שוטר דופק בדלת, ריי פותח ומתחזה לדייר. השוטר מברר דיווח בקשר לירי זיקוק. דייוויד מגיח מאחור, מכוון את הרובה אל ספקטור ואומר לשוטר שאלה פורצים שרוצים להרוג את אשתו ואותו, אך השוטר לא מאמין לו. בתוך המולת הצעקות, ריי יורה והורג את השוטר. אחר כך הוא תופס את דייוויד ומאיים להורגו, אך ספקטור הורג את ריי. מיד אחר כך נכנסת טריש המבקשת לדבר עם איימי אחרי שבן הזוג שלה נפרד ממנה. היא רואה את מראות הזוועה, וספקטור הורג אותה. אחר כך הוא דוחק בדייוויד לסיים את העבודה בטרם תגיע המשטרה לחפש את השוטר המת. הוא דורש מדייוויד את המפתח הביומטרי, אך זה מסרב. ספקטור שובר את אצבעותיו ומשתמש בטביעת האצבע של דייוויד לפתוח את החדר הנסתר, אך החדר ריק. איימי מופיעה מאחור עם הרובה, יורה בספקטור והם נועלים אותו בחדר. דייוויד, איימי ומילארד פונים לברוח מהכניסה הראשית, אך ספקטור הצמיד לדלת מטען נפץ, והם לא יודעים איך לנטרל את המטען. כמו כן, מתג דלתות הביטחון שבור. הם מחליטים לברוח דרך המנהרה. בינתיים, ספקטור, שלבש אפוד מגן, מתאושש, מוציא מכיסו מטען נפץ נוסף, מפוצץ את קיר החדר, ויוצא אליהם. מילארד מנסה לברוח, אך נורה.
לפני שספקטור מספיק לירות בבני הזוג, ניידות משטרה מגיעות לבית. ספקטור מורה לדייוויד להתחבא ומזהיר שאם המשטרה תמצא את דייוויד בטרם ספקטור יברח, איימי תמות. ספקטור יוצא כשאיימי צמודה אליו ואקדח מוסתר בשרוולו, ומספר לבלש המשטרה שהוא אביה של איימי, והם ניצלו כרגע משני פורצים שבאו כנראה לחפש סמים. בנוסף, הוא מסביר שאחד הפורצים ברח זה עתה, ונותן תיאור של דייוויד. כאשר פרמדיקים מוציאים את מילארד על אלונקה, פצוע אך חי, ספקטור נראה מוטרד, וחשדו של הבלש מתעורר. בינתיים בתוך הבית, שוטר ניגש אל פתח המנהרה. דייוויד מופיע, משתלט על אקדחו של השוטר ובורח דרך המנהרה כאשר שוטר נוסף רודף אחריו, אך הוא מצליח לצאת לחצר ולנעול את פתח המנהרה. הבלש החושד שספקטור לא דובר אמת, מבקש לשוחח ביחידות עם איימי, וכאשר ספקטור משחרר אותה, היא זועקת לעזרה. הבלש מנסה להרגיע אותה, וספקטור הורג אותו. דייוויד מגיע למקום ובעקבותיו מגיעים השוטרים. כדי להציל את איימי, הוא מכוון את האקדח לעבר השוטרים והם יורים בו. ספקטור גורר את איימי הצידה, מהמם אותה במכת אגרוף ופונה אל האמבולנס לחסל את מילארד. איימי מתאוששת, רצה אחרי ספקטור ונועצת את המספריים בגופו. הוא מסתובב ושולף אקדח, אך שוטרים מגיעים ומחסלים אותו.
הסרט מסתיים עם עלות השחר, כאשר דייוויד על אלונקה באמבולנס, ואיימי לידו. היא מספרת לו שכאשר ספקטור התחזה לאביה, הוא אמר לה שבפעם הבאה היא תבחר בית חדש, ודייוויד מסכים עם הרעיון הזה.
הפקה והפצה.
הסרט צולם בבאטון רוז', לואיזיאנה, בין התאריכים 9 במאי – 2 ביוני 2011, ויצא לקהל הרחב בארצות הברית ב-11 במאי 2012. ברוב המדינות יצא הסרט בעיקר בפורמט DVD ו-Blu-ray.
ביקורות.
