בשנותיה האחרונות חייתה זומר בלונדון, והוסיפה לנגן ולהיות פעילה. נחשבה לניצולת השואה המבוגרת ביותר, אך בהמשך התברר כי ישראל קרישטל, ניצול שואה והגבר המבוגר בעולם, נולד לפניה.
נפטרה ב-23 בפברואר 2014, בגיל 110. הותירה אחריה שני נכדים.
ב-2014 סרט דוקומנטרי קצר שנעשה על חייה "The Lady in Number 6: Music Save My Life" (2013), זכה לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הדוקמנטרי הקצר, שבוע בדיוק לאחר מותה.
אינטגרל רב ממדי
מיגו (פירושונים)
אירינה פרס
אירינה נתנובנה פרס (ברוסית: Ирина Натановна Пресс, באוקראינית: Ірина Натанівна Пресс; 10 במרץ 1939 - 22 בפברואר 2004), הייתה אתלטית סובייטית-יהודייה. היא אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב.
ביוגרפיה.
אירינה פרס נולדה בחרקוב, אוקראינה. אחותה המבוגרת טמרה אף היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב באותן אולימפיאדות. הן כונו "האחיות פרס".
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה פרס במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 10.93 שניות, לפני קרול קווינטון מבריטניה (10.99 שניות) וגיזלה קולר-בירקמאייר מגרמניה (11.13 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 10.91 שניות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר בתוצאה של 10.77 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.39 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה בולגריה בשנת 1961 זכתה פרס במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 10.90 שניות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה פרס במדליית זהב בקרב חמש בשיא עולם חדש של 5,246 נקודות (ריצת 80 מטר משוכות: 10.7 שניות - 1, הדיפת כדור ברזל: 17.16 מטר - 1, קפיצה לגובה: 1.63 מטר - 4, קפיצה לרוחק: 6.24 מטר - 4, וריצת 200 מטר: 24.7 שניות - 6), לפני מרי ראנד מבריטניה (5,035 נקודות) וגלינה ביסטרובה בת ארצה (4,956 נקודות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 10.62 שניות ובמקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.71 מטר.
לאחר סיום הפעילות הספורטיבית בשנת 1966 עבדה במוסדות הספורט במוסקבה.
שאלה בדבר המגדר.
הייתה שאלה בדבר זהותן המגדרית של האחיות פרס. אחת מהטענות הייתה שהן אנדרוגינוס ודעה אחרת סברה שמדובר בהזרקת הורמונים זכריים על מנת לחזקן. המלעיזים כינו אותן "האחים פרס". שתי האחיות נעלמו מזירת הספורט לאחר שנת 1966 שבה הוחלט על חובת בדיקת המגדר (בוטלה בסידני 2000).
המערכה בפיליפינים (1941–1942)
המערכה בפיליפינים (1942-1941) הייתה פלישה לפיליפינים על ידי כוחות האימפריה היפנית ב-1942-1941, וההגנה על האיים על ידי כוחות פיליפינים ואמריקאים.
הכוחות המגינים נהנו מעדיפות מספרית של 3 ל-2 על פני היפנים, אך היו פחות מצוידים ומאומנים מהם, בעוד היפנים השתמשו ביחידות הטובות ביותר שלהם במערכה. הארמייה היפנית ה-14 ריכזה את כוחותיה באי המרכזי לוזון בחודש הראשון למערכה, ובכך הצליחה לכבוש אותו במהירות.
הפיקוד העליון היפני, בהאמינו כי ניצח במערכה, החליט להקדים את הפלישה לאיי הודו המזרחיים בחודש, והוציאו מהפיליפינים את מרבית הכוח של הארמייה ה-14 ואת מרבית כוחות האוויר בינואר 1942. החלטה זו, בשילוב עם החלטת המגינים לסגת לעמדות מגננה בחצי האי בטאן, האריכו את המערכה בארבעה חודשים נוספים.
רקע.
התכנון היפני.
מטרות.
היפנים תכננו לכבוש את הפיליפינים כחלק ממהלך בו תכבוש קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית אזורים עשירים במשאבי טבע במלאיה ובאיי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום אינדונזיה), ובו בזמן ינטרל הצי היפני המשולב את צי האוקיינוס השקט של הצי האמריקאי.
קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית נוסדה ב-6 בנובמבר 1934 והפיקוד עליה ניתן לגנרל הרוזן היסאיצ'י טראוצ'י, אשר שימש לפני כן שר מלחמה. טראוצ'י קיבל פקודה להכין את קבוצת הארמיות למלחמה, למקרה בו יגיעו השיחות עם ארצות הברית למבוי סתום ולא יושגו המטרות היפניות. תחת פיקודו של טראוצ'י היו ארבע ארמיות שתפקדו כגיס, שכללו 10 דיוויזיות ושלוש חטיבות משולבות. הפקודות קבעו כי כשיחליט על כך המטה הקיסרי, תפתח קבוצת הארמיות בפעולות בפיליפינים ובמלאיה בו זמנית.
לפלישה לפיליפינים היו שלוש מטרות:
כוחות הפלישה.
טראוצ'י הטיל את משימת כיבוש הפיליפינים על הארמייה ה-14, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל מסהארו הומה. את הסיוע האווירי לכוחות הקרקע הטיל טראוצ'י על קבוצת האוויר ה-5, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל הידיושי אובאטה, שנשלחה ממנצ'וריה לפורמוזה. הפלישה האמפיבית תתבצע על ידי "כוח הפיליפינים," בפיקודו של תת-אדמירל איבו טקהאשי, ותקבל סיוע ממטוסי הצי האווירי ה-11, בפיקודו של תת-אדמירל נישיזו צוקהארה.
חוד החנית של הארמייה ה-14 היו דיוויזיות הרגלים ה-16 וה-48, עליהן הוטלה משימת כיבוש לוזון, והחטיבה ה-65 שימשה חיל מצב. הדיוויזיה ה-48 נחשבה לאחת מיחידות העילית של הצבא היפני הקיסרי, אף על פי שחסרה ניסיון קרבי, והייתה מיומנת במבצעים אמפיביים. על כן חלקה בפלישה לפיליפינים כלל נחיתה במפרץ לינגָיֵן שבצפון מערב לוזון. הדיוויזיה ה-16 נשלחה לנחות במפרץ לאמון שבדרום לוזון. הארמייה ה-14 כלל בנוסף את רגימנט הטנקים הרביעי והשביעי, חמישה גדודי ארטילריית שדה, ארבע פלוגות נ"ט וגדוד מרגמות.
הצי השלישי, שסייע לפלישה, הכיל 2 פלגות משחתות וסיירת אחת של סיירות מהצי השני ונושאת המטוסים ריוג'ו מהצי האווירי הראשון. כוח הפיליפינים הכיל נושאת מטוסים אחת, חמש סיירות כבדות, חמש סיירות קלות, 29 משחתות, 17 מקשות וארבע ספינות טורפדו.
הכוח האווירי המשולב של כל הגורמים שהשתתפו בפלישה מנה 604 מטוסים.
הכוחות המגינים.
כוחות אמריקאים.
בעקבות התגברות המתיחות בין יפן לבין מספר מדינות אחרות, בניהן ארצות הברית, בריטניה והולנד, החלו מדינות בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט להתכונן לאפשרות של מלחמה החל באמצע שנת 1941. בדצמבר של אותה שנה שולבו כוחות ההגנה הפיליפינים באלה האמריקאים ויצרו גוף שנקרא כוחות צבא ארצות הברית במזרח הרחוק, שכלל את הדיוויזיות הראשונה והשנייה של הצבא הפיליפיני, 10 דיוויזיות ממוכנות של הצבא הפיליליפני ודיוויזיית הפיליפינים של צבא ארצות הברית. הגנרל דאגלס מקארתור נקרא לשוב מפרישה על ידי משרד המלחמה האמריקאי, וקיבל לידיו את הפיקוד על כוח צבאי זה ב-26 ביולי 1941.
