הקריירה של מק'פרסון החלה לזרוח לאחר תפקיד זה, הוא שירת בדרגת לוטננט קולונל ומהנדס ראשי בצבאו של יוליסס גרנט במהלך כיבושם של פורט הנרי ופורט דונלסון. לאחר קרב שילה, הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל וב-8 באוקטובר 1862, לדרגת מייג'ור גנרל. זמן קצר לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הגיס ה-17 בארמיית טנסי של גרנט. ב-12 במרץ 1864, קיבל מק'פרסון את הפיקוד על ארמיית טנסי, לאחר שמפקדו הקודם ויליאם שרמן, קודם לפיקוד על כל ארמיות המערב (זאת לאחר שגרנט נשלח מזרחה). הארמייה של מק'פרסון הייתה לאגף הימני בצבאו של שרמן, לצד ארמיית קמברלנד וארמיית אוהיו. ב-5 במרץ 1864 החל שרמן במערכה על אטלנטה.
שרמן תכנן כי חלקו העיקרי של צבאו ישמש כפעולת הסחה לעבר דלטון, אוהיו, בעוד מק'פרסון יישא בעיקר נטל לחץ התקפת כוחותיו של גנרל הקונפדרציה ג'וזף ג'ונסטון, במטרה ללכוד אותם. על אף תכנון זה, הצליחו בסופו של דבר כוחות הקונפדרציה להימלט ושרמן האשים את מק'פרסון (על "איטיותו"), אף על פי שהיה זה תכנונו הכושל של שרמן שהוביל להימלטות כוחות הקונפדרציה בסופו של דבר. חייליו של מק'פרסון עקבו אחר כוחות הקונפדרציה ב"נחרצות", וקיבלו אספקה מחודשת בבקינגסטון, ג'ורג'יה. החיילים הצליחו להשיג את כוחות הקונפדרציה ליד פמפקינווין קריק (Pumpkinvine Creek), שם תקפו והצליחו להניס את כוחות הקונפדרציה מדאלאס, ג'ורג'יה, עוד לפני ששרמן הורה לעשות זאת. ג'ונסטון ושרמן תמרנו האחד כנגד השני, עד לתבוסתו של האיחוד בקרב קנסאו מאונטיין. לאחר מכן ניסה מק'פרסון לתמרן ולאגף בקרב מאריטה, אך ניסיון זה כשל גם כן.
ב-17 ביולי, גבר תסכולו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, עקב האסטרטגיה של ג'ונסטון שניסה לתמרן ולסגת, והחליף אותו בלוטננט גנרל ג'ון הוד. הוד הובס לבסוף, ונסוג לאטלנטה. בינתיים, קידם מק'פרסון את כוחותיו לדיקאוטר, ג'ורג'יה ומשם הם נעו לעבר רמה הבנויה מסדרת גבעות קרחות המשקיפות על אטלנטה. ב-22 ביולי, הם הבחינו כי כוחות הקונפדרציה עזבו את אטלנטה. שרמן האמין כי הקונפדרציה הובסה וכוחותיה מתפנים; אך, מקפרסון סבר בצדק כי הם נעים כדי לתקוף את האיחוד באגפו הימני ובעורפו. אך בעוד הם דנים בהתפתחות החדשה, כיתרו ארבע דיוויזיות תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם הארדי את הקורפוס ה-16 של צבא האיחוד שהיה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל גרנוויל דודג'ס. בעוד מק'פרסון רוכב על סוסו לעבר הקורפוס ה-17 שבעבר היה תחת פיקודו, הוא נתקל בחיילי רגלים מהמשמר הקידמי של צבא הקונפדרציה שקראו לו לעצור. מק'פרסון הרים את ידו לראשו, כנראה כדי להסיר את כובעו, אך לפתע סובב את סוסו בניסיון להימלט. חיילי הקונפדרציה פתחו באש ופצעו את מק'פרסון פצעי מוות.
יריבו, ג'ון הוד, כתב:
שרמן בדיווחו הרשמי על מותו של מק'פרסון:
טרה (סדרת טלוויזיה)
טרה (באנגלית: United States of Tara, משחק מילים שניתן לפרשו גם כ"ארצות הברית של טרה" וגם כ"מצבים מאוחדים של טרה") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג דרמה קומית ששודרה בין השנים 2009–2011. הסדרה מתארת את חייה ומשפחתה של טרה (טוני קולט), עקרת בית, אם ואמנית המתמודדת עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית (המוכרת בשם "פיצול אישיות").
הסדרה מבוססת על רעיון של סטיבן ספילברג, שהוא המפיק של הסדרה. הסדרה מצולמת בלוס אנג'לס, קליפורניה, אך העלילה מתרחשת באוברלנד פארק, קנזס.
הסדרה עוסקת בבעיות זהות. הפרעת הזהות של האם עומדת במרכז העלילה, אך הסדרה עוסקת גם בסוגיות זהות נוספות כמו זהות מינית וזהות מגדרית.
ב-23 במאי 2011 הודיעה הרשת שלא תצולם לסדרה עונה רביעית.
עלילה.
טרה גרגסון מתגוררת עם בעלה ושני ילדיה בפרברי העיר קנזס. היא סובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית. כשהיא נמצאת במצב חרדה היא מחליפה את זהותה באחת מהזהויות החילופיות שלה:
טרה נשואה למקס. הוא מטפל בה ומתמודד בעצמו עם הזעם המצטבר בו. יש להם שני ילדים: קייט הבכורה ומרשל. שרמיין, אחותה של טרה, מתגוררת בסמוך להם.
הבבא אלעזר
בבא אלעזר
באבא אלעזר
הבאבא אלעזר
טארה
פיסקלי
פיסקאלי
מוניטרי
מונטארי
Spongiforma squarepantsii
Spongiforma squarepantsii הוא מין של פטרייה ממשפחת Boletaceae שהתגלה ביערות של מלזיה ב-2010 ושהתפרסמה לראשונה כמין חדש במאמר בכתב העת Mycologia במאי 2011.
הפטרייה שייכת לסוג "Spongiforma" הרומז לגופו דמוי הספוג של פרי הפטרייה (ספוריוקרפ), ושם המין "squarepantsii" מצביע על צורתה המזכירה את בובספוג מכנסמרובע (SpongeBob SquarePants). צפייה במשטח נושא נבגים של הפטרייה באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני, נדמתה בפני כותבי המאמר שדיווח על הפטרייה כ"דמוי קרקעית ים עם ספוגי ים צינוריים".
ריחו של המין מעופש.
הוא אחד מהפטריות שיכולות אחרי סחיטה לחזור לצורתן המקורית.
בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה בובספוג מכנסמרובע בפרק 13 לציון ליל כל הקדושים, רואים את מוחו של בובספוג, המזכיר את הפטריה.
אנדרס ברינג ברייוויק
אוהד מרומי
אוהד מרומי (נולד ב-1967) הוא אמן ופסל ישראלי המתגורר בארצות הברית.
ביוגרפיה.
מרומי נולד בשנת 1967 בקיבוץ מזרע. בהיותו בן שנתיים עזבו הוריו, רבקה ואיילון, את הקיבוץ. בין השנים 1974–1979 התגוררה משפחתו בטהראן שבאיראן, שם עבד אביו של מרומי במשרד אדריכלות. עם שובם לישראל התגוררה המשפחה ברמת השרון. עם סיום לימודי התיכון, בגיל 17, נרשם מרומי ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות "קלישר".
לאחר שחרורו מצה"ל נרשם מרומי ללימודי אמנות ב"בצלאל", אותם סיים ב-1992. ב-1994 השתתף בתערוכה "טרנזיט", שאצרה שרית שפירא במסגרת "ארט פוקוס", וב-1995 הוזמן על ידי שפירא להציג תערוכה בשם "אביבית" לצד אבנר בן גל. התערוכה "אביבית" 1995 הייתה הסנונית הראשונה של אמנים ישראלים צעירים שהציגו במוזיאון ישראל. התערוכה עוררה עניין רב בקרב צופים ומבקרים מישראל ומשאר העולם, ותגובות אלה עודדו את מוזיאון ישראל לראות אבן דרך למחויבות של המוסד לדור הצעיר של אמנים ישראלים. "אביבית" והתערוכות שבאו אחריה הותירו חותם ניכר בשיח האמנות המקומי ב-1998 זכה מרומי בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר. בעקבות קבלת הפרס, הציג במוזיאון תל אביב לאמנות מבנה בשם "וילה 3" (1999) שהציגה את עיסוקו במיצב ובמודלים של אדריכלות ובהקשר התרבותי שלה.
במאמר בשם "התיאטרון הטרנסנצנדנטי: מודוסים של צפייה; זירות של עיצוב" (1998), שפרסם מרומי בכתב העת "סטודיו", הציג את תפיסתו אודות המשמעויות של אמנות המיצב הנובעים מן השינויים בתפיסת האמנות במהלך שנות התשעים של המאה ה-20. על פי מרומי, האמנות עברה משלב של התמקדות באובייקט אל עיסוק במרחב היברידי הנמצא בדיאלוג עם הצופה. כמדיום, המיצב חסר את אותה משמעות אחידה ונטולת הקשרים סביבתיים שהייתה קיימת בפיסול המסורתי ויצרה "מטא-נרטיב ביקורתי". פעילות מתן המשמעות במיצב מתמקדות, על פי מרומי, בפרקטיקות של עיצוב, כלומר ביצירת מערכת מניפולציות דרך "מערכות רופפות של משמעות", המתקיימות במרחב המוזיאלי והחוץ-מוזיאלי גם יחד.
בין השנים 2002–2003 למד בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
מבחר עבודות.
"אביבית" 1995 תערוכה משותפת של אבנר בן גל ואוהד מרומי
העבודה אביבית היא עמדת צפייה-הצצה על המוזיאון: משם החתול והחזרזיר מציצים לעברו. אלה שמציצים מתוך ואל ותוך המוזיאון הם חיות, צעצועים, פסלונים זולים שמקשטים את הבית – דרכם מועברת תחושה של בית אל הפיסול בחלל המוזאלי. כמוצגים "מוזאליים" הם מציצים-צופים מתוך אביבית גם על הצופה – והצופה יכול להצטרף אל החתול והחזרזיר, להיכנס לעמדת הצפייה שבתוך תריסי הפלסטיק הפתוחים למחצה ולבחור באותה תחנת גבול שבקצה המוזיאון כחלק מהביקור-צפייה במוזיאון. אביבית מזכירה מרפסת בדירת שיכון, שנסגרה בתריסי פלסטיק כדי להרחיב את חלל הדירה הצר, להוסיף לה חדר, יחידת-בית נוספת למשחק, לימוד או עבודה. המבנים של מרומי משתייכים ביתר בירור לכרוניקה של האמנות המודרנית: הווילות הישראליות שבתצלומיו מקיימות זיקה לסגנון הבינלאומי: לוחות האלומניום המרכיבים את קונסטרוקציית העקלתון מרושתים בהשקפות עולם ובדפוסי פעולה של תנועות דוגמת הבאוהאוס או הקונסטרוקטיביזם. אך בגרסה הפרובינציאלית של הווילות ברמת השרון, הסגנון הבינלאומי מתורגם לפתרונות שטחיים של סגנון.
הנער מדרום תל אביב (2001)
בספטמבר 2001 הציג מרומי פסל בדמות "הנער מדרום תל אביב", פסל שהיה חלק ממיצב גדול שעסק בשאלות של הגירה ומיעוטים. מרומי הציב בסופו של מבנה דמוי מעבר גבול את דמותו המוגדלת של נער שחור, תוך שהוא מדגיש בדמות מאפיינים אתנוגרפיים וסטריאוטיפים שונים. בראיון תיאר מרומי את נושא העבודה כ"מערכת יחסים בין גוף לארכיטקטורה, בין קולוניאליזם לארכיטקטורה כמקום אוטופי, אבל גם כמקום של שערים, מיון, גוף וצבע." העבודה מעלה שאלות מטרידות שמעסיקות את האמנות הישראלית – שאלת המקום, השייכות והזהות. אף על פי שמרומי עושה שימוש בחומרים מצויים וכמעט נדושים של פרגמנטים אדריכליים השגורים בסביבה האורבנית הישראלית (כמו תריסי פלסטיק) רכיבי מבניו עוברים תהליך הפשטה והופכים למבנה פיסולי שנושאו הוא עצם המושג מעשה האמנות. את הסיטואציות האורבניות מרומי מעגן באנרגיות ובקנה מידה אישיים, ובתוך כך מפרק מן המבנה- מעטה את ערכו הפונקציונלי ומעמידו כמושא להתבוננות. האסתטיקה והשפה החומרית של מרומי, המתבונן בהיסטוריה הקולוניאלית של המודרניזם הישראלי, עמוסות במשתנים החוזרים על עצמם בוואריאציות שונות.
בעקבות הצגתו בתערוכה בתערוכה "זמן אמת, אמנות בישראל 1998-2008" (2008) במוזיאון ישראל, נרכש הפסל ונתרם למוזיאון על ידי אספן פרטי.