השיר נכלל בקובץ שיריה של וולך, "אור פרא"; אחד משיריה הרבים אשר עסקו ביחסים קרובים עם הורים, ידידים ובני זוג רומנטיים, שתיארו תלות רגשית, ויחסי שולט-נשלט, קריאה לעזרה, יחסי מין, ביקורת, פרידה, געגועים ופרישת מערך ציפיות מורכב ורב ניגודים לכתחילה מהזולת. אחרי "תפילין" נכתבו השירים: תותים, כשתבוא, "כשתבוא לשכב איתי כמו שופט", "כשתבוא לשכב איתי כמו אלהים" ו"כשתבוא לשכב איתי". העיסוק במיניות מופיע גם בשירים אחרים של וולך, אשר לפי דעתו של חוקר הספרות גבריאל מוקד, הייתה "משוררת ארוטית מאוד".
רות צופר העירה על שיר זה: . יעל גילעת הוסיפה: "וולך הציגה בשיר זה הבניה חדשה של מיניות נשית וזהות נשית, תוך שימוש שירי-רדיקלי בתפילין, אשר יותר מכל חפץ פולחני אחר בתרבות היהודית, עשוי היה לייצר עבורה מרחב תיאטרלי-פולחני, סוג של במה שעליה "מתרחש שיר-מיצג".
תגובות בציבוריות הישראלית.
השיר עורר מחאה נרחבת, בשל מה שנתפס אצל רבים כחילול הקודש וכבוטות מינית מוגזמת. הסערה הציבורית כללה תגובות נזעמות של קוראים, לרבות שורה של מכתבי איום, ובהם חבילה עם תפילין שנחתכו בפראות בסכין. המשוררת החרדית זלדה, שהייתה כותבת קבועה ב"עתון 77" וידידה קרובה של וולך, כתבה לעורך כתב העת: "כשראיתי את השיר של יונה חשבתי כי הלוואי ומתתי, לא אוכל עוד להחזיק ביד עיתון שהדפיס דבר כזה". ואכן, מאותו גיליון הפסיקה לקחת חלק בכתב העת, ואף ניתקה לחלוטין את קשריה עם וולך, עמה הופיעה ב"צוותא" בערבי הקראת שירה. השיר גרר גם הצהרה בוטה במיוחד של סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כשנה וחצי לאחר פרסומו: "וולך פשוט מופרעת... בהמה מיוחמת שכותבת שיר כזה ועוד מפרסמת אותו... זה גל עכור... אנרכיה".
הסערה הציבורית גברה כאשר הצלם מיכה קירשנר פרסם בירחון "מוניטין" את עבודתו "דיוקן יונה וולך", שכללה תצלום של גבר עירום עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות, כתיאור אומנותי לשיר. בשנת 2002, עשרים שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת תערוכת התמונות של וולך "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
שבות ישראל
איימי ווינהאוס
משפחת אמאטי
משפחת אמאטי (באיטלקית: Amati) הוא שמה של משפחת בוני כינורות איטלקים, שפעלה ושגשגה בקרמונה משנת 1549 עד 1740.
בני המשפחה.
אנדראה אמאטי.
אנדראה אמאטי (1505-1510 בערך - 1578 בערך) היה בונה הכינורות המוקדם ביותר, שכליו שרדו עד ימינו. למעשה, אפשר לראות בו, פחות או יותר, את האחראי לפרופיל הסופי של משפחת הכינור המודרנית. מספר קטן מן הכלים שבנה עודם קיימים כיום, מתוארכים בין 1564 ו-1574 ורובם נושאים את שלט האצולה של שארל התשיעי, מלך צרפת.
אנטוניו וג'ירולאמו אמאטי.
יורשיו וממשיכי דרכו של אנדראה אמאטי היו בניו, אנטוניו אמאטי (נולד בסביבות 1550)
וג'ירולאמו אמאטי (1551-1635). השניים, שנודעו בשם "האחים אמאטי", הכניסו חידושים מרחיקי-לכת בעיצוב הכלי, ביניהם שכלול צורתם של פתחי ה-f. הסברה היא, שהאחים היו חלוצי מתכונת האלט המודרנית של הויולה, בניגוד לוויולות הטנור, הוותיקות יותר.
ניקולו אמאטי.
ניקולו אמאטי (נולד ב-3 בדצמבר 1596 - 12 באפריל 1684) היה בנו של ג'ירולאמו אמאטי ובעל המוניטין הרבים ביותר בבני המשפחה. ניקולו אמאטי שיפר את הדגם שאימצו יתר בני אמאטי ויצר כלים, שהיו מסוגלים להפיק צליל גדול יותר. התבנית שלו הייתה קטנה מן הרגיל, אך הוא בנה גם דגם רחב יותר, הידוע כיום כ"גראנד אמאטי", ואלה היו לכינורות המבוקשים ביותר שלו.
מבין תלמידיו, המפורסמים ביותר היו אנטוניו סטרדיווארי ואנדראה גוארנרי, הראשון במשפחת בוני הכינורות גוארנרי. (יש מחלוקת ניכרת בנושא חניכותו של אנטוניו סטרדיווארי. אף כי הכינור הראשון הידוע של סטרדיווארי קובע כי היה תלמידו של אמאטי, תקיפות הקביעה מוטלת בספק.)
ג'ירולאמו אמאטי.
בונה הכינורות האחרון במשפחה היה בנו של ניקולו, ג'ירולאמו אמאטי, שנודע בשם הירונימוס השני (26 בפברואר 1649 - 21 בפברואר 1740). הוא שיפר אומנם את הקשתות של אביו, אך בסך הכל הכלים שבנה נופלים מאלה של גדול בוני הכינורות בתקופתו, אנטוניו סטרדיווארי.
כינורות אמאטי קיימים.
באתר הרשת NMM אין רשימה מרוכזת של כלי אמאטי באוסף שלהם, על כן הקישור אליהם נעשה אינדיבידואלית.
כלי אמאטי במוזיאון המוזיקה הלאומי:
הערות.
ערך זה בוויקיפדיה האנגלית עובד ממהדורת 1911 של האנציקלופדיה בריטניקה, ערך "אמאטי", שהוא כיום נחלת הציבור.
הרבית
"הרבית" הוא שמו של מיצב גדול מאת הפסלת הישראלית סיגלית לנדאו ואשר הוצג בביתן "בילי רוז" במוזיאון ישראל. המיצג נבנה כחלק מתערוכה שנקראה "גרר..." אותה אצרו יגאל צלמונה ושרית שפירא ונפתחה ב-8 באוגוסט 1995. לצד לנדאו השתתף בתערוכה גם האמן הישראלי גיא בר אמוץ.
במרכז המיצב, אליו נכנסים המבקרים דרך פתח בקיר שעוצב מבקבוקי פלסטיק של משקאות שונים, הועמד אובייקט נמוך שנבנה בעזרת משטחים ("פדים") ל"עכבר" ועוצב לצורת "אבן השתייה" שבהר הבית. במרכזו חפרה לנדאו מכתש ובו גידלה פטריות שנלקחו מבני אדם במצב של חוסר הכרה ("צמח").
לצד האובייקט בנתה לנדאו אוהל העשוי מדלתות ובו ותכולת בית. מן התקרה נתלו בשרשראות פסלי ברונזה אקספרסיביים של נשים פרושות זרועות, המאזכרים את פסלו של ז'ק ליפשיץ "אם וילד" (1945-1941), אשר מוצב במוזיאון. אובייקטים נוספים שנתלו מן התקרה כללו שני תופי מרים אשר עוצבו לדמות עיניים והצופים התבקשו לזרוק אבנים קטנות אליהן.
בחלל התערוכה הוקרנו קטעי וידאו ובהם ראיון עם רסטורטור ממוזיאון ישראל שהציג תהליך של "עישון" אותו עוברות יצירות אמנות המוכנסות אל המוזיאון ונועד להרוג פטריות ובקטריות אחרות, וכן צילום של לנדאו, הלבושה בבגד ניילון שחור ובמסכת גז במזבלה ליד הכפר הערבי אל עזרייה.
"תמיד עניין אותי מה קורה מתחת לאבן", העירה בראיון על העבודה, "קשה להתעלם מהקשרי האינתיפדה, שם מורמות אבנים מסוג אחר. מוטיב ההרמה והחיטוט חזק אצלי מאוד: הרמה של אבן, הרמת פסלו של נמרוד וחשיפת תוכן הכן שעליו הוא עומד, רחל המחכה שיעקב ירים את האבן מפי הבאר - זה מתקשר לאקטיביות ולפסיביות, וגם לצורך של הצאן לשתות". בין הפריטים הנוספים בתערוכה בלט סרט וידאו בו נוצר קישור בין פעולת השימור הפיזית והרעיונית המתנהלת במוזיאונים, לבין הסביבה הפוליטית-חברתית בו ניצב המוזיאון כ"הר" לאומי.
משפט ויגנר-אקרט
משפט ויגנר-אקרט הוא משפט שחשיבותו העיקרית היא השימוש בו במכניקת הקוונטים. לפי המשפט, ניתן לכתוב את אלמנטי המטריצה של אופרטור טנזורי אי פריק formula_1 בין מצבים של תנע זוויתי כמכפלה של גורמים באופן הבא
כאשר formula_3 מסמל את המספרים הקוונטיים שאינם קשורים לתנע הזוויתי. הגורם formula_4 נקרא "אלמנט המטריצה המצומצם", חישובו בדרך כלל מסובך אך ניתן להראות כי הוא איננו תלוי ב- formula_5 וב- formula_6. המקדמים formula_7 הם מקדמים ידועים הנקראים מקדמי קלבש-גורדן.
דוגמה לשימוש במשפט.
תחת קירוב הדיפול החשמלי ובצימוד L-S, ההסתברות ליחידת זמן של מעבר קרינתי (פליטת פוטון) בין שני מצבים חד אלקטרוניים formula_8 של אטום מתכונתית לריבוע אלמנט המטריצה
כאשר formula_3 מייצג את המספרים הקוונטים שאינם קשורים לתנע הזוויתי. מכיוון שכל אופרטור וקטורי, ובפרט האופרטור formula_11, ניתן לכתיבה כטנזור אי פריק מדרגה 1, נוכל להשתמש במשפט כדי לקבל שאלמנט המטריצה יחסי למקדמי קלבש גורדן
מתוך תכונות מקדמי קלבש גורדן, ניתן להסיק את כללי הברירה הבאים למעבר בתנאי דיפול חשמלי: מעבר מותר הוא מעבר שהמצבים ההתחלתי והסופי שלו מקיימים את התנאים
כמו כן, המעבר ממצב עם formula_15 למצב עם formula_16 הוא מעבר אסור.
משפט ההטלה של לנדה (Landé projection Theorem).
משפט לנדה הוא מקרה פרטי של משפט ויגנר אקרט, עבור אופרטור טנזוריאלי מהמעלה הראשונה: formula_17, כלומר אופרטור וקטורי
formula_18
במקרה זה מתקיים:
דוקלנדס
דוֹקלנדס (באנגלית: Docklands, פירוש מילולי: ארץ המעגנים) הוא כינוי "רשמי למחצה" לאזור הנמצא במזרח לונדון. האזור מקיף ארבעה רבעים שונים בלונדון (סאת'ק, טאוור המלטס, ניוהאם וגריניץ'). המעגנים היו חלק מנמל לונדון, בעבר הנמל הגדול בעולם. במרוצת הזמן הם פותחו מחדש והפכו לאזור מגורים ומסחר. בשם דוקלנדס נעשה שימוש רשמי לראשונה על ידי הממשלה בתוכניות הפיתוח מחדש בשנת 1971 ומאז אומץ כשם לאזור.
הרכבת הקלה דוקלנדס משרתת את האזור וממוקם בו נמל התעופה לונדון סיטי.
היסטוריה.
העת העתיקה.
בתקופת הרומאים ובימי הביניים ספינות נהגו לעגון בנהר התמזה באזור שנקרא הבריכה של לונדון, כיום מול הסיטי של לונדון. אך האזור היה חשוף לרוחות, לא היה מוגן מפני שודדים, ובנוסף הרציפים היו קטנים מלהכיל הרבה ספינות, וכך בשנת 1696 הוקם מעגן חדש באזור רות'רהית' , מעגן שהיה מוגן מרוחות ומשודדים והיה בו מקום לכ-120 ספינות גדולות. לימים הפך המעגן לגרעין של נמל הסחר של סארי .
המאה ה-19.
התקופה הג'ורג'יאנית (Georgian era).