בנובמבר 1796, מונה הקומנדנט הראשון, בפקודת הקיסר פאבל הראשון, היה זה קולונל אלכסיי אנדרייביץ' ארקצ'ייב. פאבל הראשון ערך רפורמות צבאיות רבות ורצה לדעת כל מה שקורה ונעשה בחיל המצב של העיר, כלומר איך מיושמות הרפורמות שלו, איך מתבצע השירות. הוא התעניין לא רק במצבם המוסרי ובהתנהגותם של הקצינים, אלא גם במוסר של החיילים בעלי הדרגות הנמוכות. בהקשר זה, לאחר שאישר את תפקידי הקומנדנט, הוא הפך במקביל את מפקדי היחידות לתלויים בו לחלוטין. הקומנדנט ידע את כל הנעשה ביחידות הצבאיות והתייצב מדי יום אצל הקיסר לדיווח על מצב העניינים בחיל המצב ונתן מענה על שאלות בנוגע לאופן השירות בבירה. בתקופת פאבל הוא היה אחראי על המשמעת והסדר בצבא. שירתו אותו קציני מטה.
לאחר מהפכת פברואר 1917, משימות אלה הועברו לידי שירות קצין העיר (Военная комендатура). לאחר מכן את תפקידי האכיפה בצבא ביצעו מחלקות ייעודיות בארגוני ביטחון המדינה, כמו המינהל הראשי השלישי בקג"ב או האגף השלישי של פס"ב, שממלא תפקידי סיכול ריגול וחתרנות בתוככי הצבא ולא באכיפת חוק. בשנות ה-90 הפרקליטות הצבאית הראשית של רוסיה שיתפה פעולה עם שירות קצין העיר ויחידות אומו"ן בביצוע משימות אכיפת החוק הצבאי.
לאחר הקמת המשטרה הצבאית.
ב־31 בינואר 2006, הועלה לראשונה הרעיון של הקמת משטרה צבאית בפדרציה הרוסית על ידי נשיא רוסיה פוטין במהלך מסיבת עיתונאים ב, הוא אמר כי "משימות שליטה על שמירת שלטון החוק בכוחות המזוינים הרוסים עשויים להיות מופקדים בידי המשטרה הצבאית".
בדצמבר 2009 חתם שר ההגנה של הפדרציה הרוסית אנאטולי סרדיוקוב על צו להקמת משטרה צבאית על בסיס מחלקות משרדי קצין העיר ומשטרת התנועה הצבאית, אך באביב 2010 בוטלה החלטה זו. עם זאת, בתמיכת דמיטרי מדבדב, על רקע ברפורמה המשטרתית שלו הוחלט להתקדם ביוזמה להקמת משטרה צבאית מקבילה בתפקודה למשטרות צבאיות במדינות המערב שהייתה אמורה להיכנס לפעילות במהלך דצמבר 2011 ולטפל בכל הנושאים שהוזכרו. הגוף החדש נועד לסייע לארגוני ביטחון ללכוד מבוקשים שמשרתים בצבא וליטול חלק משמעותי במאבק ב"דדובשצ'ינה", הזובור וההתעללות במגויסי שנה ראשונה על ידי חיילים ותיקים בצבא הרוסי בקיץ 2011 הודיע אנטולי סרדיוקוב על הקמת משטרה צבאית עד סוף השנה, שתעסוק בהשבת הסדר בכוחות המזוינים הרוסים. ב-1 בדצמבר 2011 הוקמה המנהלת הראשית של המשטרה הצבאית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית. החוק אודות המשטרה הצבאית אושר בדומה הממלכתית ב-24 בינואר 2014, אושרר ב-29 בינואר במועצת הפדרציה ונחתם על ידי הנשיא ב-4 בפברואר אותה שנה. ב-25 במרץ 2015 ולדימיר פוטין אשרר את כתב האמנה של המשטרה הצבאית ואחת ממשימותיו העיקריות הייתה אבטחת הסדר והמשמעת הצבאית בבסיסי הצבא.
החל מתחילת 2016 גדודי המשטרה הצבאית נוטלים חלק באבטחת מתקני הצבא הרוסי בסוריה. בדצמבר 2016 לאחר שחרור העיר חלב במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, נשלח גדוד של המשטרה הצבאית בפיקודו של רוסלן נומאחדג'ייב לאבטחת הסדר הציבורי בעיר והענקת סיוע לשלטונות העיר. במרץ 2017 הוחזרו חלק מהגדודים לרוסיה. במהלך יוני ויולי 2017 כוחות המשטרה הצבאית הרוסית היו פעילים משמעותית אף בכיבוש דרום סוריה. כאשר תיווכו בין כוחות המורדים לבין כוחות צבא סוריה שהעדיפו להיכנע לכוחות המשטרה. בנוסף, למשטרה הצבאית בסיס פיקוד בדמשק והוקם מוצב של המשטרה הצבאית בגבול ישראל-סוריה הצופה על רמת הגולן.
