שעבוד ועבדות חוב, עדיין ממשיכים להתקיים בעולם בצורות וסוגים שונים של עבדות. במהלך העשורים האחרונים רוב מדינות דרום מזרח אסיה קבעו כי אסור להעסיק אנשים בתנאים של עבדות. אף על פי כן, התופעה קיימת במדינות דרום מזרח אסיה בממדים ניכרים. על פי הערכות שונות, בין 84% ל-88% מעבדי החוב בעולם נמצאים בדרום אסיה. לפי ארגון העבודה הבינלאומי, עבדות מסוג "ניצול מיני" מהווה פחות מ-50% מכלל מקרי הסחר באנשים בעולם ופחות מ-10% ממקרי הסחר באנשים באסיה ובאוקיינוס השקט. גם עבדות חוזית (עבדות בה נחתם חוזה עם המעסיק כתשלום חוב) מוגדרת כגרסה מודרנית של עבדות ללא תשלום. המונח "בחירה" הוא המונח הכרחי לקביעת האוטונומיה של העובד. בחלקים רבים ביבשת דרום מזרח אסיה עבדות בדרך כלל הייתה צורה של שעבוד חוב ולא שליטה מוחלטת של האדון בעבד כפי שנתפסה על ידי העולם המערבי. מה שנמכר ונקנה הוא הזכות לעבודה – לאדונים הייתה בעלות על עבודתם של העבדים, אך לא על הגוף והנפש שלהם. התנאים שמובילים לעבדות החוב אינם בהכרח הכנסה נמוכה. התנאים העיקריים שמובלים לעבדות מסוג זה הם התלות בחקלאות ככלכלה עיקרית במדינה, חוסר פיתוח של ביטוחים בשוקי העבודה וחוסר פיקוח על זכויות ותנאי עבודה. במצבים בהם החובות גבוהים מאוד והמשפחה לא מצליחה לעמוד בכיסוי החוב ניתן להבחין בתופעת עבדות חוב ילדים.
ניתן למצוא עדויות בולטות לעבדות חוב גם בימינו במדינות מרכזיות, ביניהן הודו, נפאל, סין, תאילנד, פקיסטן ומיאנמר. בתוך מדינות אלה ניתן לראות הבדלים שונים בסוגי עבדות החוב התואמים את אופייה של כל מדינה. על פי מדד העבדות העולמי (Global slavery index) כמות העבדים הגדולה ביותר נמצאת בהודו, סין ופקיסטן.
סין.
נתונים דמוגרפיים: סין מונה כ-1.2 מיליארד תושבים (נכון לינואר 2019). על פי הערכות 3.8 מיליון חיים במצב של עבדות מודרנית בסין.
עבדות מודרנית בסין כוללת קבצנות בכפייה, עבדות ביתית ונישואין בכפייה.
האזור הנפוץ ביותר בסין לעבדות חוב הוא בהונג קונג, שם נקלעים מהגרים לעבדות חוב בעקבות דמי בלתי חוקיים. עם זאת, אין ראיות אשר מצביעות על ניסיונות של ממשלת סין לטפל בבעיה.
הגורם המרכזי לעבדות חוב בסין הוא חוב בגין אישור עבודה או שהייה בלתי חוקית. בהסכמים אלו נקבעים תנאי חוב שלא מתירים ברירה לעבדים או שאינם קיימים תנאים כלל. העדר תנאים מגנים פוגע בזכויות החלשים. דוגמה לכך ניתן לראות באזורים הכפריים, אשר שם מחסור רב בעבודה והשכלה. בסין קיימת מערכת רישום אזורית הנקראת הוקואו, המגבילה כל אזרח בסין לקבל אזרחות באזור קבוע בלבד ולכן לא ניתן לחיות כאזרח בעיר אחת לעבוד באזור אחר. שיטה זו מגבילה את נגישות המגורים והעבודה לכל אדם בסין. באזורים הכפריים נמצאים אנשים ללא השכלה אשר מתקשים למצוא עבודה ולכן עוברים לערים, אך בגלל שיטת הרישום, אזרחים שמגיעים מהכפר לעיר נוטים ללכת לעבודות לא חוקיות משום שאלו לא כוללות חוזה כתוב.
דוגמה נוספת לגורם לעבדות מודרנית היא עבדות חוב בקרב פליטים שבורחים מצפון קוריאה לסין בעזרת תושבי סין. הגורמים שפונים לאנשים אלו בצפון קוריאה, מבטיחים להם חיים טובים יותר בסין אך במציאות כאשר הם חוצים את הגבול הם נוכחים שההבטחות היו לשווא ותמורת המעבר מחייבים אותם לשלם בגין העזרה בבריחה. משום שהם מגיעים ללא אזרחות או כסף, אין באפשרותם להחזיר את החוב והם משועבדים לאדם ש"עזר" להם לברוח. הנשים נמכרות על ידי המבריחים שלהן לנישואין בכפייה, כשפחות או לבתי בושת כדי להחזיר את החוב ואין באפשרותן לפנות לעזרה היות שמעמדן אינו חוקי ולכן השלטונות יגרשו אותן לארצן.
הקורבנות לעבדות נרתעים מלבקש עזרה משום שהם חוששים להיענש על הפשעים שביצעו בכפייה כחלק מהשעבוד. תוכנית הפעולה הלאומית של הממשלה למאבק בסחר בבני אדם קובעת כי העונשים שיוטלו על קורבנות אשר עסקו בפעילות פלילית בכפייה יהיו עונשים מקלים או מבוטלים. עם זאת, קורבנות של ניצול מיני מסחרי נענשים באופן מלא, ללא המתקת העונש על כך שהם עוסקים בזנות, פעילות שאינה חוקית בסין.
הממשלה הסינית מסווגת את הצפון קוריאנים כמהגרים כלכליים ולא פליטים, ובכך הופכת את מעמד התושבות שלהם לבלתי חוקי בסין. הסכם דו-צדדי בין שתי המדינות מחייב את הרשויות הסיניות להחזיר את כל אזרחי צפון-קוריאה שנמצאו מתגוררים בסין. עם חזרתם, אנשים אלו עומדים בפני הוצאה להורג פומבית, עינויים, פינוי למחנות עבודה או אלימות מינית כעונש על נסיעות בינלאומיות בלתי מורשות, ולכן אותם קורבנות נמנעים מלבקש עזרה.
פקיסטן.
נתונים דמוגרפים: אוכלוסיית פקיסטן מונה כ-189 מיליון אזרחים (נכון ל-2018). על פי הערכות, כ-3.2 מיליון (כ-1.7%) מתוכם נמצאים במצב של עבודות מודרנית.
החוקה של פקיסטן אוסרת על העסקת עבדי חוב. בשנת 1992 הצטרפה ממשלת פקיסטן לתוכנית של ארגון העבודה הבינלאומי שנועדה לחסל את תופעת עבדות החוב במדינה. עם זאת, נראה כי ממשלת פקיסטן אינה נוקטת בפעולות מעשיות על מנת להתמודד עם התופעה עקב חוסר במשאבים ולגיטימציה חברתית ותרבותית.
תחומים בהם מתקיימת עבדות חוב:
חקלאות - החקלאות בפקיסטן מבוססת על חכירת אדמות בשיטה של יבול משותף, חקלאים ללא יכולת כלכלית מקבלים שטח לעיבוד מבעלי אדמות, בתמורה לתשלום קבוע או בתמורה לאחוז מהיבול. חקלאים שלא מצליחים לעמוד בתשלום הקבוע, משועבדים על ידי בעלי האדמות עד לתשלום חובם. פעמים רבות החוב גדל בזמן הניסיון לשלם אותו כיוון שהחקלאים תלויים בבעלי האדמות (הלוואות לקניית זרעים, עלויות גידול וכו') ועקב כך החקלאי מוצא את עצמו ולעיתים גם את משפחתו משועבדים לכל חייהם בניסיון לשלם חוב ישן שהולך וגדל. פעמים רבות החקלאים המשועבדים מוחזקים בתנאי כליאה.
ייצור לבנים - עבדי חוב בתחום ייצור הלבנים בפקיסטן הם לרוב עניים או בני מיעוטים שלא עמדו בהחזר הלוואה כתוצאה מריבית גבוהה או חוסר יכולת לשלם עקב משכורת נמוכה ותלות כלכלית במעביד. תלות זו באה לידי ביטוי בכך שהמעביד משלם למשפחה על צרכיה הבסיסיים כמו אוכל, מים ומקום לינה ומוסיף את ההוצאות לחוב הקיים שהולך וגדל. כך, משפחות שלמות הופכות למעין "אסירות" של המעביד עד כדי כך שאסור להן לעזוב את שטחו של המעביד ללא אישור ממנו. יתר על כן, במקרים רבים משפחות שלמות משועבדות ורק ראש המשפחה מקבל שכר, מה שמקטין את סיכויי המשפחה להשתחרר וישנם אף מקרים בהם ילדים יורשים חובות מהוריהם והופכים משועבדים לתקופות ארוכות. נשים שעובדות בתחום ייצור הלבנים נדרשות לעבוד אותו מספר שעות כמו גברים בייצור לבנים ובנוסף לדאוג למטלות הבית בסוף היום. הן מחויבות לעבוד כאשר הן בהריון ואינן זכאיות לחופשת לידה. בחלק ממפעלי ייצור הלבנים אף מנצלים את הנשים לזנות. ילדים מהווים חלק משמעותי בכוח העבודה של תחום ייצור הלבנים בפקיסטן. על פי ההערכות, כ-60% מהילדים שעובדים בתחום זה התחילו לעבוד כאשר היו בני פחות מ-13 שנים. ילדים אלו הם לרוב בנים או אפילו נכדים של בעל חוב שלא הצליח לפדות את חובו. מלווי החוב אוסרים עליהם חופש תנועה מחשש שיברחו. קצב התמותה שלהם גבוה והתחלואה שלהם גבוהה אף היא. למשל, לאחת מ-20 משפחות משועבדות יש ילד עיוור. הילדים מוחזקים כבני ערובה במתחמי העבודה כאשר הוריהם יוצאים מתחום ייצור הלבנים.
הודו.
נתונים דמוגרפיים: אוכלוסיית הודו מונה כיום כ-1.3 מיליארד אזרחים. הודו נמצאת בין המדינות עם שיעורי העבדות הגבוהים ביותר בעולם- לפי הערכות, כ-8 מיליון מתוך אוכלוסיית הודו (כ-0.6%) נמצאים תחת עבדות מודרנית.
אף על פי שבהודו עבדות החוב הוצאה מחוץ לחוק עוד בשנת 1976, נראה כי היא עדיין נפוצה כיום ברחבי המדינה עקב שחיתות ואי-אכיפה מצד הממשלה.
רובם הגדול של עבדי החוב בהודו מגיעים מאזורים כפריים וחלשים יותר מבחינה כלכלית, כך של"מגייסים" יותר קל לשכנע את המשפחות לשלוח את ילדיהן לעבוד תוך שהם מבטיחים להן תנאי עבודה טובים לילדיהם ואף תשלום חד פעמי בתום חוזה של 3 שנות עבודה. עבדות חוב בהודו קיימת בהרבה מאוד ענפים בתעשייה, הן כפריים והן עירוניים, כדוגמת ענף החקלאות, הדיג, עבודות הבית והניקיון. עבדי החוב מועסקים במגוון רחב של עבודות פיזיות כדוגמת העבודה בחוות משי, טרסות אורז, מחצבות ומכרות, עבודה בשדות תה, עיבוד תבלינים, טקסטיל ועוד.
מחקרים רבים שנעשו מקשרים בין הקסטות בהודו והמבנה החברתי המסורתי שלהן ובין עבדות החוב. גם עליית הקולוניאליזם תרמה להתפתחותה של עבדות החוב במדינה. נראה כי עבדות החוב בהודו צמחה מתוך ההיררכיה החברתית והאפליה שהחלה עוד בימי השבטים הקדמונים, כאשר הילדים והנשים היו לקרבנותיהם הראשיים של ראשי השבטים. ישנן השערות שהסיבה לכך שמדווחים מעט מאוד מקרים של עבדות חוב היא שרבים מקורבנות עבדות החוב באים ממעמד חברתי נמוך מאוד, אשר זכאי לזכויות מעטות.
תחומים בהם מתקיימת עבדות חוב:
חקלאות - ענף החקלאות מהווה יותר מכ-64% מכלל כוח העבודה של הודו כולה, וכן בענף זה מועסקת הכמות הגדולה ביותר של עבדי החוב, כ-85% מאוכלוסיית עבדי החוב כולה. התנאים של עבדי החוב בחקלאות הם מהקשים ביותר. העבודה מתישה, הימים ארוכים, וכן התשלום על העבודה מאוד מינימלי. עבדות החוב בחקלאות היא הצורה הוותיקה ביותר של עבדות חוב בהודו. מבין כלל צורות עבדות החוב, עבדות החוב בחקלאות קשורה בקשר הכי הדוק לקסטות, שכן מבנה הקסטות תופס מקום מרכזי באזורים הכפריים. נשותיהם של עבדי החוב מועסקות בניקיון והילדים עוזרים לאבותיהם בחקלאות.