אזור טרנובסקיה גורי ידוע בכריית עפרות עופרת היסטורית. עפרות עופרת מכילות תערובת גדולה למדי של כסף. זו הסיבה שהחל משנת 1526 כשמצאו מרבצי עופרת חדשים (בעיקר גלנה), החל היישוב לצמוח במהירות. בשנת 1526, העניק יאן השני, דוכס אופולה (Jan II Dobry (książę opolski)), לקהילה מעמד של עיר כרייה עצמאית. מקור שמה של העיירה טרנובסקיה גורי הוא מהתקופה של ראשית כרייה. החלק הראשון "טרנובסקיה" בא משמו של הכפר "טרנוביצה" (Tarnowice) בו נתגלו מרבצי עופרת מועשרת בכסף. טרנוביצה (למעשה "טרנוביצה הישנה" - Stare Tarnowice) היא כיום רובע בטרנובסקיה גורי. פירושו של החלק השני של השם "גורי" הוא "הרים". המקור לשם הגיע מערימות הסיגים סביב פירים רבים שנחפרו לכריית הכסף. תעשיית הכרייה נאלצה להתמודד עם בעיית הצפות המים במכרות. כדי למנוע זאת הובא בשנת 1788 מנוע הקיטור הראשון מאנגליה ביוזמת הרוזן פרידריך וילהלם פון רדן (Friedrich Wilhelm von Reden). הדרך הנוספת לניקוז המכרות הייתה חפירה של מנהרה אופקית (adit) שניקזה את המים באמצעות הפרשי הגובה. בטרנובסקיה גורי היו 8 מנהרות אופקיות. אחת מהם באורך 600 מטר, המנהרה האופקית של הטרוטה השחורה, זמינה לתיירים. כריית עפרות העופרת בטרנובסקיה גורי נפסקה בשנת 1912 בגלל מחסור במשאבים. עם זאת, נותרה כמות גדולה מאוד של עקבות לכרייה מהעבר, הן מתחת לאדמה והן על פני השטח.
המוזיאון.
תעשיית הכרייה נפסקה בשנת 1912 והותירה אחריה מתחת לאדמה 150 קילומטרים של גלריות ומנהרות אופקיות. המנהרה האופקית הטרוטה השחורה, חלק מהמנהרה האופקית העמוקה על שם פרידריק (Sztolnię "Fryderyk"), הקרויה על שם הרוזן שמימן אותה, הייתה הראשונה שנוצלה לתיירות. היא נפתחה בשנת 1957 כסיור בסירה באורך 600 מטר. מכרה הכסף ההיסטורי נפתח בשנת 1976. הביקור במכרות הכסף ההיסטוריים מתחיל במוזיאון אינטראקטיבי בו תיירים לומדים על השיטות של מיצוי כסף, עופרת ואבץ מהעפרה, כמו גם על ניקוז מכרות תת-קרקעיים. ואז תיירים יורדים מתחת לאדמה. אורך הדרך בעומק מקסימלי של 40 מטרים מתחת לקרקע הוא 1,749 מטרים; 270 מטר מתוכם שטים בסירות.
מחוץ לבניינים של מכרה הכסף ההיסטורי יש מוזיאון פתוח של מנוע הקיטור. האטרקציה החדשה ביותר של המוזיאון היא מסילת רכבת צרה וקטנה עבור ילדים.
ווארקראפט
One (אלבום)
One הוא מיני-אלבום בגרסת אולפן של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-2 ביולי 2006 ונמכר באולם המופע בלבד.
רקע.
בחודש יולי 2006 העלתה ריטה מופע ראשון מסוגו בארץ, חסר תקדים בהפקתו ובקנה מידה בינלאומי, בהשראת מופעי הענק בלאס וגאס, בשם "One" ("אחד") בגני התערוכה בתל אביב במתחם שהוקם במיוחד כדי להכיל את כל מורכבות המופע שרץ במשך חודש.
המופע הסתיים ב-9 באוגוסט 2006 ובסך הכל צפו בו כ-100,000 אנשים. המופע בוים על ידי חנוך רוזן, הושקעו בו כעשרים מיליון שקלים והוא כלל במות מתרוממות, במה משוכללת הכוללת מסכי ערפל, מסכי מים, מנופי נשיאה, אימאג'ים תלת ממדיים, קרני לייזר, להביורי אש, במות משופעות, 40 רקדנים, אקרובטים ושחקנים. על המופע זכתה ריטה בתואר "אשת השנה בבמה" ב"טקס אנשי השנה" במסגרת שידורי קשת.
