הברון ארנסט גדעון פון לאודון (בגרמנית: Baron Ernst Gideon von Laudon 13 בפברואר 1717 - 14 ביולי 1790) היה אחד ממפקדי צבא האימפריה הרומית הקדושה (הידועה יותר בשם האימפריה האוסטרית) במהלך מלחמת שבע השנים.
ביוגרפיה.
פון לאודון נולד ב-13 בפברואר 1717 בליבוניה למשפחה ממוצא גרמני-לטבי, התגייס לצבא הרוסי אולם לאחר זמן מה עקר לאוסטריה והתגייס לצבא האוסטרי. הצטיין במהלך מלחמת שבע השנים וקיבל מאת הקיסרית מריה תרזה את התואר ברון. כשרונותיו הביאו אותו לכך שפיקד על הכוחות האוסטריים במהלך מלחמת הירושה הבווארית, ונטל חלק פעיל גם במלחמת אוסטריה-טורקיה ובמלחמת הירושה הפולנית.
הוא נפטר ב-14 ביולי 1790 בווינה, והקיסרית הורתה לבנות אנדרטה לזכרו.
סטין בילה
ברת בנישו-אבולקר
בֶּרְת בֶּנישוּ-אַבּוּלקֶר (בצרפתית: Berthe Bénichou-Aboulker; 1886–1942) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית יהודייה-אלג'יראית בלשון הצרפתית ואמו של לוחם המחתרת היהודית באלג'יריה, ז'וזה אבולקר.
קורות חיים.
ברת בנישו נולדה באוראן, אלג'יריה הצרפתית בשנת 1886 למשפחה יהודית-אלג'יראית מיוחסת. אחד מאבות המשפחה הקדומים הוא ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ), מגדולי רבני אלג'יריה. אביה של ברת, מרדכי בנישו, היה ראש הקהילה היהודית באוראן שכיהן כסגן ראש עיריית אוראן. אמה, אדילאיד בנישו (Adelaïde) לבית אזוביב, הייתה סופרת ומשוררת, שבין היתר חיברה ספר שירה בצרפתית בשנת 1917 ובו שיר לכבוד הצהרת בלפור. אחיה הצעיר, ד"ר ריימון בנישו, היה פילוסוף והוגה דעות בעל מעמד רם בקהילה היהודית באלג'יריה.
ברת קיבלה את חינוכה בבתי ספר צרפתיים באלג'יריה. בשנת 1908, בגיל 22, נישאה לד"ר אנרי אבולקר, רופא ומנתח ידוע, מרצה באוניברסיטת אלג'יר, חבר ב"מפלגת הרדיקל" הצרפתית-אלג'יראית ומנהיג ציוני (ראש הפדרציה הציונית באלג'יריה), שכיהן לתקופה כסגן ראש עיריית אלג'יר. לבני הזוג היו שלושה ילדים: קולט, מרסל וז'וזה אבולקר. בת רביעית נפטרה בילדות.
ברת גילתה עניין רב באמנויות שונות מגיל צעיר, ועסקה במוזיקה, ציור וכתיבה. היא הייתה פעילה בחוגים אינטלקטואלים שונים באלג'יר. תחילה היא פרסמה את כתביה מעל עיתונים יהודים שפורסמו באלג'יריה, כגון "קול ישראל" ("La Voix d’Israël"; אוראן), ובשנת 1933 פרסמה את ספרה הראשון, מחזה בן שלוש מערכות בשם "לה קהינה, מלכה בֶּרבֶּרית" ("La Kahéna: reine berbère"). המחזה עוסק בדמותה של המלכה הברברית האגדית קהינה בהשראת האגדות הרבות סביב דמותה. ספרה השני היה מחזה בן שלוש מערכות בשם "לואיז דה לוואלייר" ("Louise de Lavallière", 1935), על אודות אשת האצולה הצרפתית בשם זה שהייתה המאהבת של מלך צרפת לואי הארבעה עשר. בהמשך פרסמה מספר ספרי שירה בצרפתית ובהם "ארץ האש" ("Pays de flamme", 1936), "ריקודים, חזונות" ("Danses, visions", 1939) וקובץ שירה נוסף שמורכב ממספר מכתביה ("Balkis la Sabéenne, Poèmes à Rébécca et Le Stratagème", 1939). ידוע שהיא חיברה עוד מספר יצירות אך אלו מעולם לא יצאו לאור וחלקם אבדו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ברת נחשבת לאחת הנשים הראשונות, ואולי הראשונה, שפרסמה יצירות ספרותיות באלג'יריה (נשים קודמות, כגון הסופרת היהודייה אליסה ראיס ואמה של ברת, אדילאיד בנישו פרסמו את ספריהן בהוצאות לאור בצרפת). ברבות מכתביה עסקה בנשים ובדמויות של נשים חזקות. ספר שיריה "ארץ האש" כולל שירי הלל לאלג'יריה הצרפתית, בה "רחל, פאטימה ואינס" יכלו לחיות יחדיו.
ברת נפטרה בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה בנה ד"ר ז'וזה אבולקר הנהיג את המחתרת היהודית באלג'יריה שהשתלטה בהצלחה על אלג'יר כהכנה לפלישה של בעלות הברית במבצע לפיד. בנה ז'וזה, בעלה אנרי ובתה קולט (שלימים עלתה לישראל) קיבלו כולם אותות כבוד על פעילותם המחתרתית במהלך המלחמה.
ברת' בנישו-אבולקר
תיכון אורט ביאליק
מגדר בקיבוץ
מגדר בקיבוץ מתייחס למצב השוויון בין המינים בקיבוץ בתחומי החיים השונים. בראשית הדרך השוויון בקיבוץ היה "שוויון מכני" שמשמעותו חלוקה שווה של הנכסים בין כלל החברים והחברות. בהמשך זה התפתח ל"שוויון אורגאני", שביקש לחלק את הנכסים על פי הצרכים, כלומר לפי העיקרון המרקסיסטי של "כל אחד/ת נותן/ת לפי יכולתו/ה ומקבל/ת לפי צרכיו/ה". בין המינים התקיים שוויון שלא התקיים באף מקום אחר, מפני שכאשר אישה הצטרפה לקיבוץ, היא זכתה לשוויון כלכלי, ששיחרר אותה מהתלות בבן הזוג או במשפחתה (תקציב שווה). כמו כן היא קיבלה שוויון פוליטי והייתה לה זכות הצבעה והזכות להיבחר לתפקיד חברי קיבוץ בין אם הם נשים או גברים, זכאים למגורים וזו אחריות הקיבוץ להעמיד לרשותם של כל החברים דירה. אך מתברר שלמרות קיומו של שוויון בין המינים בתחומים מסוימים, נוצרו פערים וחוסר שוויון בולט בין גברים ונשים בתחומי התעסוקה והמנהיגות.
המאבקים בראשית הדרך.
הקבוצה הראשונה דגניה קמה ב-1910 והקבוצה השנייה קבוצת כנרת קמה ב-1913. בראשית ימי הקיבוצים הראשונים, לא הסכימו הגברים לקבל את הנשים כחברות שוות זכויות, אלא רק כשכירות, בשכר נמוך, למטרות בישול וכיבוס. אולם, לאחר התארגנות הפועלות בארץ, שתחילתה הייתה ב-1911, העמידו הנשים בקיבוצים אולטימטום לגברים: או שיקבלו אותן לחברות או שהן יעזבו. מחוסר ברירה, קיבלו אותן לחברות בקיבוץ, אולם גם אז לא זכו הנשים לשוויון מלא בין המינים. הגברים שמרו על הדומיננטיות שלהם בתחומי התעסוקה ה"גבריים" כמו בחקלאות, כלכלה ופוליטיקה.
מרים ברץ, מ"הקבוצה החדרתית" שהייתה בין מייסדי דגניה א, סרבה להשלים עם המצב שהגברים לא מרשים לה לצאת עמם לשדה והחליטה למסד ענפי חקלאות לנשים. היא הקימה רפת והתמחתה בתחום ולאחר מכן הוקמו גם לול וגן ירק למטרת תעסוקת נשים בחקלאות. בנושא הביטחון גם כן, התקיימו מאבקים של הנשים לקחת חלק בשמירה על היישוב ובלוחמה. למשל, כאשר ב-1936 פרץ המרד הערבי הגדול, והגברים סירבו לצרף את הנשים לשמירה, הן עשו את "מרד החברות", שהתחיל אצל חברות עין חרוד והתפשט במהרה לקיבוצים נוספים ובקיץ אותה שנה, צורפו החברות לשמירה. נשים שירתו גם בפלמ"ח (בין שישית לשליש מהפלמ"ח היו נשים, בתקופות שונות) וגם בהגנה. אבל מעורבותן של הנשים בשמירה על הביטחון לא שינתה את מעמדן בקיבוצים.
