כתוצאה ממלחמת אזרחים שהחלה ב-1520, שלח קיסר סין ועדה ללימוד מעמדה המדיני של אנאם בשנת 1536. כתוצאה מהדו"ח שנמסר, הוא הכריז מלחמה נגד שושלת מאק ששלטה על רב שטח וייטנאם הצפונית והמרכזית. השליט של וייטנאם מת בשעה שהצבאות הסיניים עברו את גבולות הממלכה ב־1537, ואביו, מונג דוננג דאנג, מיהר להיכנע לרצון הקיסרי והכריז על עצמו כוסאל של קיסר סין. הסינים הכריזו כי גם לשושלת לי וגם לשושלת מק יש זכות לחלק מהאדמות ולכן הם הכירו במשטר של לי בחלק הדרומי של וייטנאם ובמקביל הכירו בשלטון של מאק בחלק הצפוני, שנקרא טונקין. זאת הייתה מדינה פאודלית תחת השליטה של סין.
אולם הסדר זה לא נמשך זמן רב. בשנת 1592, המלך טין טונג הוביל את הצבא המלכותי כבש כמעט את כל השטח של שושלת מאק, והעביר את מלכי שושלת לי בחזרה לבירה המקורית של האנוי. שושלת מאק החזיקה רק בחלק זעיר של צפון וייטנאם עד 1667, כאשר שושלת לי כבשו את האדמות האחרונות של מאק.
קוצ׳ינצ'ינה ממלכת נגואיין (1620–1774).
ב-1623 הקים נגואיין פוק נגוין, שליט המחוזות הדרומיים של וייטנאם, קהילה מסחרית בסייגון. במהלך 50 השנים הבאות, השליטה הווייטנאמית בדרום התרחבה באיטיות, ושליטי נגואיין נלחמו במלחמת אזרחים מתמשכת עם השלטון המרכזי שישב בצפון.
עם תום המלחמה עם הטראנה, היו שליטי הנגואיין מסוגלים להקדיש יותר מאמץ (וכוח צבאי) להמשך כיבוש הדרום. בעיקר האזורים סביב נהר המקונג שעברו להיות תחת שליטה וייטנאמית.
לפחות שלוש מלחמות התרחשו בין שליטי הנגואיין למלכים הקמבודים בתקופה שבין 1715 ל-1770, כאשר הווייטנאמים זכו לשטח גדול יותר בכל מלחמה. המלחמות כללו גם את המלכים הסיאמיים החזקים שלחמו למען הוסאלים שלהם, הקמבודים. בסוף המאה ה-18, וייטנאם הייתה מאוחדת לזמן קצר תחת טאי סון. אלה היו שלושה אחים, איכרים לשעבר, שהצליחו לכבוש תחילה את אדמות נגואיין ואחר כך את אדמות הטראנה.
איחוד סופי היה תחת נגויאן פוק אן שלחם במשך 25 שנים נגד טאי סון ובסופו של דבר כבש את כל המדינה בשנת 1802. הוא שלט על כל וייטנאם תחת שמה באותם ימים - גיה לונג. בנו מין מונגנג מלך מ 14 בפברואר 1820 עד 20 ינואר 1841 על מה שהיה ידוע לבריטים ולאמריקאים כקוצ'ין סין. בתקווה לנהל משא ומתן על חוזים מסחריים, הבריטים ב־1822 שלחו את סוכן חברת הודו המזרחית ג'ון קרופורד, והאמריקנים ב־1833 שלחו את הדיפלומט אדמונד רוברטס, שחזר בשנת 1836. שני השליחים לא היו מודעים היטב לתנאים בתוך הארץ, ואף אחד מהם לא הצליח.
שליטי ג'יה לונג המשיכו במלחמתם נגד קמבודיה, ואף הצליחו לספח את פנום פן ואת השטח שסביבה במלחמה בין 1831 ל-1834, אך נאלצו לוותר על כיבושים אלה במלחמה בין 1841 ל-1845.
קוצ׳ינצ'ינה הקולוניאלית (1864–1949).
ב־1858 החליטה ממשלת צרפת של נפוליאון השלישי, בסיועם של חיילים ספרדים שהגיעו מהפיליפינים (שהייתה מושבה ספרדית באותה תקופה), להשתלט על החלק הדרומי של וייטנאם; ממשלת וייטנאם נאלצה לוותר על הפרובינציות ביין הואה, גייה ודונה טנג לצרפת ביוני 1862. שטחים אלה, שנקראו אז קוצ'ינצ'ינה הצרפתית התחתית, הפכו למושבה הצרפתית - קוצ'ינצ'ינה.
