חיוב הפרישה בזמן עונת הוסת, הוא כדין פרישה בשאר הוסתות. לדעת השולחן ערוך בעקבות דעת הרמב"ם כי בעת הפרישה, קודם שהאשה תראה דם וסת ותהפך לנידה, אסורים רק יחסי אישות מלאים. אולם, שאר צורות של קרבה בין האיש ואשתו - מותרות.
לעומתו, חלק מן הפוסקים האשכנזים סוברים שראוי להחמיר בזמן פרישה סמוך לווסת גם נגיעה של חיבה, כגון חיבוק ונישוק. אולם, גם הפוסקים הללו מודים כי אין צורך להרחקות כמו באישה נידה בוודאות, ורק צורות הקרבה הקרובות ליחסי אישות נאסרו.
דיני הבדיקה.
כמו כן, בעונת הפרישה על האישה לבדוק האם לא התחיל אצלה המחזור. בדיקה זו נעשית בדומה לבדיקת הפסק טהרה באמצעות החדרת בד לבן ונקי לתוך הנרתיק ובדיקה האם אין עליו כתם המסמל על התחלת דימום. לכתחילה רצוי שהבדיקה תעשה סמוך לסוף העונה. בעונת יום - סמוך לשקיעה, ובעונת לילה - אחת לפני שהולכת לישון ואחת כשקמה בבוקר. בדיעבד אם בדקה בכל שעה בתוך העונה או לאחריה - יצאה ידי חובה.
כשלא בדקה.
אם עברה העונה ולא בדקה את עצמה נחלקו הפוסקים:
בשולחן ערוך מובאות שתי הדעות (הראשונה כסתם והשנייה כיש אומרים) והרמ"א כותב שנוהגים כדעה השנייה. להלכה נפסק כדעה השנייה בשולחן ערוך, שאישה שיש לה וסת קבוע או בעונה בינונית לאישה שאין לה וסת קבוע ישנו חיוב בדיקה אף בדיעבד, אך אישה שאין לה וסת קבוע בעונת החודש ובעונת ההפלגה - אם לא בדקה בדיעבד אינה צריכה לבדוק.
הרחקות הנידה
הרחקות הנידה הן חלק מדיני טהרת המשפחה שבהלכות נידה, המגדירים את ההרחקות שאיש ואישה צריכים לנהוג בהם כל זמן שהאישה נידה. סיבת ההרחקות הם על מנת למנוע מצב של קרבה שיכול לגרום למשכב עם הנידה, דבר האסור מהתורה.
רק מקצת מהרחקות נאסרו מהתורה, אך חז"ל בתלמוד הוסיפו וגזרו איסורים נוספים שיכולים לגרום לקרבה ולהגיע למצב של קיום יחסי מין עם אשתו בזמן שהיא נידה. כמו כן בראשונים ובאחרונים הוסיפו אף הם הרחקות שונות.
עיקר ההרחקות, הם להרחיק את האיש והאישה זה מזה ממעשים שיש בהם חיבה או קרבה, או חשש נגיעה של אחד בשני, מחשש שמא הדבר יגרום להם להיכשל בתשמיש בזמן שהאישה נידה.
חיוב ההרחקות, הם כל זמן שהאישה טמאה בטומאת נידה, היינו משעה שראתה דם או אפילו כתם, ועד לאחר שתספור שבעה ימים נקיים שלא תראה בהם דם ותטבול במקווה. אך כל זמן שלא טבלה, אסורה בכל ההרחקות הנזכרות, אף שעבר זמן רב משעת ראייתה, כיון שאינה נטהרת מטומאתה עד שתספור ותטבול.
רקע.
מהתורה נאסר במפורש רק קיום יחסי מין עם אישה בזמן נידתה: העונש לעובר על איסור זה (במזיד) הוא כרת: .
בתורה מבואר כי מלבד איסור ביאה בזמן שהאישה נידה, ישנה אף טומאה הנוצרת על ידי מגע בין הגבר לאישה הנידה אשר מטמאת את הגבר.
אך מהמילים למדו חז"ל שלא רק אסור לאיש ולאשתו לקיים יחסי אישות בזמן שהאישה נידה, אלא גם אסור לאיש לגעת "נגיעה של חיבה" באישה נידה. הרמב"ם והרמב"ן נחלקו בגדר האיסור זה של חיבוק ונישוק לנידה, לדעת הרמב"ם האיסור הוא מהתורה וחייבים עליו מלקות, אך לדעת הרמב"ן איסור זה הוא מדרבנן, והפסוק הוא אסמכתא.
סוגי ההרחקות ודיניהם.
