לעיתים אין יוצר אחד ליצירה, ויש אף יצירות שאינן מיוחסות לבני אדם. ליצירה עשויים להיות מספר מוגדר של יוצרים (כמו שני סופרים שכותבים ספר), או קבוצת אנשים (כמו הפירמידות במצרים). לעיתים מתייחסים ליצירות של אל (כדוגמת יצירת האדם הראשון) או ליצירות של הטבע (למשל - תווי נוף מרשימים).
אלתור.
אלתור הוא הפעולה של יצירת דבר חדש באותו הרגע ללא תכנון מקדים.
אלתור הוא צורה של יצירה (כפועל ולא כשם עצם) באמנות, או אמנות בפני עצמה. למרות זאת, אלתור לא מבוצע רק בהקשר אמנותי אלא בכל תחומי החיים.
יצירה חברתית.
יצירה עשויה להיות תוצר מוחשי (ספר, ציור) או תוצר אמנות מופשט יותר (לחן, מחזה), אך היא גם יכולה להיות מופשטת וכללית יותר. ניתן להתייחס גם ליצירה חברתית או ליצירה תרבותית כאל יצירה שנוצרה על ידי מספר רב של אנשים.
יצירה כזו יכולה להיות מבנים ארגוניים, תחומי אמנות, אופנות אדריכליות, תחומי מדע, הישגים טכנולוגיים וכו'. כפי שיצירה של פרט מבטאת את עולמו הערכי, גם היצירה החברתית מייצגת את העולם הערכי של חברה מסוימת, והיא מקור לרגשות כגון הזדהות וגאווה. יצירה חברתית יכולה להיות מזוהה עם לאום מסוים, אימפריה, אסכולה (מדעית, אמנותית או אחרת), או תנועה חברתית.
הגדרתה של יצירה חברתית אינה חד-משמעית, והיא תלויה בנסיבות. דוגמאות לגורמים המוגדרים לעיתים כיצירה חברתית הם פלאי העולם, תרבות הבנייה של האימפריה הרומית והמדע המודרני. גם תופעות חברתיות כמו ההסתדרות או הקיבוצים בישראל מוגדרים לעיתים כיצירה חברתית.
יצירה אמנותית.
יצירה אמנותית היא תוצר פיזי או רוחני שמציין את סיומו של תהליך אמנותי. היצירה שלמה כאשר האמן מחליט שהיא עומדת בזכות עצמה. לדוגמה - פסל מוכן או לחן.
על פי רוב ליצירה אמנותית חיים ארוכים יותר מאשר לאמן אשר יצר אותה.
דוגמאות ליצירות אמנותיות הן יצירות מוזיקליות (וכן שירה, לחן או ביצוע של שיר על ידי הרכב מוזיקלי מסוים), יצירות ספרותיות ויצירות בתחום האמנות הפלסטית (פסל, ציור ועוד).
זמר הג'אז
זמר הג'אז (באנגלית: The Jazz Singer) הוא סרט קולנוע פורץ-דרך משנת 1927. הוא היה מהסרטים הראשונים שכללו פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, והוא מציין את נקודת המפנה בעולם הקולנוע מן הקולנוע האילם (הראינוע), אל הקולנוע המדבר (על אף שהוא איננו הראשון).
הקול בסרט שולב בדיאלוג עם שירים, ואף שנחשב לראשון הסרטים המדברים, הסרט מכיל מספר מועט של דקות עם שירה ודיבור, רוב הדיאלוגים בסרט מועברים על ידי שימוש בכתוביות ובמשחק המאפיין את הקולנוע האילם.
ההצגה "זמר הג'אז" עלתה בעקבות הסרט בשנת 1929 והפכה למחזמר הראשון המבוסס על סרט קודם, דבר המאפיין את ברודוויי כיום עם מחזות זמר פופולריים כגון מלך האריות, קינקי בוטס, ביטלג'וס והיירספריי.
בארץ ישראל הוצג הסרט לראשונה בתל אביב בראשית שנות ה-30 בקולנוע עדן, שנקרא עדיין "ראינוע עדן".
בשנת 1996 נבחר הסרט להישמר בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. בשנת 1998 נבחר הסרט למקום ה-90 ברשימת הסרטים האמריקאים הטובים בכל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי.
לסרט נעשו מספר גרסאות נוספות.
תקציר העלילה.
ג'קי רבינוביץ', נער יהודי בניו יורק, חולם להיות זמר ג'אז, בעוד שאביו רוצה שבנו ימשיך את דרכו כחזן. לאחר ריב גדול עוזב ג'קי את הבית ומצטרף ללהקת מופעי מינסטרל. שנים אחר כך ג'קי הופך לג'ק רובין ועומד בפני פריצה גדולה בברודוויי. ערב הפתיחה, הוא ערב יום כיפור, מודיעה לו אמו שאביו חולה, אולי אף גוסס, ושעליו להחליפו בבית הכנסת בתפילת כל נדרי. בעקבות לחצי אמו מצד אחד (המתנגשים מול לחצי אמרגנו וחברתו הלא-יהודיה), מחליט ג'קי לומר את תפילת כל נדרי במקום אביו, וההופעה בברודוויי נדחית. ההורים מאושרים מהחלטתו ורואים בה הוכחה לכך שג'קי נותר יהודי בלבו. למחרת נפטר אביו של ג'קי, וג'קי מופיע בברודוויי וזוכה להצלחה גדולה.
סרום
ריפוי גנטי
פאראפרוטאין
פאראפרוטאין (Paraprotein) הוא חלבון פגום בשתן או בדם, אשר קיומו מיוחס לרוב למחלה הקרויה מיילומה נפוצה, סוג של סרטן. זהו חלבון לא תקין המיוצר על ידי לימפוציט B במח העצם. תאי פלזמה הם תאי דם מיוחדים המייצרים בדרך כלל מגוון של חלבונים שונים הנקראים אימונוגלובולינים כחלק מהמערכת החיסונית של הגוף. אם קבוצה של תאי פלזמה מתחילה לייצר רק סוג אחד של חלבון לא תקין זה נקרא פרפרוטאין ויכול להוות אינדיקטור לחריגה. זה יכול להתייחס גם כ- "M-band" או "M-protein". ניתן לאתר פרפרוטאין בדם באמצעות בדיקות הנקראות סרום חלבון אלקטרופורזה ושרשראות אור ללא סרום. אלו יאתרו סוגים מעט שונים של פרפרוטאינים ("פרפרוטאין שלם" או "שרשרת אור"), אך שניהם מיוצרים באותו תהליך ולרוב מנוהלים באותה צורה.
הפאראפרוטאינים הם נוגדנים או שרשראות קלות של נוגדנים אשר מיוצרים על ידי גידול יתר של תאי הפלזמה. הפאראפרוטאינים יוצרים פס דק בבדיקות אלקטרופורזה, שכן לכולם משקל מולקולרי זהה. ישנם מספר מצבים שונים העלולים לגרום לפרפרוטאין. בדרך כלל, הם מיוצרים על ידי מצב שנקרא MGUS. זהו מצב שפיר, למרות שזה יכול מדי פעם להפוך לתנאים חמורים יותר, זה קורה לעיתים רחוקות וניתן בדרך כלל לפקח בבטחה על MGUS. לעיתים, פרפרוטאינים עשויים להיות סימן לחריגה חמורה בדם הנקראת מיאלומה. לרוב זה מלווה בסימני נזק לגוף כמו עייפות מכדוריות דם אדומות נמוכות (אנמיה), בעיות בכליות, נזק גבוה לסידן או עצם. לעיתים רחוקות יותר, פרפרוטאינים יכולים להיגרם על ידי מצבי דם אחרים כגון לימפומות, ולעיתים הם יכולים להופיע עם זיהומים, בעיות בכבד או מצבים דלקתיים.
פאראפרוטאינים המהווים שרשראות קלות של חלבונים קרויים חלבוני בנס ג'ונס (Bence Jones proteins), על שם החוקר שגילה אותם. גילוי חלבונים אלה היווה התקדמות חשובה בגילוי תפקיד הנוגדנים בגוף.
ילדי טהראן
ילדי טהראן הוא הכינוי שניתן לקבוצת ילדים ניצולי שואה שהועברו מפולין לטהראן שבאיראן, ולאחר מכן הועלו לארץ ישראל בשנת 1943.
בברית המועצות ובאיראן.
ילדי טהראן היו ילדים יהודיים מפולין, שברחו עם משפחותיהם בפרוץ מלחמת העולם השנייה אל החבלים המזרחיים של פולין, שנתפסו על ידי הצבא האדום ב-19 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. חלק מן הפליטים הוגלו על ידי הסובייטים מזרחה לסיביר ולברית המועצות האסייתית וחלקם נסו לאזורים אלה עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941.
בשנת 1942, עם הקמת הצבא הפולני על אדמת ברית המועצות בפיקודו של גנרל ולדיסלב אנדרס שקיבל את הכינוי "צבא אנדרס", נספחו אליו אלפי פליטים ובהם הילדים.
עם הגיע צבא אנדרס ב-1942 לאיראן שהייתה בשליטת הבריטים, הקימה הסוכנות היהודית בטהראן מחנה לילדי הקבוצה שנקרא "בית הילד היהודי", וריכזה בו 719 ילדים. הילדים שם סבלו ממחסור במזון. בינואר 1943, לאחר שהסוכנות היהודית השיגה רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) משלטונות המנדט ואונייה מהרשויות באיראן, ארגנה את עלייתם לארץ ישראל. מרביתם הגיעו דרך ירדן וחלק אחר בדרך הים מקראצ'י (אז בהודו הבריטית) לפורט סעיד שבמצרים ומשם ברכבת לעתלית, ב-18 בפברואר 1943.
לרוב ילדי טהראן היה רק הורה אחד. על פי דיווחה של הנרייטה סאלד, 124 מתוכם היו יתומים מאב ומאם. לחלקם היו הורים שנשארו בברית-המועצות ומסרו אותם למנזרים ובתי-יתומים פולניים ומשם הם הגיעו לאיראן.
בארץ ישראל.
בואם לארץ ישראל.
ילדי טהראן הגיעו לארץ ישראל ב-18 בפברואר 1943, ערב פורים קטן תש"ג, לאחר שהסוכנות היהודית הצליחה להסדיר את קליטתם בארץ. נלוו אליהם כמה מבוגרים. הם הגיעו באונייה עד מצרים וברכבת עד עתלית. בדרך נערכו להם קבלות פנים בתחנות הרכבת ברחובות ובחדרה.
עיתון הצופה כתב בכותרת ראשית: "ושבו בנים לגבולם". השיירה כללה 1,228 נפש שהגיעו ב-12 קרונות שינה (פולמאן). קבלת פנים חגיגית נערכה להם בתחנת הרכבת העברית הראשונה שעצרו היא תחנת הרכבת ברחובות. הצופה כתב:
קבלת פנים חגיגית נערכה להם בתחנת הרכבת עתלית. שם הילדים ירדו והועברו למחנה העולים במקום. לתחנת הרכבת בעתלית הגיעו תלמידי בתי ספר ובידיהם דגלים וכתובות וגם עגלות מלאות כל טוב, פירות ומגדנות. "כאשר הרכבת התקרבה לרציף, פרץ הקהל בתרועת גיל אדירה ושירת התקווה הרעידה את האוויר". שיירה ובה עשרות אוטובוסים של חברת "החבר" מחיפה העבירה בהתנדבות את העולים למחנה הקליטה לעולים.
הילדים סיפרו כי החיילים הבריטים דאגו לכל מחסורם בדרך, נתנו להם ארוחת בוקר ואפילו טיפלו בתינוק שנולד ברכבת.
פולמוס קליטת ילדי טהראן.
הגעתם של ילדי טהראן הביאה לוויכוח חריף בעניין קליטתם. היו ילדים שהיו להם קרובי משפחה בישראל אשר ביקשו לגדלם, ורק לאחר מאמץ קיבלו את מבוקשם. עיקר הוויכוח היה בין גורמים דתיים לחילוניים על חינוך הילדים. הגורמים הדתיים, והרב הראשי לישראל ביניהם, דרשו שכל ילד יהודי שאין לו הורים יישלח למסגרת חינוכית דתית. לעומתם, גורמים חילוניים דרשו למסור את הילדים למסגרות חילוניות, ובפרט קיבוצים, באמרם ששם ישנם תנאים טובים יותר.
הנרייטה סאלד החליטה שילדים מעל גיל 14 יבחרו את המסגרת בעצמם, ולגבי ילדים מתחת לגיל 14 ייעשה בירור כדי לבדוק האם גדלו במשפחות דתיות בפולין. על מנת לברר עניין זה שוחחה סאלד אישית עם כ-400 מהילדים, ועוזרה, הנס בייט, שוחח עם השאר. לגבי הילדים הקטנים נעשה ניסיון לדלות פרטים כמו האם עשו אצלם קידוש והבדלה בבית. הילדות ידעו במקרים רבים לתאר את הכשרת הבשר.
על פי דיווח של הנרייטה סאלד, בסופו של דבר חולקו ילדי טהראן כדלהלן: