עם עלות השחר התארגן כוח אמריקאי מצויד בכלי רכב משוריינים והחל בהתקדמות לכיוון הטירה. עם זאת, הם עוכבו בידי חיילי הדיוויזיה ה-36 של ארצות הברית, שלשטח שבשליטתה הם חדרו. רק שני ג'יפים קיבלו אישור להתקדם, וגם הם נאלצו לעצור לאחר שהופגזו על ידי כוחות גרמניים באזור. בינתיים, למפקד הטירה וימר, נודע על מותו בנסיבות חשודות של מפקד דכאו אדוארד וייטר, והוא החל לחשוש לחייו. חששותיו העמיקו לאחר שצ'וקוביץ' לא חזר. הוא נטש את הטירה ובעקבותיו אנשי "גולגולת המת" שהיו אתו. האסירים מיהרו להשתלט על הטירה ולהתחמש בנשק שנותר. עם זאת, הטירה עדיין הייתה מוקפת בכוחות גרמניים גדולים.
כיוון שלא ידעו על מאמציו של צ'וקוביץ' והאמריקנים, קיבלו הצרפתים את הצעתו של הטבח הצ'כוסלובקי אנדריאס קרובוט, לבקש את עזרת אנשי המחתרת האוסטריים באזור. קרובוט רכב על אופניים לוורגל והגיע אליה בצהריי 4 במאי. העיר ננטשה לפני כן בידי חיילי הוורמאכט, אולם נכנסו אליה חיילי ואפן אס אס שירו למוות בכל מי שהעז להניף דגל לבן או אוסטרי על חלונו. עם זאת, יחידה של חיילי ורמאכט בפיקודו של מיור יוזף גנגל סירבה להילחם, רשמית כדי להילחם עד החייל האחרון, אולם בפועל, גנגל, בתיאום עם המחתרת, קיווה להגן על העיר מפני חיילי האס אס עד שהאמריקנים יגיעו.
אנשי המחתרת האוסטרים הפנו את קרובוט לגנגל. זה האחרון נאלץ לפנות לאמריקנים עם דגל לבן, מעשה שממנו קיווה להימנע עד אז כדי לא להיחשב כעריק. באותו זמן, הגיע סיור של ארבעה טנקי M4 שרמן מגדוד הטנקים ה-23, של הדיוויזיה המשוריינת ה-12, בפיקודו של קפטן ג'ון לי, לעיירה קופשטיין 13 ק"מ מצפון לטירה. הטנקים המתינו בכיכר העיר בהמתנה לאישור לנוע מהדיוויזיה ה-34. עם זאת, כשגנגל הופיע, לי לא היסס ולאחר התייעצות קצרה עם אנשי מטהו החל לנוע לכיוון הטירה. עד מהרה נוכח לי לדעת שכל הכוח שלו לא יצליח לעבור את אחד הגשרים שבדרך, ולפיכך יצא בעצמו עם גנגל ולקח עמו רק טנק אחד ו-13 חיילים. לגנגל עצמו היו 10 חיילים. כ-4 ק"מ מהטירה, הצליח הכוח האמריקאי-גרמני להביס יחידת אנשי אס אס שניסתה להקים מחסום. בינתיים הצליחו האסירים הצרפתיים להתיידד עם קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר בשם קורט-זיגפריד שריידר אשר ניאות להצטרף אליהם. לי נטל את הפיקוד על הטירה, והציב את הטנק שלו בכניסה המרכזית.
לי ציווה על האסירים הצרפתים להסתתר, אבל הם נשארו בחוץ ונלחמו לצד החיילים האמריקאים והגרמנים. במשך הלילה הוטרדו המגינים על ידי כוח סיור של האס אס שנשלח לבדוק את כוחם. בבוקר 5 במאי, כוח של 100–150 אנשי אס אס פתח במתקפה. גנגל עוד הספיק ליצור קשר עם אלואיס מאייר, ראש המחתרת האוסטרית בוורגל וביקש ממנו עזרה. אולם רק איש מחתרת אוסטרי אחד ושני חיילים גרמנים נוספים הצליחו להיכנס לטירה ולהצטרף למגינים. טנק השרמן הגן על המגינים בתחילה, אולם הגרמנים פוצצו אותו באמצעות תותח נ"מ 88. באותה עת נמצא בתוך הטנק רק חייל אחד שניסה לתקן את מכשיר הקשר הפגוע שלו, והוא נחלץ ללא פגע.
המגינים ידעו שמצבם נואש, והתחמושת שלהם הלכה ואזלה. ללי נודע שתגבורת אמריקנית בדרך, אולם לא הייתה לו דרך להודיע להם על מצבם. לפיכך הוא שלח את אלוף העולם בטניס לשעבר, ז'אן בורוטרה, שקפץ מעל לחומה ורץ עד שפגש כוחות אמריקניים. הוא מסר להם את המידע, ולאחר מכן ביקש וקיבל מדים אמריקניים והצטרף לכוח החילוץ. כוח הסיוע הגיע בסביבות השעה 16:00, זמן קצר לפני שירו המגינים את תחמושתם האחרונה. אנשי האס אס הובסו מיד, וכ-100 מהם נלקחו בשבי. החיילים האמריקנים חזרו ליחידותיהם. השבויים הצרפתיים חזרו עוד באותו ערב לצרפת, והגיעו לפריז ב-10 במאי. הגרמנים נכנעו ונלקחו בשבי מרצון, אולם גנגל עצמו נורה בראשו על ידי צלף אס אס ונהרג במקום. הוא נחשב כיום לגיבור באוסטריה.
לאחר הקרב.
על חלקו בחילוץ השבויים, קיבל לי את צלב השירות המצוין. על שמו של גנגל נקרא רחוב בוורגל. יומיים בלבד לאחר הקרב נכנעו הנאצים ללא תנאי. בהיסטוריה הפופולרית הוא מכונה לעיתים "הקרב המוזר ביותר של מלחמת העולם השנייה". זהו כנראה הקרב היחיד במלחמה בו לחמו חיילים גרמנים ואמריקאים זה לצד זה.
אחד מהשירים באלבומה של הלהקה השוודית "סבטון" (אשר שיריה עוסקים כמעט כולם במלחמות) - The Last Stand נקרא The Last Battle ומתאר את אירועי הקרב. סרט על הקרב בשם The Last Battle בבימויו של פטר לנדסמן אמור לצאת לאקרנים ב-2018.
לחש קסם
קערות השבעה
אדמתי
אדמתי היא עמותה ציבורית ישראלית ללא כוונת רווח, שהוקמה בשנת 2002. העמותה מייצגת אינטרסים של 283 מושבים וקיבוצים בישראל, שעלו על הקרקע לפני הקמת המדינה. יישובי אדמתי מכל תנועות ההתיישבות מחזיקים בחוזי קק"ל, יק"א ופיק"א, אשר משקפים מדיניות קרקעית ויחסי חוכר מחכיר, המושתתים על הדדיות ועל אינטרסים לאומיים משותפים. יו"ר עמותת אדמתי הוא גלעד אלטמן.
חזון אדמתי.
אדמתי שמה לה למטרה לשמר את זכויות ואת מורשת ההתיישבות החקלאית הוותיקה ואת זכויות המתיישבים, שעלו על הקרקע לפני הקמת המדינה ובטרם הוקמה רשות מקרקעי ישראל (רמ"י). שימור הזכויות והמורשת מתייחסים לבסיס ההסכמה שביסוד מעשה התיישבות ההיסטורית ולזכויותיהם הקנייניות של המתיישבים, לחוזי קק"ל, יק"א, פיק"א ולרוח הדברים של אותה תקופה.
אדמתי פועלת לכך שממשלת ישראל תבטא באופן מוחשי ומעשי את התייחסותה לפועלה ולתרומתה של ההתיישבות הוותיקה לעיצוב גבולות המדינה שבדרך, לביטחון המדינה העתידית, לשמירה על אדמות המדינה לעתיד לבוא, להשבחת הקרקע, לחינוך הדורות להקרבה לעבודה ולהגשמה, לקליטת גלי העלייה, לתנופת ההישגים העולמיים בחקלאות בקרקע ובמים.
נדר
נֶדֶר הוא התחייבות, הבטחה או שבועה של אדם – לאלוהים, לעצמו או לאדם אחר – לשמור על כלל מסוים או לעשות מעשה כלשהו או להימנע ממנו, לעיתים במסגרת חליפין דתי. דוגמאות לנדרים: נדרים דתיים ונדרי נישואים.
נדרים דתיים.
במקרא.
במקרא מופיעים סיפורים רבים שבהם נזכרים נדרים. כך לדוגמה עבדו של אברהם, שנשלח למצוא אישה לבנו, יצחק, נדר נדר. יעקב נדר נדר כשנמצא במצב של חוסר ודאות וסכנות עתידיות, לאחר שברח מאחיו עשיו ועמד לצאת מארץ כנען; מאוחר יותר הזכיר לו האל את נדרו. בני ישראל, כשעברו בנגב בדרכם לעבר הירדן והותקפו על ידי מלך ערד, נדרו נדר קיבוצי. חנה, שהייתה עקרה וביקשה ללדת בן, נדרה נדר להקדיש את הבן שייוולד לה לעבודת אלוהים; בנה הוא שמואל הנביא, שהוקדש להיות כהן לאלוהים. אחר שהמלחים השליכו את יונה לים, . .
בדת הכנענית.
הכנענים נהגו לידור נדרים דתיים לאלוהיהם, בדומה לנדרים המופיעים במקרא. נדרים כאלה מופיעים, למשל, באגדת כרת: כאשר כרת יוצא למדבר להביא עמו את אשתו המיועדת, מרת חרי, הוא עובר במקדש אשרה ונודר לה: . לאחר שחוזר כרת עם מרת חרי והיא מולידה לו בנים ובנות כפי נדרו, מספר האגדה מספר כי האשרה זוכרת את נדרו של כרת, ושואלת האם כרת הפר את נדרו ומוצא פיהו, כלומר כרת לא קיים את נדרו. בעקבות הפרת הנדר באה על כרת מחלה אנושה, שהאלים לא הצליחו לרפא על התערבותו של אל. גם באגדת אקהת דנאל נודר נדר, בו התנאי הוא שבעל ימלוך, אך המשך הנדר לא התפרש.
בתקופות מאוחרות יותר, הפיניקים, ובעיקר הפוּנים מעבר לים, נהגו לנדור לאליהם שיציבו להם מצבות, ולאחר שאליהם שמעו את קולו וברכו את הנודר (לפי הנוסח הקבוע במצבות), הוא הציב לכבודם את המצבה. מצבות אלה נמצאו לאלפים, בעיקר בקרתחדשת, וידועות ככתובות נדר פיניקיות. לרוב נידרו המצבות לתנת ובעל חמן, אך לעיתים נידרו לאלים אחרים - מאחת הכתובות עולה שאדם נדר מזבח נחושת לאשמן, אל הרפואה, אם ירפא אותו.
בדת הרומית.
הדת הרומאית עודדה נדרים לאלים בשם המדינה, כך שהנודר נתון בחוב עד שימלא את נדרו. במלחמות נהגו הרומאים לידור נדר למרס, שאם יעזור לנודרים בקרב, יקריבו לו כמות גדולה של קורבנות חיות.
ביהדות.
ביהדות, קיום נדר הוא מצוות עשה מן התורה, מצווה הנלמדת מהפסוקים ו. העובר על הנדר עובר על מצוות לא תעשה של . מצווה זו, בשונה מרוב דיני התורה, חלה גם על קטן הסמוך לגיל מצוות, שלו מוצמד הכינוי "מופלא הסמוך לאיש". לצד המצווה לקיים נדרים, ישנה דעה בקרב חז"ל הרואה בעצם קבלת הנדר דבר שלילי, אפילו אם הוא מקוים.
לפי ההלכה, קיימים מספר סוגי נדרים, בהם נדרי איסור (אדם יכול לאסור על עצמו חפץ או מעשה מסוים), נדרי הקדש (הקדשת קורבן), נדרי נזירות (קבלת אדם על עצמו להיות נזיר), נדרי תענית ונדרי מצווה (נדר לקיים מצווה כלשהי שנועדו לזירוז בעלמא).
לאחר תקנת רבן יוחנן בן זכאי שלא לנדור לאחר חורבן המקדש להקדש, מקובל כיום לנדור (אם בכלל) אך ורק על מנת לתת תרומה לבית הכנסת או לצדקה, ויש המקפידים לסייג גם התחייבות זו באמירת "בלי נדר".
דיני התרת נדרים והפרת נדרים מבוארים בפירוט במסכת נדרים שבתלמוד הבבלי.
יוליוס באב
יוליוס באב (בגרמנית: Julius Bab, 11 בדצמבר 1880 ברלין - 12 בפברואר 1955 רוסלין הייטס, מדינת ניו יורק) היה מבקר תיאטרון, היסטוריון של הספרות ומחזאי יהודי גרמני. נמנה עם מייסדי האגודה היהודית לתרבות בגרמניה הנאצית. היגר לארצות הברית בשנת 1938.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.