בלחימה הקשה היו לצה"ל שישה הרוגים ו-11 פצועים. לדברי עמי אילון, שהיה סגן מפקד חוליית המאחז בפשיטה, מתוך 40 הלוחמים שנלחמו בפועל על האי - רק שניים לא נפצעו או נהרגו. על פי צה"ל, למצרים היו בקרב בין 70 ל-80 הרוגים וכל מצרי שלא נהרג, נפצע. במהלך המבצע התברר כי המכ"ם ביעד היה דמה.
עמי אילון, שנפצע קשה במהלך הקרב, עוטר בעיטור הגבורה על חלקו בקרב. כמו כן, עוטר גיל לביא בעיטור העוז; ואילן אגוזי, דב בר, גדי קרול וזלי רוט עוטרו בעיטור המופת.
התגובות והערכת הפעולה בישראל ובמצרים.
מפקד הפשיטה אלמוג תיאר את האתגרים והקשיים בתכנון הפעולה ובמהלך הלחימה על הגג החשוף ובחדרים שסביב לחצר המבצר: הימצאות היעד בלב-ים; היותו מבוצר, נישא וצפוף; עמוס בחיילי אויב רבים; גדוש בחדרים ובעמדות-נשק כבד ובינוני רבים; מהכוח המצרי נמנעה האפשרות להימלט (בגלל הים) ולכן הוא נאלץֹ להילחם על נפשו בעקשנות; הגל הראשון של התוקפים נאלץ לחדור ליעד ישירות מהמים ולהסתער עליו בהימצאו מתחת לעמדות האויב; בתנועה ליעד הוא נתקל בזרמי-ים בלתי צפויים שהקשו עליו את ההתקדמות בשחייה ובצלילה אל היעד; תקלת דיווח ותקשורת שאירעה בשלב החדירה ליעד גרמה לעיכוב בהגעת הגל השני ליעד ואילצה את הגל הראשון להמשיך בלחימה על הגג החשוף ללא חיפוי מצד הגל השני שתוכנן לתת לו זאת מתוך החצר.
באותם ימים נטען, כי לפשיטה ולהצלחתה הייתה חשיבות מכרעת, שכן היא תרמה לאמון המטכ"ל ביכולתן של יחידות הקומנדו לעמוד במשימות פשיטה וחדירה לעומק האויב, והיוותה מכה קשה למצרים שנפגעו במה שחשבו למוצב החזק ביותר שלהם. על כך התבטא רפאל איתן, שפיקד על המבצע כולו כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, ונמצא בסירת-גומי בקרבת האי בעת הלחימה על היעד:
ד"ר מוסטפא כבהא מצא עדויות להשפעה המוראלית שהייתה לפעולה זו על המצרים:
ב-1997 התפרסם בארצות הברית הספר "Great Raids In History", בו מתוארות פשיטות מפורסמות שהתבצעו ב-400 השנים האחרונות בארצות ובזמנים שונים. הפשיטה על האי גרין נבחרה להיכלל, כמבצע הישראלי יחיד, בין 19 הפשיטות שתוארו בספר.
המצרים הציגו תמונה הפוכה, לפיה הצליחו למנוע את הפשיטה ולגרום לכוח הפושט אבדות קשות.
נתוני האבדות בצד המצרי כי למצרים נהרגו 16 איש, 7 מהם כתוצאה מההפגזה הארטילרית המצרית על האי, ו-14 פצועים, מהם 3 קצינים.
שר הביטחון משה דיין הגדיר את תיאור האי כ"יעד מבוצר" כ"אקטיביזם רטרו-אקטיבי". גם הרמטכ"ל חיים בר-לב הודה שבגלל האבדות
העיתונאי אמיר אורן טען שאבדות צה"ל בפשיטה, יחד עם הפלתם של שני מטוסים במבצע בוקסר, גרמו להלם ואכזבה בציבור הישראלי.
החומר התורשתי
סיוטה
פרידריך פון גנץ
פרידריך פון גנץ או פרידריך גנץ (בגרמנית: Friedrich von Gentz; 2 במאי 1764 – 9 ביוני 1832) היה סופר, עיתונאי והוגה דעות גרמני. מהמתנגדים החריפים ביותר למהפכה צרפתית. את חיבוריו פרסם גנץ בעיתונות האירופאית לאורך כל תקופת חייו הבוגרים.
