למרות הסימנים הברורים לשפל מתקרב, המשיכה המערכת הפוליטית לשגות באשליות ולדחוף את הבנק הפדרלי לדבוק בהן עמה. הנשיא הפורש קולידג' הכריז ערב עזיבתו במרץ 1929 כי הכלכלה "יציבה לחלוטין" וכי המניות "זולות במחיריהן הנוכחיים". יורשו, הובר, דבק אף הוא ברעיון כי ניתן לפעול בשוק "פעולה מוסרית", כלומר כי ניתן להבחין ולהפריד בין השקעות "טובות" (בעסקים) ו"רעות" (בבורסה), למרות שלא הייתה כל יכולת לערוך הפרדה כזו.
גורמים אחרים במערכת הפוליטית, כמו הסנטור גלאס, הציעו להטיל מס על מכירת מניות פרק זמן קצר אחרי קנייתן. המס כוון כדי למנוע ספקולציות וקנייה ומכירה, אך התוצאה ההכרחית שלו הייתה דווקא שימור המניות בגובהן הלא טבעי, משום שכל הקונים ימתינו עד תום זמן המינימום כדי להימנע מתשלום מס. מנקודת מבטה של המערכת הפוליטית, הייתה הבורסה שעיר לעזאזל נוח וזאת מכיוון שהספקולנטים בבורסה, הם שהואשמו בשימוש פסול בכסף הזול. הציבור, וכמוהו גם רוב הפוליטיקאים, לא היו מודעים לעובדה שהכסף הזול מקורו בהזרמה הפדרלית.
אי הידיעה או האשליה העצמית חדרו עמוקות, והפוליטיקאים והציבור דבקו בתפישה שהבעיה הכלכלית היא אירוע מקומי שנגרם בגלל חמדנותם של סוחרי בורסה. אפילו אחרי פרוץ המשבר, בנאום לאומה בדצמבר 1929, עדיין דבק הובר ברעיון ה"פעולה המוסרית" כדרך להיחלץ מהמשבר, אף שהיה ברי לו ולכל גורם אחר במערכת הכלכלית והפוליטית כי אפילו העמדת הפנים של יכולת להבחין בין השקעות בורסאיות לאחרות מתה לפני חצי שנה.
סיכום.
בין החוקרים השונים של השפל הגדול יש הסכמה כללית כמעט כי לבנק הפדרלי ולפעולותיו הייתה השפעה מכרעת על היווצרו של המשבר והתרחשותו. כוחות פוליטיים בארצות הברית ומחוצה לה, במיוחד בבריטניה, וכוחות וגורמים בעלי השפעה רבה בתוך הבנק עצמו, הביאו את הבנק לנקוט בשנים 1921 עד 1929 במדיניות אינפלציונית של הרחבת אשראי.
פעולות הבנק החלו בצעדים קטנים יחסית, במטרה להתגבר על השפל הכלכלי שהתרחש אחרי מלחמת העולם הראשונה. בהדרגה, הביאו הצעדים להתפתחות שתי תפישות, שמאוחר יותר התבררו כשגויות ומסוכנות. הראשונה הייתה התחושה של כלכלנים ופוליטיקאים כי המצב ניתן לשליטה מתמדת, וכי הזרמת כסף קל ברגע בו הוא נדרש תוכל להבטיח "עידן של שגשוג" לאורך זמן. אשליה זו התנפצה, באופן טבעי, כאשר החל השפל הגדול.
תפישה שנייה, שנזקה היה כנראה חמור יותר, הייתה התפישה שניתן לנהל משברים ולהיחלץ מהם באמצעות פעולות ביורוקרטיות. אם פעולות כאלו נכשלו, הסיקו רבים באותה תקופה, היה זה רק משום שהן לא יושמו בעוז, בתנופה או בעוצמה מספקת. "מה שלא הולך בכוח, ילך בעוד יותר כוח", גרסו פוליטיקאים רבים. ביטוי לגישה זו נתן הנשיא הובר בנאום הראשון שלו לאומה, שנישא חודשיים אחרי פרוץ המשבר, כאשר הובר סבר כי הצעדים שננקטו כבר מביאים להיחלצות ממנו:
לתפישתו של הובר, אותם צעדים בסיסיים שננקטו קודם להרחבת אשראי, יצליחו כפי שהצליחו, לתפישתו, קודם לכן. השינוי היחיד שצריך להתרחש הוא שינוי של הגדרה, כך שתחושת 'עסקים כרגיל' תשוב ותכונן. אם יינקטו עתה אותם צעדים שם אחר ובאדרת של "שיתוף פעולה" הם עתידים לשאת פירות אחרים לגמרי משנשאו בעבר.
אאוזינופיל
אֵאוֹזִינוֹפִיל (Eosinophil) הוא סוג של תא דם לבן, אשר תפקידו העיקרי במערכת החיסון הוא חיסול זיהומים הנגרמים על ידי טפילים. האאוזינופילים הם תאי הדם הלבנים הנדירים ביותר אחרי הבאזופילים, והם מהווים בין 1% ו-4% מכלל תאי מערכת החיסון. ריכוזם בדם נע בין 100 ו-500 תאים למיקרוליטר דם.
האאוזינופילים הם אחד משלושת סוגי הגרנולוציטים במערכת החיסון. הציטופלזמה שלהם מכילה שלפוחיות הפרשה ייחודיות ("גרנולות") המכילות אנזימים מעכלים, בדומה לליזוזומים שבתאים אחרים. שלפוחיות ההפרשה של האאוזינופילים נצבעות בקלות בצבע אדום באמצעות אאוזין, חומר צביעה חומצי, ומכאן שמם ("פיל" ביוונית: "אוהב").
גודלם של האאוזינופילים כפול מזה של תאי דם אדומים, וקוטרם נע בין 10 ו-15 מיקרומטר. לגרעין התא מראה אופייני דמוי משקפיים, עם שתי אונות שחיץ דק מקשר ביניהן. חייהם ארוכים יחסית ונמשכים בין שבוע לשבועיים.
האאוזינופילים פועלים נגד זיהומים רבים, אך בעיקר נגד תולעים, אשר הן גדולות מדי כדי להיאכל בשלמותן על ידי פגוציטים. תולעים חודרות אל הגוף כשהן מתחבאות במזון, ולעיתים אף דרך העור. האאוזינופילים מתגודדים סביב התולעת ומפרישים את האנזימים המעכלים. תפקיד נוסף של האאוזינופילים הוא בתיווך תגובות אלרגיות.
באזופיל
באזופילים (Basophils) הם תאי מערכת החיסון, אשר תפקידם העיקרי הרחבת כלי הדם בזמן זיהום. הבאזופילים מהווים אחד משלושת סוגי הגרנולוציטים במערכת החיסון.
גודלם של הבאזופילים כפול מזה של תאי דם אדומים, וקוטרם נע בין 10 ו-13 מיקרומטר. הבאזופילים הם תאי הדם הלבנים הנדירים ביותר, והם מהווים פחות מ-1% מכלל תאי מערכת החיסון. ריכוזם בדם נע בין 10 ו-50 תאים למיקרוליטר (מילימטר מעוקב) דם. אורך חייהם קצר - שעות או ימים ספורים.
הבאזופילים הם, כאמור, גרנולוציטים: הציטופלזמה שלהם מכילה שלפוחיות הפרשה קטנות ("גרנולות"). שלפוחיות הפרשה של הבאזופילים נצבעות בקלות בצבע סגול באמצעות חומרי צביעה בסיסיים (כמו טולואידין כחול - שינוי הצבע מכחול לסגול נקרא מטאכרומזיה), ומכאן שמם (באזו: בסיס, פיל ביוונית: "אוהב"). השלפוחיות מכילות היסטמין, וואזואמין בעל תפקידים פיזיולוגיים רבים; בתגובה החיסונית גורם ההיסטמין המופרש מהבאזופילים להרחבת כלי דם (דבר המתבטא באדמומיות המופיעה בעת דלקת); הדבר מקל על תאי דם לבנים אחרים להגיע אל המקום ולהילחם בזיהום. גם תאי פיטום מפרישים היסטמין בזמן זיהום, אך תאים אלו שייכים לקבוצה אחרת של לויקוציטים.
ראיה
חמשת החושים
אלי נצר
אלי נצר (נולד ב־15 במרץ 1933) הוא משורר עברי, משורר לילדים, סופר ועורך.
ביוגרפיה.
אלי נצר נולד בהונגריה בשנת 1933. עלה ארצה עם משפחתו בשנת 1949. הצטרף לקיבוץ דליה לאחר שירותו הצבאי, והוא מתגורר בקיבוץ עד היום. ספר שיריו הראשון, "שקדיה בגשם", יצא לאור בשנת 1961.
