מקובל בציבור החרדי לראות בו את אחד ממשקמי הציבור החרדי לאחר השואה במיוחד בכל הקשור לקביעת נורמות ציבוריות בנושאי צניעות, הפרדה בין המינים והתבדלות מהתרבות הכללית. השפעתו הייתה רבה מאוד וחרגה בהרבה מתחומי ההשפעה של חסידות גור. אישיותו הכריזמטית והכובשת זכתה להערצה של רבים, וצעירים רבים ממגזרים שונים נסחפו אחריו והפכו לחסידיו ומעריציו הנלהבים.
פעילותו הציבורית.
פעילותו הציבורית התמקדה בעיקר במסגרת תנועת אגודת ישראל. הוא יחס חשיבות רבה לתחום החינוך ופעל רבות תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים אחרים מהמגזר החרדי להקמת החינוך העצמאי - מסגרת חינוך חרדית אוטונומית - וביסוסו. כמו כן הקים את היומון החרדי המודיע והשקיע מאמצים רבים לבסס את העיתון כלכלית.
על החשיבות הרבה שהרבי ייחס לחינוך ולעיתונות עם השקפה תורנית, ניתן ללמוד מהעובדה שבמשך כל שנות הנהגתו הוא נמנע מלערוך מגביות לכל נושא שהוא אפילו עבור מוסדות החסידות. להוציא מגבית אחת עבור עיתון המודיע ונוספת עבור החינוך העצמאי.
בנוסף לתפקידו כאדמו"ר ומנהיג של חסידות גור שימש גם בתפקיד של יושב ראש מועצת גדולי התורה. מתוקף תפקידו זה השפיע רבות על התנהלותה ודרכה של תנועת אגודת ישראל שנוסדה, בין היתר, על ידי אביו, האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר, שנודע בכינויו ה"אמרי אמת". הוא גם יזם, סייע ועודד את הקמתן מחדש של חצרות אדמו"רים מכל הקהילות החסידיות, שנכחדו בשנות המלחמה.
הנהגותיו.
ה'נסיעה' לאדמו"ר.
כחלק מתהליך השיקום של החסידות לאחר השואה, הוא חידש את המושג 'נסיעות' לאדמו"ר לשבתות וחגים, כפי שהיה נהוג בפולין לפני המלחמה. עניין זה של 'נסיעה' ו'עליה לרגל' לרבי, נחשב לאבן יסוד במושגי החסידות וככלי מרכזי להשגת הארה והתעלות רוחנית.
עריכת השולחן (טיש).
עניין רב עוררו ה"שולחנות" ("טיש" בלשון החסידים) שערך בשבתות וחגים. רבי ישראל ייחס לכך חשיבות רבה, ובמשך 29 שנות הנהגתו כמעט ולא נקטע רצף עריכת הטישים להוציא פעמים ספורות בעת שחלה ואושפז בבית החולים.
רבי ישראל אלתר ערך את הטיש בדרך כלל פעמיים בכל שבת וחג; בלילות שבת וכן בשבתות אחרי הצהריים בזמן ה"סעודה השלישית", שנחשב לזמן מיוחד להתעלות רוחנית לפי משנת החסידות ("רעוא דרעוין"). בשנותיו האחרונות [החל מאב תשל"א], עקב חולשתו, הוא ערך את הטיש רק פעם אחת בשבת בעת ה"סעודה השלישית".
סדר עריכת הטיש התנהל על פי רוב לפי הסדר הזה: הגבאי היה מחלק יין או בירה לחסידים והם ניגשו לאדמו"ר לאחל "לחיים". לאחר מכן המקהלה פצחה בניגונים חסידיים לשבת. בהמשך הושלך הס בקהל והרבי השמיע מדברי תורתו כשהחסידים נדחקים בניסיון לשמוע ולקלוט משהו מדבריו.
רבים מאלו שאינם מחסידי גור שהתקרבו אליו, כולל בחורי ישיבות מהמגזר הליטאי והמגזר הדתי לאומי, הגיעו לצפות מתוך סקרנות בעת שערך את הטיש והפכו לחסידים נלהבים.
דאגה ל'יהדות' ('יידישקייט').
