במאי 2007 דווח כי במפגש של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט שנערך במונטריאול, הביע מנכ"ל פיפ"א, ספ בלאטר, עניין בחומר החקירה של מבצע פוארטו, וזאת, לאחר שהעיתון הצרפתי לה מונד הודיע כי יש בידיו מסמכים מתוך חומר החקירה בהם מדובר על "תוכניות להכנות עונתיות" לשחקני מועדוני ברצלונה וריאל מדריד. בשום הזדמנות, לא ננקבו שמות כדורגלנים בהקשר לחקירות ולהדלפות בפרשה.
ב-14 בפברואר 2008 מסר העיתון הספרדי אל פאיס כי בית המשפט הספרדי הורה לפתוח מחדש את תיק החקירה בפרשה. פתיחת החקירה מחדש היא כנראה תוצאה של לחץ שהפעילו גופי ספורט בינלאומיים על שלטונות הספורט בספרד. שיאו של לחץ זה בא לידי ביטוי במספר התבטאויות של בכירים בארגונים הבינלאומיים למלחמה בסימום ספורטיבי בקונגרס עולמי בנושא סמים בספורט שנערך בנובמבר 2007.
ב-28 בינואר 2013 נפתח במדריד משפטם של חמישה נאשמים מרכזיים בפרשה: פואנטס, אחותו, מנולו סאיז, ויסנטה בלדה (Vicente Belda) וחוסה איגנציו לברטה. הם הואשמו בפגיעה בבריאות הספורטאים שהשתמשו בחומרי האמרוץ. בסיום המשפט, ב-30 באפריל 2013, נמצאו פואנטס ולברטה אשמים בפגיעה בבריאות הציבור. פואנטס נדון לשנת מאסר על תנאי ורישיונו כרופא נשלל לארבע שנים. שאר הנאשמים, כולל מנהלי הקבוצות סאיז ובלדה, זוכו במשפט. השופטת לא נענתה לבקשתם של הרשויות הספרדית והבינלאומית למלחמה בסמים בספורט, לנתח את 211 מנות הדם שנתפסו במבצע ושייכות ל-35 ספורטאים.
הודאות רוכבים.
באפריל 2007 פרסמה סוכנות הידיעות הגרמנית כי נמצאה התאמה בין דגימות DNA שנלקחו מיאן אולריך ובין מנות דם שנתפסו במבצע. חודש לאחר מכן הודו איוואן באסו ומיקלה סקרפוני במעורבות בפרשה ובסוף יוני הודה בראיון שנתן לדר שפיגל הרוכב הגרמני יירג יקשה במעורבותו בפרשה תוך תיאור מפורט של הדרכים שבהן נעשה הסימום בעבר ולפני התפוצצות הפרשה. מנהלים ספורטיביים של קבוצות האופניים ורופאי ספורט אותם האשים יקשה במעורבות בסימום המאורגן הכחישו את שייחס להם יקשה. בעקבות ההדים שעוררה הפרשה ועלייה מחודשת של נושא הסמים בספורט לסדר היום הציבורי, הודו שני רוכבים בולטים בשימוש בסמים. ביארנה ריס, הרוכב הדני שניתק את שרשרת ניצחונותיו של מיגל אינדוראין וניצח בטור דה פראנס ב-1996, והפך למנהלה הספורטיבי המצליח של אחת מהקבוצות החזקות ביותר בפלוטון המקצועני, הודה שנטל סמים בעת היותו רוכב. הרוכב הגרמני הפעיל, אריק צאבל, שזכה שש פעמים בחולצה הירוקה בטור דה פראנס וארבע פעמים במרוץ מילאנו-סן רמו הודה גם הוא כי בעברו השתמש ב-EPO.
רוכבים בולטים ששמם נקשר לפרשה.
בסך הכל פורסמו שמותיהם של 34 רוכבים ששמם נקשר בפרשה. בין הרוכבים ששמם נקשר לפרשה:
במתמטיקה, לפונקציית ה-sinc, שמסומנת formula_1, יש שתי הגדרות:
בשני המקרים, ערך הפונקציה בנקודת אי-הרציפות הסליקה formula_4 לעיתים קרובות נקבע כערך הגבול שאליו שואפת הפונקציה, כלומר, ל-1. ראו עוד בנושא: הגבול של sin(x)/x.
המונח המקוצר "sinc" הוא קיצור של שמה המלא של הפונקציה "sine cardinal".
תכונות.
לפונקציית ה-sinc המנורמלת יש תכונות שהופכות אותה לאידיאליות ביחס לאינטרפולציות ופונקציות בעלות רוחב פס מוגבל ():
תכונות נוספות של פונקציית ה-sinc:
הקשר לפונקציית דלתא של דיראק.
אף על פי שהיא אינה התפלגות, פונקציית ה-sinc המנורמלת יכולה לשמש לייצוג פונקציית דלתא של דיראק formula_30 כך:
זה אינו גבול רגיל, משום שאגף שמאל לא מתכנס. עם זאת, מתקיים:
לכל פונקציה חלקה formula_33 עם תומך קומפקטי.
בביטוי לעיל, כש-a שואף לאפס, מספר התנודות עבור אורך יחידה של פונקציית ה-sinc שואף לאינסוף. אף על פי כן, הביטוי תמיד מתנודד בתוך מעטפת של formula_34, ללא תלות בערך של a, והוא שואף לאפס עבור כל ערך של x השונה מאפס. דבר זה מסבך את התמונה הלא-פורמלית של formula_30 כשווה לאפס עבור כל x למעט הנקודה x=0, וממחיש את הבעיה שבהתייחסות לפונקציית הדלתא כפונקציה ולא כהתפלגות. פתרון דומה נמצא בתופעת גיבס.
אלן בלום
אלן דייוויד בלום (באנגלית: Allan David Bloom; 14 בספטמבר 1930, אינדיאנפוליס, אינדיאנה – 7 באוקטובר 1992, שיקגו, אילינוי) היה פילוסוף, מסאי ואקדמאי אמריקאי יהודי. בלום דגל ברעיון של חינוך "הספרים הגדולים", כפי שעשה מורהו הרוחני לאו שטראוס. הוא קנה את פרסומו בשל ביקורתו על החינוך האמריקאי הגבוה בן זמנו, בספרו רב-המכר משנת 1987 "דלדולה של הרוח באמריקה".
חינוכו.
אלן בלום היה ילדם היחידי של הורים עובדים סוציאליים באינדיאנפוליס. בגיל 13 קרא מאמר ב"רידרס דייג'סט" על אוניברסיטת שיקגו, ואמר להוריו כי הוא מתכוון להתקבל ללימודים שם. הוריו סברו כי זהו מעשה נטול היגיון, ולא נטעו בו תקוות. מאוחר יותר, כשעברה משפחתו לשיקגו ב-1944, פגשו הוריו בידיד המשפחה, פסיכיאטר במקצועו, שבנו נרשם לתוכנית הלימודים במדעי הרוח לתלמידים מחוננים באוניברסיטת שיקגו. ב-1946 התקבל בלום לאותה תוכנית, ובילה את העשור הבא לחייו באוניברסיטה, בשכונת הייד פארק בשיקגו. הדבר נטע בו תשוקה שהתמשכה לכל אורך ימיו ל"רעיון" של האוניברסיטה.
במבוא ל"ענקים וגמדים: מסות 1960–1990" (Giants and Dwarfs: Essays 1960-1990) הצהיר בלום כי חינוכו "החל עם פרויד והסתיים עם אפלטון". תימת חינוכו הייתה הכרת עצמו או גילוי עצמי – רעיון שבלום יכתוב עליו מאוחר יותר, ונדמה היה כבלתי-נתפס עבור נער אמריקאי מהמערב התיכון. הוא הפליג בשבחו של לאו שטראוס, כמורה שאיפשר לעמלו לשאת פרי.
לאחר תום לימודיו לתואר הראשון נרשם בלום ל"תוכנית למחשבה חברתית", שם מורו העיקרי היה הקלסיקאי דייוויד גרין (Grene). גרין נזכר בבלום כתלמיד אנרגטי ושופע הומור, המסור לחלוטין לקריאת הקלאסיקנים, אולם חף מכל שאיפות קרייריסטיות. "התוכנית למחשבה חברתית" הייתה תוכנית רב-תחומית ייחודית שקיבלה לתוכה מתי מעט של סטודנטים, מאחר שהיה לה סף קבלה גבוה והייתה לוטה בערפל בנוגע לעתיד תעסוקתי. לאחר סיום לימודיו קיבל בלום תואר דוקטור מ"התוכנית למחשבה חברתית" באוניברסיטת שיקגו ב-1955.
קריירה.
בלום למד ולימד באקול נורמל סופרייר פריז (1953–1955) וגרמניה (1957). לאחר שובו לארצות הברית לימד בתוכנית לחינוך סטודנטים מבוגרים באוניברסיטת שיקגו בצוותא עם חברו ורנר ג' דנהאוזר , מחבר הספר "השקפתו של ניטשה על סוקרטס". מאוחר יותר הורה בלום באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת טורונטו, טרם חזרתו לאוניברסיטת שיקגו.
