בשנת - 1884 התפרסמה "האנציקלופדיה הראשונה לעבודות המחט", של תרז דה דילמונט שני הפרקים הראשונים מוקדשים לתפירה, הפרק השלישי מוקדש לתיקונים כל כך טובים שלמעשה לימדו לשחזר את הקטעים הבלויים או הקרועים. הפרק האחרון מוקדש לניקוי נכון של בדים שונים.
ביפן קיימת מסורת של תיקון בגדים בהטלאה והידוק הטלאי בתפירה דרך כל השכבות. בצורה זו בגדים עברו מדור לדור. בגדים שתוקנו כך נקראים בורו (Boro).
מיחזור משביח במאה ה-20 והמאה ה-21.
בארצות הברית ב-1921, אתל בולטון (Ethel Bolton) וואווה קו (Eva Coe) הוציאו לאור את הספר האמריקאי הראשון על דוגמיות הריקמה, במבוא הספר הן מצרות על כך שכבר בתקופה כה צעירה של אמריקה, החטא הלאומי של ראוותנות גרם לכך שלא חינכו את הצעירים באמנות התיקונים והשימור וכי בארצות אחרות בנות למדו לחקות אריגים ברקמה כך שלאחר התיקון לא רואים שתוקן.
בארצות הברית הפסיקו בשלהי המאה ה-19 להוביל מזון בחביות והתחילו להובילם בשקי בד. בשנות ה-1930 עבר העולם את תקופת "השפל הגדול". מיליוני אנשים איבדו את חסכונותיהם ואת מקורות הפרנסה שלהם, ולאנשים לא נותר כסף לקניית מזון או בגדים. עם תחילת השפל הגדול, בשנים 1933-1929, כשראו בחברות המזון שאנשים משתמשים בשקים לתפירה, הדפיסו כל מיני ציורים צבעוניים על השקים. חברות הטבק, ניצלו את המצב והדפיסו תגיות ממשי שנארזו לתוך קופסאות הסיגריות, הנשים חשקו בהן לקישוטים של שמיכות הטלאים וכריות, התגיות הללן השפיעו על הנשים לקנות את קופסאות הסיגריות לבעליהן. תקופה זו הובילה להמצאת חלופות זולות לקישוטי בגדים, כגון "תחרת השפל הגדול". הזמנים היו קשים, ולא היה כסף למותרות, נשים שרצו בכל זאת לקשט וליחד מעט את בגדיהן התחילו לרקום על הבדים המשובצים הזולים עם חוטי תפירה או רקמה ויצרו את תחרת השפל הגדול.
עם קום מדינת ישראל, נפוץ בארץ השיר "גלגוליו של מעיל" מאת קדיה מולודובסקי.
ספרים להוראת תפירה ומלאכות יד תמיד כללו פרק או שניים העוסקים בתיקון ושימור הבגדים. למשל בסדרת ספרי הוראה "למד את עצמך"שיצאו בהוצאת האוניברסיטאות הבריטיות בספר "למד את עצמך תפירת בגדים" ("Teach Yourself Dressmaking"), שיצא לאור ב־1939, מוקדשים שלושה פרקים ל"חידוש ועיצוב מחדש" של סריגים, טיפול בהם ותיקון בגדים בכלל.
במלחמת העולם השנייה חיילים בריטיים נשאו עמם ערכת תפירה, של מחטים, חוטים, כפתורים ומספריים שזכתה לכינוי 'עקרת בית' (Housewife). ממשלת בריטניה הכריזה על הקצבת בגדים ובדים וקידמה תיקוני בגדים במבצע 'הסתפק במה שיש ותקן' (Make do and Mend). הם פרסמו חוברות על שימור, תיקון ושינוי ייעוד חומר הבגד, אך החוברות לא התקבלו באהדה כי לחלק מהנשים לא היה זמן לתיקונים אלו או שכבר עשו זאת.
אילה רז חוקרת הלבוש הישראלי, כותבת בספרה 'חליפות העתים מאה שנות אופנה בישראל' שתחת המנדט הבריטי הוקמה בארץ ישראל 'תוכנית תועלת' שנבחרה על ידי המשק העברי כדי להתמודד עם המחסור בחומרי גלם בזמן המלחמה. היא מוסיפה שבגלל המחסור באריגים לתפירת שמלות וחליפות בזמן המלחמה התחילו נשות העיר להשתמש בבדי ריפוד שניתן היה לקנות ללא הקצבה.
במחזמר, שהפך גם לסרט, "צלילי המוסיקה", מסופר על משפחת פון טראפ האוסטרית. האב האלמן מעסיק את הנזירה והמחנכת מריה והיא תופרת לילדים בגדים מהוילונות. באחת מההופעות של המחזמר בארצות הברית, נשאלה רוזמארי פון טראפ האם אכן מריה תפרה להם בגדים מוילונות והיא אישרה זאת.
בשנת תש"ח פרסמה מחלקת ההדרכה של ויצו ישראל את הספר "כך נבשל", 218 עמודים של מתכונים לבישול. אחרי זה, בעמוד 219, מופיע "מדריך למשק הבית" בעריכת מינה מאיר ומלי הורוביץ. לאחר הוראות ניקוי לבית בין העמודים 249–257 ישנם פרקים על 'הלבוש ודרכי הטיפול בו', הוראות לניקוי נכון של בדים שונים ואפילו 'כיצד גונזים את הבגדים מעונה לעונה'. ופרק וטבלה של "סוגי הכתמים ודרך סילוקם".
בספר "McCall,s Sewing in Colour" שיצא לאור בשנת 1964 מוקדש פרק מיוחד ל"תיקון, שינוי, עיצוב ועשיה מחדש".
את מכנסי הג'ינס הראשונים תפרו הממציאים שלהם כך שיהיו עמידים וחזקים. אנשי האופנה שמיצרים כעת מכנסיים ובגדים אחרים מג'ינס ממשיכים ליצרם מבד קשה ועמיד, כיון שלובשיהם הראשונים המשיכו ללבוש אותם גם עם קרעים ושפשופים שקרו תוך כדי עבודתם הקשה, מוכרים כיום מכנסים חדשים עם קרעים וחורים שנעשו בכוונה. מכנסי הגינס כה עמידים שהם ממוחזרים לאחר השימוש לכל מיני פריטים אופנתיים, חלקם הופכים לבגדים אחרים, חלקם הופכים לתיקים, שמיכות שטיחים אמנות, ועוד.
עם גידול המודעות לבעיות של הבגדים הנזרקים התחילו חברות אופנה גדולות להציע שלקוחות יחזירו להן את הבגדים שכבר אינם חפצים בהם, למשל חברת LEVY פתחה אתר Levy`s Secondhand שבו היא מוכרת ג'ינסים וינטג' ויד שנייה, אותם היא רכשה מלקוחות או חנויות וינטג'.
בספר The Illustrated History of TEXTILES שחלקו כתוב כ'מדריך לאספן' יש פרק העוסק ב'טיפול באוסף' כתוב על בגדים, שטיחים וחפצי בד היסטוריים שונים שנפגמו וכיצד שומרו או תוקנו. המפורסם מכולם הוא 'תכריך טורינו' (The Turin Shroud).
שעת החירום האקולוגית מחיבת את כל האנושות לעצור את זריקת הבגדים, דבר ראשון יש לתקן כל בגד שנקנה או נעשה. לא רק מפני שזה נעים לשמור על בגד נוח או אהוב, ולא רק מפני שחבל לזרוק משהו ששילמת עליו אלא מבחינה אקולוגית תיקון הבגד ולבישתו לתקופות ארוכות יותר מפחית את כמות האשפה בעולם. בגדים נלבשים בשנים באחרונות רק כ-7–10 פעמים - כמחצית הפעמים שהם נלבשו לפני כ-15 שנה. יחד עם זאת נפוצה גם החלפת בגדים עם חברות, או מכירת בגדים לא רצויים לחנויות יד שנייה וקניית בגדים יד שנייה. בסוף שנת 2020 זה הפך אפילו למעשה אופנתי, עד שנשים מתגאות בקניית ביגוד יד שנייה.
בספר "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת" מאת אסתר קל, ישנו הפרק "השמלה הירוקה", בו היא מתלוננת על כך שהיא ירשה שמלה שהייתה של אמה, עברה לאחותה הגדולה וכעת היא שלה. השמלה מכוערת בעיניה, צוארונה גדול ומתחתיו קשור סרט פרפר השרוולים אינם קצרים ואינם שלושת רבעי. המספרת לוקחת את השמלה לחברתה הטובה. שמציעה לגזור את השרוולים, הצוארון וסרט הפרפר, אחר הן רוקמות רקמה תימנית סביב פתח הצוואר וסביב פתחי הזרוע השמלה הושבחה והמספרת מרוצה ממנה. בפרק 'בגדי חורף' מסופר על היום בו מחליפים בארונות את בגדי קיץ בבגדי חורף, וכיצד ומה עושים בבגדים המועברים מילד אחד לאחר.
אם הבגד אינו בר תיקון שכמות שהי יש הרבה דרכים לשנות לחדש ואף להשביח אותו, למעשה אין סוף לדמיון היצירתי של משביחי הבגדים. אתר הצילומים Pinterest גדוש בצילומים של בגדים מושבחים' בצורות שונות, ביניהן יש יוצרות שמראות את הבגד לפני השינוי ואחרי השינוי. קשה לסקור את הדרכים הרבות בהן אנשים משביחים את הבגדים, אפשר רק לתת כמה דוגמאות מהנפוצות ביותר.
בספר לבני העשרה 'בוטיק בבית' שכתבה שולמית הרטל ב-1970, שכולו מלא רעיונות יצירה ומיחזור חומרים שונים, יש פרק 'גם אני באופנה' המעלה רעיונות מיחזור בגדים שקטנים או התבלו למשהו חדש.
חיבור שני בגדים שניזקו לבגד אחד, למשל חולצה ששרווליה הוכתמו עם שרוולים מחולצה שחלק הגוף שבה הוכתם או נקרע.
מיחזור משביח די נפוץ לבגדים הוא הפיכת מכנסיים לחצאית, פותחים את התפר האמצעי מקפלים זה על זה את החלקים התחתוניים ותופרים. שינוי נפוץ אחר הוא חיבור של חלקים מכמה בגדים.
חלוקים ישנים, הם לרוב חתוכים די ישר וללא מתפרים לכן יש אפשרויות ליצור מהם שמלות, חצאיות וחולצות תואמות ועוד.
יוצרים רבים מנסים להשביח בגדים והופכים אותם ליצירת אמנות על ידי רקמה, הטלאה, כיווצים, גזירות ועוד.
בניו יורק הוקם ב־2014 מערך מיוחד שמטפל בכל החומרים שחברות האופנה זורקות ולא מוכרות כגון בדים שצבעם לא ענה על דרישות המעצבים, קצוות בדים שנחתכו מהם דוגמיות, דוגמיות שניסו עליהן תכים, כפתורים או קטעי רקמה וכדומה. המערך הזה מטפל במיון ופירוק הדוגמיות. ממיין לחומרים שונים ומעמידם לרשות האופנאים ותלמידי אופנה, במקום שיקנו בדים חדשים. המיון לחומרי הבסיס מאפשר להפוך חלק מה'פסולת' הזו לחמרי בידוד או מילוי לבגדים ושמיכות, חלק מועבר לחנויות שמוכרות חומרים לבעלי מלאכה שונים או לחוגי יצירה. לכל חומר מנסים למצוא שימוש.
באוניברסיטאות ומכללות לעיצוב ולאופנה, מתחילים ללמד מיחזור בגדים. בקנדה הוקמה השנה תוכנית מחקר פדרלית שחוקרת כיצד להפחית את הנזקים הסביבתיים של תעשיית הטקסטיל. במסגרת זו הפרופסוריות ג'ניפר רייט (Jennifer Wright) ומרדית ג'ונס (Meredith Jones) של מכללת פנשאו (Fanshawe College) בלונדון אונטריו, הקימו בית מלאכה-מעבדת מחקר למיחזור משביח לבגדים. הם נתנו לו שם מותג בשם WORTH שמשמעותו באנגלית היא ערכי, שווה, ראוי וכדאי ועיצבו תגית עם הסבר על מהות המוצר ותכליתו. הן מעצבות בגדים, תיקים, צעצועים, שטיחי בית ועוד מוצרים. הן השתדלו לפתח שיטות עבודה שבהן אף חלקיק בד, כפתור או רוכסן לא ייזרקו. לדבריהן הן הצליחו להפחית את מחיר הייצור מחדש באופן ניכר וכדאי לתעשייה.
המיחזור בכללו הוא צורך אקולוגי, אך הוא הפך לפוליטי בגלל כוחות הכלכלה שמפסידים בזמן השינוי בהרגלי הצריכה ההכרחיים. יש נשים יוצרות שמשתמשות במיחזור משביח לבגדים גם כבמה לדעות על דיכוי אתני או על רצונן לשוב ולהתלבש בצורה המסורתית שלהן. כיון שתעשיית הביגוד המערבית, גרמה לאנשים לוותר על תלבושותיהם ולהתלבש בצורה 'מערבית'. היוצרת ג'סטין וודס (Justin Woods) בקנדה משתמשת במיחזור בגדים מערביים לריקמה משולבת בחרוזים על בגד 'מערבי' כד להראות ולבטא דגמים וצבעוניות שבטית.