במהלך מלחמת העולם הראשונה החל השימוש בתעודות הזהות בבריטניה אך נזנח בשנת 1919. במהלך מלחמת העולם השנייה הונפקו שוב לאזרחים תעודות זהות, אך בשל ביקורת ציבורית, שוב חדל השימוש בהן בשנת 1952.
מאז ועד היום סברו רבים משרי הפנים בבריטניה כי יש להנפיק לאזרחים תעודות זהות. בשנת 2003 הצהיר שר הפנים, דייוויד בלאנקט על תוכניתו, כי עד לשנת 2013 ינפיק משרד הפנים תעודת זהות המבוססת על טכנולוגיה ביומטרית ומאגר מידע ארצי, ויחייב את האזרחים לשאת את התעודה. למטרה זו הועלתה בפרלמנט הצעת חוק שזכתה לתמיכה של רוב מצומצם בפרלמנט, ולהתנגדות קולנית מצד ארגוני זכויות האזרח.
ב-13 בפברואר 2006 אישר הפרלמנט חוק המאפשר לאזרחים לשאת תעודת זהות אם רצונם בכך. כל אזרח הפונה לקבלת דרכון יחויב לרכוש תעודת זהות בו בזמן, אך לא יחויב לשאתה. עלות התעודה תהא 30 לירות שטרלינג. החוק בוטל בשנת 2009.
צרפת.
בצרפת החל השימוש בתעודות זהות בשנת 1940. המתנגדים לשימוש בתעודת הזהות מציינים כי השימוש בתעודת הזהות בצרפת היה כלי חשוב בידיה של ממשלת צרפת של וישי בזיהויים, למטרת השמדתם של 76,000 היהודים הצרפתים שנספו בשואה.
בעבר, הייתה נשיאת תעודת הזהות חובה, והיה על האזרח לדאוג לעדכונה של תעודת הזהות מדי שנה, אם שינה את מקום מגוריו, ומדי עשר שנים אם נותר באותו מקום מגורים. עדכון מסוג זה היה כרוך בתשלום אגרה. בנוסף לתצלום נושא תעודת הזהות, כללה התעודה גם את שמו המלא, מקום לידתו ותאריך לידתו, ומספר תעודת זהות, אשר שימש גם את רשויות הצבא לשם זיהוי החייבים בגיוס, את רשויות הביטוח הלאומי לשם תשלום גמלאות וקיצבאות, את הרשויות המשפטיות ורשויות המס.
לאחר מכן שונה החוק, כך שכל מסמך שהונפק באופן רשמי, שכלל תמונה ושם, יכל לשמש לשם זיהוי.
תעודות הזהות המונפקות עתה לאזרחי צרפת הן בחינם, ואין חובה לשאת אותן (מנגד קיימת חובה לשאת מסמך מזהה כלשהו בכל עת). ישנם המקדמים חקיקה להנפקת תעודת זהות ביומטרית שנשיאתה תהיה חובה, אך הצעות אלו זוכות לביקורת רבה. תעודות הזהות המונפקות משנת 2004 כוללות מידע ביומטרי, תמונה סרוקה באופן ממוחשב, תיאור דיגיטלי של טביעת האצבעות, חתימה סרוקה של נושא התעודה, ואמצעים דיגיטליים שונים למניעת זיוף התעודה, המוטבעים בפלסטיק ממנו היא עשויה.
ארצות הברית.
בארצות הברית אין שימוש בתעודת זהות פדרליות. אין כל רשות פדרלית המנפיקה תעודת זהות לכלל תושבי המדינה. ניסיונות ליצור רשות מסוג זה נכשלו בשל הביקורת מצד גופים ליברטריאנים ופוליטיקאים שמרנים, המתייחסים אל השימוש בתעודת זהות כמאפיין של משטר טוטליטרי.
בפועל, משמשים רישיונות הנהיגה המונפקים על ידי המדינות השונות בארצות הברית כסוג של תעודת זהות, ולעיתים קרובות נדרשת תעודה זו גם בנסיבות שאינן קשורות לנהיגה, כגון בעלייה למטוס בטיסה פנים ארצית, או בכניסה לבניין פדרלי. המדינות השונות בארצות הברית יכולות להנפיק תעודות זהות של המדינה.
הונג קונג.
להונג קונג היסטוריה ארוכה של שימוש בתעודות זהות, החל מהכרטיס הממולא ידנית בו השתמשו בעבר, עד לכרטיס ה"חכם" שהוכנס לשימוש לאחרונה. השימוש בתעודת הזהות לא עורר כל מחלוקת בהונג קונג.
