מטרת תענית הדיבור היא מעט בעיסוק בחול, ולעסוק ברוחניות. מקובל בקרב לומדי תורה לקבל על עצמם תענית דיבור על זמנים מסוימים מלימודם, שבהם לא יפסיקו כלל מלימודם לצורך דיבורי חול.
יש שנוהגים לקיים "סדר תענית דיבור" שבו ציבור שלם מקבל על עצמו תענית דיבור ליום מלא, בו אומרים יחד שלוש פעמים את ספר התהילים ונושאים תפילות מיוחדות שנועדו לכך.
אמיר דרורי
אמיר דרורי (5 באוגוסט 1937 – 12 במרץ 2005) היה אלוף בצה"ל, ראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל. מייסד רשות העתיקות ומנהלהּ הראשון. בעל עיטור העוז.
קורות חיים.
מערכות ישראל.
אמיר דרורי, בן אלה ואמנון דרורי, גדל בפרדס חנה. סיים את לימודיו במחזור הראשון של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה כחניך המצטיין. בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני. בשנת 1956 במהלך מבצע קדש, לחם כמפקד מחלקת החבלה בגדוד 12 (ברק) בקרבות רפיח ובסיני. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 51. על חלקו במבצע חרגול, במהלכו פיקד על כוח חסימה, הוענק לו צל"ש שהומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
במלחמת ששת הימים לחם כסגן מפקד גדוד 51 (הבוקעים הראשון) של חטיבת גולני בקרבות רמת הגולן, בין היתר בכיבוש תל עזזיאת, מוצב פלוגתי סורי מבוצר ברמת הגולן. במלחמת ההתשה היה דרורי מפקד גדוד 13, שלחם בקווי העימות ברמת הגולן, בעמק בית שאן, בבקעת הירדן ובתעלת סואץ. בהמשך שימש קצין אג"ם בפיקוד הדרום בשנים 1970–1972, בשלהי מלחמת ההתשה, בסיני ובערבה, ובמהלך הלחימה בטרור ברצועת עזה, אותה הוביל באותה עת אלוף הפיקוד, אריאל שרון.
בשנים 1972–1974 פיקד על חטיבת גולני והוביל אותה בפעולות בלבנון, ובהן מבצע קלחת 4, ושנה לאחר מכן, במלחמת יום הכיפורים. דרורי פיקד על החטיבה בקרבות ההגנה והבלימה נגד הצבא הסורי בצפון רמת הגולן ובמרכזהּ ועל כוחות החטיבה שהשתתפו בהבקעה ובפריצה מעבר לקו הגבול. פיקד על החטיבה בקרב על החרמון ונפצע באורח קשה בחזהו. הוא שאמר ללוחמים, בתדרוך לפני הקרב: "יש חשיבות עליונה לכבוש מחדש את מוצב החרמון הישראלי משום שהוא העיניים של המדינה". למרות פציעתו חזר לפקד על החטיבה במלחמת ההתשה במובלעת הסורית וברמת הגולן עד סמוך להסכם הפרדת הכוחות במאי 1974. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 11 וסגן מפקד אוגדה 36, ובשנת 1976 מונה למפקד אוגדה 36 (עוצבת געש) ברמת הגולן, בדרגת תא"ל.
אמיר דרורי היה ראש מחלקת המבצעים באגף המטה הכללי (1977) וראש מחלקת ההדרכה (1978–1981) בדרגת אלוף. בשנת 1981 מונה לאלוף פיקוד הצפון ונשא בתפקיד זה בעת מלחמת שלום הגליל, שבה פיקד על כוחות צה"ל בלחימה בכוחות אש"ף ובצבא הסורי. בתפקידו זה פיקד על 2 גייסות, 9 אוגדות ועוצבות נוספות, ובין היתר פיקד על כיבושם של ביירות, הרי השוף, ג'בל ברוך והבקאע. דרורי המשיך בתפקידו כאלוף הפיקוד למעלה משנה אחרי טבח סברה ושתילה, לאחר שוועדת כהן, שחקרה אירוע זה, לא מצאה לנכון להגיש נגדו מסקנות אישיות. ב-1985, בשובו משנת השתלמות בארצות-הברית, מונה דרורי למפקד המפח"ש. 5 שנים קודם לכך, ב-1979, כשהוצע להקים את מפח"ש, היה דרורי מהמתנגדים הבולטים לכך, ועל רקע זה אף הגיש אז את התפטרותו, שלא התקבלה. לטענתו ב-1979, מחלקת ההדרכה בנויה לבצע את התפקיד המיועד למפח"ש וכי הזעזועים שיתלוו להקמתו מיותרים. ב-1986 מונה לכהונת סגן הרמטכ"ל.
