האמן התקרב גם לגובלן העממי. למשל, לקראת תום שיגעון הג'ין יצר הוגארת "רחוב הבירה ומשעול הג'ין" ("Beer Street and Gin Lane", 1751), יצירה המתארת את האפקטים המיטיבים של שתיית הבירה לעומת האסון שבשתיית הג'ין. באופן דומה, "חריצות ועצלות" ("Industry and Idleness", 1747), יצירה בת שנים-עשר פרקים, מתארת את הקריירות המנוגדות של שני שוליות. המידות הטובות של אחד מובילות אותו לתפקיד הרם של ראש עיריית לונדון (Lord Mayor), בעוד המנהגים הרעים של השני מובילים אותו לגרדום.
במקביל להצלחתו הבלתי מעורערת כ"צייר של היסטוריה קומית", כפי שהגדיר אותו הנרי פילדינג, ניסה הוגארת את כוחו גם בציורים בהשראה דתית. בשנים 1735–1736 צייר את "השומרוני הטוב" ואת "הבריכה בבית חסדא" עבורגרם מדרגות הכבוד של בית החולים סנט ברת'ולומיו, ובשנת 1756 את הטריפטיך הגדול של כנסיית סנט מרי רדקליף בבריסטול. אולם ציורים אלה לא זכו לעניין בסביבה האנגלית הפרוטסטנטית.
בשנת 1757 התמנה הוגארת ל Serjeant Painter של המלך.
"חוק הוגארת".
בשנת 1735 מיוזמתם של הוגארת ואחרים הוגשה עצומה לפרלמנט הבריטי שבה נתבקש איסור העתקת יצירות אמנות ללא רשות היוצרים. הפרלמנט נענה לקריאה ואישר חוק להגנת זכויות היוצרים, שנודע כ"חוק הוגארת".
חייו הפרטיים.
בערך לפני שנת 1728 התקבל הוגארת כבונה חופשי ללשכה שהייתה מתכנסת ב"טברנת היד ועץ התפוח" ברחוב ליטל קווין (Little Queen Street). מאוחר יותר הוא פעל במסגרת לשכת "קרייר סטון" (Carrier Stone) ולשכת "גראן סטיוארד" (Grand Stewards). בשביל התלבושת המגיסטר של האחרונה עיצב תכשיט המכונה לפי שמו -"Hogarth Jewel".
תורת הבונים החופשיים נתנה השראה לכמה מתחריטיו של הוגארת, כמו "הלילה", שהיה, מאוחר יותר, לחלק מהסדרה הקרויה "ארבעת הזמנים של היום" (Four Times of the Day).
הוגארת נפטר בלונדון ב-26 באוקטובר 1764 והובא לקבורה בחצר כנסיית סנט ניקולאס בצ'יזיק מול (Chiswick Mall) שברובע צ'יזיק. ידידו, דייוויד גאריק חיבר את האפיטף על מצבתו:
הוגארת היה נשוי לג'יין תורנהיל, בת מורו ורבו, סר ג'יימס תורנהיל, החל מ 23 במרץ 1729. לבני זוג לא היו ילדים, אך הם אירחו בביתם ילדים יתומים. הוגארת נמנה עם הנהלת "בית האסופים" Foundling Hospital. הוא עיצב את סמלו של המוסד ותלבושות של חוסיו, ואף תרם לו שתיים מיצירותיו. ביוזמתו התקיימו במקום תערוכות ציורים. להוגארת היו שתי אחיות צעירות ממנו, מרי ואן.
עסקת שחרור ששת שבויי הנח&quot;ל
גמלוסט
גמלוסט (בנורווגית: Gamalost) היא גבינה כחולה נורווגית מסורתית שפירוש שמה הוא 'גבינה ישנה'. הגמלוסט הייתה בעבר מרכיב עיקרי בתזונה הנורווגית. בדומה למאכלים נורווגים מסורתיים רבים, כמו לחם שטוח נורווגי ובשרים מלוחים יבשים, גם את הגמלוסט ניתן לאחסן במשך פרקי זמן ארוכים ללא קירור.
ייצור.
במקור יוצרה הגבינה בתקופת הקיץ על ידי רועות עיזים שהיו מנצלות את שאריות החלב לגיבון. את הגבינה הן היו מכינות בזמן שהן שהו בהרים, בקיץ, ומורידות אותה לכפריהן כשחזרו עם העיזים לקראת החורף, וכך היא הייתה מתיישנת.
ישנן שתי שיטות עיקריות לייצור הגמלוסט, התלויות באזור הייצור שלה. בשיטה הראשונה לוקחים חלב רזה שהחמיץ במשך יומיים בטמפרטורת החדר, מחממים אותו ל-63 מעלות ומשאירים אותו כך במשך חצי שעה. לאחר מכן מכניסים את הגבן לשק בד וסוחטים אותו. לאחר הסחיטה מוציאים אותו מהשק, מפוררים ומעבירים את הגבן לשקים אחרים, קטנים יותר, אותם מניחים בתבניות. בסופו של התהליך מרתיחים את הגבינה במשך שלוש וחצי שעות, במי גבן. לאחר לילה מוציאים את הגבינה מהתבניות, מניחים אותה במקום חמים ודוקרים אותה על ידי מחטים שמכילות נבגים של עובש כחול ומעבירים להבחלה. במהלך ההבחלה הופכים אותה מדי יום כדי לפזר את השומנים בצורה אחידה ובנוסף משפשפים אותה בעובשים מגבינות ישנות יותר, כדי לקבל את ציפוי העובש האופייני. התהליך כולו לוקח בערך כחודש. ההבדל בין השיטה הראשונה לשנייה הוא בשלבי החימום והזריעה בנבגים.
מרקם וטעם.
התוצר הסופי הוא גבינה בצבע חום צהוב עם 'ורידים כחולים' הפזורים בה בצורה לא סדירה. לגבינה יש טעם וארומה עשירים ובולטים כמו הקממבר והרוקפור. המרקם שלה הוא לח, גס וגרגירי. הגבינה רזה יחסית, כחצי אחוז עד אחוז אחד של שומן ועם תכולת חלבון גבוהה - קרוב ל-50 אחוז. מכל 25 ליטר חלב מתקבל 1 ק"ג של גבינה.
פסטיבל גמלוסט.
"פסטיבל גמלוסט" הוא אירוע חד שנתי בנערך בויק, עיירת מחוז של סונג, נורווגיה.
קוני פרנסיס
קונצ'טה רוזה מריה פרנקונרו (אנגלית: Concetta Rosa Maria Franconero; נולדה ב-12 בדצמבר 1938) ידועה בשם קוני פרנסיס (Connie Francis) מאז הופעותיה הראשונות בטלוויזיה בגיל העשרה, היא זמרת פופ אמריקאית. עם מכירות כוללות של למעלה מ-100 מיליון תקליטים היא אחת הזמרות הפורות והמצליחות ביותר בעולם, שנייה רק למדונה מבחינה מסחרית. הקריירה שלה הייתה בשיאה בשנות השישים וראשית שנות השבעים, אך בניגוד לזמרים אחרים בני התקופה, פרנסיס לא נטתה למהפכנות לא בסגנון שירתה ולא בהופעתה החיצונית אלא שימרה סגנון ותדמית שמרניים ונאיביים. בין להיטיה הגדולים "Lipstick on Your Collar", "Stupid Cupid", "Who's Sorry Now?", "Everybody's Somebody's Fool", "My Heart Has a Mind of Its Own" ועוד. המנעד הגדול שלה, הוירטואוזיות של שירתה ויכולתה לשיר במגון שפות הקנו לה הכרה בינלאומית רחבה. אולם, בשל שרשרת טרגדיות אישיות שפקדו אותה, הלכה הקריירה שלה ודעכה ברבות השנים.
תולדות חייה.
שנים ראשונות.
נולדה למשפחה ממוצא איטלקי והתגוררה בשכונת עוני בניוארק, בה התגוררו בעיקר יהודים, כך למדה מעט יידיש כילדה ואף שרה את "התקווה" באירועים שכונתיים. בגיל 10 הופיעה בתוכנית טלוויזיה בנגינה על אקורדיאון ובמהלך הופעותיה אלה קיבלה את השם הקליט קוני פרנסיס ממפיק התוכנית. באותה תקופה היה נהוג בקרב הקהילה האיטלקית בארצות הברית שאנשים הקשורים במאפיה עסקו באמרגנות של כישרונות צעירים. אביה של פרנסיס התנגד לניסיונות המאפיה לנהל את בתו המוכשרת והתעקש לנהל את הקריירה שלה באופן עצמאי. אביה גידל אותה בנוקשות ולא איפשר לה כמעט לנהל חיי חברה.
בשנת 1955 הוחתמה לחברת MGM. מנהלה היה דון קירשנר, שיהיה לימים אחד ממפיקי המוזיקה החשובים בעולם. הוא גם הכיר לה את ידידו הזמר בובי דארין, עמו ניהלה פרנסיס מערכת יחסים מוזיקלית ורומנטית, שנקטעה על ידי אביה. הם נותרו ידידים עד מותו של דארין ופרנסיס כתבה שהשגיאה הגדולה של חייה הייתה שלא התחתנה עמו. בשנת 1958 היה השיר "Who's Sorry Now?", חידוש לשיר ישן שהקליטה ללהיט המיליונים הראשון שלה. בהמשך אותה שנה ניסה קירשנר לעניין את פרנסיס במספר בלדות שנכתבו בבניין בריל על ידי ניל סדקה והווארד גרינפילד, שירים שדחתה שר סדקה עצמו. בין היתר כתבו השניים את השיר "Stupid Cupid", שלא יועד במיוחד עבורה אולם פרנסיס החליטה להקליט את השיר בעצמה והפכה אותו ללהיט שמכר מיליוני עותקים.
שנות ה-60.
במהלך ראשית שנות השישים הייתה פרנסיס לזמרת המובילה בארצות הברית ושיריה כיכבו במצעד הפזמונים Billboard Hot 100 כולל "Everybody's Somebody's Fool", "My Heart Has A Mind Of Its Own" ו-"Don't Break The Heart That Loves You" שהגיעו למקום הראשון במצעד בשנים 1959 ו-1962. היא הופיעה מספר פעמים במופעי האירוח של אד סאליבן, של דיק קלארק ושל פרי קומו, ששכנע אותה לשיר שירים איטלקיים סנטימנטליים (הידוע שבהם הוא הטנגו "גיטרה רומנה"), אותם נמנעה לבצע מוקדם יותר בקריירה שלה על מנת שלא תיתפס כ"זמרת איטלקייה". כמו כן כיכבה במספר סרטי קומדיה רומנטית של MGM בהם "Follow the Boys" ששיר הנושא מתוכו היה ללהיט. בשנת 1963 הקליטה את השיר "In the Summer of His Years" לזכרו של ג'ון קנדי שנרצח באותה עת.
במהלך המחצית השנייה של שנות השישים פנתה פרנסיס להקליט מספר תקליטים בשפות שונות, בהם גרסאות לשיריה בשפות זרות ושירים זרים מקוריים. כך הפיקה תקליטים ביידיש, ספרדית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, ספרדית, פורטוגזית, יוונית ומספר שירים בשפות נוספות בהן עברית (בהם "צאנה צאנה" ו"הבה נגילה"). ב-1967, בעת מלחמת וייטנאם הופיעה בפני חיילי צבא ארצות הברית בווייטנאם. היא הקליטה תקליטים בקצב מהיר (בין 1966 ל-1973 הוציאה 20 תקליטים) והופיעה רבות ברחבי העולם. על מנת לעמוד בקצב עבודה זה, פיתחה פרנסיס תלות באמפטמינים ("גלולות מרץ").
האסון והשקיעה.
ב-8 בנובמבר 1974 הופיעה בפסטיבל ווסטברי בלונג איילנד ושהתה בלילה בבית מלון. בעודה ישנה פרץ לחדרה אלמוני שהכה אותה, התעלל בה במשך שעות ואנס אותה באיומים. התוקף נמלט ולא נתפס מעולם. חייה של פרנסיס נהרסו. היא הפסיקה את מסע ההופעות, שקעה בדיכאון ונישואיה לג'ו גארזילי התפרקו. התקפי מאניה דיפרסיה גרמו לה להתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי ולהשתחרר לסירוגין. היא אף איבדה את יכולתה לשיר באופן זמני.
כשנה לאחר המקרה גילתה פרנסיס באקראי כי חברת המלונות הווארד ג'ונסון לא תיקנה את המנעול הפרוץ בחדר שבו התאכסנה ונאנסה. היא תבעה את חברת המלונאות בגין התרשלות בחובת ההגנה על האורחים וזכתה במשפט בפיצויים בגובה 2.5 מיליון דולר, הגבוהים ביותר שנפסקו עד אז בגין תובענה דומה. בזכות הפרופיל הציבורי הגבוה של מאבקה מינה אותה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ל"ראש כוח משימה נגד פשיעה אלימה". כמו כן הייתה דוברת ציבורית של יוניצ"ף וארגון אמריקאי של נפגעי טראומה.
בפברואר 1981 נרצח אחיה על ידי המאפיה.