לאחר מותו של גוטפריד בברלין ב-25 ביולי 1710, ניסתה מריה לקבל את משרתו של בן זוגה המנוח, דבר שהיה נהוג באותה תקופה, ואמרה כי היא ביצעה את רוב העבודה בזמן שגוטפריד חלה במחלה אשר ממנה נפטר. היא נתקלה בסירוב ונשארה ללא הכנסה, אף על פי שעשתה מאמצים רבים לשכנעם. מריה סברה כי עתירותיה נדחו בשל מינה. עובדה זו נתמכת במידה מסוימת בכך שיוהאן היינריך הופמן, שהיה בעל ניסיון מועט ממנה, מונה למשרתו של בעלה.
מריה המשיכה בעבדותה האסטרונומית, המשיכה לפרסם מחקרים תחת שמה והמשיכה להנפיק לוחות שנה במקומות שונים ולימדה גם את בנה ובנותיה.
ב-1716 הפך בנה של מריה, כריסטפריד, למנהל המצפה של ברלין ובעקבות מותו של הופמן, מריה ובתה, קריסטין, הפכו לעוזרות שלו. חברי האקדמיה התלוננו שהיא לקחה תפקיד חשוב מדי בביקורים במצפה ודרשו ממנה להתנהג כמו עוזרת ולהישאר ברקע. מריה סירבה לעשות זאת ונאלצה לפרוש, ובעקבות זה נאלצה גם לוותר על ביתה, אשר שכן נמצא בשטח המצפה.
מריה המשיכה לעבוד ביחידות, אך התנאים הכריחו אותה בסופו של דבר להפסיק לעבוד כאסטרונומית והיא מתה בברלין ב-29 בדצמבר 1720. לאחר מותה ארבעת ילדיה המשיכה לעסוק באסטרונומיה.
הליה בראבו הוליס
ד"ר הליה בראבו הוליס (בספרדית: Dra. Helia Bravo Hollis; 30 בספטמבר 1901 – 26 בספטמבר 2001) הייתה בוטנאית וביולוגית מקסיקנית שהתמחתה בסוקולנטים ובעיקר בקקטוסים.
בראבו הוליס הייתה אחת ממייסדי האגודה המקסיקנית לחקר הקקטוסים (Sociedad Mexicana de Cactología) ב-1951.
בשנת 1980 זכתה בפרס קקטוס הזהב (Cactus d'Or) מטעם הארגון הבינלאומי לחקר צמחים סוקולנטים (). הפרס הוענק לה על מחקרה במקסיקו אשר תרם להרחבת הידע אודות צמחים סוקולנטים.
קורות חיים.
ד"ר הליה בראבו הוליס נולדה ב-30 בספטמבר 1901, בשכונה בדרום מקסיקו סיטי. בראבו הוליס נהגה לטייל בסופי שבוע עם הוריה, קרלוטה הוליס ומנואל בראבו ומכך נבעה אהבתה לטבע. כשהייתה בת פחות מ-12, אביה נורה בעקבות תמיכתו בנשיא מקסיקו פרנסיסקו מדרו.
בתחילת דרכה האקדמית, בראבו הוליס החלה ללמוד רפואה. בשנת 1924, כאשר פתחו באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו ((Universidad Nacional Autónoma de México (UNAM) מסלול לתואר בביולוגיה, עברה אליו. בראבו הוליס נעשתה לביולוגית המוסמכת הראשונה במקסיקו.
ב-1931 היא סיימה תואר שני (MS) מהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו עם תזה בנושא התרומה לידע על הקקטוסים בטוואקאן, פואבלה ("Contribution to the Knowledge of the Cactus of Tehuacán, Puebla").
בראבו הוליס הצטרפה לצוות האקדמי בבית הספר התיכון הלאומי שבמקסיקו סיטי () כעוזרת הוראה ומאוחר יותר, כפרופסור. ב-1956 היא מונתה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו. ב-1965 החלה לנהל את הגן הבוטני באוניברסיטה זו והמשיכה בעבודה זו עד ליצאתה לגמלאות.
היא נישאה לחוסה קלמנטה רובלס, שהיה חבר לכיתה ובהמשך נעשה לרופא ולאחד מהנוירוכירורגים הראשונים במקסיקו. אך לאחר 13 שנות נישואין השניים התגרשו ללא ילדים.
