הוסכם על פשרה בין "איגוד הימאים" לנציגות החדשה על עריכת בחירות חדשות בין כל הימאים, שיבחרו ועד חדש. הבחירות נערכו במשך חודש וחצי, מאחר שהיה צריך לחכות להצבעת ימאים שהיו בהפלגות, בעת שהיו בישראל. את הבחירות ארגנו במשותף "איגוד הימאים" וה"נציגות הזמנית". ב-18 באוקטובר הוכרזו התוצאות בהם זכו אנשי ה"נציגות הזמנית" ב-90% מהקולות. בבחירות השתתפו 670 ימאים מתוך 750 בעלי זכות בחירה. הנציגים שנבחרו ערכו בתחילת נובמבר כינוס, בבית יורדי הים, שמטרתו הקמת איגוד מקצועי ארצי של הימאים בישראל וקידום חוק ימאות ישראלי, בו יבטחו הזכויות של הימאים. במקביל לבחירות נמשך "משפט הימאים".
שביתת נובמבר 1951.
ב-11 בנובמבר סירבה ההסתדרות לאשר את התקנון שגובש בכינוס הימאים. סלע המחלוקת הייתה הכרה בזכות הימאים לשבות בזמן שהם נמצאים בנמלים זרים והזכות להקים לשכת עבודה לימאים בניהול האיגוד המקצועי שהיא שתקבע מי יתקבל לעבודה כימאי. המחלוקת הביא לכך שההסתדרות הודיעה שהיא לא מכירה באיגוד החדש שהוקם בכנס הימאים. בתגובה, ב-13 בנובמבר התפטרו באופן קולקטיבי ממקומות עבודתם כ-350 ימאים, שעבדו בשמונה אוניות של חברת "שוהם" וצוות שעבד באונייה "דיזננגוף", שהייתה בבעלות חברת מ. דיזנגוף ושות'. ההסתדרות מצידה החלה להפעיל את הספינות בעזרת מתנדבים וימאים זרים. וכבר ב-16 בנובמבר יצאה האונייה "אילת" להפלגה, לאחר שהסתדרות הצליחה לגייס ימאים מקצועיים מתנדבים במספר מספיק להרכבת צוות שלם. בין חברי הצוות היו מספר קצינים, שהתפטרו וחזרו בהם. ותוך ימיים הפליגו שני אוניות נוספת עם צוות חדש. למעשה היו ימאים רבים מוכנים וזמינים לתפוס את מקומם של המתפטרים והמהלך נכשל תוך זמן קצר. ב-19 בנובמבר ערכה הנהגת הימאים, בראשות נמרוד אשל, מסיבת עיתונאים בתל אביב בה הודיעה שהיא מוכנה לחזור לשולחן המשא ומתן. בצעד של רצון טוב הסכימו ששלוש אוניות "גלילה", "ארצה" ו"נגבה" יופעלו על צוותיהם לטובת הבאת עולים מטריפולי שבלוב.
הסכסוך נכנס לשלב חדש כאשר חברות הספנות "שהם" ו"מ. דיזנגוף ושות'" סירבו להיכנס למשא ומתן עם איגוד הימאים החדש. בתגובה הם הכריזו בשביתה. צוות הספינה "גלילה" שחזר מטריפולי סירב לצאת חזרה ולהביא עוד עולים והתבצר בספינה. בתגובה הזמינה החברה את המשטרה שהורידה את השובתים בכוח, שבמקביל פרצו תגרות בין השובתים למפירי השביתה "המתנדבים" שרצו להמשיך לעבוד. לאחר פינוי השובתים יצאה "גלילה" להפלגה בהפעלת ה"המתנדבים". בתגובה הושבתה "ארצה" לאחר שחזרה מהפלגה. שוב נקראו שוטרים לפנות את השובתים ב-"ארצה". השובתים הצליחו לכלוא 12 שוטרים בתוך האונייה. לאחר שהוזמנה תגבורת כ-70 שוטרים הצליחו לפנות את השובתים ולשחרר את השוטרים הכלואים.
ב-27 בנובמבר דיווח עיתון "הארץ" ששביתת הימאים נשברת בכוח על ידי ההסתדרות וחברת "שהם". העיתון מתח ביקרות על כך שנעשה שימוש במנגנוני המדינה כדי לשבור את השביתה בנמל חיפה, בהם משטרת הנמל, מנהלת הנמל ולשכת הגיוס בחיפה, שמוסרת צווי גיוס לימאים. ימאים שהוסכם שיעבדו בצי הסוחר במקום להתגייס לצבא, עקב האינטרס הלאומי של החזקת צי סוחר בבעלות ישראלית. ב-29 בנובמבר העלה ישראל רוקח, מנהיג הציונים הכלליים, הצעה לסדר-היום לדיון בשביתה, שבמקביל שאר סיעות האופוזיציה מק"י, מפ"ם וחרות העלו הצעות משלהם. כל נציגי סיעות אלו ביקרו את הממשלה, ובתגובה אמר ראש הממשלה דוד בן-גוריון כי אין מדובר בשביתה, אלא במעשה חבלה שמבצעים אויבי המדינה, "ואין להתפלא שניסיון זה מצא לו שותפים בקרב הסיעות השונות, הואיל והאפשרות לחבל במדינה קודמת בעיניהם לכול". את השביתה הציג כניסיון שנכשל "לפגוע מטעמים מדיניים בעורק חיוני ביותר של המדינה". בתגובה אמר לו חבר הכנסת משה סנה, אתה אויב המדינה מספר אחד. בן-גוריון הסביר שצווי הגיוס מוצדקים, כיוון שהימאים קיבלו פטור משירות צבאי, אך עם התפטרותם מצי הסוחר הם עכשיו חייבים לשרת.
במהלך חודש דצמבר המשיכו כ-150 ימאים במאבק, ניסו לגייס תמיכה ציבורית ומדי פעם השביתו ספינות. כולל צוותי האוניות "חיפה" ו"יפו" שסירבו לפרוק סחורה בעת שעגנו בארצות הברית. במקביל ערך איגוד הימאים ומשא ומתן עם ההסתדרות. ב-24 בדצמבר הצביעה האספה הכללית של הימאים פה אחד בעד הפסקת השביתה.
השביתה והאירועים שהיו כרוכים בה, עוררו סערה ציבורית במדינה הצעירה. לצד הימאים עמד במשך כל זמן השביתה השבועון "העולם הזה" בעריכתו של אורי אבנרי. עיתון על המשמר של מפ"ם והעיתון קול העם של מק"י.
בתרבות.
הימאים השובתים קיבלו תמיכה מהמשורר נתן אלתרמן, שהקדיש שניים מטורי "הטור השביעי" שכתב כפובליציסט, למאמרי תמיכה בהם. גם המשורר אברהם שלונסקי תמך בשביתה ולאחר שהשתתף בהפגנת תמיכה במאים נעצר ב-11 בדצמבר 1951 ושוחרר באותו לילה. ב-1952 פורסם ציורו של נפתלי בזם "לעזרת הימאים".
בשנת 1983 כתב, בהשראת השביתה, המחזאי יהושע סובול את המחזה, "מרד הימאים", שהוצג ב תיאטרון בית לסין.
בריאיון למקומון החיפאי כלבו, הסביר סובול את הרקע לכתיבת המחזה:
פתח-תקווה
מיניקס
מיניקס היא מערכת הפעלה דמוית-יוניקס בקוד פתוח המבוססת על ארכיטקטורת Microkernel. אנדרו ס. טננבאום כתב את מערכת ההפעלה הזו לשימושים לימודיים; כמו כן, מיניקס סיפקה השראה לכתיבתה של לינוקס.
היסטוריה.
טננבאום חיבר את מיניקס באוניברסיטת Vrije שבאמסטרדם כדי להדגים את העקרונות שבספרו Operating Systems: Design and Implementation"" (1987). תמצית הקוד בן 12,000 השורות של הליבה, מנהל הזיכרון, ומערכת הקבצים נמצא בספר. מיניקס כתובה רובה בשפת C.
טננבאום פיתח את מיניקס לתאימות עם המיקרו-מחשבים IBM PC ו-IBM PC/AT שהיו זמינים באותו זמן. מיניקס בגרסה 1.5 אף הוסבה למעבד Motorola 68000, דבר שאיפשר תאימות עם פלטפורמות מחשבים פופולריות כגון Atari ST, Amiga, אפל מקינטוש, ו־Sun SPARC. אך נפוצותו של Motorola 68000 פחתה, ומיניקס בגרסה 2.0 היה שוב זמין אך ורק עבור ארכיטקטורת x86. באוקטובר 2005 יצאה גרסה 3 של מיניקס.
ממיניקס ללינוקס.
עקרונות העיצוב שטננבאום בחר למיניקס השפיעו רבות על החלטות העיצוב שלינוס טורבאלדס בחר עבור לינוקס. טורבאלדס השתמש במיניקס והעריך אותה, אך העיצוב שלו היה שונה מארכיטקטורת מיניקס בצורה משמעותית, בעיקר בשימוש בליבה מונוליתית במקום ב-microkernel.
רישיון.
בזמן פיתוחו, הרישיון של מיניקס היה די חופשי; דמי הרישיון היו נמוכים מאוד בהשוואה למערכות הפעלה אחרות. למרות שטננבאום רצה שמיניקס תהיה זמינה ככל הניתן עבור סטודנטים, המו"ל שלו לא היה מוכן להציע חומר הניתן להעתקה בקלות (כמו קוד מקור), ולכן, כפשרה, ייושם רישיון מגביל שדרש דמי רישוי נומינליים (הספר של טננבאום היה כלול במחיר). צעד זה מנע את השימוש במיניקס לבסיס מערכת תוכנה חופשית המופצת בחינם, והוביל מפתחי תוכנה מתנדבים לתרום לפיתוח מערכות הפעלה כמו לינוקס ו-FreeBSD. באפריל 2000, מיניקס הפכה לקוד פתוח תחת רישיון BSD, אך עד אז מערכות הפעלה אחרות עלו על יכולותיה, והיא נותרה מערכת הפעלה עבור סטודנטים וחובבים.
Windows Update
Windows Update הוא כלי שבאמצעותו מספקת חברת מיקרוסופט עדכוני אבטחה ותוכנה עבור מערכת ההפעלה חלונות ונגן המוזיקה שלה Windows Media Player. עד ל-Windows Vista, היה הכלי למעשה אתר אינטרנט אשר לבקשת המשתמש סורק את המחשב לעדכונים אשר חסרים לו במערכת ומציעה להתקין אותם. בעבר ניתן היה לגשת לאתר רק באמצעות דפדפן אינטרנט אקספלורר של מיקרוסופט, אך גם דפדפן הנטסקייפ בגרסה 8 שמשתמש במנוע הרינדור של האקספלורר, או כל דפדפן אחר שתמך בפקדי ActiveX, יכל להציג תוכן זה.
בחלונות XP, האופצייה של עדכונים אוטומטיים מאופשרת רק לבעלי תוכנה חוקית של מערכת ההפעלה של מיקרוסופט. כיום קיים גם אתר האינטרנט של העדכונים, הנקרא Microsoft Update.
החל מחלונות ויסטה, כלל שירות העדכונים עבר לרמת מערכת ההפעלה, במקום הממשק האינטרנטי, כמקובל במערכות הפעלה אחרות.
היסטוריה.
אתר העדכונים הוצג לראשונה עם השקתה של חלונות 98 אך מאז עבר האתר מספר שינויים. ב-2005 הציגה מיקרוסופט את "שרות Microsoft Update" (באנגלית: Microsoft Update Service) המספק עדכונים עבור לא רק עבור מערכות הפעלה נתמכות, אלא גם על חבילות מיקרוסופט אופיס, Exchange ושרת SQL.
חלונות 98: אתר האינטרנט והתראה על עדכונים קריטיים.
Windows Update שוחרר לראשונה כיישום אינטרנטי עם השקתה של מערכת Windows 98. במקור, שירות העדכונים סיפק רכיבים אופציונליים ותוספות: משחקים, ערכות נושא, מנהלי התקן, ויישומים אופציונליים של מיקרוסופט דוגמת NetMeeting. האתר היה זמין גם עבור גרסאות מוקדמות יותר של חלונות דוגמת 95 ו-NT 4.0. עם הזמן, מיקרוסופט החלה לספק גם עדכוני אבטחה שנועדו לתקן פרצות שונות, ותיקוני באגים, ביניהם גם תיקון לבעיית באג 2000.
אתר האינטרנט השתמש בפקדי ActiveX, דבר שחייב שימוש בדפדפן אינטרנט אקספלורר או כל דפדפן אחר שתמך בפקדי ActiveX. הגרסה הראשונה לא התחשבה בחומרת המחשב ובסוג החיבור לאינטרנט והורידה בשלמותה את רשימת העדכונים לפני הצגת מידע על העדכונים הזמינים למשתמש. ככל שיצאו עדכונים נוספים למערכות ההפעלה, כך גם הרשימה גדלה, והגיעה לגודל של מעל ל-400KB, דבר שהכביד על מרבית המשתמשים שהשתמשו באותה עת בהתקשרות חיוג באמצעות מודם טלפוני. בגרסתו הרביעית, ששוחררה עם חלונות XP, הכלי שולח למיקרוסופט מידע בסיסי על חומרת המחשב, מהירות ואופי החיוג לאינטרנט לפני שהוא שולח למשתמש את רשימת העדכונים.