קולודי פרסם באותו כתב עת סיפורים נוספים, כגון הסדרה "פיפ, הקופיף הוורוד" ("Pip?, o lo scimiottino color di rosa") שהיוותה המשך לעלילות פינוקיו. סדרה זו נקבצה לספר "סיפורים עליזים" ("Storie allegre")", שהודפס ב-1887.
קרלו לורנציני הלך לעולמו ערירי ונטמן בבית הקברות בפירנצה, עיר הולדתו.
לאחר מותו תרמה משפחתו את כתביו לספריה הלאומית המרכזית בפירנצה, שם הם שמורים עד היום.
לאחר מותו הפך ספרו פינוקיו להצלחה אדירה גם מחוץ לאיטליה, תורגם לשפות רבות, הומחז והוסרט.
אלמגור
אַלְמָגוֹר הוא מושב במדרונות רמת כורזים מצפון לכנרת, בתחום המועצה האזורית עמק הירדן, בה הוא מהווה כיישוב הצפוני ביותר. שם היישוב נבחר על מנת לייצג חוסר מורא ופחד (אל = בלי מגור = פחד).
היסטוריה.
המושב עלה על הקרקע בדצמבר 1961 כהיאחזות נח"ל, כחלק מתוכנית לחיזוק ההתיישבות בחבל "כורזים", מול קו הגבול עם סוריה. עם הקמתו צורף למועצה אזורית עמק הירדן. כבר בעת הכשרת הקרקע של היישוב, נפגע טקרטור שעלה על מוקש סורי, ושוב נפגע טקרטור כעבור שלושה חודשים. מול המושב היה ממוקם מוצב סורי בשם "גבעה 62" שהיה מפעיל מדי פעם אש תותחים ומרגמות נגד היאחזות. בתגובה לאש היו מחזירים כוחות צה"ל אש דומה לעבר המוצב התוקף.
ב-19 באוגוסט 1963 שני חברי ההיאחזות בני 19, אבי רייף ואבינועם אבינשטיין, נהרגו מאש של חוליה סורית שהסתננה מעבר לגבול.
ב-16 במרץ 1965 נהרג חבר ההיאחזות שמואל לוי מפגז מתותח ללא רתע שפגע בטרקטור בו נהג טרקטור, בסמוך לגבול ישראל-סוריה.
במרץ 1964 נבחרה קבוצה של 12 חברי היאחזות שישמשו כגרעין לאזרוח הנקודה והפיכתה למושב עובדים. ההיאחזות אוזרחה ב-14 בספטמבר 1965. בפברואר 1966 חובר המושב לרשת החשמל הארצית, אך עדיין לא קיבל שירותי דואר. בנוסף המשיך לסבול מתקריות לאורך הגבול הסורי.
בשנותיו הראשונות סבל המושב ממצוקת קרקעות ראויות לעיבוד. מינהל מקרקעי ישראל הקצה לו קרקע חקלאית נוספת בעמק הירדן, אך הוא נקלע לסכסוך על שטח ההקצאה עם יישובים האחרים בסביבה. בנוסף, הקרן הקיימת הכשירה עבור המושב קרקעות נוספות בסמוך לו.
בתחילת 1968 המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית סיפקה למושב סיוע כספי לקליטת 40 משפחות נוספות ופיתוח חקלאות ליצוא.
בשנות ה-80 נקלע המושב לחובות כספיים. זאת עקב ירידה במחירי הירקות והפירות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור. חלק גדול מהחובות נמקחו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
בתחילת שנות ה-90 החליט המושב והסוכנות היהודית להכפיל את מספר בתי האב במושב, ולאפשר לכל בית אב לקלוט "בן חוזר".
במאי 2004, אושרה הרחבה של המושב ב-43 בתים נוספים, על מגרשים בני חצי דונם.
כלכלה.
רוב המשפחות במושב מעבדות משק חקלאי. בין הגידולים: פרחים, מנגו, ליצ'י ובננות. כמה משפחות מפעילות צימרים. בעבר עסק אחד מחברי המושב בגידול חזירים.
אנדרטאות.
בשנת 1951 (כעשור לפני הקמת ההיאחזות) נערך באזור קרב תל מוטילה. לזכר זה והנופלים בו הוקמה אנדרטה הנמצאת בדרום היישוב ומשקיפה לאזור שפך הירדן, צפון הכנרת והגולן. אנדרטה נוספת, הממוקמת בכניסה המערבית של היישוב, הוקמה על ידי הפסל מרדכי כפרי לזכר בני המושב וחמישה עובדי קק"ל שנפלו מאש סורית.
פוריה עילית
פּוֹרִיָּה עִלִּית הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר טבריה, השייך למועצה אזורית עמק הירדן. היישוב הוקם לראשונה ב־1912.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, ב - 1914 הופסקה ההתיישבות במקום והישוב ננטש. היישוב הוקם מחדש ב־1955 ופוריה עילית הייתה ליישוב מבחינה רשמית בעת היפרדותה מפוריה – נווה עובד בשנת 1991.
היסטוריה.
היישוב הוקם כחווה של מפעל האחוזות בשנת 1912. החווה אוישה בעיקר בפועלים יהודים מפועלי העלייה השנייה שעבדו במקום. בין השנים 1919, מועד בו נעזבה האחוזה, ל־1940, עמד היישוב בשממונו. בשנת 1940 הופנתה למקום קבוצת הנוער העובד "אלומות", כמקום התיישבות ארעי. הקבוצה ישבה עד אז בזכרון יעקב ועסקה ב"כיבוש עבודה עברית", כפי שנקראה באותה עת תקופת העבודה השכירה במושבות. בין 1940 ל־1947 ישבה הקבוצה בפוריה, שיפצה את בתי אבן הבזלת שנותרו מן החווה וקיימה מסכת חיים קיבוצית. שם היישוב היה פוריה-אלומות. ב-1947, קיבלה קבוצת אלומות את אתר התיישבות הקבע בגבעת ביתניה עילית שמול פוריה. עם השנים קיבלה הגבעה את שמה של הקבוצה שהתיישבה עליה "קבוצת אלומות".
לפוריה עלה גרעין התיישבות חדש, והיישוב שב וקיבל את השם 'פוריה'. ב-1949 הקיבוץ פורק. מרבית חבריו עברו לקבוצת אלומות הסמוכה, אחרים התפזרו בכל רחבי הארץ.
מאז ועד 1955, עת בה הגיעה קבוצת פועלים להתיישב במקום.
מעמדו המוניציפלי של היישוב היה בלתי נהיר ורק בשנת 1991 הוא הפך ליישוב עצמאי בשם "פוריה עלית".
רוב התושבים מתפרנסים מעבודות חוץ.
על הר פוריה ממוקמות היום צורות התיישבות שונות כגון: שיכון ד' של טבריה, היישוב נווה עובד, בית החולים פוריה אשר הוקם בראשית שנות החמישים כבית החולים של טבריה ועמק הירדן; פוריה עלית; וכפר העבודה פוריה שהוקם ב-1949 כחלק ממפעל התיישבות ההר של יוסף ויץ.
חינוך.
רוב ילדי פוריה לומדים בבתי הספר של עמק הירדן. אך עם זאת לוקחים חלק בחינוך המשלים המגוון הקיים ביישוב. בפוריה ישנן פעולות אחר הצהריים לכל גילאי בית ספר ( 6 - 18). ישנו גם צהרון לילדי כיתות א' - ו', גן, וקייטנות בחופש הגדול ובשאר חופשי השנה.
ספורט.
בפוריה עילית קיימים שלושה מגרשי ספורט: מגרש קטרגל וכדורסל שסמוך למגרש דשא כדורגל ע"ש אורון שאול, ומגרש קטרגל וכדורסל נוסף.
פוריה - כפר עבודה
פּוֹרִיָּה (כְּפַר עֲבוָֹֹדה) הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר טבריה על רכס פוריה השייך למועצה אזורית עמק הירדן.
היישוב הוקם בשנת 1949 ככפר עבודה של הסוכנות היהודית על ידי עולים מתימן. בשנת 1976 הוא תואר כ"יישוב עלוב, מוזנח, שכוח אל ואדם, של 20 משפחות, המתגוררות במשכנות עוני, צפופים ודחוסים. מאז השתנו התנאים ללא היכר.
מרצ-יחד
פוריה - נווה עובד
פּוֹרִיָּה (נְוֵה עוֹבֵד) הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר טבריה, על רכס פוריה ושייך למועצה אזורית עמק הירדן, היישוב שוכן סמוך לבית החולים פוריה.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מצפון אפריקה מפוני מעברת בית וגן. בעבר רוב תושבי היישוב הועסקו במפעלים האזוריים ובקיבוצי עמק הירדן, וכיום רוב האוכלוסייה מורכבת מבעלי מקצועות חופשיים שעובדים בטבריה ובאזור הגליל התחתון.
