הפוטוריזם נועד לשחרר, בעזרת אלימות, את העולם מן הגורגונה של חקר העבר העתיק. המוזיאונים פרושים באיטליה כבתי קברות. יש להגביל את הביקור בהם לפעם בשנה, כמו בקבר, אז יהיה אפשר להניח פרחים לפני ה"מונה ליזה". המוזיאונים מהווים סכנה כיוון והם כובלים את האדם לעבר ועל כן יש להרוס ולשרוף אותם ואת הספריות.
המהפכה נועדה לאנשים צעירים, בעוד 10 שנים, כשיהיו הפוטוריסטים בני 40 הם יוחלפו בידי מורדים חדשים שינהגו בהם כפי שהם נוהגים כעת בתרבות העבר.
הערכה ופרשנות.
איטליה של תחילת המאה ה-20, הייתה משוקעת בעבר ההיסטורי והתרבותי שלה. עבר המתחיל ברומא העתיקה וממשיך לתקופת הרנסאנס והבארוק. גם מבחינה טכנולוגית הייתה איטליה מפגרת אחרי ארצות אירופה האחרות. מארינטי ביקש להציב מודל אסתטי חדש אשר יהלום את העולם המודרני. הייצוג המובהק של אסתטיקה זו היו לדעתו המכונות ובייחוד כלי התחבורה המודרניים. ההיקסמות של מארינטי מן המהירות והעוצמה של המכונות תורגמה לרצון לשינוי ולמהפכה חברתית ופוליטית כוללת, אשר בסופה תוקם חברה חדשה.
"אנחנו מצהירים כי תפארת העולם התעשרה ביופי חדש: יפי המהירות", כותב מרינטי, "...מכונית שואגת, הדוהרת כמו על סרט של מכונת ירייה, עולה ביופיה על "ניקה מסמותרקיה". אסתטיקה מלחמתית זו התגלמה עבורם באמנות המלחמה - "אנחנו רוצים להעלות על נס את המלחמה - ההיגינה היחידה של העולם - את הצבאיות את אהבת המולדת, את הז'סטה ההרסנית של האנרכיסטים, את האידאות היפות שלמענן מתים, ואת הבוז לנשים". חלק גדול המניפסט הוקדש לקיעקוע מוסד המוזיאונים והספריות. מארינטי רואה בהם ביטוי של מאובנות וקידוש העבר. הוא מציע להרוס את המוזיאונים כביטוי להרס החברה הישנה, הרס אשר ישחרר את האמנים מן הנאמנות העיוורת לעבר.
בשונה מתנועות האוונגרד השונות מראשית המאה ה-20, החברה העתידית של מארינטי היא חברה המדגישה את הלאומית האיטלקית שלה.
בכתיבת המניפסט שילב מארינטי פרטים ביוגרפים שונים. התאונה עם שני האופנועים מהווה ייצוג של תאונת דרכים דומה שחווה מארינאי בשנת 1908 במילאנו.
תקליטי אטלנטיק
Atlantic Records
פיליפו תומסו מרינטי
פיליפו תומאסו מארינטי
אריתמטיקה של עוצמות
צורות מיוחדות של התמשכות בחלל
"צורות מיוחדות של התמשכות בחלל" (באיטלקית: Forme uniche della continuità nello spazio) הוא שמו של פסל משנת 1913 של הפסל האיטלקי אומברטו בוצ'וני. הפסל, בגובה של 126.4 ס"מ, באורך של 89 ס"מ וברוחב של 40.6 ס"מ, נוצק לאחר מותו של הפסל בארבעה עותקים מברונזה מוזהבת. שתי היציקות הראשונות לוטשו, בעוד שתי האחרונות נותרו במרקם הקרוב יותר למודל הגבס המקורי של העבודה. העותקים מוצגים במוזיאונים שונים בעולם כדוגמת המוזיאון לאמנות מודרנית והמוזיאון לאמנות מודרנית במילאנו, מוזיאון ישראל ועוד.
הפסל נעשה כחלק מסדרה של פסלים העוסקים בתיאור גוף בתנועה. פסלי גבס אלו אשר נהרסו ואבדו תיארו את הדמויות ביחס לחלל. הפסל מציג דמות אדם הצועדת קדימה. גופה של הדמות מפורק לצורות גאומטריות, בהשפעת סגנון הקוביזם. אולם, בשונה מן הקוביזם, מנסה הפסל להדגיש את התנועה של הדמות בחלל. חלקי הגוף השונים מתפרקים אל תוך החלל שסובב את הדמות. בכך, מבוטא הרעיון הפוטוריסטי של התשוקה לעוצמה, למהירות ולתנועה כאמצעי לשינוי העולם הבורגני.
טנזימאט
הטנזימאט (טורקית Tanzimat, טורקית עות'מאנית تنظيمات - "ארגון מחדש") הייתה תקופה של התחדשות ורפורמה בתולדות האימפריה העות'מאנית, אשר החלה בשנת 1839 והסתיימה עם קבלתה של החוקה הראשונה ב-1876.
גורמים ומטרות.
הוגי הטנזימאט היו הסולטאנים הליברלים מהמוט השני ואבדילמג'יט הראשון, וכן אנשי ממשל בעלי חינוך אירופי דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומידהט פאשה. הם הכירו בכך שהממסד הדתי והצבאי הישן שוב לא התאים לצרכיה של האימפריה בעולם המודרני שהתהווה החל מראשית המאה ה-19, והרקע ממנו באו גרם לכך שחלק ניכר מהרפורמות חיקו תהליכים אירופיים קיימים.
מטרות הרפורמה היו יצירת מדינה ביורוקרטית ריכוזית (ולשם כך טיפוח הרפורמה ברישום קרקעות, מפקד אוכלוסין וכו') לשם גיוס משאבים שצבא מודרני צריך. הרפורמות הקיפו תחומים רחבים כמו הממסד השלטוני, הממסד הצבאי, מערכת החינוך, וניסו להשיג את מטרתן באמצעות שינויים חקיקתיים והרחבת חירויות הפרט במדינה.
מטרה מדינית של הרפורמות הייתה לעודד זהות עות'מאנית בקרב בני הלאומים הרבים תושבי האימפריה ולבלום את התפתחות רעיונות הלאומיות והבדלנות בקרבם. כפועל יוצא מכך ביקשו המחדשים לעצור את תהליך שקיעתה של האימפריה וצמצום גבולותיה. מטרה עיקרית זו לא הושגה, אך תהליך המודרניזציה שעבר על האימפריה העות'מאנית, ועל טורקיה לאחריה, נחשב במידה רבה תוצר של תקופה זו ושל רעיונותיה.
חידושי הטנזימאט.
ב-3 בנובמבר 1839 פרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון את הצהרת הטנזימאט (Tanzimat Fermanı) שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים". ההצהרה מכונה גם "צו גילהאנה האט-אה שריף" (Gülhane Hatt-i-Șerif - "הצו הנשגב של ביתן הוורדים") שכן הוא נחתם בגן הוורדים בארמון טופקאפי. בצו באה לידי ביטוי מדיניות חדשה שמאמצת האימפריה והיא העות'מאניזם, וזו באה לאחד בין נתיני האימפריה וליצור בסיס הזדהות משותף. בין היתר הבטיח הצו:
את הצו כתבו עובדי חצר הסולטאן, שהיו בוגרי מוסדות השכלה מערביים ובמיוחד צרפתים. לכן, הגישה המקובלת במחקר היא כי הצו ניתן תחת השפעה מערבית. עם זאת קיימת גישה נוגדת לפיה הצו ניתן מתוך השפעה פנימית שמקורה באדיקות לדת האסלאם.
לאחר הטנזימאט.
תקופת הטנזימאט הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בנובמבר 1876. החוקה שכונתה "החוק הבסיסי" (Kanûn-ı Esâsî) העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה, ופתחה את "תקופת החוקה הראשונה" (Birinci Meşrûtiyet Devri) שנמשכה שנתיים בלבד, עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר.
עם זאת, לטנזימאט היו השפעות מרחיקות לכת, ומדינאים מכל רחבי האימפריה חונכו במהלכה ולאחריה ברוח רעיונותיה. רפורמות אטאטורק (Atatürk İnkılapları או Atatürk Devrimleri) שערך מוסטפא כמאל אטאטורק החל ב-1922 ועד מותו בשנת 1938, היו המשך ישיר ויישום של רעיונות הטנזימאט, והחידושים שהנהיג הביאו לשיא ולסיום את התהליך שעבר על האימפריה העות'מאנית משימור מוסדות העבר ועד נטייה לחדשנות והחלפתם בחדשים.
לספז
לספז (ברומנית: Lespezi) הוא כפר בן 5,137 נפשות (2011), השוכן במחוז יאשי שברומניה. בעבר שכן במחוזות באיה, סוצ'אבה ופלטיצ'ן. הכפר שוכן לצד נהר הסירט וממולו לצד הגדה השנייה של הנהר שוכן הכפר הץ'. הכפר ממוקם בין העיירות חרלאו ממזרח ופשקאן במרחק של כ-25 קילומטר מדרום.
כיום היישוב מורכב מששת הכפרים הבאים: בודה, בורסוק-דיאל, דומברווה, הץ' ולספז.
היסטוריה.
לספז נוסד בשנת 1821 על ידי סוחרים יהודים אשר קיבלו אישור להתיישב במקום משליט רומניה יוניטה סאנדו סטרוזה. מקור שם המקום בלוחות האבן בנהר הסירט.
היהודים בלספז.
מקורם של יהודי לספז כנראה מחרלאו הסמוכה, בה התקיים יישוב יהודי בן מאות שנים.
במפקד שנערך ב-1831 נמנו בלספז 26 משפחות יהודיות. בשנת 1930 חיו בכפר 1,028 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, גורשו היהודים מכל הכפרים בסביבה לאולטניה ולדורוחוי, ובהם גם יהודי לספז. הגברים היהודים נשלחו למחנות עבודה.
כיום אין בלספז יהודים.
בית העלמין היהודי.
בית העלמין היהודי בלספז נוסד במאה ה-19, והקבורה האחרונה הידועה בו נערכה בשנת 1937. בית העלמין ממוקם במרחק של 3 ק"מ מהכפר. בית העלמין נמצא באדמה חקלאית, והגישה פתוחה לכל. האתר מוקף גדר ובה שער שאינו נעול. גודלו של בית העלמין כ-200 מטר על 250 מטר.
בערך 200 מצבות נמצאות בבית העלמין. כ-20 מהן אינן במיקומן המקורי. כ- 50% עד 75% מהמצבות מופלות או שבורות. מיקום המצבות שסולקו מבית העלמין אינו ידוע. המצבות מהמאה ה-19 ומאה ה-20 עשויות מאבן גיר, אבן חול ושיש ובעלות כתובות חרותות בעברית ורומנית. על חלק ממשטחי המצבות קישוטי ברזל או נותנים, העשויים ארד, ואלמנטים מתכתיים אחרים. בית הקברות מכיל גם מצבת זיכרון לקורבנות פוגרום.
בית העלמין איננו מתוחזק, אך מעולם לא הושחת. בעיה עונתית שקיימת בו היא גידול עשב רב אשר מונע גישה אליו.
היצע
בכלכלה, הֶצֵּעַ הוא מושג המבטא אומדן לכמותם של מוצרים – בין סחורות ובין שירותים – שמיוצרים ומועמדים בידי יצרניהם למכירה בשוק. ההיצע מוצג פרטנית לכל מוצר בנפרד, ומקובל להציגו כפונקציה המתאימה לכל מחיר שוק אפשרי את כמות יחידות המוצר שיוצעו בשוק. הקשר בין המחיר לכמות המוצעת מתואר על פי רוב כפונקציה עולה, שמשמעותה שככל שהמחיר גבוה יותר כן ייצרו ויציעו היצרנים הפועלים בשוק כמות גדולה יותר מן המוצר (בהקשר זה, המונח "יצרן" מתייחס לכל מוכר המציע מצרך או שירות בשוק). עקומת ההיצע, המסומנת בדרך בכלל באות "S" (supply), היא הביטוי הגרפי של פונקציה זו.
ההיצע הוא מרכיב מרכזי בתאוריות של כלכלת שוק, ואחד משני הנדבכים העיקריים של מודל היצע וביקוש, כפי שפותח והוצג בידי הכלכלן בן המאה ה-19 אלפרד מרשל.
פונקציית ההיצע.