הלגה גיטון (בגרמנית: Helga Guitton; נולדה ב-18 בדצמבר 1942) היא מנחת טלוויזיה גרמנייה.
ביוגרפיה.
גיטון נולדה בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית.
היא למדה תקופה משחק, ריקוד ומספר שפות וב-1964 החלה לעבוד ב-RTL, רשת השידור של לוקסמבורג, שם שימשה כמגישת טלוויזיה וכשדרנית רדיו,
היא נבחרה להנחות את אירוויזיון 1973 שנערך בתיאטרון הגדול של לוקסמבורג.
מ-1979 ועד 1988 הנחתה את תוכנית המוזיקה "Liedercircus" בה זמרים ואומנים רבים הציגו את שיריהם.
היא גם הגישה תקופה את התוכנית "Viva – die Lust, zu leben" הכללה בתוכה ראיונות עם ידוענים וחידונים.
ב-1994 עזבה את תחום הטלוויזיה ואחרי כן היא עבדה כמאמנת אישית.
היא מתגוררת בלוקסמבורג וב-1986 זכתה לאות כבוד (Order of Merit of the Grand Duchy of Luxembourg) ביחד עם שני עמיתיה לעבודה מטעם הדוכסות.
היא הייתה נשואה לפובליציסט הצרפתי רנה גיטון ובנה משמש ג'ושי משמש כיום כמוציא לאור וסוכן ספרות בפריז.
מחסום דם־מוח
אורם קלארק
אורם ביגלנד קלארק (באנגלית: Orme Bigland Clarke; 8 באוקטובר 1880 - 31 במרץ 1949) היה משפטן וקצין בצבא הבריטי. עם תומה של מלחמת העולם הראשונה הוטלה על קלארק המשימה לנסח במהירות את המערכת המשפטית של המנדט הבריטי על פלשתינה ובכך הניח את היסודות למערכת משפט מודרנית שהונהגה בארץ תחת מערכת המשפט העות'מאנית.
ביוגרפיה.
קלארק נולד בכלכותה ובגיל 25 נשא לאישה את אלפרידה רוזוולט, נכדתו של ג'יימס אלפרד רוזוולט, דודו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.&lt;BR&gt;
הוא למד משפטים באוניברסיטת אוקספורד, הוסמך לעריכת דין בשנת 1906 ועבד עבור התובע הכללי של בריטניה סר ג'ון סיימון במשך כשמונה שנים. בשנת 1914, ככל הנראה בהמלצתו של סיימון, מונה קלארק ליועץ המשפטי של השער הנשגב של קונסטנטינופול. במהלך עבודתו שם ייעץ למשרד בנושאי מודרניזציה של מערכת המשפט הטורקית, עבודה שנקטעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915, לאחר תקופה קצרה עם משפחתו בניו יורק, חזר קלארק לבריטניה כדי להתגייס למאמץ המלחמתי. הוא הוצב ביחידת ארטילריה בצרפת והוצב מחדש במהלך המלחמה בקהיר, שם שירת עד לתום הקרבות בשנת 1918. משנכנסה לתוקפה הפסקת האש ובשיחות השלום החלו מסתמנים גבולות חלוקת המנדטים במזרח התיכון, עלה הצורך במשפטן שינסח במהרה מעין 'חוקה' או מערכת משפטית בארץ ישראל. מאחר שהכוחות בפיקודו של גנרל אלנבי גירשו את הטורקים מפלשתינה, השטח היה למעשה תחת כיבוש צבאי, ומשימת הסדרת המערכת המשפטית הוטלה על הצבא. קלארק, שהיה אז בדרגת רב-סרן, היה האדם בעל הניסיון הרלוונטי באזור, והוא הועבר באופן מיידי לירושלים והחל לעבוד על הפרויקט.
לפי חוקר המשפט הישראלי נתן ברון, קלארק עמל בתנאים קשים, לבדו, מבלי שיוכל להתייעץ עם אף גוף או אדם, והשלים את המשימה בתוך חודשים בודדים. משרדו של קלארק בירושלים היה ממוקם במגרש הרוסים, על קרקע שנמכרה לכתר הבריטי על ידי השלטון החדש במוסקבה לאחר מהפכת 1917. במתחם זה קבע קלארק את משכנו של בית המשפט העליון, ושם הוא נותר עד לחנוכתו של המשכן החדש בשנת 1992. קלארק הגדיר את ערכאות המשפט, ייסד את החלוקה האזורית של בתי המשפט ומינה שופטים בכל רחבי הארץ, תוך הקפדה על מתן ייצוג לקהילות היהודיות, הערביות והבריטיות.
בספטמבר 1918 הכריעו אותו דיכאונות ועומס העבודה ובריאותו החלה מתרופפת. הוא התפטר משירות לאחר שלקה במלריה וחזר לביתו שבאנגליה. בשנת 1921 הוענק לו תואר אצולה בשל 'תרומתו הגדולה למנהל המשפטי בטריטוריות הכבושות'. את המשך הקריירה שלו העביר במשרד האוצר הבריטי.
סרט פלישה לבית
סרטי פלישה לְבַיִת (מאנגלית: Home invasion films/movies/flicks, וגם: פלישה לבית והישרדות - Home invasion and survival) מהווים תת-סוגה של מותחני אימה, פעולה ופשע שעלילותיהם מתמקדות בחדירה אלימה ומאיימת של אדם אחד או יותר לבית מגורים שבו שוכנים בני אדם תמימים (יחיד, זוג, משפחה, קבוצת חברים, וכדומה) הנאלצים להילחם על חייהם ורכושם. החדירה נעשית ממניעים שונים: שוד, סחיטה, השגת דבר-מה שהימצאותו בבית ידועה לפולשים, או רצח אקראי מתוך אלימות וסאדיזם לשמם. הפלישה עצמה והשלכותיה יתפסו את רובו המכריע של זמן המסך, אם לא את כולו. כלומר, יש סרטים שכוללים סצנות פלישה שמטרתן לקדם את העלילה, אך אם אירוע הפלישה איננו מקור השתלשלות העלילה, סרט לא ייחשב בקטגוריה זו.
סרטים כאלה כוללים לרוב הפחדה פסיכולוגית או עינוי גופני או שניהם יחד, והם נחשבים בין סרטי האימה המפחידים ביותר, משום שחדירה לבית ולביטחון הפרטי היא איום ממשי יום-יומי. לפי מיון פנימי של סרטי אימה לסוגות (מותחן פסיכולוגי; אלימות גרפית; הֶרֶג; מפלצות וזומבים; תופעות על-טבעיות), סרטים העוסקים בפלישה לבית והישרדות משויכים לרוב לקטגוריות של מותחנים פסיכולוגיים וסרטי הרג, ועשויים לכלול אלימות גרפית. במשך השנים הופקו גם קומדיות ופרודיות על תת-סוגה זו.
אין ודאות לגבי מקור תת-סוגה קולנועית זו וראשיתה. חוקר הקולנוע זאק הסטנד סבר שבמונחי תרבות פופולרית, ניתן להצביע כמקור על האגדה האורבנית "השמרטפית והאיש למעלה" שנפוצה בשנות ה-60 של המאה ה-20 אודות שמרטפית שאוימה על ידי גבר זר בטלפון ונרצחה אחרי שהתברר שהגבר נמצא בתוך הבית. אגדה זו זכתה למספר עיבודים קולנועיים, ובהם: "כשזר מתקשר" (1979), "צעקה" (1996) ו"חג מולד שחור" (1974; חודש פעמיים, בשנים 2006, 2019). החוקרת והסופרת פולה מרנץ כהן חזרה לתקופת הסרט האילם והביאה כדוגמה למאבק של משפחה בפולשים לביתה, את סרטו הקצר של ד.וו. גריפית' "The Lonely Villa" משנת 1909. העיתונאית אג'ה רומנו הצביעה על "Suspense" משנת 1913 של המפיקה והבמאית לויס ובר, כסרט שבישר את הפלישה לבית כסגנון קולנועי ומטפורה שאלפרד היצ'קוק השתמש בה ב"אליבי" (1954), ובשנת 1967 בנה עלילה שלימה של מאבק חתול ועכבר בין פולשים לדיירת, ב"בודדה באפלה". "מעיין הבתולים" של הבמאי אינגמר ברגמן משנת 1960 סימן ציון דרך, כאשר ברגמן שילב את תמת הפלישה לבית עם תמת הנקמה ההופכת את הקערה על פיה, ובעקבותיו באו סרטים שבהם הקורבן או אדם קרוב אליו אחרי הירצחו, יוצא למסע נקמה בפולשים.
פולה מרנץ כהן סברה שסרטי פלישה לבית הפכו לסוגה בפני עצמה המשקפת את הפחד הגובר משחיקת ההבחנות בין המרחב הפרטי לזה הציבורי, ואת התחושה שהעולם החיצון מסוכן ובלתי צפוי יותר מבעבר. בנוגע לתפקיד הבית בסרטים אלה, מרנץ כהן מציינת עוד, שהבית הפך לחלופה חומרית למושג המשפחה האורגנית כסמל של יציבות בחברה המודרנית השבירה והמשתנה, ופגיעותו של הבית כמוטיב של מתח, קיימת בקולנוע מראשית ימיו.
בתסריטים מסורתיים, הפולשים הם בני אדם. אולם, על סמך ההגדרה המשפטית בארצות הברית לפלישה לבתים ("כניסה למגורים ללא רשות ובכוח", באנגלית: “Unauthorized and forceful entry into a dwelling") שלא כוללת את המושג "בן אדם", יש המרחיבים את ההגדרה גם לסרטים שבהם הפולש הוא גורם לא-אנושי, כגון שד. ערך זה עוסק בסרטים מסורתיים שבהם הפולשים הם בני אדם, ולא דן בפלישת שדים, זומבים, רוחות רפאים וכיוצא באלה.
תמות ומאפיינים.
התמה המרכזית עוסקת בפריצה ותקיפה מצד האנטגוניסטים (הפולשים) וניסיונות הפרוטגוניסטים (הקורבנות) להגן על עצמם ועל הבית. לצד זאת, תיתכן תפנית שבעקבותיה הפולש הופך לניצוד, והדייר לַנָּבָל. עלילות של סרטי פלישה לבית כוללות מספר מוסכמות ומאפיינים קולנועיים, אך מקומו של כל מאפיין ומשקלו בעלילה יכולים להשתנות בהתאם לסיפור המסגרת.
מטעמי נוחות עריכה וקריאה, כאשר המושגים "פרוטגוניסט" (קורבן; דייר) ו"אנטגוניסט" (פולש; תוקף) מוזכרים להלן בגוף יחיד-זכר, הם נכונים גם בגופי רבים ונקבה.
הבית.
בדרך כלל העלילה מתרחשת בבית פרטי, אך בהקשר הקולנועי, "בית" הוא הגדרה רחבה שכוללת גם בית קיץ, בקתת נופש או קרוואן, בית מלון או שהות אצל חברים, וכל מקום המשרה ביטחון ונינוחות על שוכניו, מפחית חשש לסכנה והופך אנשים לא-קרואים למסיגי גבול בעליל.
ברוב הסרטים מדובר בבית או דירה רחבי ידיים, וילה או קוטג' או בית אחוזה מבודד, בפרוורים או באזור כפרי רחוק ממרכז עירוני, ותכנונם הפנימי יוצר מעין מבוך (כולל חצר, אם יש). גודל הבית ובידודו יוצרים תחושה שהפולשים יכולים להיות בכל מקום בו, לפרוטגוניסטים אין לאן לברוח ועליהם להגן על עצמם. אם מדובר בזוג או משפחה, במהלך הסרט יתברר שהבית מסווה קונפליקטים ומתחים בין בני המשפחה. ככל שהוא מפואר ויקר יותר, כך הסודות אפלים יותר.
הפרוטגוניסט.
קורבנות הפלישה מוצגים כבני אדם רגילים שאיתרע מזלם (בניגוד לסרטי סלאשר שבהם הקורבנות מביאים על עצמם את הצרה). אם היו בביתם, אזי דבר בלתי צפוי ונורא קרה. אם במקום אחר - הם היו במקום ובזמן לא נכונים. בכל מקרה, הקורבנות נקלעים למצב שלא הכירו מעולם, והם חסרי המיומנויות הדרושות למלחמה על החיים. מהסיבה הזו, פרוטגוניסטים בדרך כלל לא יהיו שוטרים, חיילים או כבאים בשירות פעיל. גם אם לפרוטגוניסט יש עבר צבאי או משטרתי, בעת העלילה הוא כבר לא היה בשירות פעיל. עם זאת, הפרוטגוניסטים צריכים להיות בעלי תושייה, כושר אלתור ונכונות לנקוט אלימות קשה לצורך הישרדות, כזו החורגת מההיבטים של הגנה עצמית, עד כדי רצח. אם הפרוטגוניסטים הם משפחה עם ילדים בגיל ההתבגרות או בוגרים יחסית, צפויים לצוף מתחים שנובעים מקונפליקטים בקשר הבין-דורי.