פרוטוקול איסטנבול נוסח במשותף במשך שלוש שנים על ידי 75 מומחים מתחומי המשפט, הרפואה וזכויות האדם. את ניסוח הפרוטוקול יזמו קרן זכויות האדם של טורקיה (HRFT) והסניף האמריקני של ארגון רופאים לזכויות אדם (PHR USA). בניסוח השתתפו יותר מ-40 ארגונים בין-לאומיים העוסקים בזכויות אדם. מבחינה משפטית, פרוטוקול איסטנבול הוא מסמך בלתי מחייב. עם זאת, המשפט הבינלאומי מחייב ממשלות לחקור ולתעד מקרי עינויים וצורות אחרות של יחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל ולהעניש את המענים באופן אפקטיבי וחסר פניות. פרוטוקול איסטנבול מסייע לממש את המחויבות הזו. הפרוטוקול פורסם על ידי נציבות זכויות האדם של האו"ם ותורגם לשש שפות.
היסטוריה.
הרעיון לכתיבת הפרוטוקול עלה מצרכים שנבעו מהעבודה היום-יומית של קרן זכויות האדם של טורקיה עם קרבנות עינויים ומסוגיות שעימן התמודדו מומחים לתיעוד פורנזי בטורקיה. באופן ספציפי, המפגש הראשון לעבודה על הפרוטוקול שהתקיים ב-1996, נגע לסוגיית מותו של באקי ארדואן, שעונה על ידי שוטרים בטורקיה ונפטר כתוצאה מהעינויים שלוש שנים קודם לכן. הפעילה שבנם קורור פינג'אנג'י וארגוני זכויות אדם בטורקיה טענו כי חקירת מותו של ארדואן טויחה. באקי ארדואן נפטר בבית חולים אליו הועבר לאחר עשרה ימים במשמורת. נתיחה שלאחר המוות שביצעו הרשויות הצביעה על כך שהוא נפטר כתוצאה משביתת רעב, אולם בשל החשדות החליטה הסתדרות הרופאים הטורקית להפיק דו"ח אלטרנטיבי המצביע על כך שארדואן נפטר כתוצאה מעינויים שעבר.
הכרה בינלאומית בפרוטוקול.
פרוטוקול איסטנבול נשלח לנציבות זכויות האדם של האו"ם באוגוסט 1999. הן העצרת הכללית של האו"ם והן מועצת זכויות האדם של האו"ם המליצו למדינות להשתמש בפרוטוקול ככלי למאבק בעינויים. ב-2003 הדגיש הנציב המיוחד של האו"ם לענייני עינויים את חשיבותו של פרוטוקול איסטנבול ככלי שיסייע למדינות לפתח מנגנוני בדיקה עצמאיים ובלתי תלויים של עינויים, כמו גם שירותים פורנזיים עצמאיים שיסייעו בגיבוש הערכות פורנזיות. ב-23 באפריל 2003 ציינה מועצת זכויות האדם של האו"ם, בהחלטה שנוגעת לזכויות אדם ומדע פורנזי, את הפרוטוקול ככלי יעיל למאבק בעינויים. כמו כן התייחסה המועצה לחלקו של הפרוטוקול בגיבוש מנגנוני חקירה עצמאיים שיסייעו במניעת עינויים. בנוסף להכרה מהאו"ם, פרוטוקול איסטנבול מאומץ גם על ידי מספר גופים אזוריים: הנציבות האפריקאית לזכויות אדם התייחסה לפרוטוקול בעצרת ה-32 שלה באוקטובר 2002. במפגש צוין כי כל ההאשמות בעינויים וביחס בלתי אנושי, אכזרי או משפיל צריכות להיבחן באופן אפקטיבי, חסר פניות ולפי הקווים המנחים של הפרוטוקול. האיחוד האירופי התייחס לפרוטוקול במסמך קווים מנחים של האיחוד לגבי עינויים ויחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל במדינות שלישיות. המסמך אומץ על ידי הפרלמנט של האיחוד ב-2001.
שימוש בפרוטוקול איסטנבול בישראל.
שימוש בפרוטוקול איסטנבול מתבצע גם בישראל, בעבודה משותפת של הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ושל קרן זכויות האדם של טורקיה (HRFT). בינואר 2012 החלה הכשרה של מתנדבים, רופאים ומומחים בבריאות הנפש מישראל לתיעוד עינויים לפי פרוטוקול איסטנבול. הוועד הכשיר עד היום קרוב ל-20 אנשי רפואה לעבודה עם קרבנות עינויים לפי הפרוטוקול, בתהליך של שנתיים. הערכות פורנזיות לקרבנות עינויים מתבצעות באופן שוטף על ידי המומחים של הוועד, וחלק מההערכות מוגשות כחוות דעת במסגרת עתירות של הוועד לבג"ץ. ב-2014 יצא לאור מדריך של הוועד על יישום פרוטוקול איסטנבול בישראל, המפרט את אופן יישום הפרוטוקול בבתי חולים ובערכאות משפטיות. המדריך הוא סיכום של יום עיון שערך הוועד בשיתוף ההסתדרות הרפואית בישראל באותה שנה.
סאמבור
אברהם אבושדיד
אברהם מאיר (אלברט) אבושדיד (תרל"ה, 1875 – ט' באדר תר"ץ, 9 במרץ 1930) היה מראשוני הרופאים העבריים ילידי הארץ. פעיל ציבור.
__ללא_תוכן__
קורות חייו.
אבושדיד נולד בנחלת שבעה שבירושלים בשנת תרל"ה (1875) לרחמים שלמה, מראשי ועד העדה המערבית בירושלים, ולריינה אבושדיד. סבו מצד אביו היה אברהם אבושדיד, ממייסדי הקהילה המערבית בירושלים וסבו מצד אמו היה חיים נסים ברוך, ראש ועד העדה הספרדית ואב בית הדין שלה.
לאברהם היו ארבע אחיות, מהן: פרלה (פנינה, שנישאה לאברהם בר-אדון), ריקה ולאה (שנישאה לאיתמר בן-אב"י).
אבושדיד למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר התיכון הטמפלרי לאחר מכן פנה ללימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1900, עם סיום לימודיו עוטר באות כבוד מאת הסולטאן, חזר לירושלים ונתמנה לרופא בבית החולים משגב לדך וזכה לשבחים רבים על פועלו שם. בשנת 1902 נישא לרחל לבית בנימין מארם צובא. בשנת 1909 התמנה לרופא מטעם חברת למען ציון ובשנת 1914 נעשה לרופאה של המושבה הגרמנית. בשנת 1914 מילא את מקומו של משה וולך כרופא הבית של בית החולים שערי צדק, כשהלה שהה מחוץ לעיר.
בשנת 1913 השתתף בוועידת הייסוד של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) ושימש כגזברהּ. בשנת 1914 השתתף בוועידת הגרענת שנערכה בירושלים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גורשו מארץ ישראל בעלי נתינויות זרות שסירבו להתעת'מן, ובראשית ינואר 1915 צורף אליהם גם אבושדיד, בעל האזרחות הצרפתית. אבושדיד התמקם במחנה הגולים שבאלכסנדריה, שם נמצא ביקוש רב לכישוריו הרפואיים.
לאחר המלחמה חזר אבושדיד לארץ, התיישב ביפו ופתח מרפאה פרטית ברחוב בוסטרוס. בשנת 1923 מילא את מקום מנהל בית החולים הצרפתי למשך מספר חודשים. את ביתו, שתוכנן בסגנון אקלקטי בידי האדריכל אברהם גולדמן, בנה ברחוב השרון (כיום רחוב לבונטין 16). בשנים אלו פעל בשורה של גופים ציבוריים: הוא נבחר לוועד הקהילה העברית של תל אביב מטעם רשימת הספרדים, כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי והיה חבר פעיל בהסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל, בהסתדרות האזרח, במסדר בני ברית וכן באגודת הבונים החופשיים, שבה שימש כנשיא לשכת בונים חופשיים "מוריה" היפואית מייסודהּ ועד יום מותו. בשנת 1928, בהשראת גיסו איתמר בן-אב"י, מראשי הסתדרות בני בנימין, היה אבושדיד הראשון להרים תרומה בגובה עשרת אלפים לא"י (סכום עתק באותם זמנים) לרכישת 100 דונם מאדמות אום-ח'אלד, שעליהן הוקמה נתניה, לחפירת הבאר הראשונה ולנטיעת הפרדס הראשון שם.
בט' באדר תר"ץ (9 במרץ 1930) נפטר אברהם אבושדיד ביפו, בהותירו אחריו בן ושתי בנות. המנוח הובל לקבורה למחרת בירושלים, בלוויית המוני מלווים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
עיריית נתניה קראה רחוב על שמו.
סמבור
מיליידי דה וינטר (דמות מספר)
חיים בן עטר (עיתונאי)
אלכסנדרוב קויאבסקי
אלכסנדרוב קויאבסקי (בפולנית: Aleksandrów Kujawski) היא עיירה במחוז אלכסנדרוב שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה במסמך משנת 1489. עד מלחמת העולם הראשונה שימשה העיירה כנקודת גבול עם גרמניה, כאשר תחנת הרכבת המקומית, בה עברו מספר מסילות ברזל, שימשה להטענת סחורות שנעו בין מערב ומזרח אירופה.
יהודי אלכסנדרוב קויאבסקי.
היישוב היהודי בעיירה התפתח עם הקמת תחנת הרכבת במקום, ובסוף המאה ה-19 נחנך במקום בית כנסת.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פעלו בעיירה ארגונים ציוניים, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר. לצדם, פעלו בעיירה אנשי אגודת ישראל ואנשי הבונד. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מקריאות לחרם על עסקיהם מצד שכניהם הפולנים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה, באופן שגרם להרוגים רבים, ובהם יהודים. יהודים שניסו להימלט מהעיירה נתקלו בדרכים חסומות, ונאלצו לשוב אליה. עם נסיגת הצבא הפולני מהעיירה, החלו התושבים הפולנים להתנכל ליהודי המקום, ולשדוד את רכושם.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, וסיפוח האזור לרייך, צוו יהודי העיירה לשלם לגרמנים תשלומי כופר גבוהים, ובית הכנסת של העיירה הועלה באש. כמו כן, בתי היהודים נשדדו, תוך אלימות קשה כלפי יושביהם.
בסוף ספטמבר 1939 נצטוו יהודי העיירה לעזוב אותה, ולא לקחת עמם דבר מרכושם, אף לא דברי מזון. רוב היהודים הועברו לוורשה ולעיירות בסביבתה, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי מקומות אלו.
שוקאקו
שוקאקו ("Shōkaku" 翔鶴; מילולית: "עגור נוסק") הייתה נושאת מטוסים של הצי הקיסרי היפני, והובילה את סדרת נושאות מטוסים מסדרת שוקאקו. שוקאקו, ביחד עם אוניית האחות שלה זואיקאקו, השתתפה במספר קרבות ימיים חשובים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, בהם ההתקפה על פרל הארבור וקרב ים האלמוגים. במהלך קרב ים הפיליפינים נפגעה שוקאקו מטורפדו ששיגרה צוללת אמריקנית ושקעה.
עיצוב.
נושאות המטוסים מסדרת שוקאקו היו חלק מתוכנית ההרחבות של הצי הקיסרי היפני, שכללה גם את אוניות המערכה מסדרת יאמטו. לאחר שהתנערה מאמנת וושינגטון ב-1936, היה הצי חופשי לתכנן את נושאות המטוסים לפי ראות עיניו, והדגש העיקרי הושם על מהירות הפלגה, טווח פעולה גדול, מיגון כבד ותפוסת מטוסים גדולה יותר. הנחת השדרית החלה ב-12 בדצמבר 1937 במספנת הצי ביוקוסקה, האוניה הושקה ב-1 ביוני 1939, וב-8 באוגוסט 1941 נכנסה לשירות פעיל. עם כניסתה לשירות פעיל הייתה שוקאקו בעלת הדחק של 33,000 טון, בעלת מהירות מרבית של 34 קשרים (63 קמ"ש), יכולת לשאת 70–80 מטוסים, ומיגון שהיה יעיל יותר לעומת מיגון נושאות המטוסים של בעלות הברית באותה עת. מיגון כבד זה הוא שאיפשר לשוקאקו לשרוד נזקים כבדים במהלך קרבות עתידיים.
גוף האונייה.