בשנת 1989 הציגה אלמביק קו אופנה המחבר בין ישן וחדש טבעי ותעשייתי. התצוגה בנוכחותה של הגברת רות דיין ממייסדות אופנת "משכית", כללה קולקציית קיץ העשויה מבדי פשתן צבועים, תחרות ורודות ושמלות מקטיפה שחורה מעוטרות בפנינים. בשנת 1990 הציגה אלמביק במוזיאון ישראל. תצוגה זו שיקפה את המקום המרכזי לה זוכה אלמביק בתרבות החזותית של החברה הישראלית. התצוגה נתנה ביטוי לתפיסת החופש והרצון העז לשלום שאפיינה את החברה הישראלית באותן שנים. בשנת 1996 הציגה אלמביק ברומא במסגרת תצוגות אופנה למעצבים ישראליים בחסות בית האופנה היוקרתי "פדני (FENDI)". בשנת 1998, בחגיגות היובל למדינת ישראל, הציגה אלמביק שמלת קולר מפרווה מלאכותית מנומרת וחצאית קרינו לינה אשר שימשה ככלוב ליונים לבנות. במהלך התצוגה שחררה הדוגמנית את היונים לחופשי. הבגד ייצג את המצב הפוליטי במדינת ישראל ואת השאיפה של החברה הישראלית לשלום. בשנת 2014, התקיימה תצוגת אופנה לרגל השקת הקולקציה הכללה גלביות, שמלות אוויריות, מכנסי שק, שמלות הנראות כמו חולצות גברים הנתפרות מבגדים המשמשים חולצות גברים מסורתיות, חולצות "אוברסייז" הגורמות לאישה להרגיש נוח. התצוגה הוגדרה על ידי מספר עיתונאיות כ"תופעה נדירה". הבגדים שבעיצובה מבטאים את החיבור בין המזרח והמערב, חדש וישן ומשלבים בין האוריינטליות והאתניות עם קווים אירופאיים. מראה הגלבייה הוא מוטיב חוזר בעיצובים של אלמביק ומבטא את השורשים שלה בתרבות הישראלית. בכתבת פרופיל שנעשתה עליה באתר וואלה תיארה אלמביק את הגלבייה הישראלית כבגד קלאסי אשר שואף למידה אחת ומתלבש ועוטף כל גוף ברכות.
מעורבות חברתית.
בכל שנות פעילותה העסקית אלמביק מטפחת סטודנטים מצטיינים במלגות, חניכה ועבודת סטאז' לצידה. היא מלמדת ותומכת בפרויקט העצמה לנשים שיוצאות ממעגל הזנות. השתתפה בפרויקט "תופרות הדרום" – במצפה רמון, בעקבות סכנת סגירה של מתפרה בניהול נשי, ניסתה אלמביק לסייע בייעוץ ותמיכה יחד עם ענת גוב אך ללא הועיל, המתפרה נסגרה. הפיקה תצוגת אופנה "כל אישה" לצורך העלאת המודעות הציבורית למען נפגעות תקיפה מינית. בתצוגה הציגו זו לצד זו דוגמניות מקצועיות לצד פעילות פוליטיות הפועלות למען נשים, בהן חברת הכנסת לשעבר הגברת יעל דיין, הזמרת יפה ירקוני, השחקנית לימור גולדשטיין, הסופרת אדיבה גפן, ח״כ שלי יחימוביץ', ח״כ מרב מיכאלי, השחקנית רבקה מיכאלי ועוד.
יואל קמינסקי
יואל קמינסקי (12 באוקטובר 1951 – 12 באוקטובר 2021) היה תסריטאי, עורך תסריטים, מרצה לקולנוע ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
קמינסקי שירת בצה"ל בשנים 1969–1972 בממשל הצבאי ברצועת עזה. הוא סיים תואר ראשון בפילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ב־1979. בהמשך קיבל מלגת לימודים מלאה ונסע לארצות הברית, ושם סיים תואר שני בפולקלור ובאנתרופולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ב־1982. שם גם החל לכתוב דוקטורט בתחום זה בשנים 1982–1985.
קמינסקי עסק בהוראת הקולנוע. בשנים 1996–2003 היה מרצה לתסריטאות ולקולנוע תיעודי במכללת אורות, ובאותו זמן לימד עד 2006 בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי. בשנים 2003–2006 לימד תסריטאות גם באוניברסיטת תל אביב.
מ־2003 ועד 2018 שימש ראש לימודי התסריטאות במחלקה לקולנוע במכללת בית ברל.
