לשיא המתיחות ברומניה, הגיעה העיר צ'רנוביץ. למאבק הפוליטי האלים אותו ניהלו מפלגות וארגונים אנטישמים, נרתמו הסטודנטים הרומנים. מטרת האנטישמים תאמה את עמדת הממשל הרומני, והיא קידום הרומניזציה באוניברסיטאות.
הסטודנטים הרומנים היוו את מוקד האנטישמיות. תסכולם של רבים מהם נבע מכך שהרומניזציה פסחה על מערכת החינוך, בכך שהשאירה את המורים (עקב מחסור במורים רומנים) והתלמידים היהודים בבתי הספר. ייתכן כי הסטודנטים חשו קנאה כלפי עמיתיהם היהודיים, שהיו במצב כלכלי הרבה יותר טוב. הישגיהם הטובים של הסטודנטים היהודים רק הוסיפו אש למדורה.
ההתפרעויות של הסטודנטים הרומנים החמירו ב-1924 ולאחר כך ב-1926 והגיעו לשיאם בסוף 1927. ההתפרעויות כללו גם את תחומי העיר צ'רנוביץ, ולא נשארו במסגרת האוניברסיטה. נופצו חלונות ראווה של עסקים בבעלות יהודית, והותקפו יהודים ברחבי העיר. בדרך כלל המשטרה גילתה אוזלת יד וטיפלה בהתפרעויות באיחור, וכשנדמה שאלה יוצאות מכלל שליטה, הייתה אוניברסיטת צ'רנוביץ נסגרת לימים אחדים.
פרשת המבחנים.
בבחינות הבגרות של בית הספר התיכון מס' 1, הוכשלו במזיד 40 מתוך 69 נבחנים יהודיים במטרה לדחוק אותם ממוסדות החינוך. ההכשלה הייתה מגמתית ו"שקופה" שכן באותו מעמד עברו את המבחן כל הנבחנים הרומנים למעט 4. אחד מהבוחנים שהיו שותפים למזימה זו היה הבוחן דיאקונסקו שלימד היסטוריה רומנית. בסך הכול מתוך 184 מועמדים לבחינות הבגרות עברו רק 60, כל הנכשלים היו לא רומנים, ורובם המכריע יהודים.
בשערי בית הספר נוצרה מהומה ונאספו שם הורים ותלמידים מקרב נכשלים, אשר מחו על המבחנים המפוברקים. בהפגנה זו לא השתתפו רק היהודים, אלא גם אחרים שנכשלו.
לפי דיווחו של העיתון הגרמני-יהודי "צ'רנוביצר מורגנבלאט" שיצא לאור באותה תקופה, כשיצא הבוחן דיאקונסקו מתוך כותלי בית הספר, פנה אליו הסטודנט היהודי דוד פאליק בשאלה "למה עשית את זה?" ותשובתו הייתה, "זה לא עניינך!" בתגובה פאליק צעק "הלאה עם דיאקונסקו" וציבור המפגינים החל לתקוף את המורה הרומני. המורה הרומני חולץ מהמקום בלא שנפגע חמורות ודווקא על ידי שני יהודים אחרים, סוכן המשטרה היהודי רוטנברג ועגלון יהודי שהיה בסביבה ושבכרכרתו הוסע המורה.
משפטו של דוד פאליק ורציחתו.
כנגד 24 יהודים, ביניהם גם דוד פאליק, הוגשו כתבי אישום בגין תקיפת עובד ציבור. המשפט עצמו התקיים חודש לאחר המקרה. על סנגוריהם היהודים נמנו גם המשפטן הרומני קונסטנטין רדולסקו, וטראיאן פופוביץ', שהיה לימים לראש עיריית צ'רנוביץ, והוענק לו התואר חסיד אומות העולם בגין הצלת רבבות מיהודי עירו.
הסנגורים הרומנים הגנו על הנאשמים באומץ לב. העגלון היהודי שחילץ את המורה שהותקף טען מצידו שלא זיהה את התוקפים, ובתגובה ביקש התובע, הפרקליט פאול אלייסקו, להעביר את המשפט לקמפולונג מולדובנסק, בתואנה שהעדים במשפט נתונים ללחץ מצד הקהילה היהודית. יש הטוענים כי העברת המשפט דווקא לקמפולונג לא הייתה מקרית, שכן קמפולונג באותו הזמן הייתה ידועה באווירה האנטישמית בה, שהושלטה על ידי קבוצות טרור לגיונריות.
ביום השני למשפט, ב-10 בנובמבר 1926, כאשר יצאו הנאשמים מפתח בית המשפט בצ'רנוביץ, חיכה להם הלגיונר, הסטודנט מיאשי, ניקולאה טוטו (Nicolae Totu). הוא ירה שתי יריות מאקדח, "מטווח אפס", לעברו של דוד פאליק, אשר נפל בו במקום מתבוסס בדמו.
