נולד בפאס לרב יצחק, שארבעה טורים שגורים על לשונו. משפחתו, משפחת אלבאז הייתה מהמיוחסות שבמשפחות מגורשי ספרד, שגורשה שנית בשנת 1667 על ידי המלך מולאי ראשיד, שסילק את יהודי חבל סוס מעריהם, ומשם נדדה המשפחה לפאס.
בהיותו כבן חמש, נפטר אביו רבי יצחק והוא נותר לבדו. אך כל זה לא מנע ממנו לשקוד ולהשתלם בתורה, עד שהוכר כראש ישיבה שהעמיד תלמידים חשובים.
ככל הנראה רבו המובהק היה רבי יהודה בן עטר. בכתביו הוא מזכיר רבות חכם עלום שאותו הוא מכנה מורי שיחיה בלי לפרט את שמו. אך ככל הנראה מהשוואת כתבים, כוונתו לרבי שלום אדרעי חבר בית דינם של רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור.
נשא לאשה את בתו של רבי יהודה עוזיאל. חייו האישיים היו קשים ביותר. נולדו לו כשישה עשר ילדים אך רק אחד מהם שרד, בנו רפאל עובד.
בגיל עשרים נשא לאשה את הרבנית רבקה בתו של רבי שם טוב הכהן, שנהרג על קדוש ה' יחד עם אחיו רבי משה הכהן. אבי חותנו, רבי נחמיה הכהן, היה מלומד יהודי מעשירי העיר פאס וממנהיגיה. בחצר משפחת החותן, התקיים בית כנסת שבו הרביצו תורה חכמי המשפחה, לאחר הריגתם ירש בן אלבאז את המקום והקים בו ישיבה שבה לימד תלמידים.
ישיבתו נחשבה ככזו שמכשירה רבנים, ומכל רחבי מרוקו נדדו אליה תלמידים רבים. ביניהם הוכרו לימים רבי יוסף חיים בן סאמון, רבי אברהם מנסאנו ואחיו רבי אליהו מנסאנו, רבי שם טוב אבן אמוזג, רבי אליהו הצרפתי, רבי שם טוב גבאי ועוד.
באותה תקופה נאלץ ידידו רבי חיים אבן עטר לברוח מעיר מולדתו סאלי ובא לפאס. כאן פגש לראשונה את אבן אלבאז והחל ללמוד בישיבתו. לימודם של השניים הניב את חיבורו של אבן עטר פרי תואר כפי שהוא מעיד בפתיחת ספרו: כעבור תקופה קצרה, נבחר אבן אלבאז לכהונה ציבורית נחשבת, כשהצטרף כדיין בבית הדין לצד רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור. בתפקידו זה הוכר כגדול הפוסקים מקרב רבני מרוקו באותה העת. הוא גם הנהיג את קהילת פאס ודאג להקפדות הלכתיות בפרהסיה הציבורית.
במסגרת פעילותו, היה מתייצב בעצמו מדי שנה בחצר בית הכנסת הפרטי שלו, והיה עורך בעצמו הגעלת כלים לכל בני העיר. ושלושה ימים לפני חג הפסח, היה מוציא כרוז לזרז את בני העיר להכשיר את כליהם אצלו.
הערכה.
אף על פי שנפטר בגיל צעיר, הספיק אבן אלבאז לרכוש הערכה יוצאת דופן בין גדולי מרוקו. כך רבי חיים בן עטר שהיה מבוגר ממנו, מכתירו בכל פעם שמזכירו בתארים רמים. בספרם פרי תואר סימן קיד (ס"ק טו) הוא כותב . כך גם בסימן לב (ס"ק ו'): . וכך בעוד מקומות רבים (סי' לב ס"ק טו; סי' לה ס"ק יב; סי' לה ס"ק יד; ובסימן לו ס"ק ט').
עדות נוספת כותב רבי חיים יוסף דוד אזולאי בספרו הביבליוגרפי שם הגדולים (בערך הספר 'עז והדר':)
חיבוריו.
חלק נכבד מכתביו אבד בצוק העיתים. מחיבוריו הידועים:
בשנת ה'תשע"ח יצאה לאור, על ידי מכון עוז והדר, סדרה בת שלושה כרכים מחיבוריו רבי שמואל, תחת השם "עז והדר", הכוללת חידושים על חמשת חומשי התורה, ש"ס פרקי אבות, דרושים וליקוטים.
חיבורים אבודים.
בנוסף, ידוע שהיו לו חיבורים רבים נוספים, כפי שגם עולה מתוך כתביו המצויים, אנו למדים על פירוש לספר שמואל, פירוש לספר משלי, למגילת אסתר, קונטרס על מדרש בראשית רבה, קונטרס חידושי הלכות, ספר הזיכרון: ליקוטים ופרושים על התורה ועל הש"ס ומדרשים. קונטרס על חיבורי הרמב"ם, קונטרס על הטור ובית יוסף, קונטרס דרושים: ליקוט דרושים על נושאים שונים. על מעלת היסורין, מעלת הנישואין ועל נפטרים ועוד.
בנוסף היו לו פסקים ושו"ת. הדים לכך מצויים לרוב בספרי השו"ת מהתקופה, שם מובאים הרבה פסקי דינים בשמו, או פסקים בהם הוא מעורב ומצורפת חתימתו לחברי בית דינו. בעיקר בשו"ת משפט וצדקה ביעקב לעמיתו רבי יעקב אבן צור, ובשו"ת הלכה למשה לבן משפחתו בדור שלאחריו.
הוגו וילנד
ֹהוּגוֹ וילָנְד (גרמנית: Hugo Wieland ; 1853 גרמניה - 1922 טיפינגן, גרמניה) היה תעשיין גרמני מקהילת הטמפלרים שהגיעו להתיישב בארץ. הקים מפעל לאריחים, רעפים ומוצרי בטון ליד תחנת הרכבת ביפו על מנת לנצל את הרכבת להובלת תוצרת המפעל. בערוב ימיו חלה, נסע לגרמניה ונפטר שם.
קורות חיים.
הוגו וילנד נולד ב-1853 בגרמניה להורים חברי כת הטמפלרים. בהיותו בן 3 נפטר אביו. בשנת 1871 (בהגיעו לגיל 18) היגרה המשפחה לארץ ישראל. בתחילה חיו בביתו של השגריר פון אלטן במושבה האמריקאית ביפו ובהמשך עברו למושבה הגרמנית בירושלים.
בערך ב-1878 נשא הוגו לאישה את קתרין וולר ונולדו להם 9 ילדים (6 בנים ו 3 בנות). ב-1898 נפטרה קתרין ונקברה בבית הקברות הטמפלרי בירושלים. ב-1899 נישא בשנית למריה קמפף שהולידה את ילדו העשירי.
ב-1902 עברה המשפחה לשכונת וולהאלה על גבול יפו על מנת להקים את בית החרושת והמבנים האחרים. עם סיום הבניה עברה המשפחה לגור במתחם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשה המשפחה למצרים. מעבר זה החמיר את מצבו של אבי המשפחה והוא נאלץ לחזור עם בנו וילהלם לטיפינגן, גרמניה שם נפטר ב-1922. בנו הוגו שירת בצבא הגרמני, נהרג בלבנון ב-1918 ונקבר בבעלבכ. גם הבן וולטר ששירת בחיל האוויר הגרמני, נהרג ונקבר בירושלים.
ב-1922, עם סיום המלחמה, חזרה המשפחה ממצרים ליפו והאחים קרל ורודולף ניהלו את המפעל וחידשו את הייצור. זמן קצר לאחר מכן פרש רודולף מהמפעל ויחד עם מספר משפחות טמפלרים נוספות הקים חווה חקלאית בעמק בית שאן. המשפחה המשיכה לגור במתחם וילנד עד תחילת מלחמת העולם השנייה אז נחשדו הטמפלרים, על ידי הבריטים, כגייס חמישי וסוכני אויב ורובם הגדול נאסר והוגלה (בעיקר לאוסטרליה).
מתחם וילנד ליד תחנת הרכבת ביפו.
ב-26 בספטמבר 1892 נחנכה תחנת הרכבת ביפו בקצה קו הרכבת ירושלים-יפו. הוגו וילנד שזיהה את הפוטנציאל המסחרי של אמצעי תחבורה זה הקים ב-1902 את מתחם וילנד בצמוד לתחנה על מנת להשתמש ברכבת להובלת תוצרת המפעל.
המתחם כלל מספר מבנים:
בנוסף כלל המתחם גן עם עצים גדולים
את הידע להקמת המפעל הביאו איתם שנים מבניו של הוגו שחזרו מלימודים בגרמניה. חומרי הגלם למפעל כללו אבקת צמנט שהגיע מבית חרושת בהיידלברג, גרמניה וחול שנכרה בחופי הארץ. מוצרי החברה (בלוקים, רעפים ואריחים) שימשו לבניית בתי המתחם.
זמן לא רב לאחר הקמתו, שגשג בית החרושת ומכר את תוצרתו ברחבי הארץ ואף מעבר לגבולותיה. ב-1909 הגיע המפעל לאחד משיאי הצלחתו כשסיפק את חומרי הבניין להקמתה של כנסיית אוגוסטה ויקטוריה בירושלים. הצלחת פרויקט זה הגדילה את היקף ההזמנות למוצרי החברה ואיפשרה רכישת מכונות חדשות ופיתוח מוצרים מתקדמים.
בתקופה מלחמת העולם הראשונה כשבני המשפחה גורשו למצרים (1917-1921) הפעילו יהודים מתל אביב את המפעל. לאחר חזרת המשפחה לארץ היא שיפצה את המבנים במתחם והמשיכה לייצר מוצרי בטון עד גירוש הטמפלרים עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
לאחר עזיבת הטמפלרים, היו המבנים בשימוש הצבא הבריטי ולאחר מלחמת העצמאות שימשו חלק מהמבנים לצורכי צה"ל ולצרכים ממשלתיים אחרים או שעמדו מוזנחים במשך הרבה שנים.
ב-2007 החל שיקום תחנת הרכבת ומתחם וילנד על מנת לשמר את המבנים ההיסטוריים ועל מנת להפוך אות האתר למקום בילוי. במהלך שיקום המבנים נתגלו קישוטים דקורטיביים על התקרות וציורים פיגורטיביים על הקירות. הנהלת הפרויקט תכננה לשמר יצירות אלו. כיום משמש המתחם את ליבו של מרכז בילוי פופולרי. אחת המסעדות במקום קרויה "הוגו" על שם אבי המשפחה.
בשנות ה-50, בממסגרת הסכם השילומים, החליטה ממשלת ישראל לפצות את צאצאי הטמפלרים בתמורה לרכוש שהשאירו מאחור.
מבצע אטלס.
בשלהי מלחמת העולם השנייה תכננו הנאצים לפזר רעל במקורות המים בראש העין על מנת להרעיל את תושבי תל אביב. היחידה שיועדה למבצע כללה 2 ערבים מאנשיו של חג' אמין אל-חוסייני ו-3 טמפלרים מבני המושבות בארץ שהתגייסו לצבא הגרמני. מפקד היחידה היה מייג'ור קורט וילנד משרונה, בנו של רודולף וילנד ונכדו של הוגו וילנד. חמשת חברי הקבוצה הוצנחו באזור יריחו ב-6 באוקטובר 1944 אך תוך זמן קצר נתגלו עקבותיהם והחל חיפוש אחריהם שהביא ללכידת רוב הקבוצה ולכישלון תוכנית ההרעלה.
Google Labs
הממונה על הכנסות המדינה
ממונה על הכנסות המדינה
מנהל הכנסות המדינה
כינוס ניקיאה
דור אנוש
אור החיים (בית חולים)
אריה אבידן-וייס
אריה אבידן-וייס (19 באפריל 1928 - 21 במרץ 1997) היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי. שמונה פעמים אלוף ישראל בטניס (1948-1947, 1953-1950, 1956-1955) וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
בשנת 1986 זכה אבידן-וייס בעיטור, חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
ביוגרפיה.
אבידן-וייס נולד ביאשי שברומניה ובשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
אלוף ישראל.
בשנת 1947 זכה אבידן-וייס בתואר אלוף ישראל בטניס ליחידים, הראשון בקריירה שלו, מתוך שמונה תארים בסך הכל. הוא ניצח במשחק הגמר את רפאל גורניצקי ב-4 מערכות (10-8, 3-6, 4-6, 1-6), שניצח במשחק חצי הגמר את האלוף היוצא, מרדכי אפל. שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו לאחר שניצח במשחק הגמר את נעים רג'ואן ב-5 מערכות.
בשנת 1949 ייצג אבידן-וייס את ישראל בגביע דייוויס ביחד עם יהודה פינקלקראוט, רפאל גורניצקי ויעקב בונטמן לראשונה בתולדות מדינת ישראל. הנבחרת הפסידה לנבחרת דנמרק 5-0 במשחק שנערך בקופנהגן. הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל עד לשנת 1960 ושיחק במסגרת זו ב-23 משחקים וניצח פעמיים.
בשנת 1955 זכה אבידן-וייס בשלושת התארים האפשריים באליפות ישראל בטניס, ביחידים, בזוגות גברים עם דויטש ובזוגות מעורבים עם אדית כהן-מינץ.
אבידן-וייס נפטר ב-21 במרץ 1997. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
פרדוקסים בפיזיקה
להקה צבאית