האירוע החודשי הוביל בסופו של דבר לסרט תיעודי שהופק על ידי אודיישה ריי והבמאי זוכה פרסי האמי דייוויד קורנפילד ובמימון פרויקט המטרייה האדומה. בסרט התיעודי הוצגו שבע עובדות מין שסיפרו את סיפוריהן על חיי העבודה שלהן ברחובות ניו יורק. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל פורטלנד, באורגון ובתיאטרון ה-IFC בניו יורק, והיה בחירה רשמית של פסטיבל דוק NYC .
סדנת כתיבת זכרונות.
בשנת 2012 החל פרויקט המטרייה האדומה להציע סדנאות לכתיבת זיכרונות, בעזרת מענק של ארגון Poets &amp; Writers. הסדנאות היו פתוחות לכל מי שלו ניסיון בעבודת מין, והן איפשרו לעובדות המין מרחב בטוח לבניית כישורי כתיבה, לחלוק את הסיפורים שלהן עם אחרות ולקבל משוב מעמיתותיהן. בסדנה יש את האפשרות לפרסם את עבודתן בכתב העת הספרותי של הפרויקט, "Prose &amp; Lore", ולשתף את העבודות על הבמה במסגרת הסדנה. הוענק לנחשון אנדרסון פרס ברונקס (BRIO) לשנת 2014, על כתב היד "Shooting Range".
בישראל.
בשנת 2018, הוקם "ארגמן", ארגון של עובדות מין שפועל לשמירה על זכויותיהן של עובדות ועובדי מין, נשים גברים וטרנס, בישראל.
פריצת ציר
בהנדסה צבאית פריצת ציר היא פעולה של הכשרת תוואי דרך בטוח לתנועת כוחות צבא, שנקרא "ציר תנועה" או בקיצור "ציר". פריצת הציר כוללת "ניקוי" הציר ממטעני חבלה (ובמיוחד מטעני גחון ומטעני צד) ומוקשים, וכן יישור ופילוס מכשולים טבעיים הפוגעים בעבירות. את פעולות פריצת הציר מבצעים כוחות חיל הנדסה המצוידים בדחפורים ורכבי הנדסה קרבית, בסיוע גששים שמחפשים מטענים, וכוחות חיל רגלים וחיל שריון שמאבטחים את לוחמי ההנדסה בעבודתם. פריצת ציר נעשית הן בזמן מלחמה או מבצע צבאי והן כחלק מפעילות ביטחון שוטף. גם צירים שנפרצו דורשים תחזוקה, ובפרט סריקה וניטרול חוזרים ונשנים נגד מטעני חבלה. המונח פתיחת ציר משמש לעיתים כשם נרדף לפריצת ציר, אך יש לו גם משמעות משלו: סריקת ציר שכבר נפרץ הנדסית כדי לוודא שאין בו מלכודות ומטעני חבלה.
בצה"ל.
בצה"ל, הכוח שפורץ צירים הוא חיל ההנדסה הקרבית. כוח פתיחת ציר כולל לוחמי הנדסה קרבית, פלסים, נגמ"שי הנדסה מדגמי נגמחו"ן או פומ"ה או נמ"ר הנדסי, ודחפורי D9 משוריינים.
את הציר המיועד לפריצה סורקים לוחמי הנדסה קרבית (כגון לוחמי יהל"ם ופלסים של גדודי ההנדסה), ולעיתים בסיוע גששים המתמצאים בשטח הרלוונטי. אם הסורקים מאתרים מטעני חבלה ישנן שתי גישות לטיפול בהם: השמדתם או נטרולם מרחוק באמצעות אמצעים הנדסיים ייעודיים (כגון רקטות ריצוף, רובוט חבלה או ירי תחמושת 0.5 מרחוק), והגישה השנייה היא פשוט לתת לדחפורים הפורצים את הציר לעלות על המטען ולפוצץ אותו, וזאת בזכות העמידות הגבוהה מאוד של דחפורי ה-D9 המשוריינים לפיצוצי מטענים. אחרי הסריקה וניטרול המטענים דחפורי ה-D9 "חורשים" את הציר, כאשר ה"סכין" שלהם (כף הפלדה שבחזית הדחפור) ננעצת בקרקע וגורפת אותה. בעת הפריצה הדחפורים גורפים כל מה שנקרה בדרכם ודוחפים את הנ"ל הצידה כדי שלא יפריע לתנועה. הדחפורים נדרשים לבצע עבודה מדויקת על מנת לא לפספס נקודות קרקע שיכולות להיות ממולכדות. אם הפריצה נעשית כהלכה הדחפורים משאירים אחריהם תוואי בטוח ש"זוכה" ממטענים. בנוסף לניקוי המטענים הדחפורים מיישרים את הקרקע, מסלקים מכשולים טבעיים ודואגים שהיא תהיה עבירה לכלי רכב ורכב קרבי משוריין, לרבות טנקים ומשאיות. בדרך כלל מספר דחפורים עובדים ביחד וכן כדי לשמש גיבוי אם אחד הדחפורים נתקע או נפגע.
על כוחות ההנדסה הפורצים את הציר מחפים לרוב כוחות חיל הרגלים וחיל השריון. הנגמ"ש הכבד נגמחו"ן שמאופיין במיגון כבד (כולל לוח מיגון לגחון) וצריח תצפית מוגבה, התגלה כשימושי ביותר לפריצת צירים וחיפוי ופיקוח על הדחפורים. בזמן הלחימה בדרום לבנון (1985–2000) והאינתיפאדה השנייה התבצעו פתיחות צירים רבות על ידי דחפורי D9 ונגמחו"נים.
לעיתים יש לפתוח ציר תוך כדי לחימה ואין זמן לסריקה מקדימה שלו. במקרה זה צמד דחפורי D9 משוריינים מוביל טור משוריין הכולל טנקים ורכבי הנדסה קרבית. ה-D9 מפוצץ כל מטען שנקרה בדרכו וכלי הרכב המשוריינים נוסעים בעקבות ה"קוליסים" ("קוליסים" זה כינוי לעקבות שמשאירים הזחלים) שלו. הטנקים בטור המשוריין מספקים חיפוי לדחפורים.
כאשר אין כוחות הנדסה ודחפורים זמינים, ובייחוד בציר שכבר סלול והוכשר הנדסית לתנועה, מסתפקים בסריקה רגלית של הציר על ידי כוח רגלי הכולל פלסים, גששים וסיירים. פעולה כזאת נקראת "פתיחת ציר". בפעילות ביטחון שוטף נהוג כל בוקר וכל ערב לסרוק את הצירים העיקריים ודרכי הפטרולים ולוודא שאין בהם מלכודות ומטעני חבלה, ופעולה זו מכונה אף היא "פתיחת ציר".
פתיחת צירים
מירקווד
אבון (פירושונים)
פריצת צירים
סוזאן ואלאדון
סוזאן ואלאדון (23 בספטמבר 1865 - 7 באפריל 1938) הייתה ציירת צרפתייה. נולדה בתור מארי-קלמנטין ואלאדון בבסינס-סור-גרטמפ (Bessines-sur-Gartempe) שבויין עילית, צרפת. ב-1894 ואלאדון הייתה לציירת האישה הראשונה שהציגה בסלון Société Nationale des Beaux-Arts ברובע מונמארטר. הייתה גם אימו של הצייר מוריס אוטריו. הנושא המרכזי בציוריה הוא פורטרטים נשיים, עירום נשי, טבע דומם ונופים. מעולם לא למדה באקדמיה, ואיננה מזוהה עם זרם או מסורת אמנותית ספציפית.
ביוגרפיה.
ואלאדון חיה בעוני עם אמה, שהייתה כובסת ומעולם לא נישאה. מעולם לא ידעה מי היה אביה. למדה עד גיל 11 בבית ספר יסודי, ונחשבה לעצמאית ומרדנית. ב-1883, כשהייתה בת 18, ילדה את בנה מוריס. אמה טיפלה במוריס הצעיר, בשעה שוואלאדון עבדה כמודל לציירים. ידידה של ואלאדון, מיגל אוטרילו, חתם מאוחר יותר על מסמכים שהכירו במוריס כבנו, על אף שזהות אביו האמיתית אינה ברורה. ואלאדון הרחיבה את הידע האמנותי שלה באמצעות קריאה בספריו של אנרי דה טולוז-לוטרק, ולמדה מצפייה בעבודת האמנים אשר ציירו אותה בשעה שדגמנה.
ב-1893 קיימה ואלאדון רומן קצר עם המלחין אריק סאטי, ועברה להתגורר בחדר סמוך לחדרו, אך לאחר שישה חודשים החליטה לעזוב אותו. בהמשך נישאה לבנקאי והברוקר פול מוזיס (Paul Mousis) ב-1895, עימו חייתה אורח חיים בורגני בדירה בפרברי פריז משך 23 שנים. ב-1909 ניהלה ואלאדון רומן עם הצייר בן ה-23 אנדרה אוטר (André Utter), שהיה חבר של בנה. רומן זה הוביל לפירוק נישואיה ב-1913. היא נישאה לאוטר ב-1914, והוא החל לנהל את הקריירה האמנותית שלה, ואת זו של בנה. ואלאדון ואוטר הציגו את יצירותיהם יחד באופן קבוע, עד שהתגרשו ב-1934.
