אלברטוס מגנוס (1193 או 1206, לאוינגן, שוואביה - 15 בנובמבר 1280, קלן), "אלברט הגדול" ('מגנוס'=גדול), הנודע גם בכינויים "אלברט מקלן", ""הקדוש אלברט" ו"החכם הכולל" (doctor universalis) היה נזיר וכומר גרמני דומיניקני, מראשי האסכולה הסכולסטית. הוכרז כקדוש, וכאחד ממורי הכנסייה. הוא נודע בעיקר בזכות כתביו המדעיים, ובזכות מאמציו ליצור סינתזה בין הדוקטרינה הנוצרית והפילוסופיה האריסטוטלית. היה מורו של תומאס אקווינס. אלברטוס מגנוס נחשב לאחד מגדולי הפילוסופים והתאולוגים של ימי הביניים, אשר כבר בחייו זכה למוניטין בשל הישגיו.
חייו.
אלברטוס מגנוס נולד בלאוינגן למשפחת אבירים גרמנית. בשנת 1223 הצטרף למסדר הנזירים הדומיניקנים, ובמקביל למד באוניברסיטת פדובה שבאיטליה. בשנת 1228 השלים את לימודי היסוד בתאולוגיה, והחל לשמש כמרצה בעיר קלן, ובערים נוספות בגרמניה. בתקופה זו פרסם את חיבורו החשוב הראשון, De natura boni. סביב שנת 1241 נשלח לפריס להמשך התמחות בלימודי תאולוגיה. בשנת 1245 קיבל תואר מוסמך בתאולוגיה, והיה לנזיר הדומיניקני הראשון שהחזיק בתואר זה. מאותה שנה שימש כמרצה לתאולוגיה באוניברסיטת פריס, ובמשרה זו החזיק עד שנת 1248. במהלך אותה תקופה למד אצלו תלמידו תומאס אקווינס, שמאוחר יותר נחשב לגדול הפילוסופים הנוצריים שפעלו בסוף ימי הביניים. באותן שנים השתתף מגנוס בוועדת הביקורת על התלמוד בבלי שאישרה את שריפת התלמוד בפריז. בשנת 1248 חזר ללמד בעיר קלן, מלווה בתלמידו תומאס אקווינס.
מגנוס שימש במשך חייו בתפקידים שונים שהוטלו עליו מטעם האפיפיורות ומטעם המסדר הדומיניקני. בין היתר, כיהן כראש המנזר של המסדר הדומיניקני בגרמניה (1254–1257), כבישוף של רגנסבורג (1260–1263), והטיף למסע-הצלב ברחבי הארצות הדוברות גרמנית לבקשת האפיפיור אורבנוס הרביעי (1263–1264), בתקופות שבין שליחויותיו הציבוריות, וכן במקביל אליהן, עסק במחקר, בכתיבה ובהוראה. בעשור האחרון לחייו ישב בעיקר בעיר קלן.
משנתו הפילוסופית.
מפעלו החשוב ביותר של מגנוס היה תרומתו הפילוסופית לתאולוגיה הסכולוסטית הנוצרית. לשם הבנת חשיבות משנתו יש להקדים סקירה על אודות הרקע ההיסטורי והפילוסופי שבו פעל. הסכולסטיקה הייתה שיטת חשיבה ולימוד ששלטה במנזרים בבתי-הספר הכנסייתיים במהלך ימי הביניים. בשדה התאולוגי, מגמתה של הסכולסטיקה הייתה ליצור התאמה ומיזוג בין עיקרי האמונה הנוצרית ובין המדעים החילוניים של העולם הפגני העתיק, ובפרט, עם הפילוסופיה הנאו-אפלטונית והאריסטוטלית. עד למאה ה-12 רק חלק קטן מכתביו של אריסטו היו מוכרים לעולם הנוצרי הלטיני. במהלך המאות ה-12 וה-13 העולם הנוצרי האירופי נחשף מחדש למכלול כתביו של אריסטו, וכן לפירושים שכתבו על גביהם פילוסופים מוסלמים ויהודיים, כגון אבן סינא, אבן רושד, והרמב"ם. היכרות מחודשת זו התאפשרה בזכות מפעל תרגומם ללטינית, שנעשה באותה תקופה בעיקר בספרד.
