חוק החוקה, 1867 קובע קוורום (מספר חברים מינימלי) של 15 סנאטורים, על מנת לקיים דיון בסנאט. יושב ראש הסנאט נספר כאחד מאותם 15 חברים. בהיעדר קוורום, מורה יושב ראש הסנאט על צלצול בפעמוני בית הנבחרים על מנת לקרוא לסנאטורים לדיון, ואם לא מתייצבים חברים נוספים, נדחה הדיון ליום המחרת.
במהלך הדיונים, עם סיום דבריו של אחד הדוברים, הסנאטור הראשון שנעמד במקומו מקבל את זכות הדיבור. במקרה שיש מחלוקת בין שני סנאטורים, קובע יושב ראש הסנאט למי זכות הדיבור, אולם סנאטור שאינו מסכים להחלטה יכול לבקש הצבעה של חברי הסנאט בעניין.
הדיונים בסנאט נערכים באחת משתי השפות הרשמיות של קנדה: אנגלית או צרפתית.
חברי הסנאט פונים בדבריהם לכל חברי הבית (במשפט "סנאטורים נכבדים" - "honorables sénateurs" / "honourable senators") ולא ליושב ראש (כפי שקורה בבית התחתון). כמו כן, בהתייחסם לחבר סנאט אחר על הסנאטורים לפנות אליו בגוף שלישי ולא בגוף שני (בדומה לכללים החלים בבית הלורדים).
כל סנאטור יכול לנאום בעניין מסוים פעם אחת בלבד, למעט סנאטור שמציע הצעה לסדר, או מבקש לפתוח בחקירה, היכול לנאום פעם אחת בעת הצגת הצעתו, ופעם נוספת בסיום הדיון ולפני ההצבעה.
נוהלי הסנאט קובעים הגבלת זמן לנאומי הסנאטורים, כתלות בסוג הדיון – ולרוב כל סנאטור יכול לנאום במשך 15 דקות. המנהיג מטעם הממשלה בסנאט ומנהיג האופוזיציה בסנאט אינם מוגבלים בזמן בעת נאומיהם.
דיון בסנאט יכול להיות מוגבל בזמן, אם התקבלה החלטה על כך. כמו כן ניתן לעצור דיון קודם לסיומו באמצעות הצעה לסיום הדיון ולפתוח בהצבעה. דיון מסתיים אם אף אחד מהסנאטורים אינו רוצה לנאום (אף אם טרם חלף הזמן המוקצב לדיון).
בסיום הדיון נערכת הצבעה. היושב ראש מציג את השאלה הנדונה, וחברי הסנאט עונים יחדיו "אכן" ("yea") או "לאו" ("nay"). היושב ראש מכריז על תוצאות ההצבעה לפי התשובות שנאמרו, אולם שני סנאטורים או יותר יכולים לדרוש קיום הצבעה על ספירת קולות. אם הצעתם מתקבלת (לאחר הצבעה של חברי הסנאט) נערכת ספירה של הקולות על ידי מזכירי הסנאט. ספירת הקולות נערכת כאשר קודם עומדים במקומם התומכים להצעה ונספרים, ולאחר מכן עומדים במקומם המתנגדים להצעה, ובשלישית נספרים הנמנעים.
שוויון בין התומכים והמתנגדים משמעו שההצבעה נכשלת.
ועדות.
בסנאט הקנדי פועלות מספר ועדות קבועות. הוועדות דנות בחוקים המוצעים ויכולות לערוך בהם שינויים.
הגדולה בוועדות הסנאט היא "ועדת כל הבית" ("comité plénier" / "Committee of the Whole") שבה חברים כל חברי הסנאט. כללי הדיון בוועדה זו שונים מכללי הדיון בסנאט (לדוגמה: אין הגבלה על מספר הנאומים שיכול חבר סנאט להשמיע בעת דיונים בוועדה). בראש הוועדה יושב "יושב ראש הוועדה" (chairman).
בוועדה קבועה של הסנאט חברים בין תשעה ל-15 סנאטורים. חברי הוועדה בוחרים את היושבי ראש של כל ועדה וועדה.
ועדות אד הוק מוקמות על מנת לטפל בנושאים ספציפיים. מספר חברי ועדות אלה משתנה בהתאם לענייני הציבורי בוועדה, אולם מספר החברים והרכב הוועדה ישקף את ההרכב הפוליטי של חברי הפרלמנט.
