זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים החליטה ממשלת ישראל לשקם את הרובע היהודי ולהקים בו יחידות דיור במהירות האפשרית. בין היתר קודמה תוכנית להקים מספר דירות שרד לשרי הממשלה ברובע היהודי. בפועל, יגאל אלון, שר החינוך באותה עת, היה הפוליטיקאי היחיד שעבר לגור ברובע, בבית שתוכנן ועוצב עבורו (לאחר פטירתו של אלון בשנת 1980, עברה דירתו לשימוש של בית דין רבני, בשנת 2000 נמכרה לישיבת "אש התורה" על ידי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי). בין המתיישבים הראשונים היה הרב משה צבי סגל, איש חב"ד. במקביל התיישבו החל משנת 1968 בשטחי הרובע היהודי חברי גרעין הנח"ל הדתי התעשייתי גנ"ת (של מרכז הקואופרציה של הפועל המזרחי). חברי הגרעין שנקרא נח"ל מוריה סייעו למתיישבים היהודים הראשונים ברובע המתחדש.
באפריל 1968 הפקיעה מדינת ישראל את שטח הרובע היהודי, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה. ביולי 1968 החליטה הממשלה להקים את "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ" כחברה ממשלתית בשליטת המדינה. בינואר 1969 נוסדה החברה כדי לשקם ולפתח את הרובע כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי. בשנות ה-80 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי, השיגה את מטרתה ואמורה הייתה להיסגר. נכון לשנת 2019 החברה ממשיכה לפעול.
עד מלחמת ששת הימים הפרידה 'שכונת המוגרבים' הערבית שלמרגלות הכותל המערבי בין בתי הרובע ובין סמטת הכותל. בעקבות המלחמה, פונתה השכונה מתושביה, ובתיה הדלים נהרסו לטובת רחבת התפילה. באופן זה נוצר קשר גאוגרפי רציף בין הכותל ובין הרובע היהודי, והוא נחשב כיום לחלק בלתי נפרד ממנו. המשפחות הערביות שהתגוררו ברובע היהודי פונו תמורת פיצוי כספי. חלקן עקרו לאבו דיס, ומשפחה אחת פונתה רק ב-1980 תמורת פיצוי רב מביתה הרעוע, שנהרס מיד לאחר מכן. אחד המפונים בראשית שנות ה-70 עתר לבית המשפט בדרישה לחכור את ביתו ברובע המשוקם, אך השופט חיים כהן דחה את בקשתו, ואמר:
באופן אירוני, חורבנו של הרובע היהודי הוא זה שאִפשֶר גם את שיקומו הטוב ביותר: השנים הראשונות לאחר המלחמה הוקדשו לסקר ארכאולוגי ולחפירות הצלה מקיפות, שלא היו אפשריות אילו היה הרובע מאוכלס או בנוי. מחשבה רבה הושקעה בתכנון הרובע מחדש, כאזור מגורים מחד, וכאתר תיירות וארכאולוגיה מאידך. באופן זה רק מעט ממצא ארכאולוגי מוצג לראווה "על חשבון" שטח בנייה (כמו הקארדו או החומה הרחבה) ואילו מעל רוב הממצאים נבנו בתי מגורים (כמו הפרוור ההרודיאני, השוכן במרתפי ישיבת הכותל, הקארדו הביזנטי, השוכן מתחת לבתי מגורים ועוד).
בראשית שנות ה-70, במקביל לפעילות הארכאולוגית, החל תהליך של שיקום ובנייה של הרובע, תוך ניסיון לשמר את תוואי הסמטאות הקדום ככל האפשר. בתי הכנסת שוקמו ונוקו מזבל הבהמות ומהלכלוך הרב שהצטבר בהם, ועקב הנסיבות, יכלו הרשויות להטמין את כל כבלי החשמל והטלפון מתחת לאדמה. לאחר דיונים ארוכים נותרו בתי הכנסת 'החורבה' ו'תפארת ישראל' בחורבנם, כדי לשמר במשהו את ימי חורבנו של הרובע. 'החורבה' שוחזר והוקם מחדש ב-2010.
החל משנות ה-80 הפך הרובע לשכונת מגורים מבוקשת בקרב הציבור הדתי והחרדי, חלקם ממוצא . בציבור הדתי לאומי בולטים תלמידי ובוגרי ישיבת ההסדר "הכותל", השוכנת ברובע. בקרב הציבור החרדי ברובע דומיננטית קבוצת ה"זילברמנים", בני משפחתו הענפה ותלמידיו של הרב יצחק שלמה זילברמן. הללו נוהגים על פי מנהגי הגר"א, והקימו ברובע מוסדות חינוך מבוקשים הפועלים על פי שיטת זילברמן וקולטים תלמידים מכל רחבי ירושלים ואף מחוצה לה. בהדרגה הלך והתגבר האופי החרדי של הרובע.
חיי היום-יום ברובע אינם פשוטים: הסמטאות צרות וצפופות ומרחב המחיה קטן; לא ניתן להגיע עם כלי הרכב הפרטיים עד הבית, ויש להחנותם במגרשי החנייה המעטים שבשולי הרובע; קהל התיירים העצום המשוטט בסמטאות בכל שעות היממה מטריד את מנוחת השכנים. למרות כל זאת, קרבתו הגדולה של הרובע לכותל המערבי והאווירה הקהילתית והדתית, כמו גם סגנון הבתים העתיק הכולל קשתות וכיפות, הפכו אותו לאטרקציה נדל"נית, ולאחת מהשכונות היקרות ביותר בירושלים.
ב-2019 החלו העבודות המקדימות להקמת פרויקט בשם מעלית הכותל, על פי התכנון צפוי להיבנות פיר למעלית בעומק של כ-26 מטר, ינועו 2 מעליות - אחת לכל כיוון. הפיר נחפר במפלס הרובע היהודי אשר נמצא ברחוב משגב לדך. במפלס התחתי של המעלית צפוי להיחפר מנהרה באורך 70 מטרים בה יוקמו חנויות ואולמות כנסים. המנהרה צפויה להסתיים בהגעה לרחבת הכותל ומחסום האבטחה של המקום.
אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים.
הרובע היהודי נחפר ביסודיות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, והממצאים מלמדים על פעילות רבה באזור במשך הדורות. הממצאים הקדומים ביותר הם מימי בית ראשון, והם כוללים את החומה הרחבה, המגדל הישראלי, וכן כלי אוכל וצלמיות המוצגים במוזיאון הפרוור ההרודיאני. הממצאים מלמדים כי בשלהי ימי בית ראשון, לפני כ-2,500 שנה, היה אזור זה בתחומי העיר המבוצרת, וכן שיושביו היהודים עסקו בפולחן עבודה זרה. בימי בית שני נקרא המקום בשם 'העיר העליונה של ירושלים' ויושביו היו כוהנים אמידים, שנהנו ממעמד גבוה. רוב הממצא העשיר מתקופה זו מוצג במוזיאון הפרוור ההרודיאני, וכולל מבני פאר ובהם רצפות פסיפס, מקוואות רבים, שרידי עמודים מפוארים, פרסקאות וכדומה. ניתן לבקר באחד מבתי שכונת הכוהנים בבית השרוף, המייצג את חורבנה של העיר בשנת 70 לספירה. מהתקופה הרומית נמצאו רעפים ולבנים רבים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
בתקופה הביזנטית שקק האזור פעילות דתית וציבורית, ועל כך יעידו כנסיית הנֵיאה הענקית, ששרידיה מצויים מתחת לכיכר בתי מחסה, והשני הוא הקארדו הביזנטי, שנסלל כדי לאפשר מעבר ישיר ונוח מהכנסיות שבצפון העיר, לכנסיית הנֵיאה שבדרום. מן התקופה המוסלמית הקדומה לא נותרו ממצאים יוצאי דופן, אך בתקופה הצלבנית בנו גרמנים חברי המסדר הטבטוני בתחומי הרובע היהודי של ימינו שתי כנסיות צלבניות, והארמנים הקימו מנזר.
מוסדות חינוך.
סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
טורניר דוחה
מאסטרס קאפ WTA
קודים בתורה
ארמני (פירושונים)
משאללה אבן את'רי
משאללה אבן את'רי (בערבית: ما شاء الله ابن أثرى; 740–815 בערך) היה אסטרולוג ואסטרונום פרסי-יהודי שפעל במאה השמינית לספירה. מכתש משאללה על הירח נקרא על שמו.
חייו.
