בשנת 1919 החלו המאורעות בגליל העליון. הייתה מתיחות גדולה בין הצרפתים ובין הבדואים שחיו באזור. מטולה, כפר גלעדי ותל חי שעל הגבול הצרפתי שמרו על נייטרליות ובכל זאת ספגו התנכלויות של כנופיות בדואיות. מטולה ננטשה ואילו החברים והחברות בשני משקי הפועלים כפר גלעדי ותל חי, החליטו להישאר בכל מחיר. הנשים והילדים נשלחו חזרה לתל עדש והיה צורך בחברים וחברות שיעזרו בהגנה על המשקים ובדאגה למגנים עצמם.
הדרך צפונה הייתה מסוכנת ביותר: ניתן היה לנסוע רק בחסות החשיכה. דבורה דרכלר החליטה להצטרף למען חברי כפר גלעדי ותל חי, ופנתה לשם כך למניה שוחט. בתחילה שוחט ניסתה לנזוף בה אך בסתר ליבה הייתה מרוצה שחברה כה אמיצה נמצאת ביניהם. לבסוף נעתרה ודבורה דרכלר יצאה לכפר גלעדי: "דבורה מתפרצת לעלות, היא חשה שמקומה שם, במקום שמרחפת סכנה".
בדבר עלייתה של דבורה דרכלר ישנן מספר גרסאות. מניה שוחט סיפרה כי כאשר ביקשה ממנה לעלות ליישובי הצפון חששה כי רצונה לעלות צפונה נובע מליבה השבור וכי היא רוצה לסיים את חייה עקב כך. רק כאשר הבינה כי רצונה לחיות ולא להקריב את חייה נעתרה לבקשתה מכיוון שהאמינה כי רק אדם שרוצה לחיות מתאים להגנה. גרסה שונה מסרה ציפורה זייד. היא סיפרה כי ליוותה את ילדי כפר גלעדי שפונו לתל עדש בחורף 1919. כששמעה דבורה דרכלר שציפורה מתכננת לחזור צפונה אמרה: "כמה טוב שאת עולה שמה, איתך אוכל גם אני ללכת. כמה שביקשתי את החברים שהלכו לקחתני- ולא רצו". השתיים הלכו לכיוון איילת השחר, שם חיכו לשיירה העולה למשקים הצפוניים. לאחר המתנה של שבועות מספר עלו יחד עם קבוצה של כעשרים איש בשתי עגלות.
גרסה נוספת קשורה ללבה השבור של דבורה דרכלר: לפיה העגלון שהחזיר את ציפורה זייד לכפר גלעדי היה שמואל הפטר ועל כן הצטרפה לנסיעה. לאחר שהפטר אכל, שתה ונח החל דרכו חזרה לתל עדש ואילו היא נשארה בכפר גלעדי.
לבסוף, לאחר מסע ארוך, ב-6 בפברואר 1920, היום בו הביאו את גופתו של אהרון שר, ההרוג השני של תל-חי, מן השדה, הגיעה דבורה דרכלר לכפר גלעדי. לפי גרסה אחת הגיעה לכפר גלעדי יחד עם שרה צ'יזיק. על פי עדותה של ציפורה זייד, שרה צ'יזיק הגיעה כשלושה שבועות אחריה: "בפעם האחרונה ביקרה אותנו דבורה בשבת, כשבאה החבורה האחרונה לעזרה. החבורה באה דרך ההרים, כי כל הדרכים היו סגורות, ביניהם היה הרופא ד"ר גרי, סוניה מלמוד ושרה צ'יזיק". עם הגיעה מונתה כאקונומית, כובסת ומבשלת לחברי קבוצת תל חי בפיקודו של יוסף טרומפלדור. היא דרשה לקבל רובה, אותו הטמינה במיטתה. תפקידה היה כפול: בנוסף להצטרפותה לעמדות המגינים מפעם בפעם, חילקה אוכל למגינים האחרים על מנת לעודד ולחזק את רוחם של המגינים בזמן משמרתם הארוכה והמייגעת.
עם הידרדרות המצב הביטחוני החלו החברים לפקפק בצורך להישאר במקום. טרומפלדור כינס אספה והשאלה הועלתה להצבעה. היא האמינה כי אין לוותר על נקודות אחיזה של "השומר" והייתה בין המצביעים בעד ההחלטה להישאר במקום. המצב בתל חי היה גרוע יותר מבכפר גלעדי, גם מבחינה כלכלית וגם מבחינת העמדה הביטחונית ובנוסף לכך שתי הנשים שהיו שם עזבו את החצר בנימוק שמעסיקים אותם רק בעבודת משק הבית ולא בעבודת הביטחון. אנשי תל חי ביקשו שדבורה דרכלר תבוא לעזור שם. היא ראתה זאת ככבוד גדול, וניגשה לסדר שם המטבח כפי שסדרה בכפר גלעדי. כאשר נשאלה הכיצד הפרה את שביתת הנשים ענתה, כאילו חזתה את מותה: "באתי לחזית, ובחזית הולכים בלי טענות לאן ששולחים, ומי יודע איפה נקודת הגנה פחות מסוכנת... ".
