בני לבו אוכלי בעיקר דגים ואורג. מעטים מגדלים תרנגולות ועזים במתכונת מוגבלת. אחד המאכלים האהובים הוא "סיבו-ג'ן" Ceebu-jenn - אורז ודג ברוטב ירקות עשיר, בנוסף אוכלים קיפודי ים מעושנים אותם מלקטים בסלעים שבחוף. אחד המשקאות המועדפים הוא התה הסנגלי - אטאיה. את התה מגישים בטקס, בשלושה סיבובים: בסיבוב הראשון - תה חזק ומר, בסיבוב השני - קצת יותר מתוק ולפעמים עם נענע, ובשלישי - מתוק מאוד עם הרבה נענע. טקס זה מסמל ידידות, ככל שהיא אורכת זמן, כך היא מתוקה יותר.
מנהגים.
פעילויות פנאי נפוצות הן סיפורי סיפורים, ריקודים ואמנויות קרב. הם מתכנסים לאירועים חגיגיים כמו הענקת שם לתינוקות שנולדו, חתונות ואחרות.
אז מקיימים ימי "נגנטה" Ngente של תיפוף וריקודים.,
קישורים חיצוניים.
"Les Origines des familles Lebous"
Richard Dumez, Moustapha Kâ - UNESCO Paris, 2000
שגרירות ארצות הברית בטהראן
שגרירות ארצות הברית של אמריקה בטהראן (באנגלית: Embassy of the United States, Tehran, בפרסית: سفارت ایالات متحده آمریکا, تهران) הייתה הנציגות המדינית של ארצות הברית במדינה הקיסרית של איראן. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו בעקבות המהפכה האיראנית בשנת 1979, ותפיסת השגרירות לאחר מכן בנובמבר 1979.
השגרירות נפתחה בשנת 1951. השגריר הראשון שחנך את המבנה החדש היה לוי הנדרסון. השגריר האמריקאי האחרון היה ברוס ליינגן .
היסטוריה.
השגרירות תוכננה בשנת 1948 על ידי האדריכל אידס ואן דר גרכט (Ides van der Gracht), מעצב שגרירות ארצות הברית באנקרה. זה היה בניין לבנים ארוך שכלל שתי קומות, בדומה לבתי ספר תיכוניים אמריקאים שנבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושנות ה-40 של המאה ה-20. מסיבה זו כונה המבנה "Henderson High" על ידי צוות השגרירות, והתייחס לשגריר לוי הנדרסון, שהפך לשגריר אמריקה באיראן לאחר השלמת הבנייה בשנת 1951.
במהלך המהפכה האיראנית קבוצת סטודנטים פרצה לשגרירות ב-4 בנובמבר 1979. הסטודנטים היו תומכי המהפכה האסלאמית ועשו זאת כדי להראות את תמיכתם באייתוללה חומייני. הארגון היה קבוצה שכללה סטודנטים מכמה אוניברסיטאות מדעיות וטכנולוגיות מרכזיות בטהראן, כולל אוניברסיטת טהראן, SUT, וטהראן פוליטכניקה . השבועון אמריקאי טיים דיווח בדצמבר 1979 כי הייתה "הסכמה כללית בין איראנים ומקורות דיפלומטיים מערביים" כי 200 הצעירים והצעירות בערך שנמצאים תמיד במתחם השגרירות הם אכן סטודנטים לגיטימיים", אף על פי שאמריקאים רבים חשדו אחרת.
המשלחת הדיפלומטית של ארצות הברית הושבתה והבניין לא שימש את ארצות הברית מאז משבר הערובה. מאז, ממשלת ארצות הברית יוצגה באיראן על ידי מדור האינטרסים של ארצות הברית בשגרירות שווייץ בטהראן . השם שניתן כיום למתחם על ידי איראנים רבים מתורגם באופן שונה כ"מאורת ריגול", "מאורת הריגול ו"קן מרגלים".
לאחר נפילת השגרירות, משמרות המהפכה האסלאמית השתמש בשטח השגרירות האמריקאית כמרכז אימונים, והמשיכו לתחזק את המתחם. קירות הלבנים המהווים את המערכת כוללים מספר ציורי קיר אנטי-אמריקניים שהוזמנו על ידי ממשלת איראן. באתר מוקמו חנות ספרים ומוזיאון. חלק מהשגרירות הפך למוזיאון אנטי אמריקני, וכמה ארגוני סטודנטים מחזיקים משרדים במתחם השגרירות לשעבר. החל מינואר 2017 האתר פתוח לקהל האיראני ולזרים. החותם הגדול של ארצות הברית נפגע קשה, אך עדיין נראה בכניסה.
הסטודנטים המוסלמים של קו האימאם "Muslim Student Followers of the Imam's Line" (בפרסית: "دانشجویان مسلمان پیرو خط امام") פרסמו מסמכים שנתפסו בשגרירות (כולל מסמכים גרוסים משוחזרים בדקדקנות) בסדרת ספרים בשם "Documents from the US Espionage Den" (בפרסית: اسناد لانه جاسوس امریكا). ספרים אלה כללו מברקים, התכתבויות ודיווחים ממשרד החוץ והמדינה המרכזי של ארצות הברית, שחלקם נותרו מסווגים עד היום.
מחלקת האינטרסים של ארצות הברית בשגרירות שווייץ.
כאשר נותקו היחסים הדיפלומטיים, מינתה ארצות הברית את שווייץ להיות מיופה הכוח באיראן. יחסים לא פורמליים מבוצעים באמצעות מדור האינטרסים של ארצות הברית בשגרירות שווייץ. השירותים לאזרחים אמריקאים מוגבלים. המדור אינו מורשה לבצע כל ויזה אמריקאית/שירותי גרין קארד/הגירה.
בפברואר 2009, המשטרה האיראנית עצרה את מרקו קמפף (Marco Kämpf), הדיפלומט השווייצרי המשמש כמזכיר האינטרסים הראשון של ארצות הברית, לאחר שמצאה אותו עם אישה איראנית במכונית. הדיפלומט השווייצרי הוחזר מידית לארצו.
שגרירות איראן לשעבר בוושינגטון.
משרד החוץ האמריקני תפס את שגרירות איראן לשעבר בוושינגטון הבירה כנקמה על תפיסת שגרירות ארצות הברית בטהראן. מדור האינטרסים האיראניים פועל מתוך משרד קטן בשגרירות פקיסטן.
גואדלקיביר
גואדלקיביר (בספרדית: Guadalquivir) הוא נהר בספרד באזור אנדלוסיה. מקורו של הנהר בצפון הרי אנדלוסיה והוא נשפך באזור קדיס לאוקיינוס האטלנטי תוך יצירת שפך נהר ברוחב של כ-7 ק"מ. מקור השם הוא מערבית - "الوادي الكبير" - "הנחל הגדול".
המקור העיקרי של המים הם גשמים. עד לעיר סביליה הנהר מתאים להעברת ספינות. בעת העתיקה ובימי הביניים הגיעו הספינות עד לקורדובה.
באזור הנהר הייתה התיישבות עוד בתקופה עתיקה. הפיניקים הקימו מושבות לאורך הנהר: לבריחה , קרת חמן , שפלה וקרת טובה. בתקופת האימפריה הרומית, במאה ה-2 לפנה"ס הוקמה סביליה והיא התפתחה לנמל חשוב. לאחר גילוי אמריקה, נמל סביליה היה מרכז חשוב של מסחר עם העולם החדש. עם הזמן בגלל הקושי להעברת ספינות גדולות בנהר, מרכז הסחר עבר לקדיס.
