בתו נשואה למאיר אינדור, יו"ר אלמגור - ארגון נפגעי טרור, בת נוספת נשואה לד"ר אבינעם רוזנק, לשעבר ראש החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, נכדתו היא העיתונאית שרה ב"ק.
הערות שוליים.
תינגווליר
קאיסה
קאיסה (לטינית: Caïssa) היא אחת מהדריאדות (נימפת יער) שזכתה בכבוד להיות אלת השחמט. מקור המיתוס הוא בשיר שנקרא קאיסה, שחובר בשנת 1763 בלטינית. השיר נכתב על ידי ויליאם ג'ונס במבנה של הקסמטר.
בשיר קאיסה דוחה בתחילה את חיזוריו של אל המלחמה היווני ארס. האל הדחוי מבקש את עזרתו של אל הספורט, שממציא את משחק השחמט כמתנה לארס כדי שזה יזכה בחסדיה של קאיסה.
קאיסה מוזכרת לעיתים קרובות בניתוחי שחמט. גארי קספרוב מזכיר אותה פעמים רבות, בעיקר בהקשר של מזל, כתחליף למילים "המזל שיחק לי" הוא כותב "קאיסה הייתה עמי", בעיקר בעמדות בלתי ברורות או כאשר הוא הקריב חומר.
התוכנה הראשונה שזכתה באליפות העולם בשחמט למחשבים שנערכה בשנת 1974 נקראה קאיסה.
הנדסת תעשיה
יפתח קצור
יפתח קצור (נולד ב-17 ביולי 1958) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, מפיק, במאי וקולנוען ישראלי. פעיל כיזם, איש עסקים, ואסטרטג עסקי. התפרסם בישראל ובעולם במיוחד בשל גילום דמותו של הנער הרגיש בנצי בסדרת סרטי "אסקימו לימון".
קורות חייו.
קצור נולד וגדל בחולון. בשנת 1976 התפרסם לראשונה כאשר הופיע בתיאטרון הקאמרי בתפקיד הראשי במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר בתפקיד הנער אלן סטראנג. הופעת הבכורה שלו הייתה קודם לכן במותחן הפוליטי "קשר הדבש", בבימויו של יעוד לבנון. קצור שירת בתיאטרון צה"ל ובגלי צה"ל.
קריירה.
קריירה בעולם המשחק.
בשנת 1976 היה מועמד ל"פרס כינור דוד" כשחקן השנה בתיאטרון, ובשנת 1978 זכה בפרס "כינור דוד" כשחקן השנה בקולנוע על משחקו בתפקיד "בנצי" בסרט "אסקימו לימון" של הבמאי בועז דוידזון, לצדם של ענת עצמון, יהונתן סגל וצחי נוי. התפקיד הביא לו פרסום בינלאומי בעיקר באירופה ובמזרח הרחוק. קצור הופיע בתפקיד זה גם בסרטי ההמשך. בשנת 1984 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "עתליה", לצדה של מיכל בת אדם. כן הופיע בסרטי קולנוע אחרים, בהפקות ישראליות ובינלאומיות, ובמקביל המשיך להופיע בתיאטרון הרפרטוארי.
במקביל לפעילותו כשחקן השתלם כתסריטאי, מחזאי ובמאי. בשנת 1984 סיים את בית הספר לקולנוע "בית צבי" במגמת בימוי קולנוע. בשנת 1990 השתלם בלימודי מחזאות באוניברסיטת תל אביב, ובאותה שנה נבחר מבין מספר רב של מועמדים להשתתף בסדנת אומן לתסריטאות (FEMI) בהנחיית התסריטאי האמריקאי הנודע פרנק דניאל, שנערכה בשווייץ, בלגיה וגרמניה.
כתב טורים אישיים בעיתונים "ידיעות אחרונות", "העיר" ו"חדשות", טור כלכלי ב"כלכליסט", וכן שימש כמבקר הקולנוע ב"קול ישראל" והגיש תוכנית קולנוע במסגרת התוכנית "תחנה מרכזית" בחדשות הטלוויזיה בכבלים "תבל".
קריירה עסקית.
בשנת 1990 ייסד את חברת המדיה והפרסום אקטמדיה ישראל בע"מ בשיתוף עם התאגיד הבינלאומי ניוז קורפ, ופיתח בישראל את תחום הפרסום בנקודות מכירה.
בראשית שנות ה-2000 שימש בתקופה מסוימת כמנהל חטיבת התוכן של אולפני הטלוויזיה מימד.
בשנת 2002 ייסד בשיתוף עם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב והחברה הבורסאית "סינמה השקעות" את קרן הון סיכון "קולנוע השקעות" להשקעה בסרטי קולנוע ישראליים והיה מנכ"ל הקרן במשך 6 שנים.
קצור הוא אף פרסומאי, איש תוכן ויזם בתחום המדיה וניו מדיה.
פועל כיום כאסטרטג עסקי וכיזם, מומחה לפיתוח מודלים עסקיים חדשניים, ואסטרטגיות מבוססות בינה מלאכותית לעסקים בינוניים וקטנים. בנוסף, הוא הקים את חברת פיג'ויה נדל"ן, שמשווקת נכסים פרטיים באמצעות תחרות בין מציעים, ופעיל בתחום מטבעות הקריפטו - המטבעות הדיגיטליים.
חיים אישיים.
קצור גרוש ואב לבת ולבן.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
מקדש השינטו באיצוקושימה
מקדש השינטו באיצוקושימה (ביפנית: 厳島神社) הוא מקדש על האי איצוקושימה בים הפנימי סטו, מערבית להירושימה במערב יפן. המקדש שנודע בזכות הטוריאי ה"צף" שממוקם בחזיתו הוא אחד המראות המוכרים ביפן והוא מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1996.
היסטוריה.
הר מיסן שגובהו 530 מטר השוכן באי איצוקושימה הוא ההר הגבוה באזור, ובשל כך נחשב המקום לקדוש מימים ימימה. מפאת קדושתו לא העזו תושבי האזור להציב את כף רגלם על האי והם סגדו לו מרחוק. המקדש הוקם לחופיו של האי ובשל קדושת הקרקע הוא ניצב על כלונסאות מעל למימי הים. כך גם הטוריאי המשמש לו ככניסה מכיוון הים ודרכו עברו הבאים אל המקדש בסירות.
סביר כי המקדש הראשון ניצב במקום מאז שנת 593 אך לקיומו ניתן אישוש רק בשנת 811, בראשית תקופת הייאן, כאשר הוא נודע כ"מקדש הקדוש במחוז אקי". עוד ידוע כי כהן השינטו סאקי קגהירו דיווח בשנת 1168 לחצר הקיסרית כי הקים מחדש את המבנה העיקרי של המקדש. נראה כי עבודות הבנייה מומנו על ידי השליט החזק ביותר ביפן במאה ה-12, טאירה נו קיומורי (平 清盛), וזאת כאות תודה על הצלחותיו הצבאיות והפוליטיות, ובשל אמונתו כי אלה באו לו מהאל של איצוקושימה המגן על משפחתו. המבנה עלה באש ב-1207 ונבנה מחדש לאחר שמונה שנים, אך שוב הושמד בשריפה ב-1223. הפעם התמשכה עבודת השיקום עד 1241, והמבנה המרכזי של המנזר הוא מתקופה זו. מאז נחשב המנזר לגדול מידי מכדי שניתן יהיה לשפצו בבת אחת, ולכן נערכו העבודות בכל פעם בחלק אחר שלו. במשך כל תקופת קאמאקורה ועד תקופת אשיקאגה היה המנזר נתון לחסותה של הממשלה הפאודלית.
בשל מיקומו של המנזר מעל הים ממש, הוא סבל מהצפות חוזרות ונשנות אך הוא שופץ בכל פעם בסיועם של בעלי השפעה וממון. הטוריאי הניצב בלב המפרץ, כ-150 מטר ממבנה המנזר, היה רגיש במיוחד להשפעות הים בשל מיקומו והוא שופץ ושוחזר פעמים רבות, ולאחרונה ב-1875. למתחם נוספו מבנים חדשים במשך השנים ובהם פגודה בת 5 קומות (גוג'ונוטו) ב-1507, פגודה דו קומתית ב-1523, וכן נבנה הונדן (קודש הקודשים של מקדש השינטו) ב-1556 ואחד נוסף ב-1587.
בשל מיקומו של האי במרכזו של הים הפנימי, הוא הפך למרכז כלכלי ומסחרי ולקראת סוף תקופת אשיקאגה במאה ה-16 התפתח במקום יישוב. מקדש בודהיסטי הוקם בסמוך לפסגתו של הר מיסן, דבר שהעצים את זרם המבקרים והעולים לרגל. התפתחויות אלה הביאו לכך שהאי איבד את מעמדו כאי קדוש השמור לפולחן ותו לא.
המקדש.
המקדש שוכן במפרץ קטן ורדוד על שטח שצורתו כשל אליפסה והמחובר אל מימי הים במצר ים קטן. אורכו של תא השטח הוא כ-200 מטר מדרום-מערב לצפון-מזרח, ורוחבו בין החוף וקצה המזח הקיצוני של המנזר כ-100 מטר. הטוריאי ניצב במרחק של 150 מטר מהמזח, בקצהו החיצוני של מצר הים ובגבול שבינו לבין הים הפתוח. מרחקו של הטוריאי מהחוף הקרוב ביותר הוא כ-70 מטר בעת הגאות, ולבאים מכיוון הים הפתוח נגלה נוף ייחודי של הטוריאי והמקדש על רקע הר מיסן שמאחוריהם. בעת שפל מתגלה קרקעיתם של המפרצון ומצר הים וניתן לגשת אל הטוריאי ברגל. בשעת גאות מסתירים המים את יסודותיו של הטוריאי, ועל כן הוא מתואר כ"צף" על המים.
המנזר מורכב מהמבנה העיקרי ("הונשה") והמבנים הסובבים אותו. אלה נוספו סביבו במשך מאות שנים וביניהם מקשרים פרוזדורים מקורים ("קאירו"). קו דמיוני נמתח מהטוריאי דרך הרציף ועד לצידו האחורי של המקדש, סמוך לחוף. לאורך קו זה ניצבים זה מאחורי זה המזח והרחבה הטקסית ("היראבוטאי") וארבעת אולמות ההונשה. מהרחבה הטקסית מובילים שני פרוזדורים מקורים לכיוון דרום-מערב וצפון-מזרח ומאפשרים גישה ליתר חלקיו של המנזר.
טוריאי
טוֹרִיאִי (יפנית 鳥居) הוא שער מסורתי יפני הנמצא בכניסה למקדשי שינטו, לעיתים גם במקדשים בודהיסטים. לטוריאי שני עמודים ניצבים הנושאים שתי קורות אופקיות, ופעמים רבות הוא צבוע בוורמיליון (אדום-כתום). באופן מסורתי עשוי הטוריאי מעץ או מאבן, אם כי בשנים האחרונות החלו להופיע שערים עשויים פלדה או פלדת אל-חלד. הטוריאי מסמל את החיץ שבין המקדש הקדוש לחוץ שאינו קדוש, ומאמינים תורמים טוריאי כאות תודה על הצלחתם. על טוריאי מופיע פעמים רבות לוח ועליו כיתוב כלשהו.
מקור השם אינו ידוע, ואחת הסברות היא שהשערים הוקמו כמקום מנוחה לציפורים, הנחשבות בשינטו לשליחותיהם של האלים. ראיה לסברה זו מצויה בפירוק המצרף 鳥 (טוֹרי - "ציפור") ו-居 (אִי - "מקום"). תאוריה אחרת כי המילה באה מהפועל 通り入る (טוֹרִי-אִירוּ - "לעבור דרך ולהיכנס").
רטיסבון
אפאצ'י
אפאצ'י (באנגלית: Apache) הוא שם קיבוצי למספר תרבויות מקושרות בקרב שבטים אינדיאנים המתגוררים באזור דרום-מערב ארצות הברית, בעיקר באזורי אריזונה, ניו מקסיקו, אוקלהומה ואזורים אחרים בסביבה.
אוכלוסייה.
העם האפאצ'י, לפי ספירת השבטים המובילים, מנה ב-1990 כ-50,000 ילידים. ישנם אמריקאים רבים ממוצא אפאצ'י שמתערבבים באוכלוסייה הכללית, והם לא נכללים בספירה זו. נכון למפקד האוכלוסין של 2010 חיים בארצות הברית כ-111,000 בני אפאצ'י.
באוכלוסייה המסורתית מדוברות בעיקר שפות אינדיאניות, כגון: צ'יריקואה, חיקרייה, ליפאן, מסקלרו ואפאצ'ית מערבית. לבני האפאצ'י מספר דתות, כולל הכנסייה הילידית, נצרות, ושמאניזם מסורתי.
מקור השם.
השם "אפאצ'י" הגיע לאנגלית ממקור ספרדי, אך מקורו המדויק אינו ידוע.
השם כנראה בא מן המילה הספרדית לדביבון "Mapache".
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות, נראה כי האפאצ'י הגיעו לצפון אמריקה בסביבות שנת 1000 לספירה.
רובם היו נוודים ולא הקימו יישובי קבע כמו קבוצות דרום-מערביות אחרות.
ראיות אחרות מצביעות על כך שהיו נוודים שעברו מן הצפון לדרום, וצדו ביזונים במישורים הגדולים.
בתחילת 1500 גרו באוהלים (טיפי) עד שעברו לאזור הקניונים.