ניקיטה חרושצ'וב קיבל דיווח על המתרחש ויצר קשר עם ראשי המפלגה באזור, שר ההגנה רודיון מלינובסקי, ראשי הק.ג.ב ומשרד הפנים. הוא דרש לעצור את ההפגנות. לעיר נשלחה משלחת רמת דרג שכללה חברי פוליטביורו: פרול קוזלוב, אנסטס מיקויאן, אנדריי קירילנקו, לאוניד איליצ'וב ודמיטרי פוליאנסקי. לצוות הצטרף גם ראש ק.ג.ב לשעבר אלכסנדר שלפין.
לקראת שעה 16:00 בעיר התווספו ראשי השלטון ממחוז רוסטוב. בשעה 16:30 ראשי השלטון המחוזי החלו לדבר עם המפגינים. תחילה הקהל נרגע אך כאשר האנשים הבינו שבמקום שיחה פתוחה ועניינית ראש המחוז מקריא הודעה רשמית של המפלגה הם לא נתנו לו להמשיך וניסו להשתלט על בניין הנהלת המפעל. בשלב זה אנשי משטרה וק.ג.ב לא התערבו והסתפקו בצילומים.
לקראת שעה 19:00 באזור היה כוח משטרתי משמעותי. הוא ניסה לסלק את המפגינים משטח המפעל אך ללא הצלחה.
במשך כל היום יחידות הצבא הסובייטי לא התערבו בנעשה. אמנם ראשי השלטון המקומי דרשו מראשי צבא באזור להתערב אך לא קיבלו שום מענה. בשעה 19:00 רודיון מלינובסקי שהיה שר ההגנה נתן הוראה לעזור בהשבת הסדר אך ללא שימוש בטנקים.
בשעה 20:00 מספר מכוניות צבאיות ומשורייניות הגיעו לאזור בניין הנהלת המפעל. ההמון הצטופף סביב המכוניות ותוך זמן קצר הבין שחיילים לא מתכוונים לקחת חלק פעיל במערכה. בהמשך התברר שהמטרה העיקרית של הגעת הצבא היה למשוך את הקהל ולנצל את הזמן לצורך פינוי ראשי המחוז מבניין הנהלת המפעל.
לקראת הערב המפגינים הבינו שראשי השלטון לא מתכוונים לעשות מעשה. בערב הפועלים המפגינים הורידו דיוקן של חרושצ'וב מחזית בניין הנהלת המפעל ושרפו אותו. כמן כן הוחלט שמחר יש להתקדם לכיוון מרכז העיר ובמיוחד לבניין סניף עירוני של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
2 ביוני.
במהלך הלילה לשטח המפעל הגיעו מספר טנקים והם ניסו לסלק את המפגינים ללא שימוש בנשק. בין המפגינים התפזרה שמועה שכמה אזרחים נדרסו והחלו מהומות, אולם בסופו של דבר הצבא הצליח לנקות את שטח המפעל ממפגינים.
תושבי העיר לא אהבו את הופעת השריון ובלילה החלו לפזר כרזות נגד ניקיטה חרושצ'וב אישית. במהלך הלילה כל בנייני מוסדות השלטון, התקשורת ותשתיות אחרות קיבלו הגנה של הצבא. הופעת חיילים במפעלים בתחילת משמרת הבוקר הביאה לכך שפועלים בכל מפעלי העיר סירבו לעבוד "תחת איום הרובה". ההמון התווסף והחל להתקדם לכיוון מרכז העיר. החיילים ניסו למנוע זאת אך ללא הצלחה.
חברי המשלחת שהגיע ממוסקבה נכנסו ללחץ כאשר נודע להם שהצבא לא מצליח לעצור את תנועת המפגינים והם נמלטו למחנה צבאי בקרבת העיר. ראשי העיר ניסו להרגיע את הרוחות ממרפסת בניין העירייה, אך ללא הצלחה. חלק מהמפגינים הצליח להיכנס לבניין העירייה וגרמו נזק משמועתי לרכוש.
לקרבת בניין העירייה הגיעו כ-50 חיילים שהיו תחת פיקודו של מפקד חיל מצב העירוני. הם נעמדו לאורך הבניין בשתי שורות. ממרפסת בניין העירייה מפקד החיילים קרא למפגינים לעזוב את השטח. כאשר קריאתו לא קיבלה מענה הוא נתן לחיילים פקודה לפתוח בירי. ההמון החל לברוח תוך השארת הרוגים ופצועים. לפי המניין הרשמי מהירי נהרגו 26 מפגינים וכמה עשרות נפצעו. חלק מהמפגינים דיווחו על ילדים בני 8-10 הרוגים אך לפי המניין הרשמי בין ההרוגים לא היו ילדים. כמו כן, קיימות עדויות לפיהם בנוסף לירי חיילים בוצע ירי מהקומה השנייה ומגג הבניין והוא זה שגרם לרוב ההרוגים והפצועים. לפי הדעה הרווחת היורים היו אנשי ק.ג.ב שהובאו לעיר במיוחד.
עד היום לא ברור מי נתן פקודה לצבא להתחיל בירי. ככל הנראה היה זה מפקד פיקוד צבאי הגנרל איסה פלייב, בידיעת חברי המשלחת שהגיעו ממוסקבה. אחד מראשי הצבא באזור, גנרל שפושניקוב סירב לבצע פקודה למתקפת שריון. זמן קצר לאחר האירועים הוא פוטר מהצבא והואשם בבגידה. בשנת 1988 הוא טוהר מכול אשמה.
לאחר הירי.
לבתי החולים של העיר פנו 45 אנשים עם פגיעות ירי, אך ככל הנראה מספר נפגעים היה רב יותר וחלק משמעותי של הפצועים העדיף לא לפנות לבית חולים ממשלתי. במהלך הלילה גופות ההרוגים פונו מהעיר ופוזרו בין בתי הקברות השונים במחוז רוסטוב. רק בשנת 1992 כאשר בוטלו ההצהרות הסודיות של העדים, נמצאו וזוהו קברים של 20 הרוגים והועברו לקבורה בעיר.
למרות הירי, אי הסדר בעיר נמשך עוד מספר ימים. במהלך 3-4 ביוני נעצרו כ-240 מתושבי העיר. מנגד, תנאי התעסוקה במפעלי העיר שופרו והחלה תוכנית מסיבית לבניית בנייני מגורים לשיפור איכות החיים של תושבי העיר. בהתאם להחלטת ראשי ברית המועצות כל המידע על האירוע הוכרז כסודי ביותר. במהלך חקירות שבוצעו בסוף שנות ה-80 התברר שמספר מסמכים נעלמו כולל תעודות מחלה של הנפגעים. חלק ממסמכי הק.ג.ב בנושא נחשבים כסודיים עד היום.
על בסיס צילומים שבוצעו במהלך ימי המהומות נעצרו אזרחים רבים. בעיר נערך משפט כנגד המפגינים. בהתאם להחלטתו 7 ממשתתפי ההפגנות הוצאו להורג ו-105 קיבלו עונשי מאסר של 10-15 שנים. בהתאם לצו נשיאותי משנת 1996 כולם קיבלו חנינה. בשנת 1992 היה ניסיון להתחיל חקירה פלילית בנושא הירי אך חקירה נפסקה בעקבות פטירת רוב המעורבים בניהול המשבר מצד הממשלתי.
בשנת 2020 אנדריי קונצ'לובסקי הפיק סרט קולנוע עלילתי בשם "חברים יקרים" המבוסס על האירועים.
צבא ניו זילנד
צבא ניו זילנד (באנגלית: New Zealand Army; במאורית: Ngāti Tūmatauenga – "שבט אלוהי המלחמה"), הוא זרוע היבשה של כוחות ההגנה של ניו זילנד המאויש בכ-4500 איש בשירות קבע, 2000 איש בשירות מילואים וב-500 אזרחים. שמו הנוכחי של הצבא אומץ בערך בשנת 1946 וקודם לכן כונה "הכוחות הצבאיים של ניו זילנד (New Zealand Military Forces). ההיסטוריה של צבא ניו זילנד מתחילה מהמיליציות של המתיישבים בשנת 1845.
חיילי צבא ניו זילנד שירתו בהצטיינות בעימותים הצבאיים העיקריים של המאה העשרים, כולל מלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מצב החירום במלאיה, העימות בבורנאו ובמלחמת וייטנאם. מאז שנות השבעים משתתף הצבא במשימות שונות לשמירת שלום ברחבי העולם. למרות היותו צבא קטן, הוא ממשיך להיות מחויב למשימות אלה. בין השאר שירתו חיילי הצבא עד לאחרונה במשימות שמירת השלום במזרח טימור, באיי שלמה ובעוד משימות שמירת שלום מטעם האו"ם. כמו כן לקח הצבא חלק במלחמת המפרץ וחייליו נמצאים עד היום באפגניסטן.
היסטוריה.
מלחמות המוסקט, ההתיישבות ומלחמות הקרקעות.
למושג המלחמה חלק מרכזי בחייו ובתרבותו של העם המאורי. השנים הראשונות של ההתיישבות האירופאית בניו זילנד עמדו בסימן מלחמות המוסקט. מלחמות שבהן נעשה שימוש בנשק קר התנהלו במשך שנים רבות בין השבטים המאורים היריבים. אך עם הגעתם של המתיישבים האירופאים ותחילת הסחר בינם לבין המאורים, רכשו המאורים את כלי הנשק הקר ובייחוד את רובי המוסקט. כאן הופר האיזון שבין השבטים המאורים השונים ובסדרה של מלחמות שהתנהלו בין השנים 1807 ועד חתימת הסכם ואיטנגי ב-1840, שהסדיר את היחסים בין השבטים ואת היחסים בינם לבין המתיישבים והממשלה ואת מעמדה של ניו זילנד כמושבה בריטית. כחמש שנים לאחר חתימת הסכם ואיטנגי הופר השקט והחלו מלחמות הקרקעות בין המאורים לבין המתיישבים שנמשכו לסירוגין בין השנים 1845 עד 1872. פועל יוצא של מלחמות הקרקעות הוא הקמתן של מיליציות המתנדבים השונות שלחמו במאורים לצדם של חיילי הצבא הקולוניאלי הבריטי ובהדרגה תפסו את מקומו. הכוח הצבאי הסדיר והקבוע הראשון שהוקם ב[-1862 היה "כוח ההגנה הקולוניאלי" (Colonial Defence Force). ב-1867 החליף אותו "כוח המשטרה החמושה" (Armed Constabulary), שמילאה הן תפקידי אכיפת חוק רגילים והן תפקידים צבאיים. מאוחר יותר, ב-1886 שונה שמו של כוח המשטרה ל"כוח המשטרה של ניו זילנד" (New Zealand Constabulary Force) שהתרכז רק בתפקידי אכיפת החוק והכוח הצבאי שהוקם נקרא "המיליציה הקבועה" (Permanent Militia) ובהמשך נקרא "הכוח הקבוע" (Permanent Force).
דרום אפריקה 1899-1902.
חיל המשלוח הראשון מטעם צבא ניו זילנד השתתף במלחמת הבורים והפליג לדרכו באוקטובר 1899. בסך הכול נשלחו לדרום אפריקה 10 חיילות משלוח. אנשיהם של כוחות אלה היו רובאים רכובים והראשונים שמביניהם הצטרכו לממן את רכישת הסוסים שלהם, את הציוד ואת כלי הנשק.
חוק ההגנה 1909.
חוק ההגנה (Defence Act 1909) שהחליף את המערכת ההתנדבותית הישנה, עיצב מחדש את מבנה הכוחות על בסיס האוכלוסייה המקומית וגילם בתוכו את העיקרון של השירות הכללי על פי גילאים. על פי החוק הוקם כוח טריטוריאלי, בעל כוח צבאי המצויד היטב של 30,000 איש. כוחות אלה, יחד עם כוחות המילואים היוו את הקו הראשון של המערכת הלוחמת. הקו השני הורכב ממועדוני רובאים למיניהם. על פי החוק, כל גבר מגיל 14 ועד גיל 25, הכשיר פיזית, נדרש לקחת חלק בתפקידי הגנת המושבה. לאחר מכן ועד גיל 30 נדרשו האנשים להיות זמינים ככוחות מילואים. ההכשרה הצבאית החלה כבר בגיל 12 בו ביצעו הנערים סוגים מסוימים של אימונים צבאיים ובגיל 18 הצטרפו כבר ממש לכוחות הצבאיים. לאחר גיל 30 ועד גיל 55 יכלו האנשים להיקרא לדגל מתוקף פקודת המיליציות (Militia Act).
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוקם "חיל המשלוח של ניו זילנד" (New Zealand Expeditionary Force - NZEF), שחייליו נלחמו לצד חיילי צבא אוסטרליה כגייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים – אנזא"ק (Australian and New Zealand Army Corps – ANZAC) במערכת גליפולי ב-1915. לאחר מכן הוקמה דיוויזיית חיל רגלים שנשלחה לחזית המערבית באירופה ובריגדת הרוכבים נלחמה בסיני ובארץ ישראל.