בשנת 1959 גילה שוצר בביתם של חבריו ומרטין רודבל (מי שנודע לימים כמגלה חלבון G וזכה בפרס נובל) במדינת מרילנד בארצות הברית תצלום של אנה פרנק שצולם באמסטרדם בשנת 1937 בידי אמה של ברברה. בתמונה זו נראית אנה פרנק עם חמש מחברותיה, ובכללן ברברה ואחותה סאנה לדרמן שנספתה בשואה. שוצר איתר את שלוש הבנות האחרות אשר שרדו והקימו משפחות, אחת מהן בארצות הברית ושתיים בישראל, ותיעד את חייהן בסדרת תמונות. חלקן התפרסמו ב"לייף" בשנת 1959, ותמונות נוספות התפרסמו לראשונה באתר "טיים" בשנת 2014. שוצר תיעד במשך כשנה את המירוץ לנשיאות של ג'ון קנדי בשנת 1960 לקראת הבחירות בחודש נובמבר, והוסיף לתעד את כהונתו לאחר היבחרותו.
באביב 1960 שהה שוצר בישראל וצילם תמונות של יהודים בסגנונות שונים, ובכלל זה את החגיגות בהר מירון בל"ג בעומר וסדרת צילומים בכפר חב"ד. בגיליון "לייף" מה-13 בינואר 1961 מובא סיפורם של כתב המגזין נורמן ריטר ושל שוצר, אשר נסעו לקובה לתעד את משטרו של פידל קסטרו ונעצרו שם לתקופה קצרה. שוצר תיעד את מאבקו של מרטין לותר קינג החל משנת 1957, והצטרף ב-4 במאי 1961 לאוטובוס הראשון שיצא מבירת ארצות הברית של "נסיעות החופש", שכללו קבוצות מעורבות של לבנים ושחורים שנסעו למדינות הדרום בהן הייתה קיימת הפרדה בין שחורים ללבנים. שוצר תיעד את בניית חומת ברלין שהחלה באוגוסט 1961, ואת השפעתה על תושבי העיר המחולקת לאחר הקמתה.
בספטמבר 1962 נסע לאיראן כדי לסקר את ההרס שזרעה רעידת האדמה שפקדה את המקום ושתבעה למעלה מ-12,000 קורבנות, ותצלומיו בצירוף פרשנותו התפרסמו בגיליון "לייף" ב-21 בספטמבר של אותה שנה.
בשנת 1963 נסע במשך שלושה חודשים ברחבי מזרח אירופה: בפולין, בהונגריה, בצ'כוסלובקיה, בבולגריה וברומניה, וביקר בין היתר בביאליסטוק, ביאשי, אזור שממנו באו סבו וסבתו, וכן באושוויץ שם לא היה מסוגל לצלם. שוצר כיסה את ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל בינואר 1964. בגיליון "לייף" מחודש דצמבר 1964 התפרסמו צילומים מרהיבים שצילם ברחבי ישראל, מרביתם צילומי טבע, שאליהם מתלווים נוסחיהם של מזמורי תהילים.
במרץ 1965 הגיעו הנחתים האמריקניים הראשונים לווייטנאם. כתב "לייף" מייקל מוק ופול שוצר נשלחו בהמשך השנה לדה נאנג ושהו עם הנחתים במשך שישה שבועות. תחילה בדה נאנג ובצ'ו לאי שנכבשה על ידי המארינס בסוף אוגוסט במבצע סטרלייט . בתחילת ספטמבר 1965 הם הצטרפו לכוח הנחיתה מהים על חצי האי בטאנגן במסגרת מבצע פיראנה ותיארו את הנחיתה תוך שהם מסכנים את חייהם. מוק ושוצר הכינו כתבה רחבת היקף שהתפרסמה ב"לייף" לקראת סוף נובמבר אותה שנה, המדגישה את הצד האנושי של מלחמת וייטנאם. קודם הגעתו לישראל לפני מלחמת ששת הימים שהה שוצר בברזיל לצורך סיום פרויקט אשר סיקר את הרעב במדינה זו.
הערכה ופרסים.
פול שוצר זכה להוקרה רבה על עבודותיו ולפרסי הצטיינות שונים. בשנת 1958 זכה בפרס ג'ורג' פולק המוענק מטעם אוניברסיטת לונג איילנד, בקטגוריה של צילום חדשות. בשנת 1959 זכה בשבעה פרסים מרכזיים בתחום הצילום בארצות הברית, ובכלל זה בפרס הראשי בתחרות של צלמי הבית הלבן, ובפרס צלם השנה שהוענק מטעם אוניברסיטת מיזורי בארצות הברית ואנציקלופדיה בריטניקה. מוק ושוצר זכו בפרס קאפה לשנת 1965 על חלקם בכיסוי מלחמת וייטנאם.
מותו במלחמת ששת הימים.
שוצר הגיע לישראל בתקופת ההמתנה, כשבוע קודם לפרוץ מלחמת ששת הימים, יחד עם כתב "לייף" מייקל מוק. מיד לאחר הגעתו, פתח שוצר במאמצים להצטרפותם לכוח ישראלי התקפי, אולם גורמים אזרחיים וצבאיים הביעו חשש לשלומם במקרה של מלחמה. שוצר עמד על דעתו, פנה לשר הביטחון משה דיין, והם קיבלו רשות להצטרף לכוחות הלחימה הישראליים בכניסתם למבואות עזה. שוצר ומוק הצטרפו לגדוד מילואים 54 של חטיבה 11 שנועד להתקיף ולכבוש את מוצבי אל-קובה ועלי מונטר שבמבואות עזה.
קודם יציאתם לעזה פגש שוצר את הרב שלמה גורן, הרב הראשי בצה"ל במלחמת ששת הימים, שהזכיר את הפגישה עמו בעדות המפורטת שמסר לענף היסטוריה של צה"ל ב-16 באוקטובר 1968 בנוגע לאירועי המלחמה. הרב גורן סיפר שפגש לאחר השעה שתיים אחר הצהריים ביומה הראשון של המלחמה את צביקה לבנון, מפקד גדוד מילואים 54, בחורשה על הכביש לנחל עוז, שם חנה עם כל הגדוד. שוצר הצטרף לתפילת מנחה עם החיילים, כחמש מאות במספר, וצילם תמונות מהמעמד. דרכיהם נפרדו; הרב גורן נטל חלק בלחימת הגדוד בחלק הראשון של הקרב על אל-קובה עד שנסע בחצות הלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני לירושלים, ושוצר הצטרף לזחל"ם הפיקוד של רס"ן אריה מאיר.
בזחל"ם של רס"ן מאיר נסע גם קצין הליווי מטעם דובר צה"ל שהוצמד למוק ולשוצר, סגן דב פורת. שוצר הורה למוק לנסוע בזחל"ם שנסע אחריהם מסיבות מקצועיות טכניות. פלוגתו של רס"ן מאיר נחשבה לחזקה בפלוגות הגדוד, ונסיעתו של שוצר בזחל"ם זה נבעה מתוך ההנחה שממנו יוכל לראות ולצלם את המלחמה מבלי להיכנס למצב סכנה. על רקע הניסיון הקודם במבצע קדש, של התפוררות מהירה של ההתנגדות, סברו אנשי הפלוגה כי גם עתה לא תכבד עליהם המלאכה. אולם הדברים לא פעלו כמתוכנן. מתוך חשש לשדות מוקשים ברצועת עזה הורה המג"ד לרס"ן מאיר לנסוע לאורך גדר מחנה האו"ם, שפונה מחייליו הסקנדינביים כשבועיים קודם לכן. זאת מתוך הנחה שטרם עלה בידיהם של המצרים להניח מוקשים שם.
בשעה ארבע וחצי אחר הצהריים לערך, כשהטור נע מבסיסו בנחל עוז, ניתכה עליו אש קשה מתותחים וממרגמות. הזחל"ם המוביל נפגע פגיעה ישירה ויתר הכוח עקף אותו והגיע לגדר מחנה האו"ם, אולם זחל"ם אחד עלה על מוקש. בתגובה סטה הטור לשדה מעובד לצדו, התקדם כמאתיים מטרים, ושני זחל"מים נוספים עלו על מוקשים. הזחל"ם הראשון שעליו פיקד רס"ן מאיר נפגע מפגז והתלקח מייד. מרבית נוסעיו נהרגו ויתרתם נפצעו. שוצר עצמו ספג פגיעה ישירה בראשו בשעה שעמד וצילם, פגיעה שממנה נהרג, עוד לפני התלקחות הזחל"ם.
רס"ן מאיר קפץ מהזחל"ם אפוף הלהבות, קרע מעליו את בגדיו הבוערים והורה לאנשיו לנהוג כמוהו. חרף פציעתו הנהיג את שאר הפצועים, הובילם למקום מחסה, טיפל בהם ועודד אותם. הוא נאבק על חייו, ונפטר מפציעותיו כחלוף עשרה ימים. בשנת תשל"ג זכה בעיטור העוז. סגן דב פורת, שנפצע אף הוא בתקרית זו, נפטר מפצעיו ב-24 ביוני 1967. אדם נוסף בזחל"ם זה שנפצע, ד"ר אברהם שוארץ, נפטר מפצעיו ב-11 ביוני 1967.
גופתו של שוצר נמצאה על ידי כתב "לייף" מייקל מוק חמישה ימים לערך לאחר מותו. לצידה נמצאה מצלמתו, ובתוכה סליל עם עשרים ושלוש התמונות האחרונות שצילם. תמונות אלה התפרסמו בגיליון "לייף" ב-23 ביוני 1967, מיעוטן בלבד בהגדלה וחלקן המכריע בהקטנה. בשנת 2014 התפרסמו כלל התמונות בהגדלה באתר "טיים". שוצר נטמן בבית קברות בלונג איילנד, ניו יורק.
במלחמת ששת הימים נהרגו שני אנשי תקשורת נוספים. האחד הוא טד ייטס (Ted Yates) (נולד ב-1 באוקטובר 1930) מארצות ברית, שעמד בראש צוות של צלמים מטעם חברת אנ.בי.סי. (NBC) שסקר וצילם את המלחמה. הוא נפטר ב-5 ביוני בעקבות פצעי ירי שספג במהלך הקרבות בחלק הירדני של ירושלים. השני הוא בן עויזרמן, ישראלי יליד אנגליה, שיצא לעזה ככתב צבאי עבור ערוץ טלוויזיה קנדי (Canadian Broadcasting Corporation), ונהרג ב-6 ביוני במבואות עזה ממטען ממולכד.
משפחתו.
במותו הותיר שוצר אחריו את אשתו ברניס, ילדיהם דינה ודייוויד, הוריו, אחיו סטנלי ואחותו מרלין גולדסטיקר (Goldsticker). לאחר מות בעלה עבדה ברניס תקופה מסוימת כמזכירה במחלקת הצילומים של "לייף" בניו יורק. בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 נישאה ברניס בשנית לד"ר הרולד גלף (Galef), ממנו התאלמנה בשנת 2012. דינה שוצר גברינר (Gabriner) היא מורה לאמנות, ציירת ומאיירת.
זהות יהודית.
פול שוצר היה בעל תודעה יהודית וציונית עמוקה, והשתייך בצעירותו לתנועת נוער ציונית. אשתו ברניס סיפרה כי אלמלא קיבל את תפקידו בשנת 1956 כצלם "לייף" היה עולה לישראל. במכתב שכתב לבתו דינה, בו הזמין אותה לשהות בפסח בקיבוץ שבו עמד לשהות, ציין כי ישראל היא ביתו הרוחני. מגזין "לייף" התנגד לנסיעתו של שוצר לישראל באביב 1967, אולם הוא עמד על דעתו לעשות כן, ולא ניתן היה לעצור בעדו.
ג'ורג' הונט, עורכו בפועל של מגזין "לייף", מצטט במאמר המערכת שלו בנושא ביקורו של שוצר במזרח אירופה בשנת 1963, דברים שכתב לו שוצר ולפיהם היה כה נרגש בביקורו בצריפים ההרוסים של אושוויץ עד שלא היה מסוגל לצלם.
במאמר הוקרה לזכרו של שוצר לאחר מותו כתב הונט כי במהלך ביקורו במזרח אירופה ראה שוצר את אושוויץ והזדעזע; שוצר ביקר בישראל פעמים רבות, אולם אושוויץ חידד בקרבו את המשמעות העמוקה יותר של המדינה. הונט ביקר בישראל שלוש שנים קודם מלחמת ששת הימים, ושוצר שימש לו מדריך; הוא ציטט לו מקורות יהודיים והביאו ממקום למקום כשהוא שופע אהבה למדינה, על פרחיה, הריה, בנייניה – ועל מאבקה. הוא הוסיף שאפשר רק להתנחם בעובדה שהוא מת במקום שבו רצה למות.
כתב "לייף" מייקל מוק ציין במאמר הספדו על שוצר כי כששניהם הצטרפו לחיל הנחתים האמריקני בווייטנאם הוריד שוצר את קסדתו ממתכת וחבש במקומה כובע טמבל עם מגן דוד, בהסבירו כי אם ימות – היה רוצה שזה יהיה בצבעים שלו, והוסיף לומר "לחיים". וכן במלחמת ששת הימים בתחילת נסיעתו עם הכוחות הישראליים לעבר עזה צעק שוצר "לחיים".
זיכרון והנצחה.
מגזין "לייף" הקדיש לזכרו של שוצר את גיליונו הנושא את התאריך 16 ביוני 1967, שהתפרסם בפועל ביום שני ה-12 ביוני. מאמר המערכת הפותח שהוקדש לו פרי עטו של העורך בפועל ג'ורג' הונט הוא שיר הלל והוקרה למפעלו. בגיליון זה התפרסם גם מאמרו של עיתונאי "לייף" מייקל מוק על שוצר.