אל מול מציאות של חילון נרחב בעם ישראל, פוסקים כדוגמת הרב עובדיה יוסף ראו את הכיפה גם כסמל להזדהות עם הציבור הדתי. הרב אביגדר נבנצל כתב שגילוי הראש במטרה להיחשב ליהודי שאינו שומר תורה ומצוות, הוא איסור חמור. זרמים שונים של הציבור הדתי נוהגים לחבוש כיפות בסגנונות מסוימים (ראו להלן), כך שהכיפה משמשת להזדהות גם עם הזרם אליו הם משתייכים.
סמן חברתי.
הכיפה מלמדת בדרך כלל על החוג והזרם הדתי שאליו משתייך החובש אותה. כיפה שחורה מקטיפה חובשים לרוב חרדים. כיפה סרוגה לבנה גדולה (ירמולקה) חובשים אנשי העדה החרדית וחסידי ברסלב; ננחים ומקורביהם חובשים כיפה סרוגה גדולה ולבנה שעל שוליה רקומה הסיסמה 'נ נח נחמ נחמן מאומן'. כיפה שחורה שכתוב בשוליה "יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד" - יחבשו 'חבדניקים' מהזרם המשחיסטי. כיפת קטיפה צבעונית רקומה בחוטים מוזהבים או מוכספים בדוגמאות שונות חבשו בני עדות המזרח המסורתיים והדתיים. וכיפת לבד או עור יחבשו בדרך כלל יהודים מיהדות התפוצות וכאלה שאינם רוצים להשתייך לשום ציבור.
רוב הדתיים הלאומיים חובשים כיפה סרוגה, במגוון צבעים. כיפה סרוגה יכולה להיות בעלת צבע אחד או צבעים רבים וכן לשאת דוגמאות, כיתובים וסמלים שונים (היכולים לבטא גם יחידה הצבאית שאליה משתייך החובש או קבוצת ספורט שהוא אוהד). גודל הכיפה משתנה גם הוא, מ"כיפת אסימון" לכיפה המכסה את רובו של השיער, והוא מלמד לעיתים על מידת האדיקות של החובש או של החוג שהוא משתייך אליו.
"שבבניקים" עשויים לחבוש במהלך פעילויות מסוימות לא מקובלות במגזר שממנו באו, כיפה המייצגת זרם דתי שונה, בדרך כלל זרם דתי הנחשב אדוק פחות בעיני הזרם שאליו הם משתייכים, כדי שלא לבייש את הזרם הדתי אליו הם משתייכים.
בציבור החילוני.
חילונים רבים נוהגים לחבוש כיפה במהלך טקסים דתיים, כגון: בר מצווה, לוויה, חתונה, אזכרה וקידוש, ובכניסה לבתי כנסת. בישראל רווח בעשורים האחרונים מנהגם של חשודים ונאשמים רבים, שאינם דתיים, בחקירות ובמשפטים פליליים, לחבוש כיפה לראשם לצורך שיפור תדמיתם, בעיקר בהופעתם בבית המשפט.
גודל וצורת הכיפה.
לפי דעת רבי שלמה קלוגר (ה"חכמת שלמה") על הכיפה להיות בגודל שיכסה את רוב הראש; אך מרבית הפוסקים חלקו עליו וסברו שדי שחלק מהראש יכוסה, ומכל מקום רבים כתבו שצריך שהכיפה תראה מכל צדדי הראש, כך מכל צד שיסתכלו על האדם יראה שחובש כיפה.
חבישת כיפה בקרב נשים.
ביהדות האורתודוקסית מנהג חבישת הכיפה הוא של גברים בלבד. עם זאת, נשים נשואות נוהגות לחבוש מטפחת או פאה, בתלות בזרם.
אצל הרפורמים והקונסרבטיבים הכיפה משמשת את שני המינים, ובדומה לגברים יש נשים החובשות אותה בשעת התפילה ומעט נשים שחובשות אותה בקביעות.
סוגי כיפות (גלריה).
קיימים סוגים שונים של כיפות. הכיפות יכולות להשתנות על פי סוג החומר, הצבע, העיצוב, הרקמה וכו'
כיפה סרוגה מסמלת השתיכות דתית לאומית, כיפה סרוגה גדולה מסמלת דתיות לאומית שמרנית, כיפה סרוגה בצבע לבן עם שנצים בראש מסמלת שיוך לקהילה ירושלמית. מכונה ירמולקה.
כיפות צבעונית מבד מסמלות דתיות מודרנית בדרך כלל, ושחורות מסמנות אדיקות. כיפות קטיפה נפוצות בקהילות חסידים, או בני ישיבות, כיפות בד שחורות בציבור בני ישיבות ובין חרדים עובדים, וכיפות גבוהות כמו כובעים נפוצו בקהילות בוכרה וקווקז. בארצות מסוימות נפוצות כיפות רקומות, כמו פרס. וכיפות משי נחשבות ככיפות מעמד או חג.
שלדג (פירושונים)
שטיח באייה
שטיח בָּאיֶיה (בצרפתית: Tapisserie de Bayeux) הוא עבודת רקמה מ-1077, שנמצאת כיום במוזיאון ייעודי בעיר באייה, בנורמנדי שבצרפת. הוא נוצר ככל הנראה בקנט, אנגליה, לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066. השטיח מתעד את השתלשלות האירועים עד קרב הייסטינגס, שבעקבותיו השתלטו הנורמנים על אנגליה. שטיח באייה נחשב לאחת מיצירות האמנות הגדולות של ימי הביניים, ובכלל.
אורכו של השטיח כ-70 מטרים ורוחבו כחצי מטר. מתוארות בו באופן כרונולוגי ובחיות רבה 58 סצנות המפרטות את דרכו של ויליאם הכובש לכתר האנגלי, בצירוף הסברים ותיאורים בלטינית שרבות בה השגיאות. יש הרואים בשטיח אחת מיצירות הקומיקס הראשונות בהיסטוריה. ישנם מקורות (צרפתיים) הטוענים כי את השטיח יצרו אשתו של ויליאם, מתילדה מפלנדריה, וגבירותיה. בצרפת יש המכנים את השטיח "La Tapisserie de la Reine Mathilde" (שטיח המלכה מתילדה), אולם הוא נוצר ככל הנראה באנגליה בהזמנתו של אודו, בישוף באייה, אחיו החורג של ויליאם.
ביאורים ותוספות.
זיהויו של הרולד השני בגפנית המתארת את מותו - מוטל בספק. ישנם היסטוריונים החולקים על הדעה המקובלת לפיה הרולד הוא הדמות שבעינה נעוץ חץ. התומכים בזיהוי מציינים את המילים "Harold Rex" ("המלך הרולד") המופיעות מימין ומעל לראש הדמות. בשטיח רקום גם כוכב שביט, שהוא ככל הנראה שביט היילי, שהופיע בשמיים סמוך להכתרתו של הרולד. אף על פי שעיצוב השטיח הושפע בבירור ממגמת תעמולה פוליטית ורצון להאדיר את ויליאם, שטיח באייה הוא עדיין מקור חזותי חשוב ביותר לתיעוד כלי-נשק, לבוש והיבטים אחרים של תרבות ימי הביניים, ומהבודדים ששרדו מאותה תקופה. עם זאת, בשטיח מופיעים הלוחמים כשהם נלחמים בידיים חשופות, כשישנם מקורות הגורסים כי באותה תקופה נהגו להילחם ולצוד כשידיהם נתונות בכפפות.
האורגים השתמשו בצמר שנצבע תוך שימוש בצבענים ממקור צמחי. ניתן למצוא בשטיח צבעי לבנה שרופה, חלודה, צהוב חרדלי, ירוק זית, חום כהה ולבן "מלוכלך", שנמצא גם בבדים אחרים שנוצרו באותו אזור.
השטיח היווה השראה לעבודות רקמה אחרות, בין השאר פרודיות, בעיקר כאלו המנציחות פלישות.
השטיח כיום.
השטיח נמצא כיום בעיר באייה שבצרפת, הוא שוכן במבנה הבנוי כאליפסה (אליו הועבר מקתדרלת באייה), כאשר המבקרים הולכים לכל אורכו ומתבוננים בתצוגה המתחלפת, כשהם שומעים את סיפור האירועים דרך אוזניות אישיות.
יצירת עותק מדויק של השטיח בגודל מלא הסתיימה בשנת 1886 והעותק מוצג במוזיאון רדינג ברדינג שבברקשייר, אנגליה.
החלק האחרון של השטיח ובו כניעת הסקסונים בברקהמסטד והכתרתו של ויליאם בווסטמינסטר אבד.
דובר (שירה)
דובר בשירה הוא הקול או הדמות שבשמו מדבר השיר. כל שיר כתוב מנקודת מבט ובעל נקודת המבט הוא הדובר, ואל קולו, המפורש או המובלע, מייחסים את הרגשות והמסרים שבשיר. המקבילה הפרוזיקנית לדובר היא המספר.
ההבדל בין דובר למחבר.
אין לבלבל בין דובר לבין מחבר היצירה. ראשית, מחברים רבים משתמשים בדוברים ששונים מהם באופן מהותי. לדוגמה בוב דילן נוהג לכתוב מנקודת מבט הפוכה לו כדי להדגיש בצורה אירונית את הביקורת והמחאה. ראוי לציין שישנם ז'אנרים שלמים בשירה, כמו המונולוג הדרמטי, שבהם הדובר נבדל ומובחן היטב מהמחבר.
בתקופה הרומנטית ההבחנה בין דובר למחבר טושטשה, במיוחד בשירה. משוררים רבים כתבו על עצמם ובקולם הם (ע"ע: מחבר מובלע). הפופולריות של השירה הרומנטית גרמה לכך שאנשים נוטים לזהות את הדובר עם המחבר.
דובר בגוף ראשון, שני, שלישי.
האבחנה המקובלת ביותר היא בין דובר בגוף ראשון לדובר בגוף שני או שלישי.
בתחום הספרות נדונה בהרחבה ההבחנה בין המספר לבין המחבר. וויין בות' ערער על הבחנה זו בספרו "The Rhetoric of Fiction". לטענתו, מדובר באבחנה רדוקטיבית ומטעה. לעיתים קרובות יש ערבוב בין בחירת גוף הדובר (גוף ראשון, שני או שלישי) ובין תכונותיו האחרות. כך למשל דובר יכול להשתמש בגוף ראשון, אך לספר ממרחק של זמן ומקום, בלי לכלול את עצמו בעולם המתואר.
תכונות הדובר.
ההנחה לגבי מספר, שהוא מספר בלתי מהימן היא בראש ובראשונה היפותזה. קורא שמניח מספר בלתי מהימן יצטרך להסביר מדוע בחר המחבר המובלע לשים את הדברים בפי מספר, שנבדל ממנו בערכים, בנורמות ובאידאולוגיה.
לא ניתן ליצור רשימה ממצה של כל התכונות שניתן לייחס לדוברים. רשימה מעין זו תהיה מוגבלת על ידי הדמיון בלבד. אולם ישנן מספר תכונות עיקריות, שבאמצעותן אנו שופטים דוברים ומתייחסים אליהם:
ישנן, כמובן, תכונות נוספות, יחסיות: חכמה, סגנון כתיבה, ערכים מוסריים וכדומה.
הדובר כציטוט.
אחת הדרכים להתייחס לדובר היא כאל ציטוט של המחבר. לפי תאוריית הציטוט של שטרנברג, אין חשיבות לכך שדמות מצוטטת היא מומצאת. כללי הציטוט תקפים גם במקרה זה. בכל ציטוט, טוען שטרנברג, ישנם ארבעה עקרונות מרכזיים:
ארבעת האוניברסלים של הציטוט
לפי תאוריה זו, המחבר מצטט את הדובר. כלומר, המחבר מייצג ייצוג, פעולת תקשורת שמייצגת פעולת תקשורת אחרת. השיח המצוטט (השביץ) משועבד למסגרת השיח המצטט, ולמטרותיו. פעולת הציטוט, כמו כל פעולת ציטוט אחרת, מייצרת "מונטאז' פרספקטיבי". כלומר, שתי פרספקטיבות שונות, גם אם דומות, המשולבות זו בזו.
תאוריה זו אינה שונה בהרבה מזו שמציג וויין בות', אולם היא ממקמת את התאוריה של הדובר בתוך הקשר רחב יותר, ויש לכך יתרונות. לפי תאוריה זו, בתוך מרבית יצירות הספרות נוצרים יחסי ציטוט מורכבים להפליא. המחבר מצטט את הדובר, שמצטט בעצמו את הדמויות. נוצרת שרשרת ציטוטים, כאשר בין כל מצטט למצוטט יש יחסים טלאולוגיים (יחסים תכליתיים - המחבר מצטט את הדובר למטרותיו, והוא מצטט את הדמויות למטרותיו וכן הלאה). פירוש הדבר הוא שכל שיח בטקסט יכול לשמש לכמה מטרות שונות, בהתאם ליחסי הציטוט.