פושקרנה ובעלה פתחו בלונדון מיניסטור בתל אביב מסעדה צמחונית קטנה בשם "איצ'יקדנה", שהגישה אוכל רחוב הודי. הציבור הרחב בישראל לא היה מודע לתרבות, למטבח ולאמנות הקולינרית ההודית. המסעדה אשר הקדימה את זמנה, לא הצליחה. וינוד היה מוכן לחזור לים. רינה שכנעה את וינוד לעשות ניסיון נוסף, אך הפעם לא צמחוני.
בני הזוג הקימו בכיכר דיזנגוף בתל אביב את מסעדת "טנדורי", שהגישה אוכל הודי. חלל המסעדה עוצב בסגנון הודי אותנטי ולעיתים קרובות היו במקום גם הופעות של רקדנים וזמרים הודיים. היה זה הסניף הראשון מבין שש מסעדות ברשת "טנדורי" שנפתחו בישראל עד שנת 2000 ובהן שתי מסעדות כשרות: באילת ובירושלים (בשם קוהינור). בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה, אשר בין היתר, השפיעו על התיירות כמו גם על תרבות הבילוי בישראל, נסגרו שלושה סניפים.
במסעדת "טנדורי" נערכו גם אירועים בינלאומיים: באפריל 1992, נפגשו במסעדה טריה לארסן, ראש מכון המחקר של האיגודים המקצועיים הנורווגיים ויוסי ביילין, שיחה שהובילה לפתיחת שיחות השלום בין הישראלים, הפלסטינים והנורווגים, שיחות אוסלו. גם כיום, מבקרים במסעדה אנשים רמי מעלה, ביניהם שגרירים ונספחים מסחריים.
בשנת 2003 החלה פושקרנה לייצר אוכל הודי קפוא במפעלה "פרסקו" (לשעבר מפעל "שף הים") בקיבוץ אילון בשם "רינה'ס מזון טרי ואתני" ומכרה אותו ברשת מרכולים בישראל ואוכל קפוא כשר למרכולים ברחבי העולם.
לפושקרנה היו גם סניפים של רשת של אוכל מהיר שנקראה ניו דלהי, מסעדה תאילנדית בשם קוקונאט ומסעדת דגים בשם אטלנטיס בהרצליה.
נכון ל-2020 פעילים שני סניפי של רשת טנדורי: בהרצליה ובתל אביב. המסעדות מגישות אוכל הודי ממבחר מטבחים המותאם לחיך הישראלי.
בתחילת שנות האלפיים, פתחה פושקרנה בוטיק של בגדי מעצבים גדולים בכיכר טיראן בהרצליה פיתוח.
פושקרנה הייתה חברת המשלחת הישראלית בביקור הראשון של ראש ממשלת ישראל בהודו, אשר נערך בשנת 2003, בראשותו של אריאל שרון.
בשנת 2017, בעת ביקורו של נרנדרה מודי, ראש ממשלת הודו בישראל, הוזמנה פושקרנה לבשל עבורם ארוחה במעון הרשמי של ראש הממשלה.
בשנת 2018 הצטרפה לפמלייתו של בנימין נתניהו אשר ביקר בהודו, לציון 25 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
לקחה חלק בספר "אמא הודו, אבא ישראל" של הסופרת הישראלית אילנה שזור, אשר פורסם בשנת 2017.
פעילות ציבורית.
בשנת 2004 הוענק לה תואר כבוד מלשכת המסחר ישראל-אסיה, על הבאת תרבות הודו לישראל.
פושקרנה היא חברת המועצה של מרכז ישראל-אסיה, נשיאת כבוד של המועצה המרכזית של ארגונים יהודים-הודיים בישראל, חברת הנהלה באגודת הידידות ישראל-הודו ומעורבת ביוזמות לקידום מנהיגות נשים.
חיים אישיים.
לרינה ווינוד שני ילדים. הבת סרינה חיה בסינגפור, הבן קונאל למד בישול בשווייץ, ניהל בעבר מסעדות בסינגפור וחי כיום בישראל.
קישורים חיצוניים.
כתבות על רינה פושקרנה
מתכונים של פושקרנה
האס
האס הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית. פירוש המילה "Haas" בגרמנית היא "ארנב", או בהשאלה, אדם זריז.
בהקשר יהודי-אשכנזי סביר להניח שזוהי נגזרת של השם העברי "יחזקאל".
