הישג השיא של סבטיני הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1990 לאחר ניצחון בשלב הגמר על שטפי גראף מגרמניה בשתי מערכות (6–2, 7–6). היא זכתה, בגראנד סלאם בטורניר הזוגות באליפות וימבלדון בשנת 1988 ביחד עם גראף ופעמיים באליפות סבב ה-WTA בשנים 1988, לאחר ניצחון על פם שרייבר מארצות הברית (7–5, 6–2, 6–2) ו-1994 לאחר ניצחון על לינדזי דבנפורט מארצות הברית (6–3, 6–2, 6–4). נוסף לכך, היא זכתה במדליית כסף אולימפית בטורניר טניס ליחידות באולימפיאדת סיאול (1988) לאחר שנוצחה במשחק הגמר בידי גראף בשתי מערכות (3–6, 3–6).
סבטיני זכתה אחת עשרה פעמים בפרס "טניסאי השנה בארגנטינה" ("אולימפיית כסף"), ופעמיים בפרס ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב"), בשנים 1987 ו-1988.
בית נבולסי
בית נבולסי שבכפר יונה הוא מבנה היסטורי בולט בנוף האזור ואחד מתוך מספר בתים בשם זה באזור השרון שהוקמו על ידי משפחת נבולסי משכם. הבית שימש כבית מגורים ערבי מפואר החל מסוף המאה ה-19 ועד 1947 אז ננטש ובהמשך נבלע אל תוך שטחה הבנוי של כפר יונה.
היסטוריה.
את הבית הקים ראדי נבולסי, בן למשפחת נבולסי אשר החזיקה בנכסים רבים באזור השרון. ביתו העיקרי היה ליד מושב ינוב הסמוך ומבנה זה היה בית שני שבנה, ככל הנראה עבור אישה נוספת שנשא. הבית ממוקם על גבעה קטנה החולשת על השדות והמטעים שהיו בבעלות המשפחה באזור זה. הבית נבנה בשני שלבים. בשלב הראשון היה בית בן קומה אחת והקומה השנייה נוספה מאוחר יותר בתכנון האדריכל חיים בן עמר אשר פעל בעיר נתניה בתקופת היישוב ותכנן גם את הגן והמזרקה שמחוץ למבנה. בן עמר גם תכנן עבור המשפחה וילה מפוארת בעיר שכם.
הבית הוא דוגמה לאדריכלות הערבית בארץ ישראל של תחילת המאה ה-20 שהושפעה מהתהליכים הכלכליים, תרבותיים וטכנולוגיים שעברו על האזור בתקופה זו - תהליך התיעוש בארץ ישראל והגעתם של אדריכלים יהודים מאירופה. המבנה בנוי משלד בטון וחיפוי אבן וקומתו השנייה נתמכת על ידי קורות פלדה. סגנונו הוא אקלקטי וניכרת בו השפעה אירופאית רבה. בפתחיו נבנו קשתות מעוטרות, במרפסות המבנה עמודים עם כותרות מעוטרות ופנים המבנה כלל ציורי תקרה ושטיחי אבן בריצוף, כמאפיין בולט של שילוב סגנונות זה. חלק מהעיטורים נפגעו עם שנות ההזנחה וחלקם ניכרים ביופיים גם היום.
ב-1947, עם פרוץ מלחמת העצמאות, נמלטה המשפחה לשכם והבית נותר נטוש. בהיותו מבנה מבודד בראש גבעה שימש במלחמת העצמאות כוחות עיראקיים שחלשו על האזור והטרידו את תושבי כפר יונה. בהמשך המלחמה השתלטו על המבנה כוחות ההגנה בפיקודו יצחק מודעי.
מאז 1949 עומד הבית נטוש ומוזנח. המבנה הוכר כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים ותוכניות ההרחבה של היישוב כפר יונה לקחו אותו בחשבון בפיתוח סביבתו. בשנים האחרונות נבנו סביבו שכונות מגורים ובית נבולסי נותר עומד במרכזו של הפארק העירוני גינות הדר בכוונה לשחזרו ולשמרו.
לפי דברי ראש עיריית כפר יונה לשעבר, אפרים (אפי) דרעי, הוגשו תוכניות שיקום של המבנה אשר עומדות על סכום כולל של יותר מ-3,000,000 שקלים. ראש העיר הוסיף כי המועצה לשימור אתרים מונעת ממנו לשקם את הבניין לפי תוכניותיו ומשום זאת השיקום מתעכב זמן רב.
התגלמות (נצרות)
הלוקהיד X-17 (באנגלית: Lockheed X-17) היה טיל נסיוני בעל שלושה שלבים מונעי דלק מוצק שנבנה על מנת לחקור את האפקטים שנוצרים בחדירה לאטמוספירה במהירות מאך גבוהה. השלב הראשון של הטיל העלה אותו לגובה של 27 ק"מ לפני שנשרף. הטיל היה ממשיך לאחר מכן מעוצמת התנופה לגובה של כ-160 ק"מ, לפני שהחל להטות את אפו כלפי מטה לחזרה לקרקע. לאחר מכן השלב השני הופעל ואחר כך הושלך והשלב השלישי והאחרון של הטיל הופעל. ב-27 באפריל 1957, הX-17 השיג מהירות של 14,000 קמ"ש בשיגור מבסיס חיל האוויר פטריק. בסופו של דבר הX-17 חזר לכדור הארץ במהירות של 14.5 מאך.
הX-17 שימשו גם במבצע ארגוס בשלושה שיגורים לניסויים גרעיניים בדרום האוקיינוס האטלנטי ב-1958.
ספיגה חוזרת (מערכת העצבים)
ספיגה חוזרת (Reuptake) היא הספיגה של מוליך עצבי מתוך סינפסה בידי חלבון נשא, חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי.
ספיגה חוזרת היא מרכיב חשוב בתהליכים של הולכה עצבית, אשר מגביל ומווסת את העברת האותות בתוך מערכת העצבים.
מנגנון פעולה.
העברת האותות בתוך מערכת העצבים מתבססת על דחפים עצביים, שהם פעימות של מתח חשמלי שמתקדמות לאורך אקסונים של תאי עצב. בקצה האקסון של התא הקדם-סינפטי, הדחף העצבי גורם לשחרור מולקולות של המוליך העצבי לתוך הסינפסה. כאשר מולקולות המוליך העצבי נקשרות לקולטנים על גבי התא הבתר-סינפטי, הן מעוררות או מעכבות (בהתאם לסוג הקולטן) יצירה של דחפים עצביים בתא זה, ובכך משפיעות על העברת האותות הלאה לאורך המסלול העצבי.
בתהליך של ספיגה חוזרת, מולקולות של המוליך העצבי מובלות חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי על ידי חלבון נשא שיושב על קרום התא. בדרך כלל החלבון פועל בצורה של הובלה פעילה שניונית: מולקולות של המוליך העצבי נקשרות ליוני נתרן שנעים לתוך התא, ובתהליך של הובלת-יחד הן נמשכות פנימה יחד עם יוני הנתרן. הנשאים הם ספציפיים למוליך עצבי מסוים או לקבוצה של מוליכים עצביים.
הספיגה החוזרת מפחיתה בהדרגה את כמות המוליך העצבי בסינפסה. בכך, הספיגה החוזרת מונעת ממולקולות המוליך העצבי להיקשר לתא הבתר-סינפטי, ומפסיקה את השפעתן על התא הבתר-סינפטי ועל המשך ההולכה העצבית. כמו כן, תהליך זה מאפשר שימוש חוזר במולקולות המוליך העצבי שהוכנסו חזרה לתוך התא.
המוליכים העצביים אינם תמיד עוברים ספיגה חוזרת. הדוגמה הבולטת היא המוליך העצבי אצטילכולין, אשר לאחר הפרשתו לסינפסה מפורק בידי האנזים אצטילכולין אסטראז.
השפעה על ספיגה חוזרת.
השפעתם של סמים פסיכואקטיביים רבים נובעת מהקשר שלהם לתהליך הספיגה החוזרת:
מעכבי ספיגה חוזרת (Reuptake inhibitors) הם חומרים שמעכבים את פעולתם של הנשאים בקרום התא שמבצעים ספיגה חוזרת. בכך, הם מגדילים את ריכוז המוליך העצבי בסינפסה ומגבירים את ההולכה העצבית. לדוגמה, קוקאין הוא מעכב ספיגה חוזרת של המוליך העצבי דופמין.
חומרים משחררים (Releasing agents) מבצעים את הפעולה ההפוכה מספיגה חוזרת - הם הופכים את כיוון פעולתם של הנשאים כך שהם משחררים את המוליך העצבי מהתא הקדם-סינפטי לתוך הסינפסה. גם כאן, התוצאה היא עלייה בריכוז המוליך העצבי בסינפסה והגברת ההולכה העצבית. זהו אופן פעולתם של סמים ממשפחת האמפטמינים וכן אקסטזי (MDMA).
חשיבות מחקרית ורפואית.
בדומה לתהליכים אחרים שמתרחשים במסגרת ההולכה העצבית, מנגנונים של ספיגה חוזרת מספקים צוהר למסלולים עצביים ומנגנוני פעולה בתוך המוח.
כאמור, חומרים פסיכואקטיביים שונים משפיעים על תהליך הספיגה החוזרת, ולכן גם על ריכוז המוליכים העצביים בסינפסות ועל משך השפעתו של אות עצבי. ההשפעות של עלייה או ירידה בריכוז של מוליך עצבי מסוים מלמדות על תפקידו של אותו מוליך עצבי במעגלים רגשיים, מוטוריים, קוגניטיביים וכו'.
תרופות פסיכיאטריות שונות מבוססות על חומרים שהם מעכבי ספיגה חוזרת. למשל, מעכבים סלקטיביים של ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI) הם משפחה של תרופות נוגדות דיכאון.
הילר X-18 (באנגלית: Hiller X-18) היה מטוס תובלה נסיוני שהיה אמור להיות הראשון מסוג VSTOL (המראה ונחיתה אנכית\קצרה במיוחד ).
פיתוח.
עבודות העיצוב והתכנון החלו בשנת 1955 על ידי Hiller Aircraft Corporation, כשזו קיבלה חוזה מחיל האוויר האמריקאי לבניית X-18 יחיד.
כדי להאיץ את הבנייה ולחסוך בכסף, נבנה המטוס מחלקים שנאספו בין היתר מהמטוס Chase YC-122 Avitruc וממנועים שהגיעו מהלוקהיד XFV-1 וה Convair XFY-1. המדחפים שנלקחו היו בגודל עצום (4.8 מטרים). מנוע ה-Westinghouse שמוקם בזנב, היה יכול להטות את נחיר הפליטה שלו מעלה ומטה כדי לתת יכולות תמרון טובות יותר במהירויות נמוכות.
היסטוריה מבצעית.
טיסת המבחן הראשונה נערכה ב-24 בנובמבר 1959. סך הכל בוצעו 20 טיסות מבסיס חיל האוויר אדוארדס. לX-18 היו מספר בעיות כמו למשל רגישות גבוהה למשבי רוח בזמן שינוי מצב הכנף. בנוסף המנועים של הX-18 לא היו מוצלבים כך שאם מנוע אחד נכשל, המטוס היה מתרסק. הדחף שנשלט באמצעות שינויים במצערת היה איטי מידי מכדי שהשינויים בגובה ובסבסוב יהיו קבילים.
בטיסה ה-20 והאחרונה בחודש יולי 1961, בעיה במדחפים גרמה למטוס להיכנס לסחרור בעת ניסיון ריחוף בגובה 10,000 רגל. הצוות הצליח להשתלט על המטוס ונחת בשלום, אבל הX-18 לא חזר לטוס יותר. עם זאת בדיקות הקרקע של הכנפיים נמשכו. בסופו של דבר נבנה מתקן מיוחד שאיפשר לבדוק את יכולות הריחוף, ההמראה והנחיתה האנכית. באחת הבדיקות, הפעלת מנוע יחיד הצליחה להעלות את המטוס לגובה של 15 רגל. התוכנית בוטלה ב-18 בינואר 1964 לפני שבדיקות נוספות בוצעו והX-18 נשלח למחסן גרוטאות.
סידרה ראשית
Signaling system 7
פליפה דה נבה
גדעון דגן
גדעון דגן (נולד ב-24 בדצמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר להנדסה מכנית, הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס רוטשילד (2006) וחתן פרס ישראל בתחום חקר מדעי כדור הארץ וחקר האטמוספירה לשנת תשע"ג.
ביוגרפיה.
אביו של גדעון דגן, דוד דרימר, נולד ב-1898 וגדל בצ'רנוביץ בירת בוקובינה, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הטכנית של וינה, וכששב לצ'רנוביץ בתום מלחמת העולם הראשונה היא סופחה לרומניה. אביו עבד כמהנדס בחברת הרכבות הלאומית של רומניה עד ליציאתו לגמלאות.