המפלגה הלאומית של האיכרים נקראה שוב לראשות הממשלה ב-6 ביוני 1932 והפעם את תפקיד ראש הממשלה מילא ואידה-וויבוד עצמו, כשמאניו ביקש להתפנות למאבק ב"קמרילה" - החוג שמסביב למלך קרול השני.
כראש ממשלה הצליח להשיג הלוואה של 50 מיליון פרנקים שווייצריים משווייץ לצורץ תשלום משכורות פקידי המדינה.
אחרי הבחירות ביולי 1932 המפלגה של מאניו וואידה-וויבוד ירדה בפופולריות ובייצוג בפרלמנט - אך שמרה עדיין על שיעור משמעותי של 40.3% מכלל הקולות. אולם ואידה הסתכסך עם ניקולאיה טיטולסקו, הציר של רומניה בלונדון, בגלל ניהול מגעים בוורשה עם ברה"ם ללא ידיעתו של זה, והסכים להתפטר ב-17 באוקטובר 1932.
ראשות הממשלה עברה שוב לידי יוליו מאניו, שהסכים לקבל את המנדט מהמלך בתנאי שיתן לו "יד חופשית" בניהול ענייני המדינה.
כהונתו השלישית כראש ממשלה.
ב-8 בינואר 1933 פרץ משבר ביחסים בין יוליו מאניו ובין המלך קרול השני.
וואידה התמנה שוב לראש ממשלה, במקום מאניו שהתפטר. בעקבות התפטרותו של מאניו גם מראשות המפלגה, ב 6 במאי 1933 ואידה-וווייבוד נבחר אף לתפקיד זה. ממשלתו הצטרכה להתמודד עם מאבקי עובדי שדות הנפט בפלוישט (1 בפברואר 1933) ושל פועלי מסילות הברזל (ה"צ'פריסטים" - מ ראשי התיבות צ'.פ.ר. - מסילות הברזל הרומניות). 7,000 עובדי הסדנאות של מסילות ברזל הכריזו על שביתה. הממשלה פעלה ביד קשה: הונהג מצב חירום בערים הגדולות ושדות הנפט והמפלגה הקומוניסטית שתמכה במאבק הפועלים הוצאה שוב מחוץ לחוק מתוקף חוק נגד ארגונים אנטי-ממלכתיים ואנטי-חברתיים. כמאתיים קומוניסטים נעצרו. הצבא נקרא להילחם בשובתים המפגינים. בו זמנית ואידה וווייבוד שמר על קשר אוהד עם התנועה הלגיונרית הקיצונית-ימנית אותה התכוון ל"תעל" ליעדים "בונים" כמו חסימת השפעת הקומוניזם.
לחוץ מעליית כוחם של הלגיונרים ומתעמולתם הבלתי נלאית נגדו, קרול השני דחף להתפטרותו של ואידה והחלפתו עם יון ג. דוקה.
למרות הסחיפה ימינה, נקט ואידה ווייבוד בגישות פרגמטיות במדיניות החוץ כשחתם ביולי 1933 על ההסכם בלונדון להגדרת התוקפנות ביחסים הבינלאומיים שנחתמה גם על ידי ברית המועצות, וניסה להגיע לשיפור היחסים עם השכנה הגדולה ממזרח.
הסכסוך עם יוליו מאניו. הקמת "החזית הרומנית".
בהיעדר תמיכה משביעה רצון בתוך מפלגתו PNŢ, ואידה ווייבוד התפטר ב-9 בנובמבר 1933 מראשות הממשלה וב-21 בנובמבר גם מתפקיד יושב ראש המפלגה הלאומית של האיכרים. בהצהרותיו הודה כי הטקטיקה שבה נקט (יחסים טובים עם ה"קמרילה" של המלך) נחלה כישלון ו"שבפוליטיקה אין סולחים על טעויות". הציע את ראשות המפלגה ליוליו מאניו. בסופו של דבר נבחר בתפקיד יון מיכלאקה.
ואידה-וויבוד הקצין בתקופה זו את עמדותיו הלאומניות-השוביניסטיות ובשנים 1933–1934 אימץ בהתאם מצע שכלל תמיכת בהנהגת "נומרוס קלאוזוס" ו"נומרוס ולאכיקוס" (להעדפת בני הרוב הרומני) שהיה מכוון בעיקר נגד המיעוט היהודי וההונגרי. במקביל שיפר את קשריו עם המלך קרול בשני ותמך בהגברת סמכויותיו. עמדות אלה שלא התקבלו על ידי רוב חברי מפלגתו הביאו לעזיבתו את המפלגה הלאומית של האיכרים לטובת הקמתה ב-25 בפברואר 1935 של סיעה עצמאית קיקיונית שנקראה (Frontul Românesc ) "החזית הרומנית", שתמכה בהגדלת הסמכויות של המלך.
אחד מאנשי המלך.
במחצית השנייה של שנות ה-30 ואידה-וווייבוד הפך לאחד מהמקורבים של קרול השני, לרבות בתקופת הדיקטטורה המלכותית בשנים 1938–1940. עם הקמת המשטר החד מפלגתי גם מפלגתו, "החזית הרומנית" חדלה להתקיים ב-30 במרץ 1938. התמנה ליועץ מלכותי, נבחר בהמשל ליושב ראש אספת הנבחרים החד מפלגתית בין 9 ביוני 1939 - 5 בספטמבר 1940. כמו כן בין 20 בינואר-22 ביוני עמד בראש המפלגה היחידה, חזית התחיה הלאומית, תחת חסות המלך. בתאריכים 28 ביוני- 4 ביולי 1940 מילא גם תפקיד של שר מדינה.
היותו תומך בקרול השני עמד לו לרועץ אחרי הקמת המשטר הצבאי-פאשיסטי ב-6 בספטמבר 1940. למרות זאת, הלגיונרים זכרו את אהדתו כלפיהם ולא הכניסו אותו לרשימת חיסולי החשבונות בשנים 1940–1941.
שנותיו האחרונות.
אחרי נפילת הדיקטטורה של המרשל יון אנטונסקו והתחזקות הקומוניסטים בשלטון בחסות סובייטית, ב-24 במרץ 1945 ואידה וויבוד נעצר ובשנת 1946 הועמד במעצר בית. הוא נפטר במרץ 1950 בגיל 78 ,בביתו בסיביו, ברחוב מולדוביי 26. נקבר ללא ציון שמו בקפלה הקתולית של בית הקברות המרכזי בסיביו. רק אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, בשנת 1990 שרידיו הועברו לקבורה בבית קברות קטן על יד כנסייה היוונית-קתולית פטרו ופאבל, או "פרינטרה בראז" (Printre Brazi "בין עצי האשוח") בסיביו, לצידם של פוליטיקאים רומנים חשובים כמו גאורגה בריציו, יואן ראציו ואלכסנדרו פאפיו-אילריאן.
חייו הפרטיים.
ואידה-ווייבוד היה נשוי החל משנת 1901 לאלנה ספראנו (נפטרה ב-1943) בת של הסוחר היווני האמיד אנסטסיֶה ספראנו מן העיר בראשוב והיה אב לשלושה בנים, ביניהם מירצ'ה, מהנדס במקצועו, ולבת. נכדו, מירצ'ה ואידה-וויבוד (יליד 1941) הוא מבקר ספרות, פילולוג וסופר.
הקשר עם הבונים החופשיים.
ביולי-אוגוסט 1919, בעת שהותו בצרפת בימי המו"ם בוועידת השלום בפריז, ואידה-ווייבוד התקבל כ"חניך" בלכשה המאסונית "האינטלקטואלית" ע"ש ארנסט רנאן. בספטמבר 1920 השתתף בנעילת הכנס השנתי של לשכת "גראן אוריאן דה פראנס" (Grand Orient de France).
לפי טענות אחדות - אולי של אויביו, ביוני 1923 נבחר ברומניה לחבר מצטיין של "המקדש הסוברני של רומניה" Suveranul Sanctuar al României (הפולחן "ממפיס-מצרים") ובשנת 1928 עלה לדרגת "סגן אורטור גדול".
אתר על בונים חופשיים מפורסמים ברומניה- 2009–2010, גישה ב-12.4.2011
ייתכן כי היה חבר בחוגי הבונים החופשיים בקלוז' בערך עד שנת 1930 אולם הוא הכחיש זאת מכל וכל. מכיוון שהבונים החופשיים היוו מטרה מועדפת להתקפות התעמולה הימנית הקיצונית, ואידה -ווייבוד, שמאוחר יותר בשנת 1941 הואשם בקשר עם הבונים החופשיים על ידי טומה פטרסקו, עורך העיתון "קובנטול", הרגיש ואידה-ווייבוד צורך להמעיט בחשיבות השתייכותו בעבר לארגונים של הבונים החופשיים בצרפת והציג אותה כמהלך אופורטוניסטי לצורך הגנת האינטרסים הרומניים בחו"ל. טען שהרבה מקרב מנהיגי המעצמות שנכחו בוועידת השלום בפריז היו בונים חופשיים, כולל דייוויד לויד ג'ורג', ויטוריו אמנואלה אורלנדו, ז'ורז' קלמנסו והנשיא וודרו וילסון, מה שלא היה נכון. יחד עם ואידה וויבוד פעלו בקרב הבונים החופשיים בפריז גם אישים רומנים טרנסילבנים אחרים הקרובים אליו - קאיוס ברדיצ'אנו, וויקו ניצסקו, טראיאן וויה, מיכאי שרבאן וגאורגה קרישאן.
קישורים חיצוניים.
גישה ב-12 באפריל 2011 (" ?Virgil Zamfirescu - "Cine a fost Vaida Voevod)
"Partide politice și minorități naționale în România în secolul XX' vol.IV ', Techno-Media Sibiu, 2009
[https://www.academia.edu/8357736/Sistemul_instituţional_şi_strategia_de_politic פטרה צורליה %C4%83_maghiar%C4%83_a_guvernelor_din_Budapesta_1918_1938._In_Vasile_Ciobanu_Sorin_Radu_szerk._Partide_politice_%C5%9Fi_minorit%C4%83%C5%A3i_na%C5%A3ionale_din_Rom%C3%A2nia_ [%C3%AEn_secolul_XX._Techno_Media_Sibiu_2009_55-65._p
"Alexandru Vaida Voevod a intrat în masonerie pentru a ajuta România la Conferinţa de Pace de la Paris din 1919"
הסגר ימי
אלכסנדרו ואידה - ווייבוד
אלכסנדרו ואידה-וויבוד
מוראד מוואפי
מוראד מוואפי (בערבית: مراد موافي; נולד ב-2 בפברואר 1950 באלכסנדריה) הוא איש צבא ומודיעין מצרי. כיהן ראש המודיעין הכללי במצרים בשנים 2011–2012.
מוואפי נכנס לתפקידו כראש המודיעין הכללי ב-31 בינואר 2011, עת מונה לתפקיד על ידי הנשיא חוסני מובארכ כדי להחליף את עומר סולימאן, כשזה מונה לסגן נשיא מצרים בעקבות ההפגנות ההמוניות שפרצו. לפני מינויו כראש המודיעין הכללי היה מוואפי מושל מחוז צפון סיני.
מוואפי סיים את לימודיו במכללה ב-1970 ומילא שורת תפקידים צבאיים, מתפקידי פיקוד שונים בצבא מצרים ועד למינויו למפקד פיקוד מערב. בשנים טרם מינויו למושל מחוז צפון סיני, היה ראש המודיעין הצבאי. מוואפי זכה בעיטורים ממלכתיים לא מעטים, הוא בוגר האקדמיה הצבאית הגבוהה על שם נאצר וחבר במטה הכללי המצרי.
ב-8 באוגוסט 2012 הדיח אותו נשיא מצרים, מוחמד מורסי, מתפקידו ומינה במקומו את סגנו, מוחמד ראפת שחאתה, בעקבות מתקפת הטרור על אנשי כוחות הביטחון המצריים סמוך לגבול עם ישראל.
מוואפי נשוי ואב לבן ולשתי בנות.
המלחמה הסורית השנייה
המלחמה הסורית השנייה הייתה המלחמה השנייה שפרצה בין בית סלאוקוס לבית תלמי על השליטה בקוילה סוריה, והתרחשה בין השנים 260 לפנה"ס ל-253 לפנה"ס.