גם אוטו קרנברג התייחס למנגנון הפיצול, וראה בו שלב התפתחותי שהתינוק צריך לעבור. לטענתו, בחודשים הראשונים לחייו חווה התינוק את עצמו כחלק בלתי נפרד מהאם או מהדמות המטפלת, ומשימתו הראשונה היא להפריד בין דמות האם לדמותו הוא (תהליך האינדיבידואציה). בשלב השני, התינוק מתחיל לחוות "טוב" ו"רע" כדברים נפרדים, אך מכיוון שעדיין לא התבססה אצלו ההפרדה בינו לבין אמו, הוא מתקשה לעשות אינטגרציה בין דימויי האם המספקים לבין דימויי האם הרעים והמתסכלים, וכך לראות אותה כאובייקט שלם שהוא גם טוב וגם רע. במקביל לדימויי האובייקט, מתרחש אצל התינוק גם ניסיון לאינטגרציה של דימויי העצמי כטוב ורע. לפיכך כשהאם מתנהגת באופן שהוא תופס כטוב, הוא תופס גם את עצמו כטוב, ולהפך. בהמשך התינוק מגבשת תפיסה עצמית נפרדת מתפיסת האובייקט (הדמות המטפלת), ומתחיל לבצע אינטגרציה של תכונות טובות ורעות לגבי עצמו ולגבי האובייקט, ולהבין למשל שהוא יכול לשנוא את האדם שמולו, אך זה לא אומר שהאדם הזה הוא כולו "רע", וזה גם לא אומר שהוא עצמו כולו "רע". לפי קרנברג, כישלון בשלב זה של האינטגרציה, עלול להוביל להפרעת אישיות גבולית, מצב בו האדם מסוגל להבחין בינו לבין הסביבה, אך לא מסוגל לראות אנשים כטובים ורעים בו זמנית, אלא רואה אנשים כטובים בלבד או כרעים בלבד, או שהוא "קופץ" בין אידיאליזציה לזלזול באותו אדם, מה שמוביל לאישיות בלתי יציבה. במהלך טיפול פסיכולוגי באדם שהתקשה בהשלמת שלב זה, משתמש קרנברג ביחסי המטפל-מטופל, בייצוגי העצמי והאחר ובהשלכות המטופל, כדי לגבש יחדיו את הרעיון של עצמי ואחר שהם מורכבים ומגוונים.
פרשת היוצק
שעון מעורר
שעון מעורר (באנגלית: Alarm Clock) הוא שעון המשמיע קול רם בשעה שנבחרה מראש, במטרה להעיר משינה את המשתמש.
השעון המעורר עבר גלגולים שונים, וכיום נפוץ השימוש באפליקציה מובנית בטלפון נייד בתור שעון מעורר.
תולדות השעון המעורר.
שעונים מעוררים התקיימו כבר בימי יוון העתיקה. כך, נאמר שלאפלטון היה שעון-מים בעל מנגנון מפיק קולות ששימש לו כשעון מעורר. גם בכתבים מימי רומי תיארו אישים שעונים מעוררים מורכבים שנמצאו ברשותם.
פרוקופיוס מעזה תיאר בפירוט בשנת 529 לערך שעון מצלצל בעזה בעל דמויות הנעות באופן מכני ביום ובלילה.
בסין תוכנן שעון המקיש את הזמן במועד נבחר (Striking Clock) על ידי נזיר בודהיסטי בראשית המאה השמינית לספירה. שעון שכזה, על בסיס שעון מים, התקיים ליד המסגד האומיי בדמשק במאה השתים-עשרה. כמוהו נמצא במדרסת המוסתנסיריה בבגדאד כמאה שנה לאחר מכן. מאז המאה ה-14 נמצאו שעונים אלו גם במערב אירופה. הידוע מביניהם שעדיין קיים כיום הוא כנראה זה הקבוע במגדל השעונים בכיכר סן מרקו בוונציה, שם הותקן ב-1493.
דגמים ראשונים של שעונים מעוררים הניתנים לכוונון התקיימו באירופה כבר במאה ה-15. הראשון להוציא פטנט על שעון מעורר מתכוונן היה הממציא הצרפתי אנטואן רדייה (Antoine Redier), ב-1847. שעון הרדיו (ראו להלן) הראשון הומצא על ידי ג'יימס ריינולדס (James F. Reynolds) בשנות ה-40 של המאה העשרים.
בימי מלחמת העולם השנייה פסק גם ייצור השעונים המעוררים בארצות הברית עקב הסבת בתי חרושת לייצור מוצרים צבאיים. ייצורם חודש בפיקוח ממשלתי לפני סוף המלחמה על רקע תופעה נרחבת של איחורי עובדים למקומות עבודה חיוניים בשל קילקולים של שעונים מעוררים או מחסור בהם. כך היה השעון המעורר לאחד מראשוני מוצרי הצריכה שייצורם חודש.
פעולת השעון המעורר.
תכונות כלליות.
למשתמש בשעון יש יכולת להפסיק את הצליל שהוא מפיק על ידי לחיצה על כפתור או ידית בשעון שנועדו לכך. מרבית השעונים מתוכננים כך שיפסיקו את הצליל אוטומטית לאחר משך זמן נתון אם לא הופסק ידנית קודם לכן. בשעונים מעוררים מסורתיים בעלי מחוגים נעשית קביעת שעת הצלצול המבוקשת באמצעות מחוג נוסף.
שעונים מעוררים מסורתיים משמיעים צלצול באמצעות מתיחת קפיץ. הקפיץ מניע מנגנון הגורם לפטיש הקבוע בין שני פעמונים על השעון (או הקבוע בתוך פעמון יחיד) להקיש בהם. קיימים דגמים בהם המעטפת של השעון משמשת כפעמון. בשעוני פעמון חשמליים מונע הפטיש על ידי המנגנון החשמלי, הניזון בדרך כלל מסוללה.
במאה ה-20 השתמשו גם בשעון מעורר מתקפל, "שעון קומפקטי עם מחוגים וספרות זרחניים שהאירו בלילה והיו בעלי צליל יקיצה נעים". היתרון של השעונים הללו היה שניתן היה לארוז אותם בתיק או מזוודה.
שעונים מעוררים דיגיטליים מודרניים יכולים להפיק צלילים שונים – החל מזמזום וצפצוף בלבד וכלה במנגינות נבחרות וצלילים כמו אנושיים (דיבור, צחוק או שירה). יש בהם את תכונת ה"נודניק" (Snooze) – האפשרות לחדש את האזעקה מספר פעמים במרווח זמן קבוע קצר, לפי בחירת המשתמש, בעקבות לחיצה על לחצן ייעודי המותקן בהם.
בחלק מן השעונים המעוררים המודרניים משולב מכשיר רדיו שאפשר לכוונו להתחיל לפעול בזמן המבוקש. אלו נקראים שעון רדיו. דגמים מתקדמים של שעונים מסוגלים להפיק צלילים שונים בנקודות זמן שונות לפי בחירת המשתמש.
שעונים מעוררים המחוברים לרשת החשמל יאתחלו את עצמם – בדרך כלל לשעת חצות - במקרה של הפסקה באספקת החשמל, דבר שישבש את מילוי ייעודם. על מנת להתמודד עם כך מצוידים חלק מן השעונים באפשרות להטענת סוללה חשמלית בתוכם לגיבוי. אחרים מתוכננים כך שלאחר הפסקת חשמל תופעל האזעקה שבהם בשעה 00:01, באופן שהמשתמש יוכל להיות מוזעק לכוון את השעון בהם. פתרון שלישי לשיבוש שיכולה לחולל הפסקת חשמל הוא האפשרות הנכללת בשעונים מסוימים לכוון אוטומטית את השעון שבהם על פי אותות זמן, המסונכרנים על ידי שעון אטומי ומשודרים על ידי תחנות רדיו (לדוגמה – התחנה WWV ); שעונים שכאלו יהיו מכוונים לשעה הנכונה מיד עם הפעלתם הראשונה.
תכונת שעון מעורר במכשירים אלקטרוניים נוספים.
כיום קיימת בטלפונים סלולריים בדרך כלל תכונה של שעון מעורר, אשר עשויה לפעול גם אם הטלפון עצמו כבוי. בדרך כלל ניתן לבחור בהם את הצליל שיישמע בעת הפעלת האזעקה.
תוכנות שעון מעורר פותחו לשם שימוש במחשבים אישיים, והן מאפשרות קביעת מספר גדול מאוד של זמני אזעקה במקביל ובחירה מתוך מגוון רחב של צלילי אזעקה.
