לפי נתוני המשרד לביטחון פנים, בשנת 2011 היו ערבים מעורבים ב־67% מהרציחות בישראל, 70% מניסיונות הרצח, 38% מן התקיפות החמורות, 36% ממעשי השוד ו־52% מההצתות.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בנוגע לעבירות תנועה בשנת 2009, שיעור הנהגים הגברים הערבים המורשעים בשנה גדול בכחמישים אחוזים משיעור הנהגים היהודים המורשעים, אך אצל הנהגות שיעור ההרשעות של ערביות ויהודיות זהה.
ב-2021 פורסם כי כ-50% מעבירות הסחיטה בישראל מבוצעות על-ידי ערבים. שנת 2021 התאפיינה בגל אלימות ובסיומה נרשם שיא של 126 נרצחים בחברה.
סיבות לרמת הפשיעה הגבוהה.
על פי הדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, לרמת הפשיעה הגבוהה כמה גורמים עיקריים:
משטרת ישראל וערביי ישראל.
אחוז השוטרים הערבים נמוך בהרבה מאחוזם באוכלוסייה. כך, למשל, כ־1.8% מהשוטרים הם ערבים מוסלמים. על פי דוח שהוגש לוועדת הפנים "אחת הדרכים שננקטות כדי להגביר את אכיפת החוק בקרב הערבים בישראל היא צירוף יותר אזרחים ערבים לשורות המשטרה. צעד זה עשוי להגדיל את אמון האוכלוסייה במערכת אכיפת החוק מצד אחד, ולשפר את יכולת המשטרה לטפל באירועי פשיעה באוכלוסייה הערבית עקב ההיכרות של השוטרים הערבים עם השפה והמנטליות של האזרחים הערבים." המשטרה נוקטת מספר צעדים להגדיל את אחוז השוטרים הערבים, ומקיימת קורסי הכנה לגיוס למשטרה.
בין משטרת ישראל לחברה הערבים קיים מתח הנובע הן מהמתח הלאומי והדתי בין יהודים לערבים והן מתחושת הזנחה שגברה ככל שהמשטרה הדירה את רגליה מהכפרים והעיירות. בעשור השני של המאה ה־21, מדינת ישראל השקיעה משאבים רבים להגברת האכיפה והנוכחות במגזר הערבי, ובכלל זה פתיחת תחנות משטרה ביישובים הערביים ובמזרח ירושלים. מנגד יש גורמים במגזר הערבי המגיבים בהתנגדות ובעוינות למגמה, ולעיתים ועדות התכנון המקומיות מסרבות להקצות שטח להקמת תחנות משטרה ביישובים ערביים.
ב־2016 מונה לראשונה קצין משטרה בדרגת ניצב מהמגזר הערבי, ג'מאל חכרוש. חכרוש מיועד לעמוד בראש מנהלת חדשה לשיפור והנגשת שירותי המשטרה ביישובים הערביים.
יישובים בלתי מוכרים ובנייה בלתי-חוקית.
מספר רב של יישובים ערביים אינם מוכרים, ובפרט בנגב. ליישובים כאלה אין תוכנית מתאר מקומית, ובהיעדרה לא תיתכן בהם בנייה חוקית. ב־2007 החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדה בראשות אליעזר גולדברג – שופט בית המשפט העליון בדימוס ומבקר המדינה לשעבר – להמלצה על מדיניות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב.
לפי נתונים שהוצגו בדו"ח הוועדה בראשות גולדברג משנת 2008, עומד מספר המבנים הבלתי חוקיים בכפרים הלא מוכרים על 50,000. מספר המבנים הנבנים מדי שנה בכפרים הלא-מוכרים נע בין 1,500 ל־2000. הוועדה המליצה להכיר ביישובים לא מוכרים בהם מתגוררים כ־65,000 תושבים.
אפליה.
אחוז הערבים במגזר הציבורי, שעמד על 5% בלבד בשנת 2009, עלה במהלך השנים אחרונות, אך הוא עדיין נמוך משיעורם באוכלוסייה הכללית ועומד על כ־10% בשנת 2016. נכון לשנת 2009, בין 515 חתני פרס ישראל היו רק ארבעה לא יהודים שמתוכם דרוזי אחד, נוצרי אחד ממוצא אירופי ושני ערבים נוצרים. בהזדמנויות שונות היו פרשיות חמורות של קיפוח המגזר הערבי בתקציבי חינוך. לדברי אחמד סעדי יש גם מדיניות ממשלתית של אפליה בנוגע להקצאת הקרקעות. בתוכניות המתאר, השטח המוקצה לנפש ביישובים יהודים גדול פי שמונה מהשטח המוקצה לנפש ביישובים ערבים.
שופט בית המשפט העליון תיאודור אור ציין בדו"ח ועדת החקירה הממלכתית לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000 כי:
דו"ח ועדת אור ציין גם כי:
בתחום החקלאות.
בשנת 2010, בעקבות עתירה לבג"ץ, הורתה הממשלה למועצת הלול לאשר בפעם הראשונה מכסות ייצור ביצים במגזר הערבי. המכסות שאושרו מהוות 0.3% בלבד מסך ייצור הביצים בישראל. נכון לשנת 2011 עדיין לא הוענקו מכסות ייצור חלב לחקלאים מן המגזר הערבי.
בתחבורה הציבורית.
ערביי ישראל סובלים מאפליה גם בתחום התחבורה הציבורית. בשנת 2011 פרסם משרד התחבורה כי שיעור הנסיעות במגזר הלא-יהודי הוא כמחצית האחוז בלבד מסך הנסיעות באוטובוסים. שר התחבורה ישראל כץ אמר שהפער הוא תוצאה של הזנחה רבת-שנים ושמשרדו מקצה מאות מיליוני שקלים לתיקונה. סקר ב־11 יישובים ערבים בגליל ובמשולש העלה כי: "התחבורה הציבורית מוגבלת ברובה לאוטובוסים העוזבים את הכפר השכם בבוקר וחוזרים עם סיום יום העבודה. אוטובוסים אלה עוברים לרוב בכבישים ראשיים ובערים יהודיות. הקשרים הראשיים בין הכפרים הערביים לבין עצמם מועטים ביותר. אוטובוס אחד משרת מספר כפרים לאורך דרך ראשית ומקיף כל אחד מהם, כך שהנסיעה איטית וארוכה מאוד".
בתרבות.
דו"ח של משרד התרבות שנחשף בשנת 2015 מעלה כי באף יישוב ערבי אין בית ספר לאומנויות, מוזיאון, סינמטק או היכל תרבות העונה לתקנים.
אפליה מתקנת.
אפליה מתקנת מופעלת לטובת הציבור הערבי בתחומים שונים, כגון בקבלה לאוניברסיטאות ולעבודה, לרבות סבסוד העסקת ערבים במקומות עבודה פרטיים.
יחסים בין מגזרים.
סקרים ומחקרים.
ב־29 באפריל 2007 פרסם עיתון "הארץ" סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה בו השתתפו 507 אנשים אשר קבע כי 75% מערביי ישראל יתמכו בחוקה שתשמור על הסטטוס של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בתנאי שהיא תבטיח שוויון זכויות למיעוטים. על פי הסקר 23% ציינו כי הם מתנגדים להגדרה זו.
בסקרים שנערכו לאורך השנים על ידי פרופ' סמי סמוחה, כ־60% מערביי ישראל אינם מקבלים את מדינת ישראל כמדינה יהודית, וכ־22% שוללים את קיומה של מדינת ישראל בכלל. ישנה ירידה מתמשכת בלגיטימיות של המדינה מצד ערביי־ישראל מחד גיסא, ועלייה בתמיכה, שעומדת על כ־12%, בשימוש באמצעים לא חוקיים ואף אלימים מצד ערבים מאידך גיסא. בסקר משנת 2009, נמצא שכ־46% לא מוכנים לשלוח ילדיהם לבית־ספר עברי ו־47% לא רוצים שכן יהודי. כ־40.5% מהערבים במדינת ישראל אף מכחישים את קיום השואה.
ממצאי סקר שערך מכון "מאגר מוחות" העלו כי 82% מבני הנוער הערבי–ישראלי רואים את עצמם במידה בינונית עד רבה מאוד כ"פטריוטים פלסטינים". כמו כן עלה כי 20% מהם סבורים שמותר להתנגד למדיניות הממשלה גם תוך שימוש בכוח.
