"הקוסם מארץ עוץ" הפך לסרט פולחן. הבמאי ג'ון בורמן השתמש במספר אלמנטים מהסרט בסרט המדע-בדיוני שלו "זארדוז" משנת 1974; בסרט סקיי קפטן שתי דמויות צופות בסרט בקולנוע. פריטים מהסרט המקורי, כגון תלבושות וחתימות, עדיין נמכרים במכירות פומביות. במאי 2000 נמכר ב-666,000 דולר זוג נעליים אדומות שנעלה ג'ודי גרלנד בסרט (בסרט עצמו היא נעלה שבעה זוגות נעליים אדומות).
ב-1998 דירג מכון הסרטים האמריקאי את הסרט במקום השישי ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר; שני שירים מהסרט נמצאים ברשימת "מאה שנים, מאה שירים": "דינג-דונג, המכשפה מתה" במקום ה-82, ו"אי שם מעבר לקשת" במקום הראשון. בשנת 2005 ערך מוסד הקולנוע האמריקני סקר שדירג את משפטה של דורותי לטוטו: "טוטו, יש לי הרגשה שאנחנו כבר לא בקנזס" כמשפט הרביעי הזכור ביותר בקולנוע האמריקני.
בשנת 1977 כתב חוקר הקולנוע אלג'ין הרמטס את הספר "עשיית 'הקוסם מארץ עוץ"", ספר שמתאר את הפקת הסרט.
כל כוכבי הסרט מלבד פרנק מורגן האריכו ימים כדי לראות לפחות חלק מהצלחת סרטם. כוכב הסרט שהאריך ימים יותר מכולם הוא ריי בולג'ר, שגילם את הדחליל.
פרסים.
"הקוסם מארץ עוץ" היה מועמד ל-20 פרסים, בהם:
מידוויי
שקד (יישוב)
שקד היא התנחלות ויישוב קהילתי חילוני בצפון השומרון.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1981 על ידי משקי חרות בית"ר. שמו נקבע בשל עצי השקד הנפוצים באזור.
הגישה ליישוב מכביש 65 (נחל עירון), דרך כביש 6513 סמוך ליישוב קציר (או על 6535 דרך מי עמי) לכיוון מזרח ולכביש 6235. היישוב מצוי על רמה באזור הררי בגובה 436 מ' מעל פני הים.
משקד ניתן לצפות אל השמורה הגדולה "יער ריחן" 2 ק"מ ממערב. פחות מק"מ צפונה לו שוכן היישוב חיננית והתנחלויות נוספות בגושי יישובי שקד בהם טל מנשה וריחן. יישובים פלסטינים סמוכים הם טורה אל ע'רביה מדרום וערקה ונזלת זיד ממזרח.
פועלים ביישוב מעון, שני גני ילדים, בריכת שחייה, ספריה, מכולת, מקווה טהרה, שני בתי כנסת, מעו"ז של תנועת הנוער בית"ר ומספר עסקים זעירים. בצמוד למזרח היישוב מצוי אזור התעשייה שח"ק, ובית הספר היסודי "עומר".
סלט
סלט הוא סוג של מזון המוגש הן כמנה ראשונה, הן כתוספת למנה עיקרית או כמנה עיקרית ואף כקינוח. הסלט הוא תערובת של מזונות קרים, ובעיקר ירקות או פירות. לעיתים נוספים לסלט אגוזים, קרוטונים ופיסות דגים, בשר וגבינה. מקורה של המילה "סלט" הוא במילה הצרפתית: "סלד" salade, שמקורה במילה הלטינית: salata "מומלח" מ- sal - "מלח".
סלט ירוק, סוג הסלט הבסיסי ביותר, מורכב מתערובת של עלים שונים עם רוטב. בין סוגי העלים הנכללים בסלט הם: חסה לסוגיה, תרד, רוקט, שן ארי, ריחן ועוד. בין סוגי הסלט הירוק הבולטים ניתן למנות את סלט הקיסר, סלט השף וסלט הקוב. ישנם סלטים שאינם כוללים עלים ירוקים, אלא ירקות אחרים וכן התוספות האחרות לסלטים מגוונות ביותר וכוללות לעיתים בשר, מאכלי ים, ביצים, דגים, פירות וכן הלאה.
