לאחר כיבוש בלגרד נשלחה הדיוויזיה לפולין, להכנות לקראת הפלישה לברית המועצות. במהלך הפלישה נלחמה הדיוויזיה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז והשתתפה בקרבות הקשים בבליטת יאלניה ליד העיר סמולנסק, שם ספגה אבדות כבדות. בראשית אוקטובר השתתפה הדיוויזיה במבצע טייפון, שימשה כראש החץ של המתקפה הגרמנית לעבר מוסקבה, והגיעה למרחק קצר מאוד מהעיר. למרות הישגיה בקרבות, איבדה הדיוויזיה במהלכם כ-60 אחוז ממצבתה המקורית. רגימנט 'דר פיהרר', למשל, שהחל את המערכה עם כ-2,000 חיילים, נותר בשלב זה עם כ-35 בלבד. מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, שהחלה בראשית דצמבר, אילצה את הדיוויזיה לסגת, והיא ספגה אבדות כבדות מאש הצבא האדום ומתנאי מזג האוויר הקשים בחורף 1941/1942. כתוצאה מכך הועברה הדיוויזיה באביב 1942 לצרפת להתאוששות ולהתארגנות מחדש, שם הוסבה לדיוויזיית פאנצרגרנדיר (חי"ר משוריין). בהיותה אחת משלוש דיוויזיות העילית של ה"וואפן אס.אס", קיבלה הדיוויזיה עדיפות בקבלת ציוד. מספרם ואיכותם של כלי הרכב המשוריינים שהועמדו לרשותה עלו על הממוצע המקובל בדיוויזיות הפאנצר הגרמניות באותה תקופה, למרות היותה דיוויזיה ממונעת בהגדרתה.
בראשית 1943 הוחזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, תחת פיקודו של אריך פון מאנשטיין. הדיוויזיה השתתפה במתקפת הנגד הגרמנית המוצלחת באזור העיר חרקוב בפברואר ומרץ 1943, ובראשית יולי היא השתתפה במתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק, במסגרת קרב קורסק. לאחר שספגה אבדות כבדות במהלך הקרב ובהתקפות הנגד הסובייטיות שבאו בעקבותיו, נשלחה הדיוויזיה בשני שלבים להתארגנות מחדש בצרפת, כאשר חלקה השני הגיע לצרפת בפברואר 1944. בצרפת עברה הדיוויזיה הסבה נוספת, הפכה מדיוויזיה ממונעת לדיוויזיית שריון וקיבלה את השם דיוויזיית פאנצר אס אס השנייה 'דאס רייך'.
נורמנדי והחזית המערבית.
בזמן הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 הייתה הדיוויזיה בדרום צרפת בתקופת התארגנות. היא נשלחה לנורמנדיה לבלום את כוחות בעלות הברית, אך הגיעה לחזית באיחור של 15 ימים בגלל תקיפות אוויריות של מטוסי בעלות הברית וחבלות המחתרת הצרפתית במסילות הברזל. בדרכה לנורמנדי ביצעו אנשיה את הטבח באורדור-סור-גלאן ב-10 ביוני. לאחר הגעתה לחזית היא לחמה בכוחות האמריקאיים באזור סן-לו. לאחר ההבקעה האמריקנית המוצלחת של החזית הגרמנית במערב נורמנדיה (מבצע קוברה) נקלעה הדיוויזיה באוגוסט 1944 לתוך כיס פלייז, וספגה אבדות כבדות מאוד לפני ששרידיה הצליחו להיחלץ מהכיתור. בעקבות המאמצים של הדיוויזיה ושל דיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית, הצליחו כוחות גרמניים רבים נוספים להיחלץ מהכיתור.
