הירשפלד היה מן הבולטים בארכאולוגים שעסקו בקומראן ובאיסיים. דעתו המהפכנית הייתה שקומראן אינו אתר כיתתי של האיסיים, אלא מדובר בבית חווה חקלאית יהודאית בעלת מגדל. למסקנתו זו הגיע בעקבות החפירות שניהל ברמת הנדיב, בחירבת עלק, ובה חשף בית חווה כזה מן התקופה ההרודיאנית. את האתר הכיתתי המוזכר בדברי הרומאי פליניוס הזקן הוא הציע לזהות בתאים קטנים ומבודדים מעל עין גדי, תאים אותם חפר בשנותיו האחרונות.
מבין ספריו.
בנוסף לספריו פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת רבים בארץ ובעולם.
שאגס
תרע&quot;א
The shaggs
השאגז
Food Not Bombs
סטיב רוג'רס
אליעזר קררי
אליעזר קררי (1895–1974), היה מחנך ציוני, מנהל הגימנסיה העברית בלבוב, מייסד הגימנסיה הריאלית בראשון לציון ומנהלה במשך שלושים שנה.
קורות חיים.
נולד לקלונימוס (קלמן) ולבלהה פורמן ב-1895 בעיר לבוב שבחבל גליציה. בצעירותו למד בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה (וטרינריה). קררי גדל במשפחה דתית, הכיר ושלט במקצועות היהדות והיה פעיל מאוד בחוגים הציונים בגליציה.
כבוגר אוניברסיטה עבר פורמן קורס של קצינים משכילים, בסופו הוצב במלחמת העולם הראשונה בחטיבה אוסטרית שהייתה מסופחת לגיס גרמני. מחלקתו מנתה ששים חיילים מלאומים שונים. במהלך הקרבות נפצע קררי בירכו מרסיס של פגז תותח. על תפקודו במלחמה הוענקו לו שלוש מדליות, שתיים מהן צל"שים. הצל"ש הראשון ניתן על שביית שמונה חיילים רוסים. הצל"ש השני, שהשפיע על המערכה באזור שבו הוא נלחם, זיכה אותו במלגה כספית חודשית לכל ימי חייו, מלגה עליה ויתר מאוחר יותר.
ב-1919, לאחר המלחמה, הוזמן קררי לביאליסטוק כדי להקים שם גימנסיה עברית. הוא עמד בראש הגימנסיה עד הכיבוש הסובייטי ב-1920. מביאליסטוק שב קררי ללבוב, שם לימד בבתי ספר תיכוניים, בסמינר למורים עבריים ואחר כך היה למנהל הגימנסיה העברית בלבוב. בין היתר כיהן גם כנשיא האגודה הציונית של לבוב, "צעירי יהודה", שנוסדה עוד בשנת תרע"ג (1913).
כציוני נלהב רצה פורמן, עוד בהיותו בפולין, לעברת את שם משפחתו. תחילה בחר בשם "עגלון", תרגום מקורב של השם פורמן, שפירושו "אדם נוסע". לאחר שעלה ארצה שינה את שמו בשנית ל"קררי", הנגזר מהמילה התלמודית "קרר", שפירושה בתלמוד הוא "אדם הנוהג בקרון".
בארץ ישראל.
ב-1923 הגיע קררי לארץ ישראל כתייר, כדי להכיר את הארץ בטרם יעלה אליה. בניגוד לרוב הנוער הציוני בגליציה, היה קררי מבוסס מבחינה כלכלית ויכול היה להרשות לעצמו את הביקור בארץ. ב-1925 עלה לארץ ישראל יחד עם אנשי קבוצת שילר, שהוא נמנה עם מייסדיה. אשתו לעתיד, פניה לבית וולושין, הצטרפה לגרעין הקבוצה בחו"ל והם התחתנו בארץ כשהקבוצה הייתה עדיין בתקופת ה"הכשרה" שלה בקיבוץ קריית ענבים. בקבוצת שילר עסק קררי בחקלאות, והיה אחראי להקמת רפת. הוא רכש את הפרות בחו"ל והביאן לארץ. במאורעות 1929 פונתה קבוצת שילר לרחובות, למעט מספר גברים, בהם קררי, שנותרו להגן על המקום. קררי ומשפחתו חיו בקבוצת שילר כשבע שנים, עד שעזבו מסיבות משפחתיות לראשון לציון.
