התשתית בקינשאסה זקוקה לעבודה רבה. מלבד מסילת הברזל, הבנויה לאורך קינשאסה עד לנהר קונגו, אשר מובילה מסחר רב לרחבי אפריקה, אין מסילות המקשרות לתוך המדינה, ודרכים המקשרות לשאר המדינה נדירות או נמצאות במצב רע. שדה התעופה N'Djili מקשר את העיר לערים מעטות.
כלכלה.
קינשאסה היא מרכז הצרכנות החשוב ביותר במדינת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ולמעשה מהווה את מרכז הליבה של פעילות התעשייה והמסחר שלה. העיר משמשת כמטה של תאגידים ציבוריים גדולים ושל חברות תעשייה ומסחר בבעלות פרטית. תאגידים אלו שולטים למעשה על החיים הפיננסיים והמסחריים של קונגו, ובעיקר שמים ידם על משרדי רשויות ובנקים.
הענפים העיקריים של קינשאסה הם עיבוד מזון, וייצור טקסטיל, הלבשה, נעליים ושתייה, בדרך כלל עבור שוק מקומי. הבינוי וענפי השירותים השונים תרמו להתפתחות כלכלת העיר, אך המשבר הפוליטי, מאז נפילתו של מחוז זאיר, הדחתו מהשלטון של הדיקטאטור מובוטו ססה סקו ב-1997, ומלחמות האזרחים הנמשכות עד היום החליש את פעילותה הכלכלית של העיר.
ההגירה המהירה של האוכלוסייה הבורחת מהמלחמות לכיוון של קינשאסה יצרה בעיות קשות באספקת העיר. קיים איום מתמיד במחסור של אוכל. המצב החריף עקב בעיות כלכליות של המדינה מאז סוף 1990 השווקים לא עמדו על הרגלים ורוכלים רבים נאלצו להיפטר מסחורות. קינשאסה הייתה ספקית ראשית לשאר חלקי המדינה בצריכת המזון, וכעת מצרכי המזון מגיעים מאזורים רחוקים יותר של קונגו או מיובאים.
אקלים.
קינשאסה מסווגת כבעלת אקלים טרופי בעל שתי עונות: עונה גשומה ועונה יבשה. העונה הגשומה בקינשאסה היא ממושכת ומשתרעת מאוקטובר עד למאי. היא מאופיינת בסופות טורנדו גשומות שנמשכות מספר שעות, כאשר לאחרן השמיים מתבהרים והשמש מחממת. הטמפרטורות הגבוהות בעונה זו, ביחד עם הלחות, יוצרות אוויר כבד שלעיתים מחניק. לעומת זאת, העונה היבשה אשר בין החודשים יוני לספטמבר, מאופיינת בחוסר גשם, טמפרטורות קרירות יותר ושמים מעוננים. הטמפרטורות בקינשאסה נשארות יחסית קבועות לאורך כל השנה.
תרבות.
קינשאסה היא מרכז תרבותי ואינטלקטואלי מרכזי במרכז אפריקה, עם קהילה משגשגת של מוזיקאים ואומנים. פעמים רבות מתייחסים לקינשאסה כבירתה של המוזיקה האפריקאית בשל המוזיקה הפופולרית שבה הנקראת "נדומבולו" (Ndombolo).
Papa Wemba ו-Kofi Olomide הן שתי הלהקות (הקינשאסיות) הבולטות.
אטרקציות בקינשאסה (ibid):
• The Grand Marché - השוק הגדול
• קברו של הנשיא לשעבר לורן קבילה (Laurent Kabila)
• Académie des Beaux-Arts
• אזור קינסוקה (Kinsuka) – לאוהבי אמנות אפריקאית
• גן החיות
• השוק של תחנת הרכבת
• מרכז בובוטו
• התזמורת הסימפונית של האמנות.
ספורט.
אירוע תרבותי היסטורי רב משמעות בחיי העיר אירע ב-30 באוקטובר 1974, כאשר קינשאסה אירחה את קרב האיגרוף "rumble in the jungle": מוחמד עלי נגד ג'ורג' פורמן. באותו זמן לא איפשרה ארצות הברית לעלי להתחרות בתחומה, לאחר שסירב לגיוס לצבא ועקב עמדותיו. שליט זאיר (כיום "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו") מובוטו ססה סקו, שהיה מעוניין לתת פרסום לארצו, הזמין את מוחמד עלי וג'ורג' פורמן לקיים את הקרב בקינשאסה. הקרב עצמו החל בשעה 4:00 לפנות בוקר, על מנת שהאמריקאים יוכלו לצפות בו בטלוויזיה בשעות הפריים טיים. אף על פי שההימורים היו באופן חד משמעי לטובת פורמן, עלה מוחמד עלי לזירה ולאחר מהלך טקטי מזהיר, ניצח והחזיר לעצמו את תואר אלוף העולם.
בטיחות ופשע.
קינשאסה אינה נחשבת מקום בטוח. הזרים המטיילים והמתגוררים בקינשאסה מתבקשים באורח קבע לנהוג בזהירות ולשמור על מודעות ביטחון בכל עת. למרות חתימת הסכמי השלום באפריל 2003 בין קבוצות מורדים לבין השלטון בקונגו, אשר הביא לירידת הסכסוך ברחבי המדינה, נותרה קינשאסה בלתי יציבה.
האו"ם אישר עד 16,700 אנשי צבא "כוחות השלום" שיתפרסו בקונגו, ואת פעילותם המתמשכת במזרח. לפני התפרצות האלימות במאי ויוני 2004, הביטחון השתפר ברוב האזורים בהם שהו כוחות האו"ם, בשאר המקומות הוא נותר קלוש.
בעבר נהגה הממשלה הקודמת להטיל עוצר עם אזהרה מינימלית. בעוד שמנהג זה שכך במידה רבה, מטיילים צריכים בכל זאת לוודא באופן מקומי את סטטוס העוצר.
טיול בדאונטאון קינשאסה, וערים נוספות, לרוב בטוח בשעות היום.
אזורי הפריפריה פחות בטוחים בשל היעדר הכשרה מתאימה/פיקוח של כוחות הביטחון, ואחוזים גבוהים של פשיעה. על מטיילים להימנע מהפרעות אזרחיות שעלולות להתרחש ללא אזהרה מוקדמת בכל האזורים, שכן יש להן פוטנציאל להפוך לאירוע אלים.
מחוץ ובתוך קינשאסה יכולים להיות מחסומים צבאיים, במיוחד לאחר רדת החשכה. לעיתים קרובות מחפשים ברכבים כלי נשק, ולמטיילים נבדקות תעודות זהות.
חיילים מחפשים שוחד באופן תדיר. אם נתקלים במצב שכזה, כדאי להישאר אדיבים ורגועים.
בקינשאסה, תנאים כלכליים קשים ממשיכים לטפח פשע, במיוחד באזורים עירוניים. גנבות רכב, פריצות ושוד מזוין מתרחשים ברחבי המדינה.
מיכאל מאיר (ארכאולוג)
מקס מיכאל (משה) מאיר (ספטמבר 1922 - 20 בדצמבר 1999) היה ארכאולוג ישראלי.
מיכאל מאיר נולד בקרלסרוהה, בדרום גרמניה, למשפחה ותיקה מאוד בגרמניה. מצד אמו הייתה זו משפחה ידועה במשך מאות שנים - משפחת וורמסֵר (Wormser). הייתה זו משפחה של ראשי קהילות ודיינים, שכמה מהם ידועים בתולדות יהודי מערב גרמניה.
ראשית חייו.
בשנת 1937, בהיותו בן 15 עבר ללמוד גידול גפנים וייצור יין בבי"ס חקלאי ב Beaune שבצרפת כהכנה לעלייתו לארץ. מלחמת העולם השנייה פרצה בדיוק לאחר שסיים את לימודיו. שנות המלחמה עברו עליו בבריחה מתמדת, במחנה הריכוז ב- Camp Gurs שבפירנאים (עד 1942) ובעבודה בכפרים קטנים בדרום ומזרח צרפת. הוא הצליח לשרוד בעזרת מסמכים מזויפים שסיפקה לו תנועת הצופים היהודיים, ה-EIF, בראשות רובר גמזון שהייתה בקשר רצוף עם המחתרת הצרפתית French Resistance. בשנת 1944 סייעה לו המחתרת היהודית - Maquis להימלט דרך הרי הפירנאים ואנדורה ל Lerida בספרד, שהייתה נייטרלית, לנמל קדיס ומשם הפליג באונייה "גוויניאה" לארץ ישראל, כשברשותו סרטיפיקט מטעם ממשלת המנדט, והיה מבין המקימים של קיבוץ גלעד, או בשמו המקורי אבן יצחק על שם התורם יצחק הוכברג.
תרומתו לארכאולוגיה בישראל.
בשל התמחותו בגידול גפנים הקים מיכאל את הכרם בקיבוץ גלעד וניהל אותו עד חיסולו עקב אי כדאיות כלכלית. לאחר מכן עבד במטעי השזיפים, המשמשים, האגסים והתפוחים בקיבוץ. את זמנו החופשי ושנות הפנסיה שלו הקדיש לארכאולוגיה:
במשך למעלה מחמישים שנה חשף לבדו במו ידיו שרידים של החברה הקדומה באזור גלעד. הוא סייר, גילה, סקר וחפר יותר ממאה אתרים, כשכלי עבודתו העיקריים היו מברג קטן ומברשת. בהיותו אוטודידקט צבר ידע רב, כאשר עיקר התמקדותו הייתה באזור גלעד ובתקופה הכלקוליתית.
בין היתר הוא גילה את האתר הפרוטוהיסטורי נחל ספלול צפון במדרון גבעה שמצפון לקיבוץ גלעד.
מיכאל צבר אוסף מרשים של ממצאים מהאזור, ופתח מוזיאון בו הוצגו ממצאיו. המוזיאון הראשון שלו היה ברפת הקיבוץ, בחדר קטן שנועד לאחסון החלב. כד החרס הראשון שהדביק מחלקים רבים נשבר לחתיכות על ידי החולדות, ולכן החליט שעליו למצוא מקום אחר. מיכאל נהג לומר ש'אין אצלו בנים חורגים' ולכן התעניין ואף הציג במוזיאון ממצאים מכל התקופות, מכלי אבן פרהיסטוריים ועד לשרידים מימי הביניים.
למרות היותו "נאמן עתיקות" שנים רבות, ולמרות תרומתו לארכאולוגיה האזורית, לא זכה להכרה שתאפשר לו לנהל חפירה מוכרת, ובשנות השמונים הופסקה עבודתו הארכאולוגית ופרסומיו נקטעו. הספר שתכנן לכתוב, "הפרהיסטוריה והארכאולוגיה של אזור גלעד", שבו ביקש לסכם את עבודת חייו, לא נכתב מעולם, ונותרה רק טיוטת הקדמה לספר זה.
מיכאל מאיר נפטר ב-20 בדצמבר 1999 בהיותו בן 77, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו גלעד.
בשנת 2001 חודש המוזיאון על ידי אמנון להב, חבר קיבוץ גלעד. המוזיאון, "האדם בגבעות גלעד", מספר את סיפור חייו ומציג את ממצאיו והוא פתוח למבקרים בתאום מראש.
קוואנטים
אבו דאבי
אַבּוּ דַאבִּי (בערבית: أبو ظبي – אבי צבי; תעתיק מדויק: אַבּוּ טַ'בִּי) היא עיר הבירה של איחוד האמירויות הערביות ושל האמירות הגדולה ביותר באיחוד, אמירות אבו דאבי. העיר שוכנת בקצהו של אי במפרץ הפרסי המרוחק כ-250 מטרים מהיבשת ומחובר ליבשת על ידי גשר מוספח. זוהי העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במדינה, אחרי דובאי, עם כ-1.5 מיליון תושבים (2018), מתוכם מעל 80% עובדים זרים. באמירות כולה מתגוררים 2.9 מיליון בני אדם. העיר התפתחה לאחר שבשנת 1958 נמצא במקום נפט.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי אבו דאבי המהווה צומת תעופה חשוב בין אירופה והמזרח הרחוק, כמו גם מלון הפאר ארמון אמיראטס, וכן המסגד היקר בעולם, מסגד שייח' זאיד.
העיר ממוקמת במקום ה-67 ברשימת הערים היקרות בעולם, והשנייה באזור אחרי דובאי.
היסטוריה.
עדויות ארכאולוגיות מעידות על התיישבויות באזור אבו דאבי עוד מהאלף השלישי לפני הספירה. עדויות ארכאולוגיות נוספות נמצאו באזור שבין אבו דאבי לעיר אל-עין.
מקורו של השם "אבו דאבי" אינו ברור לגמרי. המשמעות המילולית היא "האבא של האיילה".
ב-1793 שבט בדואי היגר לאזור אבו דאבי, בשל המים המתוקים במקום. אחת המשפחות בשבט נהפכה עם השנים לבית נהיאן, השושלת ששולטת במדינה כולה.
עם השנים, אבו דאבי נהפכה לדומיננטית מאוד בסחר הפנינים.
במהלך המאה ה-19 הממלכה המאוחדת הפכה לדומיננטית באמירויות שהפכו לשטח חסות הנקרא חוף שביתת הנשק. האינטרס הבריטי באמירויות היה הגנת נתיב הסחר להודו מפני פיראטים.