ניקולאה טוטו תכנן את המעשה בקפידה, והקפיד בעת ביצועו לא לפגוע בשופט ווכטל (Wachtel), שעמד סמוך לקורבן.
לפאליק עוד היה את הכוח לבקש עזרה מהשופט. הוא פנה אל השופט באמרו "כבודו, אל תיתן לי למות, אני רוצה לחיות".
ניקולאה טוטו כלל לא ניסה לברוח והתגאה במעשהו.
כעבור יומים נפטר דוד פאליק מפצעיו.
המשפט התיאטרלי שנערך ותוצאותיו הטראגיות, זעזעו את בירת בוקובינה כולה ובפרט את היהודים. האירועים אשר הביאו למצב זה, גרמו לתושביה היהודים של צ'רנוביץ להיות מודעים יותר למצבם. הזעזוע היה כה עמוק עד אשר ללווייתו של דוד פאליק הגיעו למעלה מ-30,000 איש, בתוכם גם לא יהודים. לוויה זאת הייתה גם מחאה רבת משתתפים לגבי האירוע ולגבי הגורמים שהביאו למצב זה.
בלוויה השתתפו כמעט כל יהודי העיר. פאליק נחשב ביניהם כ"הרוג
על קידוש השם" וקורבן לתסיסה המאורגנת. על נושאי הדברים בלוויה נמנו ראש הקהילה היהודית ד"ר מאיר אבנר והרב הראשי של העיר אברהם יעקב מרק.
על מצבתו נרשם "קדוש".
רציחתו של פאליק הייתה ה"תמרור" שהוצב בפני הקהילה היהודית בבוקובינה, ואשר סימן את העתיד לקרות. בהמשך נודעו השתלשלויות הדברים בבוקובינה וברומניה כולה, כ"פרשת פאליק".
האירועים הפוליטיים בעקבות הרצח.
ב- 6 בנובמבר 1926 העלה ד"ר מאיר אבנר את הפרשה בפני גוף המחוקקים. הוא ביקש לדעת באיזה צעדים מתכוון לנקוט שר המשפטים של רומניה, סטליאן פופסקו, על מנת למנוע רציחות נוספות, ואיך מתכוון משרד המשפטים להעניש את הרוצח.
ראש הממשלה אלכסנדרו אוורסקו, בעצת שר הפנים אוקטביאן גוגה, קבעו את התאריך 2 בדצמבר כתאריך הסופי לדיון בפרשה זו. בדיון שנערך באותו יום נשא דברים המנהיג האנטישמי ד"ר אלכסנדרו קונסטנטין קוזה (Alexandru C. Cuza), שדיבר בגסות תוך כדי העלבת היהודים והיהדות. ד"ר מאיר אבנר נאם ודרש מהממשלה לחשוף את כל המהלכים שהובילו ל"פרשת פאליק" והמדיניות הממשלתית המכוונת כלפי היהודים, וכן דרש עונש הולם לרוצח.
ב-17 בנובמבר הגיש גם הסנאטור היהודי מצ'רנוביץ, קרל קליגר, שאילתה בנושא בפני הסנאט הרומני. תשובתו של שר המשפטים אוקטביאן גוגה הייתה "סטירה בפנים" כלפי היהודים.
משפטם של 15 הסטודנטים היהודים שנאשמו ביחד עם דוד פאליק, הועבר בהוראת בית המשפט לערעורים בבוקרשט ובהוראתם של אלכסנדרו אוורסקו ואוקטביאן גוגה, אל בית המשפט בסוצ'אבה, אשר החליט לא להמשיך בדיון בפרשה זו.
משפטו של הרוצח.
משפטו של ניקולאה טוטו נערך בעיירה קמפולונג, ייתכן כי מאותן סיבות שהביאו את התביעה במשפטו של פאליק לבקש את העברת הדיונים לקמפולונג.
המשפט התקיים ב-15 בפברואר 1927. על אף שהרוצח טוטו לא הכחיש את מעשהו, ואף על פי שהיו למקרה עדים רבים, כולל השופט במשפטו של פאליק, זוכה טוטו מכל אשמה ברוב של 10 מושבעים כנגד 2.
זיכויו של טוטו גרם להלם בקרב הציבור היהודי בצ'רנוביץ ובקרב החוגים הדמוקרטים. ואילו טוטו נחשב לאחד מגיבורי התנועה הלגיונרית.
