לאחר סיום הדוקטורט זכה בר-עוז במלגת רוטשילד ויצא להשתלמות בתר-דוקטורט במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שם החל בקשר ארוך השנים עם הפרהיסטוריה של הקווקז. לאחר שנה בהרווארד זכה בר-עוז במלגת אלון ונקלט בסגל החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, בשנת 2010 מונה כפרופסור-חבר בחוג. קורסים אותם מלמד בר-עוז כוללים: מבואות לארכיאוזואולוגיה וטפונומיה; ביות בעלי החיים (האדם וחיות אחרות - ההיסטוריה התרבותית של חיות הבית); האבולוציה של הציד האנושי; תרבויות הציד של האפיפלאולית; תרבות האוכל; החי בארצות המקרא; מטבח ודיאטה בישראל הקדומה. בחודש יוני 2014, מונה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2003 הקים בר-עוז את המעבדה לארכאוזואולוגיה במסגרת המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה, והוא עומד בראשה. המעבדה מהווה מרכז למחקר והוראה של מורשת יחסי-הגומלין בין האדם ועולם החי הקדום של ישראל. המעבדה מצוידת בעזרי מחקר חדישים הכוללים מיקרוסקופים, מצלמות, מכשירי מדידה, מתקנים לניקוי עצמות ארכאולוגיות ולהכנת שלדי בעלי חיים, וכן אוסף השוואתי מקיף של שלדי בעלי חיים מחיות הארץ. החוקרים ותלמידי המחקר במעבדה מתמחים בלימוד מכלולים ארכאוזואולוגיים ממגוון רחב של אתרים מן התקופות הפרהיסטוריות, המקראיות והקלאסיות מכל רחבי הארץ.
בשנת 2022 פרופ' בר עוז היה חבר ועדה במלגת רוטשילד במדעי הרוח והחברה.
פרויקטים נבחרים.
מחקריו של בר-עוז עוסקים בעיקר באינטראקציה בין בני אדם לסביבתם בכלל, ולעולם החי בפרט, החל מהתקופה הפלאוליתית וכלה בעת החדשה, בלבנט ובקווקז. פרויקטים נבחרים בשנים האחרונות כוללים:
לנגנאו
לנגנאו (בגרמנית: Lengnau) היא עיירה בת כ-2,500 תושבים כיום (ינואר 2012), בקנטון ארגאו בצפון שווייץ.
לנגנאו ואנדינגן היו שתי העיירות היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנסיפציה של 1866.
היסטוריה.
התיישבות אנושית ראשונה התקיימה באזור לנגנאו, לפחות החל מהתקופה הנאוליתית - תקופת האבן המאוחרת, בערך משנת 10,000 לפני הספירה ואילך. חפצים מלאכותיים בודדים שהתגלו כאן, מיוחסים לאותה תקופה, כמו גם חפצים מאוחרים יותר ובתי כלונסאות, מהתקופה הכלקוליתית - ראשית תקופת הברונזה, בערך משנת 3800 לפני הספירה ואילך. משנת 1500 לפני הספירה בערך ישבו באזור שבטים קלטים שונים, בעיקר ההלווטים.
במאה הראשונה לפני הספירה הובסו ההלווטים על ידי יוליוס קיסר והוכנסו תחת השפעה רומית. שרידים של חווה חקלאית מתקופת השלטון הרומי התגלו ליד לנגנאו של היום. בנוסף, שפת הרומאנש, ניב מדובר של לטינית, היא אחת השפות המדוברות עד היום באזור ובשווייץ בכלל, גם אם על ידי מעטים מאוד כיום (פחות מאחוז אחד בכל שווייץ). בימי הביניים המוקדמים, המאות הראשונות לספירה, נכבש המקום על ידי שבטים גרמאניים, שהתערבבו עם ההלווטים. כ-93% מתושבי לנגנאו כיום מדברים גרמנית.
עדות ראשונה בכתובים לקיום יישוב כאן, שנקרא לנגינוואנק (Lenginwanc) קיימת משנת 798 לספירה. החל מהמאה ה-13 ובמשך כמאתיים שנה שלט באזור בית הבסבורג האוסטרי, שמוצאו משווייץ דווקא. ב-1415 נכבשה לנגנאו על ידי הקונפדרציה השווייצרית הישנה, שהוקמה כמאה ועשרים שנה קודם לכן ומאז לנגנאו היא חלק בלתי נפרד משווייץ על כל גלגוליה השונים, כקונפדרציה או פדרציה, למעט תקופה קצרה ביותר של 17 שנים בראשית המאה התשע עשרה (1798 - 1815), כששלטה כאן צרפת של נפוליאון.
