בניית מבנים סיניים קלאסיים, בעיקר של בעלי ההון, נעשית בדגש על רוחב ופחות על גובה, וכוללת מסד מאסיבי וסגור עם גג גדול, המרחף מעל מסד זה, כאשר הקירות האנכיים פחות מודגשים. מבנים גדולים וגבוהים מדי נחשבו מכוערים, ולכן נמנעו מבנייתם. האדריכלות הסינית מדגישה את ההשפעה הוויזואלית של רוחב הבניינים על ידי שימוש ביחס גדול כדי לעורר יראת כבוד בקרב המבקרים. העדפה זו מנוגדת לאדריכלות המערבית, הנוטה לגדול לגובה. התוצאה הייתה שפגודות התנשאו מעל מבנים אחרים בקו הרקיע של עיר סינית.
לאולמות ולארמונות בעיר האסורה יש תקרות נמוכות למדי בהשוואה למבנים זהים במערב, אך הופעתם החיצונית מדגימה את הטבע המחבק של סין הקיסרית. רעיונות אלה מצאו את דרכם אל האדריכלות המערבית המודרנית, למשל בעבודת האדריכל הדני ירן אוטזון, שתכנן את בית האופרה של סידני.
מושגים קוסמולוגיים.
מימי קדם נקטה האדריכלות הסינית במושגים מהקוסמולוגיה הסינית כמו פנג שווי (, ניבוי לפי האדמה) ודאואיזם לבניית והעמדת בניינים מבתי מגורים משותפים ועד למבנים קיסריים ודתיים, על ידי עשיית שימוש ב:
השימוש בצבעים מסוימים, מספרים וכיוונים יסודיים באדריכלות הסינית המסורתית שיקף את האמונה בסוג של אימננטיות, שבה טבעו של דבר יכול להיות כלול כולו בצורתו. אף על פי שבמסורת המערבית התפתח בהדרגה בסיס של ספרות אדריכלית, מעט מאוד נכתב על הנושא בסין, ועל הטקסט הקדום ביותר, הקאוגונג'י, מעולם לא הייתה מחלוקת. עם זאת, רעיונות על הרמוניה קוסמית וסדר העיר פורשו בדרך כלל ברמה הבסיסית ביותר, כך ששכפול העיר "האידיאלית" מעולם לא היה קיים. בייג'ינג, ששוחזרה במהלך המאות ה-15 וה-16, נותרה דוגמה טובה לתכנון עיר סיני מסורתי. העיר בנויה משני צידי ציר צפון/דרום, העובר דרך מרכז העיר האסורה. חומות העיר הפנימית, שעריה, רחובותיה ובנייניה החשובים סימטריים לציר זה. מקדש האבות הקיסריים (פארק התרבות העממי) ממוקם ממזרח לציר, ומזבח האדמה והיבול (פארק ג'ונג-שן) ממוקם ממערב לציר במרחק שווה; מזבח השמש ממוקם ממזרח לציר, ומזבח הירח ממוקם במרחק שווה ממערב לו; מבין 16 שערי העיר שנבנו בשושלת מינג, שבעה ממוקמים משני עברי הציר, ושניים ממוקמים עליו. חזיתות כל הבניינים החשובים פונות דרומה.
סגנונות אדריכליים.
יש סוגים שונים של אדריכלות סינית, בהתאם לייעוד המבנים עבור פשוטי העם, מלכים או צורכי דת.
פשוטי העם.
עקב בנייה שנעשתה בעיקר בעץ ותחזוקה לקויה, שרדו הרבה פחות דוגמאות לבתיהם של פשוטי העם בהשוואה לבתי אצילים. הבית הממוצע של פשוט העם לא השתנה רבות, גם אחרי התחלתו של סגנון הבנייה האוניברסלי, שלפיו נבנו בתים בתחילת המאה ה-20, והיה דומה מאוד לבתי הקיסרים האמצעיים והמאוחרים בהעמדה ובבנייה.
בתים אלה, בין אם של ביורוקרטים, סוחרים או איכרים, נטו למלא דפוס קבוע: מרכז הבניין היה מקדש לאלים ולאבות הקדמונים, ששימש גם בחגים. משני צידיו היו חדרי שינה למבוגרים; שני אגפי הבניין, הנקראים "דרקונים שומרים" על ידי הסינים, היו מיועדים לילדי המשפחה, לסלון, לחדר האוכל ולמטבח, אם כי לפעמים הסלון היה קרוב מאוד למרכז.
לפעמים המשפחות המורחבות הפכו כה גדולות, עד שהיה צורך בבניית זוג או אפילו שני זוגות נוספים של אגפים. התוצאה הייתה מבנה בצורת חית עם חצר המתאימה לעבודות חווה, כאשר סוחרים וביורוקרטים העדיפו לסגור את החזית עם שער קדמי מרשים. כל הבניינים הוסדרו כחוק, ומספר הקומות, אורך הבניין והצבעים שנעשה בהם שימוש, נקבעו בהתאם לסטטוס החברתי של הבעלים.
פשוטי עם שחיו באזורים שהותקפו על ידי שודדים, בנו מצודות קהילתיות בשם טולו להגנה. בפוג'יין ובג'יאנגשי עיצבו בני ההאקה את הטולו לפי הפילוסופיה הסינית העתיקה של הרמוניה בין האנשים לסביבה. התושבים השתמשו בחומרים מקומיים כדי לבנות את הקירות באדמה נגוחה, שהיא דחיסת תערובת חרסית, חול, חצץ ומים ביחסים מתאימים, לפעמים עם תוספת מייצב, בתוך מסגרת חיצונית תומכת. מטעמי הגנה, לא היו חלונות חיצוניים בשתי הקומות התחתונות, אך המבנה היה פתוח פנימה עם חצר משותפת, ואיפשר לאנשים להיפגש בקלות.
אדריכלות קיסרית.
לבניינים שנבנו עבור קיסר סין היו מאפיינים אדריכליים בלעדיים, כמו שימוש ברעפים צהובים. צהוב היה הצבע הקיסרי, ורעפים צהובים עדיין מעטרים את רוב הבניינים בתוך העיר האסורה, אבל במקדש השמיים יש רעפים כחולים המסמלים את השמיים. כמעט תמיד נשענים הגגות על כותרות סיניות ("דו-גונג"), מאפיין המשותף רק למבני דת גדולים. עמודי העץ של הבניינים והקירות בדרך כלל צבועים אדום. שחור הוא צבע מפורסם גם כן, ומשמש לעיתים קרובות בפגודות, מתוך אמונה שהצבע השחור נותן השראה לאלים לרדת אל האדמה.
הדרקון הסיני בעל חמשת הטפרים, שאומץ על ידי קיסר מינג הראשון לשימושו האישי, שימש כעיטור על הקורות, העמודים והדלתות באדריכלות הקיסרית, אך לא על גגות מבנים קיסריים, שעליהם היו חיות אחרות.
רק הבניינים ששימשו את המשפחה הקיסרית הורשו להכיל תשעה ג'יאן (間, מרחק בין שני עמודים), רק בשערים שבהם השתמש הקיסר היו חמש קשתות, והקשת המרכזית הייתה שמורה לקיסר עצמו. בסין העתיקה הצבע המועדף היה אדום, והבניינים פנו דרומה, משום שמהצפון נשבה רוח קרה.
בייג'ינג נקבעה כבירת סין אחרי פלישת המונגולים במאה ה-13, והשלימה את תזוזת הבירה מזרחה שהחלה בשושלת ג'ין (1115–1234). שושלת מינג שכבשה מידי שושלת יואן את השלטון הסיני ב-1368, קבעה את בייג'ינג כמקום הכוח הקיסרי למשך 500 השנים הבאות. הקיסר והקיסרית חיו בארמונות הממוקמים על ציר הסימטריה הראשי של העיר האסורה, שעבר מדרום לצפון, יורש העצר גר בצד מזרח והפילגשים מאחור. עם זאת, באמצע שושלת צ'ינג הועברו מגורי הקיסר לצד המערבי של המתחם. הציר הסיני אינו ציר במובן המערבי של נקודת מבט אל החזיתות, אלא קו של פריווילגיה חברתית, הקובע את קרבת המבנים אליו. אין מבט לנוף, אלא סדרת שערים וביתנים.
נומרולוגיה השפיעה משמעותית על האדריכלות הקיסרית, ולכן השימוש בתשע בבנייה, בהיותה הספרה בעלת הערך הגבוה ביותר, והאמונה כי בעיר האסורה יש 9,999.5 חדרים, המספר הכי קרוב ל-10,000 החדרים האגדיים בשמיים. גם הכניסה לארמון אריכות הימים מסומנת על ידי קיר הלבנים המזוגגות "מסך תשעת הדרקונים". חשיבות המזרח (כיוון השמש העולה) בכיוון ובמקום המבנים הקיסריים נקבעה לפי פולחן השמש, הנמצא בתרבויות קדומות רבות, ומבטאת את הרעיון של שליט המזוהה עם השמש.
הקברים והמאוזוליאומים של בני המשפחה הקיסריים, כדוגמת קברי המאה השמינית של שושלת טאנג ב, נמנים עם המסורת הקיסרית באדריכלות הסינית. בתוך הפירמידות ותלי הקבורה נמצאים מבני פיר וקמרון תת-קרקעיים המחופים בקירות לבֵנים מאז תקופת המדינות הלוחמות (475–221 לפני הספירה).
מבני דת.
באופן כללי דומה האדריכלות הבודהיסטית לסגנון הקיסרי. במנזר בודהיסטי גדול יש בדרך כלל אולם קדמי, שבו שוכנים פסלים של ארבעת המלכים השמימיים, ואחריהם אולם גדול, שבו שוכנים פסלי הבודהות. חדרים לנזירים ולנזירות ממוקמים בשני הצדדים. דוגמאות לכך הן מקדש הענישה ומקדש פּוּטְווֹ דְזונְגגֶ'נְג, שניהם מהמאה ה-18 בעיר גֶ'נְגְּדֶּה במחוז חביי. במנזרים הבודהיסטיים יש לפעמים גם פגודות, שעשויות לאכלס שרידים של גאוטמה הבודהה. בדרך כלל, פגודות ישנות הן עם ארבעה צדדים, ופגודות מאוחרות יותר הן עם שמונה צדדים.
אדריכלות דאואיסטית, לעומת זאת, נבנית בדרך כלל לפי סגנון העם. הכניסה הראשית היא בדרך כלל בצד, מתוך אמונה טפלה בשדים העלולים לנסות להיכנס למבנה לפי פנג שווי. בניגוד לבודהיסטים, במקדש דאואיסטי האלוהות העיקרית נמצאת באולם הראשי הקדמי, והאלוהות הקטנה יותר נמצאת באולם האחורי ובצדדים. הסיבה לכך היא שסינים מאמינים כי גם אחרי פטירה, הנשמה עדיין חיה. התכנון של קבר האן מראה את כוחות היין והיאנג הקוסמיים, שני כוחות השמים והארץ שיוצרים נצח.
המגדל הפרה מודרני הגבוה ביותר בסין, פגודת לְיַאוֹדִּי בגובה 84 מטרים משנת 1055, נבנה למטרות דתיות ולמטרות לחימה. הפגודה שימשה כפגודת הכתר של מנזר גַּאיְיוּאֶן ב העתיקה, חביי, ושימשה גם כמגדל שמירה צבאי עבור חיילי שושלת סונג לצפות בתנועות אויב אפשריות של שושלת ליאו.
האדריכלות של המסגדים ושל מקדשי קבר (גּונְגְּבֵּיי, גונבד בפרסית) של המוסלמים בסין משלבת לעיתים קרובות סגנונות סיניים מסורתיים עם השפעות מזרח תיכוניות.
תכנון עירוני.
מהתקופה הנאוליתית מתבסס התכנון העירוני הסיני על פנג שווי ועל בחלוקת קרקעות. תרשים הסולמית מבוסס על ריבוע הלואושו (洛书), ריבוע קסם מחולק לתשעה לפי הנומרולוגיה הסינית, עם שמונה חלקות פרטיות בהיקף ושטח ציבורי פתוח במרכז. בשושלת סונג הדרומית התבסס תכנון הכפר חוֹנְגְּצוּן באנחווי בשנת 1131, על הרמוניה בין האדם לטבע, ופנייה לדרום עם הרים ומים סביב העיר. לפי תאוריית הפנגשווי המסורתית, תוכנן הכפר העתיק בקפידה והדגים את שילוב האדם והטבע בתכנון אקולוגי.
מכיוון שבצפון סין התרחשו מלחמות לעיתים קרובות, עברו אנשי הצפון לגור בדרום סין, ושיטת הבנייה של בתי החצר הותאמה לדרום סין. כפר טונגיואן במחוז פוג'יין, שנבנה בתקופת משושלת מינג, הוא דוגמה טובה ליישוב המתוכנן לפי יסודות פנג שווי הסיניים: הגנה עצמית פסיכולוגית, ומבנה בנוי בצורת הגנה עצמית חומרית.
בנייה.