תעודות זהות הונפקו לראשונה בהונג קונג בשנת 1949, השנה בה השתלטו הקומוניסטים על סין, וזאת במטרה לעצור את זרם המהגרים הבלתי חוקיים שהגיע אל הטריטוריה של הונג קונג, שהייתה באותה העת מושבה בריטית. האזרחים נדרשו להרשם ולקבל תעודת זהות, אך לא לשאת אותה עמם.
בשנת 1980 הוכרז כי נשיאת התעודה היא חובה, וזאת בשל גל נוסף של הגירה בלתי חוקית שהציף את העיר. בשנת 2003 הוכנס לשימוש כרטיס "חכם" הכולל שבב מחשב האוגר מידע אישי על נושא התעודה וניתן לקריאה באמצעות מכונה המיועדת לכך.
תעודות זהות בטריטוריות שנויות במחלוקת.
תושבי סהרה המערבית אשר אינם מכירים בשלטון המרוקאי בטריטוריה משתמשים בתעודות זהות ספרדיות מלפני שנת 1975, המבדילות אותם מן המתיישבים המרוקאים שהגיעו לאחר מכן.
לאומנים בסקים הנפיקו "תעודות זהות" כאמצעי להראות את שלילתם את השלטון הספרדי והצרפתי בחבל הבסקים. צרפת וספרד הן מדינות בהן נשיאת תעודת זהות היא חובה. בנשיאת תעודת הזהות ה"בסקית" במקום זו הרשמית יש משום התרסה כלפי השלטונות.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה החל להנפיק תעודות זהות פלסטיניות באישור ישראל, שקובעת גם את מספרי הזהות. תעודות אלה דומות לתעודות המנהל האזרחי הכתומות, אך הנרתיק שלהן הוא בצבע ירוק ועליו מוטבע סמל הרשות הפלסטינית, והכיתוב בערבית קודם לזה שבעברית.
מדינות בהן נשיאת תעודת הזהות היא חובה.
המונח "חובת נשיאה" של תעודת הזהות מקבל משמעות שונה במדינות שונות. לרוב המדובר בקנס מינהלי למי שאינו נושא עמו את התעודה, אך הסנקציה על אי נשיאת התעודה יכולה להתחיל מעיכוב בתחנת המשטרה עד לאישור הזהות, עד לסנקציות חמורות במשטרים טוטליטריים.
אלברט הול
אלברט הול (באנגלית: Royal Albert Hall of Arts and Sciences, תרגום: אולם אלברט המלכותי לאמנויות ולמדעים) הוא אולם מופעים המוקדש לזכר בעלה של המלכה ויקטוריה - הנסיך אלברט סקסה-קובורג-גותה. האולם נמצא בדרום קנזינגטון במרכז לונדון שבאנגליה. מולו, בגני קנזינגטון, נמצאת אנדרטת אלברט, גם היא לזכרו של הנסיך.
מאז שנפתח האולם ב-29 במרץ 1871 הופיעו בו גדולי האמנים, השחקנים, הקומיקאים, הרקדנים, הזמרים וכן קרקס השמש. באולם נערכו גם אירועי ספורט כגון תחרויות היאבקות, סומו ואף משחקי טניס.
האולם הוא אליפטי בצורתו. רוחבו 83 מטרים, אורכו 72 מטרים וגובהו 41 מטרים. האולם תוכנן להכיל עד 8,000 צופים ואף הצליחו להכניס לאולם כ־9,000 צופים. אולם כיום, על פי נוהלי הבטיחות המודרניים, יש איסור להכניס יותר מ-5,544 צופים, כולל בעמידה בגלריה. לאולם כיפה גדולה ומצידו החיצוני נמצא עיטור טרקוטה המתאר את "ניצחון האמנויות והמדעים" שהאולם מוקדש להם.
היסטוריה.
בשנת 1851 נערכה בלונדון תערוכה גדולה בארמון הקריסטל שבהייד פארק, ביוזמתו של הנסיך אלברט. לאחר מותו של הנסיך ולאור הצלחתה הרבה של התערוכה, הוחלט להקים אנדרטה לזכרו המורכבת מפסל ומאולם מופעים. באפריל 1867 נחקק החוק שעל פיו נבנה האולם, וב-20 במאי באותה שנה הניחה המלכה ויקטוריה את אבן הפינה למבנה אשר תוכנן בידי פרנסי פוק וקולונל דרקוט סקוט.
