אף שבעקידת יצחק, כפי שהיא מתוארת במקרא, לא בוצעה בפועל ההקרבה, נמצא באגדה מקור לרעיון לפיו יצחק מת, אך קם לתחייה מאוחר יותר. כמו כן, על פי האגדה היהודית אברהם הושלך על ידי נמרוד לכבשן האש בשל סירובו להאמין באלילי אור כשדים וניצל בנס.
מקרה נוסף של מסירות נפש המוזכר בתנ"ך הוא מקרה חנניה, מישאל ועזריה, אשר סירבו למלא את פקודת נבוכדנאצר מלך בבל להשתחוות לפסל (). השלושה הודיעו לנבוכדנאצר שהם מוכנים למסור את נפשם כדי שלא להפר את מצוות התורה. משראה המלך הבבלי שהם ממאנים לעבור על איסור עבודה זרה, השליך אותם לכבשן הלוהט ורק נס משמים הצילם. מקרה מפורסם נוסף הוא "דניאל בגוב האריות". כאשר התפלל דניאל לה' למרות החוק של דריוש, הטוען שכל אזרח בבלי חייב להתייחס אליו בתור אל עלי אדמות ולסגוד לו בלבד, הוא היה צריך לשאת בתוצאות והושלך לגוב האריות. למרות שידע שזהו עונשו של העובר על החוק, העדיף דניאל לפגוש במלתעות האריות מאשר לעבור על מצוות וחוקות ה'. גם הפעם ניצל בנס, ויצא מגוב האריות ללא פגע.
בימי הכיבוש הסלווקי.
בשנת 167 לפנה"ס החליט מלך האימפריה הסלאוקית, אנטיוכוס הרביעי, לאסור על קיום מצוות הדת היהודית בארץ ישראל. בספר חשמונאים א' מתוארות גזירות השמד:
ביום כ"ה בכסלו שנת 167 לפנה"ס הוצב בבית המקדש פסל זאוס והוקרבו לו קורבנות. עונש מוות הוטל על כל יהודי שנתפס כשהוא מל את בנו או שומר את השבת. השלטונות הכריחו את היהודים לעבוד לאלילים ולהקריב להם קורבנות ואף לאכול בשר חזיר. גזירות אנטיוכוס נמשכו שלוש וחצי שנים. רוב תושבי יהודה סירבו לקבלן והעדיפו למות, ובלבד שלא לעבוד עבודה זרה ולעבור על חוקי התורה. אלעזר הזקן, שהיה אחד מנכבדי העם, צווה לאכול מבשר החזיר והוצא להורג בשל סירובו. אחד הידועים בסיפורי מסירות הנפש בתקופה ההיא היה סיפורה של חנה ושבעת בניה: שבעת בניה של חנה נתפסו בידי המלך שצווה עליהם לעבוד לאלילים, כל אחד מהם סירב בתוקף, אפילו הקטן שבהם. שבעת הבנים עונו למוות אך לא בגדו באמונתם. הם הוצאו להורג, ואימם, שאיבדה את כל בניה, שלחה יד בנפשה.
בספר חשמונאים ב' מתואר סיפור זה:
ובהמשך מתואר מותו של הילד השני, המאמין שמות קדושים יתוגמל בעולם הבא
בסופו של דבר, התנגדות היהודים לקבל את גזירת השמד הולידה את מרד החשמונאים, במהלכו נהרגו יהודים נוספים על קידוש השם, אך בסופו - גורש הכובש הסורי מהארץ.
בימי הכיבוש הרומי.
בשנת 41 הורה הקיסר הרומי גאיוס קליגולה להציב את פסלו בבית המקדש, וזאת בעקבות ידיעה שהגיעה אליו על כך שהיהודים הרסו מזבח שהוקם לכבדו על ידי תושביה ההלניסטים של יבנה, מכיוון שהוא היה סמוך לבית כנסת. משנוכח שהיהודים מסרבים לאפשר את הצבת הפסל ציווה קליגולה לעשות זאת בכוח ואם יתנגדו היהודים – להרוג את המתמרדים ולמכור את כל העם לעבדות. היהודים הכריזו שהם מעדיפים למות, ובלבד שלא לעבור על חוקי התורה. הסכנה הייתה רבה, אך קליגולה נרצח, ויהודה ניצלה.
פונטיוס פילטוס, נציב יהודה, הביא באחד את צלמי הקיסר טיבריוס לירושלים בשעה שנכנס לעיר עם צבאו, הוא סירב לבקשת היהודים להסיר אותם בנימוק שצעד כזה יהיה עלבון לקיסר. יוסף בן מתתיהו תיאר את המקרה בספרו קדמוניות היהודים:
יוסף בן מתתיהו סיפר, שאחת הסיבות לפרוץ המרד הגדול בשנת 66 הייתה טענת הקנאים, שאדם לא יכול לשרת שני אדונים. לפיכך, לפי הקנאים, כניעה לשלטונה של רומי הרי היא כמו עבודה זרה, ואילו יציאתם למרד נגד השלטון הרומי תוך סיכון חייהם היא בבחינת קידוש השם.
69 שנה לאחר מכן, לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, החליט הקיסר אדריאנוס בשנת 135 לעקור מן היסוד כל זכר ושריד לתרבות ולדת היהודית באמצעות גזירות אדריאנוס בתקופה שכונתה "דורו של שמד". לשם כך הטיל על היהודים גזירות מרובות הנוגעות לעיקרי הדת: בין היתר הוא אסר עליהם להתכנס בבתי כנסת ובבתי מדרש, לחגוג חגים ולשמור שבת, ללמוד תורה ולקרוא את קריאת שמע. רבים מתו על קידוש השם ובלבד שלא ייאלצו לקיים את הגזירות, בהם גם עשרת הרוגי מלכות שהיו ממנהיגיו הרוחניים של העם. בין אלה היה גם רבי עקיבא בן יוסף אשר עונה למוות על ידי הרומאים ובטרם יצאה נשמתו קרא: "שמע ישראל, ה' אלוהינו, ה' אחד". מאז הפכה קריאת שמע לסמל של מסירות נפש.
בימי מסעי הצלב.
מסעי הצלב היו מלווים בפרעות ביהודים בקהלות אשכנז ובניסיונות להביא להמרת דתם לנצרות בכפייה. יהודי אשכנז עמדו בניסיון כמעט ללא יוצא מהכלל. ליהודים בתקופה זו, שלא כיהודים בתקופות מאוחרות יותר, יכולה הייתה המרת הדת להוות פתח הצלה בטוח. אף על פי כן הם לא התפתו, כפי שטוען ספר חסידים: "בקידוש השם הכול עומדים בנקל.. ואפילו אחד מאלף אינו כופר". תסכולם של היהודים משתיקתו של האלוהים אל מול קורבנם, כפי שבאה לידי ביטוי בציטוט המדרש: "מי כמוך באילמים ה'", לא מנע מהם להציג מסירות נפש עליונה מול התביעה להתנצרות.
מוטיב שנוי במחלוקת בעמידה היהודית באותה תקופה היה הרג הילדים במטרה למנוע את שבייתם והוצאתם לשמד. באחת הכרוניקות מופיע התיאור הבא:
יש חוקרים הטוענים כי כרוניקה זו יחד עם כרוניקות נוספות שנכתבו ב-1096 מדגישות את מעמדה הגבוה של האישה באשכנז באותה תקופה: האישה היא הנלחמת בפועל בצלבנים, האישה היא הטובחת את ילדיה אף ללא רשות מהבעל, ומעשיה מהווה חזרה למוטיב חנה ושבעת בניה. על פי תאוריה של ההיסטוריון ישראל יעקב יובל, הריגת הילדים בידי הוריהם היוותה הרקע להיווצרות עלילות הדם, אולם עזרא פליישר, אברהם גרוסמן ומרדכי ברויאר דחו את דבריו בחריפות.
פוסקי ההלכות נחלקו ביחסם אל הרג הילדים, אך הנטייה הייתה שלא לפקפק בצדיקותם של מקדשי השם. מהר"ם מרוטנברג השיב לשאלת יהודי האם הוא צריך כפרה ששחט את אשתו וילדיו בתקופת הרג ושמד, "...וודאי ההורג עצמו על קידוש השם, רשאי לחבול בעצמו, אבל לשחוט אחרים צריך עיון למצוא ראיה להתיר... שמענו ומצאנו שהרבה גדולים היו שוחטים את בניהם ובנותיהם, וגם רבינו קלונימוס עשה כן... ומי שמטעינו כפרה הוא מוציא לעז על חסידים הראשונים... שכוונתו הייתה לטובה מרוב אהבת יוצרנו יתברך שמו". היו שמצאו היתר להמתת הילדים בדינו של בן סורר ומורה, שהורגים אותו לא בשל מה שהוא, אלא בשל מה שעתיד להיות, דין התקף גם לגבי ילדים שעלולים להפוך למשומדים. מהר"ם מרוטנברג קובע כי מקדשי השם אינם סובלים: "כשהאדם גומר בדעתו לקדש את השם, ויצא מפיו רוח טהרה, וברור הדבר שהוא מאת השם... כל מה שעושין לו הן חניקה, הן סקילה, הן שרפה, הן קבורת חיים, הן תליה, אינו כואב לו כלום...", והוכיח זאת מכך "שאין לך אדם בעולם שאם היה נוגע אפילו באצבע קטנה באש שלא היה צועק", ואילו מקדשי השם אינם צועקים כשנשרפים ונהרגים.
יעקב כ"ץ והרב חיים סולובייצ'יק (היסטוריון) טענו כי קידוש השם באשכנז מאופיין בפסבדו-הלכה. הומצאו אף ברכות לשחיטה על קידוש השם, ואף הסכין נבדקה, כדי להבטיח את "כשרות השחיטה". לפי טענה זו, מדובר בהתנהגות מעין-הלכתית שמקורה אינה תורני אלא עממי. לעומתם, טענו אברהם גרוסמן, ישראל משה תא שמע ומ"י בן-גדליה כי קידוש השם באשכנז נשען על בסיס הלכתי מוצק, לפי דרך לימוד ההלכה שהייתה נהוגה באותה תקופה. אגדה על מסירות נפש שנפוצה במאה ה-13 היא הסיפור על רבי אמנון ממגנצא המהווה בסיס לפיוט ונתנה תוקף.
בתקופות מאוחרות.
מסירות הנפש נמשכה בעם ישראל גם בתקופת המוות השחור, גירוש ספרד, עלילות הדם, גלי הפרעות וגזרות ת"ח ת"ט. בשואה וכן בתקופת הקומוניזם ברוסיה הורחב מושג המוות על קידוש השם כך שיכלול גם יהודים שלא מתו בשל אמונה או סירוב להתנצר אלא בשל שייכותם לעם היהודי. הוטבע גם מונח חדש שהתאים לאופיה השונה של הרדיפה: "קידוש החיים", התעקשותו של היהודי להמשיך ולחיות על אף מזימות שונאיו.
ביטוי לתחושה שהמוות בשואה, על אף מאפייניו השונים, מהווה חוליה בשרשרת קידוש השם ההיסטורית נתן הרב אלחנן וסרמן, מגדולי הרבנים שנספו בשואה, בדברים שתועדו מפיו ערב הוצאתו להורג עם תלמידיו:
מסופר על הבעל שם טוב, כי בשעה ששכב על ערש דווי, נשמע אומר . בעוד שהשמש חשב כי הוא אומר זאת למלאך המוות, כדי שיטול כבר את נשמתו. הסביר רבי פנחס מקוריץ, כי הבעש"ט פנה לקב"ה, ואמר לו כי שתי השעות שנותרו לו לחיות, הוא נותנם לו במתנה, וזוהי 'מסירות נפש' אמיתית.
כיום.
נהוג להצמיד את התואר "קדוש" לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה, מאחר שכל הסיבה לרציחתם או להריגתם היא מחמת היותם יהודים, ונרצחו מחמת היותם יהודים, ובזה קידשו את השם.
אהבת ה'
אהבת ה' היא מצוות עשה מהתורה לאהוב את אלוהים. מצווה זו היא אחת משש מצוות תמידיות.
המקור בתורה ובהלכה.
בתורה נאמר: , ועל סמך פסוק זה פוסק הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה:
הדרך לאהבת ה'.
במצוות אהבת ה' עולה תמיהה גדולה, כיצד ניתן לצוות אדם לאהוב, והרי אהבה היא עניין רגשי.
הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה, כתב שהדרך לאהבתו היא על ידי התבוננות בבריאה:
ובספר המצוות כתב הרמב"ם, שהדרך לאהבתו היא על ידי התבוננות במצוות התורה:
דיני המצווה.
במסכת ברכות מבואר כי . בהמשך מפרטת המשנה כיצד יש לאהוב את השם:
לדעת ספר החינוך, מצות אהבת השם היא אחת משש מצוות תמידיות, המתייחדות בכך שאפשר לקיימן באופן תמידי בכל רגע ורגע. והרמב"ם כתב שמצות אהבת השם הראויה היא שיאהב את ה' אהבה גדולה יתרה עזה מאד, עד שתהא נפשו קשורה באהבת השם, ונמצא שוגה בה תמיד.
ביאור אהבת ה' בהגות היהודית.