ב-2007 לוהקה הוז לתפקיד אלכס דרייק בסדרה "מאפר לעפר", סדרת ספין אוף של סדרת המשטרה המדע הבדיוני "חיים על מאדים". הסדרה מגוללת את סיפורה של שוטרת במשטרת לונדון אשר נפגעת מירי בשנת 2008 ומתעוררת בשנת 1981. הסדרה, ששודרה החל מפברואר 2008, עוקבת אחרי מאמציה לחזור מהעולם של 1981 לעולמה הנוכחי כדי להציל את בתה מולי. הוז כיכבה לצדו של פיליפ גלניסטר, שגילם את דמותו של השוטר ג'ין האנט (אותה דמות שגילם בסדרה הקודמת "חיים על מאדים"). היא זכתה ב-Glamour Awards בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה הבריטית". בספטמבר 2008 החלה הסרטת העונה השנייה של הסדרה "מאפר לעפר", והיא שודרה בתחילת 2009. בסוף 2009 שיחקה בעונה האחרונה של הסדרה.
ב-2008 הופיעה הוז בסדרה "חברים משותפים". היא השתתפה גם בתוכנית המערכונים "That Mitchell and Webb Look" שזכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה. ב-2010 הייתה חלק מהפנל של שעשועון הטלוויזיה "".
ב-2010 כיכבה הוז בסדרה משטרתית "Identity" של רשת ITV בתפקיד מפקחת המשטרה מרתה לוסון. עוד ב-2010 שיחקה בעיבוד מחודש לסדרה הקלאסית "על אדונים ומשרתים" בתפקיד ליידי אגנס הולנד.
בקולנוע הופיעה הוז בסרטים "הנוקמים" (1998), "ספטמבר האחרון" (1999), "שותף לפשע" (2000), "טריסטרם שנדי" (2006) ו"הג'וב הבריטי" (2008). עוד ב-2008 כיכבה בסרט הקולנוע "Flashbacks of a Fool" עם דניאל קרייג.
חיים אישיים.
להוז שלושה ילדים. הבכור, מיילס, הוא בנו של צייר הקומיקס ספנסר מק'קלום, שאיתו החלה לצאת ב-1995 ולו נישאה ב-2001, כאשר מיילס היה בן 20 חודש. השניים נפרדו כמה שבועות אחרי נישואיהם בעקבות רומן שניהלה הוז עם מת'יו מקפדיין, שותפה לסדרה "ספוקס". הוז ומקפדיין התחתנו באוקטובר 2004, בתם מגי נולדה חודשיים אחר כך וילדם השני, ראלף, נולד בספטמבר 2006.
הוז פעילה בארגון הצדקה "CHASE Hospice Care for Children".
מבצע טן-גו
מבצע טן-גו (ביפנית:天号作戦 "Ten-gō Sakusen") היה המבצע הימי האחרון של הצי הקיסרי היפני במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1945 הפליגה מיפן אוניית המערכה יאמטו, אוניית המערכה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם, ביחד עם תשע ספינות מלחמה יפניות נוספות למשימת התאבדות בה עמדו לתקוף את כוחות בעלות הברית, שהיו עסוקים באותה עת בקרב אוקינאווה. מטוסים מנושאות המטוסים האמריקאיות תקפו, עצרו וכמעט השמידו לגמרי את השייטת היפנית בטרם זו הגיעה לאוקינאווה. היאמטו וחמש ספינות אחרות טובעו הקרב.
קרב זה הדגיש את עליונותה האווירית של ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט ואת פגיעותן של אוניית שטח הפועלות ללא חיפוי אווירי.
רקע.
בראשית שנת 1945, לאחר המערכה באיי שלמה, קרב ים הפיליפינים וקרב מפרץ לייטה, הידרדר מצבו של הצי היפני המשולב לכדי מספר כלי ספינות מלחמה וקומץ מטוסים וצוותי אוויר. כלי השיט שנותרו עגנו במספר נמלים ברחבי יפן, ורוב האוניות הגדולות עגנו במספנת הצי בקורה, הירושימה.
