בינתיים פרש אייזיק באט מתפקידו בשנת 1879 ופרנל ירש באופן טבעי את מקומו. תחת הנהגתו הפכה "המפלגה הפרלמנטרית האירית" כפי שנודעה עתה "מפלגת שלטון הבית" לכוח הפוליטי המאורגן ביותר בבית הנבחרים. הייתה זו המפלגה הראשונה שערכה ניפוי של המועמדים, ושהנהיגה משמעת סיעתית על מנת להצביע כאיש אחד. עד מהרה הייתה המפלגה לכוח המכריע בפוליטיקה האנגלית, העלתה והורידה ממשלות ליברליות ושמרניות לפי רצונה, במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה.
הצלחתו הראשונה של פרנל הייתה קבלת "חוק הקרקעות" אשר צמצם מאוד את דמי החכירה ששילם האיכר האירי עבור ההחזקה באדמתו, בשנת 1881. החוק קבע כי דמי החכירה ייקבעו על ידי בית דין מיוחד. פרנל, שהחוק היה אף מעבר לציפיותיו, מיהר לחבל בפעולת בתי הדין, על מנת להשיג ויתורים נוספים מן הממשלה. בסמוך לכך נתקבל "חוק הכפייה" אשר הסמיך את המשנה למלך באירלנד לעצור כל אדם ולהחזיק בו ככל שיחפוץ. הדיון בדבר קבלת החוק היה שיאו של פרנל כפרלמנטר. הבית ישב במשך 41 שעות רצופות, שכן פרנל העלה אל דוכן הנואמים דובר אחר דובר מטעם מפלגתו, והדיון הסתיים רק כשנקטע בצורה מלאכותית על ידי יושב ראש הבית, בניגוד למנהג. לאחר קבלת החוק היה אחד הצעדים הראשונים שננקטו על פיו, מאסרו של פרנל. הדבר אך הגביר את הפרות החוק, ובאפריל 1882 שוחרר פרנל מכלאו בתנאי שיסייע לשמירת החוק, תמורת שינויים ושיפורים בחוק הקרקעות.
בשנת 1886 נשא מאבקו של פרנל פרי, כאשר ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלאדסטון, בכהונתו השלישית, השתכנע, כתוצאה ממעלליו הפוליטיים של פרנל, לתמוך ב"שלטון הבית". ב-8 באפריל 1886 הובאה הצעת החוק אל הפרלמנט, וגרמה לפיצול במפלגתו של גלאדסטון, המפלגה הליברלית. על אף שגלאדסטון תמך בהצעה במלוא כובד משקלו, נפלה ההצעה בהצבעה על הקריאה השנייה.
זיופיו של פיגוט.
בינתיים, מצא פרנל עצמו מואשם בידי העיתון "טיימס" בתמיכה ברצח של השר לענייני אירלנד הלורד פרדריק קבנדיש, ותת השר לענייני אירלנד, ט.ה. ברק, אשר נדקרו בשנת 1882 בעת שטיילו בפניקס פארק בדבלין. מכתבים פורסמו שהראו כי פרנל היה שותף למזימת הרצח. פרנל הגיש תביעת דיבה, וכן התקיימה חקירה, ושני ההליכים זיכו את פרנל מכל אשמה. בפברואר 1890 הסתבר כי המכתבים היו זיוף שנוצר על ידי עיתונאי אנטי-פרנלי בשם ריצ'רד פיגוט, אשר התאבד משנחשף הזיוף. היה זה שיאה של הקריירה של פרנל. הבחירות עמדו בפתח, ונראה כי עתה, משטוהר שמו, ומשממשלתו השמרנית של הלורד סוליסבורי נראתה ככושלת ומכשילה, דבר לא ימנע את שובה של הקואליציה פרנל - גלאדסטון לשלטון, ומתן שלטון הבית לאירלנד.
קיטי אושיי.
בסביבות 1890 חי פרנל מזה שנים מספר עם קתרין (קיטי) אושיי, אשר הייתה באופן רשמי אשתו של קפטיין ווילי אושיי, חבר הפרלמנט מסיעתו של פרנל. כמה מילדיה של הגב' אושיי היו ילדיו של פרנל. הקפטיין הסכין עם המצב במשך שנים, שכן חיכה לירושתה של דודה זקנה שאמורה הייתה ליפול בחיקה של הגב' אושיי, אך משחלפו השנים והדודה סירבה למות מצא הקפטיין אושיי לנכון, דווקא בעיתוי לא נוח זה, להגיש תביעת גירושין כנגד אשתו, ולזמן את פרנל להעיד.
התפוצצות הפרשה הביאה לכך שגלאדסטון, איש המוסר, הכריז כי לא ישתף פעולה עם המפלגה הפרלמנטרית האירית כל עוד עומד בראשה פרנל. פרנל סירב לפרוש, ומפלגתו התפצלה. כאשר במהלך עצרת מפלגתית נאם פרנל כנגד התערבותו של גלאדסטון בענייניה הפנימיים של המפלגה, ושאל "מיהו מנהיג המפלגה?" נענה על ידי חבר הפרלמנט השנון טים הילי בשאלה "ומיהי הפילגש של המפלגה?".
מותו של פרנל.
פרנל הודח ממנהיגות המפלגה, וניהל מסע ארוך ומריר על מנת לשוב למעמדו משכבר. הוא נישא לקיטי אושיי ב-25 ביוני 1891, לאחר שזו אכן התגרשה, אך מת לפתע בביתם בברייטון ב-6 באוקטובר, כפי הנראה מלחץ האירועים. למרות שהיה אנגליקני, נטמן בבית הקברות גלאסנווין בדבלין, שם קבורים גדולי האומה האירית. על מצבתו מילה אחת – "פרנל".
ב-1895, 4 שנים לאחר מותו, כתב תיאודור הרצל ביומנו: "אני אהיה פרנל של היהודים".
הממלכה העותומנית
אולטימייט
אולטימייט (מכונה גם אולטימייט פריזבי) הוא משחק תחרותי, ללא מגע בין שחקנים, ובו משתמשים בפריזבי במקום בכדור. מטרת המשחק היא להעביר את הפריזבי משחקן לשחקן עד לסוף המגרש, באופן שמזכיר שילוב של כדורסל ופוטבול. המשחק פופולרי מאוד בארצות הברית ובאירופה. אליפויות עולם ותחרויות אזוריות מתקיימות באופן סדיר.
בישראל קיימות מספר קבוצות תחרותיות ומספר קבוצות עממיות, מתקיימים משחקי ליגה סדירים, וטורניר שנתי על גביע המדינה. כמו כן, ישראל שולחת נבחרות לאומיות בגילאים שונים לתחרויות בינלאומיות.
כללי המשחק.
המשחק מתנהל על מגרש דשא (לרוב) בגודל דומה למגרש כדורגל, בו שני שטחי הבקעה הסמוכים לצלעותיו הצרות, בדומה למגרש פוטבול. מטרת כל צד במשחק היא להעביר את הפריזבי אל תוך שטח ההבקעה הנגדי.
הקבוצות.
במשחק משתתפות שתי קבוצות של 7 שחקנים כל אחת + מחליפים.
אפשר לשחק עם קבוצות קטנות יותר. במשחקי חוף או אולמות סגורים, הסטנדרד הוא 5 לקבוצה.
החלפת שחקנים אפשרית רק בין נקודות (אחרי שקבוצה הבקיעה), או במקרי פציעה.
מטרת המשחק.
כדי להבקיע, על השחקן התוקף לתפוס את הפריזבי באזור סוף המגרש ("שטח ההבקעה" או end zone).
מהלך המשחק.
בתחילת המשחק כל קבוצה עומדת בשורה על הקו הקרוב למרכז של שטח ההבקעה שלה (end-zone). שחקן מתוך הקבוצה המגנה נבחר לזרוק את זריקת הפתיחה (ה-"Pull"). הקבוצה המתקיפה מרימה את הפריזבי, והמשחק מתחיל.
כאשר שחקן אוחז בפריזבי אסור לו לזוז (אלא אם רגל אחת שלו סטטית) אלא רק למסור אותה. כאשר שחקן זורק את הפריזבי והוא פוגע בקרקע, מכל סיבה שהיא, הפריזבי עובר לקבוצה השנייה. שחקנים מגינים יפילו את הפריזבי ואז הוא שייך לקבוצתם, בנוסף הם יכולים לתפוס את הפריזבי ולהתחיל את ההתקפה שלהם מיד.
אסור לחטוף את הפריזבי מידיו של שחקן או ליצור מגע עמו או עם הפריזבי שבידיו.
לאחר כל הבקעה, הצד המבקיע נשאר בצד ההבקעה, הקבוצה השנייה חוזרת לצד השני, הקבוצה המבקיעה מעבירה את הפריזבי לצד השני של המגרש בזריקה אחת ("Pull") והמשחק מתחיל משם על ידי הקבוצה השנייה.
מותר להצר את האפשרויות של השחקן האוחז בפריזבי ללא מגע. על השומר להיות במרחק העולה על קוטר הפריזבי מהשחקן האוחז בו. למגן אחד מותר להיות כמעט צמוד לשחקן אך הגנה על ידי יותר ממגן אחד אסורה אלא אם כן: 1) המגן רחוק ממחזיק הפריזבי כ-3+ מטר (עשרה רגל). או 2) שחקני התקפה אחרים קרובים מאוד למחזיק הפריזבי שאז מגנים נוספים רשאים להגן עליהם.
שיפוט עצמי.
אלמנט ייחודי באולטימייט בכך שהוא מתנהל על ידי שיפוט עצמי של השחקנים על המגרש. דבר זה מתאפשר בזכות רוח המשחק. בליגה המקצועית בארצות הברית (AUDL) השיפוט נעשה בידי שופטים. ויש תחרויות בהם נעזרים ב'משקיפים', ללא סמכויות שיפוט פורמליות, אשר עוזרים להחלטות כאשר קשה לשחקנים להחליט בינם לבין עצמם.
פריזבי חוף.
סוגה של המשחק משוחקת על חול (בחוף בדרך כלל), ללא נעליים ועם חמישה שחקנים.
אליפויות ותחרויות בינלאומיות קיימות גם בגרסת החוף.
אולטימייט בישראל.
ענף האולטימייט בישראל התפתח עם השנים וכיום קיימות עשרות קבוצות ברחבי הארץ . ההתאחדות הישראלית לענפי הפריסבי מנהלת משחקי ליגה סדירים וכן את תחרות גביע המדינה למועדונים . החל משנת 2011, ישראל שולחת נבחרות המשתתפות באליפויות בין לאומיות באופן סדיר. בשנים האחרונות נשלחות בכל שנה לאליפויות כמה נבחרות: נבחרת של בנים עד גיל 17, נבחרת של בנים עד גיל 20, ונבחרת של בנות עד גיל 20. בנוסף, נבחרת הבוגרים מגיל 20 ומעלה יוצאת לתחרויות מספר פעמים בשנה.
שחקני פריסבי מצטיינים מקבלים מעמד של ספורטאי פעיל בצה"ל כדי שיוכלו להמשיך את אימוניהם הסדירים, ולייצג את המדינה.
הישגי מועדוני פריזבי ישראלים בתחרויות בינלאומיות.
בישראל קיימים כמה מועדני פריזבי ותיקים, ביניהם "ניו-אייג"', "אלמנט" ו- "שדה בוקר." בשנת 2019 מועדון ניו-אייג' השתפו בתחרויות בין-לאומיות באיטליה (בה זכו במקום השני) ובבלגיה.
היסטוריה.
שנות השישים.
על אף שקיימת אי הסכמה בנוגע למקורותיו האמיתיים של המשחק, סברה מקובלת היא שהמשחק נולד על ידי חבורת בני נוער מתיכון קולומביה שבמייפלווד, ניו ג'רזי. החבורה נהגה לשחק משחק דמוי-אולטימייט בשעות הערב. ג'ואל סילבר הציע להקים קבוצת אולטימייט בסתיו 1968. באביב של אותה חבורת בני נוער התאספה, ושיחקה את המשחק באופן מאורגן לראשונה. סילבר כינה את המשחק "חוויית ספורט אולטימטיבית". המשחק ששיחקו היה מבוסס על גרסה של פוטבול-פריזבי שאותה למד סילבר מג'רד קס, במחנה במסצ'וסטס. קס המציא את השם "אולטימייט", לאחר שתלמיד במחנה שאל אותו מהו הספורט האולטימטיבי לדעתו. קס המציא את הפוטבול-פריזבי עם חבריו בקולג' אמהרסט. הנערים ששיחקו את המשחק בבית הספר ושהגדירו את חוקי האולטימייט היו חבורה מגוונת של תלמידים, בעלי תחומי עניין שונים. על אף שהחוקים בנוגע לתנועה ובנוגע לניקוד לא השתנו במשך השנים, ממדי המגרש של התלמידים מתיכון קולומביה הוגדרו על פי גודלו של מגרש החנייה, ומספר השחקנים בכל קבוצה השתנה בהתאם לביקוש. בחוקים שקבעו, מגע בין שחקנים היה אסור, והשיפוט היה עצמי. גם היום, באורח מפתיע, אין שופטים גם ברמות גבוהות של המשחק.
האולטימייט מגיע לקולג' - 1970.
מועדון האולטימייט במסגרת הקולג' הראשון הוקם ב-1970 על ידי ג'ואל סילבר כשהגיע לקולג' לאפייט.