מיירה ערך 20 הופעות במדי נבחרת פורטוגל בכדורגל עד גיל 21, והשתתף עמה באולימפיאדת אתונה (2004), ממנה הודחה פורטוגל כבר בשלב הבתים. את הופעת הבכורה במדי נבחרת פורטוגל ערך מיירה בשנת 2004. ביוני 2005 הבקיע מיירה את שער הבכורה שלו במדי נבחרת פורטוגל, בניצחון 2-0 על נבחרת סלובקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. באותה שנה הבקיע את שערו השני והאחרון במדים הלאומיים, בניצחון 2-0 על נבחרת מצרים. בשנת 2006 זומן מיירה לסגל הפורטוגלי למונדיאל 2006, בעיקר בגין פציעתו של הבלם הקבוע ז'ורז'ה אנדראדה. מיירה שיחק בכל משחקיה של פורטוגל במונדיאל זה, והיה חלק מנבחרת איכותית שסיימה במקום הרביעי לאחר הפסדים בחצי הגמר לנבחרת צרפת, ובמשחק על המקום השלישי לנבחרת גרמניה. לאחר המונדיאל, מיירה המשיך להיות שחקן הרכב קבוע בנבחרת פורטוגל גם במוקדמות יורו 2008, וזומן ליורו 2008 עצמו. מיירה פתח בכל משחקיה של פורטוגל בשלב הבתים, אך החמיץ את רבע הגמר, בו הפסידה פורטוגל 3-2 לנבחרת גרמניה. לאחר טורניר זה, מיירה לא שיחק עוד בנבחרת פורטוגל, וערך בסך הכל 54 הופעות בינלאומיות, בהן הבקיע שני שערים.
תארים.
עם שטוטגרט:
עם גלאטסראיי:
עם זניט סנט פטרסבורג:
ויטוריה גימראייש
רפאל שלמה לניאדו (1793)
הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון (?–1793) היה דיין ורב העיר חלב שבסוריה, מגדולי הרבנים והדיינים בעיר.
ביוגרפיה.
נולד בחלב שבסוריה לרב שמואל לניאדו ששימש כרב העיר, בן למשפחת רבנים ידועה. בצעירותו למד והתחנך אצל הרב שמואל דוויק הכהן.
בשנת ה'ת"ק (1739) או ה'תק"י (1749) החל לשמש כרב העיר חלב, וכדיין בבית הדין המקומי לצד הרב יהודה קצין והרב ישראל בן אלישע דילובין.
נודע בפסיקתו כלפי יהודים ממוצא אירופאי שעברו להתגורר בחלב וכונו "פראנקוס", המטילה עליהם חובת מס ככלל חברי הקהילה היהודית בעיר. פסיקה זו עוררה מתיחות ומחלוקת בקרב יהודי העיר ורבניה, ששיאה הגיע לאחר שהוריש את הרבנות לבנו. קיבל שאלות מכל הקהילות היהודיות שבסוריה ועיראק, והתכתב עם רבנים שונים מרחבי העולם בתקופה ההיא, ביניהם החיד"א.
שימש כדיין ורב העיר במשך 54 שנים, עד שהוריש את התפקיד לבנו הרב אפרים לניאדו, עוד בחייו, בשנת ה'תקמ"ז. נפטר בז' בטבת ה'תקנ"ד, 10 בדצמבר 1793.
תלמידו המפורסם הוא הרב צדקה חוצין (הראשון).
אידומיאה
אִידוּמיאָה (בלטינית: Idumaea) הוא שם "מֶיֻּוון" של יחידה מנהלית בדרום ארץ ישראל שבו גרו אדומים בתקופה ההלניסטית.
יש טוענים שהמקום היה מיושב כבר בתקופה הפרסית, על פי אוסטרקונים מן המאה הרביעית לפנה"ס שנתגלו במרשה (אך ראוי לציין כי לא נמצא ביסוס הסטורי נוסף התומך בכך). במחקר מקובלת ההבדלה במונחים: "אדום" ו"אדומים" המשויכים לתחומי עבר הירדן המזרחי ולתקופת הברזל בארץ ישראל לבין אידומיאה ותושביה האדומיאים יושבי דרום יהודה בתקופה הפרסית וההלנסטית בארץ ישראל . אידומיאה מאוזכרת גם בתקופה הקלאסית (התקופה ההלניסטית ורומית) לתיאור חבל הארץ שמדרום ליהודה ושפלת יהודה, מקרית-גת ובית-גוברין, דרך חברון לערד. עם גלות בבל נדדו אדומים מערבה וצפונה ואכלסו שטחים אלו, שפונו מיהודים, בעוד האדומים עצמם נדחקו בדרום-מזרח מפני הנבטים.
דיודורוס סיקולוס הוא הראשון לתעד יחידה מנהלית בתחומי דרום יהודה המורכבת מאדומאים-אתניים הנהנים מחסות השלטון התלמי. הפפירוסים של זנון מאזכרים את שמה של אדומיאה שהייתה לתחנת ממכר של זנות, ועבדים צעירים בפיקוחו של זנון התלמי. בשיאה של התקופה ההלניסטית נשטף האזור בהשפעה יוונית חזקה,וזאת לצד התרבות השמית-כנענית, הדת האדומית, השפה הארמית והכתב העברי.
על פי מצגת השמות הפרטיים ממרשה ניתן להיווכח כי בתקופה הפרסית וההלניסטית כללה בתוכה אדומיאה מרכיבים אתניים,דתיים,ותרבותיים מגוונים ,השמות כללו תמהיל של שמות ערביים כמו גם שמות שמים-מערביים, פיניקים ,יהודאים ,ומעט שמות מצריים . כשלקראת המאה השלישית לפנה"ס החלו להופיע כבר שמות יוונים, בעת המאה השנייה לפנה"ס לאחר הכבוש הסלווקי, עבר האזור כולו לשמוש בלשון היוונית שהפכה לשפת המסחר והמנהל העיקרית.
ברבות הימים נוצרו חיכוכים בין אידומאה לבין יהודה: יהודה המכבי כבש את חברון, והשליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הכניע את אידומאה והביא לגיורם של האדומים. עיר הבירה, מרשה, פונתה מתושביה ואכלסה חיל-מצב חשמונאי. בין המתגיירים הייתה משפחתו של הורדוס, אשר מוצאה האדומי נחשב לו לרועץ בכל תקופת שלטונו, ולגנאי בתיאורים תלמודיים.
בתקופה הרומית, אידומיאה הייתה אחד משלושת החבלים שהרכיבו את הפרובינקיה יודיאה (לצד יהודה ושומרון). בשנת 358 צורפה לפרובינקיית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris), ובשנת 409 לפרובינקיית פלשתינה טרטיה, בעוד יהודה ושומרון היו חלק מפלשתינה פרימה.
רפאל שלמה לניאדו
גלי אדלבאום
ניר גרבר
ניר גרבר וגלי אדלבאום
בית-גוברין
צבי שראל
צבי שראל (1927 – מאי 2016) היה איש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה.
ד"ר (ח"י) צבי שראל (לבית פישמן) – נולד בשנת 1927 בהונגריה. ניצול שואה, עלה לישראל בשנת 1949, היה נשוי, אב לשלושה ילדים, סב לשמונה נכדים ונינה. נפטר במאי 2016 בגיל 89.
איש חינוך ותיק, עסק במחקר ובהוראה, בפיתוח תוכניות לימוד במוסדות ממלכתיים וציבוריים, בהכשרת מורים ובהשתלמותם. מחקריו התמקדו בחקר השיח והסוציולינוויסטיקה, בלשנות הטקטס ואוריינות ובתחומי מחקר של חקר הלשון והחינוך הלשוני, על מנת לענות בין השאר על הצורך למרכז מידע למורים המלמדים לשון ב"מוקד טקסטואלי".
מחקריו התפרסמו בכתבי עת שונים: "פרקים", "מעלות", "בלשנות עברית חפ"שית", "לשון ועברית", "בארי".
היה המייסד של כתב העת "חלקת לשון" ומעורכיו.
הקים את מאגר מילו"א (משאבי לשון ואוריינות) – במכללת ליפשיץ, הנקרא על שמו,
ייסד את הלקסיקון המקראי (בהכנה).
1958 - האוניברסיטה העברית בירושלים - תואר ה BA במדעי הרוח + תעודת הוראה תיכונית
1974 – אוניברסיטת תל אביב – תואר MA בהצטיינות – מדעי החינוך (המגמה למינהל ופיקוח)
1985- האוניברסיטה העברית בירושלים – תואר דוקטור במדעי הרוח – "מבנים של שיח בספרי לימוד עבריים במדעי הרוח והקשירות התקשורתית של פרחי הוראה"
שימש כסגן מנהלת תיכון עירוני י"א בתל אביב משנת 1969.
לקריאה נוספת.
ספרים וחוברות
תשס"א: לשון בסביבותיה, שפה בהקשריה (קובץ מאמרים בחקר השיח, בסוציולינגוויסטיקה ובחינוך הלשוני), תל אביב: מכון מופ"ת (234 עמודים).
תשנ"א: מבוא לניתוח השיח (פרקים בבלשנות הטקסט), הוצאת "אור-עם", רמת-גן (221 עמודים).
תש"ן: במבט נוסף - פרקי הבנה והבעה (לפי תוכנית הבחינה החדשה ב"יסודות ההבנה וההבעה", לתלמידי חטיבת הביניים ולתלמידי החטיבה העליונה), הוצאת "אור-עם", רמת-גן (87 עמודים).
תשמ"ו: גישות ודרכים בניתוח חמרי למידה (מקראה, בתוספת מבוא, רשימת מונחים וביבליוגרפיה לעיון נוסף), סדרת קונטרסים לחינוך ולהוראה, המכללה לחינוך ע"ש שיין, פתח תקווה (26 עמודים).
תשמ"ה: עיבוד דידקטי של טקסטים (תדריך ללמידה עצמית בקורס קצינות הוראה).הוצאת קצין חינוך ראשי / ענף השכלה, צה"ל, 1985 (23 עמודים).
תשמ"ד: מבנים של שיח בספרי לימוד עבריים במדעי הרוח והכשירות התקשורתית של מדעי הרוח.
עבודת דוקטור. הוגשה לסנאט של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאמרים בכתבי עת ובקבצים
תשס"ו-תשס"ז: על המבט הכפול של מחבר היפרטקסט – ככותב וכקורא. חלקת לשון 38-37 (ספר יצחק שלזינגר), עמ' 111-95.
תשס"ו: ציוני דרך בתולדות חקר השיח - מאבקים, הישגים ואתגרים. סקריפט 10, עמ' 132-91.
תשס"ד: סיפור שמשון וזיקותיו הבין-טקסטואליות - עיון בתורתו הדיאלוגית של מיכאל בחטין. בתוך: ל' חרל"פ (עורכת), מים מדליו (שנתון המכללה הדתית לחינוך ע"ש רא"ם ליפשיץ), מס' 15, ירושלים, עמ' 254-233 (גרסה דיגיטלית – באתר סקריפט: http//www.scriptil.org. במדור "עץ הדעת", סרגל א"ב, באות ש).
תשס"ג: האוריינות החדשה והשתמעויותיה. "קיוונים" - כתב עת דיגיטלי להכשרת מורים בסביבות למידה מתוקשבות (באתר של מכון מופ"ת: https://web.archive.org/web/20090505070808/http://kivunim.macam.ac.il/).
תשס"ג: אוריינות היפרטקסטואלית – מקסם שווא או אפשרות מעשית? בתוך: י' שלזינגר' ומ' מוצ'ניק (עורכים), למ"ד לאיל"ש (קובץ מחקרים במלאת שלושים שנה לאגודה הישראלית לבלשנות שימושית). ירושלים: הוצאת צבעונים, עמ' 372-357 (גרסה דיגיטלית – באתר סקריפט: http://www.scriptil.org, במדור "עץ הדעת", סרגל א"ב, באות ש).
תש"ס-תשס"א: התיהלוך במגילת רות כאספקלריה לתיהלוך בסיפור המקראי (היבטים עיוניים ודידקטיים).חלקת לשון 32-29 (ספר מאיה פרוכטמן), עמ' 383-362.*
תש"ס: על היבט אחד של לכידות ב"השיבה מהודו" לא"ב יהושע. בתוך: ע' אולשטיין, ש' בלום-קולקה וא' רודריג-שורצולד (עורכים), ספר היובל לפרופ' רפאל ניר. ירושלים: כרמל, עמ' 178-174. תשנ"ט: הדחיסות המילונית בשיח הדבור ובשיח הכתוב (על מחקר חלוץ בתכונית מבחינה אחת). בתוך: ש/ שרביט (עורך), מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה (ספר היובל לפרופ' מ"צ קדרי). רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 411-401 .*
תשנ"ט: מודלים של מרכזי כתיבה אקדמית מתוקשבים. מחשבים בחינוך 48, עמ' 17-14.
תשנ"ט: על כמה ממאפייני הלשון של התכתובת בדואר האלקטרוני. מעוף ומעשה (שנתון מכללת אחוה) 5, עמ' 170-155.
תשנ"ט: בחנים לשוניים בשני ז'אנרים ושלושה משלבים - על פי "השיבה מהודו" לא"ב יהושע. בלשנות עברית 44, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 86-75.*