ב-1979 העמידה על גג ביתה בתל אביב את המיצב "עבודה על הגג", והיה מעין תיאטרון של חפצים, בעיקר תקליטים וגופיות. על עבודה זו כתבה תמיר: "החיבור הפשוט כל-כך והמפתיע כל-כך בו-זמנית בין כלי הניקיון לבין מוטיב הצליבה, מטעין את הפרוזאיקה התל אביבית של סיוד הגגות לקראת ימי הקיץ החמים במשמעות פולחנית-מיסטית, ומעביר את עולם הדימויים המקומי של אפרת, הנבנה מגופיות ומגבים של קיבוץ, דרך פריזמה תאולוגית הקשורה למסדרי נזירות וסגפנות נוצריים שאף הם, בדומה לחלוצי עמק הירדן, עליהם נמנו הוריה, התיישבו בשולי המדבר, ומרקו את נפשם וגופם עד-דק. על אנטנת הטלוויזיה, גבוה מעל השאר, התנוססה האומגה, הקוטב המנוגד לאלפא, המשלימה את סמלי דמותו האלוהית של ישו הנוצרי. אפרת נתן הפכה את הגג החילוני שלה למעין מזבח, שכליו הם כלי הניקיון והמירוק, וכל הבאים בשעריו מועברים תהליך של היטהרות והלבנה."
בין השנים 1979–1992 לא יצרה נתן עבודות חדשות. בריאיון לאיה מירון היא הסבירה את ההפסקה מהעשייה האמנותית: "בספר האמנות הראשון שלי, 'אפריקה: אמנות העמים הכושיים', נכתב על אחת המסיכות שהיא מופיעה רק אחת ל-25 שנה בהצגה לכבוד רוחות המתים, ונותרת חבויה רוב הזמן. יש באמנות שלי שרידים של חשיבה מאגית ופרקטיקה של שמאן; מכל מקום, זה היה אצלי מודל להתייחסות". בריאיון עם רפי לביא ב-1990 הוא הפגין הערכה רבה לעבודתיה של נתן וציין שהן מקוריות: "בעבודתיה איזון בין המעורבות החברתית-פוליטית לבין ביטוי אישי, יחד עם אלמנטים מיוחדים. כלומר, בתקופה שבה היה גל גדול של רצון מצד האמנים להיות פוליטיים, עבודתיה לא היו פלקטיות או פשטניות."
היצירה "פסל הנפת חרמש" (2002) נמצאת באוסף מוזיאון ישראל והוצגה בעבר בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון. ביצירה סדורים במעגל חרמשים, כאשר כל חרמש נשען על החרמש הסמוך לו במעגל שיתופי במעין מניפה, תוך חיקוי פעולת הקצירה באופן פיסולי. החרמש הוא כלי העבודה של החקלאי ודימוי שליווה את המיתוס הישראלי של החלוץ. בתרבות שונות החרמש הוא גם סמלו מזרה האימה של מלאך המוות שכונה "הקוצר העגום". נוצרת ניגודיות בין כלי העבודה לחזותו האלימה של החרמש המצביעה על מלחמה והרס. וריאציה נוספת על מעגל החרמשים מופיעה בפסל "פוסע וקוצר", שהוצג בתערוכה במבנה בית העם הטמפלרי בחיפה, מופיעים 2 מעגלים ובהם 24 חרמשים.
בשנת 2006 הציגה את עבודתה "החלום על שוויון המינים" בתערוכת "אפרופו העלמות" במוזיאון פתח תקווה לאמנות. בתערוכה מספר גופיות מתוחות ונעדרות שיוך מגדרי. בשנת 2007 הציגה בגלריה רוזנפלד את "קיץ בחורף" בו היא חוזרת לעסוק בדימויי הגופיה. בתערוכה מספר עבודות המגיעות בגווני שחור-לבן. בחלקן הגופייה נותרת בשלמותה, באחרות היא קרועה, שסועה, מפוררת ונותרים ממנה רק חלקים. היא מופיעה כאובייקט שלצידם מיטת תינוק המכוסה כילה. בשנת 2008 נתן אצרה, יחד עם אמיתי מנדלסון, את התערוכה "60 שנות אמנות בישראל: זמן אמת" במוזיאון ישראל.
בשנת 2011 נתן הציגה במוזיאון ישראל את "אוהל" בו על קיר שחור מוצב במיקום גבוה אוהל לבן המחובר אליו בחוטים ונראה מרחף או צונח. ובניגוד לאוהל שיתדותיו באדמה, האוהל תלוי על בלימה באוויר.
