מקור ההשראה לשמו של הסרט לקוח מדבריו של וינס, בעלה של אנג'לה, באחת מהסצינות החותמות את הסרט. לדבריו היה נהוג להעביר דגי בקלה במכלים מאלסקה לסין, אך אלו הגיעו לא טריים מכיוון שכמעט ולא שחו בתוך המכל. הפתרון שנמצא לכך היה הוספת מספר שפמנונים (Catfish) לתוך המכלים, כך שדגי הבקלה בהם נותרו עירניים. באותו אופן יש לדבריו אנשים בעולמנו החברתי ששומרים על עניין בחיינו, מעוררים בנו תהיות וניחושים, ודואגים להשאירנו עירניים.
הפקת הסרט ויציאתו.
על פי יוצרי הסרט הם צילמו אותו במצלמות HD שמחירן כ-400 דולרים האחת, ועריכתו נעשתה באמצעות מחשב אישי. עלות הפקתו הכוללת עמדה על כ-30 אלף דולר בלבד.
הסרט מתאפיין בשפה עיצובית הכוללת שימוש רב בהדמיות של תוכנות מחשב ושירותי רשת מוכרים כמו גוגל מפות, Google Earth, פוטושופ, תצוגת מכשיר GPS, שימוש בפייסבוק וב-YouTube.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס 2010, בו זכה לתהודה נרחבת, ויצא להקרנות מסחריות ברחבי ארצות הברית ב-17 בספטמבר 2010. על הזכות להפצת הסרט ורכישתו ניטש קרב בין Rogue Pictures, חטיבת הסרטים של חברת Relativity Media, לסרטי פרמאונט, כשלבסוף גברה ידה של הראשונה. ב-4 בינואר 2011 יצא הסרט גם על גבי DVD וBlu-ray. בישראל שודר הסרט ב-1 במרץ 2011 במסגרת שידורי ערוץ yes דוקו בטלוויזיה.
סוגיית אמינות הסרט וביקורות.
לצד הביקורות החיוביות והתהודה הרבה להן זכה הסרט החל מהקרנתו בסאנדנס, הטילו גורמים שונים ספק באמינות חלקים מהסרט.
בראיון מספטמבר 2010 סיפר אריאל שולמן כי יש צופים הסבורים שמדובר בסרט תיעודי מזויף או במתיחה. כך למשל מורגן ספרלוק, במאי וכוכב הסרט הדוקומנטרי לאכול בגדול, ניגש אל מפיקי הסרט במהלך אחת מהקרנותיו הראשונות ואמר להם כי זהו "הסרט הדוקומנטרי המזויף הטוב ביותר שהוא אי פעם ראה". גם הקומיקאי זאק גליפיאנאקיס הצהיר כי אין הוא מאמין שאירועי הסרט אמיתיים.
אל מול טענות אלו דבקו האחים שולמן וג'וסט בהצהרתם כי אירועי הסרט אמיתיים, ושהסיפור מסופר בו בדיוק כפי שאירע. את תזמון האירועים המוצלח הם ייחסו למקריות ומזל. כך לפי דבריו של אריאל שולמן:
אתר Rotten Tomatoes המשקלל ביקורות קולנוע ציין כי 81% מהביקורות שנסקרו העניקו לסרט ביקורת חיובית. לדברי עורכי האתר הקונצנזוס בביקורות היה כי ייתכן והסרט חצה במקצת את הגבול בין הבאת המציאות והדרמה שבה לבין ניצולה לצורכי הסרט, אך העומד בבסיסו, כמו גם המסתורין שבו הופכים אותו לסרט תיעודי מרתק.
מגזין טיים הקדיש בגליונו מספטמבר 2010 כתבה על פני עמוד שלם לסרט. בכתבה מאת מרי פולס נכתב כי "בעודך מתפתל במושבך בעת הצפייה בסרט מפני הצפוי בו, שהרי אחרת לא היה זה סרט, אתה עשוי לסבור כי אלו הן הפנים האמיתיות של הרשתות החברתיות.
ביקורת ערוץ ה-IFC (יוצרי הסרטים העצמאיים) תיארה את הסרט כ"סיפור אהבה עצוב ובלתי רגיל". ג'ון גיפור מ-The Hollywood Reporter כינה את קאטפיש כ"שומט לסתות", אך אמר כי תידרש עבודת שיווק מתוחכמת על מנת לשמר את ההפתעה שבבסיסו. קייל בוכמן מ-Movieline תהה האם לדוקומנטרי שיצר תהודה כה גדולה ישנן בעיות אמינות בבסיסו, ודיווח על תגובות צופים שתהו האם כלל מדובר בסרט תיעודי. רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס תיאר את השאלות שעלו על הסרט כ"חקירה צולבת קשה" וציין כי יוצרי הסרט מחו על כך באומרם "שכל המופיעים בסרט הם במציאות בדיוק כפי שהסרט תיאר אותם".
