האופרה בסופיה הפסיקה את פעילותה זמן קצר אחרי הפצצת סופיה על ידי בעלות הברית בשנת 1944, אבל פתחה קוב את שעריה זמן קצר אחר כך במימון מוגבר מטעם הממשלה.
הבניין הנוכחי של התיאטרון לאופרה ולבלט תוכנן עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל לזר פאראשקבאנוב, אך נבנה ברובו תחת המשטר הקומוניסטי בין שנת 1947 ושנת הפתיחה שלו 1953.
החל משנת 1966 איפשרו השלטונות הקומוניסטים סיורים של להקת האופרה במערב אירופה, מחוץ למסך הברזל. בעלת מוניטין ברחבי העולם, בשנת 1992 ערכו חברי להקת האופרה הלאומית הבולגרית סיור הופעות ראשון בישראל.
החל משנת 1961 האופרה של סופיה לקחה חלק בארגון התחרויות הבינלאומיות לזמרים צעירים, הנקראות כעת ע"ש בוריס כריסטוף. במסגרת תחרויות אלו פרצה הקריירה של זמרים חשובים כמו דימיטר פטקוב, סילביה שאש, רוזלינד פּלורייט ומרי סלוראק.
פליקס מגאת'
אנדריאס קריגר
אנדריאס קריגר (בגרמנית: Andreas Krieger; נולד בשם: Heidi Krieger, ב-20 ביולי 1966) הוא אתלט מזרח גרמניה בעבר, אלוף אירופה בהדיפת כדור ברזל. קריגר נולד כנקבה, וב-1997 עבר ניתוח להתאמה מגדרית.
ביוגרפיה.
אנדריאס קריגר נולד כנקבה בשם היידי קריגר במזרח ברלין שבמזרח גרמניה, והתחרה כאישה (ועל כן כל הזכיות המצוינות מטה היו בתחרויות לנערות/נשים).
קריירה ספורטיבית.
כבר בגיל 16, טרום הניתוח לשינוי מין, החל קריגר לקבל סטרואידים אנבוליים על מנת לשפר את הישגיו בספורט. קריגר קיבל 2600 מיליגרם של סטרואידים רק בשנת 1986, 1000 מיליגרם יותר מהאתלט הקנדי בן ג'ונסון באולימפיאדת סיאול (1988).
באליפות אירופה לנוער באתלטיקה שנערכה בשוויכאט שבאוסטריה בשנת 1983, זכה קריגר בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.06 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.14 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1984, זכה קריגר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.18 מטר, אחרי הלנה פיבינגרובה מצ'כוסלובקיה (20.34 מטר) וקלאודיה לוש ממערב גרמניה (20.23 מטר). באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986, הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.21 מטר, אחרי לוש (20,48 מטר) ולפני מיכאלה לוגין מרומניה (19.07 מטר). גם באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בליבן, צרפת בשנת 1987 הוכרז קריגר כמנצח, וזכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.02 מטר, אחרי נטליה אחרימנקו מברית המועצות (20.84 מטר) ולפני בת ארצו הייקה הרטוויג (20.00 מטר).
אלופת אירופה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1986, זכה קריגר, במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.10 מטר, לפני אינס מילר (20.81 מטר), גם היא בת ארצו, ולפני ואחרימנקו (20.68 מטר). באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1987, הוא סיים במקום הרביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.00 מטר.
ב-1990 פרש קריגר מספורט תחרותי, עקב כאבים חזקים בשרירים ובמפרקים כתוצאה מאימונים מפרכים והרמה של משקל רב שנתמך על האמרוץ.
חייו האישיים.
הזהות המגדרית של קריגר הייתה ברורה לו ולסובבים אותו. בשנת 1997 עבר קריגר ניתוח להתאמה מגדרית, ושינה את שמו לאנדריאס קריגר. הסטרואידים אותם נטל במשך חלק גדול מחייו גרמו לו לבעיות רפואיות קשות. גם כיום הוא סובל מכאב עז בשרירים ובמפרקים כתוצאה מלקיחת כמות גדולה של סטרואידים.
קריגר נשוי לשחיינית העבר ממזרח גרמניה אוטה קרוזה.
תוכנית האמרוץ.
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האמרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באמרוץ נרחב. גילוי זה הטיל צל כבד וחשד משמעותי לגבי תקפות הישגיהם של מיינקה וקריגר.
לנה קיכלר-זילברמן
לֶנָה קִיכְלֶר-זילברמן (בפולנית: Lena Küchler-Silberman; 1910 – 6 באוגוסט 1987) הייתה מורה, מחנכת וסופרת ישראלית ממוצא פולני, מומחית לפסיכולוגיה וחינוך, שאספה יותר מ-100 ילדים ניצולי שואה בתום מלחמת העולם השנייה, הייתה להם לאם חלופית, טיפלה בהם ושיקמה אותם ועלתה איתם לישראל בשנת 1948.
ביוגרפיה.
קיכלר נולדה בשם לנה הולצֶר בעיירה וייליצ'קה שליד קרקוב שבגליציה המערבית אז תחת שלטון אוסטרו הונגריה וכיום בפולין. היא למדה בגימנסיה העברית בקרקוב והמשיכה ללימודי פסיכולוגיה ופדגוגיה באוניברסיטה היגלונית בעיר בה סיימה את לימודי הפילוסופיה. לפני מלחמת העולם השנייה עבדה כמורה בבית ספר יהודי בביילסקו ולימדה בסמינר למורים.
בפרוץ המלחמה חיה קיכלר עם בעלה אלברט בעיר בוסקו-זדרוי שבפולין. היא החליטה לחזור לעיירת הולדתה עם אביה, שהיה חלש מכדי לברוח עם בעלה לשטח הרוסי. בעיירה נותרו רק נשים, תוצאותיו של טֶבַח שמקצת הגברים ששרדו אותו נשלחו למחנה עבודה. קיכלר קיוותה לחבור לבעלה שנמצא באותה עת בעיר לבוב שתחת שלטון סובייטי. בהגיעה ללבוב היא עבדה קשה וסבלה מתת-תזונה, מה שהוביל לפטירתה של בִּתָּהּ, מירה, זמן קצר לאחר לידתה.
ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, השתלטו הגרמנים על לבוב. מצבם של היהודים בעיר החמיר והוקם בה גטו. קיכלר השיגה לה ולבעלה תעודות מזויפות והם הצליחו לברוח מהגטו. בעלה עזב בגפו לוורשה והיא חזרה אל אביה בווייליצ'קה. היא נשארה עם אחותה פלה עד ל-28 באוגוסט 1942, יום חיסולה של העיירה. שתיהן ניצלו כשקפצו, יחד עם אנשים נוספים מהעיירה, מטרנספורט בדרך למחנה ההשמדה בלז'ץ, ונמלטו לוורשה. בוורשה חָבְרָה לבעלה וחיה בצד הארי תחת זהות בדויה של נוצרייה בשם ליאונטינה רליץ, ילידת בוצ'אץ'. היא החלה לחמוק לגטו ורשה, תוך סיכון חייה, ולהוציא משם תינוקות יהודים יתומים ולהעביר אותם למנזר קרוב. באותה התקופה התגרש ממנה בעלה ועבר להתגורר עם גרמנייה נוצרייה.
קיכלר נתפסה באחד הימים כמתחזה לפולנייה, אך הצליחה להימלט בעזרתה של חברה פולנייה ולמצוא עבודה כאומנת בכפר אולחובק שבסמוך לגבול הרוסי, שם טיפלה בשתי ילדות פולניות במשך שנתיים, עד תום המלחמה ובעיירה זו אף הקימה בית ספר לילדי האיכרים והתחבבה הן על התלמידים והן על הוריהם.
בשנת 1945, כחודשיים לאחר תום המלחמה, היא ניסתה למצוא את קרוביה, ותוך כך גילתה כי אחותה הוסגרה כפרטיזנית ונהרגה. היא הגיעה לבית הוועד היהודי שברחוב דלוגה 38 בקרקוב, כדי לברר על גורל יקיריה; שם גילתה, בקומה השנייה, עשרות ילדים יתומים ניצולים, בגילאי 3–15, כשהם במצב גופני ונפשי ירוד. מהילדים היו ששרדו את מחנות הריכוז, היו שלחמו לצד הפרטיזנים או הוחבאו במנזרים ואצל משפחות נוצריות, שהפכו את זהותם לנוצרית ואף עשו אותם לאנטישמים.
המפגש עם הילדים הוביל להקמת בית עבורם בעיירת הנופש בזאקופנה. (בית נוסף באחריותה נבנה בעירה ראבקה אך מהר מאוד הועברו הילדים לזאקופנה בעקבות התקפה אנטישמית) שם, בהשפעת משנתו של יאנוש קורצ'אק, עסקה קיכלר במלאכת השיקום של כ-100 ילדים. אולם התקפות אנטישמיות אילצו אותה לקחת את הילדים ולברוח מהאיום דרך צ'כוסלובקיה ועד צרפת, בה התגוררו במשך שלוש שנים. קבוצת ילדים מהבוגרים השתתפה בניסיון העלייה הבלתי ליגאלית עם אוניית המעפילים אקסודוס. משם בשנת 1949 עלו הילדים למדינת ישראל הצעירה במסגרת העלייה ההמונית, ונקלטו בקבוצת שילר שבסמוך לרחובות.
בשנת 1948, בעת שבתה בפריז, התפרסם שם ספרה הראשון, שכתבה בפולנית וראה אור בתרגום ליידיש מאת הסופר והעיתונאי אהרן צפנת: "מיינע קינדער" ('ילדיי'), בספר סיפרה את סיפורי הצלתם של ילדים יתומים מניצולי השואה.
עם הגיעה לישראל, פרסמה ספרים נוספים. היא העלתה את סיפורם של הילדים בספרה "מאה ילדים שלי", שראה אור בשנת 1959, והיה לרב-מכר ותורגם ל-14 שפות, בהן יידיש, אנגלית, פולנית ויפנית. היה זה רב-המכר הראשון בארץ שתיאר את קורותיהם של נשים ומשפחות בתקופת השואה. הספר זכה לביקורות אוהדות בעיתונות התקופה, שזיהתה את סוד הצלחתו בהיותו סיפור בעל סוף טוב ואופטימי: אמנם הילדים איבדו את הוריהם הביולוגיים אבל נשארו בחיים ועלו לישראל. המשוררת והסופרת אנדה עמיר-פינקרפלד הסבירה כי הספר אמנם מתאר את קורות היהודים בשואה, אך הוא אינו שוקע בה. על בסיס הספר הופק בשנת 1987 הסרט "מאה ילדים שלי".
מדי שנה סוקר בעיתונות המפגש השנתי של לנה קיכלר-זילברמן עם ילדיה שבגרו ותוארו כצברים לכל דבר. הילדות היו לנשים צעירות והילדים לגברים צעירים שהתגייסו לצה"ל. שניים מהם נפלו במלחמת סיני.
הספר אף היווה השראה לסרט התיעודי, "מאה ילדים שלי", בבימוין של עמליה מרגולין ואושרה שוורץ, שבו מופיעים הילדים שבגרו. הסרט עוסק בחוויות השואה שנותרו בהם ובמפגשם עם קיכלר. הסרט זכה ב"פרס החוויה היהודית" לשנת 2003 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 1950 נישאה קיכלר בישראל למרדכי זילברמן. לזוג נולדה בת, שירה תורן.
קיכלר התגוררה בתל אביב ולימדה פסיכולוגיה בסמינר למורים וגננות. בשנת 1968 הובילה את הקמתה וניהולה של "התחנה הפסיכולוגית" בגבעתיים. בשנת 1969 נפטר בעלה, ובשנת 1972 פרשה לגמלאות. התגוררה בגבעתיים עד מותה.
בשנת 1985 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלה, "בית אמי", בהוצאת שוקן.
בשנת 1987 קיבלה את תואר יקירת העיר גבעתיים.
באוגוסט 1987 נפטרה, בתום מחלה ממושכת. נקברה בבית העלמין הדרום בחולון. קבורה בשם לאה זילברמן. משנת 2012 רחוב בעיר תל אביב-יפו מנציח את שמה.
בינואר 2019 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון לזכרה במרכז השירות הפסיכולוגי/קריית החינוך בגבעתיים ברחוב השניים 3.
ראובן אלקלעי