בשנת 1932 נערכה בעיר המכביה הראשונה, וב-1934 נערך בעיר יריד המזרח שהיה נקודת ציון חשובה ביותר בהתפתחות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. תוכנית גדס, תוכנית המתאר העירונית החדשה של תקופה זו, אפשרה את פיתוחה של העיר צפונה כ"עיר גנים" אשר התיישבה היטב עם האדריכלות המודרניסטית. את הסגנון החדש ואת יישומה של תוכנית גדס דחף מהנדס העיר בתקופה זו, יעקב בן סירה, אשר נחשב לבעל השפעה עקיפה רבה על האדריכלות של תקופה זו. התוכנית עודכנה ואושרה בשנת 1938 בשם "תוכנית מס' 58". האופן המוצלח בו נבנה המרקם העירוני הרחב של תל אביב תוך כשני עשורים, זכה לכינוי "העיר הלבנה" אשר קיים עד היום ככינוי לאופייה של העיר בתקופת המנדט הבריטי ולמרקם ההיסטורי הקיים עד ימינו ומוכר אף כאתר מורשת עולמית.
שנות ה-50 התרחבות.
מיד לאחר קום המדינה, ובשל המצור על ירושלים הפכה תל אביב, באופן זמני, לבירת מדינת ישראל. לאחר תום המצור על ירושלים והפיכתה לבירה, נותרה תל אביב מרכז העסקים של המדינה והעיר המאוכלסת ביותר. בתחילת שנות ה-50 לתכנון העיר הוזמן מתכנן ערים אמריקאי אהרון הורוביץ שהציג "תוכנית ל'" לפיתוח העתידי של העיר בשנת 1953 ממנה נלקחו לביצוע מספר רעיונות ביניהם הרעיון של אוטוסטרדה תוך-עירונית.
בסביבות העיר היו כמה יישובים לא יהודיים. החל מהעיר יפו שמנתה כ-70,000 תושבים. ועד ובנוסף למספר כפרים. שהבולטים ביניהם סומייל, שרונה, שייח מונייס וסלמה. אחרי שיישובים אלה ננטשו עוד בשלבים המוקדמים של מלחמת העצמאות. לעיר התפנו עתודות קרקע עצומות והעיר גדלה לכ-50 אלף דונם. רובע הצפון החדש החל להבנות, כאשר בין הרבעים מפריד רחוב אבן גבירול המאופיין ברובו בסגנון אדריכלי אחיד. מלבד רובע הצפון החדש נבנו שכונת יד אליהו מזרחית לנחל איילון, ורמת אביב מצפון לירקון שנבנו שכשכונות שיכונים עם ניסיונות להצמד לעקרונות עיר הגנים. מלבד זאת, העיר החלה לבנות מעבר לירקון וממזרח לאיילון. כאשר השכונות ממזרח לאיילון אופיינו בעיקר בעולים חדשים, והשכונות מעבר לירקון בעיקר יועדו לוותיקי היישוב ולקבוצות האליטיסטיות שבו (צהלה, כדוגמה).
שנות ה-60 ברוטליזם ובנייה לגובה.
לקראת שנת היובל לתל אביב החל להסתמן שינוי באופייה של העיר. לאחר שהעיר התרחבה בשטחה, החלה במרכז העיר תופעה של בנייה לגובה. הראשון מבין בניינים אלו היה בית אל על ברחוב בן יהודה שנבנה על הריסותיו של קולנוע בית העם. אך בתחילת שנות השישים נהרסה גימנסיית הרצליה שעברה למשכנה החדש בצפון החדש סמוך לכיכר המדינה, ובמקומו נבנה מגדל שלום מאיר שהיה המגדל הגבוה בתל אביב (ובישראל) עד לשלהי שנות התשעים, כאשר הריסת הגימנסיה ובניית מגדל שלום מסמנת את התהליך שעבר על העיר בשנות השישים. בניינים גבוהים יחסית שנבנו בעיר הם בית עיריית תל אביב, בית אמות משפט, ומלון הילטון. בשנות השישים החלו גם להבנות בנייני המשרדים הראשונים בשטחים שהיו שייכים למושבה שרונה סביב הרחובות שאול המלך וקפלן. והתפתחה אוניברסיטת תל אביב על שלל בנייניה (כמו הספרייה המרכזית) הבנייה לגובה באה לידי ביטוי גם לבנייני מגורים כפי שאפשר לראות בשכונת נווה אביבים שנבנתה בתקופה זאת.
שנות ה-70 וה-80.
בשנות השבעים והשמונים החלה ירידה באוכלוסייה של תל אביב (אחרי שהגיעה לשיא באמצע שנות השישים), בהתאם לא החל פיתוח עירוני מואץ בתקופה זאת. והחלו להמשך מגמות של בנייה משנות השישים. בתקופה זאת, בעקבות כניסת הטלוויזיה לבתים, חלה ירידה בכמות הביקורים בקולנוע מה שהוביל בתקופה זאת לסגירת חלק ניכר מבתי הקולנוע של תל אביב. השינויים הבולטים ביותר באדריכלות התל אביבית בתקופה זאת הם בניית מרכזי קניות כמו הלונדון מיניסטורס והדיזנגוף סנטר, ובנייה לגובה לאורך קו החוף כמו המלונות לאורך חוף הים ובית הטקסטיל. אתרים נוספים וחשובים מתקופה זאת הם מוזיאון תל אביב לאמנות, ובית יבמ.
החל משנות התשעים: שינוי קו הרקיע של העיר ושימור.
החל משלהי שנות השמונים החלה העיר לחזור בצמיחה מחודשת. והל משנות התשעים החלה בנייה אינטנסיבית של גורדי שחקים בעיקר סביב נתיבי איילון שנחנכו בשנות השמונים. מפעלי תעשייה שהיו בשני צדדיו של האיילון החלו לפנות את מקומם לבנייני משרדים. מגדלי עזריאלי שנחנכו ב-1999, הם אלו שמסמנים את השינוי שעבר על העיר החל משנות התשעים.
מגדלים בולטים אחרים שנבנו בתקופה זאת:
מלבד בניית מגדלי משרדים, בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו להבנות גורדי שחקים למגורים בלבד, כמו במגדלי אקירוב, פארק צמרת ומגדלי הצעירים. אך גם בלב העיר כמו פרישמן 46, מגדל נווה צדק, מגדל רוטשילד 1 ומגדל מאייר ברוטשילד.
שימור מבנים והתחדשות עירונית.
לאחר שנים רבות בהן נהרסו אתרים בעלי ערך היסטורי ואדריכלי לטובת בנייה של בניינים חדשים וגדולים יותר, החלה למעשה מסוף שנות ה-80 מגמת שימור המבנים בעיר. עד התעוררות המגמה, מבנים רבים בעלי חשיבות נהרסו במהלך ההיסטוריה הקצרה של העיר, כדוגמת בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" הישן ובניין קולנוע מוגרבי.
כיום, מעודדת העירייה שימור של מבנים במספר דרכים. הדרך הראשונה והעיקרית, היא הכרזתם של מבנים רבים כמבנים לשימור על פי חוק. רוב המבנים המוגדרים לשימור הם מבנים היסטוריים ביפו, לרבות כל יפו העתיקה, בנייה טמפלרית המצויה בשרונה ובמושבה האמריקאית-גרמנית, "בתי חלומות" אקלקטיים ובנייני העיר הלבנה שהכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003, האיץ את שימורם.
דרכים נוספות הן עידוד של שימור מבנים על ידי הטבות כספיות מטעם העירייה וכן הקלות בנייה ומתן אחוזי בנייה נוספים בתמורה לשימור של מבנה היסטורי. הדוגמה הידועה ביותר היא שיפוץ בית השגרירות הרוסית אשר סלל את הדרך למיזמי שימור נוספים רבים בלב העיר.
מלבד שימור מבנים החל מהמאה ה-21 העיר עוברת תהליכים של התחדשות עירונית, התחדשות מתחם הבימה, והנמכת כיכר דיזנגוף לאחר ארבעה עשורים בהם היא הייתה מוגבהת ומוזנחת.
מערכת קבצים ברשת
האפיפיור הנבחר סטפנוס
האפיפיור הנבחר סטפנוס (באיטלקית: Stephen; מת ב-25 במרץ 752) אמור היה לרשת את זכריה על כס האפיפיור. בחלק מהרשימות לא נמנה סטפנוס עם האפיפיורים ובשנת 1959 נמחק שמו מן הרשימה הרשמית של האפיפיורים, אך היסטוריונים רבים מונים אותו ברשימה.
סטפנוס נבחר לאפיפיור עם מותו של האפיפיור הקודם ב־23 במרץ 752. שלושה ימים מאוחר יותר הוא מת משטף דם במוח טרם הכתרתו. בגלל הבלבול בשאלה אם אכן היה סטפנוס אפיפיור ישנו בלבול לעיתים בנוגע למספור אפיפיורים ששמם סטפנוס אחריו. לדוגמה, יורשו, סטפנוס גם הוא, רשום לעיתים כסטפנוס השני או השלישי, כשהגרסה הנוספת בסוגריים.