מקארתור חילק את כוחות ההגנה לארבעה פיקודים: "כוח צפון לוזון," בפיקודו של מייג'ור-ג'נרל ויינרייט, הגן על האזורים המתאימים ביותר לתקיפה אמפיבית ועל המישורים שבמרכז האי לוזון. כוח זה כלל את הדיוויזיות הפיליפיניות ה-11, ה-21 וה-31, רגימנט הפרשים ה-26 של צבא ארצות הברית, גדוד הרגלים ה-45 ויחידת ארטילריה של שתי סוללות תותחי 144 מ"מ ותותח הרים 75 מ"מ. דיוויזיות הרגלים ה-71 הפיליפינית שימשה עתודה והייתה נתונה לפיקודו הישיר של מקארתור.
"כוח דרום לוזון," בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' פרקר ג'וניור, הגן על האזור הנמצא מזרחית ודרומית למנילה. כוח זה כלל את הדיוויזיות הפיליפיניות ה-41, וה-51, וגדוד הארטילריה ה-86 האמריקאי.
"כוח ויסאיאס-מינדנאו," בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם שארפ, הגן על האיים הדרומיים ללוזון. הדיוויזיה הפיליפינית ה-61 נפרסה בפנאי, הדיוויזיה ה-81 נפרסה בסבו ובנגרוס והדיוויזיה ה-101 נפרסה במינדנאו. בהמשך נוספו לכוח זה דיוויזיות נוספות.
הזרוע האווירית של כוחות ההגנה היה הגוף הארגוני הגדול ביותר של חיל האוויר האמריקאי מחוץ לארצות הברית. בדצמבר 1941 כלל הכוח 91 מטוסי קרב מדגם קרטיס P-40 וורהוק ו-35 מפציצים מדגם B-17 מבצר מעופף. מבחינה ניהולית שימשה הזרוע האווירית כוח עתודה ולכן הייתה נתונה לפיקודו הישיר של מקארתור. בנוסף, ארבעה רגימנטים של תותחי חוף אמריקאים הגנו על הכניסה למפרץ מנילה ועל האי קורגידור.
נכון ל-30 בנובמבר 1941 מנו כוחות צבא ארצות הברית בפיליפינים, כולל יחידות פיליפיניות לחלוטין, 31,095 חיילים (16,643 אמריקאים ו-11,957 פיליפינים) ומתוכם 2,504 קצינים.
כוחות הגנה נוספים.
הצי האסייתי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל תומאס הארט , סיפק הגנה ימית לפיליפינים. כלי השטח של צי זה כללו את הסיירת הכבדה "יוסטון", את הסיירת הקלה "מרבלהד" ו-13 משחתות מתקופת מלחמת העולם הראשונה. כוח התקיפה העיקרי של הצי כלל 23 צוללות מודרניות (בספטמבר 1944, אחר סיום המלחמה, נוספו לצי שש ספינות טורפדו).
רגימנט הנחתים הרביעי, שנסוג מבסיסו בשאנגחאי בקיץ 1941, שינה את יעודו והפך לגדוד ההגנה המיוחד הראשון ונשלח לפיליפינים. הגדוד נשלח לקורגידור על מנת לעבות את ההגנה שם.
פרשת כוחות האוויר במזרח הרחוק.
לאחר שהחדשות על המתקפה על פרל הארבור הגיעו לפיליפינים בסביבות שעה 03:00 ב-8 בדצמבר, המריאו מטוסי הזרוע האווירית בחיפוש אחר מטוסים יפניים עליהם דווח מעט לאחר חצות, אך מטוסים אלה היו מטוסי סיור שדיווחו על תנאי מזג האוויר.
בשעה 05:00 הופיע מפקד הזרוע האווירית, גנרל לואיס בררטון, במפקדתו של מקארתור בדרישה לראותו, אך לא הצליח לפגוש אותו. בררטון המליץ לראש המטה של מקארתור, בריגדיר גנרל ריצ'רד סאת'רלנד, שזרוע האוויר תפציץ את פורמוזה, בהתאם לתוכנית המלחמה שהורתה לתקוף כל טריטוריה יפנית שממנה עלולה לצאת מתקפה. האישור התעכב, אך לאחר שהורה גנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטה הכללי, למקארתור ליישם את התוכנית פקד מקארתור על בררטון להכין את ההתקפה ולהמתין לפקודת אישור.