השליחים הכשירו את השטח גם באלג'יר ובמרוקו. הם הפיצו את הבשורה בין השאר בבתי כנסת בשבתות. הציבור נענה להם. וכך נכתב בדו"ח של השליח רפאל חמל 8.6.1947 "הלהט והרצון לעלייה גדול מאוד...עיירות שלימות ממש של 3000 ו-5000 נפשות המוכנים למכור הכל מייד, בתים, עסקים וכו', לקחת מקל ביד ושק על שכם ולעלות ארצה. נחרדנו ממש... שלא ימכרו ולא יעזבו כי אין מקום לכולם יחד..."
השליחים, בדגש על אפרים בן חיים (פרידמן), המשיכו לפעול לסירוגין. הם חזרו לארץ ושוב לצפון אפריקה. לאפרים היו קשרים עם הממונה על העלייה הבלתי לגלית (עלייה ב'), והוא שכנע אותו לאפשר העפלה מחופי צפון אפריקה. הוא התעקש שלא לקחת את המעפילים לצרפת. לדעתו הפלגה מחופי אפריקה לארץ תעלה את המודעות של היהודים ותעורר אותם לעלייה.
אניות המעפילים הראשונות
ב 11.1946 חזר שליח ההגנה אפרים לאלג'יר. בתקופה זו התנועה הרוויזיוניסטית או 'ביתר' שלחה מעפילים מצפון אפריקה לצרפת. אניית המעפילים בן הכט הפליגה מצרפת, וכ-70 יהודים הפליגו מתוניס לצרפת והצטרפו אליה, האנייה נלכדה על ידי הבריטים ונוסעיה נלקחו למעצר בקפריסין.
ב 3.1947 הוקם מחנה ההעפלה הראשון בקרבת הים. המחנה נפתח מיד אחרי חג הפסח והכוונה הייתה לפעול בתנאי מזג אוויר נוחים בהם ניתן לשהות בשדה. (בפועל תפקדו מחנות אלו כתשעה חודשים!! עד תחילת החורף) מארגני המחנה התכוונו להחזיק בו את היהודים רק שבוע – שבועיים עד בא האנייה, אך למעשה האנייה הראשונה הגיעה רק לאחר כחודשיים. בזמן שחיכו לאנייה נאלצו היהודים למכור את מעיליהם כדי להשיג אוכל.. הם עזבו את בתיהם שלא על מנת לחזור וקיוו להגיע מהר לארץ ישראל. בתאריך 11.5.1947 יצאה האנייה הראשונה שנקראה "יהודה הלוי" לארץ. גם היא התגלתה בעוד מועד ומאות הנוסעים שעל סיפונה נלקחו לקפריסין.
המשטרה הקולוניאלית הצרפתית פיזרה את מחנה העלייה והוא הועבר למקום חלופי באלג'יר- 'בארקי' אליו המשיכו יהודים לזרום-כאשר מאות רבות ממתינים. בשלב זה סבלו המעפילים ממחסור חמור במזון וביגוד. הכסף שהביאו איתם נגמר, והם מכרו את בגדיהם לערבים המקומיים. הג'וינט- ארגון הסיוע היהודי שמאוד עזר באירופה לניצולי השואה, לא עזר בצפון אפריקה מפני שלהגדרתו היהודים שם לא נחשבו פליטים. למעשה היו יהודים אלו חסרי כל, ואחרי שעזבו את ביתם הוא נתפס על ידי ערבים- והם לא יכלו לחזור אליו. השליחים באלג'יר התלוננו גם על היחס של המוסד לעלייה ב' עצמו, מחסור באמצעים ובאניות. ('גם בתוך המוסד לעלייה ב' אנחנו בלתי לגליים').
אניית המעפילים "שיבת ציון" יצאה מאלג'יר ב-16.7.1947 היא נשאה כארבע מאות מעפילים. גם היא נלכדה ונוסעיה הועברו לקפריסין. התנגדותם של המעפילים בנמל חיפה הייתה משמעותית וזכתה לסיקור עיתונאי נרחב.
ההמתנה הקשה והאנייה האחרונה
בינתיים מצב היהודים הממתינים לעלייה הידרדר מאוד, בשל החורף שהקדים. את הנשים והילדים העבירו לעיר, והגברים נותרו במחנה. בניין הקהילה התמלא בפליטים וכן כל מקום אחר עד שבאו מים עד נפש. שליחי העלייה לא יכלו להוריד 'מן' מן השמיים, והמעפילים סבלו רעב ומחלות. תינוק אחד מת מרעב והזנחה. למעלה מארבעה חודשים המתינו המעפילים לאנייה בתנאים לא אנושיים של קור גשם ותקווה שהנה תבוא האנייה. בתקופה זו נוצרו חיכוכים עם היהודים המקומיים שנשאו בעול הפליטים הרבים, ולא פעם השתמשו שליחי העלייה בעל כרחם באיומים על מנת שלא יפנו למשטרה נגד המעפילים.
אניית החלוץ הגיעה ב 4.12.1947 אך נחשפה על ידי המשטרה הצרפתית. רק 44 מעפילים הספיקה להעלות ונאלצה לצאת לים. כארבע מאות מעפילים נותרו על החוף במפח נפש נורא. היא התקלקלה בדרך ונוסעיה עברו לאניית הפורצים מול מפרץ דה פורטו – צרפת. ספינה זו הצליחה להגיע ארצה בשלום!
שאר המעפילים הועברו לצרפת כדי להמשיך ולנסות להפליג משם ארצה. כתשעה חודשים של ניסיונות העפלה ימית עברו על יהודי צפון אפריקה. אנשי המקום נתנו לאנשי המוסד הלוואות ענק, ללא ריבית, וללא מועד קבוע לפירעון, ולרוב גם ללא חתימה. (בראשם של נדיבים אלו עמדו משפחות שרקי, יהונתן, סבאון וזאגה.) המחנות סבלו מחוסר תקציב והכלכלה בהם אפשרה קיום רק בקושי. החיים במחנות צפו"א היו קשים וגרועים בהרבה ממחנות אירופה. בסופו של דבר שלוש אניות מעפילים יצאו מחופי צפון אפריקה, והן נשאו כ-800 מעפילים. מעפילים נוספים נסעו לצרפת והעפילו משם לארץ (לדוג' בבן – הכט). ההעפלה: ההירתמות, המסירות והשהיה הקשה במחנות, הביאו לידי ביטוי את האהבה העזה שחשו יהודי צפון אפריקה לארץ ישראל.
חוץ מאניות אלו אנו יודעים על ניסיונות נוספים של יהודים להעפיל ארצה. אחד מהם היה להסתנן לספינת שמפוליון הלגאלית. היא עגנה בחופי תוניס בדרכה לחיפה, וכחמש עשרה יהודים שבאו לתת לעולים פירות וצידה לדרך, החליטו באופן ספונטני מבלי שהביאו כסף או בגדים להתחבא באנייה. אחד מהם הוא אהרון ויליאם מסיקה שהורד מין האונייה בחיפה. כך סיפר לי נכדו. וכן אניית אגוז שיצאה את חופי מרוקו בניגוד לפקודת השלטונות הערביים. וטבעה בראשית מסעה (זאת כבר אחרי קום המדינה 1961 )
מצרים.
בעקבות פוגרום שערכו לאומנים מצריים ב-2 בנובמבר 1945 במלאת 28 שנים להצהרת בלפור, במסגרתו שדדו חנויות של יהודים, הרסו בתי כנסת ושרפו ספרי תורה, החליטו רבים מהיהודים להימלט. הבריטים התירו למעוניינים ב"ביקור קצר" בארץ ישראל, להפקיד פיקדון של 60 לירות אנגליות (סכום עתק אז). רבים מיהודי מצרים העשירים ניצלו את ההזדמנות ונסעו ברכב לארץ, "עד יעבור זעם" או שלא על מנת לחזור. עד 1948 הגיעו כ-5,000 יהודים לארץ בדרך זו. הם אינם נספרים בדרך כלל בין עולי העלייה הבלתי לגאלית.
הערכת המפעל ורישומו.
מבצע העלייה הבלתי לגאלית מארצות המזרח עמד בצילה של ההעפלה בדרך הים. כמות העולים הייתה קטנה יותר והפעולות חשאיות יותר בעת התרחשותן. היישוב היה מודע להורדת מעפילים מאוניות בחופי הארץ, אך רק מעטים ידעו בזמן אמת על ההסתננויות דרך גבול הצפון.
מפקד הפלמ"ח יגאל אלון העיד על מבצע ההעפלה מהמזרח את הדברים הבאים:
העלייה היבשתית הונצחה במספר ספרים ומאמרים וכן באחד משירי ההעפלה המפורסמים. בין חברי "החוליה" של הפלמ"ח באצבע הגליל היה גם חיים חפר, שהשתתף בהברחתם ארצה של מעפילים מארצות המזרח דרך גבול הצפון. הוא כתב על פעולות אלה את השיר "בין גבולות" מנקודת המבט של חבריו לחוליית הפלמ"ח: "בין גבולות, בין הרים ללא דרך, בלילות חשוכי כוכבים / שיירות של אחים בלי הרף, למולדת אנו מלווים".
מכבי מוצרי-מני
מכבי מוצרי-מני (10 באפריל 1914 – 23 באפריל 1948) היה בכיר ב"הגנה" ובפלמ"ח, שליח ההגנה לאירופה וממעצבי תפיסת הביטחון בתקופת היישוב.
ראשית חייו.
מכבי מוצרי נולד בקהיר. הוא היה בנם הבכור של הרופא ד"ר אברהם (אלברט) מוצרי, מבעלי מלון המלך דוד בירושלים (ומלונות פאר בקהיר כגון סבוי, קונטיננטל ומינה האוס) ומזל (מתילדה) מני, עיתונאית ופעילה ציונית במצרים, בתו של השופט מלכיאל מני מחברון. בני המשפחה אייתו את השם מני כראשי תיבות: מנצר ישי, לאמור נצר מבית דוד, מזרע מלוכה. גם השם שנתנו לבנם, מכבי, מרמז על משפחה בעלת אידאולוגיה לאומית מפותחת.
המשפחה העשירה חילקה את זמנה בין בתיה בקהיר, אלכסנדריה וירושלים כך שכבר מגיל צעיר שלט בשפות ערבית, עברית, צרפתית ואנגלית על בוריין. המשפחה ניהלה חיי מותרות וגינוני אצילים, אך בד בבד חונכו הילדים ברוח מחמירה ולא מפנקת. מכבי קיבל חינוך ציוני, הוא למד בבית הספר האנגלי בקהיר ולאחר מכן נשלח ללמוד בבית הספר הריאלי בחיפה. בגיל 15 עבר ללמוד בפנימייה החקלאית מקוה ישראל שם הצטרף, בשנת 1929, ל"הגנה". בגיל 18 היה מבין מייסדי מושב תל צור, אשר במאה ה-21 מהווה שכונה ביישוב אבן יהודה. בתל צור היה מבין ראשוני מגדלי הוורדים בארץ.
בהיותו בן 19 הכיר בתל אביב את רחל (מרי לואיז) גרין, גם היא נצר למשפחת אצולה ממצרים (סבה היה הברון פליקס דה מנשה, שותפה לעסקים של משפחת מוצרי). השניים נישאו בתל צור וניהלו יחדיו את משק הוורדים. נולדו להם בן, עודד (שנפטר מסרטן בהיותו בן 26), ובת, אלונה קרן-מכבי.
פעילות ביטחונית.
מכבי החל בפעילות שמירה וביטחון שוטפת באזור עמק חפר, במסגרת ה"הגנה", עוד בשנת 1932 ומונה למפקד האזור. בעקבות המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הבין שעל היישוב לעבור לפעילות צבאית מאורגנת ומקצועית יותר והיה מבין ראשוני המתגייסים לפו"ש. במסגרת זו הוביל את ראשוני המבצעים "מחוץ לגדר", כדי לקדם את פני התוקפים וכן הוביל סיורים בשטחי הכפרים הערביים על מנת לאתר את בסיסי הכנופיות ולפגוע בהן. בפו"ש הכיר את יצחק שדה והפך לבן טיפוחיו.
בשנת 1938 עבר קורס מ"מים של החי"ש ובשנת 1941 היה מפקד החי"ש בעמק חפר. באותה שנה עבר לפלמ"ח במסגרתו היה מבין ראשוני החבלנים. עוד לפני הקמת המחלקה הערבית פעל בתחפושת של ערבי, מעבר לקוי האויב, בסוריה. בתקופה זו עבר ניהול המשק הפרטי בתל צור לידיה של רחל.