המנהיגים הנאצים שאבו גאווה כשהציגו את עצמם כאוהבי חיות, וגאווה זו באה לידי ביטוי גם בנאומי פוזן של ראש האס אס, היינריך הימלר, בוועידת האס אס. ב-4 באוקטובר 1943, במסגרת נאומים אלו, הימלר אמר: "עיקרון בסיסי אחד חייב להיות בבחינת חוק מוחלט עבור איש האס אס: עלינו להיות כנים, הגונים, נאמנים ומחויבים לגזע שלנו ולא לאף אחד אחר. גורלו של הרוסי או הצ'כי אינו מעניין אותי כהוא זה. מה שלאומות האלו יש להציע, מה שהוא דם מדמנו – אותו ניקח, ואם יש צורך בכך נחטוף את ילדיהם ונגדל אותם בקרבינו. אם חברי אומות אחרות משגשגים או גוועים ברעב זה מעניין אותי רק ככל שזה נוגע לצרכים שלנו בהם כעבדים עבור החברה שלנו, אחרת אין לזה שום חשיבות עבורי. אם עשרת אלפים נשים רוסיות קורסות מתשישות בעודן חופרות עבורנו תעלות נגד טנקים, זה מעניין אותי רק משום שחפירת התעלות צריכה להגיע לסיומה עבור גרמניה וצרכיה. לעולם לא נהיה גסי לב ואדישים אם אין בכך צורך, זה ברור. אנחנו הגרמנים היחידים בעולם שמתייחסים באופן הוגן כלפי בעלי החיים, נבטיח יחס הוגן גם עבור אותם חיות אדם".
אנימליזציה במשטר הנאצי.
הרטוריקה והמדיניות של המשטר הנאצי טשטשו באופן עקבי את הגבולות המסורתיים בין בני אדם לבעלי חיים. המשטר הנאצי עשה שימוש רב באנימליזציה (ייחוס תכונות חייתיות לבני אדם) נגד היהודים באמצעות השוואתם לחיות שנחשבו לנחותות ולא פופולריות. בדרך זו, ניסה המשטר הנאצי לגרום ליהודים להיתפס כתת-אנושיים ובכך להצדיק את אי ההתחשבות המוסרית בהם. התעמולה הנאצית השוותה יהודים לקופים, קרפדות, עכבישים, תולעים וחיידקים, וכן הציגה יהודים כיצורים שעירים שמפתים ילדות אריות תמימות. בקריקטורות הנאציות, ליהודים היו מאפייני גוף חייתיים: מצח נמוך, לסת מפותחת, הליכה גמלונית ושעירות גוף. איור בעמוד השער של מגזין התעמולה הנאצי, דר שטירמר, מ-10 במרץ 1932, הציג יהודי בעל מאפיינים קופיים המביט אל קוף בכלוב ובתחתית האיור נכתבה השאלה: "כמה זמן זה ייקח עד שנוכל לראות אחרים כאן בגרמניה רק מאחורי סורג ובריח?".
סרט התעמולה הנאצי "היהודי הנצחי" השווה את היהודים הנודדים לעכברים המתפשטים על פני כדור הארץ כמו מגפה וכן לעכבישים הטווים קורים. השבועון דר שטירמר והתועמלן הנאצי, ארנסט הימר , השוו את היהודים לכלבים, זיקיות, ארבה, תולעים, נחשים וצבועים. השוואת היהודים לבעלי חיים הייתה חיונית לרציונליזציה של הפתרון הסופי משום שבאופן רעיוני הפכה בכך את היהודים לתת אדם. בזמן שהפילוסוף עמנואל לוינס שהה במחנה עבודה נאצי, הוא וחבריו היהודים כונו "כנופיה של קופים". גם היטלר נהג לייחס לבני אדם תכונות מעולם החי על מנת לסמן אותם כתת-אנושיים. לעיתים קרובות הוא כינה את יריביו 'חזירים' ו'כלבים מלוכלכים', את הבולשביקים הוא כינה 'חיות' ואת הרוסים 'עדרי בהמות'. החפצת בני אדם מקבוצות מיעוט בטענה שהם למעשה בעלי חיים היוותה הצדקה עבור הנאצים לעריכת ניסויים עליהם. מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, רודולף פרנץ הס, אמר על אסירי מלחמה רוסים: "הם כבר לא בני אדם. הם הפכו לחיות שחושבות רק על אכילה". כשמפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, קורט פרנץ, הורה לכלבו לתקוף אסירים הוא קרא בקול: "אדם, נשוך את הכלב!". הנאצים קיבצו בני אדם כעדרים, סימנו אותם עם מספר באמצעות טיבוע בבשרם, סירסו אותם וטבחו בהם באופן מתועש כפי שבני אדם נוהגים באופן מסורתי בבעלי חיים.
טשטוש הגבולות המסורתיים בין האדם לחיה יושם גם על בני הגזע הארי. במסגרת תוכנית לבנסבורן, נשים אריות צעירות הוחזקו במתקנים לצורכי "השבחת" הגזע הארי והוכנסו להריון על ידי אנשי אס אס על מנת להוליד את דור העתיד הגרמני. לנשים אלו התייחסו לעיתים בכינוי "פרות" שמזדווגות עם פרי הרבעה. הימלר, שהיה אמון על התוכנית, דרש דוחות על ייצור החלב של האמהות המניקות והעניק פרסים לשוברות השיאים בתנובת החלב.
ביופוליטיקה בתפיסה הנאצית.
לביולוגיה במשטר הנאצי היה תפקיד חשוב במימוש הצרכים הפוליטיים. בעלי החיים היו משמעותיים מאוד לחזון הגזעני של המשטר הנאצי. ההבחנה המסורתית בין האדם לחיה הוחלפה במשטר הנאצי בהבחנה אחרת ששאבה את מקורותיה מהתאוריה הדרוויניסטית. ההבחנה החשובה לא הייתה בין האדם לחיה, אלא בין המנצחים למפסידים, בין אדונים לעבדים ובין טורפים לנטרפים. התפיסה ההוליסטית והדואלית במשטר הנאצי חילקה את בני האדם לעליונים ולנחותים וכך גם חילקה את בעלי החיים לעליונים ולנחותים, כאשר העליונים זכאים להתחשבות מוסרית ואילו הנחותים - לא. לתפיסה ביופוליטית זו הייתה לוגיקה מבולבלת. בתפיסה הנאצית, קרבה ביולוגית הייתה יותר עניין גאוגרפי מאשר אנטומי, וכך הטבע ובעלי החיים ששייכים למולדת הגרמנית נתפסו כקרובים יותר לגרמנים מאשר בני אדם זרים שאינם שייכים למולדת. הנאצים הפרידו את בני האדם לקבוצות אתניות וגזעיות, וכך בתפיסה הנאצית היה זה בלתי אפשרי להיות גם גרמני וגם יהודי בעת ובעונה אחת. הבחנה זו הורחבה גם לעולם בעלי החיים, ולכן ניתן היה לירות בכלבים "יהודיים" (כלבים של יהודים) אולם היה צריך לכאורה לנהוג בכבוד בכלבים "גרמניים". בשנת 1936, כאשר חקלאים גרמנים רצו לרכוש מחקלאי יהודי שור הרבעה עבור הפרות שלהם, הרשויות אסרו על החקלאים לרכוש את השור בטענה שהוא יהודי ולכן אסור לו להרביע פרות אריות. העיתונאית היהודייה, בלה פרום , שדיווחה על המקרה, הופתעה לגלות שיש דבר כזה 'שור לא ארי'.
העניין של המשטר הנאצי בבעלי חיים נבע מתוך אימוץ רעיון הדרוויניזם החברתי למדיניות הגזענית שלו. הנאצים רוממו בעלי חיים שנתפסו כבעלי עוצמה ולא כאלו שנתפסו כחלשים. בתפיסה הנאצית, בעלי החיים נחלקו לפראיים ולמאולפים, כאשר הפראיים נתפסו כעליונים על פני המאולפים, ולכן הזאב נחשב עליון על הכלב, ונתפס כסמל לגרמניות ולנאציות. הכלבים נקשרו לעיתים עם היהודים אולם מנגד, סוגים מסוימים של כלבים זכו לאהדה. הרועה הגרמני נתפס כצאצא של הזאב ולכן היה עליון על גזעי כלבים אחרים שנחשבו למזוהמים מבחינת טוהר הדם. הנאצים השתמשו רבות בזאבים ובכלבים כדימוי לאיכויות שרצו לטפח בקרב העם הגרמני: נאמנות, היררכיות, אומץ, צייתנות ואכזריות. שם הקוד של היטלר היה 'הזאב'. הנאצים אמנם חילקו את החיות לשתי קבוצות: טורפים ואוכלי-צמחים, אולם הסוס התעלה מעל קבוצת ההרביבורים הזו משום שהוא נקשר לשדה הקרב. הנאצים העריצו את הסוס ברטוריקה אולם ניצלו אותו באכזריות בפרקטיקה.
אחד הרעיונות המיתיים המשמעותיים בתקופה הנאצית היה שהטורף הוא מי שקרוב יותר לטבע. הנאצים דימו את עצמם לבעלי חיים טורפים ובכך ביססו את זכותם להרוג. בשנת 1934, היטלר אמר לפוליטיקאי הנאצי, הרמן ראושנינג: "אני משתוקק לדור אלים, שולט וחסר פחד. הדור הזה חייב לספוג כאב ולא להראות שום סימן של חולשה או עדינות. הטורף חייב להשתקף מעיניהם". בהתייחסו ליהודים, אמר היטלר: "את מי יש להאשים, את החתול או את העכבר אם החתול אוכל את העכבר?". לעיתים עולה הטענה כי הנאצים העריצו בעלי חיים, אולם הערצת בעלי חיים כרוכה לעיתים באכזריות כלפיהם. צייד אריות מעריץ את האריות שהוא צד ואוהב את כלב הציד שלו. ברונים בימי הביניים העריצו דובים, אולם צדו אותם, עינו אותם ואף עיוורו אותם במסגרת קרבות דובים למטרות בידור. היטלר חיבב כלבים, במיוחד רועים גרמניים אולם תפס את הבוקסרים כנחותים. לאורך חייו גידל כלבים, וכלבתו בלונדי, הרועה הגרמנית, הייתה המקורבת אליו ביותר, אולם הוא אהב לשלוט בכלביו ונהג לשאת שוט ולהצליף בכלביו כפי שראה את אביו מכה את כלבו שלו.
בנובמבר 1934, משרד המדע והחינוך הנאצי הורה כי על כל התלמידים ללמוד רווחת בעלי חיים ברוח החוקים לרווחת בעלי חיים. בשנת 1937, משרד החינוך של תורינגיה החיל תוכנית חינוכית המוקדשת ללימודי רווחת בעלי חיים. מבחינות רבות, תוכניות חינוכיות אלו לא היו שונות מהתוכניות החינוכיות לרווחת בעלי חיים שהיו קיימות בימים אלו במדינות רבות אחרות במערב, אולם אל התוכניות החינוכיות הנאציות הוחדרו מסרים שמשרתים את האידאולוגיה הנאצית. השוואות של החברה לעולם הטבע שימשו את המשטר הנאצי להעברת מסרים ולקחים חברתיים. מורה בבית ספר יסודי עשוי היה להסביר לתלמידיו כי הקקדו חשוב מאוד לשמירה על העצים בדיוק כפי שהמשטרה הגרמנית חשובה מאוד לשמירה על החברה משום ששניהם נאבקים בפרזיטים. כמו כן, בתוכניות חינוכיות אלו הוסבר כי בעולם הטבע - תפקידו של היחיד הוא לשרת את הכלל וכי כל יצור חי שואף להישרדות ולשמירת המין שלו.
חקיקה להגנת הטבע והחי במשטר הנאצי.
רקע.
עם עליית המשטר הנאצי לשלטון, נחקקו חוקים להגנת הטבע והחי, אולם חקיקה זו לא נבעה מדאגה כנה לטבע ולחי אלא מצורכי תעמולה וצבירת כוח פוליטי. למשטר הנאצי לא הייתה מדיניות עקבית בנושא הגנה על הטבע והחי, ובוודאי לא מדיניות סביבתנית. למרות זאת, ההיסטוריה בנושא זה משוכתבת לעיתים קרובות בצורה חד ממדית. במקרים רבים הדבר נעשה מתוך כוונה ברורה ליצירת פרובוקציה, אף על פי שבפועל החיבור בין התנועה הנאצית לתנועה להגנת הטבע והחי נבע בעיקרו ממניע טקטי.