סאהר מיעארי נולד בשנת 1974 בכפר מכר, בו הוא חי ויוצר עד היום. הוא למד במכללת הגליל המערבי ולאחר מכן במדרשה לאמנות בבית ברל. בשנת 2018 סיים את לימודי התואר השני בבית הספר לאומנויות באוניברסיטת חיפה. מיעארי הוא חבר בקולקטיב האמנותי המפעיל את גלריה כברי – גלריה שיתופית יהודית-ערבית בגליל.
על עבודתו.
מיעארי, שהיה פועל בניין לפני שהתחיל את לימודיו האקדמיים, מעלה סוגיות מקומיות דרך שימוש בקונסטרוקציות ובחומרי בנייה כגון בטון, עץ וברזל. הוא מוצא עניין בנושא "הבית הישראלי", המשקף לדעתו את המורכבות החברתית והפוליטית במדינה, ומבקש לעורר את הצופה להתבוננות מחודשת על המקום בו הוא נמצא. ברבות מעבודותיו של מיעארי, הוא עוסק במושגים 'בית', 'מקלט' ו'מרחב מוגן', ומייצר חסימה או שיבוש של שגרת החיים היומיומית, דרך אטימה של חללים, חיפוים, חסימת הפתחים שלהם, או מייצר חללים שלא ניתן להיכנס אליהם מלכתחילה.
בשנת 2008 הציג מיעארי מיצב בשם "אופק", בתערוכת הפיסול "חלל/חסום" בגלריה כברי. המיצב, סירה קטועה העשויה מקרשים ויצוקה בבטון וברזל בניין, מוקם בין דלתות הכניסה למסדרון הגלריה, באופן שיצר חסימה כמעט מלאה של המעבר. הסירה המקורקעת מפאת כובדה, היא העתק של סירת הדיג של סבו של מיעארי, ששימשה את משפחתו. בשנות ה-70 פונתה המשפחה, יחד עם משפחות דייגים אחרות מהעיר העתיקה בעכו לכפר מכר, הנמצא במרחק שלא אפשר לסבו להמשיך לדוג. הסירה המקורית מוצבת היום כאנדרטת זיכרון ליד בית הוריו של מיעארי.
בשנת 2012 הציג מיעארי את תערוכת היחיד שלו, "מרחב אפור", בגלריה כברי. בתערוכה מיעארי התמקד בשני נושאים מרכזיים: מהלך חייו האפרורי של פועל הבניין (הסובייקט), וחלל המקלט (מרחב הקולקטיב הישראלי). רוב פועלי הבניין הם מהמגזר הערבי, ומלאכתם מכונה באירוניה "עבודה ערבית", או כפי שמגדיר זאת מיעארי: "שירות חובה לצעיר הערבי במדינה, לפני שהוא הולך ללימודים אקדמיים". כמי שהיה פועל בניין בעצמו, ובנה בתים לאחרים, הפך מיעארי לשותף פעיל בבניין הבית הלאומי היהודי. על אף שהוא שותף בבניית המדינה לא פחות מהיהודים, לתחושתו קיימת בישראל התעלמות מן האמת ההיסטורית, באופן המדיר אותו ומגדיר אותו כ"לא שייך למקום"-דבר המתעתע בזהותו. את מצב הביניים הזה, הוא מתאר כ"מרחב אפור". במסגרת התערוכה, הוא שינה את המבנה האדריכלי של הגלריה והפכה ל"מרחב מוגן" ואפור, המדמה מקלט תת-קרקעי, על כל מרכיביו המוכרים. הגלריה כוסתה בלוחות בטון, בהם הוטבעה טקסטורת קורות העץ התומכות במבנה בעת יציקתו, ומוקמו בה שלושה צינורות אוויר המצויים במקלטים ציבוריים. מיעארי אף פתח חלון מלבני, כנהוג בכל מקלט, אלא שבמקום לאפשר חדירת אוויר, אור וקולות מן החוץ, מתגלית דרכו עבודת וידאו. בווידאו מתועד יום עבודה מלא באתר בנייה, כולל קולות הפועלים והלמות הפטישים, ומנכיחה את "חסרי הזהות", לדבריו של מיעארי.
בשנת 2018, במסגרת תערוכת הבוגרים של התואר השני בבית הספר לאומנויות באוניברסיטת חיפה, הציג מיעארי מיצב הבוחן את נוכחות המיגון בחיי היומיום בישראל, ואת הבניית תפיסת האיום עליה. המקלט שהוא מציג מנוטרל מתפקידו, נטול פונקציה ביטחונית, מייצג חולשה ומאבד את משמעותו.
אריתרובלסטוזה עוברית
מאסרי עולם
התאחדות הנשים הפוליטית חברתית
ביבראס נאתכו
טיפוס בחבל
טיפוס בחבל הוא ספורט בו המשתתפים צריכים לטפס על חבל התלוי אנכית באמצעות ידיהם בלבד. תחרויות טיפוס בחבל נערכות על ידי כוחות משטרה וכיבוי אש ברחבי העולם, וכן ענף ספורט זה זוכה לעניין מחודש בצרפת שם נערכות תחרויות בקניונים ובמרכזי קניות. הענף פופולרי במיוחד בצ'כיה וחובבי הספורט מקיימים אליפויות מקומיות וארציות משנת 1993.
היסטוריה ותיאור התחרות.
עד לאולימפיאדת 1932 (כולל) ענף הטיפוס בחבל נכלל כחלק מתחרויות האתלטיקה האולימפיים. בארצות הברית נערכו אליפויות טיפוס בחבל שאורכו נע מ-6 ועד 7.5 מטרים וקוטרו כ-3.8 סנטימטרים. התחרויות נערכו על ידי איגוד האתלטים החובבים ועל ידי ה-NCAA עד לתחילת שנות השישים ומאז בוטלו. במשחקים אולימפיים שנערכו בארצות הברית המתחרים טיפסו על חבל באורך 7.62 מטרים (25 רגל), ואילו במשחקים האולימפיים באירופה אורך החבל נקבל ל-8 מטרים (26.3 רגל). כמעט בכל התחרויות, המדד לניצחון היה הטיפוס לראש החבל בזמן הקצר ביותר, המתחרים היו מתחילים את הטיפוס ממנח של ישיבה וטיפסו על החבל רק באמצעות הידיים והזרועות. הותר לספורטאים לבעוט ברגליים כדי להשיג תנופה. באולימפיאדת אתונה הראשונה בעת החדשה המתחרים נמדדו לא רק לפי משך זמן הטיפוס אלא גם לפי טכניקת הטיפוס שלהם (למשל אחיזת החבל בשתי הידיים והנפת הגוף במאונך לחבל הוסיפה לדרגת הקושי). בכל התחרויות האולימפיות האחרות עד לשנת 1932 הניצחון בטיפוס בחבל נקבע אך ורק לפי זמן הטיפוס.
בראש החבל הותקן מעין טמבורין בתוך תושבת ובו המטפס נגע בהגיעו לפסגה. מספר מודדים עמדו עם שעוני עצר ומדדו את זמן הטיפוס לכל אתלט ובסופו של דבר היה מתבצע ממוצע. עם השנים, פותחו אמצעי מדידה אלקטרוניים למדידת הטיפוס בחבל ואתלטים שונים חשבו שיש להוסיף אותו לתחום מקצועות השדה והמסלול ולא לתחום האתלטיקה הקלה. שיא העולם בטיפוס בחבל שאורכו 20 רגל (כ-6 מטר) הוא 2.8 שניות, שיא שהושג על ידי דון פרי מארצות הברית בשנות החמישים.
כח המחץ (סרט, 1987)
כח המחץ (באנגלית: G.I. Joe: The Movie) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1987 אשר הופק כספין אוף לסדרת אנימציה כח המחץ אשר מבוססת על ליין צעצועים של הסברו. הסרט הופק על ידי חברת Sunbow וחברת Marvel Productions, בעוד שהאנימציה עצמה הופקה ביפן על ידי אולפני טואי אנימציה.
הסרט נוצר בשיא הפופולריות של סדרת האנימציה "כח המחץ" והוא נועד לצאת לאקרנים זמן קצר לפני הסרט "". עם זאת, בתחילה חל עיקוב בלתי צפוי בהפקה של הסרט ובשל כך הסרט של הרובוטריקים יצא לאקרנים קודם. בהמשך, משום שהסרט של הרובוטריקים ו"פוני הקטן: הסרט" שגם מחברת הצעצועים "הסברו" נכשלו בקולנוע הסרט הופץ ישירות לווידאו, ובהמשך הסרט פוצל גם למיני-סדרה בת חמישה פרקים אשר שודרה יחד עם סדרת האנימציה.
תקציר העלילה.
