הסמל עוצב על ידי ועדה, שקמה בשנת 1962, ומשימתה הייתה לבחור את הסמלים המתאימים לייצג את האנשים של טרינידד וטובגו. בוועדה היו חברים האמן המוכר קרליס צ'נג והמעצב ג'ורג' ביילי. המגן נושא את צבעי דגל המדינה (שחור אדום ולבן), ומשמעותו זהה. האדום מסמל את "נדיבות האנשים ואור השמש", הלבן מסמל את "השוויון והים" והשחור מסמל את "הדבקות באחדות העם".
הספינות הזהובות מסמלות את שלוש הספינות, שבהן השתמש כריסטופר קולומבוס במסעותיו לעולם החדש: סנטה מריה, נינה ופינטה. שתי הציפורים, הזהובות הקטנות, המצוירות על המגן הן ממשפחת הקוליבריים. במקרים מסוימים יש התייחסות לטרינידד כ"ארץ הקוליברי" משום שבאי זה נצפו לפחות 16 סוגים של הציפור.
שתי הציפורים הגדולות משני צדי המגן הן:
מתחת להן כתוב המוטו של המדינה: "יחדיו אנו שואפים, יחדיו אנו משיגים" (באנגלית: "Together We Aspire, Together We Achieve").
החיות
המתווה האזורי לשלום
אלברט פירות
יוסף יצחק וילשנסקי
הרב יוסף יצחק וילשנסקי (נולד בג' באדר ב' ה'תשי"א, מרץ 1951) הוא ראש ישיבת "חסידי חב"ד ליובאוויטש" בצפת, הישיבה החב"דית הגדולה בישראל.
ביוגרפיה.
נולד בצרפת לזלטה ולרפאל וילשנסקי, שהיה מזכיר 'לשכת ליובאוויטש האירופאית', תחילה בצרפת ומתשל"ב בקראון הייטס. אמו נפטרה בהיותו כבן שלוש והוא חונך אצל אביו וסבו, הרב אלכסנדר סנדר מנקין.
למד בישיבת חב"ד בברינואה בצרפת, אצל ראש הישיבה הרב יוסף גולדברג שממנו רכש את הלימוד בשיטת בריסק שאותה אימץ. בשנת תשכ"ט עבר ללמוד במרכז חב"ד העולמי - 770 בניו יורק.
בשנת תשל"א נשלח לישיבת חב"ד במלבורן. לאחר מכן חזר למרכז חב"ד, שם סייע במשך כמה שנים לחברי 'ועד להפצת שיחות' שערך את שיחותיו של הרבי מליובאוויטש שהפכו לסדרת לקוטי שיחות. באלול תשל"ד נישא למלכה, בתו של הרב משה אשכנזי, רב קהילת חב"ד בתל אביב.
בשנת ה'תשל"ו היה אחד מקבוצת השלוחים ששלח הרבי מלובביץ' לישראל. התיישב בעיר צפת. בשנת ה'תשל"ז ייסד הרב אריה ליב קפלן עם הרב אליהו אריה פרידמן את ישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש בעיר העתיקה שם והחל לכהן בראשותה. הישיבה הייתה מהראשונות שבהן למדו תלמידים מבית חרדי עם תלמידים חוזרים בתשובה. היא הפכה לישיבה החב"דית הגדולה בישראל ובה מאות תלמידים. הישיבה מזוהה עם הזרם המשיחיסטי בחב"ד, מסונפים אליה ישיבה גדולה בחיפה וישיבה גדולה ברעננה. כמו כן קשורים אליה ישיבה קטנה, ישיבת חנוך לנער ומכון תורני-טכנולוגי-אורט בצפת.
ב-2001 מונה הרב וילשנסקי על ידי שלמה מיידנצ'יק, יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל, לחבר באגודה. ב-2002 התנגד בית דין רבני חב"ד למינוי, ובשנת 2004 הסכים לו.
הרב וילשנסקי חבר גם בהנהלת ארגון מטה משיח בארץ הקודש.
שיטת לימודו ושיעוריו.
הרב וילשנסקי בשיעוריו מביא בנוגע לסוגיות הנלמדות את חידושי הרבי מלובביץ' שבשיחותיו. שיעוריו מתפרסמים בכתב העת של הישיבה, "שערי ישיבה" היוצא מאז ה'תש"ס, וחוברות 'הערות התמימים ואנ"ש' היוצאות מספר פעמים בשנה מאז תשל"ז.
משפחתו.
