שְׁתִי וָעֵרֶב הם שמות החוטים מהם אורגים בד. חוטי ה"שתי" מתוחים בשני הקצוות שלהם, ומקובעים בין שני מקלות, מוטות או מנורים קשיחים שמחזיקים את החוטים מתוחים חוטי השתי הם ה'שלד' שממנו נוצר הבד. לתוך ובין חוטי השתי מערבים את חוטי ה"ערב": בעזרת מחט באריגת יד, או בעזרת דוושות המחוברות לבתי ניר בנולים, מרימים חלק מחוטי השתי ומורידים חלק ובתוך המיפתח מעבירים את חוטי הערב שמגולגלים על בוכיר או על מקל עם חריצים, על ידי העלאה והורדה לסירוגין של חוטי שתי שונים. כך מקבלים מיפתח שונה בכל פעם, ונוצרת יריעת בד בצפיפות (או דוגמה) משתנה, לפי ייעוד הבד.
שתי וערב לתיקון ואיחוי.
בעבר נהגו להטליא חורים בבגדים בתיקון של "שתי וערב". לשם כך הלבישו את הגרב או כרכו את הקטע הקרוע על משהו קשיח שמתח את הסריג או האריג ובעזרת מחט וחוט ארגו מעין טלאי על החוטים בשיטת "שתי וערב".
נולים שונים ועוד אפשרויות אריגה.
בזמנים קדומים, נארגו הבדים על ענפים או קורות מהם תלו חוטים שנמתחו כלפי מטה בעזרת משקולות אבן או חרס, והאורגים דחפו את העבירו את הערב בין חוטי השתי מצד לצד ואחר כך דחפו וצופפו אותו כלפי מעלה. מתקן כזה נקרא נול. עם הזמן למדו שקל יותר לדחוף את הערב כלפי האדמה. בחפירות ארכאולוגיות בישראל נמצאו משקלות אריגה מחרס מתקופת הברזל שנחקרו על ידי הארכאולוגית אביגיל שפר .
למעשה אפשר לארוג על כל אמצעי נוקשה מספיק למתיחת השתי, קרשים, עם או בלי מסמרים, מסגרות של חלונות, מסגרות של תמונות, ספרים, קרטונים, קרטון או פס פלסטיק שיש בו חריצים וחורים לסירוגין גושי קלקר, גלגלי אופניים ככל שעולה בדעתם של הרוצים לארוג.
קיימים נולים מסוגים שונים: אצל הבדואים ועמים נודדים אחרים נפוצים נולי אדמה שנוצרים על ידי תקיעת יתדות באדמה, ביניהן מותחים את חוטי השתי ובעזרת מקל מורידים ומעלים חלק מחוטי השתי, כדי לשלב את חוטי הערב.
ישנם נולים העומדים על שולחן, יש בעלי רגליים משלהם ויש נולים תעשייתיים, ועוד.
בשל צורת העירוב בין החוטים משמש המושג שתי וערב בהשאלה לתיאורים שונים בתחומי המשפט, השירה, תכנון הערים וכו'.
מקור השם.
המילה שתי באה מהמילה האכדית "שת", מלשון תשתית, שכן הוא נתלה על הנול. "ערב", מלשון עירוב, שכן הוא נשזר בין חוטי השתי.
המילים "שתי" ו"ערב" מופיעות בספר ויקרא: "וְשָׂרַף אֶת-הַבֶּגֶד אוֹ אֶת-הַשְּׁתִי אוֹ אֶת-הָעֵרֶב" (ויקרא י"ג, 52). הצירוף "שתי וערב" מופיע בתלמוד הבבלי: "קורעו שתי וערב וטחו בכותל" (מסכת חולין, דף ק"ט, עמוד ב').
אהבתה האחרונה של לורה אדלר
אהבתה האחרונה של לורה אדלר הוא סרט דרמה ישראלי, בבימויו של אברהם הפנר, משנת 1990. העלילה סובבת סביב חייה של לורה אדלר, כוכבת תיאטרון יידיש, אותה מגלמת ריטה זוהר.
עלילה.
לורה אדלר היא שחקנית בתיאטרון ביידיש בתל אביב. היא מצליחה בתחום המשחק, ומאפייניה כשל כוכבת ודיווה. עם זאת, היא נאלצת להתמודד עם שקיעתו של התיאטרון היידי וגוויעתה של השפה.
לורה מחפשת אחר אהבה. אף שיש לה מחזר, שחקן המשחק עימה בתיאטרון, שרוצה להתחתן איתה, היא דוחה את חיזוריו. במקביל, במאית קולנוע אמריקאית מציעה לה לחתום עימה על חוזה למשחק בסרט הוליוודי בתפקיד ראשי, אך לורה מתייחסת אליה בחשדנות. ביום הולדתה בבר בחיפה היא פוגשת בגבר צעיר, ומערכת יחסים מתחילה להתפתח ביניהם. אך תוכניותה נקטעות כאשר בפגישה עם רופאה, היא מתוודעת למחלת הסרטן בה היא חולה. היא מחליטה לא לטפל במחלתה במוסד רפואי, אלא מעדיפה לסיים את הקריירה על הבמה.
ביקורת ופרשנות.
מאיר שניצר כתב על הסרט:
עם יציאת הסרט לאקרנים כתב שניצר: "גם בסרטו הארוך הרביעי ממשיך הפנר להתעקש על סגנון הגשה ייחודי, שלא תמיד עומד בסטנדרטים המקובלים אצל צופי הסרטים. הסרט הוא לאו דווקא תיאור של פולקלור יידישיסטי, אלא יותר הדגמה לרעיון שרק האמנות מעניקה תוקף לחיים... בשתי מלים: יפה ביותר".
באתר האוזן השלישית נכתב על הסרט:
קשר לא מחייב
קשר לא מחייב (באנגלית: No Strings Attached) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הרומנטית. הסרט שיצא בשנת 2011 בוים על ידי איוון רייטמן ובו כיכבו אשטון קוצ'ר ונטלי פורטמן. הסרט מתאר את התפתחות יחסיהם של שני ידידים, אמה ואדם, שמחליטים לקיים קשר לא מחייב, הכולל יחסי מין מזדמנים ללא התאהבות זה בזה.
עלילה.
אדם (אשטון קוצ'ר) ואמה (נטלי פורטמן) נפגשים לראשונה כבני נוער, במחנה קיץ. בשנים הבאות הם נפגשים באופן מקרי מספר פעמים, באחת מהן אדם מבקש ורושם לעצמו את מספר הטלפון של אמה. בתקופה זו הוא עובד כעוזר הפקה בתוכנית טלוויזיה, ואמה היא מתמחה ברפואה בבית החולים המקומי.
שנה מאוחר יותר, כאשר לאדם נודע כי אביו (קווין קליין) מנהל רומן עם חברתו לשעבר, ונסה - הוא נסער מאוד, משתכר ומתחיל לחייג אל כל הנשים הרשומות בסלולרי שלו. למחרת בבוקר הוא מתעורר בחדרה של אמה, בדירה אותה היא שוכרת עם שותפיה ללימודים, לאחר שצלצל אליה בערב הקודם; כשהם מתעוררים הם מקיימים יחסי מין.
אמה חולקת עם אדם את עמדתה כי שני אנשים לא יכולים לקיים קשר זוגי קבוע לנצח, ולכן היא מציעה כי ימשיכו להיפגש ולקיים יחסי מין מזדמנים מבלי להפוך את מערכת היחסים לקבועה ומחייבת. תחילה שניהם נהנים מאוד ממסגרת היחסים הזו, אך בהדרגה אדם מתחיל לקנא לאמה וחושש שהיא יוצאת עם אחרים; הוא מנסה לחזר אחריה ולתת לה מתנות, אך היא דוחה אותו.
ונסה ואביו של אדם מזמינים אותו לפגישה משותפת, בה הם מודיעים על תוכניתם להביא ילד לעולם יחדיו. אמה, שמתלווה לאדם בפגישה זו, תוקפת את אביו ואת ונסה, ומגינה על אדם. אדם משכנע אותה לצאת לדייט ראשון בוולנטיינס דיי, ואומר לה שהוא אוהב אותה, אך אמה חשה אי נוחות וכעס רב, ואומרת לאדם שעליו לצאת עם נשים אחרות, שלא יפגעו בו, כפי שהיא יכולה לפגוע בו.
לאחר כשישה שבועות בהם לא נפגשו, אדם מקבל עבודה כתסריטאי בתוכנית הטלוויזיה בה הוא עובד, בסיועה של עוזרת ההפקה לוסי (לייק בל). אמה מוטרדת מכך שלא פגשה את אדם זמן רב, ובמקביל מבולבלת לקראת חתונת אחותה והגעת אִמה לצד בן זוג חדש. היא מתקשרת לאדם, שדוחה אותה, ואז נוסעת אליו לאחר שהיא מבינה שהיא רוצה בקשר זוגי איתו. בביתו היא פוגשת אותו לצד לוסי, מניחה שהיא חברתו החדשה, ועוזבת משם בבכי. בהמשך הערב ונסה מצלצלת אל אדם ומודיעה לו בבהלה שאביו מאושפז בבית החולים; כשהוא מגיע לשם, ונסה מתוודה בפניו שאינה רוצה להביא לעולם ילד עם איש מבוגר ממנה, והיא עוזבת את המקום והולכת למסיבה. לאחר ביקורו של אדם אצל אביו, הוא יוצא מבית החולים ומצלצל לאמה, ומבקש שייפגשו לשוחח על הקשר ביניהם; אמה כבר הגיעה למקום, לאחר שחברתה המתמחה הודיעה לה שאביו של אדם מאושפז שם. אדם ואמה מתפייסים, ובבוקר הולכים יחדיו אל חתונת אחותה של אמה.