גנץ נולד בברסלאו ב-2 במאי 1764, לאב פרוסי ואם צרפתייה. למד פילוסופיה והיה אחד מתלמידיו המרכזיים של עמנואל קנט.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 התלהב ממנה גנץ ונחשב לאחד מתומכיה. עד מהרה שינה גנץ את דעתו מן הקצה על הקצה והפך לגדול מתנגדי המהפכה בגרמניה. גנץ אימץ את דעותיו של אדמונד ברק וב-1793 תרגם את חיבורו האנטי מהפכני- מחשבות על המהפכה בצרפת לגרמנית. מעט לאחר מכן כתב את הספר השוואת המהפכה האמריקנית למהפכה הצרפתית, הספר תורגם מאוחר יותר לאנגלית ושימש ככלי תעמולה כנגד הליברלים, תומכי המהפכה הצרפתית בבחירות ב-1800.
גנץ האמין בחירויות הפרט מחד והתנגד בכל כוחו לשוויון ולדמוקרטיה. את הדמוקרטיה קינה "דיקטטורה של ההמונים".
גנץ כמו ברק הזדהה ותמך במהפכה האמריקנית והתנגד למהפכה צרפתית. במהפכה האמריקנית הוא ראה מלחמה לגיטימית שהגנה על זכויות היסטוריות שהוא ראה אותם כקדושות והשלטון הבריטי פגע בהם. המהפכה הצרפתית לעומת זאת נתפסה אצלו כפגיעה בזכויות ההיסטוריות של האצולה. גנץ כמו ברק שאף לא מעט מהתזה שלו מהמהלך ההיסטורי וטען כמוהו שההיסטוריה מראה שמצב של דמוקרטיה או שוויון זכויות איננו אפשרי.
גנץ שימש יועץ לא רשמי לממשלות האירופאיות השונות בניסיון לכרות ברית אנטי- מהפכנית (ריאקציונית) כנגד צרפת המהפכנית.
הידידות שנרקמה בין גנץ למטרניך גם היא הגבירה את השפעתו של גנץ, במיוחד עם מיניו של מטרניך לקנצלר של אוסטריה.
ב-1814 שימש גנץ כמזכיר הכללי של קונגרס וינה שהחליט על הריאקציה שבעיקרה חזרה למצב הכלכלי, הפוליטי ובעיקר החברתי שהיה לפני המהפכה הצרפתית.
פרידריך גנץ
מחשבות על המהפכה בצרפת
עמנואל קנט
ר&quot;מ (פירושונים)
כריסטיאן וירט
כריסטיאן וירט (בגרמנית: ; 24 בנובמבר 1885 - 26 במאי 1944), מאנשי המפתח ב"מבצע ריינהרד" ואיש משטרה נאצי. היה מעורב בביצוע פשעים נגד האנושות.
חלקו בשואה.
וירט נחשב למומחה רצח בגזים, אחד מאנשי "מבצע אותנסיה", ומאנשי המפתח ב"מבצע ריינהרד". לאחר תחילת ההשמדה בטרבלינקה ביולי 1942, התמנה כריסטיאן וירט למפקח הראשי על שלושת המחנות שנכללו במבצע ריינהרד - טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ.
בעת שהותו במחנה בלז'ץ, ניסה וירט למצוא את השיטה היעילה והמהירה ביותר לטיפול במשלוחי היהודים, מהגעתם למחנה ועד רציחתם וקבורתם. לשם כך הוא ביצע המתות ניסיוניות. הוא פיתח עקרונות שעל פיהם בוצע תהליך ההשמדה, אורגן מבנה המחנה ונקבעו הפעולות השונות אשר נכפו על המובאים, מזמן ירידתם מהקרונות ועד השמדתם.
כל הפעולות התבצעו במהירות רבה כדי שהמגורשים לא יספיקו להתבונן ולתפוס את המתרחש, וכדי לשתק את תגובותיהם ובכך להכשיל ניסיונות בריחה או התנגדות. המהירות גם נועדה להעלות את כושר ההרג של המחנה ובכך איפשרה לקלוט ולהשמיד יותר משלוחים ביום אחד.
היהודים יועדו לבצע את כל העבודות הפיזיות הקשורות לתהליך ההשמדה: הרחקת הגוויות מתאי הגזים וקבורתן, עקירת שיני הזהב, איסוף בגדיהם וחפציהם של הנרצחים ומיונם. לשם כך, מכל משלוח נבחרו עשרות או מאות צעירים יהודים חסונים אשר ביצעו את העבודות הללו למשך מספר ימים ואחר כך נרצחו. קבוצה אחרת של אסירים יהודים (אנשי מקצוע) הושארה בחיים בכל מחנה כדי לספק שירותים שונים לאנשי הסגל הגרמנים והאוקראינים (נגרות, סנדלרות, חייטות ועוד). קבוצה זו הוחזקה בנפרד מן היהודים אשר נשלפו מן המשלוחים לשם העבודה הפיזית במסגרת מכונת ההשמדה.
שלושת מחנות "מבצע ריינהרד" היו בעלי מבנה דומה. המיומנות והניסיון שנצברו בעת הקמת בלז'ץ וסוביבור, בנוגע לאופן הבנייה בכלל ולביצוע תהליך ההשמדה בפרט, נוצלו לשם תכנונו, הקמתו והפעלתו היעילה של מחנה טרבלינקה. שיטת ההרג שפיתח כריסטיאן וירט איפשרה את רציחתם של רבבות יהודים מדי יום בשלושת מחנות "מבצע ריינהרד".
ב-3 בנובמבר 1943 התבצעה על פי פקודת וירט "אקציית ארנטפסט" (בגרמנית: Aktion Erntefest, "מבצע חג הקציר") שהיוותה את אחת הרציחות האיומות ביותר בשואה, במסגרתו נרצחו כל היהודים שנותרו במחוז לובלין ובגטו לובלין, וכן כל עובדי הכפייה במחנות. כ-43,000 יהודים נרצחו בטבח והוא היווה את סיומו של מבצע ריינהרד.
סופו.
לאחר סגירתם של שלושת מחנות המוות בשלהי 1943 הועברו אנשי הצוות שלהם לאזור טריאסטה בגבול איטליה - סלובניה כדי להילחם בפרטיזנים ולהשמיד את יהודי האזור. וירט נהרג במאי 1944 ממארב של פרטיזנים.
בל X-1
בל X-1 (בל מודל 44) היה מטוס ניסוי אמריקאי המונע במנוע רקטי. הוא היה הראשון ששבר את מחסום הקול. המטוס סומן בהתחלה (XS-1 (eXperimental Supersonic (נסיוני על-קולי).
זה היה פרויקט משותף לסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) ולחיל האוויר של צבא ארצות הברית (שהפך באותו הזמן לחיל האוויר של ארצות הברית USAF). המטוס פותח ונבנה על ידי חברת בל איירקראפט.
הרעיון לפיתוח ובניית המטוס נהגה בשנת 1944. המטוס תוכנן ויוצר בשנת 1945.
ה X-1 שאותו הטיס בטיסה ההיסטורית קפטן צ'ארלס ייגר, היה המטוס המאויש הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית. הוא גם היה הראשון בסדרה של מטוסי ה-X שהיא סדרה של מטוסים נסיוניים אמריקאים המונעים במנועי רקטה או סילון. הם תוכננו לנסות טכנולוגיות חדשות ופורצות דרך בתחום התעופה והחלל.
תכנון ופיתוח.
בעיית מחסום הקול במטוסים.
בסוף שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים פותחו מטוסי קרב מונעים במנועי בוכנה, בעלי ביצועים גבוהים. כאשר מטוסים אלה נכנסו לצלילה בעוצמה מלאה הגיעו למצב של "קפיאת" ההגאים. חלק מהמטוסים התרסקו מחוסר יכולת לצאת מהמצב המסוכן וחלק יצאו בקושי רב מהמצב שתואר. ההסבר היה שגל הלם נוצר בדיוק על ההגאים מה שמנע את תפעולם התקין. גל ההלם שנוצר נבע מזרם האוויר שעל ההגאים שהתקרב למהירות הקול. התופעה נקראה "דחיסות" (compreesability). כתוצאה מכך נוצר מיתוס של "מחסום הקול" שלא ניתן לשבירה. לשם כך התחילו גורמים שונים, ממשלות, חילות האוויר, מכוני מחקר וחברות ייצור מטוסים להתעמק בנושא ואיך להתגבר על ה"מחסום".
פיתוח מקביל.
ב 1942 התחילו הבריטים בפיתוח מטוס ניסוי לטיסה על-קולית בשם מיילס (M.52 (Miles. המטוס תוכנן להיות מונע על ידי מנוע טורבו-סילון (Turbo Jet). בפברואר 1946 התוכנית בוטלה על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת, עקב קיצוצי תקציב ואמונה שהיעד של שבירת מחסום הקול אינו מעשי. לדברי בכירים בחברת מיילס, הם העבירו מידע לחברת בל בארצות הברית שסייעה להם בפיתוח ה X-1.