עד שנת 1773 נכללו בשטחה של הורגן גם הערים אוברייבן והירזל, אך הן הופרדו לערים עצמאיות בשנה זו. יער סיהל (Sihlwald) הסמוך הפך לחלק מהעיר ציריך בשנת 1803. עם זאת, מועצת העיר הורגן סירבה להכיר בכך רשמית, עד שנת 1877.
אתרים.
על גדות אגם ציריך שוכן נמל הורגן. על גדות האגם שוכן גם מוזיאון הורגן, המתאר את ההיסטוריה של העיר.
בהורגן מוצב פסלו של דני קרוון "ככר הכפר" (1995).
דמוגרפיה.
נכון לדצמבר 2009, אוכלוסיית הורגן מונה 18,562 תושבים ב-7,850 משקי בית. 27.1% מכלל האוכלוסייה הם זרים, כלומר, שאינם בעלי דרכון שווייצרי. על פי נתונים משנת 2008, התפלגות האוכלוסייה לפי מין הייתה 49% גברים ו-51% נשים.
נכון לשנת 2000, רוב האוכלוסייה, 79.9%, דוברת גרמנית, 6% דוברי איטלקית, 2.8% דוברי אלבנית וכ-11% דוברי שפות אחרות.
על פי התפלגות הגילאים של האוכלוסייה, 15.3% נמצאים מתחת לגיל 14, 4.9% בני 15-19 שנים, 62.5% בגילאים 20-64 שנים, ו-17.3% מן האוכלוסייה מעל גיל 64. כ-73% מהאוכלוסייה (בין גילאי 25-64) הם בוגרי מוסדות חינוך על תיכוני (שאינו חובה), או בעלי השכלה נוספת גבוהה יותר. שיעור האבטלה בהורגן עומד על 2.7%.
מגוון התושבים בהורגן יוצר מארג רחב של דתות. כ-77% מן התושבים מגדירים עצמם השייכים לפלגים השונים בנצרות (קתולים, רפורמים, מתודיסטים, אוונגליסטים ועוד). כ-7% מוסלמים (רובם ממוצא אלבני) וכ-16% בני דתות אחרות או שאינם משייכים עצמם לאף דת.
תחבורה.
הורגן ממוקמת ממזרח לכביש המהיר A3, על צומת דרכים המובילות מערבה בכיוון צוג (Zug) ולוצרן.
את אגם ציריך חוצה לרוחבו קו מעבורות שבקצהו המזרחי העיירה מיילן (Meilen) ובקצהו המערבי הורגן.
בהורגן שתי תחנות רכבת מרכזיות, הממוקמות על ציר מסילות הרכבת מציריך: האחת על גדות אגם ציריך בכיוון דרום והשנייה במעלה ההר בכיוון דרום מערב לצוג וללוצרן.
אבעבועות עור פמפיגואידיות
צבא לוב
צבא לוב או, באופן מדויק יותר הכוחות המזוינים של לוב (בערבית: القوات المسلحة الليبية, או הצבא הלאומי של לוב; القوات المسلحة الليبية בערבית) הם צבאה של לוב.
מבנה.
היסטוריה.
שורשיו של הצבא הלובי המודרני בהתארגנות צבאית מימי מלחמת העולם השנייה, של כוחות סדירים-למחצה שנקראו "צבא סנוסי". כוחות אלה התארגנו על בסיס גולים לובים במצרים כנגד כוחות הכיבוש של איטליה בלוב והציעו לבעלות הברית להילחם לצידם ולסייע להם במלחמה במדבר לוב. הכוחות, שלא היו מיומנים, שימשו תחת פיקוד בריטי בתפקידים תומכי לחימה כשמירה על מתקנים, שמירה על שבויי מלחמה וכדומה. עם זאת, גדוד אחד של "צבא סנוסי" נלחם בקרב על טוברוק ("מבצע מצפן").
עם הכיבוש הבריטי של לוב לאחר המלחמה פוזרו לוחמי הסנוסי, חלק מוותיקי הלוחמים השתתפו ב-1948 כמתנדבים במסגרת חיל המשלוח המצרי שנלחם במדינת ישראל הצעירה במלחמת העצמאות. עם הקמת הממלכה של לוב ב-1952, היוו ותיקי הלוחמים את הגרעין לצבא המלכותי של לוב, שפעל תחת הדרכה וסיוע בריטי. הבריטים אף פתחו אקדמיה מתקדמת לקצינים בבנגזי, בה אומן בין היתר קדאפי עצמו.
מאז תפיסת השלטון על ידי קדאפי ב-1969 שונה ארגון הצבא מן הדוקטרינה הבריטית לדוקטרינה סובייטית-מצרית. קדאפי סגר את האקדמיה בבנגזי ומאוחר יותר פתח מוסד דומה בטריפולי.
ב-1973 נשלחו כוחות צבא לוב למלחמה כנגד ישראל, במסגרת חילות המשלוח הערביים במלחמת יום הכיפורים.
צבא קדאפי.
עד שנת 2011 הצבא הורכב מצבא היבשה, חיל אוויר, חיל ים ומיליציה עממית (מילואים) שכללה את יחידת משמרות המהפכה. ערב ההתקוממות בלוב (2011) מנו כוחות אלה כ-119,000 איש. בנוסף, הפעיל צבא לוב את "הלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי", יחידת עילית למטרות הגנה על השלטון שמורכב בעיקרו משכירי חרב ממדינות כצ'אד, ניז'ר ומאלי.
ללוב שתחת קדאפי, בניגוד לרוב המדינות האחרות, לא היה שר הגנה או שר ביטחון והרמטכ"ל היה כפוף ישירות למנהיג. תקציב הביטחון של לוב עמד ב-2005 על 3.9% מן התמ"ג (לשם השוואה תקציב הביטחון של ישראל באותה שנה עמד על 7.3% מהתמ"ג שלה).
בעוד שעד להתפרקות ברית המועצות נתמך צבא לוב על ידי ברית המועצות והיה צבא משוכלל ומתקדם טכנולוגית (צבא היבשה הוערך כעשירי בכוחו בעולם), הרי שמאז שנות ה-90 נמצא הצבא בהתדרדרות מתמשכת הנובעת מהתיישנות הציוד, מקושי בתחזוקת הכלים בהיעדר מומחים זרים, מתקלות בשרשרת האספקה שהתגלו במיוחד בעת הלחימה בצ'אד ומחוסר במערך הדרכה מודרני. עקב התקרבות קדאפי למערב בראשית שנות ה-2000, הוסרו מספר מגבלות שאיפשרו לקדאפי לרענן את הציוד ולהכניס ייעוץ מומחים.
חיל האוויר הלובי היה הגדול בצפון אפריקה, אך יעילותו הוטלה בספק כיוון שלא נבחן בהתמודדות קרבית.
צבא היבשה.
צבא היבשה היה הזרוע הגדולה והמפותחת ביותר של הכוחות המזוינים. סד"כ הצבא הסדיר הורכב מכ-25,000 מגויסי חובה וכ-25,000 אנשי קבע. הצבא פרוס באזורי הגבול עם מצרים, תוניסיה וצ'אד ובאזורי ביטחון בתוך המדינה (סביב הבירה טריפולי, בערי הנמל בנגאזי, א-זאווייה, מיסראתה, סירת, דרנה וטוברוק, בערים סבהא ואל-כופרה המהוות בסיס דרומי מול צ'אד וסביב אתרים אסטרטגיים כמתקני הפקת נפט) חלק מהכוננות בערים מבוצעת על סמך כוחות המיליציה. אחת מנקודות המפנה בהתקוממות בלוב בפברואר 2011 הייתה סילוק כוחות הצבא מערי קירנאיקה (מזרח לוב) בנגאזי וטוברוק על ידי כוחות אזרחיים חמושים.
צבא היבשה הורכב מבריגדת (חטיבת) אבטחת השלטון ("בריגדה 32", ראו להלן), 10 גדודי שריון, 10 גדודי חי"ר ממוכן, 18 גדודי חי"ר, 6 גדודי קומנדו, 22 גדודי ארטילריה, 4 חטיבות טק"ק ו-7 גדודי נ"מ.
חימוש.
עד סוף שנות ה-80 היה מערך היבשה הלובי, בן כ-3,000 טנקים המצוידים באמצעי בקרת ירי, מערך חירמ"כ המצויד בטילי נ"ט מתקדמים ומערך הנדסה ותחזוקה תומך מתקדם ומצויד היטב, העשירי בגודלו בעולם. אולם התפרקות ברית המועצות וברית ורשה הותירה את הצבא הלובי ללא תחזוקה לכלים וללא התקדמות טכנולוגית. בשל העובדה שלוב נמצאה תחת אמברגו מצד מדינות המערב היא פנתה לרכוש נשק וטכנולוגיה ממדינות העולם השלישי, בעיקר ברזיל וכן כלים בריטיים, אמריקאים, צרפתים ואיטלקים מ"יד שנייה".
