עד המאה החמישית לפנה"ס הלוח נעקב בקפידה, אולם בערך משנת 499 לפנה"ס החלו לעקוב אחר לוח ירחי-שמשי של 19 שנים השווים ל-235 חודשים. למרות השם "המחזור המטוני", כנראה שמטון (432 לפנה"ס) למד את המחזור מהבבלים. פרט לשלושה מקרים, עד 380 לפנה"ס עקבו חודשי השנה אחרי המחזור ללא תקלות. במחזור של 19 שנה, נוסף חודש אדר ב', פרט לשנה ה-17 במחזור, שבה נוסף חודש אלול ב'. במחזור זה, היום הראשון של כל חודש (הימים החלו בשקיעה) המשיך להיות היום בו אובחן מולד ירח חדש. לא היה מספר קבוע של ימים לאף חודש.
ימים.
בסופרם מכל תחילת חודש חדש, הבבלים ציינו כל יום שביעי כ"יום קדוש" הנקרא גם "יום רע" (במובן שאין לערוך בו פעילויות אסורות). בימים אלה נאסר על פקידי הציבור לעשות פעילויות מסוימות, ומגבלות הוטלו אף על האדם הפשוט. היום ה-28 נודע כ"יום מנוחה". בימים אלו הוגשו מנחות לאלים ולאלות השונים, כנראה בלילה כדי לעקוף את האיסורים. למורדוך ועשתר ביום השביעי, לנינליל ולנרגל ביום ה-14, לסין ולשמש ביום ה-21, ולאנכי ולמה ביום ה-28. לוחות מהמאה השישית, בתקופת כורש וכנבוזי השני מצביעים שהתאריכים היו לעיתים מחושבים בקירוב. מחזור ירחי הכולל 29 או 30 יום, הכיל שלוש תקופות בנות שבעה ימים ותקופה אחרונה בת שמונה או תשעה ימים, שוברת את מחזור השבועות.
הבבלים ציינו גם את היום ה-19 בחודש כ"יום רע" מיוחד, "יום הזעם", משום שהוא היום ה-49 של החודש הקודם, ובכך משלים "שבוע של שבועות". קורבנות הוקרבו ל-נינורתה והיום הוקדש לנינטינוגה, וייתכן שהגבלות נוספות הוטלו ביום זה.
בנוסף, משחזור לוחות אובחן היום ה-15 כ-"Sapattum" או "Sabattum" ביום הירח המלא. מילה זו תואמת למילה העברית "שבת", אך היא במחזוריות חודשית ולא שבועית. כנראה היא נגזרת מ-"sa-bat" האשורית ("אמצע-מנוחה"), וכך גם באכדית "um nuh libbi" ("יום מחצית המנוחה"). מסקנה זו משחזור האנומה אליש בו נכתב: "[Sa]bbath shalt thou then encounter, mid[month]ly."
משולש שווה צלעות
ביוהנדסה
ביו-הנדסה
העלייה מברית המועצות בשנות השבעים
קברי אחים בהר הרצל
קברי אחים בהר הרצל הם קברים או חלקות קבורה מיוחדות, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שבהם נטמנים חללי מערכות ישראל, אשר היה קושי בזיהוי גופתם.
חלקות קבורה מיוחדות אלה מצויות בין החלקות השונות בבית הקברות הצבאי, ומיועדות לקברי אחים של חללים שהובאו מקרבות שהתרחשו במקומות שונים, ולעיתים אף כוללים "חללים אלמונים", שלא זוהו כלל. בנוסף, קבורים בקבר אחים בהר הרצל גם חללי המעפילים, שטבעו בניסיון לעלות לארץ ישראל בדרך הים, כגון חללי אוניית המעפילים סלבדור, שהובאו לקבר אחים המוני בחלקת המעפילים, ללא שם וללא כיתוב על מצבתם. רוב קברי האחים הללו הם מתקופת מלחמת העצמאות, ובהם גם קברים של אחים שנקברו זה לצד זה, ואף של משפחות שלמות.
בין החלקות בבית הקברות הצבאי מצויות חלקות של הנופלים בקרבות על אזור ירושלים:
חלקות של קברי אחים שהובאו משאר חלקי הארץ:
בכניסה אל חלקת חללי מלחמת יום כיפור בסמוך אל חלקת גדולי האומה ישנו קבר אחים מיוחד לזכר חיילי צה"ל שנפלו בקרבות במצרים ועליו גם מצבות לזכר חיילי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע באזור תעלת סואץ ואזור סיני.
