מקרה אחר, בו התרעם רב חסדא על רב אידי בר אבין על פסק אחר שלו, אך אביי ורבא פסקו כמותו: קרובו של רב אידי בר אבין נפטר והותיר דקל בירושה, אך היה גם אדם אחר שטען שהוא קרוב יותר של רב אידי בר אבין, והוא התגבר על רב אידי בר אבין ואחז בדקל בדין כל דאלים גבר. לבסוף, הודה האיש כי אכן רב אידי קרוב יותר, והחזיר לו את הדקל, אך הוסיף וטען כי מעולם לא אכל את פירות הדקל, אף על פי שהיו עדים שאכל אותם.
טען רב אידי לפני רב חסדא, שיש לאותו קרוב להחזיר גם את הפירות אותם אכל, שהרי יש עדים שאכל אותם, והוא עצמו הודה שהדקל שייך לרב אידי. התרעם רב חסדא ואמר: וכי יכול אתה להוציא ממנו את הפירות בדין הודאת בעל דין? הרי דין הודאת בעל דין, בנוי על היסוד, שיש כוח משפטי לאדם לחייב את עצמו בכל אופן שהוא, את הדקל עצמו הוצאת ממנו רק מכיוון שהוא הודה, אך על הפירות, אין בידך שום כוח להוציא ממנו; שכן העדים רק מעידים שהוא אכל אותם, אך לא יודעים שהפירות אינם שלו, ואילו הודאתו שלו עצמו היא רק על הדקל ולא על הפירות.
למרות זאת, אביי ורבא פסקו כרב אידי בר אבין, שכן הם מסבירים שלאחר שהוא הודה שהדקל של רב אידי, ולאחר שהתברר בבירור על ידי עדים שהוא אכל את הפירות, אם כן נמצא שגם אכילת הפירות כלולה בהודאתו, ואמירתו שרב אידי קרוב יותר לבעל הדקל כוללת כהיום - שיש עדים שאכלם - בתוכה באופן בלתי ניתן לפירוד, גם הודאה ברורה על הפירות.
פסקים נוספים.
רבי אידי בר אבין פוסק בשם רבו רב חסדא כי הכופר בהלוואה ומכחיש אותה כשר לעדות, שכן עלינו להניח על פי החזקת כשרות שלו, שאינו רוצה לכפור בהלוואה ולגוזלה, אלא ייתכן שאין לו כסף לשלם את ההלוואה, ולכן הוא משתמט ודחוה את הפירעון לזמן אחר בו ירווח לו.
לעומת זאת, הכופר בפיקדון פסול לעדות, שכן אסור לו להוציא - למכור או להלוות את הפיקדון, ולכן בין אם הוא הוציא אותה במכירה הוא גזלן, ובין אם הפיקדון בידו והוא מכחיש אותה בכוונה לגוזלה, הוא גזלן.
רב הונא בר חייא
רב הונא בר חייא היה אמורא בבלי בן הדור השלישי.
רוב מאמריו בתלמוד הם בשם רבותיו, והוא מוזכר גם בתלמוד ירושלמי אשתו הייתה בתו של רב ירמיה בר אבא, וממנה נולד בנו לוי. מסר כמה הלכות שקיבל מחותנו.
לאחר פטירתו של רב יהודה, לא הסכים רבה לקבל את המינוי לראשות ישיבת פומבדיתא, ובשנים אלו שימש רב הונא בר חייא כראש הישיבה. רק לאחר פטירתו של רב הונא בר חייא, קיבל רבה את ראשות הישיבה, כדי למנוע ביטול תורה.
בתקופה מסוימת, שימש רב הונא כמוכס וגובה המס מאת המלך, תפקיד שנחשב כמגונה בעיני החכמים, מסיבות שונות. דעתו של רב הונא הייתה שונה, והוא קיבל על עצמו את התפקיד. באותה תקופה, רצו החכמים לשאול שאלה קשה במיוחד את רב הונא, וארבע מאות מהחכמים בראשות רבה ורב יוסף התכוננו לבוא לביתו, כשהוא מצידו מכין ארבע מאות כיסאות יקרות עשויות משן. בדרך שמעו החכמים, על תפקידו החדש, והם הקפידו מאוד על הדבר, ומשכך, החליטו שלא לבוא לביתו יותר. כאשר שמע רב הונא מכך, הוא אמר מיד: אם כך, אני חוזר בי, ואני מתפטר מתפקידי. בשלב זה, התפצלו החכמים ביניהם. רב יוסף טען שאדם שנעשה למוכס נחשב לפסול ולא נאמן גם אם חזר בו, ורבה פסק שבמקרה כזה ניתן לסמוך עליו כבתחילה, ולכן הוא בא אליו עם תלמידיו, ללא רב יוסף.
רב הונא היה מצעירי תלמידיו של שמואל, למד אצל רב כהנא ואצל רב נחמן, והיה מצעירי תלמידיו של רב יהודה.
בכמה מקומות מובא כי מסר בשם שמואל שהלכה כתנא חנניה בנושאים שונים לחלוטין.
בנו לוי מוזכר בתלמוד כחבר או כתלמיד חבר של רבה בר בר הונא.
מאמרותיו.
רב הונא פסק, כי כיבוד אב הוא מממונו של האב, ואין על הבן חיוב להוציא מכספו הפרטי לשם ההוצאות הנלוות לכך.
שריונית דיימלר דינגו
שריונית הסיור דיימלר (באנגלית: Daimler Scout Car) המכונה גם דינגו (על שם כלב הבר האוסטרלי דינגו) הייתה רכב משוריין קל תוצרת הממלכה המאוחדת שהייתה בשימוש נרחב בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעיקר למטרות סיור ותצפית. הייתה זו שריונית בעלת הנעה כפולה (4X4), עם שני אנשי צוות, קלה ומהירה יחסית, ששמשה למגוון יחידות. השיריונית נחשבה מוצלחת והמשיכה לשרת עשרות שנים לאחר המלחמה.
רקע היסטורי.
הצורך בשריונית קלה עבור הצבא הבריטי הוביל בשנת 1938 להוצאת מפרט על ידי משרד המלחמה הבריטי לשריונית סיור קלה.
שלוש חברות בריטיות הגישו למשרד המלחמה את הצעותיהן: חברת אלויס (Alvis), בי. אס איי. (BSA), וחברת מוריס (Morris). מתוך הצעות אלה נבחרה הצעתה של חברת BSA.
הייצור עצמו הועבר לחברת דימלר (Daimler) שהייתה חברת בת של קונצרן BSA שעסקה בייצור מכוניות ומשאיות. השריונית נקראה בשם דימלר סקאוט, אולם נודעה בציבור בשם הנפוץ: "דינגו" שהיה שם הדגם שהוצע על ידי חברת אלויס.
מבנה השריונית.
הדינגו נחשבה כשריונית הבריטית הטובה ביותר שיוצרה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא פותחה במטרה לסייר, לאתר ולהודיע ליחידות השריון על נוכחות שריון אויב. היא הייתה בעלת צללית נמוכה יחסית, מהירה, זריזה ומוגנת היטב בחזית בזכות השריון הקדמי בעובי 30 מ"מ, שהיה יוצא דופן לתקופה. המנוע הותקן מאחור. אחד החידושים והיתרונות הטכנולוגיים שלה הייתה מערכת ההילוכים שכללה תיבת הילוכים עם בורר מיוחד (Preselector Gearbox) וכן כללה גלגל תנופה שפעל על שמן. חידוש זה העניק לשריונית יכולת תנועה קדימה ואחורה בכל חמשת ההילוכים. בדגם הראשון הייתה מערכת ניהוג לכל ארבעת הגלגלים, אולם חידוש זה נזנח בדגם השני היות שנהגים חסרי ניסיון התקשו בנהיגת השריונית.
על אף שמתחת למרכב שלה היה לוח פלדה שהותקן במטרה לאפשר נסיעה מעל למכשולים קטנים, הייתה השריונית פגיעה מאוד למוקשים. לא היה בה גלגל רזרבי, אולם הדבר לא היה ממש חיוני היות שהגלגלים שלה לא היו פניאומטיים אלא עשויים מגומי מלא שאפשרו נסיעה גם ללא אוויר. למרות גלגלי הגומי הקשיחים לכאורה, הייתה הנסיעה בה נעימה וחלקה הודות למערכת בולמי זעזועים עצמאית. לשני אנשי הצוות היו כיסאות מסתובבים שאפשרו להם לנהוג לשני הכיוונים, וכן לאיש הצוות השני להפעיל בנוחיות מכשיר קשר מק. 19 או מקלע ברן. המנוע שלה פעל בשקט רב. מכשיר הקשר כלל שני מכלולים: מכלול A שאפשר שידור בקוד מורס ובדיבור למפקדה לטווח של עד 40 ק"מ, ומכלול B שהיה לדיבור בלבד ליחידות השריון הקרובות.
