הכשל המרכזי של קולצ'ק במערכה היה חוסר היכולת שלו לנהל היטב את הקשיים הלוגיסטיים של ממשלת אומסק ובעיקר לתאם כוחות עם דניקין בדרום רוסיה ויודניץ' בצפון-מערב, שכל אחד מהם פעל בצורה עצמאית למדי. קולצ'ק אף כשל בשכנוע פינלנד הידידותית להצטרף אליו מול הבולשביקים עקב התחפרותו ברעיון השלמות הטריטוריאלית של כל נחלות האימפריה הרוסית. הוא לא הצליח לזכות בהכרה דיפלומטית מאף מעצמה בעולם, אפילו מבריטניה (אם כי הבריטים אכן תמכו בו במידה מסוימת). הוא הרחיק את עצמו מהלגיון הצ'כוסלובקי, שהיה לתקופה מסוימת הכוח הצבאי המאורגן ביותר בכל מלחמת האזרחים. כפי שהוזכר לעיל, המפקד האמריקאי, הגנרל גרייבס, לא אהד את קולצ'ק וסירב להעניק לו כל סיוע צבאי.
לאחר עשרות שנים שבמהלכן הושמצה דמותו ומורשתו על ידי הממשלה הסובייטית, קולצ'ק הפך לדמות היסטורית שנויה במחלוקת ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות. תנועת "למען האמונה והמולדת" ניסתה לשקם את המוניטין שלו. עם זאת, שתי בקשות חנינה נדחו, על ידי בית משפט צבאי אזורי בשנת 1999 ועל ידי בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית בשנת 2001. בשנת 2004, בית המשפט החוקתי של רוסיה החזיר את תיק קולצ'ק לבית המשפט הצבאי לדיון נוסף. אנדרטאות המוקדשות לקולצ'ק נבנו בסנקט פטרבורג בשנת 2002 ובאירקוטסק בשנת 2004, למרות התנגדויות של כמה פוליטיקאים לשעבר קומוניסטים ושמאלנים ותיקי הצבא הסובייטי לשעבר. על שמו נקרא גם אי קולצ'ק מחדש, לאחר שהוחלף שמו בתקופה הסובייטית. צי הפדרציה הרוסית אף העריך פעל אחת את האפשרות לקרוא על שמו של קולצ'ק סדרת פריגטות הפועלות בשירותו.
ג'ים ברידג'ר
ג'יימס "ג'ים" ברידג'ר (באנגלית: James "Jim" Bridger; נולד ב-17 במרץ 1804 בריצ'מונד, וירג'יניה - נפטר ב-17 ביולי 1881 בקנזס סיטי, מיזורי), הוא ככל הנראה המפורסם והגדול שבין אנשי ההרים, מגלי הארצות, הסיירים, ומורי הדרך במערב ארצות הברית בתקופה שבין 1820 ל-1850, שהיא גם התקופה בה פרח רעיון "הייעוד הגלוי".
ברידג'ר ניחן בכושר גופני גבוה, אשר סייע לו בהתמודדות עם שינוי תנאים סביבתיים קיצוניים בעת מסעותיו. הוא היה בעל שליטה טובה בשפות צרפתית, ספרדית, ואף במספר שפות של שבטים ילידים אשר סייעה לו ביצירת תקשורת חיובית ושיתוף פעולה עם תושבים מקומיים ברחבי היבשת.
בין פעולותיו המפורסמות היו חקר הפארק הלאומי ילוסטון, גילוי ימת המלח הגדולה, ומסע מדרום הרי הרוקי במה שעתיד להיות החלק הדרומי של קולורדו ועד צפונם במה שעתיד להיות הגבול הקנדי.
חייו.
ברידג'ר היה ממוצא אנגלי, אך בעל שורשים באמריקה עוד מתחילת התקופה הקולוניאלית.
הוא החל את הקריירה שלו כסייר וחוקר בשנת 1822 כשהוא בן 18 בלבד, כחלק ממשלחת מחקר לצפון מיזורי. כשנתיים לאחר מכן, בחורף שבין שנת 1824 ל-1825, ניהל לבדו מסע מחקר, וגילה את ימת המלח הגדולה. בתחילה חשב שהימה מקושרת לאוקיינוס השקט בשל כמות המלחים העצומה בה. במהלך מסע שערך בשנת 1856 באזור שעתיד להיות הפארק הלאומי ילוסטון, ברידג'ר תיאר את שראה כמעיינות חמים, מים שבוקעים מן הקרקע, בהר זכוכית ובסלע זהב. על אף שסיפוריו היו נכונים, רבים לא האמינו לו.
בשנת 1830 פתח ברידג'ר בקריירה עסקית כעובד של חברת סחר בבדים ועורות. בהמשך, בשנת 1843, הקים יחד עם חבר נקודת מסחר שעתידה להיקרא פורט ברידג'ר על שמו, הממוקמת בדרום מערב מדינת ויומינג, על גדת "הנהר הירוק" שזורם אל יוטה, וזאת במטרה לשרת חלוצים שהיגרו דרך שביל אורגון.
בשנת 1835 התחתן עם אישה משבט ילידים מקומי ממנה נולדו לו 3 ילדים. לאחר מותה ב-1846, התחתן עם בתו של צ'יף אחד השבטים, שנפטרה בלידת בנה. בשנת 1850, התחתן שוב עם בתו של צ'יף משבט אחר, ממנה נולדו לו שני ילדים. חלק מהילדים נשלחו אל חופה המזרחי של ארצות הברית על-מנת לזכות בחינוך טוב.
בשנת 1850, מצא ברידג'ר מעבר חילופי ל"מעבר הדרומי" (מעבר בדרום הרי הרוקי שהיווה חלק משביל אורגון) ובכך הצליח לקצר את שביל אורגון בכ-90 קילומטרים. המעבר החדש היה בעל חשיבות מפתח בהגירה מערבה, וכאות הוקרה לפועלו נקרא "מעבר ברידג'ר". מעבר זה עתיד לשמש את הרכבת המהירה של ארצות הברית שחוצה אותה לרוחבה. ב-1864 מצא ברידג'ר נתיב מוויומינג לשדות הזהב במונטנה, נתיב שהחליף את "שביל בוזמן" שנחשב למסוכן בשל הימצאות שבטים ילידים תוקפניים בסביבתו, וגם הנתיב החדש נקרא על שמו.
בשנים שלאחר מכן, שימש ברידג'ר כמדריך של הצבא האמריקני במלחמתו נגד השבטים הילידים שחסמו את שביל בוזמן. לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1868, עבר ברידג'ר לקנזס סיטי. כשהוא סובל ממחלות שונות דוגמת דלקת מפרקים וזפקת. הוא ניסה ללא הצלחה להתפרנס מהשכרת פורט ברידג'ר לממשלה. ב-17 ביולי 1881 נפטר ג'ים ברידג'ר בחוותו שבקנזס סיטי. במשך כ-23 שנים היה ברידג'ר קבור בבית קברות במרחק של כמה מאות מטרים מחוותו, עד שהוחלט להעביר את קברו אל אינדפנדנס שבמיזורי. בקרבת קברו, שני בתי ספר קרויים על שמו.
איתמר גרבוז
הרב איתמר גרבוז (נולד בשנת ה'תשכ"ב, 1962) הוא ראש ישיבת ארחות תורה בבני ברק וראש רשת כוללים ללימוד סדר טהרות.
קורות חייו.
נולד בירושלים לרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל בית יוסף-נובהרדוק בירושלים. אמו שרה היא בתו של הרב בן ציון ברוק, ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק שבירושלים.
למד בישיבת קמניץ בירושלים ובישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב אלעזר מנחם מן שך. לאחר שש שנות לימוד שם נישא לשושנה, בתו של ראש הישיבה הרב גרשון אדלשטיין, והחל ללמוד בכולל של הישיבה. בגיל 28 החל למסור שיעורים בכולל. בשנת ה'תשנ"ח, כשיזם הרב אהרן לייב שטיינמן את הקמת ישיבת ארחות תורה, מינה את הרב גרבוז לעמוד בראשה, לצד הרב ברוך דב דיסקין (בן דודה של אשתו). בהמשך מונו לראשי ישיבה נוספים גם גיסו הרב צבי יהודה אדלשטיין (בן הרב גרשון) והרב יחיאל קלרמן. הוא מוסר שיעור יומי, וכנהוג בישיבה בכל שנה הוא מפסיק במשך 3 חודשים למסור שיעור יומי. בתקופה זו הוא מוסר את ה"שיעור הכללי".
בשנת ה'תשנ"ח יזם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ הקמת כולל לשעות הערב ללימוד סדר טהרות, ובראשו העמיד את הרב גרבוז. המוסד הפך לרשת של 15 כוללים. הרב גרבוז מוסר מדי שבוע שיעור בסדר טהרות במודיעין עילית בהשתתפות מאות אברכים. הוא מוסר שיעורים בטהרות גם בישיבתו. מדי יום הוא מוסר שיעור בכולל פוניבז' על המסכת שנלמדה בזמן הקודם, וכן שיעור באחד מהכוללים שעל יד ישיבת ארחות תורה שבראשותו.
