כאשר התסמונת מאובחנת בשלב מתקדם יחסית של ההיריון (לאחר שבוע 29), והיא איננה ברמה גבוהה (כלומר, עד רמה 3), הטיפול המקובל הוא מנוחה מוחלטת של האם (שמירת היריון) ודיאטה עשירה בחלבונים. במקרה של רמה גבוהה יותר, או בשלבים מתקדמים עוד יותר של ההיריון, תבוצע בדרך כלל לידה בניתוח קיסרי. במקרים כאלה סיכויי השרידה של העוברים טובים.
במקרה של TTTS חמור או בגיל היריון צעיר, יש שני טיפולים עיקריים:
טיפול הלייזר מבוצע כיום רק במספר מרכזים רפואיים ברחבי העולם. אחד הידועים שבהם הוא בבית החולים לובן שבבלגיה, על ידי פרופ' דה-פרסט. בארץ מבוצע טיפול במקרים מסוימים על ידי פרופ' ליפיץ מבית החולים שיבא בתל השומר. וכן על ידי דר' יובל גיאלצ'ינסקי, מנהל המרכז לרפואת העובר במרכז הרפואי רבין.
מכיוון שטיפול הלייזר מבוסס על צריבת כלי הדם המשותפים, קיימים בו שני סיכונים: ייתכן שלא כל כלי הדם ייצרבו בהצלחה. במקרה זה, תהיה בדרך כלל הפחתה ברמת החומרה של התסמונת, ויהיה ניתן להמשיך את ההריון עד לסופו, תוך סבירות גבוהה להצלת חייו של לפחות עובר אחד. עם זאת, מכיוון שעדיין ייתכנו חיבורים בין העוברים, מוות של אחד מהם עלול לגרור מוות גם של השני בתוך דקות ספורות. סכנה נוספת היא צריבה "עודפת", והשארת אחד העוברים עם פחות מדי כלי דם המחוברים לשליה. במצב זה הוא עלול למות או לסבול מפגיעות חמורות שונות. מכיוון שכך, לאחר טיפול לייזר מקובל להשאיר את האשה בהשגחה צמודה, עד כדי אשפוז ומעקב מוניטור או אולטראסאונד מספר פעמים ביום.
לואי דנטו
לוּאִי (יהודה אריה) דנְטוֹ (באנגלית: Louis Harry Danto; 2 במאי 1929 – 23 ביולי 2010) היה חזן וטנור.
קורות חיים.
דנטו נולד בעיירה סובלקי שבפולין. שימש בעיירה כסולן כבר בגיל 6. למד מוזיקה, פיתוח קול, וצ'לו בקונסרבטוריון במינסק, ומאוחר יותר בלודז'. את השכלתו היהודית רכש בישיבת מיר בברוקלין בשנים 1950-1954.
שימש כחזן במרכז היהודי של אטלנטיק ביץ', ניו יורק, ב"פארק סינגוג" בקליבלנד ולאחר מכן 30 שנה בבית הכנסת "בית אמת בית יהודה" בטורונטו משם יצא לגמלאות בשנת 1998.
דנטו נודע בעיקר בזכות שימושו בשיטת השירה האיטלקית הידועה "בל קנטו". הרפרטואר שלו כלל גם אריות אופראיות ושירי עם בשפות: רוסית, צרפתית, איטלקית, ויידיש.
היה נשוי לרוחמה ואב לשלושה.
נפטר בשמת 2010 בטורונטו.
סובלק
סוואלק
סובלקי
סובאלקי
סוואלקי
אבוגאדרו
אר סי קולה
סטריבוג
סטריבּוֹג (בקירילית: Стрибог; בפולנית: Strzybóg) הוא אל במיתולוגיה הסלאבית. מבין כל האלים הסלאביים-המזרחיים המרכזיים, סטריבוג הוא המעורפל ביותר: תפקידו אינו ברור לחלוטין; נראה סביר להניח כי הוא היה אל הרוחות, השמים והאוויר. מסופר כי הוא סבן של שמונה רוחות השמים.
סטריבוג נמנה עם האלילים המרכזיים שהקים ולדימיר הראשון בחצרו במאה ה-10 – לצד פרון (כראש הפנתאון), דז'בוג, סימרגל, מוקוש וחורס. שמו של סטריבוג מופיע בכרוניקה הרוסית הראשונה.
באפוס הרוסי בן המאה ה-12 "משא מלחמת איגור" מכונות הרוחות, אשר מצליפות בצבאו של איגור ואשר נשלחות מן הים כחיצים, "נכדותיו של סטריבוג".
אטימולוגיה.
גם באשר לאטימולוגיה של השם ישנה מחלוקת. ייתכן כי השם קשור לשם האיראני סטריבגהא (Sribagha), "האל היפה" – אחד מכינויו של האל הבורא אהורה מאזדה. עם זאת, ייתכן כי מקורו של השם הוא סלאבי.
עפרה (מחצב)
עַפְרָה (או בצר) היא סלע המכיל מחצבים בריכוז המתאים לכרייה.
כדי שסלע יחשב כעפרה עליו להכיל חומרים אשר הם:
ריכוזי עפרות הם ריכוזי מינרלים אשר על פי הגדרתם הפקתם כדאית מבחינה כלכלית. במקרים נדירים עפרות עשויות להכיל גבישים יפים לעין, או שכבות צבעוניות מיוחדות (כאשר הסלע נחתך או מלוטש) או ריכוזי מתכות בגושים, כגון גושי זהב או נחושת, אשר ערכם עולה בהרבה על הערך של העפרה עצמה כחומר גלם להפקת חומרים אלה.
מכאן, שעפרה היא נכס כלכלי ולא ישות פיזית. תנודות בשוק חומרי הגלם מגדירות אלו סלעים הם בעלי ערך ומכאן הגדרתם כעפרות, ומנגד אלו סלעים חסרי ערך כלכלי. אף עלויות ההפקה, למשל מרכיב מחיר הדלק בעבודות ההפקה, עשויות להוציא מהגדרת "עפרה" סלעים מסוימים.
ריכוז המינרל הרצוי בסלע וכן צורת הופעתו, משפיעים באופן ישיר על עלויות ההפקה ומכאן גם על הגדרת הסלע. עלויות ההפקה נשקלות אל מול ערך המתכת שניתן להפיק מן הסלע, תוך קביעת "מחיר סף" המכניס או מוציא מהגדרת "עפרה" סלעים מסוימים.
מינרלים הנמצאים בעפרות הם בדרך כלל תחמוצות, סולפידים, סיליקטים, או מינרלים שאינם יוצרים תרכובות בדרך כלל, כגון זהב.
מקור השם תנכ"י: "מְקוֹם סַפִּיר אֲבָנֶיהָ וְעַפְרֹת זָהָב לוֹ" ()
מוטאגן
מוטאגנים
מוטגנים
רשימת עבודותיו של מיכלאנג'לו
קוברה (תנועה אמנותית)
"קוברה" (בלועזית: COBRA, או CoBrA) הייתה תנועת אוונגרד אמנותית שפעלה בצפון אירופה בין השנים 1948–1952. את שם התנועה הגה הצייר הבלגי כריסטיאן דוטרמון (Christian Dotremont), שצירף את האותיות הראשונות של הערים בהן התגוררו חברי הקבוצה - קופנהגן (Copenhagen), בריסל (Bruxelles) ואמסטרדם (Amsterdam). התנועה התנגדה לערכי האמנות המערביים, וקיבלה השראה רבה מאלמנטים באמנות הפולקלור, באמנות ילדים ובאמנות של אפריקה והאיים הפאסיפים. עבודותיהם של אמני תנועת קוברה מתאפיינות בשימוש בצבעים עזים לצד משיכות מכחול ספונטאניות שמבקשות לשקף ביקורת חברתית. עבודותיהם התבססו על ספטונטאניות ואקספרימנטאליות, והם שאבו השראה מיצירותיהם של פאול קלה וז'ואן מירו.
היסטוריה.
בימי הכיבוש הנאצי של מלחמת העולם השנייה, הולנד הייתה מנותקת מעולם האמנות שנמצא היה מחוץ לה. זמן קצר לאחר המלחמה, קוברה הוקמה כתנועה בינלאומית של אמנים, שצמחה מתוך ביקורת על החברה המערבית, התעשייה והצריכה הקפיטליסטית ומתוך קצון משותף להתנתק מהאמנות הקיימת, ובתוך כך מהנטורליזם ה"מתועב" ומההפשטה ה"סטרילית". התנועה הוקמה ב-8 בנובמבר 1948 על ידי האמנים קארֶל אפל (Karel Appel), קונסטנט ניוונהויס (Constant Nieuwenhuys), גיום קורנליוס (Corneille – Guillaume Cornelis van Beverloo) ואן בוורלו (van Beverloo), אסגר יורן (Asger Jorn), כריסטיאן דוטרמון (Christian Dotremont) וז'וזף נוארֶה (Joseph Noiret). תוך זמן קצר לקבוצה הצטרף גם קארל-הנינג פדרסן. הקבוצה הוקמה בקפה ב"קפה נוטרדאם" (Café Notre-Dame) בפריז, שם התכנסו האמנים וחתמו על מניפסט בשם "La cause était entendue" (הנושא הוכרע) שנוסח על ידי דוטרמונט. עיקרו של המניפסט הוא התנערות מלאה מצבע וצורה, כמו גם מתאוריות וסכימות פעולה אמנותיות קבועות, ובוז לתנועה הסוריאליסטית. בנוסף, אמני הקבוצה חלקו אהדה לרעיונות המרקסיזם והמודרניזם.
קבוצת קוברה, ששילבה את אמני הקבוצה הגרמנית Reflex, הקבוצה הדנית Høst והקבוצה הסוריאליסטית המהפכנית הבלגית, התקיימה רק כמה שנים אך במהלכן השיגה כמה וכמה מטרות. ביניהן ניתן למנות את כתב העת "קוברה", סדרה של שיתופי פעולה בין חברים שונים בשם "Peintures-Mot" ושתי תערוכות רחבות היקף. הראשונה שבהן התקיימה במוזיאון סטדליק באמסטרדם, בנובמבר 1949, והשני בפאלה דה בוז-ארט בלייז', בשנת 1951.
בשנת 1949 הקבוצה שינתה את שמה באופן רשמי, לטובת השם "אינטרנציונל האמנים הניסיוניים" ('Internationale des Artistes Expérimentaux'), אך השם לא השתרש והיא המשיכה להיות מזוהה בשמה הקודם. בתקופה זו, בתנועה היו חברים אמנים מכל אירופה וגם מארצות הברית. בשנת 1951 הקבוצה פורקה באופן רשמי, אך רבים מחבריה שמרו על קשר, כאשר דוטרמונט במיוחד המשיך לשתף פעולה עם מנהיגי הקבוצה. רבים מאמני התנועה היו שותפים להתפתחותו של סגנון ה"טאשיזם" (Tachisme) והאקספרסיוניזם המופשט האמריקאי.
העניין המרכזי של אמני הקבוצה היה בציורים סמי-מופשטים, עם צבעים חזקים, משיכות מכחול אלימות ודמויות אנושיות מעוותות, בהשפעת אמנות פרימיטיבית ואמנות פולקלור. למרות הסלידה מן התנועה הסוריאליסטית, ניכרת בעבודות רבות של חברי הקבוצה השפעת האמנות של פאול קליי וז'ואן מירו. יש שרואים בקבוצת קוברה את תנועת האוונגרד האחרונה של המאה העשרים. על פי נטלי אוברט, הקבוצה פעלה רק למשך שלוש שנים (1948–1951), שאחריהן כל חבר בקבוצה התפתח באופן אינדווידואלי.
מניפסט התנועה.
המניפסט המייסד של הקבוצה, "La cause était entendue", נחתם על ידי כל חברי התנועה המייסדים בשנת 1948 בפריז. המניפסט מכיל הצהרה על עבודה משותפת ברוח אקספרימנטאלית, במטרה לפתח את יצירתם בנפרד מהגל הנוכחי של אמנות האוונגרד. שם המניפסט משקף משחק מילים ביחס למסמך מוקדם יותר שנחתם על ידי סוריאליסטים בלגים וצרפתים ביולי 1947, תחת הכותרת "La cause est entendue" (הנושא מוכרע).
מתודה.