בתום מלחמת העולם הראשונה וסיום המנדט הבריטי בעיראק, נוסד הצבא העיראקי (1921). המערכות הראשונות בהן השתתפו הכוחות העיראקיים היו במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית במהלכה נלחמו כוחות עיראקיים פרו-נאצים בבריטים ומלחמת 1948 במהלכה השתתפו כוחות עיראקיים לצד הכוחות הערבים במלחמה על השליטה בארץ ישראל.
במהלך שנות ה-60 דיכא צבא עיראק מרידות של הכורדים בצפון המדינה והחל גם להתערב בפוליטיקה המקומית. מעורבות זו הובילה לבסוף להפיכה (מהפכת ה-14 ביולי) בהנהגתו של עבד אל-כרים קאסם. תביעתה של עיראק על ריבונות באזור הגבול עם כווית הביאה במהלך שנות ה-60 להצבתו של כוח בריטי בכווית אך עיראק נמנעה מלתקוף את כווית עד תחילת שנות ה-90.
במאי 1967 לקראת פרוץ מלחמת ששת הימים נשלח לירדן חיל משלוח גדול בסדר גודל דיוויזיוני במטרה לסייע לצבא ירדן במלחמה הצפויה כנגד ישראל. חיל המשלוח התמקם בגדה המערבית אך נסוג לצד המזרחי של נהר הירדן לנוכח התקדמות כוחות צה"ל ולא השתתף במלחמה.
באוקטובר 1973 מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים שלח נשיא עיראק חיל משלוח גדול בסדר גודל של מעל שתי דוויזיות במטרה לסייע לצבא סוריה במלחמה. הכוחות נעו אל חזית רמת הגולן ותקפו את כוחות צה"ל שהתבססו במובלעת שנכבשה על ידי ישראל ברמת הגולן. הצטרפותם של כוחות הסיוע העיראקיים הביא לשינוי בסדרי הכוחות בחזית ובבלימת תנופת הכיבוש של השריון הישראלי. בחלק מהקרבות ספג הצבא העיראקי אבדות כבדות.
עלייתו של סדאם חוסיין הביאה להתעצמותו של הצבא העיראקי ותחת שלטונו של סדאם חוסיין, הפך הצבא העיראקי לאחד הגדולים בעולם. ב-1980 הוביל סדאם את עיראק למלחמת איראן–עיראק שנמשכה עד 1988 וגבתה קורבנות רבים משני הצדדים ולפגיעה קשה בכלכלת שתי המדינות. במהלך המלחמה, הגיע גודל הצבא העיראקי לחצי מיליון חיילים, פי שניים מגודלו בתחילת המלחמה. למרות התוצאות הקשות של המלחמה, הצבא העיראקי המשיך בגדילתו וערב מלחמת המפרץ נאמד כוחו בכמיליון חיילים, 650 מטוסי קרב וקרוב ל-2,000 טנקים. בסיום המלחמה פרץ מרד שיעי בדרום המדינה שדוכא באגרסיביות. על הכוחות העיראקים הוטלו מגבלות קשות ונאסר על חיל האוויר העיראקי לטוס מעל אזורים נרחבים משטחה של עיראק, זאת במטרה לספק הגנה לשיעים ולכורדים ולעודד את מרידתם כנגד סדאם חוסיין.
ב-2003 פלשה ארצות הברית לעיראק (מלחמת עיראק) בטענה הראשונית שעיראק שיתפה פעולה עם אל-קאעידה בהתקפה על מגדלי התאומים (פיגועי 11 בספטמבר) ולאחר מכן בטענה על פיתוח נשק להשמדה המונית בעיראק. הכוח העיראקי שמנה אז כ-375,000 חיילים ניגף בקלות והמלחמה הסתיימה בנפילת משטרו של סדאם חוסיין.
לאחר משטר סדאם.
כיבוש עיראק והדחתו של סדאם חוסיין היוו מכה קשה לכוחות המזוינים העיראקים. הצבא פוזר, חייליו וקציניו פוטרו ומשרד הביטחון פורק. במקום הצבא שפורק על ידי הכוח הכובש, החלה ארצות הברית לשקוד על בנייתו של צבא עיראקי חדש. תחילה בגודל של כ-40,000 חיילים. עם הזמן גדל הצבא ובשנת 2011 הגיע ליותר מ-700,000 חיילים בצבא היבשה לבדו.
עם הקמתו, היה הצבא החדש מסורס מעיקר כוחו, הסתמך בעיקר על כוחות יבשתיים (המצב לא השתנה עד היום וטרם הוקמו חילות אוויר וים חזקים) וסירב לקחת חלק במאבק נגד המורדים. לאחר חבלי לידה שנמשכו שנים אחדות ובמהלכן הוגדל מאוד גודלו של הצבא קיבל הצבא העיראקי בשנת 2006 תחת אחריותו את מחוז אל-מות'נא בדרום מערב המדינה.
תהליך התעצמותו של הצבא העיראקי נמשך ללא לאות ובשנת 2008 השתתף באופן עצמאי, ללא סיוע קרקעי של ארצות הברית, שהסתפקה בסיוע אווירי בלבד בקרב בצרה.
תהליך העברת האחריות הביטחונית נמשך באופן הדרגתי עד אשר ב-1 בינואר 2009 קיבל הצבא העיראקי תחת שליטתו את חמשת המחוזות האחרונים שבהם הוצבו עדיין כוחות אמריקניים. תהליך העברת שליטה זה התאפשר לאור דיכוי מרבית ההתנגדות המזוינת למצב החדש על ידי המורדים. במאי 2011 הודיע נשיא ארצות הברית, ברק אובמה על יציאת הכוחות הקרקעיים האמריקניים מעיראק. בשטחה של עיראק נותרו רק יחידות שמאמנות את הצבא העיראקי.
למרות העברת השליטה, חיל הים העיראקי נותר קטן מאוד בהיקפו וכולל רק 5,000 מלחים וחובלים. חיל הים נמצא בפיתוח מואץ וצפוי לגדול בצורה משמעותית כדי להגן על האינטרסים העיראקיים במפרץ הפרסי. גם חיל האוויר העיראקי הוא קטן יחסית ומרבית כלי הטיס שלו הם מסוקי ומטוסי תובלה. מעט מטוסי אימון וכמות קטנה של מטוסי קרב מודרניים. גם חיל האוויר צפוי לגדול מאוד ולכלול מאות כלי טיס מודרניים מהדגמים המתקדמים ביותר.
עליית ארגון המדינה האסלאמית.
בשנת 2014 הובס צבא עיראק על ידי ארגון המדינה האסלאמית שכבש את הערים פלוג'ה ומוסול ושטח נרחב שבו בארות נפט ובסיסי חי"ר של צבא עיראק. במרץ 2015 יצא צבא העיראקי למבצעים בניסיון להדוף את כוחות המדינה האסלאמית מהשטחים שנכבשו וזאת בנשק שנשלח מרוסיה ואיראן.
מאז נחל ארגון המדינה האסלאמית הפסדים כאשר צבא עיראק בסיוע אווירי מארצות הברית, הצליחו להדוף את כוחותיו מהערים רמאדי ופלוג'ה.
סריפוס
סֶרִיפוֹס (ביוונית: Σέριφος) הוא אי יווני בים האגאי, הנכלל בקבוצת האיים הקיקלאדיים ושוכן דרומית לקיתנוס וצפונית-מערבית לסיפנוס. שטחו 75 קמ"ר, וב-2001 מנתה אוכלוסייתו 1,414 נפש. האי נמצא מרחק 170 קילומטרים מנמל פיראוס שביבשת.
סריפוס נזכר במיתולוגיה היוונית כביתו של פרסאוס. לאחר שהוזהר על ידי אורקל כי יירצח בידי נכדו, הניח אקריסיוס מלך לינקאוס שבארגוליס את בתו דנאה ואת תינוקה בסירה והפקירם לחסדי הים. הגלים נשאו אותה ואת בנה פרסאוס אל האי סריפוס, שם הצילם דייג וגידל את התינוק כבנו.
קרילון
קריליון
סאנופי
סאנופי (צרפתית: Sanofi, בעבר סאנופי-אוונטיס) היא חברת תרופות צרפתית-בינלאומית והיא אחת מ-5 חברות התרופות הגדולות בעולם והגדולה ביותר באירופה. מטה החברה ממוקם בפריז. מניית החברה נסחרת בבורסות Euronext וNYSE, והיא נכללת במדד "Euro Stoxx 50".
היסטוריה.
החברה הוקמה במקור בשנת 1973 והגלגול הנוכחי שלה הוקם כ-Sanofi-Aventis בשנת 2004, על ידי מיזוגם של Aventis ו-Sanofi-Synthélabo, שכל אחד מהם היה תוצר של כמה מיזוגים קודמים. היא שינתה את שמה לסנופי במאי 2011.
סאנופי-סינתלבו.
סנופי הוקמה בשנת 1973 כחברת בת של Elf Aquitaine (חברת נפט צרפתית שנרכשה לאחר מכן על ידי טוטאל אס. איי), כאשר Elf Aquitaine השתלטה על קבוצת Labaz, חברת תרופות שהוקמה בשנת 1947, ופיתחה את התרופה בנזיודרון (Benziodarone), סוג של אמפטמין בשנת 1957. בשנת 1993, נכנסה סנופי לשוק של מזרח אירופה על ידי רכישת גרעין שליטה ב-Chinoin, חברת תרופות הונגרית. באותה שנה הקימה סנופי את המיזם המשמעותי הראשון שלה בארצות הברית, וחיזקה את נוכחותה במזרח אירופה, על ידי שותפות ראשונה עם סטרלינג ווינטרופ.
סינתלבו (Synthélabo) נוסדה בשנת 1970, באמצעות מיזוג של שתי חברות פרמצבטיקה צרפתיות, Laboratoires Dausse (נוסדה בשנת 1834) ו-Laboratoires Robert &amp; Carrière (שנוסדה בשנת 1899). בשנת 1973, קבוצת הקוסמטיקה הצרפתית לוריאל רכשה את מרבית הון המניות שלה.
סאנופי-סינתלבו (Sanofi-Synthélabo) הוקמה בשנת 1999, כאשר Sanofi התמזגה עם Synthélabo; בזמן המיזוג סנופי הייתה קבוצת התרופות השנייה בגודלה במונחי מכירות וסינת'לבו הייתה השלישית בגודלה.
אוונטיס.
אוונטיס הוקמה בשנת 1999, כאשר החברה הצרפתית רון-פולנק (Rhône-Poulenc S.A) התמזגה עם התאגיד הגרמני Hoechst Marion Roussel, שהוקם בעצמו ממיזוג 1995 של Hoechst AG עם קסלה, Roussel Uclaf ו-Marion Merrell Dow. מטה החברה הממוזגת היה, ליד שטרסבורג, על גבול גרמניה צרפת. בעלי הכסט (Hoechst) קיבלו %53 ב"אוונטיס", שהפכה לחברת התרופות והכימיקלים הגדולה בעולם באותה עת.
הכסט (Hoechst), הייתה אחת החברות שהוקמו מהפיצול של אי גה פארבן (IG Farben) לאחר מלחמת העולם השנייה, והיו לה עסקים במגוון תחומים: תרופות, מוצרי הגנת הצומח והדברה, מוצרים וטרינריים, אבחון, וכימיקלים.
בשנת 2000, אוונטיס ו-Millennium Pharmaceuticals, חברת ביוטכנולוגיה אמריקאית שהוקמה כדי לגלות תרופות חדשות המבוססות על מדע הגנומיקה החדש דאז, הודיעו כי אוונטיס תשקיע 250 מיליון דולר במילניום ותשלם 200 מיליון דולר למחקר ופיתוח, אחת העסקאות הגדולות מסוג זה בין חברת תרופות גדולה לחברת ביוטכנולוגיה באותה תקופה.
בסוף שנת 2000, הודיעה אוונטיס כי החליטה למכור את אוונטיס קרופ-סיינס (CropScience), פעילות האגרו-כימיקלים שנוצרה ממיזוג עסקי החקלאות של הכסט ואוונטיס. באוקטובר 2001 הודיעו באייר ואוונטיס כי קבוצת הכימיקלים והתרופות הגרמנית באייר תרכוש את היחידה תמורת כ-6.7 מיליארד דולר, כאשר היחידה תהפוך לבאייר CropScience והפכה את באייר לחברה השנייה בגודלה בתחום האגרו-כימיקלים, אחרי סינג'נטה.
בשנת 2003, אוונטיס נכנסה לשיתוף פעולה עם Regeneron Pharmaceuticals, חברת ביוטכנולוגיה מניו יורק, לפיתוח התרופה VEGF, בתחום הסרטן, שהייתה אז בניסויים קליניים בשלב א'. אוונטיס השקיעה 45 מיליון דולר בחברה והזרימה 80 מיליון דולר במזומן לטובת פיתוח התרופה. Regeneron וסנופי קיבלו את אישור התרופה לסרטן המעי הגס הגרורתי בשילוב עם גורמים אחרים, תחת המותג Zaltrap בשנת 2012.
מיזוג סאנופי-אוונטיס.