בתקשורת המונים, אירוע מדיה (באנגלית: Media Event) הוא אירוע מתוכנן, המושך סיקור בולט של כלי התקשורת, המשודר בשידור חי בטלוויזיה ומושך גם קהל צופים גדול במיוחד. אלו אירועים נדירים יחסית, המרתקים את קהל הצופים ומאחדים אותו לקהילה אחת.
על האירוע להיות מתוכנן מראש, שידוע מראש מיקומו ומועד שידורו ולכן יש לצופים זמן היערכות לצפייה.
סוגי אירועי המדיה.
אירועי מדיה הם מהסוגים העיקריים הבאים:
(באנגלית מכונים כ"שלושת ה-C": Contest, Conquest, Coronation).
השפעות אירועי המדיה.
ההשפעות יכולות להיות על השלטון, על המשתתפים, על החברה ועל השידורים עצמם.
הציבור הצופה מושפע באופנים שונים:
חוקי ג'ים קרואו
חוקי ג'ים קרואו (באנגלית: Jim Crow laws) היו חוקי מדינה פדרליים, וכן חוקים מקומיים, בעיקר במדינות דרום ארצות הברית. הם נחקקו לאחר תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ואיפשרו - ואף דרשו - הפרדה גזעית בכל המרחב הציבורי, לכאורה תוך הענקת סטטוס נפרד אבל שווה לאמריקאים שחורים. בפועל, חוקים אלה הובילו למתן שירותים נחותים ויחס מפלה לעומת אלה שקיבלו אמריקאים לבנים, ויצרו נחיתות כלכלית, חינוכית וחברתית שיטתית. במרבית מדינות הדרום התירו חוקים אלה שלילת זכות הבחירה משחורים, דבר שאיפשר לפוליטיקאים, בדרך כלל מהמפלגה הדמוקרטית, להיבחר בזכות קולות הלבנים. חלק מהפוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית נקטו הפחדה ודיכוי של פעילים שחורים שעודדו אמריקאים שחורים אחרים להצביע. עקב כך רבים מהשחורים בארצות הברית לא הצביעו כלל, מה שהקשה על ביטול חוקי ג'ים קרואו. החוקים נאכפו עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
החוקים נקראו על שם "ג'ים קרואו", שהיה כינוי לעגני לאדם שחור בארצות הברית. כינוי זה מבוסס על שיר-ריקוד קריקטוריסטי משנות ה-30 של המאה ה-19 בשם "ג'ים קרואו מקפץ" . ג'ים קרואו היה שם סטריאוטיפי לדמות עבד שחור עליז, הרוקד ושר במופע מינסטרל.
דוגמאות לחוקי ג'ים קרואו: הפרדה בין שחורים ללבנים בלימודים בבתי הספר הציבוריים, בשהייה במרחב הציבורי, בשימוש בתחבורה ציבורית, בגישה לשירותים ציבוריים, בכניסה ובילוי במסעדות ובשימוש בברזיות ציבוריות. נישואים בין-גזעיים היו אסורים ולעיתים אף התרועעות חברתית בין-גזעית הייתה אסורה. רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופות, לעיתים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלשרת שחורים. כתוצאה מכך, בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס אל מחוץ לעיר כדי לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. היו מקרים בהם אמריקאים שחורים נכנסו בטעות לשכונה לבנה או לעסק שבעליו לבנים, ואז הם הותקפו על ידי המקומיים. באותן שנים היה נפוץ ליישם ", מדיניות שסללה את דרכם של שחורים לחיים בגטאות. גם צבא ארצות הברית היה מופרד גזעית עד פרסומו של צו נשיאותי 9981 על ידי הנשיא הארי טרומן ב-1948.
התנגדות לחוקים.
חוקים אלה הם שהובילו לתחילת מחאת השחורים בהנהגתו של מרטין לותר קינג ב-1954, אם כי הללו היו שונים מחוקי השחורים של 1800–1866, שאף הם הגבילו את זכויות האזרח ואת חירויות הפרט של אפרו-אמריקאים.
ההפרדה הגזעית בבתי ספר הממומנים על ידי המדינה הוכרזה בלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. שאר חוקי ג'ים קרואו בוטלו על ידי חוק זכויות האזרח (1964) וחוק זכות ההצבעה (1965).
מולטו אסטטקה
מולאטו אסטטקה (באמהרית: ሙላቱ አስታጥቄ; באנגלית: Mulatu Astatke; נולד ב-19 בדצמבר 1943) הוא מוזיקאי, מלחין ומעבד מוזיקלי אתיופי, אשר נחשב אישיות משפיעה וחלוצית בתולדות המוזיקה האתיופית והעולמית ונודע כאבי האתיו-ג'אז, ז'אנר המשלב מוזיקה אתיופית מסורתית עם יסודות ג'אז ומוזיקה לטינית. את התזמורות בראשן הוא עומד מוביל אסטטקה בנגינה על ויברפון ותופי קונגה, כלים שאותם הכיר למוזיקה האתיופית. סגנונו המוזיקלי הייחודי ופועלו התרבותי זכו להכרה מחודשת ונרחבת בעקבות סרטו של ג'ים ג'רמוש ״פרחים שבורים״ משנת 2005.
אסטטקה הוא ראשון המוזיקאים האתיופים שיצא מגבולות אתיופיה, המדינה היחידה באפריקה ששמרה על שלטון עצמאי לאורך כל ההיסטוריה, אל ארצות המערב וחשף את המוזיקה האתיופית למוזיקה הפופולרית המערבית. הסגנון הייחודי שיצר, שכונה על ידו "אתיו-ג'אז" הפך בשנות השבעים לז'אנר הפופולרי ביותר באתיופיה לפני נפילת היילה סלאסי. הסגנון שלו ויצירותיו, שמאופיינות בשילוב של אלמנטים לטיניים, אתיופיים מסורתיים ומערביים תוך שימוש במלודיות וקצבים מסורתיים, קיבעו את הז'אנר הפופולרי באתיופיה במשך קרוב לעשור, ושימשו השראה למאות מוזיקאים אתיופיים ומערביים כאחד.
ביוגרפיה.
ראשית חייו באתיופיה והלימודים במערב.
אסטטקה נולד ב-19 בדצמבר 1943 בעיר ג'ימה שבדרום מערב אתיופיה, בן שני מבין ארבעה לאביו, אטו אסטטקה טאסיו ואמו, ווזרו טטרוורק מולאט. אבי המשפחה היה פעיל בתנועה הפטריוטית-הלאומית של אתיופיה בתקופת הכיבוש האיטלקי, ובשנת 1943 קיבל מינוי ממשלתי שבעקבותיו עברה המשפחה לאדיס אבבה. מאוחר יותר נפרדו הוריו, וסבתו של מולאטו גידלה אותו ואת אחיו. באדיס למד מולאטו בבית הספר האנגלי סנפורד (Sanford English School) והצטיין בלימודי המדעים, במיוחד בפיזיקה.
כאשר היה בן 15 זכה להזדמנות הנדירה ללמוד בחו״ל. העיסוק המוזיקלי כלל לא היה באופק עבור מולאטו הצעיר, ששאף אז לקריירה מכובדת בתחום ההנדסה האווירית. הוא נשלח על ידי משפחתו לאנגליה ללמוד בבית הספר הפרטי "Lyndisfarne College" בוויילס, שם התעתד להשלים את השכלתו התיכונית טרם ייגש ללימודי מקצוע ההנדסה. עם זאת, בלניספורד הסתמנה תפנית. בראיונות מתאר אסטטקה את האווירה החברתית הפתוחה בקולג', שניכרה גם במסגרת הלימודים אותה הקולג' קידם: זו נבנתה במטרה לעודד את החניכים להתנסות במגוון תחומים עניין, ולדברי אסטטקה העניקה לו יסודות מעולים במוזיקה, ריקוד ותיפוף. החשיפה שלו למוזיקה הובילה אותו להבנה שהוא אינו רוצה מקצוע ריאלי בהנדסה וביקש לשנות את מסלול לימודיו ללימודי מוזיקה, שבהם התגלה כמוכשר במיוחד.
לאחר תקופת לימודיו בוויילס עבר אסטטקה ללונדון, ובמשך שנתיים למד בבית הספר למוזיקה של טריניטי קולג', מהמוסדות הוותיקים והמפורסמים בתחום. במסגרת לימודיו בטריניטי התמקד אסטטקה במוזיקה קלאסית והתמחה, בין השאר, בנגינה על קלרינט ופסנתר. בנוסף, לימד את עצמו גם לתופף על קונגה, ותופף במועדון הג'אז מטרו קלאב (Metro Club) בסוהו על מנת לשלם את שכר הלימוד. בשנים אלו היה הג'אז המודרני חדש למדי בסצנת המוזיקה בבריטניה וטרם זכה להכרה רשמית כז'אנר מוזיקלי בפני עצמו. אי לכך לא נכלל במסגרת לימודיו הרשמיים של אסטטקה, אך הוא היה נחוש להכיר מוזיקאים רבים ככל הניתן במועדוני הג'אז המקומיים ולהיחשף לעבודתם של היוצרים שהיו בחזית התחום, כגון צ'ארלי פארקר ומיילס דייוויס.
אסטטקה התערה בסצנת המוזיקה הלונדונית של התקופה, וליווה בכלי הקשה שונים מוזיקאים בעלי שם כגון אדמונדו רוס וטבי הייז . הוא התרשם במיוחד מסצנת הג'אז הלטיני שפרחה במועדון של רוני סקוט , שם התנסה בסגנונות רבים ומגוונים כגון מוזיקה לאטינית וקאריבית, קובנית, ומערב-אפריקאית. אסטטקה, מצדו, הביא אל הג'אמים בהם השתתף את מקצבי מולדתו. לימים סיפר כי ככל שגדלה מעורבותו בסצנת הפיוז'ן, כך התחוור לו כי על אף עושרה וייחודה המרתקים של המורשת המוזיקלית האתיופית, היא אינה מוכרת דיה ואינה זוכה לייצוג הראוי לה על הבמות.
באותו התקופה נודע לאסטטקה מעמיתיו לנגינה על קיומה של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, באותה התקופה בית הספר היחיד בעולם לג'אז. אסטטקה צלח את מבחני הכניסה ללא קושי, ובשנת 1962 החל את לימודיו בברקלי והיה לסטודנט האפריקאי הראשון ללמוד במוסד המפורסם. מסגרת הלימודים בברקלי הציעה את האפשרות הייחודית להתמקצע בהלחנה ובתזמור להרכבים גדולים, תחום שמשך את מולאטו הצעיר ואשר בו אכן נודע לו לימים כישרון בולט. מלבד התמקצעותו בתחום זה, העמיק אסטטקה במסגרת לימודיו בברקלי גם את כישורי הנגינה שלו בכלי הקשה שונים, ביניהם הוויברפון - אחד הכלים שהפכו מזוהים עמו במיוחד בהמשך.
עבודות מוקדמות והחזרה לאתיופיה בסוף שנות ה-60.
לאחר תקופת לימודיו בבוסטון עבר אסטטקה לניו יורק, שם התערה מיד בסצנת הג'אז והלאטינו האמריקאית. הוא חבר למוזיקאי הנערץ עליו טיטו פואנטה והקשיב בקביעות לקאל צ'יידר ולטיטו רודריגז אשר שילבו כל אחד בדרכו ג'אז עם יסודות לאטיניים מובהקים. אסטטקה הסתקרן והושפע גם מגישתם של ג'ון קולטריין ומיילס דייוויס לסגנון ההלחנה של שיטת 12 הטונים. הוא הקים רביעיית ג'אז בשם "Mulato Estatke Quartet" עמה הקליט בין 1964 ל-1965 את האלבום "Ethiopian Jazz" בחברת התקליטים של גיל סנפר. בשנת 1966 הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו, "Afro-Latin Soul, Volumes 1&amp;2" בלייבל הברוקלינאי Worthy Records. היצירות באלבום זה אינסטרומנטליות כולן, למעט שיר יחיד בשם "I Faram Gami I Faram" שמושר בספרדית. באלבום מככבת נגינת הוויברפון של אסטטקה, בגיבוי פסנתר ותופי קונגה ובונגו במקצבים לטיניים. "Afro-Latin Soul" מזכיר במידה רבה אלבומי ג'אז לטיני אחרים שהוקלטו באותה התקופה, אך מצויים בו גם אלמנטים מסוימים המאפיינים את הסגנון הייחודי שיציג המוזיקאי בהמשך דרכו. בין השאר, מסמן "Afro-Latin Soul" את חשיבותם של תופי הקונגה והבונגו ביצירתו של אסטטקה, כלים אשר נכנסו לשימוש במוזיקה האתיופית הפופולרית בעקבות יצירתו.