יהודי לנגנאו.
ידוע על התיישבות יהודים בשווייץ לפחות מאז המאה ה-13, עוד לפני הקמת הקונפדרציה הישנה, אולם בעקבות מגפת "המוות השחור", שהגיעה לשיאה בשווייץ ב-1348, הופצה עלילת דם כנגד היהודים, שהם שגרמו למגפה - "מרעילי הבארות" ובעקבות זאת נשרפו חיים וגורשו משווייץ כמעט כל היהודים.
כעבור כשלוש מאות שנה, ב-1678 החליט בית המחוקקים השווייצרי לרכז את מעט היהודים ששרדו בשווייץ, באזור מצומצם אחד - עמק הנהר סורב, החופף פחות או יותר לאזור קנטון ארגאו שבשווייץ של היום ואשר בתוכו כלולה גם העיר לנגנאו.
אחת המשפחות היהודיות המפורסמות ביותר שגרו בלנגנאו ואשר הגיעה לעיירה ככל הנראה בעקבות החלטה זו, מאזור דרום גרמניה/אלזס היא משפחת גוגנהיים, אשר אחד מבניה כעבור מעל מאתיים שנה היה מאיר גוגנהיים (ראה להלן).
ב-1702 נזכר שמו של יעקב גוגנהיים, בשל משפט שנערך לו בגין הפשע שעשה - הוא קנה כרם בעיירה הסמוכה וואטינגן, בלי שקיבל אישור מיוחד לשם כך, כנדרש מיהודי. שנה אחר כך שרף אלמוני את ביתו, ככל הנראה כנקמה על חוצפתו זו. כשלושים שנה אחר כך, ב-1732 הוא מוזכר שוב בתור נציגן של 250 משפחות יהודי עמק הנהר סורב, שנשלח לנאום בפני הממשל בציריך, למנוע גזרה של גירוש שעמדה להיות מוטלת עליהם. הגירוש נמנע אמנם, אך במקומו הוטלו על היהודים מיסים כבדים.
כארבעים שנה לאחר מכן, ב-1776 הוחלט לצמצם עוד יותר את האזור המותר להתיישבות יהודים ונקבעו שתי עיירות בלבד בתוך עמק הנהר סורב, שבהן הותר ליהודים להתיישב - אנדינגן ולנגנאו. ואכן, בסביבות 1850 גרו בלנגנאו כ-525 יהודים, שהיוו כ-30% מהאוכלוסייה בעיירה זו. בית הכנסת העתיק של לנגנאו הוקם עוד ב-1750 (14 שנה לפני בית הכנסת העתיק של אנדינגן) ובית כנסת שני הוקם בעיירה ב-1847 (חמש שנים אחר כך שופץ גם בית הכנסת העתיק של אנדינגן).
מאיר גוגנהיים (1828–1905), הפילנתרופ היהודי האמריקאי הידוע, שהיה מעשירי תבל במאה ה-19, אבי משפחת גוגנהיים האמריקאית וצאצא ישיר של יעקב גוגנהיים שהוזכר לעיל, נולד בלנגנאו והיגר ממנה לארצות הברית בהיותו בן 19.
היהודים בלנגנאו, כמו גם בשווייץ כולה לא זכו לשוויון זכויות, אלא רק בתקופה הקצרה של השלטון הצרפתי. נאסר עליהם למשל לעסוק בחקלאות, שהייתה העיסוק של מרבית התושבים, כמו גם כמעט בכל שאר המקצועות, למעט רוכלות זעירה. נאסר עליהם להיות בעלי אדמות. אם הצליחו להרוויח קצת כסף, מיד הוטל על זה מס, כך שנשארו תמיד בעוניים. הם חויבו בתשלומי מעבר גבוהים בעוברם בין גבולות הקנטונים והמחוזות השונים. הם חויבו במס נישואין מיוחד, שאף היה גבוה בצורה יוצאת דופן. אסור היה להקים משפחות מעבר למספר מוגבל מסוים. אסור היה להיקבר בתוך גבולות העיירה עצמה (ולכן בית הקברות היהודי היה אכן מחוץ לעיירה). ועוד הגבלות מסוגים שונים ומשונים, ככל שרצו השלטונות הנוצריים. היה זה רק באמנסיפציה של 1866, כחמישים שנים נוספות לאחר גמר הכיבוש הצרפתי הקצר, שהותר ליהודים להתיישב גם בשאר חלקי שווייץ והם זכו לשוויון זכויות.
בעקבות האמנסיפציה השתנתה לנגנאו כליל ובראשית המאה העשרים היא פחות או יותר התרוקנה מכל יהודיה. בין היהודים שעזבו אותה באותו זמן ניתן למצוא את ארנסט בלוך (מלחין), שנולד בה ב-1880 והגיע לארצות הברית ב-1916, ואחרים. כיום ניתן למצוא בה את בית הכנסת העתיק, שאף הוכר כנכס תרבות לאומי של שווייץ (בנוסף להכרה כזו גם בעיירה כולה), אך אין בה בעצם יהודים ובית הכנסת העתיק סגור כל ימות השנה, למעט סיורים למשך שעות ספורות בלבד, בימי ראשון, בעונת התיירות בקיץ.
מפתח לבית הקברות היהודי העתיק בין אנדינגן ללנגנאו ולבית הכנסת העתיק בלנגנאו אפשר לקבל במשרד בית האבות היהודי בלנגנאו.
לנגנאו כיום.
שטח העיירה לנגנאו כיום הוא כמעט 13 קמ"ר וב-31 בדצמבר 2010 היו בה 2541 נפשות בדיוק, אשר כמעט חצי מהם היו בעלי אזרחות אלבנית. כ-93% מהתושבים דוברי גרמנית.
רמת החיים גבוהה: אחוז אבטלה ממוצע ב-2010 - 1.5%. נכון לשנת 2000, מעל חמישית מהאוכלוסייה היו בעלי השכלה גבוהה ויותר ממחצית מהאוכלוסייה היו בעלי הבית בו הם גרו והגיעו למקומות עבודתם ברכב פרטי.
בבחירות 2007 לאספת הברית - המועצה הלאומית, זכתה מפלגת העם השמרנית בכמעט 40% מהקולות, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בקצת יותר מרבע, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית בכ-13%.
ריזום
התנועה ליהדות מתקדמת בישראל
המרכז לפלורליזם יהודי
אונ' ת&quot;א
אייזק אוקורונקבו
קלאו שחור-קרן
קלאו שחור-קרן (שם מדעי: "Ceratogymna atrata") הוא מין של עוף טרופי מסדרת הקלאונאים. הוא חי ביבשת אפריקה במדינות קמרון, אנגולה, מרכז אפריקה, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה, גבון, גאנה, ליבריה, סיירה לאון, סודאן ואוגנדה ובעיקר באגן הקונגו. אזורי המחיה המועדפים עליו הם יערות עד, לעיתים קרובות ליד עצי פרי שיכולים להיות מקור הזנה.
זהו קלאו גדול, אורכו של זכר בוגר בממוצע הוא כ-81 ס"מ. הנקבה קטנה יותר מהזכר ואורכה מגיע לכ-76 ס"מ בממוצע.
אצל זכר בוגר הגוף, הזנב והראש שחורים, טבעת העין כחולה, המקור והקסדה צבועים באפרפר-לבן. הנקבה מאופיינת בראשה הכתום, בכתם האדום שמתחת לטבעת העין ובקסדתה ומקורה הקטנים יותר מאלה של הזכר.
הגלימה הפנימית
הגלימה הפנימית (TA: Tunica intima) היא השכבה הדקה והפנימית ביותר בכלי הדם.
הגלימה הפנימית קיימת בכל סוגי כלי הדם. ומכילה לרוב תאי אנדותל, אלו צמודים זה לזה באמצעות פוליסכרידים וחומר בין תאי. נימים מורכבים מגלימה פנימית בלבד, המורכבת בצורתה הבסיסית ביותר-שכבת אנדותל בלבד. מבנה הגלימה הפנימית שקוף ואלסטי.
מבנה הגלימה הפנימית.
את הגלימה הפנימית ניתן להפריד למרכיביה באמצעות מסמוס בתוך מדית Tunica.
מרכיבי הגלימה הפנימית (במרבית המקרים):
ספר שעשועים
ספר שעשועים הוא יצירה בספרות העברית של ימי הביניים בספרד, בצורה של פרוזה חרוזה שנכתבה על ידי יוסף אבן זבארה מברצלונה. היצירה מתארת את סיפור נדודיו של דמות המחבר (יוסף אבן זבארה) בחברתו של עינן הנטש בן ארנן הדש, שמפתה אותו לעזוב את עירו ולעבור למקום אחר.