לאחר מותו של אדגר עלה לשלטון אדוארד המרטיר שנרצח בידי תומכי אמו, המלכה אלפרידה, שהיו מעוניינים שהכתר יעבור לאחיו, אתלרד השני. הוא אכן עלה לשלטון בשנת 978. אלא שבשנת 1013 פלש סוון השני, בנו של המלך הדני, אל אנגליה. ניסיונות לשחד את סוון שיימנע מלתקוף באמצעות מתן דנגלנד (שוחד שניתן לדנים כדי שיימנעו מלתקוף) - לא עלו יפה, והוא לקח את השלטון בשנת 1013. עם עלייתו לשלטון של קנוט, בנו של סוון, בשנת 1016, חוסלו משפחות אנגליות רבות. בנו של אתלרד, אדוארד המאמין, שרד וחי בגלות בנורמנדי, וחזר לתבוע את הכתר בשנת 1042. אדווארד היה ערירי, והצלחתו לתפוס את הכס עוררה דאגה. אנגליה נשלטה על ידי משפחת גודווין, שניצלה את מסע ההרג של הדנים כדי לרכוש הון עצום. כאשר אדווארד מת בשנת 1066, הרולד גודווינסון טען לכתר והביס את יריבו, תובע הכתר הנורווגי האראלד השלישי בקרב גשר סטמפורד.
שיא ימי הביניים (1066–1272).
בשנת 1066, ויליאם, דוכס נורמנדי, ניצל את משבר הירושה האנגלי כדי לפלוש (הכיבוש הנורמני של אנגליה). יחד עם צבא נורמני ושכירי חרב הובס הרולד בקרב הייסטינגס, ודרום אנגליה נכבשה במהירות. ויליאם השתמש ברשת של טירות כדי לשלוט במרכזים גדולים של כוח, והעניק שטחי ארץ גדולים לנאמניו תחת האליטה האנגלו-סכסונית ששלטה באותם אזורים. מרידות גדולות התקוממו ודוכאו על ידי ויליאם. בהמשך שלטונו התרחב לצפון-מזרח אנגליה. מספר לורדים אנגלים ניצלו את אנגליה כנקודת זינוק להתקפות בדרום ומזרח ויילס. עם מותו של ויליאם בשנת 1087, אנגליה היוותה את החלק הגדול ביותר באימפריה האנגלו-נורמנית ונשלטה על ידי רשת של אצילים בעלי אדמות ברחבי אנגליה, נורמנדי וויילס. עושרה ההולך וגדל של אנגליה אפשר למלכים הנורמנים להשליט את שלטונם ברחבי הארץ, ובכללם מבצעים לאורך גבולות נורמנדי.
עם זאת, השלטון הנורמני, לא היה יציב עקב מאבקי ירושה על כס המלוכה שהובילו למאבקים אלימים בין התובעים לכתר יחד עם האצילים התומכים בהם. ויליאם השני ירש את הכס אך נאלץ להתמודד עם מרידות בניסיון להחליף אותו עם אחיו הבכור, רוברט, או בן דודו, סטיבן מאומייל. בשנת 1100 מת ויליאם השני במהלך צייד. אף על פי שרוברט, יריבו, טען לכתר, היה זה הנרי הראשון שתפס את השלטון. בעקבות המאורעות הללו פרצה מלחמה שהסתיימה בתבוסתו של רוברט בקרב טינצ'בריי, שבעקבותיו קיבל מאסר עולם. בנו של רוברט, ויליאם קליטו ניסה פעמיים לממש את זכותו לרשת את דוכסות נורמנדיה, אך ללא הצלחה. הוא מת בשנת 1128 ללא יורש. בעקבות מותו של ויליאם אדלין, בנו החוקי היחיד של הנרי על סיפון הספינה הלבנה בשנת 1120, החל משבר ירושה חדש. הקיסרית מתילדה קיבלה את הכס לאור העובדה שהיא נותרה היורשת החוקית היחידה, אך סטיבן, אחיינו של הנרי, תבע את הכס לעצמו. בעקבות מאבק זה פרצו מלחמות אזרחים ברחבי אנגליה ונורמנדי, מלחמות שהובילו לתקופה ארוכה של אי יציבות שכונתה מאוחר יותר בשם "האנרכיה". בסופו של דבר חתם הנרי השני על הסכם שלום בוולינגפורד (אמנת וולינגפורד), ועלה לשלטון בשנת 1154.
