ב-1990 היה גולדמן חלק משלישיית "פרדריק גולדמן ג'ונס" "Fredericks Goldman Jones" ואיתם ביצע מספר להיטים. גולדמן כתב, הלחין והפיק להיטים לאמנים רבים ובכלל זה את הלהיט "Aicha" של הזמר האלג'יראי ח'אלד. ב-1995 הפיק את "D'eux" של סלין דיון אשר מכר למעלה מ-10 מיליון עותקים, הפך לאלבום הנמכר ביותר בצרפת בכל הזמנים, והנמכר ביותר בעולם בשפה הצרפתית.
בובות BJD (ראשי תיבות באנגלית של Ball-jointed doll) הן בובות העשויות ממפרקים כדוריים. בשימוש העכשווי של המושג, הכוונה היא בדרך-כלל לבובות מתוצרת אסייתית העשויות מפוליאוריתן (פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות הקשורות בקשרים אוריתניים. חומר זה משמש ליצור מגוון רב של מוצרים). בובות אלו לרוב לא מיועדות לשמש כצעצועים לילדים אלא לאספנים ואמנים, כגון צלמים ומעצבי אופנה.
העיקרון בבניית בובת BJD הוא האפשרות לתת גמישות במפרקים: פרקי ידיים, פלג גוף עליון, ירכיים וברכיים. המפרקים מוחזקים יחד על ידי חוטי גומי המוסתרים בתוך הבובה, אשר נותנים לה את המתח הנכון. הדבר מאפשר לתת לבובה כל תנוחה רצויה.
רוב החברות המייצרות את הבובות, מציעות למזמין לקנות את גוף הבובה ו"לעצב את דמותה": לצבוע אותה, להלביש אותה ולהוסיף לה אביזרים כמו פאה ואיפור.
היסטוריה.
ההיסטוריה המודרנית של בובות BJD החלה במערב אירופה בסוף המאה ה-19. מאז ומתחילת המאה ה-20, יצרנים צרפתיים וגרמנים החלו לייצר בובות חרסינה עם מרפקים גמישים, בגודל של 15–100 סנטימטרים. בשנת 1930 החל האמן גרמני האנס בלמר לייצר בובות עם מפרקים ולהשתמש בהן ביצירותיו הסוריאליסטיות. הוא היה הראשון שהשתמש בבובות לאומנות הצילום.
אמנים יפנים אשר הושפעו מיצירותיו של בלמר ומהצעצועים היפנים המסורתיים, החלו לייצר בובות בעלות מרפקים גמישים, המחוברות באמצעות חוטי גומי. בובות אלו, אשר היו יכולות להגיע לגודל של 120 סנטימטרים, לא היו מיועדות למשחק, והן נחשבות לפרטי אספנות יוקרתיים. מחירן של בובות עתיקות שנוצרו על ידי אומנים ידועים, יכול היה להגיע לכמה מאות אלפי דולרים. קהילת אספני הבובות עדיין קיימת ביפן, ואמני הקהילה אף מפיקים חוברות עם התמונות של הבובות שלהם. בובות ה- BJD הושפעו רבות מהבובות היפניות המסורתיות.
בובות BJD החלו להימכר בצורה מסחרית בשנת 1999, כאשר חברת "וולקס" היפנית יצרה סדרה של בובות בשם "Super Dollfie". הבובות הראשונות מסדרה זו היו בגובה 57 סמ', המרפקים שלהן היו מחוברים על ידי כדורים ומוחזקים בעזרת חוט גומי. הן היו עשויות משרף פוליאוריתני. הן היו עשויות בצורה הניתנת לשינוי ולעיצוב, והיו מיועדות בעיקר לבנות. בובות ה-BJD הראשונות היו תחת השפעה חזקה של אסתטיקת האנימה.
בסביבות השנים 2002–2003 החלו חברות קוריאניות לייצר בובות BJD. זמן קצר לאחר מכן הצטרפו אליהן גם חברות סיניות. הבובות הסיניות הראשונות היו זיופים או מודיפיקציות של בובות יפניות וקוריאניות. לרוב הן היו עשויות מגבס או שרף באיכות נמוכה. החברה הסינית הראשונה שהחלה לייצר בובות מקוריות באיכות גבוהה הייתה חברת "דולזון", שהבובות שלה הופיעו בשוק בשנת 2006. מאז, כמה חברות סיניות נוספות החלו לייצר ולשווק בובות מקוריות משלהן.