ב-1963, בהיותו פרופסור באוניברסיטת קורנל, שירת בלום כחבר סגל באגודת טליורייד. הארגון התכוון לטפח סינתזה של הווי היום-יום של ניהול עצמי וחקירה אינטלקטואלית, שאיפשרו לסטודנטים לטפח את הפוטנציאל שלהם למנהיגות ושירות ציבורי. הסטודנטים קיבלו חדר משלהם והתאכסנו בבית טליורייד בקמפוס אוניברסיטת קורנל, ניהלו את הבית בעצמם, שכרו צוות, פיקחו על האחזקה וארגנו סמינרים. לבלום הייתה השפעה רבה על אחדים מהמתגוררים במעונות טליורייד, בכללם פול וולפוביץ, אחד מהחברים המייסדים של פרויקט המאה האמריקאית החדשה ושל פרויקט האזרחות החדשה.
במהלכה של שנת 1968 פרסם בלום את עבודתו החשובה ביותר בתרגום ופרשנות פילוסופית – תרגום של "הרפובליקה" לאפלטון. בלום שאף להשיג את "התרגום הראשון של 'הרפובליקה' לאפלטון השואף להיות תרגום מילולי לחלוטין". על אף שהתרגום לא התקבל בכל העולם, הגדיר בלום את תפקידו כמתרגם כשדכן בין הקוראים לטקסט שהוא תרגם ופירש. הוא הקים מפעל תרגום דומה בעת היותו פרופסור באוניברסיטת טורונטו ב-1978, בתרגמו את "אמיל, או על החינוך" מאת ז'אן-ז'אק רוסו. בלום כיהן כעורכו של כתב העת האקדמי Political Theory ("תאוריה פוליטית"), כמו גם עורך משנה בכתב העת History of Political Philosophy ("היסטוריה של המחשבה המדינית"), בעריכת ג'וזף קרופסי ולאו שטראוס, בהם הרבה לפרסם מאמרים. בלום גם תרגם ופירש את "מכתב לדלאמבר בתיאטרון" של רוסו, אשר נשען על החוק האפלטוני.
לאחר שובו לשיקגו התיידד בלום עם סול בלו ולימד יחד איתו קורסים. בלו כתב את ההקדמה לספרו "דלדולה של הרוח באמריקה", שראה אור ב-1987, הספר שהפך את בלום למפורסם ועשיר. בלו הנציח מאוחר יותר את חברו ברומן "רוולסטין". ספרו האחרון של בלום היה "אהבה וידידות", שבו הציע פרשנות לרומנים של סטנדל, ג'יין אוסטן, פלובר וטולסטוי, על רקע השפעתו של רוסו בתנועה הרומנטית, של מחזותיו של ויליאם שייקספיר ולבסוף של הרבֵּי-שיח של אפלטון.
חייו הפרטיים.
בלום היה רווק ומעולם לא נישא. בשנת 2000, שמונה שנים לאחר מותו של בלום, כתב סול בלו, שהיה חברו הקרוב ועמיתו להוראה באוניברסיטת שיקגו, את "רוולסטין" (Ravelstein), הרומן האחרון שלו, המבוסס על רעיונותיו החברתיים, שבו הוא גם הוציא את בלום מהארון, כשגילה שהיה הומוסקסואל ושנפטר מאיידס. אף ששמו של בלום אינו מוזכר, ניכר כי הדמות המתוארת בספר מבוססת על בלום.
פילוסופיה.
קשה להגדיר את עבודתו של בלום, אך ניתן למצוא חוט מקשר השזור בכל עבודותיו. אלן בלום היה פילוסוף, והיה מעוניין בעיקר בשימור דרך החיים הפילוסופית עבור הדורות הבאים. הוא שאף לעשות זאת דרך כתיבתו המלומדת, כמו גם באמצעות כתיבתו הפופולרית. בהתאם לכך נכנסה כתיבתו לשתי קטגוריות בסיסיות: אקדמית (כדוגמת "הרפובליקה" לאפלטון) והגות פוליטית-פופולרית ("דלדולה של הרוח באמריקה"). על פניו הרי זוהי הבחנה ברורה, אלא שמבט קרוב יותר על הפילוסופיה של בלום חושף קשר ישיר בין שני סוגי מבעים, המשקפים את זווית ראייתו על הפילוסופיה ותפקיד הפילוסוף בחיים.
הרפובליקה לאפלטון.