במהלך שנות פעילות המחנה שהו בו 87,500 גברים ו-13,500 נשים, בסך הכל 101,000 איש (ועוד 5,000 אסירים באופן לא רשמי). מתוכם כ-52 אחוזים לא שרדו את תלאות המחנה (כ-55,000 איש) ונספו.
היסטוריה.
שטח המחנה נרכש מעיריית המבורג על ידי החברה "עבודות עפר ואבן גרמניות" של האס אס ב-1938. במקום הייתה מלבנת לבנים ומחצבת חרסית, שתיהן מושבתות. לנוינגמה הובאו מאה אסירים מזקסנהאוזן, לו שימש האתר מחנה-חוץ, וארבעים שומרי אס אס. החוזה עם העירייה קבע כי היא תממן את המיזם תמורת אספקת עשרים מיליון לבנים בשנה. נוינגמה החל לפעול ב-12 בדצמבר 1938. באפריל 1940 הפך האתר למחנה עצמאי, ובסוף אותה שנה היו במקום כבר 2,900 אסירים. בשלב זה מתו בו כבר 430 איש מתת-תנאים ואכזריות רצחנית.
העבודה העיקרית במחנה העיקרי הייתה ייצור לבנים. היא כללה בנייה של תעלה לשם הובלת הלבנים אל האתר וממנו. האסירים אולצו לחפור באדמה הקשה ללא כלים מתאימים וללא התחשבות בתנאי מזג האוויר או במצבם הבריאותי. מפקדו הראשון של המתקן, עד מרץ 1940, היה שטורמבאנפיהרר ולטר אייספלד. הוא הוחלף על ידי מרטין גוטפריד וייס, והלה פינה את מקומו באוגוסט 1942 לשטנדרטנפיהרר מקס פאולי, שתפקד עד סוף המלחמה.
ב-1941 הועברו למקום פולנים, בלגים, הולנדים ואנשי שמאל גרמנים, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים. בסוף אותה שנה הובא גם משלוח של 1,000 שבויי מלחמה סובייטים, ששוכנו בנפרד. באביב 1942 נערכו לראשונה סלקציות כדי לאתר את האסירים שלא היו כשירים לעבודה, והם נרצחו בזריקות פנול. בסוף הקיץ, בהוראה מגבוה להנמיך את שיעורי התמותה, שופרה התזונה. באוקטובר הומר הבונקר במקום לתא גזים, ובחודש הבא הומתו בו כ-450 שבויים סובייטים בציקלון בי. במחנה הוקם קרמטוריום לשריפת גופות של אסירים שנפטרו מטיפוס וממחלות נוספות. בסוף השנה היו בנוינגמה 10,000 אסירים.
בשנתיים הבאות הוקמה באזור תשלובת מפעלי תעשייה שניצלה את כוח העבודה של יושבי המחנה, ונערכו גירושים למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק של מי שנמצא לא-כשיר. בסוף שנת 1943, ככל הנראה בנובמבר, הובאו למחנה לראשונה נשים אסירות.
בקיץ 1944 הגיע משלוח של אסירות מאושוויץ וכן ממחנות אחרים במזרח. כל הנשים הועברו לבסוף לאחד מ-24 תתי-המחנות של מחנה האם. מספר השוהים עלה חדות במהלך 1944; יותר מ-28,000 איש מכל אירופה גורשו אליו במהלכה, והוא הכיל כ-49,000 אסירים, מתוכם 10,000 נשים. הוקמו לו 86 מחנות-חוץ.
פינוי המחנה החל ב-24 במרץ 1945. ב-26 באפריל העביר האס אס כ-10,000 אסירים מהמחנה באוניית הנוסעים קאפ ארקונה אל מפרץ ליבק. ב-3 במאי 1945 טובעו אונייה זו ושתי אוניות נוספות על ידי חיל האוויר המלכותי. בין 6,400 ל-7,000 מהנוסעים טבעו.
לאורך שנות פעילותו שהו במחנה כ-100,000 אסירים. האסירים במחנה היו מ-28 לאומים שונים, ונכלאו בו גם יהודים, קומוניסטים, הומוסקסואלים, זונות, צוענים, עדי יהוה, שבויי מלחמה.
הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר הייתה הסובייטים, שמנו 34,500 איש.