מידות.
קיימות ארבע מידות מקובלות של הבובות:
חברות הייצור לא תמיד מקפידות על מידות אלו. כך למשל קיימות סדרות שלמות של בובות בגדלים 70 או 80 סמ'. גובה הבובות גבוהות ביותר שיצאו לשוק הוא 105 סמ'.
סנטיאגו (גלאפגוס)
סנטיאגו (בספרדית: Santiago) הוא אי בקבוצת איי גלאפגוס. האי היה ידוע גם בשם סן סלבדור ( San Salvador), על שם האי בים הקריבי שהיה האי הראשון שהתגלה על ידי כריסטופר קולומבוס. כמו כן נקרא האי גם בשם האי ג'יימס (James Island). סנטיאגו, המורכב משני הרי געש חופפים, הוא אי בשטח של 585 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת הר הגעש מסוג חרוט מגן בגובה של 907 מטרים מעל פני הים. הר הגעש בחלקו הדרום-מערבי הוא הנמוך יותר. זרמי הלבה העתיקים ביותר באי מתוארכים ל-750,000 שנים לפני זמננו.
עולם החי של האי כולל: איגואנות ימיות, אריות ים, דובי ים, צבים יבשתיים, צבי ים, פלמינגואים, סרטנאים, דולפינים וכרישים. מספר רב של עיזי בית ושל חזירים חיים באי לאחר שהובאו אליו על ידי האדם. הם נחשבים למינים פולשים וגרמו נזק לאוכלוסיית בעלי החיים האנדמיים. כמו כן ניתן לצפות באי בפרושי דרווין ובעקב גלאפגוס.
הנקודה הטובה באי לצפות בבעלי החיים שבו היא בפוארטו אגאס (Puerto Egas) אשר בחלקו המערבי של האי. זהו קו חוף ארוך של סלעי לבה שנשחקו בגלי הים והוא מהווה בית הגידול של אוכלוסייה מגוונת של בעלי חיים. איגואנות ימיות מתחממות בשמש בשעה שאיגואנות יבשתיות מתרוצצות וניזונות מאצות. הבריכות שנוצרות כתוצאה מהגאות הם משכנם של סרטני סלעים אדומים והם מהווים טרף לבעלי חיים אחרים. דובי הים שוכנים בקרבת מקום. פוארטו אגאס הוא גם מקום לפעילות צלילה בשל מגוון הדגים הטרופים החיים לחופיו.
אתר מעניין אחר באי הוא מפרץ סאליבן (Sullivan Bay), שבו ניתן לראות ממצאים גאולוגיים וגעשיים כמו זרמי לבה שחורה עם בועות ומאובנים של גזעי עצים. בקרבת מקום משתרעים שני אזורי חוף שבהם הצבים מטילים את ביציהם.
במזרח האי קיים אתר צלילה פופולרי. זהו סלע בצורת משולש, העשוי משכבות לבה רבות, שמתרומם לגובה של 10 מטרים מעל פני הים.
קוסטופול
יהודה הראל (סופר)
יהודה הראל (1930 – 10 בנובמבר 1969) היה עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
בשנות ה-50 עיבד וחיבר תסכיתי רדיו.
בשנת 1955 פרסם בהוצאת יבנה את ספרו הראשון, "הקולנוע מראשיתו ועד היום" – ספר ראשון מסוגו בעברית, העוסק ביסודותיה של אמנות הקולנוע ותולדות הקולנוע ויוצריו בעולם ובישראל.
בשנת 1961 פרסם בהוצאת מסדה ספר מדע בדיוני מקורי בשם "סוד קרני סדום".
בהמשך עבד כמפיק סרטים, ובמחצית השנייה של שנות ה-60, עם היווסדה של הטלוויזיה הישראלית, עבד כעורך בשבועון לענייני רדיו וטלוויזיה "8 בערב" שבעריכת מיכאל שיר.
