העדות הראשונה על קיומה של ארסיפה היא מהמאה ה-15 כאשר הייתה כפר דייגים קטן. השם שניתן לה אז (Arrecifes), התייחס לשונית געשית שחורה שמאחוריה יכלו סירות להתחבא מפני התקפות שודדי ים.
לקראת סוף המאה ה-16 היישוב החל לגדול כמענה לצורך במקומות לינה ואחסון שישרתו את נתיבי הסחר הימיים בין העולם הישן לעולם החדש שהחל אז להתפתח. הכנסייה הראשונה נבנתה באותה תקופה והיא הוקדשה לבישוף הראשון של העיר, סן חינס (San Ginés). שגשוגה של העיר הגביר את משיכתה כמטרה להתקפות של שודדי ים. ב-1571 הותקפה העיר וכמעט ונחרבה לחלוטין.
ב-1964 הוקם בעיר המפעל הראשון באי להתפלת מי ים.
קרולינה (פוארטו ריקו)
קרולינה (בספרדית: Carolina) היא עיר בצפון פוארטו ריקו, לחוף האוקיינוס האטלנטי. העיר נחשבת לחלק מהאזור המטרופוליטני של סן חואן, בירת פוארטו ריקו.
היסטוריה.
העיירה נוסדה ב-1816 תחת השם "טרוחיו באחו" (מילולית: "טרוחיו הנמוכה") ביחד עם טרוחיו אלטו, שתיהן נקראו על שם העיר טרוחיו בספרד. ב-1857 שמה שונה ל"סן פרננדו דה לה קרולינה", או בקיצור "קרולינה" על שמו של קרלוס השני, מלך ספרד.
כלכלה.
בעיר נמצא אחד הקניונים הגדולים בפוארטו ריקו. בנוסף בעיר יש גם ענפי תעשייה ומסחר.
תחבורה.
אחד מנמלי התעופה המשרתים את האזור המטרופוליטני של סן חואן, נמל התעופה הבינלאומי לואיס מוניוס מרין , נמצא בעיר.
ערן שגיא סשיצקי
ערן שגיא סשיצקי (נולד ב-1 בינואר 1978) הוא מורה, במאי וסופר ישראלי.
קורות חייו.
שגיא נולד בתל אביב וגדל בקריית אונו. למד בתיכון בן צבי.
בעל תואר ראשון בפילוסופיה וקולנוע ותואר שני באמנות, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
לימד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. עובד כמורה לקולנוע וספרות וכמחנך בתיכון אלון ברמת השרון.
בשנת 2011 יצא לאור ספרו הראשון, זה קורה מהר, בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי. זהו רומן על אלון השמיניסט ועל אלי, חברת הילדות היפה והפרועה שלו. שגיא מתאר "את חיי גיבוריו ואת הנעורים עצמם, היפים והמפתים כל כך, עם כל התקוות וההבל והבדידות ושיברונות הלב" (מתוך העטיפה).
בשנת 2014 יצא לאור ספרו השני, אקלים, גם הוא בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי. הוא מספר את סיפורם של שני זוגות: מיקה ואביתר, העוברים לגור בדירה ישנה בתל אביב, ואורי ועמית, המתגוררים בבית שממול. משחק של זוג מול זוג ושל כל אחד בינו ובין עצמו.
בשנת 2016 ביים וידאו קליפ לשיר 'כן כן כן' של יוסי בבליקי ואילה בן פורת.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו השלישי, (היילי), בהוצאת אינדיבוק ובעריכת ארז שוייצר. הרומן מתאר את קורותיה של דניאלה, שחקנית תל אביבית, המשתתפת בהפקה קולנועית המצולמת בטוקיו.
בראשית שנת 2017 סרטו התיעודי, טוקיו 905, השתתף בתחרות הישראלית של פסטיבל אפוס לסרטי תרבות ואמנות. באוקטובר של אותה שנה הסרט הוצג בהקרנות סדירות בסינמטק תל אביב.
בשנת 2018 רקד והיה שותף ליצירת המחול זה לא ככה (יחד עם אורי טורקניץ' ורותם פרימר), יצירה שהוצגה בפסטיבל א-ז'אנר בתיאטרון תמונע. באותה שנה פרסם סיפור בשם 'אב' ב'מאזנים', וסיפור נוסף בשם 'יפניות במסדרון' שיצא באסופת 'תן' השלישית (אנשי העכברים).
