החל משנת 2014 החל משרד החינוך תוכנית רב שנתית בתיכונים המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית" המבוססת על גישה חינוכית המכונה "למידת שירות" (SERVICE LEARNING) . התכנית מכוונת לפתח בקרב בני הילדים והנוער ערכים מיומנויות וכישורים באמצעות שירות בקהילה. תוך כדי חיבור בין הנלמד בהיבטים העיוניים בבית הספר ליישום מעשי הנותן מענה לצורכי הקהילה. וזאת כחלק בלתי ניפרד ממדיניות הלמידה המשמעותית של המשרד. לפי טענת משרד החינוך מעורבות חברתית מחזקת את ה-SEL ותורמת חוסן הנפשי, לצמצום התנהגויות סיכוניות, מעוררת בקרב התלמיד שאיפות להשכלה גבוהה, מביאות לשיפור בהישגים ולהעלאת הדימוי העצמי והמוטיבציה. המעשה בקהילה הופך להיות האמצעי לפיתוח הפרט לחיזוק הרלוונטיות של הלמידה לחיים האמיתיים וליצירת חברת מופת.
חובות התכנית - התפתחות אישית ומעורבות חברתית.
התנסות אישית התלמיד בוחר מתוך מאגר נתון של אפשרויות לפעול בקהילה בהיקף של 90 ש' (60 בי + 30 בי"ב) .
בנוסף התנסות קבוצתית בפיתוח מיזם שמטרתו לאפשר לתלמידי לחוות חוויה של אקטיביזם חברתי והשפעה על שינוי חברתי בקהילה בהיקף של 56 לאורך השנים (י- 9 + יא- 21 + יב - 26) . בנוסף התלמיד אמור להגיש עבודת סיכום רפלקטיבית מדי שנה.
תלמידים שבוחרים להצטיין כלומר לפעול מעבר לחובות הרשומות מעלה, יפעלו במשך 3 שנים בהתנסות אישית של 180 ש' + 90 שעות הכשרה.
ביקורת.
לצד השבחים הרבים שלהם זכה המיזם בעקבות הגדלת מעורבות בני הנוער בקהילה הסובבת אותם, נשמעו גם ביקורות רבות ובהן הטענה שהעובדה שמשרד החינוך אינו מאפשר בחירה חופשית האם להשתתף במיזם או לא למעשה גורמת למשתתפים במיזם להירתע מהשתתפות בו ובכך משיגה תוצאה הפוכה מן המטרה והתלמידים מפתחים אדישות לסובב אותם. נכון למועד כתיבת שורות אלה, במהלך 3 השנים הראשונות התבצע מחקר מלווה של ראמ"ה, שזיהה השגים בהשפעת התכנית בצד חסמים שהמערכת לא הצליחה להפנים את השינוי בנושא.
נטען כי כפייה על התלמידים לעזור לזולת כתנאי לקבלת תעודת בגרות, גורמת לאנטגוניזם בקרב תלמידים המוכרחים בניגוד לרצונם להשתתף בפרויקט, ובכך למעשה הפרויקט משיג את המטרה ההפוכה שלו, וגורם לחלק מן התלמידים לפתח עוינות בהקשר של תרומה והתנדבות אמיתית למען הקהילה.
מחקר שערך משרד החינוך בשנת 2017 העלה כי כמחצית מהתלמידים היו שבעי רצון מהתוכנית ודיווחו כי ההשתתפות חיזקה את רצונם לתרום לחברה וסייעה להם בפיתוח יזמות ועבודת צוות. לעומתם, כשליש מהתלמידים בבתי ספר דוברי עברית וכרבע מהתלמידים הערבים דיווחו שהתוכנית היא "עומס שהיו רוצים להסיר מעליהם". נמצא כי מורים רבים אינם יוזמים שיעורים בהם מדברים התלמידים על הפעילות שביצעו. העדר התייחסות מילולית וכתובה לפעילות שבוצעה (אינטרוספקציה, או: רפלקציה) מקטין את התרומה של הפעילות לתלמיד. החוקרים קבעו כי "המרכיב העוסק בעיבוד ההתנסות ובביצוע הרפלקציה ממשיך להיות עקב אכילס של התוכנית. בתי הספר מתקשים בביצוע מטלה זו מכיוון שהיא מסתמכת על רצונם הטוב של המחנכים וגם בשל הקושי הנובע מהיעדר הכשרה וידע לביצוע המשימה" מקור הכשל לפי המחקר הוא העדר תגמול נאות למחנכים עבור הפעילות הנוספת שדורש הפרויקט והעדר נחישות מצד הנהלות בתי הספר.
מורן אטיאס
מורן אטיאס (נולדה ב-9 באפריל 1981) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית.
ביוגרפיה.
אטיאס נולדה בחיפה, ליעל, מנהלת משרד עורכי דין, ולמרדכי, יבואן רהיטים. לאטיאס אח בוגר ממנה, מיכאל, ואחות צעירה, השחקנית שני אטיאס. למדה בבית הספר היסודי אילנות ובתיכון חוגים.
אטיאס לא שירתה בצה"ל עקב דלקת קרום המוח.
קריירה.
דוגמנות.
את הקריירה שלה כדוגמנית החלה אטיאס בגיל 15 כשנחשפה בתוכנית הנוער "אנטנה" ב-HOT. בגיל 18 נסעה לגרמניה, והחלה שם בקריירת דוגמנות, שהחלה לשגשג כאשר מעצב האופנה האיטלקי רוברטו קוואלי לקח אותה תחת חסותו. אטיאס עברה להתגורר באיטליה בגיל 19, ושם זכתה לפריצה הגדולה: היא השתתפה במספר תצוגות אופנה, דיגמנה לבית האופנה דולצ'ה וגבאנה, הנחתה תוכניות טלוויזיה והופיעה על שערי מגזינים נחשבים: Vanidades, Natural, Max, Jack, ועוד.
בשנת 2004 שבה לארץ כדי לדגמן עבור רשת האופנה "רנואר" כפרזנטורית, במקום הדוגמנית קים איגלינסקי. בישראל נבחרה אטיאס לדוגמנית הבית של המותג נעלי גלי.
בנובמבר 2011 דורגה מורן אטיאס במקום הרביעי ברשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל של המגזין "פורבס", עם הכנסה מוערכת של כ-700,000 ש"ח.
קולנוע וטלוויזיה.
ב-2005 הנחתה אטיאס את תחרות קדם-אירוויזיון 2005 לצד דידי הררי, והנחתה את שעשועון ההימורים "דיל או לא דיל" בערוץ 10. שיחקה בסרט הקולנוע של מנחם גולן "ימים של אהבה" לצד מאיה בוסקילה, יוסף שילוח, נירו לוי ועמוס לביא. ב-2006 התארחה בפרק של תוכנית הריאליטי "הדוגמניות". אטיאס הופיעה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע הישראלי "רחמים" בכיכובו של שלום אסייג.
אטיאס השתתפה במספר סרטי קולנוע בינלאומיים. ב-2007 שיחקה בסרט האימה "אם הדמעות" של הבמאי דאריו ארג'נטו. על תפקידה בסרט האיטלקי הקצר "גז" הייתה מועמדת לפרס איטלקי, Festival Sguardo al Femminile ("מבט נשי"). השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "פעם בחיים" של yes.
בינואר 2008 מונתה אטיאס לדירקטורית בחברה הציבורית עטיה גרופ. באותה שנה הופיעה בתוכנית אירוח ושעשועונים שזכתה לפופולריות רבה באיטליה. באותה השנה, החלה לשחק בסדרה האמריקאית "התרסקות" בדמותה של אינס, ובעונה השנייה קיבלה את התפקיד הנשי הראשי בסדרה.
בנוסף, ב-2009 גילמה את המפקדת ורה בלובה במשחק ההרחבה "Uprising" למשחק המחשב "".
בשנת 2010 שיחקה בסרט "שלושת הימים הבאים" , לצד ראסל קרואו ואליזבת' בנקס.
בשנת 2011 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה, "צווארון לבן", בתפקיד כריסטי, חברתה של הסוכנת דיאנה בריגן, ובעונה השלישית של הסדרה הישראלית "החברים של נאור", בתפקיד הבת של דלאל.
בשנת 2012 שיחקה את דמותה של מיקה בסדרת הדרמה "אלנבי", לצידם של אביב אלוש ורומי אבולעפיה. באותה שנה הנחתה אטיאס את טקס בחירת מלכת היופי ושיחקה בסרט הדרמה העצמאי "עיניים מטורפות" לצד ג'ייק ביוסי וטניה ריימונד.
בשנת 2013 שיחקה את מוניקה בסרטו של פול האגיס, "גוף שלישי".
החל מ-2014 החלה אטיאס לככב בסדרת הדרמה האמריקאית, "הרודן", וגילמה את דמותה של ליילה אל-פאיד, לצד השחקן אדם ריינר.
בשנת 2018 גילמה את רנטה מוראלי בסדרת הטלוויזיה "המתמחה" ברשת FOX. באותה השנה, שימשה כשופטת בעונה השנייה של התוכנית "גוט טאלנט ישראל". באותה שנה היה לה תפקיד קטן בסרט האמריקאי "Speed Kills" בכיכובו של אל פצ'ינו.
בשנת 2019 החלה לככב בסדרת הדרמה של NBC "הכפר", בדמותה של אווה בהאזאדי, פליטה איראנית בארצות הברית בעלת בעיות עם רשות ההגירה.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו של ליאור אשכנזי "זרים מושלמים"; רימייק לסרט האיטלקי עטור הפרסים "זרים מושלמים" משנת 2016.
בשנת 2022 הצטרפה כדמות משנית לעונה השישית והאחרונה של סדרת הדרמה האמריקאית של רשת הטלוויזיה TNT "ממלכת החיות"; המבוססת על הסרט האוסטרלי בעל אותו השם משנת 2010. בסדרה, מגלמת אטיאס את הבלשית לואיז תומפסון, מי שחוקרת את רציחתה של אחת מדמויות המפתח ונחושה להכניס את משפחת קודי לכלא.
חיים אישיים.
ב-2005 מונתה מורן על ידי העיר מילאנו כדוברת הרשמית כנגד השחתות גראפיטי והתעללות בבעלי חיים. בשנת 2015 נבחרה על ידי משרד החוץ להיות הפרזנטורית של הביתן הישראלי באקספו 2015 שהתקיים במילאנו.
ב-2017 התאזרחה גם כאמריקאית. אולם ביוני 2020 חזרה לישראל כתושבת חוזרת.
חנון
חְנון (ביטויים נרדפים: גיק, חננה, חנאג', לפלף ובעבר גם: יורם, שרגא או זיגי) הוא שם תואר סטריאוטיפי, המתייחס בדרך כלל לבני אדם הניחנים באינטליגנציה גבוהה מהממוצע, ושתחומי העניין שלהם (לרוב מחשבים, מדעים, מתמטיקה, מדע בדיוני, פנטזיה, גאדג'טים ועוד) אינם מנת חלקם של רוב בני החברה הסובבת אותם.
החנון הטיפוסי נתפס כבעל מבנה גוף לא אתלטי ומראה חיצוני בלתי מושך. לרוב הוא סובל מבעיות רפואיות כגון קוצר ראייה או רוחק ראייה, אקנה, הפרעות עיכול, הפרעות דיבור, הפרעות נשימה והפרעות יציבה. החנון לרוב נכשל ביחסי אנוש (לרבות בקשרים רומנטיים), והוא ניחן בתכונות כמו ביישנות, פחדנות, שלומיאליות, פדנטיות וחולשה פיזית - המבדילים אותו מהחברה. במובן זה, "חנון" הוא כינוי גנאי לכל דבר ועניין. עם זאת, חנונים רבים מתגאים בהיותם כאלה, כאות לכישרון הטבוע בהם לכאורה, חרף בדידותם. בנוסף, אדם המסרב לבצע מעשה שיש בו סיכון, כגון ביצוע עבירה על החוק או השתתפות בספורט אתגרי, אף הוא עשוי להיות מתויג כחנון, כאמצעי של לחץ חברתי. החנון עלול ליפול קורבן למעשי בריונות, אך מנגד להתגאות בעליונותו המוסרית על החברה הסובבת אותו.
אף שהמונח מתייחס בדרך כלל לגברים ולילדים, המקבילה הנשית (חנונית או חננה) קיימת אף היא בסלנג העברי. כמו מקביליהן הזכרים, חנוניות נוטות לשקוד ולהצטיין בלימודיהן, לסבול מבדידות חברתית יחסית, וכן לקיים אורח חיים שמרני יותר. ישנן נשים העוסקות במקצועות "גבריים" באופן מסורתי, בתחומים כגון מדע, טכנולוגיה ומתמטיקה, המגדירות עצמן "חנוניות" כאות להישגן המרשים, או כדרך לציין את בדידותן החברתית. החנונית נחשבת לפחות "נשית" ומזכירה בכך את החנון הנחשב לפחות "גברי".