יקב סוסון ים
יקב סוסון ים הוא יקב בוטיק ישראלי.
היסטוריה.
היקב נוסד בידי זאב דוניה במושב בר גיורא. דוניה היה במאי ומורה לקולנוע, ואחרי שב-1994 שביים והפיק סרט תעודי בשם "בשכיבה במקום אפל וקריר" על יין בארץ ישראל עבר לייצור יין. היקב ייצר 1,800 בקבוקים מבצירו הראשון בשנת 2000. הוא ייצר 25,000 בקבוקים בשנת 2014. היינן זאב דוניה מעניק ליינות את שמות אומנים כמחווה והכרת תודה ליצירות האומנות שלהם.
מאיר טובנהויז
מאיר טובנהויז-מרכוס (כ"ט באדר תרכ"ה 1865 - כ"ב בחשון תרצ"ח 1938) היה רב, עיתונאי, מתרגם ופעיל חברתי, שהיה מייסד הספרייה העברית הראשונה בצפת, מייסד גן-הילדים העברי הראשון בעיר וממייסדי "בני ברית".
תולדות חייו.
טובנהויז נולד בירושלים. אמו, מרים לבית טובנהויז, הייתה בת למשפחת רבנים ורופאים באוסטריה ובפולין, והייתה ידועה במעשי צדקה וחסד. אביו היה רבי יאיר חיים מרכוס ממשפחת רבנים ואדמו"רים בגליציה, דור רביעי לרבי מאיר מפרמישלאן ודור חמישי לרבי אהרן ליב מפרימישלאן. בנערותו למד בישיבה. הוא רכש לו ידיעות בתלמוד, בתנ"ך ובדברי ימי ישראל והוסמך רבנות. כמו כן, השתלם בידיעת השפה העברית.
בגיל 17 חויב, כבנם של נתיני אוסטריה, לצאת לחוץ לארץ ולהתגייס לצבאה. על כן, שינה את שם המשפחה "מרכוס", נטל לעצמו את שם המשפחה של אמו, הפקיר את נתינותו האוסטרית, וקיבל עליו את נתינות האימפריה העות'מאנית. לאחר מכן, נשלח על ידי הוריו להשתקע בעיר צפת, ונשא לאישה את בת-שבע גולדנבוים, מבלי שהכירה עד יום חופתם.
לבני הזוג נולדו חמישה בנים וארבע בנות; אהרון טובנהויז, שהיה סוחר בחיפה, הבוטניקאי פרופ' יעקב יוסף טובנהויז (1884-1937), הגאולוג והפלאונטולוג ד"ר חיים יאיר טובנהויז (1888-1928), האגרונום פרופ' משה ברוך טובנהויז (1886-1960), והסופר והעיתונאי אפרים טובנהויז (1908-1983).
טובנהויז היה מראשוני הקהילה האשכנזית בצפת. אולם שלח את בניו ללמוד בבית הספר של ארגון כי"ח, ואת בנו בכורו שלח ללימודים בבית הספר החקלאי במקוה ישראל. מעשיו אלו נחשבו לצעד מהפכני שעורר את חמתם של קנאי צפת. אחרי חתונתו טובנהויז והתמסר לעיסוק בצורכי ציבור ובעזרה לנצרכים ולקיום הציבור והלאום העברי בעירו. היה בין המטיפים הראשונים ליישוב חי טבעי ופורח, בהיותו חובב טבע וצמחוני, ולצפת חדשה, מתוקנת ומשוחררת מעול השנוררות והבטלה.
הוא נהג ללקט ולתרגם פתגמים ודברי אומר וחכמה מפי סופרים וחכמים שונים. כמו כן, היה חבר קרוב של אליעזר בן-יהודה. המשורר נפתלי הרץ אימבר, מחבר ההמנון הלאומי "התקווה", נהג להתארח רבות בביתו של טובנהויז; אחד מבתי ההמנון, בנוסח המקורי שלו, חובר בביתו של טובנהויז:
טובנהויז היה מן המייסדים של לשכת "בני ברית" בצפת, יחד עם רבי דוד שוב, המורה שמחה חיים וילקומיץ' והמחנך וההוגה ד"ר יצחק אפשטיין; האחרון הציע לו להיות מורה-מנהל בבית ספר באחת המושבות, אך הוא סירב לוותר על עצמאותו. ביתו היה בית-ועד לחכמים, הן מהזרם התורני הישן והן מהזרם המשכילי החדש כאחד. גם הערבים הוקירוהו ולא פעם ביקשו את עזרתו שישמש בורר בסכסוכים. היה מוכר לפקידי הממשלה, אשר התייעצו עמו, ולא פעם הציל אנשים חפים מפשע.
הוא ייסד את הספרייה העברית הראשונה בצפת "הספריה הציבורית" אשר פעלה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכן ייסד את גן הילדים העברי הראשון בעיר, שנוסד תחילה בביתו, וממנו התפתח אחר כך "בית הספר לנערות". טובנהויז הורה דרך למהגרים הראשונים ודאג לקליטתם. אחרי מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לחיפה והמשיך במעשיו בהצנע לכת.
את בנו חיים יאיר שכל בדמי ימיו. בצוואתו ביקש, כי אחרי מותו לא יודיעו על דבר המוות בעיתונים, ולא יכתבו עליו מאמרי הספד. כאשר נפטר, נקבר בבית העלמין הישן חוף הכרמל חיפה.
מפעליו.
טובנהויז ויתר על תמיכת חותנו, שרצה שימשיך בדרך התורה, והפך מבחור ישיבה ליזם. היה מחלוצי התעשייה בארץ, וקידם בקרב בני עירו ערכים של חיי עבודה בהתלהבות והנאה מיגיע כפיים. הוא למד והתמחה בתעשיית האריגה והסריגה הממוכנת בגרמניה. ועסק בייצור ושיווק מוצרי ההלבשה מתוצרת מפעלו. בית המלאכה גדל והעסיק פועלים יהודים. בצפת, בימים ההם, קבע על בית הסריגה שלו שלט גדול ובו נכתב: "אהב את המלאכה ושנא את הרבנות". ובחדר המכונות קבע על הקירות שלטים: "סוד ההצלחה היא-המלאכה" ו-"החיים בלי עבודה כמסגרת בלי תמונה".
בגיל צעיר החל טובנהויז לפעול למען צורכי הציבור בעירו. כנגד פעולת מיסיון להפצת הדת הנוצרית בקרב יהודים בארץ ישראל; ייסד טובנהויז את "אגודת ישועת ישראל" למאבק בפעולת המיסיון. הוא היה פעיל בייסוד מוסדות חסד, להקלת המצוקה ולמניעת הצורך להזדקק לחסדיהם של שליחי המיסיון. את כוחו ומרצו השקיע בארגון יתומי העיר ובני העניים, שכינס יחדיו ופרש עליהם את חסותו. שנים אחדות היו נתונים הנערים לחסדי "ישועת ישראל" ובאמצעותה סיגלו לעצמם מלאכה וגם המשיכו ללמוד ולהתחנך על התורה והעבודה. כמו כן, עזר טובנהויז לרבים מבני צפת ללמוד מלאכות, ואף השיג עבורם כלי מלאכה.
טובנהויז ייסד את חברת "משכיל אל דל" לשם מתן עזרה רפואית חינם לעניים והשיג לה תמיכה מחוץ לארץ. החברה הזמינה את הרופא ד"ר אליהו כהן שיצאו לו אחר כך מוניטין בארץ. בסניף לחברה זו המריץ את ייסוד החברה "לינת הצדק", לשירות טיפול בחולים בבתיהם בלילות, ובתקנות הותנה שעזרה זו לא תינתן לחולה שהשתמש בשירותי רופאי המיסיון.
גולת הכותרת של מפעליו בשטח העזרה הסוציאלית היה "בית לחם הגלילי" שייסד וניהל בביתו להזנת רעבים רבים. בנסיעתו לחוץ לארץ ניהל תעמולה בעד המוסד והצליח להשיג לו תמיכה נדיבה מיהודי הולנד וגרמניה. בספר "נתיב היחיד", נכתב כשהמוני הערבים המוסלמיים היו משתוללים ועושים שפטים בכפרים הנוצרים, היו אלה נמלטים אל צפת וביקשו מחסה בצל קורת אחיהם המשיחיים שישבו לבטח בחסות ה". רבים מפליטים אלה מצאו מחסה בבית התבשיל היהודי ונהנו מהכנסת אורחים. טובנהויז טען כי כל רעב הוא יצור הבורא ונברא בצלמו, וכולם-מבלי כל הפליה-יכולים לאכול במוסד המיועד לרעבים.
יצירתו.