הפעילות - אשר נקראת אינדור סייקלינג (Indoor Cycling, רכיבה בתוך הבית) במקומות שאינם רשאים להשתמש בסימן הרשום - נעשית בדרך כלל בסטודיו עם מוזיקה בהנחיית מדריך. על האופניים קיים בורר עומס שמאפשר לרוכב לשלוט על דרגות הקושי והמאמץ בזמן הפעילות. בעזרתו ובעזרת מהירות הדיווש נבנות תוכניות אימונים מגוונות.
האימון הוא מסוג אירובי, נמשך על פי רוב חמישים דקות ודופק המטרה הוא בין 60%-90%, אצל מתאמן מיומן - כמו ברכיבת אופני כביש.
עמוד השדרה
עמוד השדרה (TA: Columna vertebralis) הוא החלק הקשיח במערכת הנושאת את משקל חלקו העליון של הגוף אצל בעלי החוליות ותפקידיו העיקריים הם להגן על חוט השדרה ולאפשר יציבות לגוף. לאורך עמוד השדרה עוברת תעלת השדרה (Canalis vertebralis) והיא מכילה את חוט השדרה ומגינה עליו. הזיזים המקיפים את קשת החוליה מאפשרים קשר בין השרירים לשלד.
קיומו של עמוד השדרה בשלד מהווה סיווג לתת-קבוצה של בעלי חיים - בעלי חוליות. אצל בעלי חוליות שונים יש מספר שונה של חוליות.
מבנה עמוד השדרה באדם.
עמוד השדרה מורכב מעשרים וארבע חוליות מהצוואר עד למותן, ועוד כשמונה עד עשר חוליות נוספות שחלקן מאוחות בעצם העצה ובעצם העוקץ. בין חוליות עמוד השדרה מפרקים נעים המאפשרים כיפוף ויישור במישור החזיתי ובמישור החיצי ופיתול במישור האופקי. החוליות מופרדות על ידי טבעות סחוס (דיסק בין-חולייתי) המכילות חומר ג'לטיני, שבמצב בו עלולה להתערער היציבות (כגון נשיאת משקל כבד) הן סופגות לחץ של עד מאות קילוגרם לכל סמ"ר. הדיסקים בולמים את הזעזועים המופעלים על עמוד השדרה. בתוך החוליות עובר חוט השדרה, ומתפקידי עמוד השדרה להגן על חוט השדרה המהווה חלק ממערכת העצבים המרכזית. עמוד השדרה מחובר אל הראש, בית החזה והגפיים.
מבחינה תיאורית מחולק עמוד השדרה לאזורים ולכל חוליה הכינוי הייחודי שלה.
כינויי האזורים.
עמוד השדרה מחולק ל-5 אזורים על פי הפרוט הבא:
בחלקו התחתון של עמוד השדרה נמצאים:
לעיתים נדירות נולדים ילדים עם המשך קצר לעמוד השדרה, אשר מוסר בניתוח עם לידתם.
כינויי החוליות.
החוליות מכונות בצירוף של אותיות ומספרים, כאשר האות מייצגת את אזורן, והמספר מייצג את מיקומן בתוך אותו אזור, כך מלמעלה למטה:
החוליות הצוואריות (Cervical) מסומנות בצירופים: C1 עד C7;
החוליות החזיות (Thoracic) (באות T או Th או D) מסומנות בצירופים: T1 עד T12;
החוליות המותניות (Lumbar) מסומנות בצירופים: L1 עד L5;
חוליות העצה (Sacrum) מסומנות בצירופים: S1 עד S5;
וחוליות עצם העוקץ (Coccyx) מסומנות בצירופים: Co1 עד Co4.
קשתות עמוד השדרה.
לאורך עמוד השדרה ניכרות שלוש קשתות: באזור עמוד השדרה הצווארי קשת קעורה (מנקודת מבט אחורית) הכוללת את כל החוליות הצוואריות ואת החוליה החזית הראשונה. קשת זו מכונה הלורדוזה הצווארית (Lordosis cervicis; Lordosis colli). באזור עמוד השדרה החזי נמצאת קשת קמורה המתחילה בחוליה החזית השנייה, שיאה באזור החוליה החזית השביעית וסופה בחוליה החזית השתים עשרה. הקשת מכונה הקיפוזה החזית (Kyphosis thoracica). באזור המותני שוב מתקער עמוד השדרה ליצירת הלורדוזה המותנית (Lordosis lumbalis). הקשתות פועלות יחד כמבנה קפיצי הבולם זעזועים המופעלים על השלד והגוף.
במצבים חריגים של מנח עמוד השדרה, הקשתות שטוחות מדי או קשתיות מדי. מצב של קשת קעורה מוגברת מכונה היפר-לורדוזיס או לורדוזיס (לורדוזיס מותני או לורדוזיס צווארי) וקשת קמורה מוגברת מכונה עקשת (קיפוזיס).
בהיטל אחורי, עמוד השדרה ישר לחלוטין, קיומה של קשת חריגה בהיטל זה (כלומר פיתול ימינה או שמאלה או צירוף אחר ומורכב יותר של פיתולים) מכונה עקמת.
בעיות בעמוד השדרה.
בדרך כלל עמוד השדרה מגן על חוט השדרה, אך בעיות מסוימות עלולות להפעיל לחץ על חוט השדרה ועל סיבים עצביים המסתעפים ממנו מבעד לחוחיות, להפריע לתפקודו וכן לגרום לכאב גב. הבעיות יכולות לנבוע מחוליה שבורה, מקרע בדיסק בין-חולייתי, מזיהום, מתזוזת החוליות אחת יחסית לשנייה (ספונדילוליסטזיס), הצרות לאורכו של עמוד השדרה (סטנוזיס) או מגידול. לפי סוג הפגיעה (שיתוק, חולשה או אי תפקוד) אפשר לאבחן את מיקום הפגיעה בחוליה. ככל שמיקום הפגיעה עליון יותר, כך השיתוק יכיל שטח רב יותר בגוף. פגיעה פיזית חמורה בחוליות הצוואר העליונות (C1-C5) עשויה לגרום לשיתוק שרירי הנשימה וכל שרירי הידיים והרגליים. פגיעה שבדרך כלל מסתיימת במוות. פגיעה בחוליות החזה תגרום לשיתוק ברגליים, ולפי מיקום הפגיעה (T2-T4) שיתוק בפלג הגוף העליון או (T4-T8) שיתוק בפלג גוף התחתון. פגיעה בחוליות עצם הזנב תגרום לחולשת רגליים (S1-S2), ואובדן שליטה בשלפוחית השתן ופעולות מעיים (S3-S5), שתיהן פגיעות העלולות להיגרם גם עקב פגיעה בכל מקום אחר לאורך עמוד השדרה.
הפגיעות הנפוצות יותר הן בחוליות המותניות (L1-L5), כיוון שאלה נושאות במרבית משקל הגוף. פגיעה כמו בלט או פריצת דיסק לרוב יופיעו בדיסק שבין חוליות L4-L5 ו L5-S1, פגיעות הנובעות משחיקת הדיסק לאורך שנים, נשיאת משאות כבדים לאורך זמן או מחלות בדיסק אשר נפוצות יותר ככל שהגיל מבוגר יותר.
צ'ילום
צ'ילום הוא כלי המשמש לעישון ג'אראס, ונעשה בו שימוש המתועד מאז המאה ה-18. זהו כלי בצורת חרוט חלול באורך וקוטר משתנים, העשוי בדרך כלל סוגים שונים של קרמיקה או אבן, ולעיתים גם קריסטל. בתוך החרוט נמצא חלק שתפקידו לחסום מעבר של תערובת העישון מצדו הרחב, שאליו נדחסת התערובת ובו היא מובערת, אל צדו הצר אשר מפתחו נשאף העשן. לרוב משמשת פיסת בד רטובה (המכונה "סאפי") לכיסוי הפיה (הצד הצר) על מנת לצנן את העשן ולמנוע שאיפת גרגירים מתערובת העישון שחמקו דרך החלק הפנימי. הצ'ילום נמצא בשימוש (מסורתי ואף דתי) בעיקר בחלקים שונים של הודו.
בעקבות תקנות האיסור על השימוש בג'אראס בהודו בשנות השמונים של המאה העשרים, דעכה תעשיית הצ'ילומים מחימר העשויים בעבודת יד, ונפוץ השימוש בתחליפים חד פעמיים. בתחילת שנות התשעים החלה אופנה של צ'ילומים מודרניים יותר, לרוב של מעצבים איטלקים.
משימה בלתי אפשרית (פירושונים)
מכשיר אידוי
מאייד (Vaporizer) הוא מכשיר המשמש לשחרור מרכיבים אקטיביים של תמצית צמחית, כתחליף לעישון. לעיתים משמש המכשיר לאידוי קנאביס ומוצריו, או טבק, אך גם לשחרור מרכיבים תרפיויטים מצמחים המשמשים לרפואה טבעית או לארומתרפיה.
פעולת האידוי מתבצעת על התמצית הצמחית (המונחת בכלי קיבול ייעודי) בעזרת חימום, בדרך כלל באמצעות חשמל, והוא נשאב מטה לתור צינור צר, המושקע בקצהו חלקית במים המוכלים בגוף המכשיר, בצורה של אד. אד זה נשאב לגוף המכשיר דרך המים (על פי רוב בעזרת פיה המחוברת לצד המכשיר) ונשאף ממנו החוצה דרכה. המים מצננים את האד עוד במעט, אולם למעשה תפקידם ליצור את הבדלי הלחצים בין האוויר שבצינור לאוויר מחוצה לו. ישנם מכשירי אידוי מתקדמים, הפועלים באמצעות אוויר חם בלבד.
טמפרטורת האידוי נמוכה מהטמפרטורה בה בוער הצמח, ומשום כך, בהיעדר בערה, לא משתחרר עשן. בכך, תופעות הלוואי המצופות משאיפת עשן נמנעות. בנוסף, הנזקים לטווח קצר וארוך הכרוכים בעישון נחסכים, (עישון כולל שרפה, וגורם להתפחמות מרכיבי הצמח), והמשתמש חשוף להשפעות החומר הפעיל של הצמח, במקרה שמדובר בסם פסיכואקטיבי, בלבד.
הצריכה באידוי, דומה לפעולת אינהלציה אשר משמשת פתרון לסובלים מאסתמה.
אידוי מאפשר שימוש חוזר בצמח הקנאביס, שכן הוא לא נשרף. מספר הפעמים בהם ניתן לחזור על השימוש באותו הצמח תלוי במספר גורמים:
הטעם וההשפעה תלויים באיכות הצמח, ובכמות בה משתמשים.
גריסת הצמח אף היא מומלצת. ככל שיהיה גרוס יותר, הצמח והחומר הפעיל יהיו חשופים ליותר אדים - וישחררו את החומר הפעיל ביעילות מרבית.
הטמפרטורה הנבחרת חשובה לא פחות.
בצמח הקנאביס, למשל, הטמפרטורה האידיאלית למיצוי החומר הפעיל (THC) היא בין 180 ל-200 מעלות צלזיוס. בטמפרטורות גבוהות ישתחרר יותר חומר פעיל, אך הטעם עלול להיפגם. כמו כן, ניצול חוזר של הצמח יפחת בהתאם. אבחנה חזותית של הצמח לאחר כל שימוש, מאפשרת לדעת אם נוצל באופן מרבי. צבעו המקורי ישתנה בכל שימוש חוזר עד לגוון חום, המסמן שהצמח מוצה עד תום. כאמור, גם הטעם ישתנה ויהיה "קלוי" יותר.
ככל שהאדים יהיו יותר דקים, לבנים וקשים לאבחון, הם יהיו יותר נעימים לשאיפה.
אדים דחוסים וסמיכים מעידים על מיצוי החומר הפעיל ועלולים לגרום לגירוי בדרכי הנשימה.
הפחתת הטמפרטורה והחלפת הצמח ייפתרו בעיה זו. הטעם עצמו אינו קשור להשפעה.
מכשיר אידוי וולקאנו מורכב בין השאר מבלון, אליו עוברים האדים לפני צריכה. בכך, ניתן לראות את האדים הנוצרים - ובעזרת אבחנה ויזואלית, המשתמש לומד תוך זמן קצר לאבחן ולשלוט באדים, אותם הוא אמור לצרוך.
בעישון, הטמפרטורה אינה ניתנת לשליטה, ורוב חלקי הצמח נהרסים והופכים לאפר.
ניצול החומר הפעיל, אינו מקסימלי, וההשפעה פחותה.
בעזרת מכשיר אידוי בעל יכולת ויסות טמפרטורה, יודע המשתמש אם הוא מנצל את מלוא סגולות החומר הפעיל. כאמור, שימוש חוזר בצמח מתאפשר, שכן אין בעירה - והצמח לא הופך לאפר.
חלקי הוופורייזר.
ופורייזר בדרך כלל מורכב משלושה חלקים:
וייפורייזר וקנאביס רפואי.
אידוי קנאביס בוייפורייזר נחשב לדרך שימוש שמשפיעה הכי מהר והכי פחות מזיקה מבחינה בריאותית.
ב-2017 פסק משרד הבריאות שהשימוש החוקי היחידי למטופלים מחוץ לביתם בצמח הקנאביס הוא רק באידוי עם וייפורייזר.
השפעת אידוי לעומת עישון.
בתהליך העישון יכולים להיות מעורבים חומרים נוספים כמו גז מצתים, נייר, טבק. שיש להם גם השפעה בריאותית וגם גופנית וחלק מהחומרים הפעילים מתכלים.