הבנייה הסתיימה בשנת 1871 והאולם נחנך ב-29 במרץ באותה שנה. במקור הואר האולם באלפי מנורות גז, שהודלקו כולן תוך 10 שניות באמצעות מערכת מתוחכמת. בשנת 1896 הוכנסה לאולם מערכת תאורה חשמלית.
תעודת בגרות
תעודת בגרות היא תעודה מטעם משרד החינוך של ישראל המעידה על מילוי הדרישות הלימודיות להצלחה בבחינות הבגרות הנערכות בדרך כלל בבתי ספר תיכוניים בישראל. תעודת הבגרות היא מדד פורמלי נפוץ להשכלה ברמה תיכונית של אדם במדינת ישראל. שימושה העיקרי של תעודת הבגרות הוא כמדד להערכת התאמתו של אדם ללימודי תואר ראשון בישראל וכחלק מתנאי הקבלה. לעיתים קרובות משוקלל הציון הממוצע של תעודת הבגרות יחד עם ציון הבחינה הפסיכומטרית והציון המשוקלל של שניהם משמש לקביעת הקבלה. יצוין כי קיימות גם אפשרויות קבלה לתואר ראשון ללא תעודת בגרות.
נושאי הלימוד הנדרשים לתעודה מוגדרים ב"יחידות לימוד" המאפיינות הן את מידת ההעמקה במקצוע, רמת קושי הבחינה והן את מספר שעות הלימוד באותו המקצוע. טווח הרמות למקצועות השונים הוא בדרך כלל בין 1 יחידת לימוד ל־5 יחידות לימוד. במקרים רבים, היקף הלימודים ליחידת לימוד אחת מוערך בכ־90 שעות לימוד בכיתה. מי שלא ניגש לבחינות הבגרות (או ניגש רק לחלק מהבחינות הדרושות) וסיים 12 שנות לימוד, זכאי לתעודה ממשרד החינוך הנקראת "תעודת גמר תיכון".
מעסיקים בשוק העבודה דורשים לעיתים תעודת בגרות, כחלק מתנאי הקבלה למקום העבודה.
היסטוריה של תעודת הבגרות בישראל.
בחינות הבגרות ותעודות הגמר של בוגרי בתי הספר התיכונים הן בעלות עניין ציבורי ומעסיקות את מקבלי ההחלטות מראשית המאה העשרים. מיסודה של תעודת בגרות לאומית אחידה החל להתגבש בשנת תרפ"ט (1928/9) עד לקבלת הכרה רשמית מהאוניברסיטה העברית בשנת תרצ"ד (1933/4).
הראשונים להעניק השכלה תיכונית עברית בארץ; הגימנסיה 'הרצליה' תל אביב-יפו (1905), הגימנסיה 'העברית' (רחביה) בירושלים (1909) ובית הספר 'הריאלי' בחיפה (1913). מנהלי בתי הספר התיכונים השקיעו מאמצים כבירים על מנת לקבל אישור פורמלי כבר מתקופת השלטון העות'מאני וגם לאחר הכיבוש הבריטי המשיכו במשימה זו. בשנת 1923, לאחר הקמת הממשל האזרחי, הוענק אישור רשמי מטעם השלטון הבריטי על תעודת הבגרות בגימנסיה הרצליה והגימנסיה העברית בירושלים, בית הספר הריאלי בחיפה קיבל אישור דומה בשנת 1927. אולם, בקיץ 1928 הממשל הבריטי הכריז כי יחדל מלחתום על תעודות הבגרות של בתי הספר התיכונים ודרש כי בוגרי התיכונים יעברו את בחינות הבגרות של 'המועצה להשכלה גבוהה' (Board of Higher Education) . לאחר דרישת הממשל הבריטי החלו דיונים בנושא, אולם 'מאורעות תרפ"ט' ו'הספר הלבן (של פספילד)' טרפו את האפשרות לפיקוח בשיתוף הפקידות המנדטורית. כאשר הוקמה הוועדה, בראשות פרופ' אברהם הלוי פרנקל באוקטובר 1933, היא הפכה לאחד הגורמים המרכזיים האחראים על איכות החינוך בבתי הספר התיכונים בארץ. הקמת הוועדה לוותה בדיונים ממושכים עד להסכמתה של מחלקת החינוך של היישוב לקבל על עצמה את תנאי הפיקוח של האוניברסיטה העברית בירושלים. ההסכמה שהתקבלה מידי מחלקת החינוך העברית ובתי הספר התיכונים, הפכה את האוניברסיטה לגורם העיקרי בכל הקשור לקביעת תוכניות הלימוד בבתי הספר עד להקמת מדינת ישראל.