מחיבוריו.
חלק משיעורי אביו על סדר קדשים, שנדפסו בספר "מנחת אברהם", נכתבו על ידו משיעורים שנמסרו בכולל פוניבז'.
דב וייס
הרב דב (בערל) וייס (נולד בשנת ה'תשי"א, 1951) הוא ראש ישיבת תורת חיים ורב שכונת קריית צאנז בירושלים (מכונה גאב"ד קריית צאנז).
ביוגרפיה.
נולד בארצות הברית למשה וייס, סוחר נדל"ן ונצר למשפחת רבנים, שניצל מן השואה. למד במוסדות צאנז בארצות הברית. בשנת תשכ"ו עלה אביו עם משפחתו לישראל והתגוררו בקריית צאנז בנתניה. בשנת תשכ"ט נשא לאישה את חיה מינדל, בת רבו יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
רבו הדגיש שלקחו לחתן בזכות מעלותיו האישיות על אף שאינו בעל ייחוס. לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז בנתניה ושימש ר"מ בישיבת צאנז. אשתו ניהלה מוסד ליתומים בקריית צאנז.
בשנת תשל"ב (1972) עבר חמיו האדמו"ר לארצות הברית והתגורר בעיר יוניון סיטי, ניו ג'רזי, ופתח שם ישיבה ומוסדות. בסוף שנת תשל"ג היגר הרב וייס בעקבות חמיו ליוניון סיטי וכיהן בתפקידים שונים בישיבה ולאחר מכן כראש כולל של חסידי צאנז. חמיו העריכו והיה מבקש ממנו חוות דעת על פסיקותיו ושאלותיו לגדולי הדור.
כעבור מספר שנים עבר להתגורר בירושלים ועמד בראשות כולל בקריית צאנז. בד בבד עם תפקידו כראש כולל, שימש כמורה הוראה ובאופן לא רשמי נחשב כרב השכונה, לצדו של הרב שלום אייזנברגר. באלול תש"מ מינהו חמיו האדמו"ר לרבה של קריית צאנז בירושלים על דעת כלל התושבים שחתמו על כתב מינוי. הרב וייס פתח כולל אברכים בשכונה ומספר שנים עמד בראשותו.
לאחר פטירת חמיו הרבי מצאנז קלויזנבורג בט' בתמוז ה'תשנ"ד (יוני 1994) התקבל בקרב תושבי השכונה כממלא מקומו כפי שציווה בצוואתו, אולם הייתה קיימת מתיחות בינו לבין חסידות צאנז. בחודש אדר תשפ"ב נערך פיוס פומבי בין הצדדים כשהוזמן לסידור קידושין בחופת נכדו של האדמו"ר מצאנז.
בשנת תשס"ו ייסד ישיבה כלל חסידית בשם "תורת חיים" בשכונת רוממה הסמוכה, בה לומדים מעל 100 בחורים. הישיבה מתנהלת בדרכו של חמיו הרבי מקלויזנבורג.
הרב וייס עומד בראשות המרכז התורני "מוסדות באר מים חיים" בשכונת קריית צאנז המהווה מרכז רוחני לכל תושבי השכונה והאזור.
חידושי תורתו הודפסו בקובצי "הבאר" היוצאים על ידי קהילתו, בגליונות 'שפע קודש' שי"ל על ידי ישיבתו, וכן בסדרת הספרים 'דובר ישרים', עד כה יצא לאור ע"י חברי המכון ספרים על ירח האיתנים ועל מסכת פסחים. באדר תשפ"ב יצא הספר על מסכת בבא קמא. חברי המכון עובדים על הוצאה לאור של שאר הספרים על מסכתות הש"ס.
משפחתו.
חלק מבני משפחתו הם רבנים:
הדר מרקס
הדר מרקס (נולדה ב-13 ביוני 1985) היא שדרנית רדיו וקריינית פרסומות ישראלית, המשדרת בתחנת הרדיו גלגלצ. בעבר שידרה ברדיו תל אביב.
ביוגרפיה.
מרקס נולדה וגדלה במושב פארן שבערבה. עברה ליישוב הקהילתי להבים, כדי ללמוד במגמת התקשורת בכפר הנוער "אשל הנשיא" שבנגב. מרקס עברה קורס קריינות והוכשרה להנחות תוכנית צעירים ברדיו אשל הנשיא.