עילי בנירי (נולד ב-30 בספטמבר 2000) הוא שחקן ברידג' ישראלי, סגן אלוף העולם עד גיל 21 בין השנים 2018-2019 וסגן אלוף אירופה עד גיל 21 לשנת 2017. נכון ליולי 2022, בעל תואר רב אמן ארד.כיום חבר נבחרת ישראל עד גיל 25. בנירי מדורג במקום הראשון מקרב השחקנים הישראלים עד גיל 25.
הישגים בקריירה.
הישגים בינלאומיים.
באליפות זו בנירי ושותפו ניר חוטורסקי סיימו במקום הראשון בדירוג הזוגות המכונה "באטלר".
גם בתחרות זו סיימו בנירי ושותפו ניר חוטורסקי במקום הראשון בדירוג ה"באטלר" של התחרות.
מחוץ לברידג'.
בשנת 2019 השתתף בשעשועון הטריוויה "המרדף" המשודר בתאגיד השידור הציבור "כאן".
באפריל 2019 התגייס לצה"ל כספורטאי פעיל.
הלן אלינגהאם
הלן אלינגהם (לבית פטרסון, באנגלית: Helen Allingham; 26 בספטמבר 1848 - 28 בספטמבר 1926) הייתה ציירת בצבעי מים ומאיירת בתקופה הוויקטוריאנית.
ביוגרפיה.
הלן מרי אליזבת פטרסון נולדה ב-26 בספטמבר 1848, בסוואדלינקוט בדרבישייר, בתו של אלכסנדר הנרי פטרסון, רופא, ומרי הרפורד פטרסון. הלן פטרסון הייתה הבכורה מבין שבעה ילדים. המשפחה עברה לאזור צ'אשייר Cheshire כשהייתה בת שנה. בשנת 1862 מתו אביה ואחותה בת השלוש איזבל ממגפת מחלת הדיפטריה. המשפחה עברה אז לברמינגהם, שם התגוררה משפחתו של אביה.
פטרסון הציגה כישרון לאמנות כבר מגיל צעיר, כשהיא שואבת את השראתה מסבתה מצד אמה סמית הרפורד והדודה לורה הרפורד, שתיהן אמניות מוכשרות בתקופתן. אחותה הצעירה קרוליין פטרסון הפכה גם היא לאמנית ידועה.
בתחילה למדה אמנות במשך שלוש שנים בבית הספר לעיצוב בברמינגהם (שנוסד בשנת 1843). היא בילתה שנה בבית הספר לנשים לאמנות בלונדון, לפני שפנתה אחרי דודתה לורה הרפורד לבית הספר הלאומי לאומנות, אחד מבתי הספר המלכותיים של האקדמיה, אשר מאוחר יותר הפך ל״קולג' המלכותי לאמנות״ (Royal College of Art).
בשלב מוקדם של חייה, הלן היה מאוד מוכשרת בציור המשיכה לצמוח ולהביע את רצונה לעסוק באמנות למרות מותו של אביה. בשנת 1867, היא נרשמה לאקדמיה המלכותית לאומנות. היא הייתה רושמת דמויות בצבעי שחור/לבן כדי להרוויח כסף לשלם את הוצאות המחייה שלה.
קריירה.
בזמן שלמדה בבית הספר הלאומי לאמנות, פטרסון עבדה כמאיירת, ובסופו של דבר החליטה לוותר על עבודותיה לטובת קריירה באומנות במשרה מלאה. היא ציירה ספרי ילדים ומבוגרים, כמו כן איירה כתבי עת, כולל העיתון The Grapic. אחת העבודות החשובות שלה הייתה לספק שנים עשר איורים בהמשכים בשנת 1874 לרומן של תומאס הרדי. איוריה מתקופה זו נחתמו או כ "H. Paterson" או "H. Allingham".
בעוד וינסנט ואן גוך מתפתח כאמן על ידי לימוד ציור דרך כתבי עת מאוירים באנגלית, הוא נדהם מעבודתה של פטרסון בעיתון The Graphic. אף על פי שהנשים לא זכו להכרה אומנותית זהה לזו של גברים בשלב זה בהיסטוריה, השפעתה על ואן גוך מראה, כי נשים תרמו רבות לאמנות במשך מאות שנים, כאשר אמנים כמוהו נזקקו להשראה מעבודותיה כדי להתפתח לאמן שהוא הפך.
ב־22 באוגוסט 1874 נישאה לויליאם אלינגהם, משורר אירי ועורך המגזין פרייזר, שהיה כמעט כפול מגילה. לאחר נישואיה ויתרה על הקריירה שלה כמאיירת ופנתה לציור בצבעי מים. ב־1881 עברה המשפחה מצ'לסי לוויטלי בסארי. בנה הראשון נולד בנובמבר 1875 ונקרא ג'רלד קרלייל. בתה נולדה ב-21 בפברואר 1877 ובנה האחרון ב-11 במאי 1882. הלן החלה לצייר את הנוף היפה סביבה, ובמיוחד את בתי האיכרים הציוריים ואת הקוטג'ים של סארי וסאסקס, שבזכותם התפרסמה.
מבקריה טוענים כי על אף שמרכיבי מחאה יחידים הופיעו באחד מציוריה, היא הייתה התגשמות הציור הסנטימנטלי, השמרני של האזור. היא המשיכה לצייר סצינות כפריות בחלקים אחרים של המדינה - מידלסקס, קנט, האי וייט - בחו"ל בוונציה, איטליה. כמו ציורי הנופים, היא השלימה גם כמה ציורי דיוקנאות, כולל אחד של תומאס קרלייל.
בשנת 1890, היא הפכה לאישה הראשונה שקבלה חברות מלאה של החברה המלכותית לציורי צבעי מים. הלן אלינגהאם הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכת קולומביה העולמית (1893) בשיקגו, אילינוי.
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, אמילי מרי אוסבורן, אנה אלמה-טדמה אלינגהאם הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
מורשת.
״האגודה לכבודה של הלן אלינגהם״ נוסדה בשנת 2000. הבתים שהיא גדלה בהם מצוינים בלוחות כחולים.
בית הבורג', בהמפסטד, לונדון כולל את הארכיון הגדול ביותר בעולם של אוסף עבודותיה.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
פֶּטֵר הראשון פטרוביץ' נְייֶגוש (בסרבית קירילית: Петар I Петровић Његош, בסרבית לטינית: Petar Prvi Petrović Njegoš - פטאר פרווי פטרוביץ' נייגוש, 1747 או 1 באפריל ? 1748 נייגושי - 31 באוקטובר 1830 צטיניה) היה מנהיג רוחני, פוליטי וצבאי והיסטוריון מונטנגרי, מיטרופוליט-שליט (ולדיקה) (1784–1830) של מונטנגרו, בן לשושלת פטרוביץ' שמושבו היה בעיר צטיניה. כונה גם "פטר הקדוש מצטיניה" (Свети Петар Цетињски - סווטי פטר צטינסקי) אחרי שהוכרז לקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. בזמן שלטונו הארוך חיזק את המדינה המונטנגרית, על ידי איחודם של שבטים יריבים, ייצב את שליטתו כנסיך-ארכיבישוף על חבלי הארץ המונטנגרים, הנהיג את קודקס החוקים הראשון - ה"זאקוניק של פטר הראשון" ("Zakonik Petra Prva"). הוא נודע גם בתוכנית לשחרורה ואיחודה של סרביה. בימי שלטונו הוא עשה צעדים לקראת הנהגת מוסדות שלטון, תרבות וכלכלה מודרניים בארצו: כולל הקמתם של רשויות מיסים, בתי ספר ומיזמי מסחר גדולים. החל משנת 1796 שלט גם ברוב חבל ברדה.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
פטר פטרוביץ' נולד בשנת 1747 או 1748 בנייגושי, על יד צטיניה במונטנגרו כבנם של מרקו דמיאנוב מבית פטרוביץ' ושל אנג'ליה לבית מרטינוביץ'. הוא הלך בעקבות קרובי משפחה בבחירת קריירה של נזיר וכומר, בגיל 12 הלך למנזר ובגיל 17 היה לדיאקון.
בשנים 1765–1766 שהה פטר פטרוביץ' לצורך לימודים ברוסיה, כשהתלווה לדודו, המיטרופוליט וסילי. ב-1779 בהיותו ארכימנדריט נסע במסגרת משלחת ארצו לווינה כדי לבקש את חסותה וסיועה הכלכלי של הקיסרית מריה תרזה. המיטרופוליט סאבה פטרוביץ' שנפטר ב-1781 בחר בנכדו ועוזרו, ארסניה פלאמנאץ כיורשו בתפקיד הרם. בהתחלה מועמדותו של ארסניה פלאמנאץ נתקלה בהתנגדותם של השבטים המונטנגרים, עד שרכשה את תמיכתו של מנהיג בשם שצ'פן מאלי, צאר שקר שהתחזה לצאר הנרצח פיוטר השלישי של רוסיה והיה לשליטה בפועל של מונטנגרו למשך כמה שנים.
פלאמנאץ ששימש כמיטרופוליט עד מותו בשנת 1784, היה פעיל רק לעיתים רחוקות והיה חסר כוח.
משפחת ה"גוברנדור" רדוניץ', בתמיכתם של ונציה ואחר כך של ההבסבורגים עלתה באותה תקופה בכוחה וניסתה להרחיק את בני פטרוביץ' ממעמדם כמיטרופוליטים. ראשי השבטים הכירו בפטר כבישוף עוד ב-1783 והוא נשלח לאימפריה ההבסבורגית לצורך הסמכתו.
1784–1799.
טקס הסמכתו של פטר פטרוביץ' כבישוף נוהל ב-13 באוקטובר 1784 על ידי מויסיה פוטניק, המיטרופוליט האורתודוקסי של סרמסקי קרלובצי. משם נסע פטר לווינה, בה פגש את קנצלר רוסיה, הנסיך גריגורי פוטיומקין, את הגנרל האוסטרי זוריץ' ואת הגולה מרגוזה, פראנו דולצי. בנסיבות לא ברורות בנובמבר 1785 נסע פטר לפטרסבורג. בעת מסע זה קיבל איומים מקארא מהמוט פאשה משקודרה. אכן ביוני 1785 תקף הפאשה של שקודרה את מונטנגרו וצבא המונטנגרים שמנה 8,000 לוחמים איבד 3,000 מקרב בני צרמניצה וכן חיילים רבים שנפלו בשבי. מהמוט פאשה חצה את בייליצה והעלה באש את היישוב נייגושי. הוא קיבל עזרה משבט ניקשיץ' ובחזרתו לשקודרה חצה את חבל פשטרוביצ'י.
בראש מונטנגרו עמדו אז במקביל המיטרופוליט פטר והגוברנדור יובאן רדוניץ'. רדוניץ' ביקש לנשל את המיטרופוליט מכמה סמכויות אזרחיות ולהשאיר לו סמכויות דתיות בלבד, כך ה"גוברנדור" יהיה אדון העם והמיטרופוליט אדון הכנסייה. השניים התנגשו בזירה הבינלאומית.
המיטרופוליט היה מקורב לרוסיה, בעוד שרדוניץ' נתמך על ידי האוסטרים. לפיכך קמו במונטנגרו שני מחנות:"פילורוסי" בראשות המיטרופוליט פטר וה"פילו-אוסטרי" בראשות ה"גוברנדור, רדנויץ'. בסוגיה באם לתמוך בהבסבורגים או לא, שני המחנות היו מסוכסכים בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). באותה תקופה הייתה מונטנגרו מחולקת בין מחוזות הקרויים "נאחיות". הנאחיות היו: קטונסקה, רייצ'קה, צרמניצ'קה, ליישאנסקה ופייסיבאצ'קה. מחוזות אלה נוהלו על ידי פקידים בכירים, על ידי רדי רדוניץ' ועל ידי המיטרופוליט, בעזרתם של חמישה סרדארים, תשעה וויבודים ו-34 "קנזים" כשהשלטון לבש אפיונים חילוניים ודתיים בו זמנית.
ביוני 1788 ביקש יובאן רדוניץ' מהקיסרית יקטרינה השנייה לשלוח למונטנגרו את סופרוניה יוגוביץ', לו הוא הבטיח את כס המלכות של מונטנגרו. רדוניץ' סבר שבדרך זו ידיח קודם את פטרוביץ' ואחר כך יתפטר גם משרותיו של יוגוביץ' וישלוט לבד.
הוא שלח איגרת נוספת ב-1789, אחר כך נסע לאוסטריה כדי חזק את תדמיתו בעזרת החצר האוסטרית. אולם בקשתו לשיגור כוחות אוסטריים למונטנגרו נדחתה. אחרי דרישה חוזרת של רדוניץ', בפברואר 1790 הסכים הקיסר ההבסבורגי לשלוח לו תחמושת, בתנאי שתושבי מונטנגרו "יעמדו לצד הקיסר בעת מלחמה, כפי שמצייתים לעות'מאנים בימי שלום". העזרה האוסטרית לא נראתה מובטחת.