בשנת 1897 מונה היי על ידי הנשיא ויליאם מקינלי לשגריר ארצות הברית בבריטניה. בקיץ 1898 הוא נקרא לארצות הברית ומונה למזכיר המדינה, תפקיד במסגרתו הוא תרם רבות למשא ומתן לגיבוש חוזה פריז שהביאה לסיום מלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא נותר בתפקידו לאחר הירצחו של מקינלי וכיהן בתפקיד תחת הנשיא תאודור רוזוולט ועד לפטירתו שלו, בשנת 1905. במהלך שנים אלו הונהגה על ידיו מדיניות הדלת הפתוחה ביחסי ארצות הברית וסין, שייתכן והשפיעה על מדיניות ארצות הברית במרד הבוקסרים ובתכנון תעלת פנמה. כ-50 אמנות בינלאומיות בעלות חשיבות נחתמו בתקופתו, מהן בנוגע לתעלת פנמה, לסמואה ולהכרעת גבולות אלסקה.
היי נפטר בעודו מכהן כמזכיר המדינה ונקבר באוהיו.
נכדו, ג'ון היי ויטני, כיהן אף הוא כשגריר ארצות הברית בבריטניה (בשנים 1958-1961).
הטרגדיה של 9 באפריל
הטרגדיה של 9 באפריל או יום ראשון העקוב מדם 1989 מתייחסת להפגנות אנטי-סובייטיות בטביליסי, בירת גאורגיה, שפוזרו בכוח על ידי הצבא האדום, ונהרגו בהן 20 בני אדם ומאות נוספים נפצעו. התאריך 9 באפריל הוא כיום יום זיכרון רשמי של גאורגיה ונקרא יום האיחוד הלאומי (גאורגית: "ეროვნული ერთიანობის დღე", אֶרוֹבנוּלי אֶרתיאנוֹבּיס דרֶ'ה).
מבוא.
בשנת 1988 התגברה התנועה האנטי-סובייטית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה. מספר שביתות ופגישות אורגנו בטביליסי על ידי ארגונים פוליטיים אנטי-סובייטים. הסכסוך בין הממשלה הסובייטית והלאומנים הגאורגים העמיק לאחר מה שנקרא אספת ליחני שהתקיימה ב-18 במרץ 1989. באספה הביעו אלפים אחדים של אבחזים את רצונם לפרוש מגאורגיה ולהשיב על כנו את מעמדה העצמאי כפי שהיה בתקופת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (1922–1931) קרי רפובליקה עצמאית במסגרת קונפדרטיבית. בתגובה, ארגנו הקבוצות האנטי-סובייטיות סדרת מפגשים לא מורשים ברחבי המדינה בטענה כי הממשלה הסובייטית משתמשות בבדלנים אבחזים כדי שיעמדו כנגד התנועה המצדדת בעצמאות גאורגיה.
המחאה הגיעה לשיאה ב-4 באפריל 1989 כאשר עשרות אלפי גאורגים התקבצו לפני בית הממשל בשדרות רוסתוולי שבטביליסי. המחאה הונהגה על ידי ועדת העצמאות (מרב קוסטבה, זוויאד גמסחורדיה, גיאורגי צ'נטוריה, איראקלי בתיאשווילי, איראקלי צרתלי ואחרים), שארגנו הפגנות שקטות ושביתת רעב, בדרישה להעניש את הבדלנים האבחזים ולהחזיר את עצמאות גאורגיה. השלטונות הסובייטים המקומיים איבדו שליטה על המצב בבירה ולא יכלו לעצור את המחאה.
ההפגנות.
על פי החוקים שהיו נקוטים באותה תקופה, ההפגנה הייתה בלתי-חוקית ונחשבה לפגיעה בשלטון. לכן, נדרש הצבא לפזר את הפרות הסדר באופן מיידי.
בערב 8 באפריל 1989 ציווה קולונל-גנרל איגור רודיאונוב, מפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז, על חייליו להתחיל לזוז. רגע לפני ההתקפה של הכוחות הסובייטים, פנה הפטריארך של כל גאורגיה, איליה השני, למפגינים וביקש מהם לפנות את שדרות רוסתוולי וסביבת מבנה הממשל כיוון שהטנקים הסובייטים שהגיעו במהלך היום מהווים סכנה לחייהם. המפגינים סירבו להתפזר על אף דברי הפטריארך. יחידות של המשטרה הגאורגית המקומית (мили́ция, מיליציה), פורקו מנישקם לפני המבצע.
ב-9 באפריל, בשעה 3:45 לפנות בוקר, הקיפו את אזור ההפגנות, טנקים וחיילים סובייטים, תחת הנהגת גנרל אלכסנדר לבד. החיילים הסובייטים נצטוו לפזר את המפגינים ולנקות את הרחוב מהמפגינים בכל דרך שתידרש.
הפלוגה הסובייטית, חמושה באלות ואתי מתכת קטנים, התקדמה לעבר המפגינים כשהם מכתרים אותם מכל עבר כשהם מותירים פתח צר בלבד לנסיגה. במהלך התקדמותם החלו החיילים לתקוף את המפגינים עם אתי המתכת הצבאיים וגרמו לפציעות קלות עד קשות. אחת מקורבנות ההתקפה הייתה נערה בת 16 שניסתה להימלט מהחיילים המתקרבים אבל נתפסה והוכתה למוות למרגלות מבנה הממשל ממכות בראש ובבית החזה. היא נגררה מחוץ לאזור בידי אמה, שהייתה פצועה אף היא. ההתקפה הספציפית הזו תועדה בווידאו ממרפסת בבניין הממוקם בצידה האחר של השדרה. הקלטת נוצלה לצורך חקירת האירוע לאחר מכן. התקפה דומה של החיילים הסובייטים הביאה, על פי אישור של החקירה, למותן של 19 נשים. דווח גם כי נעשה שימוש בגז רעיל כנגד המפגינים שגרמו להקאות, בעיות נשימה ושיתוק זמני של מערכת העצבים.
עשרים איש, מרביתם נערות ונשים, נהרגו בהרעלת הגז, מעל ל-4,000 איש נפצעו. הפצועים, יחד עם כל המפגינים, ספגו מכות אלימות והכאה מהאתים שבידי השוטרים. השוטרים, שלא היו חמושים, ניסו לפנות את קבוצת המפגינים אחוזת הבהלה, אולם, קלטת וידאו שצילמו עיתונאים אופוזיציוניים בחשאי, מעידה כי החיילים לא אפשרו לרופאים ולכוחות החירום לעזור לפצועים. התמונות מראות כי גם האמבולנסים הותקפו בידי החיילים. תמונת איש צעיר המכה את הטנק במקל הפכה לסמל לתנועה הגאורגית האנטי-סובייטית.
ב-10 באפריל פרסמה ההנהגה הסובייטית הצהרה המאשימה את מפירי הסדר בתסיסה ובסכנה לביטחונה של הרפובליקה. ביום למחרת הראתה הטלוויזיה הגאורגית את גופותיהן של 19 הנשים שנהרגו באלימות, כשהיא מציגה את הברוטליות יוצאת הדופן שבה נקטו החיילים הסובייטים. את פניהן של הקורבנות קשה היה לזהות. ההנהגה הסובייטית האשימה כמו כן את המפגינים בהרג הקורבנות בכך שבמנוסתם רמסו אחד את השני בניסיונם לברוח מהחיילים הרוסים.
אולם, חקירת הוועדה הפרלמנטרית לאירועי 9 באפריל 1989 שהחלה על ידי אנטולי סובצ'ק, חבר קונגרס נציגי העם, הובילה למסקנות אחרות. הוועדה גינתה את הצבא שגרם למוות בניסיונו לפזר את המפגינים. הדוח שהנפיקה הוועדה הפך את האפשרות לשימוש באלימות דומה במקרים של אי שקט אזרחי בברית המועצות לקשה יותר. הדוח של סובצ'ק הציג רשומות מפורטות של האלימות שננקטה כלפי המפגינים והמליץ על העמדה מלאה לדין של אנשי הצבא שהיו אחראים לאירועים.
אחרית דבר.
ב-10 באפריל, כמחאה על נקיטת הצעדים, פתחו תושבי טביליסי ויתר גאורגיה בשביתה והוכרזו 40 ימי אבל. אזרחי גאורגיה הביאו כמויות גדולות של זרי פרחים למקום בו התרחשו האירועים, והוכרז על מצב חירום במדינה, אולם למרות זאת המשיכו ההפגנות.
