דעה זו השתנתה בשנות ה-50 של אותה מאה כתוצאה מעבודתו של הגאולוג הצרפתי שארל סנט-קלר דוויל (Charles Joseph Sainte-Claire Deville, 1814–1876). דוויל עסק בניתוח כימי של גזים געשיים, והראה כי אותם גזים נפלטים בכל הר געש במגוון רחב של יחסים ביניהם. שונוּת זו מגוונת כל-כך עד כי קשה היה להעריך את משמעותה.
משלהי המאה ה-20 מסתייעים גאוכימאים בטכניקות מתוחכמות ובידע תאורטי נרחב בניסיון להבין את משמעותו של כל הרכב כימי בגזים שפולט הר געש – תוך התחשבות במיקום הגאולוגי והטקטוני ובהימצאות מים בסביבתו. הרי געש המצויים בגבולות סגירה פולטים יותר אדי מים וכלור מאשר הרי געש של נקודה חמה או גבולות פתיחה. הסיבה לכך נעוצה בין היתר בהרכב המאגמה הנוצרת במיקומים השונים:
דוגמאות להבדל בהרכב הגזים הגעשיים בין הרי געש שונים:
עם זאת, ייתכנו הבדלים בהרכב פליטת הגזים של אותו הר געש בשלבים שונים של התפתחות ובתקופות שונות, העשויים לנבוע בין היתר משינוי בטמפרטורת הפליטה.
ניטור, איסוף ומדידה.
ניתוח הרכב הגזים הגעשיים מעניק לוולקנולוגים כלים להבנתם של נתונים געשיים, למשל:
בנוסף, באמצעות ניתוח כימי מתמשך, בשילוב עם מדידת גלים סייסמיים ונתוני מעוות – מתקבל מידע ארוך-טווח המסייע לחזות התפרצות קרֵבה.
הראשון לערוך איסוף וניתוח נרחב של גזים געשיים היה הגאולוג האיטלקי שיפיונה ברייסלאק (Scipione Breislak, 1748–1826). ברייסלאק ערך מחקר מקיף באזור הר הגעש סולפטרה בפרט וברחבי הקשת הגעשית של קמפניה בכלל, ונחשב חלוץ באיסוף וניתוח גזים געשיים.
מאז ימיו של ברייסלאק התרבו והשתפרו לעין-ערוך הכלים העומדים לרשות המדענים. רוברט בונזן השתמש בבקבוקונים המכילים תמיסות מאכלות שאיפשרו לזהות כמה מן הגזים הגעשיים – שיטת ששוכללה מאוחר יותר על ידי הכימאי הגרמני ורנר פרידריך גיגנבאך (Werner Friedrich Giggenbach, 1937–1997) ל"בקבוקי גיגנבאך", המשמשים עד היום לניתוח כימי של גזים געשיים. כלים מתקדמים נוספים המשמשים לניתוח גזים געשיים הם ספקטרוסקופיה בתת-אדום, שיטות שונות של כרומטוגרפיה (בעיקר כרומטוגרפיית גז) וספקטרומטר מסה.
סכנות.
הסכנות הגלומות בהתפשטות גזים געשיים נובעות מהיותם של רבים מהם חומציים ומיכולתם לגרום נזק לרקמות אורגניזמים של צמחים, בעלי חיים ובני אדם. רעילותם של גזים אלה מתבטאת בפגיעה בעור, במערכת הנשימה ובאיברים נוספים, ואחראית ל-3% ממקרי המוות הקשורים לגעשיות שאירעו בשנים 1900–1986.
גזים געשיים והשפעתם.
לכל אחד מן הגזים הגעשיים השפעה מזיקה משלו:
גזים געשיים והכחדה המונית.
נזקם של הגזים הגעשיים רב יותר ככל שריכוזם גבוה יותר. ריכוזים גבוהים במיוחד עשויים לגרום לנזק בקנה-מידה עולמי, כפי שעולה ממחקר הנוגע לשינוי האקלים לפני 250 מיליון שנים המצביע על קשר הדוק בין פליטה נרחבת של גזים געשיים והכחדת פרם-טריאס – אירוע ההכחדה הנרחב ביותר שהתרחש אי-פעם. האירוע הגעשי המשוער כקשור להכחדה זו הוא התפרצויות געשיות נרחבות שיצרו את מדרגות אומיישאן בסצ'ואן שבסין ואת מדרגות סיביר ברוסיה – משטחי בזלת נרחבים שנוצרו מכיסוי שטחים נרחבים בשכבות לבה עבות, שגילן מתוארך לתקופה זו.
הסכנה הנובעת מגזים געשיים אינה מתבטאת רק בעת התפרצות געשית. פליטתם מבעד לסדקים – באמצעות פומרולות וסולפטרות – מעלה את ריכוזם באוויר. עם זאת, במקומות רבים מקימים אנשים את ביתם בסביבה מסוכנת כזו.
התפרצות מימית.
המחשה מודרנית של הסכנות הנובעות מגזים געשיים התבררה במלוא היקפה בשנת 1986 באסון שהתרחש בצפון קמרון, באגם ניוס – אגם לוע בשדה הגעשי אוֹקוּ. ב-21 באוגוסט של אותה שנה השתחרר מתוך האגם פחמן דו-חמצני בנפח משוער של 1.5 קילומטרים רבועים, שגרם למותם של 1,746 בני אדם ברדיוס של 25 ק"מ מן האגם.
לא היה זה המקרה הראשון של פליטת גזים רעילים מתוך אגמי לוע. שנתיים קודם-לכן אירע מקרה דומה באגם מונון, השוכן גם הוא בשדה הגעשי אוקו. ב-15 באוגוסט 1984 עלה מן הלוע ענן של פחמן דו-חמצני, שגרם למותם של 37 בני אדם. בשל סמיכותם של שני המקרים בזמן ובמקום נודעו האגמים כ"אגמים רצחניים" או "האגמים הרצחניים של קמרון", והתעורר הצורך במחקר מדעי של התופעה.
לסברה כי אירועי 1986 באגם ניוס נגרמו כתוצאה מרעידת אדמה שבעקבותיה חלה מפולת בוץ בקרבת האגם אין עדויות מוצקות, וההשערה הרווחת בין מדענים היא כי מדובר ב"התפרצות אגמית" (limnic eruption) המכונה גם "היפוך אגמי" (lake overturn). ההסבר לתופעה זו היא כי בתחתית האגם נוצר ריכוז גבוה של גזים – בין היתר גזים געשיים – המומסים במימיו ויוצרים כיסי-גז בקרקעיתו. כאשר אלה מגיעים לרוויה והם נחשפים לתנאים קיצוניים דוגמת לחץ גבוה בתחתית האגם – הם מתפרצים בבת-אחת, באותו אופן בו משתחרר גז עם פתיחתו של בקבוק סודה או שמפניה.
מותה של "אידה".
בשנת 1983 התגלה במחצבה בבור מסל בגרמניה שלד מאובן בן 47 מיליון שנה של נקבת "דרוויניוס מסילאה" ("Darwinius masillae"). לשלד מן האאוקן הוענק השם "אידה", על-שם בתו בת ה-6 של יורן הורום (Jørn Hurum) – ראש צוות המדענים ממוזיאון המדע בנורווגיה שחקר את השלד. אידה טבעה ככל הנראה בחוף אגם געשי עתיק, ששרידיו נמצאים במחצבה הנטושה בה נמצאו מאובנים רבים נוספים. הסברה היא כי גז געשי שעלה מן האגם גרם לאובדן הכרתה של אידה ולנפילתה אל תוך האגם.
סרט מטוגן
סרט מטוגן (במקור: The Kentucky Fried Movie) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1977 מבית היוצר של צוקר, אברהמס וצוקר ("טיסה נעימה", "סודי ביותר!", "האקדח מת מצחוק"), בבימויו של ג'ון לנדיס. סרט זה נחשב לסרט הראשון ופורץ הדרך של ז'אנר הפרודיה והמוקומנטרי.
רקע.
התסריטאים דייוויד צוקר, ג'ים אברהמס וג'רי צוקר פנו למספר אולפנים בהוליווד, בניסיון להפיק גרסה קולנועית למופע האלתורים המצליח שלהם, שכבר רץ מול קהל בעבר, בשם קנטאקי פרייד תיאטר (במקור: "Kentucky Fried Theater"). האולפנים כולם דחו אותם, בטענה כי "הקהל לא אוהב סרטים אשר מורכבים ממערכונים". השלושה, אשר האמינו בחומרים שלהם, החליטו לעשות את הסרט שלהם בעצמם, באופן עצמאי. השלושה מימנו מכיסם סרט קצר באורך של עשר דקות, בעלות של 35 אלף דולר, ואיתו הם שבו ופנו לאולפנים בהוליווד, הפעם בצירוף הבמאי הצעיר ג'ון לנדיס. עם זאת, האולפנים עמדו בסירובם ודחו אותם.
השלושה פנו אל קים יורגנסון, בעליו של בית קולנוע, וביקשו ממנו כי יקרין את הסרט שלהם לפני אחד מהסרטים באורך מלא שהוא מקרין בבית הקולנוע שלו. סקרן לראות כיצד יגיב הקהל יורגנסון הסכים, ולאחר שהתרשם לחיוב מתגובת הקהל - הוא הציע כי יגייס בעצמו את סכום הכסף הדרוש, על מנת שהאחים צוקר יוכלו להשלים גרסה באורך מלא של סירטם. יורגנסון הקרין את הסרט הקצר לעמיתיו ושכנע אותם להשקיע 650,000 $. כאשר יצא לאקרנים - סרט מטוגן הפך להצלחה קופתית ובהמשך אף בספריות הווידאו, והביא להכנסות של 7,100,000 $ (מהשכרות בארצות הברית בלבד).
תקציב ההפקה המקורי של הסרט היה, כאמור, $650,000 אולם בסופו סכום זה עלה לכמיליון דולר, בשל הוצאות שונות בשלב הפוסט-פרודקשן. בסך הכל הסרט הכניס כ-20 מיליון דולר (בארצות הברית וברחבי העולם יחד), מה שהופך אותו לאחד הסרטים הכי משתלמים כלכלית של שנת 1970, ולאחת הקומדיות המצליחות ביותר של כל הזמנים. עם הזמן, הסרט אף נחשב לסרט פולחן (בתוך ז'אנר הקומדיה).
תקציר העלילה.
סרט מטוגן הוא סרט המורכב ממערכונים, ולפיכך אין בו סיפור עם קו עלילה אחיד, כפי שמקובל בסרטי קולנוע רבים. המערכונים הם ברובם פרודיות על תוכניות טלוויזיה, פרסומות, סרטי קונג-פו, תשדירי שירות, יומני חדשות, טריילרים פיקטיביים ועוד.
ביקורות ותגובות.
הסרט זכה לציון 78% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 27 ביקורות.
עירוני באר שבע (כדורסל)
מודעת שידוכים
מודעת שידוכים היא מודעה המתפרסמת בעיתון, ובה אדם מחפש בן/בת זוג, בדרך כלל למטרת נישואים. ברוב המקרים, מפרסם את המודעה האדם עצמו שמחפש את בן/בת זוגו, אך לעיתים תתפרסם המודעה על ידי הוריו של המחפש, או על ידי שדכן שזהו עיסוקו.
היסטוריה.
מודעת השידוכים הראשונה, שבה נאמר: "ג'נטלמן צעיר ישמח להשתדך לאשה טובה וצעירה בעלת הון של כ-3,000 לירות שטרלינג", פורסמה בשנת 1695 בעיתון לונדוני לגינון ולתבואות. בעקבות העניין שעוררה המודעה, החלו להתפרסם מודעות שידוכים דרך קבע בעמוד הראשון של עיתון זה.
מודעת שידוכים היא בדרך כלל מודעת מילים (מודעת לוח), שמחירה נמוך, אך מתפרסמות גם מודעות שטח, היקרות יותר. המודעות מתארות בקצרה את מאפייניו הרלוונטיים של מפרסם המודעה: מצב משפחתי, גיל, מקצוע, השכלה, דת וכדומה, ולעיתים גם את מאפייניו של בן הזוג המבוקש. בדרך כלל המודעה אינה כוללת את שמו של מפרסם המודעה, אך ניתנת בה דרך ליצירת קשר עמו, מבלי לחשוף את זהותו, כגון תא דואר.
מודעות שידוכים פורסמו על ידי גברים ונשים כאחד, אך בשנת 1727 אושפזה תושבת מנצ'סטר בבית חולים פסיכיאטרי, לאחר שפרסמה מודעת שידוכים בעיתון, משום שצעדה זה נחשב למעשה טירוף של מי שמהווה סכנה לציבור.
בשנת 1915 ייסד אלפרד בארט בלונדון מגזין בשם "הלינק" ("The Link"), שהיה ייעודי לפרסום מודעות שידוכים. המשטרה, שחשדה שחלק מהמודעות נועדו להדחה לזנות, הביאה בשנת 1921 לסגירת המגזין ולמעצרו של בארט, שהואשם בפגיעה במוסר, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודת פרך.
פרנצ'סקה בומן, שפרסמה בשנת 2011 ספר העוסק בהיסטוריה של מודעות השידוכים, ציינה כי .
בעיתונות העברית פורסמו מודעות שידוכים כבר מראשיתה. בשנת 1952 החל "מעריב" לפרסם את מודעות השידוכים במדור מיוחד.