תחת שלטון ארכיס השני הפכה סלרנו למרכז אקדמי בו בלט בית הספר לרפואה. הדוכס ציווה לבצר את העיר ועל ההר המשקיף על העיר נבנה מבצר עם צריחים. בשנת 839 הכריזה סלרנו על עצמאותה מדוכסות בנווטו, והפכה לבירת נסיכות משגשגת שכללה את פוליה, קפואה ועד לטאראנטו בדרום. בשנת 1000 לערך סיפח הנסיך גואימר הרביעי את אמאלפי, סורנטו, גאטה וכל דוכסות פוליה וקלבריה, כדי לאחד תחת שלטונו את כל דרום איטליה ובירתה סלרנו. מטבעות שהוטבעו בעיר נשאו את הכיתוב Opulenta Salernum (מילולית: סלרנו השופעת) כדי להעיד על עושרה של העיר. אולם הנסיכות סבלה מהתקפות סרצנים וממאבקים פנימיים. בשנת 1056 בא הקץ לשלטון גואימר בסופה של שרשרת תככים שלטוניים ועל רקע חולשת בנו ג'יזולף השני, אשר ירש אותו, החלה התדרדרות של הנסיכות. עד מהרה נפל רוב שטחה של הנסיכות לידי הנורמנים.
ב-13 בדצמבר 1076 כבש רובר גיסקאר את העיר מידי ג'יזולף ובכך הביא את הקץ למאות שנות שלטון הלומברדים בעיר. למרות זאת העיר המשיכה לשגשג, והושלמה בניית הארמון המלכותי והקתדרלה בעיר, כמו גם
הפעילות בבית הספר לרפואה של סלרנו הגיעה לשיא.
במהלך המאה ה-11 הוקם בסלרנו בית ספר לרפואה והיה הידועה ביותר באירופה. לימודי רפואה בה התבססו בעיקר על תרגומים של ספרים מיוונית וערבית אך גם על בסיס ידע שנצבר במקום. בין רופאים הידועים שפעלו בבית הספר הייתה טרוטולה מסלרנו.
בשנת 1191 נכנעה סלרנו ללא קרב לפלישת כוחות היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשם אשתו קונסטנס מסיציליה, תוך שהיא מבטיחה לו נאמנות.
החל מן המאה ה-14 הפך רוב מחוז סלרנו לחלק משטח נסיכות סנסוורינו. בזכות עושרם הם הביאו לארמונם מלומדים ואמנים. במאה ה-15 הייתה העיר מוקד קרבות בין כוחות בית אראגון לבית אנז'ו הצרפתית, מאבקים שנמשכו אף במאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-16 נהרסה העיר ברעידת אדמה ורבים מתושביה מתו במגפת דבר. העיר החלה להשתקם במאה ה-18 עם תום השלטון הספרדי. מבנים רבים נבנו באותו תקופה והם מעטרים את העיר עד היום. בשנת 1799 הפכה סלרנו לחלק מממלכת נאפולי הנפוליאונית. בתקופה הנפוליאונית נסגר בית הספר לרפואה של סלרנו בהוראת ז'ואקים מירא, זאת לאחר שמצבו התדרדר לאורך תקופה ארוכה עד שתוכנית הלימודים בו כללה לימודים תאורטיים בלבד. באותה תקופה אף נסגרו בעיר מסדרים נוצריים והוחרם רכוש של הכנסיות.
במאה ה-19 הייתה העיר מרכז חשוב לפעילות הקרבונארי למען איחוד איטליה ובשנת 1861 הצטרפו רבים מבני העיר למאבקו של ג'וזפה גריבלדי. לאחר איחוד איטליה המשיכה העיר להתפתח באיטיות, התפתחות שהמשיכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. אוכלוסיית העיר שמנתה 20,000 תושבים בשנת 1861 גדלה לכ-80,000 תושבים בתחילת המאה ה-20. במאה ה-19 החלו מפעלי תעשייה זרים לקום בעיר, בלטו בהם מפעלי טקסטיל, ממגורות תבואה ומפעלי פסטה.
ב-9 בספטמבר 1943 הייתה העיר אתר הנחיתה כחלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה בעת מלחמת העולם השנייה, פעולה זו נודעה בשם "מבצע אוואלאנש". החל מ-12 בפברואר ועד ל-17 ביולי 1944 שכנה בעיר ממשלת המרשל פייטרו באדוליו, ראש ממשלתה הראשון של איטליה לאחר נפילת מוסוליני. באותה תקופה הייתה סלרנו בירתה הזמנית של ממלכת איטליה, וויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה התגורר בבית מידות בפרברי העיר.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה סבלו רוב ערי איטליה משפל כלכלי, אולם סלרנו הצליחה להתאושש בהדרגה במטרה להפוך לעיר אירופאית מודרנית. בתקופת 30 השנים שבין 1946 ל-1976 הוכפלה אוכלוסיית העיר עד ל-160,000 תושבים.
