ריצת 800 המטרים היא הקצרה מבין הריצות הבינוניות. ריצת 800 המטר משתרעת על שני סיבובים שלמים באצטדיון (היקף המסלול 400 מטר), בעוד באולמות סגורים הריצה משתרעת על 4 סיבובים שלמים (היקף המסלול 200 מטר).
ריצת 800 דורשת מיומנות גבוהה הן במהירות הספרינט והן בסיבולת פיזית שתספיק לשני סיבובים.
ריצת 800 לגברים נכללה בתוכנית האולימפית בכל האולימפיאדות המודרניות. ריצת 800 לנשים הוכנסה לתוכנית האולימפית לראשונה בשנת 1928 אך הושעתה עד 1960, עקב הזעזוע מהתשישות שחשו המתחרות.
שיאים.
לעיתים קרובות רצי 800 מטר מהירים מספיק כדי להתחרות גם ב-400 מטר שליחים, אך רק ירמילה קרטוכווילובה ואלברטו חואנטורנה הצליחו לזכות בתחרויות בינלאומיות גדולות ב-400 מטר יחד עם ה-800 מטר.
שילוב של 800 מטר יחד עם ריצת 1500 מטר הוא שכיח ביותר.
עשר הרצות המהירות בכל הזמנים.
נכון ל-21 באוגוסט 2021
עשרת הרצים המהירים בכל הזמנים.
נכון ליולי 2018
באז'ה
באזַ'ה (בגאורגית: ბაჟა) הוא מרק אגוזים נפוץ בגאורגיה, העשוי מיין אדום, חומץ או מיץ רימונים, ובתוכו חלקי עוף צלויים בגריל. מאכל זה מאפיין את המטבח הגאורגי בהיותו מר ללא ממתיקים. את הבאז'ה מגישים קר.
מפקדת זרוע היבשה
נתקטנו הדורות
באז'י
קרב פארסלוס
שדרות איסתיקלאל
שדרות איסתיקלאל (טורקית İstiklal Caddesi - "שדרות העצמאות") הן שדרה ידועה ברובע בייאואולו (Beyoğlu) באיסטנבול שבטורקיה. שדרות איסתיקלאל מובילות מתחנת הטונל העליונה שבגלאטה לכיוון צפון-מזרח ומסתיימת בכיכר טקסים הנמצאת בשכונה הנושאת את אותו שם. השדרה שאורכה כ-1,600 מטר היא מדרחוב מסחרי אלגנטי, שלאורכו מסעדות וחנויות מכל הסוגים, מספר קונסוליות, כנסיות ובתי מגורים בעלי חזיתות מרשימות.
לאורך השדרה עובר קו החשמלית הנוסטלגית, המקשר בין שני קצותיה. בעבר הייתה השדרה ידועה בשם "ג'דה-אי כביר" (Cadde-i Kebir - "השדרה הגדולה") בפי הטורקים ו"גרנד רו דה פרה" (Grande rue de Péra - "הרחוב הגדול של פרה") בפי הזרים ("פרה" היה שמו הקודם של רובע בייאואולו). במאה ה-19 נחשבה השדרה לאזור היוקרתי באיסטנבול ושימשה מרכז לאוכלוסייה הזרה שהתגוררה בה. לאחר עצמאות טורקיה ב-1923 שונה שמה של השדרה והיא איבדה מחשיבותה. רק לקראת סוף המאה ה-20 שבה השדרה לימי זוהרה ותפסה שוב מעמד מרכזי בחיי העיר, ובשנת 1990 חודשה פעולתה של החשמלית הנוסטלגית לאורכה.
בחלקה הדרום-מערבי של השדרה, סמוך לתחנת הטונל, שוכנים מבנים שנבנו במהלך ימי הביניים עת ישבו במקום בני ג'נובה. כאן נמצא גם "בית הספר התיכון הגרמני" (גרמנית Deutsche Schule Istanbul; טורקית Özel Alman Lisesi).
בערך במרכז השדרה שוכנת כיכר גלאטסראי (Galatasaray Meydanı - "כיכר ארמון גלאטה") אשר קיבלה את שמה מהארמון הג'נובזי הניצב דרומית-מזרחית לה והמשמש כאחד ממוסדות החינוך הוותיקים במדינה. המבנה שימש בתקופת האימפריה העות'מאנית כמשכנו של "בית הספר הקיסרי גלאטסראי" (Galata Sarayı Enderun-u Hümayunu) שהוקם ב-1481, וכיום הוא מעונו של תיכון גלאטסראי (Galatasaray Lisesi).
סמוך לארמון, מצדה השני של השדרה, נמצאת "סימטת הפרחים" (Çiçek Pasajı), שבמאה ה-19 שימשה למגורים וכרחוב מסחרי מקורה. כיום הסימטה מאוכלסת בצפיפות במסעדות, ובסמוך לה שוכן שוק הדגים (Balık Pazarı). השדרה מסתיימת בכיכר טקסים, שהיא אחד האתרים המרכזיים בעיר ומרכז תחבורתי חשוב.
ב-19 במרץ 2016 התרחש בשדרה פיגוע התאבדות שבו נרצחו ארבעה אנשים.
איסתיקלאל
איסתיקלאל, או איסטיקלל (ערבית: استقلال, טורקית: İstiklal), פירושה "עצמאות".
ארצי בן-יעקב
ארצי בן יעקב (נולד ב-6 במאי 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בקבוצת בית"ר ירושלים, ולאחר פרישתו היה יו"ר בית"ר תל אביב. הוא נודע גם בכינויים "הסוס הדוהר", "הטנק הירושלמי" ו"מנוע הטורבו".
קריירת משחק.
בן יעקב נולד במושבה בנימינה, להורים חברי תנועת החרות. את קריירת הכדורגל החל בקבוצה המקומית, בית"ר בנימינה, ויחד עמו שיחקו בקבוצה שני שחקנים שהפכו שנים מאוחר יותר לפוליטיקאים בעתיד, אהוד אולמרט וזאב בוים. בזכות כישרונו הבולט, צורף בן יעקב לנבחרת הנוער של ישראל, ועבר לקבוצת בית"ר נתניה ששיחקה בליגה השנייה, לאחר שהובטח לו קטנוע וספה כמענק.
ב-1968 נפגש עמו יושב ראש בית"ר ירושלים, רובי ריבלין, ושכנע אותו לעבור לקבוצה, שעלתה בסוף אותה שנה לליגה הראשונה. המאמן ישראל חליבנר היה האחראי לשינוי תפקודו של בן יעקב מחלוץ מרכזי לקיצוני ימני, תפקיד שאותו מילא בקביעות לאורך הקריירה שלו ככדורגלן. מספר החולצה שלו לאורך שנותיו בקבוצה היה 7.
בן יעקב שיחק בבית"ר ירושלים בין השנים 1975-1968, במהלכן הבקיע 21 שערים.
במהלך שבע השנים הללו הפך ארצי בן יעקב לסמל ושחקן אהוד. הוא היה גבה קומה וחסון וכשהיה פורץ באגף ימין היה מושך עמו את התקפת קבוצתו קדימה. למרות שלא הירבה לכבוש שערים, התמחה ביצירת המהלכים המביאים להבקעת השער ובישל שערים רבים. בן יעקב פיתח תרגיל הטעיה בעזרת עקב הנעל, בה היה מסיט את הכדור מצד אחד לשני תוך כדי ריצה, ובכך היה מטעה את מגיני הקבוצה היריבה.
בשנת 1970 זומן בן יעקב לסגל נבחרת ישראל שהתכוננה באותה עת למשחקי גביע העולם שהתקיימו באותה שנה במקסיקו. למרבה אכזבתו לא העניק לו המאמן הלאומי, עמנואל שפר, הזדמנויות משחק רבות. לזכותו של ארצי בן יעקב נזקפו שתי הופעות בודדות במדים הלאומיים, שתיהן במשחקי ידידות. בשנת 1973 מונה עמנואל שפר כמאמנה של בית"ר ירושלים, ובן יעקב היה בין השחקנים שגרמו להדחתו מן התפקיד, אולי כתגובה על אי שיתופו במשחקים שלוש שנים לפני כן.
בעונת 1971/1972 כמעט וזכה בן יעקב יחד עם קבוצתו באליפות, אך הזוכה בתואר בסופו של דבר הייתה מכבי תל אביב, ובית"ר הסתפקה במקום השני. בשנת 1975 העפילה בית"ר ירושלים, לראשונה בתולדותיה, למשחק גמר גביע המדינה. היה זה אחד ממשחקיו האחרונים של בן יעקב כשחקן, משחק בו הפסידה בית"ר לקבוצת הפועל כפר סבא בתוצאה 3-1.
בתום אותה עונה פרש בן יעקב מקריירת משחק והוא בן 29 בלבד.
לבן יעקב 179 הופעות במדי בית"ר ירושלים ו 13 שערים.
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו סיים בן יעקב תואר בלימודי משפטים, והחל להתמחות כעורך דין. הוא נכנס לתחום הפוליטיקה כחבר מרכז הליכוד, ושימש כיועץ לשר התקשורת, מרדכי ציפורי. ארצי אף שירת כשליח בדרום אפריקה לתקופה מסוימת. בשנת 1987 עבר בן יעקב לשמש כיושב ראש קבוצת הכדורגל של בית"ר תל אביב, ויחד עם המאמן וחברו הטוב יצחק שום הוביל אותה למספר עונות מוצלחות בצמרת הליגה הישראלית. לאחר שפרש גם מתפקיד זה, התרכז באופן מוחלט בעולם המשפטים.
התיאטרון ההולנדי
התיאטרון ההולנדי, או הוֹלַנְדְסֶה סְכַאוּבּוּרְך (בהולנדית: Hollandsche Schouwburg – "התיאטרון ההולנדי") הוא אתר זיכרון הולנדי לקורבנות הנאצים. המבנה, השוכן ברחוב פלנטאז'ה מידנלאן (Plantage Middenlan) באמסטרדם, שימש כתיאטרון מעת בנייתו ב-1892 ועד 1942. בזמן מלחמת העולם השנייה השתמשו בו הגרמנים לריכוז יהודי אמסטרדם בטרם שליחתם למחנה וסטרבורק ולמחנות אחרים.
היסטוריה.
ההולנדסה סכאובורך שוכן בלב הרובע היהודי באמסטרדם, במקום שבו עמד ביתו של ד"ר וסטרמן, מנהל גן החיות של אמסטרדם. לאחר מותו של וסטרמן הוחלט לבנות על החלקה תיאטרון. האדריכל היה בומבך (Bombach), שבנה עוד בניני ציבור באמסטרדם ותוכנן כ"ארטיס סכאובורך". התיאטרון, שהכיל 1360 מקומות, נפתח ב-5 במאי 1892, ואילו הבנייה הושלמה רק בשנת 1893. התיאטרון הושכר לאיגוד שחקני התיאטרון. האולם הואר בנברשת גז שבה היו 140 נקודות אור. בתקרה הותקנה מערכת של כיבוי אש בההתזת מים, משהו שהיה חדשני מאוד ב-1892. כשנתיים לאחר פתיחתו התיאטרון פשט רגל עקב תחרות.
כ-40 שנה לאחר בנייתו נעשה בו שיפוץ יסודי בהדרכת האדריכל וולטר באקר (Wolter Bakker). במסגרת השיפוץ הוסר אחד משלושת היציעים, והאולם הוקטן לכ-800 מקומות. השיפוץ הסתיים בשנת 1930.
בין השנים 1940-1930 עברו על התיאטרון כמה משברים, היות שמרכז הבילוי של אמסטרדם עבר לכיכר ליידסה פליין, והקולנוע נעשה יותר מקובל ואהוד על הציבור. בניין התיאטרון נרכש ושמו שונה ל"תיאטרון פלאזה", אך עקב מיעוט מבקרים הפלאזה פשט רגל. מספר חודשים לאחר מכן שוב הציגו הצגות בתיאטרון ההולנדי.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 פלשו הגרמנים להולנד וכבשוה. ב-1941 כפו הגרמנים את שינוי שם התיאטרון ליודסה סכאובורך, וב-16 בנובמבר נערך שם קונצרט לציון המאורע. רק ליהודים הותר לצפות בהצגות בתיאטרון, מלבד פרדיננד הוגו אאוס דר פינטן (Ferdinand Hugo aus der Fünten), המנהל הגרמני של הגירושים מהולנד(deportaties), שאהב מאוד הצגות יהודיות. התיאטרון המשיך להתקיים עד 18 ביולי 1942.
באוקטובר 1942, כשמנגנון ההשמדה החל לצבור תאוצה, החליטו הגרמנים להשתמש במבנה כאתר ריכוז ליהודי אמסטרדם. יהודים שקיבלו זימון נדרשו לעזוב את כל רכושם מאחוריהם ולהתייצב בסכאובורך. שם הם המתינו, לעיתים מספר שעות, לעיתים מספר ימים, עד שהגרמנים העבירו אותם בשעות הלילה, באמצעות החשמלית של אמסטרדם לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם. משם הם הועברו ברכבות למחנה הריכוז וסטרבורק שבהולנד, ולעיתים גם ישירות למחנות הריכוז וההשמדה במזרח.
השהייה בסכאובורך הייתה קשה ביותר. המבנה תוכנן למאות בודדות של אנשים, אולם הגרמנים קיבצו בו לעיתים עד 1,400 איש. לא היו מספיק תאי שירותים, וההיגיינה הייתה ירודה ביותר. בלילה רוכזו הכיסאות בקצה אחד של האולם המרכזי ומזרנים פשוטים הונחו על הרצפה, אבל בשל בכי מתמיד של הילדים לא היה ניתן לישון.