למרות הסכנה הכרוכה בדבר גם בתל חי לקחה על עצמה את התפקיד הכפול של מגינה בעמדה יחד עם חלוקת אוכל למגינים בשעת ההגנה על מנת לחזק את רוחם. מסופר כי בשבת שלפני קרב תל חי ליקטה כלניות, קלעה מהן זר לראשה ואמרה: "כמה יפה היקום ומה יפה הוא הזר, חבל רק שצבעו מנבא לי דם". בערב שלפני הקרב הגיעה לכפר גלעדי כאשר היא תשושה עד מאוד. היא סיפרה על תחושתה שבקרוב תהיה התנפלות גדולה על תל חי וכי היא תמצא בה את מותה. למרות שהציעו לה ללון בכפר גלעדי סירבה להשאיר את חבריה בתל חי וחזרה לשם.
בארכיון תל-חי נכתב עליה:
בקרב תל חי.
בי"א באדר תר"פ (1 במרץ 1920) הגיע לחצר תל חי כאמיל אפנדי, מנהיג בדואי מחלסה, יחד עם אנשיו וביקש מיוסף טרומפלדור להיכנס לחצר בטענה של חיפוש אחר חיילים צרפתים שאולי מסתתרים שם. טרומפלדור אישר להם להיכנס לחצר ולחפש. בחדר העלייה היו דבורה דרכלר, שרה צ'יזיק, זאב שרף ובנימין מונטר. כאשר עלו לקומת העלייה, ראו את דבורה דרכלר אוחזת באקדח. אפנדי ניסה לקחת את האקדח מידיה והיא התנגדה וצעקה לטרומפלדור "אוסיה, לוקחים לי את האקדח". נורתה ירייה אחת, שהייתה הסימן המוסכם לפתיחה באש וטרומפלדור הכריז על תחילת הקרב. נזרק רימון לחדר העלייה וגרם למותם של ארבעת השומרים ששהו בחדר. בסיום הקרב נמצאה חבוקה בזרועותיה של חברתה, שרה צ'יזיק, שנפלה גם היא.
לימים כתבה רחל ינאית בן-צבי כי "דבורה השיגה את משאת נפשה - הייתה בחזית בתל חי". ציפורה זייד הכינה את דבורה דרכלר ואת שרה צ'יזיק לקבורה בכפר גלעדי והן הובאו למנוחות יחד עם שאר חללי אותו יום, בתל חי. על קברם הוצב פסל האריה השואג.
אהבתה הנכזבת נקשרת גם לסיפור מותה: יש הטוענים כי בגללו הגיעה גם לתל חי ואף לאברהם הרצפלד יש טענה שהוא קשור גם למותה. אברהם הרצפלד היה הראשון לראות את הגופות בחדר העלייה בתל חי כתב כי היה לו הרושם שדבורה ירתה בעצמה מכיוון שהכדור נכנס בפיה.
הנצחתה.
שמה חקוק על מצבת האריה השואג בתל חי והיא מונצחת בחצר תל חי. בנוסף לתערוכה הקבועה המספרת את סיפורה של חצר תל חי ושל הנופלים בקרב, מוצגת תערוכה בחדר העלייה הנקראת "הגליל ושומרותיו" ושם, בין ארבע הנשים, מונצחים דמותה וחייה של דבורה דרכלר.
על שמה נקראת סיירת דבורה, יחידת התערבות במילואים של צה"ל המשרתת בפיקוד הצפון.
מתמחה
מתמחה הוא עובד העובר תקופת הכשרה, בהדרכת איש מקצוע בעל ותק וניסיון, על מנת לקבל רישיון הנדרש על פי דין לעיסוק במקצוע מסוים.
התמחות נדרשת בדרך כלל במקצועות בהם הרקע העיוני אינו מספיק על מנת לעסוק במקצוע, ויש צורך בתקופת התמחות מעשית, הבאה לאחר השלמת התואר האקדמי. לרוב, עם סיום ההתמחות, עובר המתמחה בחינות, שהן תנאי נוסף לקבלת הרישיון המהווה כשלעצמו תנאי לעיסוק במקצוע בו התמחה. בעל המקצוע המדריך את המתמחה נקרא "מדריך" או "מאמן".
