שאטובריאן נולד בסן-מלו שבחבל ברטאן בצרפת, למשפחת אצולה שירדה מנכסיה. אביו, רב חובל לשעבר שהתעשר מסחר עבדים, הצליח לרכוש מחדש את הטירה המשפחתית שזיכתה אותו בתואר רוזן, ושבה בילה שאטובריאן הצעיר את ילדותו. הוא הרבה לסייר בחיק הטבע בנופו הכפרי של חבל מולדתו, מה שהשפיע על התפתחותו כסופר לעתיד.
כשהיה בן 17 שנה החליט לפנות לקריירה צבאית, אך לאחר ששימש כסגן משנה במשך מספר חודשים התפטר מן הצבא ונסע לפריז, שם נכנס לחוגים הספרותיים. ב-1791, אחרי שהתאכזב מהמהפכה הצרפתית, הפליג לאמריקה. במשך תשעה חודשים סייר באמריקה והתרשם מנופיה ומאורח חייהם של האינדיאנים. ב-2 בינואר 1792 חזר לצרפת, ובהשפעת משפחתו נישא לצעירה עשירה שרוב כספה הושקע באיגרות חוב של הכנסייה, שהוחרמו במהרה על ידי הממשלה המהפכנית. הוא עבר להתגורר עם אשתו בפריז ליד אחיותיו, לוסיל וז'ולי, והפסיד שם את שאר כספו בהימורים.
ב-20 בפברואר 1792 הכריזה מועצת המהפכה מלחמה על אוסטריה. שאטובריאן עזב את פריז והתגייס לשורות הגולים המלוכנים בקובלנץ שבגרמניה. הוא השתתף במצור על העיר טיונוויל שבחבל לורן ב-21 בספטמבר באותה שנה, נפצע וקיבל שחרור מהצבא. משום שלא יכול היה לשוב לפריז מפחד המהפכנים, הגיע לאנגליה במאי 1793, שם חי חיי עוני ומחסור והתפרנס מהוראת השפה הצרפתית. בינתיים, המהפכנים בפריז הוציאו להורג את אחיו הבכור ושמו במעצר את אמו, אשתו ואחיותיו.
ב-1797 פרסם באנגליה את חיבורו מסה על מהפכות שבו טען כי לאורך ההיסטוריה כל המהפכות מתחילות במרד ומסתיימות בדיקטטורה. ב-16 במאי 1800 שב לאשתו בפריז, הצטרף לחוגים הספרותיים ולקח לעצמו מאהבת. ב-1801 פרסם בפריז את הרומן אטאלה וב-1802 את הרומן רנה. שני ספרים אלה, שנכתבו בהשפעת זיכרונות שהותו בין האינדיאנים באמריקה, מציבים את שאטובריאן כמייסד תנועת הרומנטיקה בספרות הצרפתית.
ספרו על גאוניותה של הנצרות, שיצא לאור גם הוא ב-1802, הביא לפרסומו המיידי. בספר זה טען כי הדת מחזיקה את המדינה, ולכן צריך להאמין. לדעתו "הדת היא הכוח היחיד שבפניו אנו יכולים להתכופף מבלי להתבזות." נפוליאון, שנטה להשיב לקדמותה את הדת הקתולית כדת המדינה, שיבח את שאטובריאן ומינה אותו למזכיר ראשון בשגרירות צרפת ברומא. אך משנודע לו כי נפוליאון ציווה להוציא להורג את הדוכס ד'אנגיין (ב-21 במרץ 1804), התפטר מהשירות הדיפלומטי וחזר לפריז.
ב-1806 יצא למסע לירושלים דרך ונציה, אתונה וקונסטנטינופול. בדרכו חזרה ביקר באלכסנדריה, בצפון אפריקה ובספרד, והגיע לפריז ביוני 1807. במהלך המסע החל לכתוב את Les Martyrs (הקדושים המעונים), סיפור אפי המתרחש בתקופה הרומאית, על רקע רדיפת הנוצרים דאז. את רשימותיו על המסע עצמו פרסם ב-1811 בשם "Itinéraire de Paris à Jérusalem" (המסע מפריז לירושלים). חלקו האחרון של המסע דרך ספרד נתן לו את ההשראה לכתיבת הנובלה "Les aventures du dernier Abencérage" (הרפתקאותיו של האחרון לשבט אבו סראג') שראתה אור ב-1826. לאחר שפרסם מאמר במרקור דה פראנס, כתב עת לספרות שבו השווה את נפוליאון לנירון, ציווה נפוליאון לגרשו מפריז. הוא פרש לאחוזה שרכש באולניי שמדרום לפריז, שם סיים את כתיבת ספרו הקדושים המעונים שיצא לאור ב-1809.
ב-1811 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אך משום שבטקס קבלתו כחבר האקדמיה עמד להשמיע דברי ביקורת נגד המהפכה, לא תפס בה את מושבו עד שהשלטון עבר למלך לואי השמונה עשר ב-1814. ב-1821 התמנה לשגריר צרפת בפרוסיה, וב-1822 לשגריר באנגליה. ב-28 בדצמבר של אותה שנה התמנה לשר החוץ של צרפת. ב-1823, במסגרת תפקידו זה, החליט לשלוח יחידות של צבא צרפת למלחמה נגד המהפכנים הספרדים, וכתוצאה מקרב טרוקדרו הושב לכתרו פרננדו השביעי, מלך ספרד, שהיה צאצא של אנרי הרביעי מלך צרפת. למרות הצלחתו זו, פוטר שאטובריאן מתפקידו ב-4 באוגוסט 1824. ב-1828 התמנה על ידי המלך שארל העשירי לשגריר צרפת בוותיקן, אך התפטר מתפקידו זה בנובמבר 1829.
אחרי מהפכת יולי 1830, סירב לתמוך במלך לואי פיליפ, ובכך הגיעה הקריירה הפוליטית שלו לסופה. הוא הקדיש את זמנו לכתיבת יצירת המופת שלו זיכרונות שלאחר המוות שבה כתב: "כאשר אנו מתים האדמה מגלה את חיקה כדי לקבלנו, מצמיחה דשא ופרחים על קברנו, והופכת אותנו לחומר שממנו נוצרים חיים חדשים."
פרנסואה-רנה דה שאטובריאן נפטר בפריז ב-1848, ולפי בקשתו נקבר על אי סמוך לסן-מלו. על פי צוואתו, ספרו "זיכרונות שלאחר המוות" ראה אור רק לאחר מותו (1849–1850).
שפת הסימנים של שבט א-סייד
שפת הסימנים של שבט א-סייד היא שפת סימנים המשמשת את בני שבט א-סייד, שבט בדואי החי בנגב. שפת סימנים זו התפתחה באופן ספונטני בקרב בני השבט לאור העובדה שיש בו שיעור גבוה במיוחד של חירשים. השפה משמשת הן את החירשים והן את השומעים מבין אנשי השבט בצד הניב המקומי של השפה הערבית והשפה העברית המשמשת לתקשורת עם מוסדות המדינה.
בני שבט א-סייד חיים ביישוב א-סייד בנגב, ומונים כ-3500 נפש (בשנת 2005). לדברי בני השבט, הכפר נוסד סביב שנת 1800 בידי זוג - אישה מקומית וגבר מצרי. מאז נמנו 7 דורות בכפר. 150 מבין בני הכפר (יותר מ-4%) הם חירשים, שיעור גבוה במיוחד שנובע משילוב של מוטציה גנטית נדירה הנפוצה בין בני השבט, ושיעור גבוה של נישואי קרובים (בעיקר נישואי בני-דודים). ההערכה היא שבארבעת הדורות האחרונים לא היו קשרי נישואין בין בני הכפר לבני קהילות אחרות, כך שכל בני הכפר חולקים מטען גנטי דומה מאוד.
שפת הסימנים של שבט א-סייד התגלתה לממסד המדעי על ידי האנתרופולוגית שפרה קיש. במאמר שפרסמה ב-2004 היא דיווחה על שיעור החירשות הגבוה בכפר, ועל כך שהחירשים אינם נדחים, אלא משולבים באופן מלא בחיי הקהילה. כמו כן היא דיווחה על כך שהחירשים ובני משפחותיהם משתמשים בשפת סימנים באופן ספונטני. בפברואר 2005 פרסמה קבוצה של בלשנים בראשות ונדי סנדלר (מומחית לשפות סימנים מאוניברסיטת חיפה), מחקר על-אודות שפת הסימנים של בני שבט א-סייד. בהקדמה למאמר כתבו החוקרים שהם רואים בשפה זו דוגמה ייחודית לשפה חדשה שנוצרה באופן ספונטני בתנאים טבעיים. התעניינות בשפות חדשות מסוג זה במחקר הבלשני המודרני התעוררה במיוחד בקרב בלשנים מהאסכולה הגנרטיבית מייסודו של נועם חומסקי. על-פי האסכולה הזו, היכולת הלשונית האנושית היא מולדת ומובנית בקוד הגנטי האנושי. כיוון שכך, כל השפות כפופות לדקדוק אוניברסלי. לתאוריה הזאת יש כמה ניבויים, שניים מהם קשורים לשפות סימנים:
עד כה נמצאו רק דוגמאות מעטות לאישוש הניבויים האלה, וחלקן הגדול שנוי במחלוקת. הסיבה לכך היא שכמעט כל השפות המוכרות הן גלגול של שפות קדומות יותר שעברו מדור לדור בתהליך המכונה רכישת שפה. המצאת הכתב הופיעה עשרות אלפי שנים לאחר היווצרות השפות הראשונות, כך שגם שפות עתיקות המתועדות בכתב מייצגות שלב מאוחר בהתפתחות הלשונית. בעבר נעשה ניסיון להוכיח כי שפות קריאוליות הן דוגמה לשפות חדשות שנוצרו באופן ספונטני, אולם הוכחה זו שנויה במחלוקת, כיוון שהדור הראשון של דוברי השפות הקראוליות נחשף לשפות מפותחות אחרות שדוברו בסביבתו הקרובה.
שפות סימנים הן השפות היחידות שאפשר להוכיח לגביהן שהן חדשות ואינן גלגול של שפות קדומות יותר, כיוון שחירשים אינם יכולים לשמוע את השפה המדוברת בסביבתם, וכיוון שריכוזים של אנשים חירשים הם נדירים, ורובם נוצרו רק במאה השנים האחרונות. דוגמה לשפת סימנים שנוצרה יש מאין התגלתה במנגואה בירת ניקרגואה עקב הקמת בית ספר לחירשים בעיר, ונחשבת כהוכחה נדירה להיווצרות ספונטנית של שפה טבעית. עם זאת, שפת הסימנים של ניקרגואה לא נוצרה בתנאים טבעיים לגמרי. הילדים שפיתחו את שפת הסימנים הזאת היו מנותקים ממשפחותיהם ומסביבתם המקורית. שפת הסימנים של שבט א-סייד היא דוגמה נדירה לשפה חדשה. לפי ההערכות, היא החלה להתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20, והתפתחה באופן ספונטני בתוך הקהילה, ללא כל התערבות חיצונית.
בני הכפר עצמם מתייחסים לשפת הסימנים כשפה לכל דבר, והם מודעים לכך שהיא שונה משפות אחרות. חירשים מבני הכפר שלמדו במערכת החינוך הארצית העידו כי שפת הסימנים הישראלית שונה משפת הסימנים שלהם. כמו כן, דוברי שפת הסימנים הישראלית שראו קטעי וידאו המתעדים את שפת הסימנים של שבט א-סייד לא הצליחו להבין אותה. בני השבט העידו גם כי הם אינם מבינים את שפת הסימנים הירדנית המשמשת בתוכניות המיועדות לחירשים בטלוויזיה הירדנית.
שפת הסימנים של בני שבט א-סייד משמשת בין היתר לסיפור אגדות-עם, לתיאור מתכונים לתרופות עממיות ועוד. לפיכך, אפשר לומר שהשפה הזאת הפכה לשפת הקהילה מכל הבחינות, בצד הניב המקומי של השפה הערבית.
מבנה השפה.
ניתוח תחבירי של השפה מעלה שהיא שונה למדי מכל שפה אחרת המדוברת בסביבה. המבנה הרגיל של משפט בשפה הוא S-O-V, כלומר נושא-מושא-פועל ("ילד תפוח אכל" = ילד אכל תפוח). המבנה הרגיל בניב הערבי המקומי ובעברית הוא S-V-O (נושא-נשוא-מושא), והמבנים הרגילים בשפת הסימנים הישראלית הם S-V-O או O-S-V (מושא-נושא-פועל: "תפוח ילד אכל" = ילד אכל תפוח). צירופים שמניים בנויים במבנה קשיח של ש"ע-משלים. גם בעברית ובערבית זהו המבנה הנפוץ לבניית צירופים שמניים, אך יש גם יוצאי דופן בולטים משותפים לשתי השפות: מספר בא כמעט תמיד לפני שם העצם הנמנה (שלושה ילדים, ולא: "ילדים שלושה") ושלילה של שם עצם תבוא כמעט תמיד לפניו (אני לא ילד, ולא: "אני ילד לא"). בשפת הסימנים של שבט א-סייד אין יוצאי דופן כאלה.
הדקדוק האוניברסלי
דקדוק אוניברסאלי
דזיריוס אראסמוס
הדקדוק האוניברסאלי
דן בארי