למרות הדומיננטיות של הציונות בחיי הקהילה, האופי שלבשה, וההשקפה הרואה ביהדות ישות לאומית נפרדת, לא התבטא כל זה בממדי עלייה משמעותיים, וגם אחוז ניכר מאלה שעלו - חזרו לארץ-מוצאם, ממש כמו ביתר הקהילות בארצות דוברות האנגלית. מספר העולים מדרום-אפריקה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל היה 259. בכל זאת, היו יהודים יוצאי דרום-אפריקה בין מייסדי מעיין ברוך, המושב השיתופי תימורים שהוקם ב-1945 על ידי ציונים כלליים (הוא נוסד כקיבוץ ומיקומו היה תחילה ליד נהלל), ובין מתיישבי כפר עציון וכפר דרום שהוקמו על ידי תנועת "בני עקיבא", שגם לה היה סניף דרום-אפריקני אשר אימץ את אידיאל החלוציות החל מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. כן קיימו המפלגות הציוניות חוות הכשרה לצעירים ב-1933 ליד קרוגרסדורפ (Krugersdorp). ציוני דרום אפריקה פעלו כשדולה מצליחה מאוד, כאשר סייעו לכך קרבתם של אישים מרכזיים בהנהגת דרום-אפריקה, ובעיקר יאן סמאטס (Smuts), לרעיון הציוני. הממשלה הדרום-אפריקנית עצמה הייתה אוהדת לרעיון הציוני, ואף נתקבלה בה החלטה בנוסח זה.
נראה שהפריחה היחסית של הציונות נעוצה הן ביהדות השורשית, שלעיתים נלוותה אליה ציונות עוד ממקום מוצאם של מרבית יהודי דרום-אפריקה בליטא; הן מחוסר היציבות שהשרה גל האנטישמיות בין מלחמות העולם; הן עקב מצב קהילת ה"לבנים" כולה כקהילת מיעוט המוקפת רוב של "שחורים". בנוסף, כאמור, התחזקה בשנות ה-40 של המאה ה-20 המפלגה האפריקנרית הלאומית, האנטישמית כמעט בגלוי, ואף זכתה ב-1948 בבחירות.
אחד מהמאפיינים לציונות בדרום-אפריקה היה רתיעה מהמפלגתיות. השתרשותן של מפלגות שונות הייתה קשה ולפעמים נכשלה. רוב חברי הפדרציה הציונית, למשל, היו בלתי מפלגתיים וכונו "ציונים כלליים" (Zups). רק ב-1945 נקבע שהייצוג בפדרציה הציונית יהיה על פי מפלגות. על רקע זה בולטת הצלחה יחסית של הרוויזיוניסטים בדרום-אפריקה. אלה הקימו, כעמיתיהם בעולם, גוף מתחרה שפרש מן הפדרציה הציונית ב-1935 (וחזר ב-1947). בתקופת הפרישה נעשו ניסיונות רבים לאיחוד, והם נכשלו רק בשל התנגדות ההסתדרות הציונית העולמית.
אנטישמיות.
יהודי דרום-אפריקה סבלו מאנטישמיות במידה מועטה. למעשה, מלכתחילה הייתה מידה של פילושמיות טבועה ביסודותיה של התרבות האפריקאנרית, שנשענה על אדיקות דתית-נוצרית מהגוון הרפורמיסטי, ובו משקל רב ל"ברית הישנה". בכל זאת, אותה אדיקות נוצרית לבשה לפעמים צורה של אנטישמיות. קבוצה אחרת שהראתה לעיתים נטיות כאלה היו דוברי אנגלית עירוניים. מקור אחר לרגשות כאלה, בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שגם הייתה תקופה של התנגשויות-דמים על רקע סכסוכי עבודה, היה הפחד מפני "החיידק הבולשביקי", שנבע מייצוג-היתר של יהודים בתנועות השמאל. בערך באותה תקופה גברה האנטישמיות, די בדומה לאירופה בסוף המאה ה-19, עם גידול הפרולטריון האפריקנרי בערי דרום-אפריקה, בהן היו היהודים ברובם אנשי מסחר וכספים. בין היתר, התבטאו מגמות אלה בהגבלות על הגירה יהודית לדרום-אפריקה.
