ליבוביץ (ליבוביטש) נולד ביקטרינוסלב, רוסיה (היום דניפרופטרובסק, אוקראינה) ב-1897. הוא עלה עם משפחתו ליפו בשנת 1900. גר בנוה צדק והתחנך בבתי הספר 'אליאנס' ו'תחכמוני' ביפו. במלחמת העולם הראשונה היה בגרמניה ושהה במחנות שבויים כאזרח רוסי. לאחר מכן סיים תואר מהנדס אזרחי בעיר אאכן. חזר לארץ ישראל ב-1923 והיה מהנדס בעיריית תל אביב בשנת 1924. הוא הכין את תוכנית הביוב הראשונה של תל אביב וביצע אותה. בשנת 1927 היה למהנדס העיר הערבית רמלה עד שנת 1930. בשנה זו עבר לירושלים והיה סגן מנהל מחלקת המים. באוקטובר 1933 פיטר ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי בפתאומיות את מנהל מחלקת המים אשר קוך בטענה למעילה בכספים וליבוביץ מונה לממלא מקומו. לאחר שהופרכו ההאשמות נגדו בבית המשפט, דרש קוך לשוב לעבודתו בעירייה, אולם כדי לא לפגוע בליבוביץ העירייה לא נענתה לבקשה.
כמנהל מחלקת המים היה ליבוביץ הפקיד היהודי הגבוה ביותר בעיריית ירושלים המנדטורית בראשות ראשי עירייה ערביים. ליבוביץ ניהל ביד רמה את אספקת המים לירושלים המסובכת שהתבססה על מי בורות, ומעיינות בסביבת העיר שהובלו לעיר בתעלות, מנהרות וצינורות מדרום (בריכות שלמה) וממזרח (נחל פרת). בשנת 1933/4 הסתיימה הנחת קו המים ממעיינות הירקון בראש העין לירושלים דרך לטרון. בשנת 1938 צוין לשבח על ידי העירייה על צמצום ההפסדים במערכת המים.
לקראת מלחמת העצמאות בירושלים התבקש ליבוביץ על ידי דוד בן-גוריון ודב יוסף, הממונה על ירושלים, להכין את משק המים של העיר למצור ממושך של לפחות ששה חודשים. מאחורי גבם של הבריטים והערבים הכין את בורות המים של העיר ומילא אותם במאות אלפי מטרים מעוקבים של מים. ליבוביץ הקים צוות של חוקרים בראשות פרופ' אריה ליאו אוליצקי מהאוניברסיטה העברית שבדק את איכות המים בבורות המים.. הוא הקים צי של עגלות ומכוניות עם מכלים לחלוקת המים. הוכנה תוכנית שימוש (ראה התוכנית המצורפת) למנת המים היומית של האזרחים (10 ליטר לנפש). התוכנית הצליחה למעלה מהמשוער. זרימת המים לעיר נפסקה עם פיצוץ משאבות המים בלטרון, תוכנית חלוקת המים הופעלה, ובעיר לא הורגש צמא. פעולתו של ליבוביץ בתחום המים הצילה את תושבי העיר בתקופת המצור בשנת 1948. ביולי 1948 הניחה מקורות קו מים חדש מחולדה לשער הגיא ליד דרך בורמה, והמים זרמו לירושלים. הקו נקרא קו השילוח על שם נקבת השילוח בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות פעלה מחלקת המים בראשות ליבוביץ לשיקום תשתיות המים שנהרסו במהלך המלחמה ובמיוחד למציאת פתרון חלופי לתחנת השאיבה בלטרון שנהרסה על ידי הלגיון הירדני. מנגנון מחלקת המים גדל ועמו עלה גרעון המחלקה. במאי 1953 הגיש ליבוביץ מכתב התפטרות במענה לביקורת שהושמעה נגדו על ניהול מחלקת המים במועצת העירייה, אולם ראש העיר לא קיבל את ההתפטרות. ביוני 1953 הושלם קו מים נוסף להובלת מים לירושלים ובכך חוסלה בעיית המחסור במים בעיר.