בשנת 2021 סרטו התיעודי, הצופה (שבוים יחד עם יעל דנון) הוצג במסגרת האוצרות התיעודית של פסטיבל קולנוע דרום. באותה שנה כתב סיפור העומד בבסיס יצירת המחול בשביל מה? מאת אורי טורקניץ'. בשנת 2022, הצופה הוצג במסגרת התחרות הישראלית של פסטיבל אפוס לסרטי תרבות ואמנות כמו גם בפסטיבל הקולנוע התיעודי של לונדון.
שגיא מתגורר בתל אביב.
מג'נטה 1 סנט
מג'נטה 1 סנט נחשב על ידי אספני בולים רבים לבול הדואר המפורסם ביותר בעולם, והוא גם הבול היקר ביותר בעולם. הבול הונפק בעותקים מעטים בלבד ב-1856 בגיאנה הבריטית (כיום גיאנה), ורק עותק אחד שלו שרד מאז. הבול נחתך לצורת מתומן, והוא מוגדר במצב משומש כשצדו השמאלי (ראו בתמונה) מוחתם באופן בולט. שאר הבול אינו נקי או ברור גם כן, אך דבר זה לא פגם כלל בשוויו הרב המוערך כיום במיליוני דולרים.
רקע.
מג'נטה 1 סנט הוא חלק מסדרה של שלושה בולי עתודה, שהונפקו כולם ב-1856. בול זה היה מיועד לעיתונים מקומיים, ושני הבולים האחרים, מג'נטה 4 סנט ומג'נטה וכחול 4 סנט, היו מיועדים למכתבים מקומיים.
על הנפקת הבול הוחלט לאחר תקלה קשה מבחינת הדואר המקומי. ספינה עם משלוח של בולי דואר הייתה אמורה להגיע ולמסור את מטענה למנהל הדואר המקומי דלטון, אך היא לא הגיעה לבסוף. דלטון הורה למדפיסים המקומיים ג'וזף באום וויליאם דאלאס, שהוציאו לאור עיתון מקומי בג'ורג'טאון, להנפיק בדחיפות סדרה בת שלושה בולים. דלטון הנחה אותם באופן כללי ביחס לעיצוב הבולים, והמדפיסים החליטו בנפרד להוסיף לבול את תמנות הספינה. דלטון לא היה מרוצה מהתוצאה הסופית, וכאמצעי ביטחון נגד זיופים הורה שכל דברי הדואר הנושאים את הבולים הללו יהיו מוחתמים על ידי הפקיד בסניף הדואר.
בול מג'נטה 1 סנט ששרד עד ימינו נושא את החתימה E.D.W, השייכת לפקיד בשם א.ד וייט (E.D Wight).
תיאור הבול.
שולי הבול אינם משוננים והוא כולל שני אלמנטים בצבע שחור על גבי נייר בצבע מג'נטה: ספינה במהלך שיט ומעליה ומתחתיה המוטו של המושבה: "Damus Petimus Que Vicissim" (לטינית: "אנו נותנים ומצפים בתמורה"). הציור של הספינה מוקף על ידי ארבעה קווים דקים. מסגרת הבול מוקפת על ידי כתב מוקטן בצבע שחור של מקום ההנפקה וערכו הנקוב של הבול.
היסטוריה.
הבול התגלה ב-1873 על ידי תלמיד בית ספר מסקוטלנד בשם ל. ורנון וון (L. Vernon Vaughan), ששהה באותה עת בחבל דמררה בגיאנה. וון מצא אוסף מכתבים של דודו, ובתוכם את מג'נטה 1 סנט שנשא את חותמת הדואר של דמררה. הבול לא הופיע בקטלוגי בולים מאותה תקופה, וכעבור שבועות אחדים מכר אותו וון לאספן בולים מקומי בשם נ.ר. מקינון תמורת שישה שילינגים.
ב-1878 נמכר האוסף של מקינון לסוחר הבולים תומאס רידפאת' מליברפול, תמורת 120 לירות שטרלינג. תוך זמן קצר, ובאותה שנה, מכר רידפאת' את מג'נטה 1 סנט לפיליפ פון פרארי תמורת 150 לירות שטרלינג. לאחר מותו של פרארי ב-1917 נתגלתה צוואתו שבה הוא רצה להעביר את האוסף למוזיאון הדואר בברלין. עם זאת, האוסף כולו, שמנה מאות אלבומים, נתפס ונמכר על ידי הצרפתים שרצו פיצוי על הנזקים שספגו במלחמת העולם הראשונה.
