בתחילת יולי 1944 הצליחו הפינים לבלום את הסובייטים בקרב טאלי-איהנטלה בעזרת הסיוע הגרמני, למרות עליונות מספרית וחומרית של הסובייטים. הפינים נסוגו 100 ק"מ אך הסובייטים כבר גנזו את הרעיון לכיבוש פינלנד. פתיחתו של מבצע אוברלורד בנורמנדי גרמו לסובייטים לחשוב כי מוטב לרכז את כוחותיהם בכיבוש מזרח ומרכז אירופה לפני שבעלות הברית המערביות יעשו זאת. מהצד השני מאסו הפינים במלחמה והרמטכ"ל מנרהיים חזר ואמר שאם אסטוניה תכבש על ידי הסובייטים, יפסיקו הפינים את לחימתם - זאת כיוון שאסטוניה יכולה הייתה לשמש בסיס מצוין לתקיפות ימיות ואוויריות נגד פינלנד. ב-19 בספטמבר 1944 נסוגו החיילים הגרמנים מאסטוניה. ב-4 בספטמבר הכריזו הפינים על הפסקת אש וב-19 בספטמבר נחתם הסכם שביתת נשק בין ברית המועצות פינלנד.
יהודים במלחמה.
פינלנד התנגדה לאידאולוגיה האנטישמית הנאצית. יהודי פינלנד שירתו בצבא הפיני ובית הכנסת בחזית היה מהיחידים במלחמה בצד מדינות הציר. במספר מקרים היהודים בצבא הפיני קיבלו את עיטור צלב הברזל הגרמני (ראו ליאו סקורניק, סלומון קלאס והלוטה דינה פוליאקוף-שטילר), אך היהודים דחו אותו. במספר מקרים אף הצילו רופאים צבאיים יהודים את חייהם של חיילים גרמנים.
לאחר מעשה.
עם סיום המלחמה נפתחה מלחמת לפלנד, בסופה גורשו הגרמנים מאדמת פינלנד. באפריל 1945 גורשו הכוחות הגרמנים האחרונים מהמדינה. בחוזה פריז שנחתם ב-10 בפברואר 1947 אושררו תנאי שביתת הנשק מ-1944, והפינים העבירו לברית המועצות את חבל קרליה, סאלה ופטסמו.
משה גושן גוטשטיין
Studies in Contemporary Jewry
Studies in Contemporary Jewry הוא כתב עת היוצא מטעם המכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית בירושלים ועוסק בעולם היהודי בעת החדשה, כתב העת יוצא בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בעיר ניו יורק. כתב העת יוצא פעם בשנה, בפורמט של ספר, מאז שנת 1986, כל כרך מוקדש לנושא מיוחד, יוזמו היה פרופסור משה דייוויס, שעמד אותה עת בראש המכון ליהדות זמננו. עורכי כתב העת הראשונים היו יונתן פרנקל, פיטר מדינג, ועזרא מנדלסון. כעת העורכים הם אלי לדרהנדלר, ענת הלמן, ועוזי רבהון.
כל כרך מיוחד לנושא מרכזי ומונה כעשרה מאמרים ובנוסף לכך הוא כולל ביקורות ספרים רבות. בין נושאי כתבי העת היו: אמנות יהודית, מוזיקה יהודית, ספרות יהודית, אלימות ויהודים, יהדות אמריקה, יהודים וספורט, היהודים ממזרח אירופה במערב אירופה, יהדות המזרח, השואה, יהודים וערים, יהודים וקומוניזם, היהודים והפרוטסטנטים.
עמנואל אולסבנגר
עמנואל אוֹלְסְבַנְגֶר (לעיתים: אולסוונגר ואף אולשְבנגר, אולשוונגר; Immanuel Olsvanger; ב' באייר תרמ"ח, 13 באפריל 1888, גראייבו, תחום המושב של האימפריה הרוסית (פולין) – כ"א בשבט תשכ"א, 7 בפברואר 1961, ירושלים) היה משורר, מתרגם, חוקר פולקלור, פעיל ציוני, אספרנטיסט, נואם ובלשן. מתרגם חשוב של ספרות קלאסית לעברית משפות רבות, בהן יפנית וסנסקריט וכן איטלקית ולטינית. יוזם העלאת יהודי קוצ'ין לישראל ופעיל עד מותו לטובת קהילה זו לצד פעילות לטובת קהילת ה"בני ישראל" מהודו. בד בבד היה גם איש הומור וסאטירה.
חייו.
נולד בעיירה גראייבו שבפולין הרוסית. למד ספרות ושפות בעיר סובאלק, הסמוכה, ובאוניברסיטאות קניגסברג וברן. מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, והיה מבין יוזמי אגודת הסטודנטים הציונים "החבר". בעת לימודיו בשווייץ החל לפתח עניין בפולקלור יהודי. בשנים 1918–1920 היה מזכיר החטיבה היהודית בחברה לפולקלור בשווייץ. בשווייץ פגש גם את יוצר שפת האספרנטו, אליעזר לודוויג זמנהוף, למד אותה והחל להפיץ את השימוש בה בחוגים שונים.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. היה עורך בהוצאת הספרים "תרשיש", במסגרתה תרגם יצירות קלאסיות (למשל שירי גתה, אפוסים הודיים מסנסקריט ו"הקומדיה האלוהית" של דנטה, תרגום עליו זכה ב-1946 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת), וכן ערך את כתב העת לילדים "הדחליל", ובמסגרתו פרסם את הקומיקס (עלילון) העברי המקורי הראשון. היה פעיל בחוגי הפצת שפת האספרנטו בישראל, נאם ולימד בקשת רחבה של נושאים, ונסע בעולם כשליח התנועה הציונית.
בשנת 1936 נשלח כשליח מטעם קרן היסוד לקהילות יהודיות באסיה, ועד שנת 1939 נדד בדרום-מזרח אסיה, הודו ויפן, נאם בפני קהילות יהודיות, חקר את הפולקלור המקומי, ולמד מספר לשונות, בהן סנסקריט ויפנית, ברמה שאיפשרה לו לתרגם מספרות שנכתבה בשפות אלו.
אולסבנגר נפטר בירושלים, ונטמן בהר המנוחות. על שמו קרוי רחוב בשכונת קריית היובל בעיר.
דודתו הייתה "הסופרת העברית הראשונה", מרים מארקל-מוזסזון (1840–1920).
נכדתו היא רות אלמגור-רמון, המשמשת מאז 1983 כיועצת הלשון של רשות השידור מטעם האקדמיה ללשון העברית. אחיו אליהו היה רופא והוציא לאור בשנת 1923 את האטלס הראשון בשפה העברית. אחותו, זלמה וירז'בולובסקי-אולשוונגר, היא אמו של אליהו מרידור וסבתו של דן מרידור.
תחומי עבודה ויצירה.
בלשן, מתרגם וחוקר פולקלור.
לפי עדות משפחתו, אולסבנגר ידע למעלה מ-18 שפות על בוריין, בהן עברית, יידיש, פולנית, רוסית, גרמנית, אספרנטו, איטלקית, לטינית, איסלנדית, יפנית, סנסקריט, אנגלית, צרפתית, ספרדית ועוד. ידע נרחב זה איפשר לו לחקור מכלי ראשון יצירות בשפות אלה, שחלקן הוא תרגם לעברית. כמו כן יצר קשר בלתי אמצעי עם דוברי השפות לצורך מחקר הפולקלור, בדגש על פולקלור יהודי. אולסבנגר פרסם מאמרים וספרים בכמה לשונות בתחום הפולקלור היהודי.
אולסבנגר גם נאם בפני קהלים שונים בשפות רבות והיה מסביר חשוב בתחומים שעניינו אותו, לאמור שפת אספרנטו, ציונות, בלשנות, הומור ואסטרונומיה (כחובב). הוא נודע כנואם שנון, מבריק ומבוקש וזכה לפרסים בתורת הנאום, למשל בפרס של אגודת דוברי אספרנטו.
פעילות ציונית.
מסגרת הפעילות העיקרית של אולסבנגר הייתה קרן היסוד, במסגרתה יצא למסעות אל קהילות יהודיות מבודדות. גולת הכותרת של פעילותו היא המפגש עם יהודי קוצ'ין. כבר במסעו הראשון להודו, ב-1936, נפגש אולסבנגר עם אנשי הקהילה ממדינת קראלה בדרום-מערב הודו, יצר עמם קשר והתרשם מנכונותם לעלות לארץ ישראל. בשנת 1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, שב לקוצ'ין. הוא העלה לישראל קבוצת חלוץ שנקלטה בקיבוצים מבוססים כדי שתהיה בסיס שיקלוט את שאר הקהילה. במקביל עסק הן בהסברה על ישראל, מבלי להסתיר את הקשיים הצפויים והן בהסדרים כלכליים ומשפטיים שיאפשרו את העלייה. בין היתר גייס מהקהילה 800 אלף רופי לצורך מימון העלייה. העלייה התקדמה באיטיות לאורך שנות ה-50. עקב העיכובים בעלייה, התייצב לפני ראש ממשלת ישראל דאז, דוד בן-גוריון, ותבע ממנו: "הביאו לי את בני, את יהודי קוצ'ין". בן-גוריון, שהתרשם מההכנות שנערכו לעלייה ומהקליטה המוצלחת של העולים, נענה ושלח מטוסים להבאת העולים כ"מתנת יום ההולדת של ד"ר אולסבנגר". אולסבנגר עסק גם במחקר ובשימור המסורות המיוחדות של העדה והמליץ על הקמת מוזיאון לפולקלור העדה במושב נבטים.
יהודי קוצ'ין ראו באולסבנגר כתובת לכל פניותיהם והתייחסו אליו כ"אבא". בשנת 1957 רשמו את שמו בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל ונהגו להתכנס בירושלים ולחגוג בימי ההולדת של אולסבנגר. בנוסף, הנציחו את שמו בבית הכנסת ובמוזיאון בנבטים.
אולסבנגר היה חבר כבוד גם בקהילת בני ישראל (הודו) והיווה אדם מקשר בין מנהיגות הקהילה וראשי היישוב בארץ ישראל. הוא ביקר את הקהילה בהודו מספר פעמים והתקבל בהתלהבות ואהדה רבה. באחד מביקוריו מצא בבית משפחת קהימקר הידועה את כתב היד השלם על היסטוריית בני-ישראל מהודו של הסופר חיים שמואל קהימקר אשר נסתיים בשנת 1897 אך לא ראה אור. אולסבנגר הוציאו לאור בשנת 1937 בתל אביב.
כשנתקלה קהילה זו באפליה בתחילת שנות ה-50 ואורגנו מחאות על ידם עד שלבסוף חלקם החליט לעזוב חזרה להודו, ניסה אולסבנגר לשכנעם להישאר ועזר לרבים להיקלט היטב ככל האפשר במדינת ישראל. כמו כן עזר לעוזבים לחזור ארצה והיה ידידו הקרוב של המנהיג הבולט של הבני-ישראל מהודו באותן השנים, אייזיק (אק איי) דיווקר.
במסגרת עבודתו בקרן היסוד ביקר אולסבנגר בעשרות קהילות, נאם בפניהן ושכנע קהילות רבות לעלייה לארץ ישראל.
מחלוצי האספרנטו בארץ ישראל.
עוד בזמן לימודיו בשווייץ פגש אולסבנגר את אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר שפת האספרנטו, שפה בינלאומית שמטרתה לגשר בין העמים. אולסבנגר נתפס להתלהבות מהרעיון ומהשפה והפך למפיץ שלה. הוא תרגם לאספרנטו ספרות קלאסית, כתב שירים באספרנטו, לימד את השפה והטיף להרחבת חוג הדוברים בה.
קומיקס והומור.
בשנת 1940 ערך אולסבנגר את כתב העת לילדים "הדחליל", שיצא לאור במשך תקופה קצרה. חשיבות כתב העת בכך שהיה בין הראשונים לפרסום רצועות קומיקס בעברית. בגיליונות כתב העת התפרסם סיפור קומיקס לא חתום בשם "עלילות גד ויוסי" (שחוקר התרבות אלי אשד סבור כי נכתב על ידי אולסבנגר עצמו). הסיפור מקיף רק ארבעה פרקים והוא אינו גמור, אך זהו סיפור הקומיקס העברי המקורי הראשון.
אולסבנגר נודע כאיש שנון בעל הומור, שהרבה לתבל את נאומיו באנקדוטות. כך למשל, בדיון על שגיאות בשפה העברית סיפר כי התבקש למלא טופס ממשלתי כלשהו ובו נדרש למלא את שמו "באותיות לועזיות" (במקום "באותיות לטיניות"). "אז כתבתי בסנסקריט", סיכם.
אנקדוטה אחרת שנקשרה בשמו היא שבשנות הארבעים נהג לשבת בבית הקפה הידוע בירושלים, "חרמון", ברחוב עזה. בין היתר נהג לשבת עם המשורר אברהם בן יצחק, שהיה ידוע בשתיקותיו הארוכות. יום אחד ישבו ושתקו יחדיו. לאחר זמן מה הפר אולסבנגר את השקט והציע: "טוב, שתקנו עד עכשיו על עניין אחד, בוא נשתוק מעכשיו על עניין אחר."
אסטרונום חובב.