במרץ 1812 נבחר קרופורד לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן, בעקבות מותו של סגן הנשיא, ג'ורג' קלינטון, הוא היה הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית עד 4 במרץ 1813.
ב-1811 דחה קרופורד הצעה לשמש כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'יימס מדיסון. בסנאט הוא הצביע בעד כמה חוקים שהובילו לפרוץ מלחמת 1812 ותמך בכניסה למלחמה, אף על פי שהוא היה מוכן לכריתת שלום: "תהא זו חוכמתה של אומה זו להישאר במצב של שלום, כל עוד שלום היא אפשרות קיימת".
שגריר בצרפת.
ב-1813 מינה הנשיא מדיסון את קרופורד לתפקיד שגריר ארצות הברית בצרפת ובתפקיד זה הוא כיהן במהלך שנות הדעיכה של הקיסרות הראשונה של נפוליאון. קרופורד כיהן בתפקיד עד 1815, זמן קצר לאחת תום המלחמות הנפוליאוניות.
מזכיר המלחמה.
עם שובו של קרופורד לארצות הברית, מינה אותו הנשיא מדיסון לתפקיד מזכיר המלחמה. לאחר קצת יותר משנה בתפקיד ולאחר שכשל בהשגת המועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1816, מינה אותו מדיסון לתפקיד מזכיר האוצר. בתפקיד זה כיהן קרופורד עד סוף תקופת נשיאותו של מדיסון והמשיך לכהן בו בשמונה שנות נשיאותו של ג'יימס מונרו.
בחירות 1824.
בבחירות 1824 הציג קרופורד את מועמדתו. שנה קודם הוא לקה בשבץ מוחי כתוצאה ממרשם רפואי שנרשם לו על ידי רופאו. כעת הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפוצלת ואחת מהסיעות בחרה במועמדתו של קופורד. על אף השיפור במצב בריאותו ותמיכתם של הנשיאים לשעבר מדיסון וג'פרסון, הוא היה שלישי במספר הקולות לאחר הסנאטור והגנרל אנדרו ג'קסון, גיבור קרב ניו אורלינס במלחמת 1812, ומזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס. מאחר שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הדרוש כדי להיבחר לנשיא, עברה הבחירה לבית הנבחרים, שבסופו של דבר בחר באדמס. היו אלו הבחירות היחידות לנשיאות בהיסטוריה של ארצות הברית שהוכרעו בצורה כזאת.
שנותיו האחרונות.
לאחר שדחה את הצעתו של אדמס להמשיך לכהן כמזכיר האוצר, שב קרופורד לג'ורג'יה, שם הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של המדינה ובתפקיד זה הוא כיהן עד מותו, עשור לאחר מכן.
ב-1828 נבחר קרופורד על ידי בית הנבחרים של ג'ורג'יה כמועמד לסגן הנשיא, אך בהיעדר תמיכה ממדינות אחרות, הוא הסיר את מועמדותו. הוא גם שקל התמודדות ב-1832, גם כמועמד לנשיאות וגם כסגן נשיא, אך הוא וויתר על מועמדותו לסגן הנשיא לטובתו של מרטין ואן ביורן ועל מועמדתו לנשיאות לטובתו של ג'קסון שהתמודד על כהונה שנייה.
ויליאם קרפורד נפטר ונקבר ב-15 בספטמבר 1834 באחוזתו, שכיום נמצאת במרחק של כמה מאות מטרים מחוץ לתחומי העיר שלימים נקראה על שמו.
ב-1875 הופיע דיוקנו של קרופורד על שטר של 50 סנט.
בנוסף לעיר קרופורד הסמוכה לאחוזתו, נקראו על שמו גם העיר קרופורדוויל שבג'ורגיה והעיר קרופורדסוויל שבאינדיאנה. כמו כן נקראו על שמו מחוזות בארקנסו, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, איווה, מישיגן, מיזורי, וויסקונסין.
משפחתו.
ויליאם קרופורד היה צאצא של ג'ון קרופורד (1676-1600) שהגיע ב-1643 לוירג'יניה ונהרג במרד בייקון . בנו של ג'ון, דייוויד קרופורד האב (1698-1625), היה אביו של דייוויד קרופורד הבן (1762-1662) וסבו של דייוויד קרופורד השלישי (1766-1697). דייוויד קרופורד השלישי נשא ב-1727 לאישה את אן אנדרסון ויחד הם הביאו לעולם 13 ילדים, כולל ג'ואל קרופורד (1788-1736), אביו של ויליאם קרופורד.
בן דודו של ויליאם קרופורד, ג'ורג' קרופורד, כיהן גם הוא כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור.
C'est pour vivre (אלבום)
C'est pour vivre (בעברית: זה בשביל לחיות) הוא אלבום האוסף השביעי של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-3 בפברואר 1997, על ידי חברות תקליטים שונות. שם האלבום נגזר משם השיר "C'est pour vivre", אותו הוציאה דיון בשנת 1985.
עם יציאתו נכנס אלבום האוסף אל המקום ה-32 במצעד האלבומים של ולוניה.
רקע והפקה.
אלבום האוסף הופק על ידי אדי מרנאיי, רומנו מוסומארה ורודי פסקל אשר הפיקו בעבר עבור דיון אלבומים נוספים כדוגמת , , ו-.
אלבום האוסף יצא לראשונה בבריטניה ב-3 בפברואר 1997, על ידי חברת התקליטים נקטר מאסטרס, בפורמט של תקליטור.
חגי עמית
חגי עמית-כהן (נולד ב-3 בפברואר 1974) הוא עיתונאי, עורך ופובליציסט ישראלי, לשעבר עורך מדור שוק ההון ב-TheMarker.
ביוגרפיה.
עמית נולד ב-1974 בירושלים, לרפאל - בעליה של חברת טאקט מערכות, ולפרופ' עירית עמית כהן. את לימודיו התיכוניים העביר בתיכון גינסבורג ביבנה. בין השנים 1992–1995 שירת בצה"ל כמשנה טכני בחיל התותחנים.
ב-1996 החל את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים ב-1999. לאחר מכן השלים תואר שני בהתנהגות ארגונית בפקולטה למנהל עסקים של האוניברסיטה.
קריירה.
את הקריירה העיתונאית החל עמית כראש דסק שוק ההון של TheMarker, תפקיד אותו החזיק משך שנתיים. לאחריהן, עבר עמית לסקר את בתי ההשקעות והחברות הנסחרות בבורסה בתל אביב ככתב שוק ההון בעיתון עד ל-2008, אז מונה לעורך מדור שוק ההון. כעבור 3 שנים, החל לעבוד כעיתונאי במגזין סוף השבוע של העיתון, במסגרתו ניפק כתבות עומק ותחקירים, לצד טור שבועי קבוע.
מאז 2017 היה אחראי על סיקור משרדי האוצר והביטחון, ושנה לאחר מכן החל לסקר במקביל את התחום הפוליטי.
בספטמבר 2021 ראה אור ספרו הראשון, "פרופיל מזויף".
החל מאוקטובר 2021 עורך את מוסף סוף השבוע של העיתון, ה- MarkerWeek.
סדרת כתבות שפרסם ב-2018, בהן חשף אי-סדרים חמורים שנתגלו בכמה מכרזים טכנולוגיים במשרד הביטחון, הובילו לפרישתו של סגן ראש מנהל הרכש במשרד הביטחון, איקו חסון, ובהמשך אף לפתיחת החקירה בלהב 433 במקביל לבדיקה של מבקר המדינה אשר טרם הושלמו.
בין השנים 2015–2017 כתב את מדור 'סאבטקסט' במוסף סוף השבוע של TheMarker.
ב-2016 שימש כמרצה בחוג לעיתונאות באוניברסיטת תל אביב.
עמית נשוי, ומתגורר בקיבוץ חולדה. סבו הוא יהודה כהן, שופט בית המשפט העליון.
יגיל הנקין
יוסף גיל (יגיל) הנקין (נולד ב-1976) הוא ד"ר להיסטוריה, סופר, חוקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון ומרצה להיסטוריה צבאית במכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
במקביל הנקין כותב באתרים "מידה", "דיומא" ו"עין הדג".
ביוגרפיה.
נולד לרב יהודה הרצל הנקין, פוסק הלכה ציוני דתי ולרבנית חנה, מייסדת מדרשת נשמת בירושלים והעומדת בראשה. הוא אחיו של הרב איתם הנקין ונינו של הרב יוסף אליהו הנקין, פוסק בולט בארצות הברית במאה ה-20. אחיו אליהו היה אלוף הארץ בהרמת משקולות בשנים 2013–2014.
את עבודת הדוקטורט שלו, "צבא רודזיה ולחימה נגד חתרנות: בחיפוש אחר מצוינות צבאית", כתב במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית משה גת ומרטין ון קרפלד, והיא אושרה ב-2009.
מחקרו.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
בעבודת התזה שלו, שהפכה בסופו של דבר לספר ננצח או שניעלם בהוצאת מערכות, בוחן הנקין את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. בין היתר הוא מנתח את הטקטיקות שהופעלו במלחמה על ידי שני הצדדים, בוחן באריכות את הקרב על גרוזני ואת לוחמת הגרילה והטרור לאחר נפילת העיר.
מלחמת הסבך.
רודזיה (כיום זימבבואה), הייתה מושבה בריטית באפריקה הדרומית. ב־1965 הכריזה על עצמאות, תחת שלטון מיעוט לבן, והתנתקה מבריטניה. אף מדינה בעולם לא הכירה בה רשמית, והאו"ם הטיל עליה עיצומים שאמורים היו להכניע את השלטון המורד, אך לא כך קרה. למרות הבידוד הבין־לאומי התקיימה רודזיה עד 1980. במקביל התמודדה עם ארגוני מחתרת לאומניים אפריקניים, שדרשו שוויון ושלטון רוב. בין השנים 1979-1972 התנהלה במדינה ובסביבותיה מלחמת גרילה עזה. כוחות רודזיים ביצעו פשיטות לעומק מאות קילומטרים בשטח אויב, והסבו ליריביהם אבדות כבדות; יחידות רודזיות של לוחמים שחורים ולבנים התחזו לאנשי גרילה למטרות איסוף מודיעין ופגיעה בגרילה, ואף העבירו אל צידן מספר גדול של אנשי גרילה; ובמקביל לא בחל אף צד בדבר: מפגיעה באזרחים, דרך הרעלת מזון ועד התנקשות במנהיגים פוליטיים. בסופו של דבר נאלצו הצדדים להתיישב למשא ומתן, שבעקבותיו התקיימו ברודזיה בחירות ולשלטון עלה רוברט מוגאבה, מנהיג אחד מארגוני הגרילה, עד שהודח מכיסאו ב־2017.
בספר דגים בסבך בהוצאת מודן, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, סוקר הנקין את תולדותיה של רודזיה והמלחמה בה, ועוסק בתחומים רבים שנותרו רלוונטיים למפקדים ולמדינאים עד ימינו: החל מלחימה בשטח סבוך ופעולות בעורף האויב, ועד ההשפעה המוגבלת של עיצומים כלכליים, אסטרטגיות למלחמה בטרור ויעילותן והשאלה של השפעת תמיכת האוכלוסייה על תוצאות המלחמה.
האסטרטגיה הלאומית של ישראל.
הנקין מגדיר כ"אסטרטגיה לאומית" או "אסטרטגיה-רבתי" את "האיחוד של כל סוגי האסטרטגיה של מדינה – צבאית, כלכלית ומדינית – למען אותה מטרה".