הדִידָכֵה (ביוונית: Διδαχή, במשמעות: 'הוראה' המכונה גם "תורת שנים-עשר השליחים""," היא מסה אנונימית השייכת לנצרות הקדומה ומתוארכת על ידי מרבית החוקרים למאה הראשונה. השורה הראשונה של מסה זו היא "תורת האל לגויים (או לאומות) באמצעות שנים עשר השליחים". הטקסט, שחלקים ממנו מהווים את הקטכיזם הקדום ביותר המוכר לנו, כולל שלושה נושאים מרכזיים: אתיקה ואתיקה נוצרית; טקסים דתיים כמו טבילה וסעודת אדון; וארגון הכנסייה. פרקי הפתיחה של החיבור כוללים תיאור של דרך החיים המוסרית והטובה, ובניגוד לה, את דרך המוות והרשע. תפילת האדון כלולה במלואה. מופיעות גם הלכות טבילה עבור מצבים שונים. הוראה על קיום צום בימי רביעי ושישי. נתונות שתי תפילות בסיסיות לאדון. שלב מוקדם בהתארגנות הכנסייה. תפקידם של הנביאים ורמזים לציון "סעודת האדון". הדידכה נחשב לדוגמה הראשונה של טקסט מסוגת של צווי הכנסייה. הדידכה חושף את האופן שבו יהודים-נוצרים ראו את עצמם וכיצד הם התאימו את מנהגים שלהם לנוצרים שאינם יהודים. הדידכה מזכיר בכמה מובנים את הבשורה על-פי מתי, ייתכן שזה מפני שמקורם של שני הטקסטים הללו בקהילות דומות. פרקי הפתיחה, המופיעים גם בכתבים נוצריים קדומים אחרים ומזכירים הן את ספרות החכמה והן חלק מכתביו הרומיים של מרקוס אורליוס, נובעים ככל הנראה ממקור יהודי קדום.
הדידכה נחשב לחלק מקבוצת הכתבים השייכים לדור השני של הנצרות המכונים גם האבות האפוסטולים. החיבור נחשב על ידי כמה מאבות הכנסייה לחלק מן הברית החדשה, בעוד שנדחה על ידי אחרים כמזויף או לא קנוני, בסופו של דבר, הדידכה לא התקבל לתוך הקאנון של הברית החדשה. אך הקנון הרחב של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית כולל את דידאסקליה, יצירה שהושפעה על ידי הדידכה.
לאחר שהיה אבוד במשך מאות שנים, כתב יד יווני של הדידכה התגלה מחדש בשנת 1873 על ידי פילותאוס בריאניוס, המטרופוליטן של ניקומדיה, ב"קודקס היירוסולימיטנוס". גרסה לטינית של חמשת הפרקים הראשונים התגלה בשנת 1900 על ידי ג. שלכט.
תארוך, עריכה ותרגומים מודרניים.
חוקרים אנגלים ואמריקאים רבים תיארכו את חיבור הדידכה לשלהי המאה השנייה לספירה, וחלקם עדיין סבורים כך כיום. אולם הדעה הרווחת יותר בימינו היא שהדידכה נכתב במאה הראשונה לספירה. החיבור הוא יצירה מורכבת ומעובדת וגילויין של מגילות מדבר יהודה וסרך היחד סיפקו עדות להתפתחות במשך זמן רב החל מספרות החכמה היהודית ועד לחיבור הנוצרי. שני שברי אבן שהכילו טקסט יווני של הדידכה (פסוקים 1:3c-4a; 2:7-3:2) נמצאו בין האוקסירינכוס פפירי (מס' 1782) והם נמצאים כעת באוסף ספריית סאקלר באוקספורד. מלבד שני השברים הללו, יתר הטקסט היווני של דידכה שרד רק בכתב יד אחד, זה שנמצא קודקס היירוסולימיטנוס. תארוך מועד חיבור המסמך נעשית, אם כן, מאתגרת הן בהיעדר ראיות מוצקות והן מבחינת אופיו המורכב. ייתכן שהדידכה נערך לצורתו הנוכחית רק בשנת 150, אם כי תאריך קרוב יותר לסוף המאה הראשונה נראה סביר יותר לרבים. זוהי עבודה אנונימית, מדריך פסטורלי שארון מילאבק אמר עליו שהוא "מגלה על האופן שבו יהודים-נוצרים ראו את עצמם וכיצד הם התאימו את יהדותם לגויים יותר מכל ספר אחר בכתבי הקודש הנוצריים". הקטע הראשון בחיבור, שנפתח במילים "שתים דרכים יש. אחת – דרך החיים ; ואחת – דרך המוות" מבוסס, ככל הנראה, על מקור יהודי קודם. הקהילה שיצרה את הדידכה הייתה יכולה להתבסס בסוריה, שכן היא התייחסה אל הגויים, אך מנקודת מבט יהודית, במקום מרוחק מירושלים, ואינה מראה שום עדות להשפעה של פאולוס. אלן גארו טוען כי שכבתו המוקדמת ביותר נובעת מן הצו שהוציאה המועצה האפוסטולית בשנת 49–50 לספירה, על ידי הוועידה הירושלמית תחת יעקב הצדיק.
