ב-1980 שיחקה בסרט הקומדייה האיטלקי "אני שונא בלונדיניות" (Odio le bionde).
ב-1982 שיחקה בסרט Banana Joe עם באד ספנסר כזמרת יפהפייה בה מתאהב הדמות הראשית.
כיום היא מתגוררת במינכן.
הנדריק השני, דוכס בראבנט
הנדריק השני, דוכס בראבנט (בצרפתית: Henri II de Brabant, בהולנדית: Hendrik II van Brabant; 1207 - 1 בפברואר 1248) היה דוכס בראבנט ולותייר בין השנים 1235–1248.
ביוגרפיה.
הנדריק נולד בלוון בשנת 1207, להנדריק הראשון, דוכס בראבנט ולמתילדה מפלנדריה, דוכסית בראבנט, בתם של מתיו, רוזן בולון ומארי הראשונה, רוזנת בולון.
בשנת 1235 מת אביו, והנדריק ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1244 חבר הנדריק לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד בישוף לייז', ובשנת 1247 סירב הנדריק השני לקבל את כתר ממלכת גרמניה, ותמך בבנה של אחותו מתילדה, וילם השני, רוזן הולנד, בקבלת הכתר.
ב-1 בפברואר 1248 מת הנדריק בלוון, ובנו הנדריק השלישי, דוכס בראבנט ירש את דוכסות בראבנט. בשנת 1264 כונן בנו היינריך את רוזנות הסן.
משפחתו.
נישואיו הראשונים היו עם מריה משוואביה, בתם של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה ואירנה אנגלינה, ממנה נולדו לו שישה ילדים:
נישואיו השניים היו עם סופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט, בתם של לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ואליזבת מתורינגיה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פאן-אפריקניזם
היינריך השני, דוכס בראבנט
הפלאש
עכו חלומות
עכו חלומות (בערבית: أحلام عكا, באנגלית: Acre Dreams) הוא סרט מוקומנטרי ישראלי משנת 2018 של הבמאי דניאל וקסמן.
עלילה.
עזאם (היית'ם עומרי), הוא במאי תיאטרון ערבי תושב הגליל, המביים מחזה אוטוביוגרפי המתרחש בשנת 1947, סוף תקופת המנדט הבריטי בפלסטין. ההצגה מגוללת את סיפור אהבתם של סבתו, הזמרת הפלסטינית לילה (לירז צ'רכי), וסבו, ד"ר אלפסי, הרופא והתושב היהודי האחרון שנותר בעיר בתקופת המלחמה. עזאם בוחר לבצע היפוך תפקידים ומלהק שחקנים ערבים לתפקיד היהודים ושחקנים יהודים שיגלמו את הדמויות הערביות. ההצגה נתקלת בהתנגדות מצד גורמים יהודים וערבים ולא זוכה לעלות על במת התיאטרון. הסרט "עכו חלומות", שעקב ותיעד את העבודה על המחזה השנוי במחלוקת, הוא העדות היחידה לסיפורו האמיתי של עזאם.
הפקה.
הסרט נכתב על ידי וקסמן ביחד עם בנו דוד וקסמן ואורנה עקאד. הוא הופק על ידי ג'ירייס קופטי, טוני קופטי, כנען הפקות סרטים ופרסקו פילמס, ויצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
אנרי השני, דוכס בראבנט
ג'רינה לי
ג'רינה לי (11 בפברואר 1783-1864) הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לכמורה על ידי ריצ'רד אלן , שהיה המייסד של הכנסייה הנוצרית האנגליקנית האפריקאית ב-1819. היא הייתה חלק מההתעוררות הגדולה השנייה . היא הייתה גם האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהוציאה לאור אוטוביוגרפיה בארצות הברית.
ראשית חייה.
ג'רינה לי נולדה ב-11 בפברואר 1783 בקייפ מאיי, ניו ג'רזי והלכה לעבוד כעוזרת בית משרתת בגיל צעיר. למרות הצהרתה שהוריה לא סיפקו לה חינוך דתי, היא נחשפה בשנים מאוחרות יותר ללימודי נצרות, והרגישה שהיא "חוטאת שפלה" (ביטוי בנצרות). היא מספרת שהיא נאבקה במחשבות אובדניות, וחלמה על להטביע את עצמה מספר פעמים לא מבוטל. באמצעות תפילות היא חשה שיש הצדקה בקיומה ואף עברה הטבלה בכנסייה. אחרי שלושה חודשים של תפילה מתמדת, היא הרגישה כי עברה מלאה על ידי רוח הקודש.
