לעומתה, נבחרת ארצות הברית הפסידה בשבעת משחקיה האחרונים טרם המשחק עם מאזן שערים שלילי של 2–45 כולל תבוסות בתוצאות 1–7 לנבחרת איטליה ו-0–11 לנבחרת נורווגיה.
מאמן הנבחרת האנגלית וולטר וינטרבוטום החליט שלא לשנות את ההרכב האנגלי טרם המשחק, והשחקן סטנלי מתיוס, שהיה מבין כוכבי הכדורגל הגדולים של אותה תקופה, לא הוכלל בהרכב של נבחרת אנגליה למשחק וצפה במשחק מהיציע.
נבחרת ארצות הברית הורכבה משחקנים חובבניים בעיקר, אשר רובם עבדו בעבודה נוספת. השחקן וולטר באהר היה מורה בבית ספר תיכון והשחקן פרנק בורג'י היה נהג של רכבי לוויות. שחקנים אחרים היו דוורים ושוטפי כלים במסעדות. שחקן אחר, בני מקלאפין, נאלץ להיעדר מגביע העולם לאחר שלא היה יכול להיעדר מעבודתו האחרת. הנבחרת האמריקאית הספיקה להתאמן בהרכבה הנוכחי רק פעם אחת לפני המשחק, כאשר שלושה משחקניה, ג'ו גייג'נס, ג'ו מקה, אד מק'אילבני, אשר נוספו להרכב הנבחרת ברגע האחרון, כלל לא היו אזרחי ארצות הברית.
הן הסגל האמריקאי וכלי התקשורת ניבאו הפסד צורם לנבחרת ארצות כאשר בכתבה בעיתון הדיילי אקספרס נכתב כי "זה יהיה הוגן לתת לנבחרת האמריקאית 3 שערי יתרון לפני תחילת המשחק.
על אף שהמחצית הראשונה של המשחק אופיינה בדומיננטיות של האנגלים ניסיונם לכבוש שערים לא נשאו פרי. השער האמריקאי נכבש על ידי השחקן ההאיטי ג'ו גייג'נס בדקה ה-38, תוצאה שנשמרה עד לסוף המשחק.
מהלך המשחק וההכנות אליו מתוארות בספרו של הסופר ג'פרי דאגלס "משחק חייהם" אשר עובד בשנת 2005 לסרט בעל אותו שם בכיכובם של השחקנים ג'רארד באטלר ווס בנטלי.
אחרית דבר.
שתי הנבחרות הפסידו במשחקיהם הבאים, אנגליה בתוצאה 0–1 מול נבחרת ספרד וארצות הברית בתוצאה 2–5 מול נבחרת צ'ילה, אנגליה סיימה במקום השני שלא אפשר לה לעלות לשלב הנוק-אאוט. ארצות הברית סיימה במקום הרביעי והאחרון בבית למרות הניצחון. ספרד אשר ניצחה את שתי הנבחרות בבית זה המשיכה עד לבית הגמר בו הגיעה למקום הרביעי. במונדיאל זה ניצחה נבחרת אורוגוואי את נבחרת ברזיל במשחק הגמר הידוע.
המשחק לא סוקר בהרחבה לא בארצות הברית בזמנו ואף לא באנגליה, נטען אף, כי עיתונאים רבים בארצות הברית התקשו להאמין שניצחון 0–1 על נבחרת אנגליה היא אכן התוצאה וחשבו שמדובר בשגיאת כתיב, עם זאת שנים מאוחר יותר נמצאו מסמכים ישנים אשר מפריכים את הטענה. בעיתונות האנגלית המשחק לא זכה לכותרות רבות בעיתונים מכיוון שאלו עסקו בעיקר בהפסד של הנבחרת האנגלית בקריקט לנבחרת האינדים המערביים.
נבחרת אנגליה ניצחה בסופו של דבר בגביע העולם 16 שנים מאוחר יותר ואילו ארצות הברית לא הצליחה להעפיל לגביע העולם פעם נוספת עד מונדיאל 1990.
שתי הנבחרות שיחקו עוד פעם אחת נגד השנייה פעם נוספת במסגרת משחקי גביע העולם 60 שנים מאוחר יותר, במונדיאל 2010, המשחק הסתיים בתיקו 1-1.