עם פלישתן לסאיפאן ולאיוו ג'ימה החלו בעלות הברית את המערכה כנגד איי הבית היפנים. השלב שהקדים את הפלישה המתוכננת היה הפלישה לאוקינאווה, שהחלה ב-1 באפריל 1945. בתגובה לפלישה זו תכנן המפקד העליון של הצי המשולב, אדמירל סואמו טויודה, תוכנית פעולה לפיה היאמטו ומלוותיה יתקפו את כוחות הצי האמריקאי שסיפקו סיוע לנחתים על האי. השייטת היפנית, כך לפי התוכנית, תפליג לאוקינאווה, תחיף עצמה על חופי האי ואוניותיה ישמשו סוללות ארטילריה עד שיושמדו לחלוטין. לאחר שיצאו האוניות מכלל פעולה, יהיה על צוותיהן לנטוש אותן ולהצטרף לשאר כוחות הצבא היפני הקיסרי שנלחמו באי. התוכנית לא כללה חיפוי אווירי לשייטת, עובדה שהותירה אותה חסרת הגנה כמעט כנגד המטוסים האמריקאים.
מספר קצינים בכירים בצי היפני הקיסרי הביעו התנגדות למבצע זה, בניהם אדמירל סייאיצ'י איטו, מפקד כוח טן-גו, שסירב להורות לאוניותיו לצאת מהנמל. לפיכך, יצא ראש מטה הצי המשולב, תת-אדמירל ריונוסקה קוסקה, מטוקיו ב-5 באפריל בדרכו לטוקויאמה - מקום עגינת האוניות - בניסיון לשכנע את הקצינים לקבל את התוכנית. לאחר ששמעו לראשונה את פרטי התוכנית (שעד אותה עת היו חשאיים בפניהם) הצטרפו כל הקצינים להתנגדותו של איטו. קוסקה הסביר שהתקיפה תסייע להסיט את תשומת לב המטוסים האמריקאים מתקיפה אווירית יפנית מתוכננת על הצי האמריקאי, ושההנהגה היפנית, כולל הקיסר הירוהיטו, מצפים מהצי לעשות כמיטב יכולתו בסיוע להגנת אוקינאווה.
דבריו של קוסקה שכנעו את הקצינים והם קיבלו את התוכנית. לאחר אישור התוכנית תודרכו צוותי האוניות וניתנה להם הזדמנות להישאר בנמל אם רצו, אך איש לא ויתר. עם זאת, צוערים, חולים וכל מי שלא נחשב מתאים למשימה נותר בחוף.
בחצות החל תדלוק האוניות. לפי פרטי התוכנית, קצבת הדלק לכוח כולו הייתה 2000 טון, כמות שהייתה מאפשרת לאוניות לבצע מספר תמרונים, אך לא מספקת בשביל לחזור ליפן. קציני האספקה בנמל סיפקו לשייטת כמעט פי ארבעה מכמות הדלק שנקבעה בתוכנית, אך גם זו הייתה מחווה עקרה, שכן גם כמות זו לא הספיקה למסע חזרה ליפן.
הקרב.
יציאת הצי היפני.
יאמטו, עם איטו על סיפונה, הסיירת הקלה "יהאגי" ושמונה משחתות יצאו מנמל טוקויאמה ב-6 באפריל בשעה 15:20, תחת השם "כוח התקיפה המיוחד." בשעה 20:00, עת חצה את תעלת בונגו, אותר כוח התקיפה המיוחד על ידי הצוללות האמריקאיות "ת'רֶדפין" ו"האקלבק". שתי הצוללות דיווחו לכוח נושאות המטוסים האמריקאי בסביבות אוקינאווה את מיקומו של הכוח אך נמנעו מלתקוף בשל מהירות טור האוניות - 22 קשרים (41 קמ"ש) - ותנועות הזיגזג שלו.
בבוקר ה-7 באפריל חצה כוח התקיפה המיוחד את חצי האי אוסומי שבקצה הדרומי של האי קיושו ויצא אל הים הפתוח. צוותי הספינות עברו לעמדות קרב, מוכנים לפעילות נ"מ. הכוח נכנס למבנה בו יהאגי מובילה לפני יאמטו ושמונה המשחתות יצרו טבעת הגנה מסביב לשתי האוניות הגדולות, ברווח של 1,500 מטר אחת מהשנייה, ובעודן נעות במהירות 20 קשרים.
הכנות האמריקנים.
בשעה 08:23 יצר כוח מוטס של בעלות הברית קשר ראשון עם כוח התקיפה המיוחד; שני מטוסים ימיים הגיעו לאזור זמן קצר לאחר מכן, ובמשך חמש השעות הבאות ירתה היאמטו פגזי נ"מ המשלבים מטעני רסס ותבערה לכיוון המטוסים. על אף ניסיונותיה לא הצליחה למנוע מהם להמשיך לעקוב אחר הכוח.
כוחות בעלות הברית סביב אוקינאווה התכוננו למתקפה. האדמירל ריימונד ספרואנס הורה לשש אוניות מערכה ששהו באזור להתכונן לפעולה. הוראות אלה בוטלו ובמקומן החליט ספרואנס על תקיפות מנושאות מטוסים של האדמירל מארק מיצ'ר. כוח אוניות המערכה (שכלל את "מסצ'וסטס," "אינדיאנה," "ניו ג'רזי," "דרום דקוטה," "ויסקונסין" ואת "מיזורי") נשלח כגיבוי, בליווי שבע סיירות ו-21 משחתות, על מנת למנוע מהכוח היפני להגיע לטווח ירי על כוחות הנחיתה.
בשעה 10:00 המריאו כ-400 מטוסים אמריקאים מנושאות המטוסים בדרכם ליירט את כוח התקיפה המיוחד. מכיוון שליפנים לא היה חיפוי אווירי, יכלו הטייסים לחוג מסביב לכוח התקיפה המיוחד, מחוץ לטווח תותחי הנ"מ של הכוח, ולתזמן את תקיפותיהם בקלות.
ההתקפה האמריקנית.
ההתקפה ראשונה.
בסביבות השעה 12:30 השיגו 280 מפציצים ומפציצי טורפדו אמריקאים את כוח התקיפה המיוחד. בהתאם לנוהלי הגנת הנ"מ של היפנים הגביר כוח התקיפה המיוחד את מהירותו ל-24 קשרים (44 קמ"ש), והמשחתות החלו להקיף את היאמטו. יעף התקיפה הראשון החל בשעה 12:37. היהאגי פנתה והתרחקה מהכוח במהירות 35 קשרים (65 קמ"ש) על מנת למשוך חלק מהתוקפים; על אף שהתמרון הצליח, מספר המטוסים שמשכה היה זניח. בשעה 12:41 השמידו שתי פצצות שני תותחי נ"מ 25 מ"מ ופערו חור בסיפון היאמטו. פצצה שלישית השמידה את חדר המכ"ם שלה ותותח 127 מ"מ בירכתי צד ימין.
בשעה 12:46 פגע טורפדו בחדר המנועים של יהאגי, וכתוצאה מכך נהרגו כל אנשי צוות ההנדסה של האונייה והיא נעצרה. בהמשך נפגעה יהאגי משישה טורפדו נוספים לפחות ושתים עשרה פצצות בגלי תקיפה אחרים. המשחתת היפנית "איסוקאזה" שבאה לעזרת יהאגי ספגה אף היא נזק כבד וטבעה מאוחר יותר. יהאגי התהפכה וטבעה בשעה 14:05. ביעף התקיפה הראשון ספגו גם המשחתות "המקאזה" ו"סוזוטסוקי" נזק רב, והראשונה טבעה זמן קצר לאחר מכן.
באותה עת פגעו שתי פצצות נוספות במרכז צדה השמאלי של היאמטו - אחת מעט לפני תותח 150 מ"מ והשנייה ישירות עליו. פגיעה זו גרמה לנזק רב לצריח ולמחסן התחמושת שלו. בשעה 12:45 הרעידה פגיעת טורפדו יחיד בקדמת צדה השמאלי של היאמטו את האונייה כולה. מכיוון שרוב ניצולי פגיעה זו נהרגו מאוחר יותר בהפצצות מיעף נמוך או שלא הצליחו להימלט מהאונייה הטובעת, הפרטים אינם ברורים, אך ככל הנראה לא נגרם נזק חמור. מעט מאוחר יותר פגעו שלושה טורפדות נוספים באונייה. שתי פגיעות - בצד שמאל, ליד חדר המכונות, ובאחד מחדרי הדוודים - מאושרות; הפגיעה השלישית מוטלת בספק, אך נחשבת בעלת סבירות גבוהה, שכן הדבר מסביר את דיווח ההצפה בחדר ההגאים מאותה שעה. ההתקפה הסתיימה בשעה 12:47, בהותירה את היאמטו נוטה על צידה בכ-6-5 מעלות לצד שמאל; הצפות נגד - הצפה מכוונת של מדורים בצדה השני של האונייה - צימצמו את הנטייה לכדי מעלה אחת. אחד מחדרי הדוודים יצא מכלל שימוש ובכך האט במקצת את מהירות האונייה, והפצצות ביעף נמוך פגעו ברבים מצוותי תותחי הנ"מ 25 מ"מ ופגעו ביעילות הגנת הנ"מ של היאמטו.
ההתקפה השנייה.