אנטי-פסיכיאטריה היא כל גישה רפואית או פילוסופית השוללת את העיסוק בפסיכיאטריה או שדורשת קיצוץ דרמטי בסמכויות הפסיכיאטרים.
הגישה התפתחה בעיקר בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
טיעונים אנטי-פסיכיאטריים.
טיעונים אלה מבקרים את מקצוע הפסיכיאטריה ומנסים לערער את האמון בו, על ידי דוגמאות לשגיאות קשות שנעשו על ידי הממסד הפסיכיאטרי באופן נרחב ושיטתי במהלך ההיסטוריה.
הביקורת מתמקדת פעמים רבות באשפוז כפוי, בהליכי אבחון ובקרה רשלניים, תאוריות שלא הוכחו עד עתה, ביחס פוגעני ובהיעדר פיקוח מספק על הנעשה במוסדות הסגורים, ובטיפולים בנזעי חשמל ובלובוטומיה.
הטיעונים נחלקים למספר סוגים:
טיעונים אקדמיים המבקרים את תוקפו המדעי של האבחון הפסיכיאטרי.
מאחר שנכון להיום לא ניתן לאבחן מחלות נפש והפרעות נפשיות בכלים אובייקטיביים (בדיקות מעבדה, סריקות וכו') - נשען האבחון הפסיכיאטרי על התרשמות סובייקטיבית של הפסיכיאטר. הבעיה לפי טיעון זה חמורה שבעתיים כאשר על פסיכיאטר לנבא מסוכנות עתידית שמקורה ב"מחלה" כשלניבוי זה ישנן השלכות קריטיות על זכויות האדם של המאובחן (במקרה של טיפולים כפויים, פגיעה בחופש התנועה על ידי שלילת רישיון נהיגה או פגיעה בחופש העיסוק על ידי פסילה מעיסוק במקצועות מסוימים).
מחקר מפורסם שבחן את תקפות האבחון הפסיכיאטרי היה הניסוי של רוזנהאן, מחקר שנערך על ידי דייוויד רוזנהאן בשנת 1972 בארצות הברית וכלל שני ניסויים: בראשון הגיעו מתנדבים בריאים לחדרי המיון של בתי חולים פסיכיאטריים שונים עם תלונה אחידה על הזיות אודיטוריות. כל המתנדבים התקבלו לאשפוז ובילו בבתי החולים 19 יום בממוצע. אף מתנדב לא זוהה כמתחזה. בחלקו השני של המחקר, דיווח רוזנהאן לבתי חולים פסיכיאטריים כי החדיר אליהם חולים מתחזים, וביקש מבתי החולים לזהותם. צוותי בתי החולים זיהו מספר רב של חולים כמתחזים, כאשר בפועל לא היה באותם בתי חולים אף לא חולה מתחזה אחד.
טיעונים על רקע חוויה אישית.
חלק מבני האדם שחוו על בשרם, או שהיו עדים לאשפוזים וטיפולים פסיכיאטריים קשים, ממושכים ומיותרים פרסמו ספרים או סרטי קולנוע בנושא. הבולטות בין יצירות אלו הן "קן הקוקייה" ו"זן ואומנות אחזקת האופנוע". מערך טיעונים נוסף, הוא על היות פרקטיקות פסיכיאטריות מאופיינות בדה-הומניזציה (שלילת אנושיותו של האדם) ודוחפות לכיוונים של דה-אינדיבידואציה של המטופלים. מאפיינים אלו באים לידי ביטוי בין היתר בקיומן ובהחלתן של הפרעות אישיות, במיוחד אלו הנוטות לצייר את המטופל באופן שלילי במיוחד.
בהקשר זה ראוי לציין גם את האופי המגמתי של האבחנות הפסיכיאטריות לגבי המטופלים, מגמתיות הבאה לידי ביטוי, למשל, בכך שבמסמכים רשמיים דוגמת סיכום הטיפול של המטופל או בחוות דעת פסיכיאטרית המוגשת לבית משפט, מצוינים רק תכונות אופי ומאפיינים שליליים שהפסיכיאטרים מייחסים לו. דוגמאות לראייה זאת יכולות להתבטא גם בפרשנות מגמתית של התנהגות ומאפייני אישיות של המטופל, למשל, מטופל שניתן לתארו ככריזמתי וסוחף, יוצג על ידי הפסיכיאטרים כנצלן, מטופל המצליח לתמרן מערכות מורכבות לטובתו, באופן מוצלח מהמקובל, ייתפס על ידי פסיכיאטרים כבעל מוסר פגום, מטופל המעריך כי כלל האנשים בחברה או בקבוצה מסוימת אוחזים בעמדות הדומות לשלו (תופעה מוכרת בפסיכולוגיה החברתית), ייתפס כלא אמפתי, בעוד שבמקרה ההפוך, של מטופל הנוטה לראות גוני גוונים באופי האנושי והבדלים אישיותיים בין כל אדם לרעהו, הוא יוגדר כ"מצפה ליחס מיוחד", או כ"מאמין שהוא מיוחד במינו". נראה, כי במקרה זה באה לידי ביטוי בצורה חזקה הטיית אישור אשר מביאה לכך שהפסיכיאטרים, באופן שסביר להניח כי בחלקו אינו מודע, מחפשים במטופליהם תכונות ומאפיינים שליליים שהפסיכיאטרים מצפים לראותם אצל אנשים הסובלים מהפרעה נפשית.
סוגיה נוספת נוגעת למערך אמונות הרווח בקרב פסיכיאטרים, כביכול אנשים הסובלים מהפרעות נפשיות מאופיינים במבנה אישיות השונה בצורה משמעותית מזה של אנשים שלא נזקקים לטיפול פסיכיאטרי. מבנים אלו, המיוחסים לחולים, מציירים אותם, לרוב, בצורה שלילית. על כך נוסף הטיעון המהותי שלפסיכיאטריה, ברוב הגדול של המקרים, אין למעשה מושג ודאי לגבי הגורמים להיווצרותן של מצוקות נפשיות.
התשובה לביקורת.
האילוצים בהם עומדת הפסיכיאטריה כיום לא מאפשרים לפעול טוב יותר באופן משמעותי. לא קשה למצוא כשלים בפעולת הפסיכיאטרים מן הסיבות הבאות:
אנטי-פסיכיאטריה ברפואה ובפילוסופיה של המדע.
גישה רפואית אנטי-פסיכיאטרית נקראת לעיתים גם "פסיכיאטריה ביקורתית". הטיעון העיקרי של בעלי אסכולה זו היה שאנשים מסוימים אשר מסווגים כחולי נפש אינם חולים אלא מתנהגים אחרת, והחברה ה"בריאה" מתייגת אותם ומקטלגת אותם כי לא נוח לה להתמודד אחרת עם החריגים השונים והלא קונפורמיסטים שאינם סרים לנורמות ההתנהגות שלה.&lt;BR&gt;
טיעון זה דומה לדעתם של חוקרים מענפי הסוציולוגיה הרואים בפסיכיאטריה כלי של "שיטור" חברתי\פוליטי ומיעוטם אף גורסים כי לספר ה-DSM על גרסאותיו השונות מאפיינים גזעניים. הדמויות הבולטות בתנועה זו היו מישל פוקו, תומאס סאס, רונאלד לאינג, דייוויד קופר, פרנקו בזאלייה.
טיעונים נוספים נוגעים לפסיכיאטריה באופן בסיסי יותר, ומתייחסים לרדידותה כאסכולה פילוסופית הנמנעת מבירור שאלות היסוד (הבעיה הפסיכופיזית, קשר גוף ונפש), ומתעסקת בנפש האדם כישות חומרית ובאופן כמעט "מכני". נדבך נוסף הם פילוסופים אקזיסטנציאליסטים שונים שבאופן כללי לא יסכינו עם עמדת הפסיכיאטריה לפיה יש לכפות טיפול על אדם כנגד רצונו במידה והוא מסוכן לעצמו, זאת בשל מחלוקת העשויה להיווצר ברמה האונטולוגית בהבנת מושג ה"חיים" כערך עליון בין חלקים מהתפיסה האקזיסטנציאליסטית לבין אושיות הרעיון הפסיכיאטרי.
ברמה התרבותית, יש הרואים במרכזיותה של הפסיכיאטריה בתרבות המערבית בשילוב מעמדה החוקי ומיצובה כ"מדע" - תהליך שהוביל לדחיקת גישות אחרות במדעי החברה, הרוח וההגות, העוסקות ביחס לטיפול והבנת המצוקה האנושית.
אנטי-פסיכיאטריה ברפואה האלטרנטיבית ובמיסטיקה.
קבוצת מתנגדים בולטת לפסיכיאטריה היא הסיינטולוגיה, אשר יחסה לפסיכיאטריה עוין, ומתייחס אליה באופן המכיל תמהיל של עובדות, נתונים, וראייה קונספירטיבית (כגון קשרים בינלאומיים בין חברות התרופות והפרמצבטיקה לבין פוליטיקאים, השראה יצירתית למשטרים דיקטטוריים ברחבי העולם, ועוד).