קוקטייל (ציפור)
בראד פיט
ויליאם בראדלי "בראד" פיט (באנגלית: William Bradley "Brad" Pitt; נולד ב-18 בדצמבר 1963) הוא שחקן ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, אשר זכה לשבחים שונים, כולל פרס אוסקר, פרס באפט"א ושני פרסי גלובוס הזהב עבור משחקו, בנוסף לפרס אוסקר נוסף, פרס באפט"א נוסף, פרס גלובוס הזהב נוסף, ופרס אמי כמפיק תחת חברת ההפקה שלו, Plan B Entertainment.
כאיש ציבור, פיט נחשב לאחד האנשים החזקים והמשפיעים ביותר בתעשיית הבידור האמריקאית. במשך שנים רבות הוא כונה כאיש האטרקטיבי ביותר בעולם על ידי כלי תקשורת שונים, וחייו האישיים זכו לפרסום רחב.
ביוגרפיה.
פיט נולד בעיירה שוני, אוקלהומה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-בפטיסטית ממוצא בריטי. גדל בספרינגפילד, מיזורי. אמו ג'יין אטה (לבית הילהאוס) הייתה יועצת בבית ספר ואביו ויליאם אלבין פיט היה בעלים של חברת הובלות. לפיט שני אחים הצעירים ממנו, דאגלס וג'ולי ניל.
בבית הספר היה פעיל בנבחרות הגולף, שחייה וטניס, במועצת התלמידים, בהפקות מחזות זמר של התיכון וגם היה נער מקהלה בכנסייה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר החל ללמוד עיתונאות באוניברסיטת מיזורי, אך עזב טרם קבלת התואר כדי לנסות את מזלו בהוליווד.
לפני שהחל לשחק, עבד פיט בעבודות כגון נהיגת לימוזינות, הובלות, ופרסום רחוב של רשת מסעדות בתחפושת תרנגולת.
קריירה.
קריירת המשחק של פיט התחילה ב-1987, כאשר החל לקבל תפקידים קטנים בסרטים כגון "ללא מוצא" ובסדרות טלוויזיה פופולריות כמו "דאלאס", "שלושים ומשהו", "להתבגר ולהתגבר" ו"רחוב ג'אמפ 21".
&lt;BR&gt;בשנת 1988 קיבל את תפקידו הראשי הראשון בסרט קולנוע "הצד האפל של השמש". צילומי הסרט שנערכו ביוגוסלביה התעכבו עקב המלחמה שפרצה במדינה, והוא יצא לאקרנים רק ב-1996.
בשנת 1990, שיחק את דמותו של בילי קנטון, מכור לסמים בסרט הטלוויזיה "נערה נבגדת" אשר הוקרן ברשת NBC. ב-1991 השתתף בסרט הפשע של רידלי סקוט "תלמה ולואיז", בתפקיד של טרמפיסט סקסי המפיל את צמד הגיבורות ברשתו. התפקיד העניק לו הכרה בינלאומית. ב-1992, שיחק בסרט הביוגרפי "נהר זורם ביניהם". ב-1994 שיחק ערפד בסרט האימה "ראיון עם הערפד.
בשנת 1995 שיחק בסרטים "שבעה חטאים" ו"12 קופים". על משחקו בסרט השני, היה פיט מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, וזכה בפרס סאטורן ובפרס גלובוס הזהב.
באותה שנה, הוא נבחר על ידי מגזין הקולנוע הבריטי כאחד מ-25 כוכבי הקולנוע הסקסיים של כל הזמנים. בנוסף לכך פיט נבחר פעמיים לגבר הסקסי ביותר בעולם על ידי מגזין פיפל האמריקאי, ויחד עם ג'ורג' קלוני הוא היחיד שקיבל תואר זה פעמיים בעיתון זה.
בשנת 1996, שיחק בסרט "סליפרס" לצידו של רוברט דה נירו. ב-1998, כיכב בסרט הפנטזיה "לפגוש את ג'ו בלאק". בשנת 1999, שיחק בסרט
"מועדון קרב" את דמותו של טיילר. כדי להתכונן לתפקיד, למד פיט אגרוף, טאקוונדו וגראפלינג. פריימרת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים של ונציה. הסרט זכה לביקורות מהללות.