דגמים.
מסך כל חמשת הדגמים נבנו 6,626 שריוניות מסוג דינגו. מתוכן נותרו במוזיאונים ובאוספים פרטיים כ־57 יחידות.
מלחמת העולם השנייה.
שריונית הדינגו הוכנסה לשימוש מבצעי ראשון עם הדיוויזיה המשוריינת הראשונה והדיוויזיה הרביעית במסגרת חיל המשלוח הבריטי לצרפת במערכה על צרפת בתחילת מאי 1940. מאות כלי רכב ננטשו על ידי חיל המשלוח הבריטי בדנקרק. מתוכם הושמשו כ-200 כלי רכב ושרתו בעיקר כרכבי פיקוד בצבא הגרמני. (ראו תמונה משמאל).
מלחמת העצמאות.
השריונית סופקה על ידי הבריטים לצבא המצרי שעשה בה שימוש נרחב בתקופת מלחמת העצמאות. כך למשל בהתקפת הצבא המצרי על יד מרדכי ב-23 במאי נעו חיילי חיל הרגלים המצרי בעקבות השריוניות ששמשו להם מחסה מאש הנשק הקל של המגינים. שריון קדמי זה, שהיה עבה בהרבה לעומת זה של שאר השריוניות מסביר כנראה את העובדה שחיילי החי"ר המצריים נעו בעקבותיהן בביטחון יחסי והתקרבו בחסותן לגדרות החיצוניות של הקיבוץ ללא חשש להיפגע מאש הנק"ל של המגינים.
עדות חותכת לשימוש בשריוניות אלה בקרב זה נמצאה בסרט מתוך ארכיון הצבא המצרי שנעשה לצורכי הסברה ונמצא בעזה שננטשה על ידי הכוחות המצריים ב-1956 לאחר מבצע קדש.
שימוש בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה.
הצלחתה של השריונית ככלי סיור קל, קטן, נייד וזריז, הביאה לשימוש רב בה עד 1952, אז הוכנסה לשימוש שריונית מתקדמת יותר מסוג דיימלר פרט (Daimler ferret) ("חמוס").
כלי רכב ששרדו ברחבי העולם.
דיימלר דינגו (Daimler Dingo)
פורד לינקס (Ford Lynx)
קניין חצר
קניין חצר בהלכה הוא אחת הדרכים בהן ניתן לקנות ולהקנות. לשם העברת בעלות על חפץ לא די בהסכמה מילולית בין המוכר לקונה, אלא נדרשת פעולת קניין מסוימת, כגון הגבהת החפץ. אולם כאשר החפץ המדובר מצוי בשטח פרטי של הקונה - עצם הנוכחות של החפץ ברשות הקונה נותנת תוקף משפטי להסכמה ביניהם, ללא צורך במעשה נוסף של קניין.
מקור הדין והגדרתו.
המקור בתורה לכך שחצרו של אדם קונה לו הוא משני הקשרים הלכתיים דומים, שבהם החצר נחשבת כידו של האדם: מתן גט לאישה, וחיובו של גנב בתשלום כפל.
לגבי מתן גט נאמר בתורה: רבי עקיבא, על פי דרכו לדרוש כל כפל לשון ואות מיותרת, למד מן המילים החוזרות "ונתן בידה" שגם נתינת גט בחצר האישה נחשבת כנתינה בידה. כמו כן למדו בברייתא לגבי תשלומי כפל של גנב מן הפסוק: . המילים "הִמָּצֵא תִמָּצֵא" באו לומר: בכל אופן שתימצא, בין בידו ובין בחצרו.
רבי ישמעאל, על פי שיטתו: דיברה תורה כלשון בני אדם, הגיע לאותה מסקנה בדרך שונה. לדעתו המובן הבסיסי של המילה "בידו" כולל את רשותו של האדם. זאת, על פי הפסוק: . ברור שכאן "ידו" מבטאת את כל השטח הנתון לשליטתו. כמו כן בפסוק: .
על פי זה קובעת המשנה "הזורק גט לאשתו והיא בתוך ביתה או בתוך חצרה - הרי זו מגורשת".