ברק כתב שירים רבים שהפכו ללהיטים בפי אחרים, בראשם השיר "Everybody Needs Somebody To Love" שהתפרסם בסרט האחים בלוז והשיר "Cry To Me" שהתפרסם בסרט ריקוד מושחת. למרות שלא היה זמר מפורסם עבור רוב האוכלוסייה, זכה להערכה רבה על ידי מוזיקאים שראו בו את אחד ממניחי היסוד למוזיקת הנשמה. המפיק ג'רי וקסלר אמר עליו שהוא "זמר הנשמה הגדול מכולם", שדרן רדיו הכתיר אותו ל"מלך הרוק-אנד-סול" (הלחם של רוקנרול ומוזיקת נשמה (סול)), כינוי שהפך לאחד החביבים עליו ועל מעריציו, כמו כן כונה "המלך סולומון" ובישוף מוזיקת הנשמה". בין האמנים שנקבו בשמו כהשראה נמנים אלביס קוסטלו, טום ווייטס, בוב דילן, ואן מוריסון, בריאן וילסון ועוד. בשנת 2002 יצא תקליטו זוכה פרס גראמי "Don't Give Up on Me", שנתן פרשנות לשיריהם. בשנת 2001 נבחר להיכל התהילה של הרוקנרול.
בהופעותיו ובהקלטות נהג לעמוד מאחורי דוכן של מטיף בכנסייה וההופעות נערכו כעין דרשה ארוכה, חלקה מחורזת, מלווה בחטיבת קצב, אורגן המונד וכלי נשיפה ממתכת, שהטיפה לאהבה, לשלום ולראייה אופטימית של המציאות. במהלך ה"דרשה" שולבו שירים קצביים. בשנות חייו האחרונות, כאשר שקל כ-150 ק"ג וסבל מבעיות בריאות, נהג להופיע כשהוא ישוב על כורסא שעוצבה ככס מלכות.
ברק נפטר מדום לב בנמל התעופה סכיפהול שבהולנד, לאחר טיסה מארצות הברית לקראת הופעה באמסטרדם. הוא הותיר 21 ילדים (ממספר נשים), 90 נכדים ו-19 נינים.
בנוסף להיותו זמר ויוצר, היה ברק, שכבר בגיל 12 התפרסם כ"ילד הפלא המטיף" גם מטיף וארכיבישוף של כנסיית "בית האל לכל בני האדם" (The House of God For All People).
Poupee de cire, poupee de son
רימניק
המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות
המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות (בצרפתית: Musée d'Art et d'Histoire du Judaïsme) הוא מוזיאון יהודי הממוקד ביהדות צרפת, השוכן ברובע המארה במרכז פריז.
היסטוריה.
בשנת 1986 ייעד ז'אק שיראק, אז ראש עיריית פריז, מבנה ששימש בעבר כבית אחוזה פרטי מפואר, אוטל דה סנט אניין (Hôtel de Saint-Aignan) לטובת מוזיאון שיוקדש ליהדות צרפת. בעיר פעל משנת 1948 מוזיאון לאמנות יהודית אשר העביר רבים מהאוספים שלו למוזיאון החדש. בשנת 1998, לאחר סיום העבודות שהחלו כחמש שנים קודם לכן, נחנך המוזיאון.
במוזיאון מוצגים פריטים מההיסטוריה היהודית בצרפת ובאזורים קרובים באירופה, מימי הביניים ועד לשואה והקמת מדינת ישראל.
מטרות המוזיאון.
להציג את אלפיים שנות חייהן של הקהילות היהודיות בצרפת. לשמר, לתעד, ללמד ולהפיץ יצירות הקשורות לאמנות ולהיסטוריה של היהודים. לעצב וליישם פעולות חינוכיות להכרת תרבויות יהודיות.
היצירות.
לתצוגת המוזיאון שלושה מקורות עיקריים: אוסף היודאיקה של שטראוס-רוטשילד. אוסף שהועבר ממוזיאון יהודי פרטי שהיה ברובע מונמארטר (בעקבות ההעברה מוזיאון זה נסגר) וכן כ-3,000 פריטים מגנזכו של אלפרד דרייפוס. כתוצאה מכך קיימת במוזיאון התמקדות מיוחדת בפרשת דרייפוס.
במוזיאון מוצגות יצירות של אמנים יהודים חשובים, בהם: מארק שאגאל, אמדאו מודיליאני וחיים סוטין.
בשנת 2011 אירח המוזיאון תערוכה של מארק שאגאל.
במבנה המוזיאון.