תכונת השעון המעורר קיימת גם בכמה דגמים של מכשירי טלוויזיה, המסוגלים להדליק את עצמם במועד שנקבע מראש.
שעונים מעוררים ללקויי שמיעה.
שעונים מעוררים מיוחדים פותחו עבור משתמשים לקויי שמיעה, המתקשים או אינם יכולים להסתייע באזעקה קולית של השעון. בשעונים אלו יש אורות מהבהבים במקום האזעקה הקולית או בנוסף לה. דגמים אחרים של שעונים תוכננו לרטוט בשעת האזעקה הנבחרת; הקטנים בהם מוכנסים לתוך כרית השינה, וגדולים יותר תוכננו להיות מוכנסים תחת רגלי מיטה על מנת להניע את כולה.
שעוני הדור הבא.
שעוני הדור הבא הם שעונים מעוררים משוכללים שתוכננו כדי להתמודד עם קשיי היקיצה האנושיים, ובראשם התופעה של Sleep Inertia – הקושי של בני אדם לתפקד היטב מבחינה פיזית ומנטלית בעקבות יקיצה פתאומית משינה. שעונים אלו מתמודדים גם עם התופעה של הסתגלות הישנים לצליל השעון המעורר שלהם, אשר גורעת מיעילותו. שעונים כאלו כוללים פתרונות כגון:
היסאקאזו טאנאקה
היסאקאזו טאנאקה (ביפנית: 田中 久一 - טאנאקה היסאקאזו; 16 במרץ 1889 - 27 במרץ 1947) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה וכיהן כמושל המושבה מטעם שלטונות הכיבוש היפני.
קורות חיים.
טאנאקה נולד במחוז היאוגו, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית היפנית בשנת 1910. בשנת 1918 סיים את לימודיו במכללת המלחמה של צבא יפן, וכיהן בצבא היפני הקיסרי בתפקידי מטה שונים בין השנים 1919–1920. בשנת 1923 נשלח לארצות הברית לכהן בתפקיד הנספח הצבאי, תפקיד בו כיהן עד שנת 1924.
בשובו ליפן כיהן בתפקידים שונים בצבא, ובהם מפקד המשמר הקיסרי בין השנים 1935–1937. בשלהי 1937 קיבל דרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הכללי של צבא טאיוואן היפני בשנת 1938.
ב-1938, כשנה לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, מונה למפקד צבא המשלחת הדרומי, ולמפקד הארמייה ה-21 של יפן, תפקיד בו כיהן עד שנת 1939.
בשנת 1939 שב ליפן, וכיהן כמפקד בית הספר לחיל רגלים "טויאמה", ובשנת 1940 שב לפקד על יחידה ה-21 של חיל הרגלים, בין השנים 1940–1943 וב-1943 מונה למפקד הארמייה ה-23 של יפן, הממוקמת בסין, תפקיד בו כיהן עד שנת 1944.
ב-16 בדצמבר 1944 מונה לתפקיד מושל הונג קונג הכבושה.
בתום המלחמה נאסר על ידי צבא ארצות הברית, ונשפט בבית דין צבאי בשאנגחאי בשנת 1946 בשל הוראותיו להוציא להורג שבויי מלחמה של בעלות הברית. הוא נמצא אשם ובית הדין פסק כי יש להוציאו להורג בתליה. יחד עם זאת הוא הועבר לידי הקוומינטנג, ונשפט בשנית בבית הדין הסיני הצבאי לפשעי מלחמה בנאנג'ינג בשל פשעים שביצע בעת שפיקד על הצבא היפני בסין. טאנאקה נמצא אשם והוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-27 במרץ 1947.
פלורנס אנד דה משין
יצר המוות
יצר המוות (תָּנָטוֹס) - הוא דחף אנושי לעבר מוות, הרס עצמי, וחזרה למצב שליו שהיה בזמן שהותנו ברחם. יצר המוות הוא דחף ולא אינסטינקט המחויב במציאות של כל אורגניזם חי כדי להתקיים.
המונח "יצר המוות" הוצע על ידי סבינה שפילריין ב-1912, ופרויד אימץ אותו בשנת 1920 בספרו "Beyond the Pleasure Principle" שם הציג את יצר המוות כסתירה ל 'דחף להנאה'. תלמידו וילהלם שטקל העניק לדחף את השם תנטוס.