בשנת 1983 פרץ דילר לבדו למוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים וגנב 106 שעונים נדירים בשווי עשרות מיליוני דולרים. גנבה זו נחשבת לגדולה בתולדות המדינה. הפריצה הייתה דומה במאפייניה לפריצה של דילר בבנק הלוואה וחיסכון בתל אביב. הפריצה נעשתה על פי תכנון קפדני הכולל האזנת סתר לשומרים ששהו בכניסה למוזיאון, רכישת אמצעי פריצה מיוחדים לחיתוך שקט של זכוכית ונטילת המוצגים בעלי השווי הגבוה ביותר מבין מוצגי המוזיאון. במהלך השנים, אחסן דילר את השעונים במקומות שונים בישראל ובחו"ל וניסה בנסיעותיו למכור אותם לסוחרי אמנות. במשך 25 שנה, לא פוענח מקרה שוד זה, ורק בשנת 2008, ארבע שנים לאחר מותו, נחשף סיפור הפרשה.
מותו ופיענוח השוד.
בשנת 2003 נישא דילר לנילי שמרת, שהייתה חברתו בשנות ה-60 ושמרה איתו על קשר לסירוגין, לאחר שעברה לארצות הברית.
בריאותו של דילר התרופפה עם השנים, והוא סירב להקרנות לטיפול בסרטן העור שהתפשט אצלו. ב-2004 אושפז בתל השומר ושם מת. בצוואתו הוריש רכוש רב לרעייתו, ומספר שנים היו תהיות לגבי מקורו.
ב-2006 ניסתה שמרת באמצעות עורך דין להעריך את שוויים של ארבעים שעונים עתיקים מזהב ויהלומים שירשה מדילר, וכך נקשר שמו לפריצה המתוחכמת שאירעה ב-1983 במוזיאון לאמנות האסלאם, פריצה שלא פוענחה עד אז. לאחר פיצוי סמלי לאלמנתו של דילר, הוחזרו השעונים למוזיאון ב-2008. אלמנתו של דילר הועמדה לדין בארצות הברית על החזקת רכוש גנוב, ונידונה לחמש שנות מאסר על תנאי ול-300 שעות עבודות שירות.
דילר לא הותיר אחריו ילדים.
טקדה שינגן
טָקֶדָה שִינגֵן (ביפנית: 武田 信玄; 1 בדצמבר 1521 - 13 במאי 1573) היה דאימיו אשר שלט במחוז קָאי ביפן בתקופת סנגוקו. מנהיג בולט בתקופתו, זכור כשליט ואסטרטג חכם, שהפך לגיבור סיפורים רבים בשל יריבותו עם הדאימיו השכן, אואסוגי קנשין.
חייו.
טקדה שינגן, שבבגרותו כונה טָקֶדָה הרוּנוֹבוּ, היה בנו הבכור של טקדה נוֹבוּטוֹרָה, הדאימיו של המחוז קָאי וראש משפחת טקדה. בגיל 21 התמרד כנגד אביו, אשר ככל הנראה רצה להוריש את התואר לבנו השני, והפך בעצמו לראש הקלאן. אביו נשלח כבן ערובה למשפחת אִימַגָאווה, דבר שעזר לכריתת ברית בינם לבין משפחת טקדה.
לאחר המהפך, טקדה הרונובו החל בהרחבת אדמותיו, תוך פלישה למחוז שִינָאנוֹ השכן. בתחילת מסע הכיבושים שלו הביס צבא מאוחד של הדאימיו המקומיים, שמנה כ-12,000 בני אדם, וזאת בעזרת כוח של 3,000 איש בלבד. ניצחון זה אפשר לו לכבוש את החלק האחרון של המחוז שהיה בשליטתו של מוּרָקָאמִי יוֹשִיוֹקִי. לאחר מספר קרבות, טקדה שינגן הצליח להביס את מורקאמי, אשר ברח מהמחוז וביקש את עזרת אוּאֵסוּגִי קֶנשִין. כך התחילה היריבות האגדית של תקופת סנגוקו.
טקדה שינגן ואואסוגי קנשין, אשר כונו לפעמים "הנמר של קאי" ו"הדרקון של אֵצִ'יגִי", נלחמו בסדרה של חמישה קרבות, המכונים הקרבות על קוואנאקאג'ימה, שלושה מהקרבות לא כללו לחימה של ממש של כלל הצבאות, אלה רק היתקלויות קטנות-מימד. הקרב המפורסם ביותר הוא הקרב הרביעי, בו השתתפו כ-20,000 לוחמים מצד שינגן וכ-13,000 לוחמים בצד קנשין. למרות היתרון המספרי של יריבו, קנשין השתמש בטכניקת לחימה מוצלחת, כאשר כל יחידה שהתעייפה או נפלה הוחלפה מיד ביחידה חדשה. הדבר הביא להתקדמותו המהירה, וקנשין הגיע עד למטה של שינגן ונלחם איתו בדו-קרב. שינגן, אשר היה מופתע מההתקפה ולא היה חמוש, הצליח לבלום את התקפותיו של קנשין בעזרת טֶסֶן, מניפת ברזל, עד שאחד מלוחמים הצליח לפצוע את הסוס מתחת לקנשין. לאחד הקרב החמישי, נפסקו הקרבות בין היריבים והשניים פנו לענייני פנים.
בשנות ה-70 טקדה שינגן היה הדאימיו היחיד שיכל לעמוד בדרכו של אודה נובנאגה לשליטה ביפן כולה. הוא אף הביס את הצבא של טוקוגאווה איאייסו באחד מהקרבות הקטנים. בשנת 1573, תוך כדי מסע צבאי, הוא חלה ומת במחנה כוחותיו.
השפעתו.
טקדה שינגן הצטיין במהלך חייו בתחום הלחימה, אולם השפעתו המכרעת על יפן של אותה תקופה היא בהישגים האדמיניסטרטיביים המרשימים. דגל הקרב של שינגן נשא את הסיסמה של האסטרטג הסיני סון דזה "מהיר כרוח, שקט כיער, פראי כאש, יציב כהר". למרות שהיה אכזרי כלפי אויביו במלחמה, הוא ניהל את אדמתו בחכמה ואיפוק. את גיוס האיכרים לצבאו ניהל בצורה שאפשרה חיים חקלאיים תקינים של המשפחות, הוא אף נתן לאיכרים את האפשרות לשלם את חובותיהם בכסף ולא רק באורז. הרפורמות של שינגן בתחום המיסוי והניהול אומצו על ידי יריבו טוקוגאווה אייסו, אשר לאחר הפיכתו לשוגון יישם אותן ביפן כולה.
יריבותם של שינגן וקנשין הפכה לדורות לסמל של יריבות מכובדת. למשל, שינגן קיבל את אספקת המלח ממשפחת הוֹג'וֹ. כאשר בתקופה מסוימת ראש משפחת הוג'ו הורה להפסיק את אספקת המלח, קנשין שלח לשינגן משלוח של מלח מהמאגרים שלו, באומרו "אני נלחם בחרב, לא במלח". כאשר שמע קנשין על מותו של טקדה שינגן, התאבל על מות אחד מיריביו החזקים והראויים לכבוד.
מלבד טקדה קנשין עצמו, 24 משרתיו, אשר ליוו אותו בתקופות שונות של חייו, הפכו לגיבורים של ציורי אוקיו-אה ומחזות בונרקו.
אליפות נורדאה נורדיק לייט הפתוחה
אליפות נורדאה נורדיק לייט הפתוחה הייתה טורניר טניס מהדרג ה-4 בסבב ה-WTA שנערך בין השנים 2002-2008 בעיר סטוקהולם שבשוודיה (בשנים 2002 ו-2003 שוחק הטורניר בעיר אספו שבפינלנד על מגרשי חימר). הטורניר שוחק על מגרשים קשים ופתוחים.
אבילה
אבילה (abella או abila, נקרא גם seleucia, כיום קווילבה: בערבית: قويلبة) היא יישוב קדום בעבר הירדן המזרחי, שנמנה עם ערי הדקפוליס. האתר נמצא כ-13 ק"מ מצפון לעיר אירביד, שני קילומטר ממזרח לכפר הירדני חרתא, ממזרח לאום קיס, והוא ממוקם בין שני תילים, תל אבילה ותל חירבת אום אלעמאד (אם העמודים).
דקפוליס.
דקפוליס הייתה קבוצה של עשר ערים ששכנו בעיקר בעבר הירדן המזרחי. ערים אלו לא היו קבוצה רשמית או גוף מדיני, אלא קובצו ביחד עקב מוצאם המשותף של תושבי הערים הללו שהיו ברובם רומאים ויוונים, בשונה ממרבית תושבי האזור שהיו שמים (יהודים, נבטים וארמיים). בירתן הייתה בית שאן. לכל הערים הייתה דרגה גבוהה יחסים של אוטונומיה וחופש פעולה.
פליניוס הזקן לא כלל את אבילה ברשימת ערי הדקפוליס, אך כן כלל ברשימה את רפנה. לעומתו, חוקרים אחרים כתלמי כללו עיר בשם אבילה והשמיטו את רפנה. יש המזהים את רפנה כאבילה. ברשימתו של תלמי הופיעה אבילה, אך הוא הזכיר גם את אבילה ליסניוס (Abila of Lysanios) (שבקרבת דמשק).
על פי יוסף בן מתתיהו, קיבל המלך אגריפס לשלטונו ארבע ערים: טריכיי וטבריה בגליל, אבל ויוליס שבעבר הירדן. לפי תיאורו אבל זו היא אבל השיטים שבקרבת ים המלח ואינה בתחום הדקפוליס. הארכאולוג אולברייט זיהה יישוב שנזכר במכתבי אל-עמארנה, יבליים
(Yablima), כאבל או אבילה, עיר הדקפוליס.
בעיר היה יישוב כבר בתקופת הברונזה, אולם היא הגיעה לשיא אוכלוסייתה בתקופה הביזנטית ובתקופת שלטון בית אומאיה.
בתקופה הרומית ישבו סמוך לעיר הלגיונות הרומיים השלישי והשנים עשר.
האתר.
הראשון שהתעניין באתר מבחינה ארכאולוגית היה החוקר הגרמני אולריך יספר זצן, שהגיע מדמשק על סוסו לתל אביל בפברואר 1806. ב-1888, עם ייסודה של החברה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, הגיע לאתר החוקר גוטליב שומכר, וסייר במקום.
רק מאז 1980 מתבצעות במקום חפירות ארכאולוגיות. הרולד מייר, פרופסור מהסמינר התאולוגי במיזורי, ארצות הברית, קיבל את אישור מחלקת העתיקות בירדן והחל לחפור במקום. החפירות החלו ב-1982, והן מתקיימות כל שנה זוגית.
הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על כך שהאתר היה מיושב כבר בתקופת הברונזה, ולאחריה בתקופת הברזל, בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, ובתקופת בית אומייה. בין ממצאי החפירות: מטבעות, כדים, כלי זכוכית ומנורות. בחפירות נמצאו תיאטרון וחמש בזיליקות מהתקופה הביזנטית, אחת מהן בנויה על מקדש לאלה ארטמיס.
טוטי
בלתי הפיך (סרט, 2002)
בלתי הפיך (בצרפתית: Irréversible) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2002 שנכתב, בוים, נערך וצולם על ידי גספר נואה. הסרט הוגדר על ידי מספר מבקרי קולנוע כאחד הסרטים השנויים במחלוקת שיצאו בשנת 2002, בעיקר בשל סצנות רוויות ביחסי מין ואלימות המצויות בו. ייחודו של הסרט הוא בכך שהוא מורכב בסך הכל מ-13 סצנות, כל אחת מהן מוצגת כשוט בודד, המסודרות בסדר כרונולוגי הפוך (כלומר מן הסוף להתחלה).
עלילה.
תחילת הסרט (שהיא כאמור, סיומו הכרונולוגי של רצף הזמן של העלילה) מורכבת מסדרה של צילומים חשוכים, מעוותים ותזזיתיים, היוצרים תחושת כאוס. שני גברים צרפתיים, מרקוס ופייר, מובלים בפריז על ידי שוטרים אל מחוץ למועדון לילה הומוסקסואלי בעל מאפייני סאדו-מאזו. מוקדם יותר באותו הערב, הם מגיעים למועדון, תוך שהם מחפשים בכעס משולהב אחר אדם בשם לה טניה (פירוש השם בצרפתית: תולעת טפילה). מרקוס פותח במריבה אלימה עם אדם, אותו חשב בטעות לאדם אותו הם מחפשים. אותו אדם גובר על מרקוס וכמעט ואונס אותו, אך פייר מגיע לעזרתו, וחובט באלימות קיצונית בפניו של אותו אדם באמצעות מטף עד לריצוץ גולגולתו והריגתו.
בסצנה הבאה, מתוארים מרקוס ופייר כאשר הם עדיין מחפשים אחר לה טניה (טרם הגעתם למועדון), ומתשאלים מספר זונות מזדמנות אודות אדם שביצע אונס. זונה בשם קונצ'ה (פירוש השם בספרדית הוא צדפה, ובסלנג הכוונה היא לאיבר המין הנשי), המתגלה כטרנסקסואל ששמו המקורי הוא גיירמו נונייז, מזהה את האנס במדויק כלה טניה עצמו, לאחר שמרקוס מאיים לחתוך אותה באמצעות שבר זכוכית. קונצ'ה אף מכוונת את השניים אל מועדון הלילה בו הם עשויים למצוא את לה טניה.