בתחילת 1955 נוצרו בעירית ירושלים גירעונות גדולים וחלק מהמחלקות של העירייה, בהן המחלקה הטכנית בניהול מהנדס העיר, חדלו לתפקד. באפריל 1955 מונתה לעירייה ועדה קרואה שהביאה במאי 1955 להתפטרות מהנדס העיר הוותיק, ד"ר ברגר. ליבוביץ התמנה באופן זמני למהנדס העיר, האחראי על המחלקה הטכנית, בנוסף לתפקידו כמנהל מחלקת המים, והמחלקות אוחדו. בדצמבר 1955 החליטה עירית ירושלים על הפרדת המחלקות. במפא"י ביקשו להשאיר את מחלקת המים בידי ליבוביץ ולמנות למהנדס העיר את עמנואל פרידמן, איש אמונם. אולם הדתיים בהנהלת העירייה טירפדו את המהלך, בו ראו השתלטות מפא"י על הנהלת העיר, ודרשו להשאיר את ליבוביץ בתפקיד מהנדס העיר. ביוני 1956 מונה פ. שטיין למנהל מחלקת המים ולייבוביץ נותר בתפקיד מהנדס העיר בלבד.
כמהנדס העיר עסק ליבוביץ בתכנון ופיתוח ירושלים. הוא תכנן, בנה ופיקח, בין השאר, על בניית גן סאקר, בית העיתונאים על שם אגרון, תיאטרון ירושלים על שם שרובר ומתנ"סים בעיר. בתחום מפעלי המים תכנן והניח טבעת צינורות מים גדולים מסביב לעיר כדי להגדיל ולאזן את הספקת המים בכל חלקי העיר. הטבעת נקראת על שמו 'טבעת צבי'.
עם יציאתו לגמלאות בשנת 1962 היה ליועץ הנדסי לראש העיר ולאחר מכן גם לקרן ירושלים. במהלך שנות ה-60 הוא עסק בהקמת מפעל קומפוסט באזור ירושלים. בשנת 1969 קיבל את התואר יקיר ירושלים מידי טדי קולק. בדצמבר 1971 קיבל פרס לזכרו של יוסף פפרמן על קידום הבנייה בירושלים. בשנת 1977 נקרא על שמו פינת חורש ליד תיאטרון ירושלים ובשנת 1984 נקרא על שמו רחוב בשכונת רמת דניה בירושלים.
ליבוביץ נפטר בפברואר 1980. אשתו מרים ליברמן נפטרה בשנת 1981 ולו בת.
המוזיאון הלאומי של ברזיל
המוזיאון הלאומי של ברזיל (בפורטוגזית: Museu Nacional) הוא המוסד המדעי העתיק ביותר בברזיל, ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר שעוסק בידיעת הטבע ואנתרופולוגיה ביבשת אמריקה. המוזיאון שוכן בריו דה ז'ניירו בתוך שטח הפארק קווינטה דה בואה ויסטה בתוך ארמון סאו כריסטובאו .
ב-2 בספטמבר 2018, מבנה הארמון שבו שוכן המוזיאון נשרף. עדיין לא ידוע מהי מידת הנזק שנגרם לאוסף המוזיאון.
היסטוריה.
מבנה הארמון בו שוכן המוזיאון, שימש בין השנים 1808–1821 כמשכנה של משפחת המלוכה הפורטוגזית - בית ברגנסה . לאחר מכן, בין השנים 1822–1899, כמשכנה של המשפחה האימפריאלית הברזילאית , ענף של בית ברגנסה. בהמשך, בין השנים 1889–1891, שימש כבית האספה המכוננת הרפובליקנית של ברזיל. ב-1892 המבנה הוקצה לשמש כמוזיאון. ב-1938 המבנה הוכר כאתר מורשת לאומי ברזילאי.
המוזיאון נוסד על ידי מלך פורטוגל ז'ואאו השישי ב-6 ביוני 1818, בשם "המוזיאון המלכותי". המוזיאון שכן בתחילה בפארק קאמפו דה סנטנה והוצגו בו גם אוספים של המוזיאון הקודם לתולדות הטבע, שהיה ידוע בשם "בית הציפורים". מוזיאון זה נוסד בשנת 1784 על ידי המשנה למלך ברזיל לואיס דה ואסקונסלוס אי סוסה, הרוזן הרביעי של פיגיירו. המוזיאון הלאומי כלל גם אוספים של מינרלוגיה וזואולוגיה. מטרת מייסדיו הייתה לקדם את ההתפתחות הסוציו-אקונומית של המדינה על ידי פיזור החינוך, התרבות והמדע. כבר במאה ה-19 הוא הפך למוזיאון החשוב ביותר בדרום אמריקה במגוון הטיפולוגי שלו. בשנת 1946 שולב המוזיאון לתוך האוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו
אוסף המוזיאון והמחקר המדעי.
אוסף המוזיאון כולל 20 מיליון פריטים, חלקם ממצאים חשובים ביותר המתעדים את מדעי הטבע והאנתרופולוגיה של ברזיל. בנוסף, כולל אוסף המוזיאון מספר רב של פריטים שמקורם באזורים שונים של כדור הארץ, שמקורם בתרבויות שונות וקדומות. האוסף התגבש במשך למעלה ממאתיים שנים, באמצעות משלחות, חפירות, רכישות, תרומות וחילופים. האוסף מחולק לשבעה נושאים עיקריים: גאולוגיה, פלאונטולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה, אנתרופולוגיה פיזית, ארכאולוגיה ואתנולוגיה. האוסף משמש כבסיס העיקרי לעבודת המחקר שנערך על ידי המחלקות האקדמיות של המוזיאון - אשר אחראים על ביצוע פעילויות ומחקרים בכל האזורים של ברזיל ומקומות אחרים בעולם, כולל אנטארקטיקה. במוזיאון נמצאת גם אחת הספריות המדעיות הגדולות של ברזיל, הכוללת מעל 470,000 כרכים ו-2,400 עבודות נדירות.
בתחום החינוך, מציע המוזיאון התמחויות וקורסים במגוון נושאים. בנוסף, המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות ופעילויות חינוכיות לקהל הרחב. המוזיאון מנהל את הגן הבוטני השוכן בסמוך לפאסו דה סאו קריסטובאו (Paço de São Cristóvão) וכן את הקמפוס בעיר סנטה תרזה באספיריטו סאנטו - התחנה הביולוגית של סנטה לוצ'יה. אתר שלישי השייך למוזיאון, הממוקם בעיר סקווארמה , משמש כמרכז תמיכה ולוגיסטיקה לפעילות שטח. המוזיאון מפרסם גם את כתב העת המדעי העתיק ביותר בברזיל, "Archivos do Museu Nacional", שיוצא ללא הפסקה מאז 1876.
מוט הליכה
מוטות הליכה הם אביזרי עזר להליכה, בפרט להליכה ספורטיבית ולטרקים. המוטות משמשים לייצוב הגוף ולהקטנת העומס על מערכת השריר-שלד.
מבנה.
בבסיסם, מוטות הליכה אינם יותר מאשר מקל ארוך בעובי המאפשר החזקה ביד, אולם המוטות המיוצרים מכילים מספר רכיבים סטנדרטיים ההופכים אותם לנוחים ומתאימים במיוחד לתפקידם:
שימוש.
הליכה.
השימוש העיקרי במוטות הוא להליכה. השימוש במוטות אפשרי בזוג או במוט בודד.
הכיוון הרצוי למוטות הוא לגובה בו בעת אחיזה בידית נוצרת במרפק זווית ישרה. פרק כף היד מושחל בלולאת הידית מלמטה כלפי מעלה, כך שאחיזת הידית כוללת גם אחיזת הלולאה, וחלק ממשקל הגוף נשען על הלולאה. צורת אחיזה זו מאפשרת שליטה טובה יותר על חלקו העליון של המוט.
העיקרון של ההליכה עם מוטות הוא שבכל רגע נתון הגוף מיוצב לקרקע בשתי נקודות - רגל ומוט המוחזק ביד הנגדית. בעת הליכה בשטח מישורי, המוטות ננעצים בקרקע במקביל לרגל נגדית ובאותו קו עם הרגל. בעת עליה, המוטות מקוצרים או שנקודת האחיזה מונמכת (במוטות המאפשרים זאת), והמוטות ננעצים מאחורי קו הרגלים. בירידה המוטות מוארכים, או מוחזקים מעל הידית (במוטות עם ידית T), וננעצים לפני קו הרגליים.
צורת השימוש הנ"ל נחשבת ליעילה ביותר. עם זאת, ישנם מטיילים המשתמשים במוטות בסגנון אחר על פי נוחותם האישית.
תפוצה.
בשנת 2017 הוערך גודל השוק העולמי של מוטות הליכה ב-71 מיליון דולר. הארגון לשמירת שביל האפלצ'ים מעריך כי השימוש במוטות הליכה על השביל בקרב מטיילים המשלימים מסע דרך עומד על כ-90%, בעוד שבקרב מטיילים "יומיים" השימוש נע בתחום 10%-15%.
השפעות בריאותיות.
בהליכה ספורטיבית, המתבצעת בתוואי "חלק" וללא שיפועים חזקים, השפעת המוטות על היציבות וחלוקת העומסים זניחה, ועיקר השפעתם נובעת מהגברת האינטנסיביות של האימון (בשל הפעלת הידיים) והגדלת קצב ההליכה.