בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. צברי מחמוד אע'רייב, עתר לבג"ץ נגד תוואי הגדר שמנתק אותו מהכפר. מצד שני עתרו תושבי גבעון החדשה נגד הצבת שער בגדר הביטחון, במקטע שבין יישובם לבין בית איג'זא. ב-31 ביולי 2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון, לאחר שקבע כי היות שבני המשפחה דחו את הצעת
מערכת הביטחון לקבל פיצויים ולעזוב את ביתם, התוואי הנוכחי מידתי וראוי. בית משפחת אגרייב הוקף ונכלא בגדר גבוהה, והם יכולים להגיע לכפר רק דרך שרוול צר, המוקף בגדר נוספת שמתחברת לתוואי גדר ההפרדה.
עקב גדר ההפרדה, כש-980 דונמים (או 38.1% מכלל שטח הכפר) נותרו מעברו השני של הגדר והגישה של התושבים אליהם הוגבלה (בעיקר שטחים חקלאיים ומעיין "עין א-שמייה", ששימש את תושבי הכפר במשך מאות שנים).
ב-26 בפברואר 2004, שני תושבים נהרגו וכ-70 נפצעו בעימות עם צה"ל והמשטרה, בעת הפגנות נגד הקמת גדר ההפרדה באזור.
פלך קריית עקרון
מחוז אל-קודס
ערב אל-ג'האלין
ערב אל-ג'האלין (מכונה גם אל-ג'אבל, ערבית: عرب الجهالين) הוא כפר בדואי פלסטיני בנפת אל-קודס, חמישה ק"מ מדרום מזרח לירושלים. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, "ערב אל-ג'האלין" מנה כ-843 תושבים בשנת 2016.
הכפר ממוקם על צלע גבעה מחוץ לאלעיזריה ומרוחק כ-300 מטרים מן המזבלה העירונית של ירושלים. הוא ממוקם בשטח C של הגדה המערבית. האוכלוסייה בכפר מחזיקה בתעודות זהות פלסטיניות.
בערב אל-ג'האלין יש מסגד, ובתי ספר. הכפר מחובר למערכת החשמל של מזרח ירושלים ויש בו מים זורמים. סוואחרה א-שרקיה משתמשת בתשתיות שבכפר, ובמיוחד בבתי הספר והמרפאות, יחד עם ג'בל מוכאבר ושייח' סעד. כל תושבי ערב אל-ג'האלין מוגדרים כפליטים ויש להם תעודות פליטים של אונר"א.
היסטוריה.
תושבי הכפר הם בדואים בני שבט ערב אל-ג'האלין. מקור השם ג'האלין הוא כנראה מהמילה הערבית "ג'הל", שפרושה בוּר. המילה מתארת את האנשים שקדמו לקבלת דת האסלאם שהיו, כביכול, "בורים" מבחינה דתית. בעבר ישב השבט בדרום מדבר יהודה באזור נחל צאלים ומדרום לו. במפקד אוכלוסין שביצעו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1931 הוערך מספרם של בני השבט ב-2,001 נפש. בשנת 1949 גורשו אנשי הג'האלין מדרום מדבר יהודה, שהיה בשליטת ישראל, צפונה לשטחי יהודה ושומרון שהיו אז בשליטה ירדנית. הם התיישבו אחרי גירושן באזור השוליים המזרחיים של ירושלים על אדמות ציבור, או על אדמות לא מעובדות של כפרי האזור, ובהסכמתם. הם גרו בצריפונים, אוהלים ומערות במשך עשרות שנים באזור שבו הוקמה מעלה אדומים ובשולי כביש 1, בקטע היורד לכיוון ים המלח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליט המנהל האזרחי לפנות ולרכז אותם ביישוב קבע. במשך עשר שנים ניהלו מאבק משפטי נגד גירושם מהאדמות שעליהן נבנו שכונות חדשות במעלה אדומים, ומאזור מבשרת אדומים (E-1) שבו תוכננה שכונת מגורים ופרויקטים נוספים שייצרו רצף התיישבות ישראלי בין מעלה אדומים לירושלים .
בשנת 1999, עלו דחפורים של המנהל האזרחי על גבעה הצמודה למזבלה המרכזית של אבו דיס, שאליה מפונה מרבית הפסולת מאזור ירושלים. הם החלו בהכשרתו של "יישוב הקבע", כחצי קילומטר ממערב למעלה אדומים, עם מגרשים לבנייה בעבור בני השבט. המנהל החל לפנות אותם מבתיהם למכולות בשטח המזבלה אף על פי שההליך המשפטי לא הסתיים. תחת לחץ בינלאומי עצר בג"ץ, שדן לפחות ב-11 עתירות של השבט, את העבודות והורה לפתוח במשא ומתן עם בני השבט. לבסוף סוכם עם מספר משפחות מבני השבט על מעברם לאתר וסלילת דרך גישה אליו. בכפר הוכשרו כ-120 חלקות, ל-120 משפחות, בשטחים של 2 דונם, דונם וחצי ודונם, ונחתמו חוזי חכירה עם מינהל מקרקעי ישראל ל-49 שנים עם אפשרות הארכה לתקופה זהה.
בשנת 2006, אושרה במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי תוכנית הרחבה של יישוב הקבע, אך היא לא יצאה לפועל.
בעשור השני של המאה ה-21, החל המנהל האזרחי לקדם תוכנית להעתקת כל הבדואים משבט הג'האלין שנותרו לגור בצריפונים ואוהלים באזור ליישוב (כ-2,400 נפש), ושוב החל מאבק משפטי נגד הפינוי.
אל-עיזריא
קובייבה
אל-יום א-סאבע
אַלְ-יַוְם אַ-סַּאבִּע (בערבית: اليوم السابع, בתעתיק מדויק: אליום אלסאבע – "היום השביעי") הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית אשר אתר האינטרנט שלו הוא הנצפה ביותר במצרים.
רקע.
העיתון יצא לאור לראשונה באוקטובר 2008 במתכונת של שבועון היוצא לאור מדי שבת, בתחילה כמגזין המסקר את התחום החברתי והפוליטי של מצרים. העיתון פעל במתכונת זו במשך כשלוש שנים, עד שבמאי 2011, מספר חודשים לאחר המהפכה במצרים, הוחלט להרחיב את תפוצתו, והוא הפך לעיתון חדשות יומי. לאחר ההכרזה על המעבר למתכונת של עיתון יומי אמר מייסד העיתון וליד מוסטפא: "העיתון תומך בצורך העממי במדינה אזרחית, ויחתור להציג עובדות לקוראים ללא הטיה פוליטית וייצוג אמין של השקפות מגוונות".
באוגוסט 2011 הודיע ​​מנכ"ל העיתון סאלי פיש על הקמת אתר אינטרנט באנגלית, בשאיפה "לספק מידע רקע על פוליטיקאים מצרים, אנשי ציבור וארגונים במקום אחד". גרסת האתר באנגלית פעלה עד חודש דצמבר 2012, אז הופסקה פעילותו.
דעות וביקורת.
העיתון נקט קו ליברלי והרבה לבקר את האחים המוסלמים ואת טורקיה. בתחילה נחשב לשופרו של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי, אך בשלבים מאוחרים יותר החל לבקרו בחריפות. בעקבות הביקורת על הממשל החלו להישמע האשמות כלפי העיתון כי הוא בודה ידיעות ופועל להשמצת השלטון ולפגיעה בו. ב-2016 החל משפט שבו נאשם עורך העיתון, ח'אלד סאלח, בהפצת ידיעות כוזבות לאחר שהעיתון דיווח על פרשת שחיתות גדולה בממשל המצרי.
העיתון חשף מספר פרשות גדולות:
התפוח
התפוח (בפרסית: سیب, בתעתיק: סִיבּ) הוא סרט הבכורה משנת 1998 של הבמאית האיראנית סמירה מח'מלבאף, אותו יצרה בהיותה בת 17. הסרט הוא דוקו-דרמה המבוסס על סיפור אמיתי, ובהשתתפות הדמויות שחיו במציאות את המתרחש בעלילה. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 1998, במדור "Un Certain Regard", וזכה לתשבחות מן המבקרים.
עלילה.
במשך 11 שנים, שתי ילדות תאומות, מסומה וזהרה, חיות בביתן בטהראן מאחורי סורג ומנעול, כלואות על ידי הוריהן - גורבן עלי נדרי, איש מובטל ועני, ואשתו העיוורת, עזיזה מוחמדי. האב לא מסכים שיצאו כי, לדבריו, "בנותיי הן כמו פרחים, והן עלולות לקמול באור השמש". שכניהם מיידעים את משרד הרווחה לגבי המצב, והילדות - שסובלות מליקויים התפתחותיים - מוצאות מן הבית. לאחר חקירה, משרד הרווחה מתיר לנערות לשוב לביתן, בתנאי שאביהן ירשה להן לצאת ולחקור את העולם. הסרט עוקב אחר דרכן וגילוייהן של הנערות, בעוד אביהן מתקשה להתמודד עם הצו שנכפה עליו נגד אמונתו.
הפקה וצילום.
מח'מלבאף יצרה את הסרט במהלך הכשרתה בבית הספר לקולנוע של אביה, הבמאי האיראני מוחסן מח'מלבאף, בעודה בת 17. היא שמעה על המקרה בחדשות, ותוך מספר ימים כבר יצאה עם מצלמתה והחלה לצלם את המעורבים. לאחר מכן, הם עשו ביחד דרמטיזציה של חלק מהמאורעות שקדמו לחשיפת המקרה, אך אלה נעשו ללא תסריט, במילותיהם והבעותיהם של הדמויות עצמן. מח'מלבאף האב כתב את התסריט וערך את הסרט.
לצד המעקב אחר צעדיהן בפועל של הילדות ומשפחתן, מח'מלבאף משתמשת בסרט בדימויים ויזואליים המסמלים דיכוי ותוצאותיו. היא מבקשת, לדבריה, על פי המסורת הקולנועית האיראנית, לבחון מה קורה כשהחיים האמיתיים באים במגע עם הסינמה, ובכך מייצרת ערבוב מורכב של דרמה ודוקו. מח'מלבאף ציינה שהמסר העיקרי שהיה ברצונה להעביר היה "כמה זה חשוב עבורנו שיהיה לנו מגע אנושי להיות בני אדם שלמים... כפי שניתן לראות בסרט, בתחילה שתי הילדות נראות כמו חיות. הן מוציאות מגרונן קולות של חיות. צילמנו במשך 11 ימים, ובמשך זמן זה הן השתנו יותר מאשר במהלך כל 11 השנים קודם לכן, רק כי היה להן מגע עמנו".
מעבר לסיפור של הילדות והמסר לגבי בידודן, מח'מלבאף מראה בסרט רבדים נוספים של דיכוי בחברה - את התוצאה של עוני וקיצונות דתית על אב המשפחה, וקשייה של האם, שאינה דוברת פרסית, והיא עיוורת ולקויית שמיעה, ועל אף שאינה נעולה בבית כמו הילדות, מתחבאת שם כאילו היא אסירה, ומסתתרת מאחורי הצ'אדור שלה מפני העולם החיצוני.
הסרט זכה לביקורות נלהבות מרחבי העולם, ומיצב את מח'מלבאף כאחת הבמאיות הבינלאומיות המוכרות והמוערכות בקולנוע.
אל-ג'ודיירה
אל-ג'ודיירה (ערבית: جديره) הוא כפר פלסטיני במחוז אל-קודס, מרחב בנימין.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 2,661 תושבים בשנת 2016.
הכפר נמצא צפונית מזרחית לאל ג'יב, צפונית לביר נבאלה ודרומית-מערבית לקלנדיה.
היסטוריה.
בשנת 1838 צוין הכפר אל-ג'דירה ככפר מוסלמי, הממוקם צפונית לירושלים.
בשנת 1863 תיאר אותו ויקטור גרן ככפר קטן, עם מסגד המוקדש לשייח' יאסין. רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 מצאה כי הכפר מונה כ-40 תושבים, המאכלסים 13 בתים, אם כי באוכלוסיית התושבים נכללו רק גברים. עוד צוין כי הוא נמצא ממזרח לאל-ג'יב.
בשנת 1883 תואר הכפר על ידי "סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, ככפר קטן על מדרון, מוקף תאנים וזיתים כשקברים מצויים לצפונו.
במפקד 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית אל ג'ודיירה הייתה 122 נפש, כולם מוסלמים. במפקד של 1931 נמצא שהאוכלוסייה גדלה ל-139 תושבים מוסלמים, אשר שכנו ב-31 בתים.
ב-1945 הייתה בכפר אוכלוסייה של 190 מוסלמים, שלהם היו 2,044 דונם אדמה. מתוך אדמות אלו 353 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 1,314 היו של גידולי דגנים, ואילו 7 דונם היה שטח בנוי.