תקופת-מה הצליחו האפריקאנרים למנוע מן האחרים (כולל היהודים) זכויות פוליטיות ואחרות, אם כי לא הייתה לכך משמעות מעשית רבה בעיני היהודים, שנקודת המוצא שלהם להשוואה הייתה מזרח אירופה. הגבלות אלה בוטלו בשנים שלאחר הניצחון האנגלי במלחמת הבורים השנייה (1899–1902). היהודים נטו להיות חלק מציבור דוברי האנגלית. בצד משקל יתר של יוצאי יהדות בריטניה בהנהגת הקהילה, היו לכך סיבות אחרות, כגון נטייה משותפת של היהודים ודוברי האנגלית לעירוניות ולעיסוקי המעמד הבינוני, לעומת נטייה אפריקאנרית לאזורי הכפר, וכן נטייה אינקלוסיבית של התרבות האנגלית לעומת נטייה אקסקלוסיבית של התרבות האפריקאנרית. בדרך כלל נטו יהודי דרום-אפריקה, די בדומה ליהודים ביתר הפזורות באותה תקופה, לעסוק במסחר ובשירותים, שם היה להם ייצוג יתר לעומת משקלם באוכלוסייה. מבחינה פוליטית נטו תמיד למפלגות המרכז, אם כי היה להם גם ייצוג-יתר בתנועות השמאל.
בהנהגת הקהילה היה כאמור משקל רב ליהודים שמוצאם אנגלי, וכך היה חותם בריטי חזק במוסדות הקהילה, למשל, מוסד "ועד שליחי הקהילות". יהודים דרום אפריקה נטו עוד מארץ-מוצאם להיות בעלי תודעה לאומית-יהודית חזקה, וכך נטו יותר מיהודים אחרים בארצות דוברות האנגלית לשמור על ייחודם. נראה שמה שהקל על כך היה היותה של דרום-אפריקה רב-תרבותית מלכתחילה, וללא תרבות דומיננטית מובהקת. כמעט כולם השתייכו ליהדות האורתודוקסית.
מלחמת העולם השנייה ואחריה.
כ-10,000 יהודים מתוך כ-105,000 שרתו בצבא דרום-אפריקה. בזמן מלחמת העולם השנייה רבים מהחיילים היהודים חנו במזרח התיכון ובאו במגע עם "היישוב". לאחר מלחמת העולם גברה מאוד הפעילות למען ארץ ישראל, הן בצורת הפגנות ומחאות נגד המדיניות הבריטית, הן בצורת פעילות מדינית, שנעזרה מאוד בעמדתו האוהדת של יאן סמאטס, ראש ממשלת דרום אפריקה באותה תקופה. עם פרוץ המלחמה נשלחו לארץ ישראל כספים ואספקה (כובעי פלדה, ציוד רדיו ומכ"ם, מזון ועוד). נוסף לציוד, התייצבו יהודי דרום אפריקה בהמוניהם כמתנדבים לעזרת היישוב במסגרת מח"ל. אלפים נרשמו כמתנדבים, והמגייסים נאלצו לדחות את רובם. בכל זאת מספר המגיעים היה מרשים ביותר ביחס לגודל הקהילה: כ-800, מהם כ-600–700 נקלטו כחיילים.
בשנות משטר האפרטהייד.
בשנות משטר האפרטהייד, לאורך כמעט כל המחצית השנייה של המאה ה-20, לא סבלו היהודים מהאפליה והגזענות שכוונו נגד הרוב השחור, והיוו חלק אינטגרלי מהמיעוט הלבן המיוחס. המוסד המרכזי של יהדות דרום אפריקה, ועד שליחי הקהילות (SABJD), שיתף פעולה מרצון עם המשטר. כמו כן, הקשרים הביטחוניים החשאיים הנרחבים, שקיימה ישראל עם דרום אפריקה באותה תקופה, תוך הפרה של החרם שהטילה עליה מועצת הביטחון של האו"ם, זכו לתמיכה מוחלטת של ועד שליחי הקהילות עד לסיום האפרטהייד ב-1990. ועד שליחי הקהילות שיתף פעולה עם המשטר אפילו בשעה שפגע בחירויות האזרח וזכויות האדם של יהודים רבים, שהיו דמויות מרכזיות במאבק נגד האפרטהייד. יהודים רבים בלטו בין ראשי האופוזיציה למשטר, רובם חברי המפלגה הקומוניסטית, ביניהם ארטור גולדרייך שנידון למוות שלא בפניו, דניס גולדברג שנכלא במשך 22 שנים, רות פירסט שנהרגה בהתנקשות באמצעות מעטפת נפץ, אלבי סאקס שאיבד בניסיון התנקשות יד ועין וג'ו סלובו שהיה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה ואחר כך שר השיכון בממשלתו של נלסון מנדלה.
הקהילה, שהגיעה לגודל של 120,000 איש, פרחה ושגשגה מבחינה תרבותית, כלכלית וחברתית בשנות משטר האפרטהייד. בשנות ה-70 וה-80 החלו יהודים רבים לעזוב את דרום אפריקה על רקע המתח הבין-גזעי והסנקציות הבינלאומיות שהיו מנת חלקה של המדינה. כ-50,000 יהודים עזבו, אך חלק מהם חזר כשהתייצב המצב, וכן הצטרפו אליהם יורדים מישראל.
בשנת 1995 ייצג הרב הראשי סיריל האריס את הקהילה היהודית בפני ועדת האמת והפיוס, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד. סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:
במאה ה-21.
נכון לשנת 2019 מונה הקהילה כ-50,000 איש, מרביתם ביוהנסבורג רבתי. קהילה גדולה קיימת גם בקייפטאון, וקהילות קטנות יותר בפרטוריה, בדרבן, בפורט אליזבת ובערים אחרות במדינה. שיעור היהודים בקרב בעלי המקצועות החופשיים ואנשי ההון גדול לאין שיעור משיעורם היחסי באוכלוסייה, ואפילו בהתחשב בשיעורם בקרב האוכלוסייה הלבנה בלבד.
הקהילה היהודית מגובשת, מאורגנת בקהילות ומוסדות, וברובה חדורה תחושת זהות יהודית וציונית. כ-80% מהם רשומים כחברי קהילה, בעיקר כחברי קהילות אורתודוקסיות. נציגותם הרשמית כלפי השלטונות היא "ועד שליחי הקהילות" (Board of Deputies), ופעילה מאוד במדינה גם הפדרציה הציונית (SAZF) וארגונים ציוניים נוספים. עם זאת, מבין היהודים שעזבו את דרום אפריקה, רק מיעוט עלה לישראל, בעוד הרוב היגרו למדינות אחרות דוברות אנגלית – ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ובריטניה.
כמעט כל יהודי דרום אפריקה דוברים אנגלית כשפת אם. הדור המבוגר יותר, שהולך ומתמעט, דובר יידיש. עברית נלמדת בבתי הספר היהודיים ובמסגרות אחרות, שכ-80% מבני הדור הצעיר משתייכים אליהם.
היחס לישראל ולציונות.
הציונות בדרום-אפריקה הצליחה להפוך לדומיננטית בחיי הקהילה, ואולי אף הפכה את קהילת יהודי דרום אפריקה לקהילה הציונית ביותר בעולם. למעשה, הפדרציה הציונית הפכה לגוף המייצג של היהודים. היו לכך כמה סיבות: עיתוי - התנועה הציונית נוסדה והתפתחה יחד עם הקהילה עצמה. הפיצול בין דוברי האנגלית לדוברי האפריקנס מנע התהוות חברה "מארחת" אליה צריך להסתגל, הסתגלות העומדת לכאורה בניגוד לפעילות ציונית. הרכב האוכלוסייה היהודית - דומיננטיות מספרית בקהילה (אם כי בתחילת המאה העשרים - לא בהנהגה) של יהודים מליטא להם נטייה ציונית עוד מארץ מוצאם, מקום בו לא הייתה דריסת רגל חזקה לתנועות הדוגלות באידאולוגיות המתחרות בלאומיות יהודית.
הציונות הופיעה לראשונה בדרום-אפריקה ב-1896, עת הוקמה אגודת "חובבי ציון" ביוהנסבורג על ידי יהודים יוצאי מזרח-אירופה. האגודה עסקה באיסוף כספים, פרסום וכיוצא בזה. ב-1898 נערכה, בראשות יהודים שמוצאם מבריטניה, אספת יסוד של התנועה הציונית, שנקראה אחר כך South African Zionist Federation, שפרשה כנפיה גם על רודזיה (כיום זימבבווה), ועד סוף אותה שנה היו בה כ-5,000 חברים. ב-1899 ביקרו שני נציגים מדרום-אפריקה בקונגרס הציוני בבזל. עד מהרה רכשה הציונות מעמד של אידאולוגיה עיקרית ושל גורם מגבש בקהילה, כאשר כמעט כל הרבנים החשובים היו ציונים מושבעים.
הבולט במנהיגי הציונות בדרום-אפריקה בתחילת המאה העשרים היה שמואל גולדרייך (Goldreich), ובהנהגתו רכשה זו מספר מאפיינים: תפיסה משיחית-רומנטית ובה לציונות תפקיד ביצירת עולם טוב יותר עבור כל המין האנושי; נאמנות ל"ציונות המדינית" של הרצל ואחר כך וולפסון; פירוש רחב של המושג "ציונות" כ"יהדות במיטב התגלמותה", דבר המתבטא בדאגה לרווחת היהודים באשר הם. מכל האמור הפדרציה הציונית מלאה תפקיד בייצוג הקהילה כולה. למעשה, היא הייתה הגוף היהודי הראשון שהקים מסגרת ארצית, והקמת הפדרציה קדמה להקמת "ועד שליחי הקהילות". למרות נטייתה של המנהיגות ל"ציונות המדינית", פנו חוגים ציוניים שמוצאם מזרח-אירופי ל"ציונות מעשית" שהתבטאה באיסוף כספים לרכישת קרקעות בארץ ישראל ובהשקפה על העלייה אליה כעניין המיועד להגשמה אישית. ואכן, פעילות איסוף הכספים שגשגה. במשך כל התקופה שעד 1948 היה היקף התרומות לנפש לקרן היסוד בקרב יהודי דרום-אפריקה הגבוה ביותר בין הקהילות בעולם, והיו יהודים שהשקיעו כספים בארץ ישראל באופן פרטי.
לפדרציה הציונית, שהייתה הגוף הדומיננטי בחיי הקהילה, הייתה השפעה רבה בעיצוב החינוך היהודי. כיוון שתחום זה לא היה מפותח בדרום-אפריקה, נודעה השפעה רבה לאגודות הנוער ("ישראל הצעירה") של הפדרציה, שרוב בני הנוער היהודים השתייכו אליהן בשלב כלשהו בחייהם. מאגודות אלה נוסדה ב-1931-1930, על ידי נורמן לוריא, שהושפע מרעיון דומה בבריטניה, תנועת "הבונים", לבני 12–16 ואחר כך התרחבה לבני 8–11, לבוגרים שמעל גיל 16 ואפילו סטודנטים. תחילה ניסתה התנועה לשמור על גוון א-פוליטי, אך מאמצע שנות השלושים, רכשה "הבונים" אוריינטציה סוציאליסטית וחלוצית. לתנועה היה מחנה שנקרא "קיבוץ הבונים", מחוץ ליוהנסבורג. וכמה בוגרים עלו והצטרפו לקיבוצים מעיין ברוך (1947) וכפר בלום, בו התיישבה הקבוצה המאורגנת הראשונה ב-1945 ובה שבעה חברים. ב-1935-1934 נוסדה גם "השומר הצעיר" על ידי צעירים שהוריהם ממזרח-אירופה. ב-1938 עלו כמה מהם והצטרפו לקיבוץ חצור. קבוצה אחרת הייתה בין מייסדי קיבוץ שובל ב-1946. בשנים 1978-1979 עלה גרעין נוסף בשתי קבוצות של עולים וייסדו את המושב מנוף בגליל.