למרות שהמועדון משתתף בקביעות באחד מהמפעלים האירופאים, השלב הכי גבוה שאליו הגיעה הקבוצה באירופה הוא חצי גמר גביע ספורטה בעונת 1997/98.
הקבוצה מארחת בהיכל אנטארס, המכיל כ-6,000 מקומות ישיבה.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (באנגלית: The American Academy of Arts and Sciences; בראשי תיבות: AAA&amp;S) היא ארגון המוקדש לידענות ולקידום הלמידה בארצות הברית. זהו ארגון לאומי כלל-אמריקאי המאגד את אנשי המדע הבכירים בארצות הברית ובעולם, מארגן כנסים ותומך במחקרים.
ג'יימס בודוין , ג'ון אדמס וג'ון הנקוק ייסדו את האקדמיה בבוסטון במהלך המהפכה האמריקאית. מטרתם, כפי שהוצהרה בכתב האמנה הייתה רוברט פיין הרכיב את האקדמיה לראשונה מ-58 מנהיגי קהילה מקומיים. אנשים בולטים אחרים הצטרפו במהרה בכללם בנג'מין פרנקלין (שהחברה הפילוסופית האמריקאית שלו בפילדלפיה דרבנה את מנהיגי בוסטון ליצור חברה בעלת נטייה פוליטית יותר), ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואלכסנדר המילטון. ברשימת חברי הארגון למעלה מ-170 חתני פרס נובל. חברות בארגון או חברות כבוד של אזרח זר בארגון נחשבת ליוקרתית ביותר. בשנים האחרונות, רוב מקבלי פרס נובל נבחרו לחברים בטרם זכייתם בנובל כפי שקריאה קפדנית ברשימת זוכי פרס נובל ורשימת החברים הנוכחיים באקדמיה תגלה.
מטה האקדמיה הנוכחי ממוקם בקיימברידג', מסצ'וסטס. היא תומכת בוועידות, פרויקטי מחקר, ומפרסמת כתב עת מדי רבעון בשם דדלוס. במהלך השנה האקדמית, חברים מוזמנים לדיונים קבועים ולפגישות בקיימברידג' ובמטות האזוריים של הארגון באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
קטגוריות ותחומי הדעת.
משנת 1815, האקדמיה בחרה חברים לפי קטגוריות. באותה תקופה, הסיווג היה פשוט: מדעי מתמטיקה ופיזיקה; היסטוריה ומדעי המוסר, פילולוגיה ואמנויות יפות. ההתמחויות השתנו עם הזמן והקטגוריות והתחומים של האקדמיה התפתחו בהתאם. לאקדמיה יש סה"כ 13,837 חברים משנת הייסוד, מתוכם יש סה"כ 5,878 חברי אקדמיה פעילים. להלן חברי האקדמיה הפעילים לפי סיווג לחמש קטגוריות המחולקים לשלושים ענפי מחקר (הערה: הנתונים הסטטיסטיים נכונים למרץ 2020 בלבד).:
פרסי האקדמיה.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מעניקה אחד עשר סוגי פרסים כאות הכרה במצוינות במדעים, במדעי הרוח ובמחויבות לאידיאלים של האקדמיה. להלן רשימת הפרסים:
נשיאי האקדמיה.
להלן רשימת נשיאי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים החל משנת 1780 (בסוגריים שנת הבחירה כחבר באקדמיה):
ישראלים החברים באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
להלן רשימת ישראלים החברים במעמד 'חבר כבוד בינלאומי' באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (בסוגריים שנת הבחירה).
הערה: זוכי פרסים בין־לאומיים: , .
יעקב קירשן
יעקב ג'רי קירשן (נולד ב-8 במרץ 1938) הוא אמן, מאייר ומחבר ספרי קומיקס ישראלי.
ביוגרפיה.
יעקב ג'רי קירשן נולד בברוקלין, ניו יורק. עד עלייתו ארצה ב-1971 השתמש בשמו הלועזי ג'רי קירשן, ועם עלייתו עבר להשתמש בשמו העברי גם ביצירותיו באנגלית. את השכלתו האמנותית רכש במכללה בקווינס, אותה סיים בשנת 1961.
בשנת 1968 החל קירשן בפעילות פוליטית כנגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1971 לאחר שהיה מאייר רישומונים בעיתון פלייבוי, עלה לישראל וכאמור החל להשתמש בשמו יעקב גם בפרסומים אנגליים. בשנת 1973 החל לפרסם את רצועת הקומיקס "Dry Bones" בעיתון ג'רוזלם פוסט. הרצועה, ששמה מתייחס אל "חזון העצמות היבשות", היוותה את רצועת הקומיקס הפוליטי הראשון שפורסמה בישראל. הרצועה מופצת גם בסינדיקט בינלאומי לעיתונים כהניו יורק טיימס, טיים מגזין ואחרים. הרצועה מפורסמת בקביעות בכארבעים עיתונים בארצות הברית וקנדה. בנוסף, הקים קירשן חברה בשם "LKP Ltd." שעוסקת בעיצוב ועיצוב משחקי מחשב.
בשנת 1993, יצא לאור הרומן הגרפי שלו "Trees …the Green Testament" ובשנת 2010 פרסם מאמר שכותרתו המתורגמת: "ממטיקה ופיזור ויראלי של 'איורים מוצפנים' ברישומונים פוליטיים בהוצאת אוניברסיטת ייל. המאמר דן בהיבטים האנטישמיים של פרסומי קומיקס פוליטיים, בעיתונות הנאצית, הקומוניסטית ובעיתונות העולמית בימינו.
סלולר
ניקו ניתאי
ניקו ניתאי (22 בדצמבר 1931 – 23 במרץ 2020) היה שחקן, במאי תיאטרון ומחזאי ישראלי. משחקני התיאטרון הוותיקים בישראל, אשר כתב וביים מחזות רבים. מייסד תיאטרון הסימטה ביפו, ותיאטרון "קרוב" בתל אביב.
ניתאי נחשב לפורץ דרך וחלוץ בתיאטרון השוליים הישראלי. מוכר לרבים בזכות תוכנית הטלוויזיה לילדים "קשת וענן", בה הופיע בשנות ה-80, וכן בזכות הצגת היחיד שלו "הנפילה", שהוצגה למעלה מ-45 שנה.
ביוגרפיה.
נולד ברומניה, גדל בשם ניקו יעקב בשכונת קרנגאש , כיום ברובע הששי של בוקרשט, בירת רומניה, ולמד בבתי ספר יהודיים, בהם בתי הספר "מלבי"ם" ו"קולטורה". עם מוריו נמנו דמויות חשובות של האליטה היהודית בתקופה זו, כמו הסופר מיכאיל סבסטיאן והמוזיקאי חיים שוורצמן.
בגיל 10 השתתף בלהקת הילדים בהדרכתו של ליקה גרינברג שפעלה במסגרת התיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט, בימי הדיקטטורה הפאשיסטית-צבאית של אנטונסקו.
אחרי נפילת הרודנות הפאשיסטית, למד תיאטרון וקולנוע באוניברסיטת בוקרשט. הופיע לראשונה ב"תיאטרון קונסטנטין נוטארה" בעיר הולדתו. עלה לישראל בשנת 1961. בישראל סיים תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
פעילותו בתיאטרון.
המחזה הראשון בו שיחק בישראל היה "אילוף הסוררת" מאת שייקספיר ב"תיאטרון חיפה", הצגת הבכורה של התיאטרון שזה עתה הוקם. בהמשך שיחק במחזות תיאטרון רבים, כמו "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, "ריצ'רד השני","הנערים שבחבורה" (מארט קראולי) "חלום ליל קיץ" ועוד. וכמו כן שיחק בתיאטראות רבים, בין היתר ב"תיאטרון הבימה", "תיאטרון האהל" וב"תיאטרון צוותא".
ניתאי ביים עשרות מחזות, בהם "החלום האמריקני" ו"מותה של בסי סמית" מאת אדוארד אלבי, "נדנדה בשניים" מאת ויליאם גיבסון, "תפוס את הגנב" מאת יוסף לפיד, "הירושה" מאת שולמית לפיד, "המרפסת" של ז'אן ז'נה, "הבשורה" מאת אהרן אשמן, "אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט, "הנבחרים" מאת ריינר ורנר פאסבינדר ועוד.
