במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, פונה בית הסוהר למשך מספר ימים מכל יושביו, מחשש שהאש תגיע אליו, אך הוא לא נפגע בדליקה.
בית הסוהר מיועד ל-350 אסירים, ויש בו כ-110 אנשי סגל. הוא מוגדר כבית סוהר ברמת ביטחון בינונית, ומוחזקים בו אסירים שנדונו לתקופות שאינן עולות על 3 שנות מאסר, או שיתרת מאסרם היא עד 3 שנים. הוא כולל אגף נקי מסמים, ומתקיימות בו פעילויות חינוך, דת והכשרה מקצועית.
כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו
בהלכה, כל שאינו בזה אחר זה, אפילו בבת אחת אינו הוא כלל שאמר רבה, כי כל שתי פעולות שלא ניתן לבצען בזה אחר זה, מכיוון שחלותה של האחת מונעת את השנייה, לא ניתן לבצען בפעם אחת.
דוגמה לכלל זה, הם דברי המשנה במסכת קידושין לפיהם לא ניתן לקדש שתי אחיות בבת אחת, כשם שלא ניתן לקדשן בזו אחר זו בגלל איסור ערווה.
מחלוקת הרשב"ם והתוספות.
הרשב"ם והתוספות נחלקו בגדר ההלכה. רבה אומר במסכת גיטין, כי למרות שקיימת מחלוקת בין רבי יהודה הנשיא לחכמים אם ניתן לשחרר חצי עבד על ידי שטר, ולפי שיטת חכמים לא ניתן לשחרר חצי עבד על ידי שטר שחרור, אומר רבה שאם הוא מוציא מרשותו את כל העבד, למרות שלא שחרר אותו לחלוטין, למשל כאשר שחרר חצי מהעבד ומכר את חציו השני, באופן כזה חל השחרור, למרות שהשחרור הוא לחצאין.
על כך הקשה תלמידו אביי מברייתא האומרת, כי אדם שכתב את כל נכסיו לשני עבדיו, הם קנו את הנכסים ואת עצמם בתוכם, כך שכל אחד קנה את מחצית מעצמו ומחצית מגופו של חבירו, ועל העבדים לשחרר זה את זה כדי להיות בני חורין לחלוטין. בברייתא אחרת נפסק כי באופן כזה הם אינם משוחררים; ואם כן אנו רואים, שקיימת מחלוקת תנאים בנושא. רבה תירץ, כי החילוק פשוט; אם הוא כותב שני שטרות נפרדים, ובכל אחד הוא מקנה חצי מהנכסים לאחד מהעבדים, בכזה אופן קיימת אכן דעת חכמים שלא ניתן לשחרר את העבד לחצאין, אך אם הוא מקנה את שניהם יחד בשטר אחד לשניהם, באופן כזה חל השחרור.
שיטת הרשב"ם.
הרשב"ם, מסביר כי דין זה של רבה הוא לשיטתו, שכל דבר שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, ולכן כשם שלא ניתן לשחרר חצי עבד בנפרד, כך לא ניתן לשחרר שני חצאים מהעבד בפעם אחת.
שיטת התוספות.
על כך מקשים התוספות, שלא ניתן לומר שכאן קיימת הבעיה של "כל שאינו" וכו', וראיה לדבר, שהרי אם ישחרר את העבד לגמרי ברור שהשחרור יחול, ואילו בשתי אחיות, אם יקדש אותן יחד לא יחולו הקידושין כלל, ומכאן שהבעיה בשחרור חצי מהעבד היא רק כאשר הוא משחרר כל חצי באופן נפרד, ולא כאשר הוא משחרר את החצי האחד יחד עם החצי השני.
מכאן מוכיח התוספות, כי הכלל כל שאינו בזה אחר זה אומר רק, כי כאשר שתי חלויות מפריעות ומנוגדות בעצמיותן זו לזו, אומר הכלל כי כשם שהן מונעות אחת את חלות השנייה בזה אחר זה, כך הן מונעות זו את זו בבת אחת, ולכן ניתן לשחרר שני חצאים מהעבד כאשר הדבר מתרחש בפעם אחת, שכן כאן הכלל אומר שלהפך; שתי החלויות מסייעות זו לזו, והפרדתן זו מזו היא הבעיה.
הרשב"ם, שאינו מסכים לדברי התוספות, סובר ככל הנראה שהכלל כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת, הוא לאו דווקא מכיוון שאותה בעיה הקיימת בשני הדברים כשהם בזה אחר זה, קיימת גם כאשר היא בבת אחת, אלא שגם כאשר הבעיה אינה קיימת כאשר הדברים מתבצעים בבת אחת, לא ניתן להחילם בבת אחת, אם לא ניתן לבצעם בזה אחר זה.
סיבת הכלל.
האחרונים נחלקו, האם דין זה, שכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, הוא מכיוון שהחלויות מנוגדות זו לזו בזו אחר זו הן גם מונעות אחת את חלות השנייה בבת אחת, או שמא מכיוון שהמעשים סותרים זה את זה בבת אחת הם סותרים זה את זה בבת אחת. בין שתי הדעות, יהיה חילוק הלכתי כאשר החלות נעשית מאליה בידי שמים ולא בידי אדם. האור שמח מכריע כצד השני, ומביא ראיה לדבריו מתוספות הכותב שבקדושה הבאה מאליה בידי שמים ניתן להחיל שני דברים הסותרים זה את זה בבת אחת.
אחת משתי חלויות המפריעה לשנייה.
רבי חיים סולובייצ'יק חוקר, מה יהיה באופן שרק אחד משני הדברים סותר זה את זה ולא השני, ומכריע כי מדובר במחלוקת ראשונים.
במסכת נדרים הגמרא מסתפקת מה יהיה הדין באדם שאמר לאשתו על נדר מסוים, שהוא מקיים ומפיר אותו בבת אחת, ומסקנת הגמרא היא כי "כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו". הרשב"ם מסביר את הגמרא כי לא חלה לא ההקמה ולא ההפרה, ואילו הרמב"ם פוסק שההקמה חלה ורק ההפרה אינה חלה.
מסביר רבי חיים בדעת הרמב"ם, כי בעוד שההקמה היא סתירה מהותית להפרה, שכן דין הוא שאחרי הקמת הנדר לא ניתן להפיר אותו, הרי שההפרה אינה סתירה במהותה להקמה, שכן גם נדר שהופר - ניתן היה מצד החלות להקים אותו, אלא שהדבר לא אפשרי מכיוון שאחרי שהנדר הופר הוא לא קיים יותר, ולא ניתן להקים נדר שאינו קיים. אם כן, סבור הרמב"ם, שמכיוון שההקמה אינה מופרעת על ידי ההקמה, היא חלה. אבל הרשב"ם סבור, שכל שני דברים שאין ניתן להחיל כל אחד משניהם בזה אחר זה, לא ניתן גם להחיל אותם בבת אחת, למרות שרק אחד משניהם מפריע לחלות השני.
קונסרבטוריון דוניה ויצמן
קונסרבטוריון דוניה ויצמן הוא הקונסרבטוריון הראשון בחיפה.
היסטוריה.
בית הספר למוזיקה הוקם בשכונת הדר הכרמל חיפה בדצמבר 1924 על ידי הפסנתרנית גיטה דוניה-ויצמן, הזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, המורה לפסנתר רחל קרוגליאקוב והמורֶה לכינור א' קליין.
בשנותיו הראשונות לא היה לבית הספר מבנה קבע והלימודים נערכו במספר דירות שכורות בשכונה. לימודי המוזיקה כללו פסנתר וכינור, ובצוות ההוראה נכללו שלוש מורות ובהן ויצמן עצמה.
בשנת 1934 הפך בית הספר ל"המכון למוזיקה". בשנת 1947 נתרם לו מבנה ברחוב בצלאל בשכונת הדר הכרמל, ומאז התנהלו בו לימודי מוזיקה לבוגרים ולנוער, וכמו כן נערכו בו קונצרטים ואירועים מוזיקליים לקהל הרחב. בתחילת שנות ה-60 נבנתה קומה שנייה לבניין, ובשנת 1966 נחנך אולם הקונצרטים ע"ש פרידמן-לבוב שבקומה השלישית, המכיל עד 150 מקומות.
לאחר מותה של גיטה דוניה-ויצמן הוסב שמו של המכון למוזיקה ל"קונסרבטוריון דוניה ויצמן".
בין בוגריו: הפסנתרנים אבנר ארד, דוד בר-אילן, יהלי וגמן, איתן פסן ובנימין רביץ, והכנרים עברי גיטליס וצבי צייטלין.
הקונסרבטוריון מקיים פעילות מוזיקלית מגוונת לנוער ולמבוגרים. נשיא הכבוד של הקונסרבטוריון הוא זובין מהטה.
חבלה (פעילות מלחמתית)
חבלה כפעולה צבאית היא פגיעה במתקני אויב, בהם כלי רכב, מבנים, מוצבים, תשתיות וכו'. מטרת הפעולה היא פגיעה בתפקוד האויב, על ידי השמדה, שיתוק או שיבוש התפקוד של מטרות ונכסים של האויב. מאחר שהמונח "חבלה" בעברית מתייחס לכלל העיסוק בחומרי נפץ, חבלה קרבית למטרות הריסת תשתיות אויב מכונה לעיתים "חבלה התקפית" על מנת להבדילה מחבלה וסילוק פצצות.
בצה"ל, חיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית הם אלו שמתעסקים בחבלה כפעולות צבאיות, באימונים, מבצעים, מערכות שונות ובשדה הקרב.
תחת השם "חבלה" מאוגדים בעיקר פעולות קומנדו הנעשות בחשאי, בשיטות לוחמה זעירה, בה יש התמקדות ספציפית במטרה טקטית ופגיעה בה, לרוב באמצעות מטעני נפץ. החבלה נבדלת מהפצצת או הפגזת מבנה תוך כדי קרב בשיטות הפעולה ובפרופיל שלה. לעיתים, גם הריסת מבנים תוך כדי לחימה באמצעות חוליות פלסים המבצעות את ההריסה באמצעות חומר נפץ משויכת לתחום החבלה.
לעיתים, גם הריסת דברים באזרחות באמצעות חומרי נפץ, כגון הריסת מבנים וכריית סלעים באמצעות פיצוצים, מכונה "חבלה".
חבלה בצה"ל.
בפלמ"ח הייתה מחלקת חבלה ובה הוכשרו חבלנים למשימות שונות כמו פיצוץ גשרים ומסילות רכבת. בצה"ל היו וישנם גופים שונים שהוכשרו לביצוע חבלה. כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה פרק החבלה פרק משמעותי בקורס קציני הקומנדו והנושא מודגש בסיכת הקורס, כן הוכשרו לכך חיילי יחידות עלית. יחידה 101 הייתה הראשונה שביצעה חבלה בשטח האויב, בין היתר בפעולות התגמול.
כיום הגוף שאחראי על החבלה בצה"ל הוא חיל ההנדסה הקרבית, שמופקד הן על החבלה ההתקפית (פיצוץ תשתיות אויב) והן על החבלה ההגנתית (חבלה וסילוק פצצות). קורסי החבלה בצה"ל וההכשרות בתחום מועברות בבית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ) ובבסיס ההדרכה של יהל"ם).
היחידה האחראית על החבלה ההתקפית, בעיקר בפעולות קומנדו, היא סיירת יעל של יהל"ם (יחידת העילית של חיל ההנדסה הקרבית), שהוקמה אחרי מבצע שלום הגליל, כדי להילחם בארגוני הטרור שקמו בדרום לבנון באמצעות שיטות של חבלה, קומנדו ולוחמה זעירה. סיירת יעל מאומנת לפעול בחשאיות גם מאחורי קווי האויב ופעילותה לרוב מסווגת וממודרת. היחידה האחראית על החבלה ההגנתית (חבלה וסילוק פצצות) אך גם על פיתוח אמצעי חבלה ופריצה חמה היא יהל"ם באמצעות פלגות הס"פ (סילוק פצצות, לשעבר היחס"פ).
בנוסף כל לוחמי הגדחה"ן (גדודי חיל ההנדסה הקרבית) ביצעו בכל מלחמות ישראל פעולות חבלניות הכוללות פיצוץ מבנים, בונקרים ופשיטות חבלה מעבר לקווי האויב. לוחמי ההנדסה הקרבית מתעסקים בפעולות חבלה גם כיום, במלחמה ובשגרה. בנוסף בכל חטיבות החי"ר (מלבד כפיר) קיימת פלוגת חבלה והנדסה (פלחה"ן) המתמחה במשימות הנדסה קרבית, חבלה ומיקוש במסגרת גדוד הסיור החטיבתי וכפופה לו פיקודית. בצה"ל, חיל הרגלים הישראלי וחיל ההנדסה הקרבית הישראלי, לצד יחידת יהל"ם וכוחות מיוחדים אחרים נוספים, הם היחידים אשר מתעסקים ומוכשרים בחבלה, כאשר פלגת ס"פ היא הסמכות הגבוהה ביותר בתחום החבלה בצה"ל.
חסידות נדבורנא
מאיר מפרמישלאן
רבי מאיר מפרמישליאן (תק"ם, 1780 (יש האומרים תקמ"ג, 1783) - כ"ט באייר תר"י, 11 במאי 1850) היה מגדולי מנהיגי החסידות ומגדולי בעלי המופת בחסידות, ונכד של ר' מאיר הגדול מפרמישלאן שנמנה בין תלמידי הבעש"ט.
ביוגרפיה.