בפוריה נווה עובד קיימים מספר גנים מגילאי 3–6 בחינוך ממלכתי, וילדי היישוב לומדים בבתי ספר בעמק בחינוך ממלכתי.
אפיקים
אפיקים הוא קיבוץ בעמק הירדן (בכביש 90 בין אשדות יעקב לבית זרע) המשתייך לתק"ם. שייך למועצה אזורית עמק הירדן. מקור השם נובע מהמיקום שבין שני אפיקי מים שעוברים בסביבתו - נהר הירדן ונחל הירמוך שבסביבה.
היסטוריה.
הקיבוץ נוסד בשנת 1932 על ידי חברי קבוצת כנרת וחברי גרעין חניכי השומר הצעיר מרוסיה ונקרא "קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר" שנודע גם כקיבוץ "נצ"ח" - נוער צופי חלוצי, מרוסיה, כשם התנועה העולמית של השומר הצעיר. הקיבוץ נוסד כקיבוץ היעד של כל חברי השומר הצעיר העולים מברית המועצות ובהמשך גם של חברי השומר הצעיר מלטביה.
הקיבוץ התארגן בקיץ 1924 וחברי הגרעין עבדו באדמות ווזיה שליד ראש פינה, כפועלי בניין בעפולה, בחיפה, ובזכרון יעקב והחזיקו את הקיבוץ בטירה. בקיץ 1927 התרכזו חברי הקיבוץ באזור עמק הירדן. חלקם עבדו עבור חברת החשמל בנהריים, כאשר השאר עבדו בבניית בתי קבוצת כנרת בנקודת הקבע על הגבעה והתגוררו ברפת שבכנרת. החיכוך עם הפועלים האחרים של חברת החשמל הביא לעזיבה רבה, ובעקבות זאת בקשו, ולבסוף השיגו, רשות לפועלי הקיבוץ להתגורר בכנרת ולהמשיך לעבוד בנהריים. בקיץ 1928 מנה הקיבוץ כ-60 חברים. במרץ 1929 כבר היו בקיבוץ כ-90 חברים, הודות לעליית חברים מברית המועצות. עם תום בניית קבוצת כנרת עברו חברי הקיבוץ לחצר כנרת, שהתפנה לאור מעבר חברי קבוצת כנרת לבתי הקבע שנבנו עבורם. בתקופה בכנרת החלו החברים בהנחת היסודות לנקודת הקבע בהקמת משתלה וסידור בסיס ללול.
בשנת 1932 עבר הקיבוץ למקומו הנוכחי. בהתחלה נקרא "הנקודה" או "טוצ'קה" (נקודה ברוסית), עד שיעקב פלמוני הציע לחבר הקבוצה ישראל חופש את השם "אפיקים", כי הקיבוץ ישב בין אפיקי הירדן והירמוך, והשם התקבל באספת הקיבוץ. באותה שנה הגיעה קבוצת חלוצות מלטביה כנציגות למכבייה הראשונה בתל אביב ומשם הגיעו לקיבוץ ורובן נישאו לחברי הקיבוץ. במרוצת הזמן קלט הקיבוץ גרעינים נוספים, רובם עולים מאירופה ומקצתם ילידי ישראל.
הקיבוץ היה שותף במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייסו 37 מחברי אפיקים ליחידות העבריות.
בזמן מלחמת העצמאות שימש הקיבוץ לבסיס של הפלמ"ח, ולאחר הקמת מדינת ישראל שימש כבסיס נח"ל. בקיבוץ קיים אולם הספורט "בית איתמר" שנקרא על שמו של , בן הקיבוץ שנהרג בתאונת צניחה זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות. דמותו של גולני מונצחת בציור פרסקו שצייר הצייר היהודי-אמריקני שלדון שונברג באולם הספורט בשנת 1953.
הקיבוץ השתייך בעבר לקיבוץ המאוחד. עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, לא התפלג כרבים מהקיבוצים, עזב את הקיבוץ המאוחד והצטרף כולו לקבוצת המיעוט בקיבוץ המאוחד, אשר הקימה את איחוד הקיבוצים המזוהה עם מפא"י (לאחר מכן: איחוד הקבוצות והקיבוצים) וחבר הקיבוץ יוסף יזרעאלי נעשה המזכיר הראשון של התנועה החדשה.