כדור טנק הוא תחמושת טנק אחודה מסוג כדור בקליבר גדול, שנועדה לירי מתותח הטנק. הקליע בכדור הטנק הוא פגז מסוגים שונים (כגון חודר שריון קינטי (חץ-ח"ש), נפיץ/מעיך או חלול HEAT) שבא ביחד עם תרמיל, שבו חומר נפץ הודף (לרוב גרגרי אבק שרפה) ותחל. בכדורי טנק מודרניים הולך ורווח השימוש בתרמילים העשויים מחומר מתכלה, הנשרף בזמן הירי וחוסך את הצורך להתמודד עם פינויו מהטנק לאחר שהפגז נורה. כדור הטנק דומה במבנהו לכדור רובה למעט גודלו העצום ומספר שינויים המתחייבים מהתאמתו לירי בתותח הטנק. בצה"ל תחמושת אחודה לטנקים מוגדרת רשמית כ"כדור" (כך למשל ה"כלנית" היא כדור 120 מ"מ) בעוד שבקרב הציבור הרחב היא נקראת בטעות "פגז" (בשל הקוטר הגדול של התחמושת והעובדה שמה שיורה אותה מכונה "תותח").
הסוגים העיקריים של פגזים שבהם משתמש הטנק הם:
סויוז T-13
סויוז T-13 (ברוסית: Союз Т-13) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-6 ביוני 1985 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: ולדימיר דז'ניבקוב (טיסה חמישית), ויקטור סביניך (טיסה שנייה). המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל סאליוט 7 וביצוע תיקונים דחופים.
מאז שצוות סויוז T-12 עזב תחנת החלל סאליוט 7 היא פעלה באופן אוטונומי. בפברואר 1985 התרחשה תקלה במערכת הקשר ולא היה ניתן יותר להעביר פקודות לתחנת החלל. כתוצאה מכך הייתה סכנה שבעקבות שינויי מסלול היא תתחיל לרדת לכדור הארץ ללא שליטה. כתוצאה מכך הוחלט לשלוח לתחנת החלל צוות תיקונים. על סיפון סויוז T-13 הותקן מכשור נוסף במטרה להקל על ביצוע עגינה ידנית וצוות החללית עבר תרגולות מיוחדות בנושא. העגינה הידנית עברה ללא תקלות. לאחר מעבר לתחנת החלל התברר שטמפרטורה בה ירדה לרמה של 3–5 מעלות ופנלים של מערכות פוטו-וולטאיות מקופלות. רק לאחר ארבעה ימים הצוות הצליח להפעיל אותם מחדש ולהתחיל בטעינה. לקראת 14 ביוני מערכות החשובות חזרו לפעילות ותחנת החלל הייתה מוכנה לקליטת משאית חלל עם אספקה נדרשת ומכשור לביצוע תיקונים נוספים. לאחר קבלת ציוד זה במשך כחודש הצוות פעל לביצוע תיקונים שונים במערך תחנת החלל. ב-2 באוגוסט, הקוסמונאוטים ביצעו פעילות חוץ רכבית והתקינו מערכות נוספות לאספקת החשמל.
ב-18 בספטמבר לתחנת החלל התחברה חללית סויוז T-14. לאחר 110 ימי טיסה ולדימיר דז'ניבקוב ביחד עם גאורגי גרצ'קו חזר בחללית סויוז T-13 לכדור הארץ.
Englishman in New York
Englishman in New York הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמר הבריטי סטינג. השיר יצא לאור בפברואר 1988 ונכלל באלבום ...Nothing Like the Sun של סטינג.
רקע.
השיר יצא לאור כסינגל השלישי מן האלבום. הסינגל הגיע למקום ה-51 בלבד במצעד הסינגלים הבריטי. בארצות הברית הגיע השיר רק למקום ה-84 במצעד בילבורד הוט 100, אך זכה להצלחה רבה יותר במדינות באירופה והיה ללהיט בכמה מהן. השיר הגיע ל-40 הגדולים בצרפת, הולנד, ספרד, בלגיה ואירלנד.
בשנת 1990 רגע לפני יציאת האלבום The Soul Cages של סטינג, יצאה גרסת רמיקס לשיר שטיפסה למקום ה-15 במצעד הבריטי.
בשנת 2010 הקליט סטינג מחדש את השיר עבור האלבום "Symphonicities".
בשיר שילוב של מוזיקת רגאיי, ג'אז, רוק ופופ. ברנפורד מרסליס מנגן בשיר בסקסופון סופרן.
תוכן השיר.
בראיונות לאחר יציאת "Englishman In New York" אמר סטינג שכתב את השיר על הסופר והגיי אייקון קוונטין קריספ. לדברי סטינג "זהו שיר על קוונטין קריספ. אני חושב שהוא אחד האנשים האמיצים ביותר שפגשתי בחיי. הוא הוכר כהומוסקסואל בתקופה שלהיות מוגדר כזה היה מסוכן בציבור. היה לו חוש הומור נהדר ושמחת חיים שיכולה להיות דוגמה לכל אחד. בנוסף השיר הזה נכתב גם עליי. אני חושב שעל כל כותב לבלות תקופה בגלות, ואני מחשיב את עצמי נמצא בגלות".
קריספ היה מוערך על יד סטינג. הוא היגר מאנגליה לניו יורק בראשית שנות ה-80. סטינג עצמו היגר אף הוא מאנגליה לניו יורק.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ לשיר צולם בשחור-לבן ובוים על ידי דייוויד פינצ'ר. בקליפ משולבים צילומים של סטינג ולהקתו. סטינג נראה הולך ברחובות העיר ניו יורק כאשר הוא אוחז במטריה, וגם נוסע ברכב. בצילומי הקליפ השתתף קוונטין קריספ.
שירי לב-ארי
שירי לב-ארי (נולדה ב-2 ביולי 1974) היא עיתונאית, מגישת רדיו, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה.
לב-ארי נולדה בתל אביב וגדלה בראשון לציון.
שירתה בצה"ל בעיתון "במחנה" ככתבת ועורכת.
לאחר שיחרורה מצה"ל עבדה בעיתון מעריב ולאחר מכן במקומון "העיר".
בשנת 1999 החלה לעבוד בעיתון "הארץ". לב-ארי הייתה כתבת הספרות של העיתון, סיקרה את הנעשה בעולם הספרות בישראל ומחוצה לה, ראיינה סופרים ומשוררים בעלי שם ותיעדה את תעשיית ההוצאה לאור בישראל ובעולם.
בסוף שנת 2008 החליטה לעזוב את העיתון על רקע שינויים שחלו בעיתון.
משנת 2009 כתבה לב-ארי בנושאי ספרות לכלי תקשורת שונים, ביניהם עיתון גלובס ו-ynet.
ב 2012 החלה לעבוד בקול ישראל כעורכת ומגישה תוכניות ספרות ותרבות, ברשת א' וברשת ב', בין השאר הגישה את התוכניות "המוסף לספרות", "מילים שמנסות לגעת" ו"בסימן קריאה".
ביוני 2015 החלה להגיש תוכנית תרבות בשם: "שישי בשש" ברשת ב' יחד עם ענת שרון בלייס. התכנית שודרה עד אמצע שנת 2017, כללה 96 פרקים ועסקה במתרחש בעולם התרבות. במהלך התכנית הוצגו למאזינים נקודות מחשבה על העשייה התרבותית בארץ ובעולם. בתוכנית התארחו סופרים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ותיאטרון, חוקרים מן האקדמיה ואמנים משאר תחומי היצירה והרוח.
מאז פתיחת תאגיד השידור "כאן" במאי 2017 לב-ארי היא מגישה ועורכת תוכניות תרבות וחברה. היא מגישה בכאן תרבות את תוכנית הספרות "מה שקורא", את מגזין חדשות החוץ בתרבות "שם תרבות" ופרויקטים ספרותיים תיעודיים בעלי חשיבות, בהם "שבעים שנה, שבעים ספרים - 70 שנות ספרות ישראלית". במסגרת הפרויקט נבחרו כ-70 ספרים חשובים מאז 1948 ועד היום, כל אחד מהם עומד במרכז פודקאסט תיעודי שמשודר ב”כאן תרבות” ועולה לאתר מיוחד לפרויקט.
במרץ 2018 התקיימה סדרת אירועים בבית אריאלה לכבוד הפרויקט שבהם התארחו סופרים, עיתונאים ואנשי רוח ששוחחו על הספרים.
לב-ארי הגישה פינות ספרות בערוץ 2 ובערוץ 10. בשנים 2014-2013 הייתה שופטת בפרס ספיר לספרות מטעם מפעל הפיס. בתשע"ח הייתה שופטת בתחרות הסיפור הקצר של הארץ. לב-ארי מרצה על ספרות ומנחה אירועי תרבות במוסדות כמו בית אריאלה, נווה שכטר, משכנות שאננים, בית הנשיא ופרויקט "עונג שבת" של עיריית תל אביב.
בשנת 2015 ראה אור הרומן בעריכתה: "האוצר וראש ממשלת איטליה", מאת אליהו חמוי.
בעלת תואר ראשון בספרות ופילוסופיה ותואר שני במדעי היהדות מאוניברסיטת תל אביב.
כיום מתגוררת עם משפחתה בתל אביב.
שארוואר
שארוואר (בהונגרית: Sárvár) היא עיר במחוז ואש שבמערב הונגריה. אחת מערי התיירות הגדולות בהונגריה.
הקהילה היהודית.
ההיסטוריון שלמה שפיצר סבור שיהודים חיו בשארוואר עוד בתקופת השלטון הרומי, אך אין לכך סימוכין ודאיים. ההוכחה הראשונה לקיום יהודים במקום היא מסמך משנת 1656 ובו הסכם להחכרת מכס העיר לשלושה יהודים. כנראה שהיהודים הראשונים שהתיישבו בשארוואר היו משפחות יהודיות שגורשו מהעיר שופרון בשנת 1526.
הקהילה היהודית החלה להתארגן בשנת 1805, אז הוקמו חברה קדישא, אגודות שונות, חברת נר תמיד ומלביש ערומים וכן מונה רב לקהילה כבר בסוף המאה ה-18. בשנת 1882 התפלגה קהילת שארוואר לאורתודוקסים ולנאולוגים. הקהילה הנאולוגית הקימה חברה קדישא ובית ספר משלה שנסגר בשנת 1923 בגלל חוסר תמיכה ממשלתית ואילו הקהילה האורתודוקסית הקימה בית כנסת ומינתה לעצמה רב. אחד מרבניה הרבים של העיר לאורך השנים היה הרב ישראל מרדכי אפרים בעל הספר "זיכרון אפרים" על התורה. בשנת 1922 בנו גם הקהילה הנאולוגית בית כנסת חדש.
רוב היהודים היו סוחרים, ומיעוטם בעלי מלאכה, חקלאים ובעלי מקצועות חופשיים. בנוסף היו בעיר כמה מפעלי תעשייה בבעלות יהודים, כמו בית חרושת לעיבוד סוכר, שהעסיק כאלף פועלים, מחלבה גדולה ובית חרושת ללבני בניין.
בשנת 1930 ישבו בשארוואר 790 יהודים.
הציונות בעיר.
בשנת 1915 נוסדה ליד הקהילה האורתודוקסית בעיר "חברת בחורים" הציונית. אליו התווסף בשנת 1932 סניף של ההסתדרות הציונית, בשנת 1933 נוסדה גם "אגודת הרצל" ובשנת 1934 הוקם סניף של המזרחי. קהילת שארוואר בשונה מקהילות אורתודוקסיות אחרות בהונגריה, לא התנגדה לפעילות הציונית בעיר וצעירים רבים אף נשלחו להכשרות לפני עלייתם לארץ ישראל.
האנטישמיות ומלחמת העולם השנייה.
היחסים בין התושבים הלא יהודים לאלו היהודים בעיר היו רעועים ובשנת 1840 היעלמות של צעירה נוצרייה סמוך ליום כיפור שימשה עילה לעלילת דם נגד יהודי העיר ולפוגרום שהחל בעקבותיו. הפוגרום נעצר ללא אבדות בנפש בזכות בעל האדמות המקומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו 26 מבני הקהילה בצבא האוסטרו-הונגרי.
בעת הטרור לבן בסביבות שנת 1920 היו התפרצויות אנטישמיות אלימות, יהודים הותקפו וחנויות נשדדו. רבים מבני הקהילה נמלטו מבתיהם וכשחזרו לאחר כמה חודשים מצאו את בתיהם שדודים. מעדויות בני אותה תקופה סופר כי במסגרת אירועי האנטישמיות נרצחו זוג זקנים ולמרות שזהות הרוצחים הייתה ידועה לא ננקטו צעדים נגדם.