נתן אלתרמן הזכיר את הנהר בשירו "דצמבר" המתאר את מזג האוויר החורפי בתל אביב:
הדיוויזיה ה-27 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-27 (וירטמברג ה-2) (בגרמנית: 27. Division (2. Königlich Württembergische)) הייתה דיוויזיה של ממלכת וירטמברג, אשר הפכה לחלק מצבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1817, כדיוויזיה ה-2 של צבא ממלכת וירטמברג, אולם ב-27 ביולי 1848 היא אוחדה עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-1 לדיוויזיה אחת, אשר השתתפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה ולחמה בקרב טאוברבישופסהיים. ב-11 במאי 1868 פורקה הדיוויזיה, אולם יחידותיה לחמו במלחמת צרפת–פרוסיה, והשתתפו בקרב סדאן ובמצור על פריז. ב-18 בדצמבר 1871 היא הוקמה מחדש, וב-4 במרץ 1872 היא הפכה לדיוויזיה ה-27 בצבא הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 (וירטמברג) במסגרת הארמייה החמישית, והשתתפה במערכה על הגבולות בבלגיה ובצרפת, ובכלל זה בקרב הארדנים. בשנת 1916 היא לחמה בקרב ורדן ובקרב על הסום, ובשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס. בשנת 1918 לחמה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ובלחימה במתקפות הנגד של בעלות-הברית, כולל מתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-9 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
ארל הריסון
ארל גרנט הריסון (באנגלית: Earl Grant Harrison; 27 באפריל 1899 - 28 ביולי 1955) היה עורך דין אמריקאי, אקדמאי ועובד ציבור. בעקבות מלחמת העולם השנייה הסב את תשומת הלב הציבורית למצוקתם של הפליטים היהודים ניצולי השואה בדו"ח הידוע בכינויו "דו"ח הריסון", שהפיק עבור נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
קורות חייו.
שנותיו המוקדמות.
הריסון נולד בשכונת פרנקפורד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של החנווני ג'וזף ליילנד הריסון (יליד אנגליה) והסקוטית-אירית אנה מקמולן (ילידת צפון אירלנד). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרנקפורד. בשנת 1918 שירת בחיל הרגלים בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת סגן, במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה עם תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1920 ועם תואר שני במשפטים בשנת 1923. הוא היה עורך בעיתון המשפטי של אוניברסיטת פנסילבניה. הוא עסק בעריכת דין במשרד שאול, יואינג, רמיק וסול משנת 1923 עד 1945, והפך לשותף בשנת 1932. בשנת 1944 התמנה לדיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, תפקיד אותו מילא עד 1948.
קריירה ממשלתית.
הריסון כיהן בממשלו של הנשיא פרנקלין רוזוולט, תחילה כמנהל רישום במשרד המשפטים מיולי 1940 עד ינואר 1941. הוא היה נציב ההגירה וההתאזרחות בארצות הברית משנת 1942 עד 1944. במהלך כהונתו עבר שירות ההגירה וההתאזרחות של ארצות הברית רפורמה ושינוי ארגון משמעותי לאחר העברתו ממשרד העבודה למשרד המשפטים. ב-1945 התמנה הריסון לתפקיד סגן נשיא אוניברסיטת פנסילבניה ודיקן בית הספר למשפטים.
דו"ח הריסון.
ב-15 במרץ 1945 מינה הנשיא רוזוולט את הריסון בתור נציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים. ב-22 ביוני ביקש הנשיא הארי טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה. הריסון עזב בתחילת יולי בתור ראש משלחת קטנה שהתפצלה לביקור בעשרים מחנות עקורים. ב-24 באוגוסט הפיק הריסון דו"ח על ממצאיו.
פעילויות נוספות.
באביב 1946 העיד הריסון מטעם סטודנט שחור שנשללה קבלתו לבית הספר למשפטים באוניברסיטת טקסס, סטודנט שנאלץ ללמוד בבידוד עקב מדיניות האפליה הגזענית של בית הספר. היה זה תיק סווט נ' פיינטר , שהקדים את תיק בראון נגד מועצת החינוך.
הריסון התפטר מתפקידו כדיקן בשנת 1948, כאשר חבר הנאמנים של אוניברסיטת פנסילבניה בחר לתפקיד נשיא האוניברסיטה את הרולד סטאסן, תפקיד אותו ביקש הריסון. הריסון הצטרף למשרד עורכי הדין שנדר, הריסון, סגל ולואיס (shnader Harrison seagal &amp; Lewis).