המבנה עשוי אבני כורכר מקומיות. בחללים החיצוניים של המבנה קשתות רחבות עם חלונות כלפי חוץ וכלפי חדר הקבר. בפינות החיצוניות של החללים נבנו עיבויים, האופייניים לאדריכלות הממלוכית, לחיזוק המבנה.
שלבי בניית המבנה.
המבנה כולל שלושה חללים שנבנו בשני שלבים: בשלב הראשון נבנה החדר המרכזי, בו נמצאות מצבת הקבר וגומחת התפילה (מחראב) החצובה בקיר הדרומי, כשהיא פונה לכיוון מכה. חדר זה הוא בעל כיפה הבולטת מעל המבנה.
בשלב השני, נבנו שני החללים משני צדי החדר המרכזי. שני החללים זהים במתארם ובמידותיהם. בחזיתם, שאינה תחומה בקיר, פונה צפונה.
כנסיות מהתקופה הביזנטית באשקלון
הכנסיות מהתקופה הביזנטית ברחוב צבי סגל וברחוב יקותיאל אדם באשקלון הן שרידים מן המאות הרביעית והחמישית לספירה.
בתקופה הביזנטית נבנו כנסיות רבות  באשקלון, כשהעיר הגיעה לשיא גודלה ועושרה. אחת מהן היא הכנסייה הממוקמת ברחוב צבי סגל שבשכונת ברנע בצפון אשקלון. רצפת פסיפס של כנסייה נוספת נחשפה ברחוב יקותיאל אדם באותה שכונה באשקלון.
רקע.
בתקופה הביזנטית, אשקלון הייתה אחת הערים החשובות והידועות בעולם בכלל ובארץ-ישראל בפרט. היא הייתה עיר משגשגת ובעלת תרבות עשירה שנודעה בכנסיותיה ובבתיה המפוארים, וחשיבותה התבטאה גם במינוי בישוף לעיר. בתקופה זו נבנו בעיר כנסיות רבות. לאחר כיבוש העיר על ידי הערבים באמצע המאה ה-7 לספירה, ננטשו הכנסיות. עם הזמן הן כוסו בחול, ורק שרידים שלהן שונים נותרו חשופים.
הכנסייה ברחוב צבי סגל.
הכנסייה ברחוב צבי סגל כונתה בקרב תושבי האזור הערבים בשם "חירבת א-סאווריף". היא נחשפה בשנת 1954 על ידי הארכאולוג יעקב עורי מרשות העתיקות במהלך חפירת הצלה שהתקיימו בזמן עבודת סלילת רחוב צבי סגל בשכונת ברנע בצפון אשקלון.
מידותיה המשוערות של הכנסייה הן 25X16 מטר. היא בנויה על יסודות גרניט מלוטשים יפה ובסיסי שיש. היא בעלת אפסיס (גומחה חצי עגולה בחלק המזרחי) שמשני צדיו חדרים בעלי מבנה מרובע, המכונים פרוטאזיס (שם הכינו את הלחם לקרבן) ודיאקוניקון (בו נאספו מנחות הקהילה).
חלל הכנסייה חולק על ידי שתי שורות עמודים לאולם ולשתי סיטראות משני צדדיו. מדרום לכנסייה נחשפו חדר תפילה ושרידי חדר טבילה. בשטח הכנסייה נמצאו עמודים וכותרות מוטלים על הרצפה, חלקם מעוטרים בצלבים, וכן שרידי פסיפס ושברי זכוכית. המבנה היה כנראה בן שתי קומות.
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם.
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם בשכונת ברנע באשקלון נחשפה על ידי וסיליוס צפיריס מרשות העתיקות בעת ביצוע חפירות הצלה במערב שכונת ברנע בשנת 1967.
רצפת הפסיפס שייכת לסיטרה הצפונית של כנסייה מהתקופה הביזנטית שנמצאה במקום. מידות רצפת הפסיפס הן 6X10.4 מטר. הפסיפס בעל דגם גאומטרי שהוקף במסגרת מעוטרת העשויה שריגי גפן המתפתלים מתוך אמפורה (כד). ברצפה משולבות כתובות ביוונית. במרכז הרצפה הכתובת:  "בשנת 602 בחודש ארטמיוס אנדיקציה 8 בחסות הבישוף אנסטסיוס, אהוב האל והקדוש ביותר נעשתה כל עבודת הדיוקוניקון מן היסוד ורוצפה." בחלקה המערבי של הרצפה שתי כתובות נוספות ביוונית. באחת קטע מתהילים - מזמור כ"ג: "ה' רועי לא אחסר." בשנייה קטע מתוך תהלים, מזמור צ"ג, פסוק ה' עם ציון תאריך בניית החצר והפסיפס: "לביתך נאוה קודש ה' לאורך ימים. נבנה ורוצף בפסיפס בשנת 597 חודש ...אינדיקציה ...".  על-פי הכתובות, נבנתה הכנסייה בין השנים 493–499 לספירה.
תחנת משטרת החופים הבריטית (אשקלון)
תחנת משטרת החופים (Coast guard Station) הבריטית באשקלון היא חלק מקבוצת מצדיות ומצודות משטרה שהוקמו בארץ ישראל ביוזמתו של סר צ'ארלס טגארט, ולכן נהוג לכנותן "הטיגארטים".
התחנה נבנתה על המצוק בחוף הים של אשקלון באמצע שנות הארבעים של המאה ה-20, כדי לאתר ספינות מעפילים ולמנוע מהן להגיע לחוף. כיום המבנה משמש את חיילי צה"ל כבית נופש לחיילים, ומכונה "מחנה נופש על שם מוטה גור". המחזיקה הנוכחית האגודה למען החייל.
מבנה המצודה.
המצודה נבנתה כמבנה בודד על גבי מצוק מעל חוף הים. סגנון הבנייה מסיבי, והמבנה עשוי קירות עבים הבנויים לבנים, בלוקים, בטון וברזל. הפתחים מסורגים והדלתות החיצוניות משוריינות.
למבנה גג שטוח עם מעקה, ששימש גם למסיבות.
בקצה הגג הדרומי נבנה מגדל מרובע עשוי לבנים, ששימש למטרות תצפית. אלמנט זה מופיע גם בתחנות אחרות של משטרת החופים הבריטית, כמו משטרת סידנא עלי בהרצליה.
תולדות המקום.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 גברו ניסיונות ההעפלה לארץ ישראל של שארית פליטת יהודי אירופה. בתגובה, הגבירה ממשלת המנדט הבריטי את פעולותיה במטרה למנוע את אותן ספינות מלהגיע לחופי ארץ ישראל.
כחלק מפעולות אלו, הקימה ממשלת המנדט שורה של תחנות משמר חופים לאורך חופי הארץ, וזאת במטרה לאתר את ספינות המעפילים בים עוד לפני הגעתן. הצבא הבריטי מצא יתרונות במיקומו של המבנה על חוף הים.
בקרבתו של המבנה הראשי נבנו מבנים נוספים אשר שימשו את החיילים הבריטים כמקום רחצה ונופש, כשם שהמקום משמש את חיילי צה"ל כיום.
מצבו של המבנה כיום: משוקם.
בית אמידים
בית אמידים הוא בניין דו-קומתי מפואר ברחוב אלי כהן באשקלון. במרכזו רחבה, שבה שכנה בעבר בריכת מים. סביב הרחבה המרכזית נבנו חדרים למטרות שונות. הבניין מהווה שריד לימי זוהרה של העיירה מג'דל (אשקלון כיום) בתקופת המנדט הבריטי (1917 - 1948).
הבניין נבנה בראשית תקופת המנדט הבריטי, בעזרת טכנולוגיות מודרניות ומסורתיות, שהעניקו לו פאר רב ביחס לבתים בסביבה הצפופה והבנויה בבתים חד-קומתיים. בזכות הפאר, זכה בפי תושבי אשקלון לתואר "בית המושל", וזאת על אף כי מעולם לא שמש בתפקיד זה.
לאחר כיבוש העיר בידי צה"ל, הושכר המבנה בשנים 1950 עד 1972 למועצת פועלי אשקלון. המועצה הקימה בבניין בשנים 1950 עד 1960 סניף טיפת חלב ומרפאה של קופת חולים הכללית.
משנת 1964 עד שנת 1988 שכנו במבנה מחסנים ובתי מלאכה קטנים עד שנעזב ונידון להריסה. בהוראת ראש העיר בני וקנין, נמנעה הריסתו.
סגנון הבנייה.
דגם המבנה - מבנה דו קומתי בעל רחבה מרכזית שסביבה חדרים - תואם את הסגנון עירוני-עות'מאני בארץ ישראל.
סגנון הבניה של בית האמידים הוא סגנון אקלקטי, המאפיין את הבניה שהייתה אופיינית בארץ ישראל בשנות העשרים של המאה ה-20.
חומרי הבנייה ותקופת הבנייה.
חומר הבנייה מעיד בדרך כלל על גיל המבנה. שלד המבנה עשוי בטון יצוק – רצפה, עמודים וחגורות. השימוש בבטון מזוין ממנו בנוי שלד המבנה, החל בשנים 1913-1912 (בית הבטון הראשון), הבטון היה זול ונפוץ במיוחד מראשית המנדט הבריטי. הקירות בנויים אבן כורכר בין עמודי הבטון. השימוש בבלוקים מכורכר מעורר את ההנחה שהמבנה נבנה בסביבות שנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20.
בחזית המזרחית של המבנה מתגלה חתך רצפת הבית. בעבר, הבית הוגבה מהקרקע הנוכחית בכחצי מטר. לפי איתור מדרגות במפה היסטורית, נראה שזה גם היה המצב המקורי. מסד הבית מורכב מאבני כורכר גדולות. מעליהן יצוקה רצפת בטון בעובי כ-40 ס"מ. זהו בטון באיכות נמוכה, עשיר בצדפים, העשוי מחול מקומי. על יציקת רצפת הבטון הונחו מרצפות בטון בגודל 20X20 ס"מ.
אלמנטים במבנה.
הריצוף.
אלמנט מסורתי בבניין, שהיה נפוץ כבר בסוף המאה ה-19 בארץ ישראל, הוא ריצוף שטיח בסגנון האר-נובו - סגנון אדריכלי שהיה בשימוש בשנים 1910-1890, בשלהי התקופה העות'מאנית, ובארץ ישראל השימוש בו נמשך לתוך שנות העשרים של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי. סגנון זה מאופיין בצורות א-סימטריות ודו-ממדיות, ובקישוטים עם שימוש מרובה בקו מעוגל ואורגני ובמוטיבים מהטבע (בעיקר פרחים ועלים). גודל המרצפות 20X20 ס"מ. בבית נמצא דגם פרחוני זהה לדגם שנמצא בבית בליפתא מסוף המאה ה-19.
אלמנטים נוספים במבנה.
במבנה חצר פנימית המעידה על פאר הבית בעבר. בחצר ארבע קשתות מחודדות, שיוצרות ארקדה. בחצר נשאר שריד המעיד על הימצאותן של בריכה ומזרקה.
במבנה מצוי גם חדר מדרגות פנימי - אלמנט שחדר לבניה בסוף המאה ה-19 וצבר תאוצה בראשית המנדט הבריטי.
המבנה כולל חדרי שירותים בשתי הקומות, גרם מעלות פנימי, וגג מבנה שטוח המוקף במעקה בטון מסוגנן.
תוכנית שימור והצעות לשימוש במבנה.
המבנה הוכרז כמיועד לשימור, והוכנה עבורו תוכנית שימור. במרץ 1992 הכין האדריכל אלכסנדר אוקוניב ממנהל ההנדסה בעיריית אשקלון תוכנית לשיקום המבנה, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
הועלתה הצעה להפוך את המבנה למוזיאון לתולדות אשקלון, או לבית לאמני העיר ולאמנים מאזור הדרום והנגב, שישמש לאירוח ולהצגת עבודותיהם.
המסגד הגדול באשקלון
המסגד הגדול באשקלון (בערבית: الجامع الكبير, "אל-ג'אמע אל-כביר") הוא מבנה גדול באשקלון אשר נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי אל-נאצר מחמד בן קלאוון. חלק מן המסגד משמש כיום כמוזיאון לתולדות העיר אשקלון.
היסטוריה.
המסגד נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, ששלט לסירוגין בין השנים 1293–1340. תקופת שלטונו הארוכה הייתה פורייה מבחינת בנייה בארץ ישראל. בשנת 1314 בנה את מינרט המסגד הגדול ברמלה וב-1318 בנה את מינרט המסגד הלבן שם. תחת חסותו בנה האמיר הסורי תנכיז בירושלים מבנים רבים ושופצה כיפתה של כיפת הסלע. המסגד באשקלון הוא מהראשונים שבנו הממלוכים במג'דל.
המבנה שסביב המסגד נבנה בתקופה העות'מאנית מאבני בנייה ומפרטי שיש רבים, כגון עמודים שנלקחו מתל אשקלון. הוא מצטיין בעיטורים האופייניים לאמנות העות'מאנית. היה זה המבנה המפואר בעיר במשך מאות שנים.
המסגד עמד בליבה של העיירה הערבית אל-מג'דל.
אזכור המסגד במקורות היסטוריים.
כך נכתב בכתובת שעל גבי לוח שיש: