הבנקאות המרכזית ברוסיה החלה עוד בתקופת יקטרינה הגדולה שביקשה להקים בנק ממלכתי להנפקת שטרות כסף והקימה בשנת 1769 עד בנק ההמחאות הממלכתי. בשנת 1818 הבנק הפך לבנק הממלכתי למסחר והיה לאחד הבנקים הגדולים באימפריה הרוסית. בשנת 1860 הוקם הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית שהיה לבנק העיקרי ופעל כרגולטור ראשי בתחום הבנקאות עד מהפכת אוקטובר בשנת 1917 עת פורק.
בשנת 1917 הוקם הבנק העממי של רוסיה הסובייטית שהתקיים זמן קצר עד להקמת ברית המועצות. בשנת 1922 הוקם גוסבנק - הבנק הממלכתי של ברית המועצות שהתקיים עד שנת 1991 עת פורק והוחלף על ידי הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית (בנק רוסיה) נוסד ב-13 ביולי 1990. ב-2 בדצמבר 1990 הסובייט העליון של רוסיה אישר את חוק הבנק המרכזי (בנק רוסיה), לפיו הבנק המרכזי של רוסיה היה לישות העיקרית ברוסיה העוסקת בהסדרת מטבעות ורגולציה של המט"ח במדינה. ביוני 1991 החוק אושר סופית.
הבנק המרכזי של רוסיה ירש סופית את הבנק הממלכתי של ברית המועצות ב-1 בינואר 1992 כשהועברה לו סמכות השליטה המלאה בניהול הכלכלי של מתקנים לוגיסטיים ומשאבים כלכליים אחרים של רוסיה. ב-20 בדצמבר 1991 הבנק הממלכתי של ברית המועצות התפרק על כל נכסיו, ואלה הועברו לבנק המרכזי של רוסיה (בנק רוסיה). תחת הנהגתו של הבנק המרכזי של רוסיה נעשה מסחור של בנקים מתמחים ונפתחו סניפים של בנקים מסחריים רבים. הבנק המרכזי החל מיד עם הקמתו לפרסם את שיעורי הרובל אל מול המטבעות הזרים והחל לרכוש ולמכור מטבעות חוץ והוקמה רשת של מרכזי עיבוד ומחשוב של כל המידע הכספי. בדצמבר 1992 הבנק זכה לתקציב פדרלי מוסדר.
תפקידי הבנק הוגדרו על פי החוקה (סעיף 75) וחוק "אודות הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית (בנק ברוסיה)" (סעיף 22), הבנק מבצע באופן עצמאי פעילות כלכלית עבור הגופים הפדרליים במדינה. על מנת לשמור על היציבות של המערכת הבנקאית, הבנק המרכזי של רוסיה הקים מערכת פיקוח ובדיקה של הבנקים המסחריים, כמו גם מערכת בקרה ושליטה על המטבע. הבנק פעל בשיתוף פעולה עם משרד האוצר ובנק רוסיה על מנת לארגן את שוק ניירות הערך הממשלתיים - האג"ח הממשלתי (GKO).
במטרה להתגבר על המשבר הפיננסי של 1998, הבנק המרכזי של רוסיה נקט במדיניות שיקום של המערכת הבנקאית שנועדו לשפר את הביצועים של הבנקים המסחריים ולהגדיל את הנזילות שלהם. חלק חשוב בהתאוששות הכלכלה הרוסית היה הקמת הסוכנות לשיקום ארגוני אשראי (Агентства по реструктуризации кредитных организаций ,АРКО) והוועדה הבין-גופית המתאמת לשיתוף פעולה ופיתוח מערכת הבנקאות ברוסיה (Межведомственного координационного комитета содействия развитию банковского дела в России ,МКК) שסייעו מאוד לשיקומה המהיר יחסית של כלכלת רוסיה.
בשנת 2003, הבנק המרכזי של רוסיה השיק פרויקט לשיפור הפיקוח על הבנקים ועל דיווח ההכנסות במסגרת תקנים בינלאומיים. בדצמבר 2003, אושר החוק הפדרלי "אודות ביטוח פיקדונות בבנקים של הפדרציה הרוסית" שהגדיר את המסגרת המשפטית, הכספית והארגונית עבור ביטוח הפיקדונות בבנקים רוסיים בודדים, כמו גם יצירת פעילויות לארגון נוהל תשלום פיצויים על הפיקדונות. על מנת לקדם חוק, בינואר 2004, הבנק המרכזי של רוסיה פיתח תקנות, שקבעו את סדר הערכת הקריטריונים בהתאם לקבלה של מערכת ביטוח פיקדונות בבנק. במסגרת החוק הוקמה הסוכנות לביטוח פיקדונות (Агентство по страхованию вкладов) שאיגדה 908 בנקים, שפיקדונותיהם בוטחו על ידי הסוכנות, שהיא תאגיד ממלכתי הכפוף לממשלת רוסיה.
לסמל הבנק נבחר סמל הממשלה הזמנית הרוסית שנעשה בו שימוש ב-1917.
הבטלנים (סרט)
הבטלנים (באיטלקית: I Vitelloni) הוא סרט קולנוע איטלקי, בבימויו של פדריקו פליני, שיצא למסכים ב-1953. בסרט, שהוא דרמה קומית, נעשה שימוש ביסודות אוטוביוגרפיים מובחנים אשר משקפים שינויים חברתיים חשובים באיטליה של שנות החמישים.
סרט זה, אשר היה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1958, היה סרטו הראשון של פליני אשר זכה להצלחה מאז כישלונו המסחרי של סרטו השני השייח הלבן (1952), והיווה פריצת דרך לאלברטו סורדי, אחד הקומיקאים המשמעותיים והפופולריים ביותר של איטליה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
רקע כללי.
העלילה ממוקמת ברימיני, עיירת הולדתו של הבמאי. עלילת הסרט עוקבת אחר חייהם של חמישה צעירים המעבירים את זמנם בעצלתיים בכפרם הקטן שעל שפת הים. פאוסטו (פרנקו פבריצי), מנהיג החבורה, נישא לאהובתו, אך מוצא כי דעתו מוסחת ללא הרף על ידי נשים אחרות. אותה העת לאופולדו (לאופולדו טריאסטה), השואף להיות מחזאי, מוסיף לעבוד על מחזותיו המשמימים, וחולם על העלאתם ביום מן הימים. אלברטו (אלברטו סורדי) עודנו חי בבית אימו, ומתפאר בכך שהוא שומר על כבוד המשפחה בעת שהוא משגיח על אחותו, אולגה (קלוד פארל). במהלך הסרט ניתן הרושם שאך מעט תשומת-לב מופנית אל ריקרדו (ריקרדו פליני) ומורלדו (פרנקו אינטרלנגי), ואולם הלה מתברר לבסוף כדמות המפתח בסרט, ומשמש בגלוי כאלטר-אגו לפליני. בדרכם של חמשת החברים, התקועים, כמדומה, בגיל ההתבגרות, קורות מגוון תקריות בעודם מנסים להוסיף עניין לחייהם הפרובינציליים נטולי הריגוש. לבסוף, אחד מהם משתחרר מן השיתוק-שמרצון אשר קיבלו על עצמם, ומתקדם הלאה עם חייו, מה שמוביל לאחת מסצנות הפרידה הנוגעות ביותר ללב בהיסטוריה הקולנועית. מפני שזכה להצלחה מידית בעת צאתו לאקרנים, זיכה הסרט את פליני במוניטין של במאי עולה ומוכשר.
תקציר העלילה.
בסיומו של הקיץ, מבול פתאומי משבש תחרות יופי בעיירה קטנה על חוף הים האדריאטי. זוכת הטקס, סנדרה רוביני (ליאונורה רופו) מרגישה באי-נוחות ומתעלפת. מהר מאוד עוברת שמועה בקהל שהיא בהריון מאחד פאוסטו מורטי (פרנקו פבריצי), רודף שמלות ילדותי. תחת לחצי אביו, פרנצ'סקו (ג'ין ברוקרד), הוא מסכים לחתונת בזק.
אחרי טקס ממועט משתתפים, הזוג הצעיר עוזב את העיר ויוצא לירח דבש.
מובטלים וחיים על חשבון הוריהם, פאוסטו וחבריו הצעירים מעבירים את זמנם בקפיצה בין בתי קפה ריקים, מועדוני פול ושיטוטים חסרי כיוון על החוף. הם מקיימים מעשי קונדס ילדותיים, ומציקים לעוברים ושבים מבעד לחלונות המכונית המפוארת של הוריהם. כשמכל הדלק נגמר, הם גם חוטפים הצלפה או שתיים.
מורלדו רוביני (פרנקו אינטרלנגהי), אחיה של סנדרה והצעיר בחבורה, צופה באי-נעימות בניסיונות הפיתוי של פאוסטו וביחסו לנשים, בעודו מהרהר על קיומו ועל המשמעות לחייו וחולם על דרכים לברוח לעיר הגדולה. ריקרדו (ריקרדו פליני), הבריטון, שקוע בחלומות מופרחים על שירה ומשחק. אלברטו (אלברטו סורדי), החולמני, נתמך על ידי אימו ואחותו העצמאית אולגה (קלוד פארל). רגיש ונשי, הוא לא מרוצה מהרומן של אחותו עם אדם נשוי. ליאופולדו (ליאופולדו טריאסטה), המחזאי, כותב מחזה ומתדיין עליו עם סרג'יו נטאלי (אכילה מג'רוני), שחקן אקסנטרי שליאופולדו רוצה שישחק במחזה.
אחרי חזרתו מירח הדבש עם סנדרה, פאוסטו נאלץ להתחיל לעבוד בתור עוזר בחנות כתבי עת דתיים של מישל קורטי (קרלו רומאנו), חבר של חמו. פאוסטו חסר התקנה ממשיך בניסיונות פיתוי, גם בנוכחות אשתו.
בנשף המסכות השנתי, פאוסטו נדהם מיופייה הבוגר של ג'וליה קורטי (לידה בארובה), אשתו של מעסיקו. אלברטו, לבוש בדראג ושיכור, חוצה את רחבת הריקודים בריקוד סוריאליסטי לבוש כובע קרנבל בומבסטי עשוי עיסת נייר. בחזרתו הביתה עם הזריחה, אלברטו הרוס מהגילוי שאחותו ברחה סופית עם המאהב האסור שלה.
ניסיונו העלוב של פאוסטו לפתות את ג'וליה מוביל אותו להשפלה על ידי מישל וכמובן לפיטורו. בתור נקמה, גונב פאוסטו פסל מלאך מוזהב מחנותו של מישל ומנסה, בעזרתו של מורלדו, למכור אותו לנזיר. הנזיר מעלה חשד ומסרב. פאוסטו מחליט להעניק את הפסל לאיכר פשוט (סילביו בגוליני) שמעמיד אותו בכניסה לביתו העלוב ומתפעל ממנו.
ערב אחד, ליאופולדו מצטרף לסרג'יו בהליכה על חוף הים. השניים פוצחים בשיחה על המחזה, אך כשהשחקן מציע את עצמו לתפקיד, ליאופולדו בורח באימה.
אחרי שהיא מגלה על הסטוץ של פאוסטו עם שחקנית, סנדרה לוקחת את התינוק ובורחת מהבית. כל החבורה מתגייסת למצוא את אשתו ובנו של פאוסטו. הם מוצאים אותה בבית אביו של פאוסטו, וכשזה מתעצבן הוא מצליף בפאוסטו בחגורתו.
בהחלטה לעזוב סופית את העיירה הפרובנציאלית והמונוטונית, מורלדו עולה על רכבת לרומה, בעודו מדמיין את חבריו הבטלנים מעבירים את חייהם בשינה.
הפקה.
כתיבה.
אחרי שסיים תסריט ראשוני לסרט "לה סטרדה" יחד עם התסריטאי טוליו פינלי, הוא הציע את הרעיון למפיק לואיג'י רוברה (איתו היה תחת חוזה). רוברה התקשה להסכים למימון הסרט משתי סיבות: האחת הייתה שהסרט לא היה שייך לז'אנר מוגדר, והשנייה הייתה שסרטו הקודם של פליני, “השייח הלבן" היה לכישלון כלכלי וביקורתי. כמחווה חברותית לפליני, רוברה שלח את התסריט ללורנזו פגוררו, מפיק שאהב את "השייח הלבן". פגוררו לא ראה אטרקטיביות כלכלית ב"לה סטרדה", והורה לפליני לכתוב קומדיה.
ביוגרפים חלוקי דעות בנושא מי הגה את הרעיון לסרט "הבטלנים". לפי טוליו קזיץ', זה היה פליני שהגה את הרעיון לאחר דיון ארוך עם אניו פליאנו. לפי הוליס אלפרט, זה היה פינלי בסיעור מוחין יחד עם פליני ופליאנו שחשבו על הרעיון לספר סיפור על תלאות ההתבגרות בעיירה פרובנציאלית. תחת ניהולו של פליני, שלושתם כתבו את התסריט במהירות, תוך היזכרות בילדותם.
מקור שם הסרט.