תסמונת לזרוס מעלה סוגיות אתיות אצל רופאים, שעליהם לקבוע מתי התרחש מוות רפואי ומתי אמורים להסתיים מאמצי ההחייאה, וייתכן כי יתחילו בהליכים לאחר המוות כמו נתיחה שלאחר המוות וקציר איברים.
הספרות הרפואית המליצה להתבונן בסימנים החיוניים של המטופל במשך חמש עד עשר דקות לאחר הפסקת ההחייאה לפני אישור המוות.
יחסי איסלנד–מלאווי
יחסי איסלנד–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מלאווי.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מלאווי הם יחסים דיפלומטיים חלקיים. מגעים וגישושים ראשונים בין איסלנד למלאווי החלו לראשונה בשנות השבעים של המאה העשרים, המגעים הבשילו לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות ב-13 באוגוסט 1988.
איסלנד ומלאווי משתפות פעולה בעיקר דרך הסוכנות האיסלנדית הבינלאומית לפיתוח, שפתחה משרד בלילינגווה בשנת 1999 (המשמש גם כשגרירות איסלנד במדינה). שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מתרכז בפיתוח השימוש של מלאווי במשאבים השונים שלה. ישנם גם פרויקטים חברתיים במדינה שאיסלנד מנהלת ופרויקטים הנוגעים בחקלאות - שמהווה חלק בלתי נפרד מכלכלת מלאווי.
שיתוף פעולה נוסף חשוב בין הסוכנות האיסלנדית הבינלאומית לפיתוח לבין רפובליקת מלאווי הוא שיתוף הפעולה בתחום הפיתוח הטכני. תחום זה של שיתוף פעולה עגון במזכר הבנות שנחתם בין ממשלת מלאווי לממשלת איסלנד בשנת 1997.
ברנרדינו דה אסקלנטה
ברנרדינו דה אסקאלנטה (Bernardino de Escalante; בערך 1537 - אחרי 1605) היה חייל ספרדי, כומר, גאוגרף וסופר פורה. הוא ידוע בעיקר ככותב הספר השני על סין שראה אור באירופה, והסופר הראשון של ספר כזה שהשיג תפוצה רחבה מחוץ לפורטוגל. כמות משמעותית של מחקר על אסקאלנטה, בראשות רופו דה פרנסיסקו, נערכה בסוף המאה העשרים.
קורות חיים.
ברנרדינו דה אסקלנטה נולד בלארדו, קנטבריה, והגיע משושלת אצולה ספרדית. אביו, גרסיה דה אסקלנטה, היה רב-חובל ובעל ספינות בלארדו - באותה העת, אחד הנמלים החשובים ביותר בחוף הצפוני של ספרד. גרסיה דה אסקלנטה עסק בסחר ימי והשתתף במספר מבצעים צבאיים חשובים. [5] חלק מהאימונים המוקדמים של ברנרדינו היו כחלק מצוות הספינה של אביו, במסעותיו פעמיים בשנה לפלנדריה.
אמו של ברנרדינו, פרנסיסקה דה הויו, שייכת גם למשפחה מקושרת היטב: אחותה קטלינה דה הויו הייתה נשואה למזכירו של הנסיך פיליפ (לימים מזכיר המלך פיליפ השני), פדרו דל הויו.
בעקבות דודו פדרו, ברנרדינו דה אסקאלנטה הצעיר נכנס לפמלייתו של המלך העתידי פיליפ השני בשנת 1554. הוא היה על סיפון הספינה של אביו, שהייתה חלק מהצי שהוביל את הנסיך פיליפ לאנגליה לחתונתו עם מרי הראשון מאנגליה. הידע על בריטניה שרכש במהלך 14 חודשי שהותו שם ניכרת בכתיבתו המאוחרת.
בשנים 1555–1558, ברנרדינו דה אסקאלנטה השתתף במלחמה בפלנדריה ונלחם בסנט קוונטין. לא ידוע אם הוא חזר לספרד בשנת 1559 (במהלך אותה שנה נפטר אביו, נחתם שלום קאטו-קמברסיס, ופיליפ השני חזר לספרד), או שהוא שהה בפלנדריה עד תום פעולות האיבה ב- ינואר 1561.
זמן קצר לאחר שחזר לספרד, אסקאלנטה הרגיש שתקופת המלחמות באירופה הסתיימה, והוא גם ראוי לחיים שלווים, אולי כחוקר או כאיש כנסייה.
ידוע כי בשנות ה -70 של המאה ה -16 הוא שירת בכנסייה של לארדו, ושימש כמפקח האינקוויזיציה הספרדית בממלכת גליסיה, ולעיתים קרובות ביצע נסיעות עסקים לליסבון וסביליה. בשלב מסוים הוא כנראה הועבר לסביליה, אז הנמל הראשי של ספרד לסחר באמריקה. בשנת 1581, הוא היה האינקוויזיטור בעיר ההיא, והיה גם הנציג של הארכיבישוף מסביליה, רודריגו דה קסטרו אוסוריו.
בארכיוני ספרד יש מיזכרים שנכתבו על ידי אסקאלנטה עבור פיליפ השני, שריו הבכירים, המתוארכים בין 1585 ל 1605. הם דנים במגוון סוגיות גאו-פוליטיות, בפרט הקשורות ליחסי האנגלו-ספרדים.
הנרטיב של הניווט.
עניין היסטורי מיוחד יש בספרו הראשון של אסקלנטה: ״שיח הניווט שנעשה על ידי הפורטוגזים לממלכות ופרובינציות המזרח, והידע הקיים בגדולתה של ממלכת סין״. פורסם בסביליה בשנת 1577 והפך לספר האירופי השני שהוקדש בעיקר לסין, אחרי ספרו של גספר דה קרוז (1569).
תוכן הספר ומקורותיו.
ספר הניווט הוא די קטן, כ־200 עמודים, עם שוליים רחבים. ניתן לחלק אותו באופן רעיוני לשני חלקים. חמשת הפרקים הראשונים מכסים את ההיסטוריה של חקר פורטוגזים לאורך המסלול מחצי האי האיברי לדרום מזרח אסיה. הפרקים הנותרים מנסים לתאר באופן שיטתי את סין - הגאוגרפיה, הכלכלה, התרבות וכדומה, במידה הידועה בזמנו לאירופאים (בעיקר הפורטוגזים) . העמוד האחרון מכיל תיאור קצר של מקורות הספר.
לא ידוע שאסקלנטה נסע לסין. כפי שהוא מסביר בעמוד האחרון של הספר שלו, עבודתו היא בעיקר של סינתזה. מקורותיו הספרותיים היו בעיקר פורטוגזים. ספרו שהוזכר לעיל של גספר דה קרוז הדומיניקני (שהטיף בגואנגז'ו במשך חודש), 1569, והסיקור של סין מאת ג'ואו דה בארוס משנת 1563, שאף הוא לא נסע לסין. אבל במשרדו בליסבון היה עבד סיני שיכול היה לקרא את הטקסטים הסיניים שהיו להם. . אסקאלנטה ראיין גם סוחרים פורטוגזים שנסעו לחוף סין, ואפילו כמה "אנשי סין" שהגיעו לספרד.
השפעת הספר.
בניגוד לחיבור של דה קרוז, שנראה ככל הנראה מעורפל למדי מחוץ לפורטוגל, ספרו של אסקלנטה תורגם במהירות לשפות אירופיות אחרות. התרגום לאנגלית, מאת ג'ון פרמפטון, הופיע בשנת 1579.
הספר של אסקאלנטה היה אחד המקורות העיקריים לספר גדול בהרבה: ״היסטוריה דה לאס קוסאס מאס״ של חואן גונזלס דה מנדוסה (1585), שהפך למקור הסטנדרטי של אירופה על סין למשך כמה עשורים.
השפה סינית בספר.
פרק XI של הספר דן במערכת הכתיבה הסינית, כמו גם בחינוך בסין. בעוד שתיאורו של אסקלנטה את הכתיבה הסינית דומה בדרך כלל לזאת שתיאר דה קרוז. היעדר אלף-בית פונטי. סביב 5000 תווים שונים, שכל אחד מהם מייצג לא רק הברה, אלא משמעות מסוימת. שימושי השפות הכתובות לתקשורת בין אנשים אשר מדברים ניבים שונים בסין, או אפילו שפות של מדינות קרובות אחרות כמו יפן, ווייטנאם. כתיבה בטורים אנכיים .
ישנם גם הבדלים משמעותיים בין שני הספרים הראשונים על סין. בעיקר בדוגמאות שהם ניסו להביא של צורת הכתב והמשמעויות של תווים שונים. אסקלנטה נותן תיאור מופשט כמו בספרי לימוד, ואילו דה קרוז נותן את ההגייה הנכונה של דמות אחת (זו עם המשמעות "גן עדן" - 天 ). ספרו של אסקלנטה הציג 3 דמויות מדגמיות, גם אם מעוותות למדי וכמעט שלא ניתנות לזיהוי, וקשה יותר לפרש את המשמעות הפונטית.
דוגמת הדמויות של אסקלנטה אינה הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה שהודפסה בספר אירופי: דוגמאות מוקדמות יותר שפורסמו הופיעו באוסף מכתבים ישועיים מאסיה שהודפס בפורטוגל בשנת 1570; עם זאת, אלה הגיעו מהתרבות היפנית ולא הסינית.
הדוגמאות של אסקאלנטה השפיעו בהמשך:
האטלס של אברהם אורטליוס תיאטרום אורביס טררום (מהדורת 1584), שם הופיעו דוגמאות אלה בטקסט הקצר המלווה את מפת סין של לואיס יורגה דה ברבודה.
ההיסטוריה של מנדוסה (1585), שהפרק שלו על הכתיבה הסינית מבוסס על אסקאלנטה.
כיוון שהדמויות שניתנו על ידי אסקאלנטה (ושוחזרו נאמנה על ידי ברבודה ומנדוזה) הן מעוותות למדי, היה דיון לא מבוטל בקרב פרשנים ומתרגמים של יצירותיהם באשר לצורתם המקורית.
הערות שוליים.
יחסי אוסטרליה–מלאווי
יחסי אוסטרליה–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת מלאווי.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת מלאווי הם יחסים דיפלומטיים על בסיס שגרירים-לא תושבים. היחסים הדיפלומטיים שבין אוסטרליה למלאווי כוננו לראשונה באופן רשמי בשנת 1981. אוסטרליה תרמה למלאווי אפילו עוד לפני כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, למעשה, המגעים ביניהן החלו בעת שמלאווי קיבלה את עצמאותה בשנת 1964.
פרס אטילה יוז'ף
פרס אטילה יוז'ף (בהונגרית: József Attila-díj) הוא פרס ספרותי ממלכתי בקטגוריית פרסי הביניים באמנות בכלל, אך הפרס הגבוה ביותר בספרות, שמוענק על פעילות ספרותית מצטיינת ונוסד על ידי מועצת השרים של הונגריה בשנת 1950. שר התרבות הרלוונטי מחלק אותו כל שנה לאחר ששמע את עמדותיהם של הארגונים המקצועיים הנוגעים בדבר. הפרס אטילה יוז'ף הוא אחת מאותות ההכרה המקצועית הגבוהים ביותר בספרות ההונגרית.
תולדות הפרס.
פרס אטילה יוז'ף החליף את פרס באומגרטן בהונגריה לאחר פירוק קרן באומגרטן בשנת 1949. במקור הוענק בשלוש דרגות, אך נוהג זה הופסק בשנת 1977 כשאיחדו את סכום המענקים של פרסי האמנות. הפרס הוקם מחדש בשנת 1992. הנוהל הנוכחי של הענקת הפרס הוסדר על ידי צו של "המשרד למורשת התרבות הלאומית" משנת 1999.
לרוב הפרס הוענק לשמונה יוצרים עד 1992, לעשרה בין 1992 לבין 2000 ולשלושה עשר ובין 2001 לבין 2012 . הזוכים מקבלים תעודת פרס, תגמול כספי ולוח ברונזה. עד 1992 במקום לוח הברונזה הוענקה מדליה דו צדדית בקוטר שבעים וחמישה מילימטרים, עם דיוקנו של אטילה יוז'ף בחזית עם הכיתוב "אטילה יוז'ף 1905-1937 והכיתוב "פרס אטילה יוז'ף" מאחור. הלוח החדש הוא חד צדדי, קוטרו שמונים מילימטר, ועוביו שמונה מילימטרים, עם דיוקן קמור של אטילה יוז'ף ועליו הכיתוב "ATTILA JÓZSEF AWARD".
הפרס יכול להיות מוענק ליוצרים של יצירה ספרותית מרכזית בפרוזה, בשירה או בדרמה.
מקבלי פרס אחדים.
עבור הרשימה השלמה של זוכי הפרס (כ-600) ראה: .
יחסי איסלנד–מולדובה
יחסי איסלנד–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מולדובה.
היסטוריה.