אף שעיקר האחריות לתאונה הוטל על האונייה הקוריאנית, מינרל דמפייר נשאה בחלק קטן של האחריות בכך ש"כבלה" עצמה בהסכם עם האונייה הקוריאנית להמשיך ולשוט באותו נתיב ובאותה מהירות, למרות הקרבה בין האוניות ובניגוד לכללי הימאות הטובה, וכן לא שינתה את נתיבה מעת שהיה ברור כי האוניות מתקרבות זו לזו באופן מסוכן.
לאחר ההתנגשות.
מחקירת התאונה עלה כי בניגוד לפרסומים ראשוניים המינרל דמפייר לא טבעה בדקות שלאחר ההתנגשות, אלא כ-15-30 דקות אחר כך. עובדה זו מעוררת תהיות מדוע לא נטשו אנשי הצוות את האנייה בצורה מסודרת והאנייה טבעה מבלי שנעשה שימוש בסירות ההצלה. ההשערה היא כי צוות האנייה לא הבין את חומרת הפגיעה ושיער כי האונייה תצליח להגיע לנמל, כפי שעשתה האונייה הקוריאנית שהתנגשה בה.
ממשלת ישראל השקיעה מאמצים רבים וכ-8 מיליון דולר באיתור האונייה ובחילוץ גופות אנשי הצוות, 8 ישראלים ו-21 פיליפינים, אשר טבעו בתאונה. האונייה התגלתה בעומק של כ-85 מטר על קרקעית הים, ימים ספורים לאחר התאונה, אולם החיפושים אחר הגופות נמשכו כ-15 חודשים. העובדה שממשלת ישראל שילמה עבור חיפושים אלה עוררה חילוקי דעות בציבור בישראל. שש מתוך שמונה גופות אנשי הצוות הישראלים אותרו והובאו לקבורה בישראל. שמותיהם הונצחו באתר ההנצחה לימאי צי הסוחר שמקום קבורתם לא נודע שבחיפה. רב החובל פיליפ עירון הונצח באנדרטה במרינה העירונית באילת.
איגנץ מושלס
(איזאק) איגנץ מושלס (בגרמנית: (Isaac) Ignaz Moscheles; 23 במאי 1794 - 10 במרץ 1870) היה מלחין ופסנתרן וירטואוז יהודי-בוהמי, שהקריירה שלו, אחרי שנותיו הראשונות, התנהלה תחילה בלונדון ואחר בלייפציג, שם החליף את חברו ותלמידו לשעבר, פליקס מנדלסון, בתפקיד ראש הקונסרבטוריון.
חייו.
מקורות.
חלק גדול מן הידוע לנו על חיי מושלס לקוח מאסופה של יומניו, ששרלוט, אשתו, התקינה לדפוס אחרי מותו והוציאה לאור בשנת 1874. האסופה הזו גם מתארת בצבעים חיים את תקופתו ואת בני זמנו בחוגי המוזיקה. לרוע המזל, היומנים עצמם אבדו מאז, אם כי קיימת עדיין האפשרות שיתגלו מחדש. עוד מקור חשוב מהווה חליפת המכתבים בין מושלס למנדלסון, שנשמרה באוסף ברדרטון באוניברסיטת לידס ובנו של איגנץ (ובן-סנדקותו של פליקס מנדלסון), פליקס מושלס, הוציא לאור בשנת 1888.
ילדות ונעורים.
מושלס נולד בפראג למשפחת סוחרים יהודית אמידה. שמו הפרטי היה במקור איזאק. אביו ניגן בגיטרה והשתוקק שאחד מילדיו יהיה למוזיקאי. תחילה כיוון את ציפיותיו אל אחותו של איגנץ, אבל כשהסתייגה, הועברו שיעורי הפסנתר שלה אל אחיה. כבר בשלב מוקדם התלהב איגנץ מן המוזיקה לפסנתר של בטהובן (שנחשבה אז למהפכנית). מורו בקונסרבטוריון של פראג, בדז'יך ובר, שביכר את מוצרט, ניסה לרסן את התלהבותו ולהפנות אותו אל באך, מוצרט וקלמנטי. כישרונו המוזיקלי הבולט הביאו לווינה, אל לימודי קונטרפונקט ותאוריה אצל אלברכטסברגר והלחנה אצל סליירי. בתקופה זו שינה את שמו הפרטי מ"איזאק" ל"איגנץ". הוא היה מן הווירטואוזים הראשונים במעלה בווינה בתקופת קונגרס וינה, בשנים 16–1815, אז חיבר את "וריאציות אלכסנדר", אופוס 32, לפסנתר ותזמורת, יצירה וירטואוזית שנהנתה מפופולריות עצומה. בשנים הבאות הופיע עם "וריאציות אלכסנדר" בכל רחבי אירופה. בשנותיו בווינה התיידד עם מאיירבר (שהיה באותו זמן פסנתרן וירטואוז ועדיין לא מלחין) ואלתוריהם המשותפים על הפסנתר הנחילו להם תהילה רבה.
בתקופת חייו בווינה זכה מושלס לפגוש את אלילו, בטהובן, שהתרשם כל כך מכשרונותיו של הצעיר, עד שהפקיד בידו את התקנת האופרה שלו, פידליו. לפסנתר, לפי הזמנת בית ההוצאה לאור של יצירותיו, ארטאריה. בסוף כתב היד, לפני שהגיש אותו לבטהובן, כתב מושלס את המילים Fine mit gottes Hülfe (תם ונשלם בעזרת האל). בטהובן אישר את גרסתו של מושלס, אבל צירף תוספת משלו למילים: O Mensch, hilf dir selber
(אדם, עזור לעצמך!). יחסיו הטובים של מושלס עם בטהובן התגלו כחשובים לשניהם בסוף חייו של בטהובן.
אמונות.
מושלס עוד היה יהודי שומר מצוות בשנת 1816, כאשר כתב לקהילה היהודית בווינה אורטוריה לכבוד השלום. במשך כל חייו שמר (כמו מוזיקאים רבים ממוצא יהודי) על קשרים עם חוגי המוזיקאים היהודים במוצאם (למשל פליקס מנדלסון, אנטון רובינשטיין, יוזף יואכים, פרדיננד הילר) ועם נותני חסות יהודים (משפחת אסקלס בווינה, משפחת לאו בפריז ומשפחת הבנקאים רוטשילד מאנגליה). בשנת 1825 נשא לאישה בבית הכנסת של פרנקפורט את שרלוט אמדן, בת לבנקאי יהודי ודודנית של היינריך היינה. עם זאת, לאחר שהשתקע באנגליה מצא לנכון להצטרף, באופן טכני לפחות, לכנסייה. ילדיו הוטבלו כולם סמוך ללידתם והוא ואשתו הוטבלו ב-1832. מושלס לא התכחש מעולם למוצאו היהודי ולקח לעיתים קרובות את משפחתו לביקורים אצל קרובי משפחתו בפראג, ששמרו כולם אמונים לדת היהודית.
הפגישה עם מנדלסון ותקופת החיים בלונדון.
אחרי התקופה שעשה בווינה יצא מושלס לסדרה רבת-רושם של מסעות קונצרטים באירופה - ההאזנה לנגינתו של מושלס בקרלסבאד היא שהלהיטה ברוברט שומאן את התשוקה להיות לפסנתרן וירטואוז בעצמו. אבל קבלת פנים חמה במיוחד מצא מושלס בלונדון, שם קיבל בשנת 1821 חברות כבוד באקדמיה למוזיקה של לונדון (בהמשך האקדמיה המלכותית למוזיקה). בסוף אותה שנה כתב ביומנו "אני מרגיש יותר ויותר בבית באנגליה", ולא היסס אף רגע בבואו להשתקע שם לאחר נישואיו.
עוד קודם כן, בשנת 1824, נענה להזמנתו של אברהם מנדלסון ברתולדי לבוא אל ביתו בברלין ולתת שיעורי מוזיקה לילדיו, פליקס ופאני. ואלה היו הדברים שכתב לאחר פגישתו עמם:
כעבור שבועות אחדים כתב:
כך החלה מערכת יחסים יוצאת דופן בעוצמתה, שנמשכה כל חייו של מנדלסון ואף מעבר להם (הוא נפטר בשנת 1847). למושלס היה חלק רב וחשוב בהבאת פליקס ללונדון בפעם הראשונה בשנת 1829 - אברהם הפקיד את פליקס בידיו בביקור זה. מושלס התכונן אליו בקפידה. בלונדון, לצד הופעותיו הסדירות כפסנתרן מצליח ותפקידו כיועץ מוזיקלי לערביות של משפחת רוטשילד, שימש מושלס כעוזר שאין ערוך לחשיבותו לסר ג'ורג' סמארט והאגודה הפילהרמונית המלכותית. במסגרת תפקידו חיווה את דעתו בנושא כשרונותיהם של מוזיקאים אירופאים שפגש במסעות הקונצרטים שלו עצמו. כשסמארט עצמו יצא לסיור באירופה בשנת 1825, לאתר חידושים במוזיקה ובנגנים בשביל האגודה, סיפק לו מושלס רשימה של אנשי קשר ומכתבי המלצה, שכללו הן את בטהובן והן את מנדלסון. (בפראג פעל אחיו של מושלס כמדריך לסמארט). סמארט ביקר את מנדלסון בברלין והתרשם הן מפליקס והן מפאני. פגישה זו הביאה בסוף של דבר להזמנת מנדלסון לנצח על האגודה הפילהרמונית בביקורו בשנת 1829.
בשנת 1827 פעל מושלס כמתווך בין האגודה הפילהרמונית לבין בטהובן הגווע. הוא שכנע את האגודה לשלוח לבטהובן כספים שהמלחין נזקק להם נואשות בעת מחלתו. בתמורה לכך הציע בטהובן לכתוב לאגודה את הסימפוניה העשירית שלו. היצירה לא הגיעה לכלל השלמה.
להצלחתו הכבירה של מנדלסון באנגליה, משנת 1829 עד מותו, היו השלכות חיוביות גם לגבי ידידו. אומנם המוזיקה של מושלס נחשבה כבר למיושנת מעט, אבל הייתה דרישה עצומה לשירותיו כמורה למוזיקה ובין תלמידיו היו ילדים רבים מחוגי הממון והאצולה. כמו כן התמנה ל"פסנתרן בשירות הנסיך אלברט" משרה ללא יגיעה, שבכל זאת היה בה כדי לבצר את מעמדו.
מושלס לא חדל מעולם מקידום המוזיקה של בטהובן והגיש רסיטלים רבים של יצירותיו; ב-1832 ניצח על ביצוע הבכורה הלונדוני של המיסה סולמניס וכן תרגם את הביוגרפיה של בטהובן מאת שינדלר לאנגלית. הוא היה מתומכיו המוקדמים של רסיטל הפסנתר - קונצרט של מוזיקה לפסנתר בלבד, חידוש שיש מחלוקת בשאלה, אם לייחס אותו לליסט או למושלס. מושלס נודע בהשבת הצ'מבלו ככלי לרסיטל סולו. הוא הופיע לעיתים קרובות עם מנדלסון, הן בלונדון והן במקומות אחרים - בין היצירות שהיו חביבות על שני המוזיקאים היו הקונצ'רטי של באך לכלי מקלדת שונים. בהזדמנויות אלה התחרו מנדלסון ומושלס ביניהם בקדנצות מאולתרות. היו גם ביצועים של הקונצ'רטו לשלושה צ'מבלי, פעם עם תאלברג בצ'מבלו השלישי, בפעם אחרת עם קלרה שומאן. מושלס הופיע לא פעם במנצח, בייחוד ביצירות בטהובן.
השנים בלייפציג.
במשך כל התקופה הזו המשיך אומנם מושלס לכתוב מוזיקה ולצאת לסיורי קונצרטים, אך לפרנסתו הסתמך במידה רבה על הוראת מוזיקה, שהכבידה עליו לא מעט. על כן, כשמנדלסון ייסד קונסרבטוריון בלייפציג בשנת 1841, היה נחוש בדעתו למשוך אליו את ידידו מושלס כעמית, בהבטיחו לו שפע זמן פנוי בלוח השעות שלו להופעות בקונצרטים ולכתיבת מוזיקה. מושלס נענה בשמחה ולאחר מותו של מנדלסון בשנת 1847 קיבל עליו את ניהול המוסד.
הקונסרבטוריון היה למעשה למקדש המנציח את מורשת מנדלסון. המבקר והפסנתרן אדוארד דאנרויטר, שלמד אצל מושלס בלייפציג בשנים 1859 - 1863, כתב לאחר זמן:
היו שלחשו, כי שני פסנתרי הכנף בחדר הפסנתרים בקונסרבטוריון נוהגים להתאמן בנגינת הקונצ'רטו ברה מינור של מנדלסון לגמרי לבדם, משעה חצות וחצי בלילות יום א' ועד קריאת התרנגול. כוחו של הרגל, כנראה.