ב-1962, הוא התחרה בטור דה פראנס, ניצח לראשונה קטע וסיים שלישי כללי, 10:24 דקות אחרי ז'אק אנקטיל. ב-1963, הוא ניצח בקלאסיקה לה פלש ואלון ואת גרנד פרי דה ניסיון. 1964 נחשבת לאחת העונות המוצלחות של פולידור, הוא ניצח בוואלטה אספנייה. בטור דה פראנס, המשיך פולידור להתקשות עם העוצמה של ז'אק אנקטיל שנחשב לרוכב הצרפתי הבכיר בעולם באותה תקופה. הוא ניצח את השלב ה-15 במרוץ, אך עדיין פיגר אחרי אנקטיל. בשלב 17, אנקטיל שנחשב לשען טוב מפולידור ניצח בשלב בפער של 37 שניות ממנו ותפס את ההובלה הכללית בפער של 56 שניות מפולידור. בשלב 20 פולידור הוריד את הפער הכללי ל-14 שניות, אך בחלק השני של שלב 22 אנקטיל פתח שוב פער גדול מפולידור בנגד השעון, וניצח במרוץ. בסוף העונה זכה שוב במדליית ארד באליפות העולם, מפסיד לוויטוריו אדורני (מדליית כסף) וליאן ינסן (מדליית זהב) בספרינט.
ב-1965 פולידור לא הצליח לשחזר את ההישג ולנצח שוב את הוואלטה אספנייה, הוא סיים שני בפער של 6:36 דקות מרולף וולפסהול.
בטור דה פראנס הוא ניצח שני קטעים, אך סיים שוב שני, הפעם לפליצ'ה גימונדי האיטלקי בפער של 2:40 דקות. ב-1966 ניצח עוד קטע בטור דה פראנס, אך סיים שלישי. הוא זכה במדליית ארד שלישית באליפות העולם באופני כביש.
תקופת אדי מרקס וניצחונות בפריז - ניס.
שנה אחר כך, פולידור ניצח עוד פעם קטע בודד בטור דה פראנס, אך נכשל בדירוג הכללי שסיים רק במקום ה-9, הוא סיים שלישי במונומנט ג'ירו די לומברדיה. ב-1968, פולידור סיים שישי בפריז - רובה ושלישי בלייז'–בסטון–לייז'. לאחר סוף תקופתו של ז'אק אנקטיל ביכולת, הציפייה הייתה שפולידור ינצח סוף סוף בטור דה פראנס, אך ב-1968 הוא נפצע ופרש מהמרוץ. ב-1969 הוא ניצח בדופינה ליברה, והגיע בכושר טוב לטור דה פראנס, ונחשב לאחד מהמועמדים הבכירים לניצחון. אך פולידור סיים רק שלישי, בפער עצום של 22:13 דקות מאדי מרקס הבלגי
שהציג את אחת מתצוגות התכלית הגדולות בהיסטוריה של המרוץ. גם ב-1970 פולידור לא היה יכול להתמודד עם עוצמתו של מרקס, וסיים רק תשיעי כללי. ב-1971 לא התחרה במרוץ, וב-1972 ניצח את פריז - ניס, אך כשל שוב בניסיון לנצח את הטור דה פראנס, מפסיד שוב לאדי מרקס בפיגור של 11:34 דקות, שגם פליצ'ה גימונדי מקדים אותו במקום השני. בעונה הבאה הוא ניצח שוב בפריז - ניס, הוא פרש מהטור דה פראנס בקטע ה-13. ב-1974, פולידור ניצח קטע בטור דה פראנס, אבל הפסיד שוב לאדי מרקס המנצח. פולידור סיים שני, 8:04 דקות פער ממרקס המנצח. הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם, גם שם הפסיד למרקס בפער של שתי שניות. שנת 1975 לא הייתה מוצלחת עבור פולידור, הוא סיים במקום ה-19 הכללי ולא הרבה להתחרות. ב-1976, הוא רשם את הופעתו האחרונה בטור דה פראנס, מסיים שלישי כללי, בפער של 12:08 דקות מלוסיין ואן אימפה המנצח.
בדיקת הסמים.
פולידור היה הרוכב הראשון שעבר בדיקת סמים בטור דה פראנס. זה קרה בשנת 1966 לאחר שבודקים חיצוניים הגיעו מבורדו, ופולידור היה הרוכב הראשון שמצאו ביחד עם כמה רוכבים נוספים, אך השאר סירבו.
לאחר הפרישה.
פולידור חי עם אשתו בסן לאונרד דה נובלה בצרפת. בתם, קורין, התחתנה עם אדרי ואן דר פול, מנצח הרונדה ון פלנדרן ואלוף העולם בסייקלו - קרוס לשעבר. לשניים שני ילדים, מת'יו ודוד ואן דר פול. מת'יו היה בעצמו אלוף העולם בסייקלו - קרוס ב-2015 ו-2019. וניצח את מרוץ אמסטל גולד ואת דווארס דור פלנדרן ב-2019. הוא עבד אצל חברת יחסי ציבור שהיא נותנת החסות לחולצה הצהובה בטור דה פראנס. הוא הוציא כמה ביוגרפיות במהלך השנים.
מותו.
פולידור מת ב-13 בנובמבר 2019, בסן לאונרד דה נובלה. הוא סבל מכמה בעיות לב חודשים לפני פטירתו.
מדינה מייצגת
קהילת יהודי אוג'דה
קהילת יהודי אוג'דה התקיימה בעיר אוג'דה, שבצפון מזרח מרוקו, לידי הגבול עם אלג'יריה.
ישנו מידע אודות קהילה זו מתקופת הכיבוש העותמאני. אנשי הקהילה נהגו באמצע הלילה בשבתות להתכנס בבתי הכנסת לשירת הבקשות, ולשיר את הפיוט "מה ידידות". אחד המנהגים של הקהילה, כמו בכל קהילות מרוקו, היה לחגוג את המימונה. בימי מלחמת העולם השנייה סבלה הקהילה יחד עם כל תושבי מרוקו מאפליות ורדיפות.
תולדות הקהילה.
ראשית הקהילה.
אוג'דה, שהייתה הבירה של מזרח מרוקו נמצאת 15 ק"מ מערבית לגבול עם אלג'יריה וכ־55 ק"מ דרומית לים התיכון. העיר נבנתה במישור שמוקף באחד האזורים ההרריים היפים ביותר במרוקו. המאפיין הארכיטקטוני העיקרי של אוג'דה הוא מיקומה של העיר העתיקה במרכזה של העיר. אין בידינו ידיעות על הקהילה היהודית באוג'דה בתקופות מוקדמות, אך ידוע שישבו שם יהודים בתקופת הכיבוש העות'מאני. במאה השמונה עשרה, סבלו יהודי אוג'דה מהתנכלויות מצד הסולטאן מולאי אל-יאזיד (1792-1790), מפני שהם הפרו את "תנאי עומר" והתלבשו כמוסלמים. הסולטאן פקד לקצץ את אוזניהם ואסר עליהם ללבוש בגדים בצבע ירוק, כדי שיוכלו להבדילם מהמוסלמים. עם חדירת צרפת למרוקו בסוף המאה ה-19 חל שיפור במצב היהודים. ב-1908 ראשי קהילת אוג׳דה פנו ליהודי ווהראן שבאלג׳יריה לסייע בידם לפתוח בית ספר של כי׳׳ח. ב־1913 נכבשה מרוקו בידי הצרפתים, אולם שלא כיהודי אלג'יריה, יהודי מרוקו לא קיבלו אזרחות צרפתית. היהודים התגוררו במלאח (שכונת היהודים). המלאח באוג'דה לא היה מוקף בחומה, והרחוב המרכזי שבו נקרא "רחוב היהודים".
התפתחות הקהילה.
לקהילת היהודים המקומית של אוג'דה התווספו במהלך הדורות קבוצות יהודים שהגיעו אליה מאזורים שונים במרוקו וכן מאלג'יריה.
על קבוצת היהודים המקומית נמנים בני המשפחות אזולאי, שרביט, בן שמחון, בן אדיבא ובן גוזי.
מאלג'יריה החלו להגיע יהודים לאוג'דה לקראת סוף המאה התשע עשרה ובהן משפחות אמויאל, עובדיה ובן חמו.
משפחות הרוש, זִין, דרעי, ואמסלם הגיעו לאוג'דה מתאפילאלת.
מאזור מליליה הגיעו לאוג'דה משפחות בן סאקון, בן עזיז, לוי, ובן קמון ומאזור דבדו הגיעו משפחות בן גיגי, בן שושן, מרציאנו ומשפחות הכהנים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גרו באוג׳דה קרוב ל־3,000 יהודים. אז פרץ סכסוך בן המהגרים מאלג׳יריה לבין יהודי המקום.
פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב־1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה. ב־1930 הוקם ועד לקרן הקיימת.(מרכז)
אישים מרכזיים.
רבי אהרן שוקרון היה רב הקהילה. הוא למד בצעירותו בדבדו, היה פייטן ומשורר, ומקצת שיריו התפרסמו בחוברת לזכרו.
בדיינות שימשו רבי אברהם חזיזה ורבי דוד עובדיה.
קברו של הצדיק רבי אברהם בן שוקרון היה ליד גן העיר, וקברו של סידי יחייא היה מחוץ לעיר.
באוג׳דה היו שלושה בתי כנסת גדולים: בית כנסת דלחברה, של אולאד בן אישו, של אולאד דרעי, ועוד בתי כנסת ביניהם בית כנסת רבי מימון דהאן, בית כנסת שייך חיים, בית כנסת לקיסארייה.
בית הכנסת הגדול נבנה ב־1930. ממדיו היו: ארבעה עמודים עם כיפה, 15*20 מטרים, עזרת נשים. בית כנסת שקארנא ( אולאד שוקרון ): שני עמודים, ספסלי ישיבה לאורך הקירות, לתיבה עולים על חמש מדרגות, עזרת נשים.
בית כנסת של יוצאי אלג׳יריה: ארבעה עמודים, ספסל בנוי לאורך הקירות, אין עזרת נשים.
מוסדות לימוד.
בשנת 1934 נוסדה חברת עץ חיים ללימודי קודש והשפה העברית בשיתוף, וועד המקומי של קק״ל וכן לתמיכה בהוצאות הלימודים של בני עניים.
חברת זו ארגנה שיעורי ערב והרצאות במהלך הימים וכן הקימה תלמוד תורה.
תלמוד תורה זה נוהל על ידי ועד מפקח ומומן מתרומות חברי הקהילה ומכספי הג'וינט.
במפקד בשנת 1936 נמנו 2,048 יהודים. באותה התקופה יצאו יהודים מן המלאח, וגם משרדי ועד הקהילה שכנו ברובע החדש שבו התיישבו יהודי העיר. ראש בית הדין של הקהילה היה הרב אפרים אנקאווה. בביתו הייתה ספרייה תורנית עשירה. בבית ספר של רשת אליאנס (אגודת "כל ישראל חברים") למדו בשנה זו ארבעים תלמידים. בסופי השבוע למדו ילדי הקהילה עברית ויהדות בתלמוד תורה.
הקהילה בזמן השואה.
בימי מלחמת העולם השנייה (1939–1945) תקפה צרפת בהנהגת וישי את מרוקו. תחת שלטון זה היו יהודי מרוקו נתונים להפליות ורדיפות. שערי מרוקו היו סגורים בפני היהודים שרצו לעלות לארץ ישראל. המוצא היחיד היה נמל אלג'יריה ולכן אוג'דה שימשה כתחנת מעבר סמויה ליהודים רבים. השלטון הצרפתי הנהיג שם משטר חסות (פרוטקטורט). בזכות שלטון זה זכו יהודי אוג'דה לשוויון זכויות, אך השלטון התנגד לתת להם אזרחות צרפתית כדי לא להתסיס את האוכלוסייה המוסלמית כנגדם. עקב כך הגבילו את האוטונומיה הפנימית של הקהילה היהודית והנהיגו פיקוח מקיף על המוסדות הקהילתיים. למערכת השיפוט היהודית ניתנה סמכות לעסוק רק בענייני השיפוט האישי. בנוסף, השלטון הצרפתי ביטל את תפקידם של היהודים כגורם מתווך ורבים מהם נאלצו לזנוח את עיסוקיהם ברוכלות, במסחר ובמלאכה. הדי המלחמה בגרמניה חדרו לקהילת אוג'דה דרך אנטישמיות בעיתונים וארגון תנועות נוער לאומיות המזוהות עם האידאולוגיה הנאצית-גזענית.
הקהילה לאחר השואה.