ישראל פטנאם לא התאים לאבטיפוס של תושב ניו אינגלנד השתקן הטיפוסי. הוא היה בעל פונדק חברותי, חוואי חרוץ מאוד וחייל אגרסיבי, שתמיד חיפש תירוץ לחנך את חייליו למשמעת. חוותו הייתה אחת היצרניות באזור (לאחר שנתיים בלבד עלה בידו לרכוש את החלק של שותפו ולשלם את המשכנתא). בשדה הקרב הוא הוביל את חייליו כשהוא צועד בראשם ולא מאחוריהם. לאחר שעות הפעילות הוא הוביל את רעיו לנשק בשירי השיכורים הפופולריים של התקופה.
פטנאם שירת כשני בשרשרת הפיקוד אחרי וושינגטון, והשניים חלקו את אותם תכונות אופי, שלא אפיינו גנרלים אחרים מאותה תקופה. חינוכם של השניים לא היה גבוה כמו אנשי החברה הגבוהה של התקופה. חינוכו הבסיסי של פטנאם והתנהלות הבלתי מתוחכמת גרמו לקצין הסי שנפל בשבי להעיר ש"בעל הזקן האפור הזקן הזה עשוי להיות אדם הגון, אבל אף אחד מלבד המורדים לא היה הופך אותו לגנרל". החיילים הפשוטים העריצו את אומץ הלב של פטנאם ויכלו לראות מצלקות הקרב שלו שהוא ידע היטב מה פירוש הדבר להיות בקו הראשון. הם ידעו שהוא זכה במעמדו בזכות ניסיון ישיר יותר מאשר חינוך או קשרים משפחתיים. ההיסטוריון נתנאל פילבריק אמר בצורה פשוטה ש"ישראל פטנאם היה הקצין האהוב ביותר של צבא המילואים".
פטנאם, שהייתה לו דרך משלו לאיית מילים, ידע להשתמש בהן לצרכיו. הן וושינגטון והן פטנאם ידעו לעשות שימוש במילים לדיכוי מרידות (בהזדמנויות שונות) של חייליהם הממורמרים שידעו סבל ארוך. הביוגרף דייוויד המפריז, שהיה עד לאירוע כזה עם פטנאם, כתב עליו:
נאומו של פטנאם השיג את מטרתו. לאחר שסיים, "הוא הנחה את המייג'ור של הבריגדה לפקוד עליהם להתחיל לצעוד, פקודה שהם ביצעו במהירות ובהומור".
לאחר ששמע על מרד זה, כתב וושינגטון לפטנאם ושיבח אותו בהצלחתו לדכא אותו. פטנאם כתב לוושינגטון שהמקרה "לא חזר על עצמו, ושלא היו לא השלכות שליליות בהמשך".
הן פטנאם והן וושינגטון היו טיפוסים תוקפניים מטבעם, והם לא היססו לשים את עצמם בסכנה אם זה מה שנדרש בעת הקרב. שניהם לא ידעו פחד מהו, או לכל הפחות היו מסוגלים לתפקד בקור רוח בעת שכדורים שרקו מסביבם. אך עדיין כל אחד מהם ידע לקחת סיכונים מחושבים ולקבל החלטות בהתאם. לאחר שהוביל אנשים חסרי ניסיון בפעולה מוצלחת שבה ספגו הפגזות, העיר פטנאם, "הלוואי והיינו חווים חוויה כזאת מדי יום. זה ילמד את אנשינו כמה קטנה הסכנה מפגזי תותחים, שלמרות שהם ירו רבים מהם עלינו, אף אחד לא נפגע מהם".
פטנאם ספג ביקורת מההיסטוריונים על חוסר החשיבה האסטרטגית שלו ובמהלך אחת מישיבות התכנון עם וושינגטון וקציניו הבכירים במהלך המצור על בוסטון, הוא התעייף מהדיון הארוך ופנה אל החלון והחל לתצפת על הבריטים. וושינגטון הזמין אותו לשוב לשולחן התכנון ופטנאם הגיב, "הו, גנרל יקר שלי, אתה יכול לתכנן את הקרב כפי שמתאים לך, אני אלחם אותו".
עם זאת, לפטנאם לא חסרה את היכולת לצפות מראש את אסטרטגיית הקרב היעילה ולראות את התמונה בכללותה. הוא פקד על חייליו לכוון את נשקם לקצינים הבריטים, ביודעו את ההשפעה המשתקת שהפגיעה בהם תגרום. הוא ידע על נטייתם של חיילים בעלי עצבים רופפים לירות מוקדם מדי ולכוון גבוה מדי (על אף הפקודות "אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם" ו"כוונו אל המותניים שלהם").
פטנאם הבין את תחושותיו של החייל הפשוט וידע כיצד להפיק ממנו את התועלת. הוא ידע שהחייל לא מודאג מפגיעה בראשו, אך אם תגן על גופו באמצעות חפירות, הוא "יילחם לנצח". הוא גם הבין שנסיגה תהיה טקטיקה מאוד יעילה. "תנו לי לבחור את קציני ולא אחשוש לפגוש [את האויב] עם חצי מהכוח... אלחם בהם בנסיגה, וכל חומת אבן שנעבור תהווה קו שיסומן על ידי מתיהם... אנשינו קלי רגליים בהשוואה אליהם, הם מבינים את הקרקע וכיצד לנצל את היתרון שלה...".
כמי שלא צופה ממנו להיות בעל חשיבה אסטרטגית של ממש, בכמה מקרים הוא ראה את הנולד בצורה טובה יותר מעמיתיו הגנרלים. בדיון עם ג'וזף וורן ועם גנרל ארטמוס וורד לפני קרב גבעת בנקר, תמך פטנאם בפעולה תקיפה כנגד הבריטים. וורד השיב ש"אם מה שאנו מבקשים זה שלום ופיוס, האם לא יהיה זה טוב יותר לפעול רק בדרך הגנתית ולהימנע מפרובוקציה מיותרת?". פטנאם פנה לוורן ואמר בהדגשה, "אתה יודע דר' וורן, לא יהיה לנו שלום ששווה שום דבר עד שנשיג אותו באמצעות החרב".
זמן קצר לאחר שוושינגטון לקח את הפיקוד בקיימברידג' ב-1775, קיוו הוא והגנרלים האחרים לסיום מהיר של המלחמה. באחת ההזדמנויות שהם התכנסו סביב לשולחן ארוחת הערב שלו, הציע וושינגטון להרים כוסית: "לשלום מהיר ומכובד". כמה ימים לאחר מכן הרים פטנאם כוסית: "למלחמה ארוכה ומתונה". וושינגטון המפוקח, שלא נהג לחייך לעיתים קרובות, צחק בקול רם. הוא פנה לפטנאם ואמר, "אתה האדם האחרון, גנרל פטנאם, שממנו אצפה לברכה כזאת, אתה תמיד בעד צעדים נמרצים, לייחל כעת למלחמה ארוכה, ומה שיותר יוצא דופן, מתונה, נראה באמת מוזר". פטנאם השיב ששלום מדומה יפלג את האמריקאים ולא יאריך ימים. הוא המשיך ואמר, "אני לא מצפה לשום דבר חוץ ממלחמה ארוכה ואני מקווה שהיא תהייה מתונה כדי שנוכל להחזיק מעמד עד שארץ המולדת תתחנן להיפטר מאתנו לנצח".
מלחמת העצמאות של ארצות הברית נמשכה שמונה שנים וחצי, הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד למלחמת וייטנאם. וושינגטון לא שכח את הברכה של פטנאם ובמשך שנים, ויותר מפעם אחת, הוא הזכיר לו אותה.
מורשתו והנצחתו.
בית הולדתו של פטנאם בדנברס, מסצ'וסטס שומר כמבנה היסטורי. בית החווה שלו בקונטיקט עדיין עומד על תילו והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פסל לזכרו של פטנאם ניצב בפארק בושנל שבהרטפורד, בסמוך לקפיטול מדינת קונטיקט. הוא עוצב על ידי הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד ב-1873 ושנה לאחר מכן הוא הוענק לעיר.
מקומות רבים נקראו על שמו של פטנאם, כולל תשעה מחוזות, החל מהמחוז במדינת ניו יורק שכולל את החלק המזרחי של רמות הדסון, שם פיקד פטנאם על כוחות. כמו כן נקראו על שמו עיירות במדינת ניו יורק ובקונטיקט.
מדינות נוספות בארצות הברית שהנציחו את פטנאם בשמות מחוזות הן: פלורידה, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, מיזורי, אוהיו, טנסי ווירג'יניה המערבית. רחובות ומבנים בערים ברחבי ארצות הברית מנציחים את שמו.
ג'ון ואן ולק
ג'ון הסברוק ואן ולק (באנגלית: John Hasbrouck Van Vleck; 13 במרץ 1899 - 27 באוקטובר 1980) היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1977 (יחד עם פיליפ אנדרסון ונוויל מוט) על תרומתו להבנת התנהגות אלקטרונים במוצקים מגנטיים. כן עסק בחקר כאוס קוונטי.
ביוגרפיה.
נולד במידלטאון, קונטיקט וגדל במדיסון. אביו היה מתמטיקאי וסבו אסטרונום. בשנת 1920 סיים את אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בשנת 1922 קיבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד.
ב-1923 הצטרף לסגל אוניברסיטת מינסוטה לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון לפני שקיבל משרה באוניברסיטת הרווארד.
במחקריו ביסס את יסודות חקר המגנטיות המודרנית, המבוססת על עקרונות מכניקת הקוונטים ותרם לתחומי חקר הקשרים הכימיים בקומפלקסים מתכתיים, שבירת ניוון פיזיקלי בגבישים ותאוריית שדה הליגנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במעבדות MIT בתחום המכ"ם. מחקריו ותגליותיו בתחום התנהגות אורכי גל שונים בעת מעברם דרך האטמוספירה תרמו לפיתוח הרדיו-אסטרונומיה.
ביוני 1942 היה אחד משמונת המשתתפים בכינוס מיוחד של פיזיקאים שכינס רוברט אופנהיימר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי על מנת לדון בפיתוח נשק גרעיני בארצות הברית. כינוס זה הוביל לפרויקט מנהטן במעבדה הלאומית לוס אלמוס, בה השתתף ואן ולק כחבר ועדת התכנון של פצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה.
בשנת 1966 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים, ב-1967 נבחר עמית זר של החברה המלכותית, ב-1971 הוענקה לו מדליית אליוט קרסון וב-1974 הוענקה לו מדליית לורנץ.
בשנת 1977 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה, יחד עם עמיתיו פיליפ אנדרסון ונוויל מוט.
הוא נפטר בקיימברידג' (מסצ'וסטס) בגיל 81.
רודא
ורדית אירופית
ורדית אירופית (שם מדעי: "Carpodacus erythrinus") הוא מין מהסוג ורדית. אורכה של הציפור 13–15 ס"מ, אורך הכנף שלה 8.3 ס"מ, והמשקל שלה הוא כ-20 ג'.
צבע הראש, החזה והעכוז של הזכר אדום עז. גרונו אדמדם, ובטנו אפרפרה בהירה (בניגוד לבטנו של זכר ורדית סיני, שבטנו בצבע ורוד). הציפור נפוצה בצפון אירופה, במרכזה ובמזרחה; במערב ובמרכז סיביר (ממזרח לאגן הלנה ולהרי סייאן); צפון-מערב מונגוליה. בקיץ גם מצפון-מערב הבלקן, רומניה, אוקראינה וקזחסטן. בחורף היא מופיעה גם בצפון הודו, שפלת נפאל, בהוטן, צפון מיאנמר וצפון-מערב תאילנד. בישראל היא מופיעה לעיתים נדירות בחורף, וחולפת לעיתים נדירות באזור אילת.
מקור שמה המדעי, "Carpodacus erythrinus", ביוונית עתיקה ובלטינית. ביוונית, "karpos" היא מילה שמשמעותה "פרי"; "dakos" היא המילה היוונית לפועל "נושך"; והסיומת "erythrinus" מקורה במילה הלטינית "erythros", "אדום".
פיטר ג'יי. רטקליף
סר פיטר ג'ון רטקליף FRS (נולד ב-14 במאי 1954) הוא רופא בריטי וביולוג תאים ומולקולרי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו על תגובות תאיות להיפוקסיה. חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2019 עם ויליאם קיילין ג'וניור וגרג ל. סמנזה.
עבד כקלינאי מתרגל בבית החולים ג'ון רדקליף, פרופסור לרפואה קלינית באוקספורד ונאפילד וראש המחלקה לרפואה קלינית באוניברסיטת אוקספורד בשנים 2004–2016. בשנת 2016 התמנה למנהל המחקר הקליני במכון פרנסיס קריק, במקביל לחברותו במכון לודוויג לחקר הסרטן ומנהל מכון גילוי יעד באוניברסיטת אוקספורד.
השכלה.