בשנת 1986 נישאה לשחקן דיין וית'רספון. הנישואין לא האריכו ימים והשניים התגרשו בשנת 1988. ב-27 באפריל 1996 נישאה לשחקן שון פן. לזוג כבר היו שני ילדים באותה עת: בתם דילן נולדה ב-13 באפריל 1991 ובנם הופר נולד ב-6 באוגוסט 1993. המשפחה התגוררה ביישוב רוס שבקליפורניה. ב-27 בדצמבר 2007 הודיעו רייט ופן כי החלו בהליכי גירושין. התהליך הופסק באפריל 2008, והוא הושלם בחודש יולי 2010.
בשנת 2018 התחתנה עם קלמן ז'ירו.
רובין רייט פן
קורס מג&quot;דים
פו&quot;ם
בן אלמוות (מאנגה)
בן אלמוות (קאנג'י: 無限の住人 Mugen-no-Jūnin - "תושב הנצח" בתרגום ישיר), היא סדרת מאנגת סמוראים שנוצרה על ידי המאנגקה הירואקי סאמורה, ומפורסמת מאז 1994.
הסדרה, שמתרחשת בתקופת שוגונות טוקוגאווה ביפן, עוקבת אחר שתי דמויות עיקריות: מאנג'י, סמוראי חסר אדון (רונין) שירד ממעמדו לאחר שסירב לציית לאדונו המושחת, הרג אותו ואת 99 שומרי הראש שלו, וכעת מוגדר כפושע נמלט; לאחר שקולל בחיי נצח של סבל, הוא נשכר כשומר ראש על ידי נערה בשם רין המבקשת לנקום את מות הוריה. הסיפור מתמקד בעלילותיהם של מאנג'י ורין ובקשיים המוסריים שהם נתקלים בהם במהלך מסע ה"נקמה", אך גם מתפרש על פני דמויות שונות כגון האדם שרצח את הוריה של רין, לוחמים שונים העוקבים אחריו, קבוצה שקמה מנגד להם ועוד רבים.
הסדרה מוצאת לאור ביפן על ידי הוצאת "קודאשנה" ומפורסמת במגזין "אפטרנון" (Afternoon) בקצב של פרק מדי חודש. כבר כשפורסם הטאנקובון ה-11 של הסדרה, כ-2.4 מיליון עותקים של כרכיה נמכרו.
נכון להיום כוללת הסדרה 23 כרכים.
בארצות הברית, הוצאת דארק הורס לקחה על עצמה את פרסום הסדרה, ועד כה הוציאה לאור 19 כרכים. שמה המתורגם של הסדרה הוא "Blade of the Immortal" ("להבו של האלמוות").
המאנגה זכתה להערכה רבה ולמספר פרסים, ביניהם פרס המצוינות ב"פסטיבל האמנויות של יפן" ב-1997, פרס איגל למאנגה הטובה ביותר ב-2007, ופרס אייזנר לחומר המתורגם הטוב ביותר שפורסם בארצות הברית בשנת 2000.
כותרת.
שמה של הסדרה, שניתן לתרגמו ישירות כ-"תושב הנצח" או "איש הנצח", מתייחס ככל הנראה להיותו של מאנג'י בן אלמוות. להלן כמה מהתרגומים הרשמיים של השם בשפות שונות:
מכיוון שהסדרה לא תורגמה לעברית, שם הערך הוא תרגום חופשי.
תקציר העלילה.
מאנג'י היה בעברו סמוראי ששירת כמוציא-להורג תחת אדון מסוים עד שגילה כי הלה מושחת, והרג אותו. מאותו יום הוא נרדף על ידי משרתיו של אותו אדון, וקטל אותם בזה אחר זה. לאחר שניסה למצוא מקלט אצל אחותו הצעירה מאצ'י, נאלץ גם להתייצב מול בעלה, שאביו היה אחד מקורבנותיו. בסוף אותו קרב, מאנג'י הוכרז ברבים כ-"רוצח המאה" עקב מספר הקורבנות. אחותו, שנכחה בעת מות בעלה, איבדה את שפיותה, ומאז אותו יום מאנג'י הקדיש את עצמו לטיפול בה וניסה לוותר על חרבו. באותו הזמן הוא גם הכיר את יאוקובוני, נזירה בת כ-800 שנה, שהעניקה לו את ה"קסן-צ'ו"- זן של תולעי-דם שמאכלסות את בשרו ומרפאות את פציעותיו, וכן מעקבות את תהליך הזדקנותו. למרות שמדובר לכאורה ביתרון, מדובר בחיי נצח של סבל שכן הכאב עדיין מוחשי כמקודם. לאחר מות אחותו בעקבות מעשיו שלו, מאנג'י מגיע להסכם עם יאוקובוני- אם יהרוג 1,000 "אנשים רעים", יהווה הדבר כפרה על כי הרג 100 אנשים טובים וגרם למות אחותו, ובכך יהפוך שוב לבן תמותה. אולם, מהר מאוד הוא מבין שסיבך את עצמו, שכן קשה מאוד להגדיר אנשים כ"טובים" או "רעים".
לאחר זמן מה מצטלבת דרכו של מאנג'י עם זו של אסאנו רין, נערה ששמעה עליו מפי יאוקובוני ומבקשת את עזרתו לנקום את רצח הוריה. האדם שאחראי לרציחתם הוא קאגהיסה אנוטסו, מנהיג קבוצה בשם "היטו-ריו" ("חסרי השיטה", בתרגום ישיר) ששם לו למטרה להשתלט על כל הדוג'ואים ללימוד אמנויות לחימה ביפן, בטענה כי השיטה שלו תומכת בכל דרך לניצחון בקרב. מאנג'י מסכים לעזור לרין, והשניים מתחילים לנדוד יחדיו בחיפוש אחר אנוטסו ואנשיו. ככל שהזמן עובר, הם מגלים שקשה יותר ויותר לרדוף אחר נקמה, וכי רבים מאנשי ההיטו-ריו מורכבים בהרבה מכפי שהם נראים, כולל אנוטסו עצמו.
במקביל, קבוצה אחרת - ה"מוגאי-ריו" - קמה להתנגד להיטו-ריו. תחילה לא ברור מהם המניעים שלה, אך בהמשך מתברר כי רוב חבריה הם פושעים-לשעבר שמונהגים על ידי השלטון. בתמורה להרג אנשי ההיטו-ריו, הם יכולים לקנות את חירותם ולהתנקות מפשעיהם.
מאנג'י ורין יוצרים קשרים הן עם אנשי היטו-ריו ומוגאי-ריו, וככל שהזמן חולף הם נגררים עמוק ועמוק יותר למאבקי הכוח בין שתי הקבוצות.
דמויות.
הערה: באותה תקופה, שם המשפחה של האדם - אם היה לו כזה - בא ראשון, והשם הפרטי אחריו.
היטו ריו.
קבוצה שקמה תחת חסותו של קאגהיסה אנוטסו, במטרה לכבוש את כל הדוג'ואים ביפן על מנת להחזיר לאומנות החרב את תהילתה מהעבר. לפיה, ניתן להשתמש בכל דרך כדי להגיע לניצחון, ואין בה אף סמוראי מסורתי אחד. במשך זמן מה נראה כי השלטון דווקא מעוניין להפוך את ההיטו-ריו לדוג'ו הרשמי של יפן, אך לבסוף מסתבר כי מדובר במזימה להיפטר מהם. בכרך 14 נערך טבח גדול בקבוצה על ידי אנשי השלטון, ורק כ-10 לוחמים שורדים ממנו.
מוגאי ריו.
קבוצה שהוקמה על ידי הבאקופו (השלטון המקומי) במטרה לחסל את ההיטו-ריו. היא מורכבת מפושעים שניתנה להם הזדמנות שנייה לכפר על חטאיהם ולקנות את חירותם על ידי ציד לוחמי ההיטו-ריו. גם היא מורכבת מלוחמים שאינם סמוראים, פרט למנהיג שלה.
כלי נשק.
מכיוון שהסדרה מתמקדת בעיקר בלוחמים שאינם סמוראים (בין אם משום שקמו כנגדם או שפשוט לא התחייבו לקוד המוסרי שלהם), רבים מהם נושאים כלי נשק זרים, שונים ומגוונים. רבים מכלי נשק אלה הם בדיוניים, וסאמורה עצמו מודה כי הוא לא מבין מה התועלת בחלקם.
כמו כן, דמויות רבות אחרות מחזיקות בכלי נשק ייחודיים להן. מאנג'י לעיתים קרובות נוטל את הכלים של יריביו המובסים.
סגנון ומאפיינים.
היסטוריים-עלילתיים.