כאמור, לדעת ראשונים רבים מהתורה נאסרו רק קיום יחסי אישות עם אשה נידה, אך לדעת הרמב"ם אף חיבוק ונישוק נאסר מהתורה. מוסכם ששאר ההרחקות אסורות רק מדרבנן.
בתלמוד הוסיפו איסורים וסייגים נוספים על מנת להרחיק ולמנוע מצב של קרבה שיכולה לגרום לקיום יחסים האסורים מדאורייתא, איסורים אלו נקראים בפוסקים 'הרחקות הנידה'. חלק מהאיסורים הם רק על הבעל, וחלקם אף על האישה.
לפי ספר החינוך, על אף שחז"ל פירטו מהם ההרחקות הנדרשות, כל אדם צריך לראות בעצמו האם ישנם מצבים או מעשים מסוימים שגורמים לו לקרוב הדעת ולהרגל דבר, ובאם ישנם כאלו - עליו להימנע מהם, כדין שאר דיני הרחקות. אמנם אותם הרחקות שמנו חז"ל אין להקל בהם אף אם לדעתו אין הדבר גורם לו לקרבה, מאחר שהדבר נאסר באופן מוחלט על כולם.
נגיעה.
גדר האיסור.
כאמור לעיל יש שכתבו שנגיעה של חיבה כגון חיבוק ונישוק אסור מהתורה. בכל מקרה אסרו חכמים לגעת באשתו נידה אפילו באצבע קטנה, אפילו במגע שאינו לשם חיבה.
על בסיס איסור מסירה מיד ליד מחשש שתגרם נגיעה בטעות, יש מהאחרונים שהרחיבו חשש זה לעוד מקרים:
מסירה מיד ליד.
מקור האיסור.
איסור מסירה מיד ליד נזכר לראשונה בשמם של תלמידי רש"י כדוגמת רבי שמעיה ורבי שמחה מוויטרי, שהעידו שכך היה מנהגו של רש"י שלא מסר מפתח מידו ליד אשתו. בראשונים האריכו לבאר מהו המקור התלמודי לאסור זה. בראשונים נחלקו על איסור זה ולדעתם יש לאסור רק מסירת כוס יין - הדבר הגורם חיבה.
להלכה נפסק האיסור בשולחן ערוך:
בטעם איסור מסירה, כתב השולחן ערוך שהוא משום חשש שמא יבוא לגעת בטעות זה בזה. אמנם לדעת הרשב"א שכתבו שהוא מטעם 'הרגל דבר' - שמא הדבר יגרום לחיבה ולביאה אסורה בזמן נידותה.
בספרי ההלכה נדונה השאלה כאשר בני הזוג אסורים ונמצאים במקום ציבורי - האם ניתן להקל בכך ולמסור מיד ליד. יש שהקלו בזה, מפני שבשעת הדחק ניתן לסמוך על הראשונים הסוברים שאין איסור בהושטה. ויש שהחמירו אף במקום בושה ואי נעימות.
אכילה על שולחן אחד.
מקור האיסור.
מקור הרחקה זו נכתב בתלמוד לעניין הרחקת זב וזבה בזמן אכילתם:
פרטי דינים.
בראשונים נחלקו מהם המקרים הכלולים באיסור אכילה על שולחן אחד:
חז"ל התירו אכילה משותפת על שולחן אחד כאשר נעשה היכר בזמן אכילתם, שיזכיר להם שהם אסורים בביאה, בפוסקים נמנו אפשריות שונות של היכר:
קערה אחת.
מלבד איסור אכילה בשולחן אחד, ישנו איסור נוסף לאכול מקערה או צלחת אחת, אף כאשר אינם יושבים ואוכלים בשולחן אחד, או אפילו במקרה שהותר להם לאכול על שולחן אחד כגון שעשו היכר או בחברת אנשים.
איסור אכילה מקערה אחת הוא למנוע מצב של 'הרגל דבר' שיבואו לידי איסור. איסור זה הוא הן על הבעל והן על האישה.
בפוסקים כתבו מספר אופני היתר לאכול מקערה אחת:
שיירי מאכלה.
איסור נוסף הנזכר בפוסקים, הא איסור אכילה ממאכל ששיירה אשתו הנידה. איסור זה הוא רק על הבעל, אך לאישה מותר לאכול משייריה בעלה.
בפוסקים כתבו כמה אופנים שבהם מותר לאכול משייריה, מאחר שבמקרים אלו אין חשש חיבה והרגל דבר:
שלוש מלאכות שאישה עושה לבעלה.
