ב-14 במרץ 2016 אמרה בכינוסה הראשון בברלין של הוועדה הבין-פרלמנטרית למאבק באנטישמיות: "השנאה כלפי יהודים והשנאה כלפי ישראל יוצרות לעיתים קרובות ברית לא קדושה... אם אנחנו מגנים אנטישמיות בגרמניה ובאירופה, אזי זה תקף לגבי כל סוג של עוינות כלפי יהודים. זה מתייחס לכל ביטויי האנטישמיות, כמו הביקורת לכאורה כלפי מדינת ישראל, שאינה אלא ביטוי לשנאת יהודים". ב-9 בנובמבר 2016, יום השנה ה-78 לליל הבדולח, קיבלה מרקל מידי נשיאת הקהילה היהודית במדינת בוואריה, ידידתה שרלוטה קנובלוך, את מדליית "אוהל יעקב", על שם בית הכנסת הראשי של מינכן.
בשנת 2017 הוציא העיתונאי והסופר אלדד בק את הספר "הקנצלרית - מרקל, ישראל והיהודים", המציג את סיפורה של מרקל, תוך ניתוח הפופולריות הרבה לה זכתה בקרב הציבור הישראלי.
בשנת 2021 פורסם כי הטכניון שבחיפה יעניק לה תואר דוקטור לשם כבוד.
תארים ופרסים.
תוארי כבוד.
ב-1 באפריל 2007 קיבלה מרקל תואר דוקטור לשם כבוד (בפילוסופיה) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. זו הייתה הפעם הראשונה שקיבלה תואר מסוג זה. ב-6 בנובמבר 2007 קיבלה את פרס ליאו בק מטעם ועד הקהילות היהודיות בגרמניה. ב-11 במרץ 2008 קיבלה בברלין את מדליית הזהב של ארגון בני ברית אירופה. ב-2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד גם מאוניברסיטת לייפציג. האוניברסיטה הטכנולוגית בוורוצלב (פולין) בספטמבר 2008, ואוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה ברומניה ב-12 באוקטובר 2010, העניקו לה תארים לשם כבוד עבור תרומתה ההיסטורית לאיחוד האירופי, ותפקידה הגלובלי בחידוש שיתוף פעולה בינלאומי. בסוף ינואר 2011 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב. ב-23 במאי 2013 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ראדבאונד. באוקטובר 2018 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 הייתה לפי פורבס, האישה החזקה בעולם.
בדצמבר 2015 נבחרה לאשת השנה של המגזין טיים, על תפקודה במשבר הכלכלי באירופה ובמשבר הפליטים באירופה. בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
ארתוסטנס
הנפה של ארתוסתנס
ישראל יוסף זוין
ישראל יוסף זֶוִין (בכתיב יידי: זעווין; 1872–1926), סופר עברי ויידיש, ממשל משלים וסופר יידיש לילדים ונוער.
תולדותיו.
ישראל יוסף זוין נולד בבלארוס בשנת ה'תרל"ב-1872. מוצאו ממשפחה חסידית אמידה. למד במסגרת חרדית והיה בין החסידים הצעירים שהיגרו לארצות הברית בשנות ההגירה הגדולה. הגיע לפילדלפיה בשנת 1889 ומיד החל בכתיבתו ביידיש ובעברית במקביל. כתב ופרסם סיפורים מחיי המהגרים בכתבי העת העבריים "העברי", "העם", "הלאום" ואחרים.
את כתביו חתם בשם העט תשר"ק.
כתיבתו.
בעוד שבכתיבתו העברית נשאר אלמוני יחסית, כתיבתו ביידיש הביאה לו פרסום רב. סיפוריו לילדים ובני נוער נדפסו בעיתוני היידיש הגדולים של התקופה: "יידישעס טאגבלאט", "די יודישע פרעסע" ואחרים. עבר לניו יורק, ושם כתב ופרסם גם באנגלית. היה בין היוצרים התלת-לשוניים של גלי ההגירה הגדולים לארצות הברית.
תשר"ק היה גם ממשל משלים, עיבד את משלי העולם המפורסמים ליידיש ולעברית, וכן עיבד ופרסם ספרי נוער של מדע פופולרי ביידיש ובעברית. תשר"ק לא היה שם העט היחיד שלו, הוא השתמש גם בכינויים נוספים, שהיו בשעתו מוכרים בארצות הברית, בעיקר בין קוראי היידיש. הוא נחשב לאחד המבטאים המובהקים של לבטי ההגירה הגדולה לארצות הברית, שלפני מלחמת העולם השנייה.
ישראל יוסף זוין נפטר בברוקלין, ניו יורק, בכ"ח בתשרי תרפ"ז, 6 באוקטובר 1926, בגיל 54 בלבד.
תשר&quot;ק (ישראל יוסף זוין)
תשר&quot;ק
יון אנטונסקו
יון ויקטור אנטונסקו (ברומנית: ; 15 ביוני 1882 – 1 ביוני 1946) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני, שליט רומניה, ("קונדוקטורול") וראש ממשלתה בין 4 בספטמבר 1940 ל-23 באוגוסט 1944, בתקופת מלחמת העולם השנייה. אנטונסקו הדיח בהפיכה ב-4 בספטמבר 1940 את "הדיקטטורה המלכותית" של המלך קרול השני, כרת ברית עם התנועה הלגיונרית והיה לבעל ברית חשוב של היטלר. הוא נמצא אחראי לפרעות יאשי, לגירושם ולמותם של רבים מיהודי בסרביה ובוקובינה ולטבח באודסה, הורשע והוצא להורג.
לפני הגעתו לשלטון פיתח אנטונסקו קריירה צבאית מרשימה שבשיאה הגיע למשרת ראש המטה הכללי. כאיש צבא הוא נחשב למפקד מוכשר וקשוח במיוחד. אחרי עלייתו לשלטון ב-1940, בברית עם היטלר, הצליח אנטונסקו להרחיב את תחום שליטתה של רומניה מזרחה עד שטחי אוקראינה, ולמחוק את ההשפלה שספגה רומניה שנה קודם לכן, כשברית המועצות אילצה אותה לפנות את בסרביה ואת צפון בוקובינה. בשנת 1944, עם היחלשותה של גרמניה הנאצית ולאחר שורה של תבוסות קשות בחזית הסובייטית שסיכנו את עצמאותה של רומניה, הודח אנטונסקו מתפקידו במהלך הפיכת 23 באוגוסט 1944 ונעצר. הוא נשפט לאחר מלחמת העולם השנייה בבית הדין העממי בבוקרשט כפושע מלחמה, ונידון לעונש מוות.
בעיני הרומנים נותר אנטונסקו עד היום דמות שנויה במחלוקת. מצד אחד הוא היה רודן ופושע מלחמה מורשע שהוצא להורג, אך מצד שני הוא נחשב בעיני רבים כגיבור לאומי בזכות החזרתן תחת שלטון רומני של בסרביה וצפון בוקובינה.
עד מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם הראשונה.
אנטונסקו נולד בפיטשט לאב שנשא שם זהה, יון אנטונסקו, ולאם בשם קיריאקיצה אנטונסקו מבית דובריאן. זו הייתה משפחה בורגנית בעלת מסורת צבאית, האב ושלושה מאחיו היו קצינים בצבא הרומני. ב-1899, בגיל 16 (שנתיים מאוחר מהמקובל), נרשם יון לבית הספר הצבאי לילדי אנשי צבא בקראיובה על מנת להמשיך את המסורת המשפחתית. ב-1902 עבר לבית הספר לחיל הרגלים וחיל הפרשים, וסיים את הלימודים ב-1904 במקום הראשון בכיתתו בדרגת סגן משנה. בשנים 1905 - 1906 היה בבית הספר המיוחד לפרשים בטרגובישטה.
אנטונסקו הוצב בגדוד הפרשים הראשון (Regimentul 1 Roşiori) בדרום רומניה. ב-1907 התבלט אנטונסקו בדיכוי מרד האיכרים בגאלאץ ובסביבתה. יחידתו חסמה את הדרך לעיר, והוא, שפיקד על יחידה זו יחד עם חברו, סגן משנה ליבזאנו (Livezeanu), ניצבו מול איכרים זועמים, שאליהם הצטרפו עגלוני הנמל הממורמרים. כשהמורדים לא נענו לציווי לעצור, נתנו השניים הוראות פתיחה באש. 12 איכרים נהרגו, עשרות נפצעו וההמון התפזר. בעקבות מעשה זה זכה אנטונסקו בציון לשבח מהמפקד הכללי של חיל הפרשים, יורש העצר פרדיננד, אך מאוחר יותר, כשהועמד למשפט על מעשיו ב-1946, הואשם גם במעשים אלה. קשיחותו (שהתבטאה כבר בדיכוי מרד האיכרים), אכזריותו ושערו האדום הקנו לו את הכינוי "הכלב האדום". ב-1908 קודם אנטונסקו לדרגת סגן, והנסיך פרדיננד ביקש למנותו כעוזרו, אך המינוי לא אושר מכיוון שלתפקיד נדרשה דרגת קפיטן.
בשנת 1911 החל אנטונסקו את לימודיו באקדמיה הצבאית, והשלים אותם ב-1913, בדרגת קפיטן. במקביל השתתף במלחמת הבלקן השנייה נגד בולגריה כקצין המבצעים של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בין 1 בנובמבר 1914 ל-1 באפריל 1915 הוצב בבית הספר לקציני פרשים.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב אנטונסקו במשרד המבצעים של הארמייה הצפונית, בפיקודו של קונסטנטין פרזאן. שני הקצינים הללו היוו צוות מושלם, ודרכיהם לא נפרדו שנים רבות. הישגיה של הארמייה הצפונית, היחידה שהצליחה לסגת בצורה מאורגנת מטרנסילבניה, הובילו למינוי גנרל קונסטנטין פרזאן למפקד הארמייה הראשונה ויחידות ההגנה של הדנובה (הארמייה השלישית לשעבר). באוקטובר 1916 קודם אנטונסקו לדרגת מאיור, וב-17 בנובמבר הוצב פעם נוספת תחת פיקודו של פרזאן כקצין מבצעים. על אף שנחלו מספר תבוסות, מונה פרזאן כראש המטה הכללי ב-17 בדצמבר 1916. יחד עם פרזאן קודם גם מאיור אנטונסקו לתפקיד קצין מבצעים במטה הכללי, תפקיד בו החליף את קולונל ראדו רוסטי. בתפקידו החדש היה מעורב בהישגי הצבא הרומני החל מקיץ 1917, אז שבה רומניה למלחמה לצד מדינות ההסכמה. בין ההישגים היו כיבוש בסרביה והניצחון על הצבא האדום ההונגרי ב-1919, מערכה שהסתיימה בכיבוש בודפשט והובילה לאיחוד טרנסילבניה עם רומניה. בזכות הישגיו במערכה זו קיבל אנטונסקו ב-31 בדצמבר 1919 את העיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני, עיטור מסדר מיכאי האמיץ דרגה 3, והועלה לדרגת לוטננט-קולונל (מקבילה לסגן-אלוף).
במהלך כל מלחמת העולם הראשונה נחשב אנטונסקו כתומך במדיניות פרו-בריטית ופרו-צרפתית.
בין שתי מלחמות העולם.
לאחר המלחמה קודם אנטונסקו לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והשתתף במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז, ובמשלחת שניהלה משא-ומתן על איחוד פולין. במרץ 1920 עמד אנטונסקו בראש משלחת המשא ומתן הרומנית שדנה עם הפולנים על חתימת ברית ההגנה הפולנית-רומנית. ראש ממשלת רומניה החדש, אלכסנדרו אוורסקו, הציע למנות את אנטונסקו לתפקיד נספח צבאי בפריז, אולם דו"ח שלילי של הנספח הצבאי הצרפתי בבוקרשט, ויקטור פטן, שתיאר את אנטונסקו כ"מאוד גאוותן, שוביניסט ושונא זרים", הכשיל את המינוי. אנטונסקו נקרא לפקד על בית הספר המיוחד של חיל הרגלים והפרשים בסיביו, שם נפצע בתאונת רכיבה, שריתקה אותו אל מיטתו למשך שישה חודשים.
בין 1 באוגוסט ל-31 בדצמבר 1923 שימש כנספח צבאי בפריז, ובהמשך, בין 1 בינואר 1924 ל-14 ביולי 1926, כנספח צבאי בלונדון. כשחזר לרומניה מונה כמפקד רגימנט הפרשים התשיעי (Regimentului 9 Roşiori Principesa Elena de la Giurgiu). ב-1927 מונה אנטונסקו למפקד האקדמיה הצבאית (Şcoala Superioară de Război) וב-1931 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. ב-1 ביולי של אותה שנה התמנה למפקד הדיוויזיה השלישית של חיל הרגלים, שמפקדתה ישבה בעיר הולדתו של אנטונסקו, פיטשט.