ישנן שתי ועדות קבועות המשותפות לסנאט ולבית הנבחרים – ועדה לעניין ביקורת וועדה לעניין ספריית הפרלמנט. כמו כן ועדות משותפות לשני הבתים מוקמות על מנת לדון בנושאים מיוחדים.
סמכויות חקיקה.
אף שהליך חקיקת חוק יכול להתחיל הן בבית התחתון והן בבית העליון (למעט חקיקה בתחום המס אותה ניתן להתחיל רק בבית התחתון), בפועל מרבית החקיקה מתחילה בבית התחתון. בשל העובדה שסדרי הדיון בסנאט פחות נוקשים, לעיתים מעדיפה הממשלה להתחיל בהליך חקיקה של דבר חוק שנוי במחלקות, או מורכב, דווקא בסנאט.
שני בתי המחוקקים שווים במעמדם בהליך החקיקה, למעט שני יוצאים מן הכלל:
בפועל הסנאט נוטה לאשר חקיקה של הבית התחתון, ונוטה להיות פחות פוליטי מאשר הבית התחתון. הסנאט נוטה להקדיש יותר זמן לדיון בדברי החקיקה, ואף שמועטים השינויים שהסנאט מציע לחוקים, בשל ניסיונות הסנאט להגיע לקונצנזוס, מקבל לרוב הבית התחתון את השינויים שמציע הסנאט.
היחס בין הסנאט והממשלה.
בשונה מבית הנבחרים, לסנאט אין השפעה על תקופת הכהונה של הממשלה או של ראש הממשלה, ולא ניתן להעביר הצבעות אמון או אי אמון בסנאט. כמו כן, הממשלה אינה חבה חובת דיווח לסנאט. מסיבות אלה מידת הביקורת של הסנאט על הממשלה מועט ביותר.
מרבית חברי הממשלה הם חברי הבית התחתון ולא חברי הסנאט. כמו כן, למעט ג'ון טרנר, מאז שנת 1896 כל ראשי ממשלת קנדה היו חברי בית הנבחרים ולא חברי הסנאט.
לרוב, בממשלת קנדה חבר סנאטור אחד בלבד – מנהיג הממשלה בסנאט, אולם קיים נוהג בו, במקרה בו למפלגה השולטת אין חברים מפרובינציה או טריטוריה מסוימת, נהוג למנות שר מאותו אזור מבין חברי הסנאט מאותו אזור, וכך לשמור על המאזן בין האזורים בממשלה.
הרפורמה בסנאט.
מאז חקיקת החוקה של קנדה בוצעו שינויים מעטים בסמכויות הסנאט.
בשנת 1965 שונתה החוקה ונקבע כי גיל הפרישה לסנאטור יהיה גיל 75, ובשנת 1982 הסנאט קיבל זכות וטו על תיקונים לחוקת קנדה.
הצעות להפוך את הסנאט לגוף נבחר לא זכו לפופולריות רבה בקנדה (למעט תקופה קצרה בשנות ה-80 בתקופת כהונתו של ראש הממשלה פייר אליוט טרודו, ותוך התנגדות לחוק האנרגיה שחוקק).
מאז סוף שנות ה-70 הוצעו 28 הצעות לשינוי מבנה הסנאט, אף הצעה לא הגיעה לסופו של הליך החקיקה (לרוב מאחר שלא התקבלה הסכמת ממשלות הפרובינציות, לרוב בשל התנגדות אונטריו וקוויבק אשר יפסידו את המעמד המועדף שלהן בסנאט אם ייערכו בחירות על בסיס גודל האוכלוסייה).
מפלגת הבלוק קוובקואה והמפלגה הדמוקרטית החדשה קוראות לביטול הסנאט, ופרובינציות אלברטה וססקצ'ואן מנהלות בחירות בהם בוחרים תושבי הפרובינציה את הסנאטורים המוצעים מתוכן (אף שבחירה זו אינה מחייבת כיום את ראש הממשלה).
ב-30 במאי 2006 הוגשה הצעת חוק שמציעה להגביל את תקופת הכהונה של סנאטור ל-8 שנים, אולם הליך החקיקה לא הגיע לידי סיום.
ב-22 ביוני 2006 הציעו הסנאטורים לוול מוריי וג'ק אוסטין הצעה לשנות את הרכב הסנאט, ולהגדיל את הסנאט ל-117 חברים (בכך לתת יותר סנאטורים לפרובינציות המערביות ולהגדיל את מספר אזורי קנדה לחמש. ההצעה הועברה לוועדה מיוחד של הסנאט, אשר תמכה בה, אולם הליכי החקיקה טרם הסתיימו.
הרכב נוכחי.
נכון לשנת 2006:
מקדש הלוטוס
שירות אוסטרי בחו&quot;ל
שירות אוסטרי בחו"ל (בעבר נקרא "המוסד האוסטרי לשירות בחו"ל") הוא ארגון ללא כוונת רווח שמציע למשרתים בשירות הלאומי האוסטרי, תפקידים במקומות שונים בעולם.
הארגון הוקם באוסטריה ב-1998 על ידי אנדראס מאיסלינגר (Andreas Maislinger). הארגון מציע לצעירים אוסטרים חלופה לשירות צבאי חובה בארצם. במקום השירות הלאומי הרגיל בן 9 חודשים, ניתן באמצעות הארגון לשרת באחד המוסדות התואמים באחת מעשרות מדינות בעולם, למשך 12 חודשים. המעוניינים נדרשים לעמוד בדרישות שונות של המוסדות השונים. השירות במוסדות אלו מתמקד בעיקר בשירות סוציאלי, סיוע בשמירת השלום, והנצחת זיכרון השואה (מעניק את פרס זיכרון השואה האוסטרי).
בית הנבחרים של קנדה
בית הנבחרים של קנדה (באנגלית: House of Commons ובצרפתית: Chambre des communes) הוא הבית התחתון של הפרלמנט של קנדה ואחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט (יחד עם המלוכה הקנדית והסנאט הקנדי).
בבית הנבחרים של קנדה 338 חברים הנבחרים בבחירות ישירות, כאשר כל אחד מהחברים נבחר לתקופה של עד חמש שנים (או פחות – אם פוזר הפרלמנט) באחד מאזורי הבחירה הפדרליים של קנדה.
בית הנבחרים הוקם בשנת 1867 בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית 1867 והקמת דומיניון קנדה. הבית התחתון תוכנן להוות מקביל לבית הנבחרים הבריטי – הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי. אך שהוא נקרא "הבית התחתון" בפועל, יש לו סמכויות רבות יותר מאשר ל"בית העליון" – הסנאט הקנדי.
בית הנבחרים ממוקם בבניין המרכזי של הפרלמנט בגבעת הפרלמנט באוטווה שבפרובינציית אונטריו.
מקור השם.
בית הנבחרים הקנדי נקרא "בית הקומונז" ("House of Commons"). מקור המילה "Commons" במילה הצרפתית העתיקה "communes" שמשמעה קהילות- ולמעשה מדובר בבית נציגי הקהילות (על פי מקורו ההיסטורי של הפרלמנט הבריטי כאשר באנגליה שלחו הקהילות השונות את נציגיהם - לרוב האצולה הנמוכה, לבית התחתון, בעוד שהאצולה הגבוהה דנה בחקיקה בבית הלורדים). בהתאם - שם המוסד בצרפתית הוא "la Chambre des communes".
היסטוריה.
בית הנבחרים של קנדה, כמו גם הסנאט הקנדי, הוקמו בשנת 1867 בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית על ידי הפרלמנט הבריטי. חוק זה הפריד את פרובינציות קוויבק ואונטריו שהיו פרובינציה אחת, וצירף את נובה סקוטיה וניו ברנזוויק כשתי פרובינציות נוספות, והקים את הדומיניון בשם קנדה כמדינה פדרלית.
על פי החוק, כלל הפרלמנט הקנדי שלושה גופים: מונרך, בית עליון (הסנאט הקנדי) ובית תחתון – בית הנבחרים. שיטה זו התבססה על המבנה של הפרלמנט הבריטי ובהתאם נקראת שיטת וסטמינסטר על שם ארמון וסטמינסטר בו ממוקם הפרלמנט הבריטי.
בשונה מהשיטה הבריטית, מוגבלות סמכויות הפרלמנט בכך שחלק מהסמכויות נתונות לבתי המחוקקים של הפרובינציות השונות.
הפרלמנט הקנדי הוגבל בסמכויותיו, וחלק מהסמכויות (בעיקר בענייני משפט חוקתי) נותרו בידי הפרלמנט הבריטי, וכן חלק מסמכויות ממשלת קנדה הוגבלו ונותרו בידי ממשלת הממלכה המאוחדת אשר שלטה למעשה ברחבי האימפריה הבריטית שקנדה הייתה חלק ממנה.
בחירת חברי בית הנבחרים.
חישוב מספר החברים בבית הנבחרים.