״חודי קלוביס״ שנמצאו באזור הימה הן העדות המוקדמת ביותר להתיישבות באזור. אנשי תרבות הנחושת העתיקה הותירו שרידים לפעילותם ברחבי מדינת ויסקונסין וחצי האי הצפוני של מישיגן. באופן הדרגתי, תרבות וודלנד החקלאית השתכנה ברחבי הימות הגדולות וצאצאיהם היו אלו שהאירופאים פגשו בביקוריהם הראשונים באזור.
ג'ין ניקולט היה האירופאי הראשון שחקר את ימת מישיגן בסביבות 1635 ושהגיע לאזור הידוע כיום כמדינת וויסקונסין. המטיף הישועי קלוד-ג'ן אלואט הגיע ב-1668 לאזור גרין ביי להמיר את השבטים הילידים באזור. צוות המגלים ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה מיפו את חופו המערבי של האגם.
במאה ה19 הימה שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחות העיר שיקגו ואזור המערב-התיכון. הימה קישרה בין האוקיינוס האטלנטי ונהר המיסיסיפי.
התיישבות.
כשנים עשר מיליון איש חיים לחופיה של ימת מישיגן. צפון החוף המזרחי והמערבי של האגם במדינות מישיגן וויסקונסין רצוף בעיירות תיירות קטנות, המתמלאות בקיץ על ידי תושבים המגיעים מהערים הגדולות באזור. בין הערים הגדולות (מעל 30,000 תושבים) לחופי הימה ניתן למצוא את שיקגו ואת ערי הנורת' שור באילינוי, מילווקי, גרין ביי, קנושה וראסין בוויסקונסין, גארי באינדיאנה ומסקיגן והולנד, במישיגן.
ימת אירי
ימת אירי (באנגלית: Lake Erie) היא אחת מחמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית והאגם ה-13 בגודלו בתבל.
כמחצית משטחה, בחלקה הצפוני, שייכת לקנדה, ואילו חלקה הדרומי שייך לארצות הברית. היא מחוברת באמצעות נהר דטרויט ונהר סנט קלייר אל ימת יורון. בין ימת אירי לבין ימת יורון מצויה העיר דטרויט. על חופיה של ימת אירי נמצאות הערים קליבלנד, אירי ובאפלו. אל ימת אונטריו היא מחוברת באמצעות נהר ניאגרה וגם באמצעות תעלת ולנד העוברת באזור ניאגרה בקנדה ומאפשרת את שיט הספינות. בין שתי הימות קיים הבדל גובה של מאה מטר.
בימה יש מספר איים שאליהם ניתן להגיע באמצעות מעבורת.
ימת אונטריו
ימת אונטריו (באנגלית: Lake Ontario בצרפתית: Lac Ontario) היא אחת מחמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית והאגם ה-15 בגודלו בתבל.
כמחצית משטחה בחלקה הצפוני שייכת לקנדה ואילו חלקה הדרומי שייך לארצות הברית. היא מחוברת לאוקיינוס האטלנטי באמצעות נהר סנט לורנס עליו נמצאות הערים קוויבק סיטי ומונטריאול.
לחופיה של ימת אונטריו שוכנות הערים טורונטו והמילטון. היא מחוברת אל ימת אירי באמצעות נהר ניאגרה וגם באמצעות תעלת ולנד העוברת באזור ניאגרה בקנדה ומאפשרת שיט ספינות תוך עקיפת מפלי ניאגרה. בין שתי הימות קיים הבדל גובה של מאה מטר.
Echis coloratus
Protoceratops
Monoclius
Elaphe quatuorlineata
Sauromalus obesus
Varanus Komodoensis
חי-בר
צפיפות אוכלוסייה
צפיפות אוכלוסייה או צפיפות אוכלוסין היא מונח בתחום הדמוגרפיה, המציין את יחס האוכלוסייה לשטח עבור מרחב גאוגרפי. היחס נמדד לקילומטר רבוע, או מטר רבוע לתושב.
מונח זה מאפשר לזהות בקלות שטחים לא מיושבים, שטחים כפריים וערים. כמו כן, הוא מסוגל לקבוע את דמות היישוב. לרוב, כאשר צפיפות האוכלוסייה נמוכה (מעט תושבים) ניתן לצפות להתיישבות הנפרסת על פני שטחים גדולים ומקצה מרחב גדול לכל פעילות (מגורים רחבים, שדות חקלאיים וכו'), בעוד שבמקרה של צפיפות אוכלוסין גבוהה (תושבים רבים) ניתן לצפות לניצול מרבי וחסכני של השטח (מבנים רבי קומות, מפעלי תעשייה כמקור הכנסה וכו').
גורמים רבים מושפעים מצפיפות האוכלוסייה:
מצב בו צפיפות האוכלוסין רבה במיוחד, ומביאה לנזקים בלתי נשלטים (פגיעה חמורה באקולוגיה, קריסת התשתית העירונית, צמצום יתר של שטחי חקלאות, מחסור במגורים וכו') מכונה התפוצצות אוכלוסין.
מצב שבו צפיפות האוכלוסין נמוכה עלולה לגרום למערבולת הכחדה ולהוביל להפחתת פוריות נוספת. במצב זה עלולות להיווצר למשל בעיות מוגברות באיתור בני זוג מיניים.
התייחסות לצפיפות האוכלוסייה היא מרכיב מרכזי בתכנון דמוגרפי. ברוב הארצות פיזור האוכלוסייה אינו אחיד, וקיימים שטחים מסוימים בהם צפיפות גבוהה מהרגיל. אזורים אלו מכונים "המרכז". הכוח העיקרי המביא להיווצרותם של המרכזים הוא יעילות כלכלית מסיבות גאוגרפיות או היסטוריות הגורמת לפיתוח ומגורים במרכז שזולים יותר מאזורי הפריפריה. ממשלות רבות רואות יתרון בפיזור מסוים של האוכלוסייה, מטעמים שונים (צמצום פערים חברתיים, הגנה על גבולות, מניעת פיצוץ אוכלוסין וכו').
צפיפות אוכלוסייה בישראל.
ישראל היא בין המדינות הצפופות בעולם, עם צפיפות אוכלוסייה של 410 נפשות לקמ"ר, נכון לשנת 2018. צפיפות האוכלוסייה בישראל צפויה לעלות בחדות בעשורים הקרובים עקב קצב גידול האוכלוסייה בישראל, שהוא מן הגבוהים בעולם, והגבוה ביותר מבין מדינות ה-OECD.
שורה ארוכה של מומחים ואנשי ממשל בכירים מתריעים שהעלייה בצפיפות האוכלוסייה תביא עמה פגיעה בכלכלה וביכולת המדינה לספק תשתיות שיענו על צורכי האוכלוסייה, תוך התדרדרות באיכות החיים של כלל התושבים. צפיפות הולכת וגדלה בכיתות הלימוד עלולה להביא להגדלת פערי ההשכלה, והצורך בהרחבת השטחים הבנויים צפויה להביא לצמצום השטחים הפתוחים ושמורות הטבע, ופגיעה במגוון האקולוגי. כמו כן, צפיפות האוכלוסייה משפיעה באופן ישיר על הנסועה בכבישי ישראל, מה שמורגש בעומס הכבד בכבישים ובמערכת התחבורה. לזאת מתווסף העומס על מערכת הבריאות שצפוי אף הוא לגדול עם הגידול בצפיפות האוכלוסייה.
כעס
כעס הוא רגש משני, תגובה נפשית וגופנית לעצב, פחד ו/או תסכול. כעס מופיע לעיתים קרובות יחד עם תחושות של כאב וסבל, ועם חוויות של פגיעה, איום או סכנה. הכעס עשוי לעורר את האדם לפעולה תוקפנית ולחשיבה שיפוטית.
בעברית קיימות מספר מילים המתייחסות לרגש הכעס. מילים כמו זַעַם, חרון, עֶבְרָה, קצף, חֵמָה, רוגז, עצבנות, עצבים (סלנג) ורתחנות, משמשות על מנת לבטא עוצמות ומופעים שונים של רגש זה.
גורמים.
כעס מתעורר לעיתים קרובות כתגובה לדחק (לחץ) או תוקפנות שמופעלים על האדם. כמו כן הוא עשוי להיות תגובה למצב מציאותי אותו האדם מפרש כאיום, סכסוך, חוסר צדק, בגידה או השפלה. כעס עשוי להיות גם ביטוי לתסכול או כישלון. כעס עשוי להתפרץ (באופן סביל או פעיל) גם במצבים של דיכוי חברתי, ועשוי להיות מלווה בשינוי קיצוני בדימוי העצמי ובהתנהגות מרדנית. כאשר הכעס אינו מובע באופן פעיל, הוא עשוי להיות מלווה במתח, התנהגות פסיבית-אגרסיבית ועוינות.
דוגמאות אפשריות לגורמים לכעס:
הבחנה בין רגשות דומים.
רגשות אחרים שיש הבחנה בינם לבין כעס, עשויים להיות צער, פחד - מקושר להימנעות מגירוי לעומת כעס המקושר להתעמתות עם גירוי, ואשמה, בה לפי גישות מסוימות, הכעס מופנה לעצמי.
ביטויים לכעס.
תגובה של כעס יכולה להיות מוחצנת: עוקצנות מילולית, העלבה, קללה ושמחה לאיד, ואף פיזית ברמות שונות - התעלמות, פגיעה ברכוש, תגרה, ובמקרים קיצוניים רצון לחסל ולהרוג את הגורם הנתפס כמכעיס. תגובה של כעס עשויה להיות גם מופנמת: בכי, קיטור, ביזוי עצמי, ואף פגיעה עצמית שבמקרים קיצוניים יכולה להגיע לאובדנות.
ישנם מספר מאפיינים נפשיים לכעס: התמקדות והתרכזות מוקצנת בעניין המפריע, ירידה ביכולת החשיבה והלוגית, איבוד יכולת ריכוז בכל דבר אחר, התנהגות בלתי רציונלית שלפעמים מגיעה עד כדי איבוד שליטה, חרדה, קנאה, אפתיה וטינה.
היבטים פיזיולוגיים.
מדענים וחוקרים הראו שרגשות מסוימים נוצרים באמיגדלה – מבנה מוחי המצוי בעומק האונה הטמפורלית התיכונה במוח. האמיגדלה אחראית לזיהוי סכנות ותפעול הגוף בהתאם אליהן. במצב זה, פעילותה גורמת למתח רב בשרירים; במוח משתחררים חומרים כימיים בשם קטכולאמינים, אשר מעלים את רמת הסוכר במטרה לייצר אנרגיה; פעימות הלב מתגברות ולחץ הדם עולה, מה שגורם להסמקה; בהמשך משתחררים מוליכים עצביים נוספים, כמו גם ההורמונים אדרנלין ונוראדרנלין. רק עם חלוף תחושת הסכנה, הגוף מתחיל את הכנתו לקראת מנוחה.
בהתאם לכך, קיימים מגוון תסמינים גופניים לכעס: פעילות מואצת של הלב והריאות, זרימת דם מוגברת לשרירים הגורמת להגדלתם הפיזית ולהגדלת כוחם הפוטנציאלי, התרחבות כלי דם, זרימת הדם לפנים (הסמקה), הרמת הקול, כווץ הפנים וצמצום האישונים, מתח שרירים גבוה, דחף לפעולה וחוסר מנוחה, קוצר נשימה, תנועות גוף מוגזמות, וחוסר רצון או יכולת להירדם.
התמודדות עם כעס.
אנשים שונים מתמודדים עם כעס בדרכים שונות. כדי להתמודד באופן יעיל ומקובל עם הכעס, נדרשת מודעות לנזק שמביאות תגובות קיצוניות שנובעות מתוך הכעס, ורצון למצוא חלופה שונה לתגובה הראשונית של הכעס. התמודדות אפשרית אחת יכולה להיות הוצאה פיזית של הכעס והאנרגיות (למשל באמצעות מכות על שק איגרוף). אפשרות נוספת יכולה להיות דיבור ושיחה על הכעס. אפשרויות אלו מאפשרות יכולת בחירה עבור האדם להתמודדות בעת כעס, ויכולת ליצור עידון של הכעס.
כיום מקובל לחשוב שלהדחקת הכעס קיימות השפעות שליליות על הנפש: האנרגיות השליליות של הכעס מופנות פנימה כלפי האדם עצמו אם הן מודחקות, ועלולות להביא לדכדוך ודיכאון. לכן החצנת הכעס תוך ביטויו באופן מבוקר ומתון היא עדיפה. בנוסף, הדחקה ממושכת של הכעס מגבירה את פוטנציאל האלימות עד לנקודה שבה היא עלולה להתפרץ כאלימות קשה ולא מוצדקת כלפי הסובבים, או כלפי הכועס עצמו. ואולם הפסיכולוגית קרול טווריס בדעת מיעוט דוחה את הטענה שעצירת הכעס מגבירה את התבטאותו כשזה מתבטא בסופו של דבר, ויתרה מזו כופרת בעמדה שעצירת הכעס מובילה לנזק נפשי או גופני. כעס, לדידה, ישכך אם "סופרים עד עשר", ויימנע פרובוקציות מיותרות. לפי עמדה זו, ההשלכות של הכעס, עלולות לגרום לנזק, ולא הניסיונות לעכבו.
התועלת שבכעס.