בשנות ה-20 של המאה ה-20 בריטניה ייעדה את אזור ה"רמות הלבנות" (במחוז מרכז של קניה של היום), שעד אז ישבו בו ילידים, למגורים בלעדיים לאירופאים ובמיוחד חיילים בריטים משוחררים. דבר זה יצר מתח בין הילידים והאירופאים. אוכלוסיית המושבה הוערכה ב-1921 להיות 2,376,000 איש, מתוכם 9,651 אירופאים, 22,822 הודים, ו-10,102 ערבים. אוכלוסיית העיר הגדולה ביותר, מומבסה, הייתה 32,000 איש.
סופן של המושבה ומדינת החסות הגיע ב-12 בדצמבר 1963. הממלכה המאוחדת מסרה את הריבונות על המושבה של קניה, ולפי הסכם מאוקטובר של אותה שנה הסולטן הסכים שביחד עם עצמאות קניה הוא יפסיק להיות הריבון על מדינת החסות של קניה. בצורה הזו קניה נהייתה מדינה עצמאית בשם הרשמי "הדומיניון של קניה" כאשר המלכה אליזבת השנייה היא ראש המדינה. ג'ומו קניאטה היה ראש הממשלה הראשון. ב-26 במאי 1963 והדגל האדום, ירוק, שחור, ולבן נהיה הדגל הרשמי. ב-12 בדצמבר 1964 קניה נהייתה רפובליקה בשם "רפובליקת קניה".
קניה לפני השתלטות הבריטים.
לפני השתלטות הבריטים לא היה חבל הארץ שקרוי קניה יחידה טריטוריאלית פוליטית מוגדרת. האזור כולו היה נקודת מפגש לגלי הגירה מכל מיני מקומות, מה שהוביל לגיוון האתני של האוכלוסייה האפריקנית בקניה, יושבי המקום היו אוסף של יחידות אתניות שונות שדיברו בשפות אחרות וחיו באזורים קרובים זה לזה.
ברוב הקבוצות האתניות מבנים פוליטיים מפוצלים והיחידה החברתית – פוליטית הבסיסית הייתה בית האב או קבוצת הגיל.
האפריקנים בקניה הכירו שתי צורות קיום עיקריות שהיו עיבוד האדמה ומרעה. עובדי האדמה לרוב ישבו על אדמתם והרועים נדדו מאזור מרעה אחד לשני וממקור מים אחד לשני.
חדירתה של בריטניה לקניה.
מעורבותה של בריטניה בקניה התחילה בעקבות ועידת ברלין שחילקה את אפריקה בין המעצמות האירופיות.
בשנת 1886 הוכרז השטח שמצפון לגבול בין קניה לטנזניה של ימינו כשטח השפעה בריטי, רק 1888 החליטו הבריטים לממש את האופציה שלהם אך לא רצו להתערב בעצמם באזור ולכן שלחו את שטח השפעתה ל"החברה הבריטית האימפריאלית של מזרח אפריקה" ונתנו להם זיכיון לנצל את המשאבים הכלכליים של האזור.
בעקבות השליטה שלה באזור החברה הבריטית האימפריאלית של מזרח אפריקה פשטה רגל מה שהוביל להחלטה של ממשלת בריטניה ליטול לידיה את ניהול שטח ההשפעה שלה, שחולק לאוגנדה והאזור שממזרח לה שהוכר בשנת 1895 כ"שטח החסות המזרח אפריקני" ולימים – קניה.
ההחלטה של ממשלת בריטניה נבעה בעיקר משיקולים אסטרטגיים בעיקר אסטרטגיית עמק הנילוס שהגדילה את שליטת בריטניה בנילוס. כיוון ההתפתחות של קניה הושפע מאסטרטגיה זו.
מודרניזציה, שינוי חברתי והתגבשות זהויות אפריקניות.
במקרה של קניה, מודרניזציה באה על חשבון הקנייתים בכך שהאפריקאים שרצו להשתלב בכלכלה המודרנית היו צריכים לעבוד עבודות פרך בתנאים קשים תמורת תשלום סמלי וחלקת קרקע
לרוב אפריקאים שרצו או שנאלצו להשתלב בכלכלה המודרנית לא הייתה ברירה והם היו צריכים לעזוב את תחומי המחייה שלהם ולעבור ל"רמות הלבנות" או אל ריכוזים עירוניים. בחוות הלבנים עבדו בעיקר פועלי בני הקיקויו, אולם לערים, שרובן היו בתחום "הרמות הלבנות" נהרו בני קבוצות אתניות שונות מכל פינות המושבה, בניהם הייתה קבוצה מיוחדת במינה ושמה הסווהילים, שהייתה מורכבת בעיקר ממוסלמים
עיור ושינוי חברתי.
החיים בעיר לא נחשבו כדבר חיובי בגלל התנאים, השכר הנמוך וחוסר הביטחון הסוציאלי. אך בעלי ההשכלה המערבית ראו בעיר מקום טוב לגור בו מפני שהם יכלו למצוא בוא תעסוקה הולמת. מעל הכל לאפריקאי שחי בעיר לא היה כל ביטחון סוציאלי, ותחושת הזרות אפפה אותו
וכך, העיר כמוקד של תהליכי שינוי מודרניים הייתה נקודת מפגש שבה חיו המון אפריקנים ממוצא אתני שונה. היו הרבה השפעות לעירוב הכפוי ולעיור המואץ ובניהם הקמתם של ארגונים חברתיים.
הקמתם של ארגונים חברתיים.
אחת התוצאות המובהקות של תהליכי השינוי המודרניים היה הקמתם של עשרות ואף מאות ארגונים חברתיים. בשביל לספק את מה שהמנהל, המעסיקים והמשפחות לא יספקו להם, מלבד מילוי צרכים חומריים חשובים, כמו סיוע במציאת עבודה דיור וכדומה, ארגונים אלו ניסו להעניק תמיכה ועידוד נוכח הזעזוע נוכח הזעזוע שגרמה להם בעקירה ממסגרות משפחתיות. החברות בארגונים הייתה על בסיס התנדבותי, וכמעט כל אפריקאי היה חבר בארגון אחד לפחות
התגבשותם של ארגונים אתניים.
תהליכי השינוי המודרניים בקניה העניקו את הבסיס להתפתחות של תודעת השייכות עם הקבוצה האתנית. אך התמונה האתנית בקניה הייתה מורכבת מאוד וחלק גדול משטחה אוכלס בקבוצות מפוצלות, נטולות ארגון מרכזי ונטולות תחושת סולידריות.
הערים היו כור ההיתוך החשוב ביותר החשוב ביותר בתהליך התגבשות הזהות והסולידריות האתנית, האפריקנים הגיעו להכרת הזהות האתנית של השבט שלהם מתוך תחושת הזרות והשוני כלפי קבוצות אחרות
לצד התארגנויות שלא על בסיס אתני, נוסדו אגודות אתניות שנתנו ביטוי לתחושת הסולידריות המתפתחת וסיפקו לבני הקבוצה שירותים בתחום הסעד והרווחה שלא קיבלו מהמעסיקים, מהמוסדות העירוניים ומהמנהל הקולניאלי, חשוב להדגיש שהיוזמה להקמת אגודות אתניות באה דווקא מצד המשכילים שבבני הקבוצה
השפעותיה של מלחמת העולם השנייה.
קיפוח כלכלי, הפעלת חוקי חירום, וגיוס לצבא בכפייה הובילו להגברת תחושת הקיפוח והתסכול בקרב האפריקנים במושבה ולא רק האליטה.
הפעילות הפוליטית לאחר המלחמה כוונה למרכז הכוח הקולוניאלי וערערה את הלגיטימציה של השלטון הבריטי באזור.
המלחמה עצמה פתחה אופקים רבים לאפריקנים רבים שנלחמו בצבא הבריטי שכם אל שכם עם צבאות בעלות הברית בגזרות שונות.
החיילים האפריקנים ששוחררו ציפו ששירותם יזכה להערכה ושהתמורה תגיע. ציפיות אלה נבעו מהבטחות ממשלת בריטניה לפצות את לוחמיה בקרקעות לחיילים משוחררים. אבל לאחר שקיבלו את פניהם עם עוגות ופרחים ממשלת בריטניה שכחה את מחויבותה לחייליה. בנוסף חיילים אפריקנים לא קיבלו פיצויים ממשלת בריטניה, אדמותיהם של רבים נלקחו מהם ומשפחותיהם וניתנו לחיילים לבנים כהוקרה על שירותם. הממשל לא העריך נכון את תסכולם של החיילים האלו שזכו לשבחים על תפקידם והייחוס אליהם הפך להיות כאל גורם מאיים.
אבל אולי הדבר הכי חשוב החיילים האפריקנים ראו את מיתוס האדם הלבן הבלתי מנוצח מתנפץ כשראו את צבא בריטניה מפסיד לצבא לא אירופאי, צבא יפן, וחזו באחת התקופות האפלות של החברה המערבית, בעייני רבים נשבר הבסיס המוסרי של השלטון הקולוניאלי שלא נראה יותר בלתי מנוצח או נצחי .
שינויים חברתיים וכלכליים בעת המלחמה ואחריה.
טבעי הדבר שבשל המלחמה, הופנה עיקר תשומת הלב של משרד המושבות הבריטי ושל המנהל הקולוניאלי לעניינים צבאיים אשר דחופים יותר מן ההתפתחויות בקניה
בשנים 1942–1943 גרם מחסור חמור במזון לרעב קשה בקניה מה שגרם למשטר להכיר בחיוניותו של המשק החקלאי האפריקני העצמאי, ופעילות משק זה חודשה.
אפשר לומר, כי אף שבתקופת המלחמה התגברו הייצור והפיתוח הכלכלי במושבה, הוזנח פתרון הבעיות החברתיות, בעיות אלה לא עלו על פני השטח בתקופת המלחמה בשל אווירת מצב החירום ודיכוים של ארגונים פוליטיים. במקביל התפתחה שכבת האליטה, שהייתה בעלת תודעה פוליטית אנטי קולוניאלית, שכבה זו הייתה מתוסכלת בגלל יחס הזלזול של השלטונות כלפיה ובגלל מיעוט אפשרויות הקידום לאנשיה.
המאבק הצבאי.
לוחמי המאו-מאו, תנועת מחתרת שפעלה בקניה והנהיגה מרד נגד הממשל הבריטי והשלטון המקומי בחסות הבריטים, התארגנו ביחידות לוחמה קטנות עם הנהגות מקומיות, אזוריות וכלליות. היחידות כונו "צבא החופש והאדמות". משנת 1952 התרכזה פעילות היחידות בשתי זירות מרכזיות: סביב יערות קניה ובראשה עמד וורוהיו איטוטהWaruhiu Itote) ), וביערות רכס האברדר בפיקוד דדן קימתי (Dedan Kimathi)אשר היה ידוע גם כמפקד העליון של המרד כולו. הלוחמים החלו לפגוע באירופאיים בפעולות אשר כללו שריפת רכוש, גניבה או שחרור עדרי בקר, ורצח משתפי פעולה אפריקניים. בעקבות אלו, שרר מתח רב בקרב האירופאיים. ב-22 בנובמבר 1952 נרצח האירופאי הראשון בידי המאו-מאו. תגובת השלטונות הבריטיים היו אלימות והיסטריות. 4,324 אפריקניים נעצרו וכפר שלם פונה, הוצת ונשרף כליל. התגובה החמורה ביותר הייתה תחילת מדיניות הענישה הקיבוצית שהחלה להינקט על ידי הבריטים בשנת 1953. תקנות הענישה היו:
1. בכל חווה שאירע בה אירוע חמור יפונו כל הצמיתים, ויוחרם כל רכושם.
2.בחוות שסמוכות ברדיוס של 3 מילין לחווה שבה בוצע פשע יגורשו מחצית מהצמיתים ויוחרם מחצית מהרכוש.