ההפרעה השכיחה ביותר בקרב ילדים ונוער ומופיעה לרוב לפני גיל 30. ההפרעה מאופיינת לרוב, בתלונה חוזרת ומתמשכת על כאב מסוים בגוף, שמגביל את הפעילות ומקשה על חיי המתלונן. במרכז הפרעה זו, קיימת תלונה על כאב שלא נמצא לו שום הסבר רפואי או פתולוגי. אבחנה מבדלת: היפותירואידיזם, פורפיריה, טרשת נפוצה, לופוס אריתמטוזוס סיסטמית - שהן כולן מחלות רב-מערכתיות .
טיפול: טיפול פסיכולוגי, טיפול קבוצתי (טיפול מועדף, הקבוצה מאלצת את החולה לנטוש את תלונותיו ולהתמודד עם בעיות וקשיים), תרופות הרגעה ונגד דיכאון.
הפרעת המרה (conversion disorder).
אחת ההפרעות המוכרות ביותר, אשר בעבר קיבלה את הכינוי "היסטריה", ואת משמעותה המודרנית קיבלה התופעה מזיגמונד פרויד, שטבע את המונח 'היסטריה קונברסיבית'. זהו דפוס שבו מופיעים תסמינים כמו-נוירולוגים כגון ליקוי תפקוד גופני מסוים (עיוורון פתאומי, למשל או פריחה), או אובדן שליטה בהיעדר כל ליקוי אורגני או פתלוגויה רפואית כלשהי. תסמינים אלה עוזרים לחולה להימנע או להתחמק ממצב מעורר דחק מבלי שיאלץ ליטול אחריות על כך, ונובע מרגשות אשמה, כך שדפוס ההנעה הבסיסי שביסוד הפרעת ההמרה, הוא הרצון להימנע מדחק מעורר חרדה או להפחיתו על ידי מחלה – וכך להמיר בעיה רגשית קשה מנשוא בבעיה גופנית המצילה את כבוד החולה. הקשר להיסטריה המונית, נובע מכך שהקרבה לאדם חולה, בעל תסמינים שונים, עלולה ליצור מעין העתקה של הסימפטומים לאדם אחר שבסביבתו, בעקבות חרדה של אותו אדם אחר, מהפחד להידבק במחלה או החשש שמא כבר נדבק על אף שלא בהכרח זה המצב. אבחנה מבדלת: אפילפסיה GRAND MAL, טרשת נפוצה, המיפלגיה ופרפלגיה שמקורם במחלות אחרות .
טיפול: תלוי בחומרת הפרעת האישיות, בשלב ההתפתחות הפסיכוסקסואלי ובחומרת הנוירוזה. תסמינים קונברסיביים יכולים להיעלם ספונטנית או בפתאומיות בהשפעה חיצונית עם חוויה נפשית חזקה למשל עם טיפול סוגסטיבי על ידי איש דת, מטפל או איש שהחולה מייחס לו כוח ריפוי. ניתן גם לתת טיפול בהיפנוזה, טיפול משולב נרקו-אנליזה, טיפול תרופתי להרגעה, והפחתת הרווח המשני.
היפוכונדריה (Illness Anxiety Disorder).
הפרעה המתאפיינת בדאגת יתר לבריאות הגופנית. לרוב מתרחשת לאחר גיל 30, ומתבטאת בדאגה קיצונית הנוגעת לליקויים בריאותיים. ההיפוכנדר יחזיק ברעיון שהוא חולה במחלה כלשהי, אף אם אין הוא חש בתסמינים ספציפיים. לא קיים שום בסיס אורגני לחששותיו של אותו אדם לגבי כך שהוא באמת חולה. ההפרעה מתבססת בעיקר על חרדה .
הפרעת האדרה (Factitious Disorder).
הפקה מכוונת או זיוף של סימנים פיזיים או פסיכולוגיים או גרימת פציעה או מחלה המקושרת עם הונאה מזוהה. המוטיבציה של ההתנהגות היא להיות בתפקיד החולה. האדם מציג עצמו כחולה לקוי או פצוע. בהפרעת האדרה לא קיימים תמריצים חיצוניים אחרים להתנהגות (כמו רווח כלכלי, הימנעות מאחריות משפטית, או שיפור איכות החיים הפיזית) כמו בהתנהגות ההונאה ברורה גם כשאין רווח משני ברור.
סוגים: אפיזודה בודדת או חוזרות.
טיפול.
