התפוקה הספרותית בתקופה הזאת הייתה ענקית, גם של סופרים רבים שהתפרסמו מאוחר יותר (כגון מאו דאן, לאו היא, לו שון ובינג שין) שפרסמו את יצירותיהם הראשונות. לדוגמה, מסות של לו שון וסיפורת קצרה יצרו תחושת ביקורתיות על התרבות הקונפוציאנית. הספר ״יומנו של משוגע״ רמז ישירות על כך שהתרבות המסורתית של סין היא קניבליסטית, ו״הסיפור האמיתי של אה ק'״ הציג את הסינים כטיפוסים חלשים שמרמים את עצמם. גם מוזיקאים כגון יין Zizhong הצטרף לתנועה התרבותית החדשה דרך המוזיקה.
מנהיגי תרבות חדשים וחסידיהם בחנו את סין כאומה בין עמים, לא כאומה ייחודית מבחינה תרבותית. מספר רב של דוקטרינות מערביות נעשו אופנתיות, בעיקר אלו שחיזקו את הביקורת התרבותית ואת הדחפים לבניית האומה על חזון התנועה. הדארוויניזם החברתי, שהיה בעל השפעה מאז סוף המאה התשע-עשרה, עיצב במיוחד עבור לו שון, בקרב רבים אחרים. חסידי השינוי התרבותי פיתחו גם מגוון סיני של אנרכיזם. הם טענו שהחברה הסינית צריכה לעבור שינוי חברתי רדיקלי לפני השינוי הפוליטי. הפרגמטיזם של ג'ון דיואי הפך לפופולרי בקרב חברי התנועה.
דיואי הגיע לסין ב-1919, ובילה את השנה בהרצאות. גם ברטראנד ראסל נתן הרצאות להמונים. לו שון היה קשור עם הרעיונות של ניטשה, אשר הופצו גם על ידי לי שיסן, מאו דאון, ועוד אינטלקטואלים רבים אחרים של אותה תקופה.
מנהיגי תרבות חדשים, אשר לעיתים קרובות היו מושפעים מרעיונות האנרכיסטיים, קידמו פמיניזם, אפילו אהבה חופשית, כהתקפה על המשפחה המסורתית, ושינו את התנאים בהם ראו הדורות הבאים את החברה הסינית. באופן ספציפי יותר, התנועה החליפה את המיניות על פני הרעיון הסיני המסורתי של יחסי קרבה. החלופה היא מרכיב עיקרי בתאוריות האינדיבידואליסטיות המתעוררות שהתרחשו במהלך התקופה.
התפתחות התנועה.
ההפגנות של הארבעה במאי 1919 איחדו תחילה את המנהיגים, אך עד מהרה התפתח ויכוח על תפקידה של הפוליטיקה. הו שי, צ'אי יואן-פיי, ועוד ליברלים קראו לסטודנטים המפגינים לחזור לכיתות, אך צ'ן דוקסיו ולו דז'או, שהיו מתוסכלים מחוסר השינוי התרבותי, דחקו בפעולה פוליטית רדיקלית יותר. הם השתמשו בתפקידם בפקולטה באוניברסיטת פקינג כדי לארגן קבוצות לימוד מרקסיסטיות ויצרו את המפגש הראשון של הסטודנטים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית. הממשיכים שבאו בעקבותיהם של לי וצ׳ן לפוליטיקה המאורגנת כללו את מאו דזה-דונג. תלמידים אחרים שמעו את קריאתו של הו שי לחזור ללימודים.
ההיסטוריון גו ג'יאגאנג, למשל, היה חלוץ ביישום ההיסטוריה החדשה שלמד באוניברסיטת קולומביה לטקסטים סיניים קלאסיים. גו גם נתן השראה לתלמידיו במחקר מסורות עממיות סיניות אשר התעלמו או נדחו על ידי חוקרים של קונפוציוס. נושא החינוך היה גבוה בסדר היום התרבותי החדש. צ'אי יואן-פיי עמד בראש אגודת החינוך החדש, ותלמידי האוניברסיטה הצטרפו לתנועת המונים של ג'יימס ין וטאו שינג-ג'י, אשר קידמו את האוריינות כבסיס להשתתפות פוליטית רחבה יותר.
עיתונאות ודעת קהל.
העיתונות הסינית עברה מודרניזציה בשנות העשרים של המאה העשרים על פי סטנדרטים בינלאומיים, הודות להשפעת תנועת התרבות החדשה. תפקידם של עיתונאי ועורך היו מקצועיים והפכו לקריירה יוקרתית. הצד העסקי זכה לחשיבות ובדגש רב יותר על פרסום וחדשות מסחריות, העיתונים העיקריים, במיוחד בשאנגחאי, התרחקו מעיתונות ״מטעם״ שאפיינה את התקופה המהפכנית של 1911. מחוץ למוקדים המרכזיים, הלאומיות המקודשת בעיתונים המטרופוליניים לא הייתה ייחודית כמו לוקליזם ותרבות.
בשנת 1924, חתן פרס נובל ההודי רבינדרנת טאגור ערך סדרת הרצאות בסין. הוא טען כי סין יכולה להיתקל בבעיות בשילוב יתר של התרבות המערבית בחברה הסינית. למרות מאמציו של טאגור, האידיאלים המערביים היו מרכיבים מרכזיים בתנועת התרבות החדשה. הדמוקרטיה הפכה לכלי חיוני עבור אלה המתוסכלים ממצבה הבלתי יציב של סין, בעוד שהמדע הפך לכלי מכריע לצאת מ"חשכת הבורות והאמונות הטפלות".
בקיצור, אינטלקטואלים של ״תנועת התרבות החדשה״ דנו במגוון רחב של פתרונות קוסמופוליטיים שכללו מדע, טכנולוגיה, אינדיבידואליות, מוזיקה ודמוקרטיה, והותירו לעתיד את השאלה מתי וכיצד יכול הארגון או הכוח הפוליטי לבצע אותם. האלימות האנטי-אימפריאליסטית והפופוליסטית של אמצע שנות העשרים של המאה העשרים גברה עד מהרה על תנועת התרבות האינטלקטואלית החדשה.
הערכות ושינוי צפיות.
היסטוריונים אורתודוקסים ראו בתנועת התרבות החדשה משבר מהפכני של מחשבה פיאודלית ופרקטיקה חברתית. התנועה גיבשה גרעין של מנהיגים מהפכניים שיצרו את המפלגה הקומוניסטית הסינית והמשיכו להקים את הרפובליקה העממית של סין ב -1949. מאו צה-טונג כתב כי תנועת ה-4 במאי "סימנה שלב חדש במהפכה הבורגנית-דמוקרטית של סין נגד האימפריאליזם והפיאודליזם" וטען כי "מחנה רב עוצמה הופיע בהפיכה הבורגנית-דמוקרטית, מחנה המורכב ממעמד הפועלים, מהמוני הסטודנטים ומהבורגנות הלאומית החדשה."
ההיסטוריונים במערב גם ראו בתנועה סימן לניתוק בין המסורת למודרניות, אך בעשורים האחרונים טוענים ההיסטוריונים הסינים והמערביים כי לשינויים שקידמו מנהיגי התנועה היו שורשים כבר כמה דורות קודם. לכן הם לא רואים בכך משבר חד של מסורת, אלא, האצה של מגמות קודמות. מחקרים בחמישים השנים האחרונות מעידים כי בעוד שמרקסיסטים רדיקליים היו חשובים בתנועת התרבות החדשה, היו מנהיגים רבים אחרים, כולל אנרכיסטים, שמרנים, נוצרים וליברלים.
שו ג'ילין, אינטלקטואל משאנגחאי המשקף קולות ליברליים, הסכים למעשה עם ההשקפה האורתודוקסית שתנועת התרבות החדשה היא שורש המהפכה הסינית, אך העריך את התוצאה בצורה אחרת. אנשי תרבות חדשים, אמר שו, ראו סכסוך בין לאומיות לקוסמופוליטיות במאבקם למצוא "פטריוטיזם רציונלי", אך התנועה הקוסמופוליטית של שנות העשרים הוחלפה ב"עידן חדש של לאומיות ". בכך הניח את היסודות לתוצאות הסופיות של ההיסטוריה של סין במחצית הראשונה של המאה העשרים".
שנים עבריות ה'ת&quot;ת - ה'תתצ&quot;ט
פיאט 510
Fiat 510 באיטלקית: Fiat 510) היא מכונית משפחתית בסגנון גוף מסוג "טורפדו" , וקבריולה בסגנון גוף מסוג "Coupe de Ville" מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1920–1925 באיטליה.
הבני שחור קולר
הבני שחור קולר (שם מדעי: Agapornis swindernianus) המכונה גם תוכי האהבה של סווינדרן הוא מין של הבני. הוא חי ביערות של קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גאנה, ליבריה ואוגנדה.
תיאור.
גודלו של ההבני שחור הקולר הוא כ-13 ס"מ (כולל הזנב) ומשקלו נע בין 39–41 גרם.
צבע הנוצות הוא ירוק, הן מעט יותר חיוורות באזור הראש והגוף העליון. על העורף יש פס השחור, החזה כתום או צהוב-זית, והופך לצהוב בבטן. על העכוז ישנם סימנים כחולים ואדומים בהירים. הרגליים והמקור נעים בין אפור לשחור וקשתיות העיניים צהובות.
גידול.
הבני שחור קולר פחות ידוע באירופה, באמריקה ובמדינות אחרות, שכן הדרישה התזונתית של המין לצמחים מסוימים מונעת את ההצלחה בשמירה על מין זה בשבי.
ללא זרע צלקנית מסוימת (טרי), הוא מת בתוך ימים ספורים, ולכן מניחים שמין זה אינו מסוגל לחיות בשבי.
בחברה להגנת הטבע
בחברה להגנת הטבע הוא פזמון שנכתב והולחן על ידי שמוליק צ'יזיק. השיר התפרסם בביצועו של הזמר אריאל זילבר בשנת 1983.
רקע.
השיר נכתב על ידי שמוליק צ'יזיק בשנת 1980. הוא הוקלט תחילה על ידי עופר אקרלינג ולהקתו "ליפסטיק" אך לא פורסם. אריאל זילבר הקליט את השיר, ועיבד אותו עם איתן גדרון. השיר נכלל באלבומו השלישי "אריאל זילבר". לדברי אריאל זילבר השיר הוצע תחילה לדויד ברוזה, דני סנדרסון ואריק איינשטיין, אך כולם סירבו להקליטו.
השיר כולל חלקים שונים, אשר לכאורה אין קשר בין כל אחד מהם.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת התשמ"ג (1983) של רשת ג' ושל גלי צה"ל הגיע השיר למקום השני.
אליעזר ראוכברגר
אליעזר (לייזר) ראוכברגר (נולד בכ"ט טבת ה'תשכ"ג, ה-24 בינואר 1963) הוא איש ציבור ועיתונאי חרדי. משמש כממלא מקום וסגן ראש העיר ירושלים, יו"ר הועדה המקומית לתכנון ובניה ויו"ר מפלגת דגל התורה בעיר.
ביוגרפיה.
ראוכברגר נולד בחיפה לרב משה וללאה. אימו נהרגה בתאונת דרכים כשהיה בגיל שנה וחצי. בצעירותו למד בישיבת חברון בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
בשנת 1988 היה שותף בהקמת מפלגת דגל התורה ובבחירות לכנסת באותה שנה שימש כמנהל המטה הארצי של המפלגה. בשנים 1990–1992 שימש כדובר סיעת דגל התורה בכנסת.
בשנת 1991 החל לעבוד כעיתונאי בביטאון החרדי-ליטאי יתד נאמן ככתב לענייני ירושלים וככתב פוליטי. במשך שנים רבות כתב את הטור "פוליטיקה". בשנת 1996 נבחר כיושב ראש תא הכתבים של הכנסת, ובשנת 2000 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד בו כיהן עד שנת 2004.
בשנת 1995 התמנה על ידי שר הפנים, אהוד ברק, לחבר במועצה הממונה של העיר אלעד. ראוכברגר כיהן כחבר מועצה בעיר בשנים 1995–1996.
בשנת 2002 נבחר לחבר הנהלת המינהל הקהילתי בשכונת הר-נוף בירושלים ומונה למחזיק תיק הכספים וכוח אדם במינהל הקהילתי. בהמשך נבחר ליושב ראש המינהל הקהילתי. פרש מראשות המינהל הקהילתי עם בחירתו למועצת עיריית ירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 התמודד למועצת העיר ירושלים מטעם דגל התורה במסגרת סיעת יהדות התורה. ראוכברגר נבחר למועצת העירייה והתמנה ליושב ראש ועדת המכרזים, ומחזיק תיקי נכסים ומבני ציבור. בנוסף, כיהן ראוכברגר כיושב ראש סיעת יהדות התורה, שמנתה שמונה חברים והייתה הסיעה הגדולה ביותר במועצת העיר.