כשהסתיימה תקופת הכהונה של מרים כעוצרת הממלכה הגביל בגרט את השפעתם של אצילי הממלכה. איוואן וארבעת אחיו פרשו והפכו לאופוזיציה ומרדו כנגד בגרט. מרידה זו נכשלה ובגרט אסר את איוואן, שלל ממנו את תוארי האצולה שלו, והעביר את תואר הדוכס לליפריט בר'וואשי.
מסוף ארלוזורוב
נבוט
חירון (גוף שמיימי)
חוסט
חוסט או הוסט (באוקראינית, ברוסית וברוסינית: Xусt; ברומנית: Hust; בסלובקית: Chust; בהונגרית: Huszt; ביידיש: חוסט, קרי "חֱסט") היא עיר היושבת ליד הנהר חוסטץ במחוז זקרפטיה שבאוקראינה המערבית. היא משמשת כעיר הבירה של נפת חוסט.
מקור השם.
השם מיוחס כנראה לשם הנחל חוסטץ או חוסטיצה, הבא מן המילה הסלבית "חוסטקה" שמשמעותה "מטפחת". יש שמקשרים את שם העיר למרכיב מזון רומני מסורתי – חוסטי.
היסטוריה.
העיר מוזכרת לראשונה בשם חוסת' בשנת 1329. טירתה נבנתה בשנת 1090 על ידי מלך הונגריה, לסלו הקדוש, כדי להגן על העיר מפני הקומנים. היא נהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה ב-1241 ונבנתה מחדש בשנת 1318 לערך.
ב-1458 כלא המלך מתיאש את דודו, מיהאי סילאגי בטירה. ב-1514, בהשפעתו של גיירגי דוז'ה ומרד האיכרים שלו בטרנסילבניה, נכבשה הטירה על ידי איכרים. ב-1526 האזור הפך לחלק מטרנסילבניה.
צבאו של פרדיננד הראשון כבש את העיר ב-1546. ב-1594 הרסו הטטרים את העיר, אולם הטירה נשארה בשלמותה. הטירה הושמה במצור מספר פעמים במהלך ההיסטוריה: ב-1644 על ידי הפולנים מצבאו של גיירג' רקוצי הראשון, ב-1657 שוב על ידי הפולנים וב-1661 עד 1662 על ידי העות'מאנים ובני בריתם הטטרים. הרוזן פרנץ רדיי, הנסיך השליט בטרנסילבניה באותה עת, מת בטירה בשנת 1667. עצמאותה של טרנסילבניה הוכרזה בטירה בשנת 1703. הטירה הוכתה על ידי ברק ב-1766 ונשרפה, וב-1798 סופה העיפה את המגדל שלה ממקומו. היא לא נבנתה מחדש מאז.
ב-1910 מנתה חוסט 10,292 תושבים, רובם רוסינים. כמו כן היו גם הונגרים וגרמנים. עד חוזה טריאנון העיר הייתה שייכת להונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הועברה לרומניה, ובהמשך לצ'כוסלובקיה. בין דצמבר 1938 למרץ 1939 שימשה חוסט כעיר הבירה של הרפובליקה קצרת הימים, קרפטו-אוקראינה. במרץ 1939 שוב פלשו אליה ההונגרים.
בשנת 1944 הקימו הגרמנים גטו בעיר, שהכיל למעלה מ-5000 יהודים. יושביו הועסקו בעבודות כפייה.
בין ה-24 במאי ל-6 ביוני 1944 שולחו כל יהודי הגטו לאושוויץ. יהודים שהצליחו להימלט ליערות נרצחו ברובם בידי הונגרים ואוקראינים.
באוקטובר 1944 נכבשה העיירה בידי הצבא הסובייטי ובתושבים הגרמנים וההונגרים בוצע טרנספר.
אוכלוסייה.
ב-2001 היו בחוסט 31,900 תושבים, מהם:
היסטוריה יהודית.
בינואר 1941 נמנו בחוסט 6,023 יהודים, 28% מאוכלוסייתה. הקהילה היהודית בעיר הייתה אורתודוקסית, רובה סוחרים ובעלי מלאכה. הקהילה קיימה בית ספר, "בית יעקב", לנערות ואגודות חברתיות ודתיות למיניהן. משנות העשרים של המאה העשרים
התקיים גם בית ספר ציוני וכן ארגונים ציוניים.
תחת הכיבוש הגרמני ממרץ 1944 הוקם בעיר גטו, אשר יושביו הועסקו בעבודות כפייה. בין ה-24 במאי ל-6 ביוני 1944 שולחו כל יהודי הגטו לאושוויץ. יהודים שהצליחו להימלט ליערות נרצחו ברובם בידי הונגרים ואוקראינים.
