בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 290 תושבים.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בעקבות הסכם אוסלו, 12% מאדמות הכפר נמצאות בשטח B, ו-88% הנותרים נמצאים בשטח C.
בשנת 2005 הופקעו כ-1000 דונם מאדמות הכפר לצורך סלילת כביש עוקף עבור ההתנחלות בית אריה-עופרים כך שהתושבים לא יצטרכו לנסוע בכביש 465 בקטע העובר בין רנתיס לכפר השכן א-לובן אל-ע'רבי. ב-2006 החלה סלילת הכביש בעלות של כ־250 מיליון שקלים, אולם בשנת 2007 הופסקה העבודה, לאחר עתירה לבג"ץ, משום שעבר על אדמות פלסטיניות פרטיות ומשום שעל פי התכנון תיאסר הנסיעה בכביש לתושבים הפלסטינים, אף על פי שהוא נסלל על אדמות שהופקעו מהם. אחר כך נמשכה סלילתו בתוואי אחר, שחלקו על שטח שנועד לבניית שכונה חדשה בבית אריה. בנוסף, הופקעו קרקעות לבניית גדר ההפרדה שעוברת לאורך 4 ק"מ על אדמות הכפר רנתיס, 1,815 דונם (16.6%) מאדמות הכפר (בעיקר שטחים חקלאיים) נשארו מאחורי הגדר בצידה המערבי.
בשנת 2012, החל קידוח "מגד 6" כ-500 מטר ממערב לכפר, כחלק מפיתוח שדה הנפט מגד שמבצעת חברת גבעות עולם חיפושי נפט, שחלקו ממוקם מתחת לכפר.
אופי היישוב.
לרנתיס שטח קרקע של 11,046 דונם, מתוכם 589 דונם הם שטחים בנויים. המנוע הכלכלי העיקרי של העיר הוא חקלאות, ו-20% משטחי הקרקע שלה הם שטחי חקלאות. ישנם בכפר שני בתי ספר יסודיים ושני גני ילדים. בנוסף קיימות שלוש מרפאות, תחנת אוטובוס, מועדון ושני מסגדים.
אתרים בעלי עניין בכפר ובסביבתו.
מחסום רנתיס.
כקילומטר מצפון מערב לכפר ממקום "מחסום רנתיס" על כביש 465, המשמש כנקודת מעבר בין ישראל לגדה ושטחי הרשות הפלסטינית. המחסום מאויש על ידי הצבא וחברות אבטחה פרטיות ופעיל 24 שעות ביממה. מעבר פלסטינים במחסום אסור, למעט בעלי היתרי כניסה מיוחד.
תחנת משטרת רנתיס.
בצומת הכניסה לכפר הקימה המשטרה הירדנית בשנות ה-50 של המאה ה-20, תחנת משטרה. מבנה מרובע כשבשתי פינות מנוגדות שלו נבנו מגדלי שמירה. לאחר מלחמת ששת הימים המבנה עבר לרשות צה"ל על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים", אחר כך הוחכר המבנה ליזם, שהקים במקום תחנת דלק בשם "רננית", המופעלת על ידי "דלק" חברת הדלק הישראלית. בשנת 2013 רכשה חברה לפיתוח מטה בנימין את התחנה ושיפצה את המבנה.
מערת רנתיס.
בינואר 2005 נערכה חפירת הצלה על ידי רשות העתיקות במערה שהתגלתה כקילומטר ממערב לרנתיס, במהלך עבודות לבניית גדר ההפרדה. במערה נמצאו מספר כלי צור המעידים על פעילות אנושית ובנוסף עצמות רבות של בעלי חיים. הממצאים מאוחרים לכ-140,000 שנים לפני זמננו. מחקר טפנומי של העצמות העלה שמדובר בבור שאליו נפלו פרסתנים (בעיקר יחמור פרסי), טורפים ומכרסמים בפליסטוקן המאוחר.
רמון (כפר)
רמוּן (ערבית: رمّون) הוא כפר פלסטיני, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, בדרום השומרון, 12 ק"מ מזרחית לרמאללה ו -3 ק"מ דרומית לטייבה. עיירות סמוכות אחרות כוללות את דיר דיבוואן מדרום-מערב, ביתין ממזרח ועין יברוד מצפון-מזרח.
ממצאים ארכאולוגיים.
בכפר נמצאו שרידים מתקופות הברזל העליונה, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית האיובית והממלוכית, ובהם פסיפסים ובורות קדומים.