האתגר בעבודה עם הפרעות סומפטופורמיות היא העבודה המקבילה של ניפוי הסברים רפואיים לתסמינים הפיזיולוגיים במקביל למחשבה על אבחנת הפרעה נפשית.
הצעד הראשון בטיפול הוא הדיון באבחנה אשר דורש מחשבה מוקדמת, תרגול וניסיון מצד המטפלים . מסירת האבחנה עשויה להיות שלב הטיפול החשוב ביותר ועל כן, תחילה על הרופא לבנות ברית טיפולית עם המטופל. ניתן להשיג זאת באופן חלקי על ידי הכרה בחוסר הנוחות של המטופל בתסמינים הגופניים הלא מוסברים שלו ושמירה על מידה רבה של הפגנת אמפתיה כלפי המטופל במהלך כל המפגשים. בהמשך, על הרופא לבחון יחד עם המטופל את קריטריוני האבחנה להפרעה סומטופורמית ולהסביר את ההפרעה בכל מצב רפואי לצד מידע הנוגע לאטיולוגיה, אפידמיולוגיה וטיפול. כמו כן יש להסביר כי מטרת הטיפול בהפרעות סומטופורמיות היא ניהול במקום ריפוי שכן מטופלים אשר חווים תסמינים פיזיולוגיים שאינם ניתנים להסבר, לעיתים קרובות משמרים את האמונה כי התסמינים שלהם בעלי סיבה פיזית אף על פי שאין עדות ממשית. אמונות אלו מבוססות על פירוש שגוי לתסמינים. מטופלים עשויים להפחית את מעורבותם של גורמים פסיכיאטריים ביזימה, שימור או החרפה של הסימפטומים הפיזיים שלהם.
בנוגע לטיפול תרופתי, מחקרים התומכים ביעילותן של התערבויות פרמקולוגיות בהפרעות אלו הם מוגבלים. אך, נמצא כי טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) יעיל בטיפול בהפרעות אלו. הטיפול מתמקד בעיוותים קוגניטיביים, אמונות שאינן ריאליסטיות, דאגה והתנהגויות המובילות לחרדה בריאותית ותסמינים סומטיים. יתרונותיו של הטיפול הן הפחתת עצימות ושכיחות התסמינים ושיפור תפקודי המטופל. מטרת הטכניקות הללו היא עזרה בהפחתת תסמינים פיזיים וחרדה בנוגע לתסמינים אלו. לרוב, משך הטיפול הוא קצר ונמשך כ6–16 מפגשים.
טיפול רב מקצועי הוכח כיעיל ואף הכרחי במקרים של מטופלים עם הפרעות סומטופורמיות. כאשר חולים אלו מטופלים במערכת הפסיכיאטרית, למטפלים חסר הידע והמיומנות בהערכה ובטיפול בהיבטים הפיזיים\מוטוריים של המחלה (בנוסף: סטיגמה של טיפול פסיכיאטרי, סירוב של מטופלים לפנות לקבלת עזרה). בנוסף למערכת הפסיכיאטרית, גם המערכת הרפואית או מרפאות ייעודיות שונות חסרות את הידע והמיומנות הפסיכולוגית או פסיכיאטרית לטיפול באוכלוסייה זו. לכן, הדבר גורם לרוב לתחושת חוסר אמון של המטופל במערכת, להמשך חיפוש אחר בדיקות וטיפולים, ולהחמרה וכרוניזציה במצב התפקודי. מכיוון שמדובר במצב המשלב היבטים פיזיים ופסיכולוגיים בהגדרתו – יש צורך בטיפול משולב הכולל טיפול פסיכולוגי ופסיכיאטרי
על מנת להתמודד עם חוסר המיומנות של המערכות השונות, ישנה חשיבות בהדרכת רופאים או מתמחים כיצד לנהל באופן טוב יותר את הטיפול במטופלים עם הפרעות אלו. טיפול שכזה יצריך מהמטפל להיפגש עם המטופל על בסיס קבוע ובכך יוכל לצפות הופעת בעיות חדשות. בנוסף, המטפל יוכל למקד את הבדיקות הפיזיות כך שיהיו ממוקדות בתלונות חדשות וכך למעשה ישדר כי הוא מקבל את התסמינים ונותן להם תוקף. עם זאת, המטפל יימנע מאבחות ובדיקות שאינן נחוצות ויעשה שימוש מינימלי בתרופות וטיפולים אחרים.
ניתן לשפר את הצלחת הטיפול על ידי דיון באפשרות של הפרעה סומטופורמית עם המטופל בשלב מוקדם של תהליך ההערכה, הגבלת טיפולים אבחנתיים ורפואיים מיותרים, התמקדות בניהול ההפרעה במקום בריפוי שלה, באמצעות תרופות מתאימות ופסיכותרפיה למחלות נלוות, שמירה מערכת יחסים פסיכו-חינוכית ושיתופית עם מטופלים, והפניית מטופלים לאנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש במידת הצורך.
ראו גם.
היסטריה
היפוכונדריה
תסמונת מינכהאוזן
זיגמונד פרויד
כאב פסיכוגני
השריר הכפן העגול
השריר הַכַּפָּן הֶעָגוֹל (TA: Musculus pronator teres) ממוקם בקדמת האמה. השריר בעל שני הראשים מהווה את הגבול התיכון של גומץ המרפק (השקע בקדמת המרפק). הכפן העגול פועל יחד עם השריר הכפן המרובע לסיבוב כלפי מטה של האמה (לכיוון בו כף היד פונה לכיוון מטה) וכן כמכופף חלש של האמה.
תיאור.
לשריר הכפן העגול שני ראשים המחוברים האחד לעילית העלי התיכונה של עצם הזרוע (הראש הזרועי, Caput humerale musclus pronatoris teretis) והשני לזיז הַוָּוִי של הגומד (הראש הגומדי, Caput ulnare musclus pronatoris teretis). עצב התווך עובר בין שני ראשי השריר הכפן העגול במעברו מהזרוע אל תוך האמה.
חלקו המרוחק של השריר נאחז במרכז הפן הקדמי של עצם החישור.
עצבוב.
השריר הכפן העגול מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השישי והשביעי (C6, C7) דרך עצב התווך.
מינורקה
ונרה 5
ונרה 5 הייתה הגשושית החמישית בתוכנית ונרה הסובייטית ששימשה למחקר כוכב הלכת נוגה. היא שוגרה ב-5 בינואר 1969. מסתה היבשה במסלול הייתה 1130 ק"ג. היא שוגרה מ-"טיאז'ולי ספוטניק" ("לוויין כבד" בתרגום מרוסית) לעבר נוגה במטרה לאסוף עוד מידע אטמוספירי בהמשך למשימתה המוצלחת של ונרה 4. היא סיפקה מידע חדש וחשוב לגבי האטמוספירה של נוגה. מבנה ועיצוב הגשושית היה מאוד דומה לקודמתה אך בזכות מה שנלמד ממשימתה של ונרה 4 ונרה 5 עוצבה באופן שעשה אותה חזקה ועמידה יותר.
כשהתקרבה לאטמוספירה של נוגה הגשושית הראשית שחררה קפסולה במשקל 405 ק"ג שנשאה ציוד מדידה מדעי. בעת שהקפסולה ירדה לעבר פני השטח של נוגה נפתח מצנח שמטרתו הייתה ירידה איטית לעבר פני כוכב הלכת. במשך 53 דקות ב-16 במאי 1969 כשהקפסולה צנחה לאט בזכות המצנח היא החזירה מידע על האטמוספירה של נוגה. היא נחתה בנקודות ציון 3 דרום ו18 מזרח. הגשושית גם נשאה מדליון ועליו סמל ברית המועצות ותמונה של לנין על רקע צידה האפל של נוגה.
התוצאות מהחלקים של ונרה 4, 5, ו6 שנחתו על פני כוכב הלכת סיפקו נתונים כימיים וניתוחים חדשים ומדויקים הרבה יותר לגבי הרכבה האטמוספירה של נוגה בזכות המדידות שנערכו. עם הידע על הצפיפות הגדולה באטמוספירה של נוגה עוצבו מצנחים קטנים יותר כדי לאפשר לקפסולות להגיע קרוב ככל האפשר לפני השטח ולהתרסק לפני שיאזל הכוח המפעיל את מכשירי המדידה שלהן.
תחנת הרכבת יפו
תחנת הרכבת יפו (קרויה גם "תחנת הרכבת מנשייה") היא הנמצאת צפונית ליפו, והיא למעשה תחנת הרכבת הראשונה שהוקמה במזרח התיכון מחוץ למצרים ולטורקיה.
התחנה פעלה בין השנים 1892–1948 כתחנת הקצה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים. התחנה נסגרה בראשית מלחמת העצמאות, ולאחריה הועתקה תחנת הקצה של הקו לתחנת תל אביב דרום. התחנה נסגרה והמסילה בין שתי התחנות פורקה.
היסטוריה.