בעיני בני דורה היא נחשבה לאישה ממוקדת מטרה, אמביציונית, מרדנית, נחושה, בעלת ביטחון עצמי ותשוקה.
קריירה.
ואלאדון החלה לעבוד בגיל 11 במגוון עבודות ובכללן חנות כובעים, מפעל המייצר זרי לוויות, ממכר ירקות בשוק, מלצרות ולבסוף בקרקס. בגיל 15 פגשה את הרוזן אנטואן דה לה רושפוקוולד ותאו וגנר, שני ציירים סימבוליסטים שהיו מעורבים בעיצוב תפאורה ואביזרים לקרקס מדרנו. באמצעות קשר זה החלה לעבור בקרקס מולייר כלוליינית, אך לאחר שנה נפלה מהטרפז ובכך נסתיימה קריירת הקרקס שלה. את הקרקס פקדו תכופות אמנים דוגמת אנרי דה טולוז-לוטרק, ססקו, וברת מוריזו ומקובל להניח כי שם החלה מוריזו לצייר את ואלאדון.
ברובע מונמארטר של פריס המשיכה את מעורבותה באומנות והחלה לדגמן עבור אומנים תוך שהיא בוחנת ומבקשת ללמוד את הטכניקות בהן השתמשו, טרם הפכה לציירת מוכרת בפני עצמה. היא עברה לעסוק בציור באופן בלעדי ב-1896.
כמודל.
ואלאדון דיגמנה לראשונה ב-1880, כשהייתה בת 15, ברובע מונמארטר. לאחר מכן דגמנה במשך למעלה מעשור עבור אמנים רבים ומגוונים ובכללם פייר פובי דה שאבאן, תיאופיל שטיינלן, פייר-אוגוסט רנואר, ג'ין ג'קיס הנר ואנרי דה טולוז-לוטרק. היא דגמנה בשם 'מריה', אך לבסוף דבק בה הכינוי 'סוזאן' שהעניק לה טולוז-לוטרק, שהיה גם מאהבה, בעקבות מעשה שושנה והזקנים בספר דניאל משום שהרגיש כי היא מעדיפה לדגמן בפני האמנים הזקנים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, התיידדה עם אדגר דגה שהתרשם מרישומיה ומציוריה, עודד אות בעבודתה, ואף רכש כמה מיצירותיה. היא נותרה אחת מידידותיו הקרובות עד יום מותו. ההיסטוריון של האמנות היתר דווקינס סבר כי התנסותה של ואלאדון כמודל הוסיפה לעומק של ציוריה של עירום נשי, שהיה פחות כפוף לאידיאל היופי מאלו של מרבית עמיתיה הציירים הגברים הפוסט אימפרסיוניסטים.
הציור המוכר ביותר בו צוירה ואלאדון כמודל הוא ציורו של רנואר "ריקוד בבוגיבל" מ-1883, באותה שנה בה דגמנה גם עבור הציור 'ריקוד עירוני'. ב-1885 רנואר צייר אותה פעם נוספת בציורו 'נערה אוספת שיערה'. בציור מ-1885, שכותרתו נושאת את שמה, צייר אותה בפרופיל צדדי. ואלאדון נהגה לפקוד גם את הבארים והפאבים בפריז לצד ידידיה הציירים, והייתה לנושא ציור השמן של טולוז-לוטרק 'החמרמרת'
כציירת.
מקובל להאמין כי ואלאדון לימדה עצמה לצייר בגיל 9. החל מ-1869 הייתה ואלאדון לציירת 'במשרה מלאה', לאחר נישואיה לבנקאי המצליח מוזיס. ואלאדון ציירה טבע דומם, פרחים ונופים הבולטים בקומפוזיציות חזקות וצבעים מלאי חיים. היא ידוע בעיקר בגין ציורי העירום הנשי שלה, המתארים את הגוף הנשי מנקודת מבט נשית. דבר זה מייחד את ואלאדון כיוון שהיה זה לא מקובל במאה ה-19 שציירת תהפוך את העירום הנשיא למושא מרכזי בציוריה. ואלאדון לא הגבילה עצמה לסגנון ספציפית, אך עם זאת הן הסיימבוליזם והן האסתטיקה הפוסט-אימפרסיוניסטית ניכרת בעבודותיה.