אלבום הופעה.
One הוא אלבום הופעה של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-15 בדצמבר 2006 ונמכר בחנויות.
האלבום נמכר ב-20,000 עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב.
אלבום וידאו.
One הוא אלבום וידאו של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ונמכר במהלך המופע ובחנויות.
רשימת השמעה.
תוספות
קישורים חיצוניים.
One (אלבום EP)
One (אלבום הופעה)
One (אלבום וידאו)
The Last Waltz
The Last Waltz (בעברית: הוואלס האחרון) הוא שיר בריטי שכתבו בארי מייסון ולז ריד. השיר היה אחד מלהיטיו הגדולים של הזמר אנגלברט המפרדינק, ושהה במשך חמישה שבועות במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, מספטמבר 1967 עד אוקטובר 1967. נמכרו יותר מ-1.17 מיליון עותקים של הסינגל בממלכה המאוחדת. באוסטרליה היה השיר במקום הראשון במצעד במשך תשעה שבועות לא רצופים.
בארצות הברית הגיע השיר "The Last Waltz" למקום ה-25 במצעד הסינגלים בילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד Easy listening.
רקע.
שם השיר הוא דו משמעי, מכיוון שהוא מתייחס לריקוד הראשון ולריקוד האחרון של המספר עם האישה שהוא אוהב. הריקוד הראשון שלהם היה הוואלס האחרון שהושמע במסיבה שבה השניים נפגשו, והריקוד האחרון מסמל את סיום מערכת היחסים ביניהם.
גרסאות של השיר.
גרסאות כיסוי בצרפתית בשם "La Dernière Valse" יצאו ב-1967 בביצוע הזמרת הצרפתייה מיריי מאתיה והזמרת הבריטית פטולה קלארק. הגרסה של מיריי מאתיה שהתה במשך שלושה שבועות במקום הראשון במצעדי הפזמונים בצרפת, והגיעה למקום ה-26 בבריטניה. הגרסה של פטולה קלארק הגיעה למקום השני במצעד הצרפתי בפברואר 1968, אבל לא נכנסה למצעד הבריטי. השיר נכלל באלבומה של קלארק "The Other Man's Grass Is Always Greener" משנת 1968. באותה שנה הזמר סטפאן מקוויבק הוציא גרסת כיסוי בצרפתית, וב-1969 ביצעה גם הזמרת ג'ינט רנו גרסה בצרפתית. השיר נמכר בגרסאותיו השונות ביותר משמונה מיליון עותקים.
בביצועו של הזמר האוסטרי פטר אלכסנדר הגיע השיר "Der letzte Walzer" למקום הראשון במצעדים בגרמניה.
דייל וסרמן
דייל וסרמן (באנגלית: Dale Wasserman , 2 בנובמבר 1914 ריינלנד, ויסקונסין, - 21 בדצמבר 2008 פרדייס ואלי, אריזונה) היה מחזאי ותסריטאי יהודי אמריקאי, שנודע במיוחד עקב עיבודו לתיאטרון של הספר של קן קיזי "קן הקוקיה" (1963) והמחזמר שכתב "איש למנשה" (1965) לפי רעיונות בהשראת "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוונטס שזיכה אותו בפרס טוני ופרס חוג המבקרים. כתב גם תסריטים לסרטי קולנוע ולסרטים וסדרות לטלוויזיה.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
דייל וסרמן נולד בשנת 1914 בריינלנדר, ויסקונסין. הוריו, סמואל וסרמן וברתה פייקל, היו יהודים שהיגרו לאמריקה מהאימפריה הרוסית וגידלו 14 ילדים. וסרמן התייתם בגיל 9 וחי בהמשך בבית יתומים. לאחר מכן, עבר לגור במדינת דרום דקוטה עם אח יותר מבוגר ממנו. בגיל 14 עזב את קרובי משפחתו והתחיל חיי נדודים ברחבי ארצות הברית, תוך נסיעות מרובות ברכבות. הוא התפרנס מעבודות מזדמנות והתגורר לסירוגין כחסר בית על גגות בניינים ברחוב ספרינג במרכז לוס אנג'לס. קיבל השכלה פורמלית מועטה והיה אוטודידקט.
הקריירה אמנותית.
בגיל 19 התחיל לעבוד בתיאטראות במלאכות שונות. אחרי שנה אחת של לימודי תיכון בלוס אנג'לס למד לבד את מקצוע עיצוב התאורה, אחר כך תוך כדי היה שוב ללא לימודים פורמליים לבמאי ומפיק. עבד תקופה כמנהל במה ומעצב תאורה עבור האמרגן סול יורוק ובלהקת המחול קתרין דנהם. עיצוביו בתחום התאורה שימשו כדגם לחיקוי ללהקות מחול אחרות. פרט לערים בארצות הברית, עבד וסרמן בהפקות ובימוי בלונדון, פריז ובערים אחרות בחו"ל.
בשלב מסוים באמצע עבודתו בבימוי מחזמר בברודוויי גילה לעצמו כישרון לכתיבה, עזב הכל והקדיש את עצמו למחזאות ולכתיבת תסריטים.
המחזה הראשון שלו, "Elisha and the Long Knives", (אליישה והסכינים הארוכות) הוצג בשנת 1954 במסגרת אנתולוגיה טלוויזיונית שנקראה "Kraft Television Theatre" אחר כך בשנת 1955 במסגרת "Matinee Theatre" הפקה טלוויזיונית שזכתה בפרס אמי קיבוצי. וסרמן כתב כ-30 דרמות לטלוויזיה שהקנו לו שם כאחד המחזאים הטובים ביותר ב"עידן הזהב של הטלוויזיה".
המחזה שלו "איש למנשה" לא היה עיבוד לספר "דון קיחוטה" מאת סרוונטס אלא ביוגרפיה קולנועית של סרוונטס שהשתמשה בסצנות מ"דון קיחוטה" . איש לה מנשה במחזה היה איפוא סרוונטס עצמו. "איש לה מנשה" רץ למשך 5 שנים בתיאטראות "ברודוויי" ואחר כך תורגם והוצג ברחבי העולם במעל 30 שפות.
וסרמן המחיז אחר כך את ספרו של קן קיזי "קן הקוקיה" (One Flew Over the Cuckoo's Nest). המחזה שנוצר על ידי כך, בעל אותה הכותרת, רצה למשך שש שנים על במות סן פרנסיסקו ואחר כך בשיקגו, ניו יורק, בוסטון ובערים אמריקאיות אחרות. באו בהמשך הפקות שלו בפריז, במקסיקו, שוודיה, ארגנטינה, בלגיה ויפן. קיזי סיפר לווסרמן כי ללא המחזה ספרו היה נשכח.
דייל וסרמן היה חבר מייסד ומנהל של המרכז לתיאטרון על שם יוג'ין או'ניל בווטרפורד, קונטיקט, וכן מנהל אמנותי של Midwest Playwrights Laboratory ("מעבדת המחזות של המערב התיכון")
שפעלה ב-12 מדינות בארצות הברית והעניקה פרסים, מלגות ומימון להפקות של כעשרה מחזות בשנה.
לפי מחקרו של הווארד מנסינג, מומחה בספרות הספרדית ובסרוונטס מאוניברסיטת פרדו, אחת השורות המפורסמות במחזה "To dream the impossible dream, to fight the unbeatable foe, נלקחה מפרסומת למחזה אמריקאי אחר משנת 1908, "דון קיחוטה" מאת פול קסטר. גם הביטוי "to each his Dulcinea" המופע ביצירתו של וסרמן, נלקח מאותו מחזה של קסטר.
בעת מותו כבר סיים וסרמן את העבודה על שני מחזותיו האחרונים. אחד מהם, "Players in the Game" שדן בהתלבטות בברירה בין קנאות אכזרית בלתי משוחדת לשחיתות "שפירה". המחזה השני, "מונמארטר" היה מחזמר שעלילתו התרחשה בפריז של מאה ה-20 המוקדמת, שבו הדמויות הראשיות היו קיקי, המודל המבוקשת ביותר ואדם מבוגר וציני שהתעמת עם ה"עצמי" האידיאליסטי הצעיר שלו.
חייו הפרטיים.
וסרמן היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית רמזי איימס, ממנה התגרש. ב-1984 נשא לאישה את מרתה נלי גארזה והתיישב איתה במקום שקט במדינת אריזונה, על יד פיניקס. מרתה נלי ירשה את הזכויות ליצירותיו.
וסרמן נפטר בגיל 94 בשנת 2008 ביישוב פרדייס ואלי באריזונה, בעקבות אי ספיקת לב.
יצירותיו.
מחזות.