ביוני 1941 עבר להתגורר בעיר בנגקוק שבתאילנד ופעל בה כאיש עסקים, בין השאר סחר בטקסטיל, בזהב ובסחורות עתידיות. כמו כן ייצג חברה גדולה בתחום הכספות. היקף עסקיו נחשף בעיתוני תאילנד כאשר נשדד ממנו מטען זהב (מבוטח) בשווי יותר משני מיליון דולר. הוא הצטרף למועדון "רוטרי" המקומי, ונבחר לגזבר המועדון. בבנגקוק פגש את ז'אנט איינסלי, אחות במקצועה, בת לאם תאילנדית ולאב אנגלי. הקשרים בין השניים התהדקו.
לאחר המלחמה החל לעסוק בהעברת מטבע זר למען לקוחותיו, והייתה זו תחילת דרכו בעולם הבנקאות.
בתחילת 1946 נסע לארצות הברית, והתגורר בניו יורק. תחילה סחר באבנים יקרות שהביא עמו מתאילנד, ולאחר מכן השתלב בעסקי סחר בינלאומי, תוך שהוא ממשיך לפתח את עסקיו בתאילנד. באותו זמן למד גם בקורסים לבנקאות של אוניברסיטת קולומביה.
לאחר ביקור אצל משפחתו בעיראק גמלה בלבו החלטה לעלות לישראל. בסוף 1948 מכר את עסקיו בתאילנד וחזר לניו יורק, שם פנה לקונסול ישראל, וביקש להקים בנק בישראל. הקונסול פנה לממונים עליו בישראל בעניין זה, וקיבל תשובה שלילית, אך אסיא הוזמן לעלות ולעסוק בפעילות תעשייתית. אסיא חיסל את עסקיו בניו יורק, והזמין את ז'אנט איינסלי לטיול מחוף אל חוף בארצות הברית.
ביולי 1949, בגיל 32, עלה לישראל ובה רכש חלק מהבעלות על מפעל "מגן צ'טווד" (מרכבים), מפעל מתכת שעסק בייצור שלדות לאוטובוסים וכספות מפלדה (עוד בתאילנד עסק אסיא בשיווק כספות). עם כניסתו למפעל עסק אסיא בענייני אדמיניסטרציה וכספים.
עם תחילת העלייה ההמונית מעיראק סייע בקליטת העולים, והשתתף בהקמת "התאחדות עולי בבל". בין העולים היו גם הוריו ואחיו.
באוגוסט 1950 נישא לז'אנט איינסלי, לאחר שהתגיירה, והיה נשוי לה עד לפטירתה בינואר 1990. לזוג נולדו שלושה ילדים: דליה פלד, דניאלה להבי ודוד אסיא. באותה שנה נקרא לצאת לשליחות מיוחדת בשווייץ, לשם הקמת וניהול בנק סוויס-ישראל טרייד בנק (Suisse-Israelien Banque pour La Commerce). הקמת הבנק נועדה, בין היתר, לסייע בהעברות הכספים ובמימון של פעילות "המוסד".
בשותפות עם המחלקה המדינית של משרד החוץ ושותפים נוספים הקים בשווייץ את הבנק, ולאחר מכן מכר את חלקו ב"מגן צ'טווד". אסיא מונה למנכ"ל הבנק, והתגורר בז'נבה. הבנק קיים קשרים ענפים על גורמי ממשל ישראלים, והעמיד לרשותם אשראי במטבע זר, שהיה נחוץ ביותר למדינה הצעירה. לאחר משא ומתן ארוך קיבל הבנק רישיון לפתיחת שלוחה בישראל שנקראה "בנק לסחר חוץ", ונפתחה בסוף 1956. שלוחות נוספות נפתחו בצרפת, בבריטניה ובמדינות נוספות.
בשנת 1957 שכנע שר האוצר לוי אשכול, את אסיא להשתתף במימון קו צינור הנפט מאילת, ואסיא מונה לסגן יו"ר החברה של קו צינור הנפט, וכיהן בתפקיד זה כעשר שנים, עד לסגירת החברה. בשנת 1961 הקים אסיא את בנק ערבי ישראלי. בתחילת שנות השישים החל "סוויס-ישראל טרייד בנק" לרכוש בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של חברת "אפריקה ישראל להשקעות, והגיע להחזקה של 35% מהונה.
