ההסבר להתנהגות זו נובע מההתנגשויות שבין האלקטרונים לבין אטומי הכספית. כל עוד האנרגיה של האלקטרונים נמוכה, ההתנגשויות ביניהם לבין אטומי הכספית יהיו אלסטיות, כלומר התנגשויות שבהם האלקטרונים לא מאבדים אנרגיה, אלא רק מוסטים ממסלולם, ולכן הזרם על הקתודה לא ישתנה. אולם, כאשר האנרגיה של האלקטרונים מספיק גבוהה, האלקטרונים יכולים לעורר את אטומי הכספית בהתנגשויות פלסטיות, ובשל כך לאבד אנרגיה. כתוצאה מכך, הזרם דרך הקתודה יפחת. אנרגיית הסף לעירור אטומי הכספית מתאימה למעבר רמות האנרגיה בתוך אטום הכספית.
הניסוי סייע לאשש את מודל האטום של בוהר שנוסח זמן קצר קודם לכן. למעשה ניסוי זה היה הניסוי הראשון שלא בא מתחום הספקטרוסקופיה שהראה שלאטומים יש מבנה של רמות אנרגיה.
שימושים נוספים.
מד ואקום.
אחת השיטות למדידת ואקום (מדידת לחצים נמוכים מאוד) מבוססת על שפופרות קתודיות. השיטה מסתמכת על התנגשות האלקטרונים המואצים (מהקתודה אל האנודה) באטומים, שגורמת ליינון שלהם. את האטומים האלו אפשר לאסוף וכך למדוד את כמות הגז השיורי. איסוף האטומים נעשה על ידי הוספת אלקטרודה נוספת (collector) הטעונה במתח שלילי, כך שהיא מושכת אליה יונים חיוביים. מדידת הזרם על אלקטרודה זאת מאפשרת מדידה של הלחץ.
מריה קוטרבה
מריה קוטרבה (בפולנית: Maria Kotarba; ) הייתה פולניה קתולית אשר שימשה שליחה בתנועת המחתרת הפולנית ופעלה בהעברת מסרים ואספקה בין קבוצות מחתרת שונות. היא נאסרה, נחקרה ועונתה על ידי הגסטפו, נכלאה בכלא טמרוב ומשם נשלחה ב-5 בינואר 1943 למחנה הריכוז אושוויץ. ב-18 בספטמבר 2005 הוכרה מריה קוטרבה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם על שסיכנה את חייה כדי להציל את חיי אסירים יהודים בשני מחנות ריכוז.
חייה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, בחודש ספטמבר 1939, מריה קוטרבה הייתה עדה להשמדת שכניה היהודים ליד גורליצה, שם התגוררה ונשבעה כי תסייע ליהודים ככל שתוכל. בהגיעה לאושוויץ בחורף 1943, ניתן לקוטרבה מספר אסיר 27995 ולאחר שעבדה במספר מקומות במחנה, הושמה ב"פלוגת הגינון" (גרמנית Kommando Gartnerei). במסגרת זו עבדה בשטחים חקלאיים שהוחרמו באזור הכפר רייסקו. בקיץ 1943 התארגנה במחנה המחתרת הפולנית וצירפה לשורותיה את קוטרבה, אשר נודעה בזכות שליחויותיה עבור המחתרת בטרם מאסרה. קוטרבה עסקה בהברחת מזון, תרופות וידיעות מתנועת המחתרת שמחוץ למחנה אל הפעילים בתוכו.
במחנה פגשה קוטרבה את לנה מנקובסקה, אשר הוגלתה למחנה מגטו ביאליסטוק. לנה שרדה את הסלקציה כאשר העמידה פנים שהיא אסירה פולנייה פוליטית, זאת בזכות חזות פניה. בין שתי הנשים צמחה לה ידידות אמיצה. מריה עשתה הכל כדי לסייע לידידתה וכן לאחותה של לנה גוטה, אשר הועברה לאושוויץ, יחד עם ידידה, ממחנה מיידנק. לנה כינתה את מריה "האמא של אושוויץ".
בחודש ינואר 1945, כאשר האס אס פינה את מחנה הריכוז לכיוון גרמניה הנאצית, פונו אף שתי הידידות בנפרד והגיע ברכבת למחנה הריכוז ראוונסבריק. מריה מצאה את ידידתה לנה שרועה באפיסת כוחות בשלג ונשאה אותה לצריף שבו הייתה. בחודש פברואר 1945 הועברו האסירות למחנה נוישטאט-גלווה ושם שוחררו על ידי הצבא האדום בחודש מאי 1945.
לאחר השחרור שבה מריה לביתה בפולין. היא נותרה רווקה ונפטרה בשנת 1956 מבלי שהתאוששה מפגעי שנות כליאתה. לנה מנקובסקה נישאה והתיישבה בבריטניה. בשנת 1997 לא הצליחה לנה להשיג לידידתה הכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם. בחודש פברואר 2005 ביקר בישראל הבריטי ג'יימס פוקר, ידיד של לנה, כשהוא נושא עמו את עדותה של לנה. עדות זו הביאה להכרה במריה קוטרבה כחסידת אומות העולם.
בנימין פרנקלין פיישוטו
בנימין (בנג'מין) פרנקלין פיישוטו (באנגלית: Benjamin Franklin Peixotto, 13 בנובמבר 1834 ניו יורק - 18 בספטמבר 1890) היה עורך דין, עיתונאי, דיפלומט אמריקאי, פעיל קהילתי יהודי ופילנתרופ. הוא היה בן למשפחה יהודית-פורטוגזית עם שורשים בהולנד וקוראסאו, ממנהיגי הארגון בני ברית. הוא נודע, בין השאר, במאמציו כדיפלומט בבוקרשט לעודד את האמנציפציה של יהודי רומניה ולהגן על זכויותיהם נגד האנטישמיות השלטונית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו.
בנג'מין פרנקלין פיישוטו נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית, כאחד משמונת ילדיהם של הרופא, הפובליציסט והפעיל הפוליטי הדמוקרטי דניאל לוי מדורו פיישוטו (1843-1800) ושל רחל לבית מנדש סיישאס (1861-1798). ד"ר מדורו פיישוטו, יליד אמסטרדם, היה לפרק זמן יושב ראש החברה הרפואית של ניו יורק. הסב מצד האב, מוזס לוי מדורו פיישוטו, יליד קוראסאו, כיהן, בין השאר, כחזן בקהילת שארית ישראל בניו יורק בין השנים 1820–1828.
בגיל שנתיים עבר בנג'מין עם הוריו לקליבלנד, שם קיבל אביו עבודה כפרופסור בבית הספר לרפואה. מאוחר יותר, בשנת 1841 המשפחה חזרה לניו יורק, שם המשיך האב את עבודתו כרופא בכיר. אחרי מות אביו בשנת 1843, בשנת 1847 חזרו הנער, אמו ואחיו לקליבלנד ובשנות ה-50 של המאה ה-19 החל לנהל בית חרושת לטקסטיל יחד עם ג'יאו איי. דייוויס, Davis, Peixotto &amp; Co., שסיפקה, בין השאר, מדים לצבא בימי מלחמת האזרחים ובמקביל עסק בעיתונאות. בשנים 1862-1856 כתב פיישוטו מאמרי מערכת בעיתון "Cleveland Plain Dealer". הוא עזב ב-1862 כשהעיתון אימץ את השקפתם של ה-copperheaders, דמוקרטים פציפיסטים שהתנגדו למלחמה עם הדרום.
פעילותו הפוליטית והקהילתית באמריקה.
פיישוטו למד משפטים והתמחה אצל המשפטן והפוליטיקאי הדמוקרטי סטיבן דאגלס שהפך בשבילו לדמות נערצת. התגייס בעצמו, כמו אביו, לפעילות במסגרת המפלגה הדמוקרטית, ותמך במועמדותו של דאגלס בעת מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860.
בין השנים 1855 ל-1866 היה פעיל בענייני הקהילה היהודית בקליבלנד. הוא היה שותף להקמתם של מוסדות שונים, בהם, יחד עם דייוויס, "החברה היהודית לצדקה" (Hebrew Benevolent Society; 1855, הוא היה גם למזכיר שלה), "החברה הספרותית של הצעירים היהודים" (1860), אותה צירף בשנת 1863 ללשכת בני ברית המקומית שהקים, ע"ש סר משה מונטפיורי. פיישוטו עזר גם כן בהקמת בית מחסה ליתומים יהודים (כיום "בלפר") בקליבלנד. כדי להשיג כספים למימון בית המחסה, גייס ארגוני נשים בתשע ערים גדולות. פיישוטו היה גם חבר בהנהגת קהילת "תפארת ישראל" בקליבלנד וגזברה וניהל את בית הספר ליום ראשון שלה בשנת 1858.
עלה במהירות בהירארכיה של ארגון בני ברית ונבחר בגיל 29 בלבד ל"שר הגדול" שלו בין השנים 1865-1863. פעילותו הציבורית הענפה בקליבלנד כללה גם השתתפות בהקמת "איגוד הספרייה המרכנטילית" ועמד זמן מה בראשה.
בשנת 1866 עזב פיישוטו את קליבלנד ופתח משרד עורכי דין בניו יורק. בהמשך התיישב בקליפורניה, משנת 1867 בסן פרנסיסקו.
בשנת 1870 התמנה על ידי הנשיא יוליסס גראנט לקונסול אמריקאי ברומניה.
הפעילות ברומניה.
רומניה נוצרה מאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. במדינה החדשה, שחוקתה טרם גובשה סופית, היה מאבק על מתן אזרחות לתושביה היהודים. אישים יהודים שונים (הבנקאי ז'וזף זליגמן, השד"ר חיים צבי שניאורסון מירושלים ואחרים בארצות הברית) הפעילו לחצים על הנשיא האמריקאי, למינויו של בנג'מין פרנקלין פיישוטו לתפקיד הקונסול האמריקאי ברומניה, במטרה שיפעל מתוקף תפקידו זה לקידום נושא מתן האזרחות ליהודים.
חיים צבי שניאורסון, שהתקבל אצל הנשיא יוליסס גראנט שטח בפניו את קשייהם של יהודי ארץ ישראל ויהודי רומניה, נסע לסן פרנסיסקו במסגרת סיור ההרצאות וההתרמות שלו באמריקה, הכיר את פיישוטו והתרשם מאוד ממנו. אף על פי שהיה קיים מועמד אחר לתפקיד של קונסול בבוקרשט בשם אדולף בוכנר, שכיהן כפקיד בקונסוליה בבוקרשט, זליגמן ושניאורסון התעקשו שימונה פיישוטו. אחרי היסוסים רבים, הצטרף אליהם גם ידידו של פיישוטו, עורך-הדין והפילנתרופ סיימון וולף, שבהתחלה הופתע מהרעיון החריג בעיניו.
הנשיא גראנט, שבגלל פעולות שונות בעברו נחשב לאנטישמי, נענה לבקשתם ואישר את המינוי, ייתכן גם כדי לנסות לערער את הדימוי האנטישמי שדבק בו. הפעילות הבינלאומית לקידום איזרוח יהודי רומניה, שהתחילה ב-1867, בביקור קצר של משה מונטפיורי בבוקרשט, רוכזה בהמשך בידי פיישוטו, אשר ראה בכך את יעודו. בסופו של דבר המאמצים הבינלאומיים לא נשאו פרי ומרבית יהודי רומניה לא זכו לאזרחות המיוחלת אלא לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מישרתו הדיפלומטית של פיישוטו הייתה ללא שכר ומימונה הובטח על ידי קבוצת יהודים אמריקנים, בעיקר מקרב חברי בני ברית, וכן קרן מבריטניה.
פיישוטו הגיע לבוקרשט עם מכתב מהנשיא גראנט למלך קרול הראשון מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שלמרות הבטחותיו, נכנע מהר לעמדת צירי הפרלמנט ברומניה. הללו התנגדו למתן אזרחות ליהודים מהיותם "מיעוט שהתרבה דרך הגירה במהלך המאה האחרונה", והצגתם "כסכנה דמוגרפית, כלכלית ותרבותית". במכתבו ציין הנשיא גראנט כי פיישוטו נשלח לשרת ללא שכר, לשם שליחות, כדי לבוא לעזרת היהודים המקומיים, וכי ארצות הברית, שאינה מפלה את אזרחיה מסיבות דת ולידה, מאמינה באופן טבעי כי השקפות אוניברסליות אלה צריכות להיות נחלת כל העולם המתורבת.
פיישוטו התקבל אצל המלך קרול וקשר איתו יחסים שהוגדרו כטובים.