סניף הוא יצור קטן מגזע לא ידוע. לפני שסניף אומץ על ידי משפחת מומין הוא חי במערה. בספר "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950) מסופר בהרחבה על עברו ועל הוריו של סניף - הוריו, פאדלר ופאזי, איבדו אותו בילדותו. בספר הראשון בסדרת המומינים, "משפחת המומינים והשיטפון הגדול" (1945), מסופר כיצד המומינים מצאו את סניף תוך כדי חיפושים אחר מומינאבא שנעלם באותה עת. לאחר המפגש עם סניף המומינים אימצו את סניף.
סנורקה
סנורקה (בשוודית: Snorkfröken, בפינית: Niiskuneiti) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
אנו פוגשים לראשונה את סנורקה בספר המומינים השני שנקרא "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" והיא מופיעה כמעט בכל הספרים הבאים.
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, ליליאן ברטו, חני נחמיאס, אורנה לביא-פלינט ואיריס זינגר דיבבו את קולה של סנורקה.
אישיות.
סנורקה היא נערה שמחה ומלאת מרץ, למרות שהרגלה לשנות את דעתה תכופות מרגיז לעיתים את הסובבים אותה.
סנורקה נהנית לחלום בהקיץ, ולעיתים קרובות מדמיינת איך נראה נסיך החלומות שלה. היא גם קצת גאוותנית ופלרטטנית, אך יכולה להיות מאוד יצירתית במצבים קשים. למשל בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים", סנורקה מוצאת דרך להיפטר מתמנון שאיים על חיי מומינטרול על ידי סנוורו בעזרת מראה.
מראה חיצוני.
מראה החיצוני של סנורקה דומה לזה של יתר המומינים - דמותה כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתה עדינה ועגלגלה. כמו אצל שאר המומינים - עיניה גדולות ואוזניה קטנות, וציצית בקצה זנבה.
על מצחה של סנורקה פוני, שתמיד מסורק ומסודר בקפידה. על רגלה, היא עונדת אצעדה זהובה.
משפחת המוצא.
סנורקה היא אחותו של סנורק. סנורקה ואחיה הם סנורקים (Snorks), זן שונה במקצת מהמומינים. תכונה מיוחדת של סנורקים היא שהם משנים את גוון עורם לפי מצב רוחם. כאשר סנורקה עצובה או מאוכזבת, צבע עורה נעשה ירוק בהיר. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחתם או הוריהם של סנורק וסנורקה.
יחסיה עם מומינטרול.
בסדרת הספרים נרמז מספר פעמים כי מומין מאוהב בסנורקה, אותה פגש לראשונה כאשר הציל אותה מצמח קטלני בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים". ניתן לראות את סנורקה בתור חברתו של מומין, אולם יחסיהם אינם מתוארים כך בסדרת הספרים. בסדרת האנימה לעומת זאת סנורקה היא חברתו של מומין, השניים אוהבים אחד את השנייה מאוד, ונהנים לבלות זמן יחדיו.
סנורק
סנורק (בשוודית: Snorken, בפינית: Niisku) הוא דמות ספרותית ואחד מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
סנורק מופיע לראשונה בספר המומינים השני, "כוכב שביט בעמק המומינים".
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, אסף כחולי דיבב את קולו של סנורק.
אישיות.
סנורק הוא חנון גאון וחרוץ. מוכשר באופן יוצא מן הכלל בבניית מכונות חדשות וממציא דברים חדשים בלי סוף. תושבי עמק המומינים לעיתים קרובות מבקשים מסנורק עזרה בפתרון בעיות מסובכות. לסנורק ידי זהב, ולפעמים הוא בונה את ההמצאות המורכבות שלו בבית המלאכה שגם אותו בנה. בבית מלאכה זה בנה את הספינה המעופפת הביזארית שלו.
כשמבקשים ממנו, סנורק ממהר "להפשיל שרוולים" ומבצע ברמה גבוהה את המשימות המורכבות ביותר. הדיוק הוא חיוני עבורו. הוא לא יהסס להסביר איך הוא חושב שבעיות יכולות וצריכות להיפתר, ולכן הוא נחשב מעט "חכמולוג".
כקורא נלהב וסקרן, סנורק חוקר דברים בשביל עצמו, ולאחר מכן מעביר את הידע ואת המסקנות לאחרים.
מראה חיצוני.
מראהו החיצוני של סנורק דומה לזה של יתר המומינים - דמותו כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתו עדינה ועגלגלה. כמו אצל שאר המומינים - עיניו גדולות ואוזניו קטנות, וציצית בקצה זנבו.
לסנורק בלורית והוא מרכיב משקפיים מרובעות.
משפחת המוצא.
סנורק הוא אחיה של סנורקה. סנורק ואחותו סנורקה הם סנורקים (Snorks), זן שונה במקצת מהמומינים. תכונה מיוחדת של סנורקים היא שהם משנים את גוון עורם לפי מצב רוחם. כאשר סנורק עצוב או מאוכזב, צבע עורו נעשה ירוק בהיר. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחתם או הוריהם של סנורק וסנורקה.
השמנטפים
שמנטפים (בשוודית: Hattifnattarna) או סמרמרים הם יצורים בדיוניים ומהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
מאפיינים.
השמנטפים הם יצורים שתמיד תועים בקבוצות גדולות. הדבר היחיד שמעניין אותם הוא להגיע לאופק – וכשהם מגיעים, הם ממשיכים במסעם. הם צומחים מזרעים שנשתלים בליל אמצע הקיץ.
השמנטפים לבנים ומזכירים במראהם פטריות דקות. עינהם הגדולות והלא ממוקדות משנות את צבען לפי הסביבה. השמנטפים חרשים ואילמים, אך מתקשרים ביניהם בטלפתיה.
הם נוהגים להתקבץ בלהקות גדולות וצפופות מאוד, עומדים ורועדים. דבר פרט לשוטטות לא מעניין אותם. הם אינם זקוקים למזון או שינה.
לשמנטפים ברומטר שמשמש אותם כדי לדעת מתי צפויה סופת ברקים. הם מתאספים סביב עץ הארז העתיק שבראש הרי הבדידות כדי להטען מהברקים בזמן סופה. השמנטפים נטענים על ידי החשמל, ולכן רצוי לשמור מהם מרחק בגלל סכנת התחשמלות. ניתן לחוש בנוכחותם כמטען חשמלי באוויר. בזמנים אחרים הם אינם מזיקים. באמצע הקיץ, השמנטפים מתאספים על האי שלהם לכנס שנתי, לאחריו הם ממשיכים לנדוד.
הופעות בספרי הסדרה.
המומינים נתקלו בשמנטפים לראשונה בספר "משפחת המומינים והשיטפון הגדול" (1945) בו מומינאמא מספרת כיצד השמנטפים הצטרפו אליה בעת שחיפשה אחר מומינאבא וכיצד הם נעלמו לאחר מכן. השמנטפים מופיעים גם בספרים "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" (1946), "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף" (1948), "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950), "קיץ מסוכן בעמק המומינים" (1954) ובספר "משפחת המומינים - חורף קסום" (1957).
הגרוק
הגרוק (בשוודית: Mårran, בפינית: Mörkö) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
מאפיינים.
הגרוק היא יצור גדול דמוי רוח בצבע סגול, נוכחותה מפחידה את כל מי שנקרה בדרכה. הגרוק איננה רעה, אך הטבע שלה הוא לייצר קור סביבה ולכן כולם מתרחקים ממנה והיא בודדה מאוד. היא מחפשת נחמה בחפצים שמסמלים אהבה כמו הקונכייה בצורת לב שסנורקה מצאה למומין בים. היא מתאהבת במומין ואף קנאית לו .
הגרוק מופיעה ללא הזמנה ובדרך כלל שותקת. עננת קור עוטפת אותה והאדמה קופאת מתחת לרגליה והצמחייה מתה בכל מקום בו היא דורכת. הגרוק נוהגת להתיישב על מדורות כדי להתחמם, ופעולה זו מכבה אותן.
למרות שהמומינים פוחדים מהגרוק, הם גם מרחמים עליה ועל בדידותה ונכות רוחה.
אפשר לומר שהגרוק היא סמל לאנשים שמייצרים סביבם אווירה קשה או חוסר נוחות (למשל פגועי נפש, חולים סופניים, נפגעי תקיפה, אנשים דיכאוניים), אנו מתרחקים מהם על מנת להגן על עצמנו מרגשות שליליים ומחוסר הנוחות שהם מייצרים סביבם ובכך למעשה מעצימים את הבדידות שלהם.
דייוויד ת'יוליס
דייוויד ת'יוליס (באנגלית: David Thewlis; נולד ב-20 במרץ 1963) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אנגלי. תיוליס הוא זוכה פרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל קאן לשנת 1993 על הופעתו בסרט "עירום". התפרסם בתור רמוס לופין בחמישה סרטים מ"סדרת סרטי הארי פוטר" ובסרטים "הנער בפיג'מת הפסים", "שבע שנים בטיבט" ו"לב הדרקון".
ביוגרפיה.
ת'יוליס נולד בשם דייוויד וילר בעיר בלקפול שבצפון-מערב אנגליה, השני משלושת צאצאיהם של מורין לבית ת'יוליס ואלק ריימונד וילר. הוריו עבדו בחנות הצעצועים שהייתה בבעלות אביו.
כנער היה ת'יוליס חבר בלהקת רוק בשם "QED" שהופיעה ברחבי בלקפול, לרוב במלונות, כדי לגייס כסף לקניית ציוד ולהפקת אלבום.
לאחר מכן שימש כגיטריסט בלהקת הפאנק רוק "Door 66". בזמן שת'יוליס עסק בנגינה, לא העלה על דעתו להפוך לשחקן.
למד ב"בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה", שם סיים בהצלחה ב-1984.
כאשר ניסה לראשונה להירשם לאיגוד השחקנים בשמו המקורי "דייוויד וילר", גילה שישנו שחקן בעל שם דומה, לכן בחר להשתמש בשם המשפחה הראשון של אמו.
קריירת משחק.
את ת'יוליס גילה הבמאי המוערך מייק לי שנתן לו את תפקיד הבכורה שלו בקומדיה "מותק של חיים".
פרץ לתודעת המבקרים והקהל העולמי בשנת 1993 בדרמה "עירום". בסרט שיחק בתפקיד ג'וני, מובטל כריזמטי הנוסע ללונדון כדי להתגורר אצל חברתו לשעבר לואיס.
ת'יוליס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן על הופעתו והועמד לפרסי המבקרים הנחשבים בהוליווד.
ב-1995 השתתף לצידם של כוכבי קולנוע עולים בהוליווד לדוגמת רוברט דאוני ג'וניור בדרמה התקופתית "התחדשות" ולאונרדו דיקפריו בדרמה הביוגרפית "ליקוי מאורות" בתפקיד המשורר הצרפתי פול ורלן.
לאחר שצפה בו בסרט "עירום", בחר הבמאי רוב כהן בת'יוליס לתפקיד המלך האכזר אינון בפנטזיית ההרפתקאות התקופתית "לב הדרקון".
שיחק בנוסף שיחק לצידו של מרלון ברנדו בסרט האימה "אי המסתורין של ד"ר מורו" בתור מנהל המשא ומתן מטעם האו"ם אדוארד דאגלס.
ב-1997 שיחק ת'יוליס בדרמת המסע "שבע שנים בטיבט" בתפקיד המדען ומטפס ההרים האוסטרי פיטר אופשנייטר, העושה את מסעו לטיבט בזמן מלחמת העולם ה-2, ביחד עם חברו מטפס ההרים המפורסם היינריך האראר (בראד פיט).
ב-1998 הופיע בתפקיד קטן בתור אומן הווידאו נוקס הארינגטון בסרט הקאלט של האחים כהן "ביג ליבובסקי".
בשנת 2000 שיחק בסרט הפשע "גנגסטר מס. 1" בתור הגנגסטר הלונדוני פרדי מייס.