בתחילת 1936 התכנסה ועדת הסמל בפורום רחב, שכלל שלושה אנשי מקצוע נוספים (מהנדס, אדריכל ואמן), לדון בהצעות שהתקבלו. הוועדה לא מצאה סמל הראוי לבחירתה, אך התרשמה מהצעה שהגישה האמנית אסתר ברלין-יואל, אשתו של הרופא חיים ברלין. התקבלה החלטה להטיל את מלאכת עיצוב הסמל על ברלין, וזאת על פי דגשים שייתנו חברי הוועדה ואנשי המקצוע. בהתאם לדגשים שקיבלה הכינה ברלין מספר תרשימים ובהם ניכר שילוב בין נוף ההר לים וכן ביטוי גרפי לשלום. ביטוי לטבעה העירוני של העיר באותם הימים נעדר מהתרשימים והושם דגש על האווירה בעיר, כפי שבאה לידי ביטוי בנמל חיפה, הר הכרמל והים התיכון.
ב-22 באפריל 1936 התכנסה הוועדה לישיבתה האחרונה כדי לדון בהצעותיה של ברלין. הסמל שהומלץ על ידי שלושת אנשי המקצוע שהנחו את ברלין אושר על ידי הוועדה וב-22 ביוני אושרר גם במועצת העירייה.
משמעות הסמל.
בשנים שחלפו מאז החל השימוש בסמל הייתה משמעות מרכיביו לא ברורה לרבים מתושבי העיר. שבתי לוי, ראש העיר שהחליף את שוכרי בתפקידו נדרש לכך:
שני המגדלים המופיעים במרכז הסמל מתוארים בדבריו של לוי כמגדלורים של נמל חיפה, ואולם יש המייחסים את שני המגדלים לצריחים שנבנו בשנות העשרים של המאה ה-18 בתקופת השלטון העות'מאני בכניסה לנמל של "חיפה הישנה" כדי להגן עליו מפני התקפות שודדי ים (חיפה אף נודעה בתקופה זו בשם "הנמל של שני המגדלים"), ויש המייחסים מגדלים אלו לשני השערים שבנה דאהר אל-עומר כחלק מהחומה של "חיפה החדשה" בשנות השישים של אותה מאה.
בדבריו על חלקו העליון של הסמל מתייחס לוי גם למבצר שהקים דאהר אל-עומר במעלה "חיפה החדשה" במאה ה-18 ולניגוד שמביא עמו ענף הזית כסמל לשלום. יש הטוענים שעוד בתכנון הסמל המקורי הייתה הכוונה באיור המבצר כסמל לשלום, שכן שמו המקורי בערבית היה "בורג' א-סלאם", כלומר "מבצר השלום".
על החשיבות הרבה אשר ניתנה למרכיב השלום בסמל ניתן ללמוד גם מהעובדה שבקלף המתנוסס בתחתית הסמל נכתב שם העיר בשלוש שפות: אנגלית, ערבית ועברית. בסמל המקורי שנתקבל ב-1936 הופיע השם באנגלית במרכז הקלף. בשנת 1948, בתום מלחמת העצמאות, הועבר השם בעברית למרכז הקלף והשם באנגלית הוסט לשמאל. את הסמל בצורתו שקדמה לשינוי ניתן לראות היום מעל לקשת הגדולה בחזית בית העירייה בשכונת הדר הכרמל. זהו השינוי היחידי שנעשה בסמל מאז 1936.
דגל העיר ותוספות לסמל המקורי.
עיריית חיפה עושה כיום שימוש בדגל בו מופיע סמל העיר בצבע במרכז דגל שצבעו תכלת.
בנובמבר 2010 חשפה עיריית חיפה סמליל ממותג הכולל את הכיתוב "עיריית חיפה" בעברית במרכזו, את סמל העיר בצד שמאל ואובייקט גרפי מצד ימין למעלה הבנוים מפסים בצבעים תכלת, כחול וירוק המסמלים את כחול הים של המפרץ, השמים כסמל למעוף וחזון ואת הר הכרמל והטבע, בהתאמה. הסמליל מופיע בפרסומים ברחבי העיר ובאמצעי התקשורת השונים. עיצוב הסמליל נעשה על ידי המעצבת סיון דרמון. בנוסף לשימוש בסמליל הממותג, מופיע בפרסומים שונים של העירייה סמליל קו רקיע של העיר. סמליל ממותג הכולל את סמל העיר המקורי וכן סמליל קו רקיע הם שני מאפיינים שאימצה חיפה מתל אביב ומערים נוספות בארץ שהלכו בעקבותיה.
