השיר שוחרר במספר מוגבל של תחנות רדיו בארצות הברית, ולכן לא הצליח להיכנס למצעדים האמריקאים, כולל למצעד הרשמי. זאת בשל נוהג באותה תקופה, לפיו שירים שלא שוחררו באופן רשמי, אינם יכולים להיכנס למצעד. השיר הצליח להגיע למקום ה-69 בלבד במצעד הרדיו של ה-R&amp;B וההיפ-הופ.
השיר זכה לביקורות חיוביות רבות, ורבים ציינו אותו כשיר הטוב ביותר מהאלבום.
לשיר צולם וידאו קליפ באירופה אך מסיבות לא ידועות הוא לא שוחרר. על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו במהלך סיבוב ההופעות "Daydream World Tour".
פסגת לנדמארק
ז'יזל
ז'יזל (בצרפתית: Giselle, ou les Wilis) הוא בלט בשתי מערכות מן התקופה הרומנטית. ביצעה אותו לראשונה להקת בלט התיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה ("Ballet du Théâtre de l'Académie Royale de Musique") באולם לה פלטייה בפריז, ב-28 ביוני 1841, עם הבלרינה האיטלקייה קרלוטה גריזי בתפקיד ז'יזל. הבלט זכה להצלחה גדולה, ובתוך זמן קצר עלה על בימות רבות באירופה, רוסיה וארצות הברית. הכוריאוגרפיה המסורתית, העומדת בעינה עד ימינו אלה, נובעת בעיקר מן הגרסה, שמריוס פטיפה ערך והתקין במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 לבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג. בניגוד לבלטים אחרים, שזכו לגרסאות ולעיבודים שונים ברוסיה, "ז'יזל" שמר על גרסתו המקורית.
הבלט "ז'יזל" נחשב ליצירת מופת בקנון הביצוע של הבלט הקלאסי. בלט הרפאים מספר את סיפורה הרומנטי והטראגי של בת איכרים צעירה ויפה, הנופלת ברשת עגביו של אלברכט, בן-אצולה המתחפש לאיכר ומוליך אותה שולל. כשהרמייה נחשפת, ז'יזל השברירית מתה משברון לב, ואלברכט נתבע לתת את הדין על מעשיו בפני חבר שופטות/תלייניות שלא מן העולם הזה - הוויליות, רוחותיהן של נשים צעירות, שאהוביהן נטשו אותן. "ז'יזל", אחד התדירים ביותר בביצוע ברפרטואר הבלטים הקלאסיים, הוא גם אחד הבלטים המאתגרים ביותר לביצוע. הריקוד על קצות האצבעות ב"ז'יזל" החליף את תעלולי הריחוף על כבלים ועשה את הבלט הרומנטי לאמנות נעלה.
הלבריתנים ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' ותאופיל גוטייה שאבו את ההשראה לעלילה מקטע פרוזה על הוויליות ב-"De l'Allemagne" מאת היינריך היינה, ומפואמה בשם "רוחות רפאים" ב-"Les Orientales" מאת ויקטור הוגו. גוטייה התנגד בעקביות למה שכינה "המטאפיזיקה של הבלט" ותמך בריקוד הטהור.
מלחין האופרה והבלט הפורה אדולף אדם חיבר את המוזיקה. ז'אן קוראלי וז'יל פרו יצרו את הכוריאוגרפיה. תפקיד "ז'יזל" נועד לקרלוטה גריזי כיצירת הבכורה שלה לקהל הפריזאי; היא הייתה הראשונה לקבל את התפקיד, והייתה הבלרינה היחידה שביצעה אותו באופרה של פריז במשך שנים רבות.
סיפור העלילה.
הבלט מספר על בת איכרים בשם ז'יזל, שמתה משברון לב אחרי שנודע לה שאהובה, אלברכט, הונה אותה והוא מאורס לאחרת.
הוויליות, קבוצה של נשים מיסטיות שמחוץ לגדר הטבע, המרקידות גברים אל מותם, מזמנות את ז'יזל מקברה. אלברכט, מוכה צער וחרטה על אשר עולל לז'יזל, בא לפקוד את קברה באישון ליל ולעתור למחילתה, אבל הוויליות, שצירפו אליהן את ז'יזל, מקיפות אותו. הן כופות אותו לרקוד עד שייפח נפשו מתשישות, אבל אינן יכולות לעמוד בפני אהבתה הגדולה של ז'יזל, ונאלצות לשחרר אותו מלפיתתן.
