צרטוזאורוס (שם מדעי: "Ceratosaurus") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הצרטוזאוריים. הצרטוזאור הוא תרופוד ופירוש שמו הוא "לטאת הקרן" על שם הבליטות הגרמיות דמויות הקרניים בגולגולתו, בייחוד הבליטה הגבוהה מעל האף. הוא חי בסוף תור היורה מלפני 153 מיליון שנה עד לפני 148 מיליון שנה. מאובנים שלו נמצאו באמריקה הצפונית, פורטוגל וטנזניה. הוא נתגלה לראשונה ב-1884 על ידי הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש. אורכו הממוצע הוערך כ-5 עד 6 מטר, אך באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נתגלה מאובן של צרטוזאור באורך של כ-8 מטר. שלושת גלילי כף רגלו נטו להתלכד לעצם אחת בדומה לעופות.
סמל מעמד
נדוצרטופס
נדוצרטופס הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים, שמיונו כסוג נפרד מטריצרטופס - המין "Triceratops hatcheri" (לול, 1907) - נתון במחלוקת. בעבר נקרא דיצרטופס.
נמצאה רק גולגולת אחת של הנדוצרטופס. במאפייניה הכלליים היא דומה לטריצרטופס וטורוזאורוס למעט ההבדלים הבאים:
על מהותה של הגולגולת ישנן ויכוחים רבים. הפלאונטולוגים ג'ק הורנר וג'ון סקנלה טוענים שהגולגולת מהווה שלב מעבר בין גדילת טריצרטופס לטורוזאורוס (שהוא, לטענתם, איננו סוג נפרד של דינוזאור אלא צורה מבוגרת של טריצרטופס). אחרים, כמו אנדרו פארקה, טוענים שמדובר בסוג נפרד. אחרים משערים שמדובר בגרסה פתולוגית של טריצרטופס, האחראית לחסרונה של קרן האף.
דיצרטופס
אופורטיוניטי
מכניקה קוואנטית
סגדה
סגדה (געז: ሰገዴ, גם: צגדה, צגדי, תגדה, תגדי וכו') הוא שמו של מחוז היסטורי בצפון אתיופיה, ממערב לסימן.
במסורת האתיופית סגדה נזכר כאזור שהוא חלק משטחי גדעון. במאה ה-14 נזכר האזור כמקום שבו פרץ מרד יהודי כנגד הקיסר עמדה ציון הראשון. במאה ה-15 נזכר כמקום שיהודים היגרו אליו לאחר שהקיסר יסחק הביס את יהודי וגרה. במרוצת המאה ה-16 החלו צבאות האימפריה האתיופית לספח את האזור ובמאה ה-17 היה לאזור שהעלה מס בזהב.
ביתא ישראל שחיו באזור לצד אלו שבוולקאית כונו "פוגרה", ככל הנראה על שמו של מחוז פוגרה. משערים שחלק מהיהודים היגרו לאזור ממחוז פוגרה ולכן כונו כך. במאה ה-19 ביקר יוסף הלוי את היהודים בסגדה.
כיום שטח המחוז מחולק בין שתי נפות כאשר חלקו הדרומי נכלל בנפת סגדה שבמחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה וחלקו הצפוני בנפת סגדה שבמחוז צפון מערב תיגראי שבמדינת תיגראי.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע
תורת רמזי
תורת רמזי היא תחום בקומבינטוריקה העוסק בשאלה כמה גדול צריך להיות מבנה מתמטי כדי להבטיח שתת-מבנה שלו מקיים תכונה מסוימת. הרעיון המרכזי הוא להראות ששום דבר גדול לא יכול להיות "אקראי מדי", ובכל מערכת כאוטית גדולה יש איים של סדר.
התורה פותחה בעיקר במאה ה-20. היא נקראת על שמו של פרנק רמזי שהוכיח את משפט רמזי, אחד המשפטים הראשונים במסגרת התורה. רמזי עצמו הוכיח את המשפט רק כלמה בדרך להוכחת תוצאה בלוגיקה מתמטית.
תוצאה טיפוסית בתורת רמזי תראה כי תכונה מסוימת חייבת להתקיים בתת-מבנה (למשל תת-גרף, מקצוע של היפרקובייה, קבוצה של מספרים טבעיים וכו') שהוא גדול מספיק. על פי רוב זו תהיה הוכחה לא קונסטרוקטיבית, ולא תבהיר כיצד למצוא תת-מבנה שכזה. בנוסף המבנים המעורבים נוטים להיות גדולים מאוד, והתורה מספקת את הדוגמאות הגדולות ביותר למספרים גדולים שיש להם שימוש (למשל מספר גרהאם).
