רויאל של ההולנדית ויוניליוור שניהם עסקים בריטים/הולנדים משותפים. לשכת המסחר ההולנדית-בריטית הוקמה כדי לקדם את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות. בשנת 2006 הולנד ייבאה סחורות מבריטניה בשווי 16.6 מיליארד ליש"ט, מה שהפך את בריטניה ליצואנית החמישית בגודלה בהולנד. המסחר ההולנדי-בריטי נעשה פשוט יותר על ידי יחסים טובים, שיקוף המסגרת המשפטית, שיפור השירותים הפיננסיים, ומערכת תחבורה טובה שגורמת לקרבה הגאוגרפית. אפשר להגיע ממדינה אחת לשנייה על ידי רכבת היורוסטאר, מעבורת או מטוס.
שיתוף פעולה ביטחוני.
מאז 1973, יחידות נחתים הולנדים מהווים באימוני נאט"ו חלק מחטיבת הקומנדו ה-3 הבריטית.
שיתוף הפעולה בין הנחתים ההולנדים לחיל הנחתים המלכותי הוביל לאינטגרציה נרחבת בתחומי התפעול, לוגיסטיקה וחומרים, ומהווה דוגמה בתוך נאט"ו למה שיכול להיות מושג באינטגרציה צבאית בארגון.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713), בוצעו כמה פעולות בשיתוף פעולה של הנחתים ההולנדים והבריטים, אחד הבולטים ביותר, היה במצור על גיברלטר בשנת 1704. במהלך פעולה זו, התקפה מוצלחת בוצעה נגד המבצר של גיברלטר על ידי חטיבה חזקה בריטית-הולנדית, שכללה 1800 נחתים תחת פיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטדט.
הכינוי של הנחתים ההולנדים בפי עמיתיהם הבריטיים, הוא "Cloggies," בשל הסטריאוטיפ כי רוב או כל ההולנדים לובשים כפכפים, במקום נעליים נורמליות.
יחסים דיפלומטיים.
הולנד מחזיקה בממלכה המאוחדת שגרירות בלונדון, ו-10 קונסוליות באברדין, בלפסט, ברמינגהאם, קארדיף, דובר, אדינבורו, גרנזי, האל, ליברפול, וסאות'האמפטון. מאידך, הממלכה המאוחדת מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג וקונסוליה כללית באמסטרדם.
ארמון נרישקין-שובאלוב
ארמון נרישקין-שובאלוב (ברוסית: Дворец Нарышкиных-Шуваловых) הוא מבנה מהמאה התשע עשרה בסנקט פטרבורג, הממוקם בפינה שבין גדות הפונטנקה 21, לרחוב האיטלקי 39. המבנה בנוי בסגנון נאו-קלאסי והוא טיפוסי לאדריכלות האקלקטית (שילוב של אלמנטים מאדריכלות הקלאסיציזם והנאו-רנסאנס).
היסטוריה.
הרעיון לבניית הארמון נהגה בסוף המאה ה-18 על ידי הרוזן וורונצוב שהפקיד את המלאכה בידי האדריכל האיטלקי, ג'קומו קברנגי.
בשנת 1799 הארמון עבר לבעלותה של הרוזנת מריה נרישקינה ובעלה גדש את הארמון בחפצי מותרות כגון פסלי שיש, מטבעות עתיקים, כלי נשק, יצירות אמנות. הארמון אירח נשפים רבים והנשף המפורסם ביותר שהתקיים בו היה לכבוד יום הולדתו של יורש העצר, לימים הצאר אלכסנדר השני, ב-29 באפריל 1834.
הארמון במתכונתו הנוכחית נבנה במספר שלבים. החלק השמאלי של הבניין נבנה בשנות 1780 על פי פרויקט של אדריכל לא ידוע. החזית הימנית של הבית הישן נבנתה בשנים 1821–1822 על ידי הבעלים החדשים של הארמון, דמיטרי נרישקין (כנראה על פי פרויקט של קארלו רוסי).
עמנואל נרישקין מכר את הארמון לבן דודו לב נרישקין, שמימן שחזור החלל הפנימי (בפרויקט של האדריכל ברנרד דה סימון), בשנים 1844–1849 נערך שיפוץ מקיף נוסף בניהול האדריכל ניקולאי יפימוב.