מחקרי עומק נוספים העלו תמונה מורכבת: מעל 67% סבורים כי אין לישראל זכות להיות מדינת הלאום של העם היהודי, 66% מסרבים להשלים עם קיומו של חוק השבות, 77% מסרבים לוותר על זכות השיבה, 47% מצדיקים אינתיפאדה פלסטינית שלישית ו־51% מצדיקים אינתיפאדה של ערביי ישראל. מאידך 63% סבורים שארץ ישראל היא מולדת משותפת לערבים וליהודים, 57% מודים שליהודים ישנן זכויות היסטוריות ולאומיות בארץ, 71% מהם סבורים שישראל היא מקום שטוב לחיות בו ויותר מ-63% מעדיפים לחיות בישראל מאשר בכל מדינה אחרת בעולם. בנוסף 27% תומכים בהנהגת שירות אזרחי חובה לכלל אזרחי המדינה ו־43% מכירים בזכותה של מדינת ישראל לשמור על רוב יהודי.
יש הטוענים שבעשור השני של המאה ה־21 חלה עלייה משמעותית בתהליכי הישראליזציה של ערביי ישראל, כתוצאה מכישלון האביב הערבי שהביא במספר מדינות לעלייתם של גורמים איסלאמיסטיים קיצוניים כמו דאעש. הישראליזציה של הערבים הישראלים באה לידי ביטוי בדיבור בשפה קריאולית של ערבית פלסטינית עם עברית ישראלית, ובכך ששיעור הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות בישראל כבר דומה לשיעורם באוכלוסייה.
הגורמים למתיחות בין המגזרים.
מאז הקמתה של מדינת ישראל ועד היום קיימת מתיחות משמעותית בין אוכלוסיית ערביי ישראל לבין האוכלוסייה היהודית בישראל. בין הגורמים למתיחות:
אלימות ישראלית נגד ערביי ישראל.
לאורך השנים נהרגו או נרצחו תושבים ערביי ישראל מירי של כוחות הביטחון הישראליים במספר תקריות, כגון טבח כפר קאסם שהתרחש באוקטובר 1956 והותיר 48 הרוגים, הפגנות יום האדמה שהתרחשו במרץ 1976 ובהן נהרגו שישה בני אדם, ואירועי אוקטובר 2000 בהם נהרגו 12 אזרחים ערביי ישראל ותושב פלסטיני מעזה. במהלך הפיגוע בשפרעם, נורו ארבעה אזרחים ערבים–ישראלים למוות באוטובוס על ידי חייל צה"ל נפקד. בדצמבר 2007, האגודה לזכויות האזרח בישראל דיווחה על "עלייה דרמטית" בגזענות נגד ערביי ישראל, כולל עלייה של 26 אחוזים בתקריות אנטי-ערביות. לדברי סמי מיכאל, נשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל, "החברה הישראלית הגיעה לשיאים חדשים של גזענות אשר פוגעת בחופש הביטוי ובפרטיות".
תפיסתם כאיום דמוגרפי על מדינת ישראל.
שיעור האוכלוסייה היהודית בחלקה הצפוני של מדינת ישראל נמצא בירידה. הגידול הדמוגרפי בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל והרוב אותו הם מחזיקים בשני אזורים גאוגרפיים בישראל – באזור הגליל ואזור המשולש – הפכו למוקד של מחלוקות פוליטיות במהלך השנים האחרונות. בקרב האוכלוסייה הערבית, הערבים המוסלמים הם בעלי שיעור הלידה הגבוה ביותר, אחריהם הדרוזים, ואחריהם הערבים הנוצרים. הביטוי "האיום הדמוגרפי" (או "הפצצה הדמוגרפית") משמש בחברה הישראלית לתיאור איום (אמיתי או מדומה) על ייעודה ועתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בשל הריבוי הטבעי הגבוה יותר של ערביי ישראל ושל האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בהשוואה לריבוי הטבעי של פלח האוכלוסייה היהודי. הפער הולך ומצטמצם – בשנים 1996–2000 היה שיעור הריבוי הטבעי של ערביי ישראל 3.6% ונכון לשנת 2018 הוא ירד ל־2.3%, זאת לעומת שיעור ריבוי של 1.9% בקרב היהודים (כולל עלייה).
חילופי שטחים וחילופי אוכלוסין.