המלך לואי הארבעה עשר השתמש ביותר מ-5 מיליון כפתורים על בגדיו השונים בתקופת שלטונו.
במאה ה-17 המציאו החייטים הצרפתים כפתורים חדשים שהיו עשויים מטקסטיל ונראו ככדורים קטנים עשויים מחוטים. יצרני הכפתורים המסורתיים שרווחיהם ירדו, פנו לממשלה בתביעה לסייע להם במאבק נגד החייטים וכתוצאה מכך נחקק חוק ממשלתי שהטיל קנס על כל מי שהשתמש בכפתורי טקסטיל. אבל יצרני הכפתורים עדיין לא היו מרוצים ותבעו לערוך חיפושים בבתים ובארונות ולהעמיד למשפט כל מי שיימצאו אצלו כפתורי טקסטיל וגם להשליכו לכלא.
במאה ה-19 החלו לייצר כפתורים באופן מתועש. כפתורי טקסטיל, עצם, קרמיקה ומתכת נמכרו במחירים גבוהים ולכן היו האנשים מסירים אותם מעל גבי הבגדים הישנים ושומרים לשימוש חוזר. במחצית השנייה של המאה ה-19 הומצאו כפתורי הפנינה שהפכו למבוקשים מאוד.
כפתורי הצלולויד (החומר שקדם לפלסטיק) הראשונים ייוצרו באירופה בסוף המאה ה-19. לפני מלחמת העולם הראשונה ייוצרו רוב הכפתורים באירופה ואילו לאחר המלחמה הפכה ארצות הברית למרכז ייצור עולמי לכפתורים. לולאות הכפתורים הראשונות היו לא יותר מחריץ בבגד שדרכו ניתן היה להעביר את הכפתור, מאוחר יותר התחילו לרקום מסביב לחריץ עד שנוצרה הלולאה המוכרת לנו.
עם המצאת הפלסטיק, בסוף שנות ה-30 של המאה שעברה, התחילו לייצר כפתורי פלסטיק בכל מיני צורות וצבעים והם נמכרו בחנויות גלנטריה במחירים זולים עד בינוניים. מקומם החשוב של הכפתורים באופנה נשמר עד היום, למרות המצאות טכנולוגיות כמו צמדנים, רוכסנים ולחצניות שפותחו כתחליפים לכפתורים.
כפתורים הם פריטי אספנות פופולרים בכל העולם. ב-23 מדינות בארצות הברית קיימים אגודות או קלאבים (Clubs) של אספני כפתורים. במוזיאונים לאופנה יש אוספים נדירים של כפתורים.
גודלי כפתורים.
גודל הכפתור תלוי בשימוש בו. כפתורי החולצה הם בדרך כלל קטנים ומרווחים קרובים זה לזה, ואילו כפתורי המעיל גדולים יותר ומרוחקים זה מזה. כפתורים נמדדים בדרך כלל ב-lignes (נקראים גם קווים ובקיצור L), עם 40 קווים השווים ל-1 אינץ'.[27] לדוגמה, כמה גדלים סטנדרטיים של כפתורים הם 16 לינים (10.16 מ"מ, כפתורים סטנדרטיים של חולצות גברים) ו-32 ליינים (20.32 מ"מ, כפתור טיפוסי במעילי חליפה).
נוצרים קופטים
שעונית מבאישה
שְעוֹנִית מַבְאִישָׁה (שם מדעי: "Passiflora foetida", מוכרת גם בשם מרקוזה פראית) היא מטפס זוחל בעלת פרי אכיל ועלים בעלי ריח דוחה. היא מקומית לאמריקה הדרומית ולאיים הקריביים, וניתן למצוא אותה גם במדינות דרום מזרח אסיה כגון וייטנאם והוואי.
תיאור.
הגבעולים דקים ומכוסים בשערות דביקות בצבע צהוב. העלים בעלי שלוש או חמש אונות, שעירים ודביקים. הם משחררים ריח דוחה בעת מעיכה. הפרחים לבנים עד קרם בקוטר 5–6 ס"מ. הפרי עגול בקוטר 2–3 ס"מ, צהוב-כתום עד אדום בהבשלה ומכיל מספר זרעים שחורים קבועים בציפה. הפרי נאכל והזרעים מופצים על ידי ציפורים.
החפים של צמח זה משמשים כמלכודת לחרקים, אך עדיין לא ידוע האם הצמח מעכל וניזון מהם או שמא זהו רק מנגנון להגנה על הפרחים והפרי.