מאז 1846, הארמון היה בבעלותה של סופיה נרישקינה ובעלה פיוטר שובאלוב, ולאחר מכן בנם וכלתו. בשנת 1914 שימש הארמון כבית חולים צבאי.
לאחר מהפכת אוקטובר ועד 1925 הארמון הולאם והפך למוזיאון. בשנים 1919–1925 שכן בו מוזיאון לחיים האריסטוקרטיים. אחר כך פעלו בו בית דפוס ומכון לעיצוב. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, ניזוק הארמון באורח קשה ביותר ואגפים שלמים נהרסו כליל.
אחרי 1965 שימש כבית השלום והידידות עם עמי מדינות זרות.
בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי האוליגרך ויקטור וקסלברג שמימן בו שיפוץ ושחזור כללי שנועד להשיב לארמון את מראהו המפואר מתקופת המאה ה-19.
ב-19 בנובמבר 2013, לאחר שבע שנות שיפוץ, נפתח רשמית מוזיאון פברז'ה, שהיה למוזיאון הפרטי הראשון ברוסיה בעל חשיבות פדרלית. המוזיאון מציג את ביצי הפברז'ה בטרקלין הכחול של הארמון. בחדרים אחרים, מוצגים אוספי פורצלן, אמייל, אבני גילוף, תכשיטים, סמלים רוסים, ציורים, כלי כסף ופריטים יקרים אחרים..
מוזיאון פברז'ה (באדן-באדן)
מוזיאון פברז'ה בבאדן-באדן הוא המוזיאון הראשון בעולם המוקדש ליצירותיו של הצורף פטר קארל פברז'ה. הוקם בשנת 2009 על ידי האספן אלכסנדר איוואנוב, בעיר הנופש הגרמנית באדן-באדן.
אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-1,500 פריטים שיצר פטר פברז'ה, לרבות אוספים של ביצת פברז'ה כדוגמת התרזה הקארליאנית וצביר הכוכבים. הביצים מוצגות במוזיאון שנבנה על ידי אלכסנדר איוואנוב בעלות של 17 מיליון יורו. לטענת איוואנוב הוא בחר לפתוח את המוזיאון בעיר הנופש באדן-באדן בשל מיקומה הנוח וכי לא היה יכול לפתוח את המוזיאון ברוסיה בשל מחסומים ביורוקרטיים
באפריל 2009 חברה בשם פברז'ה בע"מ הרשומה באיי קיימן תבעה בעלות על מותג פברז'ה ובשל כך בשנתו הראשונה נאסר על המוזיאון לפרסם תחת השם פברז'ה. בינואר 2010 בית המשפט בגרמניה אישר למוזיאון להשתמש בשם פברז'ה.
במאי 2012, נפתחה תערוכת "Gold of the World" המכילה יותר ממאה פריטי זהב טהור מתקופות שונות.
עד 2014, הפריט החשוב ביותר במוזיאון היה ביצת הפברז'ה רוטשילד, שהייתה מתנתה של ביאטריס רוטשילד לכלת אחיה. איוואנוב רכש את הביצה תמורת 18.5 מיליון דולר במכירה פומבית שנערכה בבית כריסטי'ס ב-28 בנובמבר 2007. בשנת 2014 תרם איוואנוב את הביצה לממשלת רוסיה ובדצמבר 2014, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק את הביצה כמתנה למוזיאון ארמיטאז' שבסנקט פטרבורג, רוסיה במלאת 250 שנה למוזיאון. ימים לפני הענקת המתנה, אנשי מכס בריטים וגרמניים פשטו על מוזיאון הפברז'ה בחיפוש אחר הביצה. המוזיאון הצהיר במחאה כי פעולת אנשי המכס הייתה מוטת פוליטית, בעקבות המתיחות בין רוסיה למדינות המערב על רקע משבר אוקראינה.
גידול דגי נוי
גידול דגי נוי הוא תחביב פופולרי, שבו חובבים מגדלים דגים באקווריום בבית או לחלופין בבריכה בגינה.
תוחלת החיים של הדגים נעה לרוב בהתאם לגודלם, ככל שהדג גדול יותר כך תוחלת החיים שלו ארוכה יותר, לדגי נוי קטנים באורך של סנטימטרים בודדים על פי רוב תוחלת חיים של כשנתיים - שלוש, בעוד שדגים גדולים, ממשפחת הקרפיונים לדוגמה יכולים לחיות כ־20 שנים ויותר בתנאי מחיה טובים.
מקורות גידול דגי הנוי.