בתלמוד נאמר שאף אישה שיש לה שפחות רבות, ישנם שלוש מלאכות שהיא חייבת לעשות בעצמה לבעלה: "הצעת המיטה מזיגת הכוס ורחיצת פניו ידיו ורגליו", משום שמלאכות אלו נועדו להגביר את החיבה שבין בני הזוג. אמנם במקרה והאישה נידה ישנו איסור לעשות אף פעולות אלו:
מזיגת הכוס.
איסור על האישה בזמן נידתה למזוג כוס לבעלה כוס, מאחר שהדבר יכול לגרום להרגל דבר, איסור זה הוא אף על הבעל למזוג לאשתו בזמן נידתה.
גדר האיסור.
בפרטי דיני איסור מזגית הכוס רבו הפרטים והמחלוקות. להלן הובאו עיקרי השיטות שנאמרו להלכה.
להלכה נקטו רבים מהפוסקים שאיסור מזיגת הכוס נאמר לא רק על יין אלא הוא הדין על כל שאר המשקים מלבד מים, וכל כל המאכלים.
אסור לאישה נידה למזוג לבעלה בכוס שמונחת לפניו, או להגיש לו כוס שנמזגה זה מכבר. אמנם מותרת למלאות כוסו כשאינה לפניו ובלבד שלא תגיש לו.
גם בהרחקה זו ישנם מקרים בהם הותרה מזיגת הכוס:
שילוח כוס יין.
מלבד איסור מזיגת הכוס, ישנו איסור נוסף על הבעל לשלוח לאשתו כוס יין, אפילו הוא כוס של מצווה כגון של קידוש וכדומה. בהרחקה זו לא מועיל שינוי בהגשה, ואפילו שלא בפניה כל זמן שיודעת שנשלח מבעלה. אמנם יכול להניח הכוס ותיקח בעצמה. כאמור איסור זה הוא רק על הבעל, אך האישה מותרת לשלוח לאיש כוס יין.
הצעת המיטה.
נאסר על האישה או על הבעל להציע את המיטה לבן הזוג, מאחר שהדבר יכול גרום ל'הרגל דבר' היינו לגרור לתשמיש, שאסור עליהם בזמן נידותה.
מקרים בהן אין איסור זה:
רחיצת פניו ידיו ורגליו.
נאסר על האיש או האישה לרחוץ את פניו ידיו ורגליו של הבן זוג, בראשונים מבואר שאיסור זה כולל שפיכת מים על ידיו ורגליו או להביא לפניו כלי עם מים לצורך רחיצה, שהרי נגיעה אסורה אף ללא רחיצה.
שכיבה וישיבה על מיטתה.
נאסר על האיש לשכב או לשבת על מיטתה אפילו שאין אשתו רואה.
אמנם לאישה אסור לשכב על מיטתו רק בפני בעלה, אך לשבת על מיטתו מותר אפילו בפניו.
מקור האיסור.
איסור זה לא נזכר בתלמוד, אך בראשונים למדו כן מק"ו מאיסור הצעת המיטה שגורם הרהור, וודאי שישיבה או שכיבה על מיטת האישה יגרום הרהור.
שכיבה על מיטה אחת.
בתלמוד הסתפקו מהו לישן איש ואישה על בזמן נידותה על מיטה אחת. למסקנת הסוגיה הדבר אסור אפילו שניהם לבושים בבגדיהם.
בזמן שהאישה אינה במיטתה מותר לאיש לשכב על מיטתו אף כשהיא מחוברת למיטתה.
לדעת הרמ"א שכשם שאסור לישן במיטה אחת, כמו כן נאסר לישון כשהמיטות נוגעות זו בזו. לא נתבאר בפוסקים האם יש מרחק מסוים שצריך להפריד, ומעיקר הדין נראה שדי בכך שהמיטות אינן נוגעות. ויש שכתבו שיש צורך להרחיק כמרחק הושטת יד. בתקנה שנעשתה בעיר לבוב תיקנו שהמרחק בין המיטות יהיה לפחות אמה (60 ס"מ).
המנהג היום הוא שלכל אחד מבני הזוג מיטה משלו (מיטה יהודית), כך שניתן להרחיקן כשהאישה נידה.
איסורים נוספים.
ייחוד.
על אף שישנו איסור ייחוד עם כל העריות, מכל מקום באשתו נידה דרשו בתלמוד להתיר ייחוד:
בטעם הדבר שלא נאסר ייחוד בנידה מהתורה, אף שהיא אסורה לו כעת בביאה, כתבו התוספות, שלא נאסר ייחוד אלא רק בערווה שאסורה לו לעולם ואין היתר לאיסורה, אבל בנידה מאחר שהיא תהיה מותרת לו לאחר זמן אינה אסורה בייחוד.