שעונית זו מסוגלת לסבול קרקע יבשה, אך משגשגת בקרקע לחה. במקומות מסוימים, מין זה נחשב מין פולש.
שימושים.
לפרי השעונית המבאישה יש קליפה אדומה דקה, המקיפה ציפה לבנה סמוקה בטעם מתקתק עדין, וגודלו הוא בערך כגודלו של כדור פינג פונג. מלבד הפרי, גם העלים הצעירים והאמירים הם אכילים.
ברפואה המסורתית בווייטנאם, משמשת חליטת עלי הצמח המיובשים כאמצעי נגד נדודי שינה.
ליירה
ילדה
ילדה היא נקבה אנושית צעירה בתקופה שמהלידה ועד גיל ההתבגרות.
המונח משמש לעיתים קרובות גם כמילה נרדפת ל"בת". עם זאת המונח "בת" יכול לתאר גם יחס שארות הקושר נקבה אל הוריה (המושג המקביל לזכר הוא בן). כמו כן ההבחנה בן או בת יכולה לחול על אישה בכל הגילאים. החל מגיל ההתבגרות מכונה האישה "נערה".
היחס והמעמד של בנות בכל חברה קשור בדרך כלל במעמדן של הנשים באותה התרבות. בתרבויות בהן לנשים יש מעמד חברתי נמוך, בנות עשויות להיות לא רצויות על ידי הוריהן, והמדינה עלולה להשקיע פחות משאבים במתן שירותים הנחוצים לבנות.
דמוגרפיה.
בדרך כלל נולדים מעט יותר בנים מבנות (בארצות הברית לדוגמה נולדים כ-105 בנים לכל 100 בנות), אך אצל בנות יש מעט פחות סיכויים למות בילדות.
בשנת 2011 היו בהודו 91 בנות מתחת לגיל 6 לכל 100 בנים. מפקד האוכלוסין של 2011 הראה כי שיעור הבנות בהשוואה לבנים מתחת לגיל 6 ירד גם בעשור האחרון מ-927 בנות עבור כל 1,000 בנים בשנת 2001 ל-918 בנות עבור כל 1,000 בנים בשנת 2011. בסין שיעור הבנות בהשוואה לבנים הוא 794 בנות עבור כל 1,000 בנים באזורים כפריים. באזרבייג'ן שיעור הבנות בהשוואה לבנים הוא כ-862 בנות לכל 1,000 בנים בממוצע בשנה.
סטיבן מושר, נשיא המכון לחקר אוכלוסין בוושינגטון, ציין בעבר: "עשרים וחמישה מיליון גברים בסין לא יכולים למצוא כלות כי יש מחסור בנשים צעירות ... ולכן יצטרכו לנסוע לחו"ל על מנת למצוא כלות." אחת הסיבות לחוסר האיזון המגדרי באזורים הללו הוא הגידול סחר בבני אדם לתעשיית המין. דו"ח האו"ם משנת 2005 קבע כי במסגרת הסחר בבני אדם בסין עד 800,000 אנשים עברו מסין למדינות שונות כאשר כ-80% הם נשים ונערות.
התאחדות בעלי התעשייה
שעונית חיקית
שעונית חיקית (שם מדעי: "Passiflora alata") המכונה גם שעונית בעלת גבעול דמוי כנף, היא מטפס הנושא פרי אכיל. היא מקומית לאמזוניה אשר בברזיל. המקומיים אשר חיים באזורים שבהם צמח זה משגשג מכנים אותו אאוּוָקה, אשר משמעותו כוכב אדום בשל מראה הפרח.
הפרי גם כן מאוד מוערך על ידי המקומיים ונאמר שהוא טעים.
תיאור.
העלים אובליים או מוארכים, באורך 10-15 ס"מ ו 1-10 ס"מ רוחב. הפרח ריחני וקוטרו 7-10 ס"מ. לרוב פורח בסוף הקיץ או תחילת הסתיו, זקוק לשמש מלאה. מין זה מושך דבורים, פרפרים וציפורים ומתאים לגידול בבית.
הפרי מזכיר ביצה בצורתו, צבעו צהוב עד כתום בהיר, אורכו 8-15 ס"מ ורוחבו 5-10 ס"מ. משקלו מ-90 ועד 300 גרם. הפרי מטופח במספר אזורים בברזיל ומאוד מוערך שם בגלל מספרם המועט של פרחיו.
קרקסון
קרקסון (בצרפתית: Carcassonne), עיר מבוצרת בחבל אוקסיטניה, בדרום מערב צרפת, בקרבת הגבול עם ספרד.
גאוגרפיה.