דגים גודלו כמזון בבריכות במשך אלפי שנים. הצבעוניים שבהם הפכו לעיתים לחיות מחמד ולא למזון. תרבויות רבות, עתיקות ומודרניות, שמרו על דגים אלו למטרות דקורטיביות.
בימי קדם, גידלו השומרים דגים בבריכות, לפני הכנתם לארוחות. תיעוד נוסף של גידול דגים נמצא באמנות המצרית העתיקה בחפירות העיר אוקסירינכוס, שבה נמצאו בריכות בתוך אחד המקדשים.
באופן דומה, באסיה גידלו אורז ביחד עם גידול דגי מים מתוקים המתאימים לאכילה, כולל סוגים שונים של שפמנון וקרפיון. רבייה סלקטיבית של קרפיון ליצירת דגי הקוי (ביפן) והזהב (בסין) החלה לפני יותר מ-2,000 שנה. בתקופת שושלת סונג נהגו הסינים לגדל דגי זהב בביתם בתוך כלי חרס.
באירופה של ימי הביניים, גידול קרפיון בבריכות היה מנהג קבוע של אחוזות ומנזרים, כחלופה לבשר בימי חג, כאשר בשר היה אסור באכילה מטעמים דתיים.
דגים ימיים נוספים גודלו באופן דומה במשך מאות שנים. עשירי הרומאים נהגו לגדל דגי-צמד עם דגים אחרים בבריכות מים מלוחים. התאולוג הנוצרי טרטוליאנוס כתב שהסנטור אסיניוס סלר שילם 8,000 מטבעות עבור קיפון גדול במיוחד. הפילוסוף קיקרו כתב כי עו"ד קווינטוס הורטנסיוס בכה כאשר הדג האהוב עליו מת.
האדם הראשון שהרבה דגים טרופיים באירופה היה פייר קרבונייר, שהקים את אחד מהאקווריומים הציבוריים הראשונים בפריז בשנת 1850, ובשנת 1869 היה הראשון שגידל דגי מקרופוד מיובאים, ומאוחר יותר מינים נוספים. בשנת 1875 הוענקה לקרבונייר מדליית זהב של "האגודה הקיסרית הצרפתית" על מחקר ורבייה של דגים טרופיים באקווריום מים מתוקים, ועל ההצלחה שלו בהצגת מיני דגים טרופיים לצרפת.
סוגים של מערכות גידול דגי נוי.
התחביב הוא תחום רחב מאוד אשר מחולק לשלושה תחומים ספציפיים, בהתאם לסוג המים, הדגים ומקורם: מים מתוקים, מליחים ומלוחים.
מים מתוקים.
אקווריום מים מתוקים  הוא התחום הפופולרי ביותר בתחביב, אף חנויות חיות מחמד פשוטות לעיתים קרובות מוכרות מגוון של דגים מתוקים, כגון דג זהב, גופים וסקלר. בעוד רוב האקווריומים במים מתוקים מכילים מינים שממעטים להתרבות בשבי או שמכילים רק זכרים הצבעוניים יותר מנקבות, רבייה באקווריום היא דבר פופולרי. דגים כגון מולי וגופי, הם בין הדגים המתרבים הכי בקלות בשבי, אך באופן קבוע גם מתרבים הרבה סוגים אחרים של דגי ציקלידים, שפמנון, חריתיים, קרפיוניים, נאוויתיים, ועוד.
מגדלים רבים נוהגים להקים אקווריומי מים מתוקים שבו הדגש הוא על צמחי מים, כמו גם דגים. אקווריומים אלו כוללים עיצובים שונים כמו "עיצוב הולנדי", עיצוב הכולל קבוצות שונות של צמחים המסודרים בקבוצות בסדר סימטרי, העיצוב נקרא על של האירופאי הראשון שעיצב כך. בשנים האחרונות, אחד האנשים הכי פעילים והמוכרים בעיצובי אקווריומי הצמחייה שלהם היה היפני טקאשי אמאנו .
גידול בבריכות במובנים מסוימים דומה לאקווריום מים מתוקים, אבל בדרך כלל הרבה יותר גדול, חשוף סביבה מזג האוויר. באזורים הטרופיים, דגים טרופיים יכולים להיות כל הזמן בבריכות גן. אך באזורים קרים או חמים, דגים כגון דגי זהב, קוי, יוכלו לחיות בה.
מים מלוחים.