ביוני 1943, הורו ראשי המטות המשולבים למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית אדמירל צ'סטר נימיץ להגיש תוכנית לכיבוש איי מרשל. תחילה רצו נימיץ ואדמירל ארנסט קינג, מפקד מטה המבצעים של הצי, לתקוף את האיים ישירות מפרל הארבור, אולם כל תוכנית כזו הצריכה כוח אדם וציוד בכמות שלא הייתה ברשות הצי הפסיפי באותה עת. בהתחשב במגבלות אלה וניסיונם הקרבי המועט של הכוחות האמריקאים, החליטו נימיץ וקניג לכבוש את איי מרשל בשלבים, תוך שימוש בטובאלו ואיי גילברט. איי גילברט שוכנים 300 ק"מ מדרום לאיי מרשל ונמצאו בטווח של מפציצי B-24 ליברייטור מטובאלו, שיכלו לספק סיוע וסיור מוקדם למבצעים באיי גילברט. ב-20 ביולי התקבלה במטות המאוחדים ההחלטה לכבוש את האטולים טאראווה ואבמאמה, המהווים חלק מאיי גילברט, ואת האי נאורו. המבצע קיבל את שם הקוד מבצע גַלְוָני.
ב-4 בספטמבר, קיבל מייג'ור-ג'נרל הולנד סמית' מחיל הנחתים את הפיקוד על הגיס האמפיבי V. הגיס היה מורכב משתי דיוויזיות: דיוויזיית הנחתים השנייה ודיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא ארצות הברית. תפקידה של הדיוויזיה ה-27 היה לספק רגימנט קרבי (הרגימנט ה-165), גדוד החפה (הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-105) ושני גדודי ארטילריה (גדוד ארטילריית השדה ה-105 וגדוד הטנקים ה-193). הדיוויזיה ה-27 הייתה עתידה לפלוש לנאורו, שבניגוד לשאר איי גילברט שהיו אטולים, היה אי אמיתי ועליו שהה חיל מצב חזק.
זמן קצר לאחר מכן השתנו התוכניות. הצי נתקל בקשיים במתן חיפוי אווירי וימי לפלישות הסימולטניות לטאראווה ולנאורו, וחסר כלי שיט להשטת דיוויזיה שלמה לנאורו, על כן הפנה נימיץ את הדיוויזיה ה-27 לאטול מקין, בצפון מזרח איי גילברט.
לאחר שאיבדו מטוסים רבים וארבע סיירות כבדות באיי שלמה, נאלצו היפנים לוותר על תוכניתם לתקוף את הצי הפולש מבסיסם בלגונת טרוק, וכך נותרו חילות המצב במקין ובטאראווה ללא סיוע.
הקרב.
הקדמה.
צי הפלישה, שנקרא "כוח משימה 52", עזב את פרל הארבור ב-10 בנובמבר. ערב הפלישה, מנה חיל המצב היפני באי הראשי של אטול מקין 806 אנשים: 284 חיילים מכוח ההחפה המיוחד של הצי, 108 אנשי צוות אוויר מהיחידות האוויריות ה-802 וה-952, 138 חיילים מיחידת ההנדסה ה-111, 276 אנשים ממחלקת הבינוי של הצי הרביעי ו-3 טנקים קלים. על כוח זה פיקד לוטננט מדרג זוטר סייזו אישיקאווה. בסך הכל הגיע מספרם של החיילים היפנים המיומנים באי ל-300.
מערכת ההגנה של האי מקין התרכזה מסביב לחוף הפונה ללגונה, בסמוך לבסיס המטוסים הימיים. היפנים הקימו שתי מערכות של תעלות נ"ט: התעלה המערבית נמתחה מהחוף עד כדי שני שלישים מרוחבו של האי, רוחבה 4 מ' ועומקה 4.6 מ', וסביבה עמדת נשק נ"ט, שש עמדות מכונות ירייה וחמישים עמדות רובאים. התעלה המזרחית נמתחה מהחוף עד לכדי שני שלישים מרוחב האי והתעקלה לכיוון מערב. סביבה הונחו שתי שורות של גדר תיל והקיפה אותה מערכת סבוכה של עמדות ירי.
לאורך הצד הפונה לאוקיינוס נבנתה מערכת של מוצבים, הותקנו תותחי חוף בקוטר 8 אינץ' (200 מ"מ), שלוש עמדות של תותחי נ"ט בקוטר 37 מ"מ, 10 עמדות מכונות ירייה ו-85 עמדות רובאים. בעת הפשיטה על מקין ב-1942 עלו הכוחות לחוף מכיוון האוקיינוס ועל כן הניחו היפנים שגם הפעם יגיעו הכוחות מכיוון זה, והקימו קו הגנה של כ-3 ק"מ ממקום העלייה לחוף בעת הפשיטה. היפנים ידעו כי הם נותרו ללא סיוע אווירי וללא כל סיכוי לתגבורת, ובשל היותם בנחיתות מספרית הם קיוו רק לעכב את הכוחות האמריקאים ככל שביכולתם.
הפלישה.
ב-13 בנובמבר התחיל הריכוך הארטילרי מאוניות הצי וממטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ולא פסק במשך שבוע תמים. ב-20 בנובמבר בשעה 08:30 החלו החיילים לעלות לחוף, בשני חופים.
תחילה, התנהלה ההחפה בחוף "אדום" כמתוכנן, והכוחות הצליחו להתקדם אל פנים האי ללא התנגדות. התקדמות הכוחות הואטה אך ורק בשל ירי צלפים ובשל הצורך לעקוף הריסות או בורות מים שיצרו מכתשי הפגזים. בורות אלה עיכבו אף את התקדמותם של הטנקים האמריקאים לחוף אדום משום שהטנק המוביל התחפר בבור שכזה ולא אפשר לטור להמשיך ולהתקדם.
כאשר קרבו כלי הנחיתה לחוף "צהוב" הם נתקלו באש נשק קל ומכונות ירייה. הכוחות הנוחתים הופתעו לגלות כי על אף שפעלו בעת הגאות כמתוכנן חישוב לא מדויק של גובה הלגונה הביא לכך שכלי השיט עלו על שרטון ואילצו את הנחתים לנוע אל החוף - מרחק 230 מ' - ללא מחסה ובמים בגובה המותניים. על אף שציוד רב אבד ונרטב, רק שלושה נחתים נהרגו במהלך העלייה לחוף וזאת משום שהמגינים הציבו את קו המגננה שלהם בפנים האי, בסמוך לתעלות הנ"ט ולא על קו המים.
תוכנית התקיפה האמריקאית התבססה על הרעיון לפיו היפנים ירכזו את מרבית כוחותיהם בהגנה על חוף אדום, בו נערכה ההחפה הראשונה, והדבר יאפשר לכוחות הנוחתים בחוף צהוב לתקוף אותם מהעורף. אולם, היפנים העדיפו לא לתקוף בחוף אדום ואף נסוגו מחוף צהוב ללא התנגדות, ובכך אילצו את האמריקאים לתקוף כל מוצב בנפרד. בנוסף, מיקומם של הכוחות האמריקאים זה מול זה לא אפשר שימוש באש סיוע מטנקים בשל החשש מחילופי אש בין הכוחות.
כיבוש מקין.
יומיים של לחימה נחושה פגעה ביכולת המגננה של היפנים. בבוקר ה-23 בנובמבר הודיע מפקד הדיוויזיה ה-27, מייג'ור-ג'נרל ראלף סמית', כי האטול נכבש. הבעיה העיקרית שהתעוררה אצל האמריקאים במהלך המבצע הייתה התקשורת בין שני הכוחות הנוחתים, בעיה שהחמירה עקב העובדה שהמגנים לא התנהגו לפי הציפיות האמריקאיות. בעיה נוספת שהתעוררה הייתה אי תאימותם של האיים הצרים לנחיתת כוחות רבים וציוד רב.
בשעות המוקדמות של ה-24 בנובמבר, הטביעה הצוללת היפנית "I-175" את נושאת המטוסים המלווה "ליסקום בּיי," שעות אחדות לאחר הגעתה לאטול. I-175 שיגרה טורפדו שפגע במחסן פצצות המטוסים של נושאת המטוסים וגרם לפיצוץ עז שלאחריו שקעה האונייה. התקפה זו גרמה למספר ההרוגים האמריקאים הגבוה ביותר בכל הקרב על מקין.
תוצאות הקרב.
השלמת כיבוש מקין ארכה ארבעה ימים, ולמעשה במהלך הקרב נהרגו יותר מלחים של הצי מאשר נחתים. על אף עליונותה המספרית ובכוח אש, נתקלה הדיוויזיה ה-27 בקשיים בהכנעת הכוח המגן של האי. טנק יפני אחד הושמד במהלך הלחימה ושניים נוספים ננטשו מבלי שנטלו חלק בקרב.
מתוך חיל המצב היפני במקין נהרגו כ-395 חיילים, לעומת 218 חיילים אמריקאים. בקרב אנשי הצי האמריקאי היו האבידות גבוהות יותר: 644 מלחים נהרגו בטביעת נושאת המטוסים ליסקום ביי, 43 נהרגו לאחר שאש פרצה בצריח התותחים על סיפון אוניית המערכה "מיסיסיפי" ו-10 נוספים נהרגו על החוף. בסך הכל הגיע מספר ההרוגים בקרב אנשי הצי ל-697.
הרצל יוסוב
הרצל יוסוב הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
בין השנים 1996-1999 שימש כראש אגף תכנון וארגון (אג"ת) במשטרה.
לאחר פרישתו משירות המשטרה בשנת 1999, שימש יוסוב לתקופה קצרה כסגן-נשיא בחברת אירופה ישראל. בין תפקידיו לאחר מכן: חבר דירקטוריון וחבר ועדת ההשקעות של קופות גמל "הביטחון" ו"בצרון" שליד בנק אוצר החייל, יו"ר החברה לפיתוח ים המלח ובעלים של חברת הייעוץ הפרטית "מאיקה אחזקות" וחברת "אל-פר אלקטרוניקה".
יוסוב הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני במינהל עסקים (MBA).
נשוי ואב לארבעה.
שו&quot;ת אחיעזר
KV (ראשי תיבות של קלימנט וורושילוב) היא סדרה של טנקים סובייטים כבדים שהיו בייצור ממרץ 1940 ועד 1943. בזכות מיגונו הכבד היה ה-KV כמעט חסין לתותחי הנ"ט ותותחי הטנקים הגרמניים (ביניהם תותחי ה-37 מ"מ של הפאנצר 3 ו-75 מ"מ הקצר של הפאנצר 4) בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, אולם עדיפותם הטקטית של הגרמנים יחד עם אימונים לקויים של צוותי השריון הסובייטים ובעיות מכניות הפחיתו מיעילותו של ה-KV. קרב קורסק ב-1943 היה שירת הברבור של טנקי ה-KV; הם לא הצליחו להתמודד עם הטנקים הגרמנים מבחינת כוח אש וניידות, עד שייצורם הופסק לבסוף באותה שנה. שלדת ה-KV שימשה בין היתר לפיתוחו של תותח הסער SU-152 ולפיתוחם של הטנקים מסדרת סטלין.
פיתוח.
הלחימה של טנקים סובייטים לצידם של הכוחות הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית (1939-1936) הדגימה את חולשת השריון שלהם בפני תותחי הנ"ט החדשים בקוטר 37 מ"מ ובפני תותחי הארטילריה. הניסיון במלחמה הוכיח כי יש לשים דגש על שריון עבה יותר שיוכל להתמודד נגד איומים מצד תותחי נ"ט. בנובמבר 1937 הוציא ה-GABTU (ההנהלה של הכוחות המשוריינים הסובייטים) דרישה לפיתוחו של טנק כבד עם חמישה צריחים (כמו ב-T-35), עם שריון עבה דיו שיוכל לעמוד נגד תותחי ה-37 מ"מ מכל טווח ונגד תותחי ה-76.2 מ"מ בטווח של עד 1,200 מטרים, ואשר יהיה מונע על ידי מנוע דיזל ולא בנזין, שנטה להתלקח לכדור אש אם הטנק נפגע.
העבודה על פיתוחו של הטנק החדש ניתנה לשני צוותים מתחרים מלנינגרד, ה-OKMO בראשותו של נ. בריאקוב, וצוות הפיתוח בראשותו של ז'. קוטין, שלימים יהיה אחראי לפיתוחם של סדרת טנקי סטלין המרשימים. למרות שהדרישה הראשונית קראה לחמישה צריחים, שני הצוותים התנגדו לרעיון, והדרישה ירדה לשלושה. ב-4 במאי 1938 הציגו שני הצוותים דגמי עץ של הטנקים שלהם בפני מועצת ההגנה הסובייטית וסטלין; ה-T-100 של בריאקוב וה-SMK של קוטין (על שמו של המדינאי הסובייטי סרגיי מירונוביץ' קירוב שנרצח). במהלך הפגישה, קוטין פקפק ביעילות של שלושה צריחים, דבר שגרם לסטלין לגשת לאחד מדגמי העץ, לפרק את אחד הצריחים ולשאול: "למה להפוך את הטנק לחנות כל-בו?". בסיום הפגישה הוסכם כי הצוותים יפתחו מחדש את דגמיהם עם שני צריחים בלבד, הראשי עם תותח 76 מ"מ, והמשני עם תותח 45 מ"מ.