בדצמבר 1944, השתתפה הדיוויזיה בקרב על הבליטה, שם ספגה אבדות קשות. לאחר כישלון המתקפה הגרמנית באזור הארדנים הוצאה הדיוויזיה מהחזית המערבית והועברה חזרה לחזית המזרחית, שם השתתפה בפברואר 1945 במתקפת הנגד הגרמנית באזור אגם בלטון שבהונגריה, שנועדה לשבור את המצור הרוסי על העיר בודפשט. בחודשי המלחמה האחרונים ניהלה הדיוויזיה שורת קרבות נסיגה מול הכוחות הסובייטיים המתקדמים בהונגריה ובצ'כוסלובקיה, ושרידיה נכנעו ב-8 במאי 1945 לכוחות אמריקאיים באוסטריה.
פשעי מלחמה בולטים.
אולי הבולט ביותר מבין פשעי המלחמה של הדיוויזיה בוצע בכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן במהלכו הם רצחו את כל תושבי הכפר ובכללם 250 ילדים שנשרפו חיים בכנסיית הכפר יחד עם אימהותיהם.
אף אחד ממפקדי הכוח מעבר לרמת מ"מ לא הועמד לדין או נענש על מעשיו.
אוניברסיטת פואטייה
אוניברסיטת פואטייה (בצרפתית: université de Poitiers) היא אוניברסיטה הנמצאת בעיר פואטייה שבצרפת. האוניברסיטה נבנתה בשנת 1431 שנייה לאוניברסיטת פריז שנוסדה ב-1257. היא חברה בקבוצת קוימברה שמכילה את 40 אוניברסיטאות המחקר הוותיקות באירופה.
היסטוריה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1431 כאשר במסגרת מלחמת מאה השנים המנהיגות הצרפתית נדדה מפריז לפואטייה ובגלל הנאמנות של תושבי החבל, אישר המלך שארך השביעי הקמה של אוניברסיטה בפואטייה. בולה אפיפיורית מה-29 במאי 1431 של האפיפיור אאוגניוס הרביעי אישר את הקמת האוניברסיטה. בהקמתה האוניברסיטה כללה חמש פקולטות: תאולוגיה, חוק אזרחי, חוק קנוני, רפואה ואומנות.
החל מהמאה ה-16, האוניברסיטה משפיעה על חיי התרבות בזכות 4,000 הסטודנטים שהיו בה באותה תקופה. חלק מהסטודנטים האלו הופכים מאוחר יותר למפורסמים: בלזאק, פרנסואה רבלה, רנה דקארט, פרנסיס בייקון ועוד.
האוניברסיטה נסגרה בזמן המהפכה הצרפתית ונפתחה מחדש ב-1796.
מבנה האוניברטיסה.
פקולטות מחקריות:
נח&quot;ל ים
נח"ל ים הייתה היאחזות שהוקמה על ידי חיל הנח"ל ב־1967, אחרי מלחמת ששת הימים, הראשונה מתוך ארבע ההיאחזויות שהוקמו במרחבי סיני ההיאחזות הוקמה בצפון סיני, לחוף ימת ברדוויל, על הכביש המקשר בין אל עריש לקנטרה. מיקומה של ההיאחזות היה מבודד מאד: היא הייתה מרוחקת מגוש ההתיישבות שהוקם בחבל ימית בכ־100 ק"מ. ההיאחזות כללה יישוב צבאי של הנח"ל לצד יישוב אזרחי, כמו בשאר ההיאחזויות.
היסטוריה.
תאריך הקמתה הרשמי של ההיאחזות הוא ה-3 באוקטובר 1967. היא הוקמה בנקודה בה הייתה תחנת רכבת קטנה על מסילת הרכבת בין סיני לקהיר. נח"ל ים אוזרחה באופן רשמי בתחילת 1973, אף על פי שלא הייתה כוונה להקים במקום יישוב קבע. האזרחים התפרנסו מדיג ועסקו בעיקר במלאכה זו.
בתחילת 1968 הגיעה נעמי שמר, ביוזמת מפקד הנח"ל, צבי שמאלי, לביקור בהיאחזות והמשיכה גם להיאחזות נח"ל סיני. בעקבות ביקורים אלה כתבה את השיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני".
