חלקה הדרומי של הטיילת, לאורך רחוב רציף העלייה השנייה ומתחת לגבעת יפו, קרוי "טיילת חומות הים", ובו סימון של תוואי חומת יפו הקדומה. הטיילת פותחה על ידי חברת "אתרים" בהשקעה של 6 מיליון ש"ח. הפיתוח והשיקום כללו, בין היתר, עבודות תשתית, ריצוף, חשיפת החומה העתיקה של יפו בתאום עם רשות העתיקות, תאורה, הקמת ספסלים, בניית מעקה ים חדש המתאים לדייג, ושיפוץ קיר בניין המשטרה הקודם. מתכנני השיפוץ, אדריכלי הנוף איתן עדן, אייל זיו ורלי פרטו זכו על התכנון בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף לשנת 2001.
טיילת חומות הים של יפו העתיקה משתרעת על שטח כולל של כ-6,000 מ"ר. לצידה שוכנים מנזר ניקולאס הקדוש הארמני ומסגד הים.
החלק הצפוני של הטיילת מכונה "טיילת השער ליפו". טיילת זו מובילה לתל אביב ושמה סמלי. היא מקבילה לרחוב נחום גולדמן שממזרח לה ולאורכה מספר מסעדות ובתי קפה. הטיילת נחנכה בשנת 1999 ואורכה כ-350 מטר.
החלק הדרומי של הטיילת המוביל לנמל יפו שופץ בשנת 2008.
מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה
מלחמת נגורנו קרבאך (באזרית: Qarabağ Müharibəsi; בארמנית: Արցախյան ազատամարտ) הוא הכינוי למאבק אלים ומזוין שהתרחש מפברואר 1988 עד מאי 1994, בתוך המובלעת האתנית של נגורנו קרבאך בדרום-מערבה של אזרבייג'ן, בין הלאום האתני הארמני של נאגורנו-קרבאך הנתמך על ידי ארמניה לבין אזרבייג'ן.
ככל שהמלחמה נמשכה, ארמניה ואזרבייג'ן, שהיו בתחילתה חלק מברית המועצות, שקעו במלחמה מתמשכת, בלתי מוכרזת, ברכס ההררי של נגורנו-קרבאך בעוד אזרבייג'ן מנסה לרסן ולדכא את הבדלנים הפורשים בנגורנו-קרבאך.
הפרלמנט של המובלעת בנגורנו-קרבאך קיים הצבעה בעד התלכדות של החבל עם ארמניה, משאל עם התקיים בנושא, וההחלטה הייתה שעל החבל להתקיים תחת ריבונות עצמאית, כלומר עצמאות.
הדרישה להתלכד עם ארמניה, ששגשגה בשנות ה-80 המאוחרות, החלה בדרך שקטה ושלווה, אך בחודשים הבאים של העשור, כשפירוקה המתקרב של ברית המועצות נראה באופק, הרעיון הפך במהרה למאבק אלים בלתי מרוסן בין שתי הקבוצות האתניות, דבר שהביא לתוצאות של שפיכות דמים וטיהורים אתניים על ידי שני הצדדים.
הקרבות הפנים-אתניים החלו זמן קצר לאחר שהפרלמנט של נגורנו-קרבאך, החליט לקיים הצבעה בעניין האיחוד עם ארמניה ב-20 בפברואר 1988.
הודעת הפרישה של החבל מאזרבייג'ן הייתה התוצאה הסופית של "כעס נושן בתוך הקהילה הארמנית של נגורנו-קרבאך נגד ההגבלות החמורות שנגזרו עליה במישורי התרבות וחופש הדת, הן על ידי השלטון הסובייטי המרכזי והן על ידי הרשויות באזרבייג'ן". כמו כן, הסכסוך התפתח בגלל המאבק הטריטוריאלי על האזור בשל רגישותו גם לארמניה וגם לאזרבייג'ן.
ביחד עם התנועות הבדלניות ברפובליקות הבלטיות כגון: אסטוניה, לטביה וליטא, התנועות הבדלניות של הקווקז שיחקו תפקיד חשוב וגדול בהבאה להתפרקותה של ברית המועצות והסרת הכוחות של הפרלמנט במובלעת. הרוב הארמני הצביע בעד פירוד מאזרבייג'ן ובעקבות כך חל תהליך שהביא לעצמאותה של המובלעת ויצירתה של הרפובליקה של נגורונו-קרבאך. במהלך שנת 1991, כבר לאחר הכרזת עצמאות על ידי ארמניה ואזרבייג'ן הסכסוך בחבל התרחב בהתמדה. כוחות משרד הפנים האזרי ניסו לשמור על הסדר, אך הרוב הארמני של החבל לא קיבל את מרותו והמשיך בפעילות בדלנית במטרה להסתפח לארמניה הסמוכה.
לחימה במישור הצבאי התפרצה במהלך ינואר 1992. תוך פרק זמן קצר יחסית הכוחות הארמנים הצליחו לייצר פרוזדור יבשתי בין החבל לשטח הארמני. הדבר הבטיח אפשרות להזרמת אספקה וכוחות צבא לחבל. ניסיונות תיווך בינלאומי על ידי קבוצות שונות כמו "הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה" כשלו ולא הניבו פירות ליישוב הסכסוך. באביב 1993, כוחות ארמניים כבשו אזורים מחוץ למובלעת עצמה, ובכך הביאו לאיום של התערבות צבאית של מדינות אחרות באזור.
ב-5 במאי 1994 נחתם פרוטוקול בישקק, הוכרזה הפסקת אש באזור וזאת הודות לתיווך רוסי, בנוסף, החלו שיחות שלום בתיווכו של "הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה".
רקע.
השליטה על נגרונו-קרבאך הוא נושא ששנוי במחלוקת בין ארמניה ובין אזרבייג'ן. נגורנו-קרבאך נקראת בארמנית ארטסח, וההיסטוריה שלה נמתחת על פני מאות שנים שבמהלכן היא הייתה תחת שליטה של כמה אימפריות.
בשנת 1917, שלושת הלאומים של הקווקז: הארמנים, האזרים והגאורגים שהיו תחת שליטה רוסית, הכריזו על עצמאות ויצרו את הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, שהתפרקה כעבור שלושה חודשים בלבד וממנה נוצרו הרפובליקות של ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
מלחמת אזרבייג'ן-ארמניה (1920-1918).
לחימה פרצה בין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן בשלושה אזורים: נחיצ'יבאן, זנגזור (היום החבל הארמני – סיוניק) ונגורנו-קרבאך. אזרבייג'ן וארמניה חלקו על מיקומו של הגבול בשטחיהם של שלושת האזורים. הארמנים בנגורנו-קרבאך ניסו להכריז עצמאות אך נכשלו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם תבוסתה של האימפריה העות'מאנית, הכוחות המזוינים של בריטניה כבשו את עבר הקווקז ב-1919. הפיקוד הבריטי באזור מינה באופן זמני את חורסוב ביי סולטאנוב (אחד מנבחרי הציבור בפרלמנט של אזרבייג'ן) כמושל-גנרל (גנרלגוברנטור) של נגורנו-קרבאך וזנגזור, עד שיתנהל דיון סופי בעתיד האזור בוועידת השלום בפריז.
התערבות סובייטית.
בשנת 1920, הארמייה ה-11 של הצבא האדום פלשה לקווקז ותוך שלוש שנים כבשה את הרפובליקות הדמוקרטיות שהתקיימו שם, ואיחדה אותן תחת דגל אחד – מדינה אחת - שנקראה: הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, שהייתה נתונה למרות רוסיה הסובייטית ונכנסה לברית המועצות עם הקמתו.
לאחר כיבושיהם בקווקז, הקימו הבולשביקים וועדה המונה שבעה חברים, "הקווקז ביורו" (לעיתים מקוצר לקווברו), שהייתה תחת פיקוחו של העריץ הסובייטי לעתיד – יוסיף סטלין, אז בתפקיד של הקומיסר של העם לענייני לאום, שעליו היה מופקד לקדם עניינים סובייטיים בקווקז. אף על פי שהוועדה הצביעה בחיוב, ברוב זעום של 4 מול 3, להעביר את נגורנו-קרבאך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית הצעה זו לבסוף בוטלה ונגורנו-קרבאך הועבר לידי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית וזאת משום שהפגנות התקיימו ברחבי אזרבייג'ן נגד החלטתה הראשונה של הוועדה. בין המפגינים היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של אזרבייג'ן, ניירמן ניירמנוב. כמו כן, המרד האנטי-סובייטי בבירת ארמניה ירוואן ב-1921, פגע ביחסים בין ארמניה לברית המועצות והשפיע אף הוא על קבלת ההחלטה להעביר את נגורנו-קרבאך לידי אזרבייג'ן. מאוחר יותר, בשנת 1923, אף החליטו להכליל את החבל האוטונומי של נגורנו-קרבאך בתוך שטחה של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אזרבייג'ן, כשרוב האוכלוסייה, כ-94% - ארמנים. הבירה הועברה משושה לחאנקנדי, לימים - סטפנקרט.
מלומדים ארמנים ואזרים הסיקו כי המניע הנוסף להחלטה היה העיקרון של "הפרד ומשול" בו נקטה ברית המועצות. מקומה המוזר של מובלעת נחיצ'בן, שמופרדת על ידי ארמניה, אך שייכת לאזרבייג'ן, יכולה להוות דוגמה לכך. דעה אחרת הייתה כי הסובייטים עשו זאת מתוך מחווה של כדי לשמור על "יחסים טובים עם טורקיה של אטאטורק" (שכן העם האזרי נמנה עם קבוצת העמים הטורקיים).
במשך כל תקופת קיום ברית המועצות שלטונות ארמניה הסובייטית ניסו לשנות את ההחלטות ולהביא לכך ששטח יועבר לשליטתם.
אירועים מרכזיים.
בעקבות פירוק ברית המועצות החלו קרבות בין צבאות ארמניה ואזרבייג'ן על השליטה בחבל.
תוצאות.
לאחר הלחימה בשליטה ארמנית נמצאים כ-11.7 אלף קמ"ר המהווים 13.4% משטח אזרבייג'ן וכ-92.5% משטח החבל כולו ושטחים סמוכים. לעומת זאת, כ-15% משטח שבמקור הוכרז כמסופח לארמניה נמצא בשליטת אזרבייג'ן.
כ-230,000 ארמנים מאזרבייג'ן וכ-800,000 אזרים מארמניה ומנגורנו-קרבאך נעקרו ממקום מושבם עקב המאבק שהדרדר למלחמה.
במהלך השנים 1995-1997 הושלמו החלפות כל השבויים, חטופים ועצורים.
נשק.
שני הצדדים ניצלו במהלך המלחמה נשק סובייטי שהיה בשטח המדינות עוד לפני פירוק ברית המועצות. בנוסף לכך, לצבאות הנלחמים הועבר נשק נוסף גם על ידי רוסיה במסגרת ההסכמים השונים וגם על ידי מדינות אחרות.
האזרים הפעילו לחץ כבד על העיר סטפנקרט על ידי הפצצות האוויר ובאמצעות הפצצות של מערכות גראד.
ז'ליקו אוברדוביץ'
מועצה לביטחון לאומי (פירושונים)
ניקולס פארחה
ניקולס מרטין פארחה (בספרדית: Nicolás Martín Pareja; נולד ב-19 בינואר 1984 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
קריירה.
פארחה החל לשחק בארחנטינוס ג'וניורס. שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת בשנת 2004 ושיחק בה עד שנת 2006 אז עבר לשחק בקבוצת אנדרלכט כמחליפו של וינסנט קומפני שעזב את הקבוצה. פארחה היה שותף לזכייתה של אנדרלכט באליפות כבר בעונתו הראשונה בה, וכן לזכייה בסופר קאפ הבלגי.
ב-30 באוגוסט 2008 עבר פארחה לאספניול הספרדית תמורת 4.5 מיליון אירו.
בקיץ 2008 זומן פארחה לסגל ארגנטינה למשחקים האולימפיים באולימפיאדת בייג'ינג (2008) והיה אחד מהמצטיינים בדרך לזכייה במדליית הזהב.
ב-2010 חתם בספרטק מוסקבה. ב-2013 הושאל לסביליה, עמה זכה בליגה האירופית לאחר שפתח בהרכב בניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון. ב-23 ביוני 2014 חתם באופן קבוע בסביליה לשלוש שנים.
בנובמבר 2020 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
הנדריק וילם מסדאך
הנדריק וילם מסדאך (בהולנדית: Hendrik Willem Mesdag; 23 בפברואר 1831 - 10 ביולי 1915) היה צייר ימי הולנדי.
חייו.