נפטר בי"ז באדר א' ה'תשפ"ב (18 בפברואר 2022), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חתנו הרב שלמה גשטטנר הוכתר בעת ההלויה לאדמו"ר מטשאקאווא. נכדו הרב יוסף מאיר כהנא הוכתר לאדמו"ר מטשאקווא בית שמש, בית מדרשו בשכונת רמת אברהם.
פעולותיו.
מונה לשמש יו"ר ועד הכשרות של העדה החרדית בירושלים בידי הרב זליג ראובן בנגיס, ושימש בתפקיד זה עשרות שנים. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשכ"ח החל למלא את מקומו כאדמו"ר.
משפחתו.
אחיו היה הרב משה הלברשטאם.
לו שלוש בנות:
משה בסון
משה בסון (נולד ב-1950) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה.
משה בסון נולד בעיראק ועלה לארץ בגיל שנה בערך. גדל במעברת תלפיות בירושלים. שירת כקצין בחטיבת גולני והתחיל לבשל בצבא ממתכוניה של אימו. בתום שירותו הצבאי הקים חווה בה גידל פירות וירקות אקזוטיים, אותם מכר למסעדות בירושלים.
ב-1987 הקים אחיו, יעקב בסון, מסעדת פועלים תחת עץ אקליפטוס סמוך לבית ילדותו, אותו נטע משה כילד בן 10. משה בסון הצטרף אליו ובישל תבשילים ביתיים, וכעבור 7 שנים עברה המסעדה לרחוב הורקנוס (במגרש הרוסים). כעבור 4 שנים נוספות היא עברה לכיכר ספרא. ב-2002 הם סגרו אותה, בעקבות האינתיפאדה השנייה. אחר-כך עסק בסון בהסעדה, בייעוץ למסעדות, הקים בית תמחוי בשם "כרמי העיר", בו כל אחד שילם כפי יכולתו, והצטרף כפעיל בתנועת "שפים למען שלום". ב-2007 פתח מחדש את המסעדה, ביחד עם השף סופיאן עאייש ברחוב הורקנוס (סמוך למיקום הקודם של המסעדה) לתקופה קצרה. בדצמבר 2009 פתח את המסעדה מחדש במיקומה הנוכחי, במתחם חוצות היוצר (חטיבת ירושלים 14).
מסעדת "אקליפטוס" היא מסעדה כשרה, המתמחה באוכל ארץ ישראלי בהשראת הכתוב בתנ"ך ובהשראת עדות ישראל (בעיקר המטבח היהודי-חאלבי, המטבח היהודי-עיראקי והמטבח הפלסטיני), היא מתמחה במזון איטי, ומתבססת על חומרי גלם (צמחי תבלין ועשבים) הגדלים בהרי ירושלים. בין המנות המפורסמות: מרק ארטישוק ירושלמי; תאנים ממולאות בחזה עוף ורוטב תמרים; נזיד העדשים התנ"כי של יעקב ועשיו; חגבים בציפוי קריספי; מקלובה – חצילים מטוגנים, תפוחי אדמה, עוף ואורז עם זעפרן; וקוסקוס בסגנון תנ"כי (סולת בלולה בשמן).
המגזין "Food and Wine" בחר בשנת 2000 במסעדה כאחד מששת היעדים המומלצים בעולם לחגוג בהם את המילניום וכתב: "צריכים לעשות עלייה לרגל למסעדת אקליפטוס, משה בסון עושה ניסים מירקות ועשבים". אלי תבור אמר על בסון בכתב העת "מסע עולמי": מה שעשה בן יהודה ללשון העברית, עושה בסון לחיך. הוא החיה את המטבח התנ"כי."
בשנת 2001 היה בסון בין מייסדי עמותת "שפים למען השלום" שהוקמה על ידי קבוצת שפים יהודים, נוצרים ומוסלמים, שהחליטו שדרך הבישול המשותף הם יצרו דיאלוג ושפה משותפת.
בסון ייצג את ישראל ובישל בתערוכות אוכל רבות בעולם, ביניהן: ארוחת הפתיחה ליום העצמאות של ישראל במרכז קנדי, וושינגטון די. סי.; ארוחת הפתיחה בשבוע הישראלי בסינגפור; ארוחת הפתיחה בפסטיבל החומץ הבלסמי במודנה, איטליה; ארוחת המילניום בדיסני וורלד, פלורידה; העביר כיתת אמן ובישל את הארוחה חגיגית במלבורן, 2001; הארוחה השנתית של המוזיאון היהודי באוסטרליה, 2002.
