באונייה היו שני מחסנים גדולים, שבקירותיהם נוקבו פתחים לאוורור, והוכשרו לקליטת 450 נפש. תוכנן כי במהלך ההפלגה יתחלפו לסירוגין עם השאר שהיו על הסיפון. הוכנו מבני מתכת שעליהם ניתן היה להתקין במהירות דרגשי עץ ללינה.
הוכנו באונייה ארגזי מזון ומכלי מים.
רב החובל היה טורקי ולצדו צוות של תשעה ימאים טורקים. מפקדי ההפלגה לשלביה היו איש הפלי"ם בצלאל דרורי ואחריו אריה פרידמן איש הפלי"ם, ולצדם יהושע רבינוביץ.
על פי רישומי הארכיון הציוני עלה באוניה זו גם לוחם גיטו ורשה בן ה -21, שמחה רותם -ראטייזר, (קאז'יק).
ספינה זו היא אחת מתוך 10 ספינות מעפילים אותן הגדיר מורי גרינפילד "הצי הסודי של היהודים".
המעפילים והנוסעים.
המעפילים, כ-999 נפש הועלו על האונייה "בלבואה" בנמל סט שבמפרץ ליון, כ-80 מילין מערבית למרסיי. למעלה ממחציתם היו יוצאי פולין, כ-200 נפש מצ'כוסלובקיה, 85 יוצאי הולנד והשאר מהונגריה, רומניה, גרמניה וארצות אחרות. כ-600 מהמעפילים היו חברי תנועות הנוער והמפלגות: השומר הצעיר, בית"ר, החלוץ והפועל המזרחי. כמו כן הייתה קבוצת דתיים חרדים מ"אגודת ישראל" וקבוצה גדולה של פרטיזנים מאזור וילנה, ביניהם ויטקה קובנר, רעייתו של המשורר אבא קובנר; כ־630 גברים ו-370 נשים; מרביתם צעירים עד גיל 30, למעלה מ-50 קשישים וכ-20 ילדים. כמו כן נסעו בה יעקב פרנק, לימים חבר הכנסת, ששירת במרינס; היימן מראשוני חיל האוויר הישראלי; שלושה ארצישראלים שלמדו בארצות הברית, והעיתונאי היהודי סטון, שחיבר אחר כך ספר על הפלגת אוניית המעפילים "הגנה". להפלגה הצטרף העיתונאי האמריקני היהודי י. פ. סטון, אשר כתב על ההעפלה בספרו במחתרת לפלשתינה (1946), והביע אהדה לסבלות הפליטים ניצולי השואה ולעניין הציוני.
הם רוכזו במחנה בעיר לה סיוטה (La Ciotat) מזרחית למרסיי, ובבית החולים הצבאי סן ג'רום.
הועברו באוטובוסים בשעות הלילה לנמל סט, והועלו לאונייה"בלבואה" ("Balboa") (בהמשך שונה שמה ל"הגנה").
"בלבואה" שטה מנמל סט בנתיב צפוני לכרתים אל נקודת מפגש והעברה עם "ביריה".
הדרך עברה ללא תקלות. ב-26 ביוני הגיעה "בלבואה" לנקודת המפגש וההעברה עם אקבל 2 - "ביריה", שהגיעה ממרסיי. נקודת ההעברה הייתה כ־25 מיל מחופי ארץ ישראל.
שתי האוניות נצמדו דופן אל דופן, אך התברר כי יש הבדלי גובה בין שני הסיפונים, ולא ניתן היה להשתמש בגשר העץ שנבנה למעבר מאונייה לאונייה. על כן, הוחלט להעביר את המעפילים בשתי סירות מנוע שהיו על "בלבואה". הים סער, והיה חשש לפגיעה בסיפון. המעפילים החלו לעבור, אולם במהלך ההעברה דרש רב החובל הטורקי של "ביריה" עשרת אלפים לירות זהב, בטענה כי סכום זה הובטח לו.
לאחר שעלו המעפילים על סיפון "ביריה" חולקה להם מפה של האונייה, בה סומנו האולמות והמחסנים ודרגשי השינה. כל נוסע קיבל כרטיס ועליו מספר מאנשי צוות האונייה, שתיפקדו כסדרנים. המעפילים הצטופפו באונייה הקטנה בתנאים קשים ביותר, נאבקו על גישה לאוויר הצח ועל עלייה לסיפון. לא היה די מזון ומים. מאוחר יותר נטתה הספינה ומים חדרו לתוכה. ומטוסים ומשחתת הגיעו, זיהו אותה ובחרו להתעלם מקיומה.
לאחר ימים אחדים בים נקלעה הספינה למצוקה, שכן לא התאימה להסעת מספר כה רב של נוסעים. קריאות SOS נשלחו, וכוחות בריטים הגיעו לסביבתה בשעות בין הערביים של 29 ביוני, לאחר שידור קריאת ס.או.ס., חג מטוס דו-מנועי מעל "ביריה". לאחר כשעה הצטרף אליו מטוס בעל ארבעה מנועים, ועם החשיכה ירה זיקוקים לעבר הספינה. למחרת בבוקר, 30 ביוני, במרחק 70–80 מיל, התקרבה המשחתת הבריטית וירגו R- 75 . העיתונאי סטון קרא לעברה ברמקול. "וירגו" הורידה סירה עם שישה מלחים וקצין שביקשו לחקור את רב החובל, שדיבר טורקית בלבד. הם ביקשו אישורו לגרור את הספינה לחיפה, משום שהאונייה הייתה מחוץ למים הטריטוריאליים. נציגי המעפילים הסכימו שיגררו אותם וכן ביקשו מים ומזון, אך המלחים הבריטים עזבו בסירה למשחתת ולא חזרו יותר. לא ניתן לספינה סיוע במים ובמזון, או סיוע טכני בגרירה.
ב-1 ביולי 1946 הגיעה הספינה לנמל חיפה, שם נעצרו המעפילים. מכיוון שמחנות המעצר היו מלאים, עקב אירועי "השבת השחורה", שבה נעצרו אלפים מהנהגת היישוב וארגוני המחתרות, שוכנו המעפילים באוניית המעפילים "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה.
בטרם שהגיעה האונייה לנמל חיפה, השליך בצלאל דרורי את אקדחו לים. וכאשר כבר עגנה בנמל, הביאה סירה גדולה (לנץ') של חברת ה"עוגן" מזון טרי למעפילים. דרורי ירד ללנץ' לבוש בגדי פועל נמל, הוסתר במחסן ואחר כך ירד ברציף צדדי וחולץ אל מחוץ לשטח הנמל בידי אנשי "העוגן".
לאחר מכן הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית משם שוחררו בהדרגה, לאחר שניתנו להם אישורים לעלייה מתוך מכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליהודים לאותה שנה.
אי הנחשים
אי הנחשים (באוקראינית: Острів Зміїний, ברומנית: Insula Şerpilor) הוא אי אוקראיני בים השחור בסמוך לגבול עם רומניה, במרחק של 45 קילומטרים מהדלתה של הדנובה.
אי הנחשים הוא האי המרכזי מבין 5 איים קטנים, בנפת קיליה, מחוז אודסה, באוקראינה. רומניה טוענת שהאי שייך לה והיא הגישה תביעה לריבונות עליו. התביעה מתבררת בבית הדין הבינלאומי בהאג.
שטח האי הוא 170 דונם. הנקודה הגבוהה ביותר על האי נמצאת בגובה 41 מטר מעל פני הים. המרחק בין שתי הנקודות המרוחקות ביותר על האי הוא 1,973 מטרים. על האי אין מקורות מים מתוקים והצמחייה דלילה מאוד.
בעבר האי שימש כבסיס דיג, ובשנים האחרונות ניסתה אוקראינה לפתח בו תיירות. חשיבות האי גדלה לאחר שנמצאו מרבצי נפט בקרקע הים בסביבה.
היסטוריה.
האי הוזכר לראשונה בכתבים יוונים מהמאה ה-7 לפני הספירה, בהם הוא נקרא "האי הלבן" (ביוונית: Λευκή). האי היה לנקודת עגינה של ספינות סוחר שנעו בין יוון לבין המושבות היווניות בחופיו הצפוניים של הים השחור. היוונים בנו על האי מקדש לאכילס. שרידי המקדש התגלו באקראי בשנת 1823, אך לא נשתמרו עד היום. בשנת 1843 השתמשו בהם לבניית מגדלור באי. האי עבר לשליטת האימפריה הרומית במאה ה-1 לפני הספירה. לאחר חלוקת האימפריה הרומית היה האי חלק מביזנטיון. עם נפילת האימפריה הביזנטית במאה ה-15 עבר האי לשליטה האימפריה העות'מאנית.
לאחר תבוסת הטורקים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) עבר האי לשליטת האימפריה הרוסית, אם כי לא לזמן רב. בשנת 1856, לאחר הפסדה של רוסיה במלחמת קרים, הועבר האי לידי רומניה. בתקופת השלטון הרומני שימש האי כבית סוהר לחיילי צבא רומניה.
באפריל 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחת על האי כוח קטן של חיילי הצבא האדום. חיל המצב הרומני של האי נכנע מיד ללא קרב. השליטה הסובייטית באי עוגנה בחוזה שנחתם בין רומניה לברית המועצות ב-23 במאי 1948. בתקופת ברית המועצות היה האי שטח צבאי סגור. על האי הוצב מכ"ם של יחידת נ"מ ובסיס קטן של משמר הגבול.
לאחר התפרקות ברית המועצות הפך האי חלק מאוקראינה העצמאית שהציגה בו חיל משמר גבול.
ב-24 בפברואר 2022, ביום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה, נכבש האי על ידי רוסיה. הקרב הסתיים תוך דקות לאחר שספינות מלחמה רוסיות השמידו את כל התשתית הצבאית על האי ולקחו בשבי הרוסי 13 שומרי גבול אוקראינים שאוקראינה טענה בתחילה שסירבו להיכנע ונהרגו. הרוסים נסוגו ב-30 ביוני 2022.
מכושפת
מכושפת (באנגלית: Enchanted, לפני שיצא רשמית קיבל את השם העברי ״קסם במנהטן״, בהפצתו הקולנועית נקרא ״מכושפת: הקסם מגיע למנהטן״ וכיום מוכר כמכושפת) הוא סרט קומדיה-פנטזיה-מוזיקלי של חברת וולט דיסני שיצא ב-21 בנובמבר 2007, ומשלב בין הנפשה לבין לייב אקשן. הסרט זכה להצלחה רבה בקופות, והכניס כ-340 מיליון דולר בעולם. מבקרי הקולנוע וצופי הסרט שיבחו את הסרט שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ולשני פרסי גלובוס הזהב. הסרט זכה בשלושה פרסי סאטורן.
עלילה.
הנסיכה ג'יזל, המתגוררת בעולם המצויר והשלו אנדלסיה, אמורה להינשא לנסיך יפה התואר אך עם זאת טיפש, אדוארד. המלכה נריסה, אמו החורגת של הנסיך, מפחדת כי אם ג'יזל תינשא לבנה החורג היא תירש את הכתר וכתוצאה מכך לא תהיה עוד מלכה. לכן היא מפילה את הנסיכה לתוך באר שהיא שער קסום. ג'יזל נוחתת בעולם חדש ומשונה, מנהטן שבעיר ניו יורק. העוינות של העיר הגדולה מעייפת במהרה את הנסיכה מהאגדה. היא נחלצת ממצוקתה בעזרת רוברט פיליפ, עורך דין המתמחה בתיקי גירושין, אשר מנסה לסייע לה להסתדר בעיר הלא כל כך ידידותית, בתחילה לבקשת בתו מורגן, ולאחר מכן מתוך חיבה הולכת וגוברת לג'יזל. בהתחלה רוברט הוא מארח קר רוח ונוקשה, אך לאחר מכן מצליחה ג'יזל לשבותו בקסמיה, ואף לרכוש את ליבה של מורגן. עם זאת, ג'יזל גורמת שלא בכוונה לשיבוש יחסיו של רוברט עם ארוסתו ננסי טרמיין. אדוארד, אשר עובר אף הוא דרך השער הקסום אל מנהטן כדי להציל את אהובת ליבו, מגלה עד מהרה כי גינוני הנסיך מן האגדה אינם מתאימים לעיר הגדולה והמודרנית. נתניאל, עוזרה הנאמן של המלכה נריסה עובר אף הוא למנהטן על מנת לנסות ולמנוע את האיחוד בין ג'יזל לאדוארד, בעיקר באמצעות 3 תפוחים מורעלים שקיבל מן המלכה. פיפ, חברה הסנאי של ג'יזל, מנסה לסכל את תוכניותיו. בסוף הסרט מגיעה גם נריסה עצמה לניו יורק מרושעת וכועסת לאחר שנתניאל נכשל במניעת מפגשם המיוחל של הנסיך והנסיכה. העולם המצויר והאמיתי עומדים להתנגש, וג'יזל מוכרחה לבחור בין אדוארד לרוברט
לבסוף היא בוחרת ברוברט ואדוארד חוזר לעולם המצויר עם ננסי טרמיין (ארוסתו לשעבר של רוברט) והם מתחתנים.
מחוות לסרטים אחרים של דיסני.
שלגיה ושבעת הגמדים:
היפהפייה הנרדמת:
בת הים הקטנה:
היפה והחיה:
מרי פופינס:
פוקהונטס:
סינדרלה
היפהפייה והיחפן