הג'ירגה שלה, אשר קרויה " ח'וינדו ג'ירגה" (خویندو جرگہ), או ג'ירגת האחיות, 25 מנתה תחילה כ-12 חברות, ואז צמחה לבין 25–50 (מאז, פשטה החברות לכל רחבי המחוז). היא מפעילה לחץ על המשטרה ועל בתי המשפט המסורתיים לפעול במקרים של פגיעה בנשים, ומספקות סיוע משפטי לנפגעות. בנוסף, הקבוצה פועלת למען חינוך חינם לילדות, הגנה על בריאות נשים וילדות, הכשרה מקצועית – הן בתחומי מלאכה מסורתיים והן בתחומים אחרים, מיקרו מימון, גישה עבור נשים לתחומים כגון הליכי משא ומתן לשלום, הליכי צדק, ובחירות, מעבר חוקים להגנה על נשים מפני אלימות, ובמיוחד רצח על רקע "כבוד המשפחה", הטרדות לשם נדוניה, מתקפות חומצה, ועינויים. במקרים רבים הגיעו בפני ח'וינדו ג'ירגה משפחות לנשים שנרצחו באופנים אלימים ותוקפיהן (בדרך כלל הבעל או משפחתו וחבריו) שוחררו, או שבית המשפט והג'ירגות סירבו מלכתחילה לשמוע את המקרה, או שהמשטרה לקחה שוחד וגררה רגליה. לא בכל המקרים, אבל במספר ניכר, הלחץ מצד ח'וינדו ג'ירגה הביא לכך שהתיק לפחות יישמע ועדות תינתן.
בהתחלה, ח'וינדו ג'ירגה פגשה בהתנגדות הן מצד ג'ירגות הגברים ואפילו מצד פעילות זכויות נשים מובילות. ב-2014 אירע אירוע, ששינה את התפיסה לגבי קבוצתה של עדנאן. ילדה נאנסה והרשויות לא פעלו. ח'וינדו ג'ירגה ארגנה צעדת מחאה כדי להביא חשיפה למקרה. החשודים נעצרו, ובפעם הראשונה בהיסטוריה הפתאנית, אישה – עדנאן – התבקשה לשבת בג'ירכה הגברית בתהליך מתן הצדק במקרה. מאז, נשים נוספות חזרו על הצלחה זו במקרים אחרים. ביולי, 2014, עדנאן וחברות ח'וינדו ג'ירגה ניצלו את הניראות הציבורית כדי לפעול למען העברת חוק האוסר על נישואי ילדות. למרות התנגדות חריפה מצד גורמים דתיים, בית המחוקקים של מחוז סינד החליט פה אחד לאסור על נישואים מתחת לגיל שמונה עשרה, ובדצמבר, 2014 המחוקק של מחוז פנג'אב החליט פה אחד לעבוד על תיקון החוק הנוכחי.
מאז הצלחתה הראשונה עם ג'ירגת הגברים, הוזמנה עדנאן להשתתף במקרים נוספים העוסקים בסוגיות של נשים. על אף שהיא עדיין מקבלת איומים על חייה, עדנאן מחויבת להמשיך בפועלה, ומאמינה שנשים צריכות להיות חלק מתהליכי קבלת ההחלטות המשפיעות על חייהן.
פרסים.
ב-2013, הוענק לעדנאן פרס "מגני האדם",
ב-2014 היא הייתה מועמדת עבור פרס N-Peace לשלום, וב-2015, היא זכתה בהבינלאומי נשים של אומץ פרס של משרד החוץ האמריקאי. בעקבות קבלת הפרס היוקרתי והכיסוי התקשורתי הנרחב, קיבלה עדנאן איומים רבים על חייה, ונאלצה להעתיק מגוריה לעיר אחרת. ב-2016, היא זכתה בפרס נלסון מנדלה-גראסה מאשל לחדשנות.
מייקל פורטר ג'וניור
אפרים בן יעקב מבונא
קרין (פירושונים)
עישרת אפרין
עישרת אפרין (באורדו: عشرت آفرین; בהינדי: इशऱत आफरीन; נולדה ב-25 בדצמבר 1956) היא משוררת אורדו ופעילת זכויות נשים, ואחד הקולות המובילים של נשים בספרות בשפת האורדו. יצירותיה תורגמו לשפות רבות כולל אנגלית, יפנית, סנסקריט והינדי. זמרי הע'זל הנודעים ג'אגג'יט וצ'יטרה סינג ביצעו את שיריה באנתולוגיה מוזיקלית, "מעבר לזמן" (1987), והשחקן הפקיסטני הפופולרי זיה מוהידין דיקלם את הנאזמים שלה בהופעות ובאלבומים.
תחילת דרכה.
עישרת אפרין נולדה למשפחה משכילה בקראצ'י שבפקיסטן, הבכורה מתוך חמישה ילדים. אביה, סעיד מוחמד נאסיר, היה עורך דין מאוחר יותר לקחה את שם העט עשרת אפרין.
היא פורסמה לראשונה בגיל 14 בעיתון "דיילי ג'אנג" ב-1971. היא המשיכה לכתוב ושיריה פורסמו במספר רב של כתבי עת ספרותיים ברחבי הודו ופקיסטן. היא הפכה בסופו של דבר לעוזרת העורכת של הירחון "Awaaz", בעריכת המשוררת פהמידה ריאז. במקביל, היא אירחה מספר תוכניות רדיו ברדיו פקיסטן בין השנים 1970–1984 ששודרו ארצית ובעולם. מאוחר יותר היא עבדה תחת בשביל מירזא ג'מיל ביצירת הסקריפט בשפת האורדו, שמאז אומץ אוניברסלית, עבור תוכנת InPage, מעבד מילים לשפות כמו הינדי, אורדו, ערבית, ופרסית.
ב-1985 היא נישאה לסעיד פרוויז ג'עפרי, עורך דין הודי, והיגרה להודו. חמש שנים לאחר מכן, בני הזוג ושני ילדיהם היגרו לארצות הברית, שם הם מתגוררים ביוסטון, שבטקסס שם נולד להם ילד נוסף.
אפרין שמשה כמרצה הראשית לאורדו בתוכנית הדגל להינדי ואורדו של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
השכלה.
את התואר הראשון שלה השלימה אפרין במכללה הממשלתית עלאמה איקבל בקראצ'י, ומאוחר יותר סיימה תואר שני בספרות אורדו באוניברסיטת קראצ'י.
סגנון ספרותי.
אפרין היא חלק מתנועה הפמיניסטית בספרות אורדו. נשים אחרות בתנועה כוללות את אדא ג'עפרי, זוהרה ניגה, פהמידה ריאז, קישוואר נאהיד ופרווין שאקיר.
אפרין מונה בין השפעותיה את משוררי האורדו מוחמד איקבאל ופאיז אחמד פאיז. היא משתמשת בסגנון המסורתי המלוטש שלהם, ונוסכת בו מסרים מתקדמים של התנגדות, אינדיבידואליות, ומרד נגד דיכוי נורמות חברתיות פטריארכליות ודכאניות.
פרסומים.
אפרין פרסמה שני אוספים של שירה, "לוטוס הפרחים הצהובים" (کنج پیلے پھولوں کا) (1985) ו"שמש לצדי" (دھوپ اپنے حصے کی) (2005). בין היתר, היא נכללה באנתולוגיה של שירת נשים פמיניסטית, בתרגום מאורדו לאנגלית, "We Sinful Women", ובהשראתה נערכה האנתולוגיה "Beyond Belief: Contemporary Feminist Urdu Poetry". "שירי עישרת אפרין" הוא ספר מאת הסופר ומבקר הספרות אכראם ברלבי.
השירה שלה נלמדת במספר קורסים באוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת לאהור בפקיסטן ואוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-2018, יצא אוסף חדש של שיריה, "ג'ונגל של עלים נרקבים" (زرد پتوں کا بن – זרד פאתון כּה באן).
פרסים והכרה.
ב-1986 זכתה אפרין בפרס סאג'ד זאהיר, במעמד חגיגות היובל של אגודת הספרות הפרוגרסיבית בניו דלהי שבהודו. היא זכתה גם בפרס אחמד עדייה ממרכז האורדו הבינלאומי בלוס אנג'לס, ב-9 בדצמבר 2006, לאחר שנבחר ספרה "שמש לצדי" כספר השירה הטוב ביותר בשפה זו לשנת 2004–2005 על ידי חבר השופטים הבינלאומי לספרות אורדו.
ב-1988 ייצגה אפרין את פקיסטן בפסטיבל קאוויטה לשירה אסייתית שנערכה בבופאל, הודו. ב-1999 היא השתתפה בפסטיבל השירה הבינלאומי בנורווגיה.
ריסאלפור
ריסאלפּוּר (באורדו/פשטו: رسالپور) היא עיר בפקיסטן, השוכנת בנפת נושרה (ضلع نوشہرہ) שבמחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה. העיר ממוקמת כ-45 ק"מ מפשאוור וכ-15 ק"מ ממרדאן, בתוך שקע הנמצא בגובה של כ-300 מטרים מעל פני הים. כ-90 ק"מ צפונית לריסאלפור שוכן מעבר ח'ייבר.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2017, התגוררו בריסאלפור 36,653 תושבים.
הבסיס הצבאי בריסאלפור, הידוע כ"ביתם של הנשרים" וכ"ביתם של הפלסים", שימש כמרכז אימונים חשוב עבור כוחות האימפריה הבריטית בתקופת שלטונה באזור. לאחר עצמאותה הפכה פקיסטן את הבסיס לאקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני. בנוסף, שוכנים בריסאלפור גם מספר מוסדות השכלה ומפעלי תעשייה, הכולל גם את "אזור העיבוד לייצוא של ריסאלפור" (The Risalpur Export Processing Zone), השוכן על הכביש הראשי שבין מרדאן לנושרה. הבסיס עצמו ממוקם על שטח גבוה יחסית לשאר חלקי העיר, והמבנים הישנים ביותר בו הוקמו בשנים 1913–1914.
היסטוריה צבאית.
שלטון בריטי.
החל מ-1910 שימש המקום כבסיס ושדה תעופה עבור גיס התעופה המלכותי, אשר הפך מאוחר יותר לחיל האוויר המלכותי. במלחמת העולם הראשונה שימש הבסיס את הבריטים כמתקן להסבת טייסים למטוסי קרב. גם במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו הבסיס ושדה התעופה שבו לאימונים ולפעילות מבצעית של מטוסי חיל האוויר המלכותי. הבסיס הועבר לידי חיל האוויר הפקיסטני (שנקרא אז חיל האוויר המלכותי הפקיסטני) לאחר חלוקת הודו ב-15 באוגוסט 1947.
ב-1919 התמקמה בבסיס ריסאלפור טייסת מס' 31 של חיל האוויר המלכותי, ויצאה ממנו לגיחות בשטח אפגניסטן ובאזור הגבול בינה לבין הודו הבריטית אשר נשלט בידי שבטים מקומיים, וכונה הגבול הצפון-מערבי (North-West Frontier). ציודה הראשוני של הטייסת כלל מטוסי B.E.2 ופארמן HF.20, והיחידה לקחה חלק במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית, במסגרת המשחק הגדול, וביצעה הפצצות במטרה להבטיח את יציבותו של קו דוראנד (בפשטו: د ډیورنډ کرښه), אזור הגבול שבין הודו הבריטית לאפגניסטן עליו הוסכם בין הצדדים לאחר סיום המלחמה באוגוסט 1919. קו זה הפך למעשה לגבול הבינלאומי בין פקיסטן לאפגניסטן.
בספטמבר 1919 הוחלפו ה-B.E.2 של הטייסת במטוסי בריסטול F.2, אשר המשיכה בפעולות כנגד כוחות גרילה באזור הגבול. בין השנים 1936 ל-1939 פעלו מטוסי הטייסת, מסוג הוקר הארט, וסטלנד ואפיטי והוקר אודאקס מבסיס ריסאלפור במסגרת המערכה אשר התנהלה בווזיריסטן. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסבה הטייסת לתפקידי תובלה, הצטיידה במטוסי DC-2 ו-DC-3 דקוטה והטיסה אספקה עבור כוחות בעלות הברית שלחמו בבורמה.
במהלך שנות ה-30 הייתה ריסאלפור גם בסיס ליחידות של הצבא הבריטי, כגון הרגימנט הרכוב של הארטילריה המלכותית ורגימנט ההוסרים ה-14/20 של המלך.
לאחר עצמאות פקיסטן.
עם קבלת פקיסטן את עצמאותה ב-15 באוגוסט 1947, הפך שדה התעופה של ריסאלפור לבסיס חיל האוויר הפקיסטני, ולאחר כחודש נוסד בו בית ספר לטיסה, בו שירתו בתחילה ההרווארד והטייגר מות' כמטוסי אימון. טיסת האימון הראשונה המריאה מהבסיס ב-22 בספטמבר 1947.
ב-13 באפריל 1948 ביקר במקום מוחמד עלי ג'ינה והעלה את בית הספר לטיסה לדרגה המקבילה למכללה. ב-21 בינואר 1967 שדרג נשיא פקיסטן איוב ח'אן את בסיס ריסאלפור למעמד האקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני.
מפקדו הראשון של הבסיס, אסגר ח'אן (באורדו: اصغر خان) הפך מאוחר יותר למפקד חיל האוויר הפקיסטני, ויזם את העברת המכללה להנדסת אווירונאוטיקה מקראצ'י לריסאלפור ב-1986.