רבי אברהם אבא הורוויץ, בנו השלישי של רבי יעקב נולד באדר תקפ"ג. כיהן באדמו"רות שענדישוב כ-50 שנה. נפטר בל' בשבט תרס"ה והיה הנכד האחרון של רבי נפתלי צבי מרופשיץ. בנו השלישי רבי טוביה הורוויץ מילא את מקומו. בניו האחרים היו רבי אלטר זאב מסטריזוב והרב אשר ירוחם מפיאנטיקוב (-י"ד באדר תשט"ו) ולימים האדמו"ר משענדישוב - פיאנטיקוב בניו יורק. חתניו היו רבי שלמה יעקב אייכנשטיין מזידיטשוב, רבי שמואל ענגיל, רבי משה אליקים בריעה מדומברובה (נישא לרבקה ולאחר פטירתה לאחותה חיה, אלמנת רבי שלמה יעקב), רבי ישכר בעריש בן רבי שלמה יעקב מזידיטשוב ורבי שלום מקמינקא.
רבי טוביה נולד בשנת תרכ"ה. נישא לטשארנע בתו של הרב אשר משה לעמיל דים. מילא את מקום אביו. במלחמת העולם הראשונה עבר לקראקא. בשנת תרפ"ב היגר לארצות הברית למשך שנה, ואחר כך ביקר בניו יורק עוד שני פעמים תרפ"ה תרפ"ח שם הקים ארגון "עזרת אלמנות ויתומים". נרצח בי"ב בניסן תש"א באזור לובלין שם נקבר. חתניו היו הרב שלמה יעקב זיידא אייכינשטיין והרב אלימלך ריינמן. עוד שתי בנות נרצחו בשואה.
בניו היו:
רבי ישראל דוד היה חתנו של רבי מאיר משאץ. בשנת תרפ"ח היגר לארצות הברית ופתח בית מדרש בשם שאץ. אחרי השואה נשאר היחיד מצאצאי אביו, ומילא מקומו באדמורו"ת שנדישוב. היה מכניס אורחים גדול והיה פעיל בארגונים היהודיים בארצות הברית. בזיווג שני נישא לבתו של רבי איתמר מנדבורנה. בנו מאשתו הראשונה, רבי מאיר מילא את מקומו כאדמו"ר משאץ-שנדישוב. היה חתנו של הרב אשר יונה וינברגר. כיום מכהן בנו של רבי מאיר, רבי פנחס משנדישוב, חתנו של רבי דוד משה מקרעטשניף.
סטריזוב.
רבי אלתר זאב בנו הגדול של רבי אברהם אבא נולד בשנת תר"י. היה חתנו של הרב סנדר ראדומישלער ממעליץ. לאחר שרבי שלמה שפירא עזב את סטריז'וב כדי לכהן ברבנות מונקאץ' קראו בני העיר לרבי אלתר זאב לכהן ברבנות. לאחר זמן מינה רבי שלמה את בנו רבי משה לייב לכהן ברבנות סטריזוב ומחלוקת עזה פרצה בין הצדדים ופנו לדין תורה. הרב משה אפטער מטרנוב והרב דוד רפפורט מראווה פסקו לטובת רבי אלתר זאב והדיין מברגסז פסק לטובת רבי משה לייב. אחיינו של רבי משה לייב, רבי חיים אלעזר עבד לטובת דודו. נפטר בי"ד בניסן תר"צ. בנו הרב חיים יהודה (בערך תר"מ - תש"ג) לא רצה לנהוג ברבנות והיה עסקן גדול בריישא. בנו רבי קלונימוס (בערך תר"ס - תש"ג) מילא את מקום סבו ברבנות. היה חתנו של דודו רבי יוסף חיים פרנקל. היה מסור ליהודי עירו. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלט ללבוב ומשם לרוסיה שם נרצח.
חתניו של רבי אלתר היו:הרב יוסף חיים פרנקל רב ואדמו"ר בשנדישוב (גזע וויליפולי), הרב חיים יוסף אייכנשטיין מהוקליווא, רבי יהושע העשיל מחודורוב-שיקגו, (בזיווג ראשון-) רבי נפתלי אונגר מניימרקט ו (בזיווג שני-) רבי מאיר מקליבלנד, רבי נפתלי חיים בן רבי אלישע מגורליץ, רבי יעקב בן הרב יחיאל נתן מברדיוב, רבי חיים בן רבי מנשה מרוזבדוב-ריישא ורבי יחיאל אפשטיין נכד לאדמו"רי אוז'ורוב.
כיום מכהנים באדמו"רות סטריזוב, צאצאי רבי משה לייב שפירא דרך חתנו רבי אלתר זאב הורוביץ מבייטש.
המחאה ברוסיה (2011)
אולר רב תכליתי
נארתים
נארתים (בצ'רקסית :Нартхэ) היו 25 לוחמים מהמיתולוגיה הצ'רקסית אשר לפי המסורת הצ'רקסית חיו בצפון הרי הקווקז בין המאה ה-7 לפנה"ס למאה ה-14, נחשבו לבעלי כוחות על טבעיים ולוחמים אמיצים במיוחד.
מיהו הנארת.
נארת היה לוחם אשר כוחותיו המיוחדים אפשרו לו לבצע משימות מיוחדות אותן לוחמים רגילים לא היו מסוגלים לבצע. מיקומו של הנארת היה בין האלים לבין בני האנוש. המסורת הצ'רקסית זוקפת לזכותם של הנארתים אירועים היסטוריים רבים כגון ניצחונות בקרבות שהובילו לשמירה על גבולותיה של צ'רקסיה, מולדת העם הצ'רקסי. הנארתים מוזכרים בתרבות הצ'רקסית באמצעות סאגות, סיפורי עם וציורים עתיקים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בהרי הקווקז.
הנארתים בספרות.
ההיסטוריון, הבלשן, האתנוגרף והסופר הגרמני יוליוס היינריך קלפרות (1783-1835) אשר סייר בקווקז בין 1807 ל-1808 ובכלל זה באוסטיה הצפונית, כתב סדרת ספרים על ההיסטוריה, השפה והתרבות של האזור ובכלל זה מאזכר את הנארת פאתאראז.
הסופר וההיסטוריון הצ'רקסי חאדאר'אל'ה אסקר חקר את אודות הנארתים הצ'רקסים ובעקבות מחקרו פרסם ספר בן שבעה כרכים שנקרא "האפוס של הנארתים".
מועצת הנארתים.
לגיבורים הנארתים הייתה מועצה שבטית נפרדת מזו של השבטים הצ'רקסים. את האסיפות ערכו הנארתים בבית הנארת אלידג', שהיה ממוקם על צוק קווארג'ותאם. מתואר כי הבית היה גדול במיוחד וצבעו הלבן בלט לעין. בכניסה היה שער נחושת ענקי וכדי לפותחו נדרשו 20 אנשים. בבית זה חיברו הנארתים שירים ובלדות וסיפרו את קורות חייהם. בנוסף, ערכו הנארתים תחרויות ביניהם והעניקו גביעים לגיבורים המנצחים. בסוף התחרות נערך משתה גדול על טהרת היין הלבן. לזכר מועצת הנארתים, נערכים בימינו כינוסים שבטיים במועצות השבטיות של הצ'רקסים בפזורה העולמית.
בריאת הקווקז ומסירתה לנארתים.
אחרי בריאת העולם וגירוש אדם וחווה מגן עדן, הייתה זאת ההתחלה של האנושות. היות שאלוהים ידע כי במשך השנים ילדיהם של אדם וחווה יתפלגו לעמים, הוא ידע כי בבוא הזמן והוא יאלץ לחלק את העולם לבני האנוש. אכן כשיום זה הגיע, אלוהים קרא לכל העמים להתייצב בפניו וכל אחד יקבל את חלקו. היחיד שלא קיבל אדמות היה האדם הצ'רקסי שלא התייצב. לאחר הידיעה כי כל בני העמים קיבלו אדמות, האדם הצ'רקסי החליט לפנות לבורא עולם לקבל את מנת חלקו. אלוהים שאל את האדם הצ'רקסי למה הוא לא התייצב בפניו יחד עם שאר העמים, וזה ענה כי היה עסוק במלאכתו לפרנסת משפחתו. כיאה לנאמנותו למשפחה, אלוהים החליט להטיב עמו ולהעניק לו פיסת גן עדן בעולם, וכך העניק לו את הרי הקווקז, ארץ מוצאם של הנארתים.
ג'יימס בריאנט קונאנט
ג'יימס בריאנט קונאנט (באנגלית: James Bryant Conant; 26 במרץ 1893 - 11 בפברואר 1978) היה כימאי, איש מנהלת חינוך, ואיש ציבור וממשל אמריקני. כנשיא אוניברסיטת הרווארד, ביסס אותה כמוסד מחקרי.
קורות חייו.
קונאנט נולד בדורצ'סטר (Dorchester), מסצ'וסטס. בלימודיו האקדמיים רכש ידיעות בכימיה באוניברסיטת הרווארד, בה השלים לימודי תואר ראשון ב-1914 במהלכם זכה לאות פי בטא קפא (Phi Beta Kappa), ורכש בה תואר דוקטור ב-1917. כפרופסור בהרווארד הוא התמקד הן בכימיה פיזיקלית והן בכימיה אורגנית. ב-1924 הוא נבחר להיות חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1933 התמנה קונאנט לנשיא אוניברסיטת הרווארד, תפקיד שבו שימש עד 1953. ב-1941 העניק וינסטון צ'רצ'יל, כצ'נסלור (chancellor; נשיא) אוניברסיטת בריסטול, אות כבוד לקונאנט. כמו כן, ב-1944 העניקה לו האגודה האמריקאית לכימיה את עיטורה הגבוה ביותר, מדליית פריסטלי (Priestley Medal). בין השנים 1941 ל-1946 שימש יושב ראש הוועדה למחקר בביטחון לאומי (National Defense Research Committee), ארגון שהיה כפוף למשרד למחקר ופיתוח של ארצות הברית; במסגרת תפקיד זה הוא היה גורם מרכזי, יחד עם חברו וסגן נשיא MIT וניבר בוש, במינוף פרויקט מנהטן, שבמסגרתו פותחו פצצות הגרעין הראשונות. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש יועץ הן לקרן הלאומית למדעים (National Science Foundation) והן לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
עם גבור הביקורת הציבורית על השימוש בנשק גרעיני, שהופנתה מצד דמויות ציבוריות בולטות, כגון העיתונאי והפעיל למען השלום נורמן קאזנס והתאולוג ריינהולד ניבור, ביקורת שהטרידה את קונאנט, הוא מילא תפקיד חשוב "מאחורי הקלעים" בעיצוב הדעה הציבורית בסוגיה, כשעודד את כתיבת המאמר "ההחלטה" ("The Decision"), ואף ערך אותו לאחר מכן. את המאמר רב-ההשפעה הזה, חיבר מזכיר המלחמה לשעבר הנרי סטימסון, בסיועו של מי שעתיד היה להיות היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית - מקג'ורג' באנדי (McGeorge Bundy), והוא פורסם במגזין "Harper's" בפברואר 1947. המאמר הפיץ לראשונה לציבור הרחב את הרעיון כי הפצצה האטומית שימשה בהירושימה ובנגסאקי כדי להימנע מ"מעל למיליון הרוגים", רעיון שלא נמצא לו ביסוס עד כה בתיעוד ההיסטורי של קבלת ההחלטות בעניין. תפקידו של קונאנט בהנעה לכתיבת המאמר נחשף רק בעקבות מחקר היסטורי שנעשה ב-1989.
בשנים 1953 עד 1955 שימש קונאנט בתפקיד "הנציב האמריקאי העליון", נציג ארצות הברית בנציבות בעלות הברית העליונה, נציבות משותפת לארצות הברית, בריטניה וצרפת שנועדה לפקח על פיתוחה של גרמניה המערבית. ב-1955 עד 1957 שימש בתפקיד שגריר ארצות הברית בגרמניה המערבית, הראשון ששימש בתפקיד זה. ב-1960 היה חבר הוועדה למטרות לאומיות שהקים הנשיא דווייט אייזנהאואר לקביעת יעדים לאומיים.
כנשיא אוניברסיטת הרווארד, סייע קונאנט בהפיכתה של הרווארד, שהייתה עד אז מוסד לימוד קטן, לאוניברסיטת מחקר מגוונת ובעלת שם עולמי. הוא החל את השימוש במבחני קבלה הבוחנים את הכושר האינטלקטואלי בקבלה ללימודי תואר ראשון, כדי לקבל תלמידים לפי הצטיינות אינטלקטואלית ולא לפי קשריהם החברתיים.