פאנין היה ידוע היטב בזכות תפקידו בסדרת הלהיט הבלשית "קאמנסקאיה". בשנת 2000, לוהק לתפקידים ראשיים בסרטו של ואלרי אחאדוב "אל תפגע בנשים" ובסרטו של פאבל לונגין "החתונה", כן כיכב במותחן הפעולה "24 שעות", בבימויו של אלכסנדר ארטנסיאן. הוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים גולדן ראם על חלקו בסרט "החתונה". הופעת המסך הראשונה שלו הייתה בסרט "דרך הישא", אך דווקא הופעותיו בסרט "אמא, אל תבכי" של הבמאי מקסים פז'מסקי והסרט "אמא" של דניס יבסטיינייב הם שהביאו לשחקן את הפרסום הגדול.
לפני שזכה להיות מלוהק למיטב סרטי הקולנוע בארצו, הוא היה שחקן במה בתיאטרון מינוסינסקי, שם עבד לאחר שסיים את לימודיו במכון התרבות בקמרובו. אף על פי שתכנן בתחילה ללמוד בבית ספר קולינרי, פאנין המשיך לקדם את השכלתו בתחום המשחק והוא סיים במוסקבה את לימודיו במסגרת התיאטרון האומנותי MKhAT ב-1991 והחל לעבוד בתיאטרון זה עם אשתו, נטליה רוגוז'ינה. עבודתו הבימתית כוללת הופעות ב"שלוש אחיות", "האביר האומלל", "נישואין", "מספר קטלני" והפקה פרטית בשם "החורף". פאנין השתתף לעיתים קרובות בהפקות של אולג טבקוב.
חיים אישיים.
פאנין התגורר במוסקבה, רוסיה עם אשתו, נטליה רוגוז'קינה. הוא נמצא ללא רוח חיים בדירתו ב-7 במרץ 2013, שרוע על הרצפה עם פציעת ראש. עד היום לא ידועה סיבת מותו וההשערה כי היא החליק ונפל על ראשו, אך יש טוענים שנפצע במהלך שוד שהשתבש בדירתו.
אנט קולודני
אנט קולודני (21 באוגוסט 1941 – 11 בספטמבר 2019) הייתה פמיניסטית, מבקרת ספרות ופעילה חברתית, יהודיה-אמריקאית. הייתה פרופסור לספרות ותרבות אמריקאית באוניברסיטת אריזונה בטוסון. מחקריה התרכזו במיוחד בחוויותיהן של נשים ברצועות הספר בארצות הברית והשלכת הדימויים הנשיים על הנוף האמריקני. בנוסף, כתביה עוסקים בהיבטים של הפמיניזם לאחר שנות השישים; השינוי בנושאים המרכזיים בלימודים אמריקאים; והבעיות שעומדות בפני נשים ומיעוטים באקדמיה האמריקאית.
ביוגרפיה.
קולודני נולדה בעיר ניו יורק לאסתר ריפקינד קולודני ודוד קולודני. את התואר הראשון שלה עשתה בברוקלין קולג׳, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בשנת 1962. לאחר סיום לימודיה, היא מצאה משרה כעורכת בשבועון ניוזוויק. בשנת 1964 התפטרה כדי להמשיך בלימודיה. היא הסבירה שרצתה ללמד אנשים לחשוב באופן ביקורתי ורצתה להיות מסוגלת לפרסם את רעיונותיה שלה, ולא רק לדווח על רעיונותיהם של אחרים. היא השלימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, וקיבלה את הדוקטורט בשנת 1969. משרת ההוראה הראשונה שלה, באוניברסיטת ייל, נקטעה אחרי שנה כשקולודני נאלצה לעבור לקנדה עם בעלה שעזב את ארה״ב בתקופת מלחמת וייטנאם (כיון שבקשתו להכיר בו סרבן מטעמי מצפון נדחתה). היא קיבלה משרה באוניברסיטת קולומביה הבריטית, והייתה בין אלו שפיתחו את תוכנית הלימודים הבין תחומית המוכרת הראשונה של מערב קנדה בלימודי נשים לפני שחזרה לארצות הברית בשנת 1974 כדי ללמד באוניברסיטת ניו המפשייר.
בניו המפשייר כתבה את ספרה המחקרי החשוב הראשון בתחום ביקורת אקולוגית פמיניסטית: (The Lay of the Land: Metaphor as Experience and History in American Life and Letters" (1975". בעוד שהספר זכה לביקורות חיוביות והיה פורץ דרך בתחום הביקורת האקולוגית הפמיניסטית (האקוקריטיזם), קולודני לא קיבלה קידום וקביעות במחלקה לאנגלית באוניברסיטת ניו המפשייר. יותר מאוחר היא תבעה את אוניברסיטת ניו המפשייר באשמת אפליה על רקע מין ואנטישמיות. הסדר מיוחד זיכה אותה בסכום הפיצויים הגדול ביותר אי פעם בתביעה מסוג זה. בכסף שקיבלה הקימה קולודני את הקרן המשפטית של כוח המשימה למלחמה באפליה למען האיגוד הלאומי ללימודי נשים (NWSA), (ארגון שהייתה שותפה בהקמתו), וכיהנה כמנהלת כוח המשימה בשנים 1980–1985. כיום נקרא כוח פמיניסטיות נגד אפליה אקדמית ב-NWSA.
קולודני לימדה במספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת מרילנד והמכון הפוליטכני רנסלייר. לאחר מכן מונתה לדיקנית מדעי הרוח באוניברסיטת אריזונה בטוסון. לאחר כהונתה כדיקנית שנמשכה בין השנים 1988–1993, קיבלה קתדרה כפרופסור לספרות ותרבות אמריקאית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1993 נבחרה כחברה לכל החיים באקדמיה הנורווגית למדעים ומדעי הרוח.
ספריה זכו בפרסים רבים, הן בארצות הברית ומחוצה לה. במהלך הקריירה האקדמית שלה, קולודני קיבלה מענקים ומלגות מטעם העמותה הלאומית למדעי הרוח, קרן פורד, מלגת גוגנהיים, מלגת רוקפלר למדעי הרוח ואחרים. היא יצאה לגמלאות מאוניברסיטת אריזונה ביולי 2007 והמשיכה בחיים מקצועיים פעילים כיועצת בנושאי מדיניות להשכלה גבוהה וכמלומדת ספרות ותרבות אמריקאית. היא נפטרה ב־11 בספטמבר 2019 בטוסון, אריזונה.
מחקריה.
שני ספריה הראשונים של קולודני היו (1975 ,The Lay of the Land: Metaphor as Experience and History in American Life and Letters" (University of North Carolina Press" ו-"והארץ שלפניה" (The Land Before Her: Fantasy and Experience of the American Frontiers, 1630-1860 (University of North Carolina Press, 1980)); שני מחקרים אלו עוסקים בנושאים סביבתיים ובהרס ההיסטורי של האדמה. קולודני פרסמה ספר נוסף המבוסס על ניסיונה המנהלי כדיקנית באקדמיה, "לאכזב את העתיד: דיקנית מתבוננת על השכלה גבוהה במאה העשרים ואחת" (Failing the Future: A Dean Looks at Higher Education in the Twenty-First Century, Duke University Press, 1998), המפרט כיצד נשים ולא-לבנות/ים הן עדיין הזר בקמפוסים בארצות הברית. הספר בוחן גם את מעמדם של מדעי הרוח בהשכלה הגבוהה, את ערך הקביעות ואת הצורך שבאקדמיה תהיה מדיניות ידידותית למשפחה. זהו ספר על חדשנות חינוכית הנחוצה במאה העשרים ואחת.
קולודני ידועה גם בזכות שני מאמרים שפורסמו בשנת 1980: "לרקוד בשדה המוקשים": (Some Observations on the Theory, Practice, and Politics of a Feminist Literary Criticism" ("Feminist Studies", Spring 1980)) ו-"מפה לקריאה מחודשת: מגדר ואינטרפרטציה של טקסטים ספרותיים" (A Map for Re-Reading: Gender and the Interpretation of Literary Texts" ("New Literary History", Spring 1980)).