מאוחר יותר, משנות השלושים ואילך, נודעה השפעה רבה ל"ייבוא" רעיונות אנטישמיים מגרמניה. אלה מצאו קרקע פורייה בהיותה של דרום-אפריקה חברה גזענית במוצהר ובמתח האנגלי-אפריקנרי המתמיד. כמו בכל מקום, שמשה גם שם האנטישמיות כראש חץ בהחדרת הרעיונות הנאציים לדרום-אפריקה, והיא נחלה הצלחה רבה בקרב הלאומנים האפריקנרים. המפלגה הלאומנית האפריקנרית, שזכתה לבסוף בבחירות 1948, הייתה אנטישמית בגלוי. האנטישמיות נחלשה במחצית השנייה של שנות הארבעים. בכל זאת, ברמה היום-יומית, לא היה נזקה של האנטישמיות ניכר ביותר.
הקמת מדינת ישראל, שלאורך שנים הייתה בין ידידותיו היחידות של ממשל המיעוט הלבן, העלתה את קרנם של היהודים במדינה. המפעל הציוני וההתיישבותי, הבריחה מרדיפות באירופה, המאבק בבריטים לעצמאות והבידוד הבינלאומי גרמו לדרום אפריקאים לראות בציונות, ביהודים ובישראל את אחיהם הטבעיים ביותר. העברת השלטון לרוב השחור בשנות ה-90 העלתה חששות של נקמנות מצד השחורים שתתבטא כלפי היהודים. חששות אלה התבדו על רקע האופי הפייסני של חילופי השלטון, ואולי גם משום תמיכתם של יהודים רבים בשחורים בשנות הדיכוי. יחד עם זאת, התחזקותם של גורמים איסלאמיים מאז חילופי השלטון הביאה לכמה תופעות של אנטישמיות איסלאמית.
איזומורפיזם (פירושונים)
ראש המדינה
יוחנן פאולוס ה-2
שאנז אליזה
שאנז אליזה , או בשמה המלא (בצרפתית: Avenue des Champs-Élysées) – "שדרת שדות האליסיום", היא אחת השדרות המרכזיות של פריז, ואחד הרחובות המפורסמים ביותר בעולם. שמה נקשר בפריז הזוהרת והאלגנטית, והיא אחד מסמליה המובהקים ביותר.
תיאור.
השדרה משתרעת לאורך 2 ק"מ ברובע השמיני היוקרתי של פריז. תחילתה בכיכר הקונקורד בלב העיר, וסופה בשער הניצחון שבכיכר שארל דה גול, הידועה יותר בשמה הקודם – כיכר האטואל (כוכב), משום 12 השדרות האלגנטיות המתנקזות אליה ויוצרות, במבט על, צורת כוכב. שדרת שאנז אליזה מהווה את חלקו המרכזי של הציר ההיסטורי של פריז המכונה "אקס היסטוריק" (Axe Historique) אשר מתחיל בארמון הלובר במזרח, ומסתיים בגרנד ארש שברובע "לה דפנס" מערב.
חלקה המזרחי של השדרה מתוחם, משני צידיה, בשטחי ירק וארמונות שנבנו סביבם (כולל ארמון האליזה), בעוד שחלקה המערבי הוא מסחרי בעיקרו ומאכלס חנויות יוקרה, מסעדות, בתי קפה ומשרדים. עקב העלות הגבוהה של הנדל"ן לאורך השדרה, מעט מאוד אנשים מתגוררים בה עצמה, אך היא שוקקת חיים בכל שעות היום והלילה ובכל ימות השבוע.
היסטוריה.
במקור היו אלה שדות שהשתרעו ממערב לארמון טווילרי, מעונה של מארי דה מדיצ'י שניצב על שטח גני הטווילרי של היום. בשנת 1616 החליטה מארי דה מדיצ'י להאריך את ציר הגן של ארמונה בשדרת עצים ארוכה. השדרה וסביבתה שימשו כשטח גנים פתוח, שעם השנים הוארך עד לכיכר האטואל. לקראת סוף המאה ה-18 הפך האזור לאופנתי ויוקרתי למגורים, ונבנו סביבו בתי מידות וארמונות פאר, הבולט בהם – ארמון האליזה. בשנת 1828 הפכה השדרה לרכוש העיר, והתווספו לה שבילי הליכה, מזרקות ותאורת גז. מאז המשיכה להתפתח ולקבל את צביונה העסקי והמסחרי. בשנת 1993 עברה עבודות פיתוח נרחבות, שכללו את הרחבת המדרכות.