זהות מינית ונשיות.
החזון של החלוציות וכיבוש העבודה היה חזון גברי, שאיפשר לגברים היהודיים לבנות בארץ זהות זכרית חדשה של "החקלאי הלוחם". באותו הזמן, הנשים נדרשו למחוק את זהותן הנקבית ואת נשיותן – "הן קיצרו את מחלפות שערן, זרקו את מוצרי הקוסמטיקה ומסרו את שמלותיהן, חצאיותיהן ותכשיטיהן".
חינוך וחיברות.
הילדים בקיבוץ התחנכו על בסיס חלוקת התפקידים בין גברים לנשים והפערים שנוצרו מכך ביניהם. המחקרים מראים השפעה על פערים בהישגים הלימודיים בין בנים לבנות שמתחילים לראשונה באמצע גילאי העשרה ומתחדדים ככל שעולים בגיל; המחקרים מצביעים על פערים לרעת הבנות בתחושת הערך העצמי והאמונה בסיכויים למימוש עצמי. דוגמה לאופן שבו כיוון החינוך את הבנות והבנים לתפקידים שונים בחברה, ניתן לראות למשל בזה שבמשך שנים רבות, התקיימו בבתי הספר התיכוניים בקיבוצים, לצד הנושאים הקונבנציונליים, מגמות לימוד שהתלמידים/ות חולקו ביניהן לפי מין – כלכלת בית לבנות ואגרומכניקה לבנים. גם החינוך לעבודה, שבמסגרתו עבדו בני הנוער בקיבוצים, הוא דוגמה לאותה הסללה שכיוונה את הבנות לעבודה בתחומי החינוך והשירותים ואילו הבנים הופנו לעבודה בתחומי החקלאות והתעשייה. מכך יוצא שנקודת הזינוק שניתנה בקיבוץ לנשים ולגברים היא שונה. מערכת החינוך הפורמלית והסוציאליזציה (חיברות) העבירו לנערות ולילדות מסרים שפגעו בביטחון העצמי ובהערכה העצמית וייצרו התנהגות חברתית סטריאוטיפית אשר סללה דרכן של הבנות לעבודות השירותים (חינוך, בישול, כיבוס וכדומה) ואילו דרכם של הבנים נסללה אל הענפים היצרניים, שבהם התאפשר גם קידום מקצועי, גם הערכה וגם מעבר לתפקידי ניהול בכירים.
תעסוקה והאילוץ לעבוד בענפי השירותים.
בקיבוץ השיתופי כל הנשים עובדות, כיוון שהעבודה כשלעצמה היא ערך. כולם חייבים לצאת לעבודה ולא קיימת אפשרות להיות "עקרת בית". עבודות משק הבית עברו אל הקיבוץ, בין היתר כדי לשחרר את הנשים מעול זה ולפתוח בפניהן הזדמנויות שוות כמו לגברים. אולם חזון זה לא התממש כי גם כאשר נשים נכנסו לתפקידים "הגבריים" בקיבוצים, הגברים לא לקחו על עצמם להתחלק עם הנשים בתפקידיהן המסורתיים. כך נשמר המצב שמרבית התפקידים המסורתיים של משק הבית (חינוך, בישול, כביסה וכו') הוקצו בעיקר לנשים, ורק מעט נשים שוחררו לעבוד במשק היצרני. מחקר מ-1975 מצא ש-80% מהנשים בקיבוץ עבדו בענפי השירותים והחינוך. ב-1980 במאמר בביטאון התנועה הקיבוצית "החינוך המשותף" נכתב: "ברוב הקיבוצים קיימת בעיה כרונית של העבודה בחינוך. מספר ימי העבודה המושקע על כל ילד דורש גיוס כמעט כללי של אוכלוסיית החברות הצעירות לעבודה בחינוך". זאת משום ש: 1. הקיבוצים רצו שהחינוך יהיה בידיים של הקיבוץ באופן מלא (ללא עובדים שכירים); 2. הקיבוצים רצו לשמור על יחס של מטפלת אחת לכל שלושה ילדים בגילאי לידה עד שש; 3. שאמהות חייבות לתרום מזמנן לעבודה במערכת החינוך בקיבוץ, לפחות שנה או שנתיים (האבות לא חויבו בכך).
מקומן של נשים בניהול הקיבוץ וארגוניו.