לרנרט יש גם דירת דופלקס בפארק אווניו במנהטן, ובית מפואר ליד רחוב הנביאים בירושלים.
רנרט נשוי לאינגבורג חנה רנרט, סוכנת נסיעות לשעבר ממוצא שוודי, שהתגיירה למענו. היא משמשת כדירקטורית של מרכז לינקולן לאמנויות הבמה. יש להם שלושה ילדים.
ג'ונתן דוס סנטוס
חוה סמואל
חוה סמואל ( 16 בנובמבר 1904 – 3 באוקטובר 1989) הייתה אמנית ישראלית, ילידת גרמניה, מחלוצות אמני הקרמיקה בישראל וממייסדי אגודת אמני הקרמיקה בישראל.
ביוגרפיה.
חוה (אוה) סמואל נולדה בעיר הגרמנית אסן. אביה, ד"ר סולומון סמואל שימש כחזן וכרב בעיר. בית המשפחה נטה לאמנות. אחיה, הנס-יוחנן היה נגן עוגב ואילו אחותה אדית סמואל הייתה אמנית בובות. בין השנים 1921–1923 למדה סמואל אמנות בבית הספר "פולקוונג" (Folkwang-Schule) באסן. בעת שהותה בכפר האמנים וורפסדוודה (Worpswede), בשנת 1923, נחשפה לרעיונות של תנועת הבאוהאוס, והושפעה מיצירותיו של פרנק מאזארל (Masereel). את ההתמחות בקרמיקה עשתה בין השנים 1924–1927 בבית המלאכה לקרמיקה "מרגרטנהוה" בראשות וויל לאמארט (Lammert). בשנת 1931 למדה בבית הספר לאמנות מעשית בשטוטגרט.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בירושלים הקימה בית מלאכה לקרמיקה בשם "היוצר", בשיתוף המהנדס יצחק רייך. היה זה בית המלאכה הראשון לקרמיקה בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. בית המלאכה מוקם בחצר בית הספר "תורה ומלאכה", שנסגר בשנת 1930. בחודש מאי 1933 נערכה ב"בית הנכות בצלאל" תערוכה מעבודותיה של סמואל. ביוני 1933 הצטרפה לבית המלאכה האמנית פאולה אהרונסון, במקומו של רייך שעזב. השתיים חלקו חדר מגורים בביתה של משפחת בן-דוד ברחוב הנביאים בעיר.
בשנת 1934, בעקבות נישואיה של פאולה, סגרו השתיים את בית המלאכה בירושלים והקימו בית מלאכה לקרמיקה בשם "כד וספל" בראשון לציון. בית המלאכה הכיל תנור בעל שני מבערים ומדחס. העבודות של "כד וספל" כללו מגוון רחב של כלי חרס העשויים בטכניקות קרמיות שונות. בשנת 1936 עזבה פאולה את בית המלאכה בין הפריטים שעוצבו ב"כד וספל" היו דמויות קרמיקה מזוגגת היצוקות בתבניות אותן עצבה סמואל. דמויות אלו, כגון "מוכרת התרנגולות", מאופיינות במוטיבים יהודיים או מזרחיים וכוללות דמויות של מנגנים, דמויות מזרחיות ודמויות מן המסורת היהודית. בנוסף, עיצבה סמואל כלים שונים ועליהם עיטור בסגנון מזרחי, כגון "כד עם דמות פרש".
על העבודות הציבוריות שיצרה נמנים: תבליטי המזלות (1948) עבור מבנה "קולנוע קסם" בתל אביב-יפו, קיר קרמיקה (1965) עבור בית העם במושב סתריה, קיר קרמיקה בבית יד לבנים בראשון לציון וכן קיר (1973) במרתף יקב כרמל מזרחי בעיר.
בשנת 1979 נסגר "כד וספל" וסמואל עברה להתגורר ברמת גן. היא נפטרה בשנת 1989.
יצירתה.
למרות שעיקר יצירתה של חוה סמואל היה בתחום הקרמיקה, הרי שהרבתה להציג גם ציור ורישום בתערוכות שונות. היא גישרה ביצירתה בין היותה ציירת להיותה קדרית וב-1940 עדיין הציגה כציירת במוזיאון תל אביב. התייחסותה של סמואל לקדרות היא מנקודת המוצא הדואלית של ציירת ופסלת, גם אם הציור תופס רק חלק קטן מהכלי. זהו ציור דקורטיבי, ספונטני, אך מאופק, שנושאיו בעיקר: הטבע (פרחים וחיות האזור), דמויות מזרחיות וסיפורי התנ"ך. יצירות הקרמיקה שלה כללו דמויות ופריטים היצוקים בתבנית ומעוטרים בזיגוג צבעוני. רבים מפריטים אלו נשאו מוטיבים מן התרבות היהודית. כלי הקדרות שיצרה במפעל עוטרו בציור חופשי שהושפע גם מן הארכאולוגיה הארץ ישראלית. על הייחודיות של סגנונה נכתב ש"סגולתה של חווה סמואל הקדרית בכך שאינה נרתעת מן הקישוט הצבעוני. לפי שהיא ציירת וקדרית כאחת, היא נמנית עם המועטים בארץ, במשך שנים הייתה היחידה, שלא הדירה מאמנותה את השימוש בעיטורים ובזיגוג. ולא מפני שיצירותיה היו לוקות בלי קסם הצבע ובלי חן העיטורים, אלא מפני שמעולם לא חסרה את כוח הדמיון ואת חדוות המשחק היוצרת".
Ibis Editions
Ibis Editions (הוצאת איביס) היא הוצאה לאור שבסיסה בירושלים המתמחה בתרגומים לאנגלית של ספרות העוסקת במזרח התיכון, תרגומים מעברית, ערבית, יוונית, צרפתית, גרמנית ולאדינו.
את הוצאה ייסדו שלושה סופרים הכותבים באנגלית ומתגוררים בישראל, פיטר קול, אשתו, עדינה הופמן וגבריאל לוין. בין היוצרים שההוצאה פרסמה נכללים אמיל חביבי, גרשם שלום, טהא מוחמד עלי, ח"נ ביאליק, סמיח אלקאסם, ששון סומך, ס. יזהר, יהודה הלוי, אסתר ראב ואלזה לסקר-שילר. ההוצאה מוגדרת כעמותה הפועלת ללא כוונות רווח.
חסידות קומרנא
Charlie Bit My Finger
Charlie Bit My Finger – Again! (בעברית: "צ'ארלי נשך לי את האצבע – שוב!") הוא סרטון וידאו ביתי, בן 56 שניות, שפורסם באתר YouTube, ובתקופות מסוימות נחשב לסרטון הנצפה ביותר אי פעם, עם כמעט מיליארד צפיות (כ-866 מיליון צפיות נכון ליולי 2021). לפי אחת המדידות, היה סרטון זה הנצפה ביותר במשך יותר משנתיים, עד אפריל 2010.
רקע.
הסרטון מתאר סיטואציה קצרה בין שני אחים בריטים, בגיל שלוש ובגיל שנה, היושבים בכורסה. בסרטון מגיש האח הגדול יותר, הארי, את אצבעו לפיו של האח הצעיר, צ'ארלי. צ'ארלי נושך את אצבע אחיו, בעוד האח הגדול מייבב וצועק מכאבים, עד שלבסוף מצליח לשחרר את אצבעו מפיו של צ'ארלי. אורכו של הסרטון הוא 56 שניות, והוא הועלה לרשת על ידי אביהם של הילדים, הווארד דייוויד קאר, בחודש מאי 2007. לפי דבריו של קאר ברֵאיונות, הוא העלה את הסרטון לאתר YouTube באופן תמים למדי, על מנת שקרובי משפחה בארצות הברית יוכלו לראות את הילדים, מאחר שקובץ הווידאו היה גדול מדי למשלוח בדואר אלקטרוני.
התפשטות הסרטון.
הסרטון הפך תוך זמן קצר לסרטון ויראלי. פחות משנה לאחר העלאתו לרשת, במרץ 2008, הוא נצפה ב-12 מיליון צפיות. בדצמבר 2008 כבר היה הסרטון אחד מ-12 הסרטונים הנצפים ביותר ב-YouTube עם 65 מיליון צפיות. עד אפריל 2009 נצפה הסרטון 92 מיליון פעמים, ובחודש אוגוסט 2009 הפך לסרטון הנצפה ביותר אי פעם לאותה תקופה, והכניס לגוגל לא מעט כסף מפרסום.
השפעות.
כתוצאה מהתפשטות הסרטון הפכו שני הילדים לכוכבים. הארי וצ'ארלי זכו לבלוג וידאו משלהם, ואף הודפסו חולצות טי-שירט ולוחות שנה עם תמונותיהם ועם הלוגו "Charlie Bit My Finger". החל מיולי 2010 הועלו ל-YouTube למעלה מ-30 סרטונים נוספים של הארי וצ'ארלי, על ידי אביהם, בהם נראים הילדים מתבגרים, ומלווים באמם ובאחיהם הקטן. גם סרטונים אלה זכו לצפייה על ידי מיליונים. ברחבי העולם הוקמו אף מועדוני מעריצים.
4 שנים לאחר שהועלה לראשונה לרשת קיבל האב המחאה על סך 120 אלף פאונד ישירות מגוגל, שמייצגים את חלקו של בעל הסרטון מכלל ההכנסות בעקבות פרסומות באתר. בסך הכל, הרוויחה משפחתם כמיליון ליש"ט מהסרטון.
הבמאי ג'ף צ'אן ערך את הסרטון ויצר לו גרסה חדשה ומפחידה בה זומבים מסתערים ומנסים לנשוך את האצבע. הסרטון הוצג בפסטיבל CFC Worldwide Short Film Festival בשנת 2011 בטורונטו, קנדה.
באחד הראיונות עמו הגיב אביהם של הבנים ואמר: .
מכירתו.
במאי 2021 נמכר העותק המקורי של הסרטון כאסימון חסר תחליף (NFT -non fungible token) לאספן פרטי, תמורת 760,999 דולר, והמשפחה שיצרה אותו הורידה את המקור מיוטיוב לצמיתות.
בכך שבר הסרטון שיא נוסף, בהיותו הסרטון הביתי הקצר, שנמכר בסכום הגבוה ביותר מעולם. העותק המקורי נשאר ברשת יוטיוב עד חודש יולי 2021 עם התראה על המכירה, ואז הוסר.
עותקים של הסרטון עדיין זמינים ברשת.
הרכבת הקלה של סוצ'י
הרכבת הקלה של סוצ'י (ברוסית: Сочинское лёгкое метро) הייתה תוכנית להקמת רכבת קלה בעיר סוצ'י שבדרום-מערב רוסיה לקראת משחקי החורף האולימפיים אשר נערכו בעיר בשנת 2014. הקמת הרכבת הייתה מתוכננת להסתיים בשנת 2013, ועלות הקמתה הייתה צפויה לעמוד על 758.8 מיליון דולר. בסופו של דבר התוכנית נזנחה.
ברשת היו אמורות להסלל מסילות בצורת האות T באורך כולל של 86.4 ק"מ שתוכננו להסלל על-פני הקרקע, מתחתיה ומעליה. שלושת הקווים היו אמורים לקשר בין כל שתי תחנות קצה, והרשת כולה הייתה אמורה לכול 24 תחנות. במכרז שפורסם לרכישת הציוד הנייד זכתה רכבת מדגם ספסיום (Spacium) של חברת בומברדייה, אשר הייתה אמורה לספק 54 רכבות בנות שלושה קרונות כל אחת, עם קיבולת של עד כ-800 נוסעים. הרכבות תוכננו לפעול במרווחים של 4 דקות, במהירות מקסימלית של 70 קמ"ש, ולאפשר הסעת 70,000 איש בשעה.
בפועל הוחלפה התוכנית בשירות רכבת המחברת בין הכפר האולימפי במזרח לשדה התעופה של העיר ולמרכז סוצ'י, ובשלוחה המובילה לכפר האולימפי ההררי בקראסנאיה פוליאנה.
נגו באו צ'ו
בריסטול בומביי
הבריסטול בומביי (באנגלית: Bristol Bombay) היה מטוס תובלה ומפציץ בינוני בריטי תוצרת חברת בריסטול אירופליין, אשר שירת בחיל האוויר המלכותי בזמן מלחמת העולם השנייה.
פיתוח.
הבריסטול בומביי נבנה לפי דרישת משרד האוויר הבריטי למטוס חד-כנפי המסוגל לשאת פצצות או לחלופין, 24 חיילים.
ניסיונה הקודם של בריסטול בבניית מטוסים חד-כנפיים היה מדכדך: שני המטוסים החד-כנפיים הקודמים שבנתה, אב טיפוס שכונה "Racer", ואב טיפוס למטוס הקרב בשם "Bagshot", נכשלו בשל חוסר בגמישות הכנפיים ובעיות במאזנות ולא נכנסו לייצור. על סמך ניסיון זה, תכננה בריסטול את המטוס עם לא פחות משבע תומכות לכל כנף שנוצרו מפלדה בעלת רמת חוזק גבוהה. לא במפתיע, היה התוצר הסופי מטוס כבד ביותר.