בשנת 1887 הפכה המושבה של קוצ'ינצ'ינה הצרפתית לחלק מהודו-סין הצרפתית, ונותרה מנותקת משטחי החסות של אנאם וטונקין.
קוצ׳ינצ׳ינה נכבשה על ידי יפן במהלך מלחמת העולם השנייה (1941-45), אך הוחזרה לצרפת לאחר מכן. אחרי 1945, מעמדו של קוצ'ינצ'ינה היה נושא של מחלוקת בין צרפת לבין ויאט מין של הו צ'י מין. ב־1946 הכריזו הצרפתים על קוצ'ינצ'ינה כ"רפובליקה אוטונומית", שהייתה אחת הסיבות למלחמת הודו-סין הראשונה. ב-1948 שונה שמה של קוצ'ינצ'ינה לממשלה הזמנית של דרום וייטנאם. היא התמזגה בשנה לאחר מכן עם הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם, ומדינת וייטנאם, עם הקיסר לשעבר, בוגו דאו, כראש המדינה, הוקמה אז רשמית.
יחידת תצ&quot;מ 5707
יחידת תצ״מ 5707 – יחידת תצפיות מודיעיניות 5707 (נודעה בצה"ל גם בשם צסק"א – צוות סימון קרקע אוויר), הייתה יחידה מובחרת בחיל האוויר הישראלי, שהתמחתה בפעילות מעבר לקווי האויב, בתצפיות מיוחדות ובהכוונת מטוסי ומסוקי קרב. היחידה הייתה כפופה למפקדת כוחות אוויר מיוחדים (מכא"ם) וכן לבסיס האם שלה בח"א 8.
היסטוריה.
ביולי 1974, לאור לקחי מלחמת יום הכיפורים (ובתוכה מבצע דוגמן 5), הוקמה יחידת התצפית וההכוונה של חיל האוויר. בפקודת ההקמה הוגדר תפקיד היחידה כזיהוי מטרות בעלות עניין לחיל האוויר, והזרמת המידע, בזמן אמת, למרכז השליטה האחראי על הפעלת המטוסים. בראשית דרכה הייתה היחידה יחידת מילואים, שפעלה במשולב עם יחידות דומות של אמ"ן. רוב פעילות התצפית התבצעה מתל פארס ומהר נידל, אך לעיתים גם מאתרים חלופיים. היחידה תפקדה כזרוע הקרקעית של מערך איסוף המודיעין של חיל האוויר, והייתה הכלי העיקרי לאיסוף מודיעין חזותי בזמן אמת על הנעשה לאורך גבולה הצפוני של ישראל. פרט לתצפית, הייתה היחידה אחראית גם על הכוונת מטוסים ומסוקים לעבר המטרות שרכשה.
הניסיון המבצעי שנרכש במהלך הפעלתה של היחידה במלחמת לבנון הראשונה, הביא לכך שב-1982 אורגנה היחידה מחדש כיחידה סדירה, עם מספר עמדות תצפית המאוישות ברציפות על ידי לוחמים לאורך כל השנה. במהלך אותה מלחמה, נטלה היחידה חלק פעיל במבצעים המוצלחים להשמדת מערך טילי הנ"מ הסורי בבקעת הלבנון.
בעקבות פעילות היחידה במלחמת לבנון הראשונה, עלתה חשיבותה ונודעו יכולותיה הרבות. עם סיום הלחימה, החלו גם עבודות להקמת עמדת "ארזים" בלבנון. במהלך שנת 1983, לאור ההתעניינות הרבה ביחידה, הוחלט על הקמת עמדת תצ"מ במוצב החרמון. בשנת 1984 הוקמה עמדת תצפית גם במוצב "חזקה", במזרח רמת-הגולן סמוך לאלוני הבשן (במרחק קילומטר אחד מהגבול).
השינוי המשמעותי באופייה של היחידה חל בשנת 1994, כאשר, בעקבות ארגון מחדש של היכולות המיוחדות של חיל האוויר, הוחלט להקנות ליחידה כשירויות מבצעיות חדשות, שהשתלבו בכלל הכשירויות ההתקפיות המסווגות של מטוסי ומסוקי חיל האוויר.
מסלול ההכשרה הוארך, והלוחמים קיבלו הכשרה מקיפה מלוחמי יחידת שלדג, בלחימה במתארים שונים, ובמיומנויות קומנדו, סיור והסוואה מגוונות.
ב-23 בדצמבר 1994 נפל סמל , לוחם היחידה, במהלך קרב במוצב ברוש בלבנון. סודאי הוא החלל היחיד בתולדותיה של היחידה, ומוקירי זכרו הקימו אנדרטה לזכרו במצפה פארק שוהם.
