בברמודה פשטידת מניהוט היא מאכל מסורתי של חג המולד. מקלפים את השורש, קוצצים אותו ומערבבים עם ביצים, חמאה וסוכר. מניחים לסירוגין שכבות של העיסה ושכבות של בשר חזיר או עוף על גבי תבנית אפייה, והפשטידה נאפית בתנור ונאכלת כתוספת או מנה עיקרית. בג'מאיקה משמש מניהוט בראש ובראשונה להכנת באמי (bammy), מעין עוגה מטוגנת קטנה שמקורה בתרבות העמים הילידים. מגררים את השורש, שוטפים אותו היטב, מייבשים, ממליחים ודוחסים ליצירת עוגות שטוחות שקוטרן כ-10 סנטימטר ועוביין קצת יותר מסנטימטר. אלה מטוגנות קלות, ולאחר מכן נטבלות בחלב קוקוס ומטוגנות שנית. באמיס מוגשות לרוב בארוחת הבוקר.
ברפובליקה הדומיניקנית לחם מניהוט (casabe) נאכל כתוספת בארוחה העיקרית, ומבחינה זו הריהו דומה ללחם חיטה במטבח הספרדי, הצרפתי והאיטלקי (אף שהוא נבדל מלחם החיטה בצורה, במרקם ובאופן ההכנה). כמו כן, נפוץ המאכל ארפיטאס דה יוקה (arepitas de yuca) - חתיכות מניהוט מטוגנות בשמן עמוק ומשוחות בחמאה. המאכל בוליטוס (bollitos) נפוץ אף הוא (וראו "קולומביה" לעיל). הנזיד הדומיניקני האופייני סנקוצ'ו (sancocho) כולל חתיכות של שורש מקולף ומבושל יחד עם תפוחי אדמה וירקות אחרים. הבצק ממנו מכינים קאטיביה (catibía; סוג של אמפנדה) מבוסס על קמח מניהוט. בפוארטו ריקו משמש השורש להכנת לחם מניהוט (casabe). לעיתים מקלפים, מבשלים ואוכלים אותו עם שמן זית וחומץ יחד עם ירקות אחרים. בחג המולד משמש השורש להכנת מאכל חג מסורתי הקרוי "פאסטלס" (pasteles): טוחנים את השורש ומעבדים אותו לעיסה, ואותה מעבדים לעיגולים שטוחים וממלאים במילויים שונים (בדרך כלל בשר חזיר או בשר עוף).
אסיה.
באינדונזיה המניהוט הוא מרכיב מרכזי בתפריט, אם כי בעיקר בתקופות של מחסור, משום שמעמדו נחות מזה של אורז. שיטות ההכנה הפופולריות הן בישול, טיגון (לאחר אידוי) ואפייה על גחלים לוהטות. המניהוט משמש לעיתים כאחד המרכיבים של הקינוח האינדונזי המסורתי קולק (המבוסס על סוכר דקלים, חלב קוקוס ולעיתים גם מש). מניהוט מותסס משמש להכנת עיסה מתוקה בשם Peuyeum ממנה ניתן להכין גם את המשקה האלכוהולי es tape. באי יאווה, שבו תפוקת האורז מוגבלת, נפוץ מאוד ה"גאפלק", המיוצר על ידי ייבוש בשמש של פרוסות שורש מניהוט. בעת הצורך חותכים פרוסות גאפלק לחתיכות קטנות ומבשלים אותן כמו אורז.
המניהוט הוא מרכיב חשוב גם בתפריטם של תושבי דרום הודו. במדינת קרלה אוכלים מניהוט מבושל, בדרך כלל, עם קארי דגים (בשפת המקום - מלאיאלאם: kappayum meenum) או בשר. מניהוט מעורב עם בשר (Kappa biriyani) אף הוא מאכל נפוץ במדינה זו. במדינת טאמיל נאדו ישנם מפעלים רבים לעיבוד מניהוט, עובדה המלמדת על שיעור צריכה גבוה. גם באנדרה פרדש המניהוט, בצורות הכנה שונות, הוא מוצר מזון בסיסי. בפיליפינים קרוי המניהוט kamoteng kahoy, ושורש מקולף שבושל בסוכר משמש בעיקר להכנת קינוח.
אפריקה.
כאמור לעיל, עיקר ייצור המניהוט מתבצע כיום באפריקה. ניגריה לבדה אחראית לכ-17% מן התפוקה העולמית, והיא היצרנית המובילה בעולם של הצמח. באזורים הטרופיים באפריקה המניהוט הוא הפריט העיקרי או השני בחשיבותו בתפריט. במערב אפריקה, ובמיוחד בניגריה ובסיירה לאון, השימוש העיקרי בצמח הוא לייצור garri ו-eba. הגארי הוא סוג של קמח המבוסס על שורש המניהוט. כדי להכינו - מקלפים את השורש, שוטפים וטוחנים אותו ליצירת מחית. את המחית מכניסים לשק בלתי אטום למשך יום-יומיים לצורך התססה. במהלכו של פרק זמן זה מונחות על השק משקולות שתפקידן לדחוס את הנוזלים החוצה. את הגרגרים המוצקים שמתקבלים מסננים וקולים, ואת התוצר היבש ניתן לאחסן לתקופה ממושכת. ניתן אף לטחון את הגרגרים לצורך הכנת קמח. כדי להכין אֶבה מערבבים קמח גארי עם מים חמים ומערבבים עד לקבלת בצק צמיג. מן הבצק מכינים כדורים קטנים שאותם מקובל לטבול ברוטב או לאכול עם ירקות מאודים.
במרכז אפריקה מעבדים את שורש המניהוט בעיקר בדרך של בישול במים רותחים ומעיכה. את המחית מערבבים עם תבלינים וניתן לבשל פעם נוספת או לאחסן לשימוש עתידי. חטיף נפוץ מיוצר על ידי השריית השורש במי-מלח למשך ימים אחדים, חיתוכו וצלייתו. תושבי הרפובליקה המרכז-אפריקאית פיתחו שיטות רבות לעיבוד של מניהוט. אחת השיטות הנפוצות ביותר היא פריסת השורש לפרוסות דקות וטיגונן לקבלת חטיף פריך הדומה לחטיף תפוחי אדמה. בנוסף, נהוג לטחון את השורש לקמח וממנו להכין לחם ועוגיות. גם את עלי הצמח מכשירים לאכילה על ידי השריה במים ובישול ממושך (לצורך סילוק רעלים), וטעמם דומה לזה של תרד.
אף במזרח אפריקה נפוץ השימוש במניהוט. בטנזניה ידוע הצמח כ-mihogo. שיטות ההכנה משתנות מאזור לאזור, אך השיטה הנפוצה ביותר היא קילוף השורש, חיתוכו לפיסות קטנות וטיגונן (לעיתים משרים את הפיסות במים לפני הטיגון). פיסות מניהוט מטוגנות הן מאכל רחוב טיפוסי. בזמביה נעשה לעיתים קרובות שימוש במניהוט להכנת "נשימה" (Nshima), המאכל הבסיסי שאוכלים מרבית תושבי הארץ פעם-פעמיים ביום.
את הנשימה מכינים על ידי ערבוב רציף של קמח מניהוט (או קמח תירס) בתוך מים חמימים עד לקבלת דייסה צמיגה ורתיחתה, כיסוי הדייסה וחימום קל במשך מספר דקות תוך שהיא מבעבעת, הוספה איטית של קמח מאותו הסוג עד לקבלת הצמיגות הרצויה, כיסוי והמתנה למשך כמה דקות.
מזון בעלי חיים.
צמח המניהוט משמש במקומות מסוימים גם להזנת בעלי חיים. כך, למשל, בעקבות משבר כלכלי שפקד את תאילנד בשלהי שנות התשעים וירידה תלולה במחירי המניהוט עקב צמצום הייצוא לאירופה, גבר מאוד השימוש במניהוט להזנת בעלי חיים במדינה זו בעידודם של גורמים ממשלתיים. במדינה משמשים כיום מוצרי מניהוט מעובדים להאכלת עופות, חזירים, ברווזים ובקר ואף מיוצאים ממנה ליתר ארצות תבל. מחקרים שונים שנערכו בתאילנד מגלים כי תזונה זו עדיפה על התחליפים המסורתיים (תערובות מבוססות תירס) במובנים רבים, לרבות קלות העיכול וצמצום הצורך באנטיביוטיקה.
הזנת עופות וחזירים בתערובות המבוססות על שורש מניהוט (עם תוספות כגון פולי סויה) נמצאה יעילה מאוד גם במחקרים שנערכו בווייטנאם
ובקולומביה.
בעבר נעשה גם בישראל שימוש במניהוט להזנת בקר.
רפואה.
במדינות אחדות נעשה שימוש בעיסה מקמח מניהוט לטיפול בתסמונת המעי הרגיז. מחקר שנערך בניגריה בשנות ה-80 בחן את השפעת השימוש במניהוט על הסובלים מבעיה זו. המחקר גילה כי תזונה המבוססת על מניהוט מסייעת בהפחתת העוצמה והתדירות של התסמינים הקשורים למחלה אצל חלק מן החולים.
