רחל ששון בר (באנגלית: Rachel Sassoon Beer; 1858–1927) הייתה עיתונאית והאישה הראשונה בבריטניה ששימשה כעורכת עיתון ארצי. הייתה העורכת הראשית של העיתון האובזרבר (1891-1903) ובמקביל גם של העיתון הסאנדיי טיימס (1893-1903). היא הייתה בת למשפחת ששון היהודית, אך המירה את דתה לנצרות אנגליקנית במהלך חייה. למרות זאת שמרה על קרבה למטרות יהודיות.
קורות חיים.
שנותיה המוקדמות.
רחל ששון נולדה בבומביי, הודו הבריטית בשנת 1858 בת לפרחה וששון דוד ששון (1832–1867) . אביה היה איש עסקים ופילנתרופ, בנו של דוד ששון, סוחר בינלאומי ועשיר מופלג יליד בגדאד. משפחתה הייתה ידועה בשמירה על מסורות היהדות ובמיוחד על מנהגי קהילת בגדאד.
מעט לאחר לידתה של רחל, עברה משפחתה להתגורר בבריטניה. אביה ניהל בנק ועסקים רבים בלונדון, ובמקביל היה פעיל מאוד בארגוני הקהילה היהודית במדינה, במיוחד במסגרת ההתאחדות האנגלו-יהודית לעזרה ליהודים ברחבי העולם. הוא נפטר במפתיע בשנת 1867 בגיל 35 בלבד, ורחל ושלושת אחיה נותרו ללא אב.
ילדי המשפחה קיבלו חינוך ממורים פרטיים שהגיעו לשטח האחוזה ללמדם, אחד מהמורים אף התגורר באחוזתם באופן קבוע.
נעוריה ונישואיה.
כצעירה רחל התנדבה במשך שנתיים בבית החולים ברומפטון בלונדון והתעניינה רבות במוזיקה והלחנה. היא אף פרסמה סונאטה לפסנתר וטריו סונאטה שהלחינה בעצמה. בשנת 1887 נישאה לאיש עסקים בשם פרדריק ארתור בר, בן למשפחת בנקאים יהודית-גרמנית מתבוללת. בשלב זה בר כבר היה נוצרי אנגליקני, ורחל הלכה בדרכו והתנצרה גם כן. היא הייתה השנייה במשפחתה להינשא ללא-יהודי; הראשון היה אחיה אלפרד עזרא ששון (1861–1895), אביו של המשורר האנגלי הנודע סיגפריד ששון. שניהם נושלו מירושת משפחת ששון עקב כך. למרות זאת רחל לא התנכרה לעברה היהודי מהמזרח, והמשיכה לגלות סימפתיה גדולה למטרות יהודיות ולהבליט את מוצאה האוריינטלי במהלך חייה.
חתונתה לפרדריק בר נערכה בטקס מפואר בכנסיית השילוש המקודש בלונדון.
בעולם העיתונות.
פרדריק בר היה הבעלים של העיתון האובזרבר אותו ירש מאביו, ובהדרגה החל לערב את אשתו בפעילות העיתון. תחילה פרסמה רחל מאמרים בעיתון, לאחר מכן קיבלה את עמדת עורכת המשנה, ולבסוף הגיעה לדרגת העורכת הראשית (1891). בשנת 1893 רכשו בני הזוג גם את העיתון הידוע הסאנדיי טיימס ורחל הייתה לעורכת הראשית שלו. למרות הגעתה לעמדת העורכת דרך הונו של בעלה, היא ניהלה את העיתונים באופן עצמאי ונשכני ביחס למקובל בתקופה. כמו כן עצם היותה של אישה עורכת עיתון לאומי היה יוצא דופן בנוף של בריטניה של סוף המאה ה-19, בה לנשים לא היה אף זכות הצבעה; לאחר עזיבתה את שני העיתונים בשנת 1903 עברו כ-80 שנה עד שאישה הגיעה לתפקיד עורכת ראשית באחד מהעיתונים הלאומיים בבריטניה.
תחת ניהולה האובזרבר לקח חלק חשוב בפרשת דרייפוס כאשר היה זה שחשף בשנת 1898 שהמסמכים ששומשו לשם הרשעתו של אלפרד דרייפוס היו זיוף. הפרסום עורר שערורייה בצרפת שהתגלגלה לפרסום מאמרו "אני מאשים...!" של אמיל זולא ולאחר מכן גם לזיכויו של דרייפוס. באנגליה לעומת זאת שני העיתונים בעריכתה של רחל היו היחידים שגילו עניין בפרשיה וסיקרו אותה בהרחבה, תוך לקיחת צד ברור לטובת דרייפוס ש"הורשע בגין היותו יהודי". באופן דומה, שני העיתונים בעריכתה גילו סימפתיה לרעיון הציוני מראשיתו, והיא סיקרה באהדה את רעיונותיו של הרצל כפי שבאו לידי ביטוי בספרו מדינת היהודים.
שנותיה האחרונות.
מצבו הבריאותי של בעלה פרדריק התדרדר בשנים אלו, והיא טיפלה בו במסירות רבה בביתם. עם פטירתו בשנת 1903, הייתה היורשת הבלעדית של הונו הרב, אך גם נכנסה למצוקה נפשית קשה שהובילה אותה להתמוטטות נפשית. היא צמצמה את פעילותה העיתונאית ובשלב מסוים אף אושפזה בביתה ביחד עם שלוש אחיות אשר טיפלו בה. אחיה היה לאפוטרופוס על רכושה ושני העיתונים בבעלות המשפחה נמכרו. לעיתים היא התאוששה מספיק כדי לתפקד בתקינות, ונהגה לתרום לבית החולים שבקרבת ביתה, לאמנים, מוזיקאים ונזקקים. בשנת 1927 לקתה בסרטן ונפטרה בעודה חסרת ילדים. רכושה עבר לאחייניה, במיוחד לסיגפריד ששון. היא נקברה בחלקת קבר קטנה, שלא במאוזוליאומים הגדולים של משפחת ששון או משפחת בר. על מצבתה כתוב בפשטות "בתו של דוד ששון המנוח".
רחל בר
רייצ'ל ביר
רייצ'ל בר
רחל ביר
תומס גלובר
צבי רוטברג
הרב צבי רוטברג (נולד בשנת ה'תש"ג, 1943) הוא רב חרדי-ליטאי המשמש כראש ישיבת בית מאיר בבני ברק וכחבר מועצת גדולי עולם התורה של הפלג הירושלמי.
ביוגרפיה.
נולד בפתח תקווה לרב זלמן רוטברג ולשרה, בת הרב מאיר קרליץ. למד בתלמוד תורה יבנה, בישיבת חפץ חיים בכפר סבא ובישיבת תפארת ציון בבני ברק. בגיל 13 החל ללמוד בישיבת פוניבז'. לאחר שפתח אביו את ישיבת בית מאיר עבר ללמוד בה.
בשנות ה-60 נשא את חיה, בתו של הרב שמחה בונים לייזרזון ואחותו של אברהם יוסף לייזרזון.
מיד לאחר נישואיו החל לכהן כר"מ בישיבת בית מאיר, ולאחר פטירת אביו, בשנת תשס"ב, התמנה לראש הישיבה.
בנוסף על שיחותיו ושיעוריו בישיבה (המסכתות הישיבתיות), נוהג למסור שיעורים מחוץ לישיבה בענייני קדשים, זרעים וטהרות. משך עשרות שנים למד בחברותא עם הרב חיים קניבסקי, ויחד למדו בעיון את כל התלמוד בבלי והתלמוד ירושלמי. במסגרת הלימוד, איירו השניים ציורים השייכים להלכות קידוש החודש במשנה תורה לרמב"ם, והם הודפסו במשנה תורה מהדורת פרנקל.
בניו הם הרב שמחה והרב טוביה רוטברג (חתנו של הרב יצחק הקר), ר"מים בישיבתו. חתניו הם הרב ישראל אדלשטיין, בנו של הרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבה בישיבת בית מדרש עליון בישראל, הרב יצחק זאב זקס, ראש ישיבת כנסת הגדולה, והרב רפאל פרוכטר ראש ישיבת "בית מאיר לצעירים".
לאחר פטירת רעייתו, נשא את שרה, בת הרב שמואל רוזובסקי.
הנה מוטלות גופותינו
הנה מוטלות גופותינו הוא שיר שכתב המשורר הישראלי חיים גורי למחרת נפילת חבריו ממחלקת הל"ה בינואר 1948. השיר, המעלה על נס את התפיסה המקדשת את הקרבת החיים למען הכלל, היה גורם מרכזי שתרם להפיכת הל"ה לאחד המיתוסים המכוננים של מלחמת העצמאות, והיה לאחד מנכסי צאן הברזל של תרבות השכול הישראלית.
רקע – מחלקת הל"ה.
מחלקת הל"ה או "מחלקת ההר", הייתה מחלקה של 35 לוחמים, מהם 18 מהפלמ"ח ו-17 מהחי"ש, בפיקודו של דני מס. רוב לוחמי המחלקה משתי היחידות היו סטודנטים של האוניברסיטה העברית והאחרים סיירים ותיקים. המחלקה נשלחה מירושלים כדי לתגבר ולהביא אספקה ותחמושת לגוש עציון הנצור. אור ליום שישי ה' בשבט תש"ח, 16 בינואר 1948, התגלתה המחלקה בדרכה לגוש עציון, סמוך לכפר צוריף. הלוחמים נסוגו לגבעה 573, המכונה כיום "גבעת הקרב", שם כותרה על ידי אלפי לוחמים ערבים מהסביבה. לאחר קרב שנמשך כמה שעות נהרגו כל לוחמי המחלקה בידי התוקפים.
כתיבת השיר.
חיים גורי נשלח ב-1947, בהיותו בן 23, במשלחת ארגון "ההגנה" לאירופה, על מנת להחליף את אנשי הבריגדה בצבא הבריטי שסיימו את שירותם, ביצירת קשרים עם שרידי העם היהודי ביבשת. בינואר הוא העביר קבוצה של אנשי "הגנה" מבודפשט לווינה ואז ראה בעיתון בריטי ידיעה על יחידה של 35 לוחמים בארץ ישראל, שנהרגה בקרב בהרי חברון. הכתבה כללה גם צילום מטושטש של הגוויות. הוא מיהר למרכז "הבריחה" בווינה, שם כבר ידעו על האסון ועדכנו אותו שעם הנופלים נמנה חברו לקורס הקצינים בג'וערה, דני מס. לאחר מכן נודע לו שבין הנופלים גם כמה מחניכיו. באותו זמן ובמשך שנים אחר כך לא היה ברור היכן בדיוק התחולל הקרב, איך נלכדו כל הלוחמים, וכיצד לא נותר מהם איש.
גורי כתב את השיר כשהוא כואב ונסער על מות הלוחמים, ולבסוף התחרט וזרק את הנייר המקומט לכיוון האח שניצב בחדרו, אך הנייר לא נכנס לאח הבוערת. האלמנה שאצלה גר, שהייתה עדה לסערת הרוחות שהובילה אותו בעת הכתיבה, יישרה את הדף, שמה אותו למחרת על שולחנו, ואמרה לו שיש משהו בכתיבה מתוך סערה, ושכך נהגה לעשות גם עם ניירותיו הזרוקים של בעלה. כשקרא גורי שוב את הכתוב, הוא התחרט והבין שכנראה גורלו של השיר לצאת לאור. הוא שיפץ מעט ומסר אותו לאברהם שלונסקי כשהוא חותם "מג'ורי, בנכר". שלונסקי פרסם את השיר בעמוד הראשון של כתב העת "עיתים" שערך, וכך הוא הפך לידוע ומוכר.
גורי כלל את השיר בספרו "פרחי אש" בשנת 1949, שהתקבל בהתלהבות הן בקרב קהל הקוראים והן בקרב הממסד הספרותי, והפך אותו לאחד ממייצגיה הבולטים של הלוחמים ממלחמת העצמאות. השיר העצים את המיתוס של הל"ה ואת תפיסת ההקרבה למען הכלל. לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "דווקא משום שחובר ללא ידיעה מובהקת של מה שאירע, הוא יכול היה להתאים לתיאור כישלונות מפוארים אחרים, ולכן נכונו לו חיים ארוכים בממלכת האבל והשכול של מדינת ישראל".
ניתוח השיר.
השיר נכתב בגוף ראשון, כאילו המתים מדברים מפי המשורר. הוא מתחיל בכך כבר מהבית הראשון:
השיר מדבר מפי הנופלים כבר מהשורה הראשונה "הנה מוטלות גופותינו שורה ארוכה, ארוכה". צורת הפנייה בגוף ראשון, מפי המתים, יונקת ממסורות ספרותיות אירופיות של דורות, אך לדברי אניטה שפירא, ספק אם יש לה מקורות יהודיים. יש המציינים שפנייה זו נועדה ליצור מעין אשליה כאילו הנופלים הם קבוצה שעדיין חיה בתוך החברה וממשיכה להשתייך למסדר הלוחמים גם אחרי נפילתם. לדברי ההיסטוריון מרדכי בר-און, הלוחמים נהרגו כקולקטיב, ומקומם חי ונושם בתוך הקולקטיב הכללי: "הם מוסיפים להופיע יחד עם הנותרים כאילו עודם בחיים, משום שהם ממשיכים להגדיר את הקהילה כולה, ואף מעצימים את זהותה הייחודית. בהמשך מתעצמת החוויה הזו בביטוי ישיר: 'הן נקום, והגחנו שנית כמו אז / ושבנו שנית לתחיה.."