לה פאייט חרד לפניה של המהפכה והתנגד לאופי האלים והברוטלי שלבשה. לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 שהפילה את האספה המחוקקת, ניסה בעצמו לבצע הפיכה צבאית ב-17 באוגוסט 1792 בכוונה להשיב את המונרכיה, ובתנאי שתהיה חוקתית ומוגבלת בכוחה, כמו באנגליה. ואולם, כיוון שחייליו סירבו לפקודה שנראתה להם כבגידה, הוכרז לה פאייט ב-19 באוגוסט 1792 כבוגד, ונאלץ להימלט לעיר הנייטרלית לייז', על ידי עריקתו אל האוסטרים. חרף לחץ אמריקני ולמרות הפצרות רעייתו, הוא נאסר למשך 5 שנים על היותו אחד מקברניטי המהפכה בצרפת, ונכלא תחילה בפרוסיה ובהמשך באוסטריה. נפוליאון, שלא אהד אותו במיוחד, הורה לשחררו ב-1797, אך רק ב-1799 הוא הורשה לחזור לצרפת, שם חבר למתנגדי נפוליאון.
בתקופת הקיסרות הראשונה הדיר רגליו מפעילות ציבורית, אך עם הרסטורציה של "השלטון הישן" חזר לפעילות ונטל חלק בהתרחשויות הפוליטיות של מאה הימים. בין 1818-1824 שימש כציר של מחוז שולי בבית הנבחרים; לאחר זמן הוא שב לביקור בן שנה בארצות הברית, והתקבל שם בהתלהבות ובכבוד רב. במהפכת יולי 1830 קיבל שוב פיקוד על המשמר הלאומי בצרפת, ופעל באותם קווי פעולה בהם נקט בימי המהפכה הראשונה. עד סמוך מאוד למותו המשיך בפעילות פוליטית ברוחו הליברלית.
לה פאייט נפטר בפריז ב-20 במאי 1834 ונקבר בבית העלמין פיקפוס שבעיר.
חייו האישיים.
לה פאייט נישא באפריל 1774 כשהוא בן 16 בלבד למארי-אדריאן-פרנסואז דה נואיי בת ה-14. ב-1775 נולדה בתם הנרייטה (שנפטרה בצעירותה) ואחריה נולדו אנסטסיה וג'ורג' וושינגטון (על שם חברו לקרב מאמריקה).
מורשת.
הן בצרפת והן בארצות הברית נחשב לה פאייט לגיבור לאומי, שמוצאו האריסטוקרטי לא מנע ממנו להיות ליברל, מהפכן ורפורמטור.
בלפחות מחצית ממדינות ארצות הברית יש ערים ויישובים הנקראים לה-פאייט. בוושינגטון הבירה נקראה כיכר מרכזית על שמו - כיכר לה פאייט, ליד הבית הלבן, ובמרכזה פסלו רכוב על סוס.
ב-2002 העניק נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש אזרחות כבוד של ארצות הברית ללה פאייט, חרף סנטימנטים אנטי-צרפתיים חזקים שרחשו בארצות הברית באותה תקופה. לה פאייט הוא אחד מ-8 אנשים בהיסטוריה שזכו לתואר זה.
בתרבות.
במחזמר המילטון, המרקיז דה לה פאייט מגולם על ידי השחקן דוויד דיגס, שמגלם גם את תומאס ג'פרסון. במערכה הראשונה לה פייט מופיעה במספר השירים (הזכור שבהם הוא "אקדחים וספינות"), אך בשיר "הקרב על יורקטאון" מסופר כי הוא מתכנן לחזור לצרפת, ומשם והלאה דמותו אינה מופיעה. הוא כן מוזכר על ידי תומאס ג'פרסון ב"מה פיספסתי?" וב"קרב הקבינט 1", דבר אירוני מכיוון שאת שניהם משחק דיגס.
