משימת ליווי ואבטחת השיירות הוטלה על כוח המגן העברי. בעקבות משא ומתן עם הבריטים, הוסכם בדצמבר 1947 כי הם אלה שיאבטחו את השיירות לירושלים. ההסכם כובד במשך ארבעה ימים בלבד ובוטל ביוזמת הבריטים, כנראה בעקבות פצצה שהושלכה על ידי מחתרת האצ"ל בשער שכם באותו החודש. באותם ארבעה ימים של אבטחה בריטית הותקפו השיירות פעם אחת והפלמ"ח השתלב באבטחת הדרך. בפיקוד העליון של "ההגנה" אושרה מצבת הכוח לאבטחת הדרך מירושלים לתל אביב: 223 לוחמים נוטרים ואנשי פלמ"ח, מהם 126 איש לליווי צמוד בשיירות ו-97 לוחמים לאבטחת השטח בקריית ענבים, בחולדה וברחובות.
סיפר הנהג שבתאי גרייפמן (שפס):
הנתיב המקובל לנסיעה היה ירושלים- שער הגיא- לטרון- רמלה- ויאזור. החל מדצמבר 1947 התחילו לשנות נתיבים בעקבות התקפות הערבים לכל אורך נתיבי הנסיעה. נתיב הנסיעה עבר בדרך הביטחון שמוצאה בשכונת עזרא בתל אביב והחל מסוף ינואר 1948 נמשכה עד ראשון לציון תוך שהיא עוקפת את אבו כביר, יאזור ובית דג'אן, בנען, חולדה, רחובות ומסמיה והשתנה על פי המצב בכביש בשעת יציאת השיירה.
בליווי השיירות השתתפו נשים, שמילאו תפקידים בהגנה על השיירות באמצעות נשיאת נשק והפעלתו במידת הצורך, חילוץ פצועים מהשטח וטיפול בהם בתנאי מחסור מתמיד באמצעים רפואיים רבים. סיפרה צפורה נריה:
אבטחת השיירות בדרך כללה ליווי מתל אביב ועד חולדה ומירושלים ועד שער הגיא. בקטע הדרך שבין שער הגיא ולטרון ישבו חיילים בריטים ונראה שבתחילת הדרך זה הספיק על מנת להבטיח מעבר שקט. במהלך הזמן הלכה והתהדקה האבטחה סביב השיירות.
הממונים מטעם ארגון ההגנה על אבטחת השיירות היו:
ללוחמי בסיס תל אביב ניתן הכינוי "זהבים" (חיילי הגדוד החמישי) ואילו ללוחמי בסיס ירושלים ניתן הכינוי "פוּרמָנים" (חיילי הגדוד השישי) על שם המשרד של מלווי השיירות, חדר 16, בבניין הסוכנות היהודית בירושלים שעל דלתו היה שלט לשם הסוואה בשם "שמעון פורמן". תפקיד עובדי המשרד היה לטפל בשיירות, והמעמסה עליהם הייתה רבה ודרשה טיפול בבעיות מגוונות.
אופן אבטחת הציר.
עם תחילת המלחמה גויסו למשימת אבטחת השיירות כוחות הרזרבה (מילואים) של הפלמ"ח. כחלק מהגדוד השישי הם אבטחו את קטע ירושלים-שער הגיא על ידי נסיעה לאורך הציר במוניות. בכל מונית ישבה חוליה של ארבעה אנשי פלמ"ח: שני בנים ושתי בנות שהחביאו את הנשק על גופן. הבריטים שהסתובבו על הציר עצרו לעיתים את השיירות ואף אסרו מלווים שהחזיקו ברשותם נשק לא חוקי. חיפושים אלה התמעטו אך לא פסקו גם כאשר החמיר המצב ונמשכו כמעט עד לעזיבתם את הארץ.
את השיירות הרכיבו הכוחות בתל אביב והם היו אחראים על קצב יציאתן. תפקיד הכוח בירושלים היה לקבל את השיירות, לפרוק אותן במהירות ולשולחן במהירות חזרה לתל אביב. השיירות בשלב זה היו קטנות, עד 10 כלי רכב ולעיתים רק מכוניות בודדות שלוו על ידי הנוטרים. את השיירות של "אגד" ליוו אנשי הפלמ"ח. הבריטים ערכו חיפושים והקשו על אבטחת השיירות תוך כדי התקפות הערבים. מיד בתחילת המלחמה החלה ההגנה למגן ולשריין את האוטובוסים ואת הקבינות של המשאיות. משאיות האספקה צורפו בהדרגה לשיירות. המשוריינים היו צבועים אפור, צרים מאוד, גבוהים, כבדים ולא יציבים על הכביש.
ככל שהשיירות הפכו להיות עניין שבשגרה, הדיווח עליהן תכף. אנשי ה"קו", האחראים על השיירה, הודיעו למטה הפלמ"ח את שעות היציאה וההגעה של כל שיירה ואת הקורות אותה בדרך בנושאים שונים: אם נעצרו על ידי הבריטים או על אנשים חשודים שהצטרפו לשיירה, תחמושת שהתקבלה בדרך וממי, עיכובים בדרך והיכן, דרך איפה נסעו ומה קרה, בעיות בסידורי האבטחה ושמירה על הציוד בתחנות השונות, איחורים ביציאה וכדומה.
ידיעות על הנעשה בציר וכוונות להתקפה על שיירות נמסרו על ידי הש"י. כאשר התקבלו ידיעות על מארבים או התקפות צפויות, העדיפו לעכב את השיירה.
היות שההוראות לא היו ברורות, שיירות שהותקפו תוך כדי נסיעה העדיפו להתפצל, חצי מהשיירה המשיך לנסוע והחצי שהותקף נשאר לבדו. במקרים אחרים רוב השיירה המשיכה ורק מספר בודד של אנשים נותרו לסייע לרכב שנפגע. הגג היה מרשת או מברזנט, דבר שאפשר לכדורים לחדור פנימה לתוך המשוריין וגרם לאבדות בנפש.
כלי רכב רבים לא עמדו בעומס ובעליות. לעיתים המנוע היה נכבה והמשאיות נתקעו או החליקו לתעלות והמלווים נאלצו להשאירן בצידת הדרך, כשהן נשרפות על ידי הערבים.
במרץ 1948 חלה הסלמה במצב. בעקבות כך הוחלט כי יאורגנו שיירות שונות לכלי רכב שונים, וכי רק במקרים יוצאי דופן יערבבו בין שיירות משא ושיירות נוסעים. בשלב זה הוחלט לצרף לשיירות מפקדים אזרחיים. במקרה של איחוד, השיירה הייתה צריכה לנסוע יחד בקטעים המסוכנים, ובנפרד בקטעים הבטוחים יותר, על מנת שהרכבים יוכלו להגביר מהירות. החלטות מסוג זה היו תחת אחריותו של המפקד הכללי בבסיס היציאה, והשינויים נעשו על פי שיקול דעתו של מפקד הליווי בדרך. מפקד השיירה קיבל סמכות מלאה לקביעת סדר המכוניות והתדרוך, כשאת הליווי סיפק אחד הגדודים. במסמך לקראת היציאה צוין שם מפקד השיירה, מקום ההיערכות, שעת היציאה, רכבי השיירה, תפקידיהן (סיוע, קשר, הובלה, הנדסה, אספקה) ומספר האנשים שיצאו. כאשר השיירה הגיעה ליעודה, המפקד צריך היה להתייצב במטה בבסיס ההגעה ולתת דו"ח על הדרך ועל מצב השיירה.
סוף תקופת השיירות.
בסוף חודש מרץ 1948 הגיע היישוב לשעת משבר במלחמה בדרכים (כמו גם במלחמת העצמאות כולה). חלק ניכר מהמשוריינים יצאו מכלל שימוש או נלקחו על ידי הערבים. חלק מהדרכים לצפון, לדרום ולמזרח נחסמו וירושלים העברית נותקה מהשפלה. ככל שנמשכו הקרבות רבו הקרבנות (היישוב איבד עד אז קרוב לאלף ומאתיים יהודים, למעלה ממחציתם אזרחים). במיוחד החמיר מצבה של ירושלים לנוכח המצור הכבד. הערבים המשיכו במאמציהם לניתוק העיר, מתוך ידיעה כי הכנעת ירושלים העברית תהיה בבחינת מכה אנושה ליישוב היהודי. הנהגת היישוב החליטה לפרוץ את הדרך לירושלים ויהי מה. בראשית אפריל 1948 התקבלה החלטה על יציאה למבצע לפריצת הדרך אל העיר, מבצע נחשון.
בעקבות מבצע נחשון ופריצת דרך בורמה, ניתן היה להעביר שיירות לירושלים בצורה רציפה ובטוחה. תנועת השיירות לירושלים נמשכה עד מאי 1948.
הנצחה.
לאחר מלחמת העצמאות הונחו שרידי משוריינים לאורך הכביש בשער הגיא להנצחת חללי השיירות. בשנת 2021 נחנך אתר זיכרון לאומי בחאן שער הגיא, המנציח את מבקיעי הדרך אל ירושלים הנצורה ומלווי השיירות אליה. במוזיאון ישנו מיצג אור קולי על תקופת השיירות.
קרמה קטלנה
קרמה קטלנה (קטלאנית: Crema catalana; שמנת קטלאנית) הוא קינוח אופייני לקטלוניה, הדומה לקרם ברולה. הקינוח, המכונה גם "קרם דה סנט ג'וספ", הוא מאכל מסורתי ליום יוסף הקדוש (בעלה של מרים, אם ישו), הנחגג ב-19 במרץ.
הקינוח מבוסס על קרם מבושל. לאחר הבישול הוא מקורר, ולפני הגשתו הוא מצופה בסוכר ונחשף לחום עליון גבוה ההופך את שכבת הסוכר לקרמל פריך. הוא מוגש כשהקרם קר ואילו זיגוג הסוכר העליון חם.
קיימים מספר הבדלים בין קרם ברולה לקרמה קטלנה:
מרכיבים נוספים של קרמה קטלנה הם חלמוני ביצה, סוכר, לעיתים גרידת תפוז (בנוסף לגרידת לימון). ישנם מתכונים המוסיפים גם קמח או עמילן תירס. המרכיבים המבושלים יחד יוצרים קרם במרקם של פודינג. לאחר קירורו הוא מצופה בסוכר, המקורמל תחת חום.
בקטלוניה משווק ליקר קרמה קטלנה, בטעמו של הקינוח.
Blackle
Blackle הוא אתר אינטרנט המאפשר חיפוש מבוסס על מנוע החיפוש גוגל. האתר הוא יוזמה ירוקה שנוצרה על ידי "היפ מדיה אוסטרליה" והוא מאופיין בכיתוב לבן על רקע של מסך מחשב שחור.
הרעיון מאחורי Blackle מבוסס על העובדה שתצוגת צבעים שונים צורכת כמויות שונות של אנרגיה במסכי המחשב. יוצרי האתר התבססו על מחקר מ-2002, שבחן סוגים שונים של מסכי CRT ו-LCD, ומצא שמסך שחור לגמרי צורך פחות אנרגיה ממסך לבן לגמרי.
יוצרי Blackle טוענים כי הרעיון לאתר הגיע מבלוג, שהעריך שאתר גוגל שחור יחסוך 750 מגוואט שעה בשנה. מגוואט שעה אחד הוא שווה ערך לעשרת אלפים נורות של 100 ואט שדולקות ברציפות במשך שעה. בדף הבית של Blackle, יוצרי האתר מציגים מונה של מספר הוואט שעה שלהערכתם משתמשי Blackle חסכו באופן מצטבר.
מכיוון שהאתר אינו בבעלות גוגל, חסרות ב-Blackle תכונות רבות של אתר גוגל הרגיל, כולל אפשרויות ה-"Cached" ו"דפים דומים", וחסרים בו קישורי עזר רבים יחסית לאלו שניתן למצוא באתר גוגל. קישורים אלו כוללים פריטים כמו העדפות, חיפוש מתקדם, כלי שפה, תמונות, קבוצות, חדשות, גוגל סקולר, ו-iGoogle.
Blackle הוא שותף של החיפוש המותאם-אישית של גוגל, שמאפשר התאמה אישית של תוצאות החיפוש המוחזרות. לכן חיפוש ב-Blackle לאו דווקא יחזיר את אותן תוצאות כמו חיפוש בגוגל.
ביקורת.
יש המבקרים את יוצרי Blackle בשל חוסר הבהירות לגבי סוג מסך המחשב, גודלו והיצרן שלו, שאליו מיוחס החיסכון באנרגיה. אחד המבקרים, עיתונאי טכנולוגיה המסקר חומרות מחשב, בחן 4 מסכי CRT ו-23 מסכי LCD, ומצא שנחסכה אנרגיה רק במסכי ה-CRT, שהייתה פחותה מזו שנכתבה בבלוג ש-Blackle הושפע ממנו. מסכי ה-LCD שנבדקו הראו דווקא עלייה בצריכת האנרגיה ברוב המקרים, אם כי רוב המסכים הגדולים יותר (24 אינץ') אכן צרכו פחות אנרגיה בעת השימוש במסך השחור.
יחסית ליוזמות אחרות של חיסכון באנרגיה, נטען כי החיסכון באנרגיה של Blackle הוא קטן. למשל, יוזמת חסכני המיחשוב, התאגדות של מוכרי חומרות ותוכנות מחשב שמקדמת מיחשוב יעיל בקנה מידה רחב, צפויה לחיסכון של אנרגיה של עשרת אלפים מגה-וואט עד שנת 2010.
זיכרון טוביה