שמונה האוניברסיטאות נמצאות דרך קבע בראש הדירוג של האוניברסיטאות בארצות הברית. הן מושכות את הסטודנטים המבטיחים ביותר ואת אנשי הסגל המובילים, שביניהם חתני פרס נובל רבים. תוכניות הלימוד לתואר ראשון כוללות מספר סטודנטים קטן יחסית (כ-4,000 בקולג' דרטמות' וכ-14,000 באוניברסיטת קורנל), והתוכניות ללימודי דוקטורט גדולות למדי (מ-1,600 בדרטמות' עד כ-15,000 באוניברסיטת קולומביה).
האוניברסיטאות זוכות במענקי מחקר גדולים מטעם המדינות השונות או מהממשל הפדרלי האמריקאי, למרות שהן מוסדות פרטיים. אוניברסיטת קורנל היא היחידה המנהלת גם יחידות אקדמיות הנתמכות ישירות על ידי המדינה. לאוניברסיטאות האלה יש גם קרן צמיתה (Endowment) גדולה (בין 2.8 מיליארד דולר לבין 35 מיליארד דולר) שניזונה מתרומות של בוגרים ואחרים.
תחרויות הספורט של נבחרות הסטודנטים הן מרכיב חשוב בחיי רוב האוניברסיטאות בארצות הברית. רוב האוניברסיטאות והמכללות מציעות מלגות ספורט לחברי הנבחרות שלהן. בניגוד להן, החברות בליגת הקיסוס נמנעות מהענקת מלגות כאלה. ב-1936 קבע האחראי על קשרי חוץ באוניברסיטת קורנל כי האוניברסיטאות בחוף המזרחי מבקשות "להקים חזית אחידה כנגד האיום על האידיאלים של ספורט חובבני", ובכך החלה הפעילות שהביאה בסופו של דבר להקמת הליגה עם התקנות האוסרות מלגות ספורט.
היסטוריה.
בוגר אוניברסיטת קיימברידג' באנגליה בשם ג'ון הרווארד, שהוכשר ככומר, הקדיש בצוואתו סכום כסף להקמת קולג' חדש, שהיה לגרעין של אוניברסיטת הרווארד. עשרה בוגרים של הרווארד ייסדו את אוניברסיטת ייל. בוגרים של ייל היו בין המייסדים של אוניברסיטת פרינסטון בניו-ג'רזי, קולג' דרטמות', ואוניברסיטת קורנל.
אחד מבוגרי פרינסטון השתתף בייסוד אוניברסיטת בראון. אנשי כמורה מן הכנסייה האפיסקופלית בניו יורק חששו מן הקולג' הפרסבטריאני הצומח בפרינסטון, והקימו את "קינג'ס קולג'", שהיה בהמשך לאוניברסיטת קולומביה. לנשיאה הראשון של קולומביה נבחר בוגר ייל אחר, ד"ר סמואל ג'ונסון (1696–1772), שהיה גם איש הסגל היחיד של המוסד בשנותיו הראשונות. כאשר קיבלה אוניברסיטת קולומביה את שמה, ב-1784, היה בנו של ג'ונסון, בוגר ייל בעצמו, לנשיא. בנג'מין פרנקלין, שייסד את אוניברסיטת פנסילבניה, קיבל תואר דוקטור של כבוד מהרווארד וייל ב-1753, ומאוקספורד ב-1762.
הקבלה לאוניברסיטאות של ליגת הקיסוס הייתה באופן מסורתי כרטיס כניסה אל החברה הגבוהה בחוף המזרחי. בראשית המאה העשרים, אחרי שמהגרים יהודים מאירופה נקלטו בניו יורק וסביבתה, החל שיעורם בקרב התלמידים לעלות. ראשי המוסדות האלה- צפו בתופעה בחשש. ברבע השני של המאה נעשו ניסיונות לסנן, בחשאי, את התלמידים. כשהלחץ גבר, נשברה שיטת חבר-מביא-חבר, והמוסדות עברו לקבל תלמידים על בסיס של כישורים. 'כישלון' זה חיזק עוד יותר את שליטתם של בוגרי ליגת הקיסוס בצמרת החברה האמריקאית - במדע, בכלכלה, במשפטים ובתקשורת. למרות שקשה למצוא מספרים רשמיים, נראה שכיום (2006), מעל לרבע מן הסטודנטים בייל ובפרינסטון הם יהודים, ובאוניברסיטת פנסילבניה, שהייתה הראשונה לקבל יהודים ללא כל אפליה, אף יותר מכך.
האוניברסיטאות לא קיבלו נשים בתחילת דרכן, אך לרובן היה קולג' לנשים צמוד. שילוב מלא היה רק משנות השבעים של המאה העשרים. יוצאת דופן הייתה קורנל שמיום הקמתה ב-1865 הייתה מיועדת לגברים ונשים.
מקור השם.
הביטוי "ליגת הקיסוס" נטבע על ידי כתב הספורט סטנלי וודוורד בשנת 1937. הליגה קרויה כך על-שם צמחי הקיסוס המטפסים על הבניינים העתיקים. האדריכלות של בניינים אלה, החל מן המבנה הפנימי וכלה באבני החיפוי, נבחרו כדי להדמות לבניינים בני מאות השנים של אוקספורד וקיימברידג' שבאנגליה, שאת המסורת שלהן ביקשו החברות לשמר. כדי לשמור על אופי המבנים, גם הבניינים החדשים מתוכננים באותה המתכונת. באוניברסיטת ייל, לדוגמה, יִישנו את אבני החיפוי של בניינים מראשית המאה העשרים בחומצה, כדי שיידמו בתוך זמן קצר לבניינים המקוריים של האוניברסיטה.
היסטוריה של הפעילות הספורטיבית בליגה.
הטורניר הספורטיבי הראשון בין שני מוסדות אמריקנים להשכלה גבוהה - תחרות סירות משוטים - נערך בניו המפשייר בשנת 1852, והשתתפו בו נבחרות מאוניברסיטת הרווארד ומאוניברסיטת ייל. שמונה האוניברסיטאות הקימו ליגת פוטבול לא רשמית בשנת 1900, בה שיחקו גם נבחרות האקדמיה של צבא ארצות