לאחר הפרישה, בתחילת שנות ה-70 נסע זייגר-זוהר לארצות הברית שם הצטרף לאחיו שהיה פיזיותרפיסט והחל לעבוד עמו. הוא נימק את עזיבתו בקשיים כלכליים שחווה בארץ. בשנת 1972 הקים זייגר-זוהר קבוצת כדורסל בינלאומית שנקראה "נאסאו", על שם המחוז בלונג איילנד שהתגורר בו. הקבוצה שיחקה במשחקי ראווה ברחבי העולם כולל בישראל. הרעיון של הקבוצה היה לגבש שחקנים חובבים מהליגות ברחבי המדינה, בעיקר מהקולג'ים והאוניברסיטאות ובפגרת הקיץ לשחק באירופה נגד נבחרות לאומיות או קבוצות מקצועניות. היריבות היו מממנות את הנסיעות ואת האירוח, וכינו את הקבוצה "ההארלם גלובטרוטרס של נאסאו". זייגר-זוהר, מעבר לכך שהיה המייסד של הקבוצה, גם שיחק בה וגם היה מנהל החשבונות שלה. בשנת 1974 זעם על כך שאיגוד הכדורסל בישראל סירב לערוך משחקים נגד קבוצתה, לאחר שהגיעה לישראל. במשך ארבע שנים שימש זייגר-זוהר כמאמן הקבוצה. לאחר מכן היא נסגרה וזייגר-זוהר ניסה למצוא תפקיד אחר של מאמן בארצות הברית ללא הצלחה, לדבריו כי האמריקאים העדיפו מאמנים מקומיים.
בשנת 1977 הודיע שיהיה מוכן לחזור ולאמן בישראל. בשנת 1979 הצטרף כמאמן להפועל עפולה, אולם לאחר שהקבוצה הפסידה את שני משחקיה הראשונים, הוחלף על ידי אריה מליניאק. לאחר מכן חזר לארצות הברית, ושם עבד כמומחה לפיזיותרפיה.
מאסר בארצות הברית.
בשנת 1995 נעצר זייגר-זוהר על ידי האף-בי-איי. באותם ימים התגורר בישראל וטיפל באמו, שהייתה חולה. לא הייתה לו עבודה, ומצבו הכלכלי היה קשה. מה שהוביל אותו להסכים להעביר תיק מישראל לארצות הברית. בסופו של דבר, לדבריו, הוא נעצר עוד לפני שקיבל את התיק לידיו. התיק התגלה כמזוודה כבדה מלאה בקמח ועוד שקית קטנה של 79 גרם ובה תערובת של קמח והרואין. בעיתונות לעומת זאת, פורסם כי הוא נתפס עם מזוודה ובה 10 ק"ג הרואין טהור. זייגר הודה באשמה, הורשע ונגזרו עליו שמונה שנות מאסר בגין סחר בסמים. בפועל, הוא ריצה חמש שנות מאסר בארצות הברית, חודשיים נוספים בישראל, ואז זכה לשחרור מוקדם לאחר ניכוי שליש בגין התנהגות טובה. לדבריו, בתקופה מאסרו, כיבדו אותו בשל היותו כוכב כדורסל לשעבר, לא רק האסירים והנהלת הכלא אלא גם מנהיגי הכנופיות.
אחרית ימיו.
לאחר שחרורו מהכלא, התגורר בתל אביב והמשיך לעסוק בכושר גופני. ניסה מעת לעת להשתלב בכדורסל הישראלי כמאמן או בתפקידים אחרים, אך לא זכה ככל הנראה להיענות חיובית, אולי גם בשל הכתם שדבק בו. ביום 19 בפברואר 2017, הלך אילן זייגר-זוהר לעולמו בגיל 77, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון. הותיר בן ובת המתגוררים בארצות הברית. ב-6 במרץ 2017 ערכה הפועל תל אביב טקס לזכרו.
ויקטור גורבטקו
ויקטור וסילייביץ' גורבטקו (ברוסית: Виктор Васильевич Горбатко; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
קורות חיים.
ויקטור גורבטקו נולד בעיירה ונצי במחוז קרסנודאר. בשנת 1953 הוא סיים בית הספר לטיסה ובשנת 1956 קיבל הסמכה לטייס קרב. הוא שירת ביחידת חיל האוויר הסובייטי עד לשנת 1960.
בשנת 1960 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1969 ויקטור גורבטקו שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 7.
בשנת 1977 ויקטור גורבטקו שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 24 וביצע מספר מחקרים במהחל שהייה בתחנת החלל סאליוט 6.
בשנת 1980 ויקטור גורבטקו טס לחלל בפעם השלישית בחללית סויוז 36 וחזר בחללית סויוז 37.
בשנת 1982 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים ושירת בתפקידים שונים בחיל האוויר הסובייטי עד לשנת 1992.
בשנת 2017 ויקטור נפטר ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
שבירה אטמוספירית
שבירה אטמוספירית (באנגלית: Atmospheric refraction) היא סטייתן של קרני אור או גלים אלקטרומגנטיים אחרים מנתיב ישר כאשר הם מתקדמים דרך האטמוספירה, שנגרמת כתוצאה מהשינוי בצפיפות האוויר כפונקציה של הגובה מעל פני הים. שבירה זו נגרמת מהשינוי במהירות התקדמות האור דרך האוויר, שקטנה (מקדם השבירה גדל) עם הגידול בצפיפות. שבירה אטמוספירית בסמוך לקרקע היא הגורם לתופעת המיראז'. היא גורמת גם לעלייה או ירידה, כיווץ או מתיחה של הדמויות של עצמים מרוחקים, ומבלי לגרום בהכרח לתופעות מיראז'. אזורים טורבולנטיים באטמוספירה העליונה יכולים לגרום גם לנצנוץ. המונח "שבירה אטמוספירית" עשוי לשמש גם בהתייחס לשבירת גלי קול עקב השינוי במהירות הקול בגבהים שונים. כימות השבירה האטמוספירית הוא מרכיב חשוב הן במדידות מיקומים ארציות והן במדידות שמיימיות.
שבירת קרני אור מגרמי שמים גורמת להם להופיע גבוה יותר מעל האופק מאשר מיקומם האמיתי. בדומה לכך, שבירה ארצית גורמת לרוב לעצמים ארציים להופיע גבוה יותר ממיקומם האמיתי, אף על פי שבשעות אחר הצהריים האוויר שבסמוך לקרקע מתחמם ומתפשט (צפיפותו יורדת), כך שהקרניים מתעקלות למעלה וגורמות לעצמים להופיע נמוך יותר ממיקומם האמיתי.
שבירה אטמוספירית משפיעה לא רק על קרני אור נראה, אלא על כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית, אם כי במידה שונה. למשל, בספקטרום הנראה, הצבע הכחול מושפע יותר מהצבע האדום. אפקט זה עשוי לגרום לאור מגרמי שמיים להינפץ לספקטרום של צבעים בתמונות ברזולוציה גבוהה.
כל אימת שמתאפשר, אסטרונומים יעדיפו לערוך את תצפיותיהם בשעות שבהן העצם הנצפה מופיע בנקודה הגבוהה ביותר שלו בשמים. למשל, אסטרונומים יעדיפו לא לערוך תצפית של כוכב שגובהו מתחת ל-20° מעל האופק. אם לא ניתן להימנע מתצפיות של עצמים בסמוך לאופק, ניתן לצייד טלסקופ אופטי במערכות שיפצו על עיוות התמונה הנגרם משבירה אטמוספירית. אם הנפיצה גם היא בעיה (במקרה של תצפיות בפס רחב וברזולוציה גבוהה), ניתן לשלב בטלסקופ אביזרים אופטיים (זוגות של מנסרות זכוכית) שיתקנו את השבירה האטמוספירית.
כיוון שמידת השבירה האטמוספירית היא פונקציה של גורמים רבים, בהם גרדיאנט טמפרטורה, טמפרטורה, לחץ ולחות (כמות אדי המים, שמשפיעה במיוחד על אורכי הגל שבאמצע תחום התת-אדום), כמות המאמץ הנדרשת לקיזוז מוצלח של השגיאות הנובעות משבירה אטמוספירית עשויה להיות מרתיעה. שבירה אטמוספירית עשויה אף להפוך לחמורה עוד יותר כאשר גרדיאנטי הטמפרטורה חזקים, או כאשר השבירה לא אחידה בגלל שהאטמוספירה הטרוגנית, כמו למשל כאשר טורבולנציה מתחוללת באוויר. זה גורם לתנאי ראות גרועים, כמו נצנוצים ועיוותים רבים של הצורה הנצפית של השמש מעט לפני השקיעה או קצת אחרי הזריחה.
היסטוריה.
ההיסטוריה של חקר השבירה האטמוספירית מהווה הדגמה חשובה להתפתחות הקונספציה המדעית. להלן מובאת סקירה קצרה שלה.
תאוריות יווניות מוקדמות.
אריסטו (384–322 לפנה"ס) היה הראשון שקיבץ באופן שיטתי תצפיות אופטיות הקשורות לשבירה אטמוספירית, אם כי הוא לא ייחס אותן לשבירה כזו. ספרו "המטאורולוגיה" כולל את התיעוד המדעי הראשון של תופעת המיראז', ומכיל דיונים בתופעות הקשת בענן וההילה, כמו גם תיאורים של האפקטים הנגרמים מצפייה בעצמים מרוחקים שנמצאים בסמוך לקו האופק. אף על פי כן, בהסברו לתופעות אלו ניכר כי הוא ערבב בין גורמים שונים; למשל, הוא ייחס את תופעת אשליית הירח, שהיא תופעה פסיכולוגית גרידא, למקורות פיזיקליים בבסיסם. הראשון שכתב חיבור מתמטי "מסודר" על אופטיקה היה אוקלידס, אך תרומותיו נגעו בעיקר בחוקי הפרספקטיבה, ולא התייחסו כלל לשבירת אור.
המדען הראשון בעולם המערבי שהתייחס במפורש לשבירת אור היה ארכימדס (287–212 לפנה"ס), אשר קטע מכתביו, בו דן בבעיה של שינוי המיקום הנצפה של עצם כאשר הוא משוקע במים (עקב השתברות האור), השתמר. מן הקטע עולה כי הבין את עקרונות השבירה והדימות, ונטען גם שהדיאגרמה שלו מראה שהבין כי הדמות של עצם נקודתי משוקע נמצאת בדיוק מעל מיקום העצם המקורי, כלומר נמצאת על הקו שעובר דרך מיקום העצם ואנכי לקו שמפריד בין שני התווכים. לאפיון שנתן לאפקט ההשתברות של האור יהיה משקל חשוב בתאוריות יווניות מוקדמות על הסטת מיקומם הנצפה של גרמי שמים. עם זאת, אם ישנה התייחסות כלשהי של ארכימדס לשבירת אור הנגרמת על ידי האוויר עצמו, היא אבדה.
באנציקלופדיה הענפה שלו, פליניוס הזקן (23–79 לספירה) ציין תצפית "פרדוקסלית" של האסטרונום היפרכוס: ליקוי ירח שבו ניתן היה לצפות הן בירח והן בשמש, שהופיעו בכיוונים מנוגדים. מאוחר יותר, האסטרונום קלאומדס, בספרו "על התנועות הסיבוביות של הגופים השמימיים", הציע לראשונה הסבר לתופעת ליקוי הירח המוזר שנצפה על ידי היפרכוס, שקשר לראשונה בין הרעיון של שבירת אור על ידי האוויר שבאטמוספירה לתופעת ליקויי הירח הללו. כמו כן סיפק את ההסבר הנכון הראשון לתופעת ההגדלה של דמויות עקב שבירה. לבסוף, האסטרונום בן המאה ה-2 לספירה, תלמי, שעבודתו "אלמגסט" הייתה הבסיס לאסטרונומיה המערבית ב-1,000 השנים הבאות, ליטש לכדי שלמות את מודל השבירה האטמוספירית של העולם העתיק. כתביו מכילים אף רישומים מדויקים של זוויות שבירה כפונקציה של זוויות פגיעה, כך שקרוב לוודאי שהוא עמל רבות כדי לכמת את תופעת השבירה בצורה מתמטית, אך הדבר לא צלח בידו.
תרומות ערביות.
אבן סהל , שפעל בבגדאד במאה ה-10, היה המתמטיקאי הראשון שניסח נכון את החוק שאנו מכירים היום כחוק סנל, אף שהוא לא ביטא אותו בעזרת סינוסים. החוק שניסח אבן סהל נשכח עד שבוטא שוב על ידי רנה דקארט ווילברורד סנל במאה ה-16.