גאוגרפיה.
העיר נמצאת בקצה מישור נהר סלה ובתחילת החוף האמאלפיטאני. הנהר הקטן אירנו חוצה את מרכז העיר.
אקלימה של סלרנו ים-תיכוני, קיץ חם ויבש באופן יחסי (טמפרטורה ממוצעת של 23 מעלות בחודש אוגוסט), סתיו וחורף גשומים (טמפרטורה ממוצעת של 8 מעלות בחודש ינואר). כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,000 מ"מ. בעיר נושבות בדרך כלל רוחות חזקות מן ההרים אל עבר מפרץ סלרנו, באופן מיוחד בחודשי החורף. רוחות אלה יוצרות בסלרנו יותר ימי שמש מרוב הערים באיטליה.
חינוך.
בסלרנו פועל בית הספר לרפואה של סלרנו (Schola Medica Salernitana), מוסד החינוך הרפואי הבולט באירופה בתחילת ימי הביניים, הטוען להיותו האוניברסיטה העתיקה באירופה. בשנת 1944 נוסדה בסלרנו האוניברסיטה על שם ג'יובני קומו, אשר שילבה לתוכה את בית הספר לרפואה. בשנת 1968 תפסה את מקומה אוניברסיטת סלרנו, שהיא מוסד ציבורי. בעשור הראשון למאה ה-21 פועלת האוניברסיטה בשני קמפוסים, פישיאנו ובארוניסי, בהם למעלה מ-40,000 תלמידים הלומדים בעשר פקולטות.
כלכלה.
עיקר כלכלת סלרנו מבוססת על מגזר השירותים ותיירות, זאת לאחר שרוב מפעלי התעשייה נסגרו לא שרדו את המשבר הכלכלי בשנות ה-70 של המאה ה-20. רבים מן המפעלים שעדיין פועלים בעיר הם בתחום הקדרות וייצור מזון.
נמל סלרנו הוא אחד הנמלים הפעילים ביותר בים הטירני ובכל שנה חולפים בו כ-7 מיליון טון סחורות, 60% מתוכן במכולות.
תחבורה.
לסלרנו שדה תעופה בפונטקניאנו (Pontecagnano), בפרברים הדרומיים של העיר. החל מחודש יולי 2008 נפתח השדה לטיסות בינלאומיות. מן השדה יוצאות טיסות למילאנו, לברצלונה בספרד ולבוקרשט ברומניה.
בשנת 2010 הושלמה מערכת רכבת עירונית המקשרת בין המרכז ההיסטורי של העיר עם האזורים החדשים במזרחה ובעתיד אף תגיע לשדה התעופה. הרכבת לא החלה בפעולה סדירה נכון לחודש מאי 2011.
יהדות סלרנו.
על פי המסורת היה מלומד יהודי בין מייסדי בית הספר לרפואה של סלרנו, במאה ה-9 לספירה, לצד ערבים, יוונים ובני רומא . ספרי רפואה עבריים, אשר תורגמו ללטינית, היוו חלק מן הבסיס לתוכנית בלימודים בבית הספר לרפואה. החל משנת 872 קיימות עדויות כתובות על יהודים המתגוררים בעיר ומסמך משנת 1005 מתעד את קיומו של רובע יהודי. בנימין מטודלה ביקר בסלרנו בשנת 1159 ומצא בה כ-600 יהודים. רדיפות במאה ה-13 לספירה גרמו להתנצרות כ-150 משפחות בעיר, רבות מהן המשיכו לחיות חיי אנוסים. באמצעה של המאה ה-13 כתב משה בן שלמה מסלרנו פירוש לספר מורה נבוכים להרמב"ם. רבי עובדיה מברטנורא התגורר בסלרנו מספר חודשים בשנת 1485 וביקר לעיתים קרובות בבית הספר לרפואה שפעל בה. גירוש היהודים מממלכת נאפולי בשנת 1510 הביא קץ ליהדות סלרנו.
אינקרנציה
אינקרנציה (בלטינית: incarnatio; מהמילה incarnare, in משמעותו בתוך, caro משמעותו בשר, מתורגם כ"התגשמות", "התגלמות" או "התאנשות") הוא מונח תאולוגי נוצרי, הבא לתאר את התגשמותו בבשר ודם של האל הבן (גם הלוגוס, "הדבר"), אחד משלושת מרכיבי השילוש הקדוש, כשמרים הבתולה התעברה מרוח הקודש והרתה את ישו. דוקטרינה זו היא אחת מאלו הנוגעות לאחדות הטבע האנושי והטבע האלוהי בישו עצמו.
סקירה.
הדיון בנושא התעורר כחלק מהדיון הכריסטולוגי בדבר מערכת היחסים בין האל האב, ה"בן" (ישו) ו"רוח הקודש" הנזכרים בברית החדשה. הוויכוחים והדיונים בעניין ניטשו במיוחד בשלוש מאות השנים הראשונות לקיומה של הנצרות, והיו מעורבים בהם יהודים ונוצרים, גנוסטים, אריאנים, חסידי אתנסיוס מאלכסנדריה ואחרים.
ההתגלמות היא הוראת יסוד תאולוגית של האורתודוקסיה הנוצרית (הזרם הניקאי), המבוססת על פירושו את הברית החדשה. על פי פרשנות זו, המבוססת על הפסוקים
ההתגלמות מייצגת את האמונה כי ישו, אחד ממרכיבי השילוש הקדוש, הוא התגשמות של אלוהים שירד מהשמיים, התגלם בגוף אנושי (בבשר) והפך לאדם ואל כאחד אף כי הופיע כאדם.
ההגדרה המסורתית של התגלמות טוענת כי הטבע האלוהי של הבן, לאחר שהתרוקן מהמרכיבים הגלויים של אלוהיותו, צורף יחד, אך לא התערב, עם הטבע האנושי של אדם אחד, הוא ישו המושיע, שהיה הן אלוהי והן אנושי. התייחסויות שונות לנושא (למשל אצל האביונים וכן באיגרת אל העברים המוזכרת אצל הירונימוס) הוצעו במשך מאות בשנים אבל נדחו על ידי הזרם הנוצרי המרכזי. רעיון זה בא לידי ביטוי בתפילת אני מאמין, כפי שהתגבשה בוועידת ניקיאה:
עם עיצובה של האמונה הנוצרית באינקרנציה, היו נוצרים-יהודים שראו בקבלתה של דוגמה זו על ידי הממסד הנוצרי משום הפרה של עשרת הדיברות ועבירה על הדיבר . ואולם, הזרם המרכזי בנצרות ביקש לאמץ הן את האמונה באינקרנציה של ישו, והן את עקרון שלילת הגשמות כמרכזי בהבחנה המקראית בין האל האחד ובין האלילות הפגאנית.
על המזבח במערת הבשורה שבבזיליקת הבשורה בנצרת, חקוקה הכתובת (כאן היה הדבר לבשר) לציון המקום בו, על פי המסורת הקתולית, התרחשה ההתגלמות, שכן זה המקום בו ניתנה הבשורה למרים. הפסוק הכתוב המקורי בחזון יוחנן הוא (כאן היה הדבר לבשר וישכון בקרבנו). התוספת "hic" באה לסמן כי כאן בדיוק התרחש האירוע.
תפילת אנגלוס (הקרויה על שם המילה הראשונה בפסוק: () היא תפילה נוצרית הנאמרת שלוש פעמים ביום לציון האינקרנציה. בתפילה מוזכרת הבשורה שבישר המלאך גבריאל למריה כי תלד את ישו.
מקבילות.
חוקרי מיתולוגיה השוואתית מצאו דמיון למושג האינקרנציה גם בקרב עובדי-אלילים. התגלמות אל בגוף אדם מופיעה במיתולוגיות שונות, החל במושג האווטאר ההודי, דרך המיתולגיות היווניות והרומיות אודות התגלמות אל בבשר ודם, כבן אנוש או כבעל חיים. (לדוגמה זאוס התגלם בגוף שור ופיתה את אירופה), אובידיוס במטמורפוזות תיאר עשרות מקרים של גלגולי צורה שעברו הדמויות בסיפוריו, ואף באיליאדה מסופר על אלים שלבשו דמות אדם וירדו לארץ למשל
במיתולוגיות מופיע גם רעיון הולדה של ילד שאביו אל ואימו בת-אדם והתוצאה היא אל למחצה. עם זאת, הפירוש הנוצרי לאינקרנציה שונה במקצת, ובו הבן של בת-אדם ואל הוא אל של ממש בעצמו.
האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות