פלדחי מתייחסת בטיעוניה לתפיסות חברתיות של אמנות ולעניינים פוליטיים, ולא לרציונליות, אמת והוכחות, ובכך היא מייצגת את הגישה החדשה להבנת ההיסטוריה של המדע.
מלחמות המדע.
בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, יחד עם עליית קרנו של הפוסטמודרניזם במדעי החברה והרוח, יצא שטף של מאמרים וספרים, אשר עסקו בביקורת חברתית ותרבותית של המדע, יחד עם תשובות לטיעונים מצד מצדדי הגישה השמרנית. החל מתחילת המאה ה-21 דעכה האינטנסיביות של הדיונים בנושאים שסביב מלחמות המדע. הסיבה העיקרית היא שלאחר תקופה ארוכה של דיונים ומאבקים, התבהרו גבולות הגיזרה של שתי הגישות, כאשר רוב המדענים נשארו בגישתם השמרנית כלפי המדע, בעוד שהרעיונות של הביקורת החברתית והתרבותית קנו אחיזה כמעט בקרב כל החוקרים של ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע. כמו כן, חלה התקרבות בין שתי הגישות והוגים מרכזיים משני הצדדים חזרו בהם מכמה מהטענות היותר קיצוניות שהעלו בתחילת הוויכוח והציגו עמדות מורכבות ומתחוכמות יותר.
מבנים קוורקים.
בשנת 1984 הסוציולוג והיסטוריון של המדע אנדרו פיקרינג פרסם את הספר "מבנים קוורקים" העוקב אחרי פעילותם של הפיזיקאים שעסקו בפיתוח מודל החלקיקים האלמנטריים. הטענה המרכזית בספר היא שמודל החלקיקים האלמנטריים הוא הבניה חברתית שנעשתה על ידי מדענים אשר חקרו את הנושא במאיצי חלקיקים בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לטענתו, היה למדענים "מרחב תמרון" בפרשנות של תוצאות הניסויים שביצעו במאיצי חלקיקים. הוא טוען שגילויים לכאורה של חלקיקים אלמנטריים היו בבחינת נבואה המגשימה את עצמה: המדענים מצאו את החלקיקים שציפו למצוא. לכן, יותר משעסקו המדענים בגילוי חלקיקים יסודיים הקיימים בעולם באופן עצמאי, הם עסקו בהבנייתם באופן שמתיישב עם העדפותיהם התאורטיות והאינטרסים הקוגניטיביים שלהם מחד, ועם תוצאות הניסויים מאידך. לפי גישה זאת, התאוריה, אשר התקבלה באופן חברתי בקרב המדענים, של החלקיקים האלמנטריים, היא זאת שיצרה את המציאות.
הגישה מתוארת היטב בפיסקה הבאה מהספר:
במאמר ביקורת על הספר, טענו הפיזיקאי סילבן שוובר (Silvan S. Schweber) וההיסטוריון של המדע איב ג'ינגרה (Yves Gingras) במאמר כי על אף שהספר נכון ומדויק מבחינה עובדתית, מרחב הפרשנות שהוא מעניק למדענים באשר לגילוי החלקיקים אינו כה רחב בפועל וכי הרטוריקה הקונסטרוקטיביסטית שלו אינה עולה בקנה אחד עם העדויות ההיסטוריות שהוא עצמו מביא לתמיכה בטענותיו.
אמונה תפלה גבוהה.
בשנת 1994 התפרסם הספר "אמונה תפלה גבוהה: השמאל האקדמי ומאבקיו עם המדע" (Higher Superstition: The Academic Left and Its Quarrels with Science") על ידי הביולוג נורמן גרוס והמתמטיקאי נורמן לויט. בספר הם מבקרים את הרעיונות הפוסטמודרניים בחקר המדע, ומאשימים את החוקרים המצדדים בגישה זאת באנטי-אינטלקטואליות, במניעים פוליטיים ולא אקדמיים, יכולת מחקרית נמוכה ובידע לוקה בחסר בנושאי הביקורת שלהם. הספר יצר תהודה גדולה בעולם הפילוסופיה של המדע. בעקבותיו נערך כנס בחסות "האקדמיה לחקר המדע בניו יורק", אשר בסופו פורסם מקבץ מאמרים בספר בשם "הבריחה מהמדע ומהתבונה". בספר כתבו כ-40 מדענים בגנות הגישה הפוסטמודרנית.
