שמונה חודשים לאחר שכתב קפקא את המכתב לאביו, הוא שלח מכתב לאהובתו מילנה יסנסקה, בו הוא מודיע לה, כי למחרת הוא ישלח לה את המכתב שכתב לאביו ומבקש ממנה כי תשתדל "לרדת לסוף משמעותם של כל פלפולי הפרקליטים שבו, כי אל נכון כמוהו כעתירת פרקליטים." ואכן משפטים בנוסח "אל תחשוב שזה מפני שחסרות ראיות", מוצאים את מקומם במכתב, כדי להעניק לו מראית עין של עתירה משפטית. דרור בורשטיין במאמרו 'מכתב לכל אדם', טוען כי הפלפולים המשפטיים והראיות שנקט קפקא במכתבו, הם אמצעי המאפשר לו להשתחרר במקצת מהאינטימיות של ז'אנר המכתב, ולכן הוא יכול להיות מועבר גם לידיה של מילנה יסנסקה ולידיה של אמו. הוא מוסיף ואומר כי "קפקא, באותה עת, "גם חותר תחת המודל המשפטי של המכתב שלו, ומבהיר (לפחות לעצמו) כי הדיון המשפטי אינו התבנית ההולמת לבירור היחסים עם אביו, ממש כפי שהמכתב האינטימי אינו תבנית הולמת". זו הסיבה שקפקא מאמץ את שתי הדרכים הללו ומלהטט ביניהן, כדי למצוא דרך ללבו של אביו.
אילנה המרמן, כותבת באחרית דבר, כי קפקא נוקט בלשון "אבל" זה ו"בכל זאת" ומילים וביטויים אחרים מסוגם, כדי לסייג ולתקן, לבטל ולכונן מחדש, ושוב לסייג או לבטל וחוזר חלילה, את טיעוניו שלו עצמו וטוענת כי לסגנון כתיבה זה, יש משמעות עמוקה הן בעולמו של קפקא והן בכתיבתו. "וכאן אין כנראה מקום להבדיל לא בין צורה לתוכן ולא בין עולמו האישי לעולמו הספרותי - בלב שניהם עומדת אי-ודאות, אי-ודאות גדולה כל כך שאולי אפשר לומר עליה שהיא נהיית לסוג של ודאות".
קפקא מסיים את מכתבו אל אביו בהיפוך מפתיע: הוא עונה בגוף שני, כביכול בשמו של האב, ושם בפיו טענות נגדיות, כדי להפריך את טענותיו שהשמיע כלפיו. את תשובתו של האב, הוא מציב בתוך מירכאות, כדי לעורר את הרושם, כי אלו הן באמת מילותיו של האב. "אבל אז מתחולל היפוך נוסף והכותב שב ומערער את תוקפו של הכתוב. שהנה הוא מזכיר בדווקאיות מפתיעה אף היא, שכל הטיעון שהושם בפי האב נגדו, נגד הבן, לא זו בלבד שגם אותו, כמוהו כטיעונים הקודמים, אפשר להפנות במידת מה נגד האב, יתרה מזו: הוא הרי כלל לא בא מהאב כי אם ממנו עצמו, מהבן, כלומר בדוי הוא". מבנה זה, מאיר, כי "בעולם הדימויים של קפקא הסופר והאב מהולים זה בזה לגמרי". תמה זו מופיעה ביצירות רבות של קפקא, כגון, הגלגול, המשפט, אמריקה וגזר הדין.
מוטיב האב ביצירת קפקא.
דמות האב היא מוטיב חוזר בכתיבתו של קפקא. לעיתים היא מופיעה במישרין ולעיתים באופן מרומז. אילנה המרמן כותבת, כי לאורך כל יצירותיו של קפקא הוא מחפש באמצעות הכתיבה, מפלט מן הקשר הלופת עם אביו, שהיווה עבורו את התגלמות האיום על קיומו. "פה באמת התרחקתי ממך בכוחות עצמי", הוא מציין במכתבו לאביו, ומדמה את עצמו לתולעת שרגל מועכת את פלג גופה האחורי, וכדי להיחלץ היא תולשת את פלג גופה הקדמי וגוררת אותו החוצה. בסיפור הגלגול, הופך הגיבור לשרץ כפועל יוצא מהתבטאויותיו של אביו שהופנו כלפי חבריו הקרובים: שרצים, כלבים ופרעושים, כפי שמזכיר קפקא במכתב.
ז'וזה סאראמאגו כותב במסה 'צילו של האב', כי באמצעות כתיבת יצירתו 'המשפט', " יכול קפקא להיפטר סוף סוף מדמות האב מתוך שיקול ענייני, אך אינו יכול להיפטר מדינו של האב. וכך כפי שב"גזר הדין" מתאבד הבן משום שכך קבע האב, ב"המשפט" יוסף ק. הוא הנאשם עצמו המסיים בהובלת תלייניו למקום בו יירצח, וברגעים האחרונים, כאשר צל המוות כבר קרוב, הוא מוצא את עצמו חושב כמו בחרטה סופית איך לא ידע למלא את תפקידו עד תום, איך לא הצליח לחסוך עבודה לשלטונות... כלומר לאביו".
מילים אלה של סאראמאגו, מתמצתות את גלגולו של האב ביצירותיו של קפקא: "אני חושב שהמרכיב הראשון, כלומר האנטגוניזם שמעולם לא התגבר עליו – האב המתנגש בבנו, והבן המתנגש עם אביו – הוא עמוד התווך של כל יצירת קפקא, ממנו היא נגזרת, כמו ענפי העץ היוצאים מן הגזע".
לקריאה נוספת.
ספרים בעברית שבהם מופיע המכתב שכתב קפקא לאביו:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:פרנץ קפקא]]
[[קטגוריה:מכתבים]]
[[קטגוריה:ספרות צ'כית]]
פלס&quot;ר גבעתי
ש&quot;ס ונציה
ש"ס ונציה הוא המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי, שנדפסה בוונציה על ידי דניאל בומברג בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג (1520–1523). בנוסף למשנה ולגמרא, כלולים במהדורה זו פירוש רש"י ותוספות. במהדורה זו גם נקבעה חלוקת התלמוד לדפים המשמשת עד היום. המהדורה נחשבת לנקייה יחסית משיבושי הצנזורה על ספרים עבריים.
המהדורה.
עד להמצאת הדפוס באמצע המאה ה-15 נפוץ התלמוד בכתבי יד בלבד. ההדפסה החלקית הראשונה של התלמוד הודפסה בספרד בשנת 1482 ה'רמ"ב עם פירוש רש"י ובלי תוספות, אך בשל רדיפות האינקוויזיציה הספרדית ושריפת התלמוד באיטליה נותרו ממנה רק שרידים. בשנת ה'רמ"ד החלו האחים היהודים יהושע וגרשום שונצינו להדפיס באיטליה חלק ממסכתות התלמוד.
ארבעים שנה מאוחר יותר, בשנים ר"פ-רפ"ג, 1520 - 1523 הוציא לראשונה דניאל בומברג, ברישיון האפיפיור לאו העשירי, מהדורה מלאה של התלמוד הבבלי. בומברג היה מדפיס נוצרי שלא ידע עברית, אשר הקיף עצמו ביהודים מומרים ומלומדים שסייעו לו בהגהה ובהכנה לדפוס.
צורת הדף.
מהדורה זו של בומברג היא שקבעה את עיצוב העמוד המקובל היום, שבו נוסח התלמוד במרכז העמוד, פירוש רש"י בצד הפנימי ופירוש התוספות בצד החיצוני. בנוסף לעיצוב העמוד שימר למעשה המדפיס לדורות את פירושי הפרשנים המקובלים ביותר אז, ובהם פירוש רבינו נסים, הרא"ש, ופירוש המשניות לרמב"ם. עם זאת, בומברג עצמו התבסס פעמים רבות על טפסים מדפוס האחים שונצינו, כך שצורת הדף ובחירת הפרשנים (חוץ מהרא"ש שהופיע רק בדפוס ונציה) הועתקו משם. מדפיסי שונצינו אף האשימוהו בהעתקה מדפוסם: "והנה מדפיסי ויניציאה העתיקו מהדפוס שלי ובזולתם שמו מאשר מצאו".
לא ידוע מהו כתב היד (או כתבי היד) בו השתמשו מדפיסי ונציה להעתקת טקסט התלמוד. מכיוון שהנוסח שונה מכל כתבי היד הידועים לנו כיום, מהווה דפוס ונציה עצמו "עד נוסח" לנוסח התלמוד.
צורתו הסופית של דף התלמוד המקובל נקבעה על ידי מדפיס נוצרי אחר מוונציה בשם מארקו אנטוניו יושטיניאן, שבשנים 1546-1551 הדפיס את התלמוד על בסיס מהדורת הדפוס השנייה של בומברג, והוסיף לה כלי עזר חשובים שחיבר הרב יהושע בועז, כגון ציון מראי מקום לצד פסוקי התורה המשולבים בטקסט התלמודי ("תורה אור"), הפניה לסוגיות מקבילות ("מסורת הש"ס"), וציון המסקנות שנפסקו להלכה ("עין משפט").
הצלחתו של בומברג לממן לראשונה מפעל רחב היקף של הדפסת התלמוד בשלמותו, נובעת ככל הנראה מהאפשרויות הכלכליות שעמדו בפניו ושהיו חסומות בפני מדפיסים יהודים כשונצינו. בומברג הדפיס בחייו מהדורה שנייה ושלישית - שלוש הוצאות ב-20 שנה.
לאחר הופעת המהדורה לא הופיעו מהדורות עם חידושים משמעותיים לאורך מאות שנים, וכל 64 המהדורות שנדפסו (חלקן לא שלמות), עד להופעת ש"ס וילנא בסוף המאה ה-19, התבססו עליו, אך בחלקן שורבבו טעויות חדשות וברובן היו השמטות הצנזורה.
כיום קיימים רק 14 סטים ידועים של מהדורה זו, אחד מהם נרכש בסוף 2015 בידי איש העסקים והאספן הניו יורקי לאון בלאק בסכום של למעלה מ-9 מיליון דולר
Lunar Reconnaissance Orbiter
לאופולד פון מילדנשטיין
לאופולד פון מילדנשטיין (בגרמנית: Leopold von Mildenstein) (30 בנובמבר 1902 - נובמבר 1968) היה המפקד הראשון של המחלקה היהודית באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, שבראשית תקופת השלטון הנאצי בגרמניה תמך בכוונות הציונות ליישב את היהודים בארץ ישראל, למד עברית ועל היהדות והתנגד לאנטישמיות הגסה של עיתון המפלגה הנאצית, דר שטירמר.
ראשית דרכו, יחסו לציונות וביקורו בארץ ישראל.
פון מילדנשטיין נולד ב-30 בנובמבר 1902 בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, כבן למשפחה השייכת לרובד הנמוך ביותר של האצולה האוסטרית. הוא הוכשר כמהנדס. בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1932 גם לאס אס, והיה אחד האוסטרים הראשונים לעשות כן.
גילה עניין בציונות, ואפילו הרחיק לכת עד כדי ביקור בכנסים ציוניים כדי להעמיק את הבנתו בתנועה. הוא ראה ברעיון הציוני פתרון לבעיה היהודית ולהפיכתה של גרמניה למה שהנאצים קראו "יודנריין" (Judenrein, "נקייה מיהודים"). התנועה הציונית צברה פופולריות רבה בקרב יהודי גרמניה מאז עלה היטלר לשלטון ונטתה לשתף פעולה לשם ביצוע פתרון זה. ב-7 באפריל 1933, ימים אחדים לאחר עליית נאצים לשלטון, הכריז ה"יודישה רונדשאו" (Juedische Rundschau), ביטאון הפדרציה הציונית של גרמניה, כי מכל חלקי האוכלוסייה היהודית רק הפדרציה הציונית של גרמניה מסוגלת ליצור קשר עם הנאצים בתום לב כ"שותפים כנים". הפדרציה הטילה על אחד מפעיליה, קורט טוכלר, ליצור קשר עם תומכים אפשריים בציונות בקרב המפלגה הנאצית, במטרה להקל על עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל. טוכלר פנה לפון מילדנשטיין וביקש ממנו לכתוב משהו חיובי בעיתונות הנאצית על יישובם של היהודים בארץ ישראל. פון מילדנשטיין הסכים לשליחות עיתונאית זאת, בתנאי שיותר לו לבקר בארץ ישראל המנדטורית, עם טוכלר כמלווה.