מחלוקות על &quot;גילוי ברזיל&quot;
The Independent
האינדפנדנט
משה פינקעל
חיים ורנר
הרב חיים שלמה ורנר (נולד בי"ב באדר א' ה'תש"ו 13 בפברואר 1946) הוא משפיע ותלמיד חכם חסידי. נמנה עם תלמידיו הקרובים של האדמו"ר מסלונים רבי שלום נח ברזובסקי.
תולדותיו.
נולד לרב אשר זאב ורנר, רבה של טבריה, ולנחמה, בתו של הרב אהרן לוריא מחשובי העדה הסלונימאית בטבריה. בילדותו התייתם, והוא גדל בבחרותו אצל רבי שלום נח ברזובסקי, שכיהן אז כראש ישיבת בית אברהם. למד בישיבת בית אברהם. נישא לבת דודו הרב מרדכי יחיאל לוריא.
היה משגיח בולט ודומיננטי בישיבת זוויהל, והשפיע על תלמידים רבים מהישיבה לעבור לחסידות סלונים. בעקבות זאת נוצרו חיכוכים בינו לבין הסגל בישיבה והוא נאלץ לעזוב את משרתו. יחד עמו עזבו תלמידים רבים. לאחר מכן כיהן כר"מ ומשגיח בישיבת באבוב בקריית באבוב בבת ים, בישיבת איתרי ובישיבת אמשינוב.
בשנת תשל"ח עבר ורנר למושב חזון יחזקאל יחד עם קבוצה מחסידי סלונים, ועמד שם בראשות ישיבה מקומית בשם אור משה.
עם סגירת הישיבה בשנת תש"מ חזר לירושלים, והתמנה על ידי רבי שלום נח ברזובסקי לכהן כמשגיח בישיבה קטנה של חסידות סלונים. שם שוב צבר הערצה ואהדה והנחיל את גישתו לבני הנוער. במהלך כהונתו בתפקיד זה עלה מעמדו בחסידות, והוא נחשב לאדם המשפיע ביותר בחסידות אחרי האדמו"ר. לאחר מכן עבר לכהן כמשגיח בישיבת באר שלמה ("אטיק") עד שזו נסגרה בשנת תשס"ה (2005). בשנת תשנ"ט פתח בית כנסת וכולל ברחוב יואל בירושלים.
לאחר פטירת הרב שלום נח ברזובסקי היו מן החסידים שרצו למנות אותו לאדמו"ר במקומו, אולם מפני השלום החליטו בחסידות שבנו הגדול של הרב ברזובסקי רבי שמואל ברזובסקי יכהן כאדמו"ר.
כיום מנהל הרב ורנר קהילה הכוללת את בני משפחתו ומעט חסידים. עם זאת, הוא עדיין משתייך רשמית לחסידות סלונים ומשמש שם כבעל תוקע וכחזן בימים נוראים וביום הראשון של אמירת הסליחות. בשבת בבוקר הוא עורך מניין בבית מדרשו, המתנהל לפי הקצב האישי שלו: התפילה אורכת כארבע שעות, תפילת נשמת כל חי עורכת שעה תמימה. סגנון התפילה הייחודי מושך אליו סקרנים רבים מרחבי העיר.
בשנת תשפ"א הפסיק להתפלל גם את תפילת ראש השנה ויום כיפור בחסידות סלונים, כשבכך התנתק לגמרי מחסידות סלונים.[]
הרב ורנר מוציא מדי שנה ספר חדש בנושאים שונים, מגמרא והלכה ועד חסידות וקבלה. חיבר שירי דבקות רבים אותם הצמיד למנגינות עממיות. כמו כן התאים מילים לניגונים חסידיים רבים, שנהפכו לנכס צאן ברזל בחסידות סלונים, כגון ניגון "ישמחו במלכותך", המוכר יותר כ"מי יתן לי כאבר כיונה" ששרים חסידי ברסלב ו"ואני תמיד עמך", הוא נוהג להאריך בשירה גם במהלך התפילה. הרב ורנר היה אחראי בחסידות סלונים על סדר שמחת תורה, ואף ביצע רפורמות בסדרי הניגונים שהיו מקודשים בחסידות, החל משמחת תורה תשע"ו חדל להיות אחראי על סדרי שמחת תורה בחסידות סלונים וערך את סדרי שמחת תורה בבית מדרשו הפרטי ברחוב יואל. בעבר היה מדריך החתנים בחסידות. כמו כן הוא עוסק בשלום בית.
רבו, הרב שלום נח ברזובסקי, החשיבו לאדם דגול וכך כתב לו במכתב המלצה: .
