תוך כדי עריכת מהדורת עבודותיו עבור פטנם, אירווינג המשיך לכתוב בקביעות, ופרסם ביוגרפיות של הסופר והמשורר אוליבר גולדסמית' בשנת 1849 וספר על הנביא מוחמד בשנת 1850. בשנת 1855 הוא הוציא את הספר Wolfert's Roost, אסופת סיפורים שפרסם בירחון ניקרבוקר וירחונים אחרים. הוא החל בפרסום קטעים מתוך ביוגרפיה שכתב על ג'ורג' וושינגטון. בין השנים 1855 ו-1859 פורסמו חמישה כרכים מן הביוגרפיה. אירווינג נסע בקביעות למאונט ורנון ולוושינגטון די. סי. וטווה קשרי ידידות עם הנשיאים מילרד פילמור ופרנקלין פירס.
עד לשנות ה-70 לחייו הוא המשיך להופיע באירועים חברתיים ולהתכתב ואהדתו בציבור הייתה גבוהה. בשנת 1859 כתב הסופר אוליבר ונדל הולמס האב כי ביתו של אירווינג, סאניסייד, הפך לאתר עלייה לרגל, ובדומה למאונט ורנון, הוא אחד הבתים האהובים ביותר במדינה.
ב-28 בנובמבר 1859, רק שמונה חודשים לאחר שהשלים את הכרך החמישי של הביוגרפיה של וושינגטון, אירווינג מת מהתקף לב בביתו, בגיל 76. מספרים כי מילותיו האחרונות היו: "ובכן, אני חייב לסדר את הכרית שלי ללילה נוסף. מתי זה ייגמר?" ב-1 בדצמבר הוא נקבר בבית הקברות סליפי הולו ועל קברו הועמדה מצבה פשוטה.
בשנת 1876 כתב עליו ועל קברו המשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו את השיר "גן הכנסייה בטריטאון".
מורשתו.
דמותו כסופר.
אירווינג נחשב בעיני רבים לסופר האמריקאי הראשון, במלוא מובנו של המונח, והראשון שהתפרנס מכתיבה ספרותית בלבד. ידידו המשורר לונגפלו שהספידו בפני החברה ההיסטורית של מסצ'וסטס בחודש דצמבר 1859, הכיר בחשיבותו של אירווינג כמקדמה של הספרות האמריקאית: "הוא חשים בצדק גאווה בכך שהתפרסם כסופר, איננו שוכחים כי, בין הישגיו האחרים הראויים להכרתנו, הוא היה הראשון שהביא למדינתו שם מכובד ומעמד בהיסטוריה של אנשים יודעי ספר."
סיפוריו הקצרים של אירווינג הם ממיטב הסיפור הקצר האמריקאי, והוא היה הסופר האמריקאי הראשון שסיפוריו מתחוללים באופן מובהק בארצות הברית, אף כאשר הם גרסאות לסיפורי עם גרמנים או הולנדים. יש המייחסים לו את היותו הראשון שכתב בשפת היום-יום, ללא מחויבות למסרים מוסריים או חינוכיים בסיפוריו, אלא כתב סיפורים כדי לבדר ולא כדי לחנך. אירווינג אף עודד סופרים מתחילים רבים, הוא פגש רבים מהם והציע להם מעצתו.
מבקריו, בהם אדגר אלן פו, טוענים כי לצד תרומתו כמחדש ספרותי, כתיבתו לעיתים קרובות הייתה פשטנית, וכי זכה להערכה יותר מכפי המגיע לו.
השפעתו על התרבות האמריקאית.
אירווינג הוא שהטמיע את הכינוי "גוטהאם" לעיר ניו יורק, כינוי שנעשה ידוע עוד יותר לאחר שהופיע בספרי ובסרטי באטמן, יש המייחסים לו אף את הביטוי "הדולר הכל-יכול" (The almighty dollar).
שם המשפחה של דמות ההיסטוריון שהמציא, דידריך ניקרבוקר, הפך לכינוי כללי לתושבי ניו יורק ועדיין ניתן לראותו על חולצותיה של קבוצת הכדורסל המקצועית של העיר, הניו יורק ניקס. בברוקלין קרויה על שמו שדרה, ובמקביל לה שדרת ניקרבוקר.
אחת מתרומותיו הבולטות של אירווינג לתרבות האמריקאית היא בדרך שבה אמריקאים רואים וחוגגים את חג המולד. בתיקונים משנת 1812 לספרו "היסטוריה של ניו יורק", אירווינג הוסיף קטע תיאור חלום שבו ניקולאוס הקדוש מרחף בכרכרה מעל צמרות העצים - עלילה שמאוחר יותר הותאמה לסנטה קלאוס. בחמשת סיפורי חג המולד שכתב ב"ספר האיורים" הוא תיאר חגיגה אידיאלית של מנהגי חג המולד בבית אנגלי עתיק, המבוססת על ניסיונו בבית אחותו בברמינגהאם. הספר תרם להחייאת מנהגי חג המולד בארצות הברית. אף צ'ארלס דיקנס ייחס לאירווינג השפעה על האופן שבו תיאר את חג המולד בסיפוריו, כולל סיפורו הידוע "מזמור לחג המולד".
הנצחתו.
ביתו של אירווינג, סאניסייד, עדיין עומד במקומו בכפר טריטאון במדינת ניו יורק. הבית הוכרז כאתר היסטורי על ידי האגודה לשימור אתרים היסטוריים בעמק ההאדסון ופתוח לקהל הרחב. סמוך לכניסה לכפר, בתחומי הכפר השכן אירווינגטון, קיימת אנדרטה לזכרו. הכפר עצמו נקרא על שם אירווינג. שמו של אירווינג הוזכר פעמים רבות בספרו של ג'וזף הלר, מלכוד 22, בקטע החוזר על עצמו שבו שמו של אירווינג נחתם על ידי אחרים על מסמכים, דבר הגורר חקירה צבאית באשר לזהותו של אירווינג וושינגטון. בארצות הברית נקראו בתי ספר רבים על שמו ועל שם מקומות בסיפוריו הדמיוניים.
שמחה בונם
פקיניוס
הפקיניוס (בפורטוגזית: Pequeninos, הקטנים), או החזרזירים הם דמויות בדיוניות של חייזרים מפותחים מסאגת המשחק של אנדר מאת אורסון סקוט קארד. החזרזירים מופיעים לראשונה בספר קול למתים ומוצגים כתושבי כוכב לוזיטניה.
לפי דמוסתנס (שם העט של ולנטיין, אחותו של אנדר), החזרזירים הם ראמאן כמו הבאגים (המשחק של אנדר), כלומר יצורים תבוניים מגזע שונה, הבלתי מובן לבני האדם.
שלושת הקיומים.
החזרזירים, כמו כל תושבי לוזיטניה, הם נשאי מחלת הדסקולדה, רק שלהבדיל מבני האנוש הם לא לוקחים כדורים כנגד המחלה אלא משתמשים בה. כבעלי הדסקולדה, עם מותם הופכים החזרזירים לעצים.
הקיום הראשון.
הקיום הראשון נקרא גם כחיים החשוכים. לאחר שהפקיניוס אכלו את דרכם אל מחוץ לגוף אימם, שמתה בעקבות כך עוד בילדותה, הם נמצאים בתוך עץ האם לצד חזרזירים אחרים, ניזונים משרף העץ. בסופו של קיום קצר זה, הם יוצאים מתוך העץ ועוברים לקליפת העץ, אל הקיום השני.
הקיום השני.
ידוע גם כחיים המוארים למחצה. לאחר היציאה אל קליפת העץ החזרזירים שוב מנסים להשיג את שרף העץ ולשרוד. ברגע שהם גדלים, הם יורדים מהעץ והופכים להיות אחים בוגרים בשבט. האחים מבצעים את הטקסים, יוצאים להילחם נגד שבטים אחרים ונושאים את האמהות הקטנות בדרכן להפריה על עצי הטוטם, ההנאה הגדולה ביותר של חזרזיר אח. החזרזירים חיים את רוב חייהם הגשמיים בקיום השני. עם סיום חייהם, ברצח או במוות טבעי, על החזרזירים מונח שתיל עץ טוטם שגדילתו מאפשרת את המעבר לקיום השלישי.
הקיום השלישי.
נקרא גם חיי האור. כחלק ממחלת הדסקולדה, לאחר מות החזרזירים וקבירתם, התאים שלהם מתפצלים ומומרים לעצי הטוטם, וכך הופכים לעצים הקדושים להם סוגדים הפקיניוס האחים. חלק מהעצים הופכים לעצי אבות שנחשבים לעצים הטובים יותר, האמיצים יותר והראויים יותר להפריית האמהות הקטנות.
בקיום השלישי ניתן עדיין לבצע פעילות פיזית כגון הכנת מוצרים שונים אותם יבקשו האחים, אך בעיקר לחשוב. כדי לדבר עם עצי הטוטם משתמשים בשפת האבות הכוללת תיפוף באמצעות שני מקלות. קיום זה נחשב לנעלה ביותר.
