בשנת 2014 הסתבך בחובות, ונדרש לפנות את משרדו לשם כיסוי חובותיו. בפברואר 2016 הורשע בדין משמעתי בגנבת כספי לקוחות והושעה לארבע שנים. בהמשך השנה התקבל הערעור שהגיש רסלר על הרשעתו בדין המשמעתי, ובוטל עונש ההשעיה אשר מעולם לא נכנס לתוקף.
בתו, סיגל זכאי רסלר, היא שופטת, שמונתה באוקטובר 2015 לסגנית נשיא בתי משפט השלום מחוז תל אביב.
היטלר - מחייל לראש ממשלה
היטלר - שליט גרמניה
טריירים
"טֵרִיֵּרִים" (בצרפתית עתיקה: Chien Terrier - כלב טרייר, מלטינית של ימי הביניים: Canis Terrarius - כלב האדמה/השדה) הם קבוצת גזעים של כלבי ציד קטנים (למשל יורקשייר טרייר) עד גדולים (למשל איירדייל טרייר), ששימשו בעבר לציד לוטרות, גיריות וחיות בר קטנות אחרות. הטריירים נחשבים לכלבים המתאימים למחיה בדירה מכיוון שפרוותם בדרך כלל קצרה או זיפית ונושרת במידה מועטה או שאינה נושרת כלל.
מרבית גזעי הטרייר דורשים טיפוח הכולל סירוק הפרווה אחת ליום ותספורות שונות, לעיתים מוכתבות על ידי תקן הגזע.
מקורם.
רוב כלבי הטרייר הגיעו מבריטניה (על אף שיש יוצאי דופן). הטריירים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: כלבי ציד קטנים של חיות בר וקבוצת טריירים אשר גדולים יותר. רוב הטריירים הקטנים יכולים לרדוף אחרי טרפם בעזרת חוש הריח ונחישותם, לתוך מחילות מתחת לאדמה (כמו גזעי הספנייל), ולהרוג אותו שם.
אופי.
לטריירים אופי ידידותי אך עקשן. הטריירים טובים גם ככלבי שמירה, בעיקר בזכות עברם והם גם ידועים ככלבי משפחה.
הגזעים.
הטריירים הבולטים הם: איירדייל טרייר, בול טרייר, ג'ק ראסל טרייר, פארסון ראסל טרייר, אמריקן פיטבול טרייר, טרייר סקוטי, טרייר אמריקאי חסר שיער, פוקס טרייר (ששמו מעיד על ייעודו – ציד שועלים), בורדר טרייר, יורקשייר טרייר וקאירן טרייר.
זאב לקויר
זאב וולטר לקוויר (באנגלית: Walter Ze'ev Laqueur; 26 במאי 1921 – 30 בספטמבר 2018) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי ופרשן פוליטי, יליד שלזיה, אז בגרמניה. בשנים 1938–1953 חי בארץ ישראל המנדטורית, אחר כך במדינת ישראל. כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברנדייס ואוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
תחומי מחקריו היו בעיקר השואה, אירופה בימי המלחמה הקרה ואחריה, הטרור, הסכסוך במזרח התיכון.
חייו.
ילדות וצעירות בגרמניה ובארץ ישראל.
לקויר נולד בשנת 1921 בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין) למשפחה יהודית חילונית. אביו, פריץ לאקֶר או לקויר (Laqeur) היה יצרן סרבלים ואמו, אלזה לבית ברלינר הייתה עקרת בית.
למד בבית ספר יסודי שאותו פקדו ילדי האריסטוקרטיה הגרמנית והמעמד הגבוה היהודי. עם חבריו לבית הספר נמנה ווילי כהן, לימים היסטוריון שנספה בשואה בליטא. לקויר הצטיין בלימודים וקיצר את שנות הלימודים כך שאחרי לימודים בגימנסיית יואכים בברסלאו הספיק לסיים בגרות לפני הפקעות נוספות של הזכויות הבסיסיות של התושבים היהודים בגרמניה בשנת 1938. בנעוריו פרט לחיי תרבות עשירה, כולל קריאה נלהבת בעיתונים, עסק לקויר בספורט - אתלטיקה קלה, כדורגל, כדוריד, איגרוף. מבחינה פוליטית נמשך בהתחלה כנער לרעיונות הקומוניסטים שנפוצו במחתרת.
בגיל 17 דחה את הרעיון להירשם ללימודי הנדסה בצ'כסלובקיה ובנובמבר 1938, שלושה ימים לפני ליל הבדולח עלה לקויר לארץ ישראל. התחיל לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים בעזרת אחד מדודיו, אך הפסיק אחרי שנת לימודים אחת. בשנים 1939–1944 עבד בחקלאות בקיבוצים שער הגולן, עין שמר והזורע שבו התקבל כחבר. בתקופה שבה היה פצוע משבר ברגל ניצל את הזמן ללימוד השפה הרוסית שהפכה לשפה השישית בה שלט, לצד גרמנית, עברית, ערבית ואחרות. בהמשך היה עיתונאי בירושלים, כולל בימי המצור במלחמת העצמאות וגם אחריה. בירושלים התגורר קודם בשכונת עיסאוויה אחר כך במושבה הגרמנית. הפך לאוטודידקט ופקד תכופות את הספרייה הלאומית. עבד בעיתון של תנועת השומר הצעיר, "המשמר" שהפך לעל המשמר וכמו כן בפלסטיין פוסט, לימים ג'רוזלם פוסט. נשלח בין היתר לסקר את מחנות המעצר בקפריסין. בנוסף היה כתב של עיתונים אמריקאים במזרח התיכון ופרשן מדיני של "ג'רוזלם פוסט" ושל קול ישראל.
הוריו, שלא עלה בידם להגר, נספו בשואה.
באנגליה ובארצות הברית.
הוא היה למנהל המכון להיסטוריה יהודית בת זמננו בספריית וינר בלונדון בשנים 1965–1994. בצוותא עם ג'ורג' מוסה בשנים 1955–1964 הקים וערך את Journal of Contemporary History and of Survey . היה העורך המייסד של The Washington Papers. מ-1969 הוא היה חבר, ולאחר מכן יושב ראש (עד שנת 2000) של מועצת המחקר הבינלאומית בוושינגטון International Research Council CSIS Washington. כיהן כפרופסור להיסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1968–1973, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1976–1988. ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
מחקריו.
עבודתיו העיקריות דנו בהיסטוריה של אירופה במאות התשע-עשרה והעשרים, בייחוד היסטוריה של רוסיה, היסטוריה של גרמניה, והיסטוריה של המזרח התיכון. כתיבתו השתרעה על נושאים רבים, מתנועות נוער גרמניות, ציונות, היסטוריה של מדינת ישראל והיסטוריה תרבותית של רפובליקת ויימאר ורוסיה, קומוניזם, השואה (ספרו "הסוד הנורא" הוא הספר הראשון המתאר כיצד נודע לעולם וליישוב דבר הפתרון הסופי, למרות ניסיונות ההסתרה של הנאצים), פאשיזם והיסטוריה דיפלומטית של המלחמה הקרה. ספריו תורגמו לשפות רבות והוא היה אחד המייסדים של חקר הטרור, ושל הגרילה. פרשנותו לעניינים בינלאומיים הופיעה בעיתונים ובכתבי-עת אמריקאיים ואירופיים רבים.
ספרו "ההיסטוריה של הציונות" (A History of Zionism) נחל הצלחה רבה ותורגם לשפות רבות בכללן יפנית, רוסית וסינית. ספרו "ימי אירופה האחרונים" (The Last Days of Europe: Epitaph for an Old Continent) דן במשבר הפוקד את אירופה בשל התמעטות האוכלוסין והירידה בשיעורי הילודה. היה עורך ראשי ל"אנציקלופדיית השואה" בהוצאת ייל.
כפי שציין שלמה אבינרי " בתקופה שבה יותר ויותר חוקרים מתמקדים בנושאים צרים יותר ויותר, לקויר היה איש אשכולות שהתמחותו לא מנעה ממנו מעולם לראות את התמונה הרחבה יותר". "רוחב אופקיו וידיעתו ההיסטורית והתרבותית איפשרו לו לתת לקורא תמונה השוואתית ומקיפה".
חייו הפרטיים.
נפטר ב-30 בספטמבר 2018 בביתו שבוושינגטון בגיל 97. הובא לקבורה בירושלים.
אשתו הראשונה, נעמי, מתה בשנת 1995.
הותיר אחריו את אשתו השנייה, סוזי, ושתי בנות.
הר נבו
הַר נְבוֹ (או הַר הָעֲבָרִים; בערבית جبل نيبو) הוא הר השוכן במערב ירדן, כ-7 ק"מ מערבית לעיר מידבא. פסגתו נישאת לגובה של 817 מטר מעל פני הים. הנוף מפסגת ההר משקיף על ארץ ישראל, ים המלח והחלק הדרומי של נהר הירדן. לרוב ניתן לראות את יריחו מפסגת ההר ובימים בהירים גם את ירושלים ואת בית לחם.
ההר בתנ"ך.
לפי הפרק האחרון של ספר דברים, הר נבו הוא ההר אליו טיפס משה רבנו וממנו ניתנה לו ההזדמנות האחרונה להשקיף על הארץ המובטחת אותה ייעד אלוהים לבני ישראל (12 השבטים). לפי המסורת היהודית והנוצרית, וכן לפי מספר מסורות מוסלמיות (אף שקיים קבר אחר שמיוחס אליו), משה נקבר בהר זה על ידי אלוהים עצמו, ומקום קבורתו לא נודע:
קיימים חילוקי דעות בקרב החוקרים אם ההר אשר מוכר כיום כהר נבו הוא אכן אותו ההר אליו התייחסו בתורה.
ההר כמקום בו הוסתר ארון הברית.
בספר חשמונאים ב מסופר שהנביא ירמיה מצא מערה מוסתרת על ההר והטמין בה את ארון הברית. ירמיה גער בגולים אשר רצו לסמן את מקום המערה וטען כי היא תתגלה רק לאחר שהאל יקבץ את עמו מן הגלות וישיבו לארצו:
סיפור זה משקף מסורת כוהנית, אשר ראתה בהר מקום קדוש ומסתורי, למרות מיקומו מחוץ לגבולות הארץ המובטחת, בארץ מואב. למסורת זו לא נמצאו הדים במשנה או בתלמוד.
היסטוריה.
מבנה שניצב על ראש ההר הוסב לכנסייה בשנת 393 וזו נבנתה ועוצבה מחדש באופן רציף. המבנה היה מלבני והיו בו שלושה אפסיסים, ומתחת לרצפתו התגלו שישה קברים. מדרום ומצפון לו הוקמו שתי קפלות אשכבה, וסביב חצרו המרכזית הותקנו חדרי מגורים לנזירים. מאוחר יותר הוקם במקום גם בפטיסטריום וכתובת יוונית שהשתמרה במקום מזכירה את תאריך בנייתו בחודש אוגוסט 531.
במחצית השנייה של המאה ה-6 הורחבה הכנסייה והוכרה כבזיליקה. מאוחר יותר פורקו קפלת האשכבה הצפונית והבפטיסטריום, ותחתם הוקמה קפלה גדולה יותר. בצידה הדרומי של הבזיליקה הרסו הנזירים את קפלת האשכבה האחרת והקימו במקום בפטיסטריום חדש שבו פסיפסים מהשנים 597–598. במהלך העשור הראשון של המאה ה-7 נהרסו שלושה חדרים במנזר ובמקומם הוקמה קפלת "אם האלוהים". נראה כי בשלב מסוים נשתכח המקום ומהמבנים נותרו שרידי אבנים וחלקי פסיפס.
עדויותיהם של שני עולי רגל מסוף המאה ה-4 ומהמאה ה-5 התגלו במחצית השנייה של המאה ה-19, וסייעו לחוקרים לאתר את המקום. הראשונה הייתה אגריה שיומנה התגלה בעיר ארצו באיטליה ופורסם ב-1877 והאחר היה פטר האיברי, הבישוף המונופיזיטי של עזה שכתביו התגלו ב-1895. כתוצאה מכך נרכש המקום ב-1932 על ידי נזיר פרנציסקני שדאג לסלילת דרך אל העיירה מידבא, ואיפשר את תחילת החפירות במקום ב-13 ביולי 1933. שלוש משלחות חפירה שנערכו בשנות ה-30 של המאה ה-20 חשפו את שרידיהם של מבני הבזיליקה והמנזר המקוריים.
בד בבד החלה משמורת ארץ הקודש בהקמת כנסייה ומנזר פרנציסקנים חדשים על ההר, ולצידם הוצב מאוחר יותר פסל נחש הנחושת המעוצב בצורת צלב. הפסל, מעשה ידיו של הפסל האיטלקי ג'ובאני פנטוני (Giovanni Fantoni), מסמל הן את נחש הנחושת אשר עשה משה במדבר והן את הצלב עליו נצלב ישו.