הקריאה לכמורה.
במהרה היא החלה לשמוע קולות שאומרים לה "לכי להטיף בכנסייה! תטיפי לכנסייה! אני אשים את המילים בפה שלך". לי, סיפרה לאלן שאלוהים דיבר איתה וציווה עליה להטיף. אולם, אלן אמר שאין הוראה למנות נשים לכמורה בכנסייה הנוצרית. זה לא עצר את לי מלהגשים את ייעודה. "אם האדם יכול להטיף, מפני שהמושיע (ישו) מת למענו, מדוע האישה לא יכולה להטיף, בראייה שהוא מת גם בשבילה? האם הוא לא מושיע שלם במקום חצי מושיע?". אלן עדיין התנגד, אולם 8 שנים מאוחר יותר, במהלך תפילת יום ראשון בכנסיית A.M.E, נדמה היה כי הכומר מאבד את רוחו. לי התייצבה והחלה להטיף. הקהל הסתקרן ממה שהיה לה לומר. האמונה הדתית, ובמיוחד בחסות האלוהית של האל, הפכה למקור העצמה עצמית בעבור לי. בתגובה לשאלות על כמורה נשית היא ענתה "הלא מריה האם תחילה הטיפה למושיע?". הרעיון שאפרו-אמריקאים ונשים יכולים להטיף בכנסייה היה בסיס להתעוררות הגדולה השנייה שהגיעה לשיאה כאשר לי התחילה בעבודתה המיסיונרית.
בכתביה, לי השאירה עבר רהוט של ההתנסות הדתית שלה. פרסום האוטוביוגרפיה שלה, הפכה את לי לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שאוטוביוגרפיה עליה יצאה לאור בארצות הברית. למרות ברכתו של ריצ'רד אלן, לי המשיכה להתמודד עם עוינות כלפי מינויה עקב היותה אישה שחורה. היא הפכה לכומר נודד וצעדה אלפי קילומטרים ברגל. בשנה אחת בלבד, היא "צעדה 2325 מיילים והטיפה ב-178 דרשות בכנסיות שונות".
לחשיבותה של לי יש כמה היבטים. היא מדגימה את ההתמקדות בקדושה אישית ובהפיכת אדם למקודש וטהור כפי שהיה מקובל בתנועה האמריקאית הדתית של המאה ה-19. שנית, היא השאירה מאחוריה תיאור מפורט של חיי האמונה שלה שמשרת כמקור ראשוני משמעותי. שלישית, היא הפכה לעדה רהוטה לגורלה וחלוצה בעבור נשים שרוצות להטיף במסורת הנוצרית.
להחזיר אדם בתשובה.
בספר "יומן והתנסות דתית של גברת ג'רינה לי" מסופר מקרה בו היא מספרת על איש צעיר שהיה לועג לדרשות שהטיפה מפני שהוא לא האמין באלוהים או בדת. הוא היה אדם כהה עור שהיה מגיע לדרשות שלה באופן קבוע. בחלוף הזמן הוא נהיה חולה. האחות של האיש הצעיר, שהייתה חלק מהקהילה, ביקשה מלי לא לעזור לו להחלים בתקווה שהאל ייכנס למחשבותיו. כאשר לי הלכה לבקר, היא ראתה שהאיש הצעיר במצב ירוד מאוד. היא שאלה אותו אם הוא רוצה שהיא תתפלל בשבילו, והוא ענה בחיוב. אף על פי שמעולם לא החלים, האיש הצעיר המשיך לבקש שלי תשב ליד מיטתו ותתפלל בשבילו.
נישואים.
לי הגיעה לפילדלפיה כנערה וחייה השתנו כששמעה דרשה עוצמתית שהטיף ריצ'רד אלן. היא התחתנה עם ג'וזף לי ב-1811, 7 שנים אחרי הצטרפותה לכנסיית A.M.E בפילדלפיה. ג'וזף לי היה כומר של קהילת 'סנו היל' (snow hill). סנו היל הייתה 6 מיילים מפילדלפיה. לי עברה לסנו היל עם בעלה, אבל חשה לא בטוחה מכיוון שלא הכירה שם אדם מלבדו. היא גילתה שבסנו היל היא לא חשה את אותה הקרבה כמו בפילדלפיה. במהלך נישואיהם, בעלה של לי לא רצה שתטיף, לכן היא הרגישה שהיא צריכה לשים את הצרכים הרוחניים שלה בצד לטובת הנישואים. נאמר כי משום שלא מילאה את צרכיה הרוחניים היא נהייתה חולה ולא מרוצה מחייה. ג'וזף לי נפטר לאחר 6 שנות נישואים. במהרה לאחר מכן, לי התמסרה לרצונותיה הדתיים אבל מעולם לא החלימה ממחלתה.
מורשת.
מה שידוע על ג'רינה לי, מעורפל ומפוזר. היא הושוותה לנשים אפרו-אמריקאיות משפיעות בזמנה כמו מריה סטיוארט וסוג'ורנר טרוט' . היא כתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים- 'חייה וחוויותיה הדתיות של ג'רינה לי' ומהדורתו המורחבת, ו'חוויות דתיות ויומן של גברת ג'רינה לי'. מחקר ארכיוני מקיף שנערך על ידי ד"ר פרידריק נייט חשף שג'רינה לי נפטרה חסרת כל בפילדלפיה בתחילת 1864. למרות סוף חייה המצער, המלחמה שלה בעבור נשים ודת, נתנה השראה לנשים וגברים אפרו-אמריקאים אז והיום. לי פרצה מחסום שנשים לא הצליחו לפרוץ בזמנה בעבודה בכנסייה.
נמנמן סלעים מצוי
נמנמן סלעים מצוי או נַמְנְמַן סְלָעִים (שם מדעי: "Eliomys melanurus"; באנגלית: "Asian garden dormouse") הוא מין של מכרסם ממשפחת הנמנמניים. הנמנמן הוא מין יחידאי ואוכל כל.
אורך גופו כ-12 ס"מ, ואורך זנבו כ-11 ס"מ. משקלו הוא כ־30–70 גרם. הוא בעל חרטום מחודד, עיניים גדולות שמסביבן פרווה שחורה, ואפרכסות אוזניים גדולות. יש לו ארבע אצבעות ביד וחמש ברגל, בעלות טפרים חדים. צבעו הכללי הוא בגוון אפור-כסוף, גחונו בהיר מגבו, זנבו ארוך ומסתיים בצבע שחור.
הוא חי בעיקר באלג'יריה, מצרים, עיראק, ישראל, ירדן, לבנון, לוב, מרוקו, סעודיה, סוריה, תוניסיה וטורקיה. בתי הגידול הטבעיים שלו הם יערות ממוזגים, אזורים סובטרופיים או טרופיים יבשים, צמחייה ים-תיכונית מסוגים שונים, שטחים סלעיים וגנים. הוא נמצא בהרי האטלס באזורים שנמוכים מ-3800 מטר מעל גובה פני הים.
הנמנמן פעיל בעיקר בלילה, וביום הוא ישן במחילות בקרקע, או בקן שבנה בעץ נבוב.
סחרור
סִחרוּר (באנגלית: Spin) הוא רומן מסוגת המדע בדיוני, מאת הסופר האמריקאי-קנדי רוברט צ'ארלס וילסון. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2005 ותורגם לעברית בשנת 2006. זהו הספר הראשון בטרילוגיה.
תקציר.
העלילה מתרחשת בארצות הברית בהווה, ומסופרת מנקודת מבטו של טיילר דופרה, שהיה בן 12, כשהחלה תופעת הסחרור.
עלילה.
תחילת העלילה.
עלילת הספר מתחילה מתיאור בגוף ראשון של טיילר דופרה (בן 12), שנפגש עם התאומים ג'ייסון (ג'ייס) ודיאן לוטון, בני 13. בערב בו הם נפגשים, כל הכוכבים בשמיים, כולל הירח, נעלמים וכל הלוויינים נופלים לכדור הארץ. למרות שכבר לא ניתן לראות אותה יותר, הקרינה של השמש נשארת יציבה, נמשכת כרגיל, כך שהחיים יכולים להמשיך.
בתחילת העלילה האנושות לא מבינה את האירוע, אבל בהמשך היא קוראת למאורע הזה, הסחרור ומתחילה לפענח את מהותו.
המשך העלילה.