דברים אלה לא נעלמו מעיניהם של תומסון, קאופר, ו-וורדסוורת', חסידיו הגדולים של מילטון, שבתקופתם, במידה רבה הודות לשירתם, הטבע הלך ותפס מקום מרכזי בשירה האנגלית. משלושתם, תומסון הוא הקרוב ביותר למילטון בהתבוננות בטבע במבט כולל ומפואר, אם כי ארצי יותר; ו-וורדסוורת' בעושר ובמוסר של תיאוריו. ה-"עונות" של תומסון השפיע על הציירים האנגלים, ובמיוחד על טרנר.
מילטון והשירה הרומנטית.
מיטב היצירות הגדולות של השירה הרומנטית האנגלית: "פרומתאוס המשוחרר" של שלי, "קין" של ביירון, "נפילת היפריון" של קיטס, "מילטון" של בלייק, "האקדמה" של וורדסוורת'; כולן חוברו בהשראת "גן העדן האבוד". וורדסוורת' ושלי, המשוררים הלירים הגדולים ביותר שלשירה האנגלית, אף על פי שנבדלו זה מזה בדרכם כרחוק מזרח ממערב, היו תלמידים של מילטון.
שלי החשיב את מילטון יחד עם שייקספיר ודנטה לפילוסופים נעלים ביותר, ואת "גן העדן האבוד" כשיר קדוש. שלי כתב: "הגדול ביותר מבין המשוררים האנגלים, מילטון, אפשר לומר שעומד לבדו בין תור הזהב לתור הכסף (של השירה), מצרף את המצוינויות של שתיהן; בכל המרץ, הכח, והרעננות של הראשונה, הוא מאחד את כל הפאר הלמדני והמשוכלל של השנייה".
וורדסוורת' העריך את מילטון יותר מכל המשוררים, ומלבדו רק ספנסר באמת מצא חן בעיניו. הוא הסתמך על שירת מילטון כאמת מידה לחיבור שירה. וורדסוורת' כתב על מילטון: "נשמתך הייתה ככוכב, השוכן הרחק / קולך נשמע כים: / טהור כעצם השמים לטוהר, כביר, בן חורין, / כך התהלכת בדרך החיים הכללית, / באדיקות שמחה; ובכל זאת לבך / בחובות הפשוטות ביותר נשא".
מילטון והספרות העברית החדשה.
ההשפעה של מילטון על הספרות העברית החדשה, להבדיל מזו של שייקספיר, הייתה שולית. בדורות, מהרמח"ל ועד מיכ"ל, כשהספרות העברית הייתה מיוסדת על שירה נעלה בהשראת המקרא, שירת מילטון לא הייתה ידועה למשוררי ישראל. בדורות מאוחרים יותר, אף על פי שהייתה מוכרת לסופרים כגון אחד העם ודוד פרישמן, לא הותירה את רישומיה, למעט קצת צללים שעברו באמצעות יצירת ביירון שהייתה בזמנו פופולרית בקרב קהל הקוראים העברי; ומאוחר יותר באמצעות יצירת שלי. יוצאי דופן יהודים אמריקאים אוהבי שירה, כגון אברהם רגלסון, שהכיר היטב את שירת מילטון ותרגם מקצתה; או הרב אהרן ליכטנשטיין, שהיה מצטט משירת מילטון בשיעוריו. בארץ, בבתי ספר תיכוניים, עד לתום תקופת המנדט, לימדו ספרות אנגלית ובכללה מילטון. על המורים המוכשרים ללימוד ספרות אנגלית שבאותה תקופה נמנה ראובן אבינועם, שמאוחר יותר אף תרגם את "שמשון הנאבק" ואת "גן העדן האבוד". בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה, עוד אפשר למצוא בעיתונות העברית, פה ושם, מאמרים על מילטון ושירתו.
השפעת המקרא על מילטון.