הוויליות הן ישויות מטרידות ביותר. הן רוחותיהן של נערות בתולות, שמתו לאחר שאהוביהן נטשו אותן לפני הנישואים. הישויות האלה היו מקובלות מאוד בבלטים מן התקופה הרומנטית. בהנהגת מירתה, מלכת הוויליות, הן מפגינות את עוצמתן במספרן הגדול, כשהן נעות ללא מאמץ בין תבניות דרמטיות ותנועות מתואמות, ושולטות בבמה בשמלות המלמלה הארוכות שלהן ובפניהן נטולי-ההבעה. נוכחותן של הוויליות, המרחפות חסרות-ממשות למראית עין, נועדה ליצור הלך רוח שלא מן העולם הזה, שהשפעתו גדלה והולכת ככל שהבלט נמשך והן סוגרות על אלברכט. הן אכזריות ושוטמות גברים, משום שכולן מתו מלב שבור. ז'יזל, בניגוד להן, מוצאת בה את הכוח לסלוח לאלברכט, אבל היא יודעת שהוויליות לא ינהגו כמוה. מטרתן ברורה והן אינן יודעות רחם במסע הנקם שלהן; בהצילה את אלברכט, ז'יזל מצילה גם את עצמה מלהפוך לאחת מהן.
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה.
הבלט נפתח בבוקר סתווי בהיר בארץ הריין בימי הביניים. בציר הענבים בעיצומו. הדוכס אלברכט משלזיה, אציל צעיר, מתאהב בבת איכרים יפה וביישנית, ז'יזל, על אף אירוסיו לבאתילד, בת הדוכס מקורלנד. אלברכט מתחפש לכפרי שפל-דרג בשם "לואי" כדי לחזר אחר ז'יזל המקסימה והתמימה, שאינה יודעת דבר על זהותו האמיתית. בעזרת נושא כליו, מחביא אלברכט את מלבושיו המשובחים, קרן הצייד שלו וחרבו, כדי לשדל את ז'יזל לצאת מביתה ולעגוב עליה עם פתיחת חגיגות הבציר.
הילריון, שומר ציד מקומי, מאוהב גם הוא בז'יזל וחושד בבחור הזר, שאך זה הגיע וכבר זכה באהבתה של ז'יזל. הוא מנסה לשכנע את ז'יזל הנאיבית, שאל לה לתת אמון במחזרה, אבל היא מתעלמת מאזהרותיו. אמה של ז'יזל, ברת', מגוננת מאוד על בתה, משום שז'יזל לוקה בלבה ובריאותה רופפת. היא מנסה להכשיל את הקשר בין ז'יזל ללואי, במחשבה שהילריון יהיה שידוך טוב יותר, ורואה במורת רוח את חיבתה של ז'יזל לריקוד, בגלל העומס על לבה.
קבוצת אצילים, המבקשים לסעוד את לבם אחרי מאמצי הצייד, מגיעה אל הכפר ועמם ארוסתו של אלברכט, באתילד. אלברכט ממהר להסתלק, משום שברור לו שבאתילד תכיר ותברך אותו לשלום, ובכך תחשוף את זהותו כאציל. הכפריים מקדמים בברכה את החבורה, מציעים להם משקאות ויוצאים במחולות אחדים.
באתילד מתפעלת ממתיקותה וענוונותה של ז'יזל, מבלי דעת על קשריה עם אלברכט. ז'יזל רואה כבוד לעצמה כאשר הזרה היפה והאצילה מציעה לה מחרוזת במתנה לפני שקבוצת האצילים מסתלקת לדרכה.
הכפריים ממשיכים בחגיגות הבציר, ואלברכט מופיע שוב ויוצא בריקוד עם ז'יזל, המוכתרת למלכת בציר הענבים. הילריון מפסיק את החגיגות. הוא גילה את חרבו המשובחת של אלברכט ומציג אותה כהוכחה לכך, שבן האיכרים המאוהב לכאורה הוא למעשה אציל, המחויב לאישה אחרת. הילריון משתמש בקרן הציידים של אלברכט כדי להזעיק חזרה את חבורת האצילים. אלברכט איננו מספיק להתחבא ואין לו ברירה אלא לקדם את פני באתילד ולהציגה כארוסתו. הכל מזועזעים למשמע הגילוי, ויותר מכולם ז'יזל, ההמומה ואינה מוצאת לה נחמה לנוכח מעשה הרמייה של אהובה. בהבינה, כי לעולם לא יוכלו להתאחד, פורצת ז'יזל בסערת יגון, שבה עוברים לנגד עיניה כל רגעי הרוך והיופי שידעה עם האיש, שכינה עצמו "לואי". היא מתחילה לחולל בפראות וללא שליטה, ובסופו של דבר מביאה את לבה הפגום לקריסה. היא מתמוטטת ומתה בזרועותיו של אלברכט. הילריון ואלברכט מסתערים זה על זה בחימה שפוכה לפני שאלברכט נמלט מן המקום מוכה צער וחרטה. המסך יורד על ברת', המבכה את בתה המתה.
