לא ברור מתי בדיוק הוקם המנזר. אחת הדעות היא כי הארכיבישוף סבאה (1175 - 14 בינואר 1235) היה בחיים כאשר האתר הפך למטוה (קרקע בבעלות ומנוהלת על ידי מנזר) של מנזר ז'יצ'ה, שבאותה תקופה היה מקום המושב של הארכיבישופות הסרבית. הארכיבישוף ארסניי הראשון בנה את כנסיית השליחים הקדושים, כיוון שרצה שמקום מושבה של הכנסייה הסרבית יהיה באזור בטוח וקרוב למרכז המדינה, וב-1250 לערך הוא הורה לקשט אותה. הארכיבישוף ניקודים הראשון בנה את כנסיית דמטריוס הקדוש ב-1320 מצפון לכנסיית השליחים, ומספר שנים לאחר מכן בנה יורשו, הארכיבישוף דנילו השני, את כנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה מדרום לכנסיית השליחים, ודרומית לאחרונה הוא הקים את כנסיית ניקולאס הקדוש. בתקופתו של הארכיבישוף יואנקיי השני, בערך ב-1345, הוספו הפרסקאות לכנסיית דמטריוס שקודם לכן לא הייתה מקושטת. במהלך המאה ה-14 בוצעו שינויים קטנים בכנסיית השליחים, כך שחלקים מסוימים קושטו בתקופה מאוחרת יותר. בין המאה ה-13 למאה ה-15, וכן במאה ה-17, נקברו הפטריארכים והארכיבישוף הסרבים מפץ' בכנסיות אלה.
עבודות השיקום של המתחם החלו ביוני 2006 ונמשכו עד נובמבר של אותה שנה. המטרה העיקרית הייתה להגן על המתחם מפני פגעי מזג האוויר, וכן לתקן את הקירות הפנימיים והחיצוניים. בחזית הצפונית של כנסיית דמטריוס הקדוש נחשפו שני פרסקאות של מלכה ושל אציל סרביים, שקודם לכן היו מוסתרים. ב-13 ביולי 2006 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית כחלק מהרחבת ההכרזה של מנזר דצ'אני, ויחד עם שני אתרים נוספים שנוספו להכרזה, הוכר כאתר בסיכון בשל המחלוקות והמאבקים בקוסובו.
המתחם.
שלוש מהכנסיות - כנסיית השליחים הקדושים, כנסיית דמטריוס הקדוש וכנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה - נבנו בסמוך זו לזו והן מחוברות בנרתקס משותף, המעניק להן מראה של מבנה בודד הנושא שלוש כיפות. בכל אחת משלוש הכנסיות פרסקאות עשירים. קפלת ניקולאס הקדוש שוכנת במרחק מה מיתר שלוש הכנסיות. בעבר היו הכנסיות חלק ממתחם נזירי גדול, שהוקף בחומה ובה חמישה מגדלים. החומה ובה מגדל הנישא מעל השער נותרה במקומה, אך מבני המתחם החילוניים לא שרדו. בסביבת המתחם קמו כנסיות קטנות ומקומות פרישה רבים, ומקור שם העיר והמתחם "פץ'", במילה הסלאבית העתיקה שמשמעותה מערה. שטחו של השטח המוכרז הוא 15.3 דונם והוא חופף לשטח המתחם המוקף בחומה. סביבו שטח חיץ גדול בהרבה המשתרע על פני קילומטר רבוע.
הכנסייה המרכזית, כנסיית השליחים הקדושים, הוקמה בעשור השלישי של המאה ה-13, לפי עקרונות התכנון של אסכולת ראס. היא נבנתה מאבן, ויש בה ספינה בודדת וכיפה. כנסיית דמטריוס הקדוש הוקמה בתחילת המאה ה-14 מצפון ובצמוד לקודמתה. היא הוקמה מאבן ומלבנים, גם בכנסייה זו ספינה בודדת וכיפה אך היא קטנה משכנתה. ב-1328 הוקמה כנסיית הבתולה הקדושה מצידה הדרומי של כנסיית השליחים ובאותה עת הוקם גם הנרתקס המחבר בין השלוש. חללו המרכזי של הנרתקס מקורה בקמרון חבית, ומשני צדדיו של חלל זה שני מעברים. בעבר הייתה קבועה ארקאדה בצידו המערבי, אך פתחיה נחסמו במשך השנים.
מנזר ויסוקי דצ'אני
מנזר ויסוקי דצ'אני (בסרבית: Манастир Високи Дечани או Manastir Visoki Dečani - "מנזר דצ'אני עילית") הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי גדול השוכן באזור מטוחיה שבחבל קוסובו, במרחק 12 קילומטרים דרומית לעיר פץ'. הקתוליקון של המנזר הוא הכנסייה הגדולה ביותר שנבנתה בבלקן בימי הביניים, ובה נמצאים פרסקאות גדולים ומשומרים היטב. המנזר שוכן בחורש ערמונים בעמק הנהר ביסטירצה, והוא מוקף בהרים בהרים ויערות. לאורך ההיסטוריה שלו היה המנזר מרכז רוחני ואמנותי פעיל, ובשנת 2004 הוכר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
לפי מגילה שנכתבה ב-1330, הוקם המנזר הוקם בין השנים 1335-1327, והמבנה נועד לשמש כמאוזולאום למלך הסרבי סטפאן דצ'אנסקי (Stefan Dečanski). האדריכל היה פרה ויטה (Fra Vita)
מאסיזי, נזיר פרנסציקני מקוטור, כיום במונטנגרו. המלך נפטר ב-1328, לפני שהעבודות הושלמו והוא נטמן במקום. הבנייה, הריהוט והעיטורים המשיכו בפיקוחו של בנו סטפאן דושאן (Stefan Dušan), למעט הפרקסאות שציורם המשיך. המקום ידע פריחה במחצית השנייה של המאה ה-16, וצייר המנזר לונגין, בילה שני עשורים מחייו בציור הפרסקאות שגולת הכותרת שלהן היא באלה המוקדשים למלך סטפאן דצ'אנסקי ולסצנות מחייו. בסוף המאה ה-17 בזזו הטורקים העות'מאנים את המנזר, אך לא הסבו נזק לפרסקאות. במאה ה-19 המבנה חודש, ושני איקונוסטזיסים חדשים הוצבו בקפלות הצד.
משהוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית ב-2004 ציין ארגון אונסק"ו, בין היתר, כי:
האתר הוסף בשנת 2006 לרשימת אתרי המורשת העולמית המצויים בסיכון בגלל חשש מנזקים שייגרמו בעקבות המתח הבין-עדתי השורר באזור, והוא נשמר על ידי כוח מיוחד מטעם נאט"ו. ב-30 במרץ 2007 נשמעו קולות פיצוץ בקרבת המנזר. קיומו של הפיצוץ אושר על ידי מקורות סרביים ובינלאומיים. הבישוף תאודוסיי, המנהל את המקום, טען כי התקרית הייתה התקפה באמצעות רימון יד שנועדה לשלוח מסר מאיים לנזירים ולכוחות נאט"ו.
בשנים האחרונות מתגוררים במנזר כשלושים נזירים העוסקים במגוון פעולות מסורתיות כמו גילוף עץ, ציור איקונות, פרסומי ספרים ועבודה מיסיונרית. הטקסים במנזר מתנהלים לפי הטיפיקון של הר אתוס.
המבנה.
תוכניתו של המנזר אופיינית לאדריכלות הכנסייתית הסרבית של המאה ה-12, וחומת המנזר החיצונית מקיפה את כל מבניו. הקתוליקון ניצב במרכז המתחם ופונה מזרחה ומערבה, ויתר מבני המנזר - אזור המגורים, המטבח, חדר האוכל ומגורי אב המנזר - הוקמו לאורך צדדיה המערביים והצפוניים של החומה. מבין כל המבנים האלה רק המגדל שמעל לשער המערבי וחדר האוכל ההיסטורי שמרו על צביונם ההיסטורי, ואילו יתר המבנים שונו עם השנים.
כנסיית המנזר, המוקדשת לעליית ישו השמיימה, נבנתה מגושי שיש בצבע אדום-סגול וצהוב בהיר וכן משוהם. הכנסייה ידועה בשל גודלה ובשל סגנון בנייתה המשלב אלמנטים רומנסקיים וגותיים מוקדמים. בצידה המערבי נרתקס שלו שלוש קשתות, לאחריו חמישה מעברים, ובקצה המזרחי שלושה מעברים המסתיימים באפסיס. גולת הכותרת של הכנסייה הם הפרסקאות הרבים שהשתמרו בה במצב מצוין, והם מתארים באופן כרונולוגי את תולדות הנצרות מהבריאה ועד המאה ה-1. במבנה למעלה מאלף ציורי דמויות המכסות את כל קירותיו, והמתחלקים לפי נושאים (בישופים, נביאים, מלאכים, מחזור חייה של הבתולה וכו'); ואילו בכיפה נראה "ישו המלך". מלבד הפרסקאות נמצאים בכנסייה גם טמפלון אבן מקורי מהמאה ה-14, כסאו של ההגמון המקומי מ-1335 וסרקופג העץ המגולף של המלך סטפן דצ'אנסקי מ-1340. רצפת השיש המקורית נשמרה גם היא. בית האוצר של מנזר ויסוקי דצ'אני הוא העשיר בכל סרביה ובו שישים איקונות מהמאה ה-14 עד המאה ה-17, כתבי יד וחפצים אחרים.
משה גושן
משה גושן (5 בדצמבר 1921, ד' בכסלו תרפ"ב – 25 ביוני 1984, כ"ה בסיוון תשמ"ד) היה ראש המועצה השלישי וראש העירייה הראשון של קריית מוצקין.
ביוגרפיה.
משה גושן (לשעבר "גרשונוביץ'") נולד בראבה, שבין לודז' לוורשה שבפולין. בגיל שבע עברה המשפחה ללודז' שם נחשף לתנועת "ברק", ברית הקנאים של מאיר גרוסמן (גרוסמניסטים) שפרשה מהתנועה הרוויזיוניסטית. אחר כך הצטרף לתנועת "גורדוניה" שם עוצבה השקפת עולמו הפוליטית-ציונית. לאחר בר המצווה נשלח ללמוד אריגה אולם שאף להיות עיתונאי.
במלחמת העולם השנייה, היה בין מארגני ההתקוממות היהודית בגטו וכיהן כסגן יו"ר הוועד המרכזי של התנועות הציוניות.
לאחר פטירת אביו ב-1944 נלקח עם אמו, אחותו ושני אחיו הקטנים למחנה ההשמדה אושוויץ. כעבור שבועיים נשלח למחנה העבודה אלטהיימר בשלזיה. שם חלה במחלה קשה שהצילה אותו מצעדת המוות שביצעו הגרמנים טרם שחרור המחנה. לאחר הפגזת המחנה על ידי בעלות הברית נמלט ליער הסמוך ויצא לאחר הגעת כוחות השחרור. ב-1945 נסע לאתר את משפחתו והגיע לברגן-בלזן, שם הכיר את רעייתו, רגינה.
ב-1946, לאחר שלא מצא איש מבני משפחתו, הגיע למחנה הפליטים ציילזהיים ליד פרנקפורט בגרמניה. במחנה החל לעסוק בסיוע לפליטים ונרתם לפעילות ציונית, כשהוא נאבק בכוונת הפליטים להגר לארצות הברית במקום לארץ ישראל. אחד האמצעים היה העיתון "קול ישראל", אותו ייסד עם עוד כמה חברים.
פעילותו בארץ וראשות המועצה.
עם עלייתו לארץ ישראל, הגיע גושן ישירות לקריית מוצקין. הוא שימש פקיד ב"תנובה", הצטרף למפא"י, ובהמשך נבחר לכהן כחבר המועצה המקומית.
בשנת 1958 היה חלק ממהפך פוליטי במועצה, שבסופו הודח ראש המועצה הוותיק אריה גרושקביץ ונוח עלוני נבחר לראש המועצה.
ב-1959, לראשונה בקריית מוצקין, איבדה מפלגת הציונים הכלליים את השלטון, גושן נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית מטעם מפא"י, והיה לראש המועצה השלישי בתולדותיה.
בתקופתו פורקה אגודת המים השיתופית, השריד האחרון לאגודה השיתופית המייסדת, ונושא אספקת המים עבר לניהול המועצה.
בימיו החל מפעל "והדרת פני זקן" ופעילויות תרבות נוספות לוותיקי הקריה בבית התרבות ביישוב.
גושן הבין כי לאור מיקומה של הקריה, ללא חוף ים לתיירות או אזור תעשייה, חובה עליו לפעול להפיכתה למרכז השירותים והמסחר של הקריות. תכנון המרכז המסחרי "רבמד" והקמתו, היו חלק מהתוכנית הגדולה להקמת בית חולים מרכזי, משרדי ממשלה ועוד, שנגדעה לאחר שנים.
גושן פעל לשינוי מעמד המועצה המקומית לעיר. ב-1976, לאחר הענקת מעמד עיר למועצה המקומית, היה משה גושן לראש העיר הראשון של קריית מוצקין. בתפקיד זה כרת ברית ערים תאומות עם העיר טקומה שבארצות הברית ועם העיר באד קרוייצנאך שבגרמניה.