בטורקית המילה "קסאבה" (Kasaba) מתארת בדרך כלל עיירה קטנה.
במרוקו נעשה לעיתים שימוש במושג כדי לתאר מצודות השוכנות מחוץ לערים, בדרך כלל בהרי האטלס, והמשמשות כמקום מגורים לברברים. במובן זה דומה ה"קסבה" ל"קסר" (רבים "קסור"). דוגמה לשימוש זה ניתן לראות בכפר איית בן חדו במרוקו.
אונו
בבוטוב
בבוטוב (ברוסית: Бебутовы) או בֶּבּוּתוֹבי (בגאורגית: ბებუთოვი) או בֶּבּוּתָשווילי (ბებუთაშვილი) הייתה משפחת אצולה גאורגית ממוצא ארמני שמילאה תפקיד חשוב בחיים הכלכליים והתרבותיים של העיר טביליסי במאות ה-17 וה-18, ומאוחר יותר, במאה ה-19, שירתה בצבא האימפריה הרוסית.
המשפחה מוכרת מתחילת המאה ה-17, כאשר היגרו מן העיר אני שבארמניה לכפר פירשאווי שליד טביליסי גאורגיה, לאחר שהפרסים הרסו את בתיהם. באמצע אותה מאה הם התגלו כאחת ממשפחות הסוחרים העשירות בממלכת כארתלי. הם רכשו נכסים וגנים ובנו בתי מרחצאות. במאה ה-18 הם שירתו כאתנארך של הארמנים בטביליסי ונשאו בתואר מליק-מאמאסאחליסי, ומאוחר יותר כראש אבירי הציד ("מישקרבש") בחצר המלוכה הגאורגית.
בשנת 1783 העלה ארקלה השני את מעמד המשפחה לתואר "נסיכי בבוטוב", והכליל אותה ברשימת האצולה הגאורגית שצורפה לחוזה גאורגייבסק שנערך עם האימפריה הרוסית. לאחר סיפוח ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית של 1801, התקבלה משפחת בבוטוב כחלק מאצולת הנסיכים של האימפריה, בשנת 1826, וקיבלה את התואר "קניאז".
בבותובי
בבותשווילי
מיקויאן (חברת מטוסים)
ג'ינג'ה
ג'ינג'ה (באנגלית: Jinja), העיר השנייה בגודלה באוגנדה, נמצאת בדרום מזרח המדינה, 87 קילומטרים צפונית מזרחית לבירה, קמפלה. העיר ממוקמת על גדת אגם ויקטוריה, ליד מקורות הנילוס הלבן. ג'ינג'ה היא בירת המחוז הנקרא על שמה והיא בירת הממלכה השבטית של בוסוגה.
מקור השם.
מקור שמה של העיר מגיע משפתם של שבט הבאסוגה ושבט הבגנדה אשר מתגוררים משני צידי הנילוס הלבן באזור. ברוב חלקי אפריקה נהרות כמו הנילוס מונעים הגירה רבה של שבטים, דבר המסביר את הגבולות האתניים לאורכו של הנילוס היוצא מאגם ויקטוריה וזורם צפונה. יחד עם זאת, באזור זה של הנהר ניתן היה לחצותו בביטחה באמצעות סירות בזכות סלעים שסימנו את גדות הנהר באזור מפלי ריפון. לפיכך שני השבטים הגרים משני צדי הנהר קראו לכפריהם 'מקום האבנים השטוחות'. המילה 'אבנים' בלוגנדה היא אג'ינג'ה (Ejjinja) בעוד שבלוסוגה המילה היא אדינדה (Edinda). הבריטים השתמשו בהקשרים אלו כדי לקרוא לעיר ג'ינג'ה.
היסטוריה.
לפני 1906 הייתה ג'ינג'ה רק כפר דייגים קטן המורכב משני השבטים. נוחיותו של המעבר באזור זה של הנהר הפכה את הכפר לנקודת דרך חשובה בנתיבי הסחר ממרכז היבשת מערבה וצפונה.
העיר נוסדה רשמית ב-1907 על ידי הבריטים, כמרכז אדמיניסטרטיבי למפקדת השלטון המקומי באזור בוסוגה. במקביל עלתה חשיבותו של אגם ויקטוריה כתוצאה מבניית רכבת אוגנדה אשר חיברה בין קיסומו, עיירה קנייתית על גדות האגם, לבין מומבסה, על חוף האוקיינוס ההודי, מרחק 1400 ק"מ.
מטעי הסוכר ושדות כותנה מסביב לעיר, לצד הגישה לרכבת, איפשרו לה לגדול בקצב מהיר. ב- 1906 הוקמה בה תשתית הרחובות ומשנת 1910 ואילך הובאו לעיר סוחרים הודים. ההודים היו קתולים דוברי אנגלית שמוצאם מהמושבה הפורטוגלית של גואה, בחופה המערבי של הודו.
ב- 1928 הקימה חברת הטבק האנגלו-אמריקאית באוגנדה מפעל לעיבוד טבק בג'ינג'ה.
העיר נשארה בירת מחוז בוסוגה וב-1956 קיבלה מעמד של רשות מקומית. באותה עת הייתה ג'ינג'ה הלב התעשייתי של אוגנדה בעיקר בזכות תחנת הכוח נאלובאלה ההידראולית שבסכר מפלי אואן שבנייתה נסתיימה ב-1954.
הסכר הבטיח מים זורמים ונקיים לעיר ואספקת חשמל גבוהה לאורך שנות ה-60.
מכוניות ומוניות החלו להופיע בעיר באותן שנים.
בתקופה זאת הייתה העיר מחולקת לשכונות בהתאם לגזעים ולשבטים השונים. לבנים, שחורים ואסייתים גרו באזורים שונים של העיר ולמדו בבתי ספר נפרדים.
ב-1971 גירש אידי אמין את התושבים ההודיים מאוגנדה. תחת שלטונו, נאמר, נזרקו גופות רבות לאגם ויקטוריה והביאו לתקלות רבות בסכר מפלי אואן.
ב-1972 החליט אמין לתת לעיר ג'ינג'ה מתנה - מסגד בכל רחוב בעיר.
עזיבתם של ההודים הביאה לקריסה של המערכת הכלכלית והתעשייתית בעיר.
רק לאחר עלייתו לשלטון של יוורי מוסווני, הנשיא הנוכחי של אוגנדה, החלו לחזור ההודים למדינה ולעיר.
כלכלה.
ג'ינג'ה נהנית מאדמות פוריות, מקורות מים רבים ותקופות גשומות וסדירות, שמאפשרות פריחה של חקלאות מקומית. תעשיות נוספות בעיר וסביבותיה הן ייצור מתכות, עיבוד עור, ייצור נייר, סוכר ופירות אורגניים וקפה לייצוא. מפעל הטבק בג'ינג'ה נסגר ב- 2005 בעקבות מיסים גבוהים, והמעסיק הגדול ביותר בעיר כיום הוא מפעל 'קקירה תעשיות סוכר' שמפעיל את מכונותיו באמצעות אלכוהול סוכר על מנת לחסוך את ההתמודדות עם אספקת החשמל הירודה של אוגנדה כיום.
המפקדה של 'מבשלות הנילוס' נמצאת גם היא בג'ינג'ה. המבשלות משתמשות במי הנילוס מזה חמישים שנה כדי לייצר את הבירות האוגנדיות בל ונייל.
ההתאוששות הכלכלית של ג'ינג'ה חלשה ביחס לאזור אחרים. ההתפתחות הכלכלית העיקרית בשנות ה-90 הייתה דווקא בבירה, קמפלה. חלק גדול מהאליטה של הבוסוגה עברו גם הם לקמפלה. סיבה נוספת לדישדושה הכלכלי של העיר הוא בניית הכביש הישיר בין קמפלה למומבסה אשר מאפשר הגעה לאוקיינוס ההודי מבלי לעבור דרך ג'ינג'ה.
אוכלוסייה.
בג'ינג'ה חיים כיום כ- 106,000 איש. מדי יום מגיעים לעיר כ- 80,000 נוספים. רוב האוכלוסייה היא משבטי הבנטו ולוסוגה היא השפה המקומית המדוברת ביותר. ההכנסה השנתית הממוצעת מוערכת בכ- 100 דולרים אמריקאים.
ג'ינג'ה מקיימת חוזה ערים תאומות עם פינצ'לי שבלונדון, אנגליה מאז 1963.
האוניברסיטה הממלכתית לרפואה של טביליסי
האוניברסיטה הממלכתית לרפואה של טביליסי (בגאורגית: თბილისის სახელმწიფო სამედიცინო უნივერსიტეტი) היא אוניברסיטה מובילה באירופה, הממוקמת בטביליסי שבגאורגיה. נוסדה ב-27 בפברואר 1918 כהמכון לרפואה של טביליסי שהפך, ב-10 ביוני 1930, לפקולטה לרפואה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי. לאחר עצמאות גאורגיה, בשנת 1992 הפכה לאוניברסיטה נפרדת בשמה הנוכחי.
כדי לקבל רישיון לעסוק ברפואה, נדרשים הסטודנטים להגיש עבודת מחקר, בשנה השישית ללימודיהם (לאחר שהשלימו את לימודי הבסיס, והלימודים הקליניים).
אבישי אביבי
אבישי (אבי) אביבי (26 בדצמבר 1947 - 18 באוקטובר 2016) היה בתחילת דרכו שחקן וזמר, ומשנות השמונים היה אחד המעצבים האמנותיים (ארט דיירקטור) ומעצבי התפאורות הבולטים בישראל, בסרטי קולנוע, בהפקות טלוויזיוניות ובפרסומות. אביבי התגורר בתל אביב והיה נשוי לענת אביבי, נכדתה של מרים ברנשטיין-כהן.
קריירה.
אביבי החל את דרכו כזמר ושחקן. הוא כיכב ב-1971, לצד עוזי פוקס במחזמר "קפוץ", שעיקרו היה שירים שהלחין עבור המחזמר דני סנדרסון. המחזמר, שכלל סצנות עירום, לא זכה להצלחה רבה. אותה תקופה ביצע אביבי את השיר "תנו ללכת", שחודש מאוחר יותר על ידי גבי שושן תחת השם "בראשית".
אביבי היה בשנות השבעים חבר קבוצת העין השלישית. בין השאר ביצע במסגרת פעילות החבורה את השיר "היי ג'ו בוא נעלה על הגל" של דוד אבידן. השיר הופיע בסרט "שלושה ואחת" של החבורה (1973), בו כיכב לצידם של אסי דיין, יונה אליאן ואורי לוי.
משנות השמונים התמקד אביבי בעיקר בעיסוקו כמעצב אמנותי וכמעצב תפאורות. בין השאר שימש בתפקיד זה בסרטים ישראליים כמו "המיועד" עליו זכה עם ענת אביבי בפרס אופיר; "רומן בהמשכים", "השגעון הגדול", "אלכס חולה אהבה", "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש", "איש שאהב בעברית", "מול היערות", "אדמה משוגעת" (עליו זכה בפרס אופיר נוסף), "מלך של קבצנים" ו"המילים הטובות" של שמי זרחין. במקביל, שימש אביבי כמעצב בהפקות הוליוודיות כמו "שעתם היפה ביותר" (של שמעון דותן), "פגישה עם המוות" (עם פיטר יוסטינוב), "הנזל וגרטל" בהפקת קנון גרופ, "לא בלי בתי" (עם סאלי פילד), "רחובות ההרג (עם מייקל פארה), "גיבורים קטלניים" (1994, עם מייקל פארה), "הטל צל ארוך" (של וילמוש זיגמונד, עם מייקל יורק וליב אולמן) ו"המקור" (עם אל פצ'ינו). בשנת 2010 זכה בפרס אופיר על העיצוב האמנותי בסרט "זוהי סדום". אביבי שימש כמעצב אומנותי בסרט "יונה" משנת 2014 של הבמאי ניר ברגמן (עליו זכה בפרס אופיר רביעי). ובשנת 2015 עיצב תפאורה לסרט "המילים הטובות" ובשנת 2016 לסרט "הלהקה האחרונה בלבנון".
החל באמצע שנות התשעים החל אביבי עוסק גם בעיצוב אמנותי לפרסומות ולהפקות טלוויזיה מיוחדות. אביבי עיצב מאות פרסומות ושלח ידו גם בעיצוב תפאורה לתוכניות טלוויזיה כמו "לילה גוב" והפקת ליל בחירות 2006 של ערוץ 10.
Wonder Boy
Pro Evolution Soccer
Splinter Cell
חגי זמיר
חגי זמיר (נולד ב-1951), הוא אלוף פאראלימפי ישראלי, בעל 4 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב ו-4 מדליות מאליפות העולם לנכים, מהן 2 זהב בכדורעף נכים.
ביוגרפיה.
זמיר נולד וגדל בקיבוץ זיקים והיה בן הקיבוץ הראשון. בשירותו הצבאי היה בסיירת צנחנים.
ב-22 בינואר 1970, בתקופת מלחמת ההתשה, נשלח זמיר עם יחידתו להשתתף בפשיטה על האי שדואן, במטרה לשבות בשבי כ-100 חיילים מצבא מצרים. הגיעם אל שדה מוקשים עיכב את ביצוע המשימה, בעקבות פציעתם של שלושה חיילים - בהם זמיר ואהרון דנציגר. רגלו השמאלית נקטעה ובתום שישה חודשי שיקום חזר זמיר לקיבוץ ועבד בענף הכותנה. כמו כן הוא חזר לשחק כדורעף ובשנת 1973 הצטרף לראשונה לנבחרת הנכים בתחום. במשך שלושים שנים התחרה זמיר במסגרת נבחרת הכדורעף של בית הלוחם ומטעמה השתתף בשבע אולימפיאדות נכים.