בינואר 2019 פורסם כי ראש העיר החדשה עינת קליש- רותם החליטה לבטל את הסמליל מ-2010, ובפרסומי העירייה החל להופיע סמל העיר הוותיק ולצידו הכיתוב עיריית חיפה בשלוש השפות בעיצוב מחודש
פאוול וויצ'כובסקי
פאוול וויצ'כובסקי (בפולנית: Paweł Wojciechowski; נולד ב-6 ביוני 1989 בבידגושץ') הוא אתלט פולני, הוא אלוף עולם (טגו 2011) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה.
הישגו המשמעותי הראשון של וויצ'כובסקי היה באליפות העולם באתלטיקה לנוער, שנערכה בעיר הולדתו בידגושץ' ב-2008. לעיני הקהל הביתי, זכה וויצ'כובסקי במדליית הכסף. עם זאת, הישגיו באותה העת היו נמוכים מכדי שיוכל להשתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2008) או באליפות העולם שנערכה בברלין ב-2009.
הפריצה הגדולה של וויצ'כובסקי התרחשה במהלך שנת 2011. במרץ אותה שנה סיים במקום הרביעי באליפות אירופה באתלטיקה באולם, כאשר רק פסילה מוקדמת באחת מהקפיצות הראשונות היא שהפרידה בינו לבין מדליית הארד. ביולי אותה שנה זכה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באוסטרבה, לאחר שקפץ לגובה של 5.70 מטר, שהיה לשיאו האישי. בתחרות שנערכה בשצ'צ'ין כחודש לאחר מכן, לקראת אליפות העולם, שיפר וויצ'כובסקי את שיאו בלא פחות מ-21 ס"מ, והעמידו על 5.91 מ'. תוצאה זו הייתה גם התוצאה הטובה ביותר שהשיג קופץ כלשהו במהלך אותה שנה. באליפות העולם שנערכה זמן קצר לאחר מכן בטגו, קפץ וויצ'כובסקי לגובה של 5.90 מ', זכה במדליית הזהב והוכתר כאלוף העולם.
באליפות אירופה באולם שנערכה בשנת 2019 בגלאזגו, הוא זכה במדליית הזהב בשיא אישי של 5.90 מטר, לפני בן ארצו פיוטר ליסק שקבע תוצאה של 5.85 מטר.
ביטול כלי מהיכנו
איסור ביטול כלי מהיכנו (ביטול היתר הטלטול שהיה בכלי לכתחילה) הוא איסור שבת שנאסר מדברי חכמים מפני שהוא כסותר, ויש האומרים משום שהוא כבונה.
פעולה ההופכת כלי המותר בטלטול בשבת למוקצה, אסורה. יצירת כלי, היא יצירת מוצר שבעזרתו יוכלו לבצע פעולות, ואסורה משום "בונה". עשיית פגם בכלי כך שלא יוכלו לבצע את הפעולה לה הוא נועד, אסורה משום "סותר" (ההפך מבונה). "ביטול כלי מהיכנו" דומה לסותר שכן עכשיו לא ניתן לבצע בכלי פעולה (טילטול) שניתן היה לבצע קודם לכן.
רש"י אומר שמניעת האפשרות לטלטל את הכלי בשבת, היא כאילו חיבורו לקרקע בטיט, ולכן ביטול כלי מהיכנו, אסור משום בונה.
מקור הדין.
משנה זו פורשה על ידי רב חסדא (ולפי פרשנותו של רב יוסף) שהאיסור להניח כלי תחת הנר כדי שהשמן יטוף לתוכו הוא מפני שבכך הוא מבטל את הכלי מ"היכנו" - ממה שהיה מוכן ומוכשר לכך לפני ההנחה, הוא גורם לכלי להיות בסיס לדבר האסור ולהאסר בטלטול ומבטלו מתשמישו הקודם דבר שנחשב ל"סתירה" רוחנית חלקית שכן הוא סותר ומבטל את הכלי ממצבו הקודם.
עם זאת, איסור זה מוגבל כאשר מכין אדם כלי כדי להניח בו טבל, וחבית של טבל שנשברה מביא כלי אחר ומביא תחתיה. רב יוסף הסביר את הסיבה לכך בכך שטבל שונה כי "אם תקנו מתוקן". לפי התוספות הכוונה היא שמכיוון שיש אפשרות תאורטית שהאיסור יותר והכלי לא יהיה מוקצה, למרות שהדבר אסור (שהרי תיקון טבל בשבת על ידי הפרשת תרומות ומעשרות הוא איסור), מכיוון שאם הדבר יֵָעָשֶה, אין הכנת הכלי להניח בו את טבל נחשבת ל"ביטול" גמור מהיכנו. התוספות מסבירים כי שונה הדבר מאשר האופן הרגיל הכנת כלי לדבר האסור מכיוון שיכול להוציא אותו ממנו באיסור, כי שם אין כלל היתר לכלי במצבו העכשווי שמונח בו הטבל, לעומת זאת כאן מדובר באופן שבו האיסור יותר בעקיפין ללא שיסירו. הט"ז מרחיב ומבאר כי שם עובר על איסור אחר כך שלא יחול איסור "טלטול" כלל, אבל אם יזיז את הכלי באיסור טלטול, לא יבטל בכך את הבעיה שביטל כלי מהיכנו, שהרי למעשה נשאר האיסור טלטול לכתחילה.
הרשב"א מפרש את דבריו של רב יוסף באופן שונה; לדבריו לא מדובר ב"סיבה" להיתר אלא ב"סימן" להיתר. הוא מסביר שאיסור שקיימת אפשרות להתירו הוא איסור קלוש, מכיוון שהטבל יותר בפעולה קלה נמצא שגם הבסיס למוקצה אינו חמור.
להלכה.
להלכה נפסק כדעת רב חסדא. התוספות מוכיחים כי דעה זו של רב חסדא היא בעצם הדעה הרווחת בכל התלמוד מכך שהתלמוד מקשה מהלכה זו על אמוראים אחרים, אף כאלו שהיו לפני רב חסדא (כמו רב הונא) ואפילו רב. כך גם נפסק ברמב"ם.
ביטול כלי מהיכנו למשך חלק מהשבת כשידוע שיותר אחריה, למשל הכנת כלי להיות גרף של רעי באופן שכשיתמלא יהיה מותר להוציאו החוצה, מותר
הלכה למעשה.
לפי איסור זה, אסר להכין דלי מים בשבת מתחת למזגן הנוטף מים, או חור בתקרה הנוטף מים, מכיוון שהמים הם "נולד" ואסורים בטלטול וכמובן שגם הכלי הופך להיות אסור בכך ודבר זה הוא ביטול כלי מהיכנו, בנוסף אסור לנגב מים רבים במגבת, מכיוון שבכך הוא מבטל אותה מהיכנה שהרי יהיה אסור לטלטול מחשש לסחיטה, אך לפי חידושו של הפני יהושע לא כן מגבת או טישיו המיועד לניגוב וזהו היכנו, אך יש שאסרו גם כלי המיוחד לכך.
מלקולם לורי
המשבר האימפריאלי בארץ ישראל
המאה השלישית לספירה בארץ ישראל (פרובינקיה סוריה-פלשתינה של האימפריה הרומית) עמדה בסימן משבר כלכלי, פוליטי, חברתי ותרבותי, כחלק בלתי נפרד מהמשבר האימפריאלי שפקד את האימפריה הרומית בין השנים 235-284.
ממדי המשבר בפרובינקיה עצמה נתונים בוויכוח בין חוקרים, ויש מהם שאף מציינים את התקופה דווקא כימי השתקמות ואף פריחה. בתקופה זו הונחה התשתית לעריכתו של התלמוד הירושלמי.
תקופה זו התאפיינה בירידת הסמכות הנשיאותית, לאחר פטירתו של רבי יהודה הנשיא, ומנגד בעליית כוחם של החכמים, כגון רבי יוחנן בר נפחא.
רקע.
משך התקופה בין השנים 235 ו-284 לספירה, בין רצח הקיסר אלכסנדר סוורוס לבין עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס. זכה למספר כינויים בהיסטוריה הרומית כמו "תקופת המשבר האימפריאלי", "תקופת האנרכיה" או "האנרכיה הצבאית". יש המכנים את התקופה בשם "עידן הקיסרים המצביאים", מכיוון שהתופעה הבולטת בה הייתה המאבק בין המצביאים הרומיים על כס השלטון.
בזה אחר זה עלו לשלטון ברומא עשרים קיסרים, כשנתיים וחצי בממוצע לכל שליט. חלקם נרצחו וחלקם הודחו. ופרט להם נמנו שותפים לשלטון שמינו הקיסרים ושורה ארוכה של "טוענים לכתר", אשר משלו בפרקי זמן קצרים על חלקי האימפריה השונים.