עם שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ. עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לישראל ונשלח לפקד על אחד ממחנות העולים באירופה. לאחר מכן נשלח מטעם הצבא לארצות הברית, ובשנת 1949 סיים את שירותו הצבאי. הוא המשיך את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימם בשנת 1952 בהצטיינות, כשהוא זוכה בפרס על שם חנה בינארי בלימודי רפואה פנימית.
באותה שנה הגיע ברזילי לביה"ח הממשלתי בחיפה, שם עשה את לימודי הסטאז', ובשנת 1953 קיבל את התואר ברפואה, כשהוא מגיש עבודת תזה העוסקת בהיבטים הקרדיו-וסקולריים של פוליומיאליטיס. עם תום הסטאז' החל לעבוד במחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר ברנדשטטר וכעבור כמה שנים מונה כאחראי למרפאה האנדוקרינולוגית. בשנת 1961 חזר מהשתלמות בבוסטון, החל לשמש כמנהל בפועל של פנימית ג. בשנת 1964 הוא נבחר במכרז כמנהל המחלקה. בין מטופליו היו יעקב דורי וסעד חדאד. בשנת 1969 הוא החל לנהל במקביל לעבודתו ברמב"ם, מרפאה לחולי סוכרת בפוריה.
במקביל לטיפול בחולים עסק ברזילי במחקר מחלת הסרטן ועמד בראש מעבדות המחקר ברמב"ם.
בשנת 1966 החל ללמד כמרצה קליני בכיר באוניברסיטה העברית, ואחר כך הוא צורף לוועדת ההוראה של המכון האוניברסיטאי להשתלמות רפואית. בשנת 1969 היה שותף לייסוד הפקולטה לרפואה של הטכניון, ומונה לתפקיד סגן הדקאן. הוא שימש מאוחר יותר כדיקן הפקולטה בשתי קדנציות, משנת 1979 עד שנת 1983.
בנו, ניר ברזילי, הוא פרופסור לרפואה פנימית ולגנטיקה מולקולרית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי.
נפטר בשנת 2010, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין כרמל, לצד אשתו דרורה.
אכיניציאה
אכיניצאה
אכינציאה
דקוריה
דקוריה (לטינית: decuria) הייתה ברומא העתיקה קבוצה בת 10 אנשים, שהתאגדה תחת מנהיג או מפקד בעל התואר "דקוריו" (Decurio) או "דקוריון".
מושג זה וחלוקה זו היו נפוצים בחיל הפרשים הרומי.
על פי החלוקה המיוחסת לרומולוס, אוכלוסיית רומא הייתה מחולקת לשלושה שבטים (tribus) עתיקים: הרמנס, טיטיאס ולוקרס. בראש כל שבט עמד טריבון (Tribunus). כל שבט היה מחולק ל-10 קנטוריות (centuriae) בראשן עמד קנטוריון. כל קנטוריה הייתה מחולקת ל-10 דקוריות בראשן עמדו דקוריו.
באינטררגנום שאחרי מותו של רומולוס, הסנאט הרומי, שכלל באותה עת 100 איש, התארגן במבנה של 10 דקוריות בראשן דקוריו. כל אחד מנושאי תפקיד הדקוריו שלט על רומא במשך 5 ימים כאינטררקס עד שמגיד העתידות אישר שנומה פומפיליוס יכול לעלות לשלטון.
בשלהי האימפריה הרומית הפך המונח דקוריון לתיאור מעמד הדיקוריאנים (Decuriones), מעמד בעלי הקרקע שאינם מתגוררים בווילה שלהם אלא בערים. מתוך שכבה זו הגיעו נושאי המשרות הבכירות בפקידות הקיסרית והבישופות הכנסייתית, כמו גם אבות מנזר. מעמד הדיקוריאנים היו אחראים בערים גם על גביית המיסים והיה עליהם לשלם גירעונות בהכנסות המס מכיסם. התואר היה קיים גם באימפריה המזרחית ובמהלך הזמן הפך לתוארו של גובה המיסים, בלי קשר לאריסטוקרטיה או למעמד חברתי. וכך מצאו עצמם גם יהודי ביזנטיון בתפקיד זה.
תיאטרון האינקובטור
תיאטרון האינקובטור הוקם בשנת 2005, על ידי אריק עשת, בתמיכת "קרן ברכה", כפרויקט שמטרתו העיקרית ליצור תשתית ליצירה ירושלמית מקורית ולאפשר התבססותם של היוצרים בעיר זו. התיאטרון מורכב מקבוצת שחקנים בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים. הפרויקט נוסד על מנת "לשמש חממה לעשייה ויצירה בתחום התיאטרון והבידור בעיר ירושלים". הקבוצה מונה כ-20 שחקנים, ומעלה ברחבי הארץ הצגות ואירועים שונים, רובם בעלי אופי סאטירי.
מאז היווסדו ונכון לשנת (2014) הפיק התיאטרון מעל ל-900 הופעות והצגות מקוריות. התיאטרון זכה להכרה של גורמים מוסדיים ציבוריים, כגון עיריית ירושלים ומשרד התרבות. תיאטרון האינקובטור פועל בימים אלה בבית מזי"א לתיאטרון הממוקם ברחוב מסילת ישרים 18 במרכז העיר בירושלים.
סוגי יצירות.
תיאטרון האינקובטור מציג יצירות מגוונות:
הצגות התיאטרון.
הצגות שהועלו בתיאטרון:
"הישראלי היפה", "הטרגדיה של מקבת", "מה שחשוב באמת".
מופעים ומחזות זמר כגון "חלפון 6 (עאלק מחזמר"), "תיכון מגשימים", "פואטרי סלאם", "פדרו גראס", "ביטמילה", "אלחנדרו", פרויקט "יוצרים בלילה" ו"הירושלמי".
קלבת שבת.
בשנים 2007–2011 העלו חלק מחברי התיאטרון מופע שבועי בשם קלבת שבת בבית אבי חי בירושלים. המופע נכתב על פי קטעים מפרשת השבוע (המתחלפת), ושולבו בו מערכונים, שירים וקטעי לימוד. את המופע הנחה ג'קי לוי והשתתפו בו השחקנים יאיר להמן, ערן קראוס, גלית צברי, רוזי ריצ'מן, מאיר פוריס, גדי ויסברט, בליווי מוזקלי של נדב ויקינסקי שגם הלחין וכתב את השירים למופע. בעקבות הצלחת המופע העלו חברי התיאטרון גם מופע בשם "קלבת בדרכים" שאיחד בתוכו קטעים נבחרים מהופעות ה"קלבת שבת" השבועיות. בסוף שנת 2011 לאחרי תום שבע עונות של מופעי יום שישי בבית אבי חי, העלו חברי הקלבת אופרת רוק בשם "רוק בבית הכנסת" אותו העלו לראשונה בפסטיבל גוש עציון בחג הסוכות. בחודש נובמבר של אותה שנה, העלו גם מופע חודשי בשם "קלבת החודש" שהתקיים בבית גשר בירושלים ובתיאטרון אנסמבל הרצליה.
העיר הזאת.
מחזמר ראפ בלשי בהשתתפות עמית אולמן (במאי וכותב ראשי של ההצגה), עומר הברון, עומר מור (חברי להקת "המופע של ויקטור ג'קסון"), רוני רוקט ודורית ליליין. מחווה בראפ לסרטי פילם נואר ולסגנון הבלשי בכלל. כל הטקסט בהצגה מדובר, מושר או מבוצע כראפ בחרוזים. במהלך השנים התחלף הקאסט והצטרפו השחקנים גיא רון ויובל בילגוראי.
המופע עלה בגרסתו המקורית יותר ממאה פעמים, זכה לסיקורים נרחבים בעיתונות המודפסת, באינטרנט ובטלוויזיה ואף הוצג בפסטיבלי תיאטרון באירופה. בחודש אוגוסט 2014 יצא המופע בגרסתו האנגלית לפסטיבל הפרינג' הבינלאומי באדינבורו, בירתה של סקוטלנד. ההצגה לא הועלתה בפסטיבל בסופו של דבר, בעקבות מחאות אנטי-ישראליות באדינבורו.
המחזה מספר את קורותיו של הבלש ג'ו, בלש ציני ומריר בעיר מושחתת ומנוונת, אשר נשבה בקסמיה של אשה בשם שרה בנט, המגיעה למשרדו ומשכנעת אותו לחקור את היעלמותה המסתורית של אחותה. העלילה מסתבכת כאשר מתגלה שהאחות נרצחה וששרה לא סיפרה את כל האמת. מכאן ואילך מתוארת הידרדרותו של הבלש ג'ו, דרך מות השותף שלו ג'ק, הסתבכותו עם גורמי פשע בעיר ועד מעצרו על ידי המשטרה הגוזרת עליו גזר דין מוות בתליה. שם מצליח הבלש לפענח את התעלומה.
פפפפפפפ.
זוכת פסטיבל עכו 2013. פארסה שחורה המגוללת את סיפורה של צוללת דולפין, אי-שם במימי המפרץ הפרסי אשר מפקדה מחליט על דעת עצמו לקחת את העניינים לידיים ולעשות אחת ולתמיד סדר במזרח התיכון. במקביל מתכנסת הצמרת המדינית-ביטחונית של מדינת ישראל בניסיון נואש לעצור את השואה הגרעינית הממשמשת ובאה, אך כשזו אינה מראה סימני חרטה, לא נותר אלא להתכונן לנורא מכל, ואף להתאהב בו.
המופע נכתב בהשראת הסרטים דוקטור סטריינג'לאב של סטנלי קובריק ו-'Fail Safe' של סידני לומט.
בית מטבחיים 5.
אופרת רוק פסיכדלית, המבוססת על ספרו המופתי של הסופר קורט וונגוט. בילי פילגרים, אנטי-גיבור גמלוני, "נותק מן הזמן" לראשונה בתקופת היותו חייל במלחמת העולם השנייה. מאז בילי משייט בין תקופות בחייו בשיוט אינסופי ואבסורדי. היצירה בוחנת מחדש את ז'אנר המחזמר, בעבודת אנסמבל פיזית וקולית, המתקיימת במוחו הכאוטי של בילי.
דהקוריה
דיקוריה
שלהי האימפריה הרומית
הפוגרום של לימריק
דקוריון
מירון ברנובסקי-מובילה
מירון ברנובסקי-מובילה (ברומנית: Miron Barnovschi-Movilă; ? - 2 ביולי 1633) היה שליט נסיכות מולדובה במהלך שתי קדנציות, הראשונה מ-13 בינואר 1626 עד אוגוסט 1629 והשנייה מאפריל 1633 עד השני ביולי באותה שנה.
חייו.
מירון היה בנה של אליסבטה (Elisabeta), בת למשפחת מובילה רבת החשיבות, ממנה יצאו כמה שליטים רומנים ובנו של דומיטרו ברנובסקי (Dumitru Barnovschi), פחרניק גדול (מדרג אצולה) מ-1597 עד 1598 ופוסטלניק גדול מדצמבר 1606.
מירון מונה לצ'אשניק ב-1611, ב-1615 הגיע לדרגת ספטאר, ב-1616 היה לסטרוסטה של צ'רנוביץ ובין השנים 1618–1621 שימש כפרקלאב של חוטין. מירון ידע היטב טורקית ופולנית, לכן מילא תפקיד חשוב בשיחות השלום, שנערכו בחוטין ב-1621, לאחר המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ובין פולין. בשנים 1622–1626, בתקופת השליט ראדו מיכניה, שהיה חולה) היה הטמאן גדול ומילא תפקידים נכבדים בהנהגת הארץ.
תקופת השלטון הראשונה.
לאחר מותו של ראדו מיכניה, הבויארים הגדולים בחרו את מירון פה אחד והבחירה קיבלה אישור של הסולטאן העות'מאני, שקיבל לשם כך מאה אלף כתרי זהב.
ב-16 בינואר 1628 מירון ברנובסקי הוציא צו שאסר את תנועת האיכרים על פני אדמות האצולה בעלת הקרקע והמנזרים ובכך הפך אותם לצמיתים.
בשנת 1629, כשהווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית תבע בקשיש של 20,000 מטבעות זהב, בנוסף לתשלום המס השנתי, העדיף מירון ברנובסקי לוותר על השלטון מרצונו. נגד מירון ברנובסקי - מובילה פעלו בבירה העות'מאנית מלשינים, שטענו נגדו, שהוא הולך לעשות יד אחת עם הפולנים נגד האימפריה העות'מאנית. הסולטאן שמע למלשינים וביטל את המינוי של מירון ברנובסקי - מובילה לשליט נסיכות מולדובה וציווה עליו לבוא לקונסטנטינופול. ברנובסקי, שהיה נאמן לעות'מאנים ולא זמם נגדם, ציית להוראה ונסע לקונסטנטינופול, ציות שפעל לטובתו מאוחר יותר. הסולטאן מינה את אלכסנדרו העלם, מי שכבר שלט בעבר בנסיכות ולאכיה, להיות השליט החדש וברנובסקי פרש לאחוזתו בפולין.
המינוי השני.