קופר הוא זוכה פרס ז'ראר לוי של מוזיאון ישראל (1995), פרס ג'ורג' וג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל (2002), פרס מרכז התרבות היהודית בלונדון (2003), פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות פלסטית (2004), פרס אנריקה קבלין לצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים (2006) ופרס ליאון קונסטנטינר, מוזיאון תל אביב לאמנות (2006).
קופר פרסם עד כה שני ספרי צילום: "תפוחי זהב/נקרופוליס" ו"אין מנוס מן העבר".
1819 בארצות הברית
1819 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 43 שנה מיום היווסדה.
ח'ורי
High Altitude Platforms
(High Altitude Platforms (HAPs היא משפחת כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) המוצבים בגובה רב (17 עד 22 ק"מ) ומהווים חלופה זולה ללוויין עבור משימות תקשורת, מודיעין צבאי, צילום, מכ"ם, מיפוי בזמן אמת, התראות שיגור, הכוונת סיוע אזרחי באזורי אסון, בקרת נזקים (למשל לאחר סופות הוריקן או רעידת אדמה) ועוד.
עקב הימצאותו של ה-HAP באטמוספירה, הוא רגיש לרוח ולכן יש לייצב את מקומו באמצעות מנועים. הייצוב נעשה באופן אוטומטי על ידי שימוש ב-GPS והמנועים מונעים מכוח אנרגיה סולארית או מנועי סילון. על מנת למזער את כמות האנרגיה אותה יש להשקיע נבחר טווח הגבהים 17-22 ק"מ, שבו מהירות הרוח מזערית, באופן יחסי לשאר שכבות האטמוספירה.
ה-HAP זול בהרבה מלוויין, ועם זאת נותן כיסוי שטח קרקעי של כ-500 קמ"ר, טוב לשימושים טקטיים ואזרחיים רבים בראשם תמיכה במערך קשר אלחוטי, תוך שימוש בציוד קרקע זול יחסית. באופן נסיוני נבחנת הקמת רשת של מספר HAP-ים המנוהלים באמצעות לוויין מרכזי השולט בהם ליצירת "תקשורת סלולרית" רחבת-תאים על פני שטחים גדולים הן עבור כוחות מתמרנים והן עבור יישומים אזרחיים כגון תקשורת לרכבת או תחבורה ציבורית.
בהשוואה ללוויין.
בהשוואה ללוויין ה-HAP זול יותר בהרבה, גם ציוד הקרקע שלו הרבה יותר זול, כי נדרשת פחות אנרגיה כדי לתקשר איתו מאשר ללוויין GEO שנע בגובה 36,000 ק"מ. כמו כן ניתן להורידו לקרקע לשם תחזוקה, מה שלא ניתן בלוויין.
מצד שני, ה-HAP ניתן ליירוט על ידי מטוסי קרב או נ"מ, מה שאין כן בלוויין. חיסרון נוסף הוא הניסיון המועט יחסית בשימוש בטכנולוגיה, בהשוואה לכארבעים שנות לוויינות.
מבנה HAP.
HAP יכלול לרוב משטח סולרי או מנוע סילון, מנועים לייצוב מיקום, מטע"ד (מטען ייעודי) לביצוע המשימה.
HAP גם יכול להיות בצורה של בלון תצפית "צפלין".
פרכוס אפילפטי
התקף אפילפטי הוא מצב המוגדר כ"סימני מחלה חולפים, הנובעים מפעילות חשמלית מוגברת בתאי העצב במוח".
האפקט החיצוני יכול להיות חריף כמו תנועות וחבטות (פרכוס טוני-קלוני) או מתון כמו איבוד קצר של הכרה. הוא יכול להתבטא כשינוי במצב מנטלי, תנועות טוניות או קלוניות, פרכוסים ותופעות נפשיות אחרות (כמו דז'ה וו). לפעמים אין פרכוסים כי אם "צניחה" של כל הגוף, כאשר האדם מאבד שליטה על גופו וצונח ארצה. המונח הרפואי להתקפים חוזרים ונשנים ללא סיבה נראית לעין הוא אפילפסיה, אבל התקפים עלולים להופיע אצל אנשים שאינם לוקים באפילפסיה.
לכ-4% מן האנשים יהיה התקף ללא סיבה עד גיל 80 והסיכוי לחוות התקף שני הוא בין 30% ו- 50%. טיפול יכול להפחית את הסיכון לקבל התקף שני אפילו עד מחצית מהצפוי. ברוב ההתקפים היחידים מטפלים רופאים כלליים (העוסקים ברפואת חירום או ברפואה כללית), ואילו מחקר וטיפול באפילפסיה קשה לשליטה עושים אפילפטולוגים – נוירולוגים מומחים באפילפסיה.