ב־2018 משרד ההגנה הרוסי הודיע על כוונה להקים משטרה ימית צבאית שתפעל על ספינות הצי הרוסי החל משנת 2019.
ציוד וחימוש.
חיילי המשטרה הצבאית מתניידים ברכבים משוריינים מדגם קאמא"ז-63968 על בסיס רק"מ "טייפון" וג'יפ טיג"ר.
השוטרים הצבאיים מצוידים באקדחים מדגם אוסה ורימוני יד מדגם RGK-60RD
סיתוונית
משפט ציבורי
המשפט הציבורי הוא ענף משפטי שתכליתו הסדרת היחסים בין יחידים (אזרחים, חברות) לבין המדינה. בענף זה כלולים המשפט החוקתי, המשפט המנהלי והמשפט הפלילי. זאת בניגוד למשפט הפרטי, תחום במשפטים שתכליתו הסדרת מערכות היחסים בין יחידים או קבוצות, ללא כל התערבות של המדינה.
בי מובי
בִּי מוּבִי (מאנגלית: B Movie – "סרט מדרגה שנייה" או "סרט סוג ב'") הוא מונח המתייחס לסרטי קולנוע דלי תקציב ונעדרי יומרה אמנותית, שהתאפיינו בערכי הפקה נמוכים יותר, שצולמו במהירות רבה, עם שחקנים מהדרג השני והשלישי של אולפני הוליווד. המונח מציין היום גם סרטים עתירי תקציב, שאופיים דומה לזה של סרטי בי, ובמיוחד סרטים העוסקים בסוגות הסרטים הנפוצות בסרטי בי, כמו אימה, מדע-בדיוני, פשע, מתח, מערבונים, וכדומה.
היסטוריה.
מקור המונח "בי מובי" הוא בנוהג הנפוץ של אולפני הוליווד להפיק, במקביל להפקה הראשית, גם הפקה משנית (עם יחידת אולפן B). סרטים אלו הוצגו, במתכונת של "הקרנה כפולה" או "שני סרטים בכרטיס אחד", אחרי הסרט המרכזי (Feature Film). הם נפוצו כבר מראשית ימיה של הוליווד, ונתפסו בעיני האולפנים כדרך למצות את המירב מצוות השחקנים, הבמאים, הצלמים, וכן הלאה שהועסקו בשכר על ידי האולפן. הסרטים, שאורכם היה קצר במעט מזה של סרטים רגילים, הופקו במהירות רבה יחסית, תחת פיקוח הדוק פחות, והתאפיינו בעלילה נוסחתית, בדמויות סטראוטיפיות חוזרות ונשנות (פעמים רבות, בגילומם של אותם שחקנים), בביטוי ישיר ועז של מסרים, בגישה של סרט ניצול, לעיתים גסה, ובתכנים שהיו לעיתים קרובות נועזים יותר מהמקובל בסרטים מסחריים רגילים בהוליווד.
לבי מוביז הידועים מתקופת הוליווד הקלאסית (שנות השלושים עד שנות החמישים), ולסרטי בי משנות החמישים והשישים שהופקו לעיתים קרובות, מחוץ למערכת ההוליוודית או בשוליה, היו השפעה ניכרת על התפתחותן של סוגות קולנועיות כמו פילם נואר, סרטי מדע בדיוני, וסרטי אימה. בתחום אחרון ניכרת השפעה זו עד היום, ורבים מיוצרי סרטי האימה ממשיכים לאמץ את גישת הניצול, הבוטות והתעוזה אשר אפיינה את הבי מוביז.
שימוש במונח.
המונח עדיין נמצא בשימוש במובנו הרחב יותר, כהתייחסות לסרט דל תקציב, או לסרט נטול כל שאיפות אמנותיות, וכן לסרט נמרץ ותוסס; נטול מגבלות האופייניות להפקות גדולות ומשוחרר ממוסכמות הקולנוע העצמאי היוקרתי. כמו כן, נעשה שימוש במונח לגבי סרטים עם תקציבים גבוהים המחקים את ז'אנר הבי מוביז.
לבי מוביז קונוטציה של סרטים באיכות גרועה לעומת סרטי הפקות ענק. הם זוכים תכופות להתעלמות מצד מבקרי קולנוע, אך ישנם גם בי מוביז רבים המציגים תחכום אסתטי ורמה אמנותית גבוהה. כמו כן סיפקו סרטי הז'אנר מאז קיומם הזדמנויות עבור קולנוענים שהקריירה שלהם נמצאה בשקיעה. יוצרים מפורסמים, כמו אנתוני מאן וג'ונתן דמי למדו את אומנות הקולנוע דרך הבי מוביז. הז'אנר סייע לכמה שחקנים לקבל הכרה, בהם ג'ון ויין וג'ק ניקולסון, ועזר להחיות את הקריירה של שחקנים כווינסנט פרייס וקארן בלק.
קיימים מספר מונחים נלווים, כגון "סי מוביז" או "זד מוביז" הנפוץ יותר, המתארים סרטים באיכות הנופלת אף מזו של קטגוריית הבי מוביז. המונחים "דרייב אין" ו"סרט חצות", משמשים תכופות כמילים נרדפות לבי מוביז. שם נרדף נוסף שהוטבע לאחרונה הוא "סרט פסיכוטרוני", המציין סרט שנתקל בבוז והתעלמות מוחלטת מצד ממסד המבקרים.
חלק מהבי מוביז, על אף ערכי ההפקה הזולים שלהם, מיועדים להעביר מסר פוליטי או חברתי מחוכם, כמו "האיש השקוף" למשל, שבבסיסו עמד מסר נגד מרוץ החימוש.
שמואל דנקנר
שמואל דנקנר (נולד ב-6 בנובמבר 1930) הוא איש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה.
שמואל דנקנר הוא בנו של משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל, ודודו של נוחי דנקנר.
דנקנר עמד בראש דנקנר השקעות עד למכירת חלק מעסקי המשפחה והעברת יתר העסקים לממשיכי דרכו. בתקופת כהונתו הייתה קבוצת דנקנר אחת המובילות בישראל. היא ניהלה פעילות ענפה בתחומי הבנקאות, תקשורת וטלוויזיה בכבלים, נדל"ן וכן בייצור מלחים, חומרים פטרוכימיים ומוצרים פלסטיים.
בשנת 1977 זכה דנקנר בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה.
שימש יו"ר מועצת המנהלים של דנקנר השקעות בע"מ ושל מת"ב - מערכות תקשורת בכבלים בע"מ.
משה בתיבה (מאכל)
משה בתיבה הוא מאכל, המזוהה בעיקר כארוחת ילדים המורכב מנקניקיות עטופות בבצק עלים. באנגלית נקרא המאכל Pigs in a blanket ("חזירים בשמיכה"), ואילו בעברית הוא מכונה "משה בתיבה", שם שמקורו בספרה של רות סירקיס "ילדים מבשלים" (1975).
המאכל מתייחס לכמה מוצרי מזון המתבססים על נקניקיות המגולגלות בבצק בווריאציות שונות, הנפוצות בעיקר בישראל, בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, באיטליה, באוסטרליה, באירלנד, בגרמניה, בהולנד, ברוסיה, בקנדה וביפן.
בארצות הברית קיימת גם גרסה עם שתי נקניקיות שנקראת "תורה ציווה לנו משה" על שם הדמיון לספר התורה.
המאכל בתרבויות שונות.
בארצות הברית, שם המאכל אינו מתייחס לנקניקיות בבצק בלבד. לעיתים הנקניקיות נעטפות בביסקוויט, בפנקייק או בקרואסון.
בממלכה המאוחדת, המאכל "חזירים בשמיכה" מורכב ממיני נקניקיות העטופות בבייקון והוא מוגש בדרך כלל בארוחת הצהריים של חג המולד או בארוחות על האש. כיום נחשב המאכל לחלק מסורתי בארוחת חג המולד.
ברוסיה, המאכל קרוי "Сосиска в тесте" — "נקניקיות בבצק".
בגרמניה, המאכל קרוי "Würstchen im Schlafrock" — "נקניק בחלוק", המורכב גם הוא מבצק עלים ומכיל לעיתים פנקייק, גבינה ובייקון.
בדנמרק, המאכל בנוי מהרכבו המסורתי וקרוי "Pølsehorn" — "נקניק לחמנייה".
בישראל, המאכל מזוהה כארוחת ילדים, המוגש עם קטשופ. המאכל אינו מוגש במסעדות והוא נאפה באופן ביתי, או בהפשרה של המזון כמוצר מוקפא. נקרא לעיתים גם בורקס נקניק.
מרזל