היה נשוי לרבקה לבית כהן (1917–2016) ואב לבן ובת. נפטר ב-1992 ונקבר בבית הקברות ירקון.
משה אלימלך
משה גיורא
ביצת המלאך
ביצת המלאך (ביפנית: 天使のたまご, תעתיק: Tenshi no Tamago; באנגלית: Angel's Egg) הוא סרט אנימה מזרם הסוריאליזם והמינימליזם והאקזיסטנציאליזם. הסרט הופק על ידי חברת טאקומה שוטן ונחשב לאחד הסרטים יוצאי הדופן בסגנון האנימה שמתמחה בזרמים אלו וגם משום הדגש המאסיבי שלו על תורת הנסתר הנוצרית. בזכות ייחודיות זו נבנה בעשור האחרון קהל מעריצים קטן לסרט, למרות שבזמן יציאתו לאקרנים (1985) הוא קיבל תגובות שליליות גם מהמבקרים וגם מהקהל.
בעשיית הסרט השתתפו אמנים מפורסמים בתעשייה כגון הבמאי והתסריטאי ממורו אושי (הרוח שבמעטפת,גברת פלפלת, נילס הולגרסון), יושיטאקה אמאנו (מעצב סדרת משחקי Final Fantasy) שאחראי על העיצוב האומנותי של הסרט, והמלחין יושיהירו קאנו שסרט זה הוא הראשון והאחרון שהלחין לו מוזיקה עד היום.
עלילה.
העלילה בסרט, כאמור, כמעט ולא קיימת. לאורכו מוצגת ילדה שאוספת צנצנות מלאות במים ושומרת על ביצה שכנראה יקרה לה ולא ידוע תוכנה הפנימי. הילדה חיה בעולם כמעט מחוסר אנשים, בלי אור יום. היא פוגשת חייל שמחזיק בידו מן חפץ דמוי צלב. לאחר זמן מה מתפתחת שיחה והחייל מספר לה גרסה אמנזית של תיבת נוח. כאשר מתחיל לרדת מבול, הילדה מספרת שהיא שומעת קולות המבשרים לה שהביצה עומדת לבקוע בקרוב, ושואלת את החייל האם גם הוא שומע אותם. לדבריה, אלו קולות של נשימה רכה וכנפיים, אך הוא משיב לה שאלו הקולות של נשימתה ושל הרוח הנושבת בחוץ. בשנתה במקום המסתור מפני הגשם, וללא ידיעתה, החייל לוקח את הביצה, מנפץ אותה עם הצלב ונעלם. כאשר הילדה מתעוררת ומגלה את הביצה השבורה, היא פורצת בבכי והולכת לחפש אחר החייל. כאשר היא מבחינה בו מרחוק, היא מועדת אל תוך המים (כאשר לא ברור האם כתוצאה מתאונה או מתוך כוונה לשלוח יד בנפשה) ומתה, ולאחר מכן ביצים מתחילות להופיע על פני המים. בסצנת הסיום, החייל חוזה בתיבת נוח מרחפת באוויר ועליה האנשים שמתו במבול והפכו לאבנים, ומגלה על מותה של הילדה כאשר מבחין בנציב האבן של דמותה החובקת את הביצה ביניהם.
רקע.
הסרט נעשה כפרויקט ביכורים של הבמאי והתסריטאי אושי לעולם המבוגרים. אושי גודל וחונך כנוצרי קתולי, משפחתו הייתה ממיעוט נוצרי קתולי ביפן. בתקופה של הסרט אושי איבד את אמונתו והפך לאתאיסט. יש הטוענים שזה משתקף בסרט זה.
פירושים.
משום שהסרט לא ברור, קיימים מספר פירושים מקצועיים ולא מקצועיים כמספר הצופים. כולם שמים דגש על לפחות אחד מהנושאים הבאים: פירוש סמלים מהתאולוגיה ותורת הנסתר הנוצרית, מאבק מיסטי בין התרבויות העתיקות לתרבות המודרנית והפוסט-מודרנית, תפקיד אלוהים והקדושים בסרט, והיחס והרצייה של אלוהים משתי הדמויות בסרט.
טריוויה.
חלקים מהסרט הועתקו לסרט המדע הבדיוני האוסטרלי "In the Aftermath".
שבעת כדורי הבדולח
שבעת כדורי הבדולח (בצרפתית: Les 7 boules de cristal) הוא הספר השלושה-עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1948 בצבע. הספר תורגם לעברית ב-1969.
קו העלילה ממשיך בספר ההמשך, "אסירי השמש".
עלילת הספר.
ברכבת, טינטין קורא כתבה בעיתון על משלחת שיצאה שנתיים לפני כן לחפש מומיות בפרו, ומצאה מומיה משבט האינקה, בשם ראסקאר קאפאק. חברי המשלחת עומדים לחזור לאירופה.
האיש שישב ליד טינטין, אמר לו "שיקרה להם משהו רע, כי הם מתעסקים עם עסקי המומיות, והם שכחו מה קרה עם תות ענח' אמון, ושודדי הקברים שמתו בנסיבות מוזרות, ושאותו הדבר יקרה להם..."
הרכבת של טינטין הגיעה למרלינספייק, הבית החדש של קפטן האדוק ופרופסור קלקולוס. האדוק שמח לראות את טינטין ומדגים לו את התחביב החדש שלו- ניסיון להפוך כוס מים לוויסקי. לאחר שהקסם לא צולח, האדוק מתעצבן ואומר לטינטין שהם צריכים ללכת לראות את הקוסם שעושה את זה בכל לילה בוולודרום.
בערב הם הולכים למופע בוולודרום ומאזינים למגדת העתידות אשר מנבאת את מחלתו של אחד מחברי המשלחת. בהמשך המופע הופיעו, ביאנקה קסטפיורה-זמרת שטינטין הכיר פעם, וזורק הסכינים. טינטין זיהה את זורק הסכינים כגנרל אלקאזאר מסן-תיאודורוס. טינטין והקפטן הלכו אל מאחורי הקלעים, כדי לשוחח עם הגנרל והם שתו כוס עם הגנרל ועוזרו החדש, צ'יקיטו.
מחלה מסתורית פוקדת את חברי המשלחת, אשר בזה אחר זה נופלים לתרדמת. הרמז היחיד הוא שברי כדור בדולח מנופץ, הנמצא ליד כל קורבן.
טינטין, האדוק, פרופסור קלקולוס ושני שומרים משגיחים על הבית שבתוכו נמצא החוקר היחיד שלא נמצא בתרדמת, כאשר בתוך הבית נמצאת המומיה של ראסקאר קאפאק. סופת ברקים מתחוללת, ומשחררת כדור אש לוהט, אשר פגע במומיה המתאדה כתוצאה מכך. החוקר מזועזע מכיוון שהקללה של ראסקאר קאפאק נכונה. באותו לילה סובלים טינטין, האדוק והפרופסור מסיוט בו הופיעה המומיה. הם מתעוררים ומגלים שהחוקר כבר נמצא בתרדמת.
לבסוף מגלה טינטין שתוקפים הרדימו את החוקר, והמשטרה הצליחה להשיג תמונה אך הם לא תפסו את התוקף.
טינטין הולך לבית חולים לבדוק את מצבם של החוקרים, ומגלה שבשעה מסוימת הם מתעוררים בצווחות ואז נופלים בחזרה למיטותיהם, שקועים עוד פעם בתרדמת.
בינתיים קלקולוס יוצא לטיול בגינת מרלינספייק שם הוא מוצא את הצמיד של המומיה ועונד אותו, ואז נחטף על ידי חוטף אנונימי.
המשטרה יוצאת לחפש את קלקולוס, וכך גם וטינטין והאדוק. הם מצליחים למצוא את החוטפים ומתפתח קרב יריות, שבסופו החוטפים מצליחים להימלט. לאחר מכן, טינטין מגלה שהפרופסור לקח את התכשיטים של המומיה, ושצ'יקיטו נעלם באותו יום שהפרופסור נעלם.
התסבוכת הובילה אותם לנמל ואז שלגי הבחין בכובע של הפרופסור. טינטין והאדוק מבררים במודיעין ומגלים שהפרופסור מפליג לפרו עם צ'יקיטו.
טינטין והאדוק מפליגים גם הם לפרו בספר הבא, "אסירי השמש", כדי למצוא את הפרופסור.
בדמן
הר מגידו
קלייר
מקרמה
מַקְרָמֶה הוא סוג של הכנת טקסטיל באמצעות קשרים, בשונה מאמנויות האריגה או הסריגה. הקשרים העיקריים בהם משתמשים להכנתו הם קשר שטוח בשילוב קשרים נוספים כדוגמת לולאת בוהן. במהלך ההיסטוריה יצירת המקרמה נעשתה על ידי מלחים, שהשתמשו בקשירה כאמצעי קישוט. הם קישטו באופן זה כל חפץ, החל מידיות סכינים ובקבוקים, ועד לחלקי הספינות בהן עבדו.
מקרמה קוונדולי הוא סוג מקרמה המשתמש בדגמים גאומטריים וצורות חופשיות כמו באריגה. הסגנון הקוונדולי נעשה בעיקר על ידי סוג קשר בודד.
חומרים נפוצים בשימוש מקרמה כוללים כותנה, קנבוס, חוטי שעווה, עור או חוטים. רוב תכשיטי המקרמה נעשים בשילוב של קשרים וחרוזים שונים (מזכוכית, עץ וכו'), או שילוב עם צדפים. לפעמים משתמשים באבני חן במרכזי השרשראות, או בחוט עטוף המאפשר לאבטח או לתפוס את חפץ הנוי בעזרת קשר בוהן.
ישנן חגורות עור או בד שיוצרו בטכניקות מקרמה. גם צמידי חברות המקובלים בקרב תלמידים ובני נוער נוצרים בשיטה זו.
היסטוריה.
בחצי הכדור המערבי מאמינים כי מקור השימוש במקרמה הוא באורגים ערבים מהמאה ה-13, אשר קשרו את שאריות החוטים בשולי בדים שנעשו ביד, והפכו אותם לשוליים דקורטיביים על גבי מגבות, צעיפים ורעלות.
המילה הספרדית macramé נגזרת מהמילה מיגרמאש בערבית (مقرمة), שפירושה "מגבת פסים" או "שוליים דקורטיביים". לאחר השבת השלטון הספרדי לחצי האי האיברי, משנצחו הנוצרים את האימפריה המוסלמית ובית אומיה, הובאה אמנות המקרמה לספרד ומשם התפשטה לאירופה. המקרמה הוכנס לאנגליה ולחצרה של מרי השנייה בשלהי המאה ה-17.
במהלך המאה ה-19 מלחים בריטים ואמריקנים נהגו להכין חפצים וקישוטים ממקרמה בשעות המנוחה שלהם בעת שהותם בים, במטרה למוכרם או להחליפם בסחורה אחרת כאשר עלו אל החוף. בדרך זו הם הפיצו את אמנות המקרמה למקומות כמו סין ו"העולם החדש". בין החפצים שהכינו היו ערסלים וחגורות ממקרמה, שיוצרו בעזרת "קשר מרובע", שהיה הקשר בו השתמשו באופן יומיומי בספינות בהן עבדו.
מקרמה היה פופולרי במיוחד במהלך התקופה הוויקטוריאנית. "ספר המקרמה והתחרה של סילביה" משנת 1882, הסביר לקוראים כיצד . מרבית הבתים הוויקטוריאניים עוטרו על ידי מלאכה זו.
המקרמה זכה לפופולריות מחודשת מאז 1970 כאמצעי להכנת שטיחי קיר, פריטי לבוש, כיסויי מיטה, מפות שולחן, וילונות, מתלים לצמחים וחפצי ריהוט שונים.
בתחילת שנות ה-70 תכשיטי מקרמה הפכו פופולריים בקרב קהל נאו היפי וגראנג' אמריקאי, מרבית התכשיטים שובצו בחרוזים שנעשו בעבודת יד או ממרכיבים טבעיים כמו עצמות, צדפים וקונכיות.
השפעה בריאותית של יצירת מקרמה.
ליצירת מקרמה יש השפעה טובה על מצב הרוח ותחושת הרוגע של היוצר, המוח נכנס לריכוז וקשירת הקשרים מפעילה את הזיכרון, גם תנועת הקשיבות, מיחסת למקרמה תכונות מרגיעות.
שס&quot;ה
סנט&quot;ו
הקשר הצרפתי
הקשר הצרפתי הוא סרט פשע אמריקני משנת 1971 בבימויו של ויליאם פרידקין ובכיכובם של ג'ין הקמן, פרננדו ריי ורוי שיידר. הסרט ויוצריו זכו בחמישה פרסי אוסקר ובכללם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר. הסרט זכה למחמאות רבות מהמבקרים על סגנונו שהיה מציאותי ונטה פחות לסגנון הקלאסי של הוליווד. הצלחת הסרט הפכה את פרידקין לאחד מהבמאים הבולטים בזרם שנקרא "New Hollywood" ושאף לסרטים מציאותיים שבהם ניכר מגע ידו האישי של הבמאי. הסרט מכיל סצינות אלימות רבות כמו גם סצנת מרדף של מכונית אחרי רכבת עירונית, שנטען כי היא הטובה ביותר שנעשתה עד יציאת הסרט למסכים ומן הטובות בתולדות הקולנוע המודרני בכלל.
תקציר העלילה.