חזית סטלינגרד
חזית סטלינגרד הייתה קבוצת ארמיות סובייטית, שהוקמה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי כדי להגן על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי במהלך המערכה על סטלינגרד.
חזית סטלינגרד הוקמה בהוראת הסטאבקה ב-12 ביולי 1942. מפקדה הראשון היה מרשל סמיון טימושנקו. טימושנקו פיקד קודם לכן על החזית הדרום-מערבית, והכוחות שבפיקודו ספגו אבדות כבדות כל כך עד שהפיקוד הסובייטי נאלץ לפרק את החזית. חזית סטלינגרד כללה במקור 3 ארמיות, שהועברו עליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64), שתי ארמיות טנקים שנמצאו בתהליך הקמה (ה-1 וה-4), ושרידים של 4 ארמיות שהשתייכו במקור לחזית הדרום-מערבית (הארמיות ה-21, ה-28, ה-51 וה-57). בין יחידות החזית התפרסמה במיוחד הארמייה ה-62 בפיקודו של וסילי צ'ויקוב שהגנה על העיר סטלינגרד במהלך המתקפה הגרמנית על העיר (ספטמבר-נובמבר 1942).
בעת הקמת חזית סטלינגרד, היא נדרשה להגן על חזית ברוחב 520 ק"מ ממערב לעיקול נהר הדון. כתוצאה מהאבדות הכבדות שספג הצבא האדום במהלך קרב חרקוב השני, ובשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, נהנו הכוחות הגרמניים שתקפו את החזית מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד. כוחות החזית לא הצליחו לעצור את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית ונאלצו לסגת אל הגדה המזרחית של הדון לאחר שספגו אבדות כבדות. ב-21 ביולי הוחלף טימושנקו על ידי גנרל וסילי גורדוב, שמונה למפקד החזית החדש, אך השינויים בפיקוד לא שיפרו את מצבה של החזית.
בגלל הנסיגה ושינויים בפריסת הכוחות גדל רוחב החזית שנדרשה לתפוס חזית סטלינגרד לכדי 800 ק"מ בקירוב, ולכן החליט הפיקוד הסובייטי בראשית אוגוסט לפצל אותה לשניים. הארמיות שהחזיקו בשטח מדרום לנהר דונסקאיה צאריצה הועמדו תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית במטרה לעצור את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לסטלינגרד מכיוון דרום. חזית סטלינגרד נדרשה לעצור את התקדמות הארמייה ה-6 לסטלינגרד מכיוון צפון ומערב. לאחר פריצת הארמייה ה-6 אל נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד בסוף אוגוסט 1942, קיבלה חזית סטלינגרד את האחריות על קו החזית מצפון לעיר, וניהלה שורת התקפות נגד כושלות כנגד האגף השמאלי של אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד. ב-30 בספטמבר 1942 שונה שמה של החזית ל"חזית הדון" ואילו החזית הדרום-מזרחית, שכללה את הארמייה ה-62, קיבלה את השם "חזית סטלינגרד". מפקד החזית היה קולונל גנרל אנדריי יריומנקו, וסגנו לעניינים פוליטיים היה ניקיטה חרושצ'וב. החזית הייתה אחראית על הזרמת אספקה ותגבורות לארמייה ה-62 בסטלינגרד, וכוחות האוויר והארטילריה שהופעלו על ידי מפקדת החזית סייעו לארמייה לבלום את המתקפה הגרמנית בתוך העיר.
במהלך מתקפת הנגד באזור סטלינגרד בנובמבר 1942 (מבצע אורנוס) שימשה החזית כזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים הסובייטית, שכיתרה את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, והביסה את הארמייה הרומנית ה-4 שעמדה מולה. ערב מתקפת הנגד כללה החזית 5 ארמיות (הארמיות ה-62, ה-64, ה-57, ה-51 וה-28), 2 קורפוסים ממוכנים וקורפוס פרשים. במחצית השנייה של דצמבר 1942 השתתפו כוחות החזית בהדיפת מתקפה גרמנית גדולה מדרום לסטלינגרד ("מתקפת מאנשטיין"), שנועדה לחלץ את הארמייה השישית מטבעת הכיתור הסובייטית, ולאחר מכן ניהלה מתקפת נגד מוצלחת כנגד כוחות הציר שפעלו בגזרה זו. ב-1 בינואר 1943 שונה שוב שמה של החזית לחזית הדרומית. חלק מהארמיות שהשתייכו במקור לחזית השתתפו במבצע לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד, לאחר שהועברו לשליטת חזית הדון בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, לצורך המבצע.
גיל ג'יבלי
גיל ג'יבלי (נולד ב-ז' בכסלו ה'תשי"ז, 30 בנובמבר 1957) הוא מאייר, קריקטוריסט וצייר קלסתרונים ישראלי. משמש כמאייר הראשי של העיתון "גלובס"; כמו כן הוא משמש כמבקר ג'אז.
קורות חייו.
גיל ג'יבלי נולד ליצחק ג'יבלי, מלוחמי יחידה 101, ולעמליה, מוזיקאית וכוריאוגרפית. את שמו נתן לו אביו על שם פעולות גיל (ראשי תיבות: גיבלי יצחק לחופש), כינוי לפעולות צבאיות שביצעו חבריו של יצחק ג'יבלי לשחרורו מהשבי הירדני. הוריו של גיל ג'יבלי התגרשו כשהיה בן ארבע, והוא עבר לגור אצל סבו וסבתו בקיבוץ גבעת חיים איחוד. בגיל שמונה עבר לגור עם אמו בבאר שבע, וכעבור ארבע שנים עבר להתגורר בקיבוץ מזרע, שם אומץ על ידי שניים מבני הקיבוץ שהיו יוצאי יחידה 101.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודי ציור בבית הספר לציור קלישר בתל אביב. בשנת 1982 נסע לניו יורק, שם למד ציור במשך מספר שנים בקולג' "אמפייר סטייט". בעת שהותו בניו יורק עבד כעוזר לקריקטוריסט רענן לוריא. בשנת 1983 חזר בתשובה.
בשנת 1989 הוחלט בעיתון הכלכלי "גלובס" לנקוט בקו המקובל בעיתונים כלכליים בעולם שבהם מחליפים איורי הדיוקנים את הצילומים. ג'יבלי נבחר כמאייר הבית של העיתון, ומאז הפכו איוריו לאחד מסמליו של "גלובס". כמו כן, פרסם במשך מספר שנים טור שבועי בנושא מוזיקת ג'אז הקרובה ללבו.
ג'יבלי מתמחה בציורי קלסתרונים, והוא פועל בשרות משטרת ישראל. לזכותו נזקפים מספר מקרים של לכידת עבריינים שזוהו לפי הקלסתרון שצייר, בהם תפיסת הרוצח של שרה סמוכי בשנת 2000 בעיר אשדוד, שנרצחה בדוכן מפעל הפיס ביריה אחת. הקלסתרון שאייר, לפי תיאור של עובדת בחנות סמוכה לדוכן הפיס, יחד עם שחזור הרצח, שודר בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חוקר". שוטר שזהה את הקלסתרון כדומה לאדם שנעצר בשוד בנק בעבר הוביל לתפיסתו של הרוצח. ג'יבלי שימש ציר מרכזי בסרט התעודי ההרוג ה-17, לפי עדות נהג האוטובוס ושני נוסעים, צייר שני קלסתרונים כדי לזהות את ההרוג האלמוני מהפיגוע בצומת מגידו בשנת 2002. כמו כן צייר לפי עדויות ניצולים את קלסתרונו של פאוול פרנקל, מפקד אצ"י (הארגון הצבאי היהודי) בגטו ורשה.
עד היום צייר ג'יבלי למעלה מעשרת אלפים דיוקנים. בשנת 2000 הציג מעבודותיו בתערוכה בגבעתיים, ובשנת 2008 השתתף עם קבוצת ציירים בתערוכת דיוקנאות שנערכה בבית ציוני אמריקה בתל אביב. ג'יבלי גם אייר מספר ספרים, ובהם הספר "בונים פה נמל: מכתבים מסבא נודניק" (הוצאת תמוז, 2004), ספר לילדים שיצא זמן קצר אחרי מות רפאל איתן ובו מכתבים שכתב לנכדיו על עבודתו בנמל אשדוד.
חייו הפרטיים.
ג'יבלי נשוי לאסתר הלברטל ואב לחמישה. מתגורר בקריית הרצוג בני ברק .
כנרת, זמורה-ביתן
וראקרוס