בקשת איסקוב להסרת מידע: בתצהירו של עד מטעם מעסיקה של איסקוב נכלל נספח ובו עותקים מהודעות דוא"ל ששלחה איסקוב ממחשב השייך למעסיקה. ההודעות נתקבלו תוך חדירה לתיבת הדוא"ל שהעמיד המעסיק לשימושה של איסקוב. איסקוב הגישה בקשה לפסילת אותו נספח בשל פגיעה בפרטיות ובשל האזנה האסורה על פי חוק האזנת סתר. איסקוב גם התנגדה לטענת המעסיק כי יש לראותה כמי שנתנה הסכמה מכללא לקריאת התכתובות שלה.
התנגדות המעסיק: תשדורות הדוא"ל ששלחה איסקוב נעשו ממחשב השייך למעסיק תוך שימוש בתיבת דוא"ל שבבעלות המעסיק אשר אמורה הייתה לשמש את איסקוב אך ורק לצורכי העבודה. תשדורות הדוא"ל אינן חומר פרטי של איסקוב אלא מהוות קניין של המעסיק שכן נשלחו במסגרת עבודתה אצל המעסיק ותוך שימוש ברכושו. המעסיק יידע את עובדיו, לרבות איסקוב, כי מעת לעת הוא עורך ניטור של כל תיבות הדוא"ל המאוחסנות על גבי מחשביו. יש לראות בכך כידיעה והסכמה מכללא של איסקוב לקליטת המידע על ידי המעסיק. כאשר המידע נשמר על גבי מחשבי המעסיק, גוברים זכותו הקניינית של המעסיק והאינטרס הציבורי שבחשיפת האמת על פני זכות התובעת לפרטיות.
הכרעת הדין: השופטת קבעה כי בנסיבות שבהן עובד ידע על מדיניות ונוהלי המעסיק יש לראותו כמי שנתן "הסכמה מכללא" – הסכמה משתמעת לפעולות המעסיק - ולכן אין פגיעה בפרטיות. השופטת הוסיפה וקבעה כי גם אילו הייתה פגיעה בפרטיות, אזי הפגיעה בחופש הקניין של המעסיק חמורה ביחס לפגיעה בפרטיות ולכן על פי מבחני פסקת ההתגברות אין לקבל את התביעה לפסילת הנספח.
אפיקי מים נ' רמי פישר – בית הדין האזורי לעבודה בנצרת.
בקשת פישר להסרת המידע: בתיק התביעה נגד פישר נכללו מסמכים שהועתקו מתיבת הדואר שלו שנוהלה במחשבי החברה שהעסיקה אותו. פישר ביקש מבית המשפט שמסמכים אלו יוצאו מהתיק בשל פגיעה בפרטיותו.
התנגדות החברה: התכתובת נשמרה על מחשב החברה, שהוא רכושה ואשר החברה רשאית לעשות בו שימוש כרצונה, אין מדובר בחומר פרטי של פישר, אלא בחומר המצוי על מחשב החברה שפישר היה אמור לעשות בו שימוש לצורכי עבודה בלבד. יתר על כן, תשדורות הדוא"ל אינן חומר פרטי של פישר, אלא מהוות קניין של החברה, שכן, נשלחו במסגרת עבודת פישר אצל החברה ותוך שימוש ברכוש החברה. ובסיכום: באיזון הראוי בין זכותו של פישר לפרטיות לבין זכותה הקניינית של החברה והאינטרס הציבורי שבחשיפת האמת, ידן של האחרונות על העליונה.
הכרעת הדין. השופט קבע כי כל עוד אין ויתור מפורש של העובד על זכותו לפרטיות, אין להסיק שהוא ויתר על פרטיותו על ידי הסכמה מכללא. וכך אפילו אם מדובר במידע שנשמר במאגר מידע שאינו בבעלותו הקניינית של העובד, אלא של מעסיקו. עצם העובדה שהעובד ידע שהתכתובת שלו נשמרת במחשבים שבבעלות המעסיק ואשר למעסיק יש גישה אליו, אינה יכולה להספיק כדי להסיק שהעובד הסכים, מכללא, לכך שהמעסיק יהיה רשאי לעיין באותה תכתובת. לפיכך, אכן נפגעה זכותו המבקש לפרטיות. מדובר, מצד אחד, בפגיעה חמורה בפרטיות, ומאידך, אם בקשת הפסילה הייתה מתקבלת, הפגיעה הדיונית בחברה איננה מכרעת. לכן יש להעדיף את קבלת הבקשה על פני דחייתה. עם זאת, קבע השופט כי ייתכן שתיזקף נגד המבקש העובדה שהוא העדיף שלא לחשוף את המסמכים שהמשיבות היו מעוניינות להסתמך עליהם.