כאמור לעיל, קררי היה זכאי למלגה בשל הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה, והמלגה הגיעה אליו גם בארץ ישראל. לאחר ליל הבדולח (9 - 10 בנובמבר 1938) הודיע קררי לשלטונות בגרמניה כי הוא מוותר על המלגה, כמחאה.
בראשון לציון עסק קררי תחילה בחקלאות, אך ביקש לשוב להוראה ולהקים תיכון. ב-1932 הוזמן לכהן כמורה לביולוגיה וכמחנך ראשי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. ב-1939 יסד ב-ראשון לציון את הגימנסיה הריאלית והיה מנהלה במשך שלושים שנה, עד 1969. הבעלות על הגימנסיה נרשמה על שם "ועד הורים להפצת השכלה" שחבריו היו מהורי התלמידים ונבחרו מדי שנה בשנה מחדש, בהכוונה של קררי, כל עוד בניהם למדו בגימנסיה. הניהול הארגוני, הפדגוגי והפיננסי היו בטיפולו ובאחריותו של קררי. הוא נהג לבחור את מורי המוסד בקפידה, קבע בגימנסיה שיטות לימוד מתקדמות, והנהיג בה מגמות לימוד שונות, מעבר למקובל באותו זמן, לרבות מעבדות לאלקטרוניקה וכימיה. קררי הנהיג בגימנסיה תלבושת אחידה לתלמידים, נוהג חריג באותה עת, ונודע בקרב תלמידיו בשיטות ענישה מקוריות, בהן שינון פסוקים מהתנ"ך.
במהלך כהונתו עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ראשון לציון. כהוקרה לפעילותו החינוכית של קררי החליטה עירית ראשון לציון לקרוא את הגימנסיה הריאלית על שמו עוד בחייו, ועוד בהיותו מנהלה.
בצד הגימנסיה הקים קררי סניף מקומי של ארגון "בית המקרא", שבו עסקו בלימוד ומחקר של התנ"ך. במסגרת זאת צורף קררי לחוג התנ"ך שקיים דוד בן-גוריון בביתו בירושלים.
קררי נפטר בראשון לציון בכ' בתמוז תשל"ד, 10 ביולי 1974.
טלאל אסד
טלאל מוחמד אסד (בערבית: طلال محمد أسد, באנגלית: Talal Asad; נולד ב-1932) הוא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת העיר ניו יורק. ביקורתו על יחס המערב למזרח קדמה בכמעט עשור לזו של אדוארד סעיד, אולם מסיבות שונות סעיד היה המשפיע יותר וכך גם תהילתו.
טלאל אסד תרם תרומות תאורטיות חשובות למחקר הפוסטקולוניאליזם, נצרות, אסלאם והפולחן ולאחרונה עסק בחקר האנתרופולוגיה של החילוניות. בהשתמשו בשיטה הגניאלוגית שיצר פרידריך ניטשה ופיתח מישל פוקו, אסד "במונחיה המורכבים של השוואה שאנתרופולוגים, תאולוגים, פילוסופים ומדעני המדינה רבים קיבלו כשדה בור שלא נחרש עדיין של חשיבה, שיפוט ופעולה. בעשותו כך הוא יצר, פתח והבהיר אפשרויות חדשות של תקשורת, קשר, והמצאה יצירתית שבהם שוררת התנגדות ושוויון נפש מצד המחקר.
ביוגרפיה.
טלאל אסד הוא בנו של מוחמד אסד, יהודי שהמיר דתו לאסלאם ומחברם של ספרים אחדים על האסלאם. טלאל אסד נולד בערב הסעודית וגדל בפקיסטן, למד בפנימייה מיסיונרית שם הוא היה אחד המוסלמים הבודדים בתוככי רוב נוצרי. נדמה שמצב זה גיבש אצל אסד ראייה ייחודית לגבי היחסים שבין המזרח-מערב והשפיע על מחקריו בעתיד. לאחר מכן הוא נשלח לאנגליה ללמוד אדריכלות. הדבר לא משך אותו באופן מיוחד והוא נדד לאדינבורו שם הוא נחשף בפני הזרמים האמריקאיים של האנתרופולוגיה, כגון אנתרופולוגיה פסיכולוגית, אנתרופולוגיה סימבולית וזרמים נוספים. לאחר שסיים את התואר השני באדינבורו הוא פנה הלאה לאוקספורד על מנת לעבוד עם האנתרופולוג החברתי אי.אי.אוונס-פריצ'רד, שערך מחקרים במזרח התיכון ובאפריקה, הידוע שבהם אודות שבט הנואר בסודאן ושבט הסנסוי בלוב. היה זה כתוצאה מחיבורו עם אוונס-פריצ'רד ועבודתו שאסד בחר ליישם במחקר שדה עבור ספרו על הקקביש במהלך תקופת עבודתו בהוראה במשך חמש שנים באוניברסיטת ח'רטום שבסודאן, משרה שהוא רכש באמצעות מערכת היחסים הקרובה בין אוניברסיטאות סודאן ואוקספורד.