מיון.
ממיינים את סוגי ההתקפים לפי המקור במוח בו הוא ממוקם (פרכוס חלקי) או מפושטים (התקפים כלליים). פרכוסים חלקיים מחולקים, גם הם, לפי המידה בהם הם משפיעים על ההכרה (פרכוס חלקי פשוט ופרכוס חלקי מורכב). אם ההכרה אינה נפגעת הרי זהו פרכוס חלקי פשוט; אחרת זה פרכוס חלקי מורכב. פרכוס חלקי יכול להתפשט במוח – תהליך הידוע כהכללה משנית. התקפים כלליים מחולקים על פי ההשפעה שלהם על הגוף, אך בכולם יש איבוד הכרה. אלה כוללים: התקף ניתוק, התקף מיוקלוני, פרכוס קלוני, טוני, פרכוס טוני-קלוני והתקף א-טוני. התקף מעורב מוגדר בכך שיש בו גם התקפים כלליים וגם מוקדיים אצל אותו חולה.
בעקבות הצעות לסטנדרטיזציה שפורסמו ב-1970 הוצאו משימוש מונחים מיושנים כמו "פטיט מל", "גרנד מל", "התקף ג'קסוני", "פסיכו מוטורי ו"התקף של האונה הרקתית".
סימנים ותסמינים.
התקפים עלולים לגרום לשינויים לא רצוניים בתנועות הגוף, בתפקודו, תחושתו, במודעות או בהתנהגות. מקשרים התקפים, לעיתים קרובות עם התכווצות פתאומית לא רצונית של קבוצת שרירים ואובדן הכרה. אבל התקף יכול להיות מרומז כמו חוסר תחושה קצר של חלק מהגוף, פרק זמן קצר או ארוך של איבוד זיכרון, שינויים בראייה, תחושה/חוסר תחושה של ריח לא נעים, תחושה מוזרה של רום הבטן או תחושה של פחד ובלבול מוחלט. התקף יכול להימשך מכמה שניות למצב של סטטוס אפילפטיקוס – קבוצות התקפים בזה אחר זה שעלולים לסכן חיים בלא התערבות מידית.
כן ממיינים התקפים בצורה אופיינית למוטוריים, תחושתיים, אוטונומיים, רגשיים או קוגניטיביים. אחרי החלק הפעיל של ההתקף יש, בדרך כלל, פרק זמן הנקרא פוסט-איקטלי לפני שרמת ההכרה הנורמלית חוזרת. במקרים אחדים יקדימו את התחלת ההתקף המלא כמה תחושות המתוארות לעיל תחושות אלה יכולות לשמש כאזהרה לסובל שפרכוס טוני-קלוני כללי צפוי להגיע. תחושות אזהרה אלו נקראות, בצורה מצטברת, אאורה והן קשורות לפרכוס חלקי.
חולים אחדים יכולים לדעת מתי התקף עומד להתרחש. הסימפטומים שהאדם חווה לפני ההתקף יכולים לכלול סחרחורת, התהדקות בית החזה. אחרים רואים חפצים נעים בתנועת איטית ממש לפני ההתקף. הסימפטומים הנחווים על ידי האדם בזמן התקף תלויים על המקום במוח בו מתרחשת הפרעה בפעילות החשמלית. התקפים חלקיים ופרונטליים והתפרקויות אפילפטיות מוקדיות נוטות להתרחש יותר בזמן השינה מאשר בעירות. לעומת זאת פרכוסים פסיכוגניים לא אפילפטיים נדירים בין חצות ו-6 בבוקר ואף פעם לא מתרחשים בזמן שינה.
העובדה שאפילפסיה כללית, אך לא מוקדית מתרחשת יותר בבוקר משקפת, אולי, שוני יומי בפעילות הרגשית של קליפת המוח. אדם שיש לו פרכוס טוני-קלוני יכול לצעוק, לאבד הכרה, ליפול ארצה ולפרכס, לעיתים בעוצמה. אדם שיש לו פרכוס חלקי מורכב יכול להיראות מבולבל או המום ולא יוכל להגיב לשאלות או הוראות. לאנשים אחדים יש התקפים שאינם מורגשים על ידי אחרים. לפעמים הרמז היחיד שהיה לאדם התקף ניתוק הוא עפעוף מהיר, בלבול קיצוני לכמה שניות.
סיבות.