החל משנת 2004 לערך חל מפנה במדיניות קדאפי כלפי המערב וחלק מהמגבלות על לוב הוסרו. עקב כך נפתחה הדרך למספר עסקאות נשק של לוב עם צרפת ובריטניה, שמטרתן החלפת הציוד הסובייטי המיושן בציוד מודרני. בין היתר נחתמה ב-2007 עסקה עם חברת MBDA הצרפתית בסך 218.4 מיליון דולר לרכש טילי מילאן חדשניים נגד טנקים. כמו כן ציידו את צבא לוב רוסיה וסין.
חימוש צבא היבשה התבסס ברובו על רכש סובייטי משנות ה-70 וה-80, רוב הציוד היה מיושן למדי, כאשר ציוד מיושן מאוד נמכר על ידי לוב למדינות אחרות באפריקה.
מערך השריון הורכב בעיקר מטנקי T-62 ,T-72 ו-55/T-54. החי"ר הממוכן נע בנגמ"שי BMP-1, BRDM-2, EE-11 Urutu ובנגמ"ש אמפיבי BTR-50, כולם תוצרת ברית המועצות.
מערך הארטילריה הסתמך על תותחים מתנייעים פולנים 122 מ"מ מסוג 2S1 "גבוזדיקה" ו-130 מ"מ מסוג SO-152 ומשגרי "קטיושה" ממספר סוגים כולל משגרי רקטות גראד. מערך הרק"ק והטק"ק כולל רקטות פרוג-7 וטילי סקאד B. מערך הנ"מ כולל משגרי טילי קרוטייל, SA-5 Gammon, 9K35 סטרלה-10 (SA-13), מטולי 9K32 סטרלה-2 ותותחים כ-ZSU-23-4, ZU-23-2 ו-Bofors 40 mm השוודי. כאשר הגיעה שעת מבחנו של מערך הנ"מ הלובי, בעת הפצצת מטרות בטריפולי ובבנגאזי מן האוויר על ידי ארצות הברית באפריל 1986, כשל המערך ולא היווה איום על מפציצי ארצות הברית.
כוחות מיוחדים.
הכוח המיוחד המיומן ביותר היה "בריגדה 32". הכוח שימש כקומנדו ותפקידו היה להגן על המשטר, כולל פיזור הפגנות תוך הפעלת כוח רב.
הפעילות המלחמתית העיקרית של צבא לוב התקיימה מול שכנתה מדרום, צ'אד. עוד לפני שתפס קדאפי את השלטון פלשה לוב ב-1968 לשטח צ'אד מתוך מגמה למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים במדינה אל שטחי לוב ולהשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום סמוך לגבול. במהלך שנות שלטונו של קדאפי פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים: בשנים 1978, 1979, 1980 – 1981 וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע אש בארטילריה ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
בשנת 1976 השתתפו חיילים מצבא לוב במסגרת כוח ההרתעה הערבי, כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון. כוחות לוביים שהו בלבנון עד 1979.
ב-2001 התערבו חיילי צבא לוב לטובת אנג'-פליקס פאטאסה, שליט הרפובליקה המרכז-אפריקאית, אך לא הצליחו למנוע את הדחתו.
חיל האוויר.
בשנת 1963 שכנעו ממשלות ארצות הברית ובריטניה את אידריס הראשון, מלך לוב שעליו לחזק את צבאו ולהקים זרוע אוויר. כך נוצר ה-LAF (Libyan Air Force), שעם תפיסת השלטון על ידי קדאפי מנה 400 קצינים ונגדים מקצועיים בלבד. שמו של חיל האוויר שונה על ידי קדאפי ל-LARAF (Libyan Arab Republic Air Force).
נכון ל-1990 מנה כח האדם של החיל 22,000 חיילים, בהם 15,000 מגויסי חובה, 426 מטוסי קרב ו-52 מסוקים. בסיסי הטיסה מצויים על חוף הים וליד גבול מצריים, בסיסי מסוקים נמצאים בסמוך לבסיסי יבשה. מטה חיל האוויר שכן בבירה טריפולי.
חיל האוויר היה ערוך לפי דוקטינה סובייטית וכולל טייסת אחת של מפציצים בינוניים (בעיקר טופולב Tu-22), שלוש טייסות מטוסי קרב ויירוט (מיג-17, 19 ו-25 בעיקר), חמש טייסות מטוסי תקיפה, תשע טייסות מסוקי קרב ותובלה וגדודי נ"מ הכפופים מקצועית לפיקוד חיל האוויר אך הופעלו ככל הנראה על ידי צבא היבשה.