קרקסון ממוקמת על הדרך הקדומה המחברת בין הים התיכון ובין האוקיינוס האטלנטי, במרחק כ-80 קילומטרים מטולוז. ב-1999 התגוררו בעיר 43,950 תושבים.
בעיר קתדרלה הבנויה בסגנון גותי, אך היא ידועה בעיקר בזכות ביצוריה המרשימים, הכוללים חומת עיר כפולה ובה משובצים צריחים ומגדלי שמירה. הביצורים שוקמו במאה ה-19 על ידי האדריכל והמשמר הצרפתי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק. העיר מהווה את אחת התחנות של תעלת מידי.
ב-1997 הוכרזה העיר ההיסטורית המבוצרת של קרקסון כאתר מורשת עולמית.
קיימות עדויות על נוכחות יהודים בעיר עוד במהלך המאה ה-9. בהמשך הם גורשו מהעיר מספר פעמים וקיבלו אישור לחזור. בתקופת מלחמת העולם השנייה, האזור היה תחת שליטה של משטר וישי ופליטים יהודים רבים הגיעו לעיר. המצב החמיר לאחר שהאזור נכבש על ידי הנאצים. אלבר גו, כומר מקומי פעל להצלת יהודים ועל פעילתו הוכר כחסיד אומות העולם.
אנה לנה גרונפלד
סימה ועקנין מכשפה
זה קשה להיות חרק!
עינות תלם
עינות תלם הידוע גם כ"גן לאומי עינות תלם" ובשמו הערבי "עויון תולמא" הוא שם של קבוצת מעיינות הנובעים באזור בו נחל לוז נפגש עם נחל שורק. קטע זה של הנחל הוא חלק מאזור הנושק לכניסה המערבית לירושלים וידוע בשם עמק הארזים.
המעיינות, הצפוני והמרכזי, נובעים על שכבת חוואר שנחשפת בסלעי תצורת שורק. הנביעה השלישית, המעיין הדרומי מכוסה על ידי באר מעשה ידי אדם. הגן הלאומי עינות תלם הוא חלק משביל ירושלים.
תיאור המעיינות.
המעיין הצפוני.
המעיין הצפוני נמצא סמוך לעמוד שנאי של קו מתח גבוה ליד תחנת שאיבה של חברת "מקורות". המעיין נובע מתוך חציבה המוסתרת בסבך של שיחי פטל קוצניים, קיסוסית ומספר עצי תאנה הגדלים פרא. בסקר שערכה החברה להגנת הטבע במקום לא נראה המעיין כלל מבעד לסבך הצמחייה.
מי המעיין הזה הוזרמו לבריכה גדולה שנבנתה על מנת לאגור את מי הנביעה. מתחת לבריכה מצויה שוקת בטון ארוכה שבעבר שימשה להשקיית צאן.
המעיין המרכזי.
המעיין המרכזי בקבוצת עינות תלם נובע במרחק קצר ממערב לאפיק נחל שורק. המים זורמים אל תוך בריכת אגירה גדולה (1125 מ"ק) שצורתה ריבוע 15 על 15 מטר ועומקה 5 מטר. קירות הבריכה בנויים מאבנים מסותתות ועליהן ניתן להבחין בטיח נגד חלחול.
מהקיר המזרחי של הבריכה מובילה תעלה קצרה אל בריכה קטנה (כ-18 מ"ק) ששטחה 4 על 3 מטר ועומקה כמטר וחצי. קירות הבריכה עשויים אבנים מסותתות היטב המוצמדות במלט.
בעבר הייתה הבריכה עמוקה יותר אך בעת הסקר הייתה מכוסה רצפתה בסחף אשפה ורקבובית של צמחייה. פני המים בברכה מכוסים ב"מרבד" של אלפי פרטים של הצמח הזעיר עדשת מים זעירה (Lemna minor).
בסקר שנערך בשנת 1991 נמצאו מים בבריכות וכן מים נקיים יחסית בתעלה. דלת מתכת מותקנת בין שתי הבריכות על מנת לשלוט על כמות המים בבריכה התחתונה.
המעיין הדרומי.
גם מעיין זה מוסתר על ידי סבך של צמחים ובהם פטל וקיסוסית. נביעת מעיין זה זורמת אל בריכה סגורה ומכוסה בגג יציקת בטון ופסי פלדה. על פי סקר 1991 תקרה זו במצב של התפוררות. באותו סקר נראו בבריכה מעט מים. בסמוך למעיין, לצד צפון מבנה קטן ונטוש, מבנה זה הוא בית משאבות מתקופת המנדט.
בית טלמא.