עם התקבלותה של חוקת אנדורה בשנת 1993, צומצמו באופן ניכר סמכויותיהם של נסיכיה, ונהפכו לסמליות בלבד למעט זכות הטלת הווטו על החלטות הממשלה באנדורה.
אלגירדאס
אלגירדאס (בליטאית: Algirdas, בפולנית אולגיירד: Olgierd, בבלארוסית: Альгерд, Alherd, בערך 1296 - מאי 1377) היה שליט של הדוכסות הגדולה של ליטא בין השנים 1345–1377, כשתוארו הרשמי היה של שליט הליטאים וה"רוטנים". בין השנים 1345-1341 היה נסיך של קרבו ושל ויטבסק.
בעזרת אחיו קסטוטיס, שהגן על הגבול המערבי של הדוכסות, שלט על אימפריה רחבה שהשתרעה בין הים הבלטי ובין הים השחור ועד 50 מיל מרחק ממוסקבה.
רקע משפחתי ועלייתו לשלטון.
אלגירדאס היה אחד משבעת בניו של הדוכס הגדול גדימינאס. לפני מותו בשנת 1341 חילק גדימינאס את ממלכתו, תוך השארת עיר הבירה וילניוס בידי בנו הקטן יאונוטיס. בעזרת אחיו קסטוטיס, הדיח אלגירדאס, בשנת 1345, את יאונוטיס הבלתי כשיר, מכס המלכות, והכריז עצמו לדוכס גדול.
בשנות מלוכתו שארכה 32 שנה (1345–1377) ידעה הדוכסות התפתחות והתפשטות מתמדת.
בזמנו הייתה ליטא לאחת המדינות החזקות באירופה והגדולה מבחינת השטח.
למצב זה תרמו כמה גורמים: ביניהם - חכמתו הפוליטית של אלגירדאס ושיתוף הפעולה ארוך השנים עם אחיו הנאמן, קסטוטיס. חלוקת התפקידים בין השניים משתקפת בעובדה שהמקורות הסלביים המזרחיים מציינים בעיקר את שמו של אלגירדאס, בעוד הכרוניקות המערביות מודעות במיוחד למעשיו של קסטוטיס.
בתקופתו האבירים הטבטונים מצפון ואורדת הזהב מדרום היו כפופים במידה שווה לליטא, בזמן שרוסיה המוסקבאית ופולין היו בדרך כלל במצב יריבות ביניהן.
התפשטות האימפריה.
בימי אלגירדאס, הצליחה ליטא לא רק להגן על שטחה, אלה להרחיב את השפעתה למרחקים על חשבון רוסיה המוסקבאית ואורדת הזהב. גבולות ממלכתו הגיעו עד לחוף הצפוני של הים השחור.
עיקר מאמציו הדיפלומטיים והמלחמתיים של אלגירדאס התרכזו בהבטחת השליטה על האוכלוסייה הסלבית שחיה בשטחי רוס של קייב לשעבר.
הוא השיג את בחירת בנו אנדריאס כשליט של פסקוב וכן זכה בתמיכה בקרב מיעוט בעל השפעה מקרב תושבי הרפובליקה של נובגורוד הגדולה, מה שחיזק במידה מסוימת את מעמדו במרכזים המסחריים האלה מול השפעתה של מוסקבה.
אלגירדאס כבש את הנסיכויות החשובות של סמולנסק ובריאנסק במערב רוסיה. למרות שיחסיו עם הדוכסים הגדולים של מוסקבה היו תכופות ידידותיים, והוא עצמו נשא שתי נסיכות רוסיות נוצריות פרבוסלביות, לא נרתע להילחם במוסקבאים (1368,1370,1372) ומלהטיל פעמיים מצור על מוסקבה בשנים 1368 ו-1372, אמנם ללא הצלחה.
בשנת 1355 כבש מידי אורדת הזהב את הנסיכויות צ'רניהיב ונובגורוד סיברסקי
אחד מהישגיו היה ניצחונו את הטטרים בקרב המים הכחולים על הבוג הדרומי בשנת 1363.
ניצחון זה גרם להתמוטטות אורדת הקיפצ'אק רבת העוצמה ובריחת החאן שלה דרומה אל מטה חדש בחצי האי קרים. בעקבות הקרב כבש אלגירדאס את ארץ קייב, את פודוליה ואת פרייסלב.
מצד שני את עול המאבק המקביל בחזית האבירים הטבטונים ניהל אחיו קסטוטיס, נסיך של סמוגיטיה.
אלגירדאס ניהל גם מלחמה מוצלחת נגד קז'ימייז' השלישי, מלך פולין על השליטה בווליניה.
