ספנדיוס היה עבד קמפני אשר הנהיג יחד עם מאתוס את מרד השכירים בקרתגו בין 240-238 לפנה"ס. נפל בשבי לאחר קרב משור, והוצא להורג.
ביוגרפיה.
ספנדיוס היה עבד קמפני, שבמהלך המלחמה הפונית הראשונה נמלט מאדוניו הרומאי והתגייס כשכיר לצבא קרתגו. לאחר קרב אייגוסה, הובסו הקרתגים סופית, ונאלצו לחתום על חוזה שלום משפיל עם הרפובליקה הרומית. בין התנאים שנכללו בהסכם התחייבה קרתגו לשלם לרומא 3,200 כיכרות, פיצויי מלחמה. עקב כך וגם בשל ההוצאות הרבות במלחמה התקשו הקרתגים לשלם לשכיריהם את המגיע להם. המפקדים רצו לשלוח את השכירים לאפריקה בקבוצות קטנות כדי שיהיה קל יותר לשלם להם. אולם מועצת הזקנים סברה שתוכל לשכנע את השכירים לוותר על חלק מהתשלום אם ירוכזו כולם במקום אחד. ועל כן ריכזו אותם בסיקה, ושלחו את חנו אליהם למשא ומתן. הניסיון נכשל, והשכירים איימו לעלות על קרתגו באם לא ישולם להם שכרם. הקרתגים נבהלו ושלחו את גיסקו, קצין ותיק שהיה אהוד על השכירים למשא ומתן. הוא הצליח יותר מחנו והגע להסכם עם השכירים.
ספנדיוס חשש שיוסגר לרומאים ויוצא להורג. גם מאתוס מפקד לובי חשש שהקרתגים מתכוונים להיפטר מהשכירים מיד לאחר שיתפזרו. ועל כן השניים החלו מסיתים את השכירים. גיסקו ששם לב לכך, העליב את השכירים שדרשו את שכרם באומרו שידרשו אותו ממאתוס. הדבר הכעיס את השכירים שאסרו אותו ואת האנשים שהיו עמו. כעת התלקח המרד ביתר שאת, השכירים העמידו בראשם את ספנדיוס ומאתוס, וקראו לערי אפריקה המשועבדות לקרתגים להצטרף אליהם. מרבית הערים הצטרפו, אולם הערים אוטיקה והיפקארה נותרו נאמנות לקרתגו. על כן התפלגו השכירים, מאתוס יצא לצור על היפקארה, וספנדיוס על אוטיקה. הקרתגים שלחו למשימת הגנת הערים את חנו שנעדר כישרון צבאי. הוא הביס בקרב את השכירים, אולם לא יצא לרדוף אחריהם, ואפשר להם להתארגן מחדש ולהביס אותו בהתקפת פתע.
הקרתגים מינו במהירות את חמלקרת ברקה למפקד. הוא יצא בראש 10,000 איש, ונתקל בכוחותיו של ספנדיוס שמנו 15,000 איש. השניים התנגשו בקרב מקאר, ספנדיוס הובס. לאחר הקרב ערקו 2,000 נומידיים תחת פיקודו של נארואס מצבא השכירים אל צבאו של חמלקרת. זה האחרון נהג בנדיבות כלפי שכירים שנכנעו וכלפי שבויים. ספנדיוס חשש שמא יחס זה יעודד עריקות נוספות, על כן, טען בפני חייליו שאדיבותו של חמלקרת אינה אלא תכסיס. הוא קרא להוציא להורג את גיסקו ושאר הקרתגים שנפלו בשבי. השכירים התלהבו מההצעה והוציאו את גיסקו להורג בעינויים אכזריים. כששמע על כך חמלקרת החליט לנקוט קו דומה, והשליך כל שבוי אל רגלי הפילים.
אותו זמן השלימו מאתוס וספנדיוס את כיבוש אוטיקה והיפקארה. והחלו לצור על קרתגו עצמה, חמלקרת יחד עם מצביא נוסף בשם חניבעל, החלו לנתק את דרכי האספקה שלהם, ואילצו את ספנדיוס יחד עם 50,000 איש לסגת מהמצור. ספנדיוס השתדל להימנע מקרבות במישור פתוח, מכיוון שחשש מהפילים של חמלקרת. על כן נכנס עם חייליו למצר שפוליביוס מכנה "משור", על שום צורתו המשוננת. חמלקרת דאג מראש לחסום את דרכי היציאה, וגרם לשכירים רעב חמור שהכריח אותם לבסוף להיכנע. ספנדיוס הגיע להסכם עם חמלקרת, לפיו הקרתגים יוכלו להרוג את המפקדים, אף על פי שידע שגם אותו יכללו ביניהם. אולם חמלקרת הפר את ההסכם, וטבח במרבית השכירים, ביניהם מרבית המפקדים. ספנדיוס נלקח בשבי, חניבעל צלב אותו מול חומות קרתגו, כדי לדכא את רוחם של השכירים שצרו עליה.
ספנדיוס בתרבות.
ספנדיוס הוא אחד הדמויות הבולטות ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו". בספר ספנדיוס הוא עבד יווני משוחרר הצולע ברגלו.
צבי בנימין אוירבך
רבי צבי בנימין (הירש וולף) אוֹיֶרבַּך (בכתיב שנהג בזמנו: אויערבך; בראשי תיבות: הצב"א; Auerbach; כ"ז באייר תקס"ח, 22 ביוני 1808, נויוויד – ליל כ"ז באלול תרל"ב, 30 בספטמבר 1872, הלברשטאדט) היה רב גרמני, בן למשפחת הרבנים אוירבך, ממנהיגיה הבולטים של האורתודוקסיה ביהדות גרמניה במאה ה-19. נודע על שם ספרו ה"נחל אשכול". מקובל לראות בו אחד מראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1808 בנויוויד לרב אברהם אוירבך, רב העיר ונכדו של הרב צבי הירש אוירבך, ולאשתו השנייה, אסתר רבקה לבית אופנהיים-ליפשיץ. היה הבן הבכור מתוך שישה עשר ילדים מנישואיו אלו של אביו. בהיותו כבן שנתיים עקרה המשפחה לבונא, עם התמנותו של אביו לרבה של העיר ושל חבל הריין כולו.
בצעירותו למד אצל אביו, וכשגדל נשלח ללמוד אצל רבי יהודה ליב קרלבורג, רבה של קרפלד ותלמידם של רבי נתן אדלר ורבי מאיר ברבי. מאוחר יותר למד אצל הרב יעקב קופל במברגר, רבה של וורמס. במקביל ללימודיו התורניים רכש השכלה כללית באוניברסיטת מרבורג. נישא ללאה בתו של יצחק אייזמן פרנקל מוויצנהאוזן. ב-1834 התמודד מול לאופולד צונץ על רבנות דרמשטאדט ומדינת הסן וזכה בה. במשך כל שנותיו ברבנות דרמשטאדט והסן התפלמס עם מתקני הדת הרפורמים, ולאחר 23 שנים (1857) הצליחו מתנגדיו להביא לפיטוריו מן הרבנות.
לאחר פיטוריו פרש לפרנקפורט דמיין והתרכז במחקריו התורניים. בשנת תרכ"ג (1863) התמנה לרבנות הלברשטאדט, בה כיהן עד פטירתו בלילה שבין ראשון לשני, כ"ז באלול ה'תרל"ב, 30 בספטמבר 1872. הוא נקבר למחרת היום בהלברשטאדט במעמד קהל רב.
בנו היה רבי אביעזרי זליג אוירבך שמונה אחריו לרבנות הלברשטאדט. חתנו היה הרב ד"ר אלעזר לאב (Löw) , רבה של אלטונה.
פולמוס האשכול.
באמצע המאה ה-19 (האלברשטאדט, תרכ"ח) יצא ספר האשכול לאור על ידי הרב צבי בנימין אוירבך (הרב הצב"א) מגרמניה, שהוסיף לו ביאור בשם "נחל אשכול". אוירבך כתב בהקדמה שהספר מבוסס על כתב יד שקיבל מאדם בשם משה מרציג. מיד אחרי הוצאתו לאור, עוד בחיי הרב אוירבך, פורסם מאמר ב"החלוץ" מה'מגיה' שטען שהספר של הרב אוירבך הוא זיוף המכיל חומר רב שאינו מקורי.
לאחר מותו של אוירבך פרסם שלום אלבק מאמר נגד ספר האשכול במהדורת אוירבך, וטען שהוא מזויף. טענתו העיקרית הייתה שספר האשכול המקורי קיים בספריות ידועות בשני כתבי יד דומים, בהם יש רק כרבע מהחומר שהדפיס הרב אוירבך. אין שום עותק קיים בעולם הדומה לספר של אוירבך. לטענת אלבק רובו של הספר הוא פרי רוחו של אוירבך, או רעיונות שהעתיק מספרי זמנו. אלבק טען: "היכן כתב היד הזה?".
בשעתו, עם פרסום הספר על ידי אוירבך, הוא התקבל ללא עוררין, מפני שאוירבך היה דמות רבנית, ולא היה ניתן להעלות על הדעת אפשרות של חשד בזיוף. הספר, במהדורת אוירבך, צוטט כמה פעמים גם בספרי הלכה מקובלים כגון "משנה ברורה". עם פרסום מאמרו של אלבק התעורר רעש גדול והמבוכה רבתה. מאוחר יותר פרסמו הרב חנוך ארנטרוי, הרב יעקב שור, הרב דוד צבי הופמן ופרופ' אברהם ברלינר כתב הגנה על הרב אוירבך בשם "צדקת הצדיק" (ברלין תר"ע), בעברית ובגרמנית, בו הם טוענים שאכן היה קיים אדם בשם "משה מרציג", שציווה לקבור עמו את כל כתביו האישיים, והם משערים שבטעות נקבר עמו גם כתב היד הזה. אלבק לא קיבל את דבריהם ופרסם קונטרס בשם "כופר האשכול" (ווארשא תרע"א), בו חזר על טענותיו בהרחבה.
לדעת ישראל תא שמע ויעקב זוסמן, מהדורת אוירבך אכן מזויפת אך היא לא זויפה בידי הרב אוירבך, כפי שטען אלבק, אלא אכן התבססה על כתב יד אחר שהיה בידיו. כתב יד זה עצמו זויף בידי אדם אחר במאה ה-14, והם משערים שהוא נעשה בידי רבי משה די ליאון.
ספריו.
הוא כתב ספרים נוספים בגרמנית, וספרים אחרים שלו נותרו בכתובים.
צבי בנימין אויערבאך
שלום אלבעק
שרה אליאש
שרה אליאש (נולדה בי"ב באדר ה'תשי"א, 18 בפברואר 1951) היא אשת חינוך ופעילה פוליטית ישראלית. חברת גוש אמונים, ממייסדי היישוב קדומים וממקימי מערכת החינוך בשומרון.
ביוגרפיה.
אליאש נולדה למשה שפירא, שהיה ניצול שואה שנמלט מצעדת המוות ועלה לארץ ולאחר שנפצע במלחמת השחרור בעינו, פנה לקבלת טיפול רפואי בארצות הברית, שם פגש את בחירת ליבו, נעמי וורצברגר. הוריה של אליאש התגוררו בכפר פינס, שם היה לאביה משק חקלאי. בנערותה הייתה פעילה בתנועת הנוער בני עקיבא, ואף ריכזה את הסניף במושב כפר פינס.
אליאש למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית והמשיכה לתואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודי התואר השני, החלה ללמד כימיה ופיזיקה בתיכון הרא"ה ברמת גן.
עם הקמת היישוב קדומים, מיסודו של גרעין אלון מורה, עברה שרה עם בעלה, אחיה אליאש, להתיישב בו. אליאש הקימה את בית הספר הראשון ביישוב וניהלה אותו במשך 5 שנים. לאחר מכן הקימה את חטיבת הביניים, שהפכה בהמשך לאולפנת להב"ה, כיום בין האולפנות הבולטות בארץ, ומספר התלמידות בה עומד על כאלף.
בשנת 2005 הצטרפה אליאש לסגל המרצים במכללה בירושלים ופתחה שם תוכנית להוראת כישורי מודעות וניהול. כיום היא מרצה במכללת אורות ישראל ללימודי התואר השני. לצד זאת, היא עסוקה בפרויקטים חינוכיים ורוחניים שונים. בשנים האחרונות הקימה אליאש בקדומים בית מדרש לנשים, המשלב לימודי גמרא, מדרש וחסידות לצד תחומים יצירתיים שונים. כמו כן, יזמה את פרויקט "חברותא בקפה".
בהנהלת האולפנה.