הסופר התחיל להתרחק מהזירה הפוליטית אך תמך במידת מה במלך קרול השני ובחזית התחיה הלאומית שלו כשאלו ניסו למנוע את ההשתלטות התנועה הלגיונרית על דעת הקהל והשלטון. בימי הדיקטטורה המלכותית, התמנה על ידי קרול השני כחבר בסנאט המצומצם.
באותה תקופה, בשנת 1940 הוצאת הקרנות המלכותיים Editura Fundaţiilor Regale פרסמה את הכרך הראשון של אוסף יצירותיו Opere.
תקופת הדיקטטורה הפאשיסטית-צבאית.
אחרי שרומניה הפכה למדינה לאומית-לגיונרית הוריד הסופר את הפרופיל. אחרי שהמרשל אנטונסקו דיכא את מרד הלגיונרים וגרש אותם מהנהגת המדינה, סדוביאנו חידש את הופעותיו הפומביות, תוך הימנעות מהתבטאויות פוליטיות והרצה על סוגיות תרבות ברדיו הרומני. אחרי שפרסם את חלקו האחרון של הרומן "האחים ז'דר" נסוג שוב לאחוזתו באזור ארייֶש שבה בנה בית קיץ וכנסייה.
כתב בתקופה הזאת את "סיפורים מבראדו סטרמב"
"Povestirile de la Bradu Strâmb". בגיל 60 פגש עיתונאית פמיניסטית צעירה, ולריה מיטרו והתחתן איתה אחרי חיזור קצר.
ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי הדיח ועצר את המרשל אנטונסקו. רומניה ביטלה עקב כך את בריתה עם גרמניה הנאצית וצבאה הצטרף לצבא הסובייטי במאבק נגד בת הברית לשעבר.
בנו של הסופר, פאול מיכו סדוביאנו נפל בקרבות לשחרור טרנסילבניה ב-22 בספטמבר 1944.
אחרי החזרת החוקה הדמוקרטית, סדוביאנו הציג שוב מועמדותו לראשות איגוד הסופרים אבל הובס על ידי הסופר ויקטור אפטימיו,
אף הוא פעיל בחוגי הבונים החופשים.
באותה שנה האקדמיה הרומנית חגגה בכינוס מיוחד 40את מלאת 40 שנה לקריירה של סדוביאנו כסופר. את הנאום המרכזי בישיבה זו נאם המבקר וההיסטוריון של הספרות טודור ויאנו.
בצל השלטון הקומוניסטי.
אחרי כיבוש רומניה על ידי הצבא הסובייטי ותפיסת השלטון על ידי הקומוניסטים, סדוביאנו, בדומה לאקדמאים רבים, התיישר עם הקו המדיני והתרבותי של ההנהגה החדשה של המדינה.
בסוף שנת 1944 כשעדיין שלט ברומניה משטר דמוקרטי שביר, ארח סדוביאנו בביתו את השליחים הסובייטים אנדריי וישינסקי וולדימיר קמנוב שהשגיחו אחר התהליך של הפיכת הארץ ללוויין של ברית המועצות.
סאדוביאנו התחיל להיות פעיל בחברה הרומנית לידידות עם ברית המועצות - הידועה בראשי התבות של שמה - "ארלוס" (ARLUS), שבראשה עמד הרופא והמדען קונסטנטין יון פארחון. במהרה נבחר הוא עצמו לראש המחלקה לספרות ופילוסופיה של אגודה זו, כשסגניו
היו מיכאי ראליה וד. פרפסיצ'וס. בפברואר 1945 מחה יחד עם המלחין ג'ורג'ה אנסקו, הבלשן אלכסנדרו רוסטי, הביולוג טריאן סבולסקו והמתמטיקאי דימיטריה פומפיו, נגד המדיניות התרבותית הימנית של ראש הממשלה, הגנרל רדסקו, שניסה נואשות להתחמק מלחצי הסובייטים. יחד עם נ.ד. קוצ'ה ואחרים סדוביאנו ערך את הביטאון של "ארלוס", כתב-העת "ויאק נואו" Veac Nou ("מאה חדשה"). התגייסותו לטובת הקו הפרו-סובייטי נודעה לקהל הרחב במיוחד כאשר במרץ 1945 התבקש להרצות באולם הרצאות על סטלין. הרצאה זו הייתה אחר כך בסיס לספר שפורסם בהוצאת ארלוס, תחת הכותרת "האור בא מהמזרח" "Lumina vine de la Răsărit".
סדוביאנו נשלח במשלחת של אנשי רוח ומדע לחגיגות מלאת 220 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים. בהזדמנות זאת סדוביאנו, פארחון, סבולסקו, הסוציולוג דימיטריה גוסטי, הבלשן יורגו יורדאן ואחרים ביקרו ברחבי ברית המועצות - במכוני מחקר, קולחוזים, מרכזי יום.
בשובו מהטיול כתב רשמים חיוביים על מה שראה והמשיך לתת הרצאות מלאות שבחים ל"מדינת הפועלים והאיכרים".
באותה שנה תרגם בשביל הוצאת "קרטיה רוסה" (הספר הרוסי) של "ארלוס" את "סיפורי הציד" של טורגנייב.
בעת הבחירות המזויפות משנת 1946 סדוביאנו היה מועמד של "גוש המפלגות הדמוקרטיות" BPD, קואליציה של סיעות שהתארגנה בחסות המפלגה הקומוניסטית, ונבחר כנציג מטעם הבירה בוקרשט בפרלמנט החדש. בדצמבר 1946 נבחר כיושב ראש של הפרלמנט. השלטונות העניקו לו את הווילה בכפר צ'ורוגרלה Ciorogârla שהייתה שייכת קודם לכן לעיתונאי הימני-לאומני פמפיל שייקארו שברח מהמדינה. האופוזיציה מהמפלגה הלאומית של האיכרים שחיה אז את ימיה האחרונים גינתה את המענק כדוגמה לשחיתות ועיתוניה כינו את סדוביאנו בצחוק "הרוזן מצ'ורוגרלה".
ב-30 בדצמבר 1947 כשהמלך מיכאי הודח מהשלטון ורומניה הוכרזה רפובליקה עממית סדוביאנו היה לאחד מחמשת חברי הנשיאות של הפרלמנט (יחד עם פארחון, ווֹיטק, גאורגה סטרה ויון ניקולי) שמילאה באופן יצוגי את תפקיד ראש המדינה עד אפריל 1948. הוא נבחר גם לנשיאות האקדמיה החדשה של רומניה ש"טוהרה" מחלק גדול מחבריה הישנים. בשנת 1949 נבחר ליושב ראש איחוד הסופרים. אחרי 1948 נבחר לסגן יושב ראש הנשיאות של האספה הלאומית הגדולה (הפרלמנט). מתוקף תפקיד זה, אחרי מותו של פטרו גרוזה בשנת 1958 היה ראש מדינה זמני עד לבחירתו של יון גאורגה מאורר. בתוקף מילוי תפקידים רמי מעלה בזירה הממלכתית היצוגית ובחיי התרבות נהנה עד סוף חייו ממנעמי השלטון החדש. בשנת 1950 הוא נכלל בוועדת השופטים של "פרס השלום" על שם סטלין.
ברוח הריאליזם הסוציאליסטי כתב ספרים בעלי ערך מפוקפק כמו הרומן "מיטריה קוקור" "Mitrea Cocor" שהעלה על נס את מדיניות הקולקטיביזציה שנכפתה על האיכרים על ידי המשטר, והיה לרב מכר שמכר מעל 80,000 עותקים, תורגם למספר שפות אירופאיות ועובד לסרט קולנוע. סדוביאנו כתב בתקופה זו תוך זהירות מרובה ואימוץ צנזורה עצמית. הוא המשיך את מלאכת הכתיבה עד יום מותו. בשנת 1948 פרסם למשל את הרומן "פאונה הקטנה" "Păuna Mică" ובשנת 1952 את הרומן ההיסטורי "ניקוארה פוטקואבה" מוקדש גם הוא לפרק מתולדות נסיכות מולדובה שבו שולבו דמויות מהעבר המשותף של הרומנים ושל הקוזקים מאוקראינה השכנה, בעיקר דמותו של איוואן ניקוארה פוטקואבה, שהיה לזמן קצר מאוד שליט נסיכות מולדובה. בשנת 1954 פרסם את הקובץ "הרפתקה על גדות הדנובה".
מיכאיל סדוביאנו נפטר ב-19 באוקטובר 1961 ביישוב ונטור-ניאמץ הוהובא לקבורה בבית העלמין בלו על יד מיכאי אמינסקו ויון לוקה קאראג'אלה.
צאצאיו.
כאמור לסופר היו 11 ילדים - 3 בנות - דספינה, תאודורה ופרופירה, ו8 בנים.
פרופירה סדוביאנו הייתה לימים סופרת ומשוררת. אחד מבניו - דימיטריה סדוביאנו - היה צייר, בעוד בן הזקונים פאול מיכו סדוביאנו (1920–1944) חיבר רומן שפורסם לאחר מותו
"כמו פרח השדה".
תרומתו לספרות הרומנית.
נחשב לסופר המוביל של דורו ובכלל לאחד מגדולי הסופרים הרומנים, סדוביאנו הצטיין במיוחד במספר סיפורים מזהיר וזכה לשבחים בעיקר על תאורי הטבע והנופים הכפריים.
מחבר יוצא דופן בפוריותו הספרותית, פרסם מעל מאה ספרים.
בתקופה שבין מלחמות העולם הקהל העמיד את סדוביאנו, עם כל ההבדלים בסגנון, בשורה אחת עם ליביו רבריאנו ועם צ'זאר פטרסקו כאחד מיוצרי רומנים הגדולים של ארצו.
המבקר אוביד קרוחמלניצ'אנו ראה בפעילות סופרים אלה אחד מהסממנים מובהקים של הפריחה התרבותית של אותה תקופה שבין המלחמות.
גם היסטוריון הספרות הרומני-אמריקאי מרצ'ל קורניש-פופֶּה ראה בסדוביאנו וברבריאנו את שני כותבי הרומנים החשובים של ארצם במחצית הראשונה של המאה העשרים.
בשנת 1944 גם טודור ויאנו דיבר על סדוביאנו כעל הסופר המשמעותי ביותר של העם הרומני, ראשון בין שווים.
, תוך שימת דגש על מקוריותו בהקשר הספרות הרומנית וסיווגו בין הסופרים בעלי מגמה לאומית (בניגוד לסופרים המודרניסטים הקוסמופוליטיים) ג'ורג'ה קלינסקו, גדול ההיסטוריונים של הספרות הרומנית, העריך שברבים מסיפוריו והנובלות של סדוביאנו מצאו הד התרומות הסגנוניות של סופרים שקדמו לו או היו בני זמנו - כדוגמת יון לוקה קאראג'אלה ,קליסטרט הוגאש, אמיל גרליאנו, יואן אלכסנדרו ברטסקו-ווינשט,
יואן א. בסראבסקו, יונל תאודוריאנו, דמוסטנה בוטז, אוטיליה קזימיר ואחרים.
קלינסקו אף העריך כי סדוביאנו עלה ללא ספק על אמיל גרליאנו שנחשב זמן רב כשווה ערך אליו בין הסופרים בעלי מגמה זו.
יתרה מזו, לפי דעתו של קורניש פופה האפיקה של סדוביאנו הייתה המשך של ה"נרטיב הלאומי" שמבשריו היו ניקוליה פילימון, יואן סלביץ' ודויליו זמפירסקו.
ויאנו וזיגו אורניה היו סבורים כי סדוביאנו קיבל השראה גם מנושאים וז'אנרים שהתנסה בהם הסופר, ניקוליה גאנה, חבר בחוג ז'ונימיה. לדברי ויאנו, סדוביאנו העריץ את גאנה
כמורו ורבו.
בנעוריו סדוביאנו העריץ ואסף את כתביו של נ.ד. פופסקו-פופנדיה, שהיה מחבר מצליח בזמנו של אלמנכים, רומנים היסטוריים ושל הרפתקאות.
קלינסקו עוד ציין כי סדוביאנו וגאנה הופשעו בעקיפין על ידי כתיבתו של וילהלם פון קוצבו, סופר ודיפלומט רוסי, שחיבר סיפור על רומניה, בשם "לסקר ויורסקו".
קישורים חיצוניים.
מכתביו בעברית:
וושינגטון קפיטלס
וושינגטון קפיטלס (באנגלית: Washington Capitals) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מוושינגטון די. סי., ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1974 והצטרפה ל-NHL בעונת .
הקפיטלס זכו בגביע סטנלי פעם אחת, ב-2018.
היסטוריה.
1974 - 1982: התחלה קשה.
וושינגטון קפיטלס נוסדה ב-1974 והצטרפה ל-NHL בעונת 1974/75 יחד עם קנזס סיטי סקאוטס. מייסד הקבוצה היה אייב פולין, הבעלים של קבוצת ה-NBA וושינגטון בולטס. הקפיטלס נכנסו כקבוצה ביתית ל"קפיטל סנטר" בפרבר של העיר, לנדובר שבמרילנד, האולם שבנה פולין עבור קבוצת הכדורסל כשעברה מבולטימור עונה קודם לכן. מילט שמידט, הכוכב הגדול של בוסטון ברואינס בשנות ה-40 וה-50, מונה למנהל. ג'ים אנדרסון, שחקן עבר שהיה חסר ניסיון ממשי באימון, מונה למאמן הראשון של הקבוצה.