ארגון קוברה מתכנן הפעם להשתלט על העולם באמצעות נבגים קטלניים אותם הוא מתכנן לשחרר אל תוך האטמוספירה של כדור הארץ. על מנת לבצע זאת, ארגון קוברה חייב להשיג משדר אנרגיה מיוחד וכוח המחץ מנסה למנוע ממנו להוציא את תוכניתו הזדונית לפועל.
סמרה (פירושונים)
מנסור עבאס
מַנְסוּר עַבַּאס (בערבית: منصور عباس, תעתיק מדויק: מַנְצוּר עַבַּאס; נולד ב-22 באפריל 1974) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי המכהן כיו"ר מפלגת רע"מ וכחבר הכנסת מטעמה, עבאס מכהן גם כיו"ר הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית וכסגן יו"ר הכנסת. בנוסף, מכהן גם כסגן יושב ראש הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית. רופא שיניים במקצועו.
ביוגרפיה.
נולד במע'אר. כשהיה בן 17 החל לשאת דרשות ב"מסגד השלום" במקום. בוגר לימודי רפואת שיניים מהאוניברסיטה העברית, בה גם החל את פעילותו הפוליטית. הוא הקים תא סטודנטים בשם 'תחאלוף' (האיחוד) שהורכב מסטודנטים ערבים דתיים, ממאוכזבי תנועת חד"ש ומסטודנטים עצמאיים. 'תחאלוף' התרכז בשיפור תנאי הסטודנטים החיים במעונות הסטודנטים של האוניברסיטה ובמיצוי זכויותיהם. עבאס נישא על גב הצלחת 'תחאלוף' ונבחר פעמיים לראשות ועד הסטודנטים הערבים. במקביל ללימודי רפואת השיניים, למד לימודים אסלאמיים אצל השייח' עבדאללה נימר דרוויש. כשסיים את לימודיו עבד תקופה קצרה כרופא שיניים.
החל משנת 2007 שימש כמזכ"ל תנועת רע"מ.
ב-2010 נבחר לסגנו של חמאד אבו דעאבס, יו"ר הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית. בין היתר, הוא מוביל קידום אמנה חדשה לתנועה האסלאמית, המבססת את האסלאם הוַוסַטי, זרם הנחשב למתון.
ב-2018 התמודד ונבחר לשמש כיו"ר רע"מ לכנסת. עקב תפיסתו הווַסַטית, הוא קידם הליכי שילוב נשים ברשימת רע"מ.
ב־2020 מונה ליו"ר הוועדה המיוחדת למיגור הפשיעה במגזר הערבי ולסגן יושב ראש הכנסת. ב-2021 מונה ליו"ר הועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית.
במחצית השנייה של 2020 אימץ עבאס קו שלפיו הוא אינו שולל ישיבה בממשלה עם נתניהו בתמורה להישגים עבור המגזר הערבי. בראיון מנובמבר אותה שנה אמר שרק הימין יכול לעשות שלום ורק השמאל פותח במלחמות.
בנובמבר 2020 פורסם כי דרש משאר המפלגות ברשימה המשותפת כי ינקטו גישה פרגמטית יותר ויאפשרו לו לנהל משא ומתן לתמיכה בממשלת ימין. בשל מדיניותו זו התפצלה הרשימה המשותפת, ובבחירות לכנסת העשרים וארבע רע"מ בראשות עבאס רצה ברשימה נפרדת משאר המפלגות הערביות וקיבלה 4 מנדטים. לאחר הבחירות, חבר עבאס אל יאיר לפיד ונפתלי בנט להקמת הממשלה ה-36 ובכך הפכה מפלגת רע"מ בראשותו למפלגה הערבית הראשונה החברה בקואליציה מאז 1977.
עמדותיו.
בכנס בחירות של הרשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת ה-23 קרא עבאס למי שמחרים את הבחירות לכנסת להחזיר את תעודת הזהות הישראלית שלו ולמעשה לוותר על האזרחות הישראלית.
עבאס תומך בחיזוק ערכי המשפחה "הישנים והטובים" וחושב שעל המדינה לסייע במימון טיפולי המרה למעוניינים בכך, כולל קטינים. הוא התנגד לקיומם של מצעדי גאווה וכן התנגד לכניסת ארגוני להט"בים לבתי ספר ערביים לצורך הסברה. כמו כן, הביע תמיכה בהסדרה חוקית לפוליגמיה (ריבוי-נשים).
באפריל 2020 נשא נאום בכנסת לרגל יום הזיכרון לשואה ולגבורה והביע סולידריות עם העם היהודי שהיה קורבן לאנטישמיות.