לה פאייט
אצטדיון האצטקה
אצטדיון האצטקה (בספרדית: Estadio Azteca, הגייה: אסטדיו אסטקה) הוא אצטדיון כדורגל בעיר מקסיקו סיטי שבמדינת מקסיקו. האצטדיון היה מסוגל לקלוט בשיאו כ-107,000 צופים למשחק, אולם שינויים שנערכו בו עם השנים הפחיתו את קיבולתו לכ-87,000 צופים למשחק.
האצטדיון הוא אצטדיונן הביתי של קבוצת הכדורגל קלוב אמריקה וקרוס אסול, והיה בעבר האצטדיון הביתי של קבוצות הכדורגל אטלנטה ונקקסה. כמו כן, משמש האצטדיון גם כאצטדיונה הביתי של נבחרת מקסיקו. אצטדיון האצטקה הוא האצטדיון היחיד שאירח פעמיים את גמר המונדיאל. בסמוך לאצטדיון עוברת רכבת קלה, המשרתת את הצופים אשר מגיעים לאצטדיון.
היסטוריה.
האצטדיון נבנה בשנת 1966 כאצטדיון אולימפי לכבוד אולימפיאדת מקסיקו סיטי, שנערכה בעיר בשנת 1968.
משחק הכדורגל הידוע ביותר שנערך באצטדיון זה, היה משחק רבע הגמר בין נבחרות אנגליה וארגנטינה במסגרת מונדיאל 1986.
במשחק זה נכבשו שניים מהשערים המוכרים בהיסטוריה של הכדורגל: השער שכבש דייגו ארמאנדו מאראדונה בעזרת ידו, דבר שלא הבחין בו שופט המשחק שאישר את השער. השער כונה על ידי מאראדונה עצמו בכינוי "שער יד האלוהים", כינוי שדבק בו עד היום. השער השני של ארגנטינה, שגם אותו כבש מאראדונה לאחר שכידרר לאורך חצי המגרש של האנגלים, תוך שהוא עובר בדרך כמה שחקני הגנה אנגלים בדרך לכיבוש השער. לזכר השער המרהיב נבנתה אנדרטה מחוץ לאצטדיון. כמו כן, זכה השער בתואר שער המאה, בתחרות שבה נבחר השער על ידי פיפ"א, כשער היפה ביותר שהובקע במשחקי גביע העולם בכדורגל.
אמה תלמי
אמה לוין-תַלמִי (25 באפריל 1905 – 6 ביוני 2004) הייתה ממקימי קיבוץ משמר העמק, סופרת, חברת הכנסת בשנים 1955–1969 מטעם סיעות מפ"ם והמערך. כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת והייתה חברה בוועדות החינוך, הכלכלה, הכספים והכנסת. עסקה בעיקר בנושאים חברתיים: פעלה למען שוויון זכויות לנשים והטבת מעמדן בזכויות יסוד, חינוך וקידום מגזרים מקופחים ויצאה נגד כפייה דתית.
קורות חייה.
נולדה בוורשה בשנת 1905, בתם הבכורה של אשר ויהודית לוין. היו לה ארבעה אחים ואחיות: רחל (1907–1973), חברה בשומר הצעיר שעלתה לארץ ישראל ב-1929 ונמנתה עם מייסדי קיבוץ עין החורש, בו עבדה כגננת והקימה את משפחתה; עמנואל, שעלה לארץ ישראל, הקים בה משפחה ועבד באחד מענפי התעשייה הקלה בתל אביב; יהודה, שנרצח בשואה; והאחות הצעירה ביותר, שרה (1914–1950), שלמדה בסמינר לגננות בוורשה, עבדה בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק, עלתה לארץ ישראל עם השומר הצעיר, הייתה חברה בקיבוץ רמת יוחנן ואחר כך ייסדה בגבעתיים גן ילדים ניסויי. היא נפטרה כשכרעה ללדת את בנה השני בגיל 36, והשאירה אחריה בעל ושני ילדים.
אשר ויהודית לוין עלו לארץ ישראל בשנת 1935 והתיישבו בתל אביב. אשר לוין עבד כמנהל חשבונות ובזמנו החופשי כתב ופרסם שלושה ספרים בעברית.
גדלה בבית יהודי חם וליברלי. למדה בבית ספר פולני-יהודי. כשהייתה בת חמש עשרה הצטרפה לשומר הצעיר והייתה פעילה בשורות התנועה. ב-1924, והיא בת 19, עלתה לבדה לארץ ישראל. באופן מודע נמנעה מעבודה במקצועות נשיים מסורתיים, ועם השנים צברה ניסיון בקשת רחבה של עיסוקים: חקלאות, בניין וסלילת כבישים. כתוצאה מכך לעיתים קרובות מצאה עצמה מובטלת, חולה ובמצב של תת-תזונה. אחרי זמן מה מצאה לבסוף עבודה בגן ילדים בין חיפה ואזור אחוזה, וגרה בצריף שהיה שייך לגן.
ב-1927, לאחר שלוש שנים של עצמאות כלכלית, הצטרפה לקיבוץ ד' של השומר הצעיר, שהתאחד עם קיבוץ ב' של עפולה וביחד הפכו לקיבוץ משמר העמק. הייתה הגננת של הילדים הראשונים בקיבוץ ואספה סיפורים מהגן בספר שכותרתו "אנחנו". עם הזמן נוספו לו סיפורים נוספים וכותרתו שונתה ל"פורים באלול". כפעילה בחיי הקיבוץ השתתפה בהכנות למגוון אירועים שהתקיימו בו ודאגה לרווחת החברים והחברות.
ב-1931 נסעה לפולין בשליחות מטעם התנועה, שם פגשה לראשונה את מאיר תלמי (יודקס), חבר קיבוץ עין שמר. ב-1934 נישאו והוא הצטרף אליה למשמר העמק. עם נישואיהם הוסיפה את שם משפחתו לשמה. נולדו להם שלושה בנים: יגאל (ב-1934), יהודה (ב-1940) ובנימין (ב-1946).
כתביה וכתיבתה.
ב-1922, בגיל 17, החלה לכתוב ולפרסם סיפורים, תחילה בפולנית ולאחר מכן בעברית. בשלהי שנות ה-20 ובשנות ה-30 הופיעו סיפוריה בכתב העת של השומר הצעיר שיצא לאור בוורשה, והחל מ-1931 פורסמו גם בעיתונים בארץ ישראל, בעיתונים דבר, משמר, דבר הפועלת ובעיתוני ילדים. כתבה גם לביטאון הקיבוץ שלה, ידיעות משמר העמק. פרסמה רשימות רבות בכתב העת של הקיבוץ הארצי, הדים, אותו גם ערכה במשך שנים רבות. שימשה גם כעורכת משמר העמק במערכה, שראה אור לאחר מלחמת העצמאות.
ספרה לעת אהלים (1949) היה הרומן הראשון שכתבה אישה בחברה הקיבוצית והופיע במקביל לרומנים הראשונים שכתבו גברים. היא עצמה הגדירה אותו כ"פרקי קיבוץ", שכן כוונתה הייתה לתעד: "הרגשתי שזה מה שהקיבוץ ביקש ממני; לא ביקשו ממש, אבל ידעתי שזה התבקש. חייתי את הסיפורים שסיפרו לי החברים", אמרה בריאיון לשולה קשת: "אני הייתי בין היחידים שידעו עברית ולכן עלי הוטלה המשימה. לא קראתי לספר 'רומן' אלא 'פרקי קיבוץ'. זהו תיעוד, רציתי שידעו איך זה התחיל". לעת אהלים מתאפיין בחדשנות סגנונית ובנוי מסצנות קצרות, מעין תמונות מומחזות מתוך מרקם החיים של חבורת סוללי הכבישים. הכתיבה פרגמנטרית, ולכאורה אפשר לראות בה אחת מן הטכניקות המתאימות לתיעוד, מעין אלבום תמונות קבוצתי שמקפיא לרגע תמונות-תמונות. שפתה הייתה מתובלת בביטויים שמקורם ביידיש, רוסית, ערבית וספניולית.