תפוצת המין מוגבלת לאי האינאן שבדרום סין, שגודלו 34,000 קמ"ר. גיבון האינאן נחשב לאחד מ־25 מיני הפרימטים הנדירים ביותר והוא צפוי להכחדה טוטאלית עוד בסוף המאה ה-21.
בשנות ה־50 של המאה ה-20 נצפו כ־2,000 פריטים על האי. אך כיום נותרו פחות מ־30 פריטים, רובם בשמורות סגורות ובתוכניות שיקום. הירידה הדרסטית במספר הפריטים, נגרמה בעיקר בשל בירוא היערות על האי. האוכלוסייה צמצמה את נחלתה למורדות ההרים ושם הייתה חשופה לציד לא חוקי ולסחר בגורים, שהתרחש אף בתוך השמורות על ידי אנשי השמורה עצמם. בשנת 2001 הועברה השליטה בשמורות ל"חברה הזואולוגית הצרפתית". בשיתוף עם מספר אוניברסיטאות בסין, החלו בתוכניות שיקום למין הנעלם.
פרוות הזכרים קצרה ושחורה, הכתר המצויץ אינו בולט במיוחד, להבדיל מיתר המינים בסוג. לנקבות פרווה צהובה־חומה בעוד שהציצית שחורה, כתמים לבנים מעל הפה ובגבות.
ציטוקין
ציטוקינים (Cytokines) הם חלבונים קטנים שמהווים את הבסיס לתקשורת בין תאי מערכת החיסון.
הציטוקינים מופרשים בעיקר על ידי תאי מערכת החיסון, אך גם על ידי תאים אחרים, כולל תאים שאינם שייכים למערכת החיסון כגון תאי עצם ותאים של כלי דם. הציטוקינים הם בעלי טווח פעילות קצר-בינוני לרוב, פועלים באמצעות רצפטורים, ומשתתפים בתהליכים רבים. הפעילות הציטוקינית היא לרוב מקומית, אך במקרים מסוימים יש השפעה על הגוף כולו. הם פועלים בריכוזים נמוכים יחסית, על ידי קישור לרצפטורים באפיניות גבוהה ביותר.
הציטוקינים הראשונים זוהו באמצע שנות ה-60, כאשר MIF (ראשי תיבות באנגלית: Migration Inhibition Factor, "גורם עיכוב נדידת תאים") התגלה במקביל על ידי ג'ון דייוויד ובארי בלום. הציטוקינים הראשונים התגלו בתרביות של תאי כליה במעבדתו של סטנלי כהן ב-1974.
סיווג ציטוקינים.
את הציטוקינים ניתן לחלק למספר קבוצות. תהליך קביעת השמות של הציטוקינים התבצע פעמים רבות לפני גילוי פעילותם, ולכן ישנה טרמינולוגיה בלתי עקבית בנושא זה (ולמעשה במערכת החיסון כולה). רבים מהציטוקינים נקראו "מתווכי תאי-דם לבנים", או בלועזית Interleukins. כפועל יוצא, רבים מהציטוקינים מסומנים בקיצור באותיות IL, ולאחריהן מספר.
חלוקה תפקודית של ציטוקינים.
ניתן לסווג ציטוקינים גם לפי התאים המפרישים אותם, וכן לפי פעילותם המשותפת.
מאפיינים ואופן פעולה.
הציטוקינים בדרך-כלל אינם מיוצרים בכל העת, אלא בעיקר לאחר מפגש עם אנטיגן. רוב הציטוקינים פועלים באופן אוטוקריני (כלומר, פועלים על אותם התאים עצמם שהפרישו אותם) או פאראקריני (פועלים על תאים סמוכים), אך לעיתים ישנה גם השפעה אנדוקרינית (סיסטמית), בייחוד כאשר ריכוז הציטוקינים גבוה במיוחד. שפעול של מערכת החיסון מאופיין בשלב מוקדם בביסוס דלקת, תהליך הנשען על הציטוקינים מעודדי הדלקת IL-1, IL-6, TNF-α ואחרים. מלבד פעילותם האוטו/פראקרינים בסביבת הדלקת, ציטוקינים אלה גם אחראיים לסימנים וסימפטומים סיסטמיים, כמו חום גבוה, חולשה, וחוסר תיאבון. כפועל יוצא, חום גבוה איננו מהווה מחלה, אלא ביטוי לשפעול מערכת החיסון מגורם כזה או אחר. הגורם לכך עשוי להיות שפיר, כמו חיסון, או פתולוגי, כמו הידבקות בפתוגן (וירוס/חיידק) או נאופלסטי (סרטני).
רוב הציטוקינים מסוגלים לעורר מספר תגובות שונות בתאי היעד שלהם, תופעה המכונה פליאוטרופיזם או רב-תגובתיות. הסיבה לכך היא שלסוגים שונים של תאים יש במקרים רבים קולטנים לאותו הציטוקין. באותה העת, לציטוקינים רבים השפעה דומה או זהה, כיוון שהם מעוררים בדיוק את אותה תגובה של שרשרת העברת אותות בכל תאי היעד. תכונה זו נקראת 'יתירות', או Redundancy. לרבים מהציטוקינים הידועים ישנה גם השפעה מעודדת וגם יכולת מדכאת על לימפוציטים בפרט, ועל התגובה החיסונית בכלל, כתלות בתנאים בהם הם פועלים. כאשר שני ציטוקינים מגבירים זה את זה, נאמר עליהם כי הם פועלים באופן סינרגיסטי. מנגד כאשר הציטוקינים נוגדים זה את זה, האינטראקציה ביניהם מכונית אנטגוניזם.
מנגנון פעילות.
הציטוקינים נקשרים לקולטנים ייחודיים לסוג תאים מסוים, הממוקמים על-גבי ממברנות התאים. קישור הציטוקין לקולטן מעורר שרשרת תגובות כימיות באמצעותה מתרחשת העברת אות בתא (Signal transduction cascade), ובסופה היא מובילה לשינויים ברמה הביוכימית וברמת הפנוטיפ. רבים מהקולטנים לציטוקינים הם רצפטורים הקשורים לפעילות טירוזין קינאז אך למעשה אינם קולטני טירוזין קינאזות (TRK).
מרבית הציטוקינים נקשרים לקולטנים אשר מעוררים העברת אותות באמצעות מערכת ה-JAK-STAT. במערכת זו, חלבוני ה-JAK הם קינאזות הפועלות על שיירי טירוזין, ופעילותם מובילה לגיוס ולשפעול מוליכים-תוך-תאיים שנקראים STAT. חלבוני ה-STAT המשופעלים יוצרים דימרים שחודרים לגרעין התא, שם הם פועלים כפקטורי שעתוק. ישנם חלבוני JAK רבים, וכן חלבוני STAT רבים, והצירוף הייחודי של אותם חלבוני JAK-STAT אחראי לביטוי גנים ספציפיים. מבחינה טרמינולוגית, JAK אלה ראשי תיבות ל-Janus Kinase, ואילו STAT הם ראשי תיבות ל-Signal Transducer and Activation of Transcription ("מוליך אותית ומשפעל שעתוק").
Nomascus hainanus
ליש&quot;ט
פאונד
הטריטוריה הצפונית
הטריטורייה הצפונית (באנגלית: Northern Territory) היא טריטוריה באוסטרליה. היא כוללת את לבהּ של היבשת ואת החלק המרכזי של חופה הצפוני. בירת הטריטוריה ומרכז האוכלוסייה העיקרי בה היא העיר דרווין. אוכלוסיית הטריטוריה היא הקטנה ביותר בין המדינות והטריטוריות של אוסטרליה היבשתית, וצפיפות האוכלוסין נמוכה ביותר.
היסטוריה.
בין השנים 1825–1863 הייתה הטריטוריה חלק מניו סאות' ויילס, ובין השנים 1863–1911 חלק מאוסטרליה הדרומית.
ב-1 בינואר 1911 הפכה הטריטוריה לטריטוריה נפרדת.
במשך תקופה קצרה בין השנים 1926–1931 הטריטוריה חולקה ל"צפון אוסטרליה" ו"מרכז אוסטרליה" (לאורך קו רוחב 20 דרום),
במהלך מלחמת העולם השנייה היה החלק הצפוני של הטריטוריה תחת ממשל צבאי בשל חשש מפלישה יפנית.
בשנת 1978 קיבלה הטריטוריה שלטון עצמי, והוקמה מועצה מחוקקת שבראשה שר ראשי.
פוליטיקה וממשל.
לטריטוריה אספה מחוקקת, בדומה לגופי המחוקקים של יתר מדינות אוסטרליה, אולם אספה זו מקבלת את סמכויותיה מהממשל הפדרלי ולא מכוח החוקה.
בשנת 1998 נערך משאל עם בשאלה האם להפוך את הטריטוריה למדינה – הצעה שנדחתה על ידי התושבים (בניגוד לכל הסקרים שהראו תמיכה בהצעה).
הסיבה לדחייה היא הצעת הממשל שיהיו לטריטוריה 3 סנאטורים במקום 12 (כמו בשאר המדינות). הסיבה לשוני זה היא במספר התושבים המועט של הטריטוריה. מספר סנאטורים זהה משמעו שתושב אחד של הטריטוריה יהיה שווה בקולו ל-30 תושבי ויקטוריה או תושבי ניו סאות' ויילס.
ראש הממשלה (רשמית: "השר הראשי", chief minister) כיום היא ויקי או'הלורן שנכנסה לתפקידה ב-31 באוקטובר 2017.
לטריטוריה שני נציגים בפרלמנט האוסטרלי, ושני נציגים בסנאט האוסטרלי.
שלטון מקומי.
בטריטוריה שישה יישובים עירוניים (שתי ערים, עיירה אחת (שייר) ושתי מועצות עירוניות), ו-30 מועצות מקומיות.
גאוגרפיה.
בטריטוריה מצויות שתי צורות מסלע מפורסמות – האולורו (הידוע בשם "סלע איירס") והקטה טג'וטה (הידוע בשם "האולגס") – שתי צורות מסלע אלה קדושות לאבוריג'ינים, ומהוות אתרי תיירות.
נהרות הטריטוריה:
בטריטוריה שני אזורי אקלים מובחנים. באזור הסמוך לחוף שורר אקלים טרופי, המועד לסופות ציקלון ולגשמי מונסון, ובאזור הפנימי שורר אקלים מדברי קיצוני.
אוכלוסין.
הטריטוריה הצפונית היא אחד האזורים דלילי האוכלוסין ביותר בתבל. צפיפות האוכלוסין היא פחות מ-0.2 תושבים לקמ"ר, פחות מעשירית מאשר ביבשת אוסטרליה כולה. היישובים ממוקמים ברובם לאורך הדרך המקשרת בין העיר דרווין לאוסטרליה הדרומית.
אוכלוסיית הטריטוריה הצפונית מהווה 1% מאוכלוסיית אוסטרליה. יותר מ-70 אחוזים מן התושבים מתגוררים בבירת הטריטוריה דרווין (כ-121,000 תושבים ב-2007) ובפרבריה פלמרסטון (כ-27,000) וליצ'פילד (כ-17,000). באליס ספרינגס שבדרום הטריטוריה מתגוררים כ-26,000 איש. מספר עיירות נוספות מונות כמה אלפי תושבים כל אחת.
כ-30 אחוז מן התושבים הם אבוריג'ינים.
כלכלה.
כלכלת הטריטוריה הצפונית מתבססת על כרייה של בוקסיט ומנגן, ועל תיירות.
אזורי המכרות העיקריים:
יהדות ונצואלה
יהדות ונצואלה היא קהילה יהודית המתקיימת ביבשת דרום אמריקה בוונצואלה של היום. בעיר קורו (Coro) שבצפון מזרח המדינה אף נמצא בית הקברות היהודי שנחשב לעתיק ביותר באמריקה הלטינית.
היסטוריה.
נראה שראשוני היהודים הגיעו לוונצואלה במאה ה־17 ואלו היו בעיקר צאצאי אנוסים שהגיעו מהאיים הקריביים (בעיקר מהאי קורסאו). תחילה התיישבו אלו בעיר קורו שבצפון מזרח המדינה ומשם היגרו לבירה קראקס. היהודים הראשונים שישבו בוונצואלה ואף הודו ביהדותם בגלוי עשו זאת בשנת 1850 כאשר יהודים מספרד היגרו גם כן לעיר קורו. אך רק במאה ה־19 התארגנה בה הקהילה היהודית הראשונה עם גלי ההגירה הגדולים מברזיל, מצפון אפריקה (בעיקר ממרוקו) ומקורסאו.
תהליך התבוללות הקהילה הואט בראשית המאה ה־20 עם הגעת יהודים שומרי דת ממזרח אירופה ומרכז אירופה. אותם היהודים השתקעו בעיקר בקראקס וסייעו מאוד בפיתוחה. יהודים רבים פנו לוונצואלה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כאשר רובם היו מאירופה. מספר גדול בהרבה מזה היגרו לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.