למד אצל בעל "השואל ומשיב" הרב יוסף שאול נתנזון חברו ללימודים היה הרב יצחק יהודה שמלקיש בעל הבית יצחק.
בשנת 1850 נישא, באותה תקופה התקרב לחסידות בעלז ולרבם הרב שלום רוקח מייסד שושלת בעלז, שאמר עליו "אתמול היה לו גילוי אליהו אבל הוא עצמו אינו מודע לכך". נתמנה לרב העיר קומארנו. חתנו היה רבי גדליה מלודמיר.
לאחר פטירת רבו מסטרעטין דבק ברבי אברהם יעקב פרידמן (הראשון) מסדיגורה ובהוראתו החל להנהיג עדת חסידים.
בשנת ה'תרכ"ד (סביבות 1864) עשרים שנה לאחר פטירת רבי יהודה צבי מסטרטין שהיה ממשיך דרכו של השרף מסטרליסק, נטל על עצמו את עול ההנהגה של החצר החסידית שנותרה בסטרטין. הוא החל בהנהגת החצר החסידית בעיר סאמבור שבגליציה החל משנת ה'תרל"ח (סביבות 1878). אל חצרו שהלכה וגדלה הגיעו גם חסידים שלא השתייכו לחצר זו.
נודע בתרומותיו הרבות לצדקה ופעולות חסד שונות שארגן. כמו כן בחצרו שהו חסידים רבים דרך קבע, כשהוא נוטל על עצמו את פרנסתם.
רבי אורי נפטר בראש חודש אדר שני ה'תר"ע.
מעט מתורתו נדפסה בספר אמרות טהורות (למברג 1910) על ידי אחד מחסידיו.
הדור השני.
בניו היו רבי יהודה צבי מסמבור ורבי שלום מסטרי. רבי שלום נקרא על שם רבו הרב שלום רוקח מבעלז.
לאחר פטירת אביו לא רצה בנו, הרב שלום הכהן יאלעס, ליטול את הנהגת החסידות, אך לאחר הפצרות רבות מאת תלמידיו, ולאחר שרבי מנחם-נחום פרידמן מבויאן הורה לו ליטול על עצמו את הנהגת החסידות, נטל על עצמו את עול ההנהגה, וקבע את מרכז החסידות בעיר סטרי שבמחוז סאמבור, שם שימש ברבנות בחיי אביו.
בשנת ה'תרפ"ה (1925), הודיע לעדת החסידים על כוונתו לעלות לארץ ישראל, במענה לשאלת החסידים, מי ינהיג את הקהילה, ענה ששני בניו ינהלו את ענייני הקהילה. הבכור הרב ישעיה אשר הכהן יטול את תפקיד האדמו"ר וינהיג את הקהילה רוחנית, ואחיו הצעיר הרב אפרים אליעזר יאלעס, יעמוד בראשות הישיבה, ויכהן כרב העיר. לאחר חג הפסח אותה השנה, עלה הרב שלום לארץ ישראל, והגיע לנמל יפו בתחילת חודש אייר, לאחר הגעתו לירושלים, נסע להשתטח על קברו של רבי שמעון בר יוחאי במירון, ולאחר חודשים ספורים חלה ונפטר בירושלים. חתניו היו רבי ישראל אלימלך מזברוב ואחיינו רבי אורי אהרן מלודמיר.
הדור השלישי.
רבי ישעיהו אשר (תרנ"ג-ב' בטבת תש"ד) היה חתנו של רבי משה אייכינשטיין מריישא ובזיווג שני של רבי ישראל רוקח מבוריסלב. היה מראשי אגודת ישראל. חיבר ספר בשם "שמן הראש". נרצח בשואה.
בשנת 1921 היגר האח הצעיר הרב אפרים אליעזר יאלעס לארצות הברית וכיהן כראב"ד פילדלפיה. תורתו נדפסה בספר שמן הראש (סטרי 1921) ובספר שו"ת דברי אפרים אליעזר.
רבי אלעזר בנו של רבי יהודה צבי כיהן בבוקרשט ומשנת תש"ח במונטריאול. היה חתנו של רבי יעקב שמשון מטשכויב. אחריו כיהן בנו רבי יהודה צבי. חתנו היה רבי מנחם מנדל רוקח.
שני נכדים נוספים של רבי אורי כיהנו באדמו"רות, בני בנו הרב נחום. רבי אליהו כיהן בפשמישל, היה חתנו של דודו רבי שלום ורבי אברהם יעקב כיהן בסמבור ובטורקא. שניהם נרצחו בשואה.
החסידות כיום.
בהלווית הרב אפרים אליעזר יאלעס בשנת 1988, הכתירו על פי צוואתו את נכדו הרב אורי גלדצהיילר (בן חתנו הרב יוסף גלדצהיילר) חתן רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים לאדמו"ר מסאמבור, כהיום הוא מחלק את זמנו בין מונסי לירושלים.
כמו כן מכהן כאדמו"ר מסמבור רבי מרדכי ישראל סמט, צאצא דרך רבי גדליהו מלודמיר חתן רבי אורי.
מרדכי רחמים
מרדכי רחמים (נולד בשנת 1946) הוא איש אבטחה ישראלי, שהתפרסם בסכלו את תקיפת מטוס אל על בציריך בשנת 1969.
קורות חיים.
מרדכי (מורדוך) רחמים נולד בכורדיסטן להוריו דוד ואסמר, אחיו נסים ואחותו אביגיל. כשהיה בן חמש עלתה המשפחה לארץ ונשלחה למעברה בעמק חפר, בה התגוררו עד שעברו לשיכון ביישוב אליכין. למד בבית ספר יסודי דתי ובתיכון בפנימיית מקוה ישראל. התגייס לצה"ל באוגוסט 1965. שכנו מהמושב, צדוק אהרן, שהיה מפקד צוות בסיירת מטכ"ל דאג שיגיע ליחידה, עליה פיקד אז דב תמרי. הוא עבר טירונות צנחנים, ולאחר מכן עבר תחת פיקודו של דני יתום מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. במהלך שירותו הסדיר לחם רחמים במלחמת ששת הימים.
כשנה לאחר מלחמת ששת הימים החלו ארגוני המחבלים הפלסטיניים בחטיפות מטוסים. ב-23 ביולי 1968 נחטף מטוס אל על שהיה בדרכו מרומא לתל אביב בידי שלושה מחברי החזית העממית לשחרור פלסטין והונחת באלג'יריה. בעקבות זאת הקים השב"כ מערך אבטחה למטוסים שכלל הצבת מאבטחים חמושים במטוסי אל על. לאחר שחרורו מצה"ל נמנה רחמים עם ראשוני המאבטחים הללו ואומן בידי דייב בקרמן.
סיכול תקיפת מטוס אל על בציריך.
ב-18 בפברואר 1969 ארבה חוליה בת ארבעה מחבלים למטוס בואינג 707 של חברת אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן. באותה עת שהו במטוס 17 נוסעים ו-11 אנשי צוות. המחבלים היו מצוידים ברובי AK-47 (קלשניקוב) וברימוני יד. יריות המחבלים פגעו בתא הטייס ובגוף המטוס, וכתוצאה מכך נפצע קשה הטייס, יורם פרס, שמת מפצעיו לאחר כחודש. מרדכי רחמים, שהיה מאבטח המטוס, רץ לתא הטייס, וירה לעבר התוקפים מחלון תא הטייס, ולאחר מכן יצא מהמטוס באמצעות מגלשת החירום שבדלת האחורית, המשיך בקרב יריות עם התוקפים. הוא הרג את ראש החוליה, והמאבק הסתיים רק כשהגיעו למקום כוחות הביטחון השווייצרים.
בזכות פעולתו הנמרצת של רחמים ניצלו נוסעי המטוס, והוא הפך לגיבור לאומי בישראל. העיתונים בישראל דיווחו בהרחבה על האירוע ושיבחו את תושייתו ואומץ לבו של רחמים. האקדח ששימש את רחמים, ברטה בקוטר 0.22 אינץ', זכה לפופולריות רבה.
רחמים נעצר על ידי משטרת שווייץ, יחד עם חברי חוליית המחבלים. בחקירתו הודה שהוא איש שירותי הביטחון של ישראל.
ישראל ניסתה לשכנע את שווייץ שלא להעמיד את רחמים לדין ולשם כך שלחה לשווייץ את היועץ המשפטי של משרד החוץ, תיאודור מירון, ואת המשנה לפרקליט המדינה, גבריאל בך.
ב-27 בנובמבר 1969, נפתח בווינטרטור שבשווייץ משפטם של רחמים ושלושת המחבלים. רחמים הועמד לדין על רצח בנסיבות מקלות. ב-23 בדצמבר 1969 הסתיים המשפט. רחמים זוכה בדין, ושלושת המחבלים נידונו לשתים עשרה שנות מאסר. לאחר כחודש במעצר שוחרר רחמים בערבות עד לתחילת משפטו, שב לישראל וזכה לקבלת פנים נלהבת בנמל התעופה לוד. לאחר מכן מונה לשומר ראש של ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
השתתפות בפריצה למטוס סבנה החטוף בלוד.
ב-8 במאי 1972, התבצע מבצע לשחרור מטוס "סבנה" שנחטף והונחת בנמל התעופה לוד, על פעולת הפריצה למטוס פיקד אהוד ברק והשתתפו בה גם דני יתום, עוזי דיין ובנימין נתניהו.
הרמטכ"ל דאז דוד אלעזר קבע שמרדכי רחמים יהיה הראשון שיפרוץ פנימה, כשמשימתו המיידית איתור מטעני חומרי הנפץ שעל המטוס.
רחמים מתגורר בכפר הנגיד, בוגר לימודי המזרח התיכון ומזרח אפריקה באוניברסיטת תל אביב. נשוי לציפי, אב לארבעה: דוד, אלעד, עומר ואלונה.
בשנת 1972 הקים משרד פרטי לאבטחה וחקירות. היה בעליה של חברת האבטחה "אפוד מגן" וחברת החקירות "הוק איי". הוא עמד בראש "חברת מרדכי רחמים – ביטחון בינלאומי וחקירות", שסיפקה שירותי חקירות, ייעוץ ואבטחה לביטחון בינלאומי.
המצב השלישי
המצב השלישי הוא רומן מאת עמוס עוז העוסק בעיקר בשאלת המשיחיות, על צדדיה השליליים והחיוביים. במרכז העלילה דמותו של פימה - "פימה שלנו הוא חולה פרדוקסים".
הספר יצא בהוצאת מקסוול-מקמילן-כתר הוצאה לאור בע"מ, בשנת 1991.
עלילה.
בספרו זה עמוס עוז מתחיל בסוף: "חמישה לילות לפני האסון" (עמ' 7). כבר בשורה הראשונה של ספרו, מלה רביעית, כתב: אסון. והמלה הזו חוזרת בגווניה השונים לאורך כל העלילה, כשהיא מתחברת ומתמזגת עם המצב השלישי, המצב המוזר, הנכסף, המצב המשיחי. למצב זה שואף בכנות פימה, הדמות המרכזית ברומן. האבסורדיות נובעת בצורה עזה מן הניגוד הפנימי של פימה הנאבק נגד המשיחיות: "ועדיין לא הצלחנו כנראה להכניס לראש היהודי המהולל שהמשיח הוא מלאך המוות שלנו" (עמ' 148). אך למרבה האירוניה גם מייצג אותה.
השימוש במלה "אסון" שבפתיח, מחזיק סקרנות לאורך הסיפור. פימה, ככל שהוא דוחה או אפילו מגעיל, כן הוא מושך ומסקרן את הצופה, בדיוק על אותו משקל של המלה אסון. הסופר חושף את כשליו של פימה, את שגעונותיו, את רישולו, את ריקנותו, אך באותה מידה גם את יופיו הפנימי. למעשה דמות פימה היא משל, סמל, המראה של חיינו. פימה זו מדינת ישראל, הצבר שנולד כאן.
המכתב שבו מתארת יעל את חייה עם פימה מתחיל בקטע ביוון עם חברותיה ליאת ואיליה. מלמד על החיים הקולקטיביים שאנו חיים כאן: "שלושתנו אהבנו אותך ובמקום לקנא, מיום ליום אהבנו גם זו את זו, זה היה פלא. ליאת הייתה שוכבת איתך בלילות כאילו בשם שלושתנו. דרך ליאת שכבת גם איתי ועם איליה" (עמ' 135). וגם: "היינו רובצים ליד מעיין ואתה ניגנת בחליל. היית מפליא אותנו. מרתק וגם קצת מפחיד... מה שהקסים את שלושתנו היה חוסר הישע שלך. מצד אחד איש סודי ומצד שני מין ליצן קטן" (עמ' 134). עיקר מכתבה של יעל הוא הפרידה הסופית שלה מפימה, בו היא מבקשת לשכוח אותו לעד. אלא שלא כך הדברים מתנהלים, כאשר מדובר בו. פימה הוא אחדות הניגודים, הוא דבר והיפוכו, הוא אסון ומשיח. נביא אמת ושקר.
זהו רומן על אור. עוז מתמודד עם מימד החושך הקיים בחיי אדם כולל הדתיים. אין הוא בוחל בביקורת נגד דתיות המחפשת רווח וריבית קצוצה בעבור כל מצווה ממצוותיה. הוא מבקר את הרוכל הצפון אפריקאי הלבוש כאשכנזי. ובעיקר את כל מחפשי המשיחים למיניהם, לכאורה. שהרי כמו פימה, גם כאן, דבר והיפוכו.