ספרייה עם 20 אלף מסמכים ולמעלה מ-3,000 פריטים אורקוליים. כמו כן, חנות ספרים על יהדות בתחומי האומנות, ההיסטוריה, הספרות, התרבות והפילוסופיה, ואולם הרצאות של כ-200 מקומות.
המוזיאון פתוח מדי יום, פרט לשבת. המוזיאון שוכן ב-rue du Temple מספר 71, לא רחוק ממרכז פומפידו.
אל-מהדי (ח'ליף עבאסי)
אל-חאכם הראשון (ח'ליף עבאסי)
אל-חאכם השני (ח'ליף עבאסי)
אל-חאכם (ח'ליף פאטמי)
השאם אבן עבד אלמלכ
מאסאיצ'י נימי
מאסאיצ'י נימי או מאסאיצ'י ניאימי (ביפנית: 新見 政一 - נימי מאסאיצ'י; 4 בפברואר 1887 - 2 באפריל 1993) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, והשתתף בכיבוש הונג קונג.
קורות חיים.
נימי נולד בהירושימה והיה בנה השני של משפחת חקלאים אשר גידלה סויה. הוא סיים את לימודיו במחזור ה-36 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1908, ושירת על משחתת של הצי היפני. בשנת 1910 למד בבית הספר לארטילריה ימית, ובתום לימודיו שב לשרת על משחתת.
בשנת 1914 קיבל דרגת סגן, ובשנת 1917 שב למכללת המלחמה של הצי של יפן והתמחה בארטילריה ימית. בשנת 1919 שב לשרת כקצין ארטילריה ראשי על משחתת, וב-1923 נשלח לבריטניה כנספח הימייה בשגרירות יפן, וכיהן בתפקיד עד 1925.
עם שובו ליפן שב לשרת על משחתת יפנית, ומונה לדרגת רב חובל בשנת 1929. ב-1 באפריל 1931 החל לפקד על המשחתת היפנית "אוי" ולאחר מכן פיקד על המשחתות ה"יאקומו" וה"מאיה".
ב-15 בנובמבר 1935 מונה לדרגת אדמירל וב-1937 ליווה את הנסיך צ'יצ'יבו לבריטניה לטקסי הכתרת המלך ג'ורג' השישי, ולאחר מכן לביקור בצרפת, בגרמניה ובארצות הברית. ב-15 בנובמבר 1939 מונה למפקד הצי הקיסרי היפני.
ב-4 באפריל 1941 פיקד על צי הפלישה לסין וסייע בכיבוש הונג קונג, תוך שהוא מפקד על המצור הימי על המושבה. לאחר כיבוש המושבה פיקד בפועל על שטחי המים של המושבה (בעוד שטאקאשי סאקאי פיקד על המושבה).
במרץ 1943 פרש מתפקידו הצבאי.
1913 ברוסיה
1913 ברוסיה הייתה שנה ה-300 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
העשור האחרון של המאה ה-2 לפנה&quot;ס
העשור השני של המאה ה-2 לפנה&quot;ס
ראובן שפר
ראובן שפר (8 ביוני 1925 – 22 במרץ 2011) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
ראובן שפר נולד ב-1925 בתל אביב. סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר אליאנס.
בצעירותו השתתף כזמר בולט במקהלת רון בניצוחו של קונראד מן, יחד עם שמעון ישראלי ודוד חנין.
בשנת 1957 הצטרף ללהקת הזמר "רביעיית מועדון התיאטרון" לצד גדעון זינגר, יענקלה בן סירא ושמעון בר. רביעיית מועדון התיאטרון ביצעה שירים שכתב עבורה חיים חפר, ביניהם "אין כמו יפו בלילות", "איך הפשפש עלה למעלה" והשיר בתרגומו של דן אלמגור "גוי של שבת".
במשך כעשור שיחק בתיאטרון גיורא גודיק ובתיאטרון חיפה ובשנת 1973 הצטרף לתיאטרון הקאמרי. במהלך הקריירה שלו, שיחק שפר בתיאטרון בתפקידים בולטים ומגוונים. בין תפקידיו היו יעקב במחזה "יוסף וכתונת הפסים" וקיסר אוסטריה ב"אמדאוס". כמו כן השתתף גם ב"איי לייק מייק", "החלילן מהמלין", "הוא הלך בשדות", "ייסורי איוב", "טוב", "", "כטוב בעיניכם", "ילדי הירח", "אמדאוס", "כובע הקש האיטלקי" ובעוד הצגות רבות.
בקולנוע השתתף שפר בין היתר בסרטים "סאלח שבתי", "ארבינקא", "תעלת בלאומילך", "עזית הכלבה הצנחנית", סלומוניקו, "צ'רלי וחצי", "נס בעיירה" וכן בסרט עטור הפרסים "Voyages".
שפר דיבב בסדרה המצוירת "הדבורה מאיה" משנת 1979 את פליפ החרגול, ושר את שיר הפתיחה. כמו כן בסרט "אליס בארץ הפלאות", תרם את קולו לדמותו של "הכובען המטורף".
שפר השתתף בשתי תוכניות של הטלוויזיה החינוכית - "גאומטריה" ו"חשבון פשוט" בתפקיד ד"ר גוטמן.
ב-1982 זכה בפרס אברהם בן-יוסף על גילום תפקיד הקיסר יוזף השני בהצגה אמדאוס.
בשנת 2011 נפטר שפר בביתו בתל אביב בגיל 86 ונטמן בבית העלמין ירקון. הוא הותיר אחריו אשה ושתי בנות.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב שלמה המלך 22.
בובת גרב (אינטרנט)
בובת גרב (באנגלית: Sock puppet; לעיתים גם בובת קש) היא מטבע לשון באינטרנט לתיאור זהות וירטואלית נוספת המופעלת על ידי חבר בקהילה מקוונת, מבלי שיתגלה הקשר בינה לבין הזהות המקורית של מפעילו. באמצעות דמות ווירטואלית זו, ניתן לייצג דעות בתוך הקהילה עם יותר "קולות", או לחתור תחת כללי הקהילה המקובלים על ידי הלהטת דיון סוער או בהשחתה סתמית. מקור הביטוי מתייחס לפיתום היוצר אשליית דיבור באמצעות בובת גרב, ולראשונה נעשה בו שימוש ברשת Usenet בשנת 1993, אולם השימוש השכיח בביטוי החל בשנת 1996.
שימוש בבובת גרב כדי לחזק את מעמד מפעילהּ בקהילה, לדוגמה על ידי הצגתה כתומכת בדעתו - הוא פסול ברוב הקהילות. אופן פעולה אחר אשר לעיתים נאסר הוא הפעלת זהות "טובה", המשתלבת באופן פרודוקטיבי בקהילה, וזהות "רעה", המנוצלת להשתלחות באחרים או הפרעה אחרת לקהילה, מבלי לפגוע במעמד הזהות הראשית.
עם זאת, ניתן לערוך הבחנה בין המונח "בובת גרב" לבין חשבונות "קש" משניים המשמשים לשמירת אנונימיות לגיטימית של בעלי החשבון, למשל, מניעת חשיפת פרטיו האישיים והמקצועיים או כאשר הוא מעוניין להשאיר בעילום שם את דעותיו בנושאים רגישים (כגון אנטישמיות, פורנוגרפיה), כאשר החשבון הראשי מאפשר להסיק מסקנות על זהותו האמיתית.
בדומה לבובת גרב, "בובת בשר" (Meat puppet) מציינת חשבון של משתמש חדש שהוזמן למאמר או דיון ספציפי רק במטרה להשפיע עליו. במונח נעשה שימוש לראשונה ברומן הטרילוגי נוירומנסר של ויליאם גיבסון משנת 1984.
התנהלות קהילות מול בובות גרב.
מאחר שבאתרים קהילתיים כגון ויקי פתוח, פורומים, בלוגים, רשתות חברתיות ועוד ניתן ליצור בובות גרב בקלות יחסית, קשה לאמוד בהם את מספר המשתמשים בפועל המייצגים השקפה מסוימת, לאור העובדה שמאחורי טיעונים דומים יכולים להסתתר מספר פסידונימים של אדם אחד.
אתרים האוסרים על תחזוקת דמויות וירטואליות מרובות, מפעילים בדרך כלל מערכות פיקוח ואכיפה לזיהוי מקרים שכאלו ומדכאים זאת באופן שיטתי. הגילוי של שימוש בבובות גרב מוביל בדרך כלל להרחקת כלל הזהויות המשותפות הידועות ולעיתים - גם לחסימת כתובת IP. הדבר נכון במיוחד במשחקים מקוונים, בהם בעל הבובה יכול לעוות את התוצאה. זהויות הופכות לחשודות לרוב עקב מנהגיהן, כגון:
דוגמאות ציבוריות בולטות.
דוגמאות בולטות בהן היו מעורבים אנשי ציבור או רשויות מדינה:
פנינה פלאי