מאז 1860 מאוגדים בעלי העסקים לאורך השדרה בוועד, שתפקידו לדאוג לשמירת אופייה הנוצץ של השדרה ולוודא פיתוח עסקי הולם.
בליץ'
בְּלִיץ' (בקאטאקאנה: ブリーチ; ברומאג'י: Bleach) היא סדרת מנגה ואנימה שנכתבה על ידי טיטה קובו. בסדרה מסופר על איצ'יגו קורוסאקי, תלמיד תיכון בן 15 בעל היכולת לראות רוחות, המקבל מנערה בשם רוקיה קוצ'יקי כוחות של מלאך מוות (ביפנית: 死神 "שִׁינִיגָּאמִי") וחרב מחסלת נשמות, הנקראת זאנפקטו (Soul Slayer - החרב של מלאכי המוות).
תקציר העלילה.
אִיצִ'יגּוֹ קוּרוֹסָאקִי הוא נער תיכון בעל יכולת לראות את רוחות המתים. הדבר נובע מכוחו הרוחני הגדול, עקב כך רוחות מנסות לא אחת לתקוף אותו, את ביתו ואת משפחתו.
הסדרה מתחילה כשאיצ'יגו פוגש ברוּקִיה קוּצִ'יקִי, מלאכית מוות (שיניגאמי), שתפקידיהם הוא להעביר את הנשמות לעולם הבא "סול סוסייטי" וללחום בהולואים - נשמות שהידרדרו והפכו למפלצות שכל מטרתן הוא זריעת הרס ואכילתם של נשמות החיים והמתים.
מהרגע שקיבל איצ'יגו את כוחות מלאך המוות של רוקיה קוצ'יקי, כוחו הרוחני העצום פרץ את המחסום שבו היה כלוא עד אז, והחל מחלחל אל כל הסובבים לו. אחד מהאנשים שהושפעו מכוחו הרוחני העצום של איצ'יגו הייתה בת כיתתו, אוֹרִיהִימֵה אִינוֹוֵה. כאשר נקלעה לסכנה יום אחד, גילתה שקיבלה כוחות מיוחדים ויכלה להגן על עצמה ועל סובביה. כוחות רוחניים אלו שקיבלה התבטאו בשישה יצורים קטנים ("פיות") שיצרה המתאכסנים בסיכת הראש שאחיה המת נתן לה.
לחברו האחר - סאדו (שנקרא גם צ'אדו), שהיה בעל כוחות פיזיים עצומים גם כך, הופיעה האפשרות להעצים אותם בעזרת כפפת-כוח רוחנית הנוצרת מסביב לידו בשעה שהוא קורא לה. גם כפפה זו הופיעה לו בשעת צרה, כאשר סאדו ניסה להגן על אחותו הקטנה של איצ'יגו מפני הולאו. כפפה זו נקראת היד הימנית של הענק. בהמשך, כאשר איצ'יגו וחבריו מגיעים להואקו מונדו, כוחותיו של סאדו מתפתחים לצורתם הסופית - כאשר הוא מפעיל אותם, על ידו הימנית נוצר מגן, ועל ידו השמאלית נוצרת כפפה שמשמשת להתקפה, ונקראת היד השמאלית של השטן.
אל חבורתם נוסף חבר נוסף - אוּרְיוּ אִישִידַה, שגם הוא בן כיתתם. אישידה הוא קווינשי, בן לגזע עתיק הנלחם בהולואים, שנידון למוות על ידי מועצת מלאכי המוות בטענה שמסדרם פוגע באיזון בין עולם המתים ועולם החיים בדרך בה הוא מטפל בנשמות התועות הללו.
אישידה הוא הקווינשי האחרון שנותר בחיים, לאחר חיסולם בידי מלאכי המוות. נשקו הוא קשת מיוחדת שמיוצרת מכוחו הרוחני ויוצאת מכף ידו בשעת הצורך. מערכת היחסים בינו לבין איצ'יגו היא מוזרה למדי עקב העובדה שאיצ'יגו מתפקד כעת כמלאך מוות ובין מלאכי המוות לקווינשים ישנה שנאה רבת שנים.