במאי 2005 פרסם עיתון הארץ כי שמר הודתה במכתב לגיל אלדמע, זמן קצר לפני מותה, כי שמעה שיר עם בסקי ישן בשם "Pello Joxepe", והושפעה ממנו באופן לא מודע בעת כתיבת הלחן ל"ירושלים של זהב". רוב חייה הכחישה שמר את הטענות על גנבה ספרותית. לקראת מותה היא תיארה את חדירת הלחן הבסקי לשיר כ"תאונה מצערת" ואמרה שגרמה לה עוגמת נפש כה רבה, עד שאפשר שהביאה למחלתה. בצר לה, ביררה נעמי שמר את החוק הבינלאומי לגבי גנבות שירים. חוק זה קובע כי שמונה תווים ברצף המועתקים משיר אחר הם בבחינת גנבה. שמר ספרה את מספר התווים ש"הועתקו" מהשיר המקורי, בשורה שהייתה הדומה ביותר לשיר הבסקי - "אוויר הרים צלול כיין". שמר ספרה שלושה תווים מועתקים בלבד (תו החוזר מספר פעמים ברצף נספר כאחד); כשגילתה זאת הרגישה בת מזל עד מאוד.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן, מציין שהזיקה בין השיר "ירושלים של זהב" לשיר העם הבסקי ידועה לו משנת 1969, ואף הציג אותה בהרצאות שנתן ברחבי הארץ בתחילת שנות השבעים. כך הוא מתאר את המסר שהעביר בהרצאות אלה:
נעמי שמר הסבירה כי גם הפיתולים והעיקולים במעלה הדרך לירושלים שימשו כהשראה למילות השיר וללחן שלו.
כאשר נודע לאליהו הכהן על מכתבה של נעמי שמר לגיל אלדמע הגיב:
גרסאות אלטרנטיביות.
במהלך השנים נוצרה מסורת בצעדות, ובעיקר בצעדת ירושלים של לשיר את המילים עם הלחן של האמיני יום יבוא, שיש לו קצב של שיר לכת, ולכן מתאים יותר לשירה תוך כדי הליכה.
הרב משה צבי נריה כתב שיר נוסף - "ירושלים של קודש", אותו נהג לשיר בסוף השיר המקורי ובאותו הלחן מאוחר יותר ניתן לחן עצמאי לשיר זה על ידי יוסי קירש.
אדם (ישוב)
מפתי
כבל קואקסיאלי
כֶּבֶל קואקסיאלי (באנגלית: Coaxial cable) הוא כבל תקשורת חשמלי המכיל שתי שכבות מוליכות המבודדות זו מזו, כאשר אחת מהן היא בצורת גליל חלול והשנייה, שצורתה גליל אטום, מושחלת בתוך הראשונה. לשני הגלילים יש ציר משותף. מבנה זה מאפשר ביטול השדה האלקטרומגנטי שיוצרת זרימת החשמל בכל אחת מהשכבות, בתנאי שבשכבות עובר אותו אות חשמלי, בכיוונים מנוגדים. פטנט על המצאת הכבל נרשם באנגליה על ידי אוליבר הביסייד בשנת 1880.
שימושים.
כבל קואקסיאלי משמש בתקשורת קווית לשם העברת אותות רחבי סרט, כלומר בתחום רחב של תדרים, ובתדר גבוה, כגון אותות רדיו או טלוויזיה בכבלים בתדר רדיו. לפעמים מובילים על הכבל גם מתח ישר המספק כוח למכשור הנמצא על הכבל או בקצה הכבל. הסיבה לרוחב הסרט הגבוה של הכבלים הקואקסיאליים היא, ששני המוליכים הנפרדים מאפשרים לשדה החשמלי והמגנטי (שני החלקים מהם מורכב כל אות חשמלי) להתקיים בכל תדר. בנוסף, באופן אידיאלי, השדה האלקטרומגנטי קיים אך ורק במרווח שבין המוליך הפנימי והחיצוני, ולכן אינו מפריע לשדות אלקטרומגנטיים חיצוניים וכן גם אינו יכול להיות מופרע מהם.
כבל קואקסיאלי יכול להיות קשיח או גמיש. בכבל קשיח, המוליך החיצוני עשוי ממתכת קשיחה (בדרך כלל נחושת), בעוד בכבל גמיש המוליך החיצוני עשוי מקלעת של חוטים מוליכים דקים (ראו בתמונה) או מעטפת גמישה של אלומיניום דק. כבלים קשיחים מסככים הפרעות ומוליכים אותות טוב יותר, אולם הם קשים יותר להנחה ולהרכבה.
עכבה אופיינית.
כבל קואקסיאלי הוא קו תמסורת בעל עכבה אופיינית קבועה (בהזנחת ניחות האות או החזרות בקו). שני הסוגים הנפוצים של כבלים קואקסיאליים הם בעלי עכבה של 50 או 75 אוהם. שימוש בכבל שהעכבה שלו שונה מזו של הציוד המחובר אליו יגרום בעיות שונות בגלל החזרות הגל משני צדי קו התמסורת, ועלול בנסיבות מסוימות להזיק לציוד, בגלל פיזור הספק גבוה מדי על רכיבים רגישים.
שימושים.
בטלוויזיה בכבלים.
בתשתית המסורתית של טלוויזיה בכבלים יוצאים הכבלים הקואקסיאליים ממקור משותף המכונה Headend, שבו מאופננים כל ערוצי הטלוויזיה על גבי הכבל הקואקסיאלי, בחלוקת תדר, כאשר כל ערוץ טלוויזיה תופס תחום תדר של 6, 7, או 8 מגה-הרץ. הכבלים הקואקסיאליים מתחילים להתפצל במבנה של "עץ" וסופו של דבר מתפצל העץ למספר רב של "ענפים" כאשר כל "ענף" מגיע למקלט טלוויזיה בודד. מכיוון שהאות המשודר נחלש בכל פיצול כזה של ה"עץ", יש צורך במגברים המפצים על החלשות האות בהתפצלות של העץ, ומאפשרים לאות להגיע לטלוויזיה באיכות סבירה לכל נקודת קצה. הארכיטקטורה של "העץ הקואקסיאלי" מאפשרת לשדר עשרות ערוצי טלוויזיה, מ-Headend אחד, למספר גדול של משקי בית - עשרות ולפעמים אף מאות אלפים, באיכות סבירה ובעלות נמוכה יחסית.
ברשתות מחשבים.
בעבר שימשו כבלים קואקסיאליים כתשתית נפוצה לרשתות מקומיות, בעיקר בטופולוגית אפיק, כאשר כבל קואקסיאלי אחד מחבר בין כל המחשבים ברשת באמצעות מחברי BNC בצורת האות T. רוחב הפס הגבוה, העלות הנמוכה, וקלות ההתקנה של כבלים מסוג זוגות שזורים ביחד עם הטכנולוגיות החדשות שהביאה ה-Ethernet הובילו לזניחת הכבלים המסוככים לטובת כבלי זוגות שזורים ובהמשך סיבים אופטיים.
מורגן לה פיי
מורגנה לה פיי (באנגלית: Morgan le Fay; נקראת גם מורגנה או פה מורגיין) היא פיה, דרואידית, קוסמת או מכשפה מהרומנסות והאגדות הקשורות בחצרו של המלך ארתור. מקור הביטוי פטה מורגנה הוא בתרגום שמה לאיטלקית. שמה מוכר גם כמורגנה לה פיי (באנגלית Morgana Le Fay) מכשפה בהיותה אחותו של המלך ארתור הנקראת בשמות רבים גם 'מלכת התעתועים' ו'אם המפלצות'.
תיאור הדמות.
דמותה מופיעה לראשונה, תחת השם מורגן (Morgen) בספר "חיי מרלין" של ג'פרי ממונמות' (בערך 1150). בספר מוצגת מורגן כבכירה והיפה מבין תשע אחיות, כולן בקיאות במלאכת הריפוי, השולטות באי המזל הטוב אבלון, שהוא מעין גרסה מוקדמת של "ארץ העוגות" בה לעולם לא שולט המחסור. בסיפורו של ג'פרי היה האי אבלון המקום אליו הובא המלך ארתור כדי להחלים, אחרי שנפצע בקרב האחרון שלו. מורגן, שנוסף על כישורי הריפוי שלה ידעה גם לשנות את צורתה כרצונה ואף לעוף, אומרת לארתור כי תוכל לרפאו, אך רק אם יבטיח להישאר עמה זמן רב וללמוד את חכמת הרפואה ממנה.
מורגן שבה ומופיעה אצל אבי הרומנסה החצרונית, הצרפתי כרטיין דה טרואה. ברומנסה "ארק ואניד" (1165–1170), הראשונה מבין חמש הרומנסות המיוחסות לכרטיין, מוצגת מורגן כידידתו הטובה של גיגומאר, שליט האי אבלון, וכמי שהעניקה לאחיה, ארתור, מטבע זהב פלאי, שירפא כל אדם בתוך שבוע.
מורגן היא בתה של אמו של ארתור, הגבירה איגריין ובעלה הראשון, גורלואה, הדוכס של קרונוול; דבר ההופך אותה לאחותו למחצה של המלך ארתור, בנם של איגריין ואות'ר פנדרגון. למורגן היו שתי אחיות: אליין ומורגאוס; ובכך היא הייתה חלק משלישייה, שילוב נפוץ במיתולוגיה הקלטית. בספר "מות ארתור" של סר תומאס מלורי וסיפורים מאוחרים יותר מורגן נאלצה להינשא למלך אוריין מגור וללדת לו בן בשם אואיין.
ברוב הגרסאות של אגדות המלך ארתור, מורגן היא זו שמפתה את ארתור על מנת ללדת ילד מרושע בשם מורדרד, על אף שבסיפור של מלורי זוהי מורגאוס ששוכבת עם ארתור. בסופו של דבר היה זה מורדרד שהביא לסופו של ארתור ולקץ ממלכתו.
בעקבות השתלטות הנצרות על האגדות הארתוריאניות, נוצר קושי לקבל מכשפה טובה, כך מציין בריאן רייס . בעקבות עליית הנצרות ושלטון הכנסייה הטהרני, החלו סופרים לשכתב את אגדות ארתור הפאגאניות על מנת שיתאימו יותר לעולם הערכים הנוצרי. אחד השינויים העיקרים היה שינוי דמותה של מורגן מפיה קלטית המרפאת את ארתור למכשפה נקמנית ובוגדנית המנסה להפילו.
במחזור וולגייט של אגדות ארתור (Vulgate Cycle of Arthurian tales) מתוארת מורגן ביחסים טובים עם ארתור אך כועסת על המלכה גווינבר, שהרסה לה רומן עם אחד ממאהביה. כנקמה, מורגן מנסה לגרום ללנסלוט לחשוף את הרומן שלו עם המלכה, זאת היא עושה גם באמצעות קסמים. בפרוזה טריסטאן (Prose Tristan) היא מביאה לחצרו של ארתור קרן שתייה קסומה, שמאפשרת לזהות נשים נואפות באמצעות העובדה שאשה שבגדה בבעלה לא יכולה לשתות ממנה מבלי לשפוך.
בעקבות מחזור וולגייט, הסביר מלורי את הכעס של מורגן כלפי ארתור בכך שהוא הרג את אחד ממאהביה. כנקמה, באמצעות עורמתה ולחשי הקסם שלה היא מתכננת ומארגנת את נפילתו. בין השאר היא מבריחה את החרב אקסקליבר למאהב שלה אקולון (Accolon) ושולחת אותו להשתמש בה על מנת להרוג את ארתור בדו-קרב. ארתור מביס אותו ולוקח בחזרה את אקסקליבר, ואילו מורגן, שזעמה על כישלונה, זרקה את הנדן הקסום המגן על אקסקליבר ובעליה לאגם.
בסוף האגדה על סר גאווין והאביר הירוק (Sir Gawain and the Green Knight) מתגלה שכל ההרפתקה העל-טבעית היה מבחן שארגנה מורגן לארתור ואבירי השולחן העגול.
בסרט "אקסקליבר" של ג'ון בורמן שיצא ב-1981 מגולמת מורגן על ידי הלן מירן ומושם דגש על ניסיונה של מורגן להתחרות בדרואיד מרלין ולרשת את מקומו. לעומת זאת, הספר "ערפילי אבלון" של מריון זימר בראדלי, מתאר את כל האגדות הארתוריאניות מנקודת מבטה של מורגן, המוצגת ככוהנת דרואידית פמיניסטית וקנאית של "הנשיות הקדושה" הנאבקת נגד שלטון הגברים והאלוהים הנוצרי המדכא שלהם.
מקורה של מורגן במיתולוגיה האירית.
יש המייחסים את דמותה של מורגן לדמות שמקורה במיתולוגיה האירית. רבים מזהים אותה עם אלת המלחמה האירית מוריגן (Morrigan) אך מלומדים החוקרים את אגדות ארתור סוברים שמקור הדמות של מורגן הוא כנראה מודרון (Modron), האמא האלה ("הנשיות הקדושה") במיתולוגיה הקלטית, או המורגנות (Morganes), קבוצה של פיות מים ברטוניות.