מסלול המרוץ.
אורכו של המסלול, אשר עובר בצפון מזרח צרפת, הוא כ-260 ק"מ ומסלול המרוץ משתנה במקצת משנה לשנה. נקודת הזינוק הוסטה ב-1968 מפריז לעיר הסמוכה קומפיין והסיום הוא תמיד בתוך הוולודרום של העיר רובה. יחודו של המרוץ הוא בקטעים המפורסמים אשר סלולים באבני מרצפת (Pavè) ואשר משולבים במסלול. חלקם מן הקטעים הללו הם עתיקים ביותר ועל אבניהן עברו יותר פרסות סוסים וגלגלי מרכבות מאשר מכוניות או אופניים. הפרס למנצח המרוץ הוא אבן Pavè ופרס זה נחשב כמשאת נפשו של כל רוכב אופניים מקצועי.
המרוץ הוא מישורי בעיקרו והקושי הגדול שבו נובע ממצבם של קטעי ה-Pavè. כאשר מזג האוויר בעת המרוץ הוא יבש, סובלים הרוכבים מענן אבק אשר שרוי כל הזמן על הדבוקה וכאשר מזג האוויר הוא גשום, הופך המסלול לעיסה בוצית והאבנים החלקלקות גובות מחיר בצורה של נפילות רבות. המסלול נחשב כמועדף על ידי הרוכבים הגדולים בגופם כיוון שהוא מישורי וכיוון שנחשב כי לרוכבים הכבדים יש יתרון ברכיבה במעברי הפאבה על הרוכבים הקלים. בכל מקרה, נדרשת מומחיות ברכיבה על המעברים הללו וזו אחת מהסיבות שרוכבים בלגיים זכו עד כה ב-57 מתוך 119 המרוצים שהתקיימו עד כה.
מצבם הגרוע של קטעי הפאבה מאלץ לעיתים את הרשויות המקומיות לסלול במקומם קטעי אספלט. זו הסיבה מדוע המסלול משתנה מעת לעת והמארגנים מכלילים במסלול קטעים אחרים. בשנים האחרונות מעדיפות הרשויות המקומיות לשפץ את קטעי הפאבה ולשמור על יחודן כדי שימשיכו להכלל במסלול המרוץ.
מן הבחינה הטכנית, דרכי הפאבה צרות יחסית, אולם גם במרוצים אחרים מצויות דרכים צרות לרוב. האלמנט היוצר בפריז - רובה את ההבדל היא העובדה שכמעט כל הרוכבים מעדיפים לרכוב או במרכז הדרך המרוצפת, שם מצב האבנים מעט טוב יותר, או על שולי הכביש - פס יציקה צר היוצר כעין דרך סולינג. אופי הכביש גורם לכך שבקטעי הפאבה נוצר לרוב מיתר רוכבים ארוך, והמועמדים לניצחון מנסים להימצא קרוב ככל האפשר לראש טור הרוכבים כדי להיכנס לקטעים בצורה המיטבית. קטעי הפאבה מדורגים לפי רמת הקושי המורכבת מאורך המקטע, שיפועו, הכלת פניות, וממצב האבנים וסלילתן. הדרוג המרבי הוא חמישה כוכבים.
הקטע המרוצף הראשון במסלול, גבעת Troisvilles, נמצא כ-100 ק"מ מהתחלת המסלול. אורכו 2,200 מטר ודירוגו הוא 3 כוכבים. בעבר נחשב קטע זה כאחד משיאי המרוץ.
קטע מפורסם נוסף במרוץ הוא זה אשר עובר ביער ארנברג שדרוגו הוא 5 כוכבים. הקטע אשר נכלל במרוץ ברציפות מ-1977, הפך עם השנים למסוכן עבור הרוכבים עד כי המארגנים הוציאו את המעבר מהמרוץ בשנת 2005,אולם, לאחר ששופץ, הוחזר ב-2006 למסלול.
עוד מקטע הנחשב כקשה מאוד: Mons-en-Pévèle שאורכו 3000 מטר, גם הוא בקטגוריית קושי של 5 כוכבים. הוא כולל שתי פניות של 90 מעלות ושני חלקים בהם ישנו שיפוע קל (2%) שהופך את הרכיבה לקשה עוד יותר.
מקטע הנחשב אחד המכריעים במרוץ, וגם הוא מדורג 5 כוכבים, הוא Carrefour de l'Arbre - אורכו 2,100 מטר של אבני פאבה באיכות ירודה והוא ממוקם 4 קטעים לפני הסיום, ולכן חשיבותו הרבה, פביאן קנצ'לארה וסטיוארט אוגריידי (בשנים 2006 ו-2007 בהתאמה) פתחו שם במהלך הבריחה שהובילה אותם לניצחון במרוץ.
הניצוץ (סרט)
הניצוץ (באנגלית: The Shining) הוא סרט אימה בבימויו של סטנלי קובריק שיצא לאקרנים ב-1980. הסרט מתאר את תהליך אובדן שפיותו של סופר השוהה עם משפחתו במלון מבודד בתקופת החורף. הסרט מבוסס על הספר "הניצוץ" מאת סטיבן קינג. כוכב הסרט הוא ג'ק ניקולסון, באחד מתפקידיו הידועים ביותר, ולצידו שלי דובאל. הסרט זכה לביקורות טובות ולהצלחה קופתית. הסרט דוקטור סליפ יצא לאקרנים בנובמבר 2019 כסרט המשך לסרט זה.
תקציר העלילה.
ג'ק טוראנס (ג'ק ניקולסון) הוא סופר שנשלח יחד עם אשתו ונדי (שלי דובאל) ובנו דני (דני לויד) לשמש כמשגיח במלון, בתקופת אי פעילותו בחורף, באזור נופש בקולורדו. הדרכים באזור המלון נחסמות בשלג בתקופת החורף, ותפקידו של המשגיח הוא לתחזק ולשמור על הבניין השומם. טוראנס מתכנן לנצל את התקופה השקטה והמבודדת ולסיים כתיבת מחזה פרי עטו. בעת ראיון העבודה מספר מנהל המלון לטורנס על אחד המשגיחים הקודמים, שאיבד את שפיותו, רצח את אשתו ואת שתי בנותיו והתאבד.
טבח המלון, דיק הלורן (סקטמן קרוצ'ס), המלווה את המשפחה בזמן סיור ההיכרות, מזהה את כוחו הטלפתי של דני, המכונה ה"ניצוץ". הלורן, שגם לו כוח טלפתי דומה, מספר לדני כי ה"ניצוץ" מאפשר לראות אירועים מסוימים שקרו בעבר. הוא מזהיר את דני מחדר 237, אך נמנע מלספר לו מדוע.
עם רדת השלגים מגיעים ג'ק ומשפחתו למלון, ולאחר זמן קצר מפתח ג'ק התנהגות מוזרה הנוטה לאלימות ביחסו כלפי אשתו. מזג האוויר החורפי גורם לניתוק מוחלט של המלון - הכבישים נחסמים וקווי הטלפון מפסיקים לעבוד. הקשר היחיד שנותר במלון הוא משדר רדיו. תמונות מחרידות מעברו של המלון הקשורות למעשי הטירוף של גריידי, המשגיח הקודם, מתגלות לעיניו של דני.
במהלך שיטוטיו של דני במלון על אופני הצעצוע שלו הוא מבקר במקרה בחדר 237, שדלתו הייתה פתוחה. הוא יוצא מהחדר כשבגדו קרוע וסימני חניקה על צווארו. ג'ק, שנשלח על ידי ונדי לבדוק את החדר, מוצא בו אישה צעירה ויפהפייה עומדת עירומה במקלחת. היא ניגשת אליו והם מתנשקים, אך למרבה הזוועה מגלה ג'ק כי האישה הצעירה הפכה בן רגע לגווייה נרקבת. הוא נמלט מהחדר באימה, ומספר לאשתו כי לא מצא בחדר דבר.
שגעונו של ג'ק מחריף והוא מתחיל לתקשר עם לויד, מוזג ספק-דמיוני המופיע בחדר הנשפים הריק ולאחר מכן, באותו מקום, גם עם גריידי, המשגיח שרצח את משפחתו והתאבד, המספר לו כי הוא - ג'ק - המשגיח, מאז ומתמיד. דני, שחש בסכנה מתקרבת, יוצר קשר טלפתי עם הלורן.
טירופו של ג'ק הולך ומתגבר. הוא הורס את מכשיר הרדיו ואת רכב השלג של המלון, ומנסה לרצוח את אשתו ונדי (בסצנה שהפכה לסמלו של הסרט), אך זו מצליחה בתושיה רבה להערים עליו ולכלוא אותו במחסן המזון של המלון. הלורן משתמש ברכב-שלג כדי להגיע למלון הנצור. גריידי משחרר את ג'ק מכלאו, וזה ממשיך במרדף הרצח המטורף אחרי ונדי ודני, המלווה באירועים גרוטסקיים ומזוויעים. תוך כדי המרדף הוא נתקל בהלורן, שהגיע למקום, ורוצח אותו. בסופו של המרדף רודף ג'ק אחרי בנו בתוך מבוך צמחים מושלג בחצר המלון. דני מצליח להערים על אביו ג'ק, שאובד במבוך המושלג וקופא למוות. ונדי ודני מצליחים לברוח מהמלון באמצעות רכב השלג של הלורן.
בסצנת הסיום של הסרט נראית תמונה התלויה במלון, בה נראה ג'ק במסיבה באולם הנשפים בשנת 1921.
ביקורת ופרסים.
הסרט התקבל תחילה בתגובות מעורבות של מבקרי הקולנוע, ולא כל כך הצליח במכירות. זהו סרטו היחיד של קובריק שהיה מועמד לפרס ראזי בקטגוריות הבמאי הגרוע ביותר והשחקנית הגרועה ביותר (שלי דובאל). גם הסופר סטיבן קינג הביע את אכזבתו מהאופן שבו הפך קובריק את ספרו לסרט. אלא שבהדרגה החלו המבקרים והקהל לגלות עניין והערכה לסרט. למשל, איטיותו של הסרט ומאפיינים נוספים בו שלא היו מקובלים בסרטי אימה מאותה תקופה, ספגו ביקורת בתחילה, אך הפכו בהמשך למרכיבים שנטען כי דווקא הם תורמים לאיכותו. באתר "Rotten Tomatoes" מדורג הסרט כיום עם 84% ביקורות חיוביות.
אנריקו מסיאס
אנריקו מסיאס (בצרפתית: Enrico Macias; נולד ב־11 בדצמבר 1938) הוא זמר צרפתי יהודי-אלג'יראי שזכה לפרסום עולמי.
קורות חיים.
מסיאס נולד בעיר קונסטנטין באלג'יריה בשם גסטון גרנאסיה למשפחה יהודית-ספרדית. אביו היה כנר בתזמורת של שיח' רימונד, וגסטון הלך בעקבותיו והיה לגיטריסט. את הנגינה בגיטרה למד מחברים צוענים שהדביקו לו את הכינוי "אנריקו", שלימים הפך לחלק משם הבמה שלו. כשבגר עסק בפיקוח הוראה, ובמקביל ניגן בגיטרה כתחביב, בין היתר בתזמורת של שיח' רימונד בה ניגן גם אביו. כשהחלה מלחמת הגרילה של מחתרת ה-FLN האלג'יראית לעצמאות מהקולוניאליזם הצרפתי, חש שחייו בסכנה. הסכנה קיבלה עבורו משמעות מוחשית במיוחד ב-1956, עם הירצחו של שייח' רימונד בידי מוסלמים. ב-1961 הצטרף, יחד עם אשתו סוזי (בתו של רימונד), לרבבות צרפתים ויהודים שעזבו בשברון לב את אלג'יריה לחיים חדשים בצרפת. לימים כתב את השיר "Adieu mon pays" ("להתראות, מולדתי") שהפך לסמל עבור הצרפתים הגולים.
בפריז החל בקריירה מוזיקלית, ותוך התאמת הרפרטואר שלו לטעם הצרפתי יצר בתוכן אישי שהתבסס על ניסיונו וגעגועיו למולדתו. בשנת 1962 קיבל חשיפה טלוויזיונית ראשונה, שבישרה את תחילת תהילתו. בשם הבמה אנריקו מסיאס החל בסיבובי הופעות וזכה להצלחה אדירה, תחילה בצרפת ובהמשך ברחבי העולם. הופעותיו מילאו אולמות, מה"אולימפיה" בפריז, דרך אצטדיון "דינמו" במוסקבה, "קרנגי הול" בניו יורק ו"אלברט הול" בלונדון, ועד יפן, קנדה, ספרד, איטליה, ישראל וטורקיה.
בשנת 1978 הזמין אותו נשיא מצרים אנואר סאדאת לשיר בפני קהל של 20,000 איש לרגלי הפירמידות. הוא שר ונשא מסר של שלום, בתקופה בה התנהל המשא ומתן לשלום בין מצרים וישראל. בשנת 1981 הכתיר אותו מזכ"ל האו"ם קורט ולדהיים בתואר "זמר השלום", לאחר שתרם ליוניצ"ף את תמלוגי שירו "Malheur à celui qui blesse un enfant" ("גנאי לפוצע ילד"). באותה שנה חיבר את השיר "Un berger vient de tomber" ("רועה נפל") לזכרו של אנואר סאדאת שנרצח. ב-1985 העניק לו ראש ממשלת צרפת לורן פביוס את "אות לגיון הכבוד", וב-1997 היה מועמד לתואר "שגריר עולמי למען שלום והגנת ילדים" מטעם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן. במקביל, המשיך לאורך כל התקופה בסיבובי הופעות ברחבי העולם והוציא עשרות אלבומים.