ב-21 ביולי 1969 הותקפה ההיאחזות באמצעות מתקן בזוקות מאולתר שהופעל חשמלית באמצעות שעון השהיה. נורו 13 רקטות שגרמו לפציעת שבעה חיילים; חמישה קל ושניים בינוני.
ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה, בעיצומה של מלחמת ההתשה, חדר לשטח סיני בשליטת ישראל מפציץ מצרי מדגם איליושין Il-28. המטוס הגיע עד לרצועת החוף הצפונית ולימת ברדוויל והטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות. הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרמו לנפגעים או לנזק. לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו ללא פגע.
ב-16 במאי 1973 הוחלט על איזרוח ההיאחזות בידי המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. בין המיישבים היו אזרחים ששירתו בעבר כחיילים בהיאחזות. איזרוח ההיאחזות נעשה מסיבות כלכליות וכדי שדייגים מיומנים ינצלו את פוטנציאל הדיג במקום התושבים המקומיים.
בתקופת מלחמת ההתשה ועד מלחמת יום כיפור הייתה בשטח ההיאחזות פריסת מכ"ם קרקעי נייד של חיל האוויר הישראלי, כחלק ממערך ההגנה של החיל. ההיאחזות הייתה אחת ממטרותיו של הצבא המצרי במלחמת יום כיפור, אך ניסיונות להפציץ אותה נכשלו. שנה לאחר המלחמה, ב-1974, נעזבה ההיאחזות בהוראת צה"ל. לאחר הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 נסוג צה"ל לקו חדש כ-15 ק"מ ממערב לנח"ל ים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 מוקמה בנחל ים מפקדת שליטה (משל"ט) 585 שהייתה אחראית על פעילות הבט"ש בגזרת צפון מערב סיני. היחידה שמשה גם כמסגרת האם של הגששים בפיקוד דרום.
לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1979 התחייבה ישראל לפנות את כל חצי האי סיני. נח"ל ים נמסרה למצרים באפריל 1979 כחלק מקו הנסיגה הראשון, קו אל עריש-ראס מוחמד.
ב-1970 כתב יוסי בכר שיר על ההיאחזות, אותו שר שלמה ארצי, בלחן של קובי אשרת:
בשכונת נווה דקלים בראשון לציון, שרחובותיה נקראו על שם יישובים ברמת הגולן ועל שם יישובים שפונו מסיני ומגוש קטיף, נקרא רחוב על שם ההיאחזות.
דיוויזיית האס אס השנייה
הר ברניקי
הר בֶּרֶנִיקי הוא הר בגליל, הנמצא סמוך לכנרת דרומית לטבריה. גובה ההר כ-190 מטר מעל פני הים. על ההר נמצאו שרידי כנסייה ביזנטית ולצידה מסגד מהמאה ה-8 לספירה.
גאוגרפיה.
להורדוס אנטיפס היה בטבריה ארמון מפואר, שייתכן שהוא ארמונה של הנסיכה ברניקי, עליו סיפר יוסף בן מתתיהו בכתביו, ומכאן שמו של ההר "הר ברניקי". במהלך התקופה הביזנטית, במאה השישית, נבנתה על פסגתו המזרחית של ההר כנסייה, ייתכן על חורבת ארמונו של אנטיפס. הכנסייה הייתה מבנה מפואר ששטחו כ-1,400 מ"ר. בליבה של הכנסייה עמדה אבן מונוליתית ששמשה כשריד מקודש, וכפי הנראה נקשרה בסיפור פעילותו של ישו באזור הכנרת.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בנה חומה, שהגיעה מטבריה עד לפסגתו המערבית של ההר, והסתיימה בשני מגדלים שגובהם 15 מטרים ואורך כל אחד מצלעותיהם 7.5 מטרים. ברעש האדמה בשנת 749 המכונה רעש שביעית נהרסו המבנים שעל ההר, לרבות הכנסייה, אך זו שופצה מחדש בתקופה המוסלמית הקדומה, במהלך המאה השמינית ושימשה ככנסייה עד לאחר קרב קרני חיטין, בו נהדפו הצלבנים וממלכתם בגליל חרבה.