עם השנים הפכו שרה איטה ובניה למומחים לפרדסנות, ומי שביקש ללמוד את תורת ההרכבה היה מגיע לגינת דוד. איכרי פתח תקווה, שב-1889 ניטעו בה הפרדסים הראשונים, היו מן הראשונים שלמדו פרדסנות ממשפחת פלמן. בנו הבכור של דב דוד, אהרן לייב, שהיה יד ימינה של שרה איטה, אמו החורגת, הוציא, ב-1891, את הספר העברי הראשון על פרדסנות - "מעין גנים - הלכות נטיעת גנים ופרדסים בארץ הקודש".
גם טיילים ותיירים היו פוקדים את הפרדס, כפי שתיאר זאת זלמן בן-טובים, מראשוני העיתונאים בארץ בעיתון החבצלת (מ-1897): "והבאיארה דמיונה כיער רענן גדול... אל כל אשר נשאנו עינינו נפגשנו בים תפוחי-הזהב רבים מרהיבי העין... ונצא מהגן ונבוא הביתה... ישבנו סביב השולחן ונטיב את לבנו בלביבות ויין ואנוכי הרימותי את כוסי ואשתה לחיי הגברת שרה איטה ובני משפחתה האהובים."אלו היו גם השנים שבהן הוקמו השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו, והפרדס בסומייל לא היה שוב מבודד כל כך. בימיהם הראשונים בארץ, הצטער דב דוד, איש דתי מאוד, על כך שלא יכול היה להגיע ליפו לתפילות השבת. הדרך הייתה ארוכה הרבה יותר ממה שמותר על פי תחום שבת, ואפילו עירוב לא פתר את הבעיה. עם הקמת נוה צדק, בשנת 1887, הצליחו בניו להניח עירוב במחצית הדרך (במקום שבו משתרע עכשיו רחוב המלך ג'ורג') ולהצטרף סוף סוף לתפילה במניין.
המעבר לנוה צדק.
בניית השכונות החדשות מצפון ליפו הביאה גם לפרידתה של שרה איטה מסומייל. בניה של שרה איטה, וכלותיה, שגרו עד אז בבית בשולי סומייל, לחצו מאוד על האם לעבור לנוה צדק. הם רצו לעבור לסביבה יהודית ולהעניק לילדיהם חינוך הולם. שרה איטה, שניסתה תחילה להתנגד, נענתה לבסוף, ובשנת 1899, 15 שנה לאחר בואה לארץ ישראל ולאחר שהקימה את ביתה בסומייל, עזבה שרה איטה את הפרדס ועברה לגור עם ילדיה בנוה צדק. מאז, אפשר היה לראות את שרה איטה רוכבת על חמור בין הבית בנוה צדק לפרדס בסומייל.
מלחמת העולם הראשונה, שפרצה ב-1914, הביאה למצוקה כלכלית. שוקי אירופה נסגרו בפני הפרי שהגיע מן האימפריה העות'מאנית, אבל המשאבים שנדרשו לאחזקת הפרדס לא פחתו. ובאביב של שנת 1917 בא הגירוש מתל אביב ומיפו. בניגוד לרוב היהודים בארץ, ששמרו על אזרחותם האירופית, דב דוד פלמן, ואיתו כל משפחתו, קיבלו על עצמם אזרחות עות'מאנית מיד עם בואם לארץ ישראל. ובכל זאת, נמנו גם הם עם המגורשים, מיפו לפתח תקווה, ומשם - לצמח. ערב הגירוש הגיע השייח אבו ג'ברה לשכונת אחווה, שם התגוררה המשפחה, והוביל על בהמות המשא שלו את המשפחה ואת רכושה לסומייל. שם הטמינו הבנים את רכושם, כולל כדי יין שבהם סחרו בעת ההיא, הפקידו את הטיפול בפרדס בידי השייח, ויצאו צפונה. בצמח, שהייתה אז צומת חשוב, קיבלו בניה זיכיון להקים חנות לשימוש הצבא הטורקי, והחנות שימשה כיסוי לפעולות הברחה, של כסף ומכתבים, לתושבי הארץ הגולים.
עם תום המלחמה שכרה שרה איטה עגלה רתומה לשתי פרדות, בדרך הביתה. פעמיים במהלך המסע, שארך שלושה ימים, התהפכה העגלה, ושרה איטה שבה הביתה חבולה, אחת מצלעותיה שבורה, ונאלצה לעבור ניתוח. בפרדס שרר עם תום המלחמה חורבן ממש, עציו נעקרו, ונדרש לו שיקום ארוך ומסור עד ששב לפרוח. הפעם נטלו הבנים את עיקר העול על עצמם.