על אף קיומה של המילה העברית "התמחות", יש המכנים את ההתמחות בלועזית "סטאז'", ומתמחה נקרא גם "סטאז'ר". אך אין זה המצב ברפואה (ראו להלן).
תקופת ההתמחות.
מתמחים מקבלים לרוב שכר על עבודתם, אם כי שכר זה נמוך משכרו של בעל מקצוע לאחר התמחות.
אורכה של ההתמחות שונה ממקצוע למקצוע. למשל, החל משנת 2020, במדינת ישראל מתמחים בעריכת דין, בטרם הסמכתם לעסוק בעריכת דין, נדרשים לעבור תקופת התמחות בת שמונה עשר חודשים, בעוד שרואי חשבון מתמחים במשך שנתיים.
ישנם מקצועות, כגון רפואה, בהם נדרשת ההתמחות גם על מנת לאפשר התמקצעות בתחום מסוים מבין התחומים שבהם עוסק המקצוע, ואילו במקצועות אחרים, כדוגמת עריכת דין, אדם המסיים את התמחותו ועומד בבחינות נחשב ככשיר לעסוק בכל התחומים שבהם עוסק המקצוע.
בישראל.
ההתמחות בחוק.
המתמחים אינם רשאים לרוב לעסוק בכל פעילות בה עוסק בעל מקצוע שסיים את ההתמחות וקיבל את רישיונו. כך למשל, על פי דיני מדינת ישראל, מתמחה בעריכת דין אינו רשאי להופיע בבית משפט אלא במהלך חצי השנה האחרונה להתמחותו, ובלוויית מאמנו. יתירה מכך, על מתמחה בעריכת דין חל איסור ליתן ייעוץ משפטי, אלא בהשגחת מאמנו.
מקצועות שבהם נדרשת התמחות על פי דיני מדינת ישראל כוללים:
הקלת מס.
מעניק נקודת זיכוי למי שסיים לימודים אקדמיים במוסד להשכלה גבוהה בישראל. נקודת הזיכוי ניתנת בשנת המס שלאחר שנת המס שבה הסתיימו הלימודים או בשנת המס שלאחריה. מי שסיים לימודיו בתחום שנדרשת בו התמחות, זכאי לבחור אם נקודת הזיכוי תובא בחשבון בשנת המס שלאחר שנת המס שבה הסתיימו לימודיו או בשנת המס שלאחר שנת המס שבה סיים את התמחותו, ובלבד שתקופת ההתמחות תחל לא יאוחר משנת המס שלאחר שנת המס שבה הסתיימו לימודיו.
סטאז'ר
פיטר האוסון
פיטר האוסון (באנגלית: Peter Howson; נולד ב-27 במרץ 1958) הוא צייר אנגלי.
חייו.
האוסון נולד בלונדון ועבר עם משפחתו לפרסטוויק, דרום איירשייר, כשהיה בן ארבע. הוא שירת זמן קצר בצבא הבריטי, אבל עזב ב- 1979, כדי ללמוד בבית הספר לאמנות של גלאזגו. לצד אמנים נוספים בני זמנו, כגון אדריאן וישנייבסקי, סטיבן קמפבל וקן קרי, שעסק גם באמנות צורנית, הם נודעו כ- "נערי גלאזגו החדשים".
עבודותיו כללו מספר נושאים. עבודותיו המוקדמות מאופיינות בגברים מאוד שריריים, והמפורסמת בהן היא "הנווד הגיבור" (1987). מאוחר יותר, הוא היה אמן המלחמה הרשמי של מלחמת האזרחים בבוסניה ב- 1993. הוא יצר בה את כמה מעבודותיו המזעזעות ומעוררות המחלוקת, המפרטות את הזוועות שהתרחשו באותה התקופה. במיוחד ציור אחד "קרואטית ומוסלמי", שתיעד מעשה אונס, עורר מחלוקת, בחלקו בגלל תוכנו אבל גם משום שהאוסון צייר אותו לפי עדות הקרבן, מבלי שנכח באירוע. הרבה מעבודותיו מציירות את המעמדות הנמוכים באופנים סטראוטיפיים. הוא צייר מריבות בין שיכורים בעלי גופים מעוותים, המעבירים מסרים שליליים, כנראה בגלל ניסיונו שלו.
בשנים האחרונות כוללות עבודותיו נושאים דתיים; בשנות ה-2000 המיר את דתו לנצרות, לאחר תהליך גמילה מאלכוהול ומסמים, בשנת 2000. האוסון הוא גם איש תסמונת אספרגר, אחת מתסמונות הקשת האוטיסטית.