משאללה היה אסטרולוג ואסטרונום פרסי-יהודי, שפעל בעיר בצרה. הוא היה בין האסטרולוגים הבולטים של סוף המאה השמינית לספירה בזמן הח'ליפים אל-מנסור עד אל-מאמון. תרגום השם משאללה הוא "מה שאלוהים רצה" או "כך רצה אלוהים". בלטינית שמו נכתב "מסלה" (Messala) והמכתש Messala שבירח נקרא על שמו.
יחד עם א-נאובח'ת הפרסי היה משאללה בין האסטרולוגים המובילים שבחרו, בשנת 762 לספירה, את היום המתאים ביותר (מבחינה אסטרולוגית) לייסוד העיר בגדאד. ההיסטוריון השיעי מהמאה העשירית מייחס לו 21 ספרים, רובם באסטרולוגיה, אבל חלקם גם על אסטרונומיה, וספריו מלמדים אותנו מה היה ידוע במאה השמינית אודות האסטרונומיה של היוונים, הפרסים והסורים. חלק מספריו של משאללה ידועים לנו רק מתרגומים ללטינית, והמקור אבד. ספריו הפכו עם הזמן לספרי יסוד בכל המזרח התיכון, ולאחר תרגומם ללטינית במאה ה-12 - גם באירופה.
ההיסטוריון אבן א-נדים כתב ששמו היה מישה, ולכן משערים ששמו העברי היה מנשה או יתרו.
ספריו.
עם ספריו נמנים:
רינה ליטוין
דגל האבוריג'ינים האוסטרלי
דגל האבוריג'ינים האוסטרלי עוצב במקורו כדגל מחאה של תנועת זכויות האדמה של ילידי אוסטרליה ומאז הפך לסמלה של האומה האבוריג'ינית האוסטרלית. הדגל הוא שדה מחולק לשני פסים אופקיים שחור ואדום ועיגול צהוב במרכז אשר עוצב בשנת 1971 בידי האמן האבוריג'יני הארולד תומאס יליד לוריתג'ה במרכז אוסטרליה. ב-14 ביולי 1995 דגל האבוריג'ינים האוסטרלי יחד עם דגל תושבי האיים של מצר טורס הוכרזו רשמית כ"דגלי אוסטרליה" תחת סעיף 5 לחוק הדגלים 1953.
עיצוב.
תיאורו של תומאס את הדגל:
תיאורים שונים ניתנו לצבעי הדגל ולמשמעויותיהם. דעה אחת אשר מבוטאת באתר הממשלתי היא כי "השחור הוא העם האבוריג'יני, האדום הוא לאדמה ולאוכרה והצהוב על מנת לסמל את השמש המחדשת המתמידה של החיים" נטען גם כי השחור מייצג את שמי הלילה והאדום את דם האבוריג'ינים אשר נהרגו בקרבות ההתיישבות של האדם הלבן. תומאס בעצמו אמר כי האדום והצהוב היו צבעים ברורים לשימוש מאחר שאוכרה אדומה וצהובה היו צבעים אשר היו בשימוש בני עמו.
היסטוריה.
הדגל הונף לראשונה ביום האבוריג'ינים הלאומי בכיכר ויקטוריה באדלייד ב-12 ביולי 1971. כמו כן הוא הונף על אוהל השגרירות האבוריג'ינית בקנברה החל משנת 1972. בימיה הראשונים של השגרירות אשר נוסדה בפברואר אותה באותה השנה, הונפו גם עיצובים נוספים לדגל כולל עיצוב אדום-ירוק-שחור אשר עוצב על ידי אוהדים בסידני ועיצוב שחור-אדום אשר במרכזו חנית וארבעה חרמשים זהובים.
האצנית האוסטרלית קתי פרימן עוררה סערה כאשר במהלך משחקי חבר העמים הבריטי 1994 אשר התקיימו בוויקטוריה שבקנדה, הניפה את הדגל האבוריג'יני יחד גם הדגל הלאומי האוסטרלי בהקפת הניצחון שלה לאחר זכייתה בתחרות הריצה ל-200 מטרים (בדרך כלל הזוכים מניפים רק את הדגל הלאומי). למרות ביקורת נוקבת מצד מארגני התחרות ומצד מנהל הקבוצה ארתור טוסטל פרימן הניפה את שני הדגלים בשנית לאחר הזכייה בריצה ל-400 מטר.