דרורי היה המועמד המועדף על ידי הרמטכ"ל משה לוי כמחליפו. לוי שכנע את דרורי להישאר בצבא כמפקד חילות השדה (מפח"ש) החל מינואר 1985, ובאוגוסט 1986 דאג לוי למנותו לראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל במסגרת ההתמודדות על תפקיד הרמטכ"ל. דרכו של אמיר דרורי בצה"ל הגיעה לקיצה אחרי שדן שומרון הועדף על פניו. בתגובה הביע דרורי בפני כתבים צבאיים ביקורת חריפה על הליך המינויים בצבא, ובעקבות זאת ספג ביקורת מצד חברי כנסת. לכך לוו ידיעות על נזיפה חמורה משר הביטחון רבין שלא נמצא לה זכר בדברי ההערכה שהביע רבין באותה התקופה במכתב אישי לאמיר דרורי. דרורי סיים את שירותו הפעיל בצה"ל ב-6 באפריל 1987 עם החלפתו באהוד ברק. במכתב הפרידה ציין שר הביטחון יצחק רבין:
בתחום הארכאולוגיה.
בראשית שנות ה-60 למד דרורי ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודים שסיים בהצטיינות. בשנת 1961 השתתף במשלחת האוניברסיטה העברית לסקר מערות מדבר יהודה. בשנת 1963 השתתף בחפירות מצדה בראשות יגאל ידין, בהן היה אחראי לחשיפת המדרגה האמצעית (המבנה העגול) בארמון הורדוס.
בקיץ 1988, לאחר סיום שירותו הצבאי ותקופת לימודים בבריטניה, מונה דרורי למנהל אגף העתיקות במשרד החינוך. דרורי הקים את רשות העתיקות, שהחלה בפעולתה בשנת 1990, וכיהן כמנהלהּ הראשון עד שנת 2000. דרורי נודע בעימותיו עם חרדים בשאלת חפירות באתרי קבורה עתיקים, ומשום כך היה נתון לאיומים על חייו. עימותים אלו אף הובילו למשבר קואליציוני. דרורי התפטר במפתיע מתפקידו בשנת 2000, ודווקא לאחר שאושרה הארכת כהונתו.
אמיר דרורי נפטר ב-12 במרץ 2005 מדום לב במהלך טיול בנגב עם חברים. בלכתו הותיר את רעייתו צילה, את ילדיו – גילי, דניה ואסא – ואת נכדיו.
אמיר דרורי היה נכדו של העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא ונכדהּ של ד"ר אסתר גוברקובסקי-שולריכטר.
על שמו רחובות בחולון ובירושלים וכיכר בפרדס חנה. רשות העתיקות קראה על שמו את חפירות התיאטרון הרומי בטבריה. קיר הפסיפסים במסוף נתב"ג הוקדש לזכרו . "מלגת אמיר דרורי" מוענקת לתלמידי-מחקר עובדי רשות העתיקות. במרץ 2015, במלאת עשור לפטירתו, הוציאה רשות העתיקות חוברת לזכרו. הוקדש לו גן ארכאולוגי במפקדת פיקוד הצפון.
קארים עבדול ג'באר
כארים עבדול ג'באר
רנגון
אנטון וברן
אנטון וברן (בגרמנית: Anton Webern, 3 בדצמבר 1883 - 15 בספטמבר 1945) היה מלחין אוסטרי, חבר בקבוצת המלחינים שכונתה "האסכולה הווינאית השנייה". נולד כאנטון פרידריך וילהלם פון וברן, אולם מעולם לא השתמש בשמותיו האמצעיים, ואת ה"פון" שבשמו הסיר באופן רשמי בשנת 1918.
ביוגרפיה.