ישיבה.
ב-1861 ייסד הרב משה שיק, הידוע בשם "המהר"ם שיק" את מה שהייתה אז הישיבה הגדולה ביותר במזרח אירופה, בעיירה חוסט. בישיבה היו למעלה מ-800 תלמידים.
רבני חוסט.
בקהילת חוסט כיהנו רבנים חשובים, ששמם של רובם התפשט הרבה מעבר לגבולות הקהילה.
מלבד רבני העיר, היו בעיר מספר אדמו"רים חסידיים ובהם:
עוד רבנים מפורסמים היו בעיר בהם: הרב יעקב קטינא, מחבר ספר "רחמי האב".
יהודי נוסף שהתגורר בחוסט והיה פעיל במועצה הוא משה "טעטשר" רוזנפלד.
שומרת אחותי
שומרת אחותי (באנגלית: My Sister's Keeper) הוא רומן בדיוני שכתבה הסופרת ג'ודי פיקו, זהו ספרה ה-11 של הסופרת והוא יצא לאור בשנת 2004. הספר תורגם מאנגלית לעברית בידי מיכל קירזנר-אפלבוים ויצא לאור בישראל בשנת 2006 על ידי הוצאת הספרים כנרת-זמורה-ביתן.
הספר עובד בשנת 2009 לסרט קולנוע בעל אותו השם, בבימויו של ניק קסווטס.
עלילה.
הספר מספר את סיפורה של אנה פיצג'רלד, נערה מתבגרת בת 13, אחות לקייט וג'סי, שהוריה הביאו אותה לעולם באמצעות הפריה מלאכותית כדי שתהיה תורמת אידיאלית לאחותה קייט, החולה בלוקמיה. מאז שנולדה, אנה עוברת הליכים רפואיים לטובת קייט: לקיחת דם טבורי מחבל הטבור מיד לאחר הלידה, ובהמשך חייהן תרומת מח עצם ועירויי דם באופן תכוף. יום אחד, מערכות גופה של קייט קורסות, והיא זקוקה להשתלת כליה מגופה של אנה. אנה מתנגדת ופונה לעורך הדין אלכסנדר קמבל, בכוונה לתבוע את הוריה כדי לקבל את הזכות לעשות בגופה כרצונה.
התביעה גוררת את כל המשפחה לעימותים וחשבון נפש, והספר מדבר על חייהם. ג'סי, ממשיך להסתבך בצרות שביניהן גנבה, עישון סמים ואלכוהול. האם שרה, שעזבה את עבודתה כעורכת דין כדי להיות עקרת בית כשג'סי נולד, מקדישה את כל זמנה לטיפול בבתה החולה; והאב בריאן, כבאי שנשאר קרוע בין ילדיו. בנוסף לכך, מסופר על היחסים בין קמבל עורך הדין המייצג את אנה לבין לג'וליה רומנו, האפוטרופוסית לתביעה.
אם המשפחה, שרה, מנסה בהתחלה להפעיל לחץ על אנה כדי שתבטל את התביעה, אך מאוחר יותר מייצגת את עצמה. המשפט מסתיים בכך שאנה זוכה ומוענקות לה הזכויות הבלעדיות על גופה. אבל, אנה וקמבל נקלעים לתאונת דרכים. קמבל מצליח להישאר בחיים, אך אנה במצב של מוות מוחי. הכליה נתרמת לקייט והספר מסתיים בכך שקייט מספרת מה קרה כמה שנים לאחר מכן. ג'וליה וקמבל התחתנו, קייט מלמדת ילדים לרקוד, ג'סי נהיה שוטר ומקבל צל"ש על חלקו במבצע מעצר של סוחרי סמים, בריאן מתמכר לאלכוהול ונגמל.
הספר מעלה שאלות נוקבות: מהי האחריות שמוטלת על אחות והיכן היא עוברת את הגבול? מי קובע מהו הגבול וכמה ילד אחד יכול להקריב לילד אחר? האם האחריות היא גם הקרבה עצמית ופגיעה בבריאות האח התורם? האם יכול הורה להכריח את ילדיו לעשות משהו בניגוד לרצונו? מה פירוש להיות הורה טוב?
הספר נכתב מנקודת מבטן של הדמויות בסיפור. כל פרק מתאר את מחשבותיה והרגשותיה של דמות אחרת מנקודת מבטה ומציג אותה כדוברת.
הרעיון לספר.
