עם סיום בניית המתחם הענק במהלך שנת 1889, הצרפתים ביקשו מהעות'מאנים לפרוץ שער חדש ממול למנזר כדי להקל עליהם בדרכם לכנסיית הקבר הקדוש שברובע הנוצרי הסמוך. העות'מאנים, לבקשתם של הצרפתים, פרצו את השער שקיבל את השם "השער החדש".
תחילה נוהל המתחם על ידי הנזירים האסומפסיוניסטים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה השתלט הצבא הטורקי על הבניין, הציוד שבו נבזז וחלק ממתקניו נהרסו. הטורקים כינו את הבניין בשם "מנזל", וערכו בו אירועים מפוארים לתושבי ירושלים כדי להרים את המורל ולחזק את הרוח הפטריוטית.
תקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1918, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, חזר המתחם לידי הנזירים האסומפסיוניסטים. במלחמת העולם השנייה הופקע הבניין על ידי הצבא הבריטי עד מלחמת העצמאות.
מלחמת העצמאות.
לאחר עזיבת הבריטים היו היהודים והערבים מעוניינים להשתלט על המנזר, שבשל מיקומו האסטרטגי בנקודה גבוהה שחולשת על הסביבה היה בעל חשיבות צבאית. תחילה, כנופיות של עיראקים ומתנדבים ערבים מצפון אפריקה פרצו לבניין והשתלטו על אגפיו, אך במאי 1948, כחלק ממבצע קלשון שנועד לתפוס את מאחזי הבריטים בירושלים מיד עם עזיבתם, נכבש המנזר על ידי חטיבת עציוני. הכיבוש נעשה כך: יחידה של האצ"ל ניסתה לפרוץ לירושלים דרך השער החדש, אך לאחר שלוחמיה הגיעו לאזור כיכר אלנבי (כיכר צה"ל כיום) הם נלכדו באש שנורתה ודרך נסיגתם נחסמה. פלוגת יהונתן של הגדנ"ע וכוחות חטיבת עציוני של ההגנה הגיעו לעזרתם בקרב קצר שהתנהל בחצר הנוטרדאם, כאשר בסיומו ברחו הערבים והמתחם נכבש על ידי כוחות "ההגנה".
לאחר מכן שב הלגיון הערבי כדי לנסות לכבוש אותו פעם נוספת. טור של הלגיון שכלל משוריינים, תותחנים וחיל רגלים הסתער על המנזר. התוקפים התכוונו לכובשו ולהמשיך לירושלים העברית, אך בקבוק מולוטוב שהשליך נער בן 16 מהקומה השנייה הצית את המשוריין הראשון שהגיע לבניין. כשנפגע המשוריין השני, החלו כוחות הלגיון בהסתערות, אך נתקלו באש חזקה וברחו. בזמן ההפוגה השנייה, ב-19 בספטמבר 1948, הטמינו הערבים חומר נפץ למרגלות האגף המזרחי של המנזר וכתוצאה מהפיצוץ קרסו חלק מקירות האגף. קרב זה הוצנע ולא זכה לפרסום רב, אך לאחר שנים של מאמץ בהוהלת עדנה בריל, שאביה נפל בקרב זה, הוקם אתר הנצחה לקרב נוטרדאם בכיכר צה"ל הנמצא ליד מקום הקרב. במקום הוצבו לוחות עם שמות הנופלים והסבר על הקרב.
בתקופת ירושלים המחולקת.
בסיום מלחמת העצמאות נמצא המתחם על הקו העירוני, גבול שחצה את ירושלים החל משנת 1948 עד 1967. צה"ל הפקיע לצרכיו את האגף המזרחי אשר מגגו הרחב ניתן לתצפת על ירושלים, במיוחד על הפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה. האכסניה הוחזרה לבעליה, ומדינת ישראל הסכימה להשתתף בהוצאות שיקום המבנה. חלק מהבניין המשיך לשמש כאכסניה לצליינים, אך גם יהודים התגוררו בו באופן זמני. גג המלון שימש נקודת תצפית לתיירים בירושלים המערבית.
בתקופת ירושלים המאוחדת.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-18 ביולי 1967, נערך במקום טקס צנוע, שבו החזיר מפקד חטיבת ירושלים את האגף המופקע לידי נציג המנזר. בסיום הטקס נמסר לידי הנזירים שי, קופסת עץ זית ועליה כתובת: "לאבות הכנסייה נוטרדאם דה פראנס, בהוקרה ובברכה מצבא ההגנה לישראל". בתוך הקופסה היה מפתח, שסימל את החזרת האגף שהופקע לידי בעליו.
בשנת 1970, לאחר שהבניין עמד נטוש מספר שנים, מכר אותו מסדר האבות האסומפסיוניסטים ל"הימנותא", חברת בת של הקרן הקיימת לישראל. פעולה זו נעשתה ללא אישור הכס הקדוש ברומא, והביאה למאבק משפטי להחזרת הנכס. הכס הקדוש טען שלמסדר אין סמכות למכור את הנכס השייך לכלל הכנסייה הקתולית. בינתיים העבירה הימנותא את הבניין לרשות האוניברסיטה העברית, וזו עמדה להופכו למעונות סטודנטים. לאחר שנה וחצי של דיונים הושגה פשרה, הבניין הושב לידי הכנסייה הקתולית, והושב סכום הכסף ששולם עבורו בתוספת ריבית.
כיום משמש הבניין כבית מלון יוקרתי בבעלות הוותיקן, ובנוסף פועלים במתחם כנסייה ומרכז כנסים.
מבנה.
תוכנית הבניין נעשתה על ידי האב אטיין בובה, איש המסדר, בסגנון המשלב אדריכלות נאו-קלאסית ומודרנית, תוך שימוש במוטיבים מזרחיים.
מבנה הבניין הראשי הוא מלבני, אורכו כ-90 מטרים, במרכזו קפלה ומשני צדיו אגף ניצב שאורכו כ-45 מטרים. הבניין, אשר גובהו הוא כ-23 מטרים, כולל ארבע קומות וקומות מרתף. במרכז כל הקומות העליונות נמצא מסדרון אמצעי צר, ומשני צדדיו שורת חדרים, כאשר כל חדר נועד למגורי ארבעה צליינים. החדרים קטנים בגודל של 4×2.5 מטר, כאשר יש בכל אחד מהם חלון אחד.
על גג הבניין, אשר מוקף מעקה אבן, שני מגדלי פעמונים אשר נבנו בשלב מתקדם של הבנייה. בין המגדלים עומד פסל של המדונה והילד.
שיפוץ.
בשנת 1973 הכין האדריכל האמריקני-איטלקי פרנצ’סקו מונטנה תוכנית לשיפוץ הבניין הראשי ולהוספת כמה מבנים אחרים בשטח המתחם הצרפתי בירושלים. לפי תוכניתו, שופץ המבנה כמלון צליינים יוקרתי, והתווסף במתחם אגף מנהל חדש. החללים שבקומת הקרקע שופצו ונהפכו לאולמות קבלה, חדרי אוכל וקפיטריות. כל שני חדרים שבקומות העליונות אוחדו לחדר אחד גדול עם חדר אמבטיה פרטי, כמקובל בבתי מלון מודרניים. השיפוץ נבוצע משנת 1975 עד 1985, והוא נחשב כשיפוץ המקצועי והטוב ביותר שנעשה בירושלים באותה תקופה.
במהלך השיפוצים נמצא אוסף תמונות היסטוריות בתוך ארגז גדול. בארגז היו בסך הכול כ-1,600 לוחות זכוכית, עליהם הודפסו תמונות נוף, תצלומים מחיי המנזר ותמונות של פרטי האוסף הארכאולוגי של המנזר. בתוך הארגז היו עוד שתי קופסאות קטנות בהם 207 לוחות זכוכית בהם אלפי צילומים של תושבי ירושלים מהמחצית הראשונה של המאה ה-20.
ליגת המשנה הבלארוסית בכדורגל
מוזיקה אזרית
מוזיקה אזרית או המוזיקה של אזרבייג'ן (מאזרית: Azərbaycan musiqisi) היא המוזיקה העממית של האזרים ומדינת אזרבייג'ן. מקורה של המוזיקה היא מצפון איראן ומדינת אזרבייג'ן. עדויות ראשונות אודותיה מגיעות מסוף האלף הראשון לספירה.
במשך מאות שנים, התפתחה המוזיקה האזרית כווריאציות שונות של מוזיקה מונודית, הכוללת מקצבים שונים ומגוונים. בדומה למוזיקה של עמים טורקיים אחרים, במוזיקה האזרית נפוצה מודאליות וכרומטיות.
מוזיקת עם אזרית.
מוזיקת העם האזרית משלבת מסורות שהתגבשו במשך מאות שנים באזרבייג'ן והמחוז ההיסטורי אזרבייג'ן האיראנית. רוב השירים של מוזיקת העם האזרית קשורים באופן ישיר לפולקלור האזרי ולאפוסים של מגוון יוצרים מקומיים ידועים.
הדמויות שעליהם מתבסס הפולקלור האזרי נע בין דמויות היסטוריות אמיתיות ומומצאות, יצורים על אנושיים ואלמנטים שנלקחו ממיתולוגיות של אזור המזרח התיכון, כמו המיתולוגיה הפרסית והמיתולוגיה הטורקית .
בין הכלים הנפוצים במוזיקה האזרית ניתן לכלול כלי מיתר דמויי לירה, ביניהם הסאז, צנג (נבל טורקי) , קומוז, טאר , עוד, קאנון וקמנצ'ה.
האשיקים (Ashiqs) הם משוררים נודדים וטרובדורים אשר מנגנים על הטאר תוך כדי אלתור על שירים מוכרים. האשיקים נחשבים להסמלים המובהקים של התרבות האזרית ושל השפה האזרית.
מוזיקה קלאסית אזרית.
עם הקמתן של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן ושל האקדמיה למוזיקה של באקו בשנת 1920, חלה עלייה בפופולריות של מוזיקה קלאסית, ובוצעו שילובים בין מוזיקה קלאסית ומוזיקה עם.
בתקופה זו (של העשור הראשון והעשור השני של המאה ה-20) נכתבו אופרות מוגאם (Mugham) רבות ששילבו אלמנטים עממיים אזרים ורוסים, עם שילוב מתוחכם של מודוסים שונים.
מוזיקה פופולרית.
לאחר נפילת ברית המועצות, החלה אזרבייג'ן בתהליכי התמערבות ומודרניזציה. אם עד נפילת ברית המועצות, רוב ההשפעות הגיעו מרוסיה או טורקיה, הרי שהיום הגלובליזציה יצרה שילוב מרתק בין אלמנטים מקומיים ובינלאומיים.
אזרבייג'ן משתתפת בתחרות האירוויזיון החל משנת 2008, והגיעה להישג השיא שלה בשנת 2011, בה הצמד אל וניקי זכו במקום הראשון והעניקו לבאקו עיר הבירה את האירוח בשנה שלאחר מכן.
תחום הג'אז נפוץ ופופולרי באזרבייג'ן, ובמיוחד הפיוז'ן שמשלב אלמנטים מקומיים. בין האמנים הבולטים בתחום: עזיזה מוסטפא זאדה, איספר סאראבסקי , סלמן גאמבארוב וראין סולטנוב .
ית'ריב
בריי ואייט
מפרץ אום
מפרץ אוּם (באנגלית: Oom Bay) הוא מפרץ בחוף מוסון, שבאנטארקטיקה.
המפרץ, שרוחבו 3.2 קילומטרים, מצוי בין כף ברוס לבין ראש קמפבל.
היסטוריה.
גילוי המפרץ.
המפרץ התגלה ב-18 בפברואר 1931 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE) בפיקודו של דאגלס מוסון.
מקור השם.
מוסון קרא למפרץ על שמו של סגן ק. א. אום (K.E. Oom), מהצי המלכותי האוסטרלי, קרטוגרף משלחת החקר.
לקריאה נוספת.
• DMA, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 420
Let's Get to It
Let's Get to It (בעברית: בואו נגיע לזה) הוא אלבומה הרביעי של הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג. האלבום יצא לאור ב-14 באוקטובר 1991, על ידי חברת התקליטים מאשרום רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
האלבום הגיע למקום ה-15 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע.
מינוג עבדה על האלבום עם המפיק מייק סטוק אשר היה חלק מצמד המפיקים סטוק אייקן ווטרמן, מאט אייקן אשר היה החצי השני של הצמד פרש מעבודתו לאחר שקיבל ביקורות שליליות על עבודתו עם מייק סטוק. בהמשך השנה חזרה מינוג לעבוד באולפן עם המפיקים הנותרים שלה מייק סטוק ופיט ווטרמן וביחד השלישייה יצרה שישה שירים. מינוג אמרה כי השירים החדשים שלה שונים אחד מהשנים ונעים בין סגנונות הג'ק סווינג חדש לבין שירים שהם מלאי נשמה.