לאחר כ-15 שנה בשווייץ, בשנת 1965, חזר עם משפחתו לישראל, הקים את ביתו בסביון וניהל את "בנק לסחר חוץ", תוך שהוא ממשיך לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של "סוויס-ישראל טרייד בנק", עד למיזוגו עם "הבנק הבינלאומי הראשון". עם כניסתו לניהול "בנק לסחר חוץ" גילה שהבנק רכש חלק ניכר מהון המניות של עצמו, בפעולה של ויסות שערי המניות, והוא ביטל פעילות זו. בתחילת 1965 החליטה ממשלת ישראל למכור את חלקה ב"סוויס-ישראל טרייד בנק". אסיא ארגן קבוצת משקיעים לרכישת הבנק, אך הבנק נמכר למרבה במחיר - החברה המרכזית למסחר והשקעות. עקב חיכוכים בין אסיא לחברה המרכזית, מכר לה אסיא את חלקו בבנק, בנובמבר 1967, ובמאי 1968 פרש מתפקידיו בבנק. בדצמבר 1968 פרש גם מניהול הבנק לסחר חוץ. הוא חזר לשווייץ, שם הקים וניהל חברה להשקעות. כעבור 15 שנה שב לישראל.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע.
יהודה אסיא היה אספן אמנות. תחביבו זה הביא אותו בתחילת שנות ה-60 לגיוס התרומה העיקרית להקמתו של מוזיאון תל אביב לאמנות בשדרות שאול המלך. בבניין המוזיאון אולם הקרוי על שמו וגלריה הקרויה על שם אשתו. בשלהי שנת 2009 הוצגה במוזיאון תערוכה בשם "אוסף יהודה אסיא".
את קורות חייו פרסם בספר אוטוביוגרפי, "הגשרים של חיי" (גרסת אינטרנט של הספר).
אסיא נפטר ב-30 באוגוסט 2016. הוא הותיר אחריו את בנו הבכור, דוד אסיא, מייסד חברת מג'יק תעשיות תוכנה ומייסד קרן הון-סיכון; את בתו האמצעית, דליה פלד, מנכ"לית ובעלים של קבוצת "אנשים ומחשבים". בתו הצעירה, מעצבת האופנה דניאלה להבי, מתה ב-2013.
האחיות אולסן
משפט נערי סקוטסבורו
דן בניה סרי
דן בניה סרי (נולד ב-3 באוגוסט 1935 בירושלים) הוא סופר ישראלי.
תולדות חייו.
נולד בירושלים למשפחה יהודית־תימנית. התייתם בגיל 13 מאביו, יוסף סרי, שנפל במלחמת העצמאות מירי צלף ערבי. החל את דרכו כסופר בגיל 45 לאחר שעבד כפקיד במשרד החקלאות.
סיפורו "אלף נשותיו של סימן-טוב", מהספר "ציפורי צל", עובד לסרט קולנוע בבימויה של מיכל בת-אדם.
זכה בפרס ניומן, בפרס ברנר לשנת תש"ע על מפעל חיים ובפרס ביאליק למפעל חיים בספרות יפה "על כתיבתו רבת ההשראה, הבוראת עולם רווי הומור וכאב, תוך שימוש וירטואוזי ברבדיה של הלשון העברית והתרבות היהודית".
בשנת 2016 זכה לתואר ד"ר לפילוסופיה לאות כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב "לאות הערכה לסופר פורה ומוערך, המבטא ביצירותיו הנפלאות אנושיות עמוקה ומיטיב לבטא את ההוויה הישראלית על פניה המגוונות... ולאות תודה לכותב מוכשר הנותן בספריו ביטוי חי ורגיש לאהבה, לפחד ולחמלה ומראה עד כמה הם משותפים לכל בני האדם באשר הם".
בניה סרי נשוי ללבנה ולהם שני ילדים ושישה נכדים.
הערות שוליים.
אדוארד אגיון
אדוארד רפאל אגיון (באיטלקית: Edward Aghion; 28 במאי 1883, אלכסנדריה – 21 בדצמבר 1956, חיפה) היה בנקאי ואיש עסקים יהודי, ממייסדי חברת הביטוח "מגדל". על שמו נקרא "בית אגיון", מעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל.
משפחתו.
מקור משפחת אגיון בכפר בשם אאליון בספרד. המשפחה היגרה לסלוניקי ולאלכסנדריה שבמצרים, שם שונה שם המשפחה ל"אגיון" בעל הצליל היווני. המשפחה הקימה את "בנק האחים אגיון" ומבני ציבור יהודיים כבית הספר ובית החולים באלכסנדריה נקראו על שם המשפחה.
קורות חיים.
את השכלתו, רכש אגיון בלמד באלכסנדריה ובפריז.