כ-26,800 אסירים נספו עקב התנאים הבלתי אנושיים ששררו במחנה, ובהם עבודת פרך, מזון מועט, תנאים לא היגייניים ואלימות רבה מצד השומרים. עוד כ-17,000 מתו במהלך ולאחר הפינוי במצעדי המוות, בספינות שטבעו, ומרעב וחשיפה על הרכבות.
הצבא הבריטי שחרר את המחנה ב-4 במאי 1945, כשהוא כבר ריק לגמרי. אחרוני האסירים שפונו ממנו שוחררו ב-10 במאי במובלעת פלנסבורג, עם כניעת גרמניה.
לאחר המלחמה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, החל ממרץ 1946, התנהל משפט נוינגמה, ובו הועמדו לדין קציני ואחראי המחנה. 11 פושעי מלחמה שניהלו את המחנה וביצעו בו פשעים נגד האנושות נתלו למוות בכלא בהמלין ב-8 באוקטובר 1946, בהם מפקד המחנה מקס פאולי ומפקח המחנה אנטון טומאן.
שלושה מבין תתי-המחנות משמשים כאתרי זיכרון ציבוריים:
ראו גם.
וובלין (מחנה ריכוז) - אחד ממחנות המשנה של נוינגמה
דיסטורבד
אתר זיכרון
היידי פליס
היידי לין פליס (באנגלית: Heidi Lynne Fleiss; נולדה ב-30 בדצמבר 1965), הידועה בארצה בכינוי "Hollywood Madam", היא מנהלת בית בושת אמריקאית.
לקוחותיה היו בעיקר אישים מפורסמים ואמידים. בשנת 1997 הועמדה לדין בגין סרסרות והשתמטות ממס, ונידונה ל-37 חודשי מאסר בגין השתמטות ממס (אישומי הסרסרות בוטלו), אך ריצתה בפועל 21 חודשים בלבד.
אביה, ד"ר פאול פליס, הוא רופא ילדים מפורסם. הוא הורשע בהלבנת כספים בהקשר למעשיה של בתו ונידון ליום אחד בכלא, לשלוש שנים מאסר על תנאי ול-625 שעות של עבודות שירות.
ניק ברומפילד הפיק ב-1995 סרט תיעודי אודותיה בשם "היידי פליס: הוליווד מאדאם". ב-2004 הופק סרט טלוויזיה ברשת USA Network בשם "עלייתה ונפילתה של היידי פליס", כאשר את דמותה גילמה השחקנית ג'יימי-לין סיגלר.
בשנת 2004 מכרה פליס את זכויותיה לסיפורה לחברת ההפקה האמריקאית סרטי פרמאונט תמורת 5 מיליון דולר. היא בעליו של הבוטיק "הוליווד מאדאם" השוכן בהוליווד.
היידי פלייס
הוליווד מאדאם
מלווין פרביס
מלווין פרביס (Melvin Purvis; 24 באוקטובר 1903 - 29 בפברואר 1960) היה איש חוק אמריקאי וסוכן FBI. בשנת 1934 בשיא הקריירה שלו, היה פרביס אחת הדמויות הנערצות ביותר בארצות הברית.
ביוגרפיה.
פרביס נולד בטימונסוויל, דרום קרוליינה. פרביס למד משפטים ולאחר קריירה קצרה של שנתיים כעורך דין התגייס בשנת 1927 לשורות ה-FBI וזאת לאחר הרפורמה שעבר הארגון שביקש לגייס סוכנים בעלי כישורים באכיפת החוק, ובמיוחד ביקש למצוא עורכי דין ורואי חשבון. לאחר ששירת כראש המחלקה לחקירות באוקלהומה סיטי, ברמינגהאם ובסינסינטי הוא קודם לתפקיד ראש המחלקה בשיקגו בשנת 1932. במהלך שירותו, תפס פרביס מספר רב של מבוקשים שהוגדרו כ"אויבי הציבור", יותר מכל סוכן FBI אחר, שיא שטרם נשבר. פרביס ניהל את המצוד אחר פושעים מפורסמים כגון בייבי פייס נלסון, פריטי בוי פלויד ונצרב בזיכרון הציבור בעיקר בשל המצוד שניהל אחר ג'ון דילינג'ר שהסתיים במותו של דילינג'ר בשיקגו ב- 22 ביולי 1934.
פרביס זכה לשבחים רבים בקרב הציבור האמריקאי והתקשורת לאור הצלחותיו במיגור הפשיעה האלימה ונחשב באותה עת לגיבור לאומי. רבים טענו שעובדה זו לא נעלמה מראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר שקינא בתהילה שנזקפה לזכות פרביס לאחר הריגתו של דילינג'ר על אף שבתחילה חיבב וטיפח אותו.
פרישה מהשירות.
יחסו המנוכר של הובר הוביל את פרביס לפרוש מה-FBI בשנת 1935 ולחזור לעסוק כעורך דין בשוק הפרטי. הוא נישא ונולדו לו שלושה בנים. בשנת 1936 רכש תחנת רדיו מקומית בפלורנס, דרום קרוליינה והנחה תוכנית רדיו לילדים בשם “Junior G-Men” שהעבירה מסרים חינוכיים וחיזקה את החשיבות של אכיפת החוק.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בדרגת קולונל בתפקידי מודיעין שונים ולקראת סופה השתייך למחלקה שטיפלה בפושעי מלחמה נאצים. לאחר המלחמה שימש כיועץ לקונגרס האמריקאי.
מותו.
מותו של פרביס בשנת 1960 נותר בגדר תעלומה. פרביס נמצא בביתו ירוי בראשו כשלצידו האקדח שניתן לו כהוקרה על ידי חבריו מה-FBI כשפרש. על פי הגרסה הרשמית הוא שם קץ לחייו. ממצאים אחרים העלו סברה כי ייתכן שכדור נפלט מאקדחו בעת שניקה את הקנה שלו.
דרך יצחק שמיר
דרך יצחק שמיר הוא קטע בכביש 1 בין מחלף שער מוריה לבין מחלף יגאל ידין. בעבר כונה הקטע כביש 9 על פי שמו של פרויקט בניית הכביש שנבנה על ידי חברת מוריה. הקטע עובר בתחום השיפוט של העיר ירושלים. קטע הכביש נפתח בשנת 2007. הקטע כולל בניית גשר לפיצול התנועה בכביש 1 באזור מחלף שער מוריה ובניית שתי מנהרות בעמק הארזים. אורכו של הכביש כ-3.6 ק"מ, והוא כולל שני גשרים ומנהרה דו-נתיבית באורך של כ-400 מטר. משך הקמתו ארך כשש שנים ועלותו הסתכמה ב-500 מיליון שקל.
קטע הכביש מאפשר לנוסעים מגוש דן לשכונות הצפוניות של ירושלים ולנוסעים לים המלח לעקוף את נתיבי התחבורה העירוניים הצפופים של ירושלים ובכך מקל על גודש התנועה בכניסה המערבית לירושלים, שעד לפתיחת קטע הכביש התאפשרה רק ממחלף גינות סחרוב (צומת עד 2019).
היסטוריה.
תוואי הכביש נקבע לראשונה בתוכנית אב ירושלים 1968, בה סומן כ"כביש 9". חלקו המזרחי של "כביש 9", בין מחלף יגאל ידין למחלף שער מזרח (אז צומת הגבעה הצרפתית), נסלל בשנות ה-80 ונחנך בינואר 1987 (קטע זה קיבל אחר כך את השם "דרך יגאל ידין").
תוכנית הכביש לחלקו המערבי של "כביש 9" אושרה בשנת 1999, ובתחילה הוצע שיפעל ככביש אגרה אך הרעיון לא יצא לפועל וסלילת הכביש החלה בסוף שנת 2001 על ידי החברות שפיר הנדסה ורמט. עלות הקמתו הייתה מוערכת אז בכ-380 מיליון שקלים. אך התוכנית לסלילת הכביש נתקלה בהתנגדות של תושבי שכונת רמות והארגונים הסביבתיים, שהתנגדו למעבר הכביש בעמק הארזים, הנחשב לאחד האזורים הרגישים ביותר מבחינה נופית בירושלים, והדבר הביא לעיכוב בסלילת הכביש. הכביש היה אמור להיפתח בתחילת 2005 אך אילוצי תקציב הביאו להאטת הסלילה. יממה לפני טקס הפתיחה של הכביש, במאי 2007, במעמד ראש הממשלה אהוד אולמרט, נאלצה חברת מוריה להודיע על ביטול הטקס, זאת לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים הוציא צו ארעי האוסר על פתיחת הכביש, בעקבות עתירת החברה להגנת הטבע, אשר טענה כי טרם הושלם השיקום הנופי וכי נתגלו חריגות שונות בביצוע הפרויקט.
באוקטובר 2014 ניתן לקטע השם "דרך יצחק שמיר", על שם יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל השביעי.