וברן נולד בעיר וינה אשר באוסטריה וגדל בעיר גראץ. הוא בן למשפחה מן האריסטוקרטיה הנמוכה. אביו, קרל פון וברן, היה מנהל מכרה, ואמו, עמליה לבית גר - מוזיקאית. את השכלתו הבסיסית קיבל מאמו ואחר כך בקלגנפורט, לשם עברה המשפחה בהיותו בן 10. בשנת 1902 החל בלימודי מוזיקולוגיה באוניברסיטת וינה. הוא למד שם הרמוניה אצל הרמן גרדנר, קונטרפונקט אצל קרל נברטיל, ומוזיקולוגיה אצל גדול המוזיקולוגים בזמנו, גוידו אדלר (Guido Adler). בעת לימודיו חקר וברן את יצירותיו של המלחין בן תקופת הרנסאנס היינריך איזאק, חקר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר בסגנונו המוזיקלי של וברן שהושפע רבות מזה של איזאק. בתקופה זו הוא גם למד פסנתר וצ'לו באופן פרטי, חיבר יצירות קאמריות, וכן את יצירתו הסימפונית הראשונה, אידיליה בשם Im Sommerwind.
לאחר מסע לברלין ללמוד אצל מורה לקומפוזיציה, שב וברן בידיים ריקות לווינה. החלטה זו היא מהחשובות שעשה בחייו, מכיוון שב-1904 הוא פגש במלחין ארנולד שנברג, והפך להיות תלמידו הפרטי הראשון, וכמו כן גם אחד ממעריציו המושבעים. במסגרת לימודיו אלו הלחין את "פסקאליה אופוס 1" כפרויקט הגמר שלו ב-1908. מספר שבועות אחרי ראשית לימודיו אצל שנברג, הגיע לכיתתו של שנברג מוזיקאי דגול נוסף, הלוא הוא אלבן ברג, ובין השניים התפתחה ידידות אמיצה. בכיתתו של שנברג למדו גם מלחינים פחות משמעותיים, כגון ארווין שטיין וקארל הורביץ. למעשה, לימודיו של ווברן אצל שנברג הסתיימו באופן רשמי כבר ב-1908. בתקופה זו חיבר רק שתי יצירות שיצאו לאור. הכיתה של שנברג הייתה מעין אי מבודד המוקף בעוינות של הסביבה המוזיקלית. בקונצרט שנערך ב-31 במרץ 1913, ושנקרא Skandalkonzert, נוגנה לראשונה יצירתו של וברן קטעים לתזמורת אופ. 6, וכן יצירות של מאהלר, זמלינסקי, שנברג וברג. יצירתו של ברג גרמה למהומה גדולה כל כך עד שהביאה להפסקת הקונצרט.
נאמנותם של וברן ושל ברג לשנברג לא ידעה גבולות. הם הלכו אחריו באש ובמים, היו מעתיקי התווים שלו, גייסו למענו כספים, ואף עקרו יחד איתו לברלין בשנת 1911. באותה שנה נישא וברן לדודניתו, והביא לעולם 4 ילדים.
וברן היה גם מנצח פעיל. אך למרות כישרונו, הוא לא הצליח להחזיק במשרות ליותר מחודשים ספורים. ייתכן שדבר זה נבע מלחצים נפשיים, שכן בשנת 1913 הוא עבר טיפול בן 3 חודשים אצל הפסיכואנליטקן אלפרד אדלר בווינה. בשנת 1915 התגייס וברן לצבא הקיסרות, כדי להצטרף לשנברג. לאחר רגיעה מסוימת הוא פרש, אך התגייס שוב כאשר בשנת 1916 גייסו שוב את שנברג. לאורך שנות המלחמה ניהל וברן ניסיונות כושלים לעבוד בקביעות עם תזמורת התיאטרון של פראג אך פרש מן הניהול כמה פעמים. תקופה זו של שירותו בצבא תשפיע על וברן עמוקות. המראות הקשים של חבריו נהרגים לידו לא עזבו אותו, ובעקבותיה הוא התכנס במחשבותיו המסטיות, ואף הפך לנוצרי אדוק יותר. הוא סיפר שבכל לילה היה “בוכה ומתפלל בתמימות של ילד”.
בנובמבר 1918 הקים שנברג את "האגודה למוזיקה בת זמננו", כאשר וברן נתמנה למנצחה. הם איפשרו כניסה למנויים בלבד, ואף לא הרשו את כניסת מבקרי המוזיקה. האגודה פעלה עד שנת 1922, והספיקה להעלות 117 קונצרטים, ביניהם מיצירותיו של וברן.