את השם "נחל בשור" קבעה ועדת השמות הממשלתית, בעקבות הפסוק מספר שמואל , אם כי לא ידוע אם הנחל הנזכר בפסוק הוא אכן נחל זה ולכן במקור נקבע השם ללא ה' הידיעה. בשל אזכורו המקראי בצמוד לצקלג, סברו חלק מאבות חקר ידיעת ארץ ישראל ב, דוגמת ישעיהו פרס, יוסף ברסלבי וזאב וילנאי, כי זיהוי נחל הבשור המקראי הוא בנחל גרר של היום וכי נחל גרר הוא הנחל הדרומי יותר המזוהה כיום עם נחל הבשור. למרות קביעת ועדת השמות, התקבע בציבור הישראלי השם נחל הבשור, ומאוחר יותר עודכן השם ברשומות.
תוואי הנחל.
ראשיתו של נחל הבשור בהר מחיה, שבגבול רמת עבדת ורכסי הנגב הצפוני. מכאן יורד הנחל אל המישור הרחב המפריד בין מתלולי הגיר של רמת עבדת לבין קמר חלוקים וקמר בוקר שמצפון. לאחר כארבעה קילומטרים מצפון להר מחיה נכנס הנחל לקער המפריד בין קמר חלוקים לקמר בוקר, וממשיך לאורכו עוד כארבעה קילומטרים, עד למפגש עם נחל הרועה. כאן פונה הנחל חדות מערבה, ותוך כדי יצירת מפער מים עמוק ומרשים (בערבית "דייקה"), הוא חוצה את קמר בוקר, ולאחריו ב"דייקה" נוספת את הקמר של כתף שבטה. ליד מושב אשלים, שעל כביש טללים-ניצנה, יוצא נחל הבשור מתחום הרי הנגב הצפוני, אל מישורי חולות חלוצה. מכאן הוא ממשיך צפונה, מהלך 17 קילומטר, עד חלוצה העתיקה. מחלוצה ממשיך הנחל במישור עוד כ-12 קילומטר, עד לחיבורו עם נחל באר שבע, ליד באר אסנת. כאן פונה הנחל לצפון-מערב, לעבר צומת צאלים, שהוא נקודת המעבר של הנחל מתחום החולות של חלוצה אל מישורי הלס הגדולים של מערב הנגב הצפוני. הנחל נשפך לים התיכון מדרום לעזה.
תכסית.
באפיקו התחתון של הנחל, בעיקר בבתרונות הלס הנאספים אל האפיק הראשי ולפני חצותו את הגבול לרצועת עזה, יש בוסתנים של עצי שקד ותאנה וגם שקמה.
תופעה ייחודית הקשורה למהלכו של נחל הבשור היא העובדה שבחלקו התחתון, הצפוני, אגן הניקוז שלו אינו סימטרי - לנחל יש יובלים רק בגדה הימנית (המזרחית). הדבר נכון לאורך עשרות ק"מ, עד לשפך נחל אסף לנחל הבשור (בקרבת צומת גמה). לאחר נחל אסף, קולט נחל הבשור עוד שני יובלים ממערב, נחל ניצרה וערוץ ללא שם בתחומי חבל עזה.
בקטע הנחל שמצאלים ועד קיבוץ רעים מצויות נביעות מים. לאורכו קיימת לסירוגין זרימת מים המזינה חישות קנה וסוף סבוכות, עצי אשל היאור ושיחי טבק השיח. עין צאלים, עין שרוחן ועין בשור הם מקורות המים העיקריים של הנחל בקטע שבין צאלים לרעים. בקטע המעיינות נמצא ריכוז של אתרים ארכאולוגיים שהחשוב שבהם הוא תל שרוחן, על גדתו המערבית של נחל הבשור.
שמורת הבשור.
קטע באורך כ-44 ק"מ בנחל הבשור, מוכרז או מוצע כשמורת טבע או כגן לאומי, מאזור מפגש נחל באר שבע עם נחל הבשור, ועד גבול חבל עזה.
בשלב זה הוכרזו כשמורה כ-11 אלף דונם (מרביתם בשנת 1967, חלקם בשנת 1977 בשמורת "צומת נחל הבשור ונחל באר שבע" והרחבה נוספת בשנת 2010), ועוד כ-3,600 דונם הוכרזו כגן לאומי אשכול. שטחים נוספים מוצעים כהרחבה לשמורה זו או במסגרת "שמורת פארק הלס" העתידית.
גם מורד נחל הבשור בתחומי רצועת עזה הוכרז על ידי הרשות הפלסטינית כשמורת טבע בתחילת שנות ה-2000.
השפעת הזרמת שפכים.
מעדויות הקיימות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומ-1929, עת חפר פלינדרס פיטרי בתל שרוחן, עולה כי רוב אפיק הנחל היה ריק מצמחייה וזו הייתה קיימת רק באזורים הקרובים לנביעות המים. גם בסקר שנעשה בנחל בשנות ה-70 של המאה ה-20 לגבי הצמחייה המצב היה דומה. אז נסקרו בנחל גם סירה קוצנית, לכיד הנחלים, ירבוז, כף אווז האשפתות, קייצת, דטורה, סמר, ינבוט השדה, הגה מצוי ועוד צמחים חד שנתיים. בעקבות הקמת מפעלי רמת חובב החלה הזרמת שפכים תעשייתיים לנחל סכר, אשר מתנקז לנחל הבשור. בנוסף, החלה הזרמת שפכים ממחנות הצבא באזור צאלים, כולל שפכים של סדנאות הרכב. בנוסף להשפעות האקולוגיות הרגילות של זיהום מי התהום ושל משקעים רעילים, חל שינוי במאזן הצמחייה באפיק הנחל. הקנה, הסוף, האשל וטבק השיח, אשר התגלו כעמידים לשפכים השתלטו על שטח המחיה של הצמחים החד שנתיים וכתוצאה מהגידול בכמויות המים הרחיבו בצורה ניכרת את שטח גידולם וכך יצרו בשנות ה-80 את נוף האפיק הנוכחי עתיר הצמחייה. מאידך, יש הטוענים כי הסיבה להתפתחות הצמחייה אינה השפכים בנחל, אלא הפסקת הרעיה שהייתה קיימת תמיד באזור הנחל ונפסקה עם הפיכת האזור לשמורת טבע.
שינוי נוסף שחל היה הצטברות גדולה של קנים יבשים בבסיס הצמחייה. זו הסיבה העיקרית לפריצה ספונטנית של שריפות מדי כמה שנים באפיק הנחל. בגלל רציפות הצומח השריפות אף מתפשטות לחלקים גדולים של הנחל. הצומח שנפגע בשריפה מתחדש במהירות אך הנפגעים העיקריים הם בעלי החיים של חישת הקנים. גם בפאונה חלו שינויים בעקבות השינויים האקולוגיים והתערבות האדם. חלק מהעופות ומהזוחלים שהיו קיימים באזור נעלמו ובמקומם הגיעו חזירי בר, צבי מים, נוטריות ודגי נאווית המליחות המיועדים להדברת זחלי יתושים.
גשר הרכבת המשוחזר.
בשנת 2004 שוחזר גשר הרכבת מעל נחל הבשור. הגשר הונח על קורות עץ ביוני 1917 ועליו חצתה מסילת הרכבת רפיח-באר שבע, שנחנכה במאי 1918, את הנחל. הרכבת פעלה שלושה ימים בשבוע וחדלה לפעול בשנת 1927.
הר מחיה
הַר מִחְיָה הוא שלוחה טופוגרפית הנמשכת מאזור הר רתמים לצפון מזרח, לכיוון נחל חורים העילי. שיאה הטופוגרפי הוא בגובה 634 מטרים. שלוחה זו, הבנויה סלעי גיר מתקופת האאוקן, היא הפינה הצפונית מזרחית של רמת מטרד. בערבית נקרא ההר "ג'בל אום חיה" ("הר הנחשים").
ריכוז גדול של ציורי סלע נמצא במורד השלוחות המזרחיות של ההר. הציורים מופיעים בריכוזי סלעים המכוסים בפטינה כהה. הנושאים בציורים הם סמלים שבטיים, יעלים, גמלים וסצנות צייד - של יעלים ושל יען.
במורד ההר - חוות "כרמי עבדת" - חלק מהתיישבות הבודדים.
אשלים
אֲשָׁלִים הוא יישוב קהילתי הממוקם על כביש 211 בין משאבי שדה לניצנה, סמוך לגדתו המזרחית של נחל הבשור. שייך למועצה אזורית רמת הנגב.
היישוב ממוקם בנקודת גבול גאוגרפית בין צפון הר הנגב לבין מישורי חולות חלוצה. מקור שמו בהיאחזות הנח״ל אשלים - אחת משלוש היאחזויות שהוקמו בשנת 1956 בין משאבי שדה וניצנה (אֲשָׁלִים, שֵׁיזָף ומְבוֹא שִׁבְטָה). ההיאחזות נקראה על שם עצי האשל הנפוצים בנגב.
הגרעין המייסד של אשלים התגורר במשך כשנתיים באתר קראוונים ליד משאבי שדה וצומת טללים, כ-12 קילומטר מנקודת הקבע. בשנת 1979 עברו המתיישבים לנקודת הקבע. היישוב הוקם כמושב שיתופי אשר השתייך לתנועה הקיבוצית. לאחר מכן הפך המושב השיתופי ליישוב קהילתי, החלה בו תנופת בנייה, ומספר התושבים עולה בהתמדה. כמו כן, הוקם ביישוב כפר סטודנטים של עמותת איילים.
בסמוך ליישוב נבנה מתחם תחנת הכוח באשלים ובו ארבע תחנות כוח.
בקרבת היישוב עברה מסילת הרכבת הטורקית מבאר שבע לקוסיימה. במקום נמצאים שרידי תחנת רכבת וגשר מעל נחל הבשור.
טללים
טְלָלִים הוא קיבוץ בהר הנגב הצפוני, כשלושה קילומטרים מדרום לצומת משאבים. משתייך לתנועה הקיבוצית. הקיבוץ נקרא "טללים" בעקבות הטל הרב שיורד בו במהלך השנה. שייך למועצה אזורית רמת הנגב.
מייסדי הקיבוץ, גרעין של תנועת הצופים, התיישבו באופן זמני בבאר משאבים סמוך למשאבי שדה ובראשית 1980 עלו לנקודת הקבע. עוד קודם לעלייה לנקודת הקבע צורף הקיבוץ לתנועה הקיבוצית.
בקיבוץ יש מפעל לבטון. תושבי הקיבוץ עוסקים גם בחקלאות.
קיבוץ טללים היה מראשוני הקיבוצים המופרטים.
ב-2010, החלה בניית ההרחבה לקיבוץ, ונכון ל-2022 הוא מונה כ-600 תושבים.
קילטפה
קילטֵפֶּה (בטורקית Kültepe, "גבעת האפר") הוא שמה הנוכחי של עיר במרכז מזרח אנטוליה שבטורקיה, הידועה גם בשם כּרוּם כּנֵש, היינו "מושבת-הסוחרים של כנש" באשורית (בטורקית נהגה כַּנִיש). העיר המודרנית הקרובה ביותר היא קייסרי, כ־20 קילומטרים דרום מערבית לקילטפה. תעתיק שם העיר השכיח הוא "כנש", אחר שמה החתי, אולם שם מדויק יותר יהיה "כַּנֵס". כרום כנש מתייחס לחלק מסוים של העיר שניתן על ידי הממונים המקומיים לסוחרים אשוריים לשימושם הפטור ממס, כל עוד סחורתם נותרה בתוך הכָּרוּם. המונח "כרום" שאול מאכדית, ומשמעותו היא נמל. העיר אליה הוצמד הכרום היא נשש, בירתם הראשונה של החתים באנטוליה.
מספר ערים אנטוליות אחרות אכלסו כרום, אולם הגדול בהם היה בכנש. כרום חשוב זה יושב על ידי סוחרים אשוריים במשך מאות שנים. האשורים ייבאו בדיל ואריגים מארצם עבור כסף ומוצרי מותרות.
ארכאולוגיה.
שרידי הכרום יוצרים תל מעגלי בקוטר של כ־500 מטרים, ובגובה של כ־20 מטרים מעל המישור. יישוב הכרום מורכב ממספר שכבות סטרטיגרפיות. בניינים חדשים נבנו על גבי שרידי התקופות הקדומות יותר, לכן הרצף הסטרטיגרפי ארוך ונמתח מפרה־היסטוריה לתקופה החתית המוקדמת.
צאלים
צֶאֶלִים הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, כ-12 קילומטר דרומית-מזרחית לצומת מגן. משתייך לתנועה הקיבוצית. הקיבוץ נקרא על שם עצי השיטים הנפוצים באזור, שזוהו בטעות כעצי צאלים מקראיים.
היסטוריה.
הקיבוץ נוסד בינואר 1947 על ידי גרעיני תנועת נוער ממזרח אירופה ומצפון אפריקה.
חלק מחברי הקיבוץ הקימו את הנקודה בנגב והתיישבו בה בחודש זה, ושאר חברי הקיבוץ התיישבו בינתיים, באפריל 1947, ליד רחובות, מערבית לגבתון, כקבוצות עבודה, עד שהנקודה תוכשר לקלוט את כולם.
היישוב הוקם בהמשך למגמה שהנחתה את ייסוד אחד-עשר היישובים בנגב, ואיתו הוקמו גם מבטחים ועלומים. חשיבותם של יישובים אלו הייתה שהם עלו כהיאחזויות שעל קו המים לנגב. קו מים זה היה עורק החיים של יישובי הנגב טרום הקמת המדינה ובעת מלחמת העצמאות. ביישוב הוקמו גם מתקנים לאגירת מים ומגדל מים אליו הוזרמו מים מהשלוחה המערבית של קו המים.