הסדרה מתרחשת בעת תקופת שלטון טוקוגאווה, שמהווה את הזירה הקלאסית לסיפורי סמוראים ברוב הספרים וסדרות המאנגה. מרבית מאפייני הסדרה בדיוניים הם, ואין להם אחיזה בסיפור. אולם, שני המחנות היריבים המרכזיים, ההיטו-ריו והמוגאי-ריו, מבוססים ברפיפות על בתי ספר אמיתיים לאמנויות לחימה. ההיטו-ריו אכן הוקם על ידי לוחם אפוף מסתורין ששם משפחתו היה קאגהיסה ושנאמר עליו כי לא הפסיק מעולם בקרב, אך ככל הנראה דמותו היוותה רק השראה לזו של אנוטסו קאגהיסה במציאות. גם המוגאי-ריו ההיסטורי האמיתי לא נושא דמיון רב לזה שבסדרה.
הסדרה יוצאת פעמים רבות כנגד מעמד הסמוראים המסורתיים ומציגה אותם ככבולים למסריהם או חסרי ניסיון בקרב של ממש מאז שהושג שלום בארץ. תחת זאת, מרבית הדמויות המרכזיות הן לוחמים עצמאיים בעלי סגנון וכלי נשק ייחודיים להם, רובם בדיוניים.
מאפיין יוצא דופן נוסף לעומת סיפורי סמוראים מסורתיים הוא מעמד הנשים: בעוד שרבות מהן עוסקות במקצועות שאכן היו אופייניים לנשים באותה תקופה ביפן, סאמורה מעצב ביצירתו מספר דמויות בולטות של נשים חזקות (רין, מאקי, היאקורין, דואה ועוד) שיכולתן בקרב לא נופלת מזו של גברים, אם כי הן נשענות על יסודות שונים (זריזות ומהירות במקום כוח, ירי במקום תקיפה מקרוב).
אמנות.
מבחינה אמנותית, הסדרה בולטת בכמה מאפיינים יוצאי דופן במדיום: בתחילתה (כ-5 הכרכים הראשונים), סאמורה נוהג לשלב בציורים רבים עבודת דיו ועפרון - בעוד שמרבית האמנים משתמשים בלעדית בדיו - ובכך יוצר ניגוד בין אמנות "רכה" ו"קשה" ברבים מציוריו. כמו כן, את רבים מרגעי-השיא של הקרבות הוא נוהג לצייר בסגנון שטיחי-קיר (ממוסגרים, בתוספת רקע מסוגנן ותוספות כגון ציפורים או צורות שונות). החל מכרך 6 נעשה שימוש רב יותר בדיו ושימוש פחות בעפרון, אם כי סאמורה עדיין משלב בין השניים לעיתים רחוקות; שטיחי הקיר גם הם כבר לא מופיעים מאותו הכרך.
הדמויות מעוצבות לרוב עם מאפיינים יפאניים ריאליסטים מובהקים - בניגוד לסגנון הציור הידוע של האנימה - כגון עיניים צרות ומלוכסנות ושיער שחור.
אחד המאפיינים הידועים ביותר של הסדרה הוא דווקא ניסוח הדיאלוגים שבה: בניגוד לסדרות אחרות מז'אנר הסמוראים, סאמורה מבליט בדרך כלל את הניגוד בין דיבורן של דמויות שונות ממעמדים שונים. חלקן מדברות ביפנית הישנה שהייתה אופיינית לאותה תקופה, לפחות במעמדים גבוהים יותר; אחרות מדברות תוך שימוש רב בעגה היפנית המודרנית שלא הייתה נהוגה דאז.
ניסוח הדיאלוגים בולט בתרגום האנגלי פחות מאשר בגרסה המקורית, אם כי נעשה ניסיון לשמור על הסגנון. כמו כן, האמנות שונתה במידת מה (ר' פסקה "הפצה").
הפצה.
פרקי הסדרה בדרך כלל ארוכים יותר מאלה של סדרות מאנגה אחרות, ונעים בין 20 ל-40 עמודים. הם מפורסמים מדי חודש במגזין "אפטרנון", כשהכרכים השלמים יוצאים בקצב של אחד או שניים לשנה. עד כה כוללת הסדרה כ-21 כרכים ו-4 סאגות (החמישית שבהן אמורה להיות האחרונה). סאמורה הודה בראיון כי בתחילה תכנן לכתוב סדרה קצרה בהרבה, אך מצא את עצמו מרחיב אותה עוד ועוד.