בשנת 1920 נשא לאשה את לידיה במבה שלום. לידיה, ילידת קהיר, הייתה האישה הראשונה במצרים שהייתה לעורכת דין, כיהנה כנשיאת ויצו במצרים. בעת היותם במצרים קיבלו בני הזוג אזרחות איטלקית.
פעילות.
בתקופת שלטונו של מלך מצרים פארוק הראשון, הקים אגיון וניהל את בורסת הכותנה במצרים. אגיון היה בין מייסדי חברת הביטוח "מגדל", והשקיע במפעלים חדשים שהוקמו בארץ ישראל כמפעל יציקת הפלדה "וולקן" ומפעל הזכוכית "פניציה".
בדצמבר 1935 אגיון ומשפחתו עלו לארץ ישראל. החל מ-1938 המשפחה התגוררה בירושלים בבית אגיון, שנבנה עבורם בשכונת רחביה על גבול שכונת טלביה, ובעתיד ישמש כמעון הרשמי של ראש ממשלת ישראל. בבית התקיימו אירועי התרמה למען ילדים יהודים באוסטריה, שסופחה לגרמניה הנאצית, ולמען ויצו. בפגישה שנערכה בירושלים במרץ 1938 נבחר אדוארד אגיון להיות נשיא אגודת ידידי קופת חולים לעובדים לאומיים, כיום קופת חולים לאומית, לצדו של פרופ' יוסף קלוזנר שנבחר להיות לנשיא כבוד של האגודה. עם קבלת חוקי הגזע באיטליה הפאשיסטית ב-15 במרץ 1938, ויתרו בני הזוג אגיון על אזרחותם האיטלקית.
לאחר מלחמת העצמאות הלאימה ממשלת מצרים את נכסיו של אגיון, דבר שפגע במשפחה כלכלית. למרות זאת, בשל עסקיו המרובים בישראל וכחלק מתרומותיו הרבות, בשנת 1953 תרם אגיון את ביתו לממשלת ישראל. כהוקרה לתרומתו, משנת 1973 כאשר הוסב הבית למעונו הרשמי של ראש הממשלה, נשמר המבנה כבית אגיון ומשמש למגורי ראש הממשלה גם כיום. אדוארד אגיון ומשפחתו עברו מאז להתגורר בחיפה בשנת 1953. את ביתם בנו על חלקה שרכשו בכרמל ברחוב אילון 7. בווילה, שתכנן האדריכל והמהנדס אלפרד גולדברגר, ושם התגורר גם בנם הבל ומשפחתו.
אגיון נפטר בתום מחלה ממושכת ב-21 בדצמבר 1956, בגיל 73. נקבר בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
היה אב ליוסף והבל אגיון.
המדונה מפאצי
"המדונה מפאצי" (איטלקית: Madonna Pazzi) הוא כינויו של תבליט שיש בטכניקת סטיאצ'טו שנושאו הוא "המדונה והילד", נעשה בידי הפסל האיטלקי דונטלו. התבליט הוא ברוחב של 75 ס"מ ובאורך של 70 ס"מ והוא מצוי כיום ב"אוסף דהלם" (Staatliche Museen, Berlin-Dahlem) שבמוזיאון בודה בברלין.
נסיבות יצירתה אינן ידועות וגם ייחוסה לדונטלו התקבל כתוצאה מהשוואה סגנונית בין תבליט זה לעבודות אחרות של דונטלו. התבליט נרכש בשנת 1886 עבור "מוזיאון הקיסר פרידריך" (Kaiser Friedrich Museum) בברלין. נטען כי הוא היה קודם ברשות ארמון פאצי (Palazzo Pazzi) בפירנצה, אולם אין ברשות החוקרים כל מידע אשר יאשר זאת. לתבליט זה נעשו העתקים רבים המצויים במוזיאונים רבים בעולם.
התבליט מציג את מריה המחבקת את ישו התינוק. על אף שהחלל בו הם נמצאים אינו מוגדר, ההתבוננות שלנו בהם היא מבעד למשקוף תלת-ממדי של חלון, אשר יוצר תחושת עומק. הדמויות מגולפות כתבליט שטוח. פניו של ישו נראים מעט מגושמים בהשוואה לפניה של מריה. בגדה של מריה הוא מעין טוניקה ברוח הפיסול הקלאסי, והוא מתמזג, בחלק שמתחת לגופו של ישו, עם הרקע.
יפנית קלאסית
יפנית קלאסית (ביפנית: בונגו-文語) היא השפה הספרותית הארכאית של יפן.