בשנת 1863 סיים ליטרה את תרגומיו מהיפוקרטס ומפליניוס ועדיין המשיך בצורה מאומצת בעבודתו על המילון של השפה הצרפתית. באותה שנה הוצגה מועמדותו לאקדמיה הצרפתית, אבל היא הוסרה בגלל התנגדותו של פליס דיפאנלו, הבישוף הקתולי מאורליאן, שהוקיע את ליטרה בחוברת "אזהרה לאבות המשפחות " בתור ראש המטריאליסטים הצרפתיים. באותה תרופה הקים ליטרה יחד עם וירובוב (וירובוף) את כתב העת "פילוזופי פוזיטיב" (Philosophie positive) שנועד להפיץ בקרב הציבור את התזות של ההוגים הפוזיטיביסטים המודרניים. מאמר שפרסם ב-1870 "על המקורות האורגניים של המוסר" עורר תשומת לב רבה וסיפק ליריביו הקתוליים עילות לטענותיהם שהוא אתאיסט. באותה שנה תמך ליטרה באלמנתו של קונט במשפטה נגד מנהלי העזבון של קונט והתנגד לפרסום ספריו האחרונים של קונט אותם החשיב כלא ראויים.
פעילותו הפוליטית.
נפילת האימפריה השנייה החזירה אותו לפוליטיקה. מכיוון שהרגיש די זקן כדי להתמודד עם מצוקות המצור על פריז בשנת 1870 נסוג ליטרה עם משפחתו לחבל ברטאן. בהמשך מינה אותו לאון גמבטה לפרופסור להיסטוריה ולגאוגרפיה בבית הספר הפוליטכני של בורדו. אולם כעבור זמן קצר פרש ליטרה מהחיים הפוליטיים מבלי לוותר על יתר עיסוקיו.
לא נשאר זמן רב מחוץ לזירה הפוליטית . ב-8 בפברואר 1871 נבחר מטעם מחוז סן לאספה הלאומית של צרפת במקום 33 מתוך 43 חברים כשזכה ל-87,868 קולות מקרב 328,970 מצביעים. כנציג השמאל הרפובליקני הצביע בקביעות בעד רפובליקנים מתונים, למשל, נגד השלטון החוקתי של האספה הלאומית, בעד הפיזור, נגד הפלתו של אדולף טייר ב-24 במאי בימי "שבוע הדמים", נגד ה"ספטנאט", נגד חוק ראשי הרשויות ונגד הכרזת העוצר, בעד התיקון ואלון והתיקון דיפרא, שדרשו שהסנאט ייבחר בבחירות כלליות, בעד מכלול החוקים החוקתיים. בעת חידוש המועצות הכלליות התמנה ליטרה ב-15 באוקטובר 1871 לחבר המועצה הכללית של הקנטון סן דני ונבחר לסגן היושב ראש שלה.
בישיבה מ-30 בדצמבר 1871 בחרה בו האקדמיה הצרפתית כחבר בכיסא 17 במקום אבל-פרנסואה וילמן המנוח, על אפו וחמתו של הבישוף דיפנאלו שביקש להתפטר במחאה אך בסופו של דבר הסתפק בלהחרים את ישיבות המוסד.
דיפאנלו תקף את ליטרה בכמה הזדמנויות, בספרון "אזהרה לאבות של משפחות נגד המטריאליסטים והדרוויניסטים" ובספר "עיון בבנייה החופשית", שכוון נגד הבונים החופשיים. את נאום הקבלה לכבוד ליטרה נשא ב- 5 ביוני 1873 הרוזן שמפאני.
באספה הלאומית, ליטרה שהיה בעל כישורים פולמוסיים בעיקר בכתב, העדיף לא לקחת חלק בדיונים, ולא עלה אף פעם לבמה. עם זאת הקפיד לבוא לישיבות בנסיעות יומיומיות מפריז לוורסאי ובחזרה.
באפריל 1873 צירף - במכתב לעיתון "לה טאן" - את תמיכתו לחסידי ה"רפובליקה השמרנית" והתנגד למועמדות הרדיקלית של בארודה לראשות עיריית ליון.
את המילון של השפה הצרפתית השלים בסוף שנת 1872. כל מילה זכתה בו להסבר ברור, לפי כל משמעויותיו בעבר, עם דוגמאות מיצירות ישנות ומודרניות.
ב-15 בדצמבר 1875 בחרה בו האספה הלאומית לסנאטור לכל החיים ה-52 מתוך 75, עם 343 קולות מתוך 676. גם בבית העליון ייצג דעות של השמאל המתון. הצביע נגד פיזור הבית ב-1877
בעת המשבר מ-16 במאי התנגד לממשלה החדשה, תמך בשר דיפור, ותמך בסובלנות דתית יותר רחבה. בהצבעות לגבי החוק החדש של החינוך הגבוה נמנע מלהצביע. הגיב בטאקט ובפשטות לפניות, שריגשו אותו מצד אנשים מאמינים, דאג שלא לפגוע ברגשותיהם הדתיים שלא היה שותף להם, ואמר שאין לו רצון להאמין, ואין לו אף החרדה של מישהו שאינו מאמין. "חקרתי את עצמי לשווא, אינני חווה כלום ממה שהם חוו... אינני מצטער להיות מחוץ לאמונותיהם ואינני מגלה אצלי שום רצון לחזור אליהן".
כתב מאמרים פוליטיים שבהם תקף את בריתם של מחנה האורליאניסטים עם המלוכנים "הלגיטימיסטים" והביע את תמיכתו ברפובליקה. פרסם מחדש רבים ממאמריו וספריו מבעבר, מהדורה חדשה של "שימור, מהפכה ופוזיטיביזם" שבו ויתר על חלק מהרעיונות מיסודו של קונט. כמו כן פרסם את החוברת "Pour la (בפעם האחרונה) שבה הביע את השקפתו המטריאליסטית הבלתי מעורערת.
בלחץ בני המשפחה על ערש דווי קיבל ליטרה בהכרה מלאה את הטבילה לנצרות, רבע שעה לפני מותו.
פעילותו במסגרת הבונים החופשיים.
ב-8 ביולי 1875 התקבל ליטרה בטקס חגיגי בנוכחות אלפי משתתפים ללשכת "לה קלמנט אמיטייה" (הידידות הרחמנית") של ארגון הבונים החופשיים "גראן אוריאן דה פארנס" (Grand Orient de France). באותו מעמד התקבלו בארגון גם ז'ול פרי ואונורה שאווה. כחסיד הפוזיטיביזם שאף ליטרה לקדם את ביטול החובה להאמין באלהים שהייתה רשומה בתקנון הלשכה. חובה זו אכן בוטלה בכינוס בשנת 1877.
סוף חייו.
כשנמצא על ערש דווי החליטו אשתו ובתו, סופי, שהיו קתוליות אדוקות, להחזירו לדת. עוד לפני כן ניהל ליטרה לאורך זמן שיחות עם האב מילריו שהיה מחזיר בתשובה קתולי ידוע ובזמנו הביע צער על בשורת מותו של המטיף. כרבע שעה לפני שנפח את נשמתו, בלחצן של אשתו, בתו והנזירה שהשגיחה עליו ובסיועו של אב המנזר אנרי יובלן (שהיה מורו הרוחני של שארל דה פוקו ) חזר ליטרה לאמונה הנוצרית הקתולית
שלוש הנשים הצהירו שליטרה היה עדיין בהכרה ושלא היה ספק שבעלה הסכים לכך והרשה לה על ידי כך לערוך לו לווייה קתולית כהלכתה.
ליטרה נפטר ב-2 ביוני 1881 בבית ברחוב אסאס (Assas) מס' 44 והובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס. אלמנתו נפטרה בשנת 1903.
לפני מותו נמסר כי ביקש ליטרה שלא ישאו נאומי הספד בלווייתו. ארנסט רנאן ואבל פאווה דה קורטיי כיבדו את רצונו זה, אך לא גרגואר וירובוף.
בלווייה שבה נכח גם נשיא צרפת, פרצו מחאות קולניות של מאות חבריו הפוזיטיביסטים של ליטרה, נגד הכמרים הקתוליים והמשפחה שניסו למנוע את נאומו של וירובוף. המוחים השמיעו קריאות של "תחי החשיבה החופשית! תחי החירות!
הנצחה.
בית הספר התיכון באווראנש, יישוב המוצא של המשפחה, קיבל את השם "בית הספר התיכון הרב-מקצועי אמיל ליטרה"
ספרים.
מילונים, לקסיקונים ספרי לשונאות.
איך חיברתי את מילוני - ויקיטקסט ברשת
באתר lexilogos
תרגומים ועיבודים.
(כלל כתבי היפוקרטס. תרגום חדש עם הטקסט היווני. א- י) הדפסה מחודשה אמסטרדם 1973–1982
ספרי פילוסופיה.
(ניתוח מנומק של הקורס לפילוסופיה פוזיטיבית מאת מר אוגוסט קונט
מאמרים בעיתונות.
ליטרה פרסם מאמרים, בין היתר ב:
קישורים חיצוניים.
Henry Morse Stephens art. Maxilimilen Paul Emile Littré
לפי Robert et Cougny - Dictionnaire des Parlementaires français », 1889
Ed. du Seuil Paris 1962
טיכון ג'יזנבסקי
טיכון איגורביץ' ג'יזנבסקי (ברוסית: Тихон Игоревич Жизневский; נולד ב-30 באוגוסט 1988, זלנוגרדסק, מחוז קלינינגרד) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי.
ביוגרפיה.
הוא למד בבית ספר בזלנוגרדסק, שבקלינינגרד. למד בכיתת התיאטרון של הליסאום מס' 49 בעיר קלינינגרד.
בשנת 2005 הוא החל את לימודיו האקדמיים, בשנת 2009 סיים את לימודיו במכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין, אצל מרינה פנטלבה (1937–2009) ו-ואלרי פוקין.
מאז 2009, הוא שחקן בתיאטרון אלכסנדר (שמו הרשמי המלא הוא "תיאטרון הדרמה האקדמי הרוסי על שם אלכסנדר ג. פושקין"). הופעת הבכורה בתיאטרון הייתה בתפקידו כחבר מקהלה במחזה "צאר אדיפוס" מאת סופוקלס (בימוי: ט. טרזופולוס).
משה בן רפאל אטיאס
משה בן רפאל אטיאס (בבוסנית: Moše Ben Rafaél Attias, מוכר גם בכינויים: זקי אפנדי, Zeki Effendi, ומשה רפאילוביץ', Moše Rafajlović; 1845, סרייבו, האימפריה העות'מאנית - 2 ביולי 1916, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה חוקר אסלאם, היסטוריון ומשורר יהודי בן יהדות סרייבו.
קורות חייו.
משה בן רפאל אטיאס נולד למשפחת נכבדים יהודית ספרדית מקרב קהילת סרייבו. הוא רכש השכלה יסודית במלדארי ובהמשך רכש השכלה תיכונית בבית הספר הממשלתי העות'מאני שבעירו. בהמשך, עבר לקונסטנטינופול ובה רכש השכלה תאולוגית גבוהה בלימודי אסלאם סופי והתמחה בכתביו של המשורר והפרוזאי הפרסי בן ימי הביניים סעאדי שיראזי. לאחר לימודיו זכה לתואר אפנדי ונודע בכינויו זקי אפנדי.
לאחר תום לימודיו שב לסרייבו והועסק במנגנון גביית המיסים העות'מאני בעיר. ב-1878, לאחר כניסת האוסטרו-הונגרים לעיר, הועסק לתקופה מסוימת גם במנגנון הממשל האוסטרו-הונגרי. בהמשך, כיהן כגזבר אגודת "לה בֶּנְווֹלֶנְצִיָיה" (La Benvolencia) אשר פעלה למתן תמיכה לבני הקהילה שנקלטו במערכת החינוך של סרייבו ובהמשך גם לסטודנטים מקרב הקהילה שנקלטו במוסדות להשכלה גבוהה. הוא פרסם שירים בעיתונות היהודית שנכתבו בספרדית קסטליאנית ולא בלאדינו תחת שם העט "El Amante de la Luz" (מספרדית: "אוהב האור").
ב-1901 פרסם את ספרו: "La historia de los judiós de Bosna", ההיסטוריה של יהודי בוסניה. בהמשך, פרסם ביוגרפיה אודות הרב משה דאנון אשר כיהן כרב הראשי של יהודי סרייבו בשנים 1815 - 1830, נפטר בדרכו לארץ ישראל ונקבר בסטולאץ. בהקשר לרב משה דאנון, פרסם אטיאס את סיפור הצלתם של הרב דאנון ונכבדי הקהילה היהודי על ידי הקהילה המוסלמית בסרייבו, אשר התקוממה נגד הוואלי מהמט רושדי פאשא (Mehmed Rušdi Pasha), משום שכלא את הרב דאנון והנכבדים ודרש תמורתם כופר נפש בסכום גבוה. נכבדי הקהילה המוסלמית אף עתרו לסולטאן מהמוט השני בבקשה שיחליף את הוואלי.