הטקסט אבד, אבל המלומדים ידעו על קיומו דרך הכתבים של אבות הכנסייה שכמה מהם התבססו עליו. בשנת 1873 באיסטנבול, פילותאוס בריאניוס מצא עותק יווני של הדידכה, שנכתב בשנת 1056, והוא פרסם אותו בשנת 1883. היצ'קוק ובראון הוציאו את התרגום הראשון של הדידכה לאנגלית במרץ 1884. אדולף פון הרנאק הוציא את התרגום הראשון לגרמנית בשנת 1884, ופול סבטייה הוציא את התרגום הראשון לצרפתית וכלל בו גם פירוש, בשנת 1885.
התייחסויות מוקדמות.
הדידכה מוזכר על ידי אוסביוס (בסביבות שנת 324 לספירה), כמו יחד עם ספרים מוכרים שאינם קנוניים.
אתנסיוס (בשנת 367) ורופינוס (בשנת 380 בערך) מונים את הדידכה כחלק מהאפוקריפה (רופינוס נותן לחיבור את השם "משפטו של פטר" "Judicium Petri"). הוא נדחה מהקאנון על ידי ניספורוס (בשנת 810 בערך) והוא מתקבל לקאנון ה-85, יוחנן מדמשק והכנסייה האורתודוקסית האתיופית. החיבור "נגד המהמרים" (The "Adversus Aleatores)" שמתחזה לטקסט של קיפריאנוס מצטט אותו בשמו. ציטוטים ללא מקור של הספר נפוצים מאוד, אך פחות בטוחים בזיהוי שלהם ביחס לספר. הפרק הראשון, "שתי דרכים" חולק את אותה לשון עם איגרת בר-נבא (פרקים 18–20), לפעמים מילה במילה ולפעמים בשינוי מקום או נוסח. כמו כן ניתן לראות קווי דמיון רבים לאיגרותיהם של "פוליקרפוס" ושל "איגנטיוס מאנטיוכיה". הרועה של הֶרמס משקף אף הוא את הכתוב בדידכה וכך גם אירנאוס, קלמנט מאלכסנדריה, ואוריגנס משתמשים ביצירה. וכך במערב עושה אופטאטוס בחיבור "המעשים לפי זנופילוס" ("Gesta apud Zenophilum"). הדידסקליה אפוסטולורום מבוססים על הדידכה. הדים נוספים לקטעים מתוך הדידכה נמצאים גם אצל יוסטינוס מרטיר, טטיאנוס, תאופילוס מאנטיוכיה, קיפריאנוס ולקטנטיוס.
תוכן החיבור.
ניתן לחלק את תוכן החיבור לארבעה חלקים, שרוב החוקרים הסכימו על שילובם ממקורות נפרדים על ידי עורך מאוחר: החלק הראשון מכונה "שתי דרכים" ועוסק בדרך החיים ובדרך המוות (פרקים א-ו); החלק השני הוא חלק פולחני הנוגע לענייני טבילה, צום ואאוכריסטה (פרקים ז-י); החלק השלישי מדבר על המיניסטריון וכיצד יש לטפל בשליחים, בנביאים, בבישופים ובדיאקונים (פרקים 11-15); החלק האחרון (פרק 16) הוא נבואה ששעוסקת בביאה השנייה.
כותרת.
השם הנפוץ של החיבור הוא דידכה אולם זהו קיצור של שם מלא יותר אשר נמצא על המסמך ושנעשה בו שימוש על ידי אבות הכנסייה - "ההוראה של אלוהים אל שנים עשר השליחים"אשר הירונימוס זיהה עם הבשורה אל העברים. כותרת מלאה יותר או כותרת משנה נוספת נמצאת גם בכתב היד, "הוראת ה' לגויים על ידי שנים עשר השליחים".
תיאור.
וילי רורדורף הגדיר את חמשת הפרקים הראשונים בחיבור "כיהודים במהותם, אבל כאלה שהקהילה הנוצרית הייתה מסוגלת להשתמש בה על ידי הוספת הקטע האוונגליוני ". "האדון" בדידכה מוסב בדרך כלל על "האדון אלוהים", בעוד שישו נקרא "משרתו" של האל האב. הטבילה המתוארת ככזו שמתבצעת "בשם האב, הבן ורוח הקודש". חוקרים מסכימים בדרך כלל כי הטבילה שמתוארת בפרק 9 ומדברת על טבילה "בשם האל", מייצגת מסורת קדומה יותר אשר הוחלף בהדרגה בשילוש של שמות. באופן דומה למתואר במעשי השליחים פרק 3, כפי שציין אהרון מילבץ', ישו נתפס כעבדו של אלוהים. הקהילה מוצגת כ.
שתי דרכים.
הקטע הראשון (פרקים א-ו) מתחיל: "שתי דרכים יש. אחת – דרך החיים; ואחת – דרך המוות. ושוני רב בין שתי הדרכים."
ב-Apostolic Fathers, מהדורה שנייה, לייטפוט-הארמר-הולמס, 1992 מצוין כי:
הקבלות נוספות הדומות לסגנון "שתי דרכים" נמצאו במגילות מדבר יהודה ממערות קומראן. קהילת קומראן כללה הוראת "שתי דרכים" באמנת היסוד שלה, "סרך היחד" .
לאורך "שתי הדרכים" משובצים ציטוטים רבים מן הברית הישנה (התנ"ך) המשותפים גם לבשורות ובעלי דמיון תאולוגי רב ביניהם, אולם ישו אינו מוזכר בשמו. הפרק הראשון נפתח בקריאת שמע ("ואהבת את אלוהים עושיך"), את המצוות על אהבת הרע ("ואהבת לרעך כמוך") וגם בנוסחו השלילי ("וכל אשר לא תעשה לעצמך גם לחברך לא תעשה"). לאחר מכן מופיעות תמציות קצרות המשותפות גם לדרשה על ההר, אשר מצוטטותבווריאציות גם "ברועה של הרמס" (Mand, II, 4-6). לקטעים אלה אין מקבילה איגרת בר-נבא; לכן, הם עשויים להיות תוספת מאוחרת יותר, דבר המרמז על כך שהטקסט של הרועה של הרמס והנוסח הנוכחי של דידכה חולקים מקור משותף או שהאחד מהם מסתמך על משנהו.
פרק 2 כולל את המצוות והאיסורים כנגד רצח, ניאוף, בנים משחיתים, הפקרות מינית, גנבה, קסם וכישוף, הפלה, רצח תינוקות, חמדנות, עדות שקר, נטירת טינה, תאוות בצע, צביעות, זדון, יהירות, שנאה, נרקיסיזם ועוד. הפרק מסתיים במילים:
פרק 3 מנסה להסביר כיצד חטא אחד מוביל לאחר: כעס גורם לרצח, תאווה מביאה לידי ניאוף וכן הלאה. כל הפרק אינו נכלל באיגרת בר-נבא.
פרק 4 פסוק 13 קובע כי אסור לזנוח את מצוות האל, לא להוסיף ולא לחסר (ראה גם דברים ד' - בל תוסיף ובל תגרע). דרך המוות (פרק 5) היא רשימה של המידות הרעות שיש להימנע מהן. פרק 6 חותם את החלק הראשון:
הדידכה, כמו באיגרת הראשונה אל הקורינתים (10:27-28), לא אוסר באופן מוחלט על אכילת בשר שהוקרב לאלילים, אלא רק ממליץ להיזהר באכילתו. ניתן להשוואת את האמירה הזו עם ביטוי המוגזם של פאולוס - "תן לו לאכול עשבי תיבול" של פאולוס וכמו שמופיע באיגרת אל הקורינתים הראשונה (8:13) : "לָכֵן אִם מַאֲכָל הוּא מִכְשׁוֹל לְאָחִי, לֹא אֹכַל בָּשָׂר לְעוֹלָם לְמַעַן לֹא אַכְשִׁיל אֶת אָחִי.", בכך נותן תמיכה לרעיון של צמחונות בכנסייה הקדומה. ג'ון צ'פמן באנציקלופדיה הקתולית (1908) קובע כי הדידכה התייחס בשר כשר. הגרסה הלטינית של הדידכה כוללת גרסה חלופית לפרק 6 ממנו מושמטת כל התייחסות שהיא לבשר וכוללת סיום לפרק בסגנון: . זהו סוף התרגום ללטינית אשר מצביע על כך שהמתרגם חי בתקופה בה עבודת אלילים כבר נעלה וביטוייו של דידכה נתפסו כמיושנים.