אחרי מות צארלינו, התמנה קרוצ'ה לעוזר המאסטרו די קאפלה, זאת בתקופת כהונתו של בלדאסרה דונאטו. אחרי מותו של דונאטו בשנת 1603 קיבל קרוצ'ה את התפקיד הראשון במעלה כמאסטרו די קאפלה, אבל רמת השירה של קתדרלת סאן מרקו המפורסמת התדרדרו בניהולו, כנראה מחמת בריאותו המעורערת ולאו דווקא בשל ליקוי ביכולתו כמוזיקאי. הוא מת ב-1609; משרת המאסטרו די קאפלה עברה אל ג'וליו צ'זארה מרטיננגו עד 1613, כאשר בא מונטוורדי וקיבל עליו את התפקיד.
מוזיקה והשפעה.
קרוצ'ה כתב פחות מוזיקה בסגנון הפוליכוראלי המפואר מאנדריאה וג'ובאני גבריאלי, וכתוצאה מכך אין יצירותיו ידועות ברבים באותה מידה בימינו; עם זאת, הוא נודע לתהילה כמלחין בתקופתו הוא והייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הן באיטליה והן מחוצה לה. כמלחין של מוזיקת קודש היה שמרני בעיקר וכתב cori spezzati בסגנון אדריאן וילארט ומיסות פרודיות, שדמו יותר בסגנונן למוזיקה שחיברו חברי האסכולה הרומאית של זמנו.
במועד מאוחר יותר בקריירה שלו כתב מוזיקה בסגנון קונצ'רטנטו מתקדם, שהשתדל לשלב את חידושיו של ויאדאנה עם אופן הכתיבה הפוליכוראלי המפואר של ונציה. לאורך כל קריירת הכתיבה שלו, הן של מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, הלחין מוזיקה קלה לביצוע, אולי משום שכתב אותה למען כנסיית הקהילה שלו ולא לזמרים הווירטואוזיים של סאן מארקו. מסיבה זו נשאר חלק גדול מיצירותיו, בייחוד החילוניות שבהן, פופולרי בקרב חובבים.
מבחינה סגנונית, הושפע קרוצ'ה יותר מאנדריאה גבריאלי מאשר מאחיינו ג'ובאני, אף כי שניהם היו בני אותו גיל בדיוק; קרוצ'ה העדיף את השלווה הרגשית, את הצלילות נוסח ג'ובאני פלסטרינה ואת האופי הקליל יותר באופן כללי, שאפיין את המוזיקה של אנדריאה עיקר חשיבותו של קרוצ'ה היה בפיתוח הקנצונטה והקומדיה המדריגלית, והוא כתב כמות גדולה של מוזיקה קלה לשירה, פופולרית ובמקרים רבים, משעשעת. חלק מקבצי המוזיקה שלו סאטיריים, לדוגמה, המוזיקה שכתב לסצינות מגוחכות בקרנבלים של ונציה (Mascarate piacevoli et ridicolose per il carnevale, 1590), שחלקן כתובות בניב הוונציאני.
קרוצ'ה היה אחד המלחינים הראשונים שהשתמשו במונח קפריצ'ו ככותרת לאחת הקנצונטות בקובץ שלו Triaca musicale ("ריפוי מוזיקלי לנשיכות חיות") משנת 1595. הן קובץ והן הקובץ Mascarate piacevoli נועדו לשירה בתחפושות ומסכות בקרנבלים הוונציאניים.
לקאנצונטות ולמדריגלים שלו הייתה השפעה בהולנד ובאנגליה, שם הדפיסו אותם מחדש בספר השני של "מוזיקה טראנסאלפינה" משנת 1597, אחד הקבצים שבישרו את השיגעון להלחנת מדריגלים שפשה שם. המוזיקה של קרוצ'ה נשארה פופולרית באנגליה ותומאס מורלי ציין אותו במפורש כמלחין אמן; למעשה, ייתכן שקרוצ'ה היווה את ההשפעה הגדולה ביותר של מלחין יחיד על מורלי. גם ג'ון דאולנד בא לבקרו באיטליה.
רן רזניק
רן רזניק (נולד ב-1966) הוא עיתונאי ישראלי המתמחה בתחום הבריאות. חתן פרס סוקולוב לעיתונות כתובה.
ביוגרפיה.
רזניק למד בתיכון רופין לבני המושבים בעמק חפר, ובעת שירותו הצבאי יצא מהארון.
ב-1992, בנוסף על תפקידו ככח עזר סיעודי בבית החולים "הדסה" בתל אביב, קיבל אותו גל אוחובסקי לעבודה בעיתון העיר ככתב לענייני החינוך והקהילה ההומו-לסבית בעיר. בהמשך היה לכתב הבריאות של העיתון ובמסגרת זו חשף את פרשת הפקרת המנותחים של ד"ר ולדימיר יקירביץ'. בשנת 1999 עבר לעיתון הארץ ושימש כתב ותחקירן הבריאות הראשי של העיתון עד לשנת 2009.
באמצע 2009 עזב רזניק את עיתון הארץ והצטרף לעיתון ידיעות אחרונות, שם כתב במגזין הבריאות "מנטה". בינואר 2011 הצטרף כעיתונאי חוקר בתחום הבריאות לעיתון ישראל היום.
לאורך שנים פרסם רזניק כתבות על פרשות שחיתות במערכת הבריאות בישראל. בחלק מהמקרים הועמדו רופאים בכירים לדין בעקבות תחקיריו.
בשנת 1998 זכה בפרס על-שם משה רון לעיתונות, בשנת 2000 קיבל פרס מטעם ארגון "בזכות" למען קידום זכויות פגועי הנפש ובשנת 2006 הוענק לו אות אביר איכות השלטון בתחום התקשורת. בשנת 2007 הוענק לו "פרס סוקולוב" לעיתונות כתובה.
ועדת הפרס קבעה כי "רזניק הוא חלוץ בחשיפתם של עוולות ועיוותים. תחקיריו תרמו רבות לתיקון המעוות ועבודתו העיתונאית חשפה ליקויים מבניים ותרמה לקידום חקיקת חוק זכויות החולה."
רזניק מתגורר בתל אביב ואב לבת במסגרת הורות אחרת.
מבצע הלם 35
קרב המתלה
שסיליט
מערכת (פיזיקה)
תיאטרון קיסריה
טופולב טו-16
אורנגוטנג
דוב ברגמן
דוב ברגמן (שם מדעי: "Ursus arctos piscator") ככל הנראה תת-מין נכחד של המין דוב חום שהתקיים באזור קמצ'טקה. הדוב התגלה על ידי הזואולוג השוודי סטן ברגמן (Sten Bergman) בשנת 1920. ברגמאן הבדיל בין תת-מין של דוב זה לשאר הדובים החומים המקומיים שחיו בקמצ'טקה לאחר שגילה שפרוותו של דוב ברגמן וטביעת רגלו שונה מן פרוותם של דובים אלו. דוב זה היה דוב גדול ממדים ביחס לשאר הדובים המקומיים.
הדיווח האחרון על הימצאותו של דוב זה היה בשנת 1936 על ידי סטן ברגמן. חרף מיעוט הדיווחים אודות התקיימותו של תת-מין זה, תרים במהלך השנים קריפטוזאולוגים רבים אחר דוב זה במטרה לגלותו מחדש. הקריפטוזואולוג אנדרו גייבל הציע כי היעדר התצפיות אחר הדוב במחצית השנייה של המאה העשרים נבע בין היתר מסגירת אזורים בקמצ'טקה לציבור במסגרת המלחמה הקרה, מהלך שעשוי היה לשפר את סיכויי ההישרדות של הדוב.
התנגדות לתורת האבולוציה
שלושת המורדים
פטריק דמפסי
פטריק גיילן דמפסי (באנגלית: Patrick Galen Dempsey; נולד ב-13 בינואר 1966) הוא שחקן ונהג מרוצים אמריקאי. מוכר בשל גילום דמותו של ד"ר דרק שפרד בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי", תפקיד שעליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
דמפסי נולד בלואיסטון שבמדינת מיין לאמנדה וויליאם דמפסי. דמפסי גדל בעיר טרנר שבמיין, הצעיר מבין שלושת ילדי המשפחה. דמפסי אובחן כדיסלקט בגיל 12. למד בבית הספר התיכון הקתולי על שם סנט דומיניק (St. Dominic Regional High School) אולם לא השלים את לימודיו התיכוניים עקב קשייו בשל לקות הלמידה שלו.
קריירת משחק.
דמפסי החל להופיע בהפקה בימתית של "סיפור אהבה בשלושה פרקים" אשר הופיעה בסן פרנסיסקו. בעקבות הצלחת ההצגה החל להופיע במחזה "יומן חוף ברייטון" בתפקיד הראשי בבימויו של ג'ין סאקרס, וכן הופיע בהפקה בימתית של ההצגה "האגם המוזהב". בשנת 1991 הופיע בהפקה של "The Subject Was Roses" בניו יורק.
השתתפותו הראשונה בסרט קולנוע הייתה בגיל 21 "In the Mood". בשנת 1987 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "Can't Buy Me Love" עם השחקנית אמנדה פיטרסון ובשנת 1989 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "מאהב בצרות" בו השתתפה גם השחקנית קירסטי אלי.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 השתתף במספר סדרות טלוויזיה וסרטי טלוויזיה ובהם "The Player" ו-"About A Boy", כמו כן השתתף בסדרה ויל וגרייס. בין הסרטים בהם השתתף היו "אין כמו אלבמה" עם ריס וית'רספון; "צעקה 3" ו"מכושפת".
בראשית המאה ה-21 זכה דמפסי להצלחה רבה בתפקידו בסדרה "האנטומיה של גריי" בתפקיד ד"ר דרק שפרד. בשנת 2015 הדמות שגילם דמפסי נהרגה בתאונת דרכים, ולאחר 5 שנים (2020) חזר לגלם אותה בהופעת אורח בחלום של דמות אחרת.
בשנת 2016, כיכב בסרט "ברידג'ט ג'ונס בייבי", הסרט השלישי בטרילוגיה "ברידג'ט ג'ונס".
קריירת מרוצי מכוניות.
בשנת 2014, דמפסי אמר לסוכנות הידיעות רויטרס בעת בגראנד פרי הגרמני כי מרוצי מכוניות אינו רק תחביב, והפך לחלק ממי שהוא ממש כמו משחק. דמפסי, שמחזיק אוסף נרחב של מכוניות ספורט וינטאג', נהנה ממרוצי רכב בזמנו הפנוי במשך מספר שנים. לפני מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 2013, הוא אמר שהוא רוצה להתחרות במשרה מלאה ואמר ליורוספורט: "ברצוני להעניק לכך [ספורט מוטורי] עדיפות מלאה ופשוט להתמקד בזה במשרה מלאה. אם הייתי יכול פשוט להתרחק ממשחק, אני חושב שאוכל לעשות זאת בקלות רבה, ופשוט להתמקד בנהיגה, אשמח לכך יותר מכל דבר אחר".
הוא השתתף באירועים יוקרתיים ובין היתר השתתף במרוץ אינדיאנפוליס 500, במרוץ רולקס 24 בדייטונה, ובמרוץ באחה 1000. הוא היה בעלים משותף של קבוצת סדרת IndyCar של Vision Racing ובעלים של Dempsey Racing. הוא השתתף בתחרויות בתדירות גבוהה ככל שתזמן לוח הזמנים שלו, אם כי מגבלות הביטוח מנעו ממנו לנהוג באופן תחרותי תוך כדי צילום סרט.
חיים אישיים.
בשנת 1987 נישא דמפסי לשחקנית רוקי פרקר אשר השתתפה עמו בסרט "In the Mood". הזוג התגרש בשנת 1994.
בשנת 1997 הקים דמפסי את "מרכז פטריק דמפסי" בעיר הולדתו לטיפול בחולי סרטן. ב-2014 אובחן אצל אמו סרטן השחלות, ממנו הלכה לעולמה.
דמפסי נישא בשנית ב-31 ביולי 1999 לג'יליאן פינק, ולזוג נולדה בת ב-20 בפברואר 2002 וזוג בנים תאומים ב-1 בפברואר 2007.
מתיאס סנדור
מתיאס סנדורף
אפאר
האסכולה הרומאית
האסכולה הרומאית (באיטלקית: Scuola Romana) הייתה קבוצת מלחינים, בראש ובראשונה של מוזיקה כנסייתית, שפעלו ברומא במשך המאות ה-16 וה-17, תקופה שהקיפה את שלהי הרנסאנס וראשית הבארוק. המונח מתייחס גם למוזיקה שיצרו. רבים מן המלחינים עמדו בקשר ישיר עם הוותיקן והקאפלה האפיפיורית, אם כי עבדו בכנסיות שונות; מבחינה סגנונית, קיים לא אחת ניגוד בינם לבין מלחיני האסכולה הוונציאנית, תנועה שפעלה באותן שנים והייתה מתקדמת הרבה יותר. המלחין המפורסם ביותר באסכולה הרומאית היה ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה, ששמו נקשר זה ארבע-מאות שנים עם שלמות פוליפונית חלקה וצלולה. עם זאת, היו עוד מלחינים רבים שפעלו ויצרו ברומא, במגוון סגנונות וצורות.
היסטוריה ומאפיינים.