הואסייע גם כן לאחיו קסטוטיס במלחמתו באבירים הטבטונים.
מעמד ה"רוטנים" בממלכתו.
אלגירדס איחד את כל האדמות הבלארוסיות ואת רוב חלקי אוקראינה תחת שרביטו בדוכסות הגדולה של ליטא.
השתייכותו הדתית ומותו - מיתוסים ומסורות סותרים.
היסטוריונים מודרניים מעריכים כי גדימינאס ואלגירדאס השתמשו בזהותם הדתית הפגאנית ככלי דיפלומטי ונשק. היא איפשרה להם להשתמש בהבטחות להתנצרותה של ליטא כאמצעי לשמור על עוצמתם ועל עצמאותם.
לפי הרמן פון טארטברגה ויאן דלוגוש, נשאר אלגירדאס פגאני עד יום מותו בקיץ 1377.
גם דיווחים ביזנטיים תומכים במקורות המערביים: הפטריארך נילוס תיאר את אלגירדאס כשליט העובד את פולחן האש. פטריארך אחר, פילותאוס, הטיל חרם על כל האצילים ה"רוטנים" שסייעו בידי אלגירדאס הכופר.
אחרי מותו, נשרפה גופתו של אלגירדאס בטקס מיוחד, יחד עם 18 סוסים ורבים מחפציו האישיים ביער על יד מאישיאגאלה. האתר מהווה יעד לחפירות ארכאולוגיות החל משנת 2009.
כדברי מריה גימבוטאס, "נשרף עם מיטב סוסיו, בבגדיו מכוסי הזהב, וחגור בחגורת כסף, ועם גלימה רקומת חרוזים ואבנים טובות".
עם צאצאיו נמנים האצילים הרוסים ממשפחת טרובצקוי והמשפחות האצילות הפולניות-ליטאיות צ'רטוריסקי וסנגושקו.
במבט לאחור, חסידי הנצרות האורתודוקסית באוקראינה ובבלארוס רואים באלגירדאס חלוץ של האורתודוקסיה הנוצרית. "כרוניקת בוכובייץ" מן המאה ה-16 ו"כרוניקה הוסטינסקה" מן המאה ה-17 טענו כי אלגירדאס התנצר לפי הפולחן האורתודוקסי, בערך לפני נישואיו למריה מוויטבסק בשנת 1318. למרות שאכן נבנו בווילנה בימי מלוכתו מספר כנסיות אורתודוקסיות, הטענות המאוחרות בנוגע לטבילתו לנצרות לא מוצאות סימוכין במקורות בני זמנו ורוב החוקרים דוחים אותן כחסרות בסיס.
עם זאת, כמה היסטוריונים רוסים, כמו בטיושקוב, עומדים על כך כי אלגירדאס היה שליט פרבוסלבי.
יתר מזו, המסורת המיתית סביב התנצרותו של אלגירדאס שרדה גם זיכרון הרשמי של הכנסייה האורתודוקסית
ברוסיה, אוקראינה ובליטא.
בספר יזכור של מנזר המערות בקייב, החתום על ידי צאצאים של אלגירדאס, מוזכרת עוד בשנות ה-1460 טבילתו של השליט הליטאי תחת השם הנוצרי "דמטריוס". בעקבות וויצייך ויוק קויאלוביץ' ומקאריוס הראשון, כותב וולודימיר אנטונוביץ' כי ימים אחדים לפני מותו, התנזר אלגירדאס והתקבל למנזר של קתדרלת תאוטוקוס בווילנה, תחת השם "אלכסיוס".
אלגירדאס ידוע גם כרודף של הנצרות וכנותן הפקודה להוצאתם להורג של אנטוני, יואן ואוסטאתיוס (אבסטאפי) מווילנה, שהפכו מאוחר יותר לקדושים מעונים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מורשתו.
אלגירדאס השכיל לתמרן בין רוסיה המוסקבאית ובין פולין, דיבר בשפה הליטאית ובין השאר גם בשפה הרוטנית, ונטה לשמור על הצביון הפגאני והנוצרי אורתודוקסי של נתיניו מאשר להתנכר להם ולאמץ את הנצרות הרומית-קתולית. לעומת זאת, בנו, יוגאילה, עלה על כס מלכי פולין, עבר לדת הנוצרית הרומית-קתולית והקים את שושלת היגיילונים שמשלה בפולין וליטא למשך כמאתיים שנה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:הדוכסים הגדולים של ליטא]]
[[קטגוריה:ליטא: היסטוריה]]
[[קטגוריה:בלארוס: היסטוריה]]
[[קטגוריה:אוקראינה: היסטוריה]]
[[קטגוריה:ילידי 1296]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1377]]
ברנאר ורבר
בֶּרְנָאר וֶרְבֵּר (בצרפתית: Bernard Werber; נולד ב־18 בספטמבר 1961 בטולוז) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי ובמאי יהודי צרפתי.
חייו.
בבית הספר היסודי, החל ורבר בכתיבת סיפורים קצרים, סיפורו הראשון: ״הרפתקאות של פרעושית״. בגיל 15, כעשר שנים מאוחר יותר, הקים עיתון מיוחד לבית הספר שרובו קומיקס לא שגרתי במובן של שילוב של מוזיקה ובשמים. בסוף אותה שנה, התפנה ורבר לכתיבת הרומן שלו הנמלים וערכים עבור אנציקלופדיה שכינה אותה האנציקלופדיה של הידע היחסי והמוחלט.
בעיר הולדתו למד משפטים באוניברסיטה כשנתיים, ובמקביל קרימינולוגיה.
בפריז למד עיתונאות והצעתו לסיקור נמלים אפריקניות זיכתה אותו במלגה שבעקבותיה למד את התופעה בחוף השנהב. עבד כשבע שנים בתור כתב.
שנות התשעים, מסמנים מפנה בדרכו וחזרתו המלאה לאמנות. נרשם ללימודי תסריטאות ומשנת 1991 הצליח לפרסם יצירות, בעיקר פרוזה (שלעיתים עובדה למחזה או סרט), כל שנה.
ברנאר ורבר מבחירה אישית מפרסם יצירה בשבוע הראשון של אוקטובר לטענתו ״כדי לקבוע פגישה עם הקוראים״ זאת על אף שהוא כותב שתי יצירות בשנה בממוצע (ולכן אחת נשארת במגירה), לפי ורבר זהו גם מנהגו של סטיבן קינג.
יצירתו.
ברנאר ורבר משלב מספר ז'אנרים: מדע בדיוני, פילוסופיה ומטאפיזיקה וכן ספרות בלשית ואוטופיה.
ספריו הפכו לרבי מכר, מספר ספרים זכו לכך עוד ביום יציאתם: האב של אבותינו (1998), אימפריית המלאכים (2000), הסוד האולטימטיבי (2001), עץ האפשרים: ועוד סיפורים (2002).
ורבר מעיד על עצמו שיש לו עושר וחדווה של יצירה. תהליך עבודתו מבוסס על סדר יום כמעט קבוע של כתיבת סיפורים קצרים, הרחבה או חיבורם.
משרד הרישוי
Guilty (אלבום של ברברה סטרייסנד)
Guilty הוא אלבום אולפן של הזמרת והשחקנית ברברה סטרייסנד, אשר יצא בשנת 1980.
הפקה.
בארי גיב, חבר ההרכב הבי ג'יז, אחד ההרכבים המצליחים של שנות השבעים, כתב והלחין את כל השירים באלבום ואף הפיק אותו, ביחד עם צוות ההפקה שאיתו עבד ההרכב באופן קבוע, אלבי גלוטן וקארל ריצ'רדסון.
"Guilty" הוא האלבום הנמכר ביותר של סטרייסנד עם מכירות של למעלה מ-20 מיליון עותקים.
האלבום זכה בפרס גראמי מתוך ארבעה אליהם היה מועמד. בין היתר, היה מועמד לאלבום השנה.
סטרייסנד הוציאה, בשנת 2005, אלבום המשך בשם Guilty Pleasures, שגם בו היה גיב, שותף להפקה, כתיבה והלחנת רוב השירים.
המשחקים האסיאתיים
אמב ישראל
סקוט ויינגר
סקוט אריק ויינגר (אנגלית: Scott Eric Weinger; נולד ב-5 באוקטובר 1975) הוא שחקן יהודי אמריקאי הידוע בזכות תפקידו של סטיב בסדרה "צער גידול בנות". כמו כן דיבב את דמותו של אלאדין החל מסרט ההנפשה "אלאדין" של חברת וולט דיסני.
ביוגרפיה.
ויינגר נולד בניו יורק סיטי לזוג הורים יהודים, בייבס, מורה ואליוט ויינגר שעבד כמנתח.
גדל בפלורידה ועבר ללוס אנג'לס כדי לשחק באופן מקצועני.
התגלה בפעם הראשונה בסיטקום "איש המשפחה", ויינגר קיבל מחמאות רבות על התפקיד.
הופיע בתחילת ואמצע שנות ה-90 ב-32 פרקים בסדרת הקאלט "צער גידול בנות", בתפקיד סטיב הייל החבר של די.ג'יי. טאנר.