מבין אלה, "לרקוד בשדה המוקשים" הוא הידוע ביותר, והוא נחשב למאמר הנקרא ביותר בביקורת ספרות פמיניסטית אמריקאית". המאמר תורגם לשפות רבות והודפס מחדש ברחבי העולם.
בשנת 2007 פרסמה קולודני יצירת מופת אבודה של הספרות האמריקאית הילידית, "חייו ומנהגיו של האיש האדום" (The Life and Traditions of the Red Man), מאת ג'וזף ניקולאר, שפורסמה במקור בשנת 1893. ספרו של ניקולאר מתחקה אחר ההיסטוריה של בני עמו שבט הפנובסקוט (the Penobscot Nation) מרגעי הבריאה הראשונים ועד הגעתו של האדם הלבן. ההוצאה המחודשת של יצירה חשובה זו כוללת גם היסטוריה של שבט הפנובסקוט והקדמה אקדמית לטקסט. נקבע כי התמלוגים מהספר יועברו לפנובסקוט.
בשנת 2012 פרסמה קולודני את "בחיפוש אחר קשר ראשון" (In Search of First Contact: The Vikings of Vinland, the Peoples of the Dawnland, and the Anglo-American Anxiety of Discovery (Duke University Press)). ספר זה נחשב לתרומה גדולה לתחום לימודים אמריקניים. באמצעות סיפורים של ילידים אמריקאים ואירו-אמריקאיים, הוא בוחן את הקשרים הראשונים בין עמי העולם החדש והישן. הוא גם מתייחס לתחרות בין לייף אייריקסון וכריסטופר קולומבוס על התואר "המגלה הראשון".
תאוריה ספרותית וביקורת.
סמליות נוף ואקופמיניזם.
מצב העניינים: מטאפורה כחוויה והיסטוריה בחיים ומכתבים אמריקאים.
בספרה הראשון, "מצב העניינים: מטאפורה כחוויה והיסטוריה בחיים ומכתבים אמריקאים" (The Lay of the Land: Metaphor As Experience and History in American Life and Letters), חוקרת קולודני את הקולוניזציה של אמריקה, הן במציאות והן בתחום המטאפורה. היא בוחנת את השימוש החוזר בסמל של הארץ כאשה בחיים ובספרות(Kolodny, ix).
קולודני טוענת בהקדמה שההשלכה של דימויים נשיים על הארץ הייתה חיונית לקולוניזציה שלה. היא תוהה האם היה צורך להתייחס לארץ כמטפחת, ומעניקה חיק אימהי בגלל האיום המנוכר, ואולי אפילו מסרס, של הלא נודע?" (9) על ידי התייחסות לארץ כאשה, המתיישבים יכלו להפיג חלק מהפחד והמסתורין של הארץ הלא מוכרת. כך היא הפכה לדמות אימהית מטפחת, שקיימת כדי לספק מחיה, או לדמות פסיבית בתולית, הקיימת רק כדי שישלטו בה, מינית או בכל צורה אחרת. כאשר מטאפורות אלו קיימות, הייתה לקולוניליסטים מסגרת דרכה יכלו לראות את המרחבים העצומים של צפון אמריקה כפחות מנוכרים ומפחידים. באמצעות ניתוח יצירותיהם של סופרים גברים, כמו פיליפ פרנאו, ג'יימס פנימור קופר וג'ון ג'יימס אודובון, קולודני עוקבת אחרי ההשלכות של המטפורה של הארץ כאשה.
פרקים שונים של הספר מתכתבים עם תקופות כרונולוגיות שונות שלאחר גילוי אמריקה והקולוניזציה שלה ודפוסי חשיבה מטפוריים שונים כפי שבאו לידי ביטוי בספרים שנסקרו. בפרק 2, "סקירת הארץ הבתולה: מסמכי החקירה וההתיישבות, 1500–1740", ישנה השוואת הארץ לגן עדן בתולי, פרק 3, "הרס שדות השפע: המאה השמונה עשרה", דן באידיאלים האגרריים והפסטורליים הרומנטיים שצבעו את נוף אמריקה, במיוחד בהשוואתה לארצות אידיאליות כמו אליסיום וארקדיה, וההשלכות שעלו מאידיאלים אלו. כגון ניצול הארץ ושינויה.