העיר משהד במחוז ח'וראסאן אשר בצפון מזרח איראן נחשבת לאחת הערים הקדושות לאסלאם אחרי מכה. בעיר משהד, בעיר נמצא קברו של האימאם השיעי עלי א-רידא. היהודים נחשבו לטמאים ונאסרה עליהם הכניסה לעיר. בעיר לא הייתה קהילה יהודית עד המאה ה-17. השליט נאדר שאה אשר הגיע למשהד לאחר מסע כיבושים בהודו, החליט בשנת 1734 להקים בעיר גרעין יהודי.
התחנה הראשונה הידועה של יהודי משהד באיראן,הייתה בעיר מאזנדראן בשנים 1483–1647. לאחר מכן החל מעבר הקהילה לקזווין כ-140 ק"מ צפון מערב לטהראן, שם חיו היהודים כ־100 שנה. ובעקבות יוזמת נאדר שאה בשנת 1734 החל מעבר הקהילה לעיר משהד.
נאדר שאה קבע את משהד כבירתו והביא איתו אוצרות רבים, השאה ביקש משבע-עשרה משפחות יהודיות מהעיר קזווין לעבור למשהד כדי לסייע לו ולנהל את אוצרותיו. המשפחות נענו לבקשתו וימים רבים נדדו עד הגיעם למשהד, בשנת 1747 נרצח השאח והמשפחות שמצאו עצמם בעיר שיעית קנאית, נאלצו לקבוע את משכנן בגיטו מחוץ לחומות העיר וחיו בפחד מתמיד.
עלילת הדם והחיים כאנוסים.
בשנת 1839 אירעה עלילת דם, אשר בעקבותיה התנפל ההמון והרג כ-40 יהודים. כמו כן נחטפו נערות יהודיות לבתי המוסלמים ובעקבות איום על טבח כללי נאלצו שאר היהודים להתאסלם.
היהודים אשר נקראו "המוסלמים החדשים"נאלצו לקבל עליהם את חוקי ומנהגי המוסלמים.היהודים המשיכו לשמור בסתר על יהדותם וחיו חיים כפולים. מנהיגי העדה הצליחו לשמור על אחדות הקהילה ולהבטיח שיהדותם תישמר. הם הקפידו על שמירת שבת, אכילת בשר כשר, מניעת התבוללות, ושמירת התפילות ומנהגי החגים.
עם השנים נוצר מעמד של יהודים אמידים אשר זכו גם ליחס מיוחד. יהודים אלה נדרשו לעלות למכה כמצוות דת האסלאם. וחזרו ממכה עם תואר "חג'" במסגרת מסעות העלייה לרגל עלו יהודים אלה לרגל גם לירושלים ולמערת המכפלה בחברון.
העלייה לישראל 1890.
במסעם של היהודים ובעלייה לרגל למכה בשנת 1890, הגיעו לשכונת הבוכרים לביקור והחליטו לפעול להעברת משפחותיהם והקהילה לירושלים.
לאבי המשפחה אהרון כהן אהרונוף היו חמישה בנים אשר עלו לרגל וזכו לתואר חג', ביניהם היה חאג'י אדוניה הכהן אשר חי ערירי בעקבות מות 14 ילדיו בגיל צעיר. חאג'י אדוניה החליט להשקיע את ממונו בבניית מרכז לקהילה בירושלים.
בניית בית הכנסת בשכונת הבוכרים.
עם עלייתו לירושלים בשנת 1892 החליט חאג'י אדוניה על בניית חצר הקדש אשר תכלול בית כנסת מפואר וחדרי מגורים לקהילת העולים. בניית החצר נמשכה עד 1901 וביום חנוכת בית הכנסת נפטר חאג'י אדוניה בשיבה טובה. הכתובת על לוח האבן בכניסה לבית הכנסת אומרת: "הבניין המפואר הזה נבנה מכסף נדבת הישיש הנכבד מרדכי אדוניה הכהן תנצב"ה שנפטר בר"ח כסלו תרס"ב כן צוינו האחים אשר סייעו בבנייה וכן צוינו האפוטרופוסים שיבטיחו שהבניין לא יימכר ולא ייגאל לא להתמשכן ולא להתחלף בצדקה אחרת, וצדקתם עומדת לעד יהי רצון שנזכה בנחמת ציון ובבניין ירושלים".
החצר שימשה מקום קליטה ראשוני לעולים בתקופת קליטתם. בחצר היו כ-10 דירות, היה גם בור מים, ומערכת הזנה לחברי הקהילה הנזקקים.
בית הכנסת נבנה ברוב פאר כשבחלונותיו הבנויים בסגנון גותי חקוקים מגיני דוד, הנותנים ביטוי לשובם של האנוסים לציון ולשחרורם מהרדיפות.
את ארון הקודש שנבנה על ידי אומן חרש עץ, תרם רפאל אחיו של המייסד לזכר אחיו.
עם השנים עברו חלק מאנשי הקהילה לערים אחרות וניבנו בתי כנסת נוספים. בתל אביב נבנה בית הכנסת לאנוסי משהד ובהמשך: בבני ברק, בצפון תל אביב, ובערים נוספות.
בית הכנסת לפני מלחמת העצמאות ועד היום.
במהלך המאה ה-20 עלו יהודים רבים ממשהד לירושלים.
הקהילה נחשבה לקהילה מאורגנת ותומכת. היו פעולות סיוע לחברי הקהילה לכל צורכיהם מלידה ועד קבורה. ראשוני הנפטרים נקברו בחלקה מיוחדת בהר הזיתים ולאחר הפרעות נקבעה חלקה חדשה בבית העלמין סנהדריה.
שכונת הבוכרים ובית הכנסת היו ממש ליד רחוב שמואל הנביא אשר היה הגבול במלחמת השחרור. בתקופה שלפני המלחמה היו רבים מתושבי השכונה פעילים במחתרות השונות ,
ולאחר התחלת המלחמה הייתה השכונה מוקד להפצצות רבות מכוון העיר העתיקה ומבית הספר לשוטרים אשר היה סמוך לרחוב שמואל הנביא. חצר בית הכנסת אשר הייתה בנויה מקירות אבן עבים במיוחד, שימשה מגן לתושבים אשר נזקקו להגנה.
לאחר המלחמה היו ימי הפריחה של בית הכנסת אשר ריכז סביבו מתפללים רבים אשר הגיעו לתפילות לאירועים וכינוסים בחגים בשבתות ובשמחות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שינתה השכונה את אופייה וחברי קהילה רבים העתיקו את מגוריהם לערים אחרות ובתוך כך נבנו בתי כנסת לאנוסי משהד בבני ברק בתל אביב ובמקומות נוספים. כיום נותרו חברי קהילה מעטים בשכונה .
בקומת בית הכנסת, הקומה השנייה יש גם אולם שמחות אשר משמש באופן שוטף כבית תמחוי לנזקקים. בדירות המגורים בקומת הקרקע מתגוררות גם היום משפחות אשר מנוהלות על ידי ועד ההקדש המנהל את עמותת בית הכנסת.
כיום מוגדרות החצר ובית הכנסת כאתרי מורשת ובסיורים שמגיעים לשכונה מהווה מקום זה מוקד לסיפורים על החצר, על העדה, על שכונת הבוכרים ועל המבנים העתיקים והארכיטקטוניים בשכונה.
סדנאות האמנים בתל אביב
"סדנאות האמנים בתל אביב" הוא מבנה סדנאות המוקצות לאמנים תושבי תל אביב-יפו בעלות מסובסדת. לצד חללי הסדנאות פועלת במבנה גלריה המציגה תערוכות מתחלפות.
היסטוריה.
סדנאות האמנים הוקמו בשנת 1989 במבנה ששכן ברחוב אליפלט 18, בפאתי שכונת פלורנטין. היה זה מבנה בית ספר שעבר הסבה לשמש כחללי סטודיו ל-16 אמנים שונים. בשנת 1991 הוקמה עמותה, המנהלת את הסדנאות ומפעילה במתחם גלריה. בשנת 2012 הוסב המבנה בחזרה לבית-ספר, ועיריית תל אביב-יפו הקצתה לסדנאות מבנה ברחוב קלישר מס' 5. מבנה זה שימש בעבר את "בית הספר הגבוה לציור ע"ש מרגולשינסקי", הידוע כ"בית הספר לאמנות קלישר". בשנת 2019 עברו הסדנאות למבנה חדש ברחוב התבור.
Lady of the Night
Lady of the Night (בעברית: הגברת של הלילה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת האמריקאית דונה סאמר. האלבום יצא לאור ב-26 בפברואר 1974, על ידי חברות התקליטים גרובי רקורדס, קזבלנקה רקורדס ואפיק רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושת הסינגלים: ", " ו-"Little Miss Fit".
בסמוך להוצאת האלבום, הוציאה סאמר גם את אלבומה השני Love to Love You Baby.
רקע והפקה.
האלבום כולו הופק על ידי פיט בלוט. בינואר 1974, הוציאה סאמר את השיר " כסינגל הראשון מתוך האלבום. השיר זכה להצלחה נאה כאשר כבש את מצעד שירי הפופ של בלגיה, תוך שהגיע אל המקום השני במצעד הרשמי של הולנד.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי ג'ורג'ו מורודר ופיט בלוט, פרט לשירים: ", " ו-" אותם כתב בלוט לבדו.
לוקסו ג'וניור
לוקסו ג'וניור (באנגלית: .Luxo Jr) הוא סרט האנימציה הראשון שחברת "פיקסאר" יצרה. הסרט הקצר יצא לאור ב-17 באוגוסט 1986 והוקרן לראשונה בכנס SIGGRAPH בדאלאס, טקסס. בשנת 1999 הסרט חודש (הופק מחדש) והופץ בבתי הקולנוע יחד עם הקרנת הסרט "צעצוע של סיפור 2".
בסרט הקצר מוצגת מנורה המשמשת כסמלה הידוע של חברת "פיקסאר" ומהווה את ה"I" ב- PIXAR.
עלילה.
בחדר חשוך, מנורת שולחן גדולה ומוארת בעלת זרוע מאוזנת בשם לקסו רואה כדור צהוב קטן עם פס כחול וכוכב אדום מתגלגל אליו. הוא מביט בכדור בסקרנות ודוחף אותו משם, אך הכדור חוזר אליו. הוא דוחף אותו שוב. והכדור חוזר אליו, אבל הפעם, הוא מתגלגל על ​​פניו. מנורת שולחן קטנה יותר, בשם לקסו ג'וניור, מדלג וממשיך לשחק עם הכדור. אז לקסו ג'וניור מאזן את עצמו מעל הכדור, אך קופץ חזק מדי וגורם לכדור להתפוצץ. לקסו ג'וניור מעיף את הכדור על צדו ומביט אל לקסו, שמפנה בעדינות את בנו. אז לקסו ג'וניור מדלג מחוץ למסך ונראה מאוחר יותר משחק עם כדור חוף. לקסו מביט במצלמה ואז מנענע את ראשו במבוכה.
הפקה.
הסרט נכתב, בוים והופק על ידי ג'ון לאסיטר. מפיק נוסף לסרט היה ויליאם ריבס. הפסקול של הסרט הופק על ידי בריאן בנט וצ'יק קוריאה.
יחסי יפן–שווייץ
יחסי יפן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין יפן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין הקונפדרציה השווייצרים הם יחסים דיפלומטיים חשובים לשווייץ מכיוון שיפן מהווה שותפה חשובה למדינה בתחומים רבים. החל מכלכלה ועד לפוליטיקה ולשיתוף פעולה בארגונים מולטילטרליים שונים.
שווייץ הייתה אחת המדינות הראשונות באירופה להביע התעניינות ביפן. המשלחת הכלכלית הראשונה השווייצרית אשר הובלה על ידי איימה הומבר, הגיעה ליפן בשנת 1863. הביקור הוביל לחתימה על אמנת סחר וידידות בין שווייץ לבין יפן, שהיא דה פקטו מסמך הכינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בשנת 1864.
שווייץ פתחה נציגות בטוקיו בשנת 1906. במהלך מלחמת העולם השנייה שווייץ ייצגה את האינטרסים היפניים במדינות רבות בהן האויבות המרות של יפן; ארצות הברית והממלכה המאוחדת. לאחר עצירה של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בין השנים 1945 עד 1952, היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנית. בשנת 1957 השגרירות השווייצרית בטוקיו נפתחה מחדש.
יחסים כלכליים.
הסכם סחר חופשי ושותפות כלכלית נחתם בין שווייץ לבין יפן, והוא נכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר 2009. הסכם זה היה הסכם הסחר החופשי הראשון שנחתם על ידי יפן עם מדינה אירופאית כלשהי.
שתי המדינות מקדמות דיאלוג כלכלי ביניהן על מנת לתאם את המדיניות הפיננסית של שתיהן. תיירות היא גם תחום חשוב ביחסים שבין יפן לשווייץ. מרכז הסחר השווייצרי בטוקיו הוא האחראי על קידום הסחר השווייצרי עם יפן.
שווייצרים ביפן.