גישתו.
גישתו מתאפיינת באהבה לזולת, שימת דגש על התחושה האישית, ופיתוח הרגש. הוא מתנגד חריף למשטר קשה וקולקטיבי, ומתאפיין בהבנה עמוקה לנפש האדם. כמו כן, הוא שם דגש על תפילה מתוך כוונה ולא מתוך הרגל - "מצוות אנשים מלומדה". אמרה ידועה שלו היא "אמרתי את המילים, כעת אני צריך להתפלל". רבים נוהגים להתייעץ עמו בנושאים מגוונים.
לשיטתו, התפילה היא עניין אישי בין האדם לה', ולכן, באופן עקרוני, יש להתמקד במטרה להגיע להרגשת חיבור זו ולא להתחשב בגורמים אחרים כמיקום התפילה או מניין. כדרך רבו, הוא עוסק בעיקר בחובת האמונה ובהחדרת האמונה ללב עד שמתעוררת אהבה באדם לה' ותשוקה להדבק בו ("דבקות"), ומכאן הדגש שהוא שם על תפילת "נשמת כל חי". כמו כן הוא שם דגש על הרגשת קדושת השבת, המקשרת בין האדם לה' ונתונה לשקיעות רוחנית ללא ענייני העולם הזה. אמרה שלו המאפיינת את דרכו היא: "אל נושא היית להם" - הקב"ה צריך להיות הנושא.
נישואין בישראל
אמהרה (אזור היסטורי)
אמהרה (געז: አምሃራ; גם: אמחרה, געז: አምሓራ) אזור היסטורי במרכז-צפון אתיופיה. גבולותיו הם נהר וונצ'ת בדרום המשמש כגבול עם שוואה, הנילוס הכחול במערב שהוא הגבול עם בגמדר, נהר הבשלו בצפון-מערב ובצפון שמשמש גבול עם לסתה ואנגות, ומדבר דניקל במזרח.
ההשערה היא שבזמנים עברו אכלסו את האזור האגאו. האזכור הראשון לאזור מגיע מתוך מסורת אתיופית, אשר מתוארכת למאה ה-9 וטוענת כי המלך האקסומי דגנג'ן שלח לאזור מיסיונרים. במאה ה-12 מוזכרת מלחמה בין אנשי אמהרה לבין הוורג'י, שכניהם ממזרח. במאה ה-13 הדיחו אנשי אמהרה ובראשם המלך המקומי יקונו אמלק את אחרון קיסרי הזאגווה.
האזור הוא מקום לידתה של השפה האמהרית שנוצרה משילוב של השפות האתיופיות-שמיות עם השפות הכושיות המרכזיות. האמהרית שימשה כלשון הרשמית של האימפריה האתיופית ועם התפשטות האימפריה היא החלפה את שפות האזורים שסופחו וכיום זוהי שפת האם של אנשי צפון-מרכז אתיופיה שעברו אמהריזציה.
מן המאה ה-17 ואילך בעקבות התיישבות שבט הוולו מהאורומו באמהרה, האזור החל להיקרא על שמם, כלומר ולו. כיום האזור ההיסטורי כלול ברובו במחוז דרום וולו כחלק ממדינת אמהרה.
בית הכנסת הגר&quot;א
פארפל
פֿאַרפֿל (בריבוי: פֿאַרפֿלעך, פרפלך; מיידיש, דרך גרמנית תיכונית גבוהה: "Varveln – אטריות") הוא מאכל של פתיתים קטנים, הנפוץ בעיקר במטבח היהודי האשכנזי-מזרח-אירופי. הוא מורכב מבצק אטריות ביצים חתוך או מגורר, ומוגש בתוך מרק או כמנה צדדית, כקוגל, או כמנת פילאף. בקרב החסידים נהוג להגיש את המנה בליל שבת ובחגים. מנהג, שיש המייחסים אותו לבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות.
השימוש הידוע הראשון בשם פארפל הוא משנת 1892. על דרך ההלצה, נהוג לומר ששם המאכל ניתן לו, משום שפירוש המילה "פארפל" ביידיש דומה למילה "אבוד" ("פארפאלן"). כלומר, מה שהיה עד כה היה, ויש להביט לעתיד. על אף השמות הדומים, הפארפל אינו קשור לפסטה בצורת פרפרים, הקרויה גם כן "פארפל" (farfalloni "–" פרפר).
במהלך חג הפסח, מחליף ה"מצה-פארפל" (חתיכות מצה קטנות) את גרסת אטריות הביצים, שאינה כשרה לפסח.
ספיריט