ב-1922 נרכש הבול על ידי התעשיין האמריקני ארתור הינד תמורת כ-36,000 דולרים. באוקטובר 1935 הוצע הבול למכירה על ידי הארמר רוק ושות', ונמכר תמורת 7,500 לירות שטרלינג לפרסיבל לוינס פמברטון. מכירה זו בוטלה מאוחר יותר, והבול הוחזר לגב' סקאלה (לשעבר גב' הינד). ב-1940 היא הציעה אותו למכירה פרטית במסגרת המחלקה הפילטלית של מייסיס בניו יורק. הבול נרכש על ידי מהנדס ממוצא אוסטרלי בשם פרד "פוס" סמול, שהתגורר בפלורידה, תמורת 40,000 דולרים. עם רכישת הבול הפך סמול למי שמחזיק באוסף שלו את כל הבולים שהונפקו אי פעם בגויאנה הבריטית. ב-1970 הועמד האוסף של סמול למכירה פומבית (בשווי משוער של 750,000 דולרים), ומג'נטה 1 סנט נרכש תמורת 280,000 דולרים על ידי קבוצת משקיעים מפנסילבניה בראשות אירווין ויינברג. בשנים שלאחר מכירה זו הציג ויינברג את הבול בסדרה של תערוכות ברחבי העולם. ב-1980 נרכש הבול על ידי ג'ון אלותר דו פונט תמורת 935,000 דולרים. לאחר מאסרו של דו פונט הוחזק הבול ככל הנראה בכספת בנק שבבעלותו. ב-9 בדצמבר 2010 מת דו פונט בעודו במאסר.
מג'נטה 1 נמכר במסגרת מכירה פומבית שנערכה בניו יורק ב-17 ביוני 2014, ובה נמכרו חלקים מעיזבונו של דו פונט. בית המכירות סות'ביס העריך כי עלותו של מג'נטה 1 סנט תגיע לכ-20 מיליון דולר. הבול נמכר לבסוף לאספן סטיוארט תמורת 9.5 מיליון דולר.
ב-8 ביוני 2021 נמכר הבול שוב במכירה פומבית של סות'ביס במחיר של 8.3 מיליון דולר.
אריה מקל
אריה מקל (1946 – 20 ביוני 2021) היה דיפלומט ועיתונאי ישראלי. כיהן כמנכ"ל רשות השידור, כקונסול הכללי בניו יורק וכשגריר ישראל ביוון.
קורות חיים.
אביו, אברהם צבי מקל, נולד באיביה, אז חלק מפולין (כיום בבלארוס). בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה להסתנן לליטא ומשם לעלות לארץ ישראל. הוא נתפס ונשפט ל–15 שנות מאסר בגולאג בארכנגלסק. לאחר ששוחרר משם הגיע לעיר אנדיז'ן שבאוזבקיסטן.
שם הכיר את חנה, יתומה בת 16 מאוקראינה, שהצליחה לברוח מן הגרמנים ועוזריהם האוקראינים שרצחו את הוריה, שני אחים ואחת מאחיותיה. השניים נישאו מיד לאחר המלחמה. באפריל 1945 שבו הוריו לפולין במסגרת הרפטריאציה והגיעו לעיר שטטין. משם עברו למחנה עקורים בדגנדורף שבבוואריה, שם חיו עד שעלו לישראל ביוני 1949. המשפחה הגיעה באונייה לחיפה והועברה לאוהל במעברת בית ליד. משם עברו לדירת חדר בקריית ים, שנבנתה באותה עת. מקל
גדל והתחנך שם. בישראל נולדו למשפחה עוד שני בנים.
את לימודיו סיים באוניברסיטה העברית בירושלים במדעי המדינה ושפה וספרות אנגלית. מוסמך האוניברסיטה העברית בתקשורת המונים (קומוניקציה) ובעל תואר שני בסוציולוגיה מטעם אוניברסיטת קולומביה עם התמחות בבית הספר לעיתונות.
שירת בגלי צה"ל, תחילה ככתב צבאי ואחר כך ככתב מדיני וכתב בכנסת. ככתב צבאי נלווה אל כוחות צה"ל וכיסה את פעולת כראמה בירדן ב-1968.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף לקול ישראל וכעבור חודשים אחדים, בגיל 24, מונה לכתב המדיני. היה הכתב המדיני של קול ישראל גם במלחמת יום הכיפורים והיה אחד משלושת העיתונאים שראיינו את שר הביטחון, משה דיין, ביום השישי למלחמה, בשידור חי בטלוויזיה, הראיון הראשון של גורם ממשלתי בכיר כלשהו מאז תחילת המלחמה.