תעודה מצרית מימי הפרעה מרנפתח הכוללת דיווח ממעבר הגבול המצרי בסילה, אשר בתוואי תעלת סואץ של ימינו – מזכירה את בואם של "שסו של אדום" למצרים.
לעומת זאת, השם ישראל, מופיע לראשונה במקורות מצריים רק בסוף המאה ה-13 לפנה"ס במצבת ישראל.
שותו
קימברלי (דרום אפריקה)
קימברלי (אנגלית: Kimberley) היא עיר כורים במרכזה של הרפובליקה של דרום אפריקה, צומת דרכים ומסילות רכבת ובירתה של פרובינציית הכף הצפוני.
היסטוריה.
לקימברלי חלק חשוב בהיסטוריה של יישוב אפריקה הדרומית החל מאמצע המאה ה-19. מה שהחל במציאתן של שתי אבנים לבנות במורד גבעה על גדת הנהר אורנג', שהסתברו כיהלומים במשקל 21.25 קרט ב-1866 ו-83.50 קרט ב-1871, נמשך כהגירה גדולת-היקף (של כורים, בני-עונשין ומחפשי עושר) אל המחוז החדש - שעד אז היה ידוע כמושבת צבעונים בני חריקואה, הגירה ששיאה בייסוד העיירה בהלה חדשה ("New Rush") שבמהירות הוסב שמה לקימברלי, על שם המזכיר הבריטי של מושבת הכף, הרוזן מקימברלי. הגבעה על גדת האורנג' נחצבה והונמכה ללא הכר, והפכה לבור, שעד 1914 הוצאו ממנו 2,720 קילוגרמים של יהלומים גולמיים. החור הגדול, מכרה היהלומים של קימברלי וכנראה הבור הגדול בעולם מעשה ידי-אדם, הוא כיום אתר תיירות.
העיר היוותה את כור-עושרו של ססיל רודס, ובהלת היהלומים אליה שימשה מנוף, בין היתר, לראשיתו של קונצרן האחים דה בירס, כיום בעל השליטה על מרבית פעילות כריית היהלומים בעולם. התפתחותה המרשימה של העיר באותה עת ניכרה בין השאר בכך שבספטמבר 1882 היא הייתה ליישוב הראשון בחצי הכדור הדרומי שהיו בו פנסי רחוב חשמליים.
בעת מלחמת הבורים השנייה הוטל מצור על קימברלי, מצד האפריקאנרים שבאו מההרפובליקה הדרום-אפריקאית וממדינת אורנג' החופשית. הקרב שהתחולל בין אוקטובר 1899 ופברואר 1900 הסתיים בניצחון מתיישבי המובלעת האנגלית, שהתגוננו חרף חוסר מוכנותה של העיר.
קימברלי שוכנת בסמוך למפגש הנהרות ואל ואורנג', כ-170 ק"מ מערבית מבלומפונטיין ו-470 ק"מ מדרום-מערב ליוהנסבורג.
בתקופה שלאחר האפרטהייד שונתה מסגרת המינהל המקומי העירוני והיא היום תחת הרשות העירונית סוֹל פְּלָאטיֶה, על שמו של האינטלקטואל והפוליטיקאי השחור שנקבר בעיר.
קוסה (קבוצה אתנית)
קוֹסָה (Xhosa, ) הוא עם של דוברי שפות בנטו החיים לאורך דרומה של דרום אפריקה.
הקוסה, שלהם שפה משלהם (איסיקוֹסה, isiXhosa), מתחלקים לקבוצות-משנה שלהן זיקה ומורשת ספציפיות המבחינות אך גם מקשרות ביניהן. הקבוצות העיקריות הן בקה (Bhaca), בּוֹמְוונה (Bomvana), מְפנגוּ (Mfengu), מְפּוֹנדוֹ (Mpondo), מְפונדומיסה (Mpondomise), קֶסִיבּה (Xesibe), ותמבוּ (Thembu). השם "קוסה" מקורו בשמו של מנהיג אגדי בשם אוּקוֹסה; תאוריה אחרת גורסת כי מקורו של השם הוא מילה שמצויה בניבים בושמנים ומשמעותה "פראי" או "זועף", כשאל בני הקוסה (amaXhosa) מיוחסת ה"פראות".
כיום מפוזרים כ-8 מיליון בני קוסה ברחבי דרום אפריקה, וקוסה היא השפה השנייה בתפוצתה במדינה אחרי שפת הזולו, קרובתה. שלטון האפרטהייד שהתקיים עד 1994 כפר באזרחותם השווה של בני הקוסה תחת הרפובליקה הדרום-אפריקנית וביקש להגבילם לתחומי חבלי הניהול העצמי של הבנטוסטנים טרנסקאי וסיסקאי; כיום נכללים שניהם בפרובינציית הכף המזרחי שהיא המאוכלסת ביותר בבני הקוסה מבין הפרובינציות השונות.
בני קוסה רבים חיים גם בקייפטאון (iKapa), באיסט לונדון (iMonti) ובפורט אליזבת (iBhayi).
היסטוריה.
אבותיהם של הקוסה הגיעו מאזור האגמים הגדולים בנדידה ממושכת דרומה. כשהגיעו המתיישבים ההולנדים (אמצע המאה ה-17) כבר היו בני הקוסה מבוססים במזרח דרום-אפריקה, בין היתר באזור דרבן של היום. הם והלבנים פגשו אלו את אלו לראשונה בראשית המאה ה-18. לקראת סוף אותה מאה כבר ניטש עימות בין הבורים שנדדו מקייפטאון מזרחה, לבין כפריים מבני קוסה באזור נהר הדג הגדול בכף המזרחי. במהלך שנים של לחימה בתחילת המאה ה-19, נדחקו הקוסה מזרחה בידי הכוחות הקולוניאליים הבריטים, ובשנים העוקבות נעו רבים מהם מערבה כתוצאה מלחץ שהפעילה תנועת התפשטות ענפי הזולו שהיגרו מצפון. להיחלשות יכולת העמידה של הקוסה בפני ההתרחבות הקולוניאלית האירופאית תרמו רעב המוני ופיצולים פוליטיים באמצע המאה ה-19.
כיום, בני קוסה מהווים רוב בצמרת מפלגת השלטון הקונגרס הלאומי האפריקני.
תרבות.
הקוסה מחזיקים במסורת חזקה של סיפורים בעל-פה, על גיבורים קדמונים. על פי מסורת זו, אוקוסה היה האדם הראשון בעולם. מסורות נוספות גורסות כי כל בני הקוסה הם צאצאי אב אחד בשם צ'אווה.
טקס פולחני שעדיין נהוג הוא טקס המעבר לגבריות, ההפיכה מנער לבוגר (Ulwaluko). הטקס הסודי מתחיל במילת הנער ונמשך בבידודו למשך שבועות מספר, לעיתים בהרים; במשך התהליך הוא מושח את גופו בחימר לבן ומקיים מצוות שונות. בימינו המהלך נתון במחלוקת על רקע מקרי מוות רבים.
בנות גם הן עוברות טקס מעבר לנשיות (Intonjane), ומופרדות מהחברה לזמן קצר יותר מאשר הבנים (הן אינן עוברות מילה). בפולחן אחר - טקס הסיפודו - אימהות טריות שילדו מבוּדדות לעשרה ימים, והשליה וחבל הטבור נטמנים ליד הכפר.
המטבח המסורתי של הקוסה שואב מהתנאים הגאוגרפיים של חבל הארץ שאירח אותם במשך דורות, מהעושר בתצורות טבע כהרים, נחלים וגשם רב, ונשען בעיקר על בקר, אולם גם על כבש הבית, דורה ותירס ודייסות שונות, חלב חמוץ, דלעת וקטניות.
מלאכות אומנות אופייניות כוללות חרוזים, טווייה וקדרות. המוזיקה המסורתית עושה שימוש בתופים, רעשנים, שריקות, חלילים ומעל לכל, מקהלות שמלוּות במחיאות-כף. יש שירים לאירועים פולחניים; אחד המוכרים ביותר מביניהם הוא שיר חתונה בביצועה של מרים מקבה. הבית הראשון של המנון דרום אפריקה, Nkosi Sikelel' iAfrika, הוא מזמור קוסה משנת 1897.
העיתונים ויצירות הספרות הראשונים בקוסה הופיעו במאה ה-19.פולקלור של בני קוסה משובל ביצירות של גצינה מלופה.
קוסה והחברה הדרום אפריקנית.
בני הקוסה מהווים כ-18 אחוז מאוכלוסיית דרום אפריקה. ככלל, הם השכבה העניה ביותר במדינה, אם כי מיעוט מתוכם נמנה עם העשירים ביותר. במהלך האפרטהייד, עמדו שיעורי האוריינות בקרב הקוסה על 30%. ב-1996, שנתיים מתום השלטון הלבן, האוריינות הוערכה בכ-50%. לימודים בבתי-ספר יסודיים שמשרתים את אוכלוסיית הקוסה מתקיימים בשפת הקוסה, אולם האנגלית מחליפה אותה עם המעבר לשכבות העל-יסודיות.
בעוד שבזמן האפרטהייד יכלו רק גברים לחפש עבודה במכרות, הרי שנכון להיום יכולים בני הקוסה לעבור מהכפרים לערים בחיפוש אחר תעסוקה, ורבים עושים זאת.
ואן (צרפת)
ואן (בצרפתית: Vannes, בברטונית: Gwened) היא עיר בצפון-מערב צרפת, על חופו הדרומי של חבל ברטאן, כ-110 ק"מ מדרום-מערב לבירת החבל, רן, מרחק זהה מצפון-מערב לעיר הגדולה של מערב צרפת, נאנט, ו-460 ק"מ מפריז.
ואן היא בירתו (Préfecture) של מחוז מורביאן, מארבעת מחוזותיה של ברטאן. העיר הייתה מאז ומעולם מקום חשוב עבור הרומאים, הגאלים והברטונים, שעברו בה בתקופות שונות, ובפי הרומים היא נקראה "דאריוריטום" כבר בתחילת הספירה הנוצרית; היא נמנתה עם עריה המלכותיות של ברטאן ההיסטורית בסוף האלף הראשון לספירה ולאורך ימיה של הדוכסות של ברטאן, כלומר עד לאמצע המאה ה-16, נבחרה כמקום מועדף על ידי דוכסים, בישופים ומלכי האזור.
ואן בנויה בקצהו של מפרץ מורביאן, שנתן לאזור את שמו, בלשונות הקלטיות: "Ar Mor Bihan" - "הים הקטן", בהבחנה מ"הים הגדול" ממנו הוא פורץ, הלא הוא האוקיינוס האטלנטי. היא קרויה "עיר הוֵנֵטים" על שם העם הגאלי הקדום ששכן באזור, שאף נזכר בכתבי יוליוס קיסר אודות מלחמות גאליה. מרכז העיר הימי-ביניימי סובב את הקתדרלה ומוקף חומה, ומושך תיירים בשל המורשת האדריכלית העשירה.
לעיר, שהוקמה במהלך הכיבוש הרומי של ארץ-גאליה, הייתה בתקופות שונות חשיבות שעלתה אף על זו של רן ונאנט, עם זאת היא שמרה על מידות צנועות. נכון ל-2006 חיים בה 53,000 איש. קשר מיוחד נודע בינה ובין החמוס - חיה זו התחבבה מאוד על הדוכס ז'אן הרביעי, שהקים לכבודה במאה ה-14 ארמון ומסדר אבירות (Ordre de l'Hermine). הטורף הקטן מופיע בסמלה של העיר, כשצעיף ברטוני מתנפנף מצווארו, חלקו האחד בזהב והשני מעוטר בסמל ברטאן.
דלרנה
דלרנה (בשוודית: Dalarna, "העמקים") הוא חבל ארץ במרכז שוודיה.
האגם סיליאן (Siljan) נוצר כתוצאה מפגיעת מטאור לפני 360 מיליון שנה. כיום יושבות על גדותיו הערים מוּרָה, רֵטְוִיק ולֵקְסַנְד. דלרנה נזכרה לראשונה בכתב בשנת 1177, בהקשר של אזור פגני שהתקיים תחת מלך סְביאה.
בירת החבל, העיר פאלון, נמצאת על האגם רוּן (Runn), ושניים מהסמלים המזוהים ביותר עם המסורת השוודית קשורים בשמה ויצאו מהחבל - "נקניקיית פאלון", נקניקיית חזיר גדולת-ממדים, והצבע "אדוֹם-פאלון", שהוא הגוון העמוק של הצבע האדום, שיותר מכל מוכר מחזיתות בתי עץ ואסמים באזורי-הכפר ברחבי שוודיה.
הנקודה הגבוהה ביותר בחבל היא גם הגבוהה ביותר בארץ סביאלנד, ההר סְטוּרְוֵטֵסְהוֹגנָה (1,204 מ' מעל פני הים). החבל משובץ אגמים ויישובים כפריים קטנים על שפתם. החיות הנפוצות בטבע בחבל הן דוב, אייל וזאב מים.
סוס-העץ של דלרנה (Dalahäst), שבמקורו עוצב כצעצוע לילדים, הוא כיום הסמל הבולט של דלרנה ומסמליה של שוודיה, וזוכה לווריאציות שונות במקומות שונים בעולם המבקשים לציין את התרבות השוודית. "חג אמצע הקיץ" הפגני שנחוג בדלרנה מדי 21 ביוני הוא שם-נרדף נוסף לחבל, ומלווה בתלבושות אופייניות, שתיית שיכר ואכילת נקניקיות-פאלון.
ייצוג מודרני יותר של האזור היא להקת המטאל "סבטון".