מתיאס שינדלר
44.מגנום
מגנוס הראשון, מלך נורווגיה
המערכה בבוגנוויל
המערכה בבוגנוויל הייתה מערכה שהתרחשה בין 1 בנובמבר 1943 ל-21 באוגוסט 1945, על האי בוגנוויל שבדרום האוקיינוס השקט ובסביבותיו, בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות בעלות הברית. באותה עת היה האי בוגנוויל חלק מטריטוריית גינאה החדשה שבשליטת אוסטרליה, למרות שמבחינה גאוגרפית שייך האי לאיי שלמה. המערכה בבוגנוויל, אם כן, הייתה חלק מהמערכה בגינאה החדשה ומהמערכה באיי שלמה.
ב-1942 כבשו היפנים את בוגנוויל והקימו בו בסיסי אוויר בצפונו ובדרומו, ובסיס ימי באיי שורטלנד הסמוכים. בסיסים אלה סיפקו הגנה לבסיס היפני הראשי ברבאול וסיוע לכוחותיהם שפעלו באזורים אחרים באיי שלמה.
רקע.
במרץ-אפריל 1942 נחתו כוחות יפניים בבוגנוויל והחלו בהקמת מספר שדות תעופה לאורך האי. בסיסים אלה איפשרו ליפנים לערוך מבצעים באיי שלמה הדרומיים ולתקוף את קווי התקשורת של בעלות הברית בין ארצות הברית, אוסטרליה ודרום מערב האוקיינוס השקט.
כחלק ממבצע גלגלון, התכוונו בעלות הברית להקים בסיסי אוויר בבוגנוויל, על מנת לסייע לבידוד ולניטרול הבסיס היפני ברבאול. הערכות בעלות הברית לגבי מספר החיילים היפנים המוצבים באי בפתיחת המערכה נעו בין 45,000 ל-65,000 חיילים, מלחים ופועלים, שהשתייכו לארמייה ה-17.
המערכה.
נובמבר 1943 - נובמבר 1944.
פעולות בעלות הברית לכיבוש בוגנוויל מידי הארמייה ה-17 היפנית החלו עם נחיתת דיוויזיית הנחתים השלישית בכף טורוקינה שבמערב האי ב-1 בנובמבר 1943. בעלות הברית הקימו ראש חוף בסביבות טורוקינה לשם הקמת שדות תעופה בטווח טיסה מרבאול, ולא התכוונו בראשונה לכבוש את כל האי. ניסיון של הצי הקיסרי היפני לתקוף את הכוחות הנוחתים נהדף על ידי כוחות הצי האמריקאי בקרב מפרץ הקיסרית אוגוסטה, ב-2-1 בנובמבר. ניסיון נוסף של היפנים לתקוף את ראש החוף נהדף גם כן.
בין ה-6 ל-19 בנובמבר נחתו באי הרגימנט האחרון של הדיוויזיה השלישית ודיוויזיית הרגלים ה-37 של צבא ארצות הברית על מנת להרחיב את ראש החוף. הלוחמה התנהלה בתוואי ג'ונגל, וחיילים רבים, משני הצדדים, נפלו קורבן למחלת המלריה ומחלות טרופיות אחרות.
בנובמבר ובדצמבר הציבו היפנים יחידות ארטילריה ברמות מסביב לראש החוף מצידו המזרחי, והחלו להפגיז את החוף תוך שהם מתמקדים בשדות התעופה ובמצבורי האספקה. בעקבות זאת הרחיבו הנחתים את שטח פעילותם לשטח שכלל את הרמות במסגרת סדרת קרבות שהתנהלו ב-27-9 בדצמבר. אחת הגבעות הייתה מבצר טבעי באורך 91 מטרים, בעלת מדרונות תלולים ורכס צר שהשקיף על רוב ראש החוף, והיפנים הקימו עמדות ארטילריות מוסוות היטב על המדרונות המנוגדים של הגבעה. רגימנט הנחתים ה-21 תקף את הגבעה ב-18 בדצמבר אך נהדף, ומספר התקפות מהאוויר החטיאו לחלוטין את הרכס הצר. בסופו של דבר, מתקפה משולבת של כוחות קרקע, ארטילריה ומטוסים הביאו לכיבוש הגבעה על ידי בעלות הברית ב-25 בדצמבר.
ב-15 בדצמבר החליף הגיס ה-14 של צבא ארצות הברית את הנחתים מהגיס האמפיבי הראשון של הנחתים, וב-28 בדצמבר החליפה דיוויזיית הרגלים ה-23 את דיוויזיית הנחתים השלישית. בין ה-9 ל-17 במרץ 1944 פתחו היפנים במתקפת-נגד רחבת ממדים כנגד ראש החוף. הגיס ה-14 והדיוויזיה ה-23 הגנו עליו תוך הסבת אבדות רבות ליפנים, שנסוגו לאחר הקרב לצפון ולדרום האי.
ב-5 באפריל 1944 כבש הרגימנט ה-132 של הדיוויזיה ה-23 את הכפר מבאביה (Mavavia) מידי היפנים, במהלך פעולות טיהור לאורך חופי מפרץ הקיסרית אוגוסטה. יומיים לאחר מכן טיהר הרגימנט עמדות יפניות מבוצרות בעזרת בונגלור טורפדו ובזוקה. מאוחר יותר כבשו חיילי הרגימנט את הגבעות מערבית לנהר סאווה לאחר קרב קשה שבסופו נמלטו המגינים היפנים או נהרגו עד האחרון שבהם.
היפנים, בהיותם מבודדים ומנותקים מסיוע חיצוני, התרכזו ראשית בהישרדות, כולל באמצעות הקמת חוות ברחבי האי. הכוחות האמריקאים באי קיבלו סיוע בדמות דיוויזיית הרגלים ה-93, יחידת הרגלים האפרו-אמריקאית הראשונה שפעלה במלחמת העולם השנייה. בשלב זה התרכזו בעלות הברית בהקמת שדות תעופה בתחום ראש החוף, מהם המריאו מטוסי קרב ומפציצים בדרכם לתקיפת רבאול, קאווינג ובסיסים יפנים אחרים באזור.
קציני מודיעין אוסטרלים העריכו שבמהלך תקופת הנוכחות האמריקאית באי נהרגו כ-8,200 חיילים יפנים, וכ-16,600 נוספים מתו כתוצאה ממחלות ומתת-תזונה.
נובמבר 1944 - אוגוסט 1945.
בין אוקטובר לנובמבר 1944 עברה השליטה על ראש החוף לידי הגיס השני האוסטרלי, שהכיל את הדיוויזיה השלישית ואת החטיבה ה-11 של הדיוויזיה השנייה, והחטיבה ה-23 נשלחה לאיים הסמוכים. לפי הערכות האוסטרלים, מספר היפנים באי בעת הגעתם עמד על 40,000 חיילים, 20% מתוכם נמצאו בעמדות קדמיות, ואף על פי שהיו בנחיתות מספרית, היו מאורגנים היטב ומוכנים לקרב. בתגובה נקטו האוסטרלים בעמדה תוקפנית, בעזרתה קיוו להמם את המגינים היפנים.
השלב האחרון של המערכה התחלק לשלושה חלקים: בצפון תכננו בעלות הברית לדחוק את היפנים לחצי האי בוניס ולנטרלם שם; במרכז האי, כיבוש רכס הפנינה (Pearl Ridge) יחצה את האי לשניים לרוחבו, יגן מפני מתקפות-נגד ויאפשר פתיחת מתקפות בצד המזרחי של האי; המערכה המרכזית בדרום האי, בו התרכזו מרבית הכוחות היפנים.
לאחר כיבוש רכס הפנינה בגזרה המרכזית בדצמבר 1944, עבר כובד המשקל של הכוחות האוסטרלים לצפון ולדרום בוגנוויל. בצפון התקדמו האוסטרלים לאורך החוף לעבר נהר גנגה תוך כדי שליחת פטרולים לפנים האי לטיהור היפנים מהגבעות. לאחר כיבוש גשר טסימבה בפברואר 1945 המשיכו האוסטרלים בהתקדמותם לעבר רטסואה ודחקו את היפנים לחצי האי בוניס, כמתוכנן. כשנתקלו האוסטרלים בקו הגנה מבוצר, נעשה ניסיון לאגף את היפנים על ידי נחיתה אמפיבית בחוות פורטון (Porton Plantation), אך הנחיתה נהדפה ובמקומה הוחלט לשמור על העמדות מול היפנים בחזית רטסואה, בעוד המשאבים מופנים דרומה.