הריגת החזרזיר נחשבת לכבוד, לסימן שהגיע להישג דגול בחיים שלו. נתינת זכות ההריגה מכבדת גם את ההורג עצמו. בשעת המוות, לועסים הפקיניוס עשבי קאפים המצויים במקום ומשמשים כסם אלחוש. לפני המוות מנקים את האזור מכל עשב או חפץ. לאחר המוות הטקסי, משתנים איבריו הפנימיים של החזרזיר (למשל לב וכבד) ויוצרים עץ שתיל.
רמה אינטלקטואלית.
מבחינה אבולוציונית הפקיניוס התפתחו בדומה לבני האדם, אך מפני שבני האדם התחילו להתפתח לפני החזרזירים, הרמה הטכנולוגית שלהם והישגיהם האינטלקטואליים גבוהים יותר.
שפות.
הפקיניוס הם יצורים בעל יכולת גבוהה מאוד ללמידת שפות, הגבוהה משל בני האדם. החזרזירים דוברים שש שפות: סטארק, השפה הבין-כוכבית (היא האנגלית); פורטוגזית, שפתם של תושבי לוזיטניה; ואת ארבע שפותיהם של החזרזירים - שפת הזכרים, שפת הנשים, שפת האבות והעצים.
את שפות הסטארק והפורטוגזית למדו מתושבי לוזיטניה. שפת האבות היא שפת התקשורת עם עצי הטוטם, בעזרת תיפוף במקלות עבים. שפת הנשים היא שפת התקשורת עם הנשים. שפת הזכרים היא השפה היומיומית אותם דוברים האחים.
טכנולוגיה.
רמת הטכנולוגיה של החזרזירים נמוכה. הטכנולוגיה שלהם כללה בתים בלבד, עד שפיפו נפטר. ליבו, מירו ואואנדה הפרו את חוקי הקונגרס והעניקו לחזרזירים טכנולוגיה אנושית. הם לימדו אותם חקלאות, שימוש בצמחים לשתייה, חשבון ועשיית חצים. את הכלים יצרו מהעצים שנוצרו מעץ טוטם של אחד מהאחים המתים. בסוף הספר החזרזירים לומדים גם לכתוב את שפתם. חלומם של החזרזירים הוא לטוס לחלל, לכוכבים, בחלליות.
הקשר לבאגים.
עם הגעתו של אנדר ללוזיטניה התחברה מלכת הכוורת לעץ הטוטם של רוטר בנוסף לאנדר והעבירה גם לו את מחשבותיה. רוטר העביר את הבשורה לכל שאר חברי השבט שקראו את "מלכת הכוורת וההגמון" וקיבלו אותו כספר קדוש. הבשורה שימחה אותם ומאז שאפו לפגוש את אנדר, הדובר המקורי. עם חתימת הסכם השלום הוסכם כי הבאגים ישפטו בין בני האדם לפקיניוס, בני האדם בין הבאגים לפקיניוס, והחזרזירים בין בני האדם לבאגים. לאחר יציאת של מלכת הכוורת בלוזיטניה, הפך הכוכב להיות בעל שלוש הישויות האנושיות.
מינים.
נשים.
הנשים נחלקות לשתי קבוצות, אילו היכולות ללדת ילדים ואילו שלא. אילו שיכולות נקראות "האמהות הקטנות" ואילו שלא נקראות "הנשים".
האמהות הקטנות.
האמהות הקטנות הן האמהות של החזרזירים. בעת שהן נולדות הן נמצאות בקיום הראשון בתוך גזע העץ. לאחר מכן מועברות לבטן האחים של השבט שמעבירים את האמא הקטנה לאחד מעצי הטוטם. עצי הטוטם מעבירים אל האמא הקטנה חומר גנטי והיא חוזרת אל הנשים הרה. לפי אלה, קסנוביולוגית, הבגרות המינית מתרחשת בעוד האמהות הקטנות בגיל מאוד צעיר, כמעט עוברי. עצי הטוטם שמעבירים את החומר הגנטי שלהם הם הנקראים "האבות". האמא הקטנה נמצאת אצל הנשים עד שהחזרזירים הקטנטנים בתוך רחמה מספיק גדולים וחזקים כדי לאכול את דרכם החוצה מהרחם.
הנשים.
על הנשים לא מסופר הרבה בסאגת המשחק של אנדר. ידוע שהן שרות ומדברות בשפת הנשים ובשפת הגברים והן שרות אותן. הן שומרות על האמהות הצעירות ומטפלות באחים הקטנים.