חוק איסור אלימות בספורט, התשס"ח-2008, התקבל בכנסת ביום כ"ז בתמוז ה'תשס"ח (30 ביולי 2008), ותוקן ביום 17 בדצמבר 2014. החוק נחקק במטרה להתמודד עם תופעת האלימות בספורט, זאת לאור מקרים חוזרים ונשנים של ביטויי אלימות וגזענות במגרשי הספורט ובהקשר של אירועי ספורט.
היסטוריית חקיקה.
בשנת התשס"ב ובשנת התשס"ה תוקן חוק הבטיחות במקומות ציבוריים, התשכ"ג- 1962, בהתבסס על המלצותיה של ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא האלימות בספורט והערות משרדי הממשלה הנוגעים בדבר. התיקונים שנעשו בחוק חלים על ענפי הכדורגל והכדורסל בלבד. לשם התמודדות עם תופעה קשה זו של אלימות וגזענות בספורט, הוצע החוק על מנת לקבוע בנפרד הוראות לטיפול באלימות בספורט, הלקוחות מחוק הבטיחות, בהרחבת תחולתן לכלל ענפי הספורט. עם זאת, הצעת החוק כללה הוראות נוספות שתכליתן הגברת האכיפה וסיוע במיגור התופעה האמורה.
בחודש יולי 2014 הוצעה הצעת לתיקון החוק, המציעה להחמיר את העונש לעובר עבירה בנסיבות מחמירות, אך הצעה זו טרם התקבלה. לאחר מכן, בחודש דצמבר 2014, הוצע והתקבל תיקון לחוק הכולל סעיף המקנה סמכויות נוספות בהפרה חוזרת, וסעיף הקובע עונש לתוקף אדם באירוע ספורט. בנוסף, תוקן סעיף 17 לחוק. תיקון זה הוצע בעקבות משחק הדרבי בין הפועל תל אביב למכבי תל אביב, בו פרץ אוהד הפועל תל אביב למגרש והכה את שחקנה של מכבי תל אביב, דבר שהוביל לכניסת אוהדיה של מכבי תל אביב לכר הדשא וסיומו של המשחק בשלבו המוקדם.
בחודש יוני 2022, בשלהי כהונת הכנסת העשרים וארבע, תוקן החוק בפעם השלישית. התיקון לחוק האריך את התקופה המקסימלית בה שוטר יכול להרחיק אוהד מהמגרשים מ-30 ל-60 יום, עד למתן צו הרחקה או הגבלה על ידי ביהמ"ש. בנוסף, שוטר יכול להחליט שבמניין הימים האלה לא ייחשבו ימי פגרה. כמו כן, נוספה אפשרות של הטלת קנסות מנהליים על אוהד שהתפרע.
עיקרי החוק.
ניתן לחלק את החוק לארבעה חלקים:
א. התנאים לקיום אירוע ספורט – מציב תנאי סף לקיום האירוע,
ב. בעלי תפקידים נדרשים באירוע ספורט – בלעדיהם לא ניתן לקיים אירוע ספורט,
ג. אכיפה ועונשין – הרחבת סמכויות האכיפה של השוטרים (ס' 12), קביעת סנקציה פלילית בגין הכנסת חומרים אסורים למגרש (ס' 14), איסור התבטאות גזענית (ס' 15), איסור כניסה לשדה המשחק (ס' 16), צווי הרחקה/הגבלה (ס' 17),
ד. כינון המועצה למניעת אלימות בספורט.
פסיקה.
עד היום, החוק אוזכר בכ-55 הליכים בבתי המשפט, בין היתר בעמ"ת 1980-03-12 בנישו נגד מדינת ישראל קבעה השופטת בן אור כי גם התבטאויות גזעניות המושמעות מחוץ לאצטדיון כלולות בתחומי האיסור הפלילי הקבוע בסעיף 15 לחוק. השופט רומנוב בעמ"י (י-ם) 18288-05-13 מדינת ישראל נגד אלפסי, קבע כי התבטאויות גזעניות המושמעות מחוץ לאצטדיון לא כהתבטאויות גזעניות המושמעות בתוך אוטובוס הנוסע אל עבר אירוע ספורט. בתפ (י-ם) 3162/07 מדינת ישראל נגד מלאך, השתמשה השופטת בן אור בסמכותה מכוח סעיף 19 לחוק, והרחיקה את הנאשם לתקופה של חמש שנים מאירועי ספורט של כדורגל וכדורסל. בתפ (ת"א) 31887-04-12 מדינת ישראל נגד ינוס, הביע השופט בקר סלידה מתופעת האלימות במגרשים וכתב כי "מונף בזאת "כרטיס צהוב" לכיוון יציעי ה"קופסה", ה"אורווה", ה"שכונה", "המושבה", בלומפילד, טדי, וגם וסרמיל, לאמור, ראו הוזהרתם: המדינה לא תסבול עוד השתוללות חסרת רסן במגרשי הכדורגל, וחוק איסור אלימות בספורט - כשמו כן הוא - ייושם, ככתבו וכלשונו, על הפן העונשי הקובע בו, לרבות מאסר בפועל".
קסנתיפה
קסנתיפֶּה (ביוונית: Ξανθίππη) הייתה אשת סוקרטס, ואם שלושת בניו: למפרוקלס, הקרוי על שם אביה, סופרוניסקוס, הקרוי על שם אביו של סוקרטס, ומנקסינוס.
שמה של קסנתיפה, שידועים עליה יותר סיפורים מעובדות, לקוח מן המילים ξανθός "קסאנתוס" (בהיר שיער/בלונד) ו‘ιππος "היפוס" (סוס). "היפוס" הוא שם יווני עתיק המאפיין מורשת אצילית. ישנה סיבה נוספת לחשוב שמשפחתה של קסנתיפה הייתה מכובדת: בכורה נקרא על שם אביה, ולא על שם אבי סוקרטס, וזאת כי היה זה מנהג יווני עתיק לקרוא לבכור הבנים על שם הסבא המהולל מבין השניים. ישנה סיבה לחשוב כי אביה של קסנתיפה נקרא למפרוקלס, וכי היה מוערך יותר באצולה האתונאית.
קסנתיפה הייתה ככל הנראה צעירה ממנו בהרבה, ייתכן שבארבעים שנה, ותוארה על ידי אפלטון (בחיבורו "פיידון") כלא פחות מאם ואישה מסורה. קסנופון (בחיבורו "ממורביליה"), מתארה באור דומה, אם כי הוא מתאר תלונות של למפרוקלס על קשיחותה. ניתן לטעון כי זהו דפוס השקפות טיפוסי של נער מתבגר על הורה קפדן. רק ב"סימפוסיום" לקסנופון נראה כי סוקרטס מסכים שהיא (במילותיו של אנטיסתנס) "הקשה ביותר להתמודד עמה מכל הנשים הקיימות" ואף על פי כן סוקרטס מוסיף כי בחר בה בדיוק בשל רוחה הווכחנית:
ייתכן שתמונה זו של קסנתיפה צמחה מאנטיסתנס ההיסטורי, מתלמידיו של סוקרטס, כיוון שבתחילה מכניס קסנופון השקפה זו לפיו, אך קסנתיפה מתוארת כאישה מרשעת גם על ידי דיוגנס לארטיוס, אף על פי שאין אנו יודעים את מקורותיו. נראה שתיאורה על ידי קסנופון היה המשפיע ביותר (נראה שדיוגנס לארטיוס, למשל, מצטט מהסימפוסיום, למרות שאין הוא מציין את קסנופון בשמו).
כיום שמה נרדף לאדם מעצבן ונזעף, בייחוד נשים מרשעות.
סופרים מאוחרים, כדוגמת דיוגנס לארטיוס, טוענים כי קסנתיפה הייתה אשתו השנייה של סוקרטס, וכי הראשונה נקראה מירטו. דיוגנס לא מצטט את מקורו. פלוטרכוס מתאר תיאור דומה, מציין כי הסיפור נלקח מעבודה בשם "לידה טובה", אשר נכתבה, או לאו, על ידי אריסטו. למרות זאת, בגרסתו של פלוטרכוס, סוקרטס, אשר היה כבר נשוי, דאג לחששותיה הכספיות של מירטו כאשר זו נהפכה לאלמנה. הדבר לא הוביל לחתונה. ייתכן שמקורו של דיוגנס היה דומה, או לא עדיף. כיום אין הוכחה מוצקה בנושא זה.
האסטרואיד נקרא על שמה.
אולם המטווח של בייג'ינג
אולם המטווח של בייג'ינג הוא מטווח המצוי ברובע שה-ג'ינגשאן שבבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין. המבנה נבנה עבור תחרויות הקליעה למרחק 10, 25 ו-50 מטרים במסגרת המשחקים האולימפיים בשנת 2008.
עבודות הבנייה החלו ב-13 ביולי 2004 והסתיימו ב-28 ביולי 2007. באפריל 2008 נעשה שימוש לראשונה במבנה במסגרת גביע ISSF.
שטחו של המבנה 45,645 מ"ר, ובו אולמות לתחרויות מוקדמות ואולם לתחרויות גמר, וכן מתקני אחסנה לכלי הנשק.
במבנה מקומות ישיבה ל-8,600 צופים, מהם 2,170 מקומות קבועים ו-6,430 מקומות ישיבה ניתנים לפירוק. באולמות התחרויות מקומות ישיבה ל-6,100 צופים, ובאולם תחרות הגמר מקומות ישיבה ל-2,500 צופים.
המבנה בנוי בצורת קשת המסמלת את מקורן של תחרויות הקליעה.
קסנטיפה
כסנתיפה
כסנטיפה
איתן אבניאון
איתן אַבנֵיאוֹן (נולד ב-6 בספטמבר 1930) הוא מילונאי ומו"ל. כיהן כמנהל ישראלי בתחומי הכספים והביטוח במשרד האוצר ובחברות במגזר ההסתדרותי.
חייו ופועלו.
אבניאון (ברגשטיין במקור) נולד בשדליץ שבפולין, בנם של ברכה לבית הלפרין ושאול זאב ברגשטיין, שכיהן כרב העיר. בשנת 1932 עלתה המשפחה לירושלים, ובה עברו עליו ילדותו ונעוריו. ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, התגייס ל"הגנה" בעירו ושירת בפלוגת יהונתן וגדוד מוריה של חטיבה 6. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בתואר בוגר בכלכלה וסוציולוגיה (1951–1953) ותואר מוסמך במנהל עסקים (1960–1961).
אבניאון עבד במשרד האוצר בשנים 1951–1967. תחילה כיהן כמפקח בפשמ"ג ירושלים וכעוזר ראשי לניכויים בנציבות מס הכנסה, ומשנת 1959 כיהן כסגן הממונה על החיסכון ומזכיר המועצה לחיסכון. מאמצע שנות ה-60 היה במקביל גם סגנו של הממונה על הביטוח, תפקיד בו תמך בהידוק הפיקוח על חברות הביטוח, דבר שהביא לעימות עימן.
באוגוסט 1967 נתמנה למנכ"ל "גמול" (החברה להשקעות של קרנות הפנסיה וקופות הגמל), תפקיד בו החזיק עד 1973. בשנת 1970 מונה במקביל למנכ"ל משותף של בנק הפועלים, ובמסגרת תפקידו היה חבר במועצות מנהלים רבות, בהן בבורסה לניירות ערך, החברה לישראל, חברת דלק וועדת ההשקעות של חברת העובדים". כמו כן כיהן כיו"ר "הלוואה וחיסכון" יפו–תל אביב. בתפקידו זה פעל למיזוג האגודה עם בנק הפועלים ולהעברת 6 סניפים של אגודת הלוואה וחיסכון חיפה לבנק. פעולות אלה שינו את מערך הסניפים של בנק הפועלים והביאו, בין השאר, את בנק הפועלים מהמקום השלישי במערכת הבנקאות למקום השני, ולאחר מכן אף למקום הראשון.
בשנת 1973 מונה למנכ"ל חברת הביטוח הסנה". תחת ניהולו הונפקה החברה בבורסה ובכספים שהושגו היא הקימה ורכשה חברות בנות בישראל ומחוצה לה שהתמחו בענפי ביטוח שונים. קבוצת הסנה הפכה לקבוצת הביטוח הגדולה בישראל (עם נתח שוק של למעלה מ-30%). ההתרחבות הביאה לצורך בהתחדשות ובארגון מחדש של הקבוצה אך תוכנית העבודה הביאה להתנגשות עם ועד העובדים וחלק מהעובדים הבכירים. אלה, בתמיכת מזכיר ההסתדרות ירוחם משל, מנעו את ביצוע התוכנית, דבר שהביא, בסופו של דבר, לפרישתו מהחברה. 10 שנים לאחר פרישתו קרסה הסנה. על פי הערכות, הקריסה נבעה, בין היתר, מהתרחבות בעסקות ביטוח משנה בחו"ל בתקופתו של אבניאון.
בהמשך מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת הביטוח ירדניה, וכיהן בתפקיד עד להתמוטטות החברה.
בשנים 1978–1982 כיהן כיו"ר איגוד חברות הביטוח. בתפקידו זה דרש ממשרד האוצר למנוע מישראלים לפעול בחברות ביטוח זרות.