המרכיבים הדינמיים של המסוק כוללים את המנוע, מערכת התמסורת ותיבות ההילוכים, גל ההנע של רוטור הזנב, והרוטור הראשי. התמסורת היא פלנטרית ומורידה את סיבובי המנוע ל-324 סל"ד ברוטור הראשי. הרוטור עצמו הוא בעל מבנה קשיח למחצה: במבנה כזה שני הלהבים מחוברים לציר מיטלטל הנמצא על גל ההנע של הרוטור. בחיבור כזה יש לשני הלהבים חופש המאפשר להם תנועת נדנדה בכיוונים הפוכים, והמתלה של הלהבים מתחת לציר המיטלטל, בצירוף דיהדרל מתאים מקטין את העומס על הלהבים הנוצר מכוח קוריוליס. העובדה שיש למסוק שני להבים בלבד מצמצמת את שטח האחסון הנדרש למסוק, אך מעלה את רמת הרעידות, ותצורת שני הלהבים יוצרת גם צליל אופייני הנשמע במהלך הטיסה, במיוחד בהנמכה ובפניות. רוטור הזנב מופעל על ידי גל הנע מן התמסורת הראשית, העובר דרך שתי תיבות הילוכים. רוטור הזנב מסתובב במהירות שהיא בערך פי שישה ממהירותו של הרוטור הראשי. משטחי ההיגוי בזנב המסוק מקושרים למוט ההיגוי סייקליק השולט על העלרוד והגלגול וכך מאפשר טווח רחב יותר של מרכז כובד.
מערכת הדלק במסוק כוללת חמישה מכלי דלק המחוברים ביניהם. שלושה מהמיכלים ממוקמים מאחורי התמסורת ושניים מתחת לרצפת תא הנוסעים. המיכלים הם בעלי יכולת לאטימה עצמית, אך המסוק עצמו אינו מצויד במיגון, למעט אפשרות למיגון כיסאות הטייסים. כַּן הנחיתה כולל שתי קשתות התומכות במגלשיים, הניתנים להחלפה במגלשיים המותאמים במיוחד למשטחי שלג וקרח או למצופים. על המגלשיים מותקנים מעטים מתכלים, המגנים על המגלשים עצמם משחיקה.
במסוק UH-1H ניתן להושיב עד 13 נוסעים או אנשי צוות, מלבד הטייס וטייס המשנה בתא הטייס. בתצורה המקסימלית יש ספסל לארבעה מאחורי תא הטייס, מופנה לאחור, ומולו ספסל לחמישה הממוקם לפני מבנה התמסורת. שני ספסלים נוספים, כל אחד לשני אנשים, ממוקמים לאורך התמסורת, עם הפנים כלפי חוץ. כל המושבים בנויים ממסגרות מצינורות אלומיניום המכוסים בקנבס, וניתנים לפירוק ולהרכבה בתצורות שונות. במקום המושבים ניתן למקם בתא הנוסעים עד שש אלונקות, מנוף חילוץ פנימי, מכלי דלק נוספים, זרקורים או סוגים שונים ומגוונים של ציוד. הכניסה לתא הנוסעים היא דרך שתי דלתות הזזה, אותן מחליקים לכיוון אחורי המסוק, ושנתי דלתות קטנות יותר, שציריהן לכיוון החרטום. ניתן להסיר את כל הדלתות או לקבע אותן במצב פתוח. הכניסה לתא הטייס היא דרך דלתות נפרדות, הנפתחות על צירים.
מערכות השליטה בתא הטייס כפולות וכוללות את אמצעי הניהוג המקובלים: מוט היגוי סייקליק, קולקטיב ודוושות, שכולם נתמכים על ידי מערכת הידראולית המעצימה את הפעלתם. על מוט הקולקטיב מותקנת מצערת שנועדה להנעת המנוע ולכיבויו, אם כי לא לשליטה על סל"ד הרוטור, הנעשית אוטומטית.
שירות מבצעי.
צבא ארצות הברית.
היחידות הראשונות בצבא ארצות הברית שבהן נכנס המסוק לשירות מבצעי היו הדיוויזיה המוטסת ה-82, הדיוויזיה המוטסת ה-101 ויחידת הרפואה ה-57. אף על פי שהמטרה הראשונית הייתה הערכת ביצועי המסוק, בפועל הוכנס המסוק במהירות לפעילות מלאה. מסוקים של יחידת הרפואה ה-57 הגיעו לווייטנאם במרץ 1962.
ה-UH-1 הפך לאחד מהסמלים למעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה בכלל ובווייטנאם בפרט, וככזה הפך לאחד מהמסוקים המוכרים ביותר בעולם. המשימות העיקריות שבהן הופעל המסוק בווייטנאם היו משימות סיוע כללי, משימות סער, תובלת מטען, פינוי אווירי, חיפוש והצלה, לוחמה אלקטרונית, ובשלב מאוחר יותר גם סיוע אווירי קרוב. במהלך המלחמה שודרג המסוק, ודגמים מתקדמים יותר הופיעו עם הזמן. במהלך המלחמה ניתנו למסוק כינויים שונים על פי המשימות שמילא: מסוקים שנועדו לסיוע אווירי קרוב ולליווי חמוש למסוקי הסער צוידו במטולי רקטות, מטולי רימונים ומקלעים. עד 1962 בוצעו רוב ההתקנות הללו על ידי הכוחות בשטח כאלתורים. המסוקים שהיו חמושים ברקטות כונו "צפרדעים" (Frogs) אן "חזירים" (Hogs), ומסוקים שהיו חמושים במקלעים כונו "קוברות" או בפשטות "תותחים" (Guns). מסוקים בתצורת תובלת כוחות כונו "חלקים" (Slicks), מכיוון שהיו ללא מארזי נשק. עם זאת, במסוקים "חלקים" היו מקלענים שישבו בדלתות, אך רובם שימשו למטרות תובלת סער ופינוי רפואי.
מסוקי UH-1 השתתפו גם במשימות תקיפה, בשילוב עם כלי טיס נוסף שביצע את משימת התצפית ואיתור המטרה, וה-UH-1 ביצע את הירי. המסוק הצופה היה בדרך כלל מסוק בל OH-58A קיואה או יוז OH-6 קאיוז. לקראת תום המלחמה נעשה ניסוי לחמש את המסוקים בטילי BGM-71 טאו, ושני מסוקים חמושים בטילים אלה השתתפו בהדיפת מתקפת חג הפסחא של צבא צפון וייטנאם במחצית השנייה של שנת 1972. מסוקים כאלה כונו "ציפורני נץ" (Hawks Claws).
כאמור לעיל, במהלך מלחמת וייטנאם עבר המסוק שורה של שדרוגים, החל בדגמים קצרי הגוף (UH-1A, ולאחריו דגמי B ו-C, והדגם האזרחי בל 204), ועבור בדגמים בעלי גוף מוארך (UH-1D ו-UH-1H, והדגם האזרחי בל 205). עם הדגמים השונים גדלה יכולת נשיאת המטען ושופרו ביצועי המסוק. דגמי B ו-C היו הדגמים העיקריים ששימשו כמסוקים חמושים (Gunship), עד שהוחלפו במסוקי התקיפה הייעודיים בל AH-1 קוברה החל מ-1967. זאת, גם בשל העלייה בעוצמה ובתחכום של מערכות הנ"מ של צבא צפון וייטנאם.
צבא ארצות הברית ניסה להתקין במסוק מערכות נשק רבות ושונות. הצבא רצה כלי נשק בעלי קליבר גדול ככל האפשר וקצב אש מהיר ככל האפשר. שאיפה זו הביאה לניסוי בו הותקן תותח 20 מ"מ על תושבת בתוך המסוק, אך גודלו של התותח השאיר מעט מאוד מקום בתא המסוק. ניסוי נוסף היה התקנת תותח וולקן M61 שירה דרך דלת המסוק. קצב האש של התותח הוגבל ל-2,400 פגזים בדקה, או כ-40 פגזים בשנייה; זאת לעומת קצב האש המקורי שעמד על 100 פגזים לשנייה. למרות הגבלה זו היה קצב האש מהיר מדי עבור המסוק. בניסויים אחרים הותקנו על המסוק תותחי M24 בקוטר 20 מ"מ במארזים חיצוניים, ובניסוי נוסף הותקנו על המסוק משגרי רקטות בעלי קיבולת גבוהה, שבכל אחד מהם 24 רקטות.
במהלך מלחמת וייטנאם שירתו 7,013 מסוקי UH-1 מדגמים שונים. 3,305 מתוכם הושמדו על ידי אש האויב, בתאונות וכדומה. 1,074 אנשי צוות אוויר של המסוקים נהרגו, יחד עם 1,103 נוסעים ואנשי צוות אחרים.
מסוקי UH-1 יצאו משירות בצבא ארצות הברית ב-2005 עם כניסתם לשירות של מסוקי סיקורסקי UH-60 בלק הוק, אם כי כ-700 מסוקי UH-1 נותרו בשירות עד 2011, בעיקר למטרות אימון וביחידות המשמר הלאומי של ארצות הברית. חלק ממסוקי UH-1 הוחלפו על ידי המסוקים הקלים יורוקופטר UH-72 לאקוטה.
חיל האוויר של ארצות הברית.
חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי UH-1H במסגרת טייסת המסוקים ה-20, ששמה הוחלף מאוחר יותר לטייסת המבצעים המיוחדים ה-20. מסוקי הטייסת נודעו בכינוי "הצרעות הירוקות", בשל סכמת הצביעה של המסוקים שהייתה מורכבת משני גוני ירוק ובשל אות הקריאה של הטייסת, "צרעה". משימתה העיקרית של הטייסת הייתה החדרת צוותי סיור, סיוע למשימתם וחילוצם עם תום המשימה או בעת הצורך. בנוסף הופעלו המסוקים גם למשימות לוחמה פסיכולוגית וסיוע למשימות סודיות נוספות, בעיקר בשטחי לאוס וקמבודיה במהלך מלחמת האזרחים של לאוס.
מסוקי חיל האוויר צוידו לעיתים קרובות ברומה רימונים במקום מקלעי הדלת שהיו במסוקי הצבא. כלי נשק אלו היו בעלי יכולת לירות עד 400 רימונים בדקה, לטווח יעיל של עד כ-1,400 מטרים.
צי ארצות הברית.
צי ארצות הברית קיבל מסוקי UH-1B מהצבא ואלה הוסבו לשמש כמסוקים חמושים עם כנות מקלעים ייחודיות ומד גובה מבוסס מכ"ם. מסוקים אלו נקראו "זאבי ים" (Seawolves), כשמה של הטייסת שהפעילה אותם, טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 3 (ובקיצור 3-(HA(L). המסוקים הועברו לצי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ושימשו למשימות לאורך הנהרות בווייטנאם וקמבודיה בשיתוף עם ספינות הפטרול של הצי שפעלו בנהרות אלה.
ארבע שנים לאחר פירוק טייסת HA(L)-3 הגיע הצי למסקנה כי יש לו צורך במסוקים חמושים. ב-1976 הוקמו שתי טייסות מילואים של מסוקי תקיפה (קלה), שהיו חלק מכנף מילואים של מסוקים. היחידות היו טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 5, שנקראה "הניצים הכחולים", וטייסת מסוקי תקיפה (קלה) 4, שנקראה "הזאבים האדומים".
אוסטרליה.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפעיל מסוקי UH-1H עד 1989. מסוקי אירוקוי של טייסת מס' 9 פרשו לדרום וייטנאם באמצע 1966 ופעלו במשימות סיוע לכוח המשימה האוסטרלי 1 שפעל במלחמה לצד צבא ארצות הברית. המסוקים האוסטרליים היו חמושים ב מקלעי M60 יחידים בדלתות המסוק. ארבעה ממסוקי הטייסת הוסבו למסוקים חמושים, וכינויים היה "בושריינג'ר". מסוקים אלה היו חמושים בשני מקלעים קבועים מסוג M134 מיניגאן שירו לכיוון חרטום המסוק, אחד בכל צד של המסוק, ושני מארזי רקטות, עם 7 רקטות בכל אחד. צוות המסוקים היה חמוש בשני מקלעי M60 על כנות גמישות, אחד בכל דלת. המסוקים הופעלו במגוון משימות, ובהן הובלת גייסות, חילוץ רפואי וליווי חמוש. טייסות 5 ו-35 הפעילו גם הן מסוקי אירוקוי במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20. בין השנים 1982–1986 שלחו טייסות אלה מסוקים שהיו חלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי בחצי האי סיני, מצרים. ב-1988 החל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי להצטייד במסוקי סיקורסקי S-70 בלקהוק.
עם הוצאתם משירות הועברו מסוקי האירוקוי ליחידות של צבא אוסטרליה - טייסת 171 בדרווין, הטריטוריה הצפונית ורגימנט האווירייה ה-5 שבסיסו בטאונסוויל, בקווינסלנד. זאת, בעקבות החלטה על פיה כל המסוקים הלוחמים יופעלו על ידי הצבא. ב-21 בספטמבר 2007 יצא ה-UH-1 האחרון משירות בצבא אוסטרליה.