הכלכלה המקומית התבססה על היערות וכללה תעשיית עץ וצבע. נפילה במחירי העץ בו השתמשו להפקת צבע בשנות ה-70 של המאה ה-18 גרמו להטיה משמעותית של העיסוק באזור בחטיבת עצי מהגוני. תעשייה זו שלטה בכלכלה המקומית עד לאמצע המאה ה-20. חטיבת עצי המהגוני דרשה כח עבודה גדול יותר וזה הוביל לעלייה בייבוא של עבדים אפריקאים בעיקר מהקולוניות הקאריביות של בריטניה. בעקבות תנאי עבודה קשים במיוחד היו 4 מרידות עבדים בקולוניה, הראשונה ב-1765 והאחרונה ב-1820. העבדות בוטלה סופית ב-1838. יצוא מהגוני המשיך להיות הענף השולט בגלל שהחקלאות המשיכה להיות לא משתלמת בעקבות מיסי יצוא לא הוגנים והגבלות מסחר. פקידי ממשל של הקולוניה הציעו תמריצים בשנות ה-60 של המאה ה-19 שהובילו להגירה של אמריקאים מדרום ארצות הברית (בעיקר לואיזיאנה) במהלך ואחרי מלחמת האזרחים האמריקנית. מתיישבי הקונפדרציה פיתחו באזור את תעשיית הסוכר והוכיחו שהיא יכולה להיות רווחית במקום בו אחרים נכשלו בעבר.
המחסור בכלכלה מגוונת השאיר את עתידה של הקולוניה בידי הטלטולים בשוק המהגוני. השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20 והוריקן הרסני במיוחד בשנת 1931 פגעו בכלכלה עוד בצורה קשה עוד יותר מבעבר והרעו את תנאי המחיה שלא היו טובים גם קודם. תעשיית העץ הייתה בירידה החל מ-1914 מלבד עלייה חדה לזמן קצר בשנים 1939–1945 במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 החקלאות סוף סוף הפכה לחלק משמעותי מהכלכלה ובשנות ה-70 גם הדיג תפס מקום חשוב בכלכלת בליז. רפורמה אגררית אחרי מלחמת העולם השנייה סייעה בהבראת הכלכלה המקומית.
דמוגרפיה.
מפקד אוכלוסין מ-1790 מצא ששלושת רבעי מהאוכלוסייה הם עבדים אפריקאים. עבדים אלה היו לאבותיהם של הבליזים הקריאוליים. אף על פי כן, אחרי שהמסחר בעבדים נפסק ב-1807 ויחד עם אחוז תמותה גבוה ואחוז ילודה נמוך אחוז האפריקאים האתניים בבליז ירד. אחוז הלבנים באוכלוסייה היה באופן יציב לאורך השנים קרוב ל-10%. מאז המסטיסים הפכו להיות הרוב באוכלוסייה והיום הם מהווים קרוב ל-50% מהאוכלוסייה של בליז המודרנית. הצאצאים של בני המאיה עדיין חיים שם היום ומהווים בערך 11% מהאוכלוסייה.
כמות התושבים בקולוניה הייתה מאז ומעולם קטנה יחסית. ב-1790 היא עמדה על כ-4,000 תושבים. ב-1856 היא הוערכה בכ-20,000 תושבים. עד 1931 היא גדלה ל-50,000 תושבים, וב-1946 התגוררו בה קצת פחות מ-60,000 תושבים. עד 1970 האוכלוסייה הוכפלה ועמדה על כמעט 120,000 איש. בערוב ימי הונדורס הבריטית בשנת 1980 לפני קבלת העצמאות חיו בקולוניה 145,000 איש.
לשם ההשוואה, שטחה כמעט זהה לשטחה של מדינת ישראל ואכן ניתן לומר בוודאות שהצפיפות בה הייתה תמיד נמוכה מאוד.
מחסום מצוקי דרגות
אנדרטת השלום (וושינגטון די. סי.)
אנדרטת השלום (באנגלית: Peace Monument) המכונה גם אנדרטת הצי (Naval Monument) או אנדרטת מלחי מלחמת האזרחים (Civil War Sailors Monument) היא אנדרטה הממוקמת בסמוך לגבעת הקפיטול בכיכר השלום במפגש שדרת פנסילבניה עם רחוב פירסט (הרחוב הראשון) בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
מבנה.
האנדרטה כוללת עמוד שיש לבן, שגובהו 13.4 מטרים ובראשו ארבע דמויות המנציחות את הנופלים בקרב מלחי צי ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית. האנדרטה בנויה בסגנון נאו קלאסי כולל שתי דמויות בראשה, ושתי דמויות במרכזה:
בראש האנדרטה שתי דמויות נשים, לבושות גלימות, המביטות לכיוון מערב. האחת מסמלת את ההיסטוריה והשנייה מסמלת את היגון. דמות היגון בוכה, ודמות ההיסטוריה מחזיקה לוח שעליו חרוט:
מתחת שתי הדמויות, נמצא פסל דמות נשית נוספת - "ויקטוריה", המסמלת את הניצחון - ומחזיקה ענף עץ דפנה, המסמל את הניצחון, וענף עץ אלון, המסמל חוזק, לרגליה דמות ילד של האל מרס - אל המלחמה ודמות ילד של האל נפטון - אל הים.
עמוד השיש מעוטר בסרטים, ובצדפות.
דמות נוספת במרכז האנדרטה דמות האלה פאקס המסמלת את השלום, ומחזיקה בידה ענף עץ זית. בעבר כלל הפסל יונה היושבת על קרן השפע אולם חלק זה של הפסל נשבר. בסמוך לפסל השלום ישנו מגל המונח על חרב ומצידו השני סמלי המדע והאמנות המראים את אפשרויות השלום על פני המלחמה.
בארבע קצוות האנדרטה מצויים ארבעה גלובוסים העשויים שיש. האנדרטה נמצאת במרכז בריכה, שעל גדתה הכתובת:
בעת שתוכננה הייתה האנדרטה אמורה להיות מוצבת באנאפוליס שבמדינת מרילנד והייתה יוזמה של האדמירל דייוויד דיקסון פורטר אשר תכנן את דמויות היגון וההיסטוריה, והחל לגייס מימון בשנת 1865. בשנת 1871, לאחר שהושג המימון, מונה הפסל פרנקלין סימונס ליצור את האנדרטה משיש שהובא מקרארה שבאיטליה. סימונס שינה את עיצובה של האנדרטה, בהסכמתו של פורטר, ופיסל את האנדרטה באיטליה. חלקי האנדרטה הובאו לוושינגטון בשנת 1876 והיא הוקמה בין השנים 1877–1878 במקומה הנוכחי והייתה הראשונה מבין שלוש האנדרטאות המוצבות כיום בכיכר (אנדרטת ג'יימס א. גרפילד ואנדרטת יוליסס ס. גרנט). בסיס האנדרטה הוקם בשנת 1877 על פי תכנון של אדריכל הקפיטול באותה עת אדוארד קלארק.
האנדרטה הושלמה בינואר 1878.
Slashdot
קלאודיו לופס
קלאודיו חאבייר לופס (בספרדית: Claudio Javier López; נולד ב-17 ביולי 1974 בעיירה ריו טרסרו שבפרובינציית קורדובה בארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. לופס ידוע בכינויו פיוחו (Piojo) - הכינה.
קריירה.
לופס הצטרף לקבוצת אינדפנדיינטה דה ריו טרסרו בכדורגל, ב-1989 כאשר הקבוצה זכתה באליפות מקומית לילדים לופס צד את עינו של מנואל פאטינו שרכש את כרטיס השחקן שלו תמורת 5,000 דולר במטרה להעבירו למחלקת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה. במקביל, צורף לופס לנבחרת עד גיל 17.
ב-1992 החליטה אסטודיאנטס למכור את כרטיס השחקן של לופס לראסינג קלוב. לופס החל לשחק בליגה ב-20 בספטמבר 1992 אך כבש את שערו הראשון רק במהלך טורניר הקיץ (Torneos de Verano) המתקיים בחודש ינואר כהכנה לקבוצות הליגה. שערו הראשון בליגה היה במחזור האחרון של טורניר הקלאוסורה לשנת 1993, טורניר בו שיחק במרבית משחקי הקבוצה. לופס היה משחקניה הבכירים של ראסינג.
ב-1996 נרכש כרטיס השחקן של לופס על ידי ולנסיה הספרדית תמורת 4 מיליון דולר. תחילה התקשה לופס לתפוס מקום בהרכב שכלל בין היתר את אריאל אורטגה ורומאריו אך במהרה הפך לופס לאחד משחקניה החשובים של הקבוצה.
לופס שיחק במשך 5 עונות במדי ולנסיה במהלכן היה מהגורמים העיקריים לעליית הקבוצה לגמר ליגת האלופות בה הפסידה לבסוף לריאל מדריד. במשחקי הקבוצה מול ברצלונה גילה יכולת מצוינת וכבש מספר שערים חשובים.
הוא נודע בזכות מהירותו המסחררת והיכולת הטכנית הגבוהה וזכה לכינוי "פיוחו" - הכינה. לופס שיחק בעיקר באגף מצד שמאל.
בשנת 2000 נמכר כרטיס השחקן של לופס ללאציו תמורת 35 מיליון דולר ושיחק בה במשך 4 עונות. במהלך תקופתו סבל לופס מפציעות חוזרות, הוא אמנם גילה יכולת טובה אך לא הצליח לשחזר את יכולתו מימי ולנסיה.
ב-2004 נרכש כרטיס השחקן של לופס על ידי קבוצת קלוב אמריקה, מהעשירות והחזקות מבין הקבוצות המקסיקניות. הוא הפך מיד לאליל האוהדים ושיחק בשורות הקבוצה עד שנת 2006 אז החליט לחזור לראסינג קלוב במטרה לעזור לה לזכות באליפות. לופס קיווה שחזרתו תיצור אפקט דומה לזה שיצר חזרתו של חואן סבסטיאן ורון אך ראסינג סיימה במרכז הטבלה.
ב-2008 עבר לופס לליגה האמריקאית וחתם בקבוצת קנזס סיטי ויזרדס.
במדי הנבחרת.
לופס ערך 56 הופעות במדי הנבחרת וכבש עבורה 10 שערים. הוא זכה עם הנבחרת האולימפית במדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) והיה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998 ומונדיאל 2002.
אדוה
לבו
לָבוֹ (צרפתית Lavaux) הוא אזור גידול גפנים היסטורי המשתרע לאורך חופו הצפוני של אגם ז'נבה בקנטון וו בדרום-מערב שווייץ. הגפנים ערוכים על טראסות תלולות הנמתחות לאורך כ-30 ק"מ, מפאתי העיר לוזאן במערב ועד לטירת שיון שליד מונטרה במזרח. בלבו 400 עד 450 ק"מ של קירות אבן התומכים בלמעלה מ-10,000 טראסות. הטראסות ערוכות בצורה שיטתית במקביל לחופי האגם, ומעליהן חלקות גפנים מלבניות נוספות אשר שימשו בעבר לגידולים חקלאיים אחרים. מספר דרכים חוצות את הטראסות באלכסון, ומספר כבישים ומסילות רכבת נמתחים לאורכן. אזור לבו הפך במחצית השנייה של המאה ה-20 גם ליעד תיירותי וסומנו בו שבילי טיולים ורכיבה על אופניים. בשנת 2007 הוכרז אזור ליבה בשטח של 8980 דונם ואזור חיץ נוסף בשטח של 14080 דונם כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
ייצור יין בלבו התקיים כבר בתקופה הרומית, כאשר לאורך חופי האגם שכנו מספר יישובים רומיים, וביניהם גם לוזאן. בסנט-ספורן (Saint-Saphorin) נמצאו שרידיה של וילה רומית וכתובת בלטינית העוסקת בחשיבותו של היין. מספר כתובות המתוארכות למאה ה-9 עוסקות גם הן בתרבות גידול הגפנים ומזכירות מספר מקומות ברחבי הקנטון בהקשר זה.