ב-1 באפריל 1940 במלאת שנה לניצחונו הודיע הגנרל פרנסיסקו פרנקו על כוונתו להקים אתר הנצחה לחללי המלחמה. המקום שנבחר היה במקום בולט ברכס הרי גואדאראמה, כ-50 ק"מ צפונית-מערבית לבירה מדריד.
אלפי אסירים פוליטיים משורות הרפובליקנים גויסו לעבודת כפייה זו. העבודה נעשתה בתנאים פרימיטיביים ונמשכה 18 שנים. עשרות נהרגו ונפצעו במהלך העבודה שעיקרה הייתה חציבת הבזיליקה הארוכה בעולם בסלע ההר. האתר נחנך ב-1 באפריל 1959 במלאת 20 שנה לסיום המלחמה.
האתר.
אורך הבזיליקה הוא 262 מטר (זו של בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן הוא "רק" 182 מטר). קוטרה של כיפת הבזיליקה הוא 42 מטר ובה פסיפס המתאר את הגיבורים הספרדים החוסים בצילם של ישו ומריה.
למרגלות המזבח נמצאות מצבות הקבר של מייסד הפלנחות חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה שהוצא להורג ב-1936 ובעבר גם הקבר של הגנרל פרנקו עצמו. במקום ארונות קבורה של 40,000 חיילים ואזרחים משני עברי המתרס, וזאת עקב רצונו של פרנקו שהמקום ישמש גם אתר לפיוס האומה הספרדית. אל הצלב המתנשא לגובה 152 מטר ונשקף למרחק רב, מוביל פוניקולר.
המקום הוא אתר תיירות פופולרי. מדי שנה ב-20 בנובמבר נערך לפרנקו טקס אזכרה על ידי חסידיו.
באוגוסט 2018, הוציאה הממשלה הספרדית הסוציאליסטית צו להעברת שרידי גופתו של הגנרל פרנקו מהמקום. הצו אושר בפרלמנט בספטמבר והוצא לפועל באוקטובר 2019.
אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים
אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים (באנגלית: Vienna Convention on Consular Relations) היא אמנה בינלאומית משנת 1963, בה מנוסחים כללים באשר לתפקידיהם של קונסולים, אשר התפתחו ברבות השנים במשפט הבינלאומי המנהגי ובאמנות רבות בין מדינות בעולם.
האמנה מפרטת זכויות משפטיות בסיסיות וכן חובות החלות על המדינות שהן צד לאמנה, בהן:
עיקרי האמנה.
האמנה מפרידה בין יחסים דיפלומטיים בין מדינות לבין יחסים קונסולריים וקובעת כי ניתוק יחסים דיפלומטיים אינו מוביל בהכרח לניתוק יחסים קונסולריים (סעיף 2). אולם קונסול המשרת במדינה שבה אין לארצו משלחת דיפלומטית יכול למלא תפקידים דיפלומטיים בהסכמת המדינה בה הוא משרת (סעיף 17).
האמנה מגדירה 13 תפקידים לקונסול (סעיף 5):
מקום מושבו, סיווגו ומחוז שירותו של הקונסול בתחומי המדינה המקבלת, וכן כל שינוי באלה, יקבעו על ידי המדינה השולחת באישור המדינה המקבלת (סעיף 4.1). בנסיבות מיוחדות יכול הקונסול לפעול מחוץ למחוז הקונסולרי שלו, זאת בהסכמת המדינה המקבלת (סעיף 6). לאחר הודעה מתאימה למדינה המקבלת, יכול הקונסול לפעול בתחומי המדינה המקבלת מטעם מדינה שלישית (סעיף 8). חובה על המדינה המקבלת להודיע לרשויות על הימצאו של הקונסול במחוז שירותו ולנקוט בצעדים המתאימים לאפשר לו למלא את תפקידו (סעיף 14).
בטרם יוכל להפעיל סמכויותיו, חייב הקונסול לקבל הרשאה רשמית מן המדינה המקבלת (exequatur). המדינה המקבלת רשאית לסרב ליתן הרשאה זו ללא כל נימוק.
סעיף 36 של האמנה מטיל חובה על מדינה העוצרת או מעכבת בעלי אזרחות זרה ליתן להם הודעה "ללא דיחוי" על זכותם להודיע לשגרירות או לקונסוליה של מדינתם על דבר מעצרם. ניתן להעביר הודעה כזו אף בפקס המפרט את שם העצור, מקום היעצרו ובמידה והדבר אפשרי, פירוט של סיבת המעצר או העיכוב. החובה מוטלת על המשטרה להעביר הודעה זו לנציגותו הדיפלומטית של הנתין הזר.
במרץ 2005 הודיעה ארצות הברית כי היא פורשת מן הפרוטוקול האופציונלי לאמנה, המאפשר לבית הדין הבינלאומי לצדק להתערב כאשר נמנעת מעציר שהוא נתין זר הזכות להיפגש עם קונסול ארצו בעודו במעצר במדינה שהיא צד לאמנה. כל זאת על רקע פעולותיה של ממשלת ארצות הברית למלחמה בטרור לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-26 ביוני 2006 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אזרח זר הנתון במעצר, אשר נמנעה ממנו הזכות על פי האמנה להיפגש עם נציג קונסולרי של ארצו, לא יוכל לעשות שימוש בהפרה זו של האמנה כדי לטעון לפסלות ראיות שנאספו נגדו בעת חקירתו במשטרה.
כבישים מהירים בטורקיה
מערכת הכבישים המהירים בטורקיה מודרנית יחסית בשל כך שרוב הכבישים חדשים. חלק מהכבישים המהירים מוארים ורובם בני שישה נתיבים לפחות. המהירות המקסימלית המותרת בכבישים המהירים בטורקיה, בהיעדר הנחיה אחרת, היא 120 קמ"ש לרכב פרטי, 100 קמ"ש לאוטובוסים ו-90 קמ"ש לרכב כבד. הבעיה העיקרית של הרשת היא בכך שהיא עדיין מצומצמת למדי ולמעט באזור איסטנבול, איזמיר, אנקרה ומישור צ'וקורובה פריסת הכבישים דלילה. עם זאת, המדינה משקיעה משאבים רבים בהרחבת רשת הכבישים. בעוד שבשנת 1973 היו רק 24 ק"מ של כבישים מהירים במדינה כולה, בשנת 2006 כבר היו כבישים מהירים באורך כולל של 1,987 ק"מ ו-485 ק"מ נוספים היו בשלבי סלילה. שני פרויקטים רחבי היקף הם חיבור הערים אנקרה ואדנה (O-21) וחיבור בורסה ואיזמיר.
שיטת מספור.
המילה הטורקית לכביש מהיר היא "אוטויול" - "Otoyol" (מ"אוטו" Oto ו"דרך" Yol), ולכן הסימון לכבישים אלה הוא באות "O". הכבישים באזור ים השיש ואיסטנבול מסומנים בספרה בודדת, באנטוליה בשתי ספרות שהראשונה שבהן היא "2", באזור איזמיר וחוף הים האגאי בשתי ספרות שהראשונה שבהן היא "3" ובאזור חוף הים התיכון ומישור צ'וקורובה בשתי ספרות שהראשונה שבהן היא "5". שילוט כבישים מהירים בטורקיה הוא בצבע ירוק בדומה לנהוג באיטליה, שווייץ, יוון ועוד.
כבישי אגרה.
השימוש בשישה מהכבישים המהירים בטורקיה כרוך בתשלום בהתאם למרחק הנסיעה. בנוסף לכך חציית שני גשרי הבוספורוס סמוך לאיסטנבול כרוך גם הוא בתשלום אגרה. ההכנסה הכוללת מאגרות שנגבו בכבישים המהירים עמדה בשנת 2005 על סך של 231 מיליון לירות טורקיות חדשות. אגרה זו נגבתה מכ-90 מיליון כלי רכב שחצו את גשרי הבוספורוס ומכ-80 מיליון כלי רכב שעשו שימוש ביתר כבישי הרשת הכפופים לתשלום אגרה.
רשתות כבישים בינלאומיות.
כבישי טורקיה (לאו דווקא המהירים) מהווים חלק משתי רשתות כבישים בינלאומיות: הרשת האירופית והרשת האסיאתית.
החשוב בכבישי הרשת האירופית העובר בתחומי טורקיה הוא כביש אירופי E90 החוצה את המדינה מהגבול העיראקי דרך אדנה, אנקרה, בורסה ועד לגבול היווני. הכביש מסתיים בסופו של דבר בליסבון. כביש חשוב נוסף הוא כביש אירופי E80 החוצה את טורקיה מהגבול האיראני במזרח ועד לגבול הבולגרי במערב, ומוביל גם הוא עד ליסבון. כביש אירופי E70 עובר לאורך חופי הים השחור וכביש אירופי E87 יוצא מאנטליה ונמתח לאורך חופי הים האגאי.
הרשת האסיאתית כוללת כבישים באורך של 5,254 ק"מ בתחומי המדינה, והעיקריים שבהם הם כביש אסיאתי AH1 המוביל מאדירנה לאורך 20,557 ק"מ עד לטוקיו וכביש אסיאתי AH5 המוביל מהראשונה לאורך 10,380 ק"מ עד שאנגחאי.
תקופת השופטים האתיופית
תקופת השופטים (בגעז: ዘመነ መሳፍንት, זמנה מספנת) היא תקופה שנמשכה בין השנים 1769–1855 באתיופיה, ונקראת על שם ספר שופטים. בתקופה זו השלטון על הארץ התחלק בין מצביאים, כוחו של הקיסר היה קטן והשפעתו הייתה בעיקר סביב עיר הבירה גונדר. בתקופה זו היה גם סכסוך דתי בין הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לבין מוסלמים אתיופיים. סכסוך זה שימש לעיתים קרובות כתירוץ ללחימה בין המצביאים השונים.
היסטוריה.
התאריך המסורתי להתחלתה של התקופה נקבע לתאריך 7 במאי 1769 כאשר ראס מיכאל סהול הדיח את הקיסר ייואס ועד ה-11 בפברואר 1855 כאשר הוכתר קאסה חיילו לקיסר בשם תוודרוס השני, הביס את כל המצביאים ואיחד מחדש את האימפריה האתיופית. כמה מההיסטוריונים מתארכים את הרצח של ייואס הגדול ל 13 באוקטובר 1706 וירידת כוחם של מלכי גונדר כהתחלת התקופה. אחרים מתארכים את התקופה להתחלת מלכותו של ייואס הראשון ב-26 ביוני 1755.
על רציפות השושלת איימו האצילים על ידי הצבת מועמדים משלהם. למשל, לאחר מותו של הקיסר טאוופילוס פחדו האצילים הראשיים של אתיופיה שהמחזור של שאיפות שאפיינו את שלטונם של טאוופילוס ותקלה היימנות הראשון ימשיך אם יבחר קיסר מהשושלת הסולומונית לכן הם בחרו לקיסר אחד משלהם - את יוסטוס, כקיסר אתיופיה. אך תקופת שלטונו הייתה קצרה והכתר הושב לשושלת הסולומונית.
תקופת ייאסוס השני.
תקופת מלכותו של ייאסוס השני הביאה שוב את האימפריה למצב קשה. ייאסוס השני קיבל את הכתר כילד, ונתן לאמו - הקיסרית מאנטאוואב לשחק תפקיד עיקרי כעוצר. מאנטאוואב הייתה אישה בעלת עוצמה והאישה הראשונה שהוכתרה בדרך כזאת בהיסטוריה האתיופית. היא הוכתרה כשליטה בזמן שהקיסר היה בשלטון. מעבר לבירה גונדר סבלה האימפריה מסכסוך אזורי בין אוכלוסיות שהיו חלק מהאימפריה במשך מאות שנים - האגאווים, האמהרים, השוואנים, התגרים והאוכלוסייה החדשה - בני עם האורומו. מאנטאוואב השתדלה לחזק את הקשרים בין המונרכיה לאורומו על ידי נישואים בין בנה לבתו של אחד ממנהיגי היג'ו אורומו, ניסיון שנכשל בטווח הארוך.
ניסיונה להמשיך בתפקיד זה לאחר מות בנה - ייאסוס השני ב-1755, בתקופת מלכותו של נכדה ייואס הראשון הביא אותה לידי סכסוך עם ווביט אלמנתו של ייאסו השני, שהאמינה כי כעת הגיע זמנה לשרת בתור עוצר. כאשר ייואס הראשון ירש את הכתר בגלל מותו הפתאומי של אביו נדהמו אצילי גונדר לגלות שהוא העדיף לדבר בשפת האורומו מאשר בשפה האמהרית והעדיף את קרובי משפחתה של אמו מבני היג'ו אורומו על פני הקווארנים ממשפחת סבתו.
תקופת ייואס הראשון.
ייואס הראשון עמד לצידם של האורומו גם כאשר התבגר. הוא הרכיב משמר מלכותי בן 3,000 איש ומינה את בן דודו בראלה ולאבו מבני האורומו למפקדם. בעקבות מותו של הראס של אמהרה הוא השתדל להביא לכך שדודו לובו ימשול במחוז זה, אך בעקבות הצעתו של יועצו וואלדה נאל הוא שינה את תוכניתו.