הליה בראבו הוליס נפטרה בתאריך 26 בספטמבר 2001, 4 ימים לפני יום הולדתה ה-100.
האגודה המקסיקנית לחקר הקקטוסים.
הליה בראבו הוליס הייתה אחת ממקימי האגודה המקסיקנית לחקר הקקטוסים (Sociedad Mexicana de Cactología) ב-1951. היא עשתה זאת יחד עם מקטלגים נוספים שחקרו במקסיקו, יחד ובנפרד- קרלוס צ'אבס, דדלי בלקברן גולד, חורחה מיירן, איזי מטודה והרננדו סאנצ'ז-מיוראדה. בראבו הוליס הייתה נשיאת האגודה בין השנים 1951 עד 1972.
פרסומים.
בראבו הוליס כתבה מספר ספרים. הראשון שכתבה והבולט ביותר הוא "Las Cactaceas de Mexico" (הקקטוסים של מקסיקו), אשר נכתב בספרדית ב-1937 ומונה יותר מ-700 עמודים. בין השנים 1978 עד 1991, בראבו הוליס וסאנצ'ז-מיוראדה עדכנו יחד את הספר. הספר המעודכן כלל שלושה כרכים המונים בסך-הכל יותר מ-1800 עמודים.
בראבו הוליס פרסמה יותר מ-150 מאמרים. רוב המאמרים פורסמו במגזין "קקטוסים וסוקולנטים מקסיקנים" ("Cactaceasy Suculentas Mexicanas"), של האגודה המקסיקנית לחקר הקקטוסים, בה הייתה חברה זמן רב.
לזכותה של בראבו הוליס ניתן לזקוף תיאור של שני מינים- Backebergia, שתיארה בשנת 1953 ו- Pseudomitrocereus, שתיארה ביחד עם פרנץ בוקסבאום ב-1961. אך שני המינים הללו התגלו כזהים לצמח Pachycereus.
מורשתה.
הצמח Heliabravoa שגילה קורט בקברג ב-1956 נקרא על שמה של בראבו הוליס. בהמשך מין זה התגלה כזהה לצמח Polaskia שתיאר בקברג ב-1949.
זוג קקטוסים נוספים נקראו על שמה של בראבו הוליס - Ariocarpus Bravoanus ו-Opuntia Bravoana.
הגן הבוטני באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו נקרא על שמה (הגן הבוטני ע"ש הליה בראבו הוליס - Jardín Botánico Helia Bravo Hollis). מכיוון שבראבו הוליס התעניינה בשימור, הגן מכיל מספר מינים של קקטוסים הנמצאים בסכנת הכחדה.
פרסים.
הליה בראבו הוליס זכתה במספר פרסים:
ננסי וקסלר
ננסי סבין וקסלר (באנגלית: Nancy Sabin Wexler; נולדה ב-19 ביולי 1945, וושינגטון, ארצות הברית) היא גנטיקאית אמריקנית המשמשת פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה. עיקר פרסומה ממעורבותה במחקר בו התגלה מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון.
וקסלר בעלת בדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן, אך עיסוקה המחקרי הוא בגנטיקה. וקסלר חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ועמיתה בקולג' המלכותי לרופאים בלונדון.
בשנת 1979 החלה וקסלר לנהל מחקר רחב היקף בקרב אוכלוסייה בוונצואלה, במסגרתו מופה אילן היוחסין של 18,149 אנשים שסבלו מהמחלה במשך עשרה דורות ונלקחו למעלה מ-4,000 דגימות דם. הנתונים שנאספו במסגרת מחקר זה סייעו לזיהוי מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון בקצה כרומוזום 4, ובנוסף סייעו במיפוי מחלות גנטיות נוספות, בהן מחלת אלצהיימר, סרטן הכליות, שני סוגי נוירופיברומטוזיס, טרשת אמיוטרופית צידית (ALS), גמדות ואחרות.
ביוגרפיה.
וקסלר נולדה ב-19 ביולי 1945 בוושינגטון, ארצות הברית למילטון ולאונורה וקסלר. אביה היה פסיכואנליטיקאי שפעל בלוס אנג'לס, ואימה הייתה ביולוגית שנפטרה לאחר שלקתה במחלת הנטינגטון. בשנת 1964 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת רדקליף, ובשנת 1974 קיבלה את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן.
