בעקבות נפילתו של אחיה של אליזה בתחילת מלחמת העולם השנייה, במהלך המערכה על צרפת, החל הזוג בספטמבר 1940 בפעילות כנגד המשטר הנאצי. בני הזוג הדפיסו מאות גלויות וכתבו למעלה מ-200 עלונים בכתב-יד והפיצו אותם בתיבות דואר ובחדרי מדרגות ברחבי ברלין, בעיקר באזור מגוריהם בשכונת ודינג, בצפון העיר. הגלויות והכרוזים קראו לאי-השתתפות בעצרות המונים שארגנו הנאצים, להשתמטות מן השירות הצבאי ולהפלת היטלר מן השלטון. במיוחד דרבנו אנשים לא לתרום למפעל העזרה לחורף, שהיה מפעל צדקה מדומה של הנאצים, שהפעיל לחץ על האזרחים לתרום כסף, ששימש למעשה למימון המלחמה.
עקב הלשנה נעצרו בני הזוג ב-20 באוקטובר 1942. עם מעצרם הכריז אוטו המפל בפני השוטרים "המחשבה על כך שזכיתי להביע את מחאתי כנגד היטלר ומשטרו עושה אותי מאושר".
במשפטם בפני הפולקסגריכטסהוף (בית המשפט העממי, בפניו ערכו הנאצים את משפטי הראווה שלהם) הודו בהאשמות כלפיהם, והסבירו את מניעיהם בכך שהושפעו מכמות האבדות שנסובו לגרמנים, ובייחוד מנפילתו של אחיה של אליזה. עם זאת עמד אוטו על כך שפעל לבדו, ואשתו לא הייתה מעורבת במעשיו. השניים נמצאו אשמים ב"גרימת דמורליזציה בקרב הצבא" וב"הכנות לבגידה" ונדונו למוות.
הם הוצאו להורג בגליוטינה בכלא פלצנזה (Plötzensee) ב-8 באפריל 1943.
הנצחתם.
בשנת 1946 מסר שר התרבות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, המשורר יואכים בכר את תיק החקירה של הגסטפו על בני הזוג לסופר הנס פאלאדה, ובשנת 1947 פרסם הלה את הספר "לבד בברלין", המבוסס על סיפור חייהם של אוטו ואליזה המפל. הספר היה להצלחה, וזכה לשבחים רבים. בשנת 2009 תורגם הספר לראשונה לאנגלית, והביא לגל מחודש של עניין בזוג המפל ובמעשיו.
ביום השנה להוצאתם להורג בשנת 1989 נתלה לוח זיכרון על חזית הבית שבו התגוררו בשכונת ודינג בברלין.
תותח M-68
M-68 הוא תותח הוביצר 155 מילימטר נגרר תוצרת סולתם מערכות. התותח מבוסס על התותח הפיני 122 K60 ועל סדרת ה-155 K68 שפותח לראשונה באמצע שנות ה-60 על ידי חברה פינית בשם טמפלה. האב-טיפוס הראשון הושלם בשנת 1968 והועבר לצה"ל, שהיה מרוצה מיכולותיו. בשנת 1970 החל ייצור סדרתי שלו והוא הוכנס לשירות לפני מלחמת יום הכיפורים. התותח עבר שיפורים בהם קנה ארוך יותר, ראש צילינדר ובריח חדש והדגם החדש נקרא M-71.
מלבד ישראל שירת התותח בצבאות צ'ילה, הפיליפינים, סינגפור ותאילנד.
L33 (רועם).
תותח סולתם M-68 מותקן על גבי תובת טנק שרמן בעל מנוע דיזל - קמינגס VT-8-460Bi. כ-200 יחידות כאלו יוצרו והם שירתו במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל. התותח הוצא משירות.
יחסי אפריקה–ישראל
המונח יחסי אפריקה-ישראל הם היחסים של מדינת ישראל עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה לאחר שזכו בעצמאותן מהמעצמות הקולוניאליות האירופאיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחסי ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שהמדינות הללו קיבלו עצמאות, אך נותקו באחת לאחר מלחמת יום הכיפורים בלחץ מדינות ערב. חידוש היחסים החל בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 והגיע לשיא באמצע שנות התשעים כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו וקשרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל (מלבד מאלי וניז'ר שחידשה את יחסיה עם ישראל אך ניתקה אותו מחדש).
היסטוריה.
הזיקה בין ישראל לבין מדינות אפריקה החלה בראשית התנועה הציונית. בנימין זאב הרצל, מאבות הציונות, הזכיר את העמים האפריקאים והסבל שחוו בתקופת העבדות בספרו "אלטנוילנד" ואף הביע תקווה לסייע במאבקם לשוויון והגדרה לאומית.
ברוח מסורת זו גולדה מאיר, שהתוותה את מדיניות הסיוע המורחבת למדינות אפריקה, הביעה פעמים רבות את גאוותה על שיתוף הפעולה של ישראל עם מדינות אפריקה. המציאות הפוליטית של ישראל מיום הקמתה עיצבה גם מניעים מעשיים למעורבותה של ישראל ועד היום ניתן לראות שפעילותה של ישראל באפריקה מגוונת בהתאם.
האינטרסים הפוליטיים והכלכליים קיבלו צורות שונות במהלך העשורים שמאז הקמת מדינת ישראל, אך אפילו בתקופות של ניתוק יחסים דיפלומטיים, ישראל שימרה את נוכחותה ביבשת. מדינת ישראל היום באפריקה פועלת במספר ערוצים וחלק גדול מפעילותה מתואם ויזום על ידי "המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי" (מש"ב) במשרד החוץ הישראלי. מש"ב מרכזת פעילויות סיוע גדולות בכל רחבי היבשת בתחום הרפואה, החקלאות והתשתיות בשיתוף עם ארגון הגג של ארגוני סיוע ישראלים ויהודים - ישראייד וגם עם גורמים עסקיים פרטיים. בנוסף, לישראל קשרי מסחר ענפים בתחום הביטחוני ומוצרים ושירותים שונים בתחום התשתיות והחקלאות. כלל הייצוא מישראל ליבשת עמד על 2.5 מיליארד דולר בשנת 2008.
באופן כללי, תחילת היחסים עם מדינות אפריקה הייתה מושפעת יותר מסולידריות ומניעים הומניים, ובהמשך, בשנות החמישים והשישים, הרצון להתקרבות למדינות העולם השלישי בכלל, ואפריקה בפרט, הושפע יותר ממניעים פוליטיים פרקטיים ואסטרטגייםֿ. ישראל, כחלק מאסטרטגיה מדינית, יצרה קשרים עם מדינות באמצעות אספקת מערכות נשק, שהיו חיוניות להן. למשל, מדינות כגון אוגנדה, קונגו, קניה ואתיופיה
בנוסף, עד אשר מדיניות הפיקוח על מכירת הנשק החלה להיאכף ברמה נאותה, סחרו גורמים ישראליים בנשק עם משטרים דכאניים.
יחסיה הדיפלומטיים של ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שמדינות אפריקה קיבלו עצמאותן. לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים החלה הידרדרות ביחסים בעקבות לחץ מדינות ערב. במהלך שנות ה-70, למרות היעדר היחסים הדיפלומטיים הייתה פעילות ישראלית באזור קרן אפריקה וגם בדרום אפריקה. היחסים הדיפלומטיים של ישראל עם מדינות אפריקה חודשו בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, והגיעו לשיאם באמצע שנות התשעים, כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו ויצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל. היום ישראל ממשיכה לפעול ולשתף פעולה עם מדינות אפריקאיות רבות במגוון תחומי המומחיות של אזרחיה.
הקשרים בשנות ה-50 וה-60.
בעקבות כישלון דיפלומטי מתמשך במדינות אסיה, ישראל הפנתה את מבטה ליבשת אפריקה. תחילת היחסים בין ישראל למדינות אפריקה בקשרים של ההסתדרות עם גופים באפריקה, באמצע שנות החמישים של המאה ה-20, לפני קבלת העצמאות של רוב המדינות האפריקאיות. משרד החוץ הישראלי היה מעוניין להחליש את ההשפעה הצפון-אפריקאית והערבית במדינות אפריקה החדשות שמדרום לסהרה.
נציגות ישראלית רשמית ראשונה הוקמה באקרה, בירת גאנה, בשנת 1956, כשנה לפני שגאנה זכתה בעצמאות. דוד בן-גוריון שלח מסר לראש הממשלה הראשון של גאנה ברוח הציונות, מסר שביסס מכנה משותף בין האפריקאים ליהודים, שחוו סבל רב, לדבריו, מידי האדם הלבן. בשנים שלאחר מכן ישראל השקיעה משאבים רבים בקשירת הקשרים עם מדינות אפריקה שקיבלו את עצמאותן, בהתאם לקו שהתוותה שרת החוץ, גולדה מאיר. הרצון הישראלי בקשרים עם מדינות אפריקה נבע משיקולים שונים:
ככלל, המניעים של המדינות האפריקאיות החדשות היו הרצון למודרניזציה בתחומי חקלאות, תעשייה וצבא. הבחירה בישראל כבעלת-ברית בתחומים אלה נבעה ממספר סיבות. ראשית, למרות משאביה המוגבלים מבחינה תקציבית, ישראל לא הייתה חלק מהמדינות הקולניאליות, ולא היוותה איום על הלאומיות האפריקנית הצומחת. שנית, האופי המעורב של הכלכלה הישראלית ונטיותיה הסוציאליסטיות תאם את התפיסות והתוכניות לפיתוח של רבות ממשלות אפריקה. שלישית, לישראל היה ניסיון בבעיות דומות לאלה שאיתן התמודדו מדינות אפריקה, בגלל תנאי השטח, אופי האקלים ומחסור במים. מעבר לכך, המדינות הונעו על ידי הרצון להימנע מהשתלטות המעצמות הגדולות ולפחות עד שנות השבעים של המאה ה-20, גם על ידי הרצון לא להתערב בסכסוכים שלא נוגעים לאפריקה באופן ישיר.
לצורך חיזוק הקשרים, ישראל ניתבה לפעילות עם מדינות אפריקה את מיטב כוח האדם שלה במשרד החוץ. נציגויות ישראליות הוקמו ב-35 מדינות, עם שגרירים ב-26 מתוכן. עם 20 מהמדינות ישראל הייתה חתומה על הסכמי מסחר והגישה למדינות החדשות סיוע בתחומים מגוונים, שכללו חקלאות, רפואה, ביטחון ופיתוח תעשייתי, באמצעות מעל 1,800 מומחים ישראלים שנשלחו לאפריקה. את פעילות הסיוע ריכזה המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) במשרד החוץ, שהחלה לפעול בשנת 1959. כמו כן, אלפי אפריקאים הגיעו לישראל להשתלמויות קצרות במגוון תחומים. מתחילת פעילותה של מש"ב, השתתפו בהכשרות בישראל ובאפריקה עשרות אלפי אפריקאים. בין השנים 1958 ו-1971 כ-7,000 אלפים אפריקאים קיבלו הכשרה במכון האפרו-אסייתי ללימודי עבודה שנוסד על ידי ההסתדרות בשנת 1960 בתל אביב, ובמרכז ההכשרה הבינלאומי הר כרמל לשירות קהילתי שנוסד בשנת 1962 בחיפה, ובבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סיוע ביטחוני באימון יחידות עילית ומכירת נשק ניתן בעיקר לאתיופיה ואוגנדה, אך גם לחוף השנהב, גאנה וזאיר. חברות ישראליות כ"סולל בונה”, "מקורות" ו"צים", ביצעו פרויקטים שונים באפריקה. בין הפרויקטים של סולל בונה היה בניית הטרמינל של נמל התעופה אנטבה באוגנדה (לימים המקום בו רוכזו בני הערובה הישראלים בעת מבצע יונתן). הסיוע השיג את מטרותיו ומדינות אפריקה נתנו לישראל תמיכה במוסדות האו"ם. באותה תקופה היה יוצא לאור כתב העת "L'information d'Israel" שהיה מופץ במדינות דוברי צרפתית. ב-1966 יצא ראש הממשלה לוי אשכול לביקור בשש מדינות באפריקה. התפתחו גם קשרי מסחר בהיקף קטן יחסית, שהגיע לכ-57 מיליון דולר בשנת 1972. ישראל ייצאה לאפריקה מוצרי מזון, ביגוד, תרופות, ציוד חקלאי, ציוד אלקטרוני ומוצרי משרד, וייבאה חומרי גלם מאפריקה. מהרפובליקה המרכז אפריקאית ומזאיר ייבאו יהלומים גולמיים, אורניום מגבון ומזאיר ובקר מאתיופיה וקניה.