כשנשאל על כך השיב טרנטינו כי אינו יודע מה היא תכולת המזוודה, וכי היא "מקגאפין", אמצעי לקידום העלילה שאין לו כל משמעות או תוכן משל עצמו. רוב הצופים מניחים כי המזוודה מכילה זהב, דבר המסביר את האור הצהוב הבוקע ממנה (בפועל השתמש טרנטינו בנורה צהובה המחוברת לסוללה, שהוכנסה למזוודה), ואת העובדה שכאשר פאמפקין פותח את המזוודה, במהלך סצנת השוד במסעדה, הוא נדהם ואומר "האם זה מה שאני חושב שזה? יופי".
הציטוט מספר יחזקאל.
בכל פעם לפני שג'ולס וינפילד מבצע רצח, הוא פוצח בציטוט בנימה פיוטית-תנ"כית שלקוח לכאורה מספר יחזקאל, פרק כ"ה, פסוק י"ז.
The path of the righteous man is beset on all sides by the inequities of the selfish and the tyranny of evil men. Blessed is he who in the name of charity and good will shepherds the weak through the valley of darkness, for he is truly his brother's keeper and the finder of lost children. And I will strike down upon thee with great vengeance and furious anger those who attempt to poison and destroy my brothers. And you will know my name is the Lord when I lay my vengeance upon thee.)
אין זה ציטוט אמיתי מהתנ"ך, אלא ערבוב ועירוב של פסוקים מומצאים, בהם משולב הפסוק האמיתי מיחזקאל כ"ה, י"ז:
"לָכֵן כֹּה אָמַר אֲדֹנָי יְהוִה, הִנְנִי נוֹטֶה יָדִי עַל-פְּלִשְׁתִּים וְהִכְרַתִּי אֶת כְּרֵתִים וְהַאֲבַדְתִּי אֶת-שְׁאֵרִית חוֹף הַיָּם. וְעָשִׂיתִי בָם נְקָמוֹת גְּדֹלוֹת בְּתוֹכְחוֹת חֵמָה, וְיָדְעוּ כִּי אֲנִי יְהוָה בְּתִתִּי אֶת-נִקְמָתִי בָּם".
טרנטינו שילב את חלקו השני של פסוק י"ז עם ציטוט מישעיה כ"ו, ז': "ארח לצדיק מישרים ישר מעגל צדיק תפלס" (המתורגם לאנגלית כ-"The way of the righteous is level; thou dost make smooth the path of the righteous" ונושאים מפורסמים מתהילים כ"ג - "ה' רועי לא אחסר... גם כי אלך בגיא צלמוות לא אירע רע".
למעשה מדובר במחווה לסרט "קראטה קִיבָּה" משנת 1976 בכיכובו של סוני צ'יבה, אחד השחקנים האהובים על טרנטינו. הסרט פותח בציטטה שגויה דומה, המיוחסת אף היא לספר יחזקאל כ"ה, י"ז.
השימוש בחדר השירותים.
חדר השירותים משמש ליצירת נקודות מפנה בעלילה. בכל פעם שדמות משתמשת בשירותים, חל מפנה עלילתי. כאשר וינסנט וג'ולס רוצחים את המחזיקים במזוודה בדירתם, מסתתר אדם בחדר השירותים ומאזין לרצח, ולאחר מכן יוצא ומנסה לירות בהם. וינסנט שוהה בשירותים כאשר מיה נוטלת את מנת היתר, ולאחר מכן הוא שוהה שוב בשירותים כאשר בוץ' מגיע לדירתו, מוצא את תת-המקלע, ולאחר מכן הורג אותו. וינסנט משתמש בשירותים במסעדה, כאשר פמפקין והאני באני קופצים על השולחן ומכריזים על שוד. וינסנט גם יוצא מהשירותים רגע לפני שהוא נהרג בידי בוץ'.
ייתכן כי מדובר באירוניה של טרנטינו, בשל העובדה שהשירותים הם טאבו בסרטים הוליוודיים, וגיבורי סרטים אלו לעולם אינם משתמשים בשירותים, ולכן בחר להפוך את חדר השירותים ואת השימוש בו למרכיב חשוב בקידום העלילה.
מסגרת הזמן שבה מתרחש הסרט.
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס של תחילת שנות ה-90, אך הוא שואב דימויים ונושאים מחלק ניכר מהמאה ה-20 כולה.
השפעות על הסרט.
הסיפור אינו מוצג באופן כרונולוגי - הוא מפורק לחלקים, מסודר מחדש, ומוצג לצופה מנקודות מבט שונות, באופן המזכיר את עבודת במאי הגל החדש בקולנוע הצרפתי, כז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו. השפעות נוספות על מבנה הסרט, צילומו ועריכתו ניתן לראות בסרטו של סטנלי קובריק "ההרג" משנת 1956, סרטו של אורסון ולס "מגע של רשע" משנת 1958, וסרטו של דון סיגל "הרוצחים" משנת 1964. הדיאלוג וסצנות הפעולה מושפעים ממערבוני הספגטי של סרג'ו לאונה.
הסרט רצוף במחוות לסרטים מן העבר. טרנטינו, שעבד כמוכר בדלפק של חנות להשכרת סרטי וידאו, ידוע בידע הרחב שרכש על הקולנוע האמריקני, כאשר צפה בכל הסרטים שהוצעו להשכרה בחנות שבה עבד. חלק מן ההשפעות הניכרות על הסרט הן:
הצלחת הסרט והשפעתו.
הסרט נמצא ברוב הרשימות העוסקות ב"מאה הסרטים הגדולים" וכדומה, וזכה, הן בעת הופעתו, ועדיין, לשבחי הביקורת ולאהדת הקהל. מבקרים חשובים כסיסקל ואברט הישוו את הדרך שבה התקבל "ספרות זולה" על ידי הביקורת והקהל, לדרך שבה התקבל "האזרח קיין", שיצר אורסון ולס בשנת 1941.
תחילה היה הסרט שנוי במחלוקת, לרוב בשל האלימות הקשה שבו, ובשל מה שנתפס כגזענות והשימוש הרב במילה "Nigger" (כושי), המהווה טאבו בתרבות האמריקנית.
הצלחת הסרט הביאה את האולפנים הגדולים בהוליווד ליצור שורה של סרטים שחיקו את הפורמט של הסרט: עלילה לא כרונולוגית, לצד דיאלוג שנון, נושאים הלקוחים מעולם הפשע, המוצגים בצורה אלימה. סרטים אלו לא הגיעו ברובם להצלחתו של "ספרות זולה", והמבקרים סברו שהם נחותים לעומת המקור, אם כי היו ביניהם שזכו להצלחה, כסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים", שהיווה למעשה השתלה של אווירת "ספרות זולה" לסצנת הפשע בלונדון.
הגישה הבלתי שגרתית של הסרט לנרטיב הקולנועי ולדרך שבה מסופר סיפור העלילה, הביאה לכך שרבים הגדירו אותו כיצירה פוסט מודרנית.
הסרט השפיע באופן חיובי על הקריירה של המשתתפים בו. הקריירה של ג'ון טרבולטה, ששקעה בשנים שלפני הסרט, קיבלה תפנית חיובית, והדמות אותה הוא משחק, הרוצח השכיר וינסנט וגה, הפכה לאחת הדמויות המזוהות עמו ביותר. גם ברוס ויליס זכה לרענון דומה של הקריירה שלו, שנראתה כשוקעת. אומה תורמן זכתה למעמד של שחקנית מובילה בהוליווד, ושחקני אופי כווינג ריימס והארווי קייטל זכו לחשיפה שהובילה להופעתם בסרטים נוספים. סמואל ל. ג'קסון, שעד סרט זה הופיע בדמויות משנה, ועל אף שזכה לתשבחות ופרסים לא פרץ לתודעת הקהל, זכה לחשיפה רבה ביותר, והפך לכוכב בעקבות הופעתו בסרט זה.
תל אביב יפו
פרל ג'אם
פרל ג'אם (באנגלית: Pearl Jam) היא להקת רוק משפיעה שהוקמה ב-1990 בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית. בצוותא עם נירוונה, אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן הובילה הלהקה את פריצתו של ז'אנר הגראנג' לתודעה בתחילת שנות התשעים. פרל ג'אם נחשבת לאחת מלהקות סצנת הגראנג' הגדולות היחידות שנותרו פעילות עד היום, והיא נהנית מבסיס מעריצים גדול שמסייע להופעותיה של הלהקה להיות מהפופולריות ביותר בעולם.
היסטוריה.
שנות השמונים.
שורשיה של פרל ג'אם נעוצים בחלוצת הגראנג' גרין ריבר, להקה שהורכבה ב-1983 ממוזיקאים מלהקות שונות מסיאטל. הלהקה כללה את סטון גוסארד, ג'ף אמנט, מרק ארם וסטיב טרנר (שניהם מאוחר יותר במאדהאני) ואלכס וינסנט. גרין ריבר זכתה להצלחה בינונית לכל היותר ופעלה עד 1987. ב-1988 החלו גוסארד ואמנט לנגן עם סולן להקת מלפאנקשן, אנדרו ווד. יחד, שלושתם יצרו את להקת מאת'ר לאב בון. הלהקה זכתה להתעניינות הולכת וגוברת במהלך השנים 1988 ו-1989 והוחתמו בחברת התקליטים PolyGram רקורדס. אלבום הבכורה שלהם, Apple, יצא ב-1990 אך מותו הטרגי של ווד ממנת יתר של הרואין במרץ של אותה השנה מנע ממנו להיות עד ליציאתו של האלבום.
בעקבות מותו של ווד והתפרקותה של מאת'ר לאב בון ב-1990, החליטו גוסארד ואמנט ליצור להקה חדשה. הם צירפו אליהם את מייק מק'ריידי והחלו לפעול כשלישייה. במהלך אותה התקופה כתב סולן סאונדגארדן, כריס קורנל, שני שירים לזכרו של ווד והשלושה נעתרו לבקשתו לסייע לו בהקלטתם של השירים. הקלטות אלה צמחו לפרויקט שלם שזכה לשם "טמפל אוף דה דוג". השם נלקח מתוך אחד הטקסטים של מאת'ר לאב בון.
בעזרתו של מתופף סאונדגארדן מאט קמרון (הצטרף לפרל ג'אם בסוף שנות התשעים) החלה החבורה להקליט שירים, שרבים מהם הוקלטו בסופו של דבר מחדש ליצירת הדמואים הראשונים של להקתם העתידית של גוסארד, אמנט ומק'ריידי. אחד מהשירים נחשב עד היום לשיר של פרל ג'אם תחת השם Footsteps וגם לשיר של טמפל אוף דה דוג תחת שם שונה, Times of Trouble.
השלישייה שחסרה זמר ומתופף החלה לחפש לעצמה חברים נוספים, ביניהם גם מוזיקאים שלא הכירו קודם לכן מחוץ לסיאטל. בין מוזיקאים אלה היה מתופף הרד הוט צ'ילי פפרז לשעבר ג'ק איירונס, שקיבל דמו של חמישה שירים על מנת להתרשם ולהעביר אותו הלאה לזמרים שלדעתו יתאימו לסגנונה של הלהקה. איירונס ויתר על ההצעה למלא את עמדת המתופף אך העניק את הדמו לזמר מסן דייגו שהיה אחד ממכריו, אדי ודר. ודר הקליט מיידית בביתו קטעי שירה עבור שלושה מקטעי הדמו ("Alive" ,"Once" ו-"Footsteps"). ודר תיאר מאוחר יותר את שלושת השירים כ"מיני-אופרה" שמתארת סיפור על גילוי עריות, טירוף ורצח. ודר שלח את הדמו לסיאטל והשלישייה התרשמה ממנה עד כדי כך שביקשה מודר להגיע לסיאטל על מנת להצטרף מיידית ללהקה. הלהקה התחילה לנגן עם ודר והוא אף שר באחד משירי טמפל אוף דה דוג, Hunger Strike. המתופף דייב קרוסן הצטרף גם הוא ללהקה, שנקראה ואף הופיעה במשך תקופה תחת השם "מוקי בליילוק", על שם שחקן עבר בליגת ה-NBA. הלהקה חויבה לשנות את השם כשחתמה בחברת התקליטים אפיק רקורדס מחשש לתביעה משפטית ולבסוף נבחר השם פרל ג'אם. בראיון מאותה התקופה טען ודר כי השם פרל ג'אם הוא מחווה לסבתא-רבה שלו שנקראה Pearl, הייתה נשואה לאינדיאני והכירה מתכון לריבה (Jam) אינדיאנית מסורתית. כיום מקובל לחשוב על סיפור זה כבדיחה של ודר.