הנרי ה-2 היה הראשון ממלכי בית אנגווין, שכונה כך כיון שהיה הרוזן של אנז'ו שבצפון צרפת. הוא נישא לאלינור, דוכסית אקוויטניה וכך השתלט גם על אקיטן הגדולה. אנגליה הפכה לחלק מרכזי ממקבץ של שטחים רבים במערב אירופה שכונה בהמשך "האימפריה האנגווינית". הוא ערך ניסיונות לקבל שליטה על אירלנד שבסופו של דבר הייתה תחת שלטונו, וקידם התיישבות אנגלו-נורמנית במדינה. הנרי חיזק את גבולות אנגליה עם ויילס וסקוטלנד, כשעושרה של המדינה משמש אותו לממן מלחמה ארוכה עם יריביו בצרפת. שוב פרצו סכסוכים על הסדרי ירושה, ומספר מרידות פרצו בראשותם של כמה מילדיו שרצו להשיג שליטה ואדמות, לעיתים תוך גיבוי של נסיכים מצרפת, סקוטלנד ווולש. בסופו של דבר, ב-1189, בנו ריצ'רד לב הארי הוכתר כמלך אנגליה.
ריצ'רד התמקד במהלך שלטונו בהגנה על השטחים בשליטתו בצרפת כמו גם במסע הצלב השלישי; אחיו, ג'ון, ירש את הכס בשנת 1199. הוא איבד את נורמנדי ורוב אקיטן לאחר מספר שנים של מלחמה עם צרפת. ג'ון נלחם בעוצמה רבה והשקיע משאבים רבים כדי להשתלט מחדש על שטחים אלו. בעקבות איומם של ברוני אנגליה לצאת במרד גלוי נגדו אם לא יגדיל את זכויותיהם וסמכויותיהם, חתם ג'ון על המגנה כרטה. לאור סירובו לקיים את ההסכם עליו חתם, פרצה מלחמת הברונים הראשונה. בעקבות מותו של ג'ון בשנת 1216 במהלך המלחמה, הוכתר על ידי הברונים הנרי השלישי, יורש העצר בן ה-9, כמלכה של אנגליה. אי-היציבות השלטונית הובילה לפרוץ מלחמת הברונים השנייה בשנת 1264 שהסתיימה עם תפיסתו של המלך על ידי סימון דה מונפורט. אדוארד, בנו של הנרי, נלחם במורדים בין השנים 1265–1267, ניצח אותם, ועזר לאביו לשקם את שלטונו.
שלהי ימי הביניים (1272–1485).
עם עלייתו של אדוארד הראשון לשלטון הוא חידש את מעמד המלוכה, שיקם והרחיב טירות מפתח שהיו במצב הטעון שיפור. התקוממויות של נסיכי צפון ויילס הובילו את אדוארד לגיוס צבא ענק ודיכוי המרידות, שבסופן הושם קץ לעצמאות הוולשית והנסיכות הוולשית הוכפפה לכתר האנגלי. אדוארד עודד התיישבות אנגלית באזור והקים בו סדרה של טירות מבוצרות. בהמשך תקופת כהונתו הוא נלחם מול פלנדריה ואקיטן. לאחר הניצחון בוויילס, נפנה אדוארד להשיג הישגים טריטוריאליים בסקוטלנד, אך לא הצליח להשיג ניצחון אסטרטגי, והעלויות של מלחמתו עם סקוטלנד גרמו למתחים שכמעט הובילו למלחמת אזרחים. אדוארד השני ירש את המלחמה עם סקוטלנד ונאלץ להתמודד עם אופוזיציה גדלה והולכת לשלטונו כתוצאה משלטונו הכושל. מלחמת דספנסר בשנים 22–1321 הובילה לחוסר יציבות באנגליה. בסופו של מאבק של אשתו איזבלה ורוג'ר מורטימר נגד אדוארד הודח האחרון. כמה חודשים לאחר הדחתו הוא מת, ויש האומרים שנרצח על ידי אשתו. לאחר תקופה בה שימש מורטימר כעוצר, דרש אדוארד השלישי בן ה-17 את הכס, ועלה לשלטון בשנת 1330.
כמו סבו, פעל אדוארד ה-3 במהלך שלטונו לחזק את כוחו. בשנות הארבעים של המאה ה-13 הגיע המוות השחור אל אנגליה. האבדות במגפה והשלכותיה השפיעו באופן משמעותי על אירועים באנגליה בשנים הבאות. במהלך שנות שלטונו המוקדמות התמודד אדוארד הן מול הסקוטים, והן מול המלוכה הצרפתית. תביעת הכתר הצרפתי על ידי אדוארד הובילה למלחמת מאה השנים, סכסוך שנמשך למעשה 116 שנים וכלל שורה של מאבקים צבאיים. למרות האתגר במימון המלחמה, הצלחותיו הצבאיות של אדוארד הביאו זרם של רכוש שנבזז בקרבות לחלקים גדולים באנגליה, מה שאפשר עבודות בניה נרחבות על ידי המלך. רבים מהאליטה של אנגליה, ביניהם הנסיך השחור בנו של אדוארד, היו מעורבים במערכות בצרפת ובניהול הטריטוריות החדשות באירופה.
נכדו של אדוארד, ריצ'רד השני, קיבל את הכס בשנת 1377, בגיל 10 בלבד. במהלך שלטונו נאלץ להתמודד עם בעיות פוליטיות וכלכליות, שרבות מהן נוצרו כתוצאה מהמוות השחור, ביניהם מרד האיכרים שפרץ בדרום אנגליה בשנת 1381. במהלך השנים שלאחר מכן, ניסו ריצ'רד וקבוצה של אצילים להשיג כוח ושליטה בנוגע למדיניותיה של אנגליה כלפי צרפת. בסופו של דבר, הודח ריצ'רד על ידי הנרי הרביעי ובתמיכת הפרלמנט בשנת 1399. הוא נכלא על ידי זה האחרון וככל הנראה מת מרעב באותה שנה. במהלך שלטונו של הנרי הרביעי הוא הגדיל את כוחו דרך מועצה מלכותית והפרלמנט, וניסה לאכוף קונפורמיות דתית ופוליטיות. בנו, הנרי החמישי, חידש את המלחמה מול צרפת והיה קרוב להישגים אסטרטגיים זמן קצר לפני מותו בשנת 1422. הנרי הששי הוכתר למלך בגיל של תשעה חודשים בלבד. בתקופתו המערכת הפוליטית האנגלית והסכסוך המתמשך עם צרפת החלו להיפתר.
רצף של מלחמות אזרחים עקובות מדם שמאוחר יותר כונו בשם מלחמות השושנים פרצו בשנת 1455, שדורבנו על ידי משבר כלכלי ושלטון חלש. אדוארד הרביעי, הראשון במלכי בית יורק ודמות מפתח בבית במאבק בין בית יורק לבין בית לנקסטר, והדיח את הנרי מהשלטון בשנת 1461. בשנת 1469 הצליחו אנשי לנקסטר להתלכד ולהשיב מלחמה, הנרי שוחרר מכלאו במצודת לונדון, ושלט לתקופה קצרה. אלא שבשנת 1471 אדוארד, בסיוע אחיו ג'ורג' פלנטג'נט, מגובה באצילים צרפתים בעלי השפעה הצליחו להשיג את הכס האנגלי חזרה. עם הניצחון היו רוב יריביו של אדוארד מתים. לאחר מותו, עבר השלטון לריצ'רד גלוסטר, ששלט תחילה מטעם אדוארד החמישי אך בסופו של דבר השתלט על כס המלוכה כריצ'רד השלישי. הנרי השביעי עלה לאנגליה עם צבא של תומכים, ביניהם גם חיילים צרפתים וסקוטיים, והביס את ריצ'רד בקרב בוסוורת' בשנת 1485, שסיים את תקופת מלחמת השושנים, אם כי מרידות קטנות נגד שושלת טיודור המשיכו להתרחש במשך כמה שנים לאחר מכן.
ממשלה וחברה.
ממשל ומבנים חברתיים.
ימי הביניים המוקדמים (600–1066).
הממלכות האנגלו-סכסוניות היו חברות היררכיות, המבוססות על קשרי אמונים בין לורדים רבי השפעה וחסידיהם. בראש המבנה החברתי היה המלך, שהוא ומקורביו זכו להגנה וזכויות מיוחדות. מתחת למלך היו האצילים, ה-thegns, שהחזקים מביניהם כונו "אלדורמן" (ealdormen, מהמילה elder man, הכוונה למישהו מבוגר). הקשר בין המלכים והאצילים שלהם היה מבוסס על טקסים וסמלים צבאיים. השכבה הבאה בחברה היו ה-churls. פירוש המילה באנגלית עתיקה היא "אדם", והכוונה היא ל"איכר שאינו מתרפס". שכבה זו היא השכבה הנמוכה ביותר בחברה של אנשים חופשיים. מעמד זה לעיתים קרובות החזיק בקרקע משלו או שלט בעסקים בערים. Geburs, איכרים שעבדו בקרקעות שהיו שייכות לאצילים היו שכבת המעמד הבאה. המעמד הנמוך ביותר היו העבדים, שהיו בעלי זכויות מינימליות.