בשנת 2016 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל ירושלים לכבוד אפרת נתן. בקטלוג התערוכה כתבה איה מירון: "עבודותיה של נתן מתאפיינות ב-'הסתפקות במועט', צורותיהן פשוטות והן עשויות מחומרי יומיום, לרוב בטווח שבין השחור ללבן. החומרים והחפצים המשמשים אותה נושאים מטען מלא תוכן. הגופיות למשל, שאותן היא קושרת, מותחת, קורעת או מפוררת, צוברות בכל הופעה שלהן עוד משמעות: כפריט־לבוש בסיסי של הפועל החלוץ, כדימוי של הגוף הפרטי ואף כגרמי שמים ועננים, הנשקפים בחלון גדול ומציעים שלל אפשרויות למבטו של הדמיון. כמו הגופיות כך גם חומרים כמו חלב ובצק, רשת־חלונות, כילה ותקליטים: מקורם בסביבת ילדותה בשנות ה־ 50, ובמרוצת השנים הם צברו משמעויות ביחס לאירועי השעה בארץ, להוויה המקומית ולתולדות האמנות לתקופותיה."
Frogwares
Frogwares היא חברת הפקת משחקים אוקראינית עצמאית שנוסדה בשנת 2000 ויוצרת משחקי הרפתקה ממוחשבים המבוססים על ספרים מפורסמים שנמצאים ברשות הכלל, כגון ספרי שרלוק הולמס, ספרי ז'ול ורן, ו"דרקולה". משחקי החברה מוצאים למחשב האישי, למחשב המקינטוש ולקונסולות משחקים שונות, ומופצים בבריטניה ובארצות הברית. ב-2011 הקימה חברה נוספת, Water Lily, שתתמקד במשחקי קז'ואל.
החברה ידועה בזכות סדרת Adventures of Sherlock Holmes, שאחד ממשחקיה הועמד לפרס Best Of 2007 של IGN, וזכה בפרס "Best Use of a Creative License" של גיימספוט.
אוטו אבץ
ד"ר היינריך אוטו אַבֶּץ (בגרמנית: Heinrich Otto Abetz; 26 במאי 1903 – 5 במאי 1958) היה שגרירה של גרמניה הנאצית בצרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה. פעולותיו וסמכויותיו חרגו בהרבה מתפקידו של שגריר, ולמעשה היה שליחו של היטלר אל עושי דברו במשטר משתף הפעולה של וישי. כן היה בעל תפקיד משמעותי בייזום וביצוע שואת יהודי צרפת.
שנותיו המוקדמות.
אבץ נולד בעיירה שווייצינגן (Schwetzingen) שבבאדן-וירטמברג בגרמניה. הוא היה בנו של מנהל אחוזה שמת כשאבץ היה בן 13. את לימודיו סיים בקרלסרוהה, שם היה למורה לאומנות בבית ספר לבנות.
בתקופה שקדמה לעליית הנאצים לשלטון היה אבץ מזוהה עם חוגים פוליטיים שונים, מאנשי השמאל, עד הקתולים ואנשי המרכז. במיוחד פעל לחיזוק היחסים עם צרפת, ואף נישא לצרפתייה, סוזן דה בריקר, מזכירת ידידו, העיתונאי הפציפיסט הגרמנופיל ז'אן לישר. בתחילת שנות ה-30 החל להיות פעיל בחוגי ימין צרפתיים, והקים ארגוני ידידות בין צרפת וגרמניה. ארגונים אלו נודעו בשמות שונים, ובשנת 1934 התגבש שמם "הוועד צרפת-גרמניה" (Comité France-Allemagne).
בשנת 1932 נפגש אבץ עם יואכים פון ריבנטרופ, והשניים התיידדו. ריבנטרופ הבין כי בפניו אדם המסוגל להביא תועלת רבה. קשריו של אבץ בבירה הצרפתית, ואישיותו הכובשת, נראו לריבנטרופ בעלי פוטנציאל רב. בתקופה זו עדיין לא היה אבץ מזוהה עם הנאצים. בשנת 1937 הצטרף אל המפלגה הנאצית, ואל שירות החוץ של גרמניה. בשנת 1938 מונה ריבנטרופ לשר החוץ הגרמני.
בשירות החוץ הגרמני לפני תפקידו כשגריר בווישי.
אבץ הוצב בפריז, בתפקיד מזכיר שני בשגרירות. הוא עסק בייצוג דיפלומטי, אך כפי הנראה גם בריגול מסוגים שונים. אבץ היה המקשר בין חוגי הימין הצרפתי ובין הנאצים, והמשיך בפעילות תמימה כביכול במסגרת "הוועד צרפת-גרמניה". פעילות זו נועדה לכאורה לחזק את קשרי צרפת וגרמניה, אך בשלב זה של הקריירה של אבץ, השתמש אבץ בגופים שהקים להפצת תעמולה נאצית.
ביוני 1939 גורש אבץ מפריז, בשל כך שהסתבר ששילם לשני עורכי עיתונים כדי שיכתבו בעיתונות הצרפתית מאמרים אוהדים לעמדתה של גרמניה. קשריהם החברתיים של העיתונאים לשר החוץ הצרפתי, ז'ורז' בונה העלו את השאלה עד כמה היה בונה נתון להשפעתו של אבץ. ראש הממשלה אדואר דאלאדיה ראה בחומרה פעילות זו, והורה על גירושו של אבץ מפריז.
לאחר הגירוש שירת אבץ במקומות שונים בשירות החוץ, ואף שימש זמן מה כמתורגמן להיטלר. בעקבות התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת שב לפריז. זמן מה עסק, בהנחייתו של היטלר, בהחרמת יצירות אומנות, במיוחד אלו שבעליהן יהודים. לאחר מכן, בנובמבר 1940 מונה לשגריר גרמניה למשטר וישי.
שגריר במשטר וישי.
לאחר כניעת צרפת במלחמת העולם, הייתה צרפת מחולקת לאזור כיבוש גרמני בצפון, ואזור שכונה "האזור החופשי" בדרום, בו שלט משטר משתפי פעולה שכונה צרפת של וישי. אבץ הוצב בפריז בירת האזור הכבוש, ומונה כאחראי הגרמני על הנעשה ב"אזור החופשי". בתפקידו זה היה עליו להעביר את הנחיות הגרמנים לעושי דברם בווישי - ראש המשטר אנרי פיליפ פטן, סגנו האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, ראש הממשלה פייר לאוואל ואנשי משטרם.
ה"שגרירות" בפריז הייתה אחראית לכאורה על כל השאלות הפוליטיות שעלו בצרפת הכבושה, ועל תיאום צבאי ומדיני עם הצרפתים. אבץ נשא עתה בדרגת שטנדרטנפיהרר ב-SS, דרגה המקבילה לאלוף-משנה בצה"ל. בתפקידו זה הפעיל לחץ על ממשלת וישי לפעול לפי הנחיות ברלין. כך, למשל, לחץ על פטן להחזיר לתפקידו את לאוואל, לאחר שזה פוטר ונאסר בסוף 1940, והשתתף באופן אישי במשפט ריום שנועד להטיל את האשמה במלחמה ובתבוסת צרפת על אנשי המשטר הקודם בצרפת.
אבץ היה בעל תפקיד חשוב בייזום וביצוע שואת יהודי צרפת. עוד בספטמבר 1940 יזם נקיטת צעדים נגד יהודי צרפת. הוא היה הרוח החיה מאחורי צו שהוציא ממשל הכיבוש הגרמני בספטמבר 1940 שאסר על כניסת יהודים לשטח הכבוש. תוצאת הצו הייתה שפליטים יהודים שנמלטו לאזור החופשי, לא יכלו לשוב למקומות מגוריהם, נתפסו על ידי שלטונות וישי, ונאסרו במחנות מעצר. בתפקידו כשגריר יזם צעדים קולקטיביים כנגד היהודים בצרפת, יזם את שלילת אזרחותם, ושב וביקש סמכויות "לנקוט צעדי חירום אנטישמיים" הוא היה בעל תפקיד חשוב בגירוש רבים מיהודי צרפת למחנות ההשמדה, וביישום חוקי הגזע הגרמנים והצרפתים כנגד היהודים.
עם כיבוש חלקה הדרומי של צרפת בנובמבר 1942 פחתה חשיבותו של אבץ. עתה נוהלה כל צרפת בידי הצבא הגרמני, ובשירותיו לא היה עוד צורך. בספטמבר 1944 עם התקדמות בעלות הברית בצרפת, בעקבות הפלישה לנורמנדי שב לגרמניה.
משפטו, מאסרו ומותו.