סלטים רבים נהוג לתבל בעזרת רוטב לסלט או שמנים כדי להעשיר ולעדן את טעמם. בין רוטבי הסלטים הבולטים ניתן למנות את הרטבים על בסיס המיונז: רוטב ראנץ', רוטב רוסי ורוטב אלף האיים ואת הרטבים על בסיס שמן זית: רוטב צרפתי, רוטב איטלקי, ויניגרט ועוד. בנוסף, יש המוסיפים לסלטים מרכיבים נוספים כגון: פטריות, בשר עוף, בשר בקר, דגים, פירות ים, דגנים, מאפים כגון: קרוטונים, פסטה, אורז וגבינות.
סלט ירקות, המכונה, בהתאם לאופן הכנתו "סלט ישראלי", "סלט ערבי" או "סלט יווני" כולל ירקות קצוצים. מגוון ירקות משמשים להכנתו, ביניהם: עגבנייה, מלפפון, פלפל, בצל, גזר וצנון או צנונית. סלט יווני מכיל בדרך כלל גם חסה וגבינת פטה.
אקסהיביציוניזם
אֶקְסְהִיבִּיצְיוֹנִיזְם הוא דפוס התנהגות בו אדם משתוקק לחשוף את אבריו האינטימיים בפומבי, ומפיק הנאה מכך. על פי ה-DSM, המגדיר המקובל של הפרעות הנפש, נחשב דפוס התנהגות זה לפאראפיליה, אם הוא נמשך מעל שישה חודשים ומהווה הפרעה משמעותית לתפקוד היומיומי התקין של האדם.
אקסהיביציוניזם עשוי להתבטא בצורות שונות, חלקן באופן שנתפס כשלילי ואף כמאיים על האנשים מולם נעשה הדבר (למשל אוננות מול עוברי אורח), וחלקן באופן שלא נועד להיתפס כמאיים על האחרים (כגון חשיפה רגעית ("flashing") של איברים אינטימיים מול קהל הנהוגה לעיתים במסגרת חגיגות "מרדי גרא" השנתיות בניו אורלינס).
בישראל אין חוק האוסר התערטלות אך יש סעיפים בחוק העונשין המתייחסים למעשים מגונים בפומבי, גרימת מטרד ציבורי והתנהגות מגונה במקום ציבורי.
סלט ולדורף
סלט ולדורף (באנגלית: Waldorf salad) הוא סלט המכיל תפוחים, אגוזי מלך, סלרי ומיונז. גרסאות מודרניות יותר מכילות אננס ברוטב מיונז. נהוג להגיש את הסלט על מצע של עלי חסה.
היסטוריה.
סלט זה נוצר לראשונה בשנת 1896 במלון וולדורף-אסטוריה שבניו יורק על ידי רב-המלצרים של המלון אוסקר צ'ירקי.
אגוזי המלך לא היו בסלט המקורי והם נוספו מאוחר יותר. אננס הוא גיוון מסוף המאה ה-20.
אזכורים בקולנוע ובטלוויזיה.
"סלט ולדורף" הוא שמו של פרק מהסדרה הבריטית: "המלון של פולטי" (Fawlty Towers), בה מבקש תייר חם-מזג מארצות הברית כי יכינו עבורו את הסלט, אולם צוות המלון לא מצליח לעמוד במשימה על אף ניסיונות רבים. באזיל פולטי, המנהל של המלון, מודיע לתייר כי: "בדיוק אזלו לנו הוולדורפים".
הבחירות לכנסת השנייה
הבחירות לכנסת השנייה התקיימו ב-30 ביולי 1951, כ"ו בתמוז ה'תשי"א, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השנייה. בחירות אלו התקיימו על רקע משבר בין מפלגת השלטון מפא"י ובין המפלגות הדתיות על רקע החינוך האחיד וגיוס בנות לצה"ל, אולם המאבק האמיתי התנהל בין מפא"י ובין הציונים הכלליים, שביקשו לנצל את מדיניות הצנע הכושלת של הממשלה כדי להפוך למפלגה השנייה בגודלה במדינת ישראל. תוצאות הבחירות הורו כי מפא"י שמרה על כוחה, והציונים הכלליים אמנם שילשו כמעט את כוחם, אך לאחר הבחירות נותרו הציונים הכלליים מחוץ לממשלה, והקואליציה נותרה כפי שהייתה, קואליציית מפא"י-דתיים.
רקע היסטורי.
הבחירות לכנסת השנייה התקיימו על רקע משבר חמור בין מפלגת השלטון מפא"י ובין המפלגות הדתיות, על רקע החינוך האחיד לילדי העולים במעברות וגיוס הנשים לצה"ל. המשברים הקואליציוניים החלו בשנת 1950, והחריפו עד כדי כך שבפברואר 1951, לאחר התפטרותו של שר הדתות יהודה לייב מימון, הפסידה הממשלה בהצבעה על מדיניות החינוך שלה. דוד בן-גוריון פירש את ההפסד בהצבעה זו כאי אמון בממשלה, והגיש את התפטרותו לנשיא המדינה חיים ויצמן.
בן-גוריון החליט לא להקים ממשלה חדשה אלא לכהן בממשלת מעבר ולהקדים את הבחירות לכנסת. לאחר תקופה של אי ודאות שלטונית, שנבעה אף מחוסרים בחוק, התקבלו באפריל 1951 שני חוקים. חוק המעבר לכנסת השנייה קבע את המסגרת החוקית הכללית למעבר בין הכנסת הראשונה והכנסת השנייה, ואילו חוק נוסף הורה על פיזור הכנסת הראשונה ועל עריכת בחירות ב-30 ביולי 1951. כן הוחלט כי כל מי שהיה תושב מדינת ישראל ב-1 במרץ 1951 רשאי יהיה להצביע בבחירות. החלטה זו פירושה היה כי העולים החדשים שהגיעו לארץ בהמוניהם בשנתיים הקודמות, הם שיכריעו את מערכת הבחירות. מספרם של בעלי זכות הבחירה כמעט הוכפל בין שתי מערכות הבחירות.
מערכת הבחירות.
מערכת הבחירות הקודמת בשנת 1949 התנהלה על רקע שאלות ביטחוניות ומדיניות, ונוהלה בעיקר בין מפא"י ובין מפ"ם. שאלות אלו נדחקו עתה הצידה, עם תום מלחמת העצמאות, והפכו חשובות פחות עיני הבוחרים. מפ"ם, שהייתה בבחירות הראשונות יריבתה הגדולה של מפא"י, נחלשה באופן ניכר בגלל מחלוקות בתוכה ועמדה על סף פילוג בין שני מרכיביה, אחדות העבודה - פועלי ציון והשומר הצעיר. בתוך התנועה הקיבוצית עצמה היה הקרע בין אנשי מפא"י ואנשי מפ"ם בשיאו, ואף הוא החליש מאוד את עמדת התנועה בבחירות.
המפלגות הדתיות, שהתמודדו בשנת 1949 במסגרת החזית הדתית המאוחדת, לא שמרו על אחדותן, ובבחירות אלו התמודדו בארבע מפלגות שונות: "המזרחי", "הפועל המזרחי", "אגודת ישראל", ו"פועלי אגודת ישראל".תנועת החירות, שהייתה האופוזיציה הימנית למפא"י בבחירות הקודמות, הייתה גם היא בפילוג עמוק, בין מנהיגה, מנחם בגין, לבין חברי "הקבוצה האמריקנית" (ערי ז'בוטינסקי, שמואל מרלין והלל קוק) ושמואל תמיר, שטענו כי בגין אינו נועז דיו ושבהנהגתו הפכה המפלגה ל"בורגנית".
מערכת הבחירות התנהלה למעשה בין מפא"י ובין הציונים הכלליים, שראו בעצמם חלופה לשלטון, וסברו כי יש בכוחם להביס את מפא"י. סברה זו התעוררה בעוז אחרי הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בנובמבר 1950, והיוו הפתעה מרעישה גם לציונים הכלליים וגם למפא"י: הציונים הכלליים זכו בכ-25 אחוז מכלל קולות הבוחרים והצליחו לכבוש או לשמור על ראשות כמה מן הערים המרכזיות בישראל, ובראש ובראשונה תל אביב, שנותרה בראשות ישראל רוקח. סיסמתם של הציונים הכלליים במסע הבחירות המוניציפלי הייתה "תנו לחיות בארץ הזאת", והיא התמקדה בחולשתה הגדולה של מפא"י: משטר הצנע, שלדעת רבים, כולל במפא"י, נכשל כישלון חרוץ. מפא"י הגיבה בהקלות במדיניות הצנע ובהקמת ועדה בראשות צבי ברנזון במרץ 1951 במטרה להכין את הצעת חוק הביטוח הלאומי עוד לפני הבחירות לכנסת השנייה, למרות שהיה ברור שאין למדינה היכולת להפעיל את החוק במשאביה המצומצמים. משה שרת טען ביומנו שהבחירות לרשויות המקומיות היו הסיבה האמיתית לבחירות.