מבין שאר חיבוריו, הגהותיו על הש"ס התקבלו באהדה רבה ועם השנים צברו פופולריות בקרב בני הישיבות, וכיום דבריו נחשבים לפרשנות יסוד בהבנת דברי הש"ס, ונכללת ברוב הדפסות הש"ס.
עם זאת, היו רבנים בקהילות החסידים שהסתייגו, או אף בכלל נמנעו ללמוד את דבריו (בעיקר חסידות בעלז) מתוך ביקורת על גישתו. במיוחד ביקרו את דבריו בהגהותיו על מסכת בבא מציעא: "מכאן סתירה קצת לבעלי דעת הגלגול". הוא גם ציטט בהגהותיו מדברי "האשכנזי" - משה מנדלסון בתרגומו על התורה, למרות הביקורת החריפה על האחרון בחוגים רחבים ביהדות החרדית. כן ציטט מדברי נפתלי הרץ וייזל, שגם הוא הוקע בשעתו על ידי רבנים רבים.
סיאנוס
לוקיוס איליוס סיאנוס (בלטינית: Lucius Aelius Seianus; 7 ביוני 20 לפנה"ס - 18 באוקטובר 31) היה פוליטיקאי רומאי ומפקד המשמר הפרטוריאני בימי הקיסר טיבריוס.
תולדות חייו.
סיאנוס נולד בערך בשנת 20 לפנה"ס באטרוריה (טוסקנה שבאיטליה) למשפחת פרשים רומאית. בשנת 2 לפנה"ס סיאנוס היה חלק מפמלייתו של גאיוס קיסר כשזה שוגר לפרובינקיות המזרחיות של האימפריה כדי לטפל בסכסוך עם האימפריה הפרתית בנוגע למעמדה של ארמניה, עם שובו לרומא קשר קשרי ידידות עם טיבריוס, דבר שישתלם בעתיד הקריירה הפוליטית שלו.
עם עלייתו של טיבריוס לכס הקיסרות בשנת 14 הוא מינה את סיאנוס, יחד עם אביו לוקיוס ססיוס סטראבו, למפקד המשמר הפרטוריאני וכשאביו נפטר הוא הפך למפקדו היחיד של המשמר. כשפרץ מרד של הלגיונות המוצבים בפאנוניה עם עלייתו של טיבריוס לשלטון, סיאנוס התלווה אל דרוסוס יוליוס קיסר בן הקיסר וסייע לו בדיכוי המרד.
עם חזרתו הוא הפך לעמוד התווך של טיבריוס ברומא והוא אף כינהו "חברו לעמל". לסיאנוס ניתנה הזכות למנות את חבריו לשרי מאה וטריבונים ונהנה מזכות מלאה לשמור על קשרים עם חברי הסנאט. סיאנוס נפטר מאגריפינה אלמנת גרמניקוס ושני בניה נירון יוליוס קיסר ודרוסוס יוליוס קיסר על ידי תביעתם על פי חוק ביזיון המלכות.
סיאנוס הפך לאיש החזק ברומא עם פרישתו של טיבריוס לקאפרי בשנת 26 וטיבריוס ניהל את ענייני המדינה דרכו וכך סיאנוס הפך למעין משנה לקיסר. בשנת 31 סיאנוס התפטר מתפקידו כמפקד המשמר הפרטוריאני וכיהן כקונסול במשותף עם טיבריוס ואף נפוצו שמועות שיקבל בקרוב את הסמכות הטריבונית, דבר שיצביע עליו כיורשו של טיבריוס.
אולם יחסיו של סיאנוס עם טיבריוס התערערו, וב-17 באוקטובר 31 שלח טיבריוס את מאקרו, מפקדו החדש של המשמר הפרטוריאני, עם מכתב לסנאט שבו הוא מגנה את סיאנוס. עוד באותו היום הסנאטורים ציוו לשים אותו במעצר ולמחרת היום גזרו עליו דין מוות, והוא הוצא להורג על המדרגות הגמוניאניות. מותו היה הראשון בסדרה של טיהורים אכזריים של ידידיו ובני משפחתו, אף ילדיו הקטנים הוצאו להורג על המדרגות ובתו אף נאנסה.
על פי פילון האלכסנדרוני, בחיבוריו נגד פלאקוס והמשלחת לגאיוס, סיאנוס פעל נגד היהודים.
הערכה וביקורת.
קיימת מחלוקת בין החוקרים בנושא מפלתו של סיאנוס. רוב המקורות העתיקים סבורים שהוא בנה את כוחו הפוליטי ברומא מתוך שאיפה לרשת את טיבריוס ובסופו של דבר אף רקח מזימה לרצח הקיסר ולהשתלטות על המדינה. כשנודע הדבר לטיבריוס הוא פעל במהרה וחיסל את סיאנוס וחבר נאמניו.
ראייה זאת בדרך נדחית על ידי המחקר המודרני. אן בודינגטון סבורה שחיסולו של סיאנוס היה כתוצאה מפעולתה של סיעה רבת השפעת מבין הסנאט אשר לא השלימה עם העובדה כי סיאנוס, שהיה ממוצא צנוע באופן יחסי, עלה לגדולה במדינה, ובסופו של דבר צברה השפעה פוליטית מספיקה כדי להכריח את טיבריוס להיפטר מסיאנוס.
את ההשקפה הזאת דוחה ההיסטוריון צבי יעבץ בתוקף. לדעתו הסנאטורים הממורמרים לא יכלו לעשות שום דבר בנושא סיאנוס מכיוון שכבר בימיו של אוגוסטוס הסנאט איבד את כוחו והשפעתו הפוליטית שעברה לידי הקיסר והצבא. הוא סבור שסיאנוס היה חסר כוח פוליטי עצמאי וכל פעולותיו היו כמשרת נאמן של אדונו טיבריוס. לשיטתו של יעבץ, מפלתו של סיאנוס באה מכיוון שעבר את הקווים בבקשתו את הסמכות הטריבונית, דבר שאדם שמרני כטיבריוס לא היה מוכן לתת לו. עובדה זו הגבירה את חשדנותו של טיבריוס שהורה על חיסולו.
פארק מונסורי
פארק מונסורי (בצרפתית: Parc Montsouris) הוא פארק ציבורי ברובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת. הפארק, השוכן בגדה השמאלית של העיר, נפרש על פני 150,000 מ"ר ומעוצב בסגנון של גן אנגלי, שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. הגן נהגה בתקופת הקיסרות השנייה בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, פארק בוט-שומון בצפון, יער ונסן במזרח, ופארק מונסורי בדרום.
היסטוריה.
הברון אוסמן החליט על הקמתו בשנת 1860, כחלק מתוכנית ההתחדשות הגדולה של פריז, והפקיד את התכנון על המהנדס ז'אן-שארל אלפן. האתר שנבחר היה אזור המחצבות הישן, באזור מונסורי. פיתוח אזור המחצבות הציב מגוון בעיות. אזור זה שימש, לאחר סגירתו של בית הקברות של התמימים (cimetière des Innocents) כאזור קבורה.
הבעיה הטכנית העיקרית הייתה הקמתו של פארק מדרום לקו הרכבת פריז-סו (Sceaux), שקישרה את העיר עם דרום צרפת, וקו הרכבת ההיקפי של פריז באותה תקופה, פטי סנטור, וזאת תוך ייצוב אזור המחצבות.
הבנייה החלה למעשה רק בשנת 1867, ונמשכה עד 1878. למרות זאת, נחנך הפארק בשנת 1869. המים באגם המלאכותי שבפארק הוזנו, באותה העת, מהאקוודוקט של ארקוי (Aqueducs d'Arcueil). ביום החנוכה התרוקן האגם, והמהנדס שהיה מופקד על הקמתו התאבד.
כיום פארק מונסורי הוא גן ציבורי ומתוחזק בידי שרותי השטחים הירוקים של עיריית פריז. הפארק תחום מדרום בסיטה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז (CIUP), ובשדרות ז'ורדן (boulevard Jourdan), ממנה שתי כניסות לגן, בצפון בשדרות רייל (avenue Reille), מהן שלוש כניסות לגן, במזרח ברחוב גזן (rue Gazan) ממנו שתי כניסות, ובמערב ברחוב ננסוטי (rue Nansouty).
מאגר המים שבחלקו הצפוני של הפארק מכסה את אתר הכניסה ההיסטורי לקטקומבות של פריז.
קרבוקסיפפטידאז
קרבוקסיפפטידאז הוא אנזים אשר מבצע הידרוליזה של קשר פפטידי הנמצא בקצה הקרבוקסילי של פוליפפטיד. בני אדם, חיות וצמחים מכילים סוגים רבים של קרבוקסיפפטידאזות בעלי תפקידים שונים, החל מקטבוליזם ועד לתהליכי עיבוד לאחר תרגום של חלבונים.
תפקידים.
הקרבופפטידאזות הראשונות שנחקרו היו אלה המעורבים בעיכול המזון (קרבופפטידאזות המופרשות מהלבלב).
עם זאת, רוב הקרבופפטידאזות הידועות אינם מעורבים בקטבוליזם; אנזימים אלה הם עוזרים ב'הבשלה' של חלבונים או לווסת תהליכים ביולוגים. לדוגמה, הביוסינתזה של פפטידים נוירואנדוקריניים (כגון אינסולין) דורשת קרבופפטידאז. הקרבופפטידאזות הן בעלי תפקיד גם בקרישת הדם, ייצור פקטורי גדילה, ריפוי פצעים, רבייה, ותהליכים רבים אחרים.
סיווג.
קרבוקסיפפטידאז הוא שם למשפחה של אנזימים המשתייכים למשפחת העל של פפטידאזות: אנזימים המזרזים ריאקציות הידרוליזה. קיימים, לפחות שתי אפשרויות לסווג את האנזימים המשתייכים למשפחת הקרבוקסיפפטידאזות לתתי משפחות:
לפי מנגנון האתר הפעיל.
קרבוקסיפפטידאזות בדרך כלל מסווגות לתתי משפחות על סמך המנגנון הקטליטי שלהן.
לפי העדפת סובסטרט.
מערכת סיווגים אחרת מתייחסת להעדפת הסובסטרט של אנזימים אלה:
שפעול.
חלק, אבל לא כל הפפטידאזות, מיוצרות בהתחלה כאנזים לא פעיל (זימוגן), צורה מקדימה זו נקראת גם פרוקרבוקסיפפטידאז.
לדוגמה, קרבוקסיפפטידאז A מהלבלב מסונתז כזימוגן לא פעיל, הקרוי פרוקרבופפטידאז A, ההופך לאנזים הפעיל באמצעות האנזים אנטרופפטידאז. מנגנון זה מבטיח שהחלבונים התאיים, בתאים שבהם מיוצר פרוקרבופפטידאז A, אינם מתעכלים בעצמם.
קינטיקה אנזימטית
קינטיקה אנזימטית היא מחקר של תגובות כימיות שמזורזות על ידי אנזימים, בדגש על קצב הזירוז שלהן. חקר הקינטיקה של האנזימים מאפשר להבין את מנגנון הפעולה של האנזים, תפקידו במטבוליזם, את הבקרה על פעילותו בתא ואת האופן שבו ניתן לעכבו באמצעות רעל או תרופה.
אנזימים הם חלבונים אשר משפיעים על מולקולות אחרות שמהוות את המצע שלהם - הסובסטרט. מולקולות המצע נקשרות אל האנזים, בחלק הנקרא האתר הפעיל של האנזים, ונהפכות לתוצר במספר שלבים במכניזם האנזימטי. ישנם אנזימים אשר קושרים סובסטרט יחיד וישנם אנזימים אשר קושרים סובסטרטים רבים.
אנזימים שקושרים סובסטרט יחיד, כגון טריוז פוספט איזומראז וביספוספוגליצראט מוטאז, שואפים לאפיניות (זיקה) גבוהה מאוד לסובסטרט כך שהאנזים יקשור את הסובסטרט בקצב מהיר יותר. כאשר אנזים קושר מספר סובסטרטים כגון דיהידרופולאט רדוקטאז (dihydrofolate reductase) בחינת הקינטיקה של האנזים יכולה להראות את רצף שבו נקשרים הסובסטרטים השונים וכן את הרצף שבו משחרר האנזים תוצרים.
דוגמה לאנזימים אשר קושרים סובסטרט יחיד ומשחררים תוצרים אחדים היא אנזימים מפרקים, הנקראים פרוטאזות, ואשר מבקעים את הסובסטרט החלבוני לשני פוליפפטידים. אנזימים אחרים מקשרים בין סובסטרטים שונים, כגון DNA פולימראז (DNA polymerase) המחבר נוקלאוטידים ליצירת DNA. על אף העובדה שישנם מספר שלבים במערכת, ישנו רק שלב אחד שקובע את מהירות התגובה, שלב זה יכול להיות ראקציה כימית או שינוי קונפורמציה של האנזים או הסובסטרט. זהו למעשה השלב האיטי ביותר של התהליך ועל כן הוא קובע את קצב הראקציה.