ספרו של אסד: "הערבים הקבבישים: עוצמה, סמכות והסכמה בשבטים הנוודים", שיצא לאור בשנת 1970, הוא בבואה של מחשבתו באותו הזמן על קולוניאליזם ואנתרופולוגיה. עניינו של אסד נעשה ממוקד על הקולוניאליזם ועל הדרכים שבהן המערב הגדיר את המזרח כ"לא-מערבי". על קולוניאליזם, כתב אסד מאוחר יותר: "יש הטוענים כי התהליך ההיסטורי של בנייתה של חברה אנושית חילונית גרם לאכזריות שהוציאה את הזר מתוכה. לכן לעיתים קרובות טוענים שהשלטון האירופי בארצות קולוניאליות, למרות שלא היה דמוקרטי בעצמו, הביא לשיפורים מוסריים בהתנהגות - דהיינו, הנטישה של הלכות התנהגות שהיו פוגעות בבני האדם". הוא ממשיך: "אני בכל אופן מעוניין להציע, שבניסיונם להוציא אל מחוץ לחוק מנהגים, השליטים האירופים סברו כי אלימות לא נגעה לסבלם של המקומיים, אלא השאיפה לכפות את מה שהם החשיבו כסטנדרטים מתורבתים של צדק ואנושיות על האוכלוסייה הנתונה, דהיינו השאיפה ליצור בני אדם חדשים".
במהלך היותו מרצה באוניברסיטת הול, החלו אסד ועמיתיו רוג'ר אוון וסמי זוביידה לקיים סמינרים קבועים ולפרסם מאמרים בחקר המזרח התיכון, והם יסדו את כתב העת Review of Middle East Studies, שיוצא לאור החל משנת 1975, על מנת לפרסם מאמרים מהסמינרים הללו. כשספרו רב ההשפעה של אדוארד סעיד האוריינטליזם התפרסם בשנת 1978, הפופולריות תוגברה וחוזקה עקב חקירתו של אסד את השימוש בסטנדרטים של העולם המערבי כאמות מידה כלפי העולם הלא-מערבי.
לאחר הזמן ששהה בהול, חצה אסד את האוקיינוס האטלנטי והצטרף לפקולטה למדעי החברה בניו סקול כפרופסור לאנתרופולוגיה. ב-1993 הוציא לאור את ספרו הגניאלוגיות של הדת: שיטה והנמקה של כוח בנצרות ובאסלאם, לאחר שעבר לארצות הברית. חלקים ממנו נכתבו בנפרד קודם למיקומו מחדש. העבודה התקבלה היטב ונסקרה במידה מרובה. בריאן ס. טרנר בביקורתו על הגניאלוגיות הצהיר: "הספר מסכם את הניתוח של התרבות הלאומית הבריטית תחת ההשפעה של הרב-תרבותיות, אסלאמיות ושינויים שחלו בדת, במיוחד בסוגיות הללו ששורטטו בספרו של סלמאן רושדי פסוקי השטן.".
עבודתו של אסד מגדירה דת כנתונה בהקשר: כל דת היא פרי התרבות וההתפתחויות ההיסטוריות הייחודיות. הדבר נובע מהשקפתו של אסד על החילופין שחלו בין המזרח למערב, בין העולמות ה"מתפתחים" ל"מפותחים", ולגבי מי צריך להשתתף בהם. כפי שכתב ברוס לינקולן בסקירתו את הגניאלוגיות, אסד "החזיק בדעה שהאתנוגרפים ואחרים חייבים להגביל עצמם לביקורת תיאורית לאלו שהשתתפו מיד ראשונה בשפה ובתרבות תחת דיון: כלומר, אנשים שהציעו את ביקורתם על בסיס ערכים משותפים ושמוכנים להתעסק בשיח ממושך של תן וקח. מדידתן של חברות לא-מערביות לפי אמות המידה המערביות נוצריות תציב את החברות הלא-נוצריות והלא-אירופאיות במעמד שממנו הן לעולם לא תוכלנה להשיג את הסטנדרטים הללו.