בנוסף כתב מספר מחזות תיאטרון, בין היתר "איש הרוח, הזונה והליצן", "גן עדן טרום חובה", "היפוכונים" ו"אדון בקבוק" ואף ביים ושיחק בחלקם.
לאחר פעילות ענפה בתיאטראות הממסדיים, פעל ניתאי החל מתחילת שנות ה-80 מחוץ לממסד התיאטרוני. ב-1982 ייסד את "תיאטרון הסימטה" ביפו, אותו ניהל במשך כ-18 שנה. בשנת 2001 ייסד את תיאטרון השוליים "תיאטרון קרוב", שפעל בבית מרכזים בתל אביב עד שריפתו. השריפה הקשה שפקדה את המבנה ב-2003 כילתה מחזות, תלבושות, פלקטים וארכיונים רבים של ניתאי. התיאטרון הוקם מחדש ב-2004 במשכנו החדש במתחם התרבות והאמנות בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב. בין ההצגות בהן ביים ושיחק בתיאטרון קרוב: "ההיסטוריה של הקומוניזם כפי שסופרה לחולי נפש" מאת מטיי וישניאק ו"הזבובים" מאת ז'אן-פול סארטר.
מאז 1975 שיחק ניתאי בהצגת היחיד שעיבד בעצמו, "הנפילה" מאת אלבר קאמי, אשר הפכה להצגת היחיד הוותיקה ביותר בישראל. הצגות יחיד נוספות שהעלה ניתאי הן "פינוק מטריף" מאת אמיל אז'אר, "את ואני ואשליות" מאת ז'אן קוקטו ופול ז'רלדי, "התפסן בשדה השיפון" מאת ג'יי. די. סלינג'ר ו"ל. ס. דיוניסוס" ו"געגועים לטחנות רוח" מאת ניתאי עצמו.
בין ההצגות האחרונות שביים באנסמבל תיאטרון קרוב:
2014 – "במערכה האחרונה" ע"פ שירת הברבור מאת אנטון צ'כוב
2016 – "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר, שם כיכב בתפקיד המלך ליר
2015 – "אי הבנה" מאת אלבר קאמי
2016 – "שייקספיר מצונזר" מאת מטיי וישניאק
2017 – "אחת מעשר" מאת ניקו ניתאי
2018 – "חדשות אחרונות" מאת מיכאיל סבסטיאן
2018 - שיחק ניתאי בהצגה "פרידה" שביימה בתו, דורית ניתאי נאמן.
2019 – "מכתב אבוד" מאת יון לוקה קאראג'אלה
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.
בנובמבר 1964 שיחק בסרטו של מנחם גולן "שמונה בעקבות אחד". בשנת 1971 שיחק בסרט הצרפתי "הלילה המופלא" (fois... par jour 7), סרטו של דניס הרו (Denis Héroux). בשנת 1979 שיחק בתפקיד שמעון בר יונה בסרט האמריקאי "ישו".
בין השנים 1986-1983 שיחק בתפקיד "אסף" בתוכנית "קשת וענן", ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1994 שיחק בסרט האמריקאי "Hellbound" בו הופיע גם צ'אק נוריס. בשנת 2003 השתתף בסדרה "פרנקו וספקטור" לצד משה איבגי, ששודרה בערוץ 2. בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "חסמבה דור 3" וכן בסדרה "חיות לילה", ששודרה בהוט קומדי סנטרל.
פעילותו באינטרנט.
בשנת 2012 השתתף בקליפ לגרסת הרדיו של השיר "זלמן זה לא אתה" של קובי אוז. ניתאי השתתף בתפקיד זלמן. הקליפ פורסם באתר YouTube.
חיים פרטיים.
ניתאי היה אב לשתי בנות וסב לחמישה נכדים. בתו דורית ניתאי נאמן היא במאית ושחקנית וממשיכת דרכו בניהול תיאטרון קרוב.
ניתאי נפטר ב-23 במרץ 2020, בגיל 88. נקבר בבית העלמין דרום.
שלמה פינס
שלמה פּינֶס (Pines; 5 באוגוסט 1908 – 9 בינואר 1990) היה חוקר פילוסופיה יהודית וכללית, פרופסור לפילוסופיה יהודית, קבלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל למדעי הרוח לשנת תשכ"ח.
ביוגרפיה.