פרשת סוקל.
בשנת 1996, בשיאם של ויכוחים בנושא, התפוצצה פרשת סוקל. באותה שנה הגיש אלן סוקל, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ניו יורק, מאמר לפרסום לכתב העת Social Text. זהו כתב עת העוסק בפרשנות חברתית ולא כתב עת מדעי, המזוהה עם הגישה הפוסטמודרנית כלפי המדע. בראיון מאוחר יותר אמר סוקל כי קיבל השראה מהספר "אמונה תפלה גבוהה" כאשר בא לכתוב את המאמר. שם המאמר הוא "פורצים גבולות: לקראת הרמנויטיקה טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית", והוא נכתב על ידי סוקל כפארודיה על הגישות הפוסטמודרנית בחקר המדע. במאמר טוען כי תורת כבידה קוונטית היא הבניה חברתית ולשונית. במאמר השתמש במילות קוד מתחום הסוציולוגיה כמו דקונסטרוקציה, הרמנויטיקה והגמוניה, כאשר הפיזיקה והמתמטיקה במאמר היו שגויות מהיסוד. בין השאר נטען במאמר שפאי הוא הבניה חברתית.
בפיסקת הפתיחה התייחס, כביכול בביקורתיות, ליחס שמפגינים אנשי מדעי הטבע כלפי הגישות הביקורתיות:
כמקובל בכתבי עת אקדמיים מאמר אמור לעבור ביקורת עמיתים, אולם המאמר פורסם כלשונו. ממש עם הוצאת הגיליון עם המאמר, פרסם סוקל מאמר נוסף במגזין lingua franca בו הוא מתאר את התרמית שעשה. מטרת המעשה הייתה למתוח ביקורת ולחשוף במערומיה את הביקורת הפוסט-מודרנית על כך שניתן לפרסם במגזין יוקרתי מאמר שהוא בבסיסו פטפטת פוסטמודרנית, בעל מלל חסר משמעות המבוסס על מדע שגוי. להגנתם טענו העורכים שמכיוון שמדובר בפיזיקאי מכובד ומוכר לא ראו צורך לבדוק את הפיזיקה שמאחריו, כי כתב העת עוסק בביקורת חברתית ולא בפיזיקה עצמה.
פרופ' מרה בלר, מהאוניברסיטה העברית בירושלים טענה בתגובה למאמר כי דווקא ברעיונותיהם ובכתביהם של גדולי הפיזיקאים בתחומים הקוונטים, כמו נילס בוהר, מקס בורן, ורנר הייזנברג ווולפגנג פאולי, ניתן למצוא רעיונות בעלי ניחוח פוסט-מודרני, אשר סוקאל, במתכוון או שלא במתכוון דווקא קלע בכתיבתו לחלקם. כותרת המאמר "צוחק מי שצוחק אחרון", שואלת האם בעצם הבדיחה הייתה על חשבונו, מכוון שבתרמית שלו הוא בעצם תיאר רבים מהרעיונות של מכניקת הקוונטים כפי שגדולי הפיזיקאים תיארו בעבר.
פרשת בוגדנוב.
בשנת 2002 פרשה נוספת הסעירה את עולם המדע, אשר לא הייתה קשורה באופן ישיר ל"מלחמות המדע" והושוותה לפרשת סוקל. הפרשה נגעה לאיגור וגרישקה בוגדנוב, אחים תאומים, שניהם מדענים (פיזיקאי ומתמטיקאי) שקיבלו תואר דוקטור בהנחיית משה פלאטו. הם פרסמו מאמרים בכתבי עת מדעיים בנושא פיזיקה בהם תאוריות מרחיקות לכת בנוגע למפץ הגדול ועל כבידה קוונטית. בשנת 2002 נפוצו האשמות באינטרנט כי התאומים ביצעו אותו תעלול כמו אלן סוקאל, זאת אומרת פרסמו מאמרים פרודיים וחסרי משמעות תוך כדי שימוש בז'רגון מקצועי כדי לזכות באמון הקהילה המדעית. הדעות לגבי אמינות המאמרים שלהם עומדת בספק, בעוד שד"ר רומן ג'קי (Roman Jackiw) מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס מצא את המאמר "ספקולטיבי, אך מסקרן", ד"ר פיטר וויט (Peter Woit), מתמטיקאי ופיזיקאי מאוניברסיטת קולומביה, העיד על המאמר כי הוא "פחות או יותר שטויות מוחלטות". הפרשה העלתה מחדש את השאלה מה תקפותה של שיטת "ביקורת העמיתים" עליה נשען רוב המדע המקובל הנעשה כיום באקדמיות.
זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית
זואי (ביוונית: ΖΩΗ, Ζωή, שפירושה "חיים"; 978–1050), בתם של הלנה וקונסטנטינוס השמיני , הייתה קיסרית ביזנטית מהשושלת המקדונית, ששלטה מ-15 בנובמבר 1028 עד ל-1050.
ראשית חייה.
משפחתה.
אביה של זואי, קונסטנטינוס השמיני, בן לשושלת המקדונית ואחיו של הקיסר בסיליוס השני, התחתן עם הלנה, בתו של איש מוכר בקונסטנטינופול באותם ימים, אליפיוס, בן למשפחת אצולה מכובדת. הלנה הולידה לקונסטנטינוס שלוש בנות, הבכורה בהן אאודוקיה, אמצעית זואי ושלישית תאודורה. אמן הלנה נפטרה לאחר לידתן. שלוש הבנות התחנכו בארמון, אביהן היה אחראי על חינוכן ומסופר שגם דודן, הקיסר בסיליוס אהב אותן מאד.
ניסיונות השידוכים.
הקיסר אוטו השלישי שביקש למצוא לו אישה ביזנטית שלח משלחת לקונסטנטינופול, בראשה עמד ארכיבישוף מילאן, ארנוף. ארנוף ביקש לקיים חתונה עם אחת מאחייניותיו של הקיסר בסיליוס השני. את החתונה הוא ביקש לערוך ללא דיחויים, מהר ככל האפשר. זואי שהייתה היפה מבין שלוש האחיות נבחרה לשאת את הקיסר לאישה, ובינואר 1002 עלתה על ספינה לכיוון ביתה החדש. אולם ב-24 בינואר, כשהגיעה הספינה לבארי קיבלו נוסעיה הודעה כי אוטו חלה בפתאומיות ומת ממחלתו. זואי לא ירדה מהספינה והחלה בהפלגתה חזרה לקונסטנטינופול.
אופייה.
על אופייה של זואי אנחנו לומדים בעיקר מתיאוריו של מיכאל פסלוס בכרונוגרפיה שלו. פסלוס מתאר את זואי כיפה מבין שלוש בנותיו של קונסטנטינוס ובעלת אופי מלכותי אולם גם סוערת, ומהירת מחשבה אך כבדת לשון. פסלוס מוסיף ומספר כי הייתה פזרנית שחילקה מתנות רבות לעם, וכך זכתה גם לאהבתו וחיבתו, וגם כי הייתה קלה לשכנוע. עוד אנחנו יודעים כי אהבה להכין בשמים וקרמים.
תקופת קיסרות ראשונה רומנוס השלישי וזואי – (1028-1034).
הנישואים לרומנוס.
לאחר ניסיונות השידוכים השונים, כשקונסטנטינוס היה לקראת מותו, החליט למצוא חתן ראוי, ממשפחת אצולה יוונית שיתפוס את מקומו אחרי מותו. תחילה נשקלה מועמדותו של קונסטנטינוס מונומכוס (שעתיד להפוך לקיסר) אולם אפשרות זו נפסלה, ועלה שמו של אחד, רומנוס ארגירוס שאף היה מקורב למשפחת הקיסרים. רומנוס הוצע קודם כל לתאודורה, שסירבה לשידוך, אם בגלל קרבת הדם ביניהם ואם משום שאשתו עדיין הייתה בחיים. משסירבה תאודורה הוצע השידוך לזואי שהסכימה וראתה את רומנוס לראשונה ביום חתונתם. שלושה ימים לאחר החתונה נפטר אביה של זואי וקיסר האימפריה, קונסטנטינוס השמיני, והשאיר את האימפריה בידי בתו ובעלה.
יחסי תאודורה –זואי (גירוש תאודורה).