הערה: במשפט עצמו חויב פישר בתשלום למעסיק ונקבע שאיננו זכאי לפיצויי פיטורים.
הדיון בבית הדין הארצי לעבודה.
זכויות וחובות המעסיק והעובד ויישומן בשימושי המחשב במקום העבודה.
זכויות העובד: הזכות לכבוד מוגדרת כזכות חוקתית בסעיפים 2 ו-4 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, המורים כי "אין פוגעים בחייו, בגופו או בכבודו של אדם באשר הוא אדם" וכי "כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו". הזכות לפרטיות קבועה כזכות חוקתית גם בסעיף 7 לחוק היסוד הקובע כי "כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו" ול"הגנה על סוד שיחו של אדם, בכתביו או ברשומותיו". יתר על כן, הצורך בהגנה חזקה על זכות העובד לפרטיות נובע מפערי הכוחות האינהרנטיים ביחסים שבין הצדדים ליחסי העבודה.
זכויות המעסיק: למעסיק הזכויות החוקתיות שאין פוגעים בקניינו של אדם, הזכות לחופש העיסוק והפררוגטיבה הניהולית לנהל את עסקיו כרצונו.
איזון בין זכויות המעסיק וזכויות העובד: מאחר ששום זכות איננה מוחלטת, נדרש איזון בין זכויות המעסיק ולבין זכויות עובדיו. האיזון הוא תלוי נסיבות - כמפורט בהמשך.
פרשנות מצמצמת: חוק הגנת הפרטיות נחקק אמנם לפני חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אבל, חוקים שנחקקו לפני חוקי היסוד יש לפרש ברוח חוק היסוד. לכן, בשים לב לחובות ההדדיות של הצדדים לתום לב, אמון והגינות, יחולו רק בדווקנות ובצמצום טענות הגנה העומדות למעסיק מכוח חוק הגנת הפרטיות.
העקרונות המנחים והתנאים המוקדמים למעקב אחר השימוש במחשב בעבודה.
לגיטימיות ומידתיות: כל מעקב על פעילות העובד במחשב המעסיק יכולה להתפרש כפגיעה בזכות החוקתית לפרטיות. ולכן כל פגיעה נבחנת על פי דרישות הלגיטימיות והמידתיות של חוקי היסוד: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש".
עקרון הלגיטימיות מגביל את מעקבי המעסיק למטרות חיוניות לעבודה. רק בהתקיים נסיבות חריגות ויוצאות דופן, שיש בהן כדי לגרום פגיעה חמורה באינטרסים של המעסיק, כגון התנהלות פלילית של העובד או התנהלות פוגענית אחרת של העובד, ייתכן ותימצא הצדקה לקיום מעקב וניטור תכתובת אלקטרונית, לרבות מעקב על נתוני תקשורת ותוכן של העובד.
על פי עקרון המידתיות יש לבחון טכנולוגיות חלופיות הפוגעות במידה הפחותה ביותר בפרטיות העובדים, באופן שהטכנולוגיות החלופיות ייתנו מענה נאות ומאוזן לזכות הקניין של המעסיק, לפררוגטיבה הניהולית שלו ולאינטרסים הלגיטימיים שלו להגנה על מפעלו, אבל גם לזכויות העובד לכבוד, לפרטיות ולאנונימיות בחייו כעובד וכאדם. על המעקב להיות מידתי לסיכון שהצריך קיום המעקב.
שקיפות - יידוע העובדים: בפסיקה נקבע כי חובת תום לב המעוגנת בדיני החוזים, חלה על כל תחומי המשפט, כולל המשפט המנהלי ודיני העבודה. אחד ההיבטים החשובים של דרישת תום הלב היא השקיפות לה מחויבים הצדדים. בהקשר של השימוש במחשב קבע בית הדין כי על המעסיק לקבוע מדיניות ברורה וקוד התנהגות בנוגע לשימוש במחשב. על המעסיק ליידע את העובדים בבירור אודות המדיניות והנהלים לגבי שימוש העובדים במחשב ולגבי המעקבים של המעסיק על השימוש שהעובדים עושים במחשבי החברה.
לאור עקרון השקיפות יש לכלול בהתקשרות החוזית עם העובד תיאור מדיניות המעסיק בנוגע לשימוש בטכנולוגיות המידע המותקנות במחשבי החברה. אם בעת קבלת העובד לעבודה לא הובאה לידיעתו המדיניות הנוהגת במקום העבודה בנוגע לשימוש במחשב, קמה לעובד ציפייה סבירה לפרטיות בשימוש במחשבי המעסיק, לרבות לצרכיו הפרטיים.
הסכמה במפורש, מדעת ומרצון חופשי: סעיף 1 לחוק הגנת הפרטיות מורה: "לא יפגע אדם בפרטיות של זולתו ללא הסכמתו". המונח "הסכמה" מוגדר בסעיף 3 לחוק הגנת הפרטיות כ"הסכמה מדעת, במפורש או מכללא". הסכמת העובד לניטור וחדירה לתכתובתו האישית צריכה להינתן לא רק במפורש ומדעת כי אם גם מרצון חופשי.
האסור והמותר במעקב – לפי סוגי תיבות הדואר.
סיווג תיבות דואר: פסק דין איסקוב של בית הדין הארצי לעבודה נכתב על מנת לקבוע הלכה ולהנחות את בתי הדין האזוריים. למטרה זו סיווגו השופטים את תיבות הדואר. השופטים הגדירו את המותר והאסור גם בסוגי תיבות שלא היו רלוונטיים בשני הערעורים שנידונו בבית המשפט.
הכרעות בית הדין הארצי בערעור איסקוב.
איסקוב חזרה על טיעוניה בבית הדין האזורי והדגישה כי לא ניתנה הסכמתה המפורשת לחדירה לתכתובת הדוא"ל שלה ושהחדירה לפרטיותה הייתה בלתי מידתית ובחוסר תום לב.
המשיבים חזרו על טיעוניהם בבית הדין האזורי והדגישו כי החברה יידעה את עובדיה, לרבות התובעת, כי החברה עורכת מעת לעת ניטור של כל תיבות הדוא"ל המאוחסנות על גבי מחשבי החברה ויש לראות בכך כידיעה והסכמה מכללא של איסקוב לשמירת המידע על ידי המעסיק.
היועץ המשפטי לממשלה תמך בערעורה של איסקוב, היועמ"ש טען כי לא ניתן לייחס למערערת הסכמה מכללא לחדירה לתוכן תכתובת הדוא"ל שלה במחשבי החברה. זאת, מהיעדר ידיעה בדבר מדיניות מפורשת במקום העבודה על מעקב הכולל חדירה לתוכן תכתובת הדוא"ל, מפני שלא ניתנה הסכמתה המפורשת מדעת ומרצון, ולא התקיים עקרון המידתיות בין תכליתה של החדירה לתכתובת דוא"ל לבין עוצמת הפגיעה בזכות איסקוב לפרטיות.
האגודה לזכויות האזרח וקו לעובד התייצבו לדיון כידיד בית המשפט. הארגונים טענו שהנחת המוצא צריכה להיות כי הסכמת העובד לפגיעה בפרטיותו אינה ניתנת מרצונו החופשי וכי יש להתייחס להסכמה מעין זו בחשדנות, והיא כפופה לבחינת תכלית הפגיעה בפרטיות ובמידתיותה. עוד טענו, כי ככלל זכותו של עובד להתקשר לצרכיו הפרטיים באינטרנט ובתכתובת דוא"ל אישית במהלך יום העבודה אינה ניתנת להתנאה ובצידה קיימת חובה של המעסיק להבטיח את מימושה.