במשך שנים רבות מתח הית' ביקורת על הקו הרעיוני החדש של המפלגה השמרנית. בעת תבוסתו הוא היה עדיין פופולרי בקרב חברי המפלגה מהשורה וזכה למחיאות כפיים חמות בוועידת המפלגה של 1975. הוא לקח חלק מרכזי במערכה לקראת משאל העם על חברותה של בריטניה בשוק האירופאי המשותף ונותר פעיל בבמה הבינלאומית, כולל חברות בוועדת החקירה בראשותו של וילי ברנדט בנושאי פיתוח, במיוחד בנוגע למיזמים הקשורים ליחסים בין מדינות צפוניות ודרומיות על פני כדור הארץ.
יחסיו עם תאצ'ר נותרו קרירים ובשנים 1979 – 1980 הוא דחה את הצעותיה לשמש כשגריר בריטניה בארצות הברית וכמזכיר הכללי של נאט"ו. הוא המשיך להיות דמות מרכזית באגף המרכזי של המפלגה השמרנית ובוועידת המפלגה של 1981 הוא מתח בגלוי ביקורת על מדיניותה הכלכלית של הממשלה, קרי, המוניטריזם ושיעור אינפלציה שעלה מ-13% ב-1979 ל-18% ב-1980 וירד ל-4% ב-1983, זאת בנוסף לשיעור אבטלה שנסק מ-1% באמצע שנות החמישים ל-14% בספטמבר 1982.
ב-1990 טס הית' לבגדאד כדי לנסות לנהל משא ומתן על שחרורם של נוסעי מטוס ואזרחים בריטים נוספים שנלקחו כבני ערובה כאשר פלש סדאם חוסיין לכווית. לאחר אירועי "יום רביעי השחור" (השעיית הלירה שטרלינג ממנגנון שער החליפין האירופי), הצהיר הית' בבית הנבחרים שעל הממשלה להקים קרן רזרבות כדי להתמודד עם ספסרי מטבע.
בשנות השישים חי הית' במכלול הבניינים אולבני שליד רובע פיקדילי. לאחר הסיום הבלתי צפוי של כהונתו כראש הממשלה, סירב הזוג הצרפתי שהתגורר שם לדרישתו לפנות את הבית כדי שהוא יוכל לחזור ולהתגורר שם ("כל כך הרבה בשביל האחדות האירופאית!" כתב הית' מאוחר יותר בזכרונותיו). במשך ארבעה חודשים התגורר הית' בדירתו של חבר הפרלמנט ממפלגתו, טים קיטסון. קיטסון סירב להצעתו של הית' לקבל שכר דירה, אך לימים הוא נזכר בהזדמנות כאשר שעון היד שלו התקלקל והית' הציע לו לקחת את אחד משעוני היד שהיו באוסף הגדול שלו שהוענק לו כמתנה באחת מנסיעותיו. ביולי 1974 אפשר להית' הדוכס מווסטמינסטר, שהיה אחד מבעלי הקרקעות הראשיים בלונדון ותומך נלהב בחברותה של בריטניה בשוק האירופי, לשכור נכס שלו ברחוב וילטון בבלגרביה תמורת שכר דירה שנתי של 1,250 ליש"ט (כמעט 10,000 ליש"ט בערכי 2014), עשירית ממחיר השוק. הבית כלל שלוש קומות ומרתף עבור עובדת משק הבית שלו. הית' המשיך להתגורר בבית זה עד שלעת זקנתו מצב בריאותו לא אפשר לו לעלות במדרגות.
בפברואר 1985 רכש הית' בית כפרי בעיר סולסברי שבמחוז וילטשייר, שם הוא התגורר עד למותו עשרים שנים לאחר מכן. ב-1987 הוא היה מועמד בבחירות לתפקיד נשיא אוניברסיטת אוקספורד, אך הפסיד לרוי ג'נקינס כתוצאה מהתפצלות הקולות במפלגה השמרנית עם הלורד בלייק.
הית' המשיך לשבת על הספסלים האחוריים של המפלגה השמרנית בבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה הלונדוני של אולד בקסלי וסידקפ והחל משנת 1992 הוא היה זקן חברי הבית וראש הממשלה לשעבר המבוגר ביותר. ב-23 באפריל 1992 הוענק להית' תואר אביר מסדר הבירית. בבחירות הכלליות של 2001 הוא פרש מהחיים הפוליטיים. הית' וטוני בן היו שני חברי הפרלמנט המכהנים האחרונים שנבחרו בתקופת מלכותו של ג'ורג' השישי, כשמבין השניים היה הית' היחידי שכיהן ברציפות (כהונתו של בן הופסקה לזמן קצר בין השנים 1983 – 1984). בן פרש גם הוא בבחירות 2001.
באופן חסר תקדים, הוצב בפרלמנט פסל דיוקן של הית' עוד בחייו. פסל הארד, מעשה ידיו של מרטין ג'נינגס, הועבר למבואת חברי הפרלמנט ב-2002. ב-29 באפריל אותה שנה, ביום הולדתו ה-86, נכח הית' בארמון בקינגהאם יחד עם מי שכיהן אז כראש הממשלה, טוני בלייר, עם עוד שלושה ראשי ממשלה לשעבר שהיו אז בחיים (ג'יימס קלהאן, מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור) ועם קרובי משפחותיהם של ראשי ממשלה שהלכו לעולמם, בארוחת ערב שהייתה חלק מחגיגות יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה. הייתה זו אחת מהופעותיו הפומביות האחרונות של הית', שכן בשנה שלאחר מכן החל מצב בריאותו להתדרדר עד למותו שלוש שנים לאחר מכן.
מחלתו ומותו.
באוגוסט 2003, בגיל 87, לקה הית' בתסחיף ריאתי כאשר שהה בחופשה בזלצבורג, אוסטריה. הוא מעולם לא התאושש לחלוטין ועקב בריאותו המתדרדרת וקשיי הניידות שלו הוא הופיע בציבור מספר פעמים מועט בשנתיים האחרונות לחייו. הופעתו הציבורית האחרונה הייתה ב-30 בנובמבר 2004 בטקס הסרת הלוט מעל מערך של שערים על שמו של וינסטון צ'רצ'יל בקתדרלת סנט פול.
בהתבטאותו הפומבית האחרונה התייחס הית' לג'יימס קלהאן, שמת ב-26 במרץ 2005, באומרו, "ג'יימס קלהאן היה דמות ותיקה בחיים הפוליטיים של הארץ הזאת במהלך הקריירה הארוכה והמגוונת שלו. כאשר ישב באופוזיציה הוא מעולם לא היסס לייצג בנחישות את עניינה של מפלגתו. כאשר הוא כיהן כראש הממשלה הוא נקט בגישה מתונה הן כלפי תומכיו והן כלפי מתנגדיו. אף על פי שהוא עזב את בית הנבחרים ב-1987, הוא המשיך לעקוב אחר העולם הפוליטי ותמיד היה זה עונג לפגוש אותו. איבדנו דמות מרכזית בנוף הפוליטי שלנו".
אדוארד הית' מת מדלקת ריאות בערבו של ה-17 ביולי 2005, בגיל 89. גופתו נשרפה ב-25 ביולי בטקס שבו נכחו 1,500 איש. ביום שלמחרת מותו הקרין ערוץ הפרלמנט של ה-BBC את צילומי הכיסוי התקשורתי של בחירות 1970. טקס ההלוויה שלו נערך במנזר וסטמינסטר ב-8 בנובמבר ובו נכחו אלפי אנשים. שלושה ימים לאחר מכן נטמן אפרו בקתדרלת סולסברי. כמחווה להית' אמר ראש הממשלה, טוני בלייר, "הוא היה אדם עם הרבה יושרה ואמונות שבהן הוא החזיק בנחישות ומעולם לא פקפק בהן".
ירושתו.
בינואר 2006 פורסם שהית' הוריש את ביתו הכפרי בסולסברי ואת תכולתו, שערכם מוערך ב-5 מיליון ליש"ט, לקרן צדקה לשימור ביתו כמוזיאון לתולדות הקריירה שלו. הבית פתוח לציבור ונערכים בו סיורים מודרכים בחודשים מרץ עד אוקטובר ובו מוצג אוסף גדול של חפציו האישיים של הית' לצד ספרייתו האישית, אוספי תצלומים וציורים פרי מכחולו של וינסטון צ'רצ'יל. בצוואתו הוריש הית', שלא היו לו יורשים, 20,000 ליש"ט לאלמנת אחיו ו-2,500 ליש"ט למנהלת משק הבית שלו.
חייו האישיים.
שיט יאכטות.
הית' היה שייט יאכטות נלהב. את היאכטה הראשונה שלו, " Morning Cloud", הוא רכש ב-1969 ובאותה שנה הוא ניצח במרוץ היאכטות סידני-הובארט. הוא היה הקפטן של נבחרת בריטניה שזכתה ב-1971 ב"גביע האדמירל" (Admiral's Cup), בעודו מכהן כראש הממשלה וכן עמד בראש הנבחרת כאשר היא התמודדה ב"מרוץ פסטנט" (Fastnet race) ב-1979. הוא היה חבר במועדון השייט של בראודסטייס, שם הוא למד לשוט על סירות מפרש לשני אנשי צוות לפני שעבר בהצלחה לסירות גדולות יותר.
מוזיקה קלאסית.
הית' גילה עניין רב במוזיקה קלאסית כפסנתרן, כנגן עוגב וכמנצח. בתחום זה הוא התפרסם על הכנסתו של פסנתר סטיינווי גדול למעונו ברחוב דאונינג 10, שנקנה ב-450 ליש"ט, כספי פרס קרלמן שהוענק לו על מאמציו להכניס את בריטניה לשוק האירופי המשותף ב-1963 ואת הפסנתר הוא בחר בעצת ידידתו, הפסנתרנית מאורה לימפני. הוא ניגן בקונצרטי מזמורי חג המולד בכל שנה מנערותו ועד לזקנתו. בצעירותו ניגן הית' לעיתים בעוגב בתפילות שהתקיימו בכנסיית השילוש הקדוש ברומפטון שבלונדון.
הית' ניצח על התזמורת הסימפונית של לונדון בקונצרט הגאלה ברויאל פסטיבל הול בנובמבר 1971 כשזו ביצעה את הפתיחה ליצירתו של אדוארד אלגר, קוקיין. הוא גם ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ועל התזמורת הקאמרית האנגלית וכן על תזמורות בגרמניה ובארצות הברית. במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה, הזמין הית' את ידידיו המוזיקאים, כמו אייזק שטרן, יהודי מנוחין, קליפורד קרזון ורביעיית אמדאוס, להופיע, הן בצ'קרס, המעון הכפרי של ראש הממשלה והן במעון הרשמי בדאונינג 10. הית' היה הנשיא המייסד של תזמורת הנוער של הקהילה האירופית ב-1976, כיום תזמורת הנוער של האיחוד האירופי. ב-1988 הקליט הית' את הקונצ'רטו המשולש של לודוויג ואן בטהובן ואת הקונצ'רטו לצ'לו בסול מז'ור של לואיג'י בוקריני.
כדורגל.
הית' היה אוהד של קבוצת הכדורגל ברנלי וזמן קצר לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה הוא חנך ב-1974 את היציע על שם נשיא המועדון, בוב לורד, באצטדיון הביתי של המועדון, טרף מור שעלות בנייתו הייתה 450,000 ליש"ט.
כתיבה.
הית' כתב מספר ספרים. בין השאר הוא הוציא לאור את ספרו "שיט, מוזיקה ומסעות". הוא גם ליקט אוסף של מזמורים בשם "חדוות חג המולד" ("The Joy of Christmas") שפורסם ב-1978 על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד וכלל לחנים ומילים למגוון רחב של מזמורי חג מולד, כשכל אחד מהם מלווה ביצירת אמנות דתית ובהקדמה קצרה פרי עטו של הית'.
האוטוביוגרפיה של הית', "מהלך חיי" (The Course of My Life), יצאה לאור ב-1998. בידיעה על מותו של הית' שפורסמה בדיילי טלגרף, נכתב שבכתיבת ספר זה "היו מעורבים עשרות חוקרים וכותבים במשך שנים רבות".
נטייתו המינית.
הית' מעולם לא נשא אישה. הוא היה אמור לשאת לאישה את חברת ילדותו, קיי ראבן, שעל פי המסופר איבדה את סבלנותה ובסופו של דבר נישאה לקצין חיל האוויר המלכותי שאותו הכירה במהלך חופשה ב-1950. בפסקה בת ארבעה משפטים בספר זיכרונותיו טען הית' שהוא היה טרוד מדי בביסוס הקריירה שלו לאחר המלחמה. בראיון טלוויזיוני עם מייקל קוקרל ב-1998 אמר הית' שהוא שמר את תמונתה של ראבן בדירתו במשך שנים רבות.