הרשת בנויה בצורה היררכית, עם כמה עשרות קבוצות ברמה העליונה, ועוד כמה עשרות מתחת לכל קבוצה כזו, וכך הלאה. החל מהרמה השלישית, בדרך-כלל, הקבוצות מכילות דיונים, וכן תת-קבוצות הדנות בנושאים יותר ספציפיים מתוך תחום הדיון. בסך-הכל, קיימות כמה עשרות אלפי קבוצות דיון, ובעבר, כל ספק אינטרנט בגודל בינוני ומעלה החזיק שרת קבוצות דיון עם מבחר של כמה אלפים מתוכן. בנוסף, חברות וארגונים אחרים מפעילים שרתי קבוצות דיון בהם מתנהלים דיונים בנושאים הקשורים לארגון. שרתים אחרים (למשל, של ספק אינטרנט) יכולים להחזיק עותקים של קבוצות דיון אלה, ולשלוח אליהן תגובות שהתקבלו ממשתמשים מקומיים.
הטכנולוגיה של קבוצות כמעט ונשכחה מאז תחילת המאה ה-21, כתוצאה ישירה של עלייתו של הפורום, המהווה תחליף מבוסס דפדפן לקבוצת הדיון ובכך מבטל את הצורך בהתקנת לקוח לפעילות בקבוצת הדיון.
Network News Transfer Protocol
NNTP (ראשי תיבות של: Network News Transfer Protocol) הוא פרוטוקול תקשורת המשמש בעיקר להבאה ופרסום הודעות קבוצות דיון (Usenet) בעת התקשורת עם שרת המספק את השרות. הפרוטוקול משמש גם לסנכרון ההודעות בין השרתים השונים המציעים שירות זה. את , תקן הפרוטוקול, השלימו בריאן קנטור מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופיל לפסליי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי במרץ 1986.
לרוב, פורט ה-TCP מס' 119 שמור בעבור שירות ה-NNTP. בעת ההתחברות מאובטחת בעזרת SSL, משתמשים בפורט TCP מס' 563. צורת התחברות זו לעיתים נושאת את השם NNTPS.
היסטוריה.
במקור, קבוצות הדיון פותחו מסביב לפרוטוקול ה-UUCP, כשרוב העברות המאמרים נעשו בתקשורת טלפונית ישירה לשרת. הקוראים והכותבים היו מתחברים למחשב אשר אירח את קבוצת הדיון, כשהם קוראים וכותבים ישירות לכונן הקשיח של השרת.
בהמשך, כאשר השימוש ברשתות המקומיות ובאינטרנט נעשה שכיח יותר, עלה רצון לאפשר לתוכנות הקוראות בקבוצות הדיון לרוץ על מחשבים אישיים, כמו גם רצון להשתמש באינטרנט כדי לטפל בהעברות המאמרים. היות שלרוב מערכות קבצים רשתיות התואמות לאינטרנט לא היו זמינות, הוחלט לפתח פרוטוקול חדש אשר ידמה לפרוטוקול ה-SMTP אך יהיה מותאם לטיפול בקבוצות הדיון - זהו פרוטוקול ה-NNTP.
ג'ון פיצג'ראלד קנדי
ג'ון ווטרס
ג'ון סמיואל ווטרס (באנגלית: John Samuel Waters; נולד ב-22 באפריל 1946), במאי קולנוע אמריקאי. ווטרס נחשב לאחד מגדולי קולנוע הקאמפ. הוא ידוע גם בכינוי "אפיפיור הטראש".
ילדותו.
ווטרס גדל בשנות ה-50 של המאה ה-20 בפרברים של בולטימור. בשנות נעוריו גילה עניין עצום באלימות ובדם על המסך וגם במציאות. למעשה, עד היום הוא נוהג להופיע כצופה למשפטי רצח ברחבי ארצות הברית. זיכרון הילדות האהוב עליו היה כשביקר באתר גרוטאות, גילה דם במושב מאחת המכוניות ופנטז על תאונות דרכים קטלניות. מאוחר יותר כמתבגר פיתח עניין בתחום הקולנוע. הוא היה משקיף במשקפת על סרטים פורנוגרפים שהוקרנו בדרייב אין, הושפע מסרטי סקספלוייטיישן של שנות החמישים (סרטים פסאודו-דידקטיים המשתמשים בין השאר בטכניקות דוקומנטריות על מנת להראות את האסור — למשל הצגת איבר המין הנשי בתירוץ של צילום תיעודי של לידה) וגם מבמאים כהרשל גורדון לואיס, ראס מאייר וקנת אנגר. באמצע שנות ה-60 החל ווטרס לביים בעצמו סרטים מחתרתיים במצלמות 8 מ"מ ו-16 מ"מ.
עבודותיו המוקדמות של ווטרס.
ווטרס ביים מאמצע שנות ה-60 שישה סרטים שונים, אולם ההצלחה המיוחלת הגיעה רק עם "פינק פלמינגוס" (1972), סרט מזעזע בכוונת מכוון, העוסק במשפחה שופעת גילוי עריות המתגאה בתואר "האנשים המטונפים ביותר בעולם". המשפחה המורכבת מאם המכורה לביצים, פושע הנוער קרקרס ומציצן בשם קוטון. משפחה, החיה בקרוואן שבחזיתו זוג פלמינגואים ורודים, ומתעמתת עם זוג מריר המנסה לגזול מהם את כתר "האנשים המטונפים ביותר בעולם". הסרט, שצולם בסופי שבוע ובתקציב של $10,000, הוא בעל סגנון מחתרתי במובהק, סצינות קשות במכוון לצפייה, והרבה הומור שחור וטעם רע. הסצנה הקלאסית והידועה לשמצה ביותר מהסרט היא הסצנה האחרונה שבה השחקן הטרנסוויסטי דיוויין, המפורסם שבשחקניו הקבועים של ווטרס, אוכל גללי כלב טריים. ווטרס עצמו כינה את הסרט "תרגיל בטעם רע". בשני סרטיו הבאים המשיך ווטרס ביצירת קולנוע פרובוקטיבית ומחתרתית וחתם בכך את מה שמכונה "טרילוגית הטראש".
משנות השמונים והלאה.
בסרטי שנות ה-80 שלו, "פוליאסטר", "היירספריי" ו"נער שוליים" (בכיכובו של ג'וני דפ), התקרב ווטרס למיינסטרים, תוך שהוא שומר על הרוח הסוטה והחתרנית של סרטיו.
ב"אמא סדרתית" (1994) מגלמת קתלין טרנר אמא שהופכת את האמהות הבורגנית והתקינה פוליטית לכדי אובססיה רצחנית המופנית נגד כל מה שחורג מהסדר של עולם הפלסטיק הפרברי או מערער את התא המשפחתי. ב"פקר" (1998), מתאר ווטרס סיפור עלייה לגדולה והתפכחות מאוחרת של צלם בולטימורי צעיר התופס במצלמת כיס את האותנטיות והיופי של עולם הפרברים, אך מגלה שלתהילה יש מחיר לאחר שאומץ בידי עולם זוהר הניו יורקי.
"ססיל בי. דמנטד" (2000), אשר שמו הוא פרפרזה על שמו של במאי הקולנוע הנודע ססיל בי. דה מיל, הוא קומדיה רצחנית על חבורת טרוריסטים קולנועיים הנלחמים בתעשיית קולנוע המיינסטרים האמריקאי ומפיקים סרט פעולה דל־תקציב, שבו מככבת כוכבת קולנוע חטופה (מלאני גריפית) ומבוסס על יצירת מהומות ממשיות וצילומן. בין הססמאות המפורסמות מהסרט "מוות לקולנוע ההוליוודי", "כוח לאנשים שמענישים קולנוע רע" ו"הרבה ילדים חולמים לעשות סרט קולנוע, אבל רק מי שמוכן למות בשביל להשיג מטרה זו, יצליח בכך."
סרטיו של ווטרס, הממוקמים כמעט תמיד בעיר הולדתו בולטימור, הם עירוב מתוק-מריר של קיטש ורדרד וקרביים אדומים, של הפרברים המלוקקים ותרבות השוליים מעלת המוגלה, של רגשות סכריניים ואובססיות אפלות. כשנשאל מדוע הפסיק לזעזע בסרטיו האחרונים, ענה ווטרס שהוא זעזע את דורו, וכעת העולם מצפה לבמאים חדשים שיזעזעו את הדורות של ימינו. ווטרס מכהן נכון ל-2004 גם כפרופסור לתרבות מחתרתית ב־European Graduate School.
הדרימלנדרז.