כשלעצמו, ויותר מכל משורר אנגלי אחר, מילטון הוא משורר של המקרא. הוא קרוב לו ברוחו, בהשקפתו, בניבו, בלשונו, בנשגבותו. מילטון ידע עברית, תרגם מזמורי תהלים מעברית לאנגלית, הכיר את המקרא בלשונו המקורי, גם כפי שפירשוה המדרשים היהודיים. ברוח פרוטסטנטית של דחיית ההשפעה הפגאנית על תרבות אירופה הנוצרית, הוא סבר שהמקרא עולה בכל מידה, מוסרית ואסתטית, על הספרות הקלאסית. להבדיל מרוב רובם של המשוררים האנגלים שבתקופתו, שחיברו שירה בהשפעת השירה הלטינית, מילטון חיבר את "גן העדן האבוד" בהשראת ספר בראשית, ואת "שמשון המתאבק" בהשראת ספר שופטים; זאת לאחר שקאולי חיבר את האפוס "תלאות דוד" בהשראת ספר שמואל.
מילטון והמשוררים הגדולים.
הומרוס ומילטון.
בשנת 1688 כתב דריידן (על הומרוס, דנטה, ומילטון):
שלשה משוררים בתקופות שונות נולדו,
יוון, איטליה, אנגליה, עיטרו.
הראשון התעלה ברעיון נשגב;
השני בהוד; האחרון בשניהם יחדו.
כתב ג'ון ויליאם מקייל: "זה מאושש שהמצוינות ללא רבב של מלאכת האמנות לאורך השיר כולו נותנת לגן העדן האבוד, יותר מכל, את ערכו התמידי. זה לא תלוי באף דעה של דורות מאוחרים, שהייתה או שתהיה, על השיטה התאולוגית עליה השיר מיוסד... למילטון עצמו ולמערכת אמונתו, המיתולוגיה העתיקה והשיטות המבוססות עליה שקריות במהותן, אך בכל זאת הן דיברו אליו. הוא לא טען בעבור יצירתו לא למוניטין ולא לתהילה אחרים אלא למוניטין ולתהילה של הומרוס."
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "לו מילטון היה בפארנסוס (אחד מהציורים המפורסמים של רפאל בוותיקן), הומרוס והוא היו צריכים להתחבק זה עם זה. הוא הכירו באופן מושלם; אין לומר שהעתיקו, הוא חיקה אותו, אך שניהם כתבו באותה גאונות פיוטית. מה שלגמרי שייך למילטון שווה לכל הפחות למיטב של נסיך המשוררים, ובהרוויחו ממה שעשה, זה באותה מידה של יופי והתאמה. לדוגמה, דימוי בגן העדן האבוד נוצץ לא פחות מאשר באיליאדה או באודיסיאה, ולחלק מאלו של מילטון יש אותה ייחודיות כמו לחלק מאלו של הומרוס, הם פוגעים בחוזקה בנקודה שכיוונו אליה, וכשעיקר העניין הושג, הם משחררים קצת את הרסן לשגיון, משעשעים את הקורא במה שאחרת אינו לעניין".
כתב סר אג'רטון ברידג'ס:
"נכון מה שנאמר, שמילטון בכל מקום מתהלך בעקבות הקדמונים הגדולים, ומשביח אותם: הוא בז לכל ההזהבות הקטנוניות ולהתחכמויות, שכה מרבים להתגאות בהן בשירה המודרנית. מטרתו למסור תמונות ורעיונות - לא מילים; וככל שהמילים פשוטות יותר, באופן שאינן מביישות את המחשבה, כך טוב יותר! הוא לעולם לא מקריב את כח הלשון בעבור משקל. סימן ההיכר לכך, שכאשר יש לו הזדמנות להשתמש בביטויים של כתבי הקודש, הוא לא מבלבל אותם בעבור מקצב.
על מה שמשביע את רצוננו באופן אינדיבידואלי, מבלי להתייעץ עם הרגשות והדעות של אחרים, איננו יכולים להסתמך: אך כשמה שמשמח אותנו עשה אותו רושם על אנשים מחוננים בכל התקופות, ותחת כל הנסיבות השונות, אזי אנו יכולים להיות בטוחים שחנו פנימי, כזה שחשוב להוציאו לאור, ולהציגו מרשים יותר. כך מילטון מלא בציורים, היוצרים את הקסם של הומרוס ושל ורגיליוס."
כתב קולרידג':
"האיליאדה - וכל השירים האפיים, פחות או יותר, שנושאם לקוח מההיסטוריה - אין להם סיום גמור; הם נותרים, בסופו של דבר, רק פרקים בודדים מכרך ההיסטוריה, אם כי פרקים קישוטיים. חשוב על הפשטות הנבחרת של גן העדן האבוד. לו, ורק לו, יש באמת התחלה, אמצע, וסוף; יש לו את הכוליות של שיר, להבדיל מהתולדות, או הקו הישר, של ההיסטוריה."
"בהומרוס, החשיבות לכאורה של הנושא, כהישג הראשון של קונפדרציית היוונים, זו מחשבה שנייה של מבקרים; והעניין, מהאירועים עצמם, להבדיל מאופן הצגתם, קלוש לכל חוץ מאשר ליוונים. זהו שיר יווני. העליונות של גן העדן האבוד בהיבט הזה ברורה, שהעניין מתעלה על מגבלות הלאום. אך איננו הוגים בדרך כלל במצוינות הזו של גן העדן האבוד, מפני שנראה כי ניתן ליחסה לנצרות עצמה; - עדיין בפועל העניין רחב יותר מאשר הנצרות, וכולל את העולמות היהודי והמוסלמי; לא, יתר על כן, ככל שמציג את מקור הרע, והמאבק בין רע וטוב, הרי זה כולל דבר שיש בו עניין עמוק לאנושות כולה, כמהווה את הבסיס של כל הדתות, וסיבה אמיתית לכל פילוסופיה".
ורגיליוס ומילטון.
מכל המשוררים הקלאסים ורגיליוס הוא הדומה ביותר למילטון. מילטון ו-ורגיליוס, כל אחד מהם היה אידיאליסט דתי שמגיל צעיר שאף לחבר יצירה שירית גדולה; מפתח את כשרונותיו בזהירות, בסבלנות, בשקדנות, בהדרגה ובהתמדה; עד שנהיה לאיש המלומד והתרבותי ביותר בדורו ולמשורר הגדול ביותר בלשונו. שניהם למדו בעיון את גדולי המשוררים שקדמו להם, אוהבים במיוחד את שירת הומרוס ותאוקריטוס. השירה של מילטון ו-ורגיליוס אידיאלית, אינטלקטואלית, מצטיינת בנאומים וברגשות נעלים, וכתובה בשלמות אמנותית שאין כמוה. אם בצעירותו מילטון הושפע מאובידיוס, הרי שלוורגיליוס הייתה השפעה גדולה על מילטון המאוחר. בעיקר בולטת ההשפעה של "אינאיס" על המבנה של "גן העדן האבוד" ועל סגנון הלשון המילטונית.
כתב המשורר ויליאם קאופר במכתביו: "היש דבר נעים יותר מאשר המוזיקה של גן העדן האבוד? היא כמו כלי מקלדת מצוין, עם צלילים עמוקים ביותר ומלאים ביותר של הוד, עם כל הרכות והאלגנטיות של חליל דורי. מגוונת ללא הפסק, ומעולם לא השתוו אליה, למעט אולי ורגיליוס".
כתב ג'ון ויליאם מקייל:
"עלינו לזכור שארבעה יסודות נפרדים ב-'איניאס', נדרש לעקוב אחריהם ולהעריכם. ראשית, המבנה האפי, הקווים הארכיטקטוניים הגדולים של יצירה בקנה מידה גדול. שנית, הקישוט, הייפוי של המבנה בפרוטרוט, מקיף את כל מה שנקרא ההתפתחות האמנותית של השיר. שלישית, המקצב והפיסוק הנותנים לשירה את ערכה המוזיקלי. רביעית, הגייה. במילטון, ואולי רק במילטון, ארבעת היסודות האלו נספגו ונוצרו מחדש. 'גן העדן האבוד' שאב ממקורות רבים שהקריאה הרחבה של מילטון ותלמודו המעמיק היקנו לו גישה אליהם. אולם מכולם ל-'איניאס' יש מקום ראשון במעלה. באשר לשני היסודות הראשונים, זה מובן מאליו ולא דורש הסבר. אולם לא פחות מרשים החוב של מילטון וקרבתו לוורגיליוס בטיפול, שאין כמוהו, במבנה ריתמי פריודי, ובבחירה ובשימוש במילים היוצרות, מתוך אוצר מילים מוגבל בקפדנות, שפה שבמשרעת שלה, כבודה, ודיוקה, לא פחות מאשר באיכותה הרטורית, היא הפסגה של אמנות השירה".