הרב אלתר נודע בדאגתו הרבה לעתיד ה'יהדות' או כפי שמקובל להגדיר בשפת היידיש - "יידישקייט". מדובר במכלול נושאים בתחומי הפילוסופיה היהודית, החסידות והקבלה, אבל הוא התמקד בעיקר סביב הדאגה לנושאי הצניעות, החינוך ל"שמירת הברית" מקטנות, וההתבדלות מהחברה והתרבות המתירנית, כמו הימנעות מקריאת עיתונות חילונית וכדומה. הוא ראה בהם אבן יסוד להבטחת המשך הקיום של עם ישראל במתכונתו ההיסטורית ומניעת התבוללותו. הוא גם סבר שנושאים אלה הם אבן היסוד של היהדות והקפדה על שמירה עליהם ממתיקה דיני שמים ומונעת גזירות קשות מעם ישראל. משפט מפתח שהיה נוהג לומר לרבים שהגיעו לבקרו – "היידיש לא משנה, מה שמשנה זה היידישקייט".
הגותו.
קדושה והתעלות רוחנית.
בספר הביוגרפי "פאר ישראל" שליקט וערך הרב ברוך ווידסלבסקי, וכתב הרב אהרן סורסקי, הוא מסביר בין היתר כך את דרכו של הרבי והנהגתו: "הרבי דרש מחסידיו ומעריציו להתעלות מבחינה רוחנית ולקדש את עצמם. הוא סבר שלא ניתן להינצל מהחטא ללא הרחקות מהנאות גשמיות גם בדברים שאינם אסורים לפי התורה". מחסידיו הצעירים אף דרש שלא לטייל ברחוב עם האשה ולהקפיד להימנע, במידת האפשר, מלטייל בכלל ברחוב שלא לצורך וכן לשמור על "קדושת העיניים" שלא יראו מראות לא צנועים.
החמרות ופרישות.
הרב אלתר תיקן לחסידיו תקנון מחמיר המיועד להרחיקם מחטא ולקדשם, בין השאר אסר על חסידיו מגע ובילוי עם נשותיהם, כמו קיום של יחסי אישות מעבר למינימום הכרחי, איסור על קיום יחסים במשך תקופה ארוכה לאחר לידה וכדומה. תקנות אלו עוררו עליו מתנגדים רבים גם מקרב רבנים, כמו הרב יעקב ישראל קניבסקי שאף כתב קונטרס המביע הסתייגות מגישתו המחמירה, אם כי נמנע מלצאת למאבק גלוי על כך.
הימנעות מ"חילול השם".
למרות שנחשב למחמיר מאוד בנושאי דת, הייתה זו החמרה כלפי פנים ולא כלפי חוץ; דרישותיו מחסידיו ומעצמו היו גדולות אבל הוא נזהר מאוד שלא לגרום למתיחות בין דתיים לחילונים ודאג לשמור, במידת האפשר, על תדמית חיובית של שומרי המצוות אצל אלו שאינם כאלה. הוא סבר שהתגרות בחילונים היא מעשה שיש בו "חילול השם" ולכן דרש מחסידיו להשתדל מאוד להימנע מכל פעולה שפוגעת בתדמית של ציבור שומרי המצוות בקרב הציבור הכללי. בין היתר הוא אסר על חסידיו להשתתף בהפגנות של החרדים בירושלים נגד תנועה בכבישים בשבת וכן אסר על חסידיו ללכת עם 'גרטל' ברחוב (אבנט עשוי מחוטי טרלין ובצדדיו מעין ציציות. החסידים נוהגים לקשור אותו על מותניהם מעל החליפה בעת התפילה וחלקם אף בשעת לימוד תורה).
משנתו התורנית.
בשנותיו הראשונות בארץ למד קבלה עם רבה של שכונת שערי חסד וישיבת מרכז הרב, הרב יעקב משה חרל"פ, ולאחר מכן נהג לשאול ספרי קבלה מספריות שונות.
עסק רבות בפירוש רמב"ן על התורה, ואמר בשם אביו האמרי אמת, כי "כל מילה בספר הינה דינר זהב".
ספריו.
הרב ישראל היה משמיע דברי תורה לחסידיו לאחר התפילות בשבתות ובחגים ובמהלך טישים, כמו גם בסעודות ובקידושים שהיה עורך למעגל מצומצם מאנשיו, את דבר התורה שהיה אומר במהלך הטיש היה כותב לאחר מכן בקיצור, ומקיצור זה שהשאיר בכתב ידו חובר הספר "בית ישראל" על התורה. כמו כן, רבים מדברי תורתו (בעיקר מה שאמר בביתו) נאספו בחיבור נוסף שיצא תחת השם 'בית ישראל ליקוטים', היה בגור מי שהביע ביקורת על הספר, והוא נחשב כאסור בהחזקה באופן רשמי.
פטירתו.
כחמש שנים לפני מותו עבר בהצלחה ניתוח להסרת גידול ממעיו. נפטר בבית החולים הדסה עין-כרם בב' באדר התשל"ז (1977) כתוצאה מנמק במעיים בעקבות חסימה עורקית, לאחר שסירב להתפנות לבית החולים יום קודם בשל קדושת השבת. הוא נקבר ב"מערת גור" בהר הזיתים. בהלווייתו נכחו כ-90,000 בני אדם.
עם תום ימי השבעה מונה אחיו רבי שמחה בונים אלתר, בעל ה"לב שמחה" למלא את מקומו.
הנצחתו.
על שמו ולזכרו נוסדו באשדוד ישיבה קטנה לצד ישיבה גדולה בשם 'בית ישראל', כמו גם קיימים כוללים הנושאים את שמו, לצד גמ"ח עזר נישואין על שמו.
תתרנות
תתרנות הידועה כאנוסמיה הוא מצב של אובדן חוש הריח, בצורה מלאה או חלקית, קבועה או זמנית. תתרנות יכולה להתאפיין בחוסר יכולת לחוש ריחות מסוימים (תתרנות ספציפית), או אובדן מוחלט של חוש הריח (תתרנות מלאה). מצב דומה הוא היפוסמיה - דעיכה בעוצמת ההרחה.
היפוכה של תופעה זו הוא היפרוסמיה - רגישות חזקה מהרגיל להרחה (ביחס לאותו אדם).
התתרנות נחשבת ברפואה לנכות אך היא שולית יחסית לנכויות אחרות, זאת מאחר שהאדם אינו משתמש בהרחה כדי לחוש את סביבתו (בניגוד לבעלי חיים כמו קרנפיים או כרישים), אלא בעיקר בראייה ושמע.
עם זאת יש לתתרנות כמה השפעות שליליות: פגיעה בחוש הריח עלולה להוביל גם לפגיעה בחוש הטעם, עקב השימוש החשוב של חוש הריח בתיאבון ובדיקת טיב האוכל. לעיתים איבוד חוש הריח עלול אף להיות מסוכן כיוון שתתרן יתקשה בגילוי דליפות גז, שרפות ומזון מקולקל.
גורמים.
איבוד זמני של חוש הריח יכול להיגרם על ידי מגוון גורמים, ביניהם אף סתום, עיטוש או זיהום קל. גם מצבים נפשיים כדיכאון מלווים בירידת ההרחה.
איבוד קבוע של חוש הריח נדיר יחסית ויכול להיגרם על ידי מות קולטני הריח באף, נזק מוחי באזורים המעבדים את חוש הריח וכן עקב פגיעות בחלל האף. לעיתים התתרנות היא מולדת עקב גורמים גנטיים.
מספר מחלות וסימפטומים יכולים לגרום לתתרנות מלאה או חלקית. למשל חולים בנגיף הקורונה דיווחו כי לאחר שחלו איבדו את חוש הריח לחלוטין או חלקית.
איבחון.
איבחון תתרנות מבוצע על ידי סדרת ריחות שמטרתה לבדוק את חוש הריח של הנבדק, בעזרת הרחת ריחות נפוצים כגון קפה, לימון, קינמון וכדומה.
אלבום
חצי
חצי הוא התוצאה של חלוקת דבר מה שלם לשני חלקים שווים בגודלם. במתמטיקה, הוא ההופכי של 2, וכשבר הוא מסומן כ-½. חצי הוא מספר רציונלי, הוא השבר היסודי הלא טריוויאלי הגדול ביותר. לחצי יש שני ייצוגים עשרוניים: הראשון והמוכר הוא 0.5 והשני הפחות אינטואיטיבי הוא 0.499999... זאת בדומה ל-1=0.999...
על פי הגדרת החילוק, הכפלה בחצי היא חלוקה בשתיים. דוגמה נפוצה לשימוש מתמטי בחצי היא בחישוב שטח משולש: שטח המשולש = בסיס × גובה × ½. בבנייה בסרגל ומחוגה ניתן למצוא חצי של קטע.
חצי הוא השבר הנפוץ ביותר בשימוש יומיומי ופרט למתמטיקה, השימוש בו הוא גם במתכונים, מידות ועוד; מטבע שערכו חצי נהוג במדינות רבות בעולם. כמו כן, חצי הוא מהשברים הבודדים אשר הופיעו במכונות כתיבה.
אליעזר
קלאודיו קאניג'ה
קלאודיו פול קאניג'ה (בספרדית: Claudio Paul Caniggia [בארגנטינה מבוטא שם משפחתו "קאניחייה"]; נולד ב-9 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו 50 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
קריירה.
קריירת מועדונים.