היסוד הדרוש לפתיחה בכינוס נכסים במסלול זה הוא קיומו של שעבוד צף מכוח איגרת חוב. שעבוד צף הוא סוג של "משכון שיש לגביו בדין אחר הוראות מיוחדות", אליו מפנה סעיף 17(1) לחוק המשכון. שעבוד כזה יהיה מבוסס תמיד על איגרת חוב (ולא על שטר משכון). הסעיף מדגיש את העובדה שיש לפנות לבית המשפט (סמכות זו נתונה לבית המשפט המחוזי) – כאן אין תפקיד להוצאה לפועל. כינוס נכסים כזה הוא מיוחד לדיני התאגידים ואינו קשור לחייבים שהם יחידים, מכיוון שרק תאגיד יכול להקצות אג"ח או ליצור שעבוד צף.
הטלת שעבודים באיגרות חוב היא פעולה נפוצה. חברות רבות, בפרט כאלו שהן פחות גדולות ומבוססות, יגייסו הון דרך איגרות חוב מובטחות (בין אם בשעבוד קבוע או צף). השעבוד הצף פופולרי מכיוון שהוא מאפשר לחברה לבצע פעולות שוטפות בנכסיה, לרבות מכירתם ורכישת נכסים חדשים, והשעבוד יתפוס רק את אותם נכסים שהיו בידי החברה ברגע התגבשותו. חברה עשויה להנפיק איגרת חוב אחת ויחידה, לנושה בודד (בדרך כלל בנק), בה ישועבדו נכסיה תמורת הלוואה. לעיתים קרובות, עם זאת, איגרות חוב מונפקות בסדרה, ועשויות להיות מוצעות לציבור ולהיסחר בבורסה. כאשר סדרת איגרות חוב נרשמת למסחר, החוק קובע כי יש למנות לסדרה נאמן. תפקיד הנאמן הוא לייצג באופן קולקטיבי את עניינם של המחזיקים באיגרות החוב. הנאמן אחראי גם לפניה לבית המשפט במקרה שהחברה המנפיקה לא עומדת בהתחייבויותיה והוא עשוי לדרוש מינוי כונס לפי סעיף 194 לפקודת החברות.
בעבר, לפני התפתחותם של דיני הבראת החברות, עשו בתי המשפט שימוש בעובדה שכונס מתמנה על כלל נכסיה של החברה (בשעבוד צף) ויכול לפקח על מכלול ענייניה העסקיים. בפסיקה התפתח התפקיד של "כונס מפעיל", שהיה אמור לנהל את נכסי החברה בתור עסק חי במקום לממש אותם. זאת, במקרים בהם ראו בתי המשפט סיכוי להבריא את החברה (כאשר החלופה האחרת היחידה הייתה פירוק). המצאה זו הייתה עירוב מין בשאינו מינו, שכן תפקיד הכונס הוא מראש לפעול למען נושה ספציפי ולא למען כלל הנושים, אף לא למען החברה עצמה. עם חקיקת סעיף 233 לפקודת החברות ולאחר מכן סעיף 350 לחוק החברות, יחד עם דיני ההבראה שהתפתחו בעקבותיהם, נולד התפקיד של נאמן להבראת חברה והתייתר הצורך בכונס מפעיל.
נכון לדצמבר 2016, החלו הליכי פירוק נגד כ 10,000 חברות בישראל, גם כאשר חברה נמצאת בפירוק, יכול ועדיין ימשיך לפעול כונס על נכסיה, במקביל למפרק.
על אף שהליך כינוס הנכסים מיועד להיטיב עם נושה או נושים ספציפיים, הוא כפוף בראש ובראשונה להוראות הדין. אלו קובעות, לדוגמה, כי הכונס חייב לתת עדיפות לחובות בדין קדימה (של נושים בלתי-מובטחים מסוגים שונים, כגון עובדים) בטרם יחלק את כספי הכינוס לנושים המובטחים בשעבוד צף.
כונס הנכסים.
כונס הנכסים הוא נאמן לטובת הזכאים ליהנות מתמורת נכסי הכינוס. בניגוד למפרק, כונס הנכסים אינו תופס את אישיותה המשפטית של החברה, אלא רק את נכסיה. התקנות קובעות כי רק רואה חשבון או עורך דין יכול להתמנות על ידי בית המשפט לתפקיד של כונס נכסים בדיני החברות. שכר הכונס נקבע על ידי בית המשפט הדן בתיק, בדרך כלל לפי אחוז מסך תקבולי המימוש או החלוקה בפועל שביצע. כונס הנכסים עשוי לקבל תוספת שכר בעבור מאמץ מיוחד. לחלופין, שכרו גם יכול להיות מופחת, אם החישוב לפי אחוזים מביא לשכר גבוה מדי ביחס למאמץ שהושקע בתיק.
בולרו (ריקוד)
בולרו (Bolero) הוא ריקוד וסגנון מוזיקלי עממי שמקורו בספרד.
נרקד בזוגות בליווי קסטנייטות. הקצב איטי, והמשקל שלושה רבעים.
הבולרו המפורסם ביותר נכתב על ידי צ'ייקובסקי, כחלק מ"אגם הברבורים".
הבולרו של ראוול נכתב תחילה כבלט אך כיום הוא מושמע בעיקר כיצירה קונצרטית. ה"בולרו" בנוי סביב נושא יחיד, שמתחיל בכלי בודד חרישי וחוזר שוב ושוב בכלי נגינה שונים, מתגבר והולך, עד שכל התזמורת מנגנת אותו לסיום גרנדיוזי של היצירה.
פורמולה 1 עונת 1989
במסגרת פורמולה 1 של שנת 1989 נערכו 16 מרוצים. באליפות העולם זכה הצרפתי אלן פרוסט ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת מקלארן-הונדה.
בעונה זו, היו פרוסט ואיירטון סנה חברים לקבוצת מקלארן, אולם יריבים מרים האחד לשני.
באמצע העונה, הוביל פרוסט בכעשרים נקודות על סנה, אך משלב זה, סנה החל לצמצם את הפער. כשלושה מרוצים לסיום, היה סנה זקוק לניצחונות בשלושת המרוצים כדי לשמור על סיכוייו. הוא ניצח בראשון מהשלושה, אך המרוץ הלפני אחרון נחקק בזכרונם של אוהדי פורמולה 1 רבים: סנה ופרוסט זינקו מהשורה הראשונה כשסנה היה בראש. פרוסט עקף אותו מיד עם הזינוק ופתח פער קטן. לאחר כשלושים הקפות, הוביל פרוסט בכחמש שניות על סנה. אולם תוך מספר הקפות נוסף, צימצם סנה את הפער ונצמד לפרוסט. בהקפה ה-47, ניסה סנה לעקוף את פרוסט. פרוסט "סגר" את כיוון העקיפה, המכוניות נתקלו זו בזו והחליקו קדימה לכיוון חוץ למסלול (בפניית "שיקיין"). מנועי המכוניות נכבו ופרוסט יצא מהרכב. אולם סנה חיכה לנציגי המרוץ, אלה דחפו אותו, הוא חזר למסלול ובתצוגת נהיגה מרשימה, הצליח סנה לעקוף את אלה שהיו שוב לפניו ולסיים את המרוץ במקום הראשון. אלא שבסיום המרוץ, החליט נשיא ה-הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) (האגודה האחראית בין השאר על מרוצי פורמולה 1) לפסול את סנה כיוון שלא השלים את פניית ה"שיקיין" בזמן ההתנגשות. נהגים רבים טענו לאחר מכן שנסיעה לכיוון הפניה כדי להשלים אותה הייתה מחייבת את סנה לנסיעה נגד כיוון התנועה דבר שהיה מסכן מאוד את כל הנהגים.
המרוץ האחרון היה גשום ביותר ופרוסט פרש לאחר הקפה אחת מסיבות בטיחותיות. סנה הוביל במהלך רוב המרוץ, אך התנגש ב'סמן אחורי' (מכוניות המפגרות ביותר מהקפה שלמה) ונאלץ לנטוש. הוא קיווה לזכות במרוץ ושערעור הקבוצה על פסילתו במרוץ הקודם יתקבל. בכך איבד למעשה סנה כל סיכוי לאליפות ופרוסט הוכתר לאלוף.
בעונה זו, בוצעו מספר שינויים תקנוניים לצורך שיפור הבטיחות וכן נאסר על שימוש במנועים בעלי מגדש טורבו.
בעונה זו נלקחו בחשבון רק 11 התוצאות הטובות ביותר של כל נהג.
דירוג נהגים סופי.
עוד 18 נהגים סיימו ללא נקודות אליפות.
הערה: התוצאה בסוגריים מציינת את סך הנקודות שצבר הנהג. התוצאה בלא סוגריים מציינת את הנקודות שנלקחו בחשבון עבור האליפות בהתאם לתקנון.
דירוג קבוצות סופי.
4 קבוצות נוספות השתתפו באליפות אך לא זכו באף נקודת אליפות.
ירידה
רוברט ד'אגילו
רוברט ד'אגילו (בקטלאנית: Robert d'Aguiló) או רוברט בורדט (Robert Bordet - בערך 1100 עד 1154 או 1157) היה אביר נורמני ששימש כנסיך טרגונה (príncep de Tarragona; לטינית princeps Tarraconensis) בין 1129 ועד מותו.
ד'אגילו היגר לקטלוניה בשנות העשרים של המאה ה-13 ושירת אצל אלפונסו הראשון, מלך אראגון. ב-1124 הוא מונה כמושל טודלה אשר נכבשה זמן קצר לפני כן במסגרת הרקונקיסטה, ושימש בתפקיד זה משך שנתיים. ב-14 במרץ 1129 מינה אותו המלך לנסיך טרגונה והוא קיבל עליו את הסמכויות החילוניות בעיר. אירוע זה סימן את חידושו של היישוב בעיר בידי הנורמנים.
בפיקוחו של הארכיבישוף של טרגונה שעבר לברצלונה הקים ד'אגילו את טירתו במגדל הפרטוריום הרומי בעיר, והחל לקומם את הריסות העיר ולהתאימה שוב למגורים. ב-1146 שב הארכיבישוף לעיר, דבר שסימן את תחילת המאבק בינו לבין ד'אגילו. ב-1149 העניק ד'אגילו לעיר מגילת זכויות ומינה את בנו גיים ד'אגילו (Guillem d'Aguiló) למושלה של העיר. שנתיים לאחר המינוי, ב-1151, מסר הארכיבישוף של טרגונה את זכויותיו בעיר למלך, אך ד'אגילו סירב לקבל זאת. בנוסף, רוזן ברצלונה התערב גם הוא בנעשה בעיר, ועד מהרה התדרדר המצב למאבק מזוין שהסתיים לאחר מותו של ד'אגילו בהתנקשות בארכיבישוף על ידי גיים ד'אגילו ובן נוסף של רוברט ובהגליית הנורמנים למיורקה ב-1171.
עופר נמרודי
עופר נמרודי (נולד ב-23 במאי 1957) הוא משפטן, איש עסקים ישראלי ומו"ל לשעבר.
עופר, בנו של יעקב נמרודי, עמו ועם בני משפחת נמרודי האחרים, חולשים על שורה ארוכה של חברות ועסקים בעיקר בתחומי הנדל"ן, התקשורת והאנרגיה.
ביוגרפיה.
עופר נמרודי נולד באיראן ב-1957 (משפחתו ממוצא עיראקי) בעת שאביו, אל"ם יעקב נמרודי, שימש שם נספח צבאי וראש משלחת משרד הביטחון. לאחר סיום שליחותו של האב ומספר שנים באיראן כאיש עסקים מצליח, שבה המשפחה לישראל ומתגוררת מאז בסביון. בצה"ל שירת עופר נמרודי כמפקד סוללה בחיל התותחנים ובהמשך כמפקד סיוע חטיבתי, השתחרר ב-1979 וכעבור שלוש שנים השתתף במלחמת לבנון. הוא סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, עשה את התמחותו אצל שופטת בית המשפט העליון מרים בן-פורת, לימים מבקרת המדינה ולאחר מכן אצל פרקליטת מחוז ת"א (אזרחי) עו"ד נעמי שטרן וקיבל רישיון עורך דין. ב-1989 סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
ב-1988 רכש יעקב נמרודי את חברת הכשרת הישוב מהסוכנות היהודית, וכעבור שנה התמנה בנו עופר נמרודי למנכ"ל החברה.
ב-1992 רכשה המשפחה את העיתון "מעריב" לאחר מותו של רוברט מקסוול, ועופר נמרודי התמנה למו"ל ועורך ראשי.