היחידה נטלה חלק משמעותי במבצעים רבים, ביניהם דין וחשבון, ענבי זעם, בפעילויות לאיסוף מודיעין ולהכוונת מטוסי ומסוקי קרב, מחוץ לגבולותיה של ישראל, וכן בשטחי יהודה, שומרון ועזה, בהם פעלה היחידה בעיקר לאיתור, זיהוי ותקיפה של מחבלים, כמו גם למעצר והפללת מבוקשים.
בשנת 2003 הוענקה ליחידה תעודה מטעם הרמטכ"ל כהוקרה על פעולותיה המבצעיות בגזרות השונות במסגרת מבצע "גאות ושפל" ומבצע "חומת מגן" (האינתיפאדה השנייה).
ב-4 באוגוסט 2003 נסגרה היחידה, כחלק מתוכנית ארגון מחדש בחיל האוויר, אשר כללה צמצום של מספר הטייסות והיחידות בחיל. לוחמי היחידה, כולל אלו אשר היו בעיצומו של מסלול ההכשרה, פוזרו בין מסגרות שונות ביניהן סיירת גולני, סיירת נחל, יחידת שלדג ובמסגרת צוותי ההקמה של מערך האיסוף הקרבי.
לאחר סגירתה, היחידה עברה שינוי מיחידה אורגנית לגף בתוך יחידה 557 של חיל האוויר והיא נקראה גף התצפיות של חיל האוויר.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פעלו רוב לוחמי היחידה במסגרת היחידות השונות בהם נקלטו.
מיון והכשרה.
לאחר סגירתה והקמת גף תצפיות, היחידה גייסה חיילים בפרופיל רפואי בין 64 ל-97, כולם בעלי קב"א 52 ומעלה.
מסלול ההכשרה הורד לכחצי שנה וכלל אימוני חי"ר בסיסיים, ניווטים ומסלול הכשרה ייעודי.
ניקולה רומיאו
ניקולה רומיאו (באיטלקית: Nicola Romeo; 28 באפריל 1876 - 15 באוגוסט 1938) היה מהנדס אזרחי ומהנדס חשמל ויזם איטלקי, מחלוצי תעשיית הרכב באיטליה, ממייסדי יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו, שימש כסנאטור בבית המחוקקים ה-18 של ממלכת איטליה.
ביוגרפיה.
רומיאו נולד בעיירה Sant'Antimo , במטרופולין של נאפולי במחוז קמפניה, באיטליה.
רומיאו סיים את לימודיו לתואר ראשון בהנדסה מהפוליטכניקו של נאפולי (היום אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני). בשנת 1899 רומיאו יצא למספר שנים שנים לאירופה, למטרות עבודה ולימודים וסיים תואר שני בהנדסת חשמל בלייז', בלגיה. בשנת 1911 רומיאו חזר לאיטליה וייסד את החברה "איג' ניקולה רומיאו ושות' (Ing. Nicola Romeo e Co) החברה ייצרה מכונות וציוד לתעשיית הכרייה.
ככל שהחברה התפתחה רומיאו שאף להרחיבה ורכש את רוב המניות של חברת הרכב מבוססת על ייצור אלפא (Anonima Lombarda Fabbrica Automobili) בשנת 1915.
בשנת 1918, רומיאו השתלט על החברה בבעלות של 100%. שם החברה שונה ל- "Anonima Lombarda Fabbrica Automobili Romeo" (ראשי תיבות: "A.L.F.A") ונוסף השם "רומיאו".
המכונית הראשונה נושאת את תג "אלפא רומיאו" הייתה מדגם "טורפדו 20/30 HP" שיוצרה בשנת 1921. החברה צברה מוניטין לבניית מכוניות אמינות, בטוחות ומהודרות כמו גם חלקי מטוסים, אבל בשנת 1927 החברה הגיעה קרוב מאוד לחיסול עקב שורה של השקעות רעות.
במהלך ישיבת דירקטוריון נתבקש רומיאו לעזוב את החברה, אם כי המנכ"ל החדש פסקואלה גאלו (Pasquale Gallo) שכנע את רומיאו להישאר כנשיא החברה. רומיאו עזב באופן רשמי את "אלפא רומיאו" בשנת 1928.
רומיאו נפטר ב-15 באוגוסט 1938 בביתו באגם קומו, בלומברדיה. כמעט שבעים שנה לאחר מותו ולרגל 130 שנה להולדתו, הקדישה נאפולי רחוב לזכרו של ניקולה רומיאו, שקרוי "Via Nicola Romeo".
מחברותיו של רומיאו.