הדרימלנדרז (Dreamlanders) היו שחקנים וחברי צוות שווטרס השתמש בהם באופן חוזר ונשנה בסרטיו, שקרויים כך על שם חברת ההפקה של ווטרס, הפקות דרימלנד. הדרימלנדרז המקוריים היו בעיקר חברים שהכיר מתחילת דרכו בבולטימור, ולהם נוספו חברים חדשים אותם גילה במהלך הקריירה שלו. לא כל השחקנים הופיעו בכל הסרטים, אך היו מספר דרימלנדרז שהופיעו בכל סרט שעשה, לפחות עד שהם עצמם נפטרו - דוגמת דיוויין, אדית מאסי, ומלקום סול.
דרימלנדרז נוספים כוללים את ריקי לייק, פטי הרסט, מינק סטול, ועוד.
פילמוגרפיה.
בנוסף לסרטים הבאים שבבימויו, שיחק ווטרס והופיע בסרטים וסדרות טלוויזיה רבים נוספים.
פטרה
פטרה (ביוונית Πέτρα, "פטרוס" - אבן, בערבית: اَلْبَتْرَاء או اَلْبَتْرَا) היא עיר נבטית קדומה המפורסמת בארמונות הקבורה שלה החצובים באבן החול של הרי אדום, ומכאן שמה בעברית "הסלע האדום". העיר הייתה בירת הנבטים וביוזמה פרטית נבחרה בשנת 2007 באינטרנט כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
פטרה שוכנת בדרום ירדן, כמאה ק"מ צפונית לאילת. היא מכונה גם "העיר הוורודה" בפי התושבים המקומיים בשל גוון המסלע.
האתר.
פטרה נמצאת בדרום ירדן בגובה של 885 מטר מעל פני הים. הדרך המקובלת להגיע לפטרה היא מהכפר הסמוך ואדי מוסא דרך קניון ה"סיק". הקניון עצמו צר למדי, ורוחבו אינו עולה על מטרים ספורים, בעוד שקירותיו מגיעים לגובה של כמאה מטרים. צלעות הקניון עשויות אבן חול נובית בצבע אדמדם, ועל קירותיו ניתן למצוא תבליטים של אלילים נבטים, כתבים ופסלים. לאורך צלעות הקניון ניתן למצוא שרידים של אקוודוקטים שנועדו להעביר מים לעיר.
פטרה מפורסמת כיום בזכות המבנים החצובים במורדות ההר שנשתמרו היטב עד ימינו. הידוע מכולם הוא קבר מלכותי מפואר בשם "אוצר פרעה" (אלחזנה), שלצורך פיסולו הוזמנו אומנים מאלכסנדריה. גובהו 33.77 מטר ורוחבו 24.90 מטר, והוא נחצב מלמעלה כלפי מטה. את הרווח שבין העמודים הצדדיים מפארים פסלי ענק של רוכבי סוסים.
מוזיאון הנבטים.
בשנת 1994 נפתח במקום "מוזיאון הנבטים" המתאר את חייהם ואת נדודיהם.
בשנת 2019 נפתח מוזיאון חדיש במרכז המבקרים באתר בתרומת ממשלת יפן, המציג ממצאים שונים שנמצאו באתר, כמו כן הסבר היסטורי על העיר פטרה והתרבות הנבטית.
מוטיבים אדריכליים.
בפטרה השתנו דגשים אמנותיים ודתיים, אולי בכיוון הסגנוני (כטענת מקנזי) ואולי בתהליך הפוך, בכיוון הנטורליסטי. אולי הזרמים אף התקיימו במקביל זה לזה. למשל, דמות איסיס מופיעה בפטרה במאה הראשונה לפני הספירה, ובגומחה אחרת מופיעה אלה שעיצובה אנתרופומורפי במאה הראשונה לספירה. לא ברור אם כיוון ההתפתחות היה מריאליסטי למסוגנן. ייתכן שמדובר בפעולה מקבילה של זרמים אמנותיים שונים: נון-פיגורטיביזם מול אנתרופומורפיזם, ולצדם הפשטות סגנוניות סימבוליסטיות. קשה לעמוד על התפתחות ליניארית בכיוון של נטישת התיאור המצבתי הגולמי ואימוץ של תיאור אנתרופומורפי. פטריך מציע שחלה תמורה דומה, מפיסול נון-פיגורטיבי לפיסול אנתרופומורפי בתיאור האלים בתקופת שלטונה של האימפריה הרומית בפטרה. עם זאת, ייתכן שתהליך זה קדם לתקופת היותה של פטרה חלק מפרובינקיה ערביה של האימפריה הרומית, שכן הקשרים הנבטיים עם רומא היו מבוססים דיים כדי לאפשר תהליך כזה של השפעה אמנותית.