רן שחורי (28 ביולי 1936 – 31 באוגוסט 2017) היה פרופסור-אמן (מן המניין), חוקר, אוצר, מאייר, מדריך טיולים מורה ומחנך. ניהל את המדרשה לאמנות; עמד בראש האקדמיה בצלאל במשך שלוש קדנציות והיה אחראי על ריכוז מחלקות בצלאל השונות באתר אחד – קמפוס בצלאל בהר הצופים; היה ממקימי החוג לעיצוב פנים במסלול האקדמי במכללה למינהל ושימש ראש החוג.
ביוגרפיה.
שחורי נולד וגדל בתל אביב. בילה זמן רב בתיאטרון ״האוהל״ שאביו היה בין מייסדיו. שירת בנח"ל בשנים 1954–1956. התיאטרון היה כור מחצבתו, אך משום שמאז ומתמיד צייר החליט לשלב בין התיאטרון ובין ציור ועיצוב תפאורות והשתלב בסדנה של אליעזר אנסקי, שיצר תפאורות לתיאטרון ״האוהל״ ו"במתנו". ב־1958 יצא ללמוד אמנות ומוזאיקה בעיר רוונה באיטליה.
כששב לתל אביב בשנת 1959 החל ללמד אמנות ותולדות האמנות בתיכון חדש, בתיכון כפר מנחם, בתיכון בן צבי בקריית אונו ובמדרשה למורי אמנות בתל אביב.
בין השנים 1966 ל-1977 ניהל שחורי את המדרשה למורי אמנות בתל אביב, בנה אותה מחדש בהרצליה ולאחר מכן ברמת השרון (היום היא חלק ממכללת בית ברל), והפך אותה לאחד המוקדים המסעירים והמשפיעים ביותר על האמנות הישראלית לדורותיה. בשנים אלה למד תולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1979 עם מינויו לראש האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים, בעקבות פנייתו של מנהל האקדמיה, דן הופנר, הפריד שחורי את לימודי עיצוב הסביבה מהעיצוב התעשייתי והקים את המחלקה לארכיטקטורה, שזכתה מאוחר יותר בהכרת המל״ג והייתה לבית הספר השני בישראל ללימודי ארכיטקטורה. במהלך כהונתו פיתח שחורי תחומים חדשים ומחלקות חדשות בבצלאל. תחת ניהולו הוקם ב-1990 קמפוס בצלאל בהר הצופים, שאיחד תחתיו את כל המחלקות של האקדמיה, שהיו מפוזרות עד אז בבניינים שונים בירושלים.
משנת 1991, לאחר פרישתו מבצלאל, הרצה שחורי במסגרות שונות: בבצלאל, בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, במכון אבשלום לידיעת הארץ, באוניברסיטה הפתוחה, במדרשה למורי אמנות, ועוד.
בשנת 1996 היה רן שחורי בין מקימי החוג לעיצוב פנים במסלול האקדמי במכללה למנהל בגבעתיים. בתחילת שנות התשעים אפשר היה ללמוד עיצוב פנים במכללה למנהל בלימודי תעודה בלבד. לאחר ששחורי פרש מתפקידו בבצלאל, הוא הוזמן על ידי המכללה למינהל לבנות תוכנית לחוג לעיצוב פנים במסלול אקדמי, וזו הוגשה למועצה להשכלה גבוהה ואושרה בשנת 2000 על ידי שר החינוך, אמנון רובינשטיין. שחורי מונה לראש החוג בשנת 1996 ושימש בתפקידו עד שנת 2004. לאחר מכן המשיך ללמד במכללה כמרצה לתולדות האמנות וכמורה לרישום. החוג לעיצוב פנים במסלול האקדמי במכללה למינהל הוא המסגרת האקדמית הראשונה בישראל המעניקה תואר ראשון בעיצוב פנים המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
רן שחורי ראה עצמו קודם כל כאיש חינוך ולא כמי ששייך לענף העיצוב; הוא דיבר על האקדמיה כמרכז לדיאלוג תרבותי אידיאליסטי המייצג עמדה ואמירה חברתיות. בתיאטרון הוא ראה עמוד תווך וזרז לתפיסת עולם ואמצעי מסייע לתפקוד.
נפטר בשנת 2017 בבית החולים תל השומר. הותיר אחריו אישה ובת. נקבר בבית העלמין ירקון.
מעמד אקדמי.
בשנת 1981 מונה על ידי ועדת המינויים בבצלאל לפרופסור-אמן, המקביל לתואר פרופסור מן המניין.
פרסומים.
כתיבה בעיתונים.
בשנים 1963–1976 שימש רן שחורי מבקר אמנות בעיתון הארץ. פרסם מאמרים וביקורות אמנות ב"דבר", "מושג", "סטודיו", ידיעות אחרונות, "העיר", "חדשות", "גזית", "אריאל" ועוד, עד שנת 1986.
בשנים 1989–1991 היה מבקר אדריכלות ב"הארץ". משנת 1993 שימש מבקר אמנות בעיתון "תל אביב"; כתב ערכים אנציקלופדיים בנושאי אמנות וארכיטקטורה באנציקלופדיה העברית.
משנת 1991 רן שחורי יזם והנחה שש תוכניות טלוויזיה בנות 50 דקות כל אחת בנושאי אדריכלות ישראלית, מטעם "השידורים האקדמיים" באוניברסיטת חיפה.
פעילות אמנותית.
בשנים 1956–1965 צייר תפאורות לתאטרונים "אוהל" ו"במתנו". בשנים 1970–1973 יצר שמונה סרטי קולנוע אמנותיים.
בשנות השישים והשבעים עסק בפעילות אמנותית אינטנסיבית. היה מפעילי קבוצת +10 ("עשר פלוס") - יחד עם יאיר גרבוז, רפי לביא, יואב בראל ואחרים - שהיה לה תפקיד מרכזי בפתיחת האמנות הישראלית לזרמים עכשוויים בני אותה תקופה בעולם. השתתף בתערוכות של הקבוצה. עבודותיו המוקדמות, כמו אלה של בראל, הושפעו מהפופ ארט. הוא צייר בסגנון זה ציורים גרפיים עשויים משטחים נקיים וחלקים שנראים כמודעות פרסומת, והרבה מאוד עירום נשי בוטה ומתריס ברוח הפופ ארט ובהשפעת האמנים האמריקניים ו. החל משנות השבעים יצר לצד ציוריו גם מיצבים ועבודות במדיום הווידאו.
שחורי השתתף בעשרות תערוכות קבוצתיות סלקטיביות במוזיאונים: תל אביב, עין חרוד, חיפה, רמת גן ועוד, ובגלריות שונות בארץ, בגרמניה ובאוסטריה.
פעילות ציבורית.
משנת 1970 היה חבר בוועדת האמנות קרן תרבות אמריקה-ישראל; יו"ר המדור לאמנות פלסטית באמנות לעם; יו"ר ועדת המקצוע מטעם המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך; חבר ויו"ר ועדות שונות במשרד החינוך; חבר בוועדות שונות מטעם המועצה להשכלה גבוהה (כולל ועדת יעקובי לתכנון ההשכלה הגבוהה, חבר בוועדה העליונה למינוי פרופסורים במכללות ועוד); חבר בוועדת הארכיטקטורה ליד מהנדס העיר תל אביב; חבר בוועדת האמנות ליד יועץ האמנות לראש עיריית תל אביב; יועץ פרוגרמטי למבני אמנות; חבר בוועדת ברוורמן לבדיקת יישום חוק המוזיאונים ומעמדם.
בשנת 1994 מונה ליו"ר המדור לאמנות פלסטית במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות.
יודסין
יודאסין
ששונקין
Bella ciao
שנות ה-50 של המאה ה-15
שנות ה-50 של המאה ה-15 היו העשור השישי של המאה ה-15, החלו ב-1 בינואר 1450 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1459.
תרבות פופולרית.
אופנה.
אצל נשות אצולה המשיכה המגמה מהעשורים הקודמים ללבוש מתוחכם ומעוטר, כאשר חלק מהאופנות זולגות בהדרגה למעמד הביניים המתפתח.
אצל גברים בעלי מעמד הלבוש המקובל השתנה בהדרגה בעשור זה וכלל חולצות המכסות את כל הגוף.
1450–1459
שנות ה-40 של המאה ה-15
שנות ה-40 של המאה ה-15 היו העשור החמישי של המאה ה-15, החלו ב-1 בינואר 1440 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1449.
תרבות פופולרית.
אופנה.
באצולה באירופה הלבוש האופנתי לנשים מתאפיין בשמלות ארוכות, בדרך כלל עם שרוולים, שנלבשו מעל חצאית או תחתון, ושכבה נוספת שהפרידה בין השמלות לעור.
בקרב גברים בעלי מעמד המשיכה האופנה מהעשורים הקודמים שהתמקדה בעיקר בחולצה, ז'קט דאבלט וסוג של צמודונים בשם הוס , מעל לבגדים תחתונים ארוכים.
עשור זה הוא בסוף תקופת הפופולריות של אדרות איטלקיות , שבעשור זה עוצבו בדרך כלל עם שרוולים ארוכים ורחבים הנצמדים לפרק כף היד.
1440–1449
רצח מנהיגי יהדות לבנון (1984–1986)
רצח מנהיגי יהדות לבנון הוא שרשרת חטיפות ורציחות של שבעה עד שנים עשר ממנהיגי יהדות לבנון, שבוצעו בשנים 1984–1986 על ידי חזבאללה. מסע החטיפות והרציחות הביא בסופו של דבר לחיסולה המעשי של יהדות לבנון וכיום חיים במדינה רק יהודים מעטים, ככל הנראה פחות ממאה.
רקע.
בראשית שנות הששים של המאה ה-20 חיו בלבנון כ־9,000 יהודים. היחס כלפיהם היה סביר למדי עד אותה עת, אולם הוא הלך והורע במהלך השנים, וככל שהוחמר, כן גברה הגירתם-בריחתם מהמדינה. ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן 69. הוא הוחזק בדמשק יחד עם יהודים שניסו לעזוב את סוריה, והוצא שם להורג. כשהחלה מלחמת האזרחים בלבנון, ב-1975 נשארו בקהילה היהודית רק כ־1,800 נפש. הם האמינו שקשריהם עם שכניהם המוסלמים והנוצרים יגנו עליהם והקפידו להימנע ככל האפשר, מכל קשר עם ישראל. ב-6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון ובכך החלה מלחמת לבנון הראשונה.
חטיפות ורצח.
ארגון הטרור חזבאללה הוקם מעשית כבר ביוני 1982, אך רשמית זה קרה רק בספטמבר 1984. כחודש בלבד לפני הקמתו הרשמית, ב-15 באוגוסט 1984 חטף חזבאללה את המנהיג היהודי הלבנוני הראשון – סאלים ג'אמוס, בן 45, נשוי ואב לשלושה ילדים, המזכיר הכללי של הקהילה היהודית הלבנונית. שלושה חמושים הוציאו אותו ממכוניתו, סמוך לבית הכנסת ומרכז הקהילה, ששכן ברובע ואדי אבו ג'מיל (חארת' אל יאהוד) במערב ביירות. צה"ל, שכבש את אותו אזור במבצע שלום הגליל, כבר נסוג משם כשנה קודם לכן. גופתו של ג'אמוס לא נמצאה מעולם והוא הוכר כ"הרוג מלכות" רק כשלוש עשרה שנים מאוחר יותר.
בינואר 1985 החליטה ממשלת האחדות הלאומית בישראל, בראשות שמעון פרס (כשנה וחצי לפני הרוטציה עם יצחק שמיר), על נסיגה ממרבית לבנון, שהייתה אז עדיין תחת כיבוש ישראלי, אל "רצועת הביטחון". הנסיגה ההדרגתית הסתיימה ביוני 1985, כשלוש שנים לאחר שוך הקרבות וסיום המלחמה באופן רשמי. עם זאת, חזבאללה וגורמים לבנוניים אחרים המשיכו לדרוש נסיגה מלאה של כל הכוחות הישראליים מלבנון וכן שחרורם של כל המחבלים שישראל ו/או בני בריתה, צבא דרום לבנון המשיכו להחזיק במעצר.
ב-29 במרץ 1985, בתוך לילה אחד, נחטפו לפחות ארבעה או חמישה יהודים, מראשי הקהילה. איש מהם לא חזר חי לביתו, אך רק חלק מהגופות נמצאו בסופו של דבר. בין החטופים היו: יצחק ששון, בן 65, נשיא הקהילה, שנחטף כשנסע בדרך לביתו משדה התעופה הבינלאומי של ביירות, ד"ר אלי חאלק, רופא ילדים בן 52, סגן נשיא הקהילה ומרצה בבית הספר לרפואה של ביירות, שנודע כ"רופא העניים" בשל טיפולו המסור בילדי הפליטים השיעים דווקא, נחטף מביתו במערב ביירות, אלי סרור, בן 68, מהחברה קדישא של הקהילה, חיים כהן חלאלה, בן 39 (אביו של ד"ר אדי כהן), רואה חשבון וסוחר, שנחטף בכניסה לביתו, קלמנט דנה ועוד.