וגם במשנה הראשונה במסכת בבא קמא, שנחלקו הראשונים מדוע בחרה המשנה דווקא בסדר זה לאבות הנזיקין, מבאר הרשב"ם (בתוס' רבינו פרץ), שבחרה המשנה את הסדר הזה מפני ש"לשון נופל על לשון".
עם זאת תועדה גם מגמה של המעטה בהומור ונקיטת עמדה רצינית, הנסמכת על הכתוב במקרא, וכדברי התלמוד: כל ליצנותא אסירא, מלבד ליצנותא דעבודת אלילים. ובו במקום מנצל התלמוד את ההזדמנות להראות פרשנויות היתוליות למקראות שזה עתה דנו בהן, ולהשתמש ברמזים לניבולי פה כנגד האלילים.
בימי הביניים - 'פרפראות'.
פרשני התנ"ך.
אחד מפרשני התנ"ך השנונים ביותר היה רבי אברהם אבן עזרא שהרבה ללעוג לפרשנים הקראיים, והשתמש במדרשי פסוקים באופן היתולי. כך כתב על אחד מהם:
על סמך הכתוב: (ספר שמות, פרשת משפטים) וְלֹא תַעֲלֶה בְמַעֲלֹת עַל מִזְבְּחִי אֲשֶׁר לֹא תִגָּלֶה עֶרְוָתְךָ עָלָיו. דין הקובע שעל העולים אל המזבח לעלות בְּכֶבֶשׁ שטוח בעל עליה מתונה, ולא במדרגות, כדי שהעלייה למזבח תיעשה בצעדים קטנים.
וכן בפירושו לפסוק "וכי יגוף שור איש את שור רעהו" (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ל"ה), כותב האבן עזרא שלא מצא חבר לשור אלא בן זוטא: "אמר בן זוטא כי 'רעהו' - תואר לשור, ולא ראה כי 'שור איש' סמוך הוא, וכן הוא 'שור רעהו'. ואין לשור רֵעַ, רק בן זוטא לבדו.
וכך בביקורתו על כותבי החרוזים בפיוטים הקדמונים ובראשם אלעזר הקליר, הוא תקף את הפיוט המתחיל בחרוזים: "ליראי יקפיל וחדשים יכפיל וליום זה פור הפיל ומציון ימלוך... וכתב בין היתר:
מגידים, 'צדיקים' ודברי צחות.
תפקיד המגיד בקהילה היהודית באירופה בשלש מאות השנים האחרונות היה מעמד של אדם אשר התמחה ב'דרשות' שבת ומועד, הכוללים בתוכם סיפורים מצחיקים או עצובים ופירושים מעניינים. אחד המפורסמים בהם היה המגיד מדובנא, רבי יעקב קרנץ, שאת רוב כתביו ליקט ערך והוסיף על דבריו אברהם דב בער פלאם. דברי המגידים באו ללמד את השומעים "לקח" ולהראות להם את דרך הישר.
לדוגמה, על המילים בפרשיית שנת השמיטה שבפרשת 'בהר' בסוף ספר ויקרא: "...כי גֵרים ותושבים אתם עמדי".
בהקדמתו 'לספר המידות' סיפר פלאם כיצד באחד המקרים המגיד מדובנא שעמד לעבור לעיר אחרת אחרי תקופה ארוכה במקומו, אמר לבחור צעיר שלא יכנס לבית המדרש לשמוע את דרשתו. לאחר הפצרות הסביר שהדרשה תהיה נרגשת ומעוררת דמעות, וזה לא מתאים לבחור רגיש זה. הבחור זלזל בדברי המגיד, והגיע למרות האזהרה. חברו נקרע לגזרים מיד עם עליית המגיד אל ה'דוכן' ופניו הרציניות והעצובות, ואילו הוא עצמו החזיק מעמד כמה שניות אל תוך הדרשה כשפרץ לבסוף בבכי קורע לב. הבחור הובהל לבית החולים ובילה שם זמן רב במצב אנוש.
מעתיקי ספרי המגיד מדובנא הבלתי מורשים הרבו להוסיף בדיחות עממיות גם אם אין בהם כל קשר לפסוקים או תובנות מוסריות עמוקות.
