האזור בו שוכנת כיום העיירה הייתה בעבר מקום מושבם של בני הטרממבה. מגלי ארצות פורטוגלים סיירו באזור בראשית המאה ה-17, ומיפו את קו החוף. ב-1613 הקים במקום ז'רונימו דה אלבקרקה מבצר, אך עקב התקפות של התושבים המקומיים ושל פריבטירים צרפתים הוא ננטש כבר ב-1614. במהלך הכיבוש ההולנדי של צפון-מזרח ברזיל, השתלטו ההולנדים על המבצר ב-1637, והקימו אותו מחדש. גם הם לא עמדו בהתקפות התושבים המקומיים, והם נטשו אותו ב-1644. לאחר שהפורטוגלים החזירו לעצמם את השליטה באזור, הם ניסו להקים מבצר חדש ב-1655, אך לא השלימו את בנייתו.
במשך מאות שנים נותר האזור הקשה לגישה מבודד, ורק ב-1923 הוקם במקום כפר דייגים קטן. ב-1952 הוקם מגדלור על גבעה המתנשאת לגובה של 120 מ' ממזרח לכפר. ב-1984 החל האזור לשנות את אופיו באופן דרמטי. הדיונות והלגונות הסובבות את הכפר, וכן חוף הים שלו, הוכרזו כאזור מוגן. באותה שנה, הגדיר הוושינגטון פוסט את חוף הים של ז'ריקואקוארה כאחד מעשרת חופי הים היפים בעולם. כתוצאה מכך, הפך כפר הדייגים הקטן למוקד תיירות למטיילים מרחבי העולם וב-6 במרץ 1991 קיבלה מעמד של רשות מקומית עצמאית. ב-2002 הוכרז האזור המוגן כפארק לאומי.
חרף השינוי באופי היישוב, התשתיות בו התפתחו באיטיות. עד 1998 סופק החשמל לעיירה באמצעות גנרטורים, ורק באותה שנה התחברה לרשת החשמל הארצית. בנוסף, בעוד שבאזור ז'יז'וקה נסללו מספר כבישים, באזור ז'ריקואקוארה, המצוי כולו בשטח הגן הלאומי, דרכי עפר, והגישה אליה אפשרית רק ברכב שטח.
גאוגרפיה.
תחום השיפוט של ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה משתרע על פני כ-200 קמ"ר. האזור המיושב של ז'יז'וקה מצוי בחלק הדרומי, בסמוך לכביש המדינתי CE-085, המחבר בין פורטלזה לקמוסים. באזור זה מצויים בית העירייה ומרבית מוסדות הציבור. צפונית לאזור המיושב מצויה לגונת ז'יז'וקה, הנשפכת לאוקיינוס האטלנטי שמצפון. האזור הצפוני, הכולל דיונות רבות, הוא תחום הגן הלאומי, המשתרע על פני 88.5 קמ"ר. בשטח הגן הלאומי מצוי גם האזור המיושב השני, ז'ריקואקוארה, ובו מרוכזים גם מרבית בתי המלון ושירותי התיירות. אזור מיושב זה נמצא בצדו המערבי של חצי אי קטן.
תיירות.
מספר אתרי טבע בתחומי העיירה מהווים את מוקדי המשיכה לתיירים:
בנוסף לאתרי הטבע, מתקיימות בעיירה, בחוף הים שלה ובדיונות הסובבות אותה פעילויות כגלישת רוח, גלישת גלים, גלישת עפיפונים, סקי חול, טיולי באגי ורכיבה.
ז'ריקואקוארה
פאטרישיה היטון
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (הממלכה המאוחדת)
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (באנגלית: Social Democratic Party) הייתה מפלגה מרכז-שמאלית בריטית שפעלה בשנים 1981–1988.
היסטוריה.
המפלגה הוקמה ב-1981 על ידי רוי ג'נקיס, דייוויד אואן, ביל רוג'רס ושירלי ויליאמס, חברי פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור, בעקבות התחזקות האגף השמאלי במפלגת הלייבור בראשות מייקל פוט ופניה אידאולוגית לשמאל והכנסת דרישות כמו פרישה מן הקהילה האירופית והלאמה של תעשיות.
המפלגה החדשה זכתה לתמיכה רבה עד שנראה ריאלי שהיא תוכל להחליף את הלייבור כאחת משתי המפלגות הגדולות במדינה. בבחירות 1983 היא הקימה רשימה משותפת עם המפלגה הליברלית. הרשימה החדשה אמנם זכתה ביותר קולות מהלייבור אולם כתוצאה משיטת הבחירות האזורית שנהוגה בבריטניה המפלגה זכתה בפחות מושבים ממפלגת הלייבור; מנהיג הלייבור מייקל פוט האשים את הפלגנות של הרשימה החדשה בניצחון המפלגה השמרנית.
גם בבחירות ב-1987 המפלגה רצה ברשימה משותפת עם הליברלים. כעבור שנה שתי המפלגות התאחדו והקימו את המפלגה הליברל-דמוקרטית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (בריטניה)
קארל טאוסיג
קרל טאוסיג (בגרמנית: Carl Tausig; 4 בנובמבר 1841 - 14 ביולי 1871) היה פסנתרן יהודי פולני, מלחין ומורה למוזיקה. היה תלמידו של פרנץ ליסט ובמהלך חייו הקצרים מאוד ליווה את ריכרד וגנר. טאוסיג נודע בעיקר בזכות העיבודים שלו ליצירות לפסנתר של מלחינים מפורסמים רבים.
קורות חיים.
טאוסיג נולד למשפחה יהודית בוורשה. קיבל את ההכשרה המוזיקלית הראשונה שלו מאביו, המלחין ותלמידו של זיגיסמונד תאלברג אלויס טי טאוסיג (1820-1885). בגיל 14 נסע לויימאר כדי לרכוש השכלה מוזיקלית אצל פרנץ ליסט, והפך במהרה לתלמידו האהוב.
טאוסיג ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1858 בקונצרט בברלין בניצוחו של הנס פון בילוב, ולאחר מכן יצא לסיור קונצרטים ברחבי גרמניה, שנמשך שנתיים. מבקרים אחדים העריצו את הכישורים הטכניים, שהפגין בנגינה על פסנתר, בעוד אחרים מצאו את נגינתו רועשת ושתלטנית. מבין המבקרים היו שהתייחסו בסלחנות לנגינה ה"אקסצנטרית-ליסטיאנית" שלו, וסברו שזו תשתפר עם התבגרותו. בגיל 16 פגש בציריך את ריכארד ואגנר, והפך לחסידו המסור. ואגנר, שהביע עמדה אנטישמית בוטה במאמרו היהדות במוזיקה, התיידד עם טאוסיג על אף מוצאו היהודי, והציג אותו לפני מעריציו. בשנת 2013 יצא הסרט "היהודים של ואגנר", שעוסק בין היתר ביחסים המורכבים בין השניים. טאוסיג הכיר לוואגנר את עמיתו המשורר פטר קורנליוס, חסיד נוסף של המלחין.
מוצאו היהודי של טאוסיג מוזכר במכתב ששלח המלחין הגרמני הנחשב לליברלי יותר, היינריך מארשנר, שבו מכונה טאוסיג "היהודי הקטן".
לאחר שהות קצרה בדרזדן בשנת 1862, נסע טאוסיג לווינה, שם לא זכה להכרה. בווינה ב-17 אפריל 1864, ביצע לראשונה יחד עם ברהמס את הסונאטה הגדולה של ברהמס לשני פסנתרים. טאוסיג העריץ את ברהמס והתיידד עמו. בשנת 1865 נישא לסראפין פון וראבליי (Seraphine von Vrabely) והתיישב בברלין, שם פתח באותה שנה בית ספר ללימודים גבוהים בפסנתר. בתחילת 1871 תמך ב"פסטשפילהאוס" של ואגנר, והקים יחד עם תלמידה שלו, הרוזנת מארי שלייניץ, ארגון חסות לפסטיבל ביירוית. ואגנר שיבח אותו על שהרים "תרומה יוצאת דופן ועל האנרגיה הנפלאה" שלו.
זמן קצר לפני מותו ערך טאוסיג כמה סיבובי הופעות בגרמניה וברוסיה, והתקבל בהתלהבות גדולה. טאוסיג מת בלייפציג מטיפוס ב-14 יולי 1871, בגיל 29. נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי "Friedhof III der Jerusalems- und Neuen Kirchengemeinde".
יצירותיו.
תפוקתו של טאוסיג כמלחין קטנה וכיום ממעטים לעסוק בה. לצד יצירות מקוריות לגמרי, עיבד לפסנתר יצירות של מלחינים רבים וכתב מספר יצירות פדגוגיות לצורכי הוראה ותרגול.
מה שנותר מיצירתו של טאוסיג נועד לפסנתר בלבד. חלק מן היצירות שלא יצאו לאור מופיעות ברשימה. יצירות אחרות שלא יצאו לאור או אבדו עם השנים אינן מופיעות ברשימה. אלה כוללות עיבוד לאטיוד אופוס 25 מס' 2 של שופן וחיבורים תזמורתיים (קונצ'רטו לפסנתר וגרסה תזמורתית של "אוניית הרפאים" (Das Geisterschiff).
מבין יצירותיו המקוריות של טאוסיג ועיבודיו הרבים ליצירות קלאסיות ראויים לציון החיבורים הבאים: שני אטיודים קונצרטיים, המחליפים תעתיקים מוקדמים לפסנתר לבלדה הסימפונית שלו "אוניית הרפאים"; נעימות צוענים הונגריות, חיבור לפסנתר; "ערביות וינאיות חדשות"; תרגילי אצבעות ברמה גבוהה; מבחר תרגילים מתוך "גראדוס אד פרנסום" של קלמנטי; תעתיק לטוקטה ופוגה של באך ברה מינור, רי"ב 565; ותעתיקים ל"הזמנה למחול" של ובר ולשש רביעיות מיתרים של בטהובן; עיבודים למארש הצבאי מס' 1 ברה מז'ור של שוברט וליצירות של וגנר - אמני השירה מנירנברג, "דהרת הוולקירות" ושיר האהבה של זיגמונד.
תעתיקים.
כמה מן היצירות הללו נשארו לא-גמורות; במידת האפשר, ניתנו להלן פרטים על מצב כתב היד.
טאוסיג נחשב לאחד משלושת הפסנתרנים הגדולים של המאה התשע עשרה, לצד פרנץ ליסט ואנטון רובינשטיין.
קרל טאוסיג
רבקה שץ
רבקה ש&quot;ץ
פרגזיה
פרגזיה (בפורטוגזית: Freguesia) היא יחידת חלוקה מנהלית טריטוריאלית הקטנה ביותר בפורטוגל וגם בכמה מושבות פורטוגזיות לשעבר, כמו מקאו, שהיא חלק מסין וכף ורדה שבאפריקה. היא שקולה למועצה מקומית, להבדיל מ"פארוקיה" (paróquia), שהיא יחידת חלוקה כנסייתית. הפרגזיה ממלאת בפורטוגל גם תפקיד של מחוז בחירה.
הפרגזיה היא תת-יחידה של היחידה הקרויה "קונסליו" ("concelho", "מועצה"), שמשמעותה היא מועצה עירונית או "מוניקיפיום". הפרגזיה מנוהלת על ידי "ז'ונטה" (junta de freguesia) הנבחרת מתוך אספת הפרגזיה (assembleia de freguesia) העומדת לבחירה כל 4 שנים. בראש הז'ונטה עומד יושב ראש.
לאחר הרפורמה של 2013 יש בפורטוגל 3,091 פרגזיות ו-308 קונסליוש.
בפורטוגל.
אטימולוגיה והיסטוריה.
המילה "פרגזיה" נוצרה מהלחמת המילים הלטיניות "Filli Eclesiae" (פילי אקלסיאה), כלומר "בני הכנסייה".
עד לתקופת הליברליזם בהיסטוריה של פורטוגל, במאה ה-19, המושגים "פרגזיה" ו"פארוקיה" והמושגים "קונסליו" (מועצה) ו"מוניסיפה" (מוניקיפיום) היו מילים נרדפות. זאת מפני שפורטוגל ירשה מבנים אזרחיים וכנסייתיים שהיו מעורבבים מימי הביניים. המושג "פְרֶגֵש" (freguês), תושב הפרגזיה, זהה לזה של חבר הפארוקיה, נתון לניהולו של הכומר.
הרפורמה המנהלית מ-18 ביולי 1835 קבעה מבנה אזרחי נבדל, שנקרא "זיונטת הפארוקיה" ("Junta de Paróquia"), שהוא אוטונומי לעומת המבנה המנהלי הכנסייתי. למרות שהז'ונטה האוטונומית (המוסד הפועל המקומי) לקח לאחריותו את ניהול העניינים האזרחיים של הפארוקיה, ההתייחסות לאזרחים ולחלוקת השטח ממשיכה להיות כאל חלוקה מנהלית כנסייתית.
אחרי מהפכת 1911 המשטר הרפובליקני, האנטיקלריקלי, החליט להבליט את ההבחנה בין המבנים האזרחיים ובין אלו הכנסייתיים של המדינה. בהתאם לחוק מס. 621 מ-23 ביוני 1916, ה"פארוקיות" האזרחיות קיבלו את השם "פרגזיות" והז'ונטה שלהן שינתה את שמה ל"ז'ונטה דה פרגזיה".