהו הרוחני של דלטון, וייד גארט (סם אליוט), שומר הסף האגדי אך המזדקן, מגיע לעיר אחרי שקיבל שיחת טלפון מדאיגה מדלטון ומסייע לו להגן על משלוח האלכוהול מביריוניו של ווזלי. המוניטין של גארט הולך לפניו, היות שעמיתיו השומרים נוהגים בו בהערצה ונשארים בסביבה כדי לתמוך בדלטון.
באותו ערב, חנותו של הבעלים של עסק למכירת חלקי חילוף למכוניות (דודה של דוק) אד וובסטר (רד ווסט) נהרסת בשרפה, אחרי שהוא מסרב להיענות לדרישות הסחיטה החוזרות ונשנות של ווזלי. דלטון, שאינו רוצה להחמיר את המצב, מאפשר לווזלי ולאנשיו להיכנס למועדון באותו הלילה, ביחד עם הלקוחות הקבועים. ווזלי משכנע את בת זוגו דניז (ג'ולי מייקלס), לבצע סטריפטיז כשקודי מנגן את הקאבר של מאדי ווטרס "הוצ'י קוצ'י מאן" . דלטון מוריד את דניז מהבמה וגוער בווזלי על התנהגותו. אז ווזלי קורא לידי ימינו, ג'ימי (מרשל ר. טיג), אסיר לשעבר ולוחם מיומן. ג'ימי יוזם קרב, ומביס את השומרים בזה אחר זה בעזרת מקל ביליארד, בעוד אנשיו של ווזלי נלחמים על ווזלי ווויד. מכאן ג'ימי פונה לווייד. והוא יוצא וידו על העליונה, כאן דלטון מתערב והשניים מנהלים תיגרה קצרה אבל סוערת עד שווזלי יורה באוויר וקורא להפסקת אש.