מתמטיקה ביולוגית
פרופיט
היסטוריה שבעל-פה
ההיסטוריה שבעל-פה (באנגלית: Oral History, ואף לעיתים בעברית: היסטוריה אוראלית) היא שיטה של מחקר היסטורי, המבוסס על איסוף מידע מפי עדים. מידע המועבר בדרך כלל מדור לדור בעל פה וללא תיעוד כתוב.
שיטה זו נפוצה במיוחד לחקר תולדות הפולקלור והיסטוריה המקומית, אולם נמצאת בשימוש אף בשטחים אחרים שבהם גביית עדות מפי אדם שנכח באירועים היסטוריים, עשויה להפיק מידע שלא ניתן למוצאו בתיעוד כתוב.
התפתחות התחום.
שורשיה של ההיסטוריה שבעל פה נמצאים כבר בתחילת ימיה של ההיסטוריה כתחום מחקר נפרד. חומרי עבודתו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס, מי שמכונה לעיתים "אבי ההיסטוריה", היו בעיקר אוספי זכרונות אישיים מבני תקופתו, על האירועים שמצאו דרכם לתאוריו. כך אסף עדויות על העימות בין הפרסים ליוונים במאה החמישית לפני הספירה. באופן דומה אף תוקידידס אסף מידע על המלחמה הפלופונסית. בשושלת ג'ואו (1122-256 לפנה"ס) הקיסר מינה כתבנים כדי שיתעדו עדויות לטובת ההיסטוריונים של החצר. בחברות שקדמו לעידן הכתב (ואף בחברות בנות-זמננו בהן אחוז נמוך של יודעי קרוא וכתוב), היסטוריה הייתה חלק מן המסורת בעל פה, שנמסרה מדור לדור בזיכרון האנושי, בדרך של סיפורים, בלדות ושירה אפית.
עם עליית קרנה של הגישה המדעית בתחום הלימוד ההיסטורי, בשלהי המאה ה-19, נוצרה התנגדות להיסטוריה שבעל פה ככלי לתעוד היסטורי, ורק לקראת המחצית השנייה של המאה ה-20 החלו מספר משמעותי של היסטוריונים לשוב ולבחון את ההיסטוריה שבעל פה ככלי מחקר. כך למשל נערך בארצות הברית מבצע רחב היקף של היסטוריונים צבאיים לתיעוד קרבות מלחמת העולם השנייה בדרך של ראיונות לוחמים ששרתו בזירות הקרבות. בשנת 1965 כבר הייתה בארצות הברית פעילות רחבת היקף דיה בתחום ההיסטוריה שבעל פה כדי להצדיק פרסום דו"ח מיוחד של המשרד לחקר היסטוריה שבעל פה באוניברסיטת קולומביה בשם "היסטוריה שבעל פה בארצות הברית" בו זוהו 89 מחקרים פעילים בתחום זה בארצות הברית. התפתחויות טכנולוגיות במאה ה-20, בראש ובראשונה המצאת רשמקול, אפשרו שיתוף מידע מהימן בין היסטוריונים שבעל פה ומהווים אבן דרך בהתפתחות התחום. כיוון שהמחקר בתחום זה מבוסס כולו על גביית עדויות אנושיות, להבדיל מן העיסוק במסמכים המאפיין היסטוריונים בכלל, הרי שבחינת ההיבטים האתיים בתחום מהווה חלק בלתי נפרד מן העיסוק בגביית היסטוריה שבעל פה. כך למשל, העיקרון לפיו רצונו של המרואיין הוא שצריך להכתיב את התנהלות הריאיון, מתן מידע ברור למרואיין באשר לאופן שבו ייעשה שימוש בעדות הנגבית ממנו, ועוד.
בשנת 1967 נוסדה בארצות הברית האגודה להיסטוריה שבעל פה (Oral History Association), ארגון מקצועי המאגד חוקרים בתחום, והחל משנת 1973 החל מתפרסם ירחון המוקדש לתחום מחקר זה: Oral History Review. במקביל נוסדו אף תוכניות הכשרה באוניברסיטאות שונות, בהן נלמדות הטכניקות לגביית היסטוריה שבעל פה. בשנות ה-70 זכו פרויקטים שונים בתחום למימון מחקריהם, עובדה שאפשרה קיום מחקרים על המורשת ההיסטורית של אינדיאנים בארצות הברית וכן מחקרים על דמויות בולטות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ופעילים חברתיים אחרים, בהם מלקולם אקס, על חייהם של עובדי קטיף במדינות הדרום, ועל תולדותיהם וגלגוליהם של אפריקאים אמריקאים מיבשת אפריקה לארצות הברית.
בשלהי שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 החלו להופיע ספרי לימוד ראשונים וקובצי מאמרים על שיטות מחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה. בשנת 1980 החל להופיע הירחון הבינלאומי להיסטוריה שבעל פה (The International Journal of Oral History). החל משנת 1987 החלה ה-Journal of American History אחד הירחונים ההיסטוריים הבולטים בארצות הברית, לפרסם מדור שנתי קבוע על היסטוריה שבעל פה. בתחילת המאה ה-21 המחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה נלמד במוסדות אוניברסיטאיים ברחבי תבל וקיימת ספרות מקצועית נרחבת בתחום זה.
היסטוריה אוראלית
חוק ההדדיות הריבועי
לילך דקל-אבנרי
לילך דקל-אבנרי (נולדה ב־2 באוקטובר 1970) היא במאית תיאטרון, דרמטורגית ומתרגמת.
ביוגרפיה.
דקל-אבנרי נולדה ב-1970 למשפחה עם שורשים מזרח אירופיים, גדלה ברמת השרון ולמדה בתיכון אלון בעיר. בילדותה רקדה בלהקת בת דור, אך בגיל 16 עזבה את הלהקה כי רצתה ללמוד קולנוע.
בתום שירות צבאי כקצינה סיימה תואר ראשון בקולנוע ובאומנות, לאחר מכן התגוררה שנתיים בפריז, למדה צרפתית בסורבון, וכששבה לארץ סיימה תואר שני בהצטיינות בכתיבה, דרמטורגיה ובימוי באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה יזמה וניהלה אמנותית את פסטיבל Smallבמה, תיאטרון הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2007-2012 הייתה במאית הבית, דרמטורגית ויועצת אמנותית בתיאטרון תמונע, ובמסגרת תפקידה יזמה את עונת "שייקספיר אנפלאגד" (2008), העונה הנורווגית (2009), פסטיבל ביופידבק (2009) והעונה הגרמנית שהופקה בשיתוף מכון גתה (2010).
הייתה חברה בוועדה האמנותית של פרויקט "נקודת פתיחה" של מפעל הפיס, והתנדבה כחברת ועדה בתיאטרון תמונע ובאמנות-לעם.
מאז 2016 היא מנהלת את הוועדה העברית של רשת "יורדרם", ומנהלת אמנותית את פסטיבל "מדרום" באופקים, שיתוף פעולה בין מכללת ספיר לעיריית אופקים, ובאותה שנה גם זכתה דקל-אבנרי בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כיוצרת מצטיינת.
ב-2017 פיתחה עבודת פרפורמנס במסגרת רזדנסי בבית הנסן שהוצגה בתערוכה של משתתפי הרזדנסי ובפסטיבל מדרום 8, באופקים.
לילך העבירה סדנאות לסטודנטים למשחק ולבימוי במסגרות שונות, לימדה במכללת לוינסקי וספיר וניהלה אמנותית את פסטיבל מדרום לאמנות בינתחומית, באופקים. היום מלמדת בימוי בנקודת פריצה.
פאתוס-מאתוס.
ב-2014 הקימה דקל-אבנרי את קבוצת התיאטרון והפרפורמנס פאתוס-מאתוס, אותה היא מנהלת אמנותית.
ב-2015 השיקה קבוצת פאתוס-מאתוס את פרויקט "בחדרי חדרים" - סדרה של מפגשים תלויי חלל, בחללים אלטרנטיביים בתל אביב ובפורמט אינטימי, בעקבות נשים במקרא ללא שם. הפרויקט זכה לתמיכה של 929 וקרן רבינוביץ.
בעקבות הפרויקט עלה ב-2016 מופע של כ-4 שעות באלמא בזכרון יעקב, ובאותה השנה הופיעו חברי הקבוצה עם המשחק הפרפורמטיבי "אמת או חובה בחדרי חדרים", בגלריה משונע, בתיאטרון תמונע, ובבית הגפן בחיפה.
ב-2018 יזמה דקל-אבנרי בשיתוף חברי הקבוצה רועי פביאן ונדב משעלי, את פרויקט "מניפסטאובייקט" פרויקט פלייסמייקינג, בשיתוף ובתמיכת עיריית אופקים וארגון הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה.