ב-1924 חבר ציפר לאנשי "השומר הצעיר" מקימי קיבוץ בית אלפא. באחד הימים, החמור שעליו רכב מעד והפילו. ציפר אושפז למשך שבועות מספר, וכדי למלא את זמנו בתוכן קרא ספרי אמנות, שהציתו בו את יצר האמן שהיה טבוע בו משחר נעוריו. הוא התחיל לגלף בעץ, וגמר אומר לנסוע לווינה על מנת להתרפא, לבקר את משפחתו שנותרה בגליציה וללמוד את אמנות הפיסול. טרם נסיעתו עלה לירושלים וביקר ב"בצלאל" אצל בוריס שץ. שבועיים שהה בסטודיו של הפסל אברהם מלניקוב וסייע ביציקת הפסל "האשה של המאה ה-20". עד הנסיעה הספיק לחנוך בבית אלפא את ענף גידול הטבק, שהיה אז אופנה חקלאית חדשה שפשטה בארץ ואת רזיה רכש במקווה ישראל.
ציפר נסע לאירופה והצטרף לכיתתו של פרופסור אויגן שטיינהוף בבית הספר לאמנות ואמנויות ("Kunstgewerbeschule") בווינה. ב-1925, במסגרת תערוכה בינלאומית בפריז של אמנויות דקורטיביות, הציג שטיינהוף מיצירות תלמידיו ובהן יצירותיו של ציפר. באוקטובר 1928 הציג 23 מפסליו בגלריה הולביין בווינה.
למרות שבחי הביקורת, האפשרויות שנפתחו בפניו ועצת מורו שטיינהוף, החליט ציפר לפנות לאקדמיה, הפעם בברלין; שם הצטרף לסטודיו של הפסל אדוין שארף ומטרתו לגוון את מאגר צורותיו על בסיס ההתבוננות בטבע.
ציפר נפגש לראשונה עם אלברט איינשטיין בברלין בשנת 1929. איינשטיין העניק לציפר מלגה לתקופת לימודיו בברלין. בין השניים נוצר קשר, והם שמרו על חליפת מכתבים. (אחד מפסלי האבן בדמות אשה שפסל ציפר בשנותיו בברלין ניתן כמתנה לאיינשטיין ונמצא כיום בבית בתו, פסלת בזכות עצמה, בפרינסטון ארצות הברית). באפריל 1933 נאלץ ציפר לברוח מגרמניה ושב לארץ ישראל, לירושלים, כשהוא מותיר באקדמיה את כל עבודותיו בארבע השנים בהן למד ויצר בה, למעט פסל אשה חצוב באבן שהעניק לאיינשטיין.
ציפר התגורר בשכונת מרחביה, הורה פיסול בבית הספר היסודי החדשני מיסודה ובהנהלתה של המחנכת דבורה קלן, ששכן בארמונו של קיסר חבש היילה סילאסי ברחוב הלני המלכה, והמשיך לפסל בסגנון הפיגורטיבי בעיקר עירום נשי.
במחצית השנייה של 1937 נסע ציפר לתקופתו השנייה בפריז שם התיידד עם אמנים יהודים מאסכולת פריז וזכה להערכה בחוגי אמנים ומבקרי אמנות. לאחר חזרתו לארץ בספטמבר 1939 שב להוראה, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
עבודות מפורסמות.
בין עבודותיו הרבות: דיוקני אישים כאלברט איינשטיין, חיים ויצמן, בן-גוריון ופסלים:
אנדרטאות ופסלי זיכרון.
עשר אנדרטאות ופסלי זיכרון עצב/פסל ציפר להנצחת חללי מערכות ישראל:
גן הפסלים והגלריה של ציפר בצפת.
משנת 1934 נהג ציפר לנסוע מדי קיץ לצפת לה קשר אהבה כבר בשנת 1921, כאשר שהה בה שלושה שבועות כדי להירפא ממחלת הקדחת.
ב-1959 קבל מעיריית צפת בית מרחץ טורקי בן כ-200 שנה בקריית האמנים צפת אשר ברובע הממלוכי חארת אל-ואטה (התחתונה, הנמוכה) שיסודותיו קרוב לוודאי, קדומים יותר ומגיעים עד לתקופה הממלוכית. המבנה בולט בכיפתו הגדולה מעל האולם המרכזי - אולם הבריכה. ציפר שיפץ את האולם והוא היה לגלריה לעבודותיו. במשך הזמן החל לטפח את הגן הצמוד למבנה ומדי פעם חש, לדבריו, שחסר לו משהו בנוף גנו. או-אז החליט להציב בו פסלים כדי לאזן את הנוף על רקע הר מירון באמצעות הניגוד. כך התחיל לעבוד בקשר עם הטבע. לכל פסל חדש הייתה סיבת קיום משלו. הגן הפך למעשה יצירה מורכב שציפר יצרו במו ידיו החל במפלסי האבן, הצמחים ועד לפסלים עצמם. הפסלים פזורים על שטח מצומצם יחסית, אך יש רווחים לא קטנים בין פסל לפסל. יש ופסל עומד על לוח אבן נמוך ושטוח, וכמעט צומח מן האדמה, אחרים ניצבים על כנים גבוהים יחסית. אפשר לראות כל פסל מכל צדדיו. הצורות משתנות לפי נקודת הראייה של הצופה, המהלך מסביב ליצירה. גם הצללים המשתנים לאורך היממה משחקים תפקיד. גן הפסלים, יציר כפיו של ציפר, משלב גן טרסות וצמחייה עם פסלים שחצב בגושי האבן שהביא לגן, לכלל הרמוניה ספוגה באהבה לטבע ולאמנות. גן הפסלים נחנך ב-2.10.1977.
את הגן, והגלריה על פסליהם ברחוב סמטת ט"ו ציוו הזוג ציפר לעיר צפת ותושביה ולהנאת הכל. את הדירה הקטנה הצמודה לחמאם הועידו לשימושם של אמנים אורחים אשר ברצונם ליצור במקום לתקופות קצרות. כיום המקום נטוש ושוררת בו עזובה.
תערוכות.
ציפר לא הירבה להציג את עבודותיו. תערוכת היחיד היחידה שלו התקיימה בגלריה הולביין בווינה בשנת 1928. ציפר השתתף בתערוכות קבוצתיות ובינלאומיות רבות וערך תערוכות בברלין, פריז, וינה, ירושלים, חיפה, תל אביב וצפת.
ארכיון 'בית ציפר' לתיעוד וחקר האמנות הישראלית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1984 הורישו ציפר ואשתו רחל את ביתם בתל אביב לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. בסוף שנת 1992 הועבר הארכיון לתיעוד הציור והפיסול בישראל (נוסד ב-1977 ליד החוג לתולדות האמנות) לבית שתרם הזוג ציפר למטרה זו.
בית ציפר מקיים קשרים הדוקים עם אמנים, מוזיאונים וגלריות בארץ. הוא מתעד חומר מגוון, יוזם ועורך תחקירים על אמנים, קבוצות ומוסדות אמנות וכן על בעיות כלליות הקשורות לתולדות וביקורת האמנות בארץ. הבית מעודד מחקרים והתיעוד מבוצע על ידו בדרך שיטתית מדעית לצורכי המחקר, ונותן שירותים לסטודנטים, מרצים וחוקרים.
הבית שימש כמרכז לחקר האמנויות הפלסטיות בישראל והוצגו בו חלק מיצירותיו של ציפר. בפברואר 2010 הועבר הארכיון למשכנו החדש בבניין ספרית וינר באוניברסיטת תל אביב ונחנך תחת השם "ארכיון 'בית ציפר' לתעוד וחקר האמנות הישראלית". ארכיון 'בית ציפר' הוא הארכיון האקדמי היחיד בישראל המתמקד בתיעוד וחקר האמנות הישראלית.
עיצורים סדקיים
עיצורים סדקיים (Glottal) הם עיצורים הנהגים ב"סדק הקול" (glottis), המוכר יותר בשם מיתרי הקול (vocal cords). אופן חיתוכם של הסדקיים מתייחס למרחק בין מיתרי הקול ולאופן בו זרם האוויר נחסם ביניהם. במהלך הפקת הסדקיים הסותמים מיתרי הקול נסגרים במהירות וגורמים לחסימה מלאה במעבר זרם האוויר דרכם, ובהפקת הסדקים החוככים המרחק בין מיתרי הקול מצטמצם לזמן קצר וגורם לחסימה חלקית במעבר זרם האוויר.
הסדקיים הסותמים והחוככים משתייכים גם למצב מיתרי הקול יחד עם מנושפות העיצורים ובנוסף לקוליות העיצורים. מצב מיתרי הקול אליו משתייכים גם הסדקיים הסותמים והחוככים מעורב באופן הגיית רוב העיצורים הקיימים בשפה, אולם בניגוד למצבי מיתרי הקול הנוספים, שלושת העיצורים הסדקיים (בעברית - האותיות א', ה' ,ח'), נחשבים ככאלה שבסיס חיתוכם נמצא במיתרי הקול. מצב נוסף של מיתרי הקול המשולב גם עם הסדקיים הוא קוליות העיצורים, המתייחס למרחק בין מיתרי הקול ולתנועתם כאשר האוויר עובר ביניהם בטרם מגיע לבסיס החיתוך. במהלך הפקת העיצורים הקוליים תנועת מיתרי הקול היא רטט ובמהלך הפקת האטומים (בלתי־קוליים) תנועת מיתרי הקול אינה רטט. מתוך שלושת הסדקיים, עיצור אחד סותם אטום ושניים חוככים, מתוכם עיצור אחד קולי ומשנהו אטום.
העיצורים הסדקיים נוטים להיעלם ולהפוך לתנועות תוך כדי דיבור, בייחוד כשהם מופיעים באמצע מילה וכשהדיבור מהיר. כך קורה גם בעברית המודרנית, אשר חלק גדול מדובריה אינם מבחינים שלמילה "קופאים" נוסף עיצור סדקי שאינו נמצא במילה "קופים", כמו כן המילה "מהר" שהגייתה אמורה להיות "maher" נהגית "maer". גם בערבית, אופן כתיבת הסימן המזה (ء) המייצג עיצור סדקי, מעיד על כך שכבר בתקופות קדומות נעלם עיצור זה והוחלף בתנועות במהלך ההגייה, בחלק מהניבים.
סמי דיוויס ג'וניור
עיצורים לועיים
עיצורים לועיים ("פַֿרִינְגֵיאלִיִּים") נהגים על ידי כיווץ הלוע שהוא החלק שבין הענבל למכסה הגרון. העיצורים האלה קיימים בשפות מעטות בלבד, אם כי הם נפוצים באחת השפות המדוברות ביותר בעולם - ערבית. העיצורים הלועיים היו נפוצים בעבר גם בעברית וכן בשאר שפות שמיות רבות אחרות, אולם חלקן איבדו אותם במשך הזמן.
לעיצורים הלועיים השפעה ניכרת על סביבתם. בשל המאמץ הנדרש כדי להגות אותם, הם גורמים לשינויים בתנועות הבאות לפניהם ואחריהם. התופעה הזאת ניכרת עדיין בעברית, גם אצל דוברים שכבר אינם הוגים את העיצורים הלועיים עצמם. כך למשל, במילה "אורח" נוספה תנועת a לפני העיצור ח' (תופעה המכונה "פתח גנובה"), ובצורת הנקבה "אורחת" שתי תנועות e הפכו לתנועות a (תופעה המכונה "הנמכת תנועה"). התופעות האלה ניכרות גם במלטזית, אף שגם בה רוב הדוברים כבר אינם הוגים את העיצורים הלועיים עצמם. בערבית, שבה העיצורים הלועיים נשמעים היטב, תופעות כאלה נפוצות מאוד, אם כי לא תמיד הן באות לידי ביטוי בכתיב. כאשר מופיעים בטבלה שני עיצורים באותה משבצת, הימני קולי והשמאלי אטום.
העיצורים הלועיים:
עיצורים מקורבים
עיצורים מקורבים הם עיצורים המופקים תוך יצירת ערוץ צר בו זורם האוויר ללא כל חיכוך בניגוד לעיצורים החוככים אך כאשר נהגים העיצורים המקורבים בהדגשה יכולה להיווצר מידה מסוימת של חיכוך. משפחת העיצורים המקורבים מחולקת לחצאי תנועות ועיצורים נזילים.
עיצורים מקורבים.
חצאי תנועות.
עיצורים מקורבים שיש להם זיקה לתנועה מסוימת ושבמהלך הפקתם זרם האוויר עובר מעל מרכז הלשון. חצאי תנועות חכיים מקבילים לתנועות קדמיות, חצאי תנועות בתר-חכיים מקבילים לתנועות מרכזיות, חצאי תנועות וילוניים מקבילים לתנועות אחוריות וחצאי תנועות שפתיים מקבילים לתנועות מעוגלות.
נזילים.
עיצורים מקורבים שאין להם זיקה לתנועה מסוימת ושלא משתייכים לחצאי התנועות.
מקורבים מרכזיים.
עיצורים נזילים שבמהלך זרם האוויר עובר מעל מרכז הלשון. בבסיסי החיתוך כיסוי גרון, לוע וענבל (ייתכן גם סדקי) ישנה זהות בין העיצורים המקורבים מרכזיים לבין העיצורים החוככים מרכזיים קוליים.
מקורבים צדיים.