החלק הדרומי המזוגזג מכונה באופן עממי "השיהוק של וינסטון", זאת בשל אגדות המספרות על ארוחה רוויית אלכוהול שהתקיימה בשנת 1921, ובה התרברב שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, על כך שקבע את הגבול כ"קו בחול" בעודו שתוי.
היסטוריה של הגבול.
חצי האי ערב בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
חצי האי ערב מתחלק באופן מסורתי לארבעה חבלי ארץ עיקריים: חבל נג'ד, שנמצא במרכזו, ובו באופן היסטורי כמעט ולא היו ישובי קבע עירוניים; חבל חג'אז שבמערבו, ובו הערים האסלאמיות המקודשות מכה ומדינה, ששימשו פלטפורמה להתיישבות קבע ולתנועת סחר ענפה; אזור עסיר ההררי בדרומו על גבול תימן, והאזור החולי של אל-חסא במזרחו, מושבו של המיעוט השיעי, בו התגלו בסוף שנות השלושים מרבצי נפט עצומים.
השריפים ההאשמים, המתייחסים אל משפחת הנביא מחמד, ביססו את שלטונם באזור החג'אז שבמערב חצי האי ערב כבר במאה העשירית לספירה ושלטו ביד רמה בחבל הארץ החשוב הזה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית. גם עם הכיבוש העתמ'אני לא נפסק שלטונם, ולצד המושל העת'מאני שלט גם אמיר מקומי האשמי, הגם שהרבו להתעמת זה עם זה.
בשלהי ימי מלחמת העולם הראשונה היה חצי האי ערב מחולק באופן גס בין האמירות ההאשמית בחבל החג'אז בהנהגת השריף חוסיין, לבין האמירות הסעודית בנג'ד בהנהגת עבד אל-עזיז אבן סעוד, בנוסף לשתי אמירויות קטנות בחבלים האחרים.
בריטניה ואבן סעוד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ביקשה בריטניה להבטיח את נאמנות הערבים אליהם במלחמתם נגד שלטון האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון. במסגרת ההתכתבות בין המושל הבריטי הנרי מקמהון לבין השריף חוסיין שליט החג'אז הבטיחו הבריטים כי יתמכו בהקמת ממלכה ערבית גדולה בראשותו של חוסיין, אם רק יסייע להם במלחמה. חוסיין ראה בעיני רוחו את עצמו עומד בראש ח'ליפות המשתרעת על פני חצי האי ערב ואף צפונה ומזרחה לכיוון סוריה ועיראק, "מעדן ועד חלב". בהתכתבויותיו עם גורמים בכירים בבריטניה אף הציע אפשרות שהאמירויות השונות שבחצי האי ערב ישמרו על אוטונומיה פנימית בראשות האמירים שלהם, בעוד הוא יהיה "מלך הערבים", שיוביל את קבלת ההחלטות ברמה המדינית, אך ח'ליפותו לא זכתה להכרה ערבית או בריטית.
במקביל חתמו הבריטים כבר בשנת 1915 על הסכם עם עבד אלעזיז אבן סעוד, במסגרתו הכירו בו כשליט אמירות נג'ד שהקים בחצי האי ערב, והבטיחו לו הגנה מפני האימפריה העת'מאנית. לאחר סיום המלחמה יצא אבן סעוד למסע כיבושים נרחב בחצי האי, כך שבשנת 1924 כבש מידי ההאשמים את אזור טאיף, וכעבור כמה חודשים כבש גם את אזור החג'אז כולו, על ערי הקודש האסלאמיות שבו, ושם קץ לשלטון ההאשמי במקום.
באותה שנה כינסו הבריטים ועידה משולשת בכווית, בה הציעו חילופי שטחים בין ממלכתו של אבן סעוד לאמיר עבר הירדן, עבדאללה בן חוסיין ההאשמי במטרה לקבוע את הגבולות בין הממלכות. עם זאת, שני הצדדים לא היו מרוצים מן ההצעה הבריטית שהוצגה בה, והבריטים מצדם דחו את הצעתו של אבן סעוד לכלול בממלכתו אזורים צפוניים כמו ואדי סרחאן ומדבר נפוד, שכן אלה היו פוגעים ברצף הטריטוריאלי שלהם באזור.
גם לאחר כיבוש החג'אז שאף אבן סעוד לספח לממלכתו אזורים נוספים, בהם מחוזות עקבה ומעאן שבדרום ירדן המודרנית, מתוך תפיסה שמחוזות אלה שייכים לו בשל ניצחונותיו על ההאשמים. כוחות האח'ואן הנאמנים לאבן סעוד תקפו כמה פעמים כפרים עבר-ירדניים הנמצאים במרחק עשרות בודדות של קילומטרים מדרום לעמאן, התקפות שאיימו על עצם קיומה של אמירות עבר הירדן, ואשר היו מאפשרות לסעודים להגיע בנקל לארץ ישראל ואף לתעלת סואץ. מסיבות אלה החליט הקבינט הבריטי בשנת 1925 להדוף בעצמה רבה את ההתקפות ולספח את מעאן ואת עקבה לשטחי עבר הירדן באופן רשמי.
נחישותו של אבן סעוד הביאה את הבריטים להבין כי יש לבוא עמו במשא ומתן במטרה להגיע להסכמים שיקבעו את הגבולות באזור דרך קבע. במהלך המשא ומתן אחזו הסעודים בעמדה כי יש לאפשר לגבולות להיות גמישים ואין להקים בהם מחסומים, בין היתר בשל העובדה שמדובר באזור בו עוברים שבטים נוודים התלויים במקורות מים משני עברי הגבול. הבריטים לעומת זאת טענו שהגבול מסמל את קצה גבול השיפוט והכוח של המדינה הריבונית. בסופו של דבר הוחלט להתחשב גם בנסיבות אתניות והגבול נקבע באופן סמלי בין השבטים הנוודים הצפוניים-הסורים והדרומיים-הערבים.
סיכומו של דבר, הגבול הראשוני בין ירדן וסעודיה נקבע לא על ידי תקדימים מנהליים-היסטוריים, אלא כתוצאה ישירה של יכולתו של חיל האוויר המלכותי להגן על הגבולות הללו מפני כוחותיו של אבן סעוד. בשנת 1925 נחתם הסכם הדא שהסדיר את היחסים והגבולות בין נג'ד ועבר הירדן וקבע, למשל, כי אזור מדבר כאף שבצפון חצי האי יישאר בידי הסעודים.
בנובמבר 1926 הגיע הקונסול הבריטי בג'דה, ס"ר ג'ורדן, לעיר חמרא נמלה שבאזור מדינה, במטרה לשאת ולתת בנוגע להסכם חדש עם אבן סעוד, שיכלול הכרה סעודית בשליטה הבריטית בעיראק, ארץ ישראל ועבר הירדן, וכן בסיפוח עקבה ומעאן לאמירות עבר הירדן. אבן סעוד דחה את ההסכם וטען שגם אם יכיר דה-פקטו בשני הסעיפים הללו, הרי שהוא אינו מסוגל להכיר בכך באופן רשמי על מנת שלא להיתפס כמי שבגד בעצמאות הערבית או כמי שמסר אדמות מוסלמיות לנוצרים. כמה חודשים לאחר מכן, בחודש פברואר 1927, חזרו הבריטים עם הסכם מרוכך שהכיר בשלטונו של אבן סעוד בכל רחבי חבלי חג'אז ונג'ד, ובנוסף הוסרו ממנו הסעיפים הבעייתיים. עם זאת, ההסכם כלל סעיף ובו מחויב אבן סעוד לשמור על הסטטוס קוו במחוזות השונים עד להסדר קבע. ניסוח זה התקבל על ידי אבן סעוד וכך נקבע ב"הסכם ג'דה" שנחתם בחודש מאי 1927, שהיווה הבסיס לגבול בין המדינות עד ימינו.
הגבול המודרני.
בשנת 1965 נחתם הסכם בילטרלי בין הממלכות, ובו תיקוני גבול במספר מקומות. בין היתר אפשר ההסכם את התרחבותה של ירדן דרומה עד לנקודה הנמצאת כ-17 ק"מ מנמל עקבה, תוך הגדלת קו החוף הירדני והוספת 6,000 קמ"ר של אזור המדבר הדרומי לשטחה, זאת בתמורה ל-7,000 קמ"ר מן האזור המדברי שנמסרו לידי ממלכת ערב הסעודית. ההסכם אפשר לירדן להאריך את קו החוף היחיד שלה על ים סוף, העומד גם כיום, לאחר ההסכם, על 26 ק"מ בלבד.
כיום הגבול הוא אזור שאינו מאוכלס כמעט, והנכסים האסטרטגיים העיקריים באזור כוללים את אזור חציית צינור הנפט הבין-ערבי (TAP), דרך הגישה אל מפרץ עקבה, וכן מספר בארות מים הפזורות ברחבי המדבר.
קיימים שלושה מעברי גבול רשמיים בין המדינות:
שלושת המעברים פעילים עשרים וארבע שעות ביממה, ופתוחים לאורך כל השנה. הם ממלאים חלק חשוב בתנועת הסחר הענפה שקיימת כיום בין ירדן לסעודיה, כאשר מאזן הסחר בין המדינות הגיע בסוף שנת 2016 לכדי יותר מ-3.8 מיליארד דולר.
איגור טר-אובניסיאן
איגור ארמוביץ' טר-אובניסיאן (ברוסית: Игорь Арамович Тер-Ованеся; נולד ב-19 במאי 1938) הוא אתלט סובייטי בעבר, זוכה שתי מדליות ארד אולימפיות (רומא 1960 וטוקיו 1964), 3 פעמים אלוף אירופה (סטוקהולם 1958, בלגרד 1962 ואתונה 1969), 3 פעמים ברציפות אלוף האוניברסיאדה (סופיה 1961, פורטו אלגרה 1963 ובודפשט 1965) ושיאן עולם בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה.
טר-אובניסיאן נולד וגדל בקייב להורים ספורטאים, אבא ארמני, זורק דיסקוס, ארם אבטיסוביץ' טר-אובניסיאן ואמא אוקראינית, ולנטינה אילינסאיה, שחקנית כדורעף. הוא התאמן בתחילה בקייב אחר כך בלבוב ואחר כך במוסקבה.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא לאומי ואליפות חדש של 7.81 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה טר-אובניסיאן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.04 מטר, אחרי רלף בוסטון מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 8.12 מטר ובו רוברסון מארצות הברית (8.11 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1961 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.90 מטר.
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה בירוואן, ארמניה ב-10 ביוני 1962 קבע טר-אובניסיאן בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 8.31 מטר, שיפור ב-3 ס"מ לשיא בן השנה של רלף בוסטון. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי רלף בוסטון (8.34 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1962 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 3.2 מטר/שנייה ובכך הגן על תוארו.
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, ברזיל בשנת 1963 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.95 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה טר-אובניסיאן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.99 מטר, אחרי לין דייוויס מבריטניה (8.07 מטר) ורלף בוסטון (8.03 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר, לפני לין דייוויס האלוף האולימפי המכהן (7.89 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 1966 זכה טר-אובניסיאן במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.88 מטר אחרי לין דייוויס (7.98 מטר).
בתחרות שנערכה במקסיקו סיטי ב-19 באוקטובר 1967 השווה טר-אובניסיאן בקפיצה לרוחק את שיא העולם לאחר שקפץ למרחק של 8.35 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים טר-אובניסיאן במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר, אחרי בוב בימון מארצות הברית שקבע שיא עולם מדהים של 8.90 מטר, קלאוס בר ממזרח גרמניה (8.19 מטר) ורלף בוסטון (8.16 מטר). הוא קבע בתחרות עוד 3 קפיצות מעולות מעל 8 מטר (8.09 מטר, 8.10 מטר ו-8.08 מטר) שהיו טובות מיתר הקפיצות של הזוכים במדליות.