גורם נוסף שהחל לתת את אותותיו ברגימנטים הרוסיים היה השחיקה. טייסות דיוויזיות מטוסי הקרב ה-324 וה-303 לחמו בצורה קדחנית, וטייסיהן המנוסים ביותר (מובילי משימות) היו האוכלוסיות שטסות הכי הרבה. כמות הטיסות גרמה לעייפות, חוסר ערנות וקלות דעת אצל הטייסים המנוסים, ועם עלייה דרמטית בהיתקלויות עם מטוסי סייבר נרשם מספר גבוה של אבדות באוכלוסייה המנוסה יותר של הרגימנטים בחודש ינואר 1952. שיעור האבדות בחודש ינואר היה 11 מיגים - המספר הגבוה ביותר מאז כניסתם למלחמה. הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 32 מטוסי מיג. אך עם זאת הטייסים הרוסים רשמו הפלות של 45 מטוסי סייבר ושני מטוסי F-84.
ב-30 בינואר נרשמה הגיחה המבצעית האחרונה של דיוויזיית מטוסי הקרב ה-324 שהתחלפה למחרת בדיוויזיית מטוסי הקרב ה-97. דוויזיית מטוסי הקרב ה-303 התחלפה עם דיוויזיית מטוסי הקרב ה-190 באמצע חודש פברואר.
מחודש נובמבר 1950 ועד לינואר 1951 מטוסי דיוויזיות הקורפוס האווירי ה-64 טסו 18,759 גיחות מבצעיות ביום בהם הם השתתפו ב-307 קרבות אוויר; ו-344 גיחות מבצעיות בלילה בהם הם השתתפו ב-16 קרבות אוויר. סך הכל על פי הרישומים הסובייטיים טייסי הקורפוס היו אחראים על הפלות של 564 מטוסים מתוכם 48 מטוסי B-29, 3 מטוסי B-26, שני מטוסי RB-45, שני מטוסי AD סאייריידר, 20 מטוסי F-51, 103 מטוסי F-80, 132 מטוסי F-84, 218 מטוסי F-86, 8 מטוסי F6F, 25 מטוסי גלוסטר מטאור ו-3 מטוסי F4U. האבדות שלהם מנו 71 מטוסי מיג 15 ו-34 טייסים. 41 מטייסי הקורפוס הפילו חמישה או יותר מטוסים ו-19 מהם השיגו את התואר גיבור ברית המועצות.
הטיסות המבצעיות הראשונות של הדיוויזיה ה-14 הסינית שהתבצעו ב-13 וב-15 היו קשות ומטוסיה נקלעו לשני קרבות אוויר. בקרב האוויר הראשון המטוסים הסינים הופתעו על ידי כוח גדול של מטוסי F-86 וכתוצאה מכך הם איבדו 7 מטוסים וטייס אחד שלא הצליח לנטוש את מטוסו. בקרב השני, מטוסי הדיוויזיה ה-14 הצליחו להפתיע כוח של מטוסי F-84 וטענו להפלת 7 מטוסים ונזק ל-2 מטוסים נוספים. על פי הרישומים האמריקאיים הם איבדו מטוס F-86 אחד והצליחו להפיל מטוס מיג אחד והסבו נזק לשישה נוספים.
המאמצים של חיל המתנדבים הסיני לבנות שדות תעופה בקוריאה הצפונית, שנועדו לבסס את הנוכחות של הדיוויזיות הסיניות ולאפשר להם לחפות על כוחות הקרקע ואף לתקוף מטרות בחזית, עלו בתוהו שכן כוחות האו"ם הפציצו את השדות הללו באופן קבוע. השדות הותקפו 119 פעמים, תוך הטלה של 13,760 פצצות עליהם 28 אחוז מתוכם הללו פגעו במסלולי המראה והסעה. בשל כך בדצמבר 1951 הסינים נטשו את התוכנית. זה גרם לכך שמטוסי הקרב הסינים, שהיו בעלי טווח טיסה קצר יחסית, יכלו לטוס רק משדות צפונית לנהר יאלו ועקב כך הוגבלו לאזור צר מאוד בקוריאה הצפונית, וזה היה בעיקר משדות במתחם אנטונג.
הקשיים של הדיוויזיות הטריות.
דיוויזיות מטוסי הקרב ה-190 וה-97 הסובייטיות כללו טייסים טריים שלא היו מיומנים ומנוסים בניגוד לדיוויזיות העילית שהם החליפו. בעקבות זה מרבית מהטייסים בדרך למטרה היו צריכים להתמקד יותר בהטסת המטוס ושמירת מבנה מאשר חיפוש אויבים באוויר, כתוצאה מכך קרבות אוויר רבים בתקופה זאת החלו כאשר היה יתרון ההפתעה לטובת כוחות האו"ם. בנוסף לכך, מובילי המשימות מיאנו לפצל את כוחותיהם ליחידות קטנות יותר כגון זוג או רבעיה בגלל חוסר הכישורים של הטייסים שלא יכלו להתמודד מול טייסי הסייבר, ולכן הם נאלצו להוביל את הכוח שלהם כקבוצה אחת. במצב זה בעת היתקלות עם מטוסי הסייבר המסיירים תמידית בסמטת המיגים כל הכוח המיירט נאלץ להתמודד עם מטוסי הקרב של האויב, ושום חלק מהקבוצה לא היה יכול להמשיך ביירוט. הקרב היה גוזל את מרבית הדלק של המיגים ואלה היו חוזרים לנחיתה. הבעיות הללו היו חמורות עוד יותר במהלך יירוט של מטרות מנמיכות טוס, מכיוון שזה דורש כישורי טיסה, עבודת צוות, ידע של טקטיקות ומודעות מצבית מעולים.
דוגמה לכך הם רישומי ההפלות של הסובייטים בחודש פברואר 1952. מתוך 16 הפלות מטוסי F-86, שש הפלות שייכות לדיוויזיה ה-303 שעזבה באמצע אותו חודש את קוריאה. מתוך אובדן של 11 מטוסי מיג, רק אחד היה שייך לדיוויזיה ה-303. כלומר בחודש פברואר דיוויזיות 97 ו-190 הפילו ואיבדו מספר דומה של מטוסים (10), עם 19 מטוסים שניזוקו ואבדות של 6 טייסים. זאת בהתחשב בכך שמספרי ההפלות שרשמו הרוסים בדרך כלל היו גבוהים ממספרי ההפלות בפועל. הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 17 מטוסי מיג ואובדן של שני מטוסים.
המצב של הדיוויזיות הרוסיות היה עגום עוד יותר בחודש מרץ. מטוסי הסייבר התמקדו בהשגת עליונות אווירית גם צמוד לנהר יאלו, והשגות הגבול מצידם, שקרו לעיתים רחוקות לפני זה, הפכו למטרד רציני. בנוסף שיטת התקיפות השתנתה ועתה כללה מספר גדול של תקיפות שטסות במבנים קטנים לאורך כל מספר שעות במקום השיטה שהייתה נהוגה לפני שכללה תקיפות מאסיביות בפעמים בודדות. עם הגנה יעילה על ידי מטוסי הקרב האמריקאיים מטוסי התקיפה של בעלות הברית היו נמנעים מכל מגע עם מטוסי המיג, בעת זיהוי כוח מיירט התוקפים היו חוזרים על עקבותיהם ומחכים בגבול סמטת המיגים או באזור החוף עד שמטוסי הסייבר היו "מנקים את השטח" ואז הם היו חופשיים להמשיך במשימתם. מצבת מטוסי המיג בזירה פשוט לא הספיקה בשביל לאפשר סיור מתמיד בשמי קוריאה ולכן מטוסי התקיפה יכלו לתקוף צפונה מאנג'ו לראשונה מאז ספטמבר 1951.
עם זאת מטוסי המיג היוו סיכון לא מבוטל למטוסי ה-F-80 ו-F-84, במיוחד באזור צ'ונג'ו ונהר יאלו ובמזג אוויר קשה. אבל כאמור מטוסי התקיפה היו בורחים בזיהוי מטוסי יירוט של האויב.
בחודש מרץ היקף ועצימות הקרבות גדל עם הגידול במטוסי אויב ומטוסי קורפוס מטוסי הקרב ה-64 השתתף ב-84 קרבות אוויר (גידול של כ-150 אחוז יחסית לחודש פברואר). רק פעם אחת בחודש זה המיגים הצליחו ליירט את מטוסי התקיפה והפילו ארבעה מטוסי F-80. בקרבות האוויר הטייסים הסובייטיים רשמו לזכותם הפלות של 43 מטוסי F-86 תמורת אובדן של 16 מטוסים, 4 טייסים ונזק ל-43 מטוסים. לפי הרישומים האמריקאיים מעט מאוד הפלות תואמות את ההפלות שטענו הסובייטים והם רשמו לזכותם הפלה של 39 מטוסי מיג.
בפברואר 1952 בהוראה ישירה של מאו דזה-דונג, לנצל את ההזדמנות לצבירת ניסוין הוספו דיוויזיות למצבה של חיל המתנדבים הסיני והסבבים שלהן קוצרו. דיוויזיות אוויריות לעיתים הצטרפו ועזבו את הזירה לאחר כ-5 משימות מבצעיות, בשביל לספק כמה שיותר ניסיון לחיל האוויר. עקב כך הוגדל מספר מטוסי המיג בזירה לכ-150–200 כלי טיס, כמות שנשארה יציבה עד להסכם שביתת הנשק בשנת 1953.
המצור על מתחם אנטונג.
אף על פי שהכוחות האוויריים של האו"ם הוגבלו רשמית לטיסות דרומה מנהר יאלו, הרבה טייסים אמריקאיים חצו את הגבול עם סין והתקיפו את מטוסי האויב מעל ובקרבת שדותיהם. זאת בשל הסתמכות על נוהל "מרדף חם" שהוצע כתיקון לחוק הבינלאומי על מרדף חם על ידי המטה של חיל האוויר האמריקאי, אבל נשלל על ידי כל שאר בעלות הברית. חלק מהטייסים האמריקאים האמינו שנוהל זה קיים ואושר, והשאר פשוט התעלמו מההגבלות שניתנו להם. מפקדי הטייסות עודדו התנהגות כזאת ואכן כמחצית מאלופי ההפלות האמריקאים במלחמה חצו את הגבול. הטייסים אף הגדילו לעשות והיו משחיתים סרטי טיסה מעל אדמות סין, מכבים מכשירי זיהוי עמית-טורף ומשנים פרטים בדוחות הקרב בשביל לחפות על עבירות אלה. רק שני טייסים נשפטו בפועל על השגות הגבול במהלך המלחמה.
באפריל השגות הגבול של המטוסים האמריקאיים הפכו לדבר שבשגרה, הטייסים האמריקאים היו רודפים אחרי המיגים עד לשדות התעופה ותוקפים מטוסים בשלבי הנחיתה, בהמראה ואף על הקרקע. מצב זה הפך בעצם למצור על שדות התעופה במתחם אנטונג. למרות האבדות באזור שדות התעופה מטוסי המיג הצליחו להילחם בחזרה ואף הצליחו לפרוץ את המצור וליירט מטוסי תקיפה של האויב, זאת תודות לשינוי תורת הלחימה שדגלה בלוחמה בקבוצות קטנות לעומת בקבוצות גדולות בגודל של רגימנט שלם ויירוט בדממת אלחוט. בחודש זה הסובייטים רשמו הפלות של 52 מטוסים מתוכם 44 מטוסי F-86, 3 מטוסי F-84, 4 מטוסי F-80 ומטוס F-51 אחד. האבדות של הרוסים כללו 18 מטוסי מיג (9 מתוכם הופלו בזמן המראה או נחיתה), שישה טייסים ונזק ל-32 מטוסים. בעוד האמריקאים רשמו לטובתם הפלות של 44 מטוסי מיג והרס של שניים נוספים על הקרקע. האבדות שרשמו האמריקאים בחודש זה כללו שלושה מטוסי F-86.
השינויים בתורת הלחימה שהונהגו אצל הטייסים הרוסים נשאו פרי ו-20 מתוך 57 קרבות האוויר שהתקיימו בחודש מאי היו עם מטוסי קרב הפצצה של האויב. בחודש זה הטייסים הרוסים נהנו מהצלחה ניכרת ורשמו לזכותם 33 הפלות מתוכם 20 מטוסי קרב הפצצה. כמו כן הופל מטוס RB-26C בלילה של 15 במאי. האבדות בחודש מאי כללו 16 מטוסי מיג, ארבעה טייסים שנהרגו ו-14 מטוסים שניזוקו. מחצית מהאבדות קרו מעל לבסיסים צפונה לנהר יאלו. האמריקאים רשמו לזכותם 32 הפלות של מטוסי מיג ו-5 מטוסים שנהרסו על הקרקע.