בתמונות הסיום נראים לוסי ואביו של אדם בתחילתה של מערכת יחסים זוגית ביניהם; אמה מוצגת כרופאה-מיילדת שמסייעת בלידה הראשונה של אחותה; ובערב היא ואדם נראים מתרפקים זה על זה במיטתם.
ג'ף סוומפי מרס
מפלגת העבודה (נורווגיה)
מפלגת העבודה הנורווגית או מפלגת הלייבור הנורווגית (בנורווגית: Arbeiderpartiet, A/Ap או Det norske Arbeiderparti) היא מפלגה פוליטית סוציאל-דמוקרטית נורווגית. המפלגה הייתה שותפה בקואליציה "הירוקה-אדומה" בממשלת נורווגיה - מיזוג של מפלגות שמאל-מרכז והמפלגה הירוקה של נורווגיה. זוהי המפלגה הגדולה בנורווגיה כיום ומנהיגה הוא יונס גר סטיורה, ראש ממשלת נורווגיה.
המפלגה שואפת למדינת רווחה שבה המיסים נמוכים ובמרוצת 20 השנים האחרונות ניהלה המפלגה מדיניות של כלכלה מעורבת. המפלגה רואה עצמה כמפלגה פרוגרסיבית במידת מה ואגף הנוער שלה הוא ליגת הצעירים העובדת (Arbeidaranes Ungdomsfylking, AUF).
מאז הקמתה בסוף המאה ה-19, המפלגה גדלה התמיכה בה בהתמדה עד שהפכה למפלגה הגדולה ביותר בנורווגיה החל מ-1927. בשנה זו הסתכסכה המפלגה עם תנועות נוספות סביב העובדה שהייתה חברה בקומינטרן בשנים 1919-1923. בשנים 1945-1961, הייתה למפלגה רוב מוחלט בפרלמנט הנורווגי, תקופה המכונה גם "מדינה המפלגה האחת". מאז 1935, היו רק 16 שנה שבה המפלגה לא תפסה את משרדו של ראש הממשלה. מפלגת העבודה, במהלך שנות ה-60 וה-70, נתקלה בתחרות עזה, בעיקר מצד המפלגה העממית הסוציאליסטית. עם זאת מסוף שנת 1970, המפלגה החלה לאבד מצביעים ממחנה הימין. במהלך שנות ה-80 החלה המפלגה לנטות ימינה, באמצעות מנהיגהּ דאז, גְרוֹ הארלם ברונדטלנד. בשנת 2001 השיגה המפלגה את התוצאות הגרועות ביותר שלה מאז 1924, מה שאילץ אותה להתחייב על הסכם שיתוף פעולה עם מפלגות אחרות כדי להקים ממשלת רוב (מהלך המכונה בשם הקואליציה האדומה-ירוקה).
היסטוריה.
המפלגה נוסדה בשנת 1887 בארנדאל והיא רצה לראשונה בבחירות לפרלמנט הנורווגי ב-1894. היא נכנסה לפרלמנט בשנת 1904 לאחר בחירות 1903, וגדלה התמיכה בה בהתמדה עד שב-1927, הפכה למפלגה הגדולה ביותר במדינה.
מאז הקמת ה-Vort Arbeide (עיתון המפלגה) בשנת 1884, המפלגה הייתה למעסיק הגדול ביותר של עיתונאים ואמצעי תקשורת אחרים. מערכת העיתונות התרחבה והפכה בסופו של דבר ל-A-pressen. בחודש ינואר 1913 היו למפלגה 24 עיתונים, עוד שישה עיתונים נוסדו בשנת 1913. בשנת 1920 היו למפלגה 33 עיתונים והמפלגה השיקה את הוצאה לאור משלה, הוצאת Det Norske Arbeiderpartis forlag, שהפכה ל-Tiden Norsk Forlag. בנוסף לספרים וחוברות, הוצאת Det Norske Arbeiderpartis forlag פרסמה גם את מגזין Maidagen (שפורסם לרגל ה-1 במאי), ומגזין Arbeidets Jul (שפורסם בחג המולד).