מחלת הנטינגטון.
בשנת 1972, בעת שנכחה בסימפוזיון לציון 100 שנים למאמר שכתב ג'ורג' הנטינגטון, שמעה מפסיכיאטר ונצואלני כי על חופי אגם מרקאיבו נמצאת אוכלוסייה גדולה של חולי מחלת הנטינגטון.
בשנת 1976 מונתה להוביל ועדה שזימן הקונגרס של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לייצר סדר עדיפויות תקציבי במימון המאבק נגד מחלת הנטינגטון. ב-1977 הציגה הוועדה את המלצותיה בפני הקונגרס, שאישר תקצוב לחקר המחלה.
מציאת הכרומוזום הפגום.
ביולי 1979 ובאפריל 1980 נסעה וקסלר לוונצואלה כהקדמה להגעת משלחות המחקר. באוקטובר 1979, במסגרת סדנה שהעבירה, עלה רעיון של שימוש בפולימורפיזמים כסמן שישב קרוב למיקום של הגן הגורם לפגם הגנטי על הכרומוזום. הדבר התאפשר הודות למהפכה שהתרחשה באותה עת בביולוגיה המולקולרית - הגילוי וההשמשה של אנזימי הגבלה.
במרץ 1981 הגיעה לוונצואלה משלחת המחקר (שלימים תהפוך למשלחת שנתית) לאסוף דגימות דם ולמפות את עץ המשפחה של תושבי המקום.
ב-1982 הצליח ג'יימס גוסלה (James Gusella), חוקר מבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד, לזהות פולימורפיזם שהופיע רק בבני משפחה (מתוך מאגר גנטי של משפחה מאיווה) שלקו במחלה. במאגר לא היה די כדי לזהותו בוודאות, אך הדגימות ששלחה וקסלר מוונצואלה אימתו את הזיהוי. המחקר מיקם את הפולימורפיזם בזרוע הקצרה של כרומוזום 4, ובנוסף זיהה 20 גרסאות של הסמן, שאפשרו לזהות אם לאדם הפגם הגנטי הגורם למחלה, בדיוק של 96 אחוז.
ב-1983 התפרסם בכתב העת Nature מאמר המסכם את תוצאות המחקר.
מציאת הגן הפגום.
וקסלר לא הסתפקה במציאת הכרומוזום בו נמצא הפגם, ולאחר הגילוי פנתה למצוא את הגן הספציפי הגורם למחלה. בתחילת 1984 הקימה, יחד עם אלן טובין (Allan Tobin), קבוצת מחקר שיתופית שהציבה לעצמה את המטרה הזו. בזמן העבודה בקבוצת המחקר, עברה וקסלר ממעבדה למעבדה במטרה לסייע לחוקרים, נסעה כל שנה לוונצואלה לאסוף דגימות דם, נכחה בהתרמות למען המחקר ועוד. בשנת 1992 גילתה אחת המדעניות בקבוצה, מרסי מקדונלד (Marcy MacDonald) את הגן האחראי למחלה. כשפורסם המאמר, במרץ 1993, ניתן הקרדיט לקבוצת המחקר השיתופית, ובכללה וקסלר.
מאז 1985 משמשת וקסלר פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה. בנוסף, וקסלר מכהנת כנשיאת ארגון HDF , ארגון לחקר מחלות תורשתיות ובראשן מחלת הנטינגטון.
פרסים והוקרה.
וקסלר זכתה במספר רב של הוקרות ופרסים, ואף במספר תוארי דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1993 זכתה וקסלר בפרס לסקר לשירות ציבורי "על מחקרה היוצא מן הכלל שהוביל למיקום ולבסוף למציאת הגן הגורם למחלת הנטינגטון ועל הובלת המחקר, פיתוח מדיניות ותמיכה מדעית במאמץ העולמי למציאת תרופה".
בשנת 2007 זכתה במדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים "על חלקה החיוני בגילוי הגן הגורם למחלת הנטינגטון".
נילי הרניק
נילי הרניק היא גיאופיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב המתמחה בחקר תבניות זרימה באטמוספירה ומכניקת רצף גיאופיזית, מחקריה עוסקים בין היתר בסירקולציה של טרופוספרה ושל הסטרטוספרה ובגלים ואי יציבות בזרימות גיאופיזיות.