ברפואה העממית נעשה שימוש במניהוט לטיפול בהכשת נחשים, שלשולים, דלקות, כיבים ופורונקלים.
עם זאת, אין בנמצא ראיות מדעיות לתועלת רפואית של שימוש במניהוט לטיפול בבעיות אלה.
דלק.
מסוף המאה ה-20 מתבצעים מחקרים שתכליתם לברר את היתכנות השימוש במניהוט לייצור אתנול, בו נעשה שימוש כדלק מתחדש ונקי. במחוז האוטונומי גואנגשי שבסין נעשו בפתח המאה ה-21 ניסיונות לפתח דלק מסוג זה. במחקר שפורסם אודות ניסיון זה בשנת 2005 נמצא כי השימוש בדלק יכול להיות מעשי אך ורק אם יהיה פטור ממס.
בניגריה, יצרנית המניהוט הגדולה בעולם, שהיא גם יצרנית נפט גדולה החברה באופ"ק, הוחלט להתחיל לקדם פרויקט של ייצור דלק אתנול על בסיס מניהוט. ההנחה היא שמַעֲבר לשימוש בדלק המבוסס על הצמח יוביל לחיסכון כספי עצום, ואף יצמצם את ממדי האלימות, השחיתות, העוני וחוסר השוויון המלווים את תעשיית הנפט המקומית שנים רבות. זאת משום שרוב האוכלוסייה הכפרית יכולה להשתתף בגידול הצמח ובהפקת הדלק.
מערך הקברים של קוגוריו
קוגוריו
יקים
פריקוול
פריקוול (באנגלית: Prequel, הלחם המילים Pre ו-Sequel), ובעברית "הֶקְדֵם" או "הקדמון" (על משקל "הֶמְשֵׁךְ" ו"הֶמְשֵׁכוֹן"), היא יצירה קולנועית או ספרותית שנוצרה לאחר קודמתה בסדרה, אך מתארת אירועים שעל רצף הזמן התרחשו לפני קודמתה. כמו הֶמְשֵכוֹנִים, פריקוולים כוללים עלילה שתואמת את זו של קודמיהם, אך עשויים לכלול גם עלילה נוספת שאינה קשורה לסיפור המרכזי. לעיתים הם מסבירים את הרקע שהוביל לאירועים שתוארו בסרט או בספר המקורי, אך החיבור בין היצירות עשוי להיות רופף. לעיתים פריקוולים מנצלים את העובדה שהקהל יודע את מה שעומד להתרחש (כי נחשף כבר ליצירה הקודמת) ויוצרים התייחסויות מכוונות כדי ליצור אירוניה דרמטית.
הפריקוול נפוץ כיום במגוון סוגות, ובהן סרטי קולנוע, יצירות ספרותיות, מחזות, סדרות טלוויזיה ואפילו משחקי מחשב וסרטי אנימה.
היסטוריה.
לפי המילון האנגלי של אוקספורד, המילה "פריקוול" הופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1958 במאמר מאת אנתוני באוצ'ר במגזין פנטזיה ומדע בדיוני.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נטבע המונח במגזין שבא לתאר את עלילת הסרט "הסנדק 2", שהיה אומנם הֶמְשֵכוֹן המתאר את המשך עלילותיה של משפחת המאפיה קורליאונה, אך בחלקו תיאר אירועים שקדמו לסרט הראשון בסדרה והמגוללים את ימי צעירותו של אב המשפחה, ויטו קורליאונה.
פרנסיס פורד קופולה, במאי סרטי הסנדק, נתן קרדיט לג'ורג' לוקאס על השימוש במונח, שבו השתמשו מאוחר יותר הוא וסטיבן ספילברג על מנת לתאר את הסרט השני בעלילות אינדיאנה ג'ונס, "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור".
לפי IMDb, הפריקוול הראשון בצורתו הקולנועית היה "אורחי הלילה" (1972), קדימון לסרטים הקודמים בסדרה המבוססת על ספרו של הנרי ג'יימס, "טבעת החנק".
הרעיון לשימוש בפריקוול אינו חדש. הליברטו בארבע היצירות הכוללות את "טבעת הניבלונגים" מאת ריכרד וגנר ("זהב הריין", "הוולקירות", "זיגפריד" ו"דמדומי האלים") נכתב ברצף הפוך, דבר שהפך כל יצירה לפריקוול לקודמתה.