בתו היחידה של המלך הנסיכה מרי, ליוותה את אמה בביקוריה בבתי חולים וארגוני רווחה, סייעה בפרויקטים רבים על מנת לסייע ולעודד את חיילי הצבא והצי ובני משפחותיהם. אחד הפרויקטים, קרן מתנת חג המולד של הנסיכה מרי, שדרכו נשלחו מתנות בשווי 162,000 ליש"ט לכלל החיילים והמלחים הבריטים לרגל חג המולד של 1914. היה לה גם תפקיד פעיל בקידומן של תנועת הצופות, מחלקת הסיוע ההתנדבותית (VAD), ובנות אדמה, ובשנת 1918, היא עברה קורס סיעוד ומילאה תפקיד בבית החולים גרייט אורמונד סטריט.
הכוחות המזוינים של הוד מלכותו.
הזרועות.
הצבא הבריטי.
בתחילתה של המלחמה היה הצבא הבריטי קטן בגודלו לעומת שאר הצבאות של המעצמות הגדולות באירופה. עיקרו של הצבא בשנת 1914 היה כוח מתנדבים קטן של כ-400,000 חיילים, ברובו מקרב האוכלוסייה האנגלית האורבנית, כאשר כמעט מחצית מהם היו פרוסים בחו"ל בתפקידי חיל-מצב ברחבי האימפריה הבריטית (לדוגמה בחודש אוגוסט 1914, 74 מתוך 157 גדודי רגלים ו-12 מתוך 31 גדודי הפרשים היו פרוסים מחוץ לאדמת בריטניה.). האומדן הזה כלל הן את הצבא הסדיר והן את אנשי מילואים בחיל הטריטוריאלי, אשר מהם הוקם חיל המשלוח הבריטי שנשלח לשירות בצרפת. המספר הגדול של המתנדבים בשנים 1914 - 1915, הידוע בכינויו צבא קיצ'נר, נועד להיכנס לפעולה בקרב על הסום. בחודש ינואר 1916 החל גיוס חובה אשר נמשך עד סוף שנת 1918, עת הגיע הצבא לשיא כוחו עם כ-4,000,000 חיילים.
הצי המלכותי.
בתחילתה של המלחמה היה הצי המלכותי הגדול ביותר בעולם, בעיקר בשל חוק הביטחון הימי 1889 וכן עקב מדיניות הכוח הכפול אשר קבעה כי מספר אוניות המלחמה של הצי המלכותי יושווה לכוחם המשולב של שני הציים הגדולים בעולם לאחר הצי המלכותי, אשר בטרם המלחמה היו אלה הצי הצרפתי והצי הרוסי הקיסרי.
רוב כוחו של הצי המלכותי היה פרוס בבריטניה במסגרת הצי הגדול, ומשימתו העיקרית הייתה למשוך את צי הים הפתוח הגרמני לקרב. על אף זאת, לא הושגה הכרעה בחזית הימית. הצי המלכותי והצי הגרמני הקיסרי בסופו של דבר התנגשו ביניהם, בעיקר בקרבות מפרץ הלגולנד ויוטלנד. באוגוסט 1916 ניסה הצי הגרמני לפתוח במבצע נוסף שכזה אולם הוא כשל עקב הלקחים אשר הופקו בצי המלכותי לאחר קרב יוטלנד אשר הובילו לשימוש מושכל יותר של כוחו בעתיד.
בשנת 1914 נוצרה במסגרת הצי המלכותי הדיוויזיה ה-63 מכוחות מילואים אשר פעלה בעיקר בזירת הים התיכון ובחזית המערבית. כמחצית מהנפגעים ומהחללים של הצי המלכותי בכל שנות המלחמה היו מדיוויזיה זו אשר לחמה על היבשה ולא בים.
החיל המעופף, שירותי האוויר של הצי והקמתו של חיל האוויר.
בתחילתה של המלחמה נשלח גיס התעופה המלכותי (RFC), בפיקודו של דייוויד הנדרסון, לצרפת וביצע תפקידי תצפית אווירית במהלך ספטמבר 1914, אולם הוא הפך ליעיל ושימושי רק לאחר שהוכנסה לשימוש התקשורת האלחוטית במהלך קרב ארטואה השני ב-9 במאי 1915. ניסיונות ראשוניים לצילום אוויר בוצעו במרוצת 1914, אולם השימוש בהם החל רק שנה לאחר מכן. בשנת 1915 החליף יו טרנצ'רד את הנדרסון כמפקד, והחיל החל בפעילות רבה יותר. עד 1918 לחיל הייתה היכולת לצלם צילומים אוויריים בגובה של כ-15,000 רגל (4,600 מטר) ולרשותו עמדו צוות מפענחים של מעל 3,000 אנשי מקצוע.
ב-17 באוגוסט 1917 הציג הגנרל יאן סמאטס בפני מועצת המלחמה דו"ח על עתיד הלוחמה האווירית. עקב הפוטנציאל הרב של "הרס אדמות האויב והשמדת מרכזי תעשייה ואוכלוסייה בקנה מידה עצום" המליץ סמאטס על הקמת שירות אוויר חדש אשר יהיה שווה ברמתו לצבא ולצי. הקמתו של השירות החדש יועד להיעשות על בסיס כוח האדם והציוד של שירות האוויר של הצי המלכותי אשר שירת בחזית המערבית במטרה לסיים את היריבות הבן-זרועית אשר השפיעה על רכישת המטוסים. כך ב-1 באפריל 1918 שולבו שירות האוויר של הצי והחיל המוטס יחדיו ליצירת חיל האוויר המלכותי.
הגיוס לכוחות המזוינים.
אנשים רבים, במיוחד בשלבים המוקדמים של המלחמה, החליטו להתגייס לכוחות המזוינים, ועד ל-5 בספטמבר 1914, חתמו מעל 225,000 אזרחים על הצטרפות לאחת ממסגרות הצבא. לאורך שנות המלחמה נראה היה כי מספר גורמים תרמו לשיעורי הגיוס: התעמולה הממשלתית באמצעות כרזות הגיוס, ירידה בהיצע מקומות העבודה והרצון לברוח מהשגרה של החיים האזרחיים. "גדודי החברים", שבהם כלל החיילים הגיעו מאותו אזור גאוגרפי (כדוגמת גדוד איגוד נהגי החשמליות של גלאזגו), אף הם תרמו לפופולריות של ההתגייסות. שיעור הגיוס הגבוה ביותר נראה בסקוטלנד ובוויילס.
שיעור הגיוס נותר יציב למדי בסוף 1914 ותחילת 1915, אך ירד באופן דרמטי במהלך השנים לאחר מכן, במיוחד אחרי הקרב על הסום, אשר במהלכו נרשמו 500,000 נפגעים. כתוצאה מכך, גיוס חובה החל בינואר 1916, לאחר חקיקתם של חוקי השירות הצבאי בינואר וביוני 1916, וכלל הגברים אשר לא היו נשואים בגילאי 18 עד 41, יכלו להיות מגויסים. אולם במציאות מספר ענפי ייצור היו חסינים, והמועסקים בהם היו פטורים משירות צבאי, כגון ייצור מזון וצי הסוחר. חקיקה זו פסחה על אירלנד, על אף העובדה כי הייתה חלק מהממלכה המאוחדת באותה תקופה.
משבר הגיוס של 1918.
באפריל 1918 קודמה חקיקה אשר אפשרה את הרחבת גיוס החובה לאירלנד. אמנם בסופו של דבר גיוס החובה באירלנד לא בא לידי ביטוי, אולם עצם קיומו היה הרה אסון. על אף התנדבות משמעותית לגדודים האיריים, עצם קיום הסבירות לאכיפתו של גיוס החובה יצר אנטגוניזם בקרב אוכלוסיית האי. התגובה החריפה הגיעה שכן יישומו של גיוס החובה באירלנד היה קשור בהתחייבות ל"שלטון העצמי האירי". הדבר גרר זעם בקרב הנציגים האיריים בווסטמיניסטר אשר עזבו וחזרו לאירלנד על מנת לארגן את האופוזיציה האירית. כתוצאה מכך, עבודתם של רכבות, מפעלים, רציפים, טחנות, תיאטראות, בתי קולנוע, חשמליות, שירותים ציבוריים, מספנות, עיתונים, חנויות, ואפילו יצורה של תחמושת הופסקו כולם במסגרת שביתה כללית ב-23 באפריל 1918, אשר תוארה כ"שביתה מלאה, אירוע חסר תקדים מחוץ למדינות היבשת". אולם, ההפסד הכולל של השביתה הזאת גרמה לירידה בתמיכה העממית במפלגה הלאומית האירית לטובת המפלגה הרפובליקנית, השין פיין בבחירות הכלליות שחלו בדצמבר 1918, שלאחריהן חל הסכסוך האנגלו-אירי.
חסידות סאסוב
חסידות סאסוב היא חסידות גליציאנית. אבי השושלת היה רבי שלמה מייער, בנו של רבי חנוך הניך מאלעסק. כיום מכהנים אדמו"רים מהשושלת בישראל, לונדון וניו יורק.
תולדות השושלת.
אבי השושלת היה רבי שלמה מייער, בנם של רבי חנוך הניך מאלעסק ופריידא, בתו של רבי שלום רוקח מבעלז. כיהן כאדמו"ר ובהמשך גם כרב בעיירה סאסוב. נולד בשנת תקצ"ה (1835). היה תלמידם של רבי אליעזר מדז'יקוב, רבי יצחק מאיר מזינקוב ורבי אברהם מסטרטין. היה חתנו של רבי צבי אריה מפלשטין לאחר פטירת אביו החל לכהן כאדמו"ר בסאסוב. נודע כבעל מופת ופועל ישועות בעיקר ברפואה ובהוצאת דיבוקים. והיו לו חסידים רבים. במלחמת העולם הראשונה עבר ללבוב שם נפטר בי"ב באדר תרע"ט. חתניו היו קרובו רבי נחום מבורשטין, רבי אלעזר רובין (מגזע גלגוב), ממלא מקומו רבי אברהם מרדכי שלום טויב פומורין-סאסוב ורבי מיכל הלפרין מברז'אן.
חיבר ספר על ענייני קבלה ופשט בשם "מנחה חדשה" אך זה אבד עם השנים ולא זכה להגיע לדפוס.
בניו של רבי שלמה, רבי יחיאל מיכל ורבי יוסף דוד, כיהנו אחריו בלבוב. רבי יחיאל מיכל היה האדמו"ר המרכזי והיו לו אלפי חסידים.
בנו של רבי יוסף דוד, רבי חנוך העניך, גדל אצל סבו רבי שלמה וכיהן אחרי אביו. היה חתנו של קרובו רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגט ובזיווג שני חתן רבי יצחק מאיר מסטנביץ. אחרי מלחמת העולם הראשונה עבר לקרצקי שם היו לו חסידים רבים. חיבר ספרים רבים, בניהם "עיר חנוך" על התורה ושו"ת בשם "יד חנוך" וכן "עין חנוך" שעל שמו יש רחוב בגני תקווה. נרצח בשואה. חתנו (בזוו"ר) היה רבי משה טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר.
בניו של רבי חנוך העניך היו: רבי חנניה יום ליפא מייער-טייטלבוים (עליו למטה), ורבי יואל מקיראלהאז. רבי יואל היה חתן בן דודו רבי חיים יצחק אייזיק הלברשטאם מסלאטפינא (בן רבי יהושע מדלינא וחתן רבי חיים צבי מסיגט). כיהן בבורו פארק.
החסידות בישראל.
רבי חנניה יום טוב ליפא מייער-טייטלבוים היה חתנו של דודו רבי יואל מסאטמר וכיהן כראב"ד סאטמר ואחר כך ברבנות סמיהאלי. ניצל בנס מהשואה והיגר לארצות הברית שם הקים בית מדרש. לאחר מכן עלה לישראל ובנה את "קריית ישמח משה" על שם ספרו של סבו רבי משה טייטלבוים בעל ה"ישמח משה". אשתו נפטרה בשנת תשי"ד (1954) ללא שהיו להם ילדים ונישא בשנית לבלומה אלמנת הרב מרדכי פוגרמנסקי, בת הרב יוסף שטרום, שהייתה נחשבת לצדיקה. נפטר בי"א באדר תשכ"ו (1966).
כיום מכהן בנו רבי יוסף דוד (ב' באלול תשט"ז - 1956) בקריית ישמח משה. רבי יוסף דוד הוא חתן רבי דוד משה מקרעטשניף. התייתם בילדותו וכיהן בהתחלה כינוקא. לחסידות בית מדרש ב"קריית ישמח משה" שבגני תקוה, בית מדרש בירושלים בראשות בנו הרב חנוך העניך, בית מדרש בבני ברק בראשות חתנו הרב יהודה ברנסדורפר, ובארצות הברית בראשות בנו בכורו רבי חנניה יום טוב ליפא. בנוסף, לחסידות ישיבה גדולה ב"קריית ישמח משה" וכן כוללי אברכים.
בנים אחרים של רבי חנניה הם:
ענף נוסף.