התקפים ללא סיבה משויכים, לעיתים קרובות, לאפילפסיה. סיבות להתקפים עם סיבה כוללות:
להתקפים רבים אין סיבות ידועות. התקפים שיש להם גורם אינן משויכות לאפילפסיה, ואנשים שחווים התקפים כאלה אינם מאובחנים בדרך כלל כלוקים באפילפסיה. עם זאת, ההתקפים המתוארים לעיל דומים לאלה של אפילפסיה הן מבחינה חיצונית והן בבדיקת EEG.
אדם עלול ללקות בהתקף לאחר שהיה נוכח באירוע טראומטי. סוג זה של התקף ידוע כ"התקף פסיכוגני לא-אפילפטי", והוא משויך להפרעת דחק פוסט-טראומטית.
אבחון.
רק ל-25% מן האנשים שיהיה להם התקף או פיתחו סטטוס אפילפטיקוס יש אפילפסיה חשוב להבחין בין סיבות ראשוניות להתקפי אפילפסיה לבין סיבות משניות. בדיקת דם, ניקור מותני או בדיקת רעלים יכולות לעזור בנסיבות מיוחדות כשהן מרמזות על סיבה משתמעת כמו אלכוהול או אי נטילת תרופות, דלקת קרום המוח או מינון יתר אבל אין מספיק הוכחות על מנת לתמוך בשימוש שגרתי אצל מבוגר שיש לו התקף ראשון ללא סיבה נראית לעין. בסקירה שנערכה ב-2007 הומלץ לערוך בדיקת אלקטרואנצפלוגרם (EEG) ודימות מוחי בטומוגרפיה ממוחשבת (CT) או בדימות תהודה מגנטית (MRI) MRI היא יותר רגישה בבדיקת התקף ראשון שסיבותיו אינן ידועות.
הבחנה בין התקף אפילפטי למצבים אחרים כמו התעלפות יכול להיות קשה. תיאור מהימן על ידי עד שראה את ההתקף הוא הגורם החשוב ביותר בקביעה אם היה התקף. כמו כן לא תמיד האנשים בסביבה מסוגלים להבחין שהחבר שלידם חווה ברגע זה התקף.
בדיקה גופנית.
רוב החולים נמצאים במצב פוסט-איקטלי אחרי התקף. במצב זה הם רדומים ולעיתים קרובות מבולבלים. עלולים להיות סימנים של פגיעות אחרות. מחקר קטן שנעשה מצא שמציאת סימני נשיכה בצד הלשון הייתה מאוד מועילה כאשר היא הייתה קיימת.
פעילות חשמלית חריגה מבודדת הנרשמת על ידי בדיקת אלקטרואנצפלוגרם בלי תצוגה קלינית נקראת התקף תת-קליני. התקפים כאלה יכולים לזהות את הרקע של הפעילות האפילפטית וכן בזיהוי הסיבות להתקפים.
קביעת הסיבה הבסיסית.
שיטות אבחון נוספות כוללות סריקת CT ודימות MRI או אנגיוגרפיה. בדיקות אלה יכולות להראות על פגיעות מבניות במוח ובלב, אך אצל רוב אלה שיש להם אפילפסיה לא רואים שום דבר מיוחד.
היות שיש אבחנות שונות להתקפים אין זה בלתי מצוי שחולה ייבדק בו זמנית על גורמים הקשורים ללב וסיבות אנדוקריניות. בדיקת רמת גלוקוז, למשל, היא פעולה הכרחית בטיפול בהתקפים משום שהיפוגליקמיה עלולה לגרום להתקפים וכישלון בשליטה ברמת הסוכר עלולה להיות מזיקה לחולה. סיבות אחרות שיש לקחת אותן בחשבון הן התעלפויות והפרעת קצב לבבי ולעיתים הפרעת פאניקה. בנוסף, ל-5% מן האנשים עם תוצאות חיוביות בתבחין הטיה משכיבה לעמידה עלולה להיות פעילות דמוית התקף שנובעת, כנראה, מחוסר חמצן במוח.
אבחנה.
הבחנה בין התקף אפילפטי למצבים אחרים כמו התעלפות יכולה להיות קשה. מצבים אחרים היכולים לחקות התקפים הם: התקף פסיכוגני, דיסטוניה, כאבי מיגרנה, הרעלת סטריכנין.
הטיפול.
יש להרחיק חפצים חדים או מסוכנים מסביבתו של החולה כדי שלא ייפגע. התקף הנמשך יותר מ-5 דקות מצריך התערבות חירום רפואית.