במהלך 1980 הושלמה התפוררותה של ד"ש למרכיביה, והיה ברור שהיא לא תיקח חלק משמעותי בבחירות הבאות. מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין המשיכה בהתמודדות משמעותית, אך זכתה רק לתמיכה של 2–3 מנדטים בסקרים. חברי כנסת בודדים כאסף יגורי רצו ברשימות עצמאיות או במסגרת מפלגות קטנות אחרות, אך אלו נתפסו כלא יותר מקוריוז. מסוף 1980 נסובו דיונים בתקשורת סביב מפלגת המרכז שתחליף את ד"ש שהתפוררה. שני שמות נדונו בסקרים: משה דיין ועזר ויצמן. הסקרים נבאו לרשימת מרכז בראשות אחד מאלו, או בהשתתפות שניהם, חזרה על ההישג של ד"ש, ואף יותר מכך. אולם, עזר ויצמן סירב להתמודד ורשימתו של דיין, תל"ם, הייתה במגמת ירידה מתמשכת בסקרים, בעקבות הקיטוב במערכת הבחירות בין שתי המפלגות הגדולות. באפריל זכתה הרשימה בסקר מינה צמח לשבעה מנדטים בלבד ולקראת הבחירות כבר דובר על 2–3 מנדטים בלבד. דיין, ששבע שנים לפני כן היה הדמות הפוליטית הדומיננטית במדינה, הלך ודעך, גם מבחינה ציבורית וגם מבחינה רפואית. בתשדירי התעמולה של מפלגתו נראה דיין רזה וחיוור. באוקטובר 1981, פחות מחצי שנה לאחר הבחירות, הלך לעולמו.
מימין לליכוד, תנועת התחיה הוקמה מאנשי מחנה הימין אשר התאכזבו מעמדתו של בגין והתנגדו לנסיגה מסיני. בראש התנועה עמד יובל נאמן והתנועה התייצבה לבחירות לכנסת העשירית בפעם הראשונה. באותה העת הייתה זו המפלגה הממוסדת היחידה מימין לליכוד. במקביל, הרב מאיר כהנא ניסה בפעם השלישית להיכנס לכנסת.
שמואל פלאטו-שרון ניסה לשוב על הישגו משנת 1977 ולהיבחר לכנסת. ססמתו "צוות מומחים פא. שין." והשאלה ששאל - "ומה הם עשו בשביל מדינה?" רמזה על כי הוא נדבן טוב ומיטיב, ובידו הפתרון לבעיות מדינת ישראל בכלל, ובתחום הדיור בפרט.
תמ"י הייתה תנועתו של אהרן אבוחצירא אשר בתעמולתה הדגישה את הגאווה הספרדית ואת מורשת ישראל, כמעין מהדורה מוקדמת, דתית אך לא חרדית, של ש"ס.
גם מערכת בחירות זו, כקודמתה, ראתה את התמודדותן של מפלגות רבות חדשות. 13 מפלגות עברו את אחוז החסימה, אך 18 מפלגות לא עברו אותו. אלו כללו את מפלגת "ביטול מס הכנסה", רשימת הגמלאים (בראשות מרים גהתיה), ואת מפלגת "עמך" שהקים המסעדן היפואי ויקטור תייר אשר במשך מספר שנים ניסתה לרוץ לכנסת, והייתה ידועה במיוחד בתשדירי תעמולת הבחירות הססגוניים שלה.
הסכמי עודפים.
הסכמי העודפים שנחתמו על פי חוק בדר-עופר:
מערכת הבחירות.
כלכלת בחירות.
יורם ארידור, מחליפו של יגאל הורביץ כשר האוצר, היה כלכלן ואיש סיעת תכלת לבן בהסתדרות ושימש, עד למינויו כשר האוצר, כסגן שר במשרד ראש הממשלה. ארידור החליט לממש את אמרתו של בגין ו"להיטיב עם העם". את מדיניות ה"אין לי" של הורביץ החליפה מדיניות אותה כינה ארידור "כלכלה נכונה", אך רבים ראו בה כלכלת בחירות[./הבחירות_לכנסת_העשירית#cite_note-7 [7]].
במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה הורדו המכסים והמסים על מרבית מוצרי הצריכה, ה"מחיקון" בשידורי הטלוויזיה הישראלית (הסרת הצבע מהשידורים) בוטל ורבים רכשו טלוויזיות צבעוניות, ניצלו את הורדת המכסים כדי לרכוש מכוניות ונסעו לחו"ל. הורדת המכסים והמסים הובילה לדילדול יתרות מטבע החוץ של ישראל. כמדיניות לזמן קצוב עד הבחירות הביאה מדיניות ארידור להורדת חום זמנית (האינפלציה ירדה ב־1981 במידת מה לשיעור השנתי ה"נמוך" של 102%) שאותה הליכוד ניצל לצורך תעמולת הבחירות, אולם זאת על חשבון יתרות מטבע החוץ של המדינה. אולם, מאחר שאין באפשרות ממשלת ישראל להדפיס דולרים (אלא שקלים בלבד) הייתה המדיניות, בטווח הארוך מעט יותר, מתכון לזינוק נוסף באינפלציה (בנוסף להתרוקנות כמעט מוחלטת של יתרות המטבע).
הפער העדתי.
בחירות 1981 נערכו בין הליכוד ובין המערך, אך למעשה נערכו במידה רבה גם לאורך קו שבר עדתי, בין האשכנזים שהתייצבו ברובם לצד המערך ובין המזרחים שתמכו ברובם בליכוד ובבגין.
במשך שנים חשו מזרחים רבים, בעיקר יוצאי ארצות המגרב, זנוחים וזניחים במערכות השלטון במדינת ישראל. הם חשו כי הם מופלים ומקופחים על ידי האליטות והשלטון האשכנזי של מפא"י. הליכוד, ובגין בראשו, התייחסו למזרחים באופן אחר, ופתחו את שורות המפלגה ושורות ההנהגה במידה גדולה הרבה יותר בפני דור חדש של צעירים מזרחים שבאו מעיירות הפיתוח. אנשים כדוד לוי, דוד מגן, משה קצב, בני שליטא ומאיר שטרית, רובם בעלי עבר של כהונות מוניציפליות בעיירות פיתוח, עמדו בשורה השנייה-ראשונה של מפלגת השלטון.
במערך, לעומת זאת, לא חל שינוי דומה. עם מועמדי התנועה אמנם נמנה מספר דומה של מזרחים כבליכוד, אך רובם נמנו עם הדור הקודם של פוליטיקאים שנתפשו כמי שמצניעים את מזרחיותם ומסתפקים במקום שולי בהנהגה, כמו התפקיד המסורתי של שר המשטרה. הוועדה המסדרת במערך (אז עדיין לא התקיימו בחירות פנימיות לקביעת הרשימה) מיקמה במקום השני ברשימה את שושנה ארבלי-אלמוזלינו, חברת כנסת יוצאת עיראק שנמנתה עם הדרג השני או השלישי בהנהגה. צעד זה, במקום לקדם את התמיכה במערך, עורר לעג והסתייגות ונתפש כתשלום מס שפתיים מצד המערך לצורכי בחירות.
בבחירות אלו שבה והופיעה בזירה מפלגה עדתית בשם תמ"י (תנועת מסורת ישראל). את המפלגה הקים אהרן אבוחצירא על רקע הסתבכויותיו בפלילים וסכסוכו עם יוסף בורג, אך היא משכה לשורותיה כוחות כבנימין בן אליעזר והיוותה במידה רבה הקדמה לעלייתה של תנועת ש"ס העתידה לקום לקראת הבחירות הבאות.
את מרבית המהלומות במהלך מסע הבחירות ספג שמעון פרס. הוא נראה כייצוג מובהק לכל מה שהוא "המערך" - נגד עדות המזרח, נגד בגין, נגד ארידור. רבים מן המזרחים, שהתגאו בכך שנציגיהם נמצאים בשלטון (ועוד יותר מזה, שנציגי שנואיהם אינם מחזיקים בהגה השלטון) ובהיות בגין ראש הממשלה, ראו בפרס את המייצג לסכנה כי כל אלו ירדו לטמיון, וכי משטר "המערך" השנוא ישוב לשלטון, כאילו לא אירע דבר בשנת 1977. פרס ספג מטחי שנאה אישית. שמועות כאילו הוא בעל מניות בתדיראן (כלומר מושחת בגלל קרבה לשלטון), ואף כי "אמא של פרס ערבייה" (שמועה חסרת כל בסיס), רק הגבירו את השנאה כלפיו. גם מרבית תשדירי הבחירות של הליכוד, שבחלק רב מהם הופיע השחקן ספי ריבלין, התקיפו אישית את פרס. בשניים מן התשדירים אף צוטט ריבלין את דברי רבין ב"פנקס שירות" בגנות פרס (במערכת הבחירות הבאה, ב-1984 ריבלין אף ידביק לפרס את הכינוי "כן ולא", בגלל רצונו להשביע את רצון כל הצדדים בכל עת, והחיקוי הנלעג שלו ייהפך לקו המוביל במסע הבחירות של הליכוד באותה השנה). במקביל ניהל המערך, שתשדיריו הונחו על ידי אורלי יניב, אז עורכת מוזיקלית בגלי צה"ל ומגישת "מבט ספורט", האשמות בטלוויזיה נגד הליכוד, בעיקר בגלל המצב הכלכלי שאליו הכניסו שלושת שרי האוצר מטעמו את המדינה. התשדירים גם האשימו את בגין ואנשי הליכוד באלימות ששררה דאז בכנסי המפלגה - לא רק על ידי אנשי המערך, אלא גם על ידי המנחה עצמה.
עצרות הבחירות שערך המערך הדרדרו מספר פעמים לאלימות או כמעט לאלימות. כאשר הגיע פרס לחגוג את המימונה, למשל, נאלצה המשטרה לחלצו. נזרקו עליו עגבניות, ואת הראשונה שבהן תיאר לימים גדעון לוי, שהיה עוזרו בצוותא עם יוסי ביילין ובועז אפלבאום:
בפתח תקווה נקלט בעדשת המצלמה צעיר בשם הרצל חנוכה המניף כלפיו "אצבע משולשת" או כפי שרבים במערך ובתקשורת, ובהם פרס עצמו, כינו אותה, אולי בלי לשים לב לכפל המשמעות: "תנועה מזרחית מגונה". בעצרת בחירות של המערך בפתח תקווה ב-14 ביוני נפצעו שמונה עשר אנשים ונעצרו עשרים ושישה. המתפרעים חיבלו במכוניות שנשאו סטיקרים של המערך, השליכו על פרס עגבניות, ויצרו עימות אלים עם שומרי ראשו של פרס ועם המשטרה. בשיאה של ההתפרעות נבזז מטה המערך בעיר, ושמשותיו נופצו.
המערך עשה בטיפול בעניין זה את כל השגיאות האפשריות. אופיינית הייתה התבטאותו של מרדכי גור, בעצרת בחירות של המערך לפיה "נדפוק אתכם כמו שדפקנו את הערבים". פרס עצמו נראה לעיתים קרובות אובד עצות, ובנאומיו נכנס לוויכוחים עם קוראי קריאות גנאי, כשהוא קורא לצועקים לשתוק ובפועל מעצים את הוויכוח והצעקות.
בגין לא פעל על מנת להקטין את הלהבות. לאחר הבחירות התייחס לתופעות האלימות בביטול, וכדבריו:
ככל שחלף הזמן והתקרבו הבחירות דומה היה שבגין שב להיות "במיטבו". ראש הממשלה בן ה-67 נראה כמי ששואב הנאה רבה ממסע הבחירות ובמיוחד מהצלחתו להלהיב את שומעיו בכיכרות.
בעצרת הבחירות המסכמת של הליכוד בכיכר מלכי ישראל ניצל בגין התבטאות של הבדרן דודו טופז בעצרת הבחירות המקבילה של המערך, שנערכה יום קודם. טופז אמר בעצרת המערך, בה נאם: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים... הצ'חצ'חים הם במצודת זאב. הם בקושי שין גימלים, אם הם בכלל הולכים לצבא. כאן נמצאים החיילים ומפקדי היחידות הקרביות".
בגין ניצל את ההתבטאות הזו במיומנות רבה:
הפגישה באופירה והשמדת הכור האטומי.
במאי 1981 התפתח משבר טילים מול סוריה בלבנון, והיו שייחסו למשבר זה את התאוששות הליכוד בסקרים, שהגיעה במאי 1981 לשוויון מול המערך.