האמריקאים לא חברו לגייסות מדינות ההסכמה אלא נלחמו במסגרת חיל משלוח עצמאי. ככלל, ולמרות דרישות האירופים, חיילים אמריקאים לא נלחמו בשוחות בעמדות הצבאות הבריטי והצרפתי כגיבוי, אולם חיילים בגדודים אפרו-אמריקאים ופוארטוריקניים "הושאלו" כתגבורת לצבאות אלה בעמדות בשוחות.
פרשינג שאף לכך שכוחות חיל המשלוח יוכלו לתפקד באופן עצמאי וללא תלות בחילות צרפת ובריטניה, אולם חיל המשלוח הותיר בארצות הברית את כלי הנשק הכבדים, ולפיכך נאלצו התותחנים האמריקאים להשתמש בארטילריה הצרפתית והבריטית: תותחי 75 מ"מ מודל 1897, תותח 155 מ"מ מודל 1917 שניידר (Canon de 155 C modèle 1917 Schneider) ואחרים. כוחות האוויר האמריקאיים השתמשו במטוסי ספאד אס XIII וניופורט 28 צרפתיים, וחיילי השריון צוידו בטנקי רנו FT-17 צרפתיים.
בתחילת 1918 הוצבו הכוחות האמריקאיים המעטים שהיו מוכנים לפעילות קרבית לצד כוחות צרפתיים ובריטיים באזורי חזית שקטים באופן יחסי. אולם עצם הגעתם, בפרט לאור "נטישת" רוסיה את הלחימה בעקבות מהפכת אוקטובר, היווה תמיכה מורלית לחיילים הבריטים, האוסטרלים, הקנדים והצרפתים.
הפעולה ההתקפית הראשונה של חיל המשלוח הייתה בקרב קנטיני, ב-28 במאי 1918, כאשר כוח אמריקאי שבו למעלה מ-3,000 חיילים כבש את הכפר קנטיני. למעלה מ-1,000 מחיילי הכוח נהרגו בקרב. לאחר קרב זה הגבירו האמריקאים את מעורבותם בקרבות. בחודש יוני 1918 היה לכוח האמריקאי תפקיד חשוב בבלימת מתקפת האביב הגרמנית לכיוון פריז. מתקפה אמריקאית רחבת היקף ראשונה החלה ב-12 בספטמבר 1918 בקרב סן-מייל, בו פיקד פרשינג על כוח של יותר מ-500,000 חיילים אמריקאים. הייתה זו ההתקפה הגדולה ביותר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד היום.
עד תום המלחמה הספיק חיל המשלוח האמריקאי להשתתף בקרב בשתי חזיתות נוספות. פרשינג שלח את רגימנט הרגלים ה-332 לאיטליה, ושני רגימנטים נוספים (ה-27 וה-339) נשלחו לחזית המזרחית.
ארבע עשרה הנקודות.
בנאום שנשא וילסון בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918, ציין 14 נקודות למען בנייה מחודשת של אירופה לאחר השגת הניצחון.
רוב ה"נקודות" היו כלליות ודרשו חופש תנועה בימים, חיסול הדיפלומטיה החשאית, התפרקות מנשק, השבת הריבונות לאדמות כבושות ואת זכות ההגדרה העצמית. הנאום, שנוצר כהנחיה מוסרית עליונה, ללא תיאום עם שאר מדינות ההסכמה, שאף להגיע אל האידיאלים הגבוהים ביותר לפי תפיסתו של וילסון, והיה מבוא לכינון חבר הלאומים, בו היה מעוניין וילסון מלכתחילה. הבנייה המחודשת של אירופה בעידן הבתר-מלחמתי לוותה באימוץ מצומצם שלהן.
תוצאות המלחמה.
כלכלת ארצות הברית נהנתה מפריחה כתוצאה מהצטרפותה של המדינה למלחמה. בעוד שמפעלי התעשייה באירופה נפגעו וכוח האדם במדינות אלה דולדל, הרי שתעשייתה של ארצות הברית התפתחה והשיגה מובילות עולמית, שחרור מתחרות, שווקים חדשים ונרחבים, שדרשו עוד ועוד מוצרים כחלק מתהליכי השיקום, ואף הילה מוסרית נעלה של מצילים. לאחר המלחמה ירדו בתלילות אחוזי האבטלה בארצות הברית והתפתחו מוצרים טכנולוגיים, בהם קנתה ארצות הברית עדיפות עולמית (מכוניות, רדיו, טלפון ועוד).
המלחמה העלתה את ארצות הברית על מסלול למובילות עולמית ולהפיכתה למעצמת-על. צבא ארצות הברית, שהיה כוח סדיר זעיר לפני המלחמה, אשר הוצב ותפקד בעיקר כמשמר גבול מול מקסיקו, הפך לגוף גדול, מאורגן ומיומן שהצמיח תוך כדי המלחמה מפקדים שהיוו את שדרת הפיקוד למלחמת העולם השנייה כדאגלס מקארתור, ג'ורג' מרשל וג'ורג' פטון.
ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה. אולם, האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז.
החיילים ששבו משדות הקטל של אירופה ציפו לשלום, לאחווה ולקיום האידיאלים של וילסון. משנתבדו, פשטה בדור אווירה של דקדנס, ניהיליזם, נהנתנות ושטחיות שהתבטאו בתוצאות חברתיות כ"שנות העשרים הסוערות" ו"הדור האבוד".
חיילים-יוצרים אמריקאים שחזרו מן המלחמה תיארו כמו בני-דורם האירופים את מוראותיה. בין היוצרים החשובים ניתן למנות את ארנסט המינגוויי ("הקץ לנשק") ואת דלטון טרמבו ("ג'וני שב משדה הקרב").
יהודי ארצות הברית ומלחמת העולם הראשונה.
יהודים רבים יחסית היו חברים ב"גרעין הקשה" של המתנגדים הסוציאליסטים לכניסה למלחמה, בעיקר בניו יורק (גולדמן וברקמן עצמם היו יהודים). עם זאת, בקרב המגויסים גויסו לצבא גם יהודים בגיל הגיוס. עבורם, כמו עבור כל קבוצה אתנית בצבא, פעלה אגודה מיוחדת שסייעה להם באופן מיוחד.ויליאם סוואלסון ובנג'מין קאופמן היו בין היהודים הבודדים שזכו במדליית הכבוד על גבורתו במהלך הקרבות.
מתנדבים מקרב יהדות ארצות הברית התארגנו במסגרת הגדודים העבריים בגדוד ה-39 של קלעי המלך שכונה גם "הגדוד האמריקאי". שורשים להקמתו נעוצים ביוזמה של פנחס רוטנברג מ-1915 להקים יחידת צבא של יהודי ארצות הברית וקנדה שיילחמו לצד בריטניה לכיבוש ארץ ישראל, אך באותה עת לא הסכימו יהודי ארצות הברית ליוזמה. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם חל שינוי בעמדתם.
היוזמים העיקריים להקמת הגדוד ב-1917 היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון שהוגלו מארץ ישראל. הגדוד מנה 5,000 מתנדבים אנשי התנועות הציוניות "החלוץ" ו"פועלי ציון", והוא פעל תחת פיקוד בריטי. מפקד הגדוד היה הקולונל אליעזר מרגולין. ב-1918 נשלחו חיילי הגדוד לארץ ישראל. כמחצית מאנשיו שהגיעו השתתפו במערכות הלחימה בעמק הירדן ובשומרון. חלק מאנשי הגדוד הגיעו לארץ ישראל רק בתום המלחמה.
באופן טריוויאלי
ג'ון טיילר בונר
ג'ון טיילר בונר (באנגלית: John Tyler Bonner; 12 במאי 1920 - 8 בפברואר 2019) היה פרופסור אמריטוס לביולוגיה באוניברסיטת פרינסטון. חלוץ בחקר האבולוציה וההתנהגות בעזרת פטריות חברתיות מסוג עובש רירי.
אודות.
נולד בניו יורק.
קיבל תואר ראשון (1941) שני (1942) ודוקטורט (1947) מאוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1942 ל-1946 שירת בחיל האוויר האמריקאי, שם ערך מחקרים בפיזיולוגיה בגבהים. הוא לימד באוניברסיטת פרינסטון בין השנים 1947 ל-1990.
בשנת 1966 הצטרף למכתב התמיכה של הביולוג הגרמני הרמן מולר שכותרתו "האם האבולוציה הביולוגית היא עקרון טבע אשר הוכח בצורה יסודית על ידי המדע?", יחד עם עוד 176 חותמים.
בשנת 2002 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי, Lives of a Biologist: Adventures in a Century of Extraordinary Science.
נישא בשנת 1942 לרות והיה אב לארבעה.
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד (באנגלית: International Association of Genocide Scholars) הוא ארגון שמטרתו לקדם את המחקר וההוראה של נושא ההשמדת עם, וקידום מדיניות של מניעת רצח עם. האיגוד הוקם בשנת 1994.
האיגוד מוציא לאור כתב עת הנקרא Genocide Studies and Prevention: An International Journal בשיתוף עם הוצאת אוניברסיטת טורונטו. מדי שנתיים מקיים הארגון כנס חוקרים בינלאומי.
בשנת 1997 הכיר הארגון באופן רשמי בשואת הארמנים. בשנת 2007 הכיר הארגון גם בג'נוסייד ביוונים ובאשורים שהתרחש באימפריה העות'מאנית בין השנים 1914 ל-1923. בשנת 2005 קרא הארגון לאו"ם לשלוח כח התערבות כדי לעצור את רצח העם בדארפור.
חיסון תאי
חנוך קלעי
חנוך קלעי (סטרליץ; 13 במרץ 1910 - 15 באפריל 1979) היה חבר מפקדת אצ"ל ולח"י, ומומחה ללשון העברית.
קורות חייו.
קלעי נולד ב-1910 בליטא לפסיה ויוסף סטרליץ. ב-1924 עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו.
לאחר מאורעות תרפ"ט הצטרף ל"הגנה". היה חבר בתנועת בית"ר. לאחר האירוע בשביעי של פסח תרצ"ג (1933) בו הותקפו חברי בית"ר שקיימו צעדה ברחובות תל אביב הצטרף לאברהם תהומי וחבריו שפרשו מההגנה והקימו את האצ"ל שנתיים קודם לכן. בשנים אלו עמד קלעי בראש סניפי האצ"ל בכפר סבא ובהרצליה. בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נמנה עם 'האקטיביסטים' שתבעו את הפסקת מדיניות ההבלגה וביצוע פעולות תגמול נגד הערבים. ב-1937 התמנה למפקד מחוז חיפה של האצ"ל במסגרת המפקדה החדשה שהוקמה בראשותו של משה רוזנברג בעקבות הפילוג בתנועה וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה. בהמשך מונה למפקד מחוז ירושלים וכסגנו של דוד רזיאל שהחליף את רוזנברג בראשות הארגון. באותן שנים שימש קלעי גם כשדרן בתחנת הרדיו המחתרתית של הארגון, "קול ציון הלוחמת", וכתב חומרי הסברה.
במאי 1939, לאחר מאסרו של דוד רזיאל, התמנה קלעי לעמוד בראש מפקדת האצ"ל. ב-24 במאי אישר זאב ז'בוטינסקי את מינויו. בישיבת המפקדה הראשונה בראשותו הוחלט לפעול בשתי חזיתות: המשך פעולות התגובה כנגד הערבים, ופתיחה בפעולות נגד מוסדות השלטון הבריטי בעקבות פרסום הספר הלבן. במסגרת מדיניות זו נעשו פעולות חבלה כנגד תשתיות, פגיעה בבניין הדואר ובתחנת השידור הממשלתית בירושלים, והתנקשות בקצין בריטי שהואשם בהתנכלות לעצירי האצ"ל.