הספר מפרט מאוד ופרטים רבים רחוקים מהמציאות היום-יומית. לדוגמה דין פתילות לציצית מחוטי משי. וכן יש בו בירורים הלכתיים ארוכים בהם המחבר מביא ראיות שונות לשיטות השונות ולעיתים דוחה ראיות וכדומה דבר המכביד מאוד על הלומד הרוצה לדעת הלכה למעשה.
עקב כך נכתבו כמה ספרים המסכמים את הספר.
חיבורים בעקבות הספר.
בעקבות הספר "משנה ברורה", יצאו ספרים רבים בסגנונו הכוללים שלושה חלקים: פסקים, הרחבה למדנית ומקורות. זאת בנוסף לאלפי ספרי הלכה שיצאו בסגנון של ליקוט שיטות האחרונים.
בין הבולטים:
מופתי
מוּפתי (בערבית: مفتٍ, תעתיק מדויק: מֻפְתִן,
מן השורש הערבי "פ-ת-י" לייעץ בצורה של שו"ת - שאלות ותשובות) הוא:
סמכות משפטית דתית.
השורש "פ-ת-י" מופיע בקוראן נשים (ד), קכ"ז - כשיבקשו ממך עצה (לפסוק),ويستفتونك (ויַסתַפְתוּנַךָּ) - אלוהים הוא זה שיועץ (פוסק) לך يفتيكم (יֻפְתִיכּם). מופתי הוא "הווה פעול" של הפועל - "פוסק", "נותן עצה". מי שמתמנה למופתי חייב להיות בוגר, מוסלמי אדוק, בריא, מהימן, ובוגר לימודי משפטים הולמים.
המופתי לא היה מתמנה על ידי אימאם והוא שונה מהקאדי - השופט האסלאמי. פסק הקאדי נקרא "חוּכּם" והוא מחייב. תשובת המופתי - הפתווה - אינה מחייבת וכובלת את זה שפנה לעצתו. הוא אינו נדרש לפסוק בסכסוך בין אנשים או בין אנשים לממלכה, אלא בסוגיות שונות ומשונות, לרבות פירושים של טקסטים משפטיים מסובכים. תשובתו היא על ידי ניסוח עקרונות כלליים על יסוד מקרים מוחשיים ולא פתרון של מריבות מוחשיות. פסיקות המופתים החשובים מרחיבות את מאגר חוכמת המשפט כשהם מיישמים את הידע הקיים למקרים חדשים. על המופתי להשיב גם מקרים שבהם אין עדיין עקרונות קיימים בספרות המשפטית האסלאמית. כשלקאדי, תלמיד של אסכולה - (מוקאליד) - אין ספרות זמינה (מאסכולות המשפטים הקרויות "מדהב") לעזרה, עליו להתיעץ עם המופתי.
המופתי נקרא גם "מוג'תִהיד", כי הוא מתבסס על שיקול דעת עצמי - אִג'תהיד.
אין מניעה מאשה, עיוור או אילם להיות מופתי, להבדיל למשל מלהיות "עד".
דרגאות של מופתי.
מופתי היכול להיות מוג'תהידון הוא ברמה הגבוהה יותר.
ישנו גם מופתי בדרגה נמוכה העוסק רק בשליפת החומר הדרוש מ"פיקה" וביידוע הפונה על החוקים.
"אדאב אל מופתי".
"אדאב אל מופתי" היא הספרות המשפטית המבוססת על פסיקת המופתי.
הספר המוקדם בסוגה הזאת הוא "אדאב אל מופתי ואל מוסתפתי" מאת אבו ל-קאסים עבד אל וחיד אבן אל חוסיין אל סיימארי (מת ב-996): "כללי ההתנהגות של המופתי ושל המבקש פסיקות משפטיות".
באימפריה העות'מאנית.
החל מן המאה ה-16 - קודם באימפריה העות'מאנית ואחר כך בארצות אחרות, כולל הארצות שקמו על חורבותיה, היה ראש כהני הדת המוסלמים וראש מועצת ה"עולמא" (ראו גם "המופתי הגדול", al-muftī al-akbar). שלטונות האימפריה העות'מאנית העניקו לרוב מעמד חוקי רק למופתים מקרב האסכולה החנפית.
באימפריה העות'מאנית, המופתי של איסטנבול נקרא גם שייח' אל-אסלאם, היה המנהיג השלישי בהייררכיה העות'מאנית, אחרי הסולטן שהיה גם ח'ליפה - המנהיג העליון של הדת האסלאמית - ואחר הווזיר הגדול. המופתי הראשון של איסטנבול היה כמאל פאשה. התפקיד יוסד על ידי מהמט השני. אולם בהתחלה הבכורה בתחום המשפט הדתי הייתה נתונה בידי הקאזאסקר (קאדי אל-אסקר) - שופטים דתיים צבאיים - אחד ברומליה, השני באנטוליה (1480) והשלישי - שכיהן רק לזמן קצר - בערב ופרס (1517). רק במאה ה-16 עלה המופתי של איסטנבול למעמד ראשי.
תחילה ריכז המופתי של איסטנבול, "שייח' אל-אסלאם", בידיו את תחומי הדת, המשפטים והחינוך, כמו שר לתחומים אלה. מעמדו היה כמו של האפיפיור או של הפטריארך היווני-אורתודוקסי. אולם בימי הסולטן מורט השלישי התערער מעמדו. שני מופתים פוטרו והוגלו זה אחרי זה בשנים 1589 ו-1592. אחר כך תפקיד זה קיבל מעמד פקידותי יותר.
עד סוף המאה ה-19, מעמדו היחסי של הקאדי בהירארכיה בעולמאא באימפריה היה גבוה יותר מזה של המופתי העירוני, שהתפרנס מהתשלומים שגבה עבור התשובות (פתאוא) שנתן לפונים אליו. אולם לאחר הפיכת הקאדי לשופט בענייני אישות בלבד והעברת רוב סמכויותיו בהדרגה לבתי המשפט האזרחיים, חלה תהפוכה במעמד המופתי באימפריה, שבתפקידו עוסק בהדרכה ולא במשפט, עד שבשנת 1913 קבע החוק כי "המופתים עומדים בראש העולמאא המקומיים שלהם".
באימפריה הרוסית.
בסוף המאה ה-18 הוקם מוסד המופתיות גם באימפריה הרוסית בימי הקיסרית יקטרינה הגדולה: קודם המופתיות של אורנבורג (1788) ואחר כך בחצי האי קרים ובאזורים המערביים - "המופתיות של טוורידה" - שייצגו רשמית את ההעדה המוסלמית באימפריה.
במצרים.
תפקיד המופתי הגדול יוסד במצרים על ידי הח'דיו עבאס חלמי השני בשנת 1895. הוא עומד בראש בית הפתווה המצרי ("דאר אל-איפתאה אל-מצרייה").
בארץ ישראל.
בימי השלטון העות'מאני, החל משלהי המאה ה-18 התמנו מופתים של ירושלים. בסוף התקופה העות'מאנית הפך מעמדם לבעל יוקרה רבה.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, נותק הקשר של משרת המופתי הירושלמי עם אסטנבול והוסר הפיקוח של שיח' אל-אסלאם. בנוסף על כך, הפכה ירושלים לעיר הראשית של הארץ. שינוי זה השפיע על מעמדו של מופתי ירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי, היו בארץ ישראל בין 5 ל-8 מופתים, כאשר המספר אינו קבוע ומשתנה מדי פעם. על פי החוק בתקופה זו, סמכותו של מופתי ירושלים לא עלתה על זו של כל מופתי אחר, והתואר "המופתי הגדול" או "מופתי ארץ ישראל", שבו נהגו להכתיר את מופתי ירושלים חג' אמין אל-חוסייני (בשנים 1921–1937), אין לו בסיס במשפט השרעי. יחד עם זאת, מופתי ירושלים תמיד היה החשוב ביותר, בהיותו יושב בעיר הראשית בארץ, ובמיוחד לאחר שמשרתו נקשרה אל משרת נשיא המועצה המוסלמית העליונה. משרת המופתי של ירושלים התפנתה באוקטובר 1937, לאחר שאמין אל-חוסייני ברח מן הארץ.
בארצות אחרות.
בימינו בארצות רבות ראש הדת האסלאמית נקרא "מופתי" או "מופתי גדול" - בארצות כמו ערב הסעודית, ברוניי, תוניסיה, ברשות הפלסטינית, ירדן, סוריה, ארמניה, דגסטן, צ'צ'ניה, אזרבייג'ן, גאורגיה וכו' הוא ממונה על ידי ראש המדינה.
ברומניה ראש הדת המוסלמית הוא המופתי של קונסטנצה. כן מכהנים מופתים בסרביה כולל סנג'אק, בוסניה, סלובניה, בארצות מרכז אסיה וכו'. באוסטרליה מכהן מופתי נבחר על ידי חכמי הדת.
בסרי לנקה נבחר מופתי המייצג את כל זרמי האסלאם, במלזיה בכל סולטנות מאלו המרכיבות אותה מכהן מופתי משלה.
המשמר הנע
המשמר הנע (או "המשמרות הנעים" JSP שכונתה גם "הפלוגה הנודדת" או בקיצור "הנודדת") היה זרוע ניידת של משטרת היישובים העבריים. המשמר הוקם בשנת 1936 בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט ככוח משטרה לגלי, ממסדי ומזוין בחסות שלטונות המנדט הבריטי, אולם השליטה בפועל הייתה של ארגון ההגנה.
עד סוף שנת 1938 הגיע מספר המגויסים במשטרת היישובים (נוטרים שנקראו גם גפירים) ל-14,000 איש. המשמר הנע היווה חלק מגוף זה.
עד אותה שנה הגיע מספר הָמָּ"נָים ל-60. בדרך כלל הם פעלו ביחידות קטנות של 5-3 איש לכל משמר. לא לכל היישובים היו מ"נים, ואלה שהיו, נהנו לרוב ממשמר נע אחד בלבד. כך למשל היה צוות אחד עם טנדר עליו היה מותקן מקלע לואיס אחראי לכל אזור ראשון לציון ורחובות.
צורת התפעול הייתה בסיורים רכובים על גבי טנדרים עם ארגז פתוח.
שניים ישבו בתא הנהג ואחד ישב על כיסא מיוחד שהותקן על ארגז הטנדר. בשלב ראשון הם חומשו ברובים בלבד, ובהמשך הפעיל השומר השלישי שבארגז הטנדר מקלע קל מסוג לואיס.
אנשי המשמר הנע ביצעו סיורים בסביבות היישובים, בשדות, ובאזורי הספר, כשהם נוסעים בטנדרים בלתי משוריינים, שנמסרו לרשותם על ידי הסוכנות היהודית. הטנדרים על צוותיהם החמושים הוזעקו במהירות לכל מקום סכנה. במרוצת הזמן שוריינו הטנדרים בלוחות פלדה. בסוף שנת 1938 הגיע מספר אנשי הארגון לכ־400 איש. המשמר הנע היה פזור בכל רחבי ההתיישבות העברית ומשך אליו את טובי הנוער. עד ייסוד הפלמ"ח בשנת 1941 היו אנשיו הכח המגויס הקבוע היחיד של היישוב, והם אף חיפו על פעולות ההגנה השונות בהתיישבות ובמערכה הצבאית.
כאשר הונחו קווי המים בנגב ל 11 הנקודות, הותקנו בקווים יציאות מיוחדות לבדואים ולערבים שחיו באזורים בהם עבר. למרות זאת הם חיבלו ופרקו מדי יום קטעים שלמים. על מנת להבטיח את שלמות ופעילות הקווים, הופעלו צוותי משמרות נעים שסיירו מדי יום לאורך הקווים. הקו המערבי נשמר על ידי צוות שחנה בניר עם והקו המזרחי על ידי צוות שחנה במשמר הנגב.
למשמר הנע הייתה הילה של רומנטיות וגבורה, כדוגמת זו שהייתה בזמנו לארגון השומר. דוגמה להילה רומנטית זו אודות המשמר הנע היה השיר "הטנדר נוסע", למלים של יעקב אורלנד ולחן של משה וילנסקי, שנכתב והולחן בשנת 1939 והושר באותה עת בפי אסתר גמליאלית ולימים גם בפי שושנה דמארי, יונה עטרי ועפרה חזה:
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה התקיימו ב-6 בפברואר 2001, י"ג בשבט תשס"א. מערכת בחירות זו, הייתה מערכת הבחירות היחידה בישראל, בה נבחר ראש הממשלה, בשיטת הבחירה הישירה, ללא בחירת כנסת חדשה.
שני המועמדים שהתמודדו על ראשות הממשלה היו ראש הממשלה המכהן אהוד ברק ויושב ראש האופוזיציה אריאל שרון שלאורך כל מערכת הבחירות נהנה מיתרון משמעותי בסקרים ולבסוף ניצח בבחירות בהפרש גדול.
הבחירות התאפיינו באחוז הצבעה נמוך יותר מאשר בבחירות רגילות לכנסת (למעשה הנמוך ביותר מעולם בבחירות ארציות בישראל), במיוחד בקרב הציבור הערבי.
רקע.
השפעת בחירות 1999 על הליכוד.