בשנת 1764 פרסמה חברת לוידס את "רישום האוניות" הראשון, זאת במטרה לספק לחתמי אוניות ולסוחרים מידע באשר למצב הספינות שאותן ביטחו ובעזרתן שינעו סחורות. גוף הספינה קיבל ציון באותיות בהתאם למצבו (A הגבוה ביותר), תורני הספינה, מפרשיה ושאר הציוד שעל סיפונה קיבל ציון בספרות (1 הגבוה ביותר). הסיווג "A1", שהוא הגבוה ביותר, הפך ברבות הימים לביטוי נרדף למצוינות. שיטת סיווג זו הופיעה לראשונה במהדורת מרשם לוידס משנת 1775–1776.
מאז שנת 2001 מתפרסם מרשם לוידס, הכולל כל ספינת סוחר שמשקלה הכולל מעל 100 טון, על ידי חברה משותפת של לוידס רישום-פיירפליי (אנגלית: Lloyd's Register-Fairplay).
איוטהאיה
איוטהאיה (בתאית: อยุธยา) ובשמה המלא פהרה נאקהון סי איוטהאיה (เทศบาลนครพระนครศรีอยุธยา) היא עיר הבירה של מחוז איוטהאיה, ושוכנת כ-70 ק"מ מצפון לבנגקוק במרכזה של תאילנד. העיר נוסדה בשנת 1351 על ידי או-טונג והייתה לעיר החזקה במדינה ולבירתה. לשיאה הגיעה העיר במאה ה-16 ובמאה ה-17 אך חרבה בשנת 1767 לאחר שצבאות בורמה כבשוה והחריבוה.
מרכזה העתיק של העיר שוכן על אי במקום מפגשם של שלושה נהרות - מאה נאם צ'או פראיה (הממשיך וזורם דרומה דרך בנגקוק אל מפרץ תאילנד), מאה נאם פאסאק ולופבורי. אורכו של האי ממזרח למערב כ-4.2 ק"מ ורוחבו כ-2 ק"מ. האי והאזור הסמוך לו הוא פארק היסטורי מאז 1967 וחלק ממנו מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991. העיר המודרנית משתרעת ממזרח למרכז ההיסטורי, ובשנת 2006 התגוררו בה 54,888 איש. העיר מקושרת בכביש מהיר ("פאהוניות'ין"), במסילת רכבת ובנתיב השיט שבנהר אל הבירה בנגקוק.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1351 על ידי או-טונג אשר היה מנהיגה של מדינה וסאלית של ממלכת סוקוטהאי. באמצע המאה ה-14 כבש או-טונג את אזור איוטהאיה ויסד את העיר על האי בין שלושת הנהרות, במקום בו ניצב יישוב חמרי קודם. הוא הכתיר את עצמו למלך ונטל את השם רמאטהיבודי הראשון. העיר התפתחה והתחזקה, וב-1412 פלש צבאה בראשות המלך רמאטהיבודי השני לאנגקור וכבש אותה. ב-1438 גברה איוטהאיה על סוקוטהאי, היוצרות התהפכו והאחרונה הייתה למדינה ואסלית של איוטהאיה. במאה ה-16 באו לסיומן שנים ארוכות של יריבות בין איוטהאיה לממלכת צ'יאנג מאי בצפון תאילנד, ובכך הונח היסוד לעליונותה של איוטהאיה ברחבי המדינה.
העיר נהנתה מתקופת פריחה ועמדה בקשרי מסחר עם כל מדינות דרום-מזרח אסיה וכן עם יפן ומעצמות אירופה. חברות מסחריות הקימו תחנות סחר סמוך לגבולות העיר, והמסחר נשען על נתיב השייט בנהר מאה נאם צ'או פראיה שהיה קצר מהיום, שכן חופיו של מפרץ תאילנד היו קרובים יותר אל העיר. אוכלוסיית העיר הייתה קוסמופליטית וסינים, יפנים, אירופים והודים התגוררו בגבולותיה ובסמוך לה. בני לאומים זרים הורשו לתפוס עמדות מפתח, והמלך התיר חופש פעולה למיסיון הנוצרי שהקים בעיר את כנסיית יוסף הקדוש הניצבת בה עד היום.
עם זאת, שאיפות ההתפשטות של הבורמזים מצפון-מערב איימו על העיר החל באמצע המאה ה-16. התקפה של צבא בורמה על איוטהאיה נכשלה ב-1549 אך שני עשורים לאחר מכן העיר נכבשה בידיהם, חלק מתושביה הוגלו ומלכה נלקח בשבי. ב-1584 הצליחה איוטהאיה להשיב לעצמה את עצמאותה, אך לאחר מצור בן 15 חודשים, כבשו אותה הבורמזים באופן סופי ב-7 באפריל 1767, החריבו ובזזו אותה, והיגלו חלק גדול מתושביה. בסוף המאה ה-18 גורשו הבורמזים מתחומי תאילנד, אך הבירה החדשה קמה בטהונבורי ליד בנגקוק, ואיוטהאיה נותרה בהריסותיה.
הפארק ההיסטורי.
בשיאה היו באיוטהאיה שלושה ארמונות מלכותיים ו-375 מקדשים. חומה נבנתה תחילה מאדמה וב-1550 הוחלפו בחומת לבנים, בה נקבעו 94 שערים ו-29 מצודות ומעוזים הגנו עליה. התרבות, האדריכלות האמנות בעיר מחולקים לארבעה שלבים שונים - הראשון מהקמת העיר ועד לסיפוח הסופי של סוקוטהאי ב-1438; השני בתקופת המלחמות עד 1628, השלישי בתקופת ההתפתחות והפתיחות כלפי המערב עד 1733, והאחרון בתקופת השיא ועד לחורבן ב-1767.
בתחילה הושפעו האמנות והאדריכלות בעיר מאלה של סוקוטהאי, אך החל במאה ה-15 התפתח סגנון מקומי ייחודי שהכתיב את הטון ברחבי תאילנד כולה. בעיר הוקם ה"פארנג", מגדל פולחן שלא היה קיים בסוקוטהאי והמקדשים שנבנו בה הגיעו לממדים עצומים. עוד מאפיין של האומנות המקומית הוא השימוש הנרחב בציורי קיר.
השפעת הסגנון של איוטהאיה המשיכה גם לאחר חורבנה וארמון המלך הנוכחי בבנגקוק נבנה לפי עקרונות התכנון של המתחם המלכותי בעיר.
פרנסואה אל-חאג'
הגנרל פרנסואה אל-חאג' (בערבית: فرانسوا الحاج, תעתיק מדויק: פראנסוא אלחאג'; 28 ביולי 1953 - 12 בדצמבר 2007) היה איש צבא לבנוני נוצרי מארוני אשר נרצח בהתפוצצות מכונית תופת. אל-חאג' נודע כבעל דעות פרו-סוריות ונחשב לאחד ממקורביו של מישל סולימאן נשיא לבנון בשנים 2008–2014.
ביוגרפיה.
אל-חאג' נולד בכפר המארוני רמיש אשר בנפת בינת גבייל, מחוז אל-נבטיה שבדרום לבנון. בגיל 19 נרשם לאקדמיה הצבאית של צבא לבנון, סיים את לימודיו באקדמיה בדרגת סגן, והתגייס לצבא הלבנוני. בשנת 2002 קיבל דרגת גנרל.
לאל-חאג' עבר צבאי עשיר בצבא לבנון ובעת הרצחו היה ראש אגף המבצעים בצבא לבנון. הוא פיקד על מספר רב של פעולות הצבא ביניהן על הפעולה במחנה הפליטים הפלסטיני נהר אל-בארד, בו נלחם צבא לבנון במחבלים מוסלמים מארגון הטרור "פתח אל-אסלאם" במשך 106 ימים. בפעולה זו נהרגו 427 איש, 106 מהם חיילי צבא לבנון.
אל-חאג' היה המועמד המוביל להחליף את מישל סולימאן בתפקיד מפקד צבא לבנון (הרמטכ"ל הלבנוני) לאחר שזה נבחר כמועמד פשרה בין הקואליציה והאופוזיציה בלבנון לכהן בתפקיד נשיא לבנון לאחר תום כהונתו של אמיל לחוד ב-23 בנובמבר 2007.
לאל-חאג' תואר ראשון במתמטיקה והוא דיבר ארבע שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית. היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
ההתנקשות בחייו.
בבוקר ה-12 בדצמבר 2007 התפוצצה בפרבר הנוצרי בבעבדא שבמזרח ביירות, סמוך לארמון הנשיאות, מכונית תופת. בפיגוע זה נהרגו שישה אנשים ומספר רב נפצעו. בין ההרוגים היה הגנרל אל-חאג', שהפיגוע כוון, ככל הנראה, נגדו. פיצוץ זה אירע כשש שעות לאחר שרימון הלם הושלך בפרבר הנוצרי עין רומאנה.
שום גוף לא קיבל על עצמו את האחריות להתנקשות. המזרחן אייל זיסר טען שהעומדים מאחורי ההתנקשות הם ארגונים תומכי אל-קאעידה, אך לא שלל את האפשרות שסוריה או שליחה, ארגון חזבאללה, הם האחראים. הממשל הסורי גינה את הפיגוע והטיל את האחריות לביצועו על ישראל. סוכנות הידיעות הסורית מסרה כי בשנת 1976 פוצצו גורמים ישראליים את מכוניתו של אל-חאג', לאחר שזה סירב לשתף עמם פעולה. בין השאר, נטען כי הגורמים המתנקשים הם דווקא מהמחנה הנוצרי בלבנון, המתנגדים למישל עאון, בעל בריתו של אל-חאג'.
את ההתנקשות גינו בחריפות גורמים רבים בראשם הקואליציה האנטי סורית והאופוזיציה ברשות חזבאללה. כמו כן, נשמעו גינויים מצד הבית הלבן והממשל האמריקאי, סוריה, גרמניה, צרפת, מזכ"ל האו"ם באן קי מון וסעד חרירי, בנו של ראש הממשלה הסוני לשעבר, אשר התנגד לנוכחות הסורית בלבנון וחוסל גם הוא. חרירי כינה את ההתנקשות "פשע טרוריסטי חדש". בהודעה שפרסם הוא אמר כי "הפיצוץ הנפשע הוא חוליה נוספת בשרשרת של פעולות טרור הפוגעות בלבנון ובמוסדותיה, כשבראשם הצבא".
לאחר ההתנקשות, פנה ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, למזכ"ל האו"ם וביקש עזרה בחקירת ההתנקשות. המזכ"ל העביר את הבקשה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
פרנסואה אלחאג'
משטר דו-מפלגתי
משטר דו מפלגתי
שיטה דו-מפלגתית
שיטה דו מפלגתית
דמוקרטיה דו-מפלגתית
דמוקרטיה דו מפלגתית
דמוקרטיה רב-מפלגתית
גשושות חלל
דמוקרטיה רב מפלגתית
ארמון צה'אנגדאק
ארמון צה'אנגדאק (או צה'אנגדאקגונג; "גונג" בקוריאנית ארמון. קוריאנית הנגול: 창덕궁; הנג'ה 昌德宮) הוא ארמון בגני טאפגול בשכונת אינסאדונג (인사동) שברובע ג'ונגנו-גו (종로구), במרכז סיאול - בירת קוריאה הדרומית. הארמון הוא אחד מ"חמשת הארמונות הגדולים" שבנתה שושלת ג'וסאון בעיר, והוא מכונה גם "הארמון המזרחי". המשמעות המילולית של שם הארמון "צ'אנגדאוקגונג" היא "ארמון המעלות המשגשגות", והוא נחשב למבנה המשתלב בטבע ובטופוגרפיה ומשמר את המסורת הקוריאנית מהתקופה שקדמה להקמתו. בשנת 1997 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית; כ-400 מטר דרומית-מזרחית לו שוכן מקדש ג'ונגמיו, גם הוא אתר מורשת עולמית מאז 1995. בין שני האתרים מחבר גשר עץ מעל דרך יולגונגנו.
היסטוריה.
בשנת 1405 עברה בירתה של ממלכת ג'וסאון לסיאול (שנקראה אז "האנסאנג"), לאחר שנעה בינה לבין ערים אחרות ברחבי המדינה. באותו מועד החלה בניית הארמון, שנמשכה עד 1412. לפי עקרונות האדריכלות הקוריאנית, בארמון הוקמו שלושה שערים ושלוש חצרות - צ'יו, החצר המנהלית; יונג'ו, המגורים המלכותיים; ואואג'ו, חצר השימוע הרשמית. הארמון כולו חולק לשני חלקים - החלק המרכזי שכלל את מבנה הארמון, והפיוון או ביוון, "הגן המלכותי הסודי". הארמון הורחב לכיוון צפון-מערב בשנת 1462 כדי לענות על הצרכים.
בעת פלישת הידיושי היפני הראשונה לחצי האי הקוריאני ב-1592, נשרף הארמון עד היסוד, יחד עם מבנים רבים נוספים ברחבי סיאול. הקמתו המחודשת החלה בשנת 1607, והעבודות הושלמו ב-1610. מאותו מועד ומשך 262 שנים, שימש ארמון צ'אנגדאוק כארמון המלכותי וכמרכז השלטוני של המדינה. למרות שבמשך תקופה זו בארמון אירעו מספר שריפות, הוא שוחזר תמיד לצורתו המקורית, ואף נוספו לו מספר מבנים. ב-1872 הוקם מחדש ארמון גיאונגבוק הצמוד לו ממזרח, וזה ירש אותו, אך הקיסר האחרון של קוריאה התגורר בארמון צה'אנגדאק עד מותו ב-1926.
הארמון.