אחיו הרב שניאור זלמן הוא ראש ישיבת חב"ד במוריסטאון בניו ג'רזי. גיסו הרב מרדכי שמואל אשכנזי היה הרב של כפר חב"ד. גיסו הרב נחמן יוסף טברסקי, ר"מ בישיבת אהלי תורה בקראון הייטס.
יוחנן הנדבן
יוחנן הנדבן (550-619, או Johannes Eleemosynarius) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית כמו גם בכנסייה האורתודוקסית. הוא היה הפטריארך של אלכסנדריה בתחילת המאה ה-7, מ-606 ועד 616. יוחנן היה בנו של אפיפניוס מושל קפריסין וצאצא למשפחת אצולה קפריסאית. בתחילת חייו הבוגרים נישא ואף נולדו לו ילדים, אך לאחר שהתאלמן ואיבד את ילדיו, החליט להקדיש את עצמו לעבודת האל.
במסגרת כהונתו כפטריארך אלכסנדריה זכור במיוחד תפקידו המרכזי באיסוף הכספים לשיקום כנסיית הקבר בירושלים, אשר נפגעה ב-614 במהלך מסע כיבוש פרסי. פעילות זו הקנתה לו את כינויו. במאה ה-11 הקים מסדר אבירים מנזר ובית מחסה לטיפול בעניי ירושלים אשר נקרא על שמו, ולאחר מכן על שם יוחנן המטביל, שכמוהו אומץ כפטרון מסדר ההוספיטלרים.
עמק הפחד
עמק הפחד (אנגלית: The Valley of Fear) הוא הרומן הארוך האחרון על שרלוק הולמס מאת סר ארתור קונאן דויל. הסיפור פורסם לראשונה בסטרנד בין ספטמבר 1914 למאי 1915. מהדורת הספר הראשונה פורסמה בניו יורק ב-27 בפברואר 1915.
לרומן זה יש מאפיינים דומים לרומן הראשון על הולמס, חקירה בשני. בשני הסיפורים יש פלשבק ארוך לאמריקה, ובשניהם מסופר על אנשים הנוסעים ברחבי העולם כדי להתחמק מנקמה על מעשיהם.
בתרגומו הראשון לעברית, הספר נקרא "גיא צלמוות".
עלילה.
עלילת הרומן מבוססת באופן רופף על הפעילות האמיתית של מולי מגווייר ובייחוד על זאת של ג'יימס מק'פרלנד מסוכנות פינקרטון.
הרומן מחולק לשלושה חלקים:
פרופסור מוריארטי.
עמק הפחד התפרסם גם בשל מעורבותו של פרופסור מוריארטי, דבר המהווה ניגוד לקו הזמן של סיפורי הולמס. בסיפור "הבעיה הסופית" דוקטור ווטסון התוודע לראשונה לקיומו של פרופסור מוריארטי באמצעות הולמס. באותו סיפור מוריארטי נהרג בעימות עם הולמס, כפי שמוסבר ב"תעלומת הבית הריק", מה שלא מותיר זמן בין שני האירועים להתרחשותו של סיפור נוסף הקשור לפרופסור. אולם, בסיפור עמק הפחד מוריארטי מוזכר על ידי הולמס, ונראה כי ווטסון יודע על פעילויותיו הפליליות, ועל כך שהולמס הוא אחד היחידים שמודע למכלול מעשיו של מוריארטי. קיימת האפשרות שדויל משתמש כאן בשיטה הספרותית בה הוא מערער על נאמנות מחבר הסיפור, ווטסון לכאורה, כמו שעשה במספר פעמים בהם הולמס העיר לווטסון שכתיבתו ציורית וספרותית מדי. ניתן להסביר את הסתירה בכך שווטסון ידע על מוריארטי לפני "הבעיה הסופית", אך הכניס לסיפור זה את החלק בו הולמס מסביר לו מיהו מוריארטי פשוט כדי שהקורא יבין על מי מדובר.
עיבודים.
בכמה סרטי קולנוע וטלוויזיה יש אזכורים לפרופסור מוריארטי. בין הסרטים הללו ניתן למנות את הגרסה הבריטית בשם "ניצחונו של שרלוק הולמס" (The Triumph of Sherlock Holmes), בכיכובו של ארתור וונטנר כהולמס ואיאן פלמינג כווטסון, והגרסה המאוירת משנת 1984 שבה פיטר או'טול מגלם את תפקידו של הולמס.
בעברית.
הספר תורגם לעברית בשם "גיא צלמוות" (הוצאת לדורי, בתרגום שירה טמיר).
18 באוקטובר 1977
"18 באוקטובר 1977" (בגרמנית: October 18 1977) הוא שמה של סדרת ציורים, משנת 1988, מאת הצייר הגרמני גרהרד ריכטר. הסדרה נחשבת לאחת מן העבודות הידועות של ריכטר, והחל משנת 1995 היא נמצאת באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ההיסטוריה של המחזור.
קבוצת היצירות, המכילה 15 ציורים שנושאיהם לקוחים מצילומי עיתונות ומארכיונים שונים, מתארת את האירועים הקשורים ל"סיעת הצבא האדום", ארגון טרור שפעל בגרמניה וידוע גם בשם "כנופיית באדר-מיינהוף". התאריך, המהווה את שמו של מחזור ציורים זה, מציין את היום שבו שלושה מחברי הארגון נמצאו מתים בתאם שבכלא הגרמני וכן את היום שבו נרצח נשיא איגוד המעסיקים האנס מרטין שלייר (Hanns-Martin Schleyer) על ידי הארגון.
הציורים הוצגו לראשונה בתערוכה שנפתחה ב-12 בפברואר 1989 במוזיאון "האוס אסטרס" ("Haus Esters") שבקרפלד (Krefeld), גרמניה. באותה שנה הוצג המחזור בשני מוזיאונים נוספים באירופה. ריכטר סירב לפרק את הסדרה לציורים בודדים. בשנת 1995 רכש המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק את כל 15 ציורי הסדרה. רוברט סטור, אוצר המוזיאון, טען אז כי יצירות אלו הן "תמונות אבל, רקוויאם על התפרקותה של חברה אזרחית וקינה על אבדן התקווה". בשנת 1995 הוצגה הסדרה גם בישראל, כחלק מתערוכה רטרוספקטיבית מיצירות ריכטר, אשר הוצגה במוזיאון ישראל.
תיאור ופרשנות.
הציורים, המהווים יצירת אמנות אחת, מצוירים על בדים בגדלים שונים ובגווני שחור ולבן בלבד. חלק מן הדימויים מצוירים כמה פעמים, לעיתים בגדלים שונים. חלק מן הציורים מתאר מאורעות מיום זה בעוד אחרים מתארים דימויים שאינם קשורים בהכרח לאותו יום, כגון "דיוקן נעורים" (Jugendbildnis), המצויר על פי תצלום משנת 1970 של אולריקה מיינהוף, או "פטיפון" (Plattenspieler) המציג מכשיר פטיפון שבו הסתירו חברי הקבוצה כלי נשק. הדימויים לקוחים מתצלומים תיעודיים שונים. שלושת הציורים הנקראים "מול" (Gegenüberstellung) נוצרו על פי צילומים משטרתיים של גודרון אנסלין. בכל אחד מהם הדמות ניצבת בצורה שונה כלפי הצלם או הצופה. באחד מהם היא מביטה כלפי מטה, גם באחרים מבטה של אנסלין חומק מן הצופה.
הציור "תא" (Zelle), המציג את תא הכלא של אנדריאס באדר לאחר התאבדותו, ו"תלויה" (Erhängte), המציג את גודרון אנסלין תלויה בתאה, הם בעלי פורמט מלבני. הדימוי המתואר בהם מטושטש ומובלע והמוות המתואר בהם איננו מפורש. תיאור ברור יותר נמצא בתנוחת הגוף שבציורים כגון "מתה" (Tote) או "ירוי" (Erschossener). אולם בעוד "ירוי" מעוצב בקומפוזיציה דרמטית, הנוסעת מן התיעוד המפורט של הגופה, הרי "מתה" מבודד את הדמות מכל סממן היסטורי או אקטואלי.
"מותם של הטרוריסטים, והאירועים הקשורים, לפני ואחרי", כתב ריכטר בשנת 1988, "מציינים אימה המייסרת אותי ורודפת אותי כדבר בלתי גמור מאז, על-אף כל המאמצים שלי לדכאה". הזיהוי של ריכטר עם האירועים נתפש בעיניו כמורכב - "האנרגיה של הטרוריסטים הרשימה אותי, ההחלטיות הבלתי-מתפשרת והאומץ המוחלט; אולם איני יכול למצוא בליבי גינוי למדינה לתגובתה החמורה. זהו טבען של מדינות, וידעתי אחרות אכזריות יותר".