כבר ב-1852, בהיותו בן 23, פצח גייגר בעבודה המרכזית שלה הקדיש את חייו: "Ursprung und Entwickelung der menschlichen Sprache und Vernunft" ("מקורן והתפתחותן של השפה והתבונה האנושיות", שטוטגרט, 1868–1872, 2 כרכים). פרסומו הראשון, כעבור 13 שנה, היה "Über Umfang und Quelle der erfahrungsfreien Erkenntniss" ("על היקפה ומקורותיה של ההכרה שטרם הניסיון", פרנקפורט, 1865). גייגר החל לפרסם את הממצאים העיקריים שעלו ממחקרו בכותר הפופולרי יותר "Der Ursprung der Sprache" ("מקורה של השפה", שטוטגרט, 1869; מהדורה שנייה 1878). ואולם, בטרם היה בידו לסיים את עבודתו, הוא חלה במחלת לב וכעבור זמן קצר נפטר, ב-1870. הכרך השני, שהכיל פרגמנטים ממחקרו, פורסם לאחר מותו על ידי אחיו אלפרד גייגר (שם, 1872; מהדורה שנייה, 1899). הרצאותיו של גייגר פורסמו אף הן על ידי אחיו בקובץ "Zur Entwicklungsgeschichte der Menschheit" ("על ההיסטוריה של התפתחות המין האנושי", שם, 1871; מהדורה שנייה, 1878), ותורגמו לאנגלית על ידי דויד אשר בשם "History of the Development of the Human Race" (לונדון, 1880).
בניגוד לדודו הנודע הרב אברהם גייגר, אביה הרוחני של היהדות הרפורמית, לצרוס גייגר השתייך לחוג האורתודוקסי והיה מתנגד מר לדרכו של אחי אביו. הוא לחם בעוז בהזדמנויות רבות נגד מנהיגי ההשכלה. כשבית הכנסת הישן של פרנקפורט הוחלף בבניין מודרני יותר ובו עוגב, פרסם גייגר פמפלט תחת הכותרת "Terzinen bei dem Falle der Synagoge zu Frankfurt am Main" ("טֶרְצִינות לנפילתו של בית הכנסת בפרנקפורט", פרנקפורט, 1854), שבו הביע את עצבונו הרב.
משנת 1861 ועד מותו עבד גייגר כמורה בגימנסיה היהודית "פילנְתְרוֹפּין" (Philanthropin) בפרנקפורט. בחוברת "Über deutsche Schriftsprache und Grammatik mit besonderer Rücksicht auf deutsche Schulen" ("על השפה הכתובה והדקדוק הגרמניים, בדגש מיוחד על בתי הספר הגרמניים", שם, 1870) ביטא את השקפותיו בסוגיות פדגוגיות שונות.
לצרוס גייגר נפטר בפרנקפורט שנת 1870, בגיל 41.
השקפתו על ההיסטוריה של השפה האנושית.
עוד לפני פרסומיו של צ'ארלס דרווין הגיע גייגר למסקנה שהאבולוציה שולטת בטבע. בכל מקרה, גייגר היה הראשון שהחיל את תורת האבולוציה על תחומי השכל והשפה. במחקרו חיפש גייגר, בדומה להיימן שטיינטל (Steinthal), מתודה פסיכולוגית-פילוסופית שניתן להחיל על הבלשנות.
לפי גייגר, השפה אינה התנוונות, אלא אבולוציה, התפתחות; היא מתחילה במבעים זניחים כמו צעקות וקריאות (מה שמכנה גייגר "Sprachschrei"). היא המקור לתבונה. ממנה ובה, על פי החוק האוניברסלי של הסיבתיות, מתפתחת התבונה, לא מהצליל והאוזן, כי אם מהאור והעין. במשך פרק זמן ארוך, צלילן של המילים ומשמעותן השתנו והתבחנו עד שהגיעו לכדי קיום עצמאי. אם נלך אחורה לאורך ההיסטוריה של התפתחות זאת נגיע בוודאות למצב עניינים שבו האדם כלל לא חשב. כלומר, בנקודת זמן כלשהי, המין האנושי היה במצב דומה לזה של בעלי חיים – נטול דיבור, חסר ישע, ללא דת, אמנות או מוסר.
לזרוס גייגר
אליעזר גייגר
Musculus supinator
ולנטינה וצאלי
מריה ולנטינה וצאלי (באיטלקית: Maria Valentina Vezzali; נולדה ב-14 בפברואר 1974) היא סייפת איטלקייה. היא אלופה אולימפית ברומח, בעלת 9 מדליות אולימפיות מהן 6 מזהב. הסייפת היחידה שזכתה שלוש פעמים ברציפות בתחרות האישית (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'נג 2008). היא אלופת העולם ברומח, בעלת 21 מדליות עולמיות, מהן 13 מזהב ואלופת אירופה בעלת 17 מדליות מהן 11 זהב.
נחשבת לאחת הסייפות הגדולות בהיסטוריה.
ביוגרפיה.
וצאלי נולדה ביזי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה וצאלי בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית כסף בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה לורה בדיאה מרומניה ובמדליית ארד זכתה בת ארצה ג'ובנה טריליני. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה רומניה ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה וצאלי בשתי מדליות זהב. בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה ריטה קוניג מגרמניה ובמדליית ארד זכתה טריליני ובתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה פולין ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה וצאלי במדליית זהב בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה טריליני ובמדליית ארד זכתה סילביה גרוצ'לה מפולין. לא נערכה תחרות ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה וצאלי בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית זהב בתחרות רומח אישי במדליית כסף זכתה נאם יון הי מקוריאה הדרומית ובמדליית ארד זכתה בת ארצה מרגריטה גרנבסי. מדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי במדליית זהב זכתה רוסיה ובמדליית כסף זכתה ארצות הברית.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה וצאלי לכבוד לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי לפני רוסיה וקוריאה הדרומית ומדליית ארד ברומח אישי. ביתר המדליות זכו חברותיה לנבחרת, במדליית זהב זכתה אליסה די פרנצ'יסקה ובמדליית כסף זכתה אריאנה אריגו ובכך לא הצליחה לזכות בפעם רביעית ברציפות.
כיבוש ירושלים
בני ליס
בני ליס (נולד ב-1944) הוא עיתונאי ישראלי ששימש במשך 43 שנה כטכנאי שידור וככתב טלוויזיה בערוץ הראשון. ליס היה לכתב הראשון בישראל לענייני ההתיישבות בשטחים. הוא גם הכתב הוותיק בישראל עם 3,964 כתבות, ואף מחזיק בשיא הכתבות לכתב בישראל.
ביוגרפיה.
ליס נולד ב-1944 בירושלים, אליה הגיעה משפחתו בשנות השלושים של המאה העשרים..
ליס התגייס לצה"ל, ולמרות שאביו, חוקר תלמוד, פעל עבורו לשיבוצו בתפקיד ברבנות הצבאית, הוא העדיף לשרת בצנחנים. לאחר שחרורו עבר לגור בבאר שבע ועבד כטכנאי. ב-1964 נישא לחנה, מנהלת מעון ילדים.
בשנת 1968 החל לעבוד כטכנאי ב ("הטלוויזיה הישראלית" דאז). בשנת 1978 נפגעה שמיעתו בעקבות השימוש הממושך באוזניות והוצע לו תפקיד ניהולי, אך הוא סירב להצעה. בעקבות המלצה של אהוד יערי ליס החל לשמש ככתב לענייני בריאות, ולאחר מכן ככתב לענייני רווחה. במשך התקופה הזאת גם שימש ככתב משנה וכעוזר לכתבים הצבאיים, ולאחר מכן היה לכתב הצבאי, קשריו הטובים עם צמרת המפקדים איפשרו לו לסקר יחידה בה בנו יוסי היה חיל והוא ליווה אותם יום ולילה בביצועי אש, והצטרף למסוק לרדיפה אחרי חולית מחבלים בג'נין. טס עם הצלם פרידמן במסוק קרב לצילום קרבות בצידון ואצל חלק מעמיתיו כונה "דובר צה"ל". גם לפי עדותו שלו הוא התקשה בתפקיד, בין השאר עקב רצונו, כדתי, לשמור שבת.
לאחר מכן החל ליס לשמש ככתב לענייני שטחים, כשבמהלך השנים בתפקיד נודע כמי שיש לו קשרים ענפים ומורכבים עם המתנחלים והנהגתם. במסגרת התפקיד סיקר ליס במשך עשרות שנים את ההתיישבות בשטחים, את המתנחלים ואת מאבקם בממסד ועניינים נוספים הקשורים בתחום זה, כפיגועים וכדומה. במהלך האינתיפאדה השנייה נפצע פעם ליס בידיו בעודו משדר אירוע ירי, מחבל ירה בו ממרחק לא רב והוא המשיך לשדר כשהוא שותת דם. בין לבין עסק גם בסיקור תחום הארכאולוגיה, ובין השאר סיקר חפירות ארכאולוגיות הקשורות לנצרות; כן סיקר את מיסות חג המולד בבית לחם. לפי עדותו, הוא אף חילל מספר פעמים במהלך הקריירה שלו את השבת.
במשך השנים סיקר ליס בין השאר את שביתת האחיות בשנת 1978, הטבח בנמל התעופה לוד, את אסון מעלות ואת הפיגוע במלון סבוי. ב-1977, יחד עם אהוד יערי, חצה את הגבול ללבנון, נתפס בידי אנשי צבא דרום לבנון, וכמעט הוצא להורג ביריות, הצוות נצטווה לעמוד לאורך קיר, ומול כל איש צוות נעמד חייל של סעד חדאד, כשרק התערבותו של תפקד שידיאק, הצילה אותם.
ליס כיהן גם כיו"ר ועד העיתונאים של רשות השידור, ובמסגרת תפקידו זה הביע ביקורת נגד הרשות, על שאינה ממגנת כראוי את עובדיה הנחשפים לפגיעות מצד מחבלים פלסטינים. ליס פרש לגמלאות ביוני 2011.
בשנת 2012 הופיע ליס בתפקיד עצמו, ככתב המסקר את ההתנתקות, בסרט זוהר הרקיע.
ליס נשוי ואב לשתי בנות ובן.
קלמן
פרינסיפל
ברוס דרן
ברוס מק'ליש דרן (באנגלית: Bruce MacLeish Dern; נולד ב-4 ביוני 1936) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אוסקר; הראשון לשנת 1978 על הופעתו בסרט "השיבה הביתה", והשני לשנת 2013 על הופעתו בסרט "נברסקה".
ביוגרפיה.
דרן נולד בשיקגו לג'ין וג'ון דרן.
סבו ג'ורג' דרן היה מושל מדינת יוטה ומזכיר המלחמה של ארצות הברית תחת פרנקלין רוזוולט.
למד ב"מכללת צ'ואט רוזמרי הול" וב"אוניברסיטת פנסילבניה".
דרן הוא אביה של כוכבת הקולנוע מועמדת פרס האוסקר לורה דרן מנישואיו השניים לשחקנית מועמדת שלושה פרסי אוסקר דיאן לאד, לזוג נולדה עוד בת אחת שטבעה למוות בגיל שנה וחצי.
משנת 1969 ועד היום נשוי דרן לאשתו השלישית אנדראה באקט.
קריירת משחק.
דרם התחיל את דרכו בסדרת הטלוויזיה "בגבולות המסתורין".
עשה את הופעת הבכורה שלו במותחן הפסיכולוגי של אלפרד היצ'קוק "מארני" בתפקיד המלח שתוקף את ברניס אמה הפרוצה של מארני.
שיחק לאחר מכן במותחן "שארלוט המתוקה" בתור ג'ון מייהיו מאהבה הצעיר של שארלוט הוליס (בטי דייוויס), במערבון "תלה אותם גבוה" בתור מילר אותו רודף המארשל ג'ד קופר (קלינט איסטווד) לאחר שתקף אותו ובדרמה של סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים" בתור עובד החווה עני ג'יימס.
דרן הוא מהשחקנים היחידים שזכו להרוג את אחת מדמויותיו של ג'ון ויין במערבון "בוקרים" בו גילם מנהיג כנופיה אכזרי בשם "שיער ארוך", על כך קיבל גם מספר איומים על חייו מצד מעריציו של ויין.