רבים מהפירושים של ה'צדיקים' מתנועת החסידות מתובלים בקריאה מפתיעה של הכתובים ובאופן היתולי, ובספרות החסידית נקראו "דברי צחות": כמו פירוש הרבי מלכוביץ מייסד חצר חסידות העיירה סלונים:
אחד המפורסמים בכך היה הרבי מנחם מנדל מקוצק שאמר:
הומור ויהדות בימינו.
במאמר על הומור במרוקו כותב אשר כנפו כי נהגו לעוות פסוקים באופן מגוחך, כך שאיבדו ממשמעותם. לדוגמה, במקום הפסוק:
הם אמרו:
הרב עובדיה יוסף היה ידוע כמוסיף בדיחות וחידודים תוך שינוי קטן של פסוקי התורה או מאמרי התלמוד ושילובם בדרשותיו לפני הקהל, ובספריו, לדוגמה: שהאשכנזים יוצאים ביד רמ"א (= שזהו משחק מילים ביד יד רמה, כפסוק יצאו בני ישראל ביד רמה, לבין ר' משה איסרליש, שראשי תיבותיו הוא רמ"א, שעל פי פסיקותיו הולכים האשכנזים).
הרב שלמה אבינר ידוע כמתבל דבריו תוך שימוש בפסוקים, וכך סיפר:
וכן בכמה מדרשותיו בעל פה, מבאר את חשיבות גיוס לצה"ל לקרבי שמחנך את האדם לרצינות, על ידי מסגרת קשוחה, ובכך הדור לא יוצא מפונק ועצלן, ובדרך מליצה הוא מודה בכך לערבים, ש"בזכותם", יש כוננות מתמדת בישראל. שעל כך נאמר "המעריב ערבים".
אפרים סידון, בהתלוננו על "מצב הנוער כיום" שאינו מכיר את התנ"ך ושונא את הלימודים בו בבית הספר, סיפר על הרצאה בה הקריא קטע פרודיה על קינת דוד ששילב בסדרה חצי המנשה: "הצלי ישראל על במותיך חלה, איך נפלו פירורים. אל תגידו: 'בגט'. אל תבשלו בחוצות אשקלון. פֵֿן תּשמחנה בנות פלשתים, פֵֿן תעלוזנה בנות הערלים". ובעוד הקהל המבוגר אשר כלל אמנים ידועים התמוגג מנחת הצעירים שאלו: מה מצחיק?
לאורך השנים פורסמו פרודיות הלועגות לאמונות הדתיות דוגמת תוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש, כיום גב האומה בו מעמידים למבחן שבועי את אלוהים, ודנים בהדתה. וארץ נהדרת שבה פינה קבועה כמו אסתי וראובן, המציגים זוג נלעג של חוזרים בתשובה.
פרסומים בני ימינו בנושא הומור ויהדות.
כיום ישנה התחדשות של הומור הקשור במסורת ובתרבות היהודית בקרב שומרי המסורת, באתרים כמו פרויקט השטו"ת בערוץ שבע, או "[ דוסים מצייצים]" בפייסבוק בהם מובאים חידודי לשון נוסח:
הסדרות חצי המנשה וכן היהודים באים הם סאטירה חילונית על התנ"ך והמסורת היהודית, וכן על הנרטיב הציוני הלאומי.
במשך כשנתיים התפרסם "עמוד מרכזי כפול" בעיתון מוצ"ש (למעשה עקיצה לעיתון העירום פלייבוי) ובו בדיחות בעיקר מילוליות של גיל סלוביק ואסף וול (שהיה ידוע בכינויו המרשתתי: 'גורנישט'). דוגמה לבדיחותיו: "גורנישט הוא לא דמות שתכננה אותה ועדה. למעשה הוא בדיחה ספונטנית שיצאה משליט"א, לא יותר מזה."
דמויות הומוריסטיות: הרשל'ה, חכמי חלם וגיבורי הפורים-שפיל.
חלק מסיפורי חכמי חלם - ספר משכילי הלועג לחצרות החסידיות המרובות שהיו בעיר זו, אשר נכחדה ברובה בשואה וכן סיפורי הירשל'ה מאוסטרופוליה, דמות מבדחת בחצרו של רבי ברוך ממז'יבוז' מתובלים בפסוקים ובדיחות.
הרשל'ה התחזה לרבי ברוך והלך במקומו לחקירה בבית הפריץ, אחרי שהרבי הואשם בלבישת בגדי המלוכה וכובע השיער המלכותי במהלך השבת. הוא נשאל ארבע קושיות, על מנת להוכיח את חכמתו והיותו ראוי להיות "בן מלכים" כפי שקרא לעצמו: (א) כמה אתה מכיר את ארצך ומה גודל האחוזה בדיוק? (ב) אם מבין אתה את העולם, מה משקלו של הירח? (ג) אם מכיר אתה בכבודי, כמה אני הפריץ חשוב? (ד) אם מבין אתה בבני אדם, מה אני חושב כעת?
ענה לו הרשל'ה:
את המקור של המנהג היהודי המבדח לענות בשאלה על שאלה (למה יהודי עונה על שאלה בשאלה? למה לא?) יש התולים בתשובת קין על שאלת האל: "אי הבל אחיך?" בשאלה "השומר אחי אנוכי?"
בעבר חוברו 'מסכתות פורים' 'תפילות פורים' ו'פיוטי פורים' היתוליים, המצרפים חלקים שונים מהתנ"ך ומערבבים את הסיפורים (או מחליפים מילה חשובה באחרת, כמו מים ביין. פרק שלם בספר המועדים בכרך על פורים הוקדש לבדיחות מסוג זה. גם כיום מתחברים מסכתות מסוג זה ובפורים תשע"ו (2016) פורסמה מסכת על המועמד לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ. תופעה זו קורית כיום גם בציבור החרדי. בתשבצי היגיון עבריים מופיעות לעיתים הגדרות המרמזות לפסוק מהתנ"ך, תוך שהן נותנות לו משמעות שונה ממשמעותו המקורית. כך לדוגמה ההגדרה "הרמזור הדובר במדבר" (5, 4, 4, 2, 5, 2), שפתרונה הוא "ויאמר אליו אֶדום, לא תעבור בי" (), פסוק תנ"כי שבמקורו עוסק בדברי העם אדום. לעיתים ישנם המשתעשעים בגימטריה בתנ"ך, ומחפשים פסוקים בעלי ערך גימטרי שווה.
יחס המסורת היהודית להומור.
יחס היהדות להומור היה מעורב מאז ומעולם. מצד אחד, ההתעסקות בהומור נחשב בעיני רבים לעניין של חול, שמתבטל לעומת דברי הקודש כגון לימוד התורה ומסיט את דעתו של האדם ממנו. עוד נאמר שההומור הוא בעצם לעג לחולשותיו של האחר ותו לא. מצד שני, היו רבים שאישרו את ההומור ואף עודדו אותו, כל עוד לא יבוא על חשבון ההלכה והאמונה באלוהים.
בעיני רבים ההומור נחשב להנאה ארצית (בניגוד לאלו השמימיות, הקשורות בקודש), ולכן התומכים בהומור נטו להיות התומכים גם בהנאות אחרות שקיימות בעולם הזה. היהדות מעודדת את השמחה לרוב, ובניגוד לדתות אחרות, משפטים כגון אין שמחה אלא בבשר ויין המעודדים את הנאות הגוף תופסים חלק משמעותי בתולדות היהדות. לעומת זאת, התומכים בהתנזרות מתנגדים להומור, בהיותו חלק מהנאות הגוף, הנחשבות להנאות "נמוכות" יחסית ברמתן הרוחנית.
בדחנים יהודים הופיעו בטקסים יהודיים רבים החל מימי הביניים ותיבלו אותם בהלצות ובבדיחות. בנוסף, הבדחנים גם הטיפו מוסר בדרכים קומיות, המאפשרות לציבור להתחבר אליהם בקלות. בדחנים כגון אליקום צונזר ומוטקה חב"ד מילאו תפקיד חשוב בתרבות היהודית לאורך שנים רבות. שיתופם בטקסים יהודים מעיד על קבלה של ההומור ביהדות.
חג הפורים נחשב לחג המעודד הומור. התחפושות ומנהגים כגון העדלאידע משלבים בתוכם הומור ושמחת חיים, וגם מנהגים מודרניים, כגון רב פורים מתובלים בהומור רב. פורים שפיל הוא דוגמה נוספת לכך, אם כי במקרים מסוימים ההומור מתגלגל לשפה נמוכה ולניבולי פה.
ההומור בתנועת ההשכלה.
ספרים סאטיריים נכתבו בעבר נגד אנשי תנועת שבתי צבי, ספרים שלעגו לדבריהם והעמידו את השבתאים ואת הקבלה - שעליה נסמכו בעיקר, באור מגוחך.