כריסטינה הביעה את רצונה להיקבר בקבורה פשוטה בפנתאון ברומא, אך האפיפיור עמד על כך שגופתה תוצב במשך ארבעה ימים בארמון ריאריו. היא נחנטה, כוסתה בבדים מפוארים ונענדו לה מסכת כסף, כתר מוזהב ושרביט. באופן דומה לאפיפיורים, הונחה גופתה בשלושה ארונות קבורה, אחד מעץ ברוש, אחד מעופרת והאחרון מעץ אלון. מסע הלוויה, שהתקיים ב-2 במאי, יצא מכנסיית סנטה מריה אין ואליצ'לה לבזיליקת פטרוס הקדוש, שם היא נטמנה במערת הקבורה של האפיפיורים, כבוד שניתן רק לשתי נשים נוספות מלבדה.
כריסטינה נקבה בשמו של אצולינו כיורשה היחידי כדי לוודא שחובותיה משולמים, אך הוא היה חולה ואפילו לא היה מסוגל להשתתף בטקס הלוויה שלה ומת ביוני אותה שנה. אחיינו, פומפיאו אצולינו, היה יורשו היחיד ועד מהרה הוא מכר את אוסף האומנות של כריסטינה. היצירה "ונוס ואדוניס" של פאולו ורונזה, למשל, שהייתה חלק מהשלל שלה מפראג, נמכרה על ידי אחיינו של אצולינו ובדרך כל שהיא הגיעה בסופו של דבר למוזיאון הלאומי של שוודיה. ספרייתה הגדולה נרכשה על ידי האפיפיור אלכסנדר השמיני עבור ספריית הוותיקן, בעוד שרוב הציורים שהיו בבעלותה הגיעו בסופו של דבר לצרפת והיו הגרעין של אוסף אולראן שמוצג בגלריה הלאומית של סקוטלנד. אוסף האומנות של כריסטינה מנה כ-300 ציורים, ביניהם היצירה "ונוס עולה מן הים" של טיציאן. בתחילה, נתפשה הוצאתו של האוסף משוודיה כאובדן גדול עבור המדינה, אך ב-1697 נשרפה טירת סטוקהולם, והיה ברור שאם האוסף היה נותר שם, הוא היה נדון לכליה.
אישיותה.
מראה וסגנון לבוש.
העדויות ההיסטוריות על כריסטינה כוללות התייחסות למראה גופה, להתנהגותה ולסגנון לבושה. כריסטינה הייתה ידועה בשל העקשת שהיא סבלה ממנה והחזה והכתפיים המעוותים שלה. חלק מההיסטוריונים העלו השערה שמאפיינים אלה תוארו בהגזמה ובכך ניתנה התחושה שהם עניינו את בני זמנה של כריסטינה בצורה בולטת יותר בהשוואה למציאות. בכל אופן, בהתייחס להשפעה המרובה של כריסטינה על תקופתה (בעיקר ברומא), נראה היה שסגנונה והליכותיה היו מקור להתעניינות של הסובבים אותה והדבר משתקף בעדויותיהם. כתוצאה מקיומם של עדויות סותרות ובלתי אמינות (חלקן על גבול הרכילות), הדרך בה כריסטינה מתוארת, גם כיום, הוא נושא שנוי במחלוקת.
על פי האוטוביוגרפיה של כריסטינה, האמינו המיילדות בעת לידתה שהיא בן, בשל העובדה שהיא הייתה "שעירה לחלוטין ובעלת קול חזק וצרוד". עמימות זו לא הסתיימה לאחר הלידה. כריסטינה נתנה רמזים סמויים על מצב בריאותה ועל גופה לכל אורך חייה. היא גם האמינה שמינקת הפילה אותה לרצפה כאשר היא הייתה תינוקת וכתוצאה מכך נשברה אחת מעצמות השכם שלה וכתפיה נותרו מעוותות, עיוות שזכה להתייחסות של בני זמנה.
כילדה, התנהגותה של כריסטינה הייתה יכולה להיות מתוארת בצורה הטובה ביותר כ"טומבוי". אביה עמד על כך שהיא תקבל "חינוך של נסיך" והיו שפרשו זאת כקבלה מצדו של המלך, שהיו לה מאפיינים זכריים, או שהייתה צורה כל שהיא של עמימות מגדרית בגידולה. במציאות, הוענק לכריסטינה אותו חינוך (על ידי דודתה) שהוענק לבני דודה, למרות שהדיווחים מציינים שהיא הייתה פעילה יותר פיזית ושובבה. עם זאת, היא אכן גילתה עניין רב במשחקי הבנים. היא קיבלה הכשרה בסיף ברכיבה ובציד ונהנתה מכך.
כבוגרת, נאמר שכריסטינה "הלכה כמו גבר, ישבה ורכבה כמו גבר והייתה מסוגלת לאכול ולנבל את הפה כמו החיילים גסי הרוח". הסופר האנגלי בן זמנה, ג'ון ברגרייב תיאר את התנהגותה באופן דומה אך יותר כילדותיות או כשיגעון יותר מאשר כגבריות. כאשר היא הגיעה לרומא ב-1655, היא גילחה את שיער ראשה וחבשה פאה נוכרית כהה וגדולה. ב-1665, על פי אדוארד בראון, היא לבשה מעיל גברי, עניבה ופיאה גברית.
בעוד שכריסטינה לא הייתה האישה היחידה בת זמנה שבחרה ללבוש בגדים גבריים (לאונורה כריסטינה, בתו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, הייתה לבושה באופן דומה), היו לה מאפיינים גופניים שהיו כאלה שתיארו אותם כגבריים. על פי דבריו של אנרי השני, דוכס גיז, "היא נועלת נעלי גברים וקולה וכמעט כל מעשיה הם גבריים". כאשר היא הגיעה לליון, היא הייתה לבושה לבוש גברי. צוין גם שהיא נהגה להתאפר בכבדות. על פי אחד הדיווחים "פניה היו שזופים והיא נראתה כמו נערת רחוב מצרית נמוכת קומה, מוזרה ביותר ויותר מבהילה מאשר מושכת".
בתקופת חייה ברומא, היא יצרה מערכת יחסים קרובה עם הקרדינל אצולינו, שהייתה שנויה במחלוקת אך אפיינה את משיכתה למערכת היחסים שלא הייתה אופיינית לנשים בנות זמנה וממעמדה. היא חדלה ללבוש בגדים גבריים ועברה ללבוש שמלות עם מחשופים נועזים עד שהאפיפיור נזף בה.
כאישה בגיל מבוגר, השתנה במעט סגנונה של כריסטינה. הסופר פרנסואה מקסימיליאן מיסון, שביקר ברומא באפריל 1688, כתב:
עמימות מגדרית.
העמימות המגדרית של כריסטינה לא הסתכמה רק בסגנון לבושה. שאלת המיניות שלה הייתה שנויה במחלוקת, אך ביוגרפים מודרניים מתייחסים אליה בדרך כלל כאל לסבית ומערכות היחסים שלה עם נשים זכו לתשומת לב עוד בימי חייה. ניתן להבחין שהיא כתבה מכתבים מלאי תשוקה לאבה שפאר והועלתה השערה שהיו מערכות יחסים בינה לבין גבריאל דה רוֹשֶשְאוּאָ דה מורטמר, רחל, אחייניתו של דייגו טיישרה והזמרת אנג'לינה ג'יורג'ינו. כמה מההיסטוריונים טוענים שהיא קיימה מערכות יחסים הטרוסקסואליים, א-מיניים, הומוסקסואליים, או ביסקסואליים במהלך חייה, בתלות במקור המידע שהם הסתמכו עליו. על פי הסופרת ורוניקה בקלי, כריסטינה הייתה "חובבנית" שתוארה על ידי בני זמנה "כלסבית, כזונה, כהרמאפרודיטית וכאתאיסטית", למרות "שבתקופה סוערת זו, קשה להגדיר מה מכל אלה הייתה התווית המרשיעה ביותר". כריסטינה הכריזה בערוב ימיה שהיא לא הייתה "גבר ולא הרמאפרודיטית, כפי שאנשים מסוימים בעולם תיארו אותי".
ברגרייב סיפר שמערכת היחסים של כריסטינה עם אצולינו הייתה הן "משפחתית" והן "מלאת אהבה" ושאצולינו נשלח לרומניה (על ידי האפיפיור) כעונש על קיומה. מצד שני, בקלי האמינה שלכריסטינה הייתה רגישות מינית ולא נראה שהתקיימה מערכת יחסים מינית בינה לבין אצולינו או בין כל גבר אחר. לא ידוע אם היא נולדה עם הפרעה בהתפתחות המינית (עם מאפיינים של אינטרסקס או איברי מין זכריים מפותחים למחצה), אך זה יכול להסביר את אי הבהירות בנוגע למגדר של כריסטינה בשנות חייה הראשונות. בהתבסס על דיווחים היסטוריים על המראה הפיזי של כריסטינה, חלק מהחוקרים מאמינים שהיא לא הייתה אינטרסקס.
ב-1965, הובילו דיווחים סותרים אלו לחקירה של שרידי גופתה של כריסטינה. האנתרופולוג הפיזי, קרל הרמן יודסו (Hjortsjö), שביצע את החקירה, הסביר: "הידע החלקי שלנו בנוגע להשפעת תופעת האינטרסקס על מבנה השלד... לא מאפשר לקבל החלטה על ממצאים חיובים שיכולים לבסס אבחנה" על מצב של אינטרסקס. עם זאת, יודסו משער שלכריסטינה היו אברי מין נקביים על פי התיעוד של רופאיה, בורדלו ומקיאטי, שהיה לה מחזור חודשי. ניתוח השלד של כריסטינה, שבוצע על ידי יודסו, הובילו אותו להצהיר שהוא בעל מאפיינים נשיים טיפוסיים.
חוקרי רפואה מסוימים מתייחסים לתסמינים של כריסטינה כתסמונת השחלות הפוליציסטיות, הפרעה אנדוקרינית שכתוצאה ממנה מתקיימים תסמינים רבים, כולל הירסוטיזם. אחרים מתייחסים לדיווחים על התנהגותה כאל עדות להפרעה התפתחותית נרחבת, כלומר, תסמונת אספרגר.
בתרבות הפופולרית.
דמותה המורכבת של כריסטינה היוותה השראה למספר רב של מחזות, ספרים אופרות וסרטי קולנוע:
אבלאית
האֶבְּלָאִית היא שפה שמית עתיקה מהאלף ה-3 לפנה"ס, שעדויות לקיומה נמצאו בעיר אבלה שבצפון סוריה.
מידע על שפה זו שאוב מקרב כ-20,000 טבלות שנמצאו בגנזכי ארמונות אבלה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנות ה-70 של המאה ה-20. ממה שהצליחו החוקרים לגלות שפה זו נכתבת בכתב יתדות ומאופיינת במילים בעלות צורה שמית צפון-מערבית. ההנחה הייתה שאבלאית הייתה שפה שמית צפון-מערבית או שפה העומדת בין האכדית ללשונות השמיות-מערביות. כיום מקובל יותר לראות אותה כשפה שמית מזרחית הקרובה לאכדית העתיקה.
ככל הנראה, סופרי אבלה התאימו את שיטת כתב היתדות, שנועדה במקור לביטוי שפה שומרית, כדי לבטא באמצעותה שפה בעלת מבנה שמי. דבר זה בוצע על ידי סופרי אבלה עשרות שנים לפני סופרי אכד.
חקר האבלאית נמצא עדיין בחיתוליו.
כינויה של השפה.
החוקר ג. פטינאטו (G. Pettinato) היה הראשון שהכריז בשנת 1975 על גילוי שפה שמית חדשה, והוא העניק לה את השם "פלאו-כנענית". אולם, השם שהציע פטינאטו לא התקבל בקהילה המדעית, משום שבעוד שבשפה זו ניכרות השפעות מן השפות: עברית, אוגריתית ופיניקית, השם אותו הציע פטינאטו אינו מסוגל להצביע על שורשיה המורפולוגיים בשפות השמיות המזרחיות. ג. גארביני (G. Garbini) הציע אז את המונח "פלאו-סורי", אך גם שם זה נדחה משום שלא שיקף את המורשת המסופוטמית המגולמת (לדעת הקהילה המדעית) בשפה זו. לכן, ללא שם שיתאים למאפיינים הלשוניים השונים של השפה החדשה הזו, נבחרה לבסוף "אבלאית" כשמה של השפה.
בנייה ורנקולרית
בנייה ורנקולרית (Vernacular) היא בנייה עממית, ללא אדריכלים, המשתמשת בחומרים מקומיים ובטכנולוגיות מסורתיות.
היסטוריה.
המושג "ארכיטקטורה ללא ארכיטקטים" - הבא לתאר את הבנייה הוורנקולרית - נטבע לראשונה על ידי ברנרד רודופסקי בספרו בשם זה בשנת 1964.