גייג'נס, מבקיע השער ההיסטורי, היה קרוב משפחה של לואי דג'ואה, שהפסיד בבחירות לפרלמנט בהאיטי בשנות ה-50 לרודן פרנסואה דובליה. לאחר שחזר גייג'נס להאיטי בשנת 1953 כל משפחתו הייתה בסכנה. בשנת 1964 נלקח גייג'נס לכלא פורט דימנש שם עונה והוצא להורג. גופתו לא נמצאה מעולם.
אף שחקן מבין המשתתפים במשחק לא נותר בחיים, האחרון, וולטאר בהאר האמריקאי, נפטר ב-18 ביוני 2018 בגיל 91.
יחסי איראן–סנגל
יחסי איראן–סנגל הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת סנגל. ב-23 בפברואר 2011, סנגל ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם איראן.
היסטוריה.
בשנת 1971, שר החוץ האיראני ביקר בסנגל, במהלך הביקור שתי המדינות הביעו את התעניינותם בהרחבת הקשרים בין המדינות. ב-30 בספטמבר 2009, נפתחה השגרירות האיראנית בדקר. שנה לאחר מכן, מונה השגריר האיראני לסנגל. גם ממשלת סנגל הביעה רצון לפתוח שגרירות בטהראן.
נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד ונשיא סנגל, עבדוליי ואד קיימו מסיבת עיתונאים יחד עם פגישה משותפת בפברואר 2008 במשהד, שני השרים התחייבו להרחיב את הקשרים הבילטראליים בתחומי הכלכלה, התיירות והפוליטיקה. יחד עם הגברת שיתוף הפעולה במסגרת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
ניתוק היחסים בין המדינות.
בפברואר 2010, ממשלת סנגל החליטה לנתק את קשריה הפוליטיים עם איראן, לאחר שהאשימה את ממשלת איראן בשליחת נשק וסיוע למורדים בדרום המדינה. ב-1 במרץ 2010, שלושה חיילים אזוריים נהרגו בגבול הדרומי של סנגל באזור קזמנס באמצעות נשק שנשלח מאיראן. בפברואר 2012, במהלך פסגת ארגון שיתוף הפעולה האסלאמי במצרים, נפגשו נשיאי שתי המדינות על מנת לחדש את היחסים בין המדינות.
יחסים כלכליים.
יצרנית הרכב האיראנית, איראן חודרו, סייעה בהקמת קו הרכבה לייצור מכוניות שמקורן באיראן בסנגל ולהעבירן לשווקים האפריקאים ישירות מדקר. חברה זו בעלת כוח ייצור של 10,000 מכוניות בשנה.
יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן
יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (גרמנית: Johann I. von Pfalz-Zweibrücken; 8 במאי 1550 – 12 באוגוסט 1604), היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1569–1604.
ביוגרפיה.
יוהאן נולד ב-8 במאי 1550 במייזנהיים, לוולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ולאנה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה.
בשנת 1569 נהרג אביו וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, במהלך מלחמות הדת בצרפת. לאחר מותו חילקו בניו את נחלותיו ביניהם: פיליפ לודוויג קיבל את פפאלץ-נויבורג, יוהאן קיבל את פפאלץ-צווייבריקן, אוטו היינריך קיבל את פפאלץ-זולצבאך, פרידריך קיבל את פפאלץ-צווייבריקן-ווהנשטראוס-פארקשטיין וקרל קיבל את פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד. בשנת 1588 החליף יוהאן את דת המדינה, מלותרניזם לקלוויניזם. ב-12 באוגוסט 1604 מת יוהאן, ובניו חילקו את נחלותיו: יוהאן קיבל את פפאלץ-צווייבריקן, פרידריך קזימיר קיבל את פפאלץ-צווייבריקן-לנדסברג, ואילו יוהאן קזימיר קיבל את פפאלץ-קלבורג.
משפחתו.
