כאמור הרב זילברברג התפרסם בשיחתיו בסעודה שלישית, תפילת מנחה של שבת מתחילה בשקיעה ולאחר מכן נערכת סעודה שלישית במקום. מספר דקות לפני צאת הכוכבים לשיטת רבינו תם מתחיל הרב זילברברג בשיחתו ביידיש שנמשכת כשעה. שיחותיו עוסקות בעניינים כלליים בעבודת ה'. ועוסקות כמה חודשים סביב נושא אחד. חלק מהשיחה עוסק בחשיבות הנושא וחלק אחר על דרכי העבודה עליו. מוטיב מרכזי בשיחות הוא חשיבות תוספת שבת.
כמו כן, הוא עומד בראש כולל אברכים, וכולל למניין לתפילת שחרית וכולל נוסף ללימוד אחר הצהריים בו לומדים 5 שעות רצופות. בימי שובבי"ם ישנם בכולל סדרי לימוד ממושכים, לעיתים של 12 שעות רצופות. ביום שישי מוסר הרב זילברברג שיעור הכנה לשבת, השיעור משודר לכמה מוקדים בישראל.
בשנת תשס"ו פתח הרב זילברברג חבורה לבחורים שהתפללו אצלו ושמעו את שיחותיו. לחבורה יש תנאי קבלה וסדרי לימוד ותפילה כפי הוראות הרב זילברברג.
הדגיש מספר פעמים, שאין מגמתו לשמש כאדמו"ר, אלא רק כמשפיע, כך למשל ערב חתונת בתו, ביקש שלא יבואו לחתונה, בבגדי שבת כפי הנוהג בחתונת אדמורי"ם. למרות זאת רבים מתלמידיו מתייחסים אליו כאדמו"ר.
איש-ברוריה
יחזקאל האלשטוק
ארגמון קהה-קוצים
ארגמון קהה–קוצים (שם מדעי: "Hexaplex trunculus") הוא חילזון ימי טורף ממשפחת הארגמוניים. לחילזון חשיבות מבחינה היסטורית והלכתית מכיוון שבמחקר מיוחס לו שימוש להפקת צבע התכלת (בעוד שארגמון חד-קוצים מזוהה עם הפקת ארגמן). בנוסף, החילזון משמש למאכל באיטליה, ספרד, יוון ופורטוגל.
תפוצה.
הארגמון נפוץ בעיקר בחופי הים התיכון והים השחור, וכן במערב האוקיינוס האטלנטי (בעיקר בספרד, פורטוגל, מרוקו, האיים הקנריים והאיים האזוריים). הארגמון נפוץ במים רדודים בחופים מוגנים (כגון נמלים ומפרצים).
לפי ספרו של פרופ' יוסף הלר, אוכלוסיית הארגמונים המקומית נפגעה קשות מהרעלת TBT (חומר המשמש לצביעת כלי שיט) שהפך את אוכלוסיית הנקבות לעקרה, דבר שיביא להכחדת הארגמון קהה–קוצים מחופי ישראל.
צורת הקונכייה.
לקונכיית הארגמון צורת חרוט רחב ואורכה בין 4 ל-10 ס"מ גודל ממוצע 8 ס"מ, ויש לה צריח גבוה עם 7 פתולים (בפרטים צעירים ישנם פחות) כשהסיבוב האחרון רחב יותר. לרוחב הקונכייה יש פסים כהים המשתנים בצורה ובצבע בקונכיות שונות. לעיתים גדלים מעין קוצים על דפנות הקונכייה ומשווים לה מראה מחוספס.
תזונה.
הארגמון ניזון מרכיכות, חלזונות, צדפות, דגי גרם ודגי סחוס מתים, מסרטני נזיר וממגוון של בשר ממקורות ימיים או יבשתיים. תזונה זו מסבירה את תפוצתו הנרחבת בנמלי דיג ומעגנים שבהם נזרקות למים שאריות מהדיג. הארגמון משתק את טרפו באמצעות נוזל המיוצר בבלוטה תת-זימית המכילה מורקסין (אותו נוזל משמש לייצור צבע התכלת). כדי לאכול חלזונות הוא קודח חור בקונכייתם בעזרת המגרדת (משננת) וחומר שהוא מפריש שמרכך את הקונכייה, בשביל להפריד קשוות של צדפות הוא משתמש בשרירי הרגל.
פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע, כותב שהיו צדים את הארגמון על ידי הורדת רשת מלאת רכיכות למים, הארגמון היה מריח את הרכיכות ונצמד לרשת.
שימוש לצביעה.
בעולם העתיק.
אריגים הצבועים בתכלת וארגמן נחשבו למצרך יוקרה בעולם העתיק, ובתקופות מסוימות הוטלה הגבלה על ייצורם והפצתם. ככל הנראה המינואים גילו לראשונה את העובדה שניתן להפיק צבע מהנוזל שמיוצר בבלוטה התת-זימית. על ידי הרתחה בת מספר ימים התקבל הצבע. חוזק קרינת השמש במהלך התהליך קבעה אם הצבע יהיה תכלת או ארגמן, קרינה חלשה הייתה נותנת ארגמן וקרינה חזקה הייתה נותנת תכלת. האריגים שנצבעו נקראו בפי היוונים והרומאים פּוּרְפּוּרָה (purpura). תעשיית הצבע התפשטה בכל המזרח התיכון ובמיוחד הצטיינו בכך הפיניקים.
ממצאים המצביעים על ייצור צבע מהארגמון בידי הפיניקים והכנענים נמצאו לאורך חופי ארץ ישראל ולבנון, בין השאר בתל מור, תל אבו הואם, עכו, צור ואפולוניה. בחלק מהמקומות הקונכיות נחתכו באזור בלוטת הצבע ובחלק הם רוסקו. ראויים לציון מיוחד הממצאים באזור צור, שהייתה מובילת תעשיית התכלת בעולם העתיק: ערימה ענקית (100 מ' אורך, 2.5 רוחב ו-2–3 מ' גובה) של קונכיות ארגמונים חתוכות באזור בלוטת הצבע ומופרדות משאר סוגי הקונכיות, כמו כן נמצאו באזור בתי צביעה רבים. נמצאו עדויות לצביעה גם במספר מקומות נוספים במזרח התיכון, בין השאר באי ג'רבה.
הפסקת השימוש בארגמון קרתה, ככל הנראה, במספר שלבים. בשנת 424 הרומאים ששלטו בתעשיית התכלת הלאימו אותה, בשנת 638 כבשו הערבים את החלק המזרחי של האימפריה הביזנטית ותעשיית התכלת הצטמצמה לאזור קושטא. הכיבוש הצלבני (1185) ולאחר מכן הטורקי (1461), של האימפריה הביזנטית חיסל את התעשייה.
ביהדות.
צבע התכלת שימש לצביעת פתילי הציצית וכן לחלקים במשכן ובגדי הכהונה. רוב מוחלט של החוקרים הצביעו על הארגמון כחילזון שממנו הפיקו (לבד, או בשיתוף חלזונות אחרים ממשפחת הארגמוניים) את צבע התכלת. בין הרבנים ישנה מחלוקת אם הזיהוי וודאי ברמה מספיקה. כיום, עמותת פתיל תכלת מייצרת פתילי ציצית צבועים בתכלת המופקת מארגמון. מכיוון שבישראל הארגמון הוא בעל חיים מוגן, מייבאים את הצבע מארצות שבהן צדים אותו למאכל.
משולם פייש לאווי (השני)
משולם פייש סג"ל לאווי (בהונגרית: Lőwy Ferencz; ג' בניסן תרפ"א, 11 באפריל 1921 – כ"ז באב תשע"ה, 12 באוגוסט 2015) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות טאהש.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
נולד בעיירה נירטאש (טאש בפי היהודים) לרב מרדכי סג"ל לאווי, בנו הבכור של האדמו"ר רבי אלימלך מטאש, ולאשתו השנייה צירל, בת הרב יעקב פעקעטע מנירבטור. בשנת תר"ץ התמנה אביו לאב"ד דֶמֶטְשֶער הסמוכה. בגיל שתים עשרה נסע לקאלוב, לישיבתו של דודו, אב"ד העיר הרב אשר לאווי. בכ"ג בכסלו תש"ג (2 בדצמבר 1942) נפטר סבו ואביו מרדכי ירשו כאדמו"ר.
השואה ורבנותו בהונגריה.
בשנת תש"ג גויס לאווי הצעיר לשירות העבודה ההונגרי ונשלח למחנות בקושיצה ובמרגיטה. לפי אמסעל, המפקחים התייחסו אליו כמשוגע בשל אדיקותו, והדבר אפשר לו לשמור במידת מה על אורח חיים דתי. במרץ 1944 נכבשה המדינה על ידי גרמניה. באפריל כונסו יהודי האזור, בהם שאר בני משפחת לאווי, לגטו בנירג'האזה, שממנו שולחו לאושוויץ. מרבית משפחתו המורחבת אבדה שם; אביו האדמו"ר נרצח בר"ח אלול תש"ד (20 באוגוסט 1944).
לאחר שהצבא האדום נכנס למרגיטה שוחרר סג"ל לאווי ממחנה העבודה. הוא נדד לארד, למאקו ולבסוף לקליינווארדיין ולא מצא בהן ניצולים רבים. בתש"ו נשא לאישה את חוה, בתו של הרב יהודה ויינגרטן. לבסוף הוזמן על ידי שרידי חסידות טאש לבוא לשמש כאדמו"ר בנירג'האזה. הוא שהה שם כשנתיים וחצי, עד שחששו מ הביא אותו להורות לבני קהילתו לעזוב את הונגריה.
קנדה.
באדר תשי"א עקר הרב לאווי למונטריאול שבקנדה, שם התגורר אחיו הגדול, חיים יוסף. גם אחותם פריידל, אשת הרב שמואל מאיר לייפער, שרדה את השואה. לאחר פסח הקים בעיר את בית המדרש "אוהל אלימלך". ב-3 באוקטובר 1952 התאגדה בעיר "קהילת טאש" (בצרפתית: Tasher Congrégation).
עוד מראשית שהייתו במונטריאל החליט לבסס את קהילתו מחוץ לעיר, כדי להתבודד מהשפעות העולם החיצון. בשנת 1963, באמצעות הלוואה בתנאים נוחים של 500,000 דולר קנדי שקיבל מהתאגיד הפדרלי למשכנתאות, הוא הקים שיכון חסידי בשם "קריית טאש" בפרבר בּוּאַבְּרִיאַן הרחוק כ-30 ק"מ ממונטריאול. למקום עברו שמונה-עשרה משפחות של חסידיו. הוא הקים שם ישיבה בראשותו. ב-1973 היו בה 120 לומדים. עם השנים נאספו סביבו חסידים רבים, וישנן קהילות של טאש גם בברוקלין, בלונדון, בישראל ובבלגיה. ב-1999 דיווח כתב ניוזוויק ג'ושוע האמר כי בקריה גרו כאלפיים נפש ועוד ששת אלפים איש היו פזורים בקהילות טאהש בעולם.
ב-1979 הובילו האדמו"ר וראשי הקהילה מהלך לקבלת מעמד מוניציפלי עצמאי ל"קריית טאש" והיפרדות מבואבריאן. ממשלת קוויבק הודיעה כי תסכים אם העירייה תקבל זאת; ראש העיר תמך ברעיון משיקולי מיסוי. עם זאת, המהלך סוכל לאחר שדעת הקהל והתקשורת יצאו כנגדו, מחשש שיתאפשר לחסידות לחוקק חוקי-עזר עירוניים בהתבסס על דת.
ב-1995, לקראת משאל העם על מתן עצמאות לקוויבק , נקט האדמו"ר בעמדה הפוכה מזו של מרבית היהודים בחבל ושל בני המיעוטים בכלל, שחששו מעלייתם לשלטון של הלאומנים דוברי-הצרפתית. ב-12 בפברואר הופיע נציג מטעם "קריית טאש" בפני הוועדה הממשלתית שעסקה בנושא והביע בשם הרב תמיכה מלאה בעמדתם של הבדלנים. בעקבות כך זכה רבי לאווי לאהדה רבה בשורותיהם. ב-12 באוקטובר, שבועיים וחצי לפני המשאל, ביקר בקריה ראש ממשלת קוויבק, תומך העצמאות ז'ק פַּארִיזוֹ , ונכח בחנוכת בית כנסת. לבסוף, מחשש לעורר איבה מצד הרשויות הפדרליות, חילקו התושבים בקריה את קולותיהם בין שני הצדדים במשאל.
בהשקפתו, היה קרוב לעמדת חסידות סאטמר ולעדה החרדית. לאחר שרבי ישכר דב רוקח מבעלז יצא נגד עמדת סאטמר בדרשתו במוצאי שמחת תורה התשמ"ב (20 באוקטובר 1981) ואמר כי חובה להשתתף בבחירות לכנסת, פרסם הרב לאווי הודעה שבה שיבח את ראב"ד העדה הרב משה אריה פריינד ושאר מנהיגיה והוסיף:
האדמו"ר התאלמן בכ"א באלול תשנ"ו (5 בספטמבר 1996). בסוף תשס"ז נישא למלכה (בת רבי מענדל האס ממונטריאול), אלמנת הרב אברהם יצחק הויער. ב-18 אוקטובר 2010 אושפז במצב אנוש בבית החולים היהודי במונטריאל בשל דלקת ריאות חמורה. הוא שוחרר לביתו ב-14 בנובמבר.
דברי תורתו, שיחותיו וסיפורים בשמו הודפסו בסדרת ספריו "עבודת עבודה", שיצאה לאור בין 1993 ל-2009. פרופ' ויליאם שפיר התרשם כי עיקר חשיבותה היא הבאת המסרים של האדמו"ר לקהל חסידיו, בעיקר לילדיהם, מאחר שהוא הפסיק להופיע בפרהסיה באופן סדיר.