קאונקאקאי (באנגלית: Kaunakakai) הוא יישוב במחוז מאווי, במדינת הוואי שבארצות הברית. זו העיר הגדולה ביותר באי מולוקאי (חלק מאיי הוואי). נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 3,425 תושבים. בשנות ה-30 העיר הפכה לפופולרית בעקבות השיר "The Cockeyed Mayor of Kaunakakai", אשר החל מסורת מתמשכת של בחירת ראש עיר לשם כבוד והערכה.
בתחילת המאה ה-19 המלך קמהאמהה החמישי העביר את עונות הקיץ באי מולוקאי שבהוואי בבית שבקאונקאקאי. הרחוב הראשי של קאונקאקאי, שדרת אלא-מלמא, נקראה על שם בית הקיץ של המלך.
גאוגרפיה ואוכלוסין.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח הכולל של העיר הוא 42.6 קמ"ר אשר מתוכם 33.2 קמ"ר הם אדמה ו-9.4 קמ"ר (שהם 22% משטח העיר) מים.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, היו בעיר 2,726 תושבים, 867 משקי בית ו-645 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 518.5 נפש לקמ"ר. בעיר היו 962 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 183.0 דירות לקמ"ר.28.8% מכלל התושבים בעיר הם ממוצא אסיאתי. ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 34,492 דולרים לשנה, ההכנסה החציונית למשפחה הייתה 39,348 דולרים לשנה. ההכנסה החציונית של הגברים לשנה היא 30,543 לעומת 22,337 דולרים של הנשים. בערך 15.5% מהמשפחות ו-20.6% מהאוכלוסייה נמצאו מתחת לקו העוני.
מירזא גולאם אחמד אל-קאדיאני
אלפרד ואלנסי
ד"ר אלפרד ואלנסי (25 בינואר 1878 – יולי 1944) היה משפטן, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-תוניסאי, ממייסדי "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה ונשיאה הראשון של ההסתדרות הציונית בתוניסיה בשנים 1920–1925. היה אחד הגורמים המרכזיים לפופולריות שהציונות זכתה לה בקהילה היהודית בתוניסיה מתחילת המאה ה-20.
במהלך השואה שהה בפריז, נתפס על ידי משטר וישי ונרצח במחנה ההשמדה סוביבור.
קורות חיים.
אלפרד ואלנסי נולד בתוניס בשנת 1878 כבן למשפחה אמידה. בנעוריו למד בגימנסיה צרפתית בתוניס, ולאחר מכן נסע ללימודים בצרפת ולמד משפטים באוניברסיטת מונפלייה. בעודו סטודנט הושפע מאוד מיהושע בוכמיל וביחד איתו היה פעיל בחוגים הציוניים שהנהיג מקס נורדאו, וכן היה למזכיר אגודת הסטודנטים הציונים במונפלייה. בשנת 1905 השלים תואר ד"ר למשפטים ופרסם כספר את הדיסרטציה שלו, שעסקה בדיני הגירושים האזרחיים של צרפת והשלכותיהם החברתיות. באותה שנה חזר לתוניס והיה ממקימי "אגודת ציון", הנחשבת לאגודה הציונית הראשונה בתוניסיה, והיה מעורב בהקמת מספר מועדונים ציוניים-עבריים בתוניס.
ואלנסי היה פעלתן בעבודתו למען הציונות ופרסם בתוניסיה שורה ארוכה של חוברות, פמפלטים ומאמרים בצרפתית ובערבית יהודית למען הרעיון הלאומי היהודי. בין היתר, פרסם מאמר בשנת 1911 בכתב העת הפריזאי "La Societe Nouvelle", שנתן מענה לביקורת של הפוליטיקאי הצרפתי אלפרד נקה (Alfred Naquet) על הציונות. בשנת 1912 ייסד ביחד עם רבי יוסף בראמי את כתב העת "קול ציון" בערבית יהודית, שהיה מכתבי העת הציונים הראשונים והחשובים בצפון אפריקה. בשנת 1919 פרסם ספר בשם "ציון וחירות" (Sion et liberté) המתאר את צמיחת הציונות ורעיונותיה. מאמרים רבים פרסם בעיתונות היהודית בתוניסיה, כגון העיתון אל-צבאח, ובעיתונות התוניסאית הצרפתית הכללית.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של ההסתדרות הציונית בתוניסיה, ארגון-גג עבור כל האגודות הציוניות שפעלו בתוניסיה עד אותה עת, ונבחר כנשיאה. ביחד עם רבי יוסף בראמי, הוא ייצג את יהודי תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון באותה שנה, הוועידה הציונית הראשונה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. בוועידה זו הוחלט על הקמת קרן היסוד, וד"ר ואלנסי מונה לכהן כראש השלוחה של הקרן בתוניסיה. על פי פרופ' מיכאל אביטבול, ההכשר שקיבלה הפעילות הציונית מהשלטונות הצרפתיים ומנהיגותו האישית של ואלנסי היו שניים מהגורמים הראשיים להצלחת הרעיון הציוני לזכות באהדה בקרב כל שכבות הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1926 העביר את מרכז חייו לפריז. שם היה מקורב לזאב ז'בוטינסקי ופעיל בברית הציונים הרוויזיוניסטים, ולימים מונה לחבר בוועד המנהל שלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ואלנסי נעצר בפריז וכמו יהודים אחרים נשלח תחילה למחנה הריכוז דראנסי. משם נשלח ברכבות למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין, שם הוא נרצח ביולי 1944.
אלפרד ולנסי
מה ידידות מנוחתך
אלפרד וואלנסי
הצבא הקיסרי הביזנטי
חציית טי
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי (ברוסית: Место встречи изменить нельзя) היא מיני-סדרה של הטלוויזיה הסובייטית שהוקרנה בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות בסוף שנת 1979. מייד עם הקרנתה הראשונה הסדרה זכתה בפופולריות רבה והיא מוקרנת בערוצים שונים ברוסיה עד היום. למרות הפופולריות הרבה, הסדרה לא זכתה בשום פרס. רק בשנת 1987, כבר לאחר מותו של ולדימיר ויסוצקי הוענק לו פרס ברית המועצות על השתתפותו בסרט.
הסדרה צולמה על פי רומן של אחים ויינר שיצאה לאור בשנת 1975. גם התסריט לסדרה נכתב על ידם. הצילומים החלו בשנת 1978 באולפנים באודסה וחלקית נמשכו במוסקבה כולל ב. במקור צולמו שבעה פרקים אך במהלך העריכה הם צומצמו לחמישה בלבד. בתפקידי משנה במיני-סדרה השתתפו יבגני יבסטיגנייב, סרגיי יורסקי, ארמן ג'יגרחניאן, זינובי גרדט. הפרק הראשון הוקרן ב-11 בנובמבר 1979, ב"יום המיליציה הסובייטית".
בשנת 2000 יצאה לאור גרסת הסדרה על תקליטור. בשנת 1999, לציון עשרים שנים מההקרנה הראשונה צולם סרט תיעודי על הסדרה.
תיאור הסדרה.
העלילה מתרחשת במוסקבה זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. למדור הפלילי של משטרת מוסקבה הגיע קצין מודיעין צבאי לשעבר מפקח ולדימיר שרפוב (ולדימיר קונקין) והוא הוצב לעבוד ביחד עם חוקר בעל ניסיון רב ראש מפלג ללוחמה בפשיעה וכנופיות פקד גלב ז'יגלוב (ולדימיר ויסוצקי). ביומו הראשון של השרות, אחד השוטרים הוותיקים נרצח במהלך פעילות מבצעית. ז'גלוב ושרפוב ממשיכים בחקירה ומגלים את הקשר בין הרצח לבין כנופיית "החתול השחור" שנוהגת להשאיר ציור של חתול שחור במקומות בו הם ביצעו שוד.
החקירה נמשכת ולקראת סיומה הוחלט להחדיר את שרפוב לכנופיה תוך העברת מסר מחבר הכנופיה שנעצר. להפתעתו מתברר לו שאחד מחברי הכנופיה הוא חייל שלו מתקופת המלחמה. חייל זה עזר לשכנע את ראש הכנופיה ששרפוב הוא איש בעל ניסיון פלילי רב ואכן יכול לעזור לשחרר את חבר הכנופיה מהמעצר.
בסוף הסרט חברי הכנופיה נעצרים, אך דווקא חייל לשעבר של שרפוב נהרג בשוגג במהלך ניסיון בריחה.
מגניפיקט (באך)
מגניפיקט ברה מז'ור הוא הלחנה של יוהאן סבסטיאן באך לטקסט של המזמור מגניפיקט, והיא ממוספרת 243 ברשימת יצירות באך. תחילה יצר באך גרסה בסולם מי במול מז'ור (שממוספרת 243a) לכבוד חג המולד 1723. ב-1733 עיבד את היצירה לרה מז'ור לכבוד חג הביקור. הטקסט הלטיני הוא מזמור שאמרה מרים, אם ישו לאחר שהתבשרה שהיא נושאת את ישו ברחמה.
מבנה.
היצירה מבוצעת על ידי חמישה סולנים: שני סופרן, אלט, טנור ובס, מקהלה בת חמישה קולות, שלוש חצוצרות, חליל, שני אבובים, שני אבוב ד'אמורה, שני כינורות, ויולה, טימפני ובאסו קונטינואו.
פרקי היצירה הם:
היסטוריה.
את הגרסה הראשונה ליצירה (במי במול מז'ור) כתב באך ב-1723, כשהיה מנהל המוזיקה בלייפציג, לכבוד תפילת ערבית של חג המולד 1723. לטקסט של מזמור מגניפיקט הוא הוסיף ארבעה קטעים שעניינם חג המולד והם שולבו ביצירה. ב-1733 עיבד את היצירה לסולם רה מז'ור והשמיט ממנה את קטעי חג המולד. היצירה בוצעה לראשונה באותה שנה, בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, בחג הביקור שחל אז ב-2 ביולי.
הארמייה הראשונה (בולגריה)
הארמייה הראשונה של צבא בולגריה (בבולגרית: Първа българска Армия) הייתה ארמייה בולגרית, אשר לחמה במלחמות בולגריה החל ממלחמת הבלקן הראשונה ועד למלחמת העולם השנייה.
מלחמות הבלקן.
ב-1907 ערך פרדיננד הראשון, מלך בולגריה רפורמות בצבא הנסיכות ובמסגרתן נקבע שבעת מלחמה יתארגן הצבא הבולגרי ב-3 ארמיות, כל אחת תמנה גרעין של 3 אוגדות ולכל אוגדה יגויסו חיילים מאותו אזור אוכלוסין. הבולגרים התבססו על צבא סדיר בהיקף של 60,000 חיילים בגילאי 21–23 ועוד כ-290,000 בכוחות מילואים ומיליציה.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הארמייה 94,875 חיילים שאורגנו בשלוש אוגדות רגלים וחטיבת פרשים אחת. מבחינת נשק קל, התבססו הבולגרים על רובה "Steyr-Mannlicher M1895" מתוצרת אוסטרו-הונגרית ורובה ברדן-2 מתוצרת רוסית. עוד סופקו לצבא הבולגרי גרסה רוסית של סמית' אנד וסון M1880 ו-1906 וכן אקדח חצי אוטומטי 9 מ"מ פרבלום דגם 1908 "Luger". ליחידות העזר בארמיות השדה ולכוחות המיליציה סופק רובה "M-1869 krnka" רוסי. כוחות הארמייה צוידו ב-56 מקלעי מקסים M-1908 ו-180 תותחים מרביתם בקוטר 75 מילימטרים ומקצתם בקוטר 120 מילימטרים. מרבית הארטילריה הייתה מתוצרת צרפתית ומיעוטה מתוצרת גרמנית. תחת פיקודו של וסיל קוטינצ'ב לחמה הארמייה בגזרות אדירנה, לילבורגאז ודרמה.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה אורגנה הארמייה השנייה ב-2 אוגדות רגלים וחטיבת רגלים נוספת. בראשית הקרבות נותבה הארמייה לגזרה הסרבית, אך עם הצטרפות רומניה לקרבות נגד בולגריה נסוגו הבולגרים לקווי הגנה בתוך בולגריה תוך התמודדות במספר חזיתות ולבסוף נאלצו לחתום על הסכם בוקרשט, במסגרתו איבדו את מרבית הישגיהם ממלחמת הבלקן הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה.