בשנת 1977 לאחר סיום שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בחינוך ובספרות ושפה ערבית באוניברסיטה העברית (סיימה ב-1980). בהמשך, למדה לתואר שני בקרימינולוגיה במוסד זה (סיימה ב-1984). את עבודת המ.א. שלה, בנושא התנהגות סוטה בבתי הספר, כתבה בהדרכתו של סטנלי כהן. בהתייעצות עם כהן, היא נסעה בשנת 1985 כדי להמשיך את לימודיה לתואר שלישי ב בוונקובר שבקנדה. עבודת הדוקטור שלה עסקה בשיקולים בריאותיים ומוסריים שהנחו את האסדרה של צריכת האלכוהול בקנדה בין השנים 1871–1925. היא סיימה את לימודי התואר שם בשנת 1992.
לאחר חזרתה לישראל, התמנתה בשנת 1994 כחברת סגל בדרגת מרצה באוניברסיטה העברית, כשחלק ממשרתה הוא במכון לקרימינולוגיה שבפקולטה למשפטים, וחלק הוא בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית על-שם פאול ברוואלד. היא עלתה בסולם הדרגות האקדמי: ב-2002 מונתה למרצה בכירה, ב-2008 מונתה לפרופסור חבר, וב-2011 מונתה לפרופסור מן המניין.
ב-2018 התמנתה לנשיאת האוניברסיטה הפתוחה והחליפה בתפקיד את פרופ' יעקב מצר.
מחקר.
המחקר של אייזנשטדט נטוע בתחומי הקרימינולוגיה, הסוציולוגיה (והסוציולוגיה של המשפט) והעבודה הסוציאלית. הוא סובב סביב מדיניות חברתית, מדינת הרווחה הישראלית ואוכלוסיות בסיכון. ההתמקדות המחקרית היא בחיתוך בין מגדר לבין נושאי המחקר הספציפיים (כמו עבריינות נוער, מאסר וכו'). אייזנשטדט מגיעה למסקנותיה המחקריות תוך שימוש בשיטות מחקר איכותניות.
נושאים עיקריים בהם עסקה במחקריה:
תפקידי ניהול אקדמי.
במקביל לעיסוקה במחקר, מילאה אייזנשטדט כמה תפקידי ניהול אקדמי במסגרת האוניברסיטה העברית, ואלו הבולטים שבהם:
בשנים 2006–2009 הייתה סגנית ראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים.
בשנים 2007–2009 כיהנה כיו"ר מרכז לייפר ללימודי האשה והמגדר.
בשנים 2009–2010 הייתה ראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים.
בשנים 2010–2015 הייתה מנהלת בית הספר לתלמידים מחו"ל על שם רוטנברג.
בשנים 2015–2018 כיהנה כדיקנית בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית.
כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה.
עם כניסתה לתפקידה כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה הביעה אייזנשטדט דעה, כי שיטת ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה המבוססת על קבלה ללא תנאים מוקדמים, ועל הוראה מרחוק, רלוונטית יותר מאשר בעבר. דעה זו התחזקה אצלה על רקע משבר הקורונה.
בתקופת כהונתה, התקבל אישור עקרוני מהמועצה להשכלה גבוהה לפתוח באוניברסיטה הפתוחה מסלול לימודים לתואר שלישי בתחום של חינוך, טכנולוגיות ומערכות למידה. עם קבלת האישור, אמרה איזנשטדט כי מדובר באבן דרך משמעותית לאוניברסיטה הפתוחה.
עיסוקים נוספים.
אייזנשטדט כיהנה כחברת מערכת וכעורכת שותפה בכתבי עת מרכזיים העוסקים בקרימינולוגיה ובמשפט. היא עורכת שותפה עם פרופ' תמר הרמן מהאוניברסיטה הפתוחה, של כתב העת "מגמות", כתב עת בין תחומי במדעי החברה. כמו כן, היא כיהנה כנשיאה של האגודה הישראלית למשפט וחברה.
מאמרים נבחרים שכתבה.
נכון לשנת 2021, כתבה אייזנשטדט כ-50 מאמרים מדעיים.
להלן כמה ממאמריה הנבחרים:
חיים אישיים.
נשואה למיכאל (המתאם האמנותי של האופרה הישראלית) בן של הסוציולוג הישראלי שמואל נוח אייזנשטאט ז"ל, ולהם בן (עדו אייזנשטדט, שהיה סייף מצטיין) ובת (עדי). המשפחה התגוררה בשכונת גילה בירושלים.
ביצה מליחה
איה ובועז
נחש הסרטנים
נחש הסרטנים (שם מדעי: Fordonia leucobalia) הוא מין נחש ממשפחת ההומלופסיים (בעבר מהזעמניים) החי בביצות מנגרובים, ביצות מליחות וחופים בדרום-מזרח אסיה ובצפון אוסטרליה. זהו המין היחידי בסוג "Fordonia".
נחש זה מגיע לאורך של 1 מטר והוא בעל קשקשים חומים עד אפורים עם בטן לבנה. על הגוף ישנם מספר כתמים. לנחש עיניים המצויות בקצה ראשו ונחיריים בעלי שסתומים האטומים למים. נחש זה כמו רוב בני משפחתו משריץ צאצאים חיים.
הנחש מתמחה בשחייה וצלילה במים כולל מים מלוחים, והוא יוצא לציד בשעות הלילה. הטרף מורכב בעיקר מסרטנים קצרי בטן וגם מצפרדעים ודגים קטנים. הנחש בעל ארס העוזר לו להרוג את הסרטנים ואז הוא משתמש בלסתותיו ובשרירי גחונו כדי לבתר את איבריו. את רוב שריון הסרטן הנחש עוזב ולא אוכל.
נחש סלוד-אף
נָחָשׁ סְלוּד-אַף (שם מדעי: Heterodon) הוא סוג של נחש החי בטבע רק באמריקה הצפונית. הוא שייך למשפחת הזעמניים ולתת-משפחת הדיפסדידיים
אורך הנחשים 30–120 ס"מ, והם בעלי גוף רחב וראש רחב בעל לסת עליונה הנוטה מעלה וממנה קיבל הנחש את שמו. נחשים אלה בעלי צבעים רבים ולעיתים הם בעלי פסים בולטים לאורך הגוף. לנחשים אלה ישנם שיניים אחוריות בעלות ריר רעיל היכול להשפיע ולהכאיב לבני אדם אך לא להרוג.
טרפו של הנחש הוא מכרסמים ולטאות אך המין "Heterodon platirhinos" ניזון בעיקר מקרפדות, אותם הוא הורג בארס הפועל רק עליהם. כאשר הם מותקפים הם יתנפחו, ירעישו וייתכן שינשכו את האויב, אך הם ידועים בעיקר בהתחזותם למתים בצורה משכנעת, כך שהם גם נרקבים בתהליך.
צב גופרי
צב גופרי (שם מדעי: "Gopherus polyphemus") הוא מין צב מהסוג צב גופר החי בדרום ארצות הברית. צב זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע. הצב הוא גם הזוחל הלאומי של פלורידה. תחום מחייתו העיקרי הוא חורשי האורנים של פלורידה אך גם בג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי ובמזרח דרום קרולינה.
מאפיינים.
זהו צב המגיע לאורך 20–30 ס"מ ולגובה שריון של 15–37 ס"מ. משקלו של הצב 2–6 קילוגרם והוא בעל דו-צורתיות זוויגית כשהזכרים בעלי שריון גבוה ודמוי גבעה והנקבות בעלות שריון שטוח יותר. צבע השריון חום-כהה עד אפור-שחור. הצעירים בעלי שריונות צהובים. לצב כפות רגליים גדולות המסייעות בחפירה ועליהם קשקשים קרניים המגוננים על הצב מפציעה.
הצבים חיים במחילות שחפרו באדמה אשר מגיעות לעומק של ארבעה מטרים ולאורך של 15 מטרים ומשמשות כאתר מקלט חשוב ללמעלה מ-360 מיני בעלי חיים שונים החיים בסביבת הצב. הצב מתחפר כדי להימלט ממזג האוויר השרבי ומשרפות הפורצות בפלורידה. הצבים הם אוכלי צמחים כמעט לגמרי וניזונים גם מעלים קשים כמו דקלים אך אוכלים גם נבלות וצואה. מים הם שותים רק לעיתים רחוקות.
הצבים מצויים בסכנת הכחדה עקב הפגיעה באזורי החיות שלהם בפלורידה וכן עקב ריבוי טורפים טבעיים לביצים ולצאצאים הכוללים שועלים, קויוטים, עופות דורסים, בואש מפוספס, ארמדיל טאטו, נחשים ואליגטור אמריקני. גם נמלי אש טורפים ביצים וצעירים.
צב סגיר מצוי
צב סגיר מצוי (שם מדעי: "Terrapene carolina") הוא מין של צב קטן מהסוג צב סגיר החי בדרומה של אמריקה הצפונית בדרום ארצות הברית וצפון מקסיקו. זהו זוחל לאומי של 4 ממדינות ארצות הברית.
אורכו של הצב הסגיר והוא בעל קופסת שריון עבה בעל צירים המקיפה אותו מכל אבריו, כולל מלמטה, ועוזרת לו להתגונן מאויביו וכן הצב דומה מאוד לצבי יבשה אך לא קרוב אליהם. לצב מקור דמוי-שן גדולה המעוקלת מטה והוא בעל עיניים צהובות גדולות מוקפות טבעות. צבע הצב צהוב עד ירקרק וצבע השריון חום-כתום ולפעמים כהה יותר.
הצב מצוי ביערות נשירים, ערבות לחות וביצות והצב מצטיין בשחייה, אך בניגוד לרוב צבי הביצות הוא מעדיף לחיות על היבשה. מזונו כולל צמחים ובעלי חיים כמו שבלולים, תולעים, חרקי מים ואף נבלות.
הצב מצוי בסכנה בטבע עקב פיתוח ופגיעה בבית גידולו ועקב בניית כבישים מהירים, בהם צבים רבים נדרסים. כיום הוא מין מוגן בארצות הברית ומקסיקו.
פולינה ונגרוב
פעסיל (פולינה) ונגרוב (ברוסית: Полина Юльевна Венгерова; 1833 – 1916) הייתה נדבנית וסופרת יהודיה ילידת רוסיה. ספרה, "זכרונותיה של סבתא", הוא האוטוביוגרפיה היחידה שנכתבה על ידי אישה יהודיה בתקופת ההשכלה ומהווה מקור חשוב אודות התמורות שגרמה בקרב יהודי מזרח אירופה.
ביוגרפיה.
פעסיל אפשטיין נולדה בבוברויסק שבאימפריה הרוסית, למשפחה מתנגדית, וגדלה בבריסק. אביה, יהודה הלוי, היה קבלן עשיר בוגר ישיבת וולוז'ין שעשה את הונו מסלילת כבישים וכריית תעלות עבור הכתר, אך לדברי בתו עיסוקו העיקרי היה לימוד תורה. הוא היה פתוח להשכלה המתונה: בביתם היו ספרים בלועזית והוא אף נסע עם חתניו לקבל את פני הרב מקס ליליינטל, שנשכר על ידי הממשלה בניסיון כושל להפיץ חינוך מודרני בקרב יהודי תחום המושב. האם הייתה אדוקה ושמרנית יותר; היא הסכימה שבנותיה ילמדו חכמות חיצוניות אך לא בניה. פעסיל הילדה למדה אצל מלמד בחדר בנות קטן, ובמקביל רוסית וגרמנית ממורים פרטיים. היא גדלה בחברה מסורתית בה נשמרה הפרדה חמורה בין המינים, וספרה הוא אחד המקורות הכתובים המעטים להווי המרחב הנשי ביהדות מזרח אירופה שטרם המודרנה: הכרך הראשון הוקדש ברובו לתיאור המרחב האוטונומי והנבדל בו שלטה אמה, שהתמקד בבית ובייחוד במטבח, ושפעלו בו בעלות תפקידים כגבאי'טע (אחראית על הצדקה הקהילתית) וזאגער'קע (מדקלמת ומתרגמת התפילות בעזרת הנשים).