בשנת 1993, הייתה התאספות בנבדה, ארצות הברית של להט"בים בהאים ותומכיהם. אותה קבוצה שלחה מכתב פתוח לאספה הרוחנית ובו הצעות לשיפור המצב בקהילה. כותבי המכתב הדגישו כי הם מעוניינים לתמוך בכל מוסדות הדת הבהאית, ומציעים הקמה של קבוצות תמיכה והסבר על הנושא הלהט"בי כדי להקל על התמודדות הלהט"בים וסביבתם הקרובה. המכתב שהפיץ בית הדין ב-1995, ובו האיסור על התארגנויות של גופים תומכי זכויות להט"בים מוכיח כי ההצעה לא התקבלה בעין טובה.
פרס טוני למחזה הטוב ביותר
פרס טוני למחזה הטוב ביותר (רשמית, פרס אנטואנט פרי על מצוינות בתיאטרון) הוא פרס שנתי לציון הישגים בתיאטרון האמריקאי חי, לרבות תיאטרון מוזיקלי, בהצגות של הפקות בברודוויי, ניו יורק. הפרס מוענק למחזאים ולמפיקים של המחזה הזוכה.
בשנת 1947, השנה הראשונה שבה הוענקו פרסי טוני, לא היה זוכה בקטגוריה זו. "כולם היו בניי" סווג באופן שגוי, וזכה בפרס המחזאי הטוב ביותר עבור ארתור מילר. בשנה שלאחר מכן, "מר רוברטס" היה למחזה הראשון שזכה בפרס הטובי למחזה הטוב ביותר.
שיאים.
המחזאי הבריטי טום סטופארד זכה ארבע פעמים בפרס זה, יותר מכל מחזאי אחר. רק שבעה מחזאים אחרים (ארתור מילר, טרנס מקנאלי, טוני קושנר, אדוארד אלבי, ניל סיימון, יסמינה רזה ופיטר שאפר) זכו בפרס יותר מפעם אחת, כל אחד מהם זכה פעמיים.
ניל סיימון מחזיק בשיא של מספר המועמדויות הרב ביותר - עשר מועמדויות - יותר מכל מחזאי אחר. במקום השני נמצא אוגוסט וילסון עם תשע מועמדויות, ואחר כך טום סטופארד (שבע מועמדויות), אדוארד אלבי (שש מועמדויות) וארתור מילר (חמש מועמדויות).
ב-1994 הפך טוני קושנר למחזאי הראשון שזכה בפרסי טוני רצופים, שנה אחר שנה, עבור שני החלקים של "מלאכים באמריקה". טרנס מקנאלי חזר על הישג זה בשנתיים שלאחר מכן, עם מחזותיו "אהבה! אומץ! חמלה!" ו-"מאסטר קלאס".
רות וייט
רות וייט (באנגלית: Ruth Wighte; 27 ביוני 1869 - 6 בדצמבר 1969) הייתה סופרת אמריקאית, שהשתייכה לדת הבהאית. היא הוכרה בעיקר לאחר שהטילה ספק באותנטיות של ה-"Will and Testament of `Abdu'l-Bahá" ("צוואתו של עבד אל-בהאא") בפמפלט שכתבה .
ביוגרפיה.
רות וייט נולדה בקונטיקט להוריה פטר דקר ואנה גייגר, בלידתה הוריה העניקו לה את השם אמה דקר.
בצעירותה הייתה שחקנית שייקספיר ופעלה תחת שם הבמה רות ברקלי, אך לבסוף הגיעה להיות כתבת במגזינים ועיתונים בבוסטון.
במאי 1912 בעת שהייתה עיתונאית, היא נתקלה בתמונה של עבד אל-בהאא', שהיה בביקור בבוסטון באותו הזמן, והתפעלה מן השלווה והחכמה שהפגין בתמונה, לכן החליטה לחפש אותו וחשבה אולי לכתוב עליו כתבה. היא הגיע למלון בו התאכסן וביקשה לראיין אותו והוא נענה לה. במהלך הראיון היא הוקדמה מהמסר שלו על אחדות הדתות, שלום עולמי וזכויות לכולם. ביום שלמחרת הראיון החליטה וייט לעזוב את בוסטון ועברה לניו-יורק, היכן שעבד אל-בהאא' התגורר באופן זמני, והחליטה להקדיש את עצמה לעבד אל-בהאא' והמסר שלו.
במהלך חייה התחתנה פעמיים. בעלה הראשון היה ג'ורג' רוואל ולהם ילדה משותפת, ג'ורג'ה.
את בעלה השני, הרברט לורנס וייט, הכירה במהלך כינוס של הדת הבהאאית בניו יורק.
וייט ובעלה היו מאוד קרובים לעבד אל-בהאא', ובמהלך ביקורו בניו-יורק שהו רבות במחיצתו ואף הגיעו לבקר אותו פעמיים במושבו בחיפה, בפעם הראשונה בשנת 1912 ובפעם השני ב-1920 בסמוך למותו.
הצוואה של עבד אל-בהאא'.
זהו מסמכך מכונן שנכתב על ידי עבד אל-בהאא' בשלושה חלקים ועוסק במגוון תחומים. המסמך חוזר על כמה מעקרונות הדת הבהאאית, מכריז על מירזא מוחמד עלי כעל "מפר ברית", מורה להקים מוסד חדש של "שומר הדת" ומבהיר את תפקידו של "בית הצדק העולמי" ושל "ידי האמונה".
הצוואה נחשבת למסמך מכונן בספרות הבהאאית, ובעלת קשר הדוק לספר הקדוש ביותר (אל-כתאב אל-אקדס) שכתב בהאא'-אללה, אביו של עבד אל-בהאא'.
פועלה נגד שוגי אפנדי ו"הצוואה".
וייט פקפקה באותנטיות של "הצוואה של עבד אל-בהאא" אשר הגדירה את שני עמודי התווך של הדת הבהאאית: שומר הדת ובית הצדק העולמי. המסמך מצביע על שוגי אפנדי כ"שומר הדת", ובמשך תקופה ארוכה ניסתה וויט למנוע מאפנדי להיות מנהיג המאמינים הבהאים באמריקה. היא בעיקר יצאה כנגד הכרזתו של אפנדי על מירזא מוחמד עלי, אחיו למחצה של עבד אל-בהאא, כעל כופר לאחר שזה האחרון דרש את הנהגת הדת הבהאאית, בתואנה שזה חלק מצוואתו של עבד אל-בהאא'.
וייט הסבירה את הטענה שלה כנגד אמיתות המסמך של עבד אל-בהאא בכך שיש להתייחס לאסיפות הרוחניות ולמוסדות הדת כשני דברים רציפים ולא מקבילים, כלומר היא האמינה שרק לאחר שרוב האנשים יהפכו רוחנית להיות בהאיים, המוסדות יתחילו לפעול. עם זאת, וייט ראתה ב"בית הצדק העולמי" כממשלה העתידית של הבהאיים אשר תבחר על ידי האנשים שאמורים להיות כבר בהאיים ברוחם. כמו כן האמינה ש"בית הצדק העולמי" יחליף ממשלות לאומיות אבל לא באמצעות מהפכה, אלא בעקבות רצונו של העם. וייט הניחה שעבד אל-בהאא' בעצמו ראה בגופים הללו כגופים שיש להיוועץ בהם ולא לציית להם.
באמצעות בחינת שלוש חתימות שונות של עבדול-בהא היא הראתה כי "הצוואה של עבד אל-בהאא" אינו נכתב באמת על ידי עבד אל-בהאא'.
הבהאיים החופשיים.
בעקבות התנגדותה של וייט לסמכותו של שוגי אפנדי כשומר הדת הבהאאית, היא ייסדה את "הבהאאים החופשיים" במטרה להפיץ את האמת על הדת הבהאאית, כפי שהיא ראתה אותה, כנגד "שומר הדת" ומוסדות הדת הבהאאית.
בשנת 1926 שוגי אפנדי הכריז על וייט כ"מפרת ברית" והיא הוחרמה כאשר התבררה מידת ההתנגדות שלה.
תיאטרון מוסיקלי
Love! Valour! Compassion!
הגן האנגלי במינכן
הגן האנגלי (בגרמנית: Englische Garten) הוא פארק עירוני ציבורי במרכז העיר מינכן, מדינת בוואריה, גרמניה.
הגן המשתרע ממרכז העיר ובכיוון צפון מזרח, נוצר בשנת 1789 על ידי סר , על פי הזמנה של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, והוא הורחב ושופר בשנים הבאות על ידי ממשיכי דרכו.
שטחו הכולל של הפארק הוא כ-3.7 קמ"ר, והוא נחשב לאחד הפארקים הציבוריים-עירוניים הגדולים בעולם. הגן קיבל את שמו על בסיס המאפיינים הנופיים שלו, המתבססים על מסורת הגננות של גן אנגלי כלומר נוף פראי, בלתי מסודר לכאורה, כפי שהיה מקובל באנגליה מאמצע המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19.
היסטוריה.
לאחר מותו של מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, שליט בוואריה האחרון לבית ויטלסבאך כשהוא חשוך ילדים, עבר הכתר לקארל תיאודור הנסיך הבוחר מפפאלץ אשר העדיף להישאר במקום מושבו במאנהיים על פני המעבר לבוואריה ואף ניסה להעביר את השליטה עליה. הדבר לא התקבל בעין יפה על ידי תושבי מינכן, והנסיך ביקש לפייס אותם באמצעות השקעה ושיפור פני העיר. בין היתר בנה גלריה לאמנות בחלקו הצפוני של גן ארמון רזידנץ (הופגארטן), ופתח אותם לציבור.
בנוסף לכך ביצע הנסיך שורה של רפורמות צבאיות בהשראת יועצו בנג'מין תומפסון בוגר מלחמת העצמאות האמריקנית. תומפסון שנכנס לתפקידו כיועץ הנסיך ב-1784, הציע כי בעת שלום יש לשלב את החיילים בעבודות לתועלת הציבור כגון חקלאות וגינון. בשנת 1789 קיבל הנסיך את ההחלטה לבנות גנים בקרבת בסיסים צבאיים אשר ישמשו להכשרת החיילים למקצוע נוסף, וכן יהיו פתוחים לשימוש האזרחים.
השטח שהוקצה לגן מצפון לשער שוואבינג, שימש מאז ימי הביניים כאזור ציד של משפחת ויטלסבאך וכונה "פארק הצבאים", כלל חלק מיוער, ואזור פתוח שהיווה חלק ממישור ההצפה של נהר האיזר. פיתוח הגן כלל מספר אזורי משנה כגון: גן לימודי, חוות גידול בקר, חוות גידול כבשים, ובית ספר לוטרינריה.
בתחילה נקרא הפארק בשם "פארק תיאודור" אך זה הוחלף במהירות בשם התיאורי המוכר כ"גן האנגלי". הוא נפתח באופן רשמי בשנת 1792 בהשתתפות של כ-40,000 מאזרחי העיר. בשנים הבאות המשיך שטח הגן להתרחב ונוספו לו נופים נוספים. פרידריך לודוויג שקל (Sckell) שהתמנה לאחראי על פיתוח הגן בשנת 1804 ושימש בתפקיד עד 1823, ערך שינויים משמעותיים באפיוני הגן ותפקידיו. הוא זנח את התפקידים החקלאים של השטח והתרכז יותר בפיתוח המאפיינים הנופיים. כך למשל הוא ביטל טחנות מים ובנה מפל מים מלאכותי. מחליפיו המשיכו במסורת הפיתוח הזו, וערכו שינויים מועטים בלבד אשר הבולט בינייהם הוא הוספת גבעה מלאכותית אשר עליה הוקם מבנה דמוי מקדש יווני עגול. במהלך המאה העשרים הורחב הפארק משטחים נוספים שסופחו אליו אך עם זאת, חווה נזקים כתוצאה מהפצצות במלחמת העולם השנייה וכתוצאה ממחלות טבעיות של הצמחייה ובעיקר העצים הבוגרים. נזקים נוספים לפארק נוצרו כפועל יוצא מחצייתו על ידי כביש המהווה חלק ממערך התחבורה של כביש הטבעת הפנימית של העיר, וסלילת דרכים לשימוש התחבורה הציבורית בעיר.
נקודות עניין.
המגדל הסיני- מבנה עץ בגובה של כ-25 מטרים. נבנה לראשונה בשנת 1790 בהשראת הפגודה הגדולה של גני קיו. המגדל בן חמש קומות, כאשר קוטר הכיפה בקומת הקרקע הוא כ-19 מטרים ובקומה העליונה כ-6 מטרים. המגדל המקורי נשרף כתוצאה מהפצצות בשנת 1944 ונבנה מחדש בשנת 1952 בהתאם לתוכניות המקוריות.
מונופטרוס- מקדש עגול בסגנון יווני ובגובה 16 מטרים הממוקם על גבעה מלאכותית שנוצרה משיירי פסולת חומרי הבנייה של ארמון רזידנץ. הוא תוכנן על ידי האדריכל לאו פון קלנצה והושלם בשנת 1836.
בית התה היפני – הוקם בשנת 1972 לכבוד המשחקים האולימפיים שנערכו בעיר בשנה זו. האתר הוקם בחלקו הדרומי של הפארק מאחורי המשכן לאמנות במינכן, על אי מלאכותי קטן וכולל גם גן יפני .