ואן דר ולדה (1854) הניח שרמון הוא המקום המוזכר בתנ"ך כ"רימון", ובסמוך אליו סלע הרימון.
יש המציעים שרמון היא הכפר רימון המוזכר במפת מידבא, הנמצא במרחק של חמישה עשר ק"מ מצפון לירושלים, בין בית אל ובין יריחו.
שרידים ביזנטיים, צלבניים, איוביים, ממלוכים ועות'מאניים נמצאו בכפר, כולל פסיפס במסגד הכפר, מערת קבורה עתיקה ובור סניטרי. מערת הקבורה מתוארכת לתקופה הביזנטית ובה נמצאו מנורות חרס, סנדלים ומדליונים המכילים אלמנטים נוצריים.
Zorin OS
זורין או אס (באנגלית: Zorin OS) היא הפצת גנו/לינוקס, נגזרת של דביאן, המיועדת בעיקר לשימוש במחשבים אישיים.
היא פותחה על ידי צוות הפיתוח של Zorin ושוחררה בתאריך 1 ביולי 2009 (גרסה 1.0).
ההפצה ניתנת להורדה בגרסת 32 ו־64 ביט, בגרסה סטנדרטית (Zorin OS) ללא תשלום וגרסה מורחבת (Zorin OS Pro) בעלות חד פעמית של 39 דולר.
אחת מהתכונות המובנות של ההפצה היא האפשרות לשנות את ממשק המשתמש כך שיהיה דומה לזה של מערכת ההפעלה חלונות מבית מיקרוסופט או MacOS מבית אפל.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: דפדפן אינטרנט (Google Chrome), חבילת יישומים משרדיים (Libre Office), סביבה להרצת תוכניות של מערכת ההפעלה חלונות (Wine) ועוד.
אומטיטי
לידיה קטנאו
לידיה קטנאו (באיטלקית: Lidia Gelmi Cattaneo, 1994-1903) הייתה חסידת אומות עולם אשר הצילה 18 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. נולדה בשם לידיה גלמי בפרזצו (Presezzo) שפרובינציית ברגמו, במחוז לומברדיה, באיטליה, ושם התגוררה גם במהלך המלחמה. זכתה להכרה כחסידת אומות עולם ב-28 באפריל 1974 בטקס ביד ושם.
ביוגרפיה.
נולדה בפרזצו בשנת 1903 למשפחת גלמי. היא התחתנה עם קמילו קטנאו, שהיה וטרינר צעיר. לאחר החתונה הם עברו לגור בפונטה סאן פייטרו (Ponte San Pietro) ונולדו להם שני בנים, לאחד קראו אנג'ולטו (Angiolello) ושתי בנות, לאחת קראו גבריאלה (Gabriella). קטנאו התגלתה כאישה רב גונית, בעלת עומק אנושי ואינטלקטואלי, אישה נדיבה הנלחמת על זכויותיה. היא ציירה מיניאטורות ועבודותיה התפרסמו ברחבי העולם, כדוגמת הדיוקן של השאה האיראני רזא שאה פהלווי, והדיוקן של הנסיכה אלנה, אשתו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי בעקבות כך היא הוזמנה לטהראן ולאחר מכן גם לליסבון. היא ציירה גם דמויות מפורסמות, ביניהם האפיפיור אנג'לו ג'וזפה רונקלי- איתו הייתה לה היכרות אישית עוד בצעירותו.
קטנאו ומשפחתה היו משפחה אמידה בעלת קשרים רבים, דבר שבהמשך סייע לה להצלת משפחות יהודיות. בשנת 1932 לידיה קיבלה רישיון נהיגה, והייתה האישה הראשונה בברגמו שבבעלותה רישיון נהיגה. מתוך תחביביה הרבים, ארכאולוגיה היה אחד העיקריים שביניהם. תחביב זה הביא אותה לנסיעות רבות למקומות רחוקים בעולם ומכאן גם קשריה הרבים ברחבי העולם.
פעולותיה במלחמת העולם השנייה.
הייתה בין המתנגדים למשטר הפאשיסטי באיטליה, בשל היחס המפלה של הפאשיזם לנשים. התנגדותה באה לידי ביטוי בכך ששלחה למוסוליני מכתב בו שבו נזפה בו בחריפות, על כך שלא הזכיר את חשיבות תפקידן של הנשים באיטליה. לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943, ותחילת רדיפת היהודים על ידי הנאצים באיטליה החלה לעזור ליהודים. היא ארגנה לכמה משפחות יהדויות מקום מסתור, דאגה להם לדרכונים מזויפים, ואף שילמה למבריחים כדי שיעבירו את היהודים הנרדפים את הגבול לשווייץ, שהייתה נייטרלית בזמן המלחמה. בשווייץ היו מחנות פליטים, שרבים מהשוהים בהם היו יהודים.
סיפור ההצלה של משפחת וייס.
אחד הסיפורים הבולטים הוא סיפורה של משפחת וויס, ההורים צבי ופאני וילדיהם: אירין, ללונדה, ג'ודיתה, רוזינה, ארנה, אתה ואלסנדר. להם סייעה לידיה ואף הקריבה את חייה על מנת להצילם. בקיץ 1943 אירין וייס, אישה יהודייה בת 26, פגשה במקרה באחיה של לידיה, סילביו גלמי, שהיה קצין בצבא האיטלקי. באותה תקופה, נלחמו הפרטיזנים היוגוסלבים נגד הגרמנים ושלטו בהרים סביב האזור שבו חייה אירין ומשפחתה. המשפחה ציפתה שגם איטליה תיכבש בימים הקרובים. סילביו קטנאו פנה אל וייס, הזהיר אותה ואמר לה כי הוא יוצא למלחמה לסייע לפרטיזנים. הוא נתן לה את כתובת אחותו, לידיה, יחד עם מכתב ממנו. הוא הנחה אותה לנסוע אליה במקרה וחייהם יהיו בסכנה. בספטמבר 1943 פלשו הגרמנים לאיטליה, ואירין ומשפחתה החלו לברוח דרומה, לכיוון כוחות בעלות הברית, שהתקרבו למרכז איטליה. משפחת וייס נשארה בטריאסטה בזמן שאירין המשיכה לבדה בדרכה מערבה ללידיה קטנאו בברגמו, במטרה להביא לה את המכתב שאחיה סילביו מסר לה. לאחר שקראה לידיה את המכתב, היא קיבלה את אירין בזרועות פתוחות ובשמחה רבה. אחרי שהסבירה אירין ללידיה על מצב משפחתה, היא עמדה על כך שאירין שתביא את משפחתה לברגמו והיא תדאג להסתיר אותם בבקתות בהרים, ובשלב מאוחר יותר גם לארגן להם תעודות מזויפות כדי שיוכלו לברוח לשווייץ. אירין חזרה יחד עם לידיה לטריאסטה כדי להביא את בני משפחת וייס לברגמו, תוך לקיחת סיכון רב, בשל הפצצות בעלות הברית והחיילים הגרמנים ששמרו על הדרכים, לידיה החביאה את אירין ומשפחתה בהרים ונהגה לדאוג להם ולהביא להם אוכל ומים. היא החלה לנהל משא ומתן עם מבריחים כדי שיעבירו את אירין ומשפחתה לשווייץ. הנסיעה ברכבת לכיוון הגבול הייתה מסוכנת אפילו למי שלא היה יהודי כיוון שהגרמנים חשדו בכל אחד שנסע לכיוון שווייץ, ולכן ערכו בדיקות לא פוסקות ברכבות ונוסף על כך לידיה ביצעה נסיעות נוספות שסיכנו אותה, על מנת לעזור ליהודים נוספים להגיע לשווייץ. הבריחה לכיוון שווייץ בוצעה בזוגות כדי לא לעורר חשד. מספר ימים לפני הבריחה של אירין לשווייץ, היא נפצעה בתאונת דרכים ושברה את רגלה, ולכן לא הייתה יכולה לברוח. אירין הודיעה למשפחתה להמשיך במסע הקשה בלעדיה, והיא הסתתרה בביתה של לידיה מינואר 1944 ועד לסיום המלחמה במאי 1945. במהלך התקופה, נערכו מספר חיפושים אחר יהודים בביתה של לידיה. באחת הפעמים שמעה אירין דפיקות חזקות בדלת ביתה של לידיה. לידיה לקחה אותה מיד למחבוא בסלון. לבית נכנס קצין משטרה איטלקי שטען שלידיה מסתירה יהודים בביתה, ואפילו נקב בשמה של אירין. לידיה טענה כי היא לא נמצאת בביתם כבר זמן רב, אבל הקצין עמד בתוקף על עריכת חיפוש בביתה. אירין החליטה לברוח מהבית כדי לא לסכן את לידיה ומשפחתה.
סיפורם של משפחות גלנדאור ויעקבוביץ.