במרוצת השנים קידם המטה שורה ארוכה של חוקים שנועדו לצמצם את תופעת הזנות ולייצר כלים חדשים ואפקטיביים למאבק בה.
בתוך כך קידם חקיקה להגבלת גישה לאתרי אינטרנט המפרסמים זנות - במסגרת חקיקת חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, תשע"ז-2017; כתב וקידם את חוק חסימת מספר טלפון לשם מניעת ביצוע עבירות, התשע״ח-2018, אשר מוזג עם הצעת חוק ממשלתית ואושר בפברואר 2018; כתב וקידם את תיקון מס' 132 לחוק העונשין – איסור פרסום מודעות גיוס לזנות היה מעורב בהחמרת הענישה על צריכת זנות מקטינים ועוד.
המישור המשפטי.
המטה מנהל מאבקים משפטיים בנושאים עקרוניים שבכוחם לצמצם את פעילות תעשיית הזנות המקומית ולמגר את הסחר בנשים. בשנים האחרונות, המטה מתרכז במאבק נגד רישוי מועדוני חשפנות המשמשים כסות לבתי בושת.
עתירה העוסקת בנושא זה הוגשה על ידי המטה בשנת 2016 נגד עיריית תל אביב ומשטרת ישראל, ובמרכזה הדרישה לשלילת רישיון מועדון החשפנות "הפוסיקט" שפעל כבית בושת, לאחר מאבק ארוך נסגר המועדון ביולי 2019. בעקבות העתירה עודכנו הנחיות המשטרה בעניין רישוי מועדוני חשפנות לפיו לא תינתן המלצה חיובית לרישיון עבור מועדונים בהם כבר קיימים חדרים פרטיים.
באפריל 2019, בעקבות מאבק ציבורי ארוך בהובלת המטה, בו היו מעורבים חברות וחברי כנסת רבים והשר לביטחון פנים גלעד ארדן, עודכנה הנחיית פרקליט המדינה בנוגע למדיניות האכיפה בעבירות הנלוות לזנות, במסגרתה הוגדרו התנאים בהם ייחשב ריקוד הלאפ-דאנס כמעשה זנות. בעקבות עדכון ההנחיה, בפברואר 2020, בוצע שיתוף פעולה בין המשטרה לבין רשות המיסים, נסגרו כלל מועדוני החשפנות שפעלו בתל אביב באותה עת.
במהלך השנים המטה העניק ייעוץ וייצוג משפטי בנושאים הקשורים בזנות ובסחר בנשים, ובתוך כך – ייצג בתיקים של קורבנות סחר ובבתי הדין למשמורת; בנוסף, מייצג המטה פרו-בונו את העיתונאית שרון שפורר בתביעת השתקה אשר הוגשה נגדה על ידי דוד דיגמי לאחר שפרסמה לציבור כי ראוי שלא להתקשר בהסכמים עם חברה שבבעלותו, ועוד.
המישור הציבורי.
כחלק מפעילותו השוטפת, ועל מנת להעלות את מודעות הציבור והמחוקקים לתופעת הזנות ולנזקיה, פועל המטה להפקת קמפיינים שונים בנושא וכן מייצר שיח ציבורי באמצעות הופעות רבות בתקשורת.
במסגרת זו הוביל המטה במרוצת השנים קמפיינים ציבוריים להעלאת המודעות והצורך בהתמודדות עם תופעת הזנות על כל זירותיה.
המרכזיים שביניהם הם קמפיין Woman To Go שהצלחתו בארץ הובילה ליצירת קמפיינים בהשראתו ברחבי העולם; קמפיין "When He Pays", המפנה את הזרקור אל צרכני הזנות בשיתוף מכון תודעה ועמוד הפייסבוק When He Pays. קמפיין "צריכת זנות הורגת" אשר הופק בשותפות עם מאקו לקראת עצרת הזיכרון השנתית בשנת 2018, "מצטרפים למהפכה – לא צורכים זנות" בשיתוף צלמי פוטואקטיב מסגרתו השתתפו עשרות גברים שקראו לא לצרוך זנות ועוד.
נציגות המטה השתתפו באינספור ראיונות בכלי התקשורת השונים, על מנת לייצר קול ברור וצלול למען זכויות האדם הבסיסיות של קרבנות הסחר והזנות. כל זאת לצד פעילות לובינג בכנסת הכוללת מעורבות בתהליכים פוליטיים ובהליכי חקיקה במטרה להביא לשיפור המדיניות הלאומית בתחום המאבק בסחר בנשים ובזנות. במסגרת כך המטה נוטל חלק קבוע בדיונים בוועדות הכנסת ובקבוצות עבודה במשרד המשפטים. כמו כן, המטה נמצא בקשר שוטף עם משרדי הרווחה והבריאות ועם רשויות מקומיות ושותף בבניית תוכניות להתמודדות עם תופעת הזנות על כל זירותיה.
המטה אף עומד בקשר רציף עם משטרת ישראל וגורמי האכיפה מתוך הבנה כי רק שיח מתמיד עמם יוביל לשינוי מעמיק בשטח. בהתאם, במהלך 2018 הצליח המטה להוביל לשינוי משמעותי ביחס המשטרה לשורדות הזנות. במסגרת זו, לאחר מאבק שהוביל המטה עם ארגוני הקואליציה למאבק בזנות, הוציאה משטרת ישראל נוהל עבודה חדש, לפיו בעת הגעת נשים בזנות לתחנת המשטרה תחויב המשטרה להציע להן ליווי של ארגוני הסיוע הממשלתיים בתהליך העדות ויציעו להן סיוע.
פרויקט 119.
פרויקט 119 הוא ניוזלטר אינטראקטיבי, באמצעותו יצר המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות קהילה אקטיבית של מאות תומכים ופעילים הרתומים ומגויסים לפעילות למיגור צריכת זנות. במסגרת הפרויקט, נשלחות אחת למספר שבועות מאות פניות של מתנדבי המטה אל חברי הכנסת כמו גם אל קובעי מדיניות נוספים, במטרה לקדם את המאבק בסחר ובזנות.
פניות עיקשות אלה הובילו להעלאת מודעות ולשינוי יחסם של רבים מחברי הכנסת למאבק, ויש להן חלק לא מבוטל בגיוס התמיכה שנדרשה להעברת חוק איסור צריכת זנות ושיקום שורדות זנות בקריאה טרומית בקיץ 2017.
אות הדרור.
במהלך שנות פעילותו, העניק המטה את "אות הדרור" – למובילי המאבק בסחר בנשים ובזנות, ולאנשים שהעלו את הנושא למודעות הציבור. בין זוכי "אות הדרור" ניתן למנות את המשנה לנשיא בית-המשפט העליון השופט מישאל חשין, שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר, העיתונאית אורלי וילנאי, חברת הכנסת זהבה גלאון, עורכת הדין רחל גרשוני שכיהנה שנים רבות כמתאמת המאבק לסחר בנשים במשרד המשפטים ועוד.
הקואליציה למאבק בזנות.
הקואליציה למאבק בזנות מונה 14 ארגונים ישראליים הפועלים בשותפות במאבק בצריכת זנות, בהם ארגונים ממשלתיים, חצי ממשלתיים ועמותות. מטרת הקואליציה לקדם את הרחבת שירותי הטיפול והשיקום לשורדות הזנות, להיאבק בזנות באמצעות קידום חקיקה לאיסור צריכת זנות ולפעול לשינוי תפיסות הציבור והעלאת מודעות ביחס לזנות. המטה מרכז את פעילותה השוטפת של הקואליציה.
הארגונים החברים בקואליציה הם אופק נשי, סלעית, מרפאת לוינסקי, מרפאה ניידת חיפה, מכון תודעה, הופכות את היוצרות, עלם, המכללה, מיתוס-ליום שאחרי הזנות, ג’ון סקול ישראל, המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות, מכון ירושלים לצדק, לא עומדות מנגד – מסייעות לנשים במעגל הזנות ו KITE PRIDE.
עצרת הזיכרון לג'סיקה וקרבנות הזנות.
עצרת הזיכרון נערכה לראשונה בשנת 2015, עם מותה של ג'סיקה, אישה בזנות ששמה קץ לחייה בחדר מספר חמש, בבית הבושת בירקון 98, בו היא חיה ונוצלה במשך למעלה מעשור.
ג'סיקה, בת 36 במותה, התאבדה לאחר שלא יכלה עוד לשאת את החיים בזנות. היא סיימה את חייה בבית הבושת בו גרה ונוצלה על ידי עשרות צרכני זנות מדי לילה. שעות ספורות לאחר מותה, עם פינוי גופתה מבית הבושת, בהוראת הסרסורים חזר המקום לפעול ולקבל צרכני זנות.
העצרת לזכרה ולזכר יתר קרבנות הזנות, נערכה לראשונה כיוזמה של חברותיה של ג'סיקה, בשיתוף כתבת עיתון הארץ ורד לי, והיא נערכת מאז מדי שנה בחודש אוגוסט בהובלת המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות, בשיתוף הקואליציה למאבק בזנות, קואליציית הארגונים הדתיים למאבק בזנות ושורדות זנות. אל העצרת מגיעים מדי שנה מאות אנשים.
מטרת העצרת היא להזכיר את קרבנות הזנות הרבות ולקרא להפסקת האלימות המתמשכת והניצול הקשה כלפיהן.
משנת 2010 עד אפריל 2020, מתו במעגל הזנות 94 נשים שמוכרות לרווחה, שגיל פטירתן הממוצע הוא 40.
אותות ופרסים.
בשנת 2017 הוענק למטה אות זכויות האדם על שם אמיל גרינצוויג, של האגודה לזכויות האזרח.
בשנת 2018 הוענק למטה אות הוקרה מהשרה לשוויון חברתי, גילה גמליאל, בתחום המאבק באלימות נגד נשים, במעמד נשיא המדינה, ראובן (רובי) ריבלין.
בשנת 2020 זכתה מנהלת המטה באותה תקופה, עו"ד ניצן כהנא, בפרס רפפורט לעשייה נשית בראשית הדרך, על פועלה במאבק בזנות.
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (ארצות הברית)
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה היא מדליה של צבא ארצות הברית, שהוענקה לחייליו במלחמת העולם השנייה. ההחלטה על חלוקת המדליה אושרה בקונגרס האמריקאי ב-6 ביולי 1945.
היסטוריה.
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה הונפקה בהתחלה כסרט בלבד, ללא פארה. ב-1946 נטבעה גם פארה (מדליון מתכת) והונפקה לזכאים. האות מנציח שירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה והוענק לכל חייל ששירת בכוחות המזוינים האמריקניים בין ה-7 בדצמבר 1941 (המתקפה על פרל הארבור) ל-31 בדצמבר 1946, היום בו הנשיא הארי ס. טרומן הכריז רשמית על סיום מעשי האיבה. העיטור המקביל שהוענק בצבא ארצות הברית בסיום מלחמת העולם הראשונה הוא מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה.
המדליה מוענקת בגין שירות בצבא האמריקאי בין התאריכים 7 בדצמבר 1941 עד 31 בדצמבר 1946, ללא חובה של שירות בכל התקופה. היו דיווחים על חיילים שקיבלו את המדליה בגין שירות של ימים ספורים בתקופה זו. מאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה רשמית ב-2 בספטמבר 1945 עם כניעתה של יפן, ישנם חיילים שהתגייסו לצבא רק בשנת 1946 וקיבלו את המדליה מבלי שבכלל לקחו חלק במערכה כלשהי של מלחמת העולם השנייה.
ב-8 באוגוסט 1946 הונפקה מדליה נפרדת למלחי צי הסוחר של ארצות הברית ששירתו במהלך מלחמת העולם השנייה, "מדליית הניצחון של צי הסוחר במלחמה העולם השנייה".
המדליה עשויה מברונזה, והיא בקוטר של שלושה וחצי ס"מ. על חלקה הקדמי מוטבעת דמות המסמלת חירות, ראשה מוטה ימינה, מאחוריה עולה שחר של יום חדש והיא רומסת ברגל ימין את קסדת אל המלחמה. בידיה הימנית ניצב של חרב שבורה והלהב בידה השמאלית. מתחת למרכז המדליה, משני צידי הדמות מופיע הכיתוב "מלחמת העולם השנייה". על חלקה האחורי של המדליה הוטבעו ארבע החירויות (מנוסחות בשני משפטים): "חירות ממורא ומחסור" ו"חופש הביטוי והדת", מופרדים בכף תמר. בהיקף נחרטו המילים "ארצות הברית של אמריקה 1941-1945". רוחבו של סרט התלייה הוא כרוחב המדליה, באמצעו צבוע באדום ומשני צדדיו בצבעי הקשת, בהתבסס על סרט התלייה של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה.
אילומדין
אריה שחר (קצין)
עצמה, המרכז לאגודות ספורט עצמאיות