אלי נצר היה מורה ומדריך, שליח להונגריה, כלכלן והקים חברת הוצאה לאור בקיבוץ דליה. בשם "מערכת" דליה. פרסם כתריסר ספרי שירה, ערך והוציא לאור עשרות ספרים, ובהם ספרים מתורגמים מהונגרית, ספרי זיכרון ועוד. אלי נצר נתן כתב גם ספרות ילדים ונוער, ופרסם כעשרה ספרי ילדים.
ספריו תורגמו למספר שפות.
ון ביורן
משה הנעמי
משה הנעמי (זינגר; ט"ו בשבט תרצ"ה, 19 בינואר 1935 – 19 בנובמבר 1994) היה משורר עברי ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
משה הנעמי (זינגר) נולד בשנת 1935 בתל אביב. הוא נכדו של הרב והמחנך יעקב נאכט ואחיינו של הבלשן יצחק אבינרי. למד בבית הספר העממי יבנה וסיים את לימודיו בגימנסיה העירונית בתל אביב. בסוף שנות ה-50 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך במכללות בארצות הברית.
לאחר שנים שבהן עבד כמורה, פנה לעבודה ספרותית ועיתונאית. שיריו הראשונים ראו אור ב-1951 בכתב העת "מאזנים". פרסם שירים, תרגומי שירה ומאמרים בענייני ספרות ולשון במוספי ספרות ובכתבי עת ספרותיים.
מגיל צעיר החל בתרגום שירה. בין המשוררים שתרגם בולטים תרגומיו לג'יימס ג'ויס ולרילקה (תרגומיו לשירת רילקה נחשבים הטובים בעברית). היה בין מתרגמיו הראשונים של ג'.ר.ר. טולקין לעברית. וכן הרבה לתרגם מיצירות סול בלו. פרסם גם תרגומים לספרי גדולי המשוררים הילדים. תרגם קרוב ל-70 ספרים, בעיקר מאנגלית.
בנוסף, פרסם כמה קובצי שירה וספרי שירים לילדים פרי עטו.
נפטר בירושלים בגיל 59.
ספריו.
לאחר מותו:
מח&quot;ל
מח"ל (ראשי תיבות: מתנדבי חוץ לארץ) הוא הכינוי הרשמי שניתן ליותר מ-3,000 מתנדבים, מארצות המערב ברובם, כמעט כולם יהודים, שהגיעו לארץ ישראל במלחמת העצמאות על מנת לעזור לצה"ל המתגבש, במאבק להקמת מדינת ישראל.
רקע.
החל מאמצע 1947, הלך והסתמן פינוי בריטי בעתיד הנראה לעין. המערכת הביטחונית של היישוב, אשר הייתה ברובה מחתרתית, החלה להיערך להקמת צבא סדיר, אשר יוכל להתמודד עם הצבאות הסדירים של מדינות ערב, שאיימו לפלוש לארץ עם תום שלטון המנדט.
בבואו לערוך מעבר זה, חסר היישוב כוח אדם מיומן בתחומים מבצעיים וטכנולוגיים מסוימים שחייבו מסורת רבת שנים של מערכת ביטחונית בסדר גודל לאומי, כגון טייסי קרב ותובלה, צוותי טנקים ומטוסים, בעלי מקצועות ימיים ואף מפקדי גייסות בעלי ניסיון בהפעלת כוחות גדולים. בכוחות הביטחון של היישוב, כגון ההגנה, היו מפקדים מעטים שפיקדו אי פעם על כוח גדול בשדה הקרב.
בניגוד למצב זה עמדה יכולתם של יהודי ארצות המערב לרכוש כישורים צבאיים ללא פיקוחו המעיק של שלטון המנדט הבריטי. החלת גיוס החובה, בעת מלחמת העולם השנייה, על מאות אלפים מיהודי התפוצות, וניסיון צבאי וקרבי שרכשו במהלכה, הביאו למצב שבו הם היו כתובת טבעית להשלמת החסר. שליחי היישוב בחו"ל, יחד עם פעילים מקומיים, התחילו בגיוס מיד לאחר פרוץ הקרבות, ועבודתם הסתייעה בהתלהבות שאחזה בקהילות היהודיות עקב אותה החלטה.
היישוב רכש עוד קודם לכן ניסיון מה בהיעזרות במתנדבים מחו"ל. בעשר ספינות מעפילים אשר נרכשו בארצות הברית ובקנדה (הידועות שבהן 'אקסודוס 1947' ו״הפאנים״) צוותו יותר מ-200 מתנדבים מאותן מדינות. מתנדבים אלה זכו לכינוי "מח"ל בהעפלה" (או מח"ל בעלייה ב').
הרכב.