היהודים התגוררו ברובע היהודי הקרוי קאל “El Call” (נגזר מן המלה הלטינית Callis שפירושה סמטה או רחוב), כפי שנקראו גם יתר הקהילות היהודיות בתחומי כתר אראגון. במאות ה־12 וה־13, בתקופת "תור הזהב" היא אף הפכה לאחד ממרכזי התרבות היהודית החשובים בספרד, והתפתחה בה מסורת קבלית ורוחנית רבת השפעה. בין החכמים הבולטים בעיר נמנה הרמב"ן, שגם כיהן כרב הראשי של העיר ושל קטלוניה כולה, וכן רבנו יונה, שאף כונה על שם עירו "גירונדי". במהלך המאה ה־13 מנתה הקהילה 1,000 נפשות ובניה השתלבו במנגנון הפקידות הציבורית שבעיר וקיימו קשרי מסחר ענפים עם ערי האזור ובכללן בסלו וברצלונה. בשלהי המאה ה־13 החלו רדיפות יהודים ובהמשך, ב־1331 נערכו פרעות ברובע היהודי. עם זאת ב־1306 קלטה הקהילה יהודים שגורשו מצרפת.
ב־1391 התעצמו הרדיפות על רקע דתי, כאשר המון מוסת של איכרים פרע בבני הקהילה ומתועדים עשרות רבות מבני הקהילה אשר סירבו להמיר את דתם ונרצחו וכן החרמת רכוש ומבני ציבור. ב־1415 הושבו לבני הקהילה בית הכנסת והמקווה. במהלך המאה ה־15 הגיע לשיאו תהליך דעיכת הקהילה אשר לווה ברדיפות בלתי פוסקות, צמצום שטחו של הרובע היהודי, מגבלות כלכליות הולכות וגוברות והמרות דת. עם פרסומו של צו הגירוש ליהודי ספרד, התגוררה בעיר קהילה מצומצמת וב־2 באוגוסט 1492 עזבו בני הקהילה את העיר לבלי שוב.
ברובע הגותי שבעיר העתיקה שוכן "המוזיאון היהודי" (Museu d'història dels Jueus) המנציח את זכרה של הקהילה היהודית בעיר ובקטלוניה כולה. חלק מצאצאי מגורשי ז'ירונה נושאים את שם המשפחה גירון ועלו לישראל בעיקר מהבלקן.
מוצאו של כל לוי הנושא את שם המשפחה הורוביץ (לצורותיו השונות - , , גורוויץ' ועוד) הוא קרוב לוודאי מז'ירונה.
יחסים עם ישראל.
בנובמבר 2011 הגיעו לביקור בירושלים, לחיזוק היחסים עם ישראל, אוריאול פוז'ול, בכיר במפלגת קונברז'נסיה ("האיגוד הדמוקרטי של קטלוניה") ומספר יועצים ואנשי עסקים. הם נפגשו, בין השאר, עם נשיא המדינה שמעון פרס, סיירו בעיר העתיקה, במזרח ובמערב ירושלים.
מייקופ
מייקופ (רוסית: Майко́п, צ'רקסית: Мыекъуапэ, בתרגום: "עמק התפוחים") היא עיר ברוסיה בצפון הרי קווקז, בירת רפובליקת אדיגיה (רוסית: Адыгея). נמצאת על גדתו הימנית של הנהר 'בליה', יובלו של הנהר קובאן. אוכלוסיית העיר מונה כ-144,101 תושבים (2015).
היסטוריה.
האזור שהעיר נמצאת נכבש על ידי הרוסים במלחמת קווקז, שהתקיימה בין 1817 ל-1864. העיר נוסדה ב-25 במאי 1857 כמאחז צבאי רוסי. מ-1870 הוכרזה כעיר. החל משנת 1890 ליד העיר נתגלו על ידי פרופסור וסלובסקי מאוניברסיטת סנקט פטרבורג אתרי קבורה מתקופת הברונזה, הנקראים בשם תרבות מייקופ. ב-1909 על ידי פרופסור איוון גובקין באזור התגלו מכרות נפט, והעיר התחילה להתפתח כמרכז לתעשייה זו. ב-27 ביולי 1922 העיר נהפכה לחלק מהחבל הצ'רקסי (האדיגי) האוטונומי עם קרסנודר הבירה. ב-1936 הבירה הועברה למייקופ.
מייקופ הייתה כבושה בידי הנאצים מ-9 באוגוסט 1942 עד ל-29 בינואר 1943. ב-1990 החליטה המועצה העליונה של החבל האוטונומי, בהסכמה עם שלטונות רוסיה, להפוך את הישות לרפובליקה ולהיפרד ממחוז קרסנודר, ומייקופ הייתה לבירת רפובליקת אדיגיה.
קיטש
קִיטְשׁי (גרמנית: Kitsch) מוגדר בדרך כלל כחפץ נחות מבחינה אסתטית, שיוצר בזול, שתפקידו לזהות את בעליו עם סטטוס חברתי חדש, יותר מאשר להביא לתגובה אסתטית ממשית. לעיתים נעשה בו שימוש בו ככינוי גנאי לטעם אמנותי.
מאפיינים.
על פי רוב "קיטש" הוא בעל אחד מאפיינים מסוימים הבאים:
היסטוריה.
אם כי האטימולוגיה של המילה אינה ברורה, מקובל כי המילה הגיעה משוק האמנות במינכן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19, שם תיארה ציורים זולים שקל למוכרם. "קיטש" בגרמנית גם מתקשר לפועל "קיטשן", שפירושו "לגרד בוץ מהרחוב". הקיטש התאים לטעם של הבורגנות המינכנית החדשה, שכמו רוב המתעשרים החדשים, חשבו כי הם יכולים להגיע לסטטוס של אלה מהאליטה התרבותית בהם הם קינאו על ידי חיקוי גס של המאפיינים הבולטים ביותר בהרגלים התרבותיים שלהם. גרסה נוספת היא, כי משמעות המילה נעשתה "ליצור (אמנות) בחיפזון".
אוונגרד וקיטש.
המילה התפרסמה בשנות ה-30 בזכות התאורטיקנים תיאודור אדורנו, הרמן ברוך וקלמנט גרינברג, שביקשו להגדיר את האוונגרד והקיטש כהפכים. לעולם האמנות של אותו הזמן, הפופולריות העצומה של הקיטש הובנה כאיום לתרבות. הטענות של תאורטיקנים אלה הסתמכו על הגדרה של הקיטש כסוג של "תודעה כוזבת", מושג מרקסיסטי שפירושו כי התודעה הכללית של הציבור בקפיטליזם מולכת שולל לגבי רצונותיה האמיתיים. מרקסיסטים מניחים כי יש חוסר התאמה בין המצב האמיתי במציאות לבין איך שהיא נראית.
אדורנו ראה זאת במסגרת של "תעשיית התרבות", שבה האמנות נשלטת ומנוסחת על ידי צורכי השוק, ומסופקת לאוכלוסייה פסיבית שמקבלת אותה – האמנות המסופקת אינה מאתגרת ואין לה משמעות, אך היא ממלאת את התפקיד של בידור והעסקת האוכלוסייה. היא גם עוזרת לדיכוי האוכלוסייה בקפיטליזם בכך שמסיחים את דעתה מהניכור שלה. האמנות עבור אדורנו אמורה להיות סובייקטיבית, מאתגרת, ומכוונת כנגד הדיכוי של מבנה הכוח. הוא טען כי הקיטש הוא פרודיה של הקתרזיס, ופרודיה של התודעה האסתטית.
ברוך קרא לקיטש "הרעה בתוך מערכת הערכים של האמנות" – כלומר, אם אמנות אמיתית היא "טוב", הרי שקיטש הוא "הרע". ברוך טען כי הקיטש בוזז את האמנות היצירתית בכך שהוא מאמץ נוסחאות שמחקות אותה, אך מגביל את עצמו למוסכמות ודורש שלטון מוחלט של אותם מוסכמות. עבורו, הקיטש הוא לא רק אמנות גרועה – הוא יוצר מערכת משל עצמו. הוא טען כי הקיטש מנסה להגיע ל"יופי" במקום ל"אמת", וכי כל ניסיון לעשות משהו יפה מוביל לקיטש.
גם לגרינברג היו דעות דומות; במאמרו "אוונגרד וקיטש" (1939) הוא טען, כי האוונגרד קם כדי להגן על הסטנדרטים האסתטיים מפני הידרדרות בטעמה של החברה הצרכנית, וכי הקיטש והאמנות הם הפכים. אחת מהטענות היותר מעוררות מחלוקת שלו היא שהקיטש מקביל ל"אמנות אקדמית": "כל קיטש הוא אקדמי, וכל שאקדמי הוא קיטש". טענתו הייתה מבוססת על כך שהאמנות האקדמית, כמו זו של המאה ה-19, הדגישה חוקים ונוסחאות שנלמדו, וניסתה לעשות את האמנות לדבר נלמד שקל לבטאו. מאוחר יותר הוא חזר בו מעמדה זו. אם כי ייתכן שאמנות אקדמית מסוימת אכן הייתה קיטש, אין זה נכון ביחס לכולה, ולא כל הקיטש הוא אקדמי.
תאורטיקנים אחרים גם הם קשרו את הקיטש לטוטליטריות. הסופר הצ'כי מילן קונדרה, בספרו "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1984), הגדיר זאת כ"הכחשה המוחלטת של החרא". טענתו הייתה כי הפונקציה של הקיטש היא להסתיר כל דבר שקשה לבני אדם להתמודד עמו, ובמקום זו הוא מציע תמונת עולם מטוהרת שבה "כל התשובות ניתנות בהתחלה, ואינן מאפשרות שאלות כלל". בהקשר זה, מתייחס קונדרה גם לקיטש שבמוות: "לפני שאנו נשכחים, אנו הופכים לקיטש. הקיטש הוא תחנת-המעבר בין החיים והשיכחה."
קונדרה הציע כי הקיטש מנסה לטייח את המורכבות והסתירות של החיים האמיתיים, ולפיכך הוא קשור באופן הדוק לטוטליטריות. בדמוקרטיה בריאה, אנשים בעלי רצונות מגוונים מתחרים ודנים זה עם זה על מנת להגיע לקונצנזוס כללי; לעומת זאת, "כל דבר שמפריע לקיטש", כולל אינדיבידואליזם, ספק, ואירוניה, "יש להגלותו" כדי שהקיטש ישרוד. לפיכך, קונדרה כותב, "בכל מקום שבו תנועה פוליטית אחת משתלטת על כל הכוח בחברה, אנו מוצאים "קיטש טוטליטרי".
עבור קונדרה, "קיטש מעלה שתי דמעות זו אחר זו. הראשונה אומרת: כמה נחמד לראות ילדים רצים על הדשא! השנייה אומרת: כמה נחמד שכמו כל האנושות, גם אני מתרגש מילדים שרצים על הדשא! רק הדמעה השנייה היא שעושה את הקיטש לקיטש".
אמנות אקדמית.
יש רבים שעדיין מחשיבים את האמנות האקדמית בת המאה ה-19 כקיטש, אם כי דעה זו מבוקרת על ידי מבקרים מודרניים. אולי התאוריה הטובה ביותר היא זו של ברוך, שטען כי תחילתו של הקיטש הייתה ברומנטיקה, שלא הייתה קיטש בעצמה, אך פתחה לכך פתח בכך שהדגישה את הצורך באמנות רבת הבעה.
ישנה סיבה כפולה מדוע האמנות האקדמית, שהמשיכה את המסורת הזו, מקושרת לקיטש. אין זאת משום שהאמנות האקדמית הייתה נגישה לכל – למעשה, בתקופה זו האינטלקטואלים החלו להנגיד בין "אמנות גבוהה" ל"אמנות נמוכה". האמנות האקדמית ביקשה להיות חלק מהמסורת המושרשרת בחוויה האסתטית והאינטלקטואלית. בהחלט היו איכויות אינטלקטואליות ואסתטיות באמנות זו – דוגמאות טובות שלה הוערכו ביותר על ידי האמנים האוונגרדים שמרדו נגדה. אך נשמעה ביקורת על היותה "יפה מדי" ו"דמוקרטית מדי", באופן שגרם לאמנות להיראות פשוטה וחיצונית.
אמנים אקדמאיים רבים ניסו להשתמש בנושאים מהאמנות הנמוכה ולהאציל אותם כאמנות גבוהה, על ידי כך שימצאו בהם את הצורה והיופי, ובכך ניסו לעשות את עולם האמנות לדמוקרטי יותר. באנגליה, אקדמאיים מסוימים אף אמרו כי על האמן לעבוד בשוק. במובנים מסוימים מטרה זו של דמוקרטיזציה אכן הושגה, והייתה הצפה של אמנות אקדמית, והאמנות הייתה פופולרית בציבור כמו הקולנוע כיום. הבנה באמנות נעשתה לדבר נפוץ, וכך גם העשייה האמנותית עצמה, והחל להיות ערבוב בין האמנות הגבוהה לנמוכה. לעיתים אמנות שנחשבה כקיטש הציגה כישרון טכני גבוה, כגון ייצוג מדויק, אך לא הייתה בטעם טוב.
שנית, הנושאים והדמויות שהוצגו באמנות האקדמית, אם כי היו מקוריים בתחילה, הופצו בציבור בצורת גלויות והדפסים – דבר שהאמנים עצמם תמכו בו בדרך כלל – ותמונות אלה הועתקו עד אין סוף באופן קיטשי, עד שהם נעשו לקלישאות נדושות.