מיסוך (מלשון מסכה, בגרמנית: Charaktermaske) הוא תופעה שבה בחברות קפיטליסטיות מרובדות, משויכים לאנשים תפקידים, בייחוד ביחסים ובסחירה בשוק. כחלק מתהליך זה, הסחורות (הן השירותים והן הטובין) נתפסים אחרת ממה שהם, מאחר שהם עוברים מיסוך (מעורפלים, מוסתרים) ביחסי משחק-התפקידים של הקונה והמוכר. מאחר שהכלכלה הקפיטליסטית היא חברה מעמדית עם סתירות פנימיות מובהקות, המיסוך של המאפיינים החברתיים האמיתיים של החליפין הכרחי כדי לשמור על תפקוד הכלכלה הקפיטליסטית והשוק. במהלך החליפין בשוק, היחסים החברתיים האמיתיים של עובד ובעל הון ממוסכים ונתפסים כאלו של צרכן ומוכר. עוד צורה של מיסוך שהכרחית לחברה הקפיטליסטית היא זו בה מוכרים, קונים וייצרנים מתנהלים בשוק תחת מעטה של סודיות ואנונימיות, שהכרחית להסתרת המניע הכלכלי האמיתי של השחקנים.
רעיון שמרכזי לביקורת של מרקס על הכלכלה המדינית הוא הערפול שמבצע חוזה העבודה שנחתם בין העובד לקפיטליסט. חוזה זה ממסך (מערפל) את הטבע המנצל של מערכת היחסים הכלכלית ביניהם. חוזה העבודה מסתיר את העובדה שהעובד לא מוכר את תוצרי העבודה שלו, אלא את כוח העבודה שלו עצמו, את היכולת האנושית לעבוד ולייצר מוצרים (הן שירותים והן סחורות). חוזה העבודה הוא המסיכה שמערפלת את הניצול הכלכלי, שנובע מההפרש שבין שווי המוצרים שהעובד מייצר בזמן עבודה נתון, לתגמול הכספי שהעובד מקבל על אותו זמן עבודה; שווי המוצרים שהעובד מייצר בזמן עבודה נתון גבוה תמיד מהתגמול הכספי שהעובד מקבל בעבור אותו זמן עבודה. הפרש זה נקרא בתאוריה של מרקס הערך העודף, ובתאוריות קפיטליסטיות, רווח.
עמימות יחסי הייצור.
בעקבות המיסוך שמתרחש בתהליך הסחירה בשוק, וכחלק מהפטישיזציה של הסחורות, לא המוכר ולא הקונה, לא מודעים או מבינים את כל העבודה אשר דרושה לייצור הסחורות (טובין ושירותים). מעבר לזה, הם גם לא מודעים לעובדים אשר עבודתם הייתה דרושה כדי לאפשר את מכירת אותן סחורות. הערך של הסחורות מיוחס למחיר השוק שלהן (שבעצמו נע מסביב לשווי העבודה שהושקע בסחורה), במקום לתהליך העבודה והייצור שהיה הכרחי בשביל למכורן.
יישומים.
תאוריית התרבות.
מאז שמרקס הציג את התאוריה שלו על הפטישיזציה של הסחורות בספרו הקפיטל, הרעיונות השונים שמרכיבים את תאוריה זו וכן ההסברים הסוציולוגים והכלכליים להם, היוו קרקע פורייה לפיתוח של תאוריות ויישומים מחקריים וניתוחים של אספקטים תרבותיים ופוליטיים אחרים של הקפיטליזם. תתי-הפרקים הבאים מהווים סקירה של יישומים ותאוריות כאלו:
מיניות מטוהרת.
במקורה, התאוריה של פטישיזם מיני, נהגתה לראשונה במאמר "פטישיזם באהבה: החיים הרגשיים של המיקרו-אורגניזמים, האינטינסיביות של הצלמים המנטליים" (1887) של אלפרד בינה. במאמרו זה, אלפרד בינה טוען כי הפטישיזציה של הסחורות היא סוג של קשר כלכלי שטעון מינית, בין אדם לסחורה; לדוגמה, בתהליך הפרסום, מייחסים תכונות אנושיות (ערכים) לסחורה, כדי לשכנע את הקונה לרכוש את הסחורות המפורסמות.
יוקרה חברתית.
ת'ורשטיין וובלן במאה ה-19, וכן אליין דה בוטון במאה ה-21, פיתחו תאוריה על סטטוס חברתי והקשר שלו ליחס שבין אנשים לסחורות. אנשים בחברה הקפיטליסטית, במטרה להימנע מחרדת הסטטוס של להשתייך למעמד החברתי הנכון, מייצרים זהות אישית (חברתית, כלכלית ותרבותית) שמוגדרת ומבוטאת באמצעות הסחורות שהם קונים. כך, כמו במקרה של המיסוך, מערכת יחסים בין אנשים, הסטטוס החברתי של האדם ביחס לאנשים אחרים, מוגדרת כמערכת יחסים של חפצים עם ערכים מהותיים.
ראיפיקציה.
ג'ורג' לוקץ', במאמרו "היסטוריה ותודעה מעמדית" (1923) התחיל ממושג הפטישיזציה של הסחורות כדי לפתח את התאוריה שלו על הריאפיקציה (התהליך הפסיכולוגי שבו אבסטרקט מומר לחפץ קונקרטי). במאמרו זה, הוא טען כי תהליך הריאפיקציה הוא אחד המכשולים המהותים בדרך לתודעה המעמדית. במאמר זה, לוקץ' טוען שכמו שבתהליך הפטישיזציה של הסחורות מיוחסים לחפצים ערכים מהותיים ונשלל מהם הקיום שלהם כתוצר של קשרים חברתיים, אותו הדבר קורה גם ביחס למבנים חברתיים, כמו המדינה, המשטרה, בתי-הספר, וכן האוניברסיטאות. המדינה נחשבת ככל-יכולה, ולא נתפשת ככזו שתלויה בקשרים החברתיים שמרכיבים אותה. לטענתו, בשביל להגיע לתודעה מעמדית, על מעמד העובדים להבין את האופן החברתי שבו נוצרים ונוצרים מחדש המבנים החברתיים על ידי הפעולה האנושית, ולהפסיק לראותם כקיימים בזכות עצמם.
תרבות תעשייתית.
בספרם "הדיאלקטיקה של הנאורות", מקס הורקהיימר ותאודור אדורנו, הציגו את התאוריה של תעשיית התרבות. תאוריה זו מתארת את התהליך שבו הדמיון האנושי (כלומר, הפעילות האומנותית, הרוחנית והאינטלקטואלית) ממוסחר כשהוא כפוף לחוקים המסחריים של הקפיטליזם. כך, כוחות המסחר מסתננים לנפש האנושית; הם מכריחים את האדם לגלם תפקיד שלא לרוחו ומונעים את ההתפתחות הנפשית והאינטלקטואלית של האדם.
מנקודת המבט של הצרכן, נראה כאילו הסחורות והשירותים התרבותיים מבטיחים אינדיוידואליות מפותחת ועשירה, בעוד המסחור המהותי שלהם פוגם בנפש האנושית, ומוביל לזה שלצרכן אין "זמן בשביל עצמו", מאחר שההאנשה המתמשכת של התפקידים התרבותיים לא מאפשרת לו להשפיע על מסלולו. בתהליך של האנשת התפקידים החברתיים, כלומר הפטישיזציה שלהם, האדם הוא צרכן פסיבי, ולא היוצר האקטיבי, של חייו. החיים המובטחים של היצירתיות האינדיבידואלית, לא מסתדרת עם מציאות החיים הקולקטיביסטית והמסחרית של התרבות הבורגנית.
נרקיסיזם של הסחורות.
במאמר משנת 2012 בשם "מפטישיזציה של הסחורות לנרקיסיזם של הסחורות", החוקרים השתמשו בתיאורית הפטישיזציה של הסחורות במטרה לחקור את ההתנהגות הפסיכולוגית של הצרכן המודרני. בהשתמשם במושג נרקיסיזם של הסחורות, הפסיכולוגים סטפן דיון ורוברט קלולי, טוענים כי צרכנים שמביאים התעניינות אתית בנוגע לייצור של הסחורות, בכל זאת מתנהגים כאילו אינם מודעים לטבע הנצלני של תנאי העבודה בהם העובדים מייצרים את הטובין והמוצרים, שנקנים בידי "הצרכן האחראי"; כך, בתרבות הקפיטליסטית של זמננו, אנשים נרקיסיסטים ביססו את השופינג (צריכה כלכלית בדמות קנייה) כדרך מקובלת חברתית להבעה של אגרסיות.
ניכור חברתי.
הפטישיזציה של הסחורות לא מזהה את העובד שייצר את אותן הסחורות כגורם לתכונות שלהן, ובכך, מנכרת אותו מפרי עמלו.
במאמרו "חברת המפגן" (1967), גי דבור מציג את התאוריה שלו בדבר המפגן (בצרפתית: le spectacle) - הערבוב המתמיד של הקפיטליזם המאוחר, תקשורת המונים ומדינה שמנצלת את הגורמים הללו. המפגן ממיר את היחסים האנושיים ליחסים מוחפצים בין צלמים, וכן ממיר יחסים בין צלמים ליחסים אנושיים; הדוגמה שדבור מביא היא הטלוויזיה, המדיום התקשורתי שבו אנשים פסיביים ומאפשרים לייצוגים של עצמם להפוך להכתבה של דרך התנהגותם. המפגן, המחזה, הוא צורת התרבות אשר מתרחשת כאשר האומנות, אמצעי הייצור התרבותיים, ממוסחרים, והערך האסתטי מומר בערך הממוסחר (ערך השוק). וכך, הביטוי האומנותי מעוצב על ידי היכולת או אי היכולת למכור אותו כסחורה.
הקפיטליזם מסדר מחדש את הצריכה האישית כדי שתתאים לעקרונות המסחריים של הסחירה בשוק; הפטישיזציה של הסחורות ממירה את הסחורה התרבותית למוצר עם חיים כלכליים משל עצמו שעצמאי מהכוונות והרצונות של האומן, כלומר, העובד שייצר את הסחורה. גי דבור המשיך את מה שמרקס חזה כבר במאה ה-19, במאמרו "הפטישיזציה של הסחורות והסודות שלה", ופיתח את הרעיונות המוצגים בו. דבור טען כי בחברה הקפיטליסטית של המאה ה-20, האינטימיות הפסיכולוגית והקשרים הבין-אישיים, וכן התכונות האישיות של הפרט, ממוסחרים והופך ל"חוויות" שאפשר לקנות ולמכור. על-כן, חברת המפגן היא הצורה העליונה של הניכור החברתי, ומאחר ובה האדם תופס את עצמו כסחורה שאפשר לקנות ולמכור.
סימן סמיוטי.
ז'אן בודריאר השתמש ברעיון הפטישיזציה של הסחורות כדי לנתח את הרגשות הסובייקטיבים של אנשים ביחס לסחורות; כלומר, הוא פיתח שיטת ניתוח של המיסטיפיקציה שהפרסום מבצע לסחורות במטרה לעודד את הקונה לרכוש את המוצר כדי לבנות את זהותו התרבותית.
קניין רוחני.
במאה ה-21, הקפיטליזם מעביר את הידע והמידע פטישיזציה והופך אותם לסחורות באמצעות הקניין הרוחני, שמיוצר בידי העובדים האינטלקטואלים, שנקראים לעיתים עובדי הצווארון הלבן.
בסיס פילוסופי.
הכלכלן מייקל פרלמן בחן את האידאולוגיה שממנה עלו זכויות הקניין הרוחני, התחום בחוק שממסחר את הידע והמידע. סמואל בוולס והרברט גינטיס ביקרו את מערכת האמונה של ההון האנושי. ידע, כאמצעי פילוסופי לחיים טובים יותר, עומד בסתירה לידע הקפיטליסטי (כסחורה והון), שמיוצר במטרה ליצור רווח והכנסה. מסחור שכזה מנכר את הידע והמידע מהאדם, מאחר שכקניין רוחני, הוא מהווה ישות כלכלית עצמאית.
ניהול הסיכון הכלכלי.