שנים אחרונות.
בשנת 1934 החליטו בתל אביב לחגוג מלאת 50 שנה לנטיעת הפרדס העברי הראשון. אנשי מועצת העיר ובראשם מאיר דיזנגוף, ולצדם ידידים ובני משפחה, הרב הראשי של תל אביב, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ונציג הפרדסנים - כולם התאספו במלון "שפת הים", ערכו לה חגיגה רבתי, והכתירו אותה בתואר "חלוצת הפרדסנות העברית".
שרה איטה בת ה-80 כבר לא הצליחה לרכוב על החמור, ובביקוריה הנדירים בפרדס הייתה מוסעת במכונית. אלו היו השנים שבהם העיר תל אביב צמחה והתפשטה צפונה, עד אשר סגרה על הפרדס, והמשפחה החליטה לעקור את הפרדס ולמכור את האדמות. בחודש ניסן תרצ"ו נסעה שרה איטה בפעם האחרונה לפרדס, תשושה ושחוחה, להיפרד ממפעל חייה. כאשר חזרה הביתה, נכנסה למיטה וכמעט לא קמה מאז. חמישה חודשים אחר כך, בחודש אלול, נפטרה.הימים היו ימי המרד הערבי הגדול, ימים של מתח רב בין יהודים לערבים, ובכל זאת שלחו ערביי סומייל נציגים, בחשאי, לנחם את המשפחה האבלה.
לימים, נבנו בשטח הפרדס גם גן העיר ובניין עיריית תל אביב-יפו בכיכר רבין. שני רחובות בארץ מאזכרים את פועלה של שרה איטה פלמן - "רחוב הפרדס" שנטוע באזור הפרדס בתל אביב, ורחוב "חלוצת הפרדסנות" בפתח תקווה.
ראובן וימר
ראובן וימֶר (נולד ב-1937) הוא פרסומאי, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
ראובן וימר נולד בחיפה, גדל והתחנך בקיבוץ מזרע ושירת בחטיבת גולני. אחרי גמר השירות עזב את הקיבוץ ועבר ללמוד בירושלים ואחרי כן עבר להתגורר בתל אביב.
בשנת 1963 החל לעבוד בתחום הפרסום: תחילה במשרד בינג-ליניאל, אחרי כן בפרסום דחף ולבסוף בחברת פרסום שבבעלותו. במשך השנים טבע ססמאות פרסום רבות המוכרות עד היום, בהן טוב לי עם עלית, איזה זיפ שותים היום, החמצן של המדינה ורבות אחרות, וכן טבע שמות מותגים נפוצים כגון "כספומט", "נשיקולדה", "פלא-פון" ואחרים. וימר אף חידש מילים וביטויים בעברית כגון ידוענים, הכי-הכי, מקוון ואחרים. במחצית שנות השמונים כיהן כראש האיגוד הישראלי לפרסום, ובשנת 2006 זכה לאות הוקרה על מפעל חיים בתחום.
בשנים האחרונות עוסק וימר בתרגום, עיבוד וכתיבה.
שרה איטה פלדמן
לה-פונטיין
פופרד
פופרד (בסלובקית והונגרית: Poprad; בגרמנית: Deutschendorf) היא עיר בת כ-55,000 תושבים (2006) בצפון סלובקיה למרגלות הרי טאטרה הגבוהים בסמוך לגבול עם פולין. זו העיר הגדולה במחוז ספיש (Spiš, ציפס בפי הגרמנים) והעיר העשירית בגודלה בסלובקיה.
לעיר מרכז היסטורי המהווה אבן שואבת לתיירים ונמל תעופה בינלאומי,
היסטוריה.
העיר פופרד הנוכחית מורכבת ממספר עיירות סמוכות שהוקמו באמצע המאה ה-13 על ידי מהגרים גרמנים שהגיעו לממלכת הונגריה. עיירות אלו כוללות את מטיובצה, ספיסקה סובוטה, ויילקה, פופרד וסטרזה פוד טטרמי. הגדולה שבעיירות הייתה ספיסקה סובוטה ששמרה על הבכורה עד סוף המאה ה-19. בשנת 1412 הועברו עיירות אלו ביחד עם עוד עיירות בסביבה שהרכיבו ביחד את חבל ספיש, לידי פולין לאחר ששועבדו לחוב של ממלכת הונגריה שלא שולם. עד שנת 1769 היוו העיירות מובלעת של שלטון פולני בתוך ממלכת הונגריה. בשנת 1769 לאחר שהבינה שפולין חלשה מכדי להתנגד והולכת להיות מחולקת, השתלטה ממלכת הונגריה על חבל ספיש. לאחר קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, התעורר שוב מחלוקת לגבי השליטה בחבל שפיץ. פולין דרשה את החזרת החבל אך צ'כוסלובקיה שצבאה שהה באזור סרבה. החלטת המעצמות הייתה למסור חמש שישיות מהשטח, כולל את עיירות פופרד, לידי צ'כוסלובקיה. העיירות יושבו באותה תקופה בעיקר על ידי צאצאי מהגרים גרמנים (ציפסרים) וחיילים הונגרים משוחררים.
