במאה ה-11 כבר היה גידול הגפנים באזור ממוסד והגפנים ניטעו על חלקות אדמה שהוענקו למספר מנזרים גדולים על ידי הבישוף של לוזאן, החל במאה ה-12. במאה ה-14 כבר היו קיימות במקום טראסות שנתמכו בקירות אבנים, והמסמך המוקדם ביותר המעיד על כך הוא מ-1331. לפי מסמך זה הוקמו במקום טראסות ברוחב של 10 עד 15 מטר אשר נתמכו בקירות שגובהם הגיע עד 6 מטר. הטראסות ניבנו באופן מסורתי מאבן גיר מקומית תוך שימוש במלט. באותה עת החלו המנזרים להשכיר את הקרקע לחקלאים אשר התגוררו בכפרי האזור, ותמורתה גבו אחוז מסוים מהתוצרת. החקלאים התגוררו בבתים צרי מידות שבהם הוקמו מרתפי יין, ואשר נבנו כך שיתפסו חלק קטן ככל הניתן מהקרקע היקרה. לצד גידול הגפנים עסקו חקלאים אלה גם בגידול בעלי חיים, במרעה, ובגידולים חקלאיים נוספים. ב-1391 נזכרו לראשונה כללים אשר חייבו את החקלאים לתחזק את הטראסות, וכללים ראשונים לפיקוח על היין הופיעו ב-1368. ב-1397 רבע מהכנסותיו של הבישוף של לוזאן באו מייצור היין, וערכו הגבוה של היין ורווחיותו של הענף הביאו להשקעה בו הן על ידי המנזרים שדאגו, למשל, לסלילת דרכים לשינוע התוצרת, הן על ידי הבישוף והן על ידי סוחרים מלוזאן. הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה לחיסול בעלותם של המנזרים בקרקעות כמעט לחלוטין, וב-1536 עברה לוזאן לשליטתה של ברן. מספר משפחות אמידות מברן החלו רוכשות אדמות בלבו, ומשביחות אותן, בין היתר בעזרת שיפור נתיבי התחבורה באזור.
בתחילת המאה ה-19 היו בלבו חלקות גפנים קטנות רבות וכמות עצומה של בעלי קרקע שונים, כולל מספר מנזרים שהצליחו לשמור על בעלותם במספר חלקות. עובדה זו הביאה לחוסר יעילות בעיבוד הקרקע, אך כאשר קנטון וו הצטרף לקונפדרציה השווייצרית ב-1803, נפתחה תקופה של ארגון וחלוקה מחודשים של הקרקעות. הטראסות והקירות התומכים בהן שופצו וחודשו, והוקמו מערכות ניקוז למניעת סחיפת הקרקע. דרכי אורך חדשות נסללו, וב-1861 הונחה מסילת הרכבת לאורך חופי האגם. ב-1886 הגיעה מגפת זבוב היין ללבו, והדבר חייב את שיפור הדרכים בין הגפנים כדי להקל את הטיפול הכימי בהם. במקום גפנים נגועים שנעקרו ניטעו גפנים חדשים ועמידים יותר, תוך הקפדה על נטיעתם בשורות סדורות. בנוסף, על מנת להעניק מענה למשבר החלו ממשלת הקנטון והממשלה הפדרלית לתמוך בענף, תוך הגברת הפיקוח עליו וחקיקת חוקים העוסקים בשימור איכות היין.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו העוסקים בענף לנטוש את בתיהם בסמוך לחלקות הגפנים, ולעבור להתגורר בערים ובכפרים באזור. תופעה זו חיסלה באופן סופי את המשקים המעורבים שעסקו בגידול גידולים חקלאיים נוספים ובגידול בעלי חיים לצד הגפנים מאז ימי הביניים. בסוף המאה ה-20 סולקו חלקות גפנים קטנות במטרה לשפר את נגישות הציוד המכני ולשמר את איכות הקרקע. כיום בנויות חלק מהטראסות מבטון עם חיפוי של אבנים, והדבר נכון בעיקר לגבי טראסות התומכות בדרכים ובמסילות הרכבת.
אגנוסטיקה
אנדרטת השלום
נהורא
הרמן שטיינר
הרמן שטיינר (באנגלית: Herman Steiner; 15 באפריל 1905, דונאיסקה סטרדה אז האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום סלובקיה)- 25 בנובמבר 1955) הוא שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי וסופר שחמט.
קריירה.
שטיינר נולד בהונגריה ובא לניו-יורק בגיל צעיר. לזמן מה היה פעיל באיגרוף. בגיל 16 היה חבר במועדון השחמט ההונגרי ועם הניסיון שצבר בזירת השחמט התוססת בניו-יורק פיתח במהירות את כישרון המשחק ובשנת 1929 חלק מקום ראשון עם יעקב ברנשטיין באליפות מדינת ניו-יורק שהתקיימה בבופלו. באותה שנה סיים שטיינר ראשון בתחרות המילואים בהייסטינגס.
בשנת 1931 ניצח בתחרות ברלין לפני פרידריך זמיש ולאיוש שטיינר. באותה שנה סיים במקום השני בתחרות ברון (ניצח: סאלו פלור). בתחרות הבינלאומית בפסדנה, שהתקיימה ב-1932 חלק מקום 4–6 עם ארתור דייק ושמואל רשבסקי, אחרי אלכסנדר אלכין ויצחק קשדן. בתחרות מקסיקו סיטי בשנת 1935 חלק מקום ראשון עם ראובן פיין וארתור דייק. באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בשנת 1942 חלק מקום ראשון עם דוד ינובסקי.
בשנת 1932 עזב שטיינר את ניו-יורק והשתקע בלוס אנג'לס. באותה שנה החל בתפקידו כעורך מדור בשחמט של לוס אנג'לס טיימס, טור אותו כתב עד יום מותו. שטיינר ייסד את מועדון השחמט "שטיינר", שלימים נקרא מועדון השחמט של הוליווד, שמיקומו היה בסמיכות לביתו של שטיינר. כוכבי קולנוע רבים ביקרו במועדון, בין היתר המפרי בוגרט וחוזה פרר. שטיינר ומועדון השחמט שלו ארגנו את התחרות הבינלאומית הפן-אמריקאית בשנת 1945 ואת הקונגרס השני הפן-אמריקאי בשנת 1954.
שטיינר שיחק שלושה דו-קרבות נגד ראובן פיין שהיה באותה עת מטובי השחמטאים בעולם. פיין ניצח בכל שלושת הדו-קרבות: בשנת 1932 5.5-4.5, בשנת 1944 3.5-0.5 ובשנת 1947 5-1.
אחת מהצלחותיו הבינלאומיות המשמעותיות ביותר הייתה זכייתו בתחרות ההזמנה בלונדון בשנת 1946, לפני סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ואוסיפ ברנשטיין. תחרות זו הייתה התחרות הראשונה שאורגנה באירופה לאחר תום מלחמת העולם השנייה. שטיינר שיחק בדו-קרב מול ארנולד דנקר על המקום הראשון באליפות ארצות הברית של 1946 אך הפסיד 4–6. בשנת 1948 ניצח שטיינר באליפות ארצות הברית לפני יצחק קשדן. בתחרות הבינלאומית בהוליווד, בשנת 1952, סיים במקום השלישי אחרי סבטוזר גליגוריץ' וארתורו פומאר.
שטיינר ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1948 ובשנת 1950 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי. תרומתו העיקרית לשחמט, מלבד קריירת המשחק שלו היו מאמציו לקדם את השחמט בארצות הברית, בפרט בחוף המערבי. שטיינר שיחק במסורת של השחמט הרומנטי, והיווה יורש לפול מורפי, הרי נלסון פילסבורי ופרנק מרשל.
הופעותיו של שטיינר באולימפיאדות שחמט.
הרמן שטיינר שיחק 4 פעמים באולימפיאדות שחמט:
בשנת 1950 כאלוף המכהן של ארצות הברית מונה שטיינר לקפטן הנבחרת האמריקאית.
באולימפיאדות אלו זכה שטיינר בשלוש מדליות: מדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, מדליית זהב קבוצתית ומדליית כסף אישית באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג.
בדו-קרב ההיסטורי של שנת 1945 בין נבחרות ארצות הברית וברית המועצות, דו-קרב שהתקיים באמצעות הרדיו, שטיינר היה השחקן היחיד של נבחרת ארצות הברית שסיים עם תוצאה חיובית. הגם שהנבחרת האמריקאית שכללה את ראובן פיין, שמואל רשבסקי, ארנולד דנקר ויצחק קשדן הוכתה קשות, ניצח שטיינר את איגור בונדרבסקי 1.5-0.5.
שטיינר היה פעיל מאוד כשחקן בתחרויות החוף המערבי וניצח בשתי התחרויות הפתוחות שהתקיימו בקליפורניה בשנים 1954 ו-1955. כמו כן ניצח בשתי אליפויות מדינת קליפורניה בשנים 1953 ו-1954. הוא הגן על תוארו בתחרות המדינה שהתקיימה בלוס אנג'לס בשנת 1955 כאשר חש ברע לאחר תום משחקו בסיבוב החמישי (תיקו לאחר 62 מסעים) לאחר שהשיג 3.5/4 בסיבובים הראשונים. עקב כך, נדחה פעם נוספת משחקו שהיה אמור להתקיים באותו אחר הצהרים. שעתיים מאוחר יותר, נפטר משטף דם מסיבי בעודו מטופל על ידי רופא. בהסכמת כל שחקני התחרות בוטלה אליפות המדינה לשנת 1955.
מועדון כדוריד חולון
מועדון כדוריד חולון (לשעבר מכבי קריית שרת חולון) הוא מועדון כדוריד ישראלי מהעיר חולון, המתמודד בליגת העל בכדוריד וגביע האתגר האירופי.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1972 בערב חנוכה בבית הספר שנקר בחולון וכללה קבוצת נערים מכיתות בבית הספר, מקים הקבוצה היה שאול זלצר. הקבוצה הראשונה כללה את השחקנים יוסי בן יפתח, רזיאל עופר ואלון שילה ונוספים, תחילה שיחקה הקבוצה בתיכון חדש (היום תיכון אילון), אחרי כשנתיים עברה הקבוצה לשחק בקרית הספורט בדרום חולון, באותה תקופה הוקמה קבוצת הבוגרים בה שיחקו שאול זלצר, רמי יצהר ונוספים, מאוחר יותר עברה הקבוצה לשחק בבית ספר זלמן ארן בשכונת קריית שרת, ואחר כך למגרש פתוח באזור המתנ"ס בשכונת קריית שרת המועדון הרחיב את פעילותו ונוספו קבוצות ילדים נערים נוער ונשים.
בין מאמני העבר של הקבוצה אימן אותה יואל רונן. במועדון שתי קבוצות נוספות, המשחקות בליגה הארצית מחוז דרום ובליגה הארצית מחוז צפון.
בסיום עונת 2009/10 הפסידה הקבוצה להפועל קריית אונו במבחני העלייה וירדה לליגה הלאומית, ובסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר ניצחון במבחני העלייה מול אותה הפועל קריית אונו. ב-, ירדה הקבוצה לליגה הלאומית ועונה לאחר מכן חזרה לאחר 0 הפסדים בליגה הלאומית.
את עונת 2013/2014 סיימה חולון במקום השישי בפלייאוף העליון של ליגת העל. בזכות יכולת טובה של טולי ליבגוט וירמי סידי.
בעונת 2018/19 רשמה קבוצת הבוגרים הישג היסטורי למועדון, כשהעפילה לגמר גביע המדינה לאחר מסע גביע מרשים.
בתום משחק צמוד ומותח הפסידה הקבוצה למכבי ראשון לציון, וסיימה כסגנית מחזיקת הגביע.
בסיום עונת 2018/19, יצא שחקן הבית של המועדון דניאל מוסינדי, לחתום בקבוצת ארלנגן מהבונדסליגה הגרמנית הראשונה, הליגה הטובה בעולם.
ובכך רשם היסטוריה כשהיה לשחקן הראשון ממ.כ. חולון שיוצא לשחק באירופה.
סגל הקבוצה לעונת 2019/2020.
מעודכן ל- 28 בספטמבר 2019:
קבוצת הנשים.
קבוצת הנשים של המועדון משחקת בליגה הבכירה לכדוריד נשים - ליגת אתנה.
הקבוצה זכתה בעבר ב-6 אליפויות הליגה (1986/87, 1987/88, 1999/00, 2002/03, 2004/05, 2014/15) וב-7 גביעי מדינה (1986/87, 1987/88, 1988/89, 1995/96, 1999/00, 2004/05, 2012/13), ביניהם ארבעה דאבלים.
סגל הקבוצה״ בעונת המשחקים 2016/2017
מחלקת הנוער.
במחלקת הנוער של המועדון משחקות 17 קבוצות בגילאים השונים (לא כולל 7 קבוצות המשחקות במסגרת בית הספר לכדוריד), הקבוצות בגילאי ז' ועד נוער ומונים כ-200 שחקנים ושחקניות.