העיטור נוסד בשנת 1901 תחת השם צלב השירות הניכר (Conspicuous Service Cross) וניתן לקצינים זוטרים בצי המלכותי עבור גבורה בשירות פעיל. בשנת 1914 שונה שמו של העיטור לשמו הנוכחי, צלב השירות המצוין, והורחבה הזכאות לכדי כל הקצינים הזוטרים עד דרגת לוטננט קומנדר (שווה ערך לרב-סרן). החל משנת 1931, ניתן לציון לחברי צי הסוחר והחל משנת 1940 ניתן לציון חיילים אשר לא משרתים בצי המלכותי אך משרתים בים (חיל האוויר המלכותי, צבא היבשה).
משנת 1993, עם השינוי בתפיסת מערכת ציון הכבוד בצבא הבריטי, הזכאות לעיטור התרחבה לכדי כל הדרגות ובכך למעגל הזכאים לעיטור נוספו גם חיילים פשוטים שבעבר היה ניתן להעניק להם את מדליית השירות המצוין בלבד.
תיאור העיטור.
העיטור הוא צלב פאטה עשוי כסף בעל קצוות מעוגלים שבמרכזו מוצג סמל וראשי תיבות המונרך בתוך טבעת. העיטור תלוי על סרט המורכב מפס לבן ושני פסים כחולים באגפיו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
לעיטור ניתן להוסיף אבזם כסף המציין כפל עיטורים, כלומר הענקה כפולה ויותר של אותו העיטור, בתצורת אות העיטור אבזם זה מיוצג בעזרת סיכה במרכז האות.
צלב השירות המצוין
צלב השירות המצוין (באנגלית: Distinguished Service Cross) הוא עיטור צבאי הניתן בצבאות שונים בעולם, השם יכול להתייחס לעיטורים במדינות הבאות:
נעמי כהן
נעמי כהן (1930 – 13 בפברואר 2022) הייתה חוקרת במחשבת ישראל והיסטוריה יהודית. מחלוצות הפמיניסטיות הדתיות בישראל. שימשה עמיתת מחקר בכירה באוניברסיטת חיפה. אשתו של הרב שאר ישוב כהן.
ביוגרפיה.
כהן נולדה בניו יורק, בת הזקונים של הרב ד"ר חיים שמשון (הרברט) גולדשטיין , שהיה נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה, ורבקה, בתו של הנדיב הארי פישל. בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל עלתה לארץ ולמדה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיה באוניברסיטה הכירה את בעלה לעתיד, שאף הוא היה סטודנט באוניברסיטה העברית, ובשנת 1953 נישאה לו.
כהן הייתה בעלת תואר שני בלימודים קלאסיים, מקרא ותולדות עם ישראל. נושא עבודת הדוקטורט שלה, שאושרה באוניברסיטה העברית בשנת תשכ"ט, הוא "שמות יהודים ומשמעותם בתקופה ההלניסטית והרומית באסיה הקטנה". מחקריה עוסקים גם בהיסטוריה של החינוך ובסידור התפילה. עסקה גם בתורתו של פילון האלכסנדרוני. מי שעודד אותה לעסוק בתחום זה היה חמיה, הרב הנזיר, ששאף להחזיר את כתבי פילון לארון הספרים היהודי.
לימדה בחוגים לפילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה. שימשה עמיתת מחקר בכירה באוניברסיטת חיפה.
כהן הייתה מחלוצות הפמיניסטיות הדתיות בישראל, והייתה פעילה במסגרות שונות לקידום מעמד האישה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 ייסדה את חוג הנשים הצעירות של תנועת אֹמן (שהתמזגה אחר כך בתנועת אמונה) ובמשך שנים עמדה בראשו, תחילה כיושבת-ראש ואחר כך כנשיאה. כמו כן הייתה חברה בהנהלה הארצית של "אמונה". הייתה חברה בהנהלה המייסדת של שדולת הנשים, בין מייסדות ארגון נשים אקדמאיות וחברה בתנועת נאמני תורה ועבודה. השתתפה בכנס היסוד של ארגון קולך, וצורפה לוועד המנהל הראשון של הארגון.
בשנת 1975 עברה לחיפה לאחר שבעלה נתמנה לרב האשכנזי הראשי של העיר. הייתה ממקימות סניף "שדולת הנשים" בחיפה. בשנת 1978 הקימה בחיפה חוג נשים ללימוד התלמוד שהתקיים ברציפות כארבעים שנה עד שחזרה לירושלים לאחר פטירת הרב. היא עצמה העבירה את השיעורים הכוללים לימוד פרקים נבחרים ומסכתות מן התלמוד הבבלי.
כהן הייתה פעילה בתחומי התרבות, הרווחה וקידום מעמד האישה בעיר מגוריה, ובשנת 1982 זכתה בעיטור 'אשת המופת של חיפה'.
לרב שאר ישוב ולנעמי כהן בת אחת, אלירז, אשת חינוך.
צלב הצבא
לה פווי-אן-ולה
לה פוי-אן-ולה (בצרפתית: Le Puy-en-Velay, באוקסיטנית: Lo Puèi de Velai) היא בירת מחוז הלואר העילי שבדרום-מרכז צרפת, בירת ארץ וֶלֵה האוקסיטנית ההיסטורית, נמצאת 130 ק"מ מקלרמון-פראן ו-135 ק"מ מליון.
המקום בו שוכנת היום לה פוי נכבש בתחילה בידי הרומאים, עת ישב בו שבט גאלי, ולאורך התקופה הרומית שימש כמרכז דתי. הרומאים קראו למקום אניקיום (Anicium). לאחר נפילת האימפריה הרומית הגיעו הברבארים - העיר נבזזה, תושביה נטבחו ובתיה הרומיים נהרסו. באחת התקופות הסוערות של חבל אוברן, בשנת 475, חרף התנגדותם של סידוניוס אפולינאריס, בישוף קלרמון, ונאמני-רומא, התיר הקיסר יוליוס נפוס לוויזיגותים להשתלט על אוברן. בראשית המאה השישית כבש כלוביס הראשון את כל אקיטן, שאז השתרעה עד פנים הארץ וכללה את אוברן - שארץ ולה בתוכו.
אין טקסטים אמינים דיים המתארכים את כינון הבישופות באניקיום, והנושא מצוי במחלוקת בין היסטוריונים. מעריכים כי הבישופים הראשונים הקימו את המטה שלהם בעיירה סמוכה ולא בלה פוי עצמה.
במאה התשיעית שונה שמה של אניקיום ללה פוי נוטר-דאם. במאה ה-13 הוקפה העיר בחומה, שהיוותה את גבולה עד למאה ה-18. לאורך ימי הביניים הייתה לה פוי עיר דתית, אך גם עיר ספרותית ואקדמית יוקרתית, שאליה הגיעו תלמידים מכל רחבי אוקסיטניה.
מלבד תפקידה כמוקד עולי-רגל, העיר שגשגה גם הודות לתחרה שיוצרה בה.
בעקבות המהפכה קיבלה העיר את שמה הנוכחי, המשמר את שם העם והארץ המקוריים שלה, והיא הייתה לבירת מחוז הלואר העילי (Haute-Loire) שזה-עתה נוצר.
סן דני
בזיליקת סן דני
סן דני (ראוניון)
צלב השירות המצוין (ארצות הברית)
צלב השירות המצוין (באנגלית: Distinguished Service Cross) הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים בצבא ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן תוך חירוף נפש בפעולה בשירות פעיל אשר אינה מצדיקה הענקת עיטור מדליית הכבוד. העיטור נוסד במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 והוא חולק מאז כ-13,400 פעמים.
היסטוריה.
העיטור נוסד ב-2 בינואר 1918 במהלך המעורבות של צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה באירופה, הוא נוסד בתור עיטור מדרגה שנייה למדליית הכבוד. במהלך מלחמת העולם הראשונה לבדה הוענקו 6,307 עיטורים, בין המלחמות הוענקו 62 בנוסף ל-132 עיטורים שהוענקו רטרואקטיבית. במלחמת העולם השנייה הוענקו כ-5,000 עיטורים, במלחמת קוריאה הוענקו כ-800, במלחמת וייטנאם הוענקו כ-1,000. מאז מלחמת וייטנאם ועד היום הוענקו 22 עיטורי צלב השירות המצוין; 7 במהלך מלחמת אפגניסטן ו-15 במהלך מלחמת עיראק.
מעוטרים בולטים:
תיאור העיטור.
העיטור הוא צלב יווני אשר במרכזו עיטם לבן-ראש פרוש כנפיים המעוטר בטבעת זרי אלון. מתחת לעיט, משני צידיו ישנם שני חלקי מגילה עם המילים למען גבורה. בצידו השני של העיטור ישנה טבעת זרי אלון בדומה לחלק הקידמי, במרכז טבעת זו ניתן לציין את שם מקבל העיטור.
העיטור תלוי על סרט כחול בעל פס לבן ואדום משני אגפיו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
מלחמת מעמדות
מלחמת מעמדות הוא מונח המתייחס לחיכוכים המתלווים ליחסים חברתיים וכלכליים בין חברי קבוצות או מעמדות חברתיים שונים, למתחים הנסתרים או לניגודים הקיימים בחברה.
השימוש במונח נעשה לרוב על ידי קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, אשר מגדירים מעמד לפי הקשר שלו לאמצעי הייצור - כגון מפעלים, קרקעות ומכונות. מנקודת מבט זו, השליטה החברתית בייצור ובמקומות העבודה היא תחרות בין המעמדות השונים, וחלוקת המשאבים הללו כרוכה בקונפליקט ובהסבת נזק.
לעיתים רבות מלחמת המעמדות מובילה למאבקים אלימים. מלחמת מעמדות יכולה להתקיים בגלוי, כמו השבתה של עסק שמטרתה למוטט ארגוני עובדים, או שהיא יכולה להתקיים באופן נסתר, כגון האטה לא רשמית בייצור במחאה על שכר נמוך או על תנאי עבודה לא הוגנים.
שימוש במונח.
בעבר, במונח "מלחמת מעמדות" השתמשו בעיקר הסוציאליסטים, המגדירים מעמד על פי יחסו לאמצעי הייצור - כגון מפעלים, קרקע ומכונות. מנקודת מבט זו, השליטה על הייצור והעבודה היא תחרות בין המעמדות, וחלוקת המשאבים המגיעים מאותם אמצעים מובילה בהכרח לסכסוך ולפגיעה, העלולים להסלים לעימותים מסיביים, ובמקרים מסוימים, להוביל אפילו לתבוסה כוללת של אחד מהמעמדות המתחרים. עם זאת, בתקופה המודרנית המונח מוצא לעצמו הגדרה חדשה בתוך המרחב הקפיטליסטי בארצות הברית ומדינות מערביים אחרים.
האנרכיסט מיכאיל בקונין טען כי המאבק המעמדי של הפועלים, האיכרים והעניים טומן בחובו את הפוטנציאל למהפכה חברתית שתפיל את האליטות השלטוניות, ותיצור סוציאליזם ליברטריאני. בעוד שזהו רק הפוטנציאל של המאבק, הוא טען כי מאבק אינו תמיד הגורם היחיד או המכריע בחברה, אבל הוא מרכזי. לעומת זאת, מרקסיסטים טוענים כי מלחמת מעמדות תמיד ממלאת את התפקיד המכריע והמרכזי בהיסטוריה של המעמדות ההיררכיים, כגון קפיטליזם ופיאודליזם. המרקסיסטים מתייחסים לביטויים הגלויים שלה כאל מאבק שהפתרון לטובת מעמד הפועלים נתפס על ידם כבלתי נמנע תחת הקפיטליזם הפלוטוקרטי.
מהעת החדשה.
כאשר החברות מחולקות חברתית על בסיס מעמד, עושר, או שליטה על הייצור החברתי והפצתו, מבנים מעמדיים צומחים, ולכן הם בעצם מתפתחים עם הציוויליזציה עצמה. תהליך זה מתועד היטב מאז אירופה הקלאסית (במקרים כמו ספרטקוס) ומאז ההתקוממויות העממיות השונות באירופה של ימי הביניים המאוחרים ובמקומות נוספים.