דניס הארווי כתב במגזין הבידור "וראייטי" שהבימוי חסר השראה, וביצוע שגרתי ודמויות לא מרגשות הופכים את הסרט, במקרה הטוב, להעברת זמן סבירה. בביקורת באתר "Arrow In The Head" נכתב שהסרט משעמם, למרות הופעה רבת עוצמה של הוורטאס, בריאנה אביגן שמוציאה את המיטב ממה שניתן לה, וכן סצנות חוץ שהוקרנו באופן מבריק במסכי מצלמות אבטחה, בזכות טביעת עין פקחית של הבמאי.
בראיין אורנדורף כתב שהסרט לא מצליח לייצר אמינות ונראה כמו גרסת בי מובי ל"החדר" של דייוויד פינצ'ר, תוך ניסיון ליצור מהומה קלסטרופובית עם אמצעים דלים בכל הנוגע למשחק, בימוי ותסריט. זאת, משום שרודריגס איננו פינצ'ר, פריס ואביגן חסרים את הכריזמה הנחוצה למימוש הדמויות שלהם, והוורטאס הופך את דמות המשנה המאיימת שלו לבריון מעייף.
מראה (עבודת אמנות)
עבודת מראה (באנגלית: Mirror Piece) היא יצירה פלסטית של אמנות עכשווית שנוצרה ב-1965 על ידי מייקל בולדווין, חבר בקולקטיב האמנות הקונספטואלית הבריטית, אמנות ושפה.
תיאור.
עבודת מראה, היא מיצב של מראות במידות שונות. היא מורכבת ממספר מראות בגדלים שונים, המכוסות בזכוכית רגילה או מעוותת ומוצגות על לוחות עץ. מיצב זה מלווה בהוראות הסבר ובעבודות טקסט התלויות בחלל המוזאון ביחד עם המראות.
ניתוח.
יצירת אמנות זו, מהראשונות של הקולקטיב אמנות ושפה, מחליפה
את המשטח הקלאסי של הציור על ידי מראות. עובדה המאפשרת לדון, בין היתר, בנושא הייצוג כמו גם במקומו ותפקידו של הצופה ביצירת האמנות. המראה הוא משטח מלוטש המשקף את קרני האור, ללא דימוי, האמנים אומרים על המחווה הזו:
המראה ממוקמת במקום בו יכול להיות הציור, הצופה רואה את עצמו מתבונן ביצירה והשימוש האחרון של הסלפי, תרם רבות לפופולריות של עבודת המראה.
80 וארבע
80 וארבע היא סדרת דוקו-ריאליטי ששודרה בערוץ כאן 11. הסדרה עלתה לשידור באוקטובר 2019.
רקע.
התוכנית עוקבת אחר גן ילדים ומשתתפיו. הגן הוקם בבית דיור מוגן, שולבו בו עשרה ילדים בני ארבע וצורפו אליהם עשרה זקנים (כפי שמקפידים לכנות אותם בסדרה), המתגוררים בבית הדיור המוגן.
במשך שישה שבועות הגיעו הילדים אל הגן שנפתח. הילדים הלומדים באופן שגרתי בגן ילדים ביישוב קדימה, מלווים בגנן שלהם (גיל שליסר), שהו בגן, למדו ושיחקו ויצרו אינטראקציה עם הזקנים שכולם עברו את גיל השמונים, וחלקם אף עברו את גיל התשעים. הגן רושת במצלמות ומיקרופונים.
הסדרה עוקבת אחר התרומה של נוכחות ילדי הגן לזקנים מבחינה קוגניטיבית, פיזית, ומנטלית ואחר תרומת השהות המשותפת לילדים.
צוות מומחים בתחום החינוך לגיל הרך והגריאטריה עוקב מרחוק אחר הנעשה, וקטעים מדבריהם משולבים בסדרה.
הסדרה מבוססת על פורמט בריטי. היא צולמה בבית הדיור המוגן "בית בכפר" שבביתן אהרן.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
מנדי רייס דייויס
לאסלו באנוצי
לאסלו באנוצי (בהונגרית: Bánóczi László, בודפשט, 23 בנובמבר 1884 – בודפשט, 12 ביוני 1945) היה במאי, מחזאי, סופר, מתרגם ספרותי הונגרי-יהודי.
קריירה.
באנוצי למד משפטים בבודפשט, ואחר כך למד אסתטיקה ופילוסופיה בברלין ובלייפציג. הוא הצטרף לתנועת העבודה ההונגרית בשנת 1904 והנחה את מדיניות התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1904 היה ממקימי אגודת תאליה (אגודת תיאטרון ספרותית), ובהמשך ניהל אותה בין השנים 1904 לבין 1908 וכן שימש בה גם במאי. בין השנים 1908 לבין 1920 עבד בלשכת העבודה הלאומית של הונגריה ובשנים 1918 עד 1921 היה מנהל הפדרציה הלאומית של שטפאניה. הוא הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1921, שם עבד כבמאי. משנת 1924 היה מנהל התיאטרון ההונגרי, ובשנת 1925 עבד גם כבמאי בתיאטרון מרכז העיר שהיה התיאטרון של ארתור בארדוש ההונגרי-יהודי והוא בעל חשיבות בהיסטורית התיאטרון ההונגרי. בארדוש ניהל אותו ללא הפרעה כמעט במשך שלושה עשורים, כמעט עד שהולאם בשנת 1949. בשנת 1951 שונה שמו ל"תיאטרון יוז'ף קטונה" והוא פועל עד היום בבודפשט). בשנת 1924 עבד כמחזאי בכמה תיאטראות. בשנת 1934 נבחר לנשיא ולמנהל העסקים של "תאליה החדשה", ואחר כך בגלל החוקים האנטי-יהודיים המפלים (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) ניהל והוביל בין 1940 לבין 1944 את הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE), שיצרה מקומות עבודה עבור 440 אמנים יהודים נרדפים בתיאטרון גולדמארק בבודפשט.
באנוצי תרגם את "האחים" של גתה (1904) ואת "הטנור" של פרנק ודקינד ((בנימין פרנקלין ודקינד (24 ביולי 1864 - 9 במרץ 1918) היה מחזאי גרמני אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם)). בנוצי פרסם מאמרים בנושא דרמטורגיה, ספרות, מדיניות חברתית, בריאות ציבורית וכלכלה.
גבעת מקלאוד
ג'אני מורנדי
ג'אני מורנדי (באיטלקית: Gianni Morandi; נולד ב-11 בדצמבר 1944) הוא זמר, שחקן ובדרן איטלקי.
ביוגרפיה.
ג'אן לואיג'י מורנדי נולד בכפר קטן בשם מונגידורו באזור אמיליה-רומאניה. אביו רנטו היה פעיל במפלגה הקומוניסטית האיטלקית, וג'אני עזר לו למכור את עיתוני המפלגה. בגיל צעיר עבד מורנדי כמצחצח נעליים, סנדלר ומוכר ממתקים בבית הקולנוע היחיד בכפר. יכולותיו הקוליות הובילו אותו לשיר במספר הופעות קטנות, בהם בפעילות של המפלגה הקומוניסטית.
הופעת הבכורה של מורנדי הייתה ב-1962 ועד מהרה הגיע למקומות גבוהים או זכה בתחרויות זמר פופולריות באיטליה, בהן פסטיבל קנצוניסימה ב-1969. ב-1962 הוחתם על ידי חברת התקליטים RCA Italiana והגיע למעמד של כוכב עם השיר "Fatti mandare dalla mamma".
ב-1970 ייצג מורנדי את איטליה בתחרות הזמר של האירוויזיון עם השיר "Occhi di ragazza". הקריירה שלו החלה לדעוך בשנות השבעים של המאה העשרים, אבל זכתה לפריחה מחודשת בשנות השמונים. ב-1987 זכה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Si può dare di più", אותו שר יחד עם אנריקו רוג'רי ואומברטו טוצי. ב-1995 הגיע למקום השני בתחרות, ובשנת 2000 הגיע למקום השלישי.
מספר העותקים של תקליטים שמכר מורנדי מוערך בחמישים מיליון.
מורנדי כתב מספר ספרים אוטוביוגרפיים. הוא הופיע ב-18 סרטי קולנוע. בטלוויזיה גילם את בעלה של קלוד ז'אד בסדרת הטלוויזיה "Voglia di Volare" משנת 1984. עוד שיחק בסדרות טלוויזיה אחדות, והנחה תוכניות טלוויזיה פופולריות.
ב-1966 התחתן עם השחקנית לאורה אפריקיאן, איתה שיחק במספר סרטים מוזיקליים איטלקיים (Musicarello). בני הזוג התגרשו ב-1979.
ב-2011 נבחר להנחות את פסטיבל סן רמו יחד עם בלן רודריגז ואליזבטה קנאליס. אליהם הצטרפו הקומיקאים לוקה ביזארי ופאולו קסיסאואלו מתוכנית הסאטירה "Le Iene". באוקטובר 2011 נבחר להנחות את פסטיבל סן רמו של 2012.