טווס (לטינית: Pavo) הוא קבוצת כוכבים דרומית, אחת משתים עשרה הקבוצות שנוצרו על ידי פיטר קייזר ופרדריק דה-הוטמן בשנים 1595-1597 והופיעו לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר. באוסטרליה חלק מקבוצת הטווס נכלל בקבוצה פיקטיבית בשם "המחבת" אשר משמשת למציאת הדרום על־פי הכוכבים.
כוכבים מעניינים.
α בטווס (פיקוק) הוא כוכב כחלחל במרחק של כ-185 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 1.9. מדידות ספקטרוסקופיות גילו שזהו כוכב זוגי.
δ בטווס הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב דומה לשמש במרחק 20 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.5. למרות שלא נתגלו עד כה כוכבי לכת הנעים סביבו, הוא נחשב כמועמד בולט לחיפוש אחר חיים מחוץ למערכת השמש.
גרמי שמיים מעניינים נוספים.
NGC6752 הוא צביר כדורי עם בהירות מדרגה 7 שניתן לצפייה במשקפת או טלסקופ קטן.
מקור השם.
לפי המיתולוגיה היוונית, זאוס שלח את הרמס להציל את איו, עליה שמר הענק ארגוס בעל מאה העיניים. הרמס הקסים את הענק עם נגינת חליל וכשהאחרון נרדם, זרק עליו הרמס סלע ענקי וליתר ביטחון כרת את ראשו. הרה הוציאה את עיניו של ארגוס ושמה אותן על זנבה של הציפור המקודשת לה, הטווס. למרות שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-16 היא הייתה מזוהה עם הטווס המיתולוגי עוד קודם.
רובע וולת'אם פורסט
קאיה (פירושונים)
מדיאטק
רובע וולת'ם פורסט
וולת'ם פורסט
וולת'האם פורסט
וולתהאם פורסט
וולתאם פורסט
וולתם פורסט
יער וולתם
יער וולתאם
יער וולתהאם
יער וולת'האם
יער וולת'אם
יעם וולת'ם
רובע וולת'אם פורסט של לונדון
אבוליוסקופ
אֶבּוּלְיוֹסְקוֹפּ (ebullioscope) או מד־רתיחה הוא מכשיר מדידה למדידת תכונתו או הרכבו של חומר על ידי מדידת סטיות בנקודת הרתיחה שלו. למשל אחוז הכוהל בתמיסה יש בו כדי לשנות את נקודת הרתיחה, כך שעל ידי מדידת נקודת הרתיחה ניתן לקבוע את ריכוז הכוהל בתמיסה.
האבוליוסקופ הראשון הומצא בשנת 1838 על ידי ברוסרד-וידל ונועד למדידת רמת אלכוהול. היתרון בשיטה זו היא שנקודת הרתיחה לא רגישה לנתונים אחרים כמו רמת סוכרים. מד אלכוהול ישן יותר מדד את רמת האלכוהול לפי צפיפות הכוהל והיה רגיש לנתונים אחרים.
גרסה חדשה יותר של אבוליוסקופ נבנתה על ידי הכימאי הצרפתי פרנסואה-מרי ראולט, אולם היה קשה למצוא באמצעותו את הטמפרטורה המדויקת. לאחר המצאת תרמומטר בקמן על ידי ארנס אוטו בקמן ב-1887, נפתרה בעיית הדיוק של הטמפרטורה. שיפור זה, הפך את האבוליוסקופ לכלי הסטנדרטי לקביעת משקל מולקולרי, על ידי שימוש בקבוע אבוליוסקופ של ממס.
משה שטיינשניידר
משה (מוריץ) שטיישניידר (Moritz Steinschneider; רמש"ש; א' בניסן ה'תקע"ו, 30 במרץ 1816 – ט' בשבט ה'תרס"ז, 24 בינואר 1907), מייסד המחקר המודרני של הביבליוגרפיה העברית, היסטוריון ומזרחן, מגדולי מלומדי חכמת ישראל במערב.
תולדות חייו.
נולד בעיירה פרוסניץ שבמוראביה וקיבל השכלה תורנית וכללית כאחד. את לימודיו המשיך בניקלשבורג, בפראג ובווינה. בווינה למד מדעי המזרח, ספרות עברית, שפות שמיות (עברית, ערבית וסורית) וביבליוגרפיה, על אף הגבלות שהוטלו על לימודיו ומחקריו בשל יהדותו. הוא הצטרף לאגודה קדם-ציונית, אך פרש ממנה לאחר מספר שנים כשהגיע למסקנה שהרעיון בלתי-אפשרי ליישום. אחרי מעבר בלייפציג ושוב בפראג הגיע לבסוף ב-1845 לברלין, ובה נשאר עד פטירתו. שם הכיר את צונץ, אברהם גייגר ושאר חוקרי חכמת ישראל.
כסטודנט השתתף באירועי מהפכת 1848, ובאותה שנה קיבל אזרחות פרוסית. באותה שנה גם נשא לאישה את אוגוסטה לבית אוורבך, והתפרנס בתחילה כמורה פרטי וכדרשן, וכן השתתף בחיבור ובתרגום ספרי לימוד לילדים יהודים. ב-1850 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג, וב-1859 התמנה מרצה בבית המדרש ע"ש פייטל היינה אפרים בברלין, שבו למדו יהודים ונוצרים מדעי היהדות שלא לשם קבלת תואר. מ-1860 עד 1869 היה נציג הקהילה היהודית לענייני שבועת היהודים (more judaico), והביע את התנגדותו לטקס זה. ב-1869 התמנה למנהל בית ספר יהודי לנערות בברלין, משרה שהחזיק בה כעשרים שנה, ובאותה שנה קיבל גם משרת ספרן בספרייה המלכותית בברלין. הוא דחה הצעה ללמד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין.
בין תלמידיו היו יצחק יהודה גולדציהר, שניאור זלמן שכטר, חיים ברודי, יהודה ליב מאגנס, אלכסנדר מרקס, ג'ורג' קוהוט, גוטהולד וייל, ארתור בירם ואחרים.
נכדו, גוסטב שטיינשניידר, היה פילוסוף ועלה לארץ ישראל.
שטיינשניידר נפטר ב-1907 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה שבברלין.
בשכונת תל חיים בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
תחומי מחקר והשקפת עולם.
שטיינשניידר מכונה במקורות רבים "אבי הביבליוגרפיה העברית". הוא פרסם מאמרים ומחקרים לרוב בתולדות הספר העברי והיהודי, בפרט בימי הביניים. פרסומיו ומחקריו הביבליוגרפיים והאחרים הניחו את התשתית לחקר מדעי היהדות במסגרת תנועת חכמת ישראל. הוא פרסם קטלוגים מפורטים, כולל ביוגרפיות של המחברים, של ספרי הדפוס בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד ושל כתבי היד העבריים בספריות בברלין, בספריית מדינת בוואריה במינכן, בהמבורג ובליידן. ערך אנציקלופדי על הספרות היהודית שכתב ל-Allgemeine Encyklopädie der Wissenschaften und Künste (האנציקלופדיה הכללית למדעים ולאמנויות) שיצאה לאור בברלין 1844–1847 יצא לאור גם כספר בפני עצמו ותורגם לאנגלית (Jewish Literature from the Eighth to the Eighteenth Century, לונדון, 1857) ולעברית ("ספרות ישראל", וילנה 1899, תרגם תלמידו צבי (הנרי) מאלטר, עם עדכונים של רמש"ש עצמו).
שטיינשניידר כתב למעלה מאלף וארבע מאות ספרים, מאמרים, קטלוגים, רשימות ביבליוגרפיות ומהדורות מדעיות של חיבורים קדומים, ובנוסף לכך ביקורות ספרים ומכתבים, שחלקם לא פורסמו. הוא כתב בגרמנית, איטלקית, צרפתית, לטינית ועברית (לרבות פרסומים ברבים מכתבי העת של המשכילים העבריים במזרח אירופה). מ-1859 עד 1882 ערך כתב עת בשם Hebräische Bibliographie, בעברית "המזכיר".
תחומי מחקרו לא היו בספרות העברית בלבד: הוא עסק גם בכל הספרות המדעית שלפני התקופה המודרנית, בארצות האסלאם ובאירופה וחקר את תרגומי ספרי המדע בין השפות יוונית, ערבית, עברית והשפות האירופיות. בעיקר התמקד בפילוסופיה, רפואה ומתמטיקה של ימי הביניים.
שטיינשניידר דגל באוניברסליזם ובשוויון והתנגד לרעיונות לאומיים בכלל, ולציונות בפרט. לאחר מותו יוחסה לו האמירה כי "מטרתה של תנועת חכמת ישראל היא להביא את שרידי היהדות לקבורה מכובדת", ועל אמירה זו נשען גרשום שלום במאמר מפורסם שבו שפך את חמתו על תנועת חכמת ישראל בדורם של צונץ, גרץ, גייגר ושטיינשניידר. מבחינה דתית אמנם לא היה אורתודוקסי, אך שמר על דעות שמרניות והתנגד לכמה עקרונות של היהדות הרפורמית, בעיקר להחלפת שפת התפילה מעברית לגרמנית. הוא שאף לעסוק במחקר והיה, לדברי מיכאל מאיר, קיצוני אף מיום-טוב ליפמן צונץ המתבודד בדרישתו להפריד את מדעי היהדות מכל עיסוק מעשי בחיי הדת.
פרסומים.
בין פרסומיו החשובים ביותר של שטיינשניידר:
מהדורות חדשות של ספריו נדפסו לאורך המאה העשרים, והעיסוק בפרסומיו נמשך גם בראשית המאה העשרים ואחת, לרבות הכנת מהדורה מקוונת של ספרו על התרגומים העבריים.
יהודה ליב מאגנס
היהדות הרפורמית
מוריץ שטיינשניידר
אביק
אַבִּיק (בלועזית: רֶטוֹרטה, קולבה) הוא בקבוק מעבדה המשמש לזיקוק נוזלים. בצורתו הפשוטה מכל עשוי זכוכית, שצווארו המוארך נטוי כלפי מטה; אדי הנוזל הרותח מתעבים בתוך צוואר הכלי, במגע עם האוויר הקר, ומטפטפים אל תוך כלי אחר, כלי איסוף הממוקם מתחתיו.
בתעשייה הכימית אביק הוא כלי אטום לאוויר שבו מחוממים נוזלים לצורך תגובה כימית שמייצרת גזים שייאספו במכל איסוף או לעיבוד נוסף.
האביק היה בשימוש נרחב על ידי אלכימאים, וישנם שרטוטים רבים של אביקים במעבדותיהם. האביק היה בשימוש על ידי כימאים מובילים כמו אנטואן לבואזיה ויונס יעקב ברצליוס.
אבינעם דנין
אבינעם דנין (13 בינואר 1939, כ"ב בטבת ה'תרצ"ט - 12 בדצמבר 2015, ל' בכסלו ה'תשע"ו) היה פרופ' במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית, ובוטנאי ואקולוג ישראלי.
ביוגרפיה.
אבינעם דנין נולד בחיפה לשרה וחירם דנין, בנם של רחל ויחזקאל דנין (סוכובולסקי), גואל קרקעות ורוכש אדמות ידוע, שעבד בשירות הקרן הקיימת לישראל, ואחרי הקמת המדינה עבד בשירות מינהל מקרקעי ישראל. דודו היה עזרא דנין, מזרחן ואיש הש"י, ובעל אדמות ופרדסים באזור חדרה.
לאחר שהשלים את שירותו הצבאי, פנה דנין ללימודי ביולוגיה ובוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1964 השלים את עבודת המוסמך בנושא "הצומח במישור ימין" בהנחייתו של גדעון אורשן. בשנת 1970 השלים את עבודת הדוקטור בנושא "מונוגרפיה פיטוסוציולוגית-אקולוגית של הנגב הצפוני" בהנחייתם של מיכאל זהרי וגדעון אורשן. בשנים 1973–2007 היה חבר הסגל של מחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1988 התמנה לפרופסור חבר. בשנת 2007 פרש לגמלאות, אך המשיך לעסוק במחקר באופן אינטנסיבי, בתיאור ועדכון הפלורה של ארץ-ישראל.
מילא תפקידים רבים בשנות הוראתו באוניברסיטה העברית, ובהם: