ההתייחסות ליצירותיו של סמרטיני, בהוצאות לאור או בתקליטים, היא או במספרי אופוס שניתנו להן בתקופת חייו, או במספרי ג-ח (J-C) שקיבלו בקטלוג ג'נקינס-חורגין, הנזכר בהמשך.&lt; ניוול ג'נקינס היה הראשון לערוך כמה מיצירותיו של סמרטיני, כולל המגניפיקט (הוא ערך גם יצירות של ויוואלדי, פאיזיילו ובוקריני, בין השאר).
המוזיקה של סמרטיני מחולקת בדרך כלל לשלוש תקופות סגנון: התקופה המוקדמת (1724-1739), המשקפת תערובת של צורות בארוקיות וקדם-קלאסיות, התקופה האמצעית (1740-1758), המעלה על הדעת את הצורה הקדם-קלאסית, והתקופה המאוחרת (1759-1774), המציגה השפעות קלאסיות, כולל מוצרט. התקופה האמצעית של סמרטיני נחשבת לתקופתו המשמעותית והחלוצית ביותר, במהלכה חיבר יצירות בסגנון
הסטיל גאלאנט, מבשר התקופה הקלאסית.
אהרון יואלי
שח&quot;ם
הגשרים הפתוחים
"הגשרים הפתוחים" הוא כינויה של המדיניות שננקטה על ידי ממשלת ישראל זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים, ואפשרה תנועת אנשים וסחורות מירדן אל יהודה ושומרון ורצועת עזה ולהפך באמצעות פתיחת שני גשרי הירדן: גשר אלנבי וגשר אדם.
מדיניות הגשרים הפתוחים התחילה כיוזמה מקומית של סרן איתן ישראלי, קצין חקלאות ראשי בממשל הצבאי. באישורו של שר הביטחון דאז, משה דיין ובתאום עם חקלאים פלסטינים בעלי אדמות משני צידי הירדן העבירו משאיות עמוסות ירקות בחלקים הרדודים של הנהר.
מאוחר יותר המעבר הוסדר על ידי גשרים אשר מדיניותם הונהגה על ידי משה דיין, שהיה אחראי מתוקף תפקידו זה למנהל בשטחים אלו, במטרה לאפשר שמירה של זיקה לאומית, חברתית וכלכלית של תושבי השטחים עם ממלכת ירדן ולייצר רגיעה ובסיס לנורמליזציה ביחסים עם מדינות ערב.
כמו כן אפשרה מדיניות זו חזרה של פליטים שברחו מיהודה ושומרון תוך כדי ומיד אחרי מלחמת ששת הימים.
בתקופה זו דובר רבות על "האופציה הירדנית", כלומר הרעיון כי בעתיד יועברו יהודה ושומרון לידי סוג כלשהו של שליטה ירדנית או ירדנית ישראלית משותפת.
קיום מדיניות "הגשרים הפתוחים" מנעה את ניתוק תושבי השטחים ממשפחותיהם, ואפשרה להם מחיה ברמת חיים שאינה פחותה מזו שהייתה בטרם החלה ישראל להחזיק בשטחים, שכן השוק הירדני לא נותק מהם כלכלית. רבים מהם גם ניצלו את ההזדמנות ויצאו לעבוד או ללמוד בארצות ערב. מנגד, פתיחת הגבול גם הקלה על אש"ף לבסס אחיזה בקרב תושבי יהודה ושומרון, בין אם בהתנדבות או בכפייה.
מדיניות זו החזיקה מעמד עד פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, ויש הטוענים כי היה בה כדי ליצור רגיעה מסוימת בקרב הפלסטינים במשך כ-20 שנה, על אף מעשי טרור שלא חדלו (אך בוצעו ברובם על ידי פלסטינים שמחוץ לשטחים).
מדיניות הגשרים הפתוחים
ההסכם האנטארקטי
מזרקת באקינגהם
מוד פרידלנד
מוד פרידלנד (באנגלית: Maud Friedland; 20 ביוני 1927 – 9 ביולי 1996) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית ילידת אוסטריה. פרידלנד ידועה בשימוש האקספרסיבי שעשתה בגלזורות ביצירתה.
ביוגרפיה.
מוד קלודין מרי פרידלנד נולדה בווינה לבני הזוג אליס ויונל פרידלנד, משפחה בורגנית ואמידה. אביה, יונל שימש כסגן מנהל בנק, והוא החזיק באוספו יצירות אמנות של אמנים כטיציאן, פאולו ורונזה, קאראווג'ו ואחרים. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, בשנת 1938, פוטר האב ממשרתו בבנק. הנהלת הבנק הציע לו כפיצוי לנהל יקב בעיר ארד שבמערב רומניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה פרידלנד ללמוד אמנות. בתחילה באופן פרטי ובשנת 1948 נרשמה ללימודי פיסול באקדמיה לאמנות בבוקרשט.
בשנת 1950 נמאס עליה "לפסל את כפתורי מעילו של סטלין", כדבריה, והיא עלתה לישראל עם משפחתה לישראל ונשלחה למעברת "שער העלייה". משם עברה המשפחה לחדרה.
בשנת 1951 נסעה לצרפת במימון מלגה של ארגון הג'וינט, שם למדה, רישום ופיסול בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (ה"בוזאר"). עם סיום לימודיה, בשנת 1954, נסעה להשתלם בקרמיקה בווינה. בשנת 1956 חזרה לישראל והתיישבה בקריית האמנים בצפת.
מיד לאחר עלייתה, חיה במושבים בפרוזדור ירושלים עד שנמצאה לה דירה בבית נטוש בעין כרם.
בשנים 1951–1954 שהתה בפריז ולמדה אמנות. בשנים 1954 - 1956 השתלמה בווינה. עם שובה לישראל, התקבלה לעבודה כמרצה באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים. בשנת 1964 נסעה לשליחות בגויאנה הצרפתית, מטעם הסיוע של מדינת ישראל למדינות מתפתחות.
בשנת 1970 עיצבה פרידלנד קיר דקורטיבי שיוצר במפעל "לפיד", עבור חברת "מאי" האמריקאית, שיועד לסניפה בקולורדו. הקיר הוצג בתערוכות ייצוגיות של ישראל בארצות הברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עקרה מעין כרם ליפו, שם התגוררה עד מותה.
בשנת 2012 החלה עמותת אמנים יוצרים / אגודת הקרמיקאים להעניק את "פרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית" על שמה.
שד'א חסון
שד'א חסוּן (בערבית: شذى حسون) (נולדה ב-3 במרץ 1981) היא זמרת עיראקית ילידת מרוקו, זוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות הלבנונית "סטאר אקדמי".
ביוגרפיה.
שד'א חסון נולדה בשנת 1981 בשם שד'א אמג'ד חסון אלשמרי בעיר קזבלנקה שבמרוקו לאם מרוקאית ולאב עיראקי שמוצאו ממחוז באבל. בתום לימודיה התיכוניים למדה ספרות אנגלית בקזבלנקה ומאוחר יותר עברה ללמוד בעיר טנג'יר שבצפון מרוקו. את תואר המוסמך שלה קיבלה לאחר שסיימה את לימודיה בצרפת.
חסון התפרסמה בזכות השתתפותה בתוכנית המציאות "סטאר אקדמי", המקבילה הלבנונית ל"כוכב נולד" הישראלי ול"אמריקן איידול" האמריקני. בתוכנית, ביצעה חסון שירים במספר רב של סגנונות מוזיקליים ובשפות שונות, בהן: אנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית וגרמנית וכן במספר ניבים של השפה הערבית. כמו כן, ביצעה דואטים מוצלחים עם אמנים ערביים ומערביים בולטים. במהלך התוכנית, הועמדה חסון להדחה פעם אחת בלבד.
בגמר שנערך ב-31 במרץ 2007, גברה חסון על המתמודד הלבנוני, המתמודד המצרי, והמתמודדת התוניסית כאשר זכתה בלמעלה מ-40 אחוז מקולות המצביעים וגרפה כשבעה מיליון הצבעות מסרונים. חסון, הפכה הן לנציגת עיראק והן לאישה הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בתחרות זו. לאחר ניצחונה, יצא המון לרחובות הערים בעיראק וחגגו את ניצחונה של חסון, מוקדי החגיגות היו בעיקר בעיר ארביל בחבל כורדיסטן, בעיר נג'ף השיעית ובבגדאד הבירה. חסון זכתה לשבחים רבים במולדתה ותמונותיה הופצו בכל העיתונים המובילים במדינה. בראיונותיה לכלי התקשורת, אמרה חסון כי מטרתה הייתה לאחד את העם העיראקי הנתון במשברים פנימיים קשים בעקבות מלחמת עיראק. על אף השבחים להם זכתה הזמרת הוטחה בפניה ביקורת על שימושה במצוקת העם העיראקי כגימיק. המבקרים, טענו כי חסון, ילידת מרוקו, אשר אינה מתגוררת בעיראק, אינה ראויה לייצג את עיראק בתוכנית.
לאחר זכייתה בתוכנית, הוחתמה חסון בחברת ההקלטות "רותאנה", חברת ההקלטות המובילה במזרח התיכון, והחלה חסון לעבוד על תקליטה. באלבום המתוכנן, צפויים להיכלל שירי עם עיראקיים ושירים במספר ניבים של השפה הערבית, בהם: הניב הלבנוני, הניב המצרי, הניב העיראקי והניב המרוקאי. כמו כן, עתידה הזמרת להקליט דואט עם הזמרים הלבנוניים מלחם ברקאת ומרואן ח'ורי אשר אף כתב לה שיר. עד כה, הוציאה הזמרת שלושה סינגלים מצליחים: "רוח", "סמאללה סמאללה", ו"עושאק". בהופעות שלה היא שיתפה פעולה עם ראמי עייאש וג'ורג' וסוף.
נכון לשנת 2008 מתגוררת חסון בפרבר של ביירות, בירת לבנון.
שאדה חסון
שדא חסון
היד השחורה
היד השחורה (בסרבית: Црна рука / Crna Ruka) או בשמה הרשמי איחוד או מוות (סרבית: Уједињење или смрт / Ujedinjenje ili smrt) היה ארגון טרור שנוסד בסרביה במאי 1911 כחלק מהתנועה הלאומית הפאן סלאבית. מטרת הארגון הייתה לאחד את כל השטחים אשר סופחו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ושבהם ישבו "סלבים דרומיים" (סרבים, קרואטים, סלובנים, מקדונים וכו').
בראש ארגון היד השחורה עמד הקולונל דרגוטין דימטרייביץ', ראש המודיעין הצבאי הסרבי, ממובילי רצח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה בשנת 1903. ארגון זה היה אחראי לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו (בשיתוף פעולה מקומי של חברי בוסניה הצעירה), אשר הוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הקמת הארגון.
הארגון נוסד על ידי יוצאי הארגון הסמי־חשאי נארודנה אודברנה (“Narodna Odbrana”). מטרת ארגון זה הייתה לגייס ולאמן לוחמי גרילה למלחמה אפשרית בין סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובסופו של דבר לכבוש את כל השטחים הסלאביים שסופחו על ידה. כמו כן, ביקש הארגון לשחרר את סרביה מעולה של המעצמה, שמיד לאחר הכרזת עצמאותה ב-1903, פעלה בדרכים שונות להגבלת עצמאותה הכלכלית (לדוגמה, מלחמת החזירים והגבלת הגישה לים האדריאטי).
הארגון "נארודנה אודברנה" הוקם יומיים לאחר סיפוח בוסניה והרצגובינה
והיה מלכתחילה ארגון יחסית מתון ששרי סרביה נמנו עם חבריו. בשנת 1909 לאחר "המשבר הבוסני" דרשה אוסטריה מסרביה להפסיק את הפעילות האנטי־אוסטרית. כתוצאה מכך פנו חברי הארגון "נארודנה אודברנה" לפעילות חינוכית ותעמולה בגבולות סרביה.
בשנת 1912 נתגלו בארגון פערים בין המנהיגות הפוליטית שדגלה בפעילות יותר פייסנית והתמקדות בהתחזקות סרביה לקראת מאבק עתידי, ובין המנהיגות הצבאית שדרשה צעדים יותר חריפים כנגד המעצמה האוסטרית. בסופו של דבר הקים הפלג הצבאי אגודה חשאית בשם "היד השחורה". האגודה, בהנהגתו של דרגוטין דימיטרייביץ' ("אפיס"), דגלה בהתנקשיות כאמצעי להשגת המטרות האנטי־אימפריליסטיות. האגודה הושמצה על ידי העיתונות האוסטרית כניהליסטית והושוותה לנרודניה ווליה הרוסית ולקבוצות המתנקשים הסיניות.
ההתנקשות ביורש העצר פרנץ פרדיננד.