בשנים 2006–2007 שימש ראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת במכללת אריאל.
בשנים 2009–2011 לימד קולנוע תיעודי ותסריטאות במכללת שנקר.
ב־1994 ביים את הסרט התיעודי "הבנות מליבאו", שזכה בתחרות סרטים בנושאים יהודיים במוזיאון "מגנס" בברקלי (קליפורניה); הסרט מתאר את סיפורה של קבוצת נשים ניצולות שואה מליבאו שבלטביה.
קמינסקי כתב וערך תסריטים רבים לקולנוע ולטלוויזיה בישראל. הוא היה שותף לכתיבת תסריטי הסרטים "סוסעץ" (1978), ו"מכת שמש" (1982), שאת שניהם ביים יקי יושע. בשנים 1993 עד 1996 פיתח כמה סדרות דרמה כעורך הראשי בחברות הטלוויזיה בכבלים: המיני־סדרות "סיפורי אהבה" (שביים יצחק צפל ישורון) ו"דב גרונר" (שביים אורי ברבש), והסדרות "המונה דופק" (שביים יקי יושע) ו"בטי בן בסט" (שביים אבי כהן).
קמינסקי היה מפיק חונך של הסרט התיעודי "שכחו אותי בטוסטר" (2000), שביים אבישי מקונן ושבו השתתפו שני קומיקאים ממוצא אתיופי, יוסי ואסה ושמואל ברו.
בשנות ה־2000 ערך סדרות טלוויזיה: העונה הראשונה של "מעורב ירושלמי" (2001–2003, ערוץ 10); 12 פרקים בסדרה "כתב פלילי" (2004, הערוץ הראשון), שביים חיים בוזגלו; "דרמות מהשורש" (2004–2005, "רשת"). בשנים 2013–2014 ערך את הסדרה "מיתוס, מדרש ואגדה", שאותה מימנו קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אבי חי. קמינסקי ערך תסריטים נוספים, ובהם תסריט הסרט "שירת הגליל" (1996), הדוקו־דרמה "מנליק" (1998) ודרמת הטלוויזיה "בר מצווה" (2001), שאת שלושתם ביים דני וקסמן.
קמינסקי ערך את התסריט לסרט "מכתבים לאמריקה" (2007), שביים חנן פלד, ול"אוה" (2015), סרט באורך מלא שביים חיים טבקמן ושמימנה קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. ב־2018 שימש עורך התסריט לסרט "שרוכים", שביים ינקול גולדווסר.
בשנים 2013–2014 היה היועץ האומנותי של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי בתחום הסרט הקצר.
כמו כן היה קמינסקי לקטור בקרן לעידוד סרטי איכות בשנים 1994–1997, חבר הנהלה וגזבר באיגוד התסריטאים בשנים 1997–1999, יו"ר הוועדה האזורית לענייני הכבלים בתל אביב וגבעתיים בשנים 1998–2001, וחבר מועצת הקולנוע בין 2005 ל־2009. בשנים 2012–2016 היה חבר בוועדת הביקורת באקדמיה לקולנוע.
ב התמקד עיקר פעילותו בסרט הקצר. הוא היה שותף לקמפיין לתקצוב הסרט הקצר במועצת הקולנוע עם נעמי בן נתן שחורי ועם דני מוג'ה, ופעל לקידום הסרט הקצר באקדמיה הישראלית לקולנוע. הוא אצר סרטים קצרים בפסטיבלים ושימש שופט ראשי בתחרות הסרט הקצר בפרס אופיר. הוא סיפק ייעוץ אומנותי בתחום הסרט הקצר בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קידום את המחקר העיוני בנושא, נתן הרצאות בפורומים שונים על כתיבה לסרט הקצר ושקד על פיתוח קשרים בין־לאומיים בתחום.
נפטר ב־12 באוקטובר 2021.
אושמינה
סקילכס איש קריאנדה
סקילכס איש קריאנדה (ביוונית: Σκύλαξ ο Καρυανδεύς) היה מגלה ארצות וסופר יווני שחי מסוף המאה ה-6 עד לתחילת המאה ה-5 לפני הספירה. כתביו אבדו עם הזמן, אך צוטטו על ידי סופרים יוונים ורומאים בזמן מאוחר יותר. למרות שכתביו אבדו, הוא תועד על ידי הרודוטוס. וסיפור מסעותיו נכתב בשנת 330 לפני הספירה על ידי אדם לא ידוע.
בסביבות שנת 515 לפני הספירה, דריווש הראשון שלח את סקילכס לחקור את נתיב נהר האינדוס ולגלות היכן הנהר נשפך לאוקיינוס ההודי, על מנת שיוכל להשתמש במידע זה בכיבושיו העתידיים בעמק האינדוס. סקילכס ומשלחתו יצאו לדרכם מהעיר קספטירוס שבממלכת גנדהארה, והפליגו במורד נהר האינדוס עד שהגיעו לאוקיינוס ההודי. משם הפליג לים האדום וסיים את מסעו בסואץ. מסעו ארך כשנתיים וחצי.
כתב יד מימי הביניים של פריפלוס (מדריך ניווט לשייטים) עתיק, מציין את שמו של המחבר כ"סקילקס", אולם חוקרים הוכיחו שיש להתייחס לייחוס זה כאל מה שמכונה "פנייה פסאודפיגראפית לסמכות": פרטים רבים ביצירה זו משקפים את הידע של המאה ה-4 לפנה"ס, ולכן בדרך כלל מכונה מחבר היצירה "פסאודו-סקילקס".
סקילקס מקרינדה
בונגלור טורפדו
אל שרפטון
אלפרד צ'ארלס "אל" שרפטון הבן (באנגלית: Alfred Charles "Al" Sharpton, Jr; נולד ב-3 באוקטובר 1954) הוא כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, פעיל זכויות האדם ואיש תקשורת, לשעבר יועץ הבית הלבן אודות הקהילה האפרו-האמריקאית. התמודד למועמדות לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2004 מטעם המפלגה הדמוקרטית. שרפטון בעל תוכנית לילית בערוץ MSNBC, ומשמש גם כפרשן קבוע ברשתות טלוויזיה רבות בארצות הברית.
מבקריו רואים בו כמלבה מחלוקת ואחד הגורמים להתדרדרות היחסים בין הגזעים בארצות הברית. בין השאר היה ממובילי מהומות קראון הייטס והירבה בביטויים מעוררי מחלוקת כלפי לבנים.
ביוגרפיה.
שרפטון נולד בשכונת ברנזוויל ברובע ברוקלין, ניו יורק. בגיל צעיר מאוד החל לקחת חלק בטקסי הכנסייה ובמשך תקופה התלווה לזמרת הגוספל מהליה ג'קסון. בגיל 9 אביו נטש את אמו לטובת אחותו למחצה, והמשפחה נאלצה לעזוב את השכונה לאזור פחות מבוסס להתגורר בדיור ציבורי. שרפטון למד בברוקלין קולג' אך עזב את הלימודים לאחר שנתיים. בין השנים 1973–1980 שימש שרפטון כמנהל מסע ההופעות של ג'יימס בראון, אותו החשיב גם כדמות אב במידה רבה.
ב-1980 במהלך מסע ההופעות של בראון הכיר את אשתו למשך 24 שנה, קת'י ג'ורדן. ב-2004 הזוג נפרד (אך לא התגרש). ביולי 2013 התפרסם כי לשרפטון חברה בת 35 בשם איישה מק'שאו. שרפטון הוא צמחוני.
פעילות ציבורית.
בשנת 1969 מונה על ידי ג'סי ג'קסון לשמש כנציג הנוער ב"מבצע סל לחם" (פרויקט שנועד לעודד תעסוקה בקהילה האפרו-אמריקאית).
מאבקי זכויות אדם.
ברנהרד גוטץ.
ב-22 בדצמבר 1984, תושב ניו יורק בשם ברנהרד גוטץ ירה למוות בארבעה אפרו-אמריקאים בעת ניסיון שוד בקו 2 של הרכבת התחתית של ניו יורק. במשפט זוכה גוטץ מכל אשמה (למעט אחזקת כלי נשק שלא כחוק). שרפטון טען כי פסק הדין המקל הוא על רקע גזעני, ודרשו ועדת חקירה. לבסוף, גם ועדת החקירה הורתה על כך שהזיכוי אכן היה ראוי.
תקרית הווארד ביץ'.
ב-20 בדצמבר 1986 שלשה צעירים אפרו-אמריקנים נרדפו ברחבי שכונת הווארד ביץ' בקווינס, כשאחד מהם נדרס למוות בעקבות כך. שרפטון שכנע את שאר ניצולי התקרית שלא לשתף פעולה עם התובע המחוזי, ובכך קיבל פרסום רב.
רצח יוסוף הוקינס וניסיון התנקשות.