בגרסה המקורית, שאומצה שוב לאחרונה בהפקה של הבלט המלכותי, ז'יזל דוקרת את עצמה בחרבו של אלברכט, מה שמסביר את קבורתה ביער, בקרקע שאינה מקודשת, שם יש לוויליות הכוח לזמן אותה מקברה. רוב הגרסאות המודרניות מעדיפות להשמיט את ההתאבדות.
מערכה שנייה.
בשעת לילה מאוחרת, הילריון מתאבל על קברה של ז'יזל בעובי היער, אבל נס באימה עם הופעת הוויליות, רוחות הרפאים של עלמות, שאהוביהן נטשו אותן בבתוליהן. ויליות רבות ננטשו ביום כלולותיהן, וכולן מתו משברון לב. הוויליות, בהנהגת מלכתן האכזרית מירתה, רוקדות ומשוטטות ביער בשעות הלילה כדי לנקום בכל גבר שיפגשו, יהיה אשר יהיה. הן מאלצות את קורבנותיהן לחולל עד למותם באפיסת כוחות.
מירתה והוויליות מקימות את רוחה של ז'יזל מקברה ומצרפות אותה ללהקתן לפני שהן נעלמות בעבי היער. אלברכט מגיע להניח פרחים על קברה של ז'יזל ומבכה את מותה בייסורי חרטה. רוחה של ז'יזל מופיעה ואלברכט מתחנן לסליחתה. ז'יזל, שאהבתה לא פגה, שלא כאחיותיה שוחרות הנקם, סולחת לו ברוך. היא נעלמת להצטרף לשאר הוויליות ואלברכט עוקב אחריה ביאושו, "...חדור בתשוקה הסמויה למות עם אהובתו וללוות עדי קבר את הצללית הנערצת".
בינתיים, הוויליות לכדו את הילריון המבועת. הן מפעילות את כשפיהן לאלץ אותו לרקוד עד שהוא קרוב למוות, ואז מטביעות אותו באגם סמוך. הן מגלות לפתע את אלברכט, מסתערות עליו ודנות גם אותו למוות. ז'יזל האוהבת מנסה להצילו, מורה לו לאחוז בצלב שעל קברה ולא להרפות, אך מירתה מנצלת את כוחה ומאלצת את ז'יזל להשתמש בכל קסמיה כדי לפתות את אלברכט להרפות מן הצלב ולנסות לאחוז בה. הוא מתחנן לפני מירתה לחוס עליו, אבל היא מפנה לו עורף ומסרבת בצינה. גם תחינותיה של ז'יזל נדחות ואלברכט נאלץ לרקוד עד כלות כוחותיו. אף על פי כן, עוצמת אהבתה של ז'יזל גוברת על כשפי הוויליות, מעכבת אותן עד עלות השחר ומצילה את חייו. שאר הרוחות חוזרות עם עלות היום אל קבריהן, אבל ז'יזל ניתצה את כבלי השנאה והנקם המושלים בוויליות, ובכך היא משוחררת משליטתן ולא תיאלץ עוד לפקוד את היער. אחרי שהיא נפרדת ברוך מאלברכט, חוזרת ז'יזל לקברה, שם תנוח בשלום על משכבה.
רקע.
המהפכה הצרפתית (1789–1799) הביאה עמה תמורות גורפות לתיאטרון בצרפת. לא עוד הבלטים שהיו חביבים על האצולה, על אלים ואלות מהר אולימפוס. את מקומם תפסו בלטים על אנשים רגילים, מקומות אמיתיים, זמן אמיתי, עבר היסטורי ותופעות על-טבעיות. בלטים מסוג זה התחבבו על המעמד הבינוני הגדל והולך.