הפעילות הציבורית של הארגון מופעלת דרך עמותת-בת CCHR, הידועה בארץ כ"עמותת מגן לזכויות אנוש" (להבדיל מעמותת אנוש).
בנוסף לארגוני הסיינטולוגיה, קבוצות נוספות מבקרות את הפסיכיאטריה מנקודות מבט שונות. על אלה נמנים
מרפאים טבעיים, שממליצים על שיטות התמודדות הבנויות על פעילות ספורט המשלבת משמעת וריכוז, כגון אמנויות לחימה. אין הסכמות ותקנים לשיטות הללו, ולמרות ההצלחה החינוכית עם בעיות ההתנהגות אין מידע אם אלו שיטות מספיקות להתמודדות עם הפרעות כגון הפרעת קשב וריכוז. בנוסף, מבקרים את הפסיכיאטריה גם מרפאים אלטרנטיביים והילרים שמתנגדים לסמים ותרופות שמשנים את התודעה, או אנשים שפוסלים כל תרופה סינתטית.
הריטלין והפרוזאק הן שתי תרופות ידועות, שמוזכרות לעיתים קרובות בוויכוח הציבורי על פסיכיאטריה כמדע, גישה טיפולית ותופעה חברתית. קבוצות רבות בציבור תופסות את התרופות הפסיכיאטריות בכלל, ואת הריטלין בפרט, כתרופות שנרשמות בתכיפות, לעיתים ללא התחשבות בתופעות הלוואי ובנזק שעלול להיגרם כתוצאה משימוש בהן. כמו כן עולה הטענה שבחלק מהמקרים הריטלין משמש לריסון ולשליטה בילדים, שנוטים לציית יותר להוריהם ומוריהם תחת השפעת התרופה.
בשנת 2010 אף הוציא איגוד רופאי המשפחה בישראל הנחיה להגביל את המינונים והתפוצה של מרשמי הריטלין.
חלק מהמעבירים ביקורת על הפסיכיאטריה טוענים כי קיים קשר מקצועי וכלכלי בין חברות התרופות לממסד הפסיכיאטרי, אשר משפיע, לטענתם, על המחקר והפרקטיקה של מקצוע הפסיכיאטריה.
ביקורת נוספת על הפסיכיאטריה טוענת שקביעת אבחנה כי אדם מסוים סובל מהפרעת אישיות אינה מוסרית, מצמצמת את הווייתו וגורמת נזק טיפולי ונפשי רב.
בנוסף להתנגדות לטיפולים ביולוגיים ותרופתיים, חלק מהמחזיקים בגישה האנטי-פסיכיאטרית מגלים הסתייגות לצורות שונות של פסיכותרפיה וטיפולים שיקומיים בתחום בריאות הנפש ורואים בהם 'מנציחי סטיגמות' וגורמים משמעותיים בהדרה ובנידוי החברתי מהם סובלים רבים מאלה שאובחנו כ"חולי נפש".
מגן (פירושונים)
ערים תאומות
ערים תאומות היא התקשרות שבמסגרתה ערים ממקומות מרוחקים זה מזה, הן גאוגרפית והן פוליטית, מזווגות זו לזו, תוך מתן דגש על אימוץ קשרים תרבותיים ואנושיים אחרים. ערים תאומות בדרך כלל (אם כי לא תמיד) חולקות מאפיינים דמוגרפיים דומים. לעיתים אפילו אזורים שלמים מחליטים על ברית "תאומות", למשל מחוז האינאן בסין ומחוז ג'ג'ו בקוריאה הדרומית. בפועל, הסכמי ערים תאומות מובילים בדרך כלל לחילופי סטודנטים כמו גם שיתופי פעולה תרבותיים וכלכליים.
אירופה.
הנוהג של הסכמי ברית ערים תאומות התפתח באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה, כאמצעי לחבר בין תושבי אירופה ולהביא להבנה טובה יותר בין העמים כמו גם לתמוך בפרויקטים חוצי-גבולות, מהם מרוויחים כל הצדדים. הרעיון, שהתפתח באירופה, עבר מאז לכל העולם אם כי הוא עדיין בשיאו באירופה.
האיחוד האירופי תומך בהסכמי ערים תאומות. תוכנית לתמיכה כלכלית הונהגה בשנת 1989. בשנת 2003 הקציב האיחוד האירופי סכום של 12 מיליון אירו לכ-1,300 פרויקטים שכאלו.
צפון אמריקה.