לוקיוס ליקיניוס לוקולוס (בלטינית: Lucius Licinius Lucullus; 118 לפנה"ס לערך – 56 לפנה"ס) היה קונסול רומי עטור ניצחונות, מתומכיו של לוקיוס קורנליוס סולה. נתפרסם גם בשל חיי המותרות שניהל לאחר שהתעשר במלחמותיו באסיה.
מוצאו.
לוקולוס נולד ברומא והשתייך לבית האב הידוע של הליקינים (gens Licinia). הוא היה נכד ללוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קונסול שנת 151 לפנה"ס, ובן לקייקיליה מטלה קאלבה, אחותם של קווינטוס קייקיליוס מטלוס נומידיקוס ולוקיוס קייקיליוס מטלוס דלמטיקוס. דלמטיקוס עצמו היה אבי קייקיליה מטלה דלמטיקה, אשתו השלישית של סולה.
שירותו תחת סולה.
הוא החל את שירותו כטריבון צבאי, ושירת במלחמת בעלות הברית (91-88 לפנה"ס) תחת פיקודו של סולה. ב-88 לפנה"ס, בהיותו קוואיסטור, היה הקצין היחיד שתמך בסולה במסעו לכיבוש רומא. באותה שנה שירת תחת פיקודו במלחמת מיתרידטס הראשונה, כינס צי מלחמה וסייע לו להסיר את ההסגר הימי שהטילו אויביו על אתונה כדי למנוע ממנו העברת אספקה בדרך הים. ניצחון לוקולוס בקרב טנדוס, בו גברו אוניותיו על ציו של מיתרידטס, איפשר לסולה לחצות את הים האגאי ולעבור לאסיה הקטנה. לאחר חתימת הסכם השלום נשאר לוקולוס באסיה, כדי לגבות את הקנסות שהטיל סולה על תושבי הפרובינציה המורדים. פלוטרכוס מספר, כי בניגוד לקשיחותו של סולה, נהג לוקולוס בערים המורדות "לא רק בנקיון-כפיים ובצדק, אלא אף בנדיבות-לב."
לוקולוס שב לרומא בשנת 80 לפנה"ס, ושנה אחר כך, ב-79 לפנה"ס, נבחר לאיידיל קורולי יחד עם אחיו הצעיר ממנו מרקוס טרנטיוס וארו לוקולוס. סולה הקדיש לו את זכרונותיו לאות חיבה, ואף מינה אותו אפוטרופוס לבנו פאוסטוס לאחר מותו, ביטוי להעדפתו את לוקולוס על פני פומפיוס.
הקונסולאט ומלחמתו במזרח.
ב-74 לפנה"ס נבחר לוקולוס לקונסול יחד עם מרקוס אורליוס קוטה, דודו של יוליוס קיסר, והגן על הסדרים החוקתיים שקבע סולה מפני נסיונותיו של הטריבון לוקיוס קווינקטיוס לבטלם.
בתחילת הקונסולאט נפלה בגורלו הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה בה עתיד היה לשרת כפרוקונסול בתום שנת כהונתו, אלא ששם לא הייתה צפויה פעילות משמעותית. לכן, משמת נציב קיליקיה, נקט לוקולוס בדרכים לא דרכים כדי להתמנות למחליפו, משום שכך יכול היה ליטול חלק במלחמה במיתרידטס ולזכות בתהילה ובעושר בהם חפץ.
עם הגיעו לפרובינקיה יצא לוקולוס אל ביתיניה, כדי לחלץ את צבא קוטה שהוכה ביבשה ובים והיה נצור בקאלכדון. הוא התנפל על צבא מיתרידטס והרג רבים מחייליו. אחר כך גייס צי מקרב הערים היווניות באסיה הקטנה, ובשני קרבות ימיים – האחד ליד טרויה והשנייה ליד למנוס – ניצח את צי האויב. עתה שוב ריכז את מאמציו ביבשה, ודחק את צבא מיתרידטס אל פונטוס. הוא חשש להתמודד ישירות עם צבא מיתרידטס, בשל יתרונו בפרשים, אך לאחר כמה התנגשויות קטנות התייצב בכל זאת מולו וניצח אותו בקרב קאבירה. במקום לרדוף אחר האויב, השלים לוקולוס את כיבוש ממלכת פונטוס והשיב את הסדר באסיה הקטנה. בשל נסיונותיו לבצע תיקונים בממשל הרומאי באסיה, שנודע בחמדנותו, קנה לו לוקולוס אויבים רבים מקרב הפובליקני בעלי ההשפעה ברומא.
אחר כך יצא להתקפה על טיגראנס מלך ארמניה, חתנו של מיתרידטס ובעל בריתו ואשר אליו נמלט לאחר המפלה בקאבירה. תחילה התקדם אל טיגראנוקרטה והטיל עליה מצור, ומשיצא נגדו צבא טיגראנס, הביס אותו למרות נחיתותו המספרית הגדולה. צבאות טיגראנס ומיתרידטס ניגפו שוב בפני חייליו של לוקולוס בקרב ארטקסטה (6 באוקטובר 68 לפנה"ס), אך הוא לא עלה על ארטקסטה עצמה בשל התנגדות חייליו. סמכותו בעיני חייליו התערערה בגלל דברי ההסתה שהשמיע באוזניהם פובליוס קלודיוס פולכר, אחי אשתו ששירת תחתיו וביקש להכשילו. מיתרידטס וטיגראנס ניצלו זאת והשיבו לעצמם חלק נכבד משטחי ממלכותיהם שאיבדו קודם.
בהשפעת הפרשים ותומכי פומפיוס ברומא הוחלף לוקולוס ב-66 לפנה"ס על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס ושב לרומא בלי לסיים את המלחמה.
חיי המותרות שלו.
גם בשובו לרומא לא שקטו יריביו, והטריומף שהיה ראוי לו נדחה ונערך רק בשנת 63 לפנה"ס. במקום לשוב לפעילות פוליטית מלאה, פרש לוקולוס לחיי מותרות והוללות, או במילותיו של פלוטרכוס: "הוא פרש והתרחק מענייני המדינה, אם משום שראה שאין תקנה למחלתה וקשה לעצור בה, או, כמו שאחרים סבורים, משום ששבע תהילה ונטה לחיים קלים ומעודנים לאחר הריב והעמל הרב שלא באו לידי גמר יפה... ובאמת, בדומה לקומדיה של ראשונים, תחילתם של חיי לוקולוס היו עסקי-מדינה ופיקוד צבא, וסופם משתאות, סעודות, חבורות צוהלות בחוצות, מרוץ לפידים, וכל מיני שעשועים."
הוא ניצל את האוצרות שצבר במלחמותיו במזרח כדי לחיות חיי מותרות. היו לו גנים מחוץ לעיר רומא, שנקראו גני לוקולוס, וכן אחוזות בטוסקולום ובניאפוליס. בחווילה שליד ניאפוליס, קאסטלום לוקולאנום, היו בריכות דגים ואף בתים בתוך הים.
לוקולוס נודע גם באהבתו לספרים. הוא היה תלמידו של הפילוסוף אנטיוכוס מאשקלון ואחד מהסנאטורים הבודדים בשלהי הרפובליקה (ובהם יוליוס קיסר) שהתעניין ברעיון הקמתה של ספרייה ציבורית. פלוטרכוס מוסיף ומספר, כי "הוא כינס מספר רב של ספרים בכתבי-יד יפים, ודרך שימושם הביא לו הרבה כבוד מעצם קנייתם: חדרי בית-ספריו היו פתוחים לכל."
מותו.
פלוטרכוס מספר, כי "לפני מותו חלה ברוחו, וכוחות בינתו הלכו ונתמעטו... עד שאחיו היה צריך לפקח על רכושו בחייו." לאחר שמת נישאה גופתו על ידי צעירי הסנאטורים אל הפורום, ושם ניסה ההמון לחטוף אותה ולקברה בשדה מארס, במקום בו נקבר גם סולה. בהשתדלות אחיו הושבה הגופה, ולוקולוס נקבר כמתוכנן באחוזתו בטוסקולום.
ג'ון פישר
ג'ון ארבות'נוט פישר, ג'קי, הרוזן פישר הראשון מקילברסטון (אנגלית: John Arbuthnot "Jackie" Fisher, 1st Baron Fisher of Kilverstone; 25 בינואר 1841 – 10 ביולי 1920) היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי שנודע במאמציו ליצור רפורמה בצי. בקריירה שנמשכה יותר מ-60 שנה, השפיע פישר השפעה עצומה על הצי הבריטי; הוא החל את דרכו בצי שהיה מורכב מאוניות עשויות מעץ חמוש בתותחים נטענים מהקנה, וסיים אותה בצי מודרני ובו אוניות מערכה מודרניות, סיירות מערכה, צוללות ונושאות מטוסים ראשונות. פישר, שעמד במרכז פולמוסים רבים, היה אדם אנרגטי ושואף רפורמה, ונחשב לאחת מהדמויות החשובות ביותר בתולדות הצי הבריטי, שנייה בחשיבותה רק לאדמירל הוריישו נלסון.
הקריירה של פישר הייתה בעיקרה קריירה של חדשנות ופיתוח ופחות קריירה של קרבות עיקריים, אם כי הוא חווה גם מאלה. כאשר מונה ללורד הים הראשון הוא הוציא משירות כ-150 אוניות שהיו מיושנות ומיותרות, וניגש לתכנן אוניות חדשות ומודרניות במקומן; כך יצר צי מודרני שהיה ערוך להתמודד עם הצי הגרמני במלחמת העולם הראשונה. פישר עסק בשיפור התותחנות ימית, בהגדלת הטווח ובשיפור הדיוק וקצב האש. הוא היה מראשוני התומכים בשימוש בטורפדו, בו ראה נשק שיגבר על תותחי האוניות הגדולות. הוא פיקח על תכנון אה"מ דרדנוט, אוניית המערכה המודרנית הראשונה, אך האמין גם בכוחן העולה של הצוללות ועודד את פיתוחן. הוא הכניס משחתות לשירות בצי, כהגנה על האוניות העיקריות מפני תקיפת ספינות טורפדו וצוללות; הוא היה מעורב בהחלפת מנועי האוניות למנועי טורבינה במקום מנועי הבוכנה שהיו בו עד אז. שינוי מרכזי נוסף שחולל היה המעבר משימוש בפחם לשימוש בנפט. הוא דאג גם לרווחת הצוותים: שינוי קטן אך משמעותי שהנהיג היה המעבר משימוש בביסקוויט קשה, מעין לחם שנאפה מספר פעמים והיה נוח לשימור בים, אך באיכות גרועה מאוד ולעיתים קרובות נגוע בתולעים, ללחם טרי שנאפה מדי יום על האונייה.
אופיו והופעתו.
פישר היה אדם קצר קומה וחסון, עם פנים עגולות. בשנים מאוחרות יותר בחייו עלו שמועות על מוצאו, עקב גוון צהבהב שהיה לעורו וקומתו הנמוכה. ואולם, גוון זה היה תוצאה של מחלה קשה, שהייתה קשורה לדיזנטריה ומלריה בה חלה באמצע שנותיו, וכמעט שגרמה למותו. היה לו מבט יציב ומשכנע כאשר פנה בשיחה למישהו; הוא היה אנרגטי, שאפתן, נלהב ופיקח. בעת שיחה יכול היה להתלהב מאוד – באחת משיחותיו עם המלך ביקש ממנו האחרון להפסיק ולנופף את אגרופו בפניו ברוב התלהבותו. פישר היה אדם דתי, שנכח בכנסייה בקביעות כאשר לא היה בים. הוא לא היה ספורטאי, אך היה רקדן מיומן, מומחיות שניצל כדי להרשים נשים חשובות. יכולתו להקסים אנשים מכל שכבות האוכלוסייה סייעה לו להתגבר על אמירות חסרות טקט או בוטות שלעיתים נשמעו ממנו. באורח מפתיע ליורד ים ותיק כל כך, סבל פישר במשך כל חייו ממחלת ים.
מטרתו של פישר הייתה "יעילותו של הצי ומוכנותו המיידית למלחמה", סיסמה שזכתה לתמיכתם של חלק מעמיתיו. הוא האמין בקידום המוכשרים, בניגוד למסורת שהייתה בצי עד ימיו ועל פיה הקידום היה על פי הוותק; שיטתו זכתה למתנגדים שהקידום פסח עליהם. פישר נטה לחלק את הצי בין אותם שתמכו בחידושיו ואלה שהתנגדו להם; ככל שהתבגר ועלה לדרגות בכירות יותר, נטה להיות יותר ויותר אוטוקרטי, והעיר שהוא דורס את המתנגדים לו. הוא האמין שאומות נלחמות כדי להשיג יתרונות חומריים, ולכן אם הצי יהיה חזק דיו, לא יוכל האויב להצליח להשיג יתרון בעימות מולו, וכך תימנע מלחמה. הוא טען שהאימפריה הבריטית נשענת על הצי הבריטי.