ג'ודי פיקו הסבירה שהרעיון לרומן "שומרת אחותי" עלה במהלך קריאת מאמר על המשפחה הראשונה בארצות הברית שהביאה לעולם תינוק כדי שיהיה תורם פוטנציאלי של מח עצם לאחותו החולה. האח תרם את מח העצם לאחותו אבל היא נשארה צמח. הסופרת המשיכה לחשוב מה היה קורה לו התעוררה האחות: האם האח היה חש אחריות כלפיה? איך היה מרגיש לו הוריו היו מזכירים לו שילדו אותו בשביל אחותו החולה? איזה מתבגר יהיה ילד כזה הנושא על כתפיו תפקיד כה כבד משקל? אירוע דומה אירע בישראל ב-2001 כאשר משפחה הביאה לעולם ילדה שתהיה תורמת מח עצם לאחיה החולה במחלה גנטית פנקוני אנמיה. לאחר מאמצים רבים המשפחה הצליחה גם לרפא את הבן וגם לגדל את הבת הבריאה. הסיפור מתואר בספרה של שרון הררי: שתזכה לשנה הבאה בהוצאת דביר, 2005.
עיבוד קולנועי.
סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 2009. את אם המשפחה מגלמת קמרון דיאז, אלק בולדווין בתפקיד עורך הדין, ג'ואן קיוזאק בתפקיד השופטת, אביגייל ברסלין בתפקיד אנה וסופיה וסילייבה בתפקיד קייט. במאי הסרט הוא ניק קסווטס.
אבי זכאי
אבי זכאי (1 באפריל 1922 – 3 באוקטובר 2007) היה פעיל ציוני והמושל האזרחי הראשון של העיר אילת. זכה באות יקיר באר שבע ויקיר אילת.
ביוגרפיה.
זכאי נולד בשם קורט ריין לאוטו ומינה ריין בעיר זאץ' (ז'אטץ, Saaz או Žatec ), בחבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה. בכיתה א' הצטרף לתנועת הנוער הציונית "תכלת לבן" ובגיל 13 מונה לראש הקן בעיר מגוריו. זכאי והוריו עזבו את חבל הסודטים זמן קצר לפני סיפוחו בידי גרמניה הנאצית. בשנת 1939, בגיל 17, עלה בגפו על סיפון האנייה שמפוליון לארץ ישראל.
הוריו, אחותו ובתה שנשארו בצ'כוסלובקיה נספו כולם בשואה.
זכאי היה ממיישבי קבוצת כנרת יחד עם עמיתיו בחברת הנוער 'מרץ', שם הוא עבד בסלילת דרכים וקטיף במטעים. בתקופה זו הצטרף להגנה.
בשנת 1942, בגיל 20, החל זכאי להפנות מבטו למדבר הנגב והשתתף במעשה החלוצי הגדול של הקמת היישוב דורות - אז, היישוב הדרומי ביותר בארץ ישראל.
זכאי התנדב לצבא הבריטי אך נדחה, לכן התנדב לשירות ביחידת נוטרים ומונה בהמשך למפקד המשמר הנע, היחידה הממונעת של הנוטרים, תפקיד ששימש לו כיסוי לתפקידו במחתרת כקצין הסיור של נפת הנגב, במסגרת ארגון ההגנה.
זכאי אהב את הנגב והתמצא בו מאוד, דבר אשר סייע לו בהעמקת החקירה בנגב ובהשתלבות בתכנון ובהתיישבות לאורך רצועת עזה.
בתחילת 1949 קיבל זכאי הוראה ממפקד חזית הדרום, יגאל אלון, לצאת להר הנגב ולחפש דרך בה תוכל יחידה גדולה לנוע לעבר אילת. הוא מצא דרך, וכך החל מבצע עובדה. זכאי ליווה את המבצע כשהוא מפקד על מטוסי הסיור של טייסת הנגב ונחת באילת לאחר שהגיעו אליה כוחות חטיבת הנגב וגולני.
בשנת 1950 עזב זכאי את הצבא ומונה למושל הראשון של אילת. בתפקידו זה עשה לפיתוח ענף הדיג ביישוב.
בתקופה זו מונה כמנהל הביצוע של ועדת הנגב במסגרת תפקידו הקים תשתיות להתיישבות בנגב, דאג לסלילת דרכים חדשות לאילת, לקידוחי מים בערבה, ולחידוש מפעלי ים המלח. כמו כן סייע בבחירת מיקומה של עיר חדשה - דימונה.
זכאי גויס למילואים במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, שבה נפצע כשעלה על מוקש מצרי.
לאחר מכן עבר להתגורר בבאר שבע ופתח שם את משרד הנסיעות הראשון בעיר בשנת 1958. מאוחר יותר היה פעיל שנים רבות בהתאחדות סוכני הנסיעות.