הגרסה שהושמעה בישראל הופיעה בשנת 1981 על תקליטון של Bobby Setter Showband (הרכב של האומן הבלגי Bob Verhelst). זה היה מיקס חדש, בליווי אקורדיון, לגרסה שהוקלטה כבר ב-1974 על ידי אומן הבלגי דן לקסמן (), והופיעה במקור באלבומו Tchip tchip תחת שם ההרכב The discotheque sound. גרסה זו לא זכתה להצלחה באותה שנה, והפכה ללהיט רק ב-1981 כשהשיר הפך לאופנה עולמית עם הצלחה עצומה במדינות רבות.
מהרגע שהשיר התפרסם, התווספו אליו שמות "ציפוריים" רבים: ריקוד הציפורים, ריקוד הגוזל, ריקוד התרנגולות וכו'.
השיר הוקלט ביותר מ-140 גרסאות, בכל רחבי העולם, כולל אחת של וולט דיסני, ונמכר ביותר מ-40 מיליון עותקים.
מילות השיר בעברית.
בידיים נשקשקומרפק אל עוד מרפק
המתניים נסובב
וכף נמחא
בידיים נשקשק
ומרפק אל עוד מרפקעם היד נמחא בקצב
חה חה חה
בידיים נשקשק
ומרפק אל עוד מרפקהמתניים נסובב
וכף נמחא
זה את זה קצת נדגדגנשתולל ונתנדנדיהיה פה כיף
נסתובב ביחד
עם חיוך גדול
נסתובב ביחד
תהיה קצת נחת
וזה הכל
בידיים נשקשק...כמה טוב בשנייםכיף להסתובבנסתובב ביחד תהיה קצת נחתוחם בלב...
אוסטרלאסיה במשחקים האולימפיים
אוסטרלאסיה היה השם של נבחרת הספורטאים מאוסטרליה וניו זילנד שהשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912). לאחר חידוש המשחקים האולימפיים ב-1920, בעקבות תום מלחמת העולם הראשונה, שתי המדינות שלחו משלחות נפרדות.
אוסטרלאסיה זכתה בסך כולל של 12 מדליות בשתי האולימפיאדות, רובן בתחום השחייה, כאשר הניו זילנדים זוכים בשלוש מדליות והאוסטרלים בתשע.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
ויליאם א. וילר
ויליאם אלמון וילר (באנגלית: William Almon Wheeler; 30 ביוני 1819 - 4 ביוני 1887) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק.
חייו.
וילר נולד במאלון שבניו יורק ולמד לימודים אקדמאים באקדמיית פרנקלין ובאוניברסיטת ורמונט, אך פרש ללא סיומם בשל קשיים כלכליים. בשנת 1845 הוא הוסמך לעריכת דין ועסק בתחום בעיר הולדתו. בשנים 1846–1849 כיהן וילר כתובע המחוזי של מחוז פרנקלין. בשנים 1850–1851 הוא היה חבר בית הנבחרים של ניו יורק ובשנים 1858–1860 שימש סנאטור בסנאט של ניו יורק. בשנים 1867–1868 הוא השתתף בוועידות החוקתיות של מדינת ניו יורק.
בשנים 1861–1863 ובין 1869–1877 כיהן וילר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. על אף ניסיונו הרב בפוליטיקה וכהונתו הממושכת בקונגרס, וילר לא בלט כנבחר ציבור ובכל שנותיו בבית הנבחרים לא הוגשה מטעמו הצעת חוק. וילר התנגד לאישור העלאת השכר של חברי בית הנבחרים ולאחר אישורה, בשנת 1873, הוא נודע בהחזרת ההפרשים שניתנו לו לקופת המדינה.
בשנת 1876 השתתף וילר בוועידת המפלגה הרפובליקנית שבה נבחר רתרפורד הייז כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. על משלחת הצירים מניו יורק הוטלה משימת החיפוש אחר מועמדים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. דיוני המשלחת נערכו באופן בלתי רשמי וברוח טובה, ואלו הובילו, בהיעדר מועמדים מתאימים לתפקיד, להעלאת שמו של וילר כמועמד אפשרי לתפקיד. למחרת היום אושרה מועמדותו ברוב של 366 מול 89 קולות שניתנו לפרדריק פרלינגהויסן. המועמד לנשיאות הייז הגיב לשמע הבחירה באמרו "אני מתבייש לומר, אך מי הוא וילר?".
כהונתו כסגן נשיא נמשכה בין השנים 1877–1881. עבודתו הרשמית הייתה מעטה ולא זכתה לתשומת לב ציבורית, אך יחסיו עם הנשיא הייז היו חמים. וילר, שהתאלמן מרעייתו שלושה חודשים לפני כניסתו לתפקיד, הוזמן לעיתים קרובות לסעוד עם משפחת הנשיא בבית הלבן. בתום כהונתם הכריז הייז על אי הצגת מועמדותו לנשיאות, ואילו וילר לא הועלה בין שמות המועמדים. בסיום תפקידו הוא פרש מהחיים הציבוריים.
כרוניקה סלאבורום
כרוניקה סלבורום
ויליאם אלמון וילר
דעוה
דַעוה או דעווה (בערבית: دعوة) היא פעילות פרוזליטיזם באסלאם. הפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים. החל מהמאה ה-20 קיימת גם פעילות דעוה של תנועות אסלאמיות כדי לקרב מוסלמים "חילוניים" לדת. פעילות זו בולטת באירופה על ידי ארגונים שונים הקשורים לתנועת האחים המוסלמים.
אטימולוגיה.
משמעות המילה, בתרגום מילולי לעברית, "קריאה" או "הזמנה"; בהקשר האסלאמי הכוונה לקריאה לאמונה באללה.
מוסלמי המבצע דַעוה, איש דת או מתנדב, נקרא דַעוי.
הדַעוי הוא אדם שמזמין אנשים להבין ולקבל את האסלאם באמצעות דיאלוג וטכניקות אחרות, במטרה שיקבלו את האמונה, התפילה ואורח החיים האיסלאמי (בדומה למיסיונר בנצרות או מחזיר בתשובה ביהדות).
דעוה מתוארת גם כחובה "לפעיל מוסלמי לעודד מוסלמים אחרים לחיות באדיקות רבה יותר בכל תחומי חייהם" (בדומה לחזרה בתשובה ביהדות), הגדרה שהפכה למרכזית במחשבה האיסלאמית העכשווית.
מקורות המצווה.
בתקופת מוחמד.
מוסעב בן עומייר היה השליח המוסלמי הראשון, בספטמבר 621 הוא נשלח לאל-מדינה כדי ללמד את העם את תורות האסלאם ולתת להם הדרכה
לאחר קרב אוחוד בשנת 625, מוחמד שלח כמה שליחים כמיסיונרים לשבטים שונים, לאחר שכמה אנשים הגיעו למוחמד וביקשו ממנו לשלוח מדריכים שילמדו אותם את האסלאם, אך השליחים קיבלו שוחד על ידי שני שבטי ח'וזמה, שרצו לנקום בהתנקשות בח'אלד בן-סופיאן (ראש שבט באנו לחיאן) על ידי חסידיו של מוחמד. במסע זה נהרגו מספר מיסיונרים, שמונה או על פי דיווח אחר - עשרה. אירוע זה ידוע בשם "משלחת אל ראג'י" .
במהלך "משלחת ביר מעונה" , ביולי 625, מוחמד שלח כמה מיסיונרים לבקשתם של כמה אנשים משבט באנו אמיר, אך המוסלמים נהרגו שוב כנקמה על ההתנקשות בח'אלד בן סופיאן על ידי חסידיו של מוחמד. 70 מוסלמים נהרגו במהלך משלחת זו. במהלך משלחת ח'אלד אבן אל-וואליד (באנו ג'דהימה) בינואר 630, מוחמד שלח את ח'אלד אבן וואליד להזמין את שבט באנאו ג'הימה לאסלאם. זה מוזכר בחדית 'סהיה אל-בוכארי הסוני, 5: 59: 628. [12]
למונח יש משמעויות אחרות בקוראן. בסורה (פרק) 30:25, למשל, המונח מציין את הקריאה למתים לקום ביום הדין. בקוראן, בדרך כלל מתייחסת המילה להזמנה של אללה לחיות על פי רצונו. לפיכך, כאשר נעשה שימוש במאות הראשונות של האסלאם.
לאחר מותו של מוחמד.
לאחר מותו של מוחמד בשנת 632, מהראיות ההיסטוריות הקיימות, נראה כי המוסלמים לא יצאו מיד לפעילות של דעוה - במהלך כיבושי האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית של ממלכת פרס, הם לא עסקו מעט, אם בכלל בהטפה ללא-מוסלמים מקומיים. דעוה נכנס לשימוש נרחב כמעט מאה שנה לאחר מותו של מוחמד, בעקבות התעמולה העבאסית נגד חמולת השלטון האומיית בשנות ה-20 של המאה ה-8. עם זאת, 'הדאווה העבאסית' נפסקה ברגע שהעבאסים היו בשלטון - עובדה המעידה על אופייה הפוליטי. דאעווה כפעילות מיסיונרית באמת, אם כי עדיין בתוך האומה המוסלמית, הופיעה בפלג האסמאעיליה במאות ה-9 עד ה-13. איסמאעילים, במובנים רבים, ניתן לראות כחלוצי הפעילות המיסיונרית המוסלמית המאורגנת: מבנה הדווה הממסדי והמתוחכם שלהם כמעט ולא חזר עד היום. יתר על כן, עבור האיסמאעיליס, דאווה הייתה בראש סדר העדיפויות של המדינה. הדאווה האיסמאעילית כללה הטפה פנימית בתוך אומת האסלאם וללא מוסלמים, ושילבה תאולוגיה ופוליטיקה.
בקוראן.
חשיבותה של הדעוה הודגשה מספר פעמים בקוראן:
דעווה
ווצ'קיפר
לחץ קרינה
לחץ קרינה הוא הלחץ המופעל על כל משטח החשוף לקרינה אלקטרומגנטית. אם המשטח בולע את הקרינה הפוגעת בו הלחץ שווה לצפיפות שטף האנרגיה של הפוטונים הפוגעים בו מחולק במהירות האור. אם המשטח מחזיר את הקרינה הלחץ מוכפל.
לדוגמה, צפיפות שטף האנרגיה של קרינת השמש על פני כדור הארץ היא 1,370 ואט למטר רבוע ולכן לחץ הקרינה של קרינת השמש על כדור הארץ (בהנחה שכולה נבלעת בו) הוא 4.6 מיקרו פסקל.
במרחק של יחידה אסטרונומית מהשמש לחץ הקרינה הוא כ-4.5 מיקרו פסקל כך שאם יוצרים מפרש מחומר, שמחזיר את קרינת השמש במלואה, בשטח של קילומטר מרובע, יופעל עליו כוח של כ-9 ניוטון.
גילוי.
קיומו של לחץ הקרינה נובע ממשוואות מקסוול וג'יימס קלארק מקסוול הסיק את קיומו בשנת 1871.
מדידה ניסויית ראשונה של הלחץ נעשתה בשנת 1900 על ידי פיוטר לבדב - פיזיקאי רוסי והיוותה ראייה ניסויית ראשונה לנכונותה של תורת מקסוול. בשנת 1924 בוצעו לראשונה מדידות מדויקות של לחץ אור על ידי אליס גולסן.
לחץ הקרינה הוא נמוך ביותר ולכן קשה למדידה. המדידה נעשית באמצעות מראות קטנות התלויות על חוט בריק ונחשפות לקרן אור עם צפיפות שטף אנרגיה ידועה. לחץ הקרינה מביא להטיית המראות ומידיעת קבוע הפיתול של החוט ומדידת זווית ההטיה של המראות ניתן לחשב את הכוח הפועל על המראה ועל ידי חלוקה בשטח המראות מקבלים את הלחץ הפועל עליהן.
תאוריה.
משיקולים תרמודינמים ניתן להראות שלחץ הקרינה על משטח שחשוף לקרינה אחידה בכל הכיוונים הוא שליש מצפיפות האנרגיה ליחידת נפח מחולקת במהירות האור. אם המשטח נמצא בשיווי משקל תרמודינמי עם קרינת גוף שחור בטמפרטורה T, לפי חוק סטפן-בולצמן צפיפות האנרגיה היא formula_1 ולכן הלחץ על הגוף יהיה formula_2. בתוך כוכבים כאשר הטמפרטורות יכולות להגיע למיליוני מעלות לחץ הקרינה הופך לחלק משמעותי בהתפתחות הכוכב.
מפרש שמש.
מפרש שמש הוא דרך להניע ספינות חלל או גשושית על ידי ניצול לחץ הקרינה של השמש, היינו התנע שמעביר הפוטון אל החללית.
המלחמה בסלמנדרות
המלחמה בסלמנדרות (בצ'כית Válka s mloky) הוא רומן אלגורי, שיש הקוראים אותו כספר מדע בדיוני, מאת הסופר הצ'כי קארל צ'אפק, שיצא לאור בשנת 1936.