בין ספטמבר לנובמבר 1917 לקח גיס אנזא"ק הראשון חלק במספר פעולות סביב לאיפר שבבלגיה, בעת שכוחות ההסכמה פתחו במערכה ללכוד את מישור גילוולט. כל הפעולות הללו יחדיו נודעו כקרב פשנדל (או קרב איפר השלישי), אף על פי שבפי האוסטרלים הם כונו על שמות המקומות בהם הם השתתפו בקרבות: דרך מנין, יער פוליגון, ברודסינד, פולקאפל ופשנדל.
גיס אנזא"ק הראשון נכנס לקרב שישה שבועות לאחר תחילתו וב-16 בספטמבר, לאחר שצעדו דרך איפר בלילה הקודם, התמקמו הדיוויזיות הראשונה והשנייה בתעלות על הרכס הראשי ביער גלנקורס. ההתקפה הראשונה החלה ב-20 בספטמבר בדרך מנין, שם נחלו האוסטרלים הצלחה בהשגת המטרות מול האויב במחיר של 5,000 הרוגים. ב-26 בספטמבר, תקפו הדיוויזיות הרביעית והחמישית ולכדו את יער פוליגון. ב-4 באוקטובר בוצעה מתקפה מוצלחת נוספת על רכס ברודסינד, שם היו מעורבות בלחימה ארבע דיוויזיות אוסטרליות שלחמו כתף אל כתף מול מתקפת הנגד הגרמנית ששוגרה בו זמנית עם המתקפה האוסטרלית. התוצאה הייתה מוצלחת מבחינת האוסטרלים וקו החזית הגרמני נפרץ בעקבות מתקפות חוזרות כנגד הביצורים הגרמנים והרכס נכבש.
שתי המתקפות הראשונות היו מוצלחות וכאשר מפקדי צבאות ההסכמה החלו להאמין שפריצת דרך אפשרית, שוגרו מתקפות נוספות בפולקאפל ב-9 באוקטובר ובפשנדל ב-12 באוקטובר, למרות גשם כבד שירד והפך את האדמה לשטח בוץ טובעני. שתי המתקפות נדונו בסופו של דבר לכישלון, עם אבדות כבדות והכוחות שקעו בבוץ ועם שוך הקרב, הוחלט שהגיעה השעה להסיג את הכוחות האוסטרלים מקו החזית. מהלך זה הושלם ב-14 בנובמבר 1917. במהלך שמונת השבועות של הקרבות סביב לאיפר, ספגו הכוחות האוסטרלים 38,000 הרוגים.
מתקפת האביב.
ב-21 במרץ 1918, כשהוא מעודד מנפילתה של האימפריה הרוסית, שיגר הצבא הגרמני את מתקפת האביב כנגד מדינות ההסכמה עם עוצמה מדהימה של 63 דיוויזיות בחזית שאורכה היה 110 ק"מ. כאשר צבאות ההסכמה החלו לסגת כנגד כוחה העצום של המתקפה, מיהרו הדיוויזיות השלישית והרביעית האוסטרליות ב-25 במרץ דרומה לאמיין, שם הם החזיקו את קו החזית במסין.
המתקפה הגרמנית נמשכה ברמות משתנות של עוצמה במשך חמשת החודשים הבאים ובמהלך זמן זה, כל חמש הדיוויזיות של ה-AIF שהיו בצרפת היו מעורבות בלחימה בניסיון לבלום את ההתקדמות הגרמנית, שהצליחה להשתלט על שטחים נרחבים ובשלב מסוים נראה היה שהגרמנים עומדים לפני ניצחון, כאשר במאי עמדו כוחותיהם במרחק של 80 ק"מ מפריז. בכל התקופה הזו, היו האוסטרלים מעורבים בסדרה של פעולות בדמקור, במורלנקור, בוילר-ברוטונה, ביער הנגרד, בהזנברוק ובהאמל.
מבין כל הפעולות הללו, האחרונה, שהתנהלה בהאמל ב-4 ביולי 1918 היא אולי הבולטת שבין כולן. אף על פי שהפעולה הייתה יחסית שולית בהיקפה בהשוואה לקודמותיה, היא תיזכר בשל העובדה שהיא הייתה הפעולה המתוכננת הראשונה שתוכננה ובוצעה על ידי המפקד שזה מכבר התמנה לגיסות האוסטרלים, לוטננט גנרל ג'ון מונש ומאז היא הייתה מופת ודוגמה לביצועה של מתקפה משולבת מוצלחת.
באמצעות שימוש במטוסים, בארטילריה, שריון וחיל רגלים, המתקפה הסתיימה תוך 93 דקות. המתקפה השיגה את מטרותיה ליישור קו החזית של צבאות ההסכמה וכיבוש העיירה האמל. האוסטרלים קידמו את קו החזית בכמעט 2 ק"מ לאורך 6.5 ק"מ ובמהלך פעולה זו שבו כ-1,600 שבויים גרמנים ולקחו שלל של 200 מכונות ירייה, מרגמות ונשק אנטי-טנקי. אבדות האוסטרלים הסתכמו ב-1,062 הרוגים.
מתקפת מאה הימים.
המאמץ האחרון של הגרמנים לנחול ניצחון במלחמה הגיע באמצע יולי, שלאחריו מכן היה פרק זמן קצר של רגיעה, שבמהלכה קיימו האוסטרלים סדרה של פעולות מוגבלות לתפישת חלקים מקו החזית הגרמני. פעולות אלו נודעו בכינוי "החדירות השקטות" והיו שילוב בין מתקפות פתע לבין סיורים. הצלחתן של פעולות אלו נסמכה על מנהיגותם ויוזמתם של המפקדים הזוטרים ועל יכולותיהם של החיילים ליישם עקרונות של ירי ותמרון. הפוגה זו לא ארכה זמן רב ועד מהרה היו צבאות ההסכמה מוכנים לשיגור המתקפה הבאה, שנודעה בשם מתקפת מאה הימים, שהביאה בסופו של דבר לסיומה של המלחמה.
המתקפה החלה ב-8 באוגוסט 1918, כאשר 20 דיוויזיות של צבאות ההסכמה, כולל ארבע דיוויזיות אוסטרליות הכו את הגרמנים בקרב אמיין. באמצעות שילוב של שיטות לוחמה שפותחו קודם לכן בהאמל, השיגו כוחות ההסכמה הישגים טריטוריאליים שלא היו כדוגמתם מתחילת המלחמה. בגזרת הלחימה של האוסטרלים, היוו בתחילה הדיוויזיות הרביעית והחמישית את ראש החץ של תנועת ההתקדמות, לפני שהדיוויזיות השנייה והשלישית התקדמו לאורך שלושה ק"מ נוספים להבטיח את מטרות המשנה של המתקפה. המתקפה הייתה כה מוצלחת, עד כי מאוחר יותר היא תוארה על ידי הגנרל הגרמני, אריך לודנדורף, כ"יום השחור" של צבא גרמניה.
לאחר מכן התנהלה המתקפה של צבאות ההסכמה במשך ארבעת החודשים הבאים, ממש עד לסוף המלחמה. במהלך הקרב השני על הסום נלחמו הגיסות האוסטרלים בליהון, באטינהם, בפרויאר, בשוגינה ובמונט-סנט-קונטן, לפני שהם לקחו חלק בפעולה האחרונה שלהם במלחמה ב-5 באוקטובר במונטברן. אבדות האוסטרלים במהלך קרבות אלו היו כבדות במיוחד והיו משולבות בהפסקת התגבורות שהגיעו מאוסטרליה. משמעות דחיית ההצעה להנהגתו של גיוס חובה ושחרורם של כל אלה ששרתו מאז 1914, הייתה שהתארכותה של המלחמה הייתה מעבר לכוחותיו של ה-AIF. כתוצאה מכך, בשיאה של המתקפה, הוחלט לפרק שלושה גדודים, ה-36, ה-47 וה-52, כדי לתגבר יחידות אחרות. הפעולה במונטברן הייתה האחרונה מאלו שבוצעו על ידי הכוחות האוסטרלים במלחמה וכאשר נחתם הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, הם כבר היו מחוץ לחזית.
זירות אחרות.
עם סיום המלחמה שהו 92,000 חיילים אוסטרלים בצרפת, 60,000 באנגליה ו-17,000 במצרים, בארץ ישראל ובסוריה. מספר קטן של חיילים שירתו בזירות אחרות. כוחות אוסטרלים מ"יחידת האלחוט האוסטרלית הראשונה" (1st Australian Wireless Signal Squadron), סיפקו שירותי קשר לכוחות הבריטים במהלך המערכה במסופוטמיה. הם השתתפו במספר קרבות, כולל כיבוש בגדאד במרץ 1917 והקרבות ברמאדי בספטמבר אותה שנה.
בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917, קרסה החזית הקווקזית וכך נותר מרכז אסיה פתוח לצבא הטורקי. כוח מיוחד, שנודע בשם "דנסטרפורס" (Dunsterforce, על שם מפקדו, מייג'ור גנרל ליונל דנסטרוויל), הוקם מלקט של קצינים ונגדים בריטים, שעליהם הוטל לארגן את שרידי הכוחות הרוסים הצבאיים או האזרחיים שהיו מוכנים להילחם נגד הטורקים. כ-20 קצינים אוסטרלים שירתו בכוח זה במערכה בקווקז ויחידה אחת תחת פיקודו של קפטן סטנלי סאביג', תרמה תרומה משמעותית באבטחתם של אלפי פליטים אשורים.
אחיות אוסטרליות איישו ארבעה בתי חולים בריטיים בחזית המקדונית ועשרה בתי חולים בהודו.
פעולות כוחות התעופה האוסטרלים.
"כוחות התעופה האוסטרלים" (The Australian Flying Corps – AFC) הוקמו במרץ 1914 ועד מהרה הם נשלחו לפעול בגינאה החדשה הגרמנית באמצעות מטוס B.E.2 אחד על צוותו שסופחו ל"חיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי", אף על פי שהמושבה נכנעה עוד קודם לפריקתו של המטוס. הטיסות המבצעיות הראשונות לא התקיימו עד ה-27 במאי 1915, כאשר "מחצית הגף המסופוטמי" (Mesopotamian Half-Flight) נקרא לסייע לצבא הודו הבריטית בהגנה על מאגרי הנפט הבריטים בשטחים שכיום מהווים את עיראק. מאוחר יותר השתתפו כוחות התעופה בפעילות במצרים, בארץ ישראל ובחזית המערבית במשך כל מהלך המלחמה. כשהם מאורגנים בארבע טייסות מבצעיות בצרפת ובמזרח התיכון ובארבע טייסות אימונים נוספות באנגליה, היו כוחות התעופה חלק מה-AIF. אף על פי שהתעופה הצבאית האוסטרלית הייתה עדיין בראשית דרכה, זהותם של כוחות התעופה האוסטרלים כחיל נפרד הייתה חשובה, שלא לומר יוצאת דופן. אלפי צוותי אוויר מדומיניונים אחרים, כמו ניו זילנד וקנדה, טסו במסגרת גיס התעופה המלכותי ובמסגרת שירות האוויר הימי המלכותי של בריטניה ובמסגרת היורש שלהם החל מה-1 באפריל 1918, חיל האוויר המלכותי, במהלך המלחמה, מבלי שרכשו לעצמם ניסיון פיקודי ומנהלי הנחוצים לחיל אוויר עצמאי. עם סיום המלחמה, היה לארבע הטייסות ניסיון קרבי, 460 קצינים ו-2,234 בעלי דרגות אחרות שירתו בכוחות התעופה האוסטרלים ובנוסף, 200 אוסטרלים שירתו בצוותי האוויר של כוחות התעופה הבריטים. על הנפגעים של החיל נמנו 175 הרוגים, 111 פצועים, 6 נפגעים מגז ו-40 שבויים. כוחות התעופה האוסטרלים פורקו ב-1919 והוחלפו בגיסות האוויר האוסטרלים (Australian Air Corps) שב-1921 היו לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
מחצית הגף המסופוטמי.