במרץ 1927 נערכו בבולגריה הפגנות יהודים לאות של סולידריות עם יהדות רומניה בעקבות המהומות האנטישמיות הסטודנטיאליות ברומניה וזיכויו של רוצח היהודי דוד פאליק. בינואר 1928 הותקפו רומנים שהגיעו למשחק כדורגל בסלוניקי על ידי יהודים מהקהילה המקומית, במחאה על המהומות האנטישמיות, הרצח והזיכוי.
משוואת הנדרסאון-האסלבאלך
שמואל ישורון דה-מסקיטה
שמואל ישורון דה-מסקיטה (הולנדית: Samuel Jessurun de Mesquita; 6 ביוני 1868 - 11 בפברואר 1944) היה אמן יהודי-הולנדי סוריאליסטי, שעסק באמנות דקורטיבית ותחריטים וסלל את הדרך לאמנות הגרפית של המאה ה-20. עם תלמידיו נמנה מאוריץ קורנליס אשר.
חייו.
דה-מסקיטה נולד באמסטרדם שבהולנד היה הצעיר מבין שלושת ילדי משפחת ישורון דה-מסקיטה, משפחה יהודית ממוצא פורטוגזי. אביו היה מורה לשפות קלאסיות ולעברית, אחיו הבכור היה צלם והתאבד בגיל צעיר. אחותו, אנה למדה באקדמיה לאומנות.
כבר בבית הספר היסודי בלט דה-מסקיטה בכישרון הציור שלו ובגיל 14 ניגש למבחני הקבלה לאקדמיה לאמנות, אך נדחה. בשל כך החל לעבוד כשולייה במשרד אדריכלים ועסק בשרטוט מבנים. המבנים באותה התקופה היו מעוטרים בעיטורים בסגנון הנאו-רנסאנס או הנאו-גותי, דבר שפיתח את כישרון השרטוט של דה-מסקיטה הצעיר והשפיע רבות על המשך דרכו האמנותית. בשעות הפנאי נהג לשכור פועלים מהמחצבה של דודו כדי שישמשו לו מודלים לציור.
בשנת 1884 נרשם דה-מסקיטה לבית הספר לעיצוב תעשייתי, שנפתח באותה השנה באמסטרדם. ב-1889 קיבל את תעודת הגמר של "שרטט וצייר פרספקטיבה". בשנים הבאות עסק דה-מסקיטה בציורי שמן עד שב 1892 נחשף לטכניקות תחריט חדשות. כדי ללמוד טכניקות אלה עבד דה-מסקיטה אצל האמן מוריץ ואן-דר-פאלק, ובשנים הבאות יצר תחריטי עץ רבים. במקביל פיתח דה מסקיטה טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי": ציורים מפותלים דמיוניים קריקטוריסטיים, אותם נהג לשרבט על כל פיסת נייר שנקלעה בדרכו. ב-1904 התפרסם ספר רפרודוקציות של ציורים אלה.
בשנת 1904 נישא לבטסי פינדו וב-1906 נולד בנם יאפ, שהיה בבגרותו היסטוריון לאמנות. המשפחה גרה בבית מעל לאטלייה, כשאחד החדרים שימש את אשתו כחממה לגידול קקטוסים, שנחשבו לצמח אקזוטי נדיר באותה תקופה. קקטוסים אלו מככבים ברבים מיצירותיו של דה-מסקיטה.
ב-1917 נבחר דה-מסקיטה להנהלת הארגון לקידום האמנות הגרפית ובשנים 1921–1924 שימש יושב ראשו של הארגון. באותן השנים שימש כמורה בבית הספר לעיצוב תעשייתי שבעיר הארלם, שליד אמסטרדם. כמורה נתן לתלמידיו יד חופשית אך השפיע עליהם רבות בסגנונו הגרפי הייחודי. בשנת 1926 נטש דה-מסקיטה את ההוראה והתמקד בציוריו הסנסטיביים, פרסם הדפסים רבים והשתתף בתערוכות עם אמנים נוספים. בשנת 1933 מונה למרצה באקדמיה לאמנות באמסטרדם (האקדמיה שדחתה אותו בגיל 14).
בתקופת השואה בחר דה-מסקיטה שלא להתחבא מאחר שהיה בטוח שעקב מוצאו ממשפחת אצולה פורטוגזית והודות לקשריו הרבים הוא חסין מפגיעתם של הגרמנים, אך לא כך היה הדבר: ב-1 בינואר 1944 נלקחו שמואל, אנה ויאפ דה-מסקיטה מביתם באמסטרדם והובלו למחנה ההשמדה אושוויץ, בו נספו שמואל ואשתו, ב-11 בפברואר 1944. בנם יאפ נפטר ב-30 במרץ 1944 בגטו טרזיינשטט.
יצירותיו של דה-מסקיטה.