הראל היה סופר פורה וזריז. בתקופה שמיד לאחר מלחמת ששת הימים ועד מותו חיבר חמישה ספרים בנושאים ביטחוניים, שבהחלק שובצו תצלומים מלשכת העיתונות הממשלתית. הראל השתתף בקרבות הסיום של המלחמה בצפון ככתב צבאי, וכך עמד מקרוב על מהלכה. כחודש לאחר המלחמה פרסם בהוצאת מסדה את הספר "אל מול גולן", שבו תיאר את כיבוש רמת הגולן. זמן קצר לאחר מכן פרסם בהוצאת מוקד את ספרו "הלוחם: חייו ועלילותיו של משה דיין", שאף תורגם למספר שפות. באותה שנה הופיע באותה הוצאה ספרו "צל"ש: עשרים שנות גבורה בישראל", ובו דיוקנאותיהם של עשרים חיילים מעוטרים בצל"ש (הספר הופיע במספר מהדורות נוספות, וכן בתרגום לאנגלית). הספר האחרון שנדפס בחייו, "המרדף של הצנחנים" (ספריית מדים, תשכ"ט), הביא את סיפורם של כוחות צה"ל במרדפיהם אחר מחבלים בבקעת הירדן.
יהודה הראל נפטר באופן פתאומי בנובמבר 1969, בגיל 39.
הותיר את הוריו, פנינה ואלכסנדר רותם, ואחיו, אשתו שולה ושני בניו, עידן וצהל. הראל נקבר בבית עלמין חולון – דרום יום לאחר מותו.
במותו הותיר בכתובים ספר נוסף בנושא ביטחוני: "הקרב על הים", שבו סיפורם של אנשי חיל הים הישראלי והקומנדו הימי בשנים 1947–1970. הספר ראה אור בשנה שלאחר מכן (1970) בהוצאת ספריית מדים.
איוואן קקוביץ'
המכון הפולני בישראל
המכון הפולני בישראל (פולנית Instytut Polski w Izraelu) הוא סניף המכון הפולני הפועל לקידום התרבות הפולנית בארץ. המכון שוכן בבית פסגות בשדרות רוטשילד 3 בתל אביב.
המכון הפולני בישראל נוסד בחודש יוני 2000, והיה לסניף המכון הפולני הראשון שקם מחוץ לאירופה. הוא שכן בבית אסיה ובחודש ספטמבר 2012 עבר למשכנו הנוכחי בשדרות רוטשילד. מטרתו של המכון היא להפיץ את תרבות פולין בארץ, ולקדם את יחסי התרבות, המדע והאמנות בין שתי המדינות. אגב כך מבקש המכון להתגבר על דעות קדומות ולהילחם בסטריאוטיפים הדדיים בשתי המדינות. המכון מקיים פעילויות ואירועים שונים המכוונים בראש וראשונה עבור ילידי הארץ, ובין היתר קורסים ללימוד השפה הפולנית, השתלמויות מורים ומדריכים המלווים את מסעות בני הנוער לפולין, כנסים, סמינרים וסיורים מקצועיים בפולין, קורסים והשתלמויות אודות תולדות פולין ותרבותה, יחסי פולנים ויהודים, תולדות יהדות פולין ועוד. בספריית המכון כ-6,000 כותרים, רובם המכריע בפולנית, ומיעוטם כולל ספרות פולנית מתורגמת לעברית ולאנגלית.
עם המיזמים הבולטים שארגן המכון נמנים "שנת פולין בישראל" בשנים 2008–2009 ושבוע האוכל הפולני שהתקיים בחודש נובמבר 2013 ואשר במסגרתו התקיימו מעל 40 אירועים בתל אביב, ירושלים וחיפה.
המכון תומך בהוצאת ספרים של סופרים ישראלים בהקשר לפולין (למשל ספר ילדים "היה שם ארמון" על השואה בפולין).
גלגל (אופניים)
באופניים קבועים, בדרך כלל, שני גלגלים בעלי רדיוס זהה. קוטר הגלגל הנהוג באופני מבוגרים הוא "26, 27.5 או "29. נשים רוכבות לפעמים עם גלגלים של "24. "20, או פחות, משמש נוער וילדים. הגלגל האחורי מונע בעזרת תמסורת, במרבית המקרים גלגלי שיניים ושרשרת, אשר הרוכב מסובב בכוח הרגליים, בעזרת דוושות. הגלגל הקדמי מונע בגלל הדחף שיוצר הגלגל האחורי. על הגלגל מורכב צמיג, אשר ייתכן שיהיה עם, או בלי, אבוב (פנימית).
חיבור הגלגל לאופניים.