ב-1820 נבחר פוינסט לייצק את מחוז צ'ארלסטון בבית הנבחרים של ארצות הברית. כחבר הקונגרס המשיך פוינסט לקרוא להמשך שיפור התשתיות, אך הוא גם דחף לשימור כוחם של הצבא והצי. בדצמבר 1823 הוא הגיש הצעת החלטה הקוראת לוועדה לענייני הצי לבדוק את הכדאיות של בניית עשר אניות סלופ מלחמתי נוספות. כחבר ועדת החוץ של בית הנבחרים דחף פוינסט לקבלת החלטות על פעולות פיתוח באמריקה הדרומית. דעותיו הפוליטיות היו דומות לאלו של לאומנים כמו מזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס ושל מזכיר המלחמה ג'ון קלהון. פוינסט, כמו מתנגדים רבים של ה"מערכת האמריקנית" של הנרי קליי, התנגד למכסי המגן של 1824.
שגריר במקסיקו.
במקביל לכהונתו בבית הנבחרים, שימש פוינסט כשליח מיוחד למקסיקו בין השנים 1822 – 1823, כאשר ממשלתו של ג'יימס מונרו החלה להיות מודאגת בנוגע ליציבותה של המדינה החדשה יחסית. פוינסט, שהיה תומך של דוקטרינת מונרו, היה משוכנע שהרפובליקניזם הוא הערבות היחידה לצורת ממשל חופשית ושוחרת שלום עבור מדינות אמריקה הצפונית וניסה להשפיע על ממשלתו של אגוסטין דה איטורבידה, שהחלה להראות סימנים של חולשה ופלגנות.
ב-12 בינואר 1828 חתם פוינסט במקסיקו סיטי על החוזה הראשון בין ארצות הברית לבין מקסיקו, "הסכם הגבולות", שהכיר באופן רשמי בגבול בין שתי המדינות שהוגדר בהסכם אדמס-אוניס, שנחתם ב-1819 בין ארצות הברית לבין ספרד.
בשל חוסר שביעות רצונם של כמה אישים פוליטיים אמריקאים משני ההסכמים הללו, נשלח פוינסט לנהל משא ומתן על רכישת טריטוריות חדשות עבור ארצות הברית, כולל טקסס, ניו מקסיקו וקליפורניה העליונה, וכן חלקים מחצי האי באחה קליפורניה, סונורה, קואווילה ונואבו לאון, אך הצעתו של פוינסט לרכוש את השטחים הללו נדחתה על ידי משרד החוץ של מקסיקו בראשותו של חואן פרנסיסקו דה אזקרטה.
ארצות הברית הכירה בעצמאותה של מקסיקו, אך רק ב-1825, עם ייסודה של הרפובליקה של מקסיקו, היא שלחה לשם שגריר. אנדרו ג'קסון וכמה אחרים דחו את ההצעה למינוי, אך פוינסט קיבל אותה והתפטר ממושבו בקונגרס. הוא היה מעורב באנדרלמוסיה הפוליטית של המדינה עד לשובו ב-1830, אך הוא ניסה לקדם את האינטרסים של ארצות הברית במקסיקו על ידי מתן טיפול מועדף לסחורות אמריקאיות על פני סחורות מבריטניה, ניסיון לבצע תיקונים בגבול בין שתי המדינות וזירוז קבלתה של חוקה המבוססת על זו של ארצות הברית.
לאחר שביקר באזור שמדרום למקסיקו סיטי, ליד טקסקו דל אלרקון, הבחין פוינסט בצמח שהיה ידוע לימים בארצות הברית כ"פוינסטייה" (מין של משפחת החלבלוביים. תרגום שמו של הצמח במקסיקו הוא "פרח ערב חג המולד" או "קתרינה"). פוינסט, שהיה בוטנאי חובב נלהב, שלח דוגמאות של הצמח לארצות הברית וב-1836 היה צמח זה כבר ידוע בשם שניתן לו על שמו של פוינסט. על שמו של פוינסט נקרא גם מין של לטאה מקסיקנית בשם Sceloporus poinsettia.
יוניוניסט.
אף על פי שפוינסט היה תומך של מערכת העבדות בארצות הברית ובעצמו החזיק בבעלותו עבדים, הוא שב ב-1830 לקרוליינה הדרומית כדי לתמוך בעמדת היוניוניסטים (תומכי האיחוד) במהלך "משבר הביטול" , ושוב כיהן כחבר בית הנבחרים של המדינה בין השנים 1830 – 1831. הוא גם היה נציגו החשאי של הנשיא אנדרו ג'קסון ודאג לעדכנו במצב במדינה מאוקטובר 1832 ועד מרץ 1833. ב-1833 נשא פוינסט לאישה את האלמנה מרי איזרד פרינגל (1857-1780).
מזכיר המלחמה.
מה-7 במרץ 1837 ועד ה-5 במרץ 1841 כיהן פוינסט כמזכיר המלחמה של ארצות הברית והוא ניצח על המשך הדיכוי של פשיטות האינדיאנים באמצעות העברתם אל מעבר לנהר המיסיסיפי ובמהלך מלחמת הסמינול השנייה . הוא גם צמצם את פיצול הצבא על ידי ריכוז יחידות במיקומים מרכזיים וציד את הסוללות הארטילריה הקלות של הרגימנטים כפי שאושר בחוק ארגון הצבא של 1821. בסיום כהונתו ב-1841 הוא פרש לאחוזת המטעים שלו בג'ורג'טאון שבקרוליינה הדרומית.
חיים אישיים.
קידום האומנויות.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 היה פוינסט חבר בגוף יוקרתי, המכון הלאומי לקידום המדעים והאומנויות השימושיות, שעל חבריו נמנו הנשיאים לשעבר, אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ורבים מהאישים המפורסמים של התקופה, כולל אישי צבא, פקידי ממשל, אנשי רפואה ושאר בעלי מקצועות. ב-1825 הוא נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1840 היה פוינסט אחד המייסדים של "המכון לקידום האמנויות והמדעים השימושיים", קבוצה של פוליטיקאים שדחפו לשימוש בעיזבונו של ג'יימס סמית'סון להקמת מוזיאון לאומי שיאחסן מוצגים הקשורים לארצות הברית ולמנהיגיה, יציג את הטכנולוגיה האמריקאית ויתעד משאביה הלאומיים של אמריקה הצפונית. קבוצה זו כשלה במאמציה, שכן קבוצות אחרות ניתבו את ייעודו של המוזיאון, שנודע בשם סמית'סוניאן, כבעל זיקה מדעית.
בונה חופשי.
לא ידוע מתי היה פוינסט חבר בבונים החופשיים, אך ידוע שהוא היה הנשיא לשעבר של הלשכות בבגרינוויל ובצ'ארלסטון. הוא גם לקח חלק מרכזי בהגדרת הבנייה החופשית במקסיקו. הוא העדיף את "הנוסח היורקי", שהתאים לאינטרסים הפוליטיים של ארצות הברית.
מותו.
ג'ואל פוינסט מת בסטייטבורג שבקרוליינה הדרומית ממחלת השחפת שהוחמרה מהתקף של דלקת ריאות ב-12 בדצמבר 1851 ונטמן בית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית "הצלב הקדוש" שבמקום.
ג'וני פרידלנדר
ג'וני פרידלנדר (26 בדצמבר 1912 – 18 ביוני 1992) היה צייר גרמני-צרפתי.
ביוגרפיה.
ג'וני פרידלנדר נולד בשנת 1912 בעיירה באזור שלזיה שאז הייתה בתחומי האימפריה הגרמנית. בשנת 1922 הוא סיים את לימודיו בברסלאו והחל ללמוד אמנות אצל אוטו מילר. בשנת 1930, לאחר סיום הלימודים הוא עבר לדרזדן. בשנת 1933 הוא עבר לברלין וביקר בפריז. ג'וני פרידלנדר התקרב לדעות קומוניסטיות, נעצר ונשלח לשנתיים למחנה ריכוז. לאחר שחרורו הוא עבר לצ'כוסלובקיה. בשנת 1937 הוא עבר לפריז. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נעצר שוב, תחילה על ידי הצרפתים ואחר כך על ידי הנאצים. בשנת 1944 הוא שוחרר ועבר לעבוד בשיטת התצריב בטכניקת אקווטינטה.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ג'וני פרידלנדר השתתף במספר תערוכות וזכה להצלחה. הוא נסע עם תערוכות שלו לארצות הברית, יפן וברזיל. במקביל הוא פתח בית ספר לאמנות בה למדו ציירים צעירים (לרבות איציק עדי).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 אורגנו לכבודו מספר תערוכות שמסכמות את דרכו באמנות.
בית היתומים של דבורקין
בית היתומים של דבורקין הוא מבנה ברמת גן, ששימש כבית יתומים משנת 1937.
היסטוריה.
בית היתומים של דבורקין הוקם בשנת 1937 ברחוב המרגוע ברמת גן (לימים רחוב אלימלך), על מגרש בגודל 5 דונם בבעלותו של אלימלך דבורקין, איש העלייה השנייה, משורר וחלוץ שנמנה עם מייסדי העיר.
איסר־לייב בלובשטיין, אביה של המשוררת רחל המשוררת, יזם את הקמת בית היתומים הזה בתל אביב. הוא חיפש מגרש להקמת הפרויקט, ואלימלך דבורקין, שקרא ידיעה על כך בעיתון, נענה לבקשה ותרם לבית היתומים את מגרשו הגדול, שהיה כל רכושו. אבן זיכרון לזכר אלימלך דבורקין ורעייתו חנה ניצבת כיום בחזית הבית הפונה לרחוב, ולאחר שנפטר הוחלט בוועדת שמות של עיריית רמת גן לקרוא לרחוב בו היה ממוקם בית היתומים - על שמו.
לאחר מותו של אלימלך דבורקין בתחילת שנות ה-60, ניהלה רעייתו חנה גיטל מאבק משפטי מול אגודת בתי היתומים והיתומות ע"ש בלובשטיין במטרה לקבע את ייעודו של הנכס לצמיתות. בשנת 1966, לאחר מותה, חתמו מנהלי עזבונה על הסכם פשרה שקבע כי הנכס יוקדש לבית ליתומים ויתומות, ונדרש לשמר את ייעודו המקורי. עם זאת, בהסכם הפשרה מופיע סעיף המתיר לאגודה למכור את הנכס באישור בית המשפט המחוזי בתל אביב, בתנאי שתרכוש במקומו קרקע בשטח שווה לפחות ותקים עליה בית יתומים.
בשנות ה-80 הוסב המבנה למעון לנערות מתבגרות ולנערים בסיכון, ולאחר מכן המבנה שימש כמעון לילדים אוטיסטים. בראשית שנות ה-2000 חדל המעון לפעול והמבנה נותר כמעט שומם.
בתחילת שנות ה-2000 מכרו מנהלי ההקדש את הבניין והמגרש לחברת אחים נאוי, וזו מכרה אותו לחברת א.ר. נכסי אראל, בבעלות תמיר ארביב בסכום של 40 מיליון ש"ח. נכסי אראל החליטה להרוס את הבניין ההיסטורי, ולבנות על המגרש שני מגדלי מגורים יוקרתיים. עקב תביעות משפטיות, הגיבה העירייה כי היא לא מאשרת ליזם לבנות בשטח מבני מגורים אלא רק מבנים ציבוריים. נכון ל-2018 נמצאים במבנה מספר גני ילדים
יעל רון בן משה
יעל רון בן משה (נולדה ב-14 בנובמבר 1978) היא חברת הכנסת מטעם מפלגת כחול לבן, יו"ר הוועדה לפניות הציבור ומזכ"לית המפלגה.
ביוגרפיה.
נולדה בקיבוץ געתון, לציפ ויאיר. בעלת תואר ראשון במדע המדינה, בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. בעלת תואר שני במדע המדינה בתוכנית למצטיינים של אוניברסיטת תל אביב.
ניהלה תוכניות תעסוקה בג'וינט ישראל וכן עבדה בשב"כ ובמשרד ראש הממשלה. בפברואר 2015 מונתה לניהול שותפות אזורית באשכול רשויות גליל מערבי. במסגרת תפקידה ניהלה תקציב שנתי של כ-80 מיליון ש"ח, שהתחלק בין 13 ערים ורשויות מקומיות.
למדה באוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר. בעברה הייתה דירקטורית בארבע חברות ובשנים 2004-2006 הייתה דסקאית בשירות הביטחון הכללי.