ממשלת גאורגיה הסובייטית התפטרה כתוצאה מהאירוע. מוסקבה טענה כי המפגינים בהפגנה הבלתי חוקית היו הראשונים שתקפו את החיילים והחיילים נאלצו להתגונן מפניהם. בקונגרס הסובייטים הראשון (במאי-יוני 1989) ניער מיכאיל גורבצ'וב חוצנו מכל אחריות, והפנה את כל ההאשמה כלפי הצבא. החשיפה במדיה הסובייטית הליברלית, כמו גם ממצאי ועדת החקירה בראשות איש ה"פרו-פרסטרויקה", אנטוליי סובצ'ק, שדווחו בדצמבר של אותה שנה, גרמו למבוכה בקרב הסובייטים שדגלו בקו הנוקשה והנהגת הצבא שהייתה מעורבת באירוע.
מורשת.
הטרגדיה של 9 באפריל הפכה את האופוזיציה הגאורגית לרדיקלית יותר כלפי השלטון הסובייטי. מספר חודשים לאחר מכן, ב-17 - 18 בנובמבר 1989, התקיים מושב של המועצה העליונה של גאורגיה הסובייטית, שגינתה באופן רשמי את הכיבוש והסיפוח של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על ידי ברית המועצות בשנת 1921.
ב-31 במרץ 1991 הצביעו הגאורגים במשאל עם באופן גורף לטובת עצמאותה של גאורגיה והתנתקותה מברית המועצות. ב-9 באפריל של אותה שנה חל יום הזיכרון השני לאירועי הטרגדיה והמועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה הכריזה על עצמאותה של גאורגיה.
ב-23 בנובמבר 2004, הוצבה מצבת זיכרון לקורבנות הטרגדיה במקום האירוע בשדרות רוסתוולי.
טבח טביליסי (1989)
ליקנתרופיה
זאב אדם
סלייט
סלייט (באנגלית: Slate) הוא מגזין אינטרנט, העוסק בעניינים שונים, בעיקר פוליטיקה, תרבות, כלכלה וטכנולוגיה, ושייך לחברת וושינגטון פוסט.
המגזין נוסד ב-1996 על ידי מייקל קינסלי, שהיה עורך בניו ריפבליק. הוא היה תחילה בבעלות MSN. העורך כיום הוא ג'ייקוב וייסברג. מקור הכנסת המגזין היא מפרסומות, והכניסה אליו היא ללא תשלום מאז 1999.
המגזין מכיל טורים קבועים, ובהם Dear Prudence, שהוא advise column, ו-Kausfiles, הבלוג של מיקי קאוס. בין הכותבים למגזין נכללים דליה ליטוויק, כריסטופר היצ'נס, אן אפלבאום והכלכלנים טים הארדפורד ופול קרוגמן.
המגזין נקט עמדה תוקפנית ליברלית כלפי המלחמה בעיראק, ורוב הכותבים הקבועים תמכו בה בתחילתה.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 שיתפה החברה פעולה עם חברת הסקרים החדשה "Votecastr".
סירת מנוע
סירת מנוע היא סירה המונעת על ידי מנוע בנזין או מנוע דיזל, חיצוני או פנימי. ממדיה קטנים והיא חסרת-סיפון, ומשמשת על פי רוב לדיג, נופש וספורט ימי. גם סירת מרוץ נחשבת סירת מנוע והיא מתוכננת לשוט במהירות רבה ביותר בתחרויות או בגרירת גולש סקי מים.
רגולציה בישראל.
בישראל אירעו מספר תאונות שסירות מנוע היו מעורבות בהן, חלקן קטלניות. בייחוד ידועה התאונה בכנרת בה נהרג שוער מכבי חיפה ונבחרת ישראל בכדורגל אבי רן. בעקבות זאת הוחמרה הרגולציה על בעלי ומשתמשי הסירות. תקנות משרד התחבורה (רשות הספנות והנמלים) מגדירות סירת מנוע ככלי שיט שאורכו אינו עולה על 7 מטרים, אשר אינו אופנוע ים או מפרשית, ואשר מונע בכוח מנוע, וקובעות כי השטתו מותרת רק ברישיון.
הסירות מחולקות לשני סוגים: עוצמה א' - מנוע בהספק של 5 כ"ס עד 150 כ"ס, ועוצמה ב' - מנוע מעל תחום זה. לכל סוג יש תנאי רישיון שונים.
בישראל ניתן לשכור סירות מנוע לשיט בכנרת, בגני יהושע בתל אביב ובפארק הלאומי ברמת גן.
אמיליאנו אינסואה
אמיליאנו "אמיליו" אדריאן אינסואה ספאטה (בספרדית: Emiliano "Emilio" Adrian Insúa Zapata; נולד ב-7 בינואר 1989 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי-ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי באלדוסיבי האמריקאית ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה.