כשליש מהאוכלוסייה הסובלת מטיניטוס עיקש ירגישו כי הטיניטוס גורם להם למתח רב ופוגע באיכות חייהם באופן משמעותי מאוד. מאחר שרבים מהם סובלים במקביל גם מתופעה של חוסר סבילות לרעש, מיסופוניה והיפראקוזיס. (היפראקוזיס), הם עשויים להימנע ממקומות סואנים ואף ממפגשים חברתיים. החולים מתלוננים על עייפות, דיכאון, מתח, עצבנות, סחרחורת, כאבי ראש ואוזניים ועוד.
הגורמים לטיניטוס.
הגורם לטיניטוס הפועם יכול להיות בין השאר:
הגורם לטיניטוס הכרוני הממושך יכול להיות בין השאר:
טיפול בבעיה.
עד לשנות השמונים והתשעים של המאה הקודמת נטו הרופאים להתייחס לטנטון כאל תופעה שאין לה טיפול דפניטיבי .
המודל המוביל בעולם כיום להבנת התהליך הגורם לטיניטוס, נקרא המודל הנוירופיזיולוגי והוא פותח על ידי פרופסור ג'אסטרבוף בארצות הברית בתחילת שנות התשעים. פיתוח המודל הנוירופיזיולוגי הביא בעשור האחרון לעליה במודעות לנושא הטיניטוס ולאפשרויות הטיפול בו הן אצל רופאי אף אוזן וגרון, והן אצל החולים. עבודות רבות המתארות אוכלוסיית חולים במרפאות טיניטוס ייעודיות, לרוב מרפאות המטפלות בטכניקות הנגזרות מהמודל הנוירופיזיולוגי פורסמו, והמידע הנרחב מאפשר לרופאים הבנה טובה יותר לצרכיה של אוכלוסיית חולים מיוחדת זו.
על פי המודל, נוצרת במוח התניה שלילית בלתי רצונית כלפי תופעת הטיניטוס. התניה זו גורמת להגברה של הטיניטוס על ידי המוח, למתח רב במערכת הלימבית והאוטונומית של החולה ולתחושת סבל ניכר.
על בסיס המודל קיימות מספר שיטות לטיפול בטיניטוס :
טיפולים אחרים בטינטון כוללים מגוון תרופות פסיכיאטריות, וכן מגוון טיפולים משלימים (כלומר - טיפולים שיעילותם לא הוכחה מחקרית) כגון ביופידבק, הרפיה, גינקו בילובה, או מרחיבי כלי דם שונים, ומכשירים שונים המסווים את הטינטון על ידי השמעת רעש בעוצמה חזקה מן הטינטון, ומכשירים המגרים את האוזן בשיטות שונות כולל לייזר וגירוי חשמלי מגנטי.
בילה פריינד
בלה (לאה) פריינד (נולדה ב-1949) היא אישה ירושלמית שהתפרסמה בשנת 1992 כשהגנה בגופה על מחבל פלסטיני מפני המון מבקש נקמה, זמן קצר לאחר ביצוע פיגוע דקירה.
תולדותיה.
נולדה בבית חרדי-חסידי וציוני. במלחמת העולם השנייה הובלו הוריה למחנה עבודה בכפייה ולמחנה השמדה באושוויץ. הם שרדו, עלו לארץ ישראל והתיישבו במושב ליד ירושלים; אביה שירת בצה"ל. בלה נישאה לאברהם פריינד, בנו של רבי אשר פריינד. לבני הזוג נולדו שמונה ילדים. במקצועה היא עובדת סוציאלית ויועצת נישואין, היא ובעלה סייעו בבניית המוסדות יד עזרא.
האירוע בו התפרסמה.
ב-12 במאי 1992 דקר עדנאן אלאפנדי, מחבל ערבי בן 21 ממחנה הפליטים דהיישה, שני ילדים יהודים קטנים ליד שוק מחנה יהודה. לאחר האירוע דלק המון זועם אחר המחבל. יריות נורו, לבסוף נתפס המחבל בחניון. המחבל שכב על הקרקע, וההמון הכה אותו נמרצות. פריינד, שעברה במקרה במקום, ראתה את המקרה, הצליחה להסתנן בין האנשים ולהגיע אל המחבל. היא גוננה עליו בגופה, בעת שאנשים כינוה: "אוהבת ערבים!", בעטו בה, חבטו בה באגרופיהם ואמו של אחד הילדים הפצועים קיללה אותה (ומאוחר יותר אמרה כי זעמה על פריינד גדול מזעמה על המחבל). כעבור 27 דקות, הגיעה המשטרה למקום ועצרה את המחבל.
תגובות ופעילות ציבורית בעקבות האירוע.
המעשה של פריינד זכה לשבחים אך גם לביקורת, ועורר פולמוס ציבורי והדים בינלאומיים. בין היתר (על פי טענת עיתון אמריקאי), פסק הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב הראשי לישראל, כי מאחר שהמחבל לא היווה עוד סכנה הרי שפריינד נהגה כהלכה. כעבור כחודש אמרה פריינד בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס:
כעבור שנה קיבלה פריינד פרס על התנהגותה מארגון "The Society for a Better Israel".
בשנת 1997 יסדה פריינד, בצוותא עם אילנה רביד, את ארגון "שילוב", שנועד להוות ארגון-גג לכל הארגונים הפועלים בתחום הסובלנות וקירוב הלבבות בין חרדים וחילונים בישראל. "ירושלים לא חרבה משום שאנשים חדלו לכבד את השבת, אלא משום שלא כיבדו אחד את השני", אמרה בראיון ביחס לפעילותה בארגון. על הימנעות החרדים משירות בצה"ל אמרה פריינד כי "הצבא הוא סוגיה קשה. אני מבינה כיצד אנשים מרגישים ביחס לאלה שאינם משרתים, דתיים ושאינם דתיים", וזיהתה את עצמה פוליטית עם מפלגת אגודת ישראל.
בשנת 1999 הצטרפה להנהגת היוזמה קצרת הימים בראשות עופרה מאירסון להתמודדות בבחירות לכנסת החמש עשרה בראש מפלגת הנשים "ייצוג שווה".
ב־2001 איבדה חבר קרוב בפיגוע בעטרות. בעקבות הפיגוע אמרה בריאיון ל-ynet שאינה מצטערת על שהגנה על המחבל שמונה שנים לפני כן, מפני ש"אנחנו לא כמוהם".
ב־2003 להקת "הדג נחש" כללה באלבומה "לזוז" שיר בשם "בלה בליסימה", שנכתב בעקבות האירוע. מן השיר עולה, כי חברי הלהקה משבחים את המעשה של בילה פריינד, ומצרים על כך שדמותה נשכחה מן הזיכרון הציבורי.
בשנת 2005, בעקבות הלינץ' בשפרעם, כתב העיתונאי עוזי בנזימן:
בדצמבר 2013 יצאה פריינד באופן פומבי נגד שחרור מחבלים במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, לאור העובדה שעדנאן אלאפנדי, המחבל שאת חייו הצילה היה צפוי להשתחרר, מה שאכן בוצע.
פרסום מחודש.
ב־22 בפברואר 2021 פורסם כי פריינד הגיעה לשוק מחנה יהודה בירושלים, שם הוצבה ניידת מד"א המבצעת חיסונים לנגיף הקורונה לבאי השוק המעוניינים בכך. פריינד סיפרה על חששותיה בעקבות הסיפור המשפחתי, וציינה כי מעולם לא התחסנה באף חיסון, אך לאחר שיחה עם פרמדיק מד"א במקום, השתכנעה בצורך להתגבר על החששות והתחסנה.
ב-7 באפריל 2021, הזכיר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו במהלך נאומו בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם, את המפגש בין פרויינד לפרמדיק פאדי דקדיק, תושב מזרח ירושלים.
אס.דה
חרדי
ישיבת ניר קריית ארבע
ישיבת ניר קריית ארבע היא ישיבת הסדר דתית־לאומית הממוקמת בקריית ארבע. בניין הישיבה תוכנן על ידי האדריכל דוד קאסוטו.
תולדות הישיבה.
הישיבה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת ה'תשכ"ח, בידי הרב אליעזר ולדמן והרב משה לוינגר ומקום מושבה המקורי היה בבית הממשל הצבאי בחברון. היא היוותה את המוסד התורני הראשון שקם בהר חברון בדור זה. לאחר מכן, עם תחילתה של ההתיישבות בקריית ארבע בראשית שנות ה־70, ייסדו את הישיבה במתכונתה הנוכחית. בדצמבר 1979 נחנך בניין הישיבה בנוכחות ראש הממשלה, מנחם בגין.
בשנתה הראשונה עמד הרב יהושע רוזן בראשות הישיבה ולאחר מכן החליפו הרב ולדמן. ב-1976 מונה הרב דוב ליאור לכהן כרבה של קריית ארבע, והחל במקביל להעביר שיעורים בישיבה. מאז ועד 2012, שימשו הרב דוב ליאור והרב ולדמן יחד כראשי ישיבה; הרב ליאור העביר את השיעורים המרכזיים בגמרא והלכה, והרב ולדמן התמקד בהוראת לימודי האמונה על פי דרכו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת ה'תשע"ב החליט הרב אליעזר ולדמן לפרוש מראשות הישיבה ומינה במקומו לתפקיד את בנו, הרב נעם ולדמן. אך המשיך במסירת שיעוריו וכיהן מאז כנשיא הישיבה, עד לפטירתו בשנת ה'תשפ"ב. בעקבות עזיבתו של הרב דוב ליאור, בשנת תשע"ה, את מגוריו בקריית ארבע, הפסיק גם הוא לשמש בפועל בראשות הישיבה. אך הוא ממשיך להגיע מעת לעת למסור בה שיעורים.
במשך השנים איבדה הישיבה 22 מתלמידיה, ביניהם נרצחי הפיגוע ליד "בית הדסה" ב־1980 (שלזכרם הוקם היישוב בית חגי ויצא ספר־זיכרון בשם "ספר חגי"), וכן תלמידים שנהרגו במלחמת שלום הגליל.
בעת פינוי ימית, העתיקה הישיבה את מושבה לישיבה שפעלה בימית, לאות מחאה על הפינוי. בשנת תשס"ה עברו רוב תלמידי הישיבה עם הרב אליעזר ולדמן ליישוב שא נור שבצפון השומרון, על מנת לחזק את ההתנחלות ובמטרה למנוע את תוכנית ההתנתקות. רבני הישיבה פסקו שעל החיילים לסרב פקודה להוראה לפינוי היישובים.
ב, בראש הישיבה עומד הרב נעם ולדמן ולומדים בה כ-90 בחורים ואברכים.
רבני הישיבה.
שמות הר"מים ומלמדי האמונה בישיבה הם: הרב אברהם יצחק שוורץ (בנו של הרב חיים אביהוא שוורץ), הרב חיים ירוחם סמוטריץ', הרב שלום אילוז, הרב דוד פוטש, הרב איתמר לשם (חתנו של הרב חיים שטיינר) וכן הרב מיכאל חנונה. בעבר לימדו בישיבה הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יועזר אריאל, הרב משה בוימל, הרב יעקב שרעבי, הרב שלום ליטוב, הרב מרדכי שטרנברג, הרב הלל הורוביץ, הרב דוד סמסון, הרב חננאל אתרוג והרב יוסף כרמל.
המסלולים הלימודיים בישיבה.
הישיבה נחשבת קרובה באופייה לזרם "מרכז הרב", ומנחה במיוחד ללימודי תורת הראי"ה קוק על פי דרכו של בנו הרצי"ה. לישיבה הוכנס גם פן חסידי מסוים, אותו מוביל הרב דוד פוטש.
רוב תלמידי הישיבה משרתים בצה"ל במסגרת מסלול ה"הסדר". בישיבה קיים גם מסלול של ישיבה גבוהה. קיים בה גם "כולל הלכה" המכין את תלמידיו למבחני ההסמכה של הרבנות הראשית לישראל, בראשות הרב שלום אילוז, מחבר ספר "הלכה שלמה".
במסגרת הישיבה פועלת שלוחה של מכללת הרצוג ללימודי הוראה.
לישיבה ספרייה תורנית בניהול המכילה בין השאר את אוסף הספרים התורניים של הרב ישראל פורת, תלמיד הרב קוק.
גרעיני התיישבות.
הישיבה מתאפיינת בשימת דגש משמעותי על העשייה בפועל למען ארץ ישראל, ובמידה רבה היא נעשתה הנושאת הבולטת ביותר של דגל הפעילות המעשית בנושא מבין כל הישיבות שיצאו מבית מדרשה של מרכז הרב. מתוכה קמו גרעיני התיישבות רבים, חלק ניכר מהיישובים בדרום הר חברון הוקמו על ידי תלמידי הישיבה - מעון, סוסיא בית חגי ועוד יישובים בהרי יהודה, מה שהיווה בסיס ליישוב השומרון, הרווי גם הוא במייסדים בוגרי הישיבה.
הישיבה פועלת באופן בולט למען ההתיישבות בארץ ישראל. בין היתר לקחה חלק בגאולת הבתים בחברון: "בית השלום" "בית המכפלה" "בית רחל ולאה" ו"בית התקומה" .
"עלוני ממרא".