בעוד ה-NHL התעלמה מהשחקנים האירופים, ה-WHA גילתה את השוק הבלתי מנוצל והביאה לשורותיה מספר כוכבים שהטביעו חותם על הליגה. הקבוצה שעשתה זאת באופן הבולט ביותר הייתה ויניפג ג'טס, שהביאה לשורותיה מספר כוכבים שוודים. קו ההתקפה הראשון שלה, עם הכוכבים השוודים אנדרש הדברג ואולף נילסון יחד עם הכוכב הגדול של הליגה בובי האל, היה אחד מקווי ההתקפה הפוריים והאיכותיים ביותר בהוקי קרח המקצועני כולו.
בעקבות הצלחתה של ה-WHA פנתה גם ה-NHL לשוק השחקנים האירופים, ומשקלם בליגה הלך ועלה אחרי האיחוד בין הליגות.
שחקנים צעירים.
חוקי ה-NHL באותו הזמן אסרו על שיתוף שחקנים מתחת לגיל 20. ב-WHA לא היה קיים חוק כזה - עובדה שאיפשרה גילוי של כישרונות צעירים במדי קבוצותיה.
המקרה הבולט היה ויין גרצקי, שהחל את דרכו באינדיאנפוליס רייסרס, ומשזו התפרקה לאחר זמן קצר עבר לאדמונטון אוילרס, כשהיה בן 17. גרצקי הפך מיידית לכוכב על בהוקי קרח המקצועני, וגדל לימים להיות השחקן הטוב ביותר בכל הזמנים לדעת רבים.
שחקנים נוספים שגדלו מאוחר יותר להיות כוכבי על ב-NHL החלו את הקריירה ב-WHA בגיל צעיר, כגון מרק מסיה.
בעקבות הצלחת השחקנים הצעירים ומתוך רצון לשמר אותם ב-NHL לאחר האיחוד, בעיקר את גרצקי, ביטלה ה-NHL את הגבלת הגיל עם חתימת הסכם האיחוד.
הקבוצות ששרדו.
ארבע הקבוצות שהתקבלו ל-NHL בעקבות הסכם האיחוד עדיין משחקות ב-NHL, אולם רק אחת - אדמונטון אוילרס - נשארה באותה העיר ושמרה על שמה מאז קבלתה ל-NHL ועד היום. שלוש מהן רשמו לזכותן לפחות זכייה אחת בגביע סטנלי.
אדמונטון אוילרס.
אדמונטון אוילרס היא ללא ספק הקבוצה המצליחה ביותר מבין הארבע ששרדו את פירוק ה-WHA.
למרות שכמו שאר שלוש הקבוצות נאלצה לפזר את מרבית שחקניה בין הקבוצות הקיימות ב-NHL, היא הצליחה לשמור אצלה את הנכס הגדול ביותר שלה - ויין גרצקי, שכבר התגלה ככוכב על צעיר.
אל גרצקי צורפו במחצית הראשונה של שנות ה-80 צעירים מוכשרים רבים בשורה של בחירות דראפט מוצלחות. נבחרי הדראפט שהפכו כולם לכוכבי על בליגה כללו את השוערים אנדי מוג וגרנט פיור, המגינים פול קופי וקווין לואו, והחלוצים מרק מסיה, יארי קורי וגלן אנדרסון.
בעזרת קבוצת הכוכבים שבנתה, שלטו האוילרס ב-NHL במחצית השנייה של העשור, כאשר ב-7 עונות זכו 5 פעמים בגביע סטנלי. את הזכייה האחרונה ב-1990 עשו אף ללא גרצקי, שעבר ב-1988 בעסקת ענק ללוס אנג'לס קינגס. האוילרס של המחצית השנייה של שנות ה-80 נחשבים כיום לדעת רבים לאחת הקבוצות הגדולות בהיסטוריה של ה-NHL.
מאז ועד היום לא הצליחה הקבוצה לשחזר את ההצלחות הגדולות. ב-2006 הגיעה לסדרת הגמר על גביע סטנלי והתקרבה לזכייה נוספת בגביע, אך נוצחה בסדרת הגמר שהגיעה למשחק שביעי ומכריע על ידי קרוליינה הוריקנס - הגלגול הנוכחי של שורדת WHA אחרת, ניו אינגלנד ויילרס. זו הייתה הפעם היחידה עד היום בה שתי קבוצות יוצאות ה-WHA נפגשו בסדרת גמר גביע סטנלי.
ויניפג ג'טס (כיום: אריזונה קויוטיס).
ויניפג ג'טס, שהגיעה ל-NHL כקבוצה החזקה ביותר ב-WHA, נאלצה גם היא לפזר את מרבית שחקניה והתקשתה מאוד בשנים הראשונות ב-NHL. לאחר שהתעשתה ובנתה סגל מחודש של שחקנים, הקשתה עליה נוכחותה של אדמונטון אוילרס החזקה של שנות ה-80, ושל קבוצה חזקה נוספת באותה תקופה - קלגרי פליימס. שתי היריבות החזקות, שנכללו באותו בית עם הג'טס, ניצחו את הג'טס פעם אחר פעם בסיבובים הראשונים בפלייאוף.
בשנות ה-90 המשיכה הקבוצה לקרטע, כאשר היא נעה בין החמצת הפלייאוף לבין הדחה בסיבובים הראשונים. בנוסף העיקו על הקבוצה בעיות כלכליות, שנבעו מהיותה של ויניפג אחד משוקי האוהדים הקטנים בליגה. יחד עם ירידת ערך של הדולר הקנדי, משכורות שחקנים שעלו בצורה ניכרת ומיסים גבוהים, לא יכלה הקבוצה לשאת את בעיותיה, ועברה ב-1996 לפיניקס תחת השם פיניקס קויוטיס.
המעבר לפיניקס לא שיפר את מצבה של הקבוצה. היא המשיכה להיות מודחת בסיבובים הראשונים של הפלייאוף, ומבחינה כלכלית נתקלה בבעיות תשתית באולם הביתי שלה, שהיה אולם כדורסל ייעודי שלא התאים להוקי קרח.
בתחילת המאה ה-21 נקנתה הקבוצה על ידי בעלים חדשים שכללו את כוכב העבר ויין גרצקי, שב-2005 הפך גם למאמן הקבוצה. גרצקי נכשל בקויוטיס מקצועית וכלכלית - עד שעזב את הארגון ב-2009 לא עלתה הקבוצה לפלייאוף, ובנוסף התברר שהיא סובלת מחובות כבדים ונכנסה להליכי פשיטת רגל. הקבוצה עברה לבעלות ישירה של ה-NHL שחיפשה לה קונים חדשים. ב-2011 נפוצו ידיעות על קבוצת משקיעים מוויניפג שתקנה את הקבוצה ותחזיר אותה לוויניפג, אולם לבסוף קנתה קבוצת המשקיעים קבוצת NHL אחרת (אטלנטה ת'ראשרס) והקויוטיס נותרו באזור פיניקס. רק ב-2013 הצליחה ה-NHL למצוא קונה לקבוצה - קבוצת משקיעים שהסכימה להשאיר את הקבוצה באזור פיניקס, והודיעה על שינוי שמה של הקבוצה לאריזונה קויוטיס החל מעונת 2014/15.
ניו אינגלנד ויילרס (כיום: קרוליינה הוריקנס).
הקליטה של ניו אינגלנד ויילרס ב-NHL הייתה הקשה מכולן. יריבתה הגדולה בעידן היריבות בין הליגות, בוסטון ברואינס, סירבה לקבל אותה כנציגה נוספת של ניו אינגלנד שבוסטון היא חלק ממנו. הקבוצה נאלצה לשנות את שמה כתנאי לקבלתה ל-NHL ולהיקרא על שם העיר בה שיחקה את משחקיה הביתיים, הרטפורד שבקונטיקט. לכן החלה את שנותיה ב-NHL תחת השם הרטפורד ויילרס.
עם קבלת הוויילרס ל-NHL חזר ל-NHL אחד מכוכביה הגדולים בכל הזמנים, גורדי האו. יחד איתו שיחקו בקבוצה שני בניו מרק ומרטי. גם בובי האל, הכוכב הגדול שעבר ל-WHA בתחילת דרכה, הגיע לקבוצה. עם תום העונה הראשונה של הוויילרס ב-NHL, עונת 1979/80, פרשו האו והאל מפעילות.
הוויילרס לא בלטו ב-NHL בתקופתם בהרטפורד, ולמעשה ניצחו באותה תקופה רק סדרת פלייאוף אחת.
ב-1997, בגלל התיישנותו של האולם הביתי וסירוב רשויות הרטפורד לבנות אולם חדש, עברה הקבוצה לצפון קרוליינה ב-1997 ושינתה את שמה לקרוליינה הוריקנס. תחילה עברה הקבוצה לבית זמני בגרינסבורו ולאחר מכן לביתם הקבוע בראלי.
בצפון קרוליינה נעה הקבוצה בין כישלונות והצלחות, כאשר ב-2006 הצליחה לזכות בגביע סטנלי בפעם היחידה בתולדותיה.
קוויבק נורדיקס (כיום: קולורדו אוולאנש).
גם הנורדיקס, כמו פליטות ה-WHA האחרות, התקשתה בתחילת דרכה ב-NHL, אולם התאוששה במהירות בזכות צעד חסר תקדים שביצעה.
בסיוע פעיל של הקבוצה הוברח למערב כוכב העל של נבחרת צ'כוסלובקיה, פטר שטיאסטני, יחד עם אחיו אנטון שהיה גם הוא כוכב בנבחרת. שנה מאוחר יותר הצטרף אליהם אחיהם הבוגר, מריאן, גם הוא שחקן חשוב בנבחרת הצ'כוסלובקית.
בעזרת שלושת האחים שערקו לקנדה, וכוכבים קנדים לצידם, הפכה הקבוצה לקבוצה ראויה בליגה, אך לא זכתה להצלחות מיוחדות בפלייאוף. הישג השיא שלה היה הגעה לגמר "חטיבת נסיך ויילס" (כיום החטיבה המזרחית ).
לקראת אמצע שנות ה-90 העיקו על הקבוצה בעיות כלכליות קשות בשל שוק קטן, הדולר הקנדי שנשחק, מיסים גבוהים ומשכורות שחקנים שעלו במהירות, והקבוצה נמכרה למשקיעים מדנוור והפכה לקולורדו אוולאנש ב-1995.
הקבוצה התקבלה בדנוור בהתלהבות גדולה ויצרה לעצמה במהירות בסיס אוהדים נאמן, בין השאר בזכות העובדה שהפכה מיד לקבוצת צמרת ב-NHL וזכתה בגביע סטנלי כבר בעונה הראשונה שלה בעיר. בעזרת כוכבים גדולים כמו השוער פטריק רואה והחלוץ השוודי פטר פורשברג נשארה הקבוצה בצמרת בצורה יציבה עד העונה המבוטלת של 2005, כאשר ב-2001 זכתה בגביע סטנלי בפעם השנייה. עם זאת, מאז שהליגה שבה לפעילות בעונת 2005/06 שקעה הקבוצה בבינוניות והציגה הישגים דלים.
נתן מיכאל גלבר
נתן מיכאל גֶלבֶּר (Nathan Michael Gelber; 27 במאי 1891, למברג (לבוב), גליציה, אוסטרו-הונגריה – 24 בספטמבר 1966, ירושלים) היה היסטוריון של היהודים בפולין (ובפרט יהדות גליציה) במאות ה-19 וה-20 ושל ראשית הציונות, ופעיל ציוני.
קורות חיים.
נתן מיכאל גלבר נולד בלמברג שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב שבאוקראינה). אביו, נחמן, היה תעשיין ואיש ציבור, ציוני ומשכיל, חובב ספרות עברית (קרובו של המשורר יעקב אייכנבוים (גלבר), מחלוצי ההשכלה ברוסיה ופולין). מצד אמו, רגינה לבית לוין, היה בן למשפחת רבנים, מצאצאי ר' חיים הכהן רפפורט (אב"ד לבוב, ממנהיגי יהדות פולין במאה ה-18). קיבל בביתו חינוך דתי אדוק.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה המשיך ללימודים גבוהים: למד פילוסופיה באוניברסיטאות וינה וברלין ובשנת 1916 קיבל תואר דוקטור בווינה, על דיסרטציה בנושא "היהודים והתנועה הלאומית הפולנית בשנים 1860–1864" ("Die Juden und die polnische Nationalbewegung in den Jahren 1860-1864").
בעת מלחמת העולם הראשונה שירת גלבר כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
מנעוריו היה גלבר פעיל בולט בתנועה הציונית. בעת לימודיו בגימנסיה היה פעיל בארגון הנוער "צעירי ציון" בגליציה, ובמהלך לימודיו בברלין ובווינה היה פעיל בארגון הציוני-אקדמי "עברייה" וממייסדי אגודת הסטודנטים העברית "התחייה" בווינה. בשנת 1913 ביקר בארץ ישראל.
משנת 1918 עד 1921 היה גלבר המזכיר הכללי של המשלחת המזרח–גליציאנית של הוועד הלאומי בווינה, ומ-1921 עד 1930 היה מזכירה הכללי של ההסתדרות הציונית באוסטריה.
בשנים 1927, 1929 ו-1933 היה מזכירו הכללי של הקונגרס הציוני העולמי. משנת 1931 עד 1940 היה נציג קרן היסוד במרכז אירופה, בווינה ובירושלים.
בראשית שנות ה-30 חי גלבר תקופה מסוימת בפולין.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה גלבר לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
גלבר ניהל את קרן היסוד מ-1940 עד 1943. לאחר שנפצע בהתקפה על משרד הסוכנות היהודית בירושלים הוא יצא לגמלאות ב-1954.