בינואר 1990, BPI סיים את החוזה עם BBC ו- "Music Week", וטען שאי אפשר להרשות עלות של כ-600,000 לירות שטרלינג בשנה, ולכן, מה- 1 בינואר 1990, איסוף נתוני המצעד, נוהל על ידי "UBM", המפרסם של "Music Week", בשיתוף עם ה- BBC, ועם BARD.
בנובמבר 1990, חדל המגזין "Music Week" מלפרסם את החלק "25 הבאים" (Next 25) של מצעד הסינגלים הבריטי, כלומר את מקומות 76–100. לאחר מכן, חברת וירג'ין התקינה תוכנות JDA, והחלה לראשונה לספק נתוני מכירות לגאלופ. באפריל 1991 נפסקה הוצאתו לאור של השבועון "Record Mirror".
במאי 1991, החל להתפרסם בעיתון החדש "Charts+Plus" המצעד, שכלל את מצעד הסינגלים עד מקום 200. בספטמבר 1992, עיתון שני בשם "Hit Music" החל להתפרסם וכלל את מצעד הסינגלים עד מקום 75, ואת "25 הבאים".
בפברואר 1993, חוזה המחקר של המצעד, הוצע למכרז לארבע שנים. במאי 1993, פורסם כי מילוורד בראון קיבל את תפקיד איסוף נתוני המצעד, בחוזה של מיליון לירות שטרלינג בשנה.
ב-1 בפברואר 1994, החל מילוורד בראון באיסוף הנתונים למצעד, והגדיל את כמות החנויות מהם אוספים מידע.
בסוף פברואר, לכל חנות היה ברקוד, שסרק את נתוני המכירות, שלח אותן למחשב ראשי, שקיבל נתונים מ-2500 חנויות.
גאלופ, ניסה לבטל את הצלחת הזכיין החדש, ושלח תלונה למשרד לסחר הוגן, בטענה שהחנויות מספקות מידע רק ל- CIN, אך התלונה נדחתה, וביוני 1995 BARD אפשרה לחנויות להעביר מידע גם למקורות אחרים.
בנובמבר 1994, חדל העיתון "Charts+Plus" מלהתפרסם, ובתוך כך, "Hit Music" הרחיב את המצעד שלו ל-200 הסינגלים הגדולים ול-150 האלבומים הגדולים. בנובמבר 1996, מצעד האלבומים הורחב ל-200 הגדולים.
בפברואר 1997, CIN ו-BARD חתמו על חוזה נוסף ל-18 חודשים.
ב-1 ביולי 1998, BARD ו-BPI העבירו את תפקיד ניהול המצעד לחברה חדשה, "Music Industry Chart Services" (Misc), אבל באוגוסט הם החליטו לפרסם את המצעד בשם "CIN".
בנובמבר 2001 CIN שינו את שם המצעד לחברת המצעדים הרשמית (The Official UK Charts Company), ולאחר מכן, במאי, "Hit Music" הפסיק להתפרסם, והחל להתפרסם השבועון "UKCHartsPlus", אשר כלל את 200 השירים הגדולים.
עידן האינטרנט.
בינואר 2004, "My Coke Music", השיק את "חנות ההורדה הקמעונאית המשמעותית הראשונה".
בתקופה זו, הורדת מוזיקה דיגיטלית לא הייתה פופולרית, שכן "My Coke" מכרה כמאה אלף עותקים בשלושה חודשים. ביוני, נפתחה חנות iTunes ויותר מ-450,000 עותקים נמכרו בשבוע הראשון.
בתחילת ספטמבר, התפרסם לראשונה מצעד ההורדות הרשמי של בריטניה, ו-Flying Without Wings של ווסטלייף הגיע למקום הראשון.
בהתחלה, האיגוד הבריטי למכירות תקליטים, חשש מהעובדה שהורדות דיגיטליות יפחיתו את המכירות בחנויות פיזיות.
בנוסף, הם טענו שהכללת שירים שאינם נמצאים בחנויות הפיזיות יפגע גם הוא במכירות, אך למרות זאת, הם הסכימו, אך בהתאם לתנאים החדשים שלפיהם מכירות דיגיטליות ייחשבו במצעדים רק אם ישנם תקליטים פיזיים שנמכרים באותו הזמן בחנויות.
בחודשים שלאחר מכן, המכירות הפיזיות המשיכו לקטון, ולעומתן המכירות הדיגיטליות המשיכו לגדול, וכך זמרים רבים נכנסו ל-40 הגדולים מוקדם יותר, ואף מספר שירים נכנסו היישר אל המקום הראשון במצעד, בשבוע הראשון ליציאתם.
ב-1 בינואר 2007, כל ההורדות הדיגיטליות, כולל שירים שאינם נמצאים בחנויות נכללו במצעד, ובכך, הפך "מצעד הסינגלים הבריטי" ל-"מצעד השירים הבריטי", שכן הוא כלל גם שירים שאינם סינגלים. לאחר זמן מה, הגיע למקום הראשון השיר Run של ליאונה לואיס, אשר לא יצא כסינגל, ונמכר רק בהורדות דיגיטליות.
לאחר זמן מה, הסינגל Killing in the Name של רייג' אגיינסט דה מאשין הגיע למקום הראשון בעקבות קבוצה בפייסבוק אשר קראה להוריד את השיר על מנת להביא אותו אל המקום הראשון. זו הייתה הפעם הראשונה ששיר הגיע למקום הראשון לא בזמן קצר לאחר שחרורו (אלא לאחר 17 שנים).
סטטיסטיקות ושיאים.
לפי חברת המצעדים הרשמית, המצעד הבריטי הרשמי הוא מצעד הסינגלים הבריטי משנת 1969 והלאה. לפי סטטיסטיקות חברת מצעדים הרשמית עד התאריך 20 במרץ 2011, הגיעו למקום הראשון במצעד 1159 סינגלים.
סולם MMS
1914 ברוסיה
1914 ברוסיה הייתה שנה ה-301 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
באוגוסט האימפריה הרוסית נכנסה למלחמת העולם הראשונה והשתתפותה בה היה בין הגורמים להתמוטטות המדינה במהלך שנת 1917.
שבת בשבתו (ספר)
שבת בשבתו הוא ספר פופולרי בן שני כרכים על סדר פרשיות השבוע, שליקט וערך אברהם שטאל.
הספר הוא ריכוז של חוברות על פרשת השבוע שיצאו מדי שבוע, בין השנים ה'תשי"ט – ה'תשכ"ב, על ידי אברהם שטאל, שעבד באותה תקופה במחלקה לתרבות תורנית של משרד החינוך. החוברות יצאו על ידי המחלקה לתרבות תורנית ונועדו לשמש את מדריכי הנוער שפעלו ביישובי עולים ובעיירות פיתוח. חלק מן השיחות נכתב בידי כותבים נוספים, ובראשם בן ציון גרשוני.
בין השנים ה'תשכ"ג - ה'תשכ"ד רוכז החומר בסדרה בת עשרים ושתיים חוברות שיצאה בשם "לשבתות ולחודשים". בשנת ה'תשכ"ו יצא לראשונה כל החומר במתכונת של ספר, אולם לא בדפוס רגיל אלא במהדורה משוכפלת. הספר הכיל שני כרכים והוא יצא בשם המקורי – "שבת בשבתו".
הספר זכה לאהדה רבה בחוגים רחבים בציבור הדתי והכללי. בעקבות זאת עלתה היוזמה להוציאו מחדש במהדורת דפוס רגילה. הוא נערך מחדש ונוסף לו מפתח עניינים, ובשנת ה'תש"ל - ה'תשל"א יצא לאור בשני כרכים בהוצאת "תרבות וחינוך".
בשנת ה'תשל"ט יצא הספר במהדורה חדשה על ידי הוצאת "מורשת".
ביגי &amp; טופאק
ביגי &amp; טופאק (באנגלית: Biggie &amp; Tupac) הוא סרט דוקומנטרי המספר על סמלי ההיפ הופ והראפ, כריסטופר ואלאס, המוכר יותר בכינויו הנוטוריוס בי. איי. ג'י. או ביגי סמולס, וטופאק שאקור. הסרט, שאותו ביים והפיק ניק ברומפילד, חוקר את מקרי המוות של שני הראפרים, אשר יש אנשים שטענו כי המקרים היו בניצוחו של שוג נייט, שעמד בראש חברת התקליטים Death Row Records.
אמנם הסרט נותר לא חד משמעי, אך כאשר נשאלה השאלה הגדולה "מי לעזעזל רצח את טופאק?" בריאיון לרדיו של BBC ב-7 במרץ 2005, ציין ברומפילד (כשהוא מצטט את סנופ דוג) שזה "הבחור הגדול לידו במכונית... שוג' נייט" (The big guy next to him in the car... Suge Knight). לזכותו של הסרט יאמר כי מאז יצא, חקירת מותו של הנוטוריוס נפתחה.
תוכן.
הסרט התיעודי של ברומפילד התבסס על התאוריה ועל ראיונותיו של הבלש לשעבר ראסל פול. פול טען כי ה-L.A.P.D סייעו כדי לכסות את המזימה של שוג נייט להרוג את טופאק שאקור ואת כריסטופר ואלאס הידוע בכינוי הנוטוריוס בי. איי. ג'י. הסרט התיעודי מציג את פול, שנאלץ לעזוב את תפקידו בתור בלש עבור רדיפה אחר תיאורית הרצח. ראסל פול חשד בשוטר לשעבר דייוויד מק ואמיר מוחמד (סוכן משכנתאות ללא קשר סביר למקרה), שעבדו יחד עם שוג נייט כדי להרוג את ביגי.
מקור מפתח לתאוריה של פול היה קווין האקי. האקי היה קשור לשוג נייט ודייוויד מאק יחד עם שוטרים שחשודים כביכול ברצח. האקי הסכים כי הארי בילאפס, הידוע גם בשם אמיר מוחמד, היה מעורב ברצח, למרות שהאקי אמר למצלמה, "אל תשאל אותי למה" ולא רצה להרחיב עוד בנושא. האקי, ששימש לשעבר כשומר בחברת התקליטים Death Row Records, כתב בהצהרה שהוגשה ב -6 ביוני 2004, כי הוא "יודע באופן אישי וקרוב" על הרצח של כריסטופר ואלאס, בטענה כי "אנשים בתוך Death Row Records הציעו 25,000 $ לקצין משטרתי כדי להרוג את כריסטופר ואלאס" .
בראיון, סיפר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי הוא סובל מפגעיה בזיכרון עקב תרופות פסיכיאטריות. האקי טען גם שיש בידיו ידע על מעורבות בין שוג נייט לבין דייוויד מאק ולבין שוטרים מושחתים נוספים שסייעו לרצח והיו מעורבים בו. משפחתו של כריסטופר ואלאס ניצלה את טענתו של האקי כבסיס לתביעה בסך 500 מיליון דולר נגד העיר לוס אנג'לס על מותו של כריסטופר ואלאס. אבל מאוחר יותר אמר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי עורכי הדין של כריסטופר ואלאס שינו את דבריו. (התביעה של משפחתו של כריסטופר ואלאס על סך 500 מיליון דולר נדחתה בשנת 2010.)
ג'רי אוקונל
ג'רמיה "ג'רי" או'קונל (באנגלית: Jeremiah "Jerry" O'Connell; נולד ב-17 בפברואר 1974) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומדבב אמריקאי.
מוכר בזכות תפקידיו בסרטים "אני והחבר'ה", "ג'רי מגווייר", "המשימה מאדים", "קנגורו ג'ק" ו"אובססיבית" ובסדרות "גולשים בזמן" ו"ג'ורדן".
ביוגרפיה.
א'וקונל נולד בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא אירי, איטלקי, ופולני. בנם הבכור של מייקל או'קונל, מנהל סוכנות פרסום, ושל לינדה, מורה לאמנות. או'קונל הוא נכדו של ראש עיריית ג'רזי סיטי לשעבר, צ'ארלס ס' וויטקווסקי. הוא גדל במנהטן עם אחיו צ'ארלי אוקונל שגם כן התפרסם כשחקן.
בוגר לימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, שם למד בשנים 1991-1995, בנוסף למד תסריטאות והשתתף במועדון הסיף.
ב-2009 נרשם ללימודים בבית ספר למשפטים בלוס אנג'לס, אך לבסוף פרש עקב חזרתו לקריירת המשחק.
קריירה.
אוקונל התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל צעיר בסדרה הבדיונית הקנדית "אני וסוד כוחי" ובדרמת הנעורים של רוב ריינר "אני והחבר'ה", שבה לוהק לתפקיד הילד השמן והביישן ורן טסיו.
קיבל את הבמה הראשית לראשונה באמצע שנות ה-90 בסדרת המדע בדיוני "גולשים בזמן" (1995-1999) שם גילם את הסטודנט לפיזיקה קווין מלורי, בקומדיה המוזיקלית "הדירה של ג'ו" ובדרמה "ג'רי מגווייר" בה גילם את כוכב הפוטבול העולה פרנק קושמאן.
הופיע גם בסרט האימה "צעקה 2" בתור דרק החבר של סידני פרסקוט (נב קמפבל).