היכרות זו, שעשתה רושם רב על העולם הנוצרי, העמידה אותו בפני חשיבה זרה ומנוגדת לאמונה הנוצרית, ולפילוסופיה הניאו אפלטונית, ששלטה על לימיו של מגנוס במסורת הסכולסטית. בעקבות זאת ניצת מחדש העיסוק בהתנגשויות הקיימות בין האמת הדתית לאמת המדעית, כגון הסתירה המפורסמת בין ההשקפה האריסטוטלית בדבר קדמות העולם, ובין תפיסת הבריאה היהודית-נוצרית. הדבר הביא מחד להתפשטותן של דעות שנחשבו למינות על פי הדוגמה הנוצרית, ומאידך לחרמות על כתבי אריסטו בתחום הפיזיקה והמטפיזיקה מטעם הכנסייה.
משנתו של מגנוס הייתה פורצת דרך בכך שניסתה לראשונה להתאים את תורתו של אריסטו לעיקרי האמונה הנוצרית. בהיותו מרצה בפריס הורה בגלוי את יצירותיו של אריסטו, בשעה שאחרים חששו לגשת אליהם בשל החרם הכנסייתי שהוטל עליהם. חיבוריו של מגנוס על משנת אריסטו, מהווים דגם פרשנות נוצרי עצמאי ראשון מסוגו לתורתו. מלאכת התאמתה של תורת אריסטו לתאולוגיה הנוצרית הייתה כרוכה בנוסף ביצירת סינתזה בינה ובין הפילוסופיה הניאו אפלטונית, שהשקפתו של מגנוס נטתה אליה בבירור. עבודתו של מגנוס סללה את הדרך למיזוג הפילוסופיה האריסטוטלית אל תוך הדוקטרינה הנוצרית, וממילא לשחרורה של התאולוגיה הנוצרית מהתלות בפרשנות הערבית והיהודית לכתבי אריסטו. דגם פרשנות זה בא לידי גיבוש מלא ביצירתו התאולוגית והפילוסופית של תומאס אקווינס, תלמידו של מגנוס, אשר נתקבלה לימים כמקור התאולוגי הסמכותי העיקרי של הכנסייה הקתולית.
יצירתו.
מגנוס הותיר אחריו מספר רב של יצירות כתובות, במשרע רחב של תחומים. אוסף יצירתו השלם כולל כ-70 חיבורים, המאכלסים 23 כרכים במהדורת ליון (1651). חלק הארי של יצירתו של מגנוס נכתב בצורת פרשנות פרפרזית על כתבי אריסטו. מגנוס הספיק לכתוב פירוש על מרבית כתביו של אריסטו שהיו נגישים עבורו. מתודת עבודה זו של מגנוס, הביאה אותו לעסוק במגוון התחומים הרחב שאותם מקיף הקורפוס האריסטוטלי. אם כי מרבית כתביו (כ-30) מוקדשים לדיונים תאולוגיים, מגנוס חיבר עשרות יצירות פילוסופיות ומדעיות העוסקות בלוגיקה, באתיקה, בביולוגיה, בבוטניקה, בפסיכולוגיה, ובאנתרופולוגיה. מלבד פרשנות לדברי אריסטו, מגנוס הוסיף פרקים משלו על דבריו במקומות שבהם היה סבור כי אריסטו החסיר או שגה, בהתבסס על הידע שהצטבר מאז חתימת כתביו, או על הידע שהשיג מגנוס בזכות מחקר עצמאי. בנוסף כתב פירושים, גם כן על דרך הפרפרזה, על כתביהם של פורפיריוס, בואתיוס, פטר לומברד ("משפטים"), ואחרים. מלבד זאת, מגנוס חיבר מספר פירושים על הביבליה.
בצד יצירותיו המקוריות, קיימות מספר יצירות המיוחסות למגנוס, אך מידת האותנטיות שלהן מוטלת בספק. בין היתר מיוחסים לו חיבורים העוסקים באלכימיה, במתמטיקה, באסטרונומיה, ברפואה, ובמאגיה. בעוד שהייחוס של אחדים מחיבורים אלו למגנוס הוכח כזיוף, הרי שאמינות הייחוס של כתבים אחרים שנויה במחלוקת.
בין אלברטוס מגנוס ומלומדים יהודים.
יצירתו הפילוסופית של מגנוס הושפעה ממשנתם של הוגים יהודים, ובעיקר מהגותו של הרמב"ם. מגנוס העתיק לחיבורו פרקים שלמים מספר מורה הנבוכים של הרמב"ם, וכן הלך בעקבותיו בעניין הפרכת ההוכחות של המפרשים הערביים של אריסטו על קדמות העולם. עוד הוא מזכיר בכתביו את רבי יצחק הישראלי, וכן את ספר "מקור חיים" של רבי שלמה אבן גבירול. מאידך, יצירותיו של מגנוס היו מוכרים לחכמים יהודים מאוחרים יותר בימי הביניים, וכמה מהם אף נתרגמו לעברית בראשית המאה ה-14 על ידי רבי יהודה גור אריה (ליאוני רומנו), ועל ידי מתרגמים אחרים.
התקבלותו בעולם הנוצרי.
עוד בחייו מגנוס זכה להוקרה על מפעלו, שבאה לידי ביטוי בכינויים שנקשרו לשמו (כגון "הגדול"). לאחר מותו נקשרו סביב שמו אגדות על מעשי ניסים שנתחוללו כביכול על ידו. למשנתו הייתה השפעה מכרעת על המסורת הסכולסטית והתאולוגיה הנוצרית בדורות שלאחריו. תלמידיו, כתומאס אקווינס, ואולריך משטרסבורג, הפכו לתאולוגים המובילים של האסכולה הסכולסטית. משנתו הפילוסופית זכתה להתעניינות גם בקרב מלומדי הרנסאנס. למרות זאת, גורמים נוצרים שמרניים לא ראו בעין יפה את חדשנותו של מגנוס ושל תלמידו אקווינס שבאה לידי ביטוי באימוץ השיטה האריסטוטלית לחיק הנצרות. הדבר הצית פולמוס בעולם הנוצרי, ומגנוס נאלץ להגן על משנתו של תומאס אקווינס מפני התקפות כלפיה שהגיעו בעיקר מצד חברי המסדר הפרנציסקני. בשנת 1484 ניתן לחברי המסדר הדומיניקני אישור מטעם האפיפיורות לציין את יום פטירתו של מגנוס, מחווה השקולה לקאנוניזציה. בשנת 1931 האפיפיור פיוס האחד עשר הכריז על מגנוס כקדוש, וכאחד ממורי הכנסייה.
השגרירים (הולביין)
השגרירים הוא ציור משנת 1533 מעשה ידי הצייר האנס הולביין הבן. היצירה מוצגת כיום בגלריה הלאומית שבלונדון.
תיאור.
על רקע וילון ירוק ניצבות שתי דמויות משני עבריו של מתקן לתצוגה. על המתקן, שהמדף העליון שלו מכוסה בשטיח אוריאנטאלי, מתוארים חפצים רבים כגון סקסטנט, אצטרולב, שני גלובוסים וספרים. רצפת החדר המרוצף בלוחות שיש מבוססת על דגם רצפת מנזר וסטמינסטר.
הדמות משמאל לובשת לבוש חילוני, בעוד שהדמות הימנית לובשת בגדי כהן דת מהתקופה. הספרים על השולחן מסמלים ידע - בין דתי ובין חילוני. כמו כן על השולחן במרכז התמונה מצויים גם סמלים דתיים. ישנה מחלוקת בין המלומדים בשאלת זהותן של שתי הדמויות העומדות המתוארות ביצירה. עד שנת 1900 (פרסום ספרה של מרי הרווי: "השגרירים של הולביין היצירה והיוצר") לא הייתה ידועה זהות הדמויות. הרווי זיהתה את הדמויות וטענה כי משמאל עומד ז'אן דה דינטווי (Jean de Dinteville) שגריר צרפת לאנגליה בשנת 1533, ומימין עומד ג'ורג' דה סלב, בישוף לוו אשר ביקר בלונדון באביב באותה שנה. לפי דעה אחרת, שהועלתה בשנת 2003, משמאל אכן עומד דה דנטווי, אולם מימין עומד אחיו הבכור, פרנסואה דה דינטווי, בישוף אוקסר. דה דינטווי היה שגריר צרפת ברומא בין השנים 1531 - 1533, והיה ידוע בתמיכתו באמנויות ובמדע. הצעה זו מתבססת על רשימת מלאי של שאטו דה פוליסי משנת 1589, בה הייתה התמונה, אולם הצעה זו אינה מתיישבת עם גילאי הדמויות המופיעים על ספר וסכין לצד הדמויות בתמונה.