קהילה יהודית.
הקהילה היהודית בפופרד נוסדה בשנת 1867. בשנת 1906 נבנה בניין בית הכנסת בסמוך למרכז העיר. ב-25 במרץ 1942 יצאה רכבת הגירוש הראשונה של יהודי סלובקיה מתחנת פופרד למחנה המוות אושוויץ. הרכבת שיצאה באותו יום הובילה כ-1,000 נערות וצעירות יהודיות. רוב הטרנספורטים של יהודי סלובקיה לאחר מכן יצאו באופן דומה מפופרד. רוב יהודי פופרד שולחו לאושוויץ בימי השואה ונשמדו. כיום מוצב במקום לוח זיכרון ליד תחנת הרכבת פופרד-טטרי. בניין בית הכנסת משמש היום כבית דפוס.
מקס פרדיננד פרוץ
אחרי מות, קדושים אמור
אחרי מות, קדושים אמור הוא פתגם עממי המשקף נורמה שלפיה לאחר מותו של אדם אין לדבר בגנותו, ויש לעסוק רק במעלותיו. הביטוי נוצר מסמיכותן של שלוש פרשות רצופות בספר ויקרא: אחרי מות, קדושים, אמור. אפשר לפרש אמירה זו כנשענת על אותו טעם של מורא מפני המוות ומפני רוחות המתים.
אפשרות אחרת לקריאת הפתגם היא בדרך אירונית: אחרי המוות, גם האדם הפשוט ביותר הופך לקדוש וצדיק ואין מדברים בו סרה.
מנדלי מוכר ספרים כתב על מנהג זה:
פתגם דומה בלטינית:
("על המתים אל תשמיע אלא שבחים") ,או, ("על אודות מתים – או בחסד או לא כלום"). לפתגם הלטיני קדם פתגם יווני דומה, המופיע בספרו של דיוגנס לארטיוס, "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים".
היהדות רואה מצווה בהספד המת, ואמירת שבחים לאחר מותו, אך כתוב בהלכה ובספרי הקבלה שאין לשבח את המת יותר מדי, משום שהנשמה מתייסרת בשמיים, בשומעה שבחים שלא מגיעים לה.
יש השוללים נורמה זו, ומציבים מולה את הדבקות באמת. גישה זו מופיעה בדברי וולטר:
דוגמה להתנגדות לנורמה מצויה גם בדברים של יוסי ביילין לאחר מותו של בנימין בן-אליעזר. ביילין אמר, בין היתר, "אני לא מוכן להצטרף לאחרי מות קדושים, בעיני הוא היה הפוליטיקאי הכוחני, הדורסני, הוא היה הפוליטיקאי שלא היה צריך להיות מועמד של מפלגה כמו מפלגת העבודה לנשיאות".
מעם לועז
ניאופטס
מליליה
אחרי מות קדושים אמור
ישראל אביחצירה
צמצום (הלכה)
בהלכה, צמצום הוא מונח המתייחס לדיוק האנושי ולמגבלותיו. תנאים נחלקו האם בעת פסיקת הלכה ניתן להסתפק ביכולת הדיוק האנושית, שאיננה אבסולוטית, או שמא יש לסמוך על כלים מוחלטים בלבד. בלשון חז"ל שאלה זו מנוסחת כך: אפשר לצמצם או אי אפשר לצמצם. פירושו של "צמצום" בלשון חז"ל הוא דיוק.
רבי יוסי הגלילי סבור ש"אפשר לצמצם", ולכן הדיוק שאליו הגיע האדם בחושיו ובכלים הלוגיים העומדים לרשותו מספיק לצורך הכרעה הלכתית. מנגד, דעת החכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי היא ש"אי אפשר לצמצם", כלומר יכולת הדיוק האנושית אינה מספיקה לצורך הכרעה הלכתית, ולכן הסוגיה נידונה כספק הלכתי.