ב-23 בפברואר 1590 התחתן קרל עם מגדלנה מיוליך-קלווה-ברג, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה מאוסטריה, דוכסית יוליך-קלווה-ברג, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
יחיא ח'אן
אגא מוחמד יחיא ח'אן (באורדו: آغا محمد یحییٰ خان; 4 בפברואר 1917 – 10 באוגוסט 1980) היה נשיא פקיסטן השלישי שכיהן בתפקידו בין השנים 1969 – 1971. תקופת נשיאותו של ח'אן עמדה בסימנה של מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסימן הקריסה הכלכלית והמלחמה נגד הודו שהתנהלה ב-1971.
במלחמת העולם השנייה הוא לחם בשורות צבא הודו הבריטית בזירת הים התיכון. לאחר חלוקת הודו על ידי הבריטים הוא היה לאזרח פקיסטן והצטרף אל הכוחות המזוינים שלה ולקח חלק בחדירה החשאית לקשמיר ההודית שהציתה את מלחמת הודו-פקיסטן השנייה ב-1965. ב-1969, לאחר שבאופן שנוי במחלוקת הוא מונה לפקד על הצבא, לקח ח'אן את תפקיד הנשיא על עצמו, הטיל משטר צבאי במדינה והשעה את החוקה. ב-1970, לאחר שהתקיימו לראשונה בפקיסטן בחירות כלליות, הוא עיכב את העברת השלטון לשייח' מוג'יבור רחמן שהצית את ההתנגדות האלימה במזרח פקיסטן והורה לרשויות בחלק זה של המדינה לדכא בכוח את המרידה שפרצה שם ושנחשבת כיום כרצח העם הבנגלי.
פקיסטן ספגה תבוסה מוחצת במלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971, שכתוצאה ממנה איבדה המדינה את השפעתה בעולם המוסלמי ומזרח פקיסטן הוקמה כמדינה חדשה, בנגלדש. כך נתפשת תקופת שלטונו של ח'אן כזו שפגעה קשות באחדותה של פקיסטן. בעקבות אירועים אלו, הוא העביר את השלטון במדינה לידיו של זולפיקר עלי בהוטו והתפטר מהפיקוד על הצבא בחרפה. לאחר מכן נשללו ממנו כל אותו הכבוד שהוענקו לו בעבר והוא הושם במעצר בית במשך רוב שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-1977 הוסרו המגבלות מעל יחיא ח'אן וב-1980 הוא מת בעיר רוואלפינדי שבפקיסטן. ההיסטוריונים הפקיסטניים רואים אותו באופן שלילי והוא נחשב לאחד ממנהיגי המדינה הפחות מוצלחים בתולדותיה.
ראשית חייו.
יחיא ח'אן נולד בעיר צ'קוול שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, כיום בפקיסטן) למשפחה ממוצא פתאני. על פי ספרו של ההיסטוריון ההודי דיוון ברינדרנאת', "חייו הפרטיים של יחיא ח'אן" שיצא לאור ב-1974, אביו של יחיא ח'אן שירת במשטרת הודו הבריטית במחוז פנג'אב. יחיא היה ילד רציני שהצטיין בלימודיו. הוא למד בבית ספר קיימברידג' היוקרתי על שם קולונל בראון שבעיר דהראדון (כיום בהודו) ובהמשך למד באוניברסיטת פנג'אב, שם סיים את לימודי התואר הראשון תוך שנתיים.
קריירה צבאית בצבא הודו הבריטית.
ב-1 במאי 1939 הוסמך יחיא ח'אן כקצין על ידי האקדמיה הצבאית ההודית בדרהדון. הוא הוצב כקצין חיל רגלים בגדוד הרביעי של הרגימנט הבלוצ'י העשירי ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במערכה בצפון אפריקה, שם ביוני 1942 הוא נפל בשבי כוחות הציר ושהה במחנה שבויים באיטליה שממנו הוא הצליח להימלט בניסיון הבריחה השלישי. בהמשך הוא שירת כקצין בדרגת לוטננט ומאוחר יותר בדרגת קפטן בדיוויזיה ההודית ה-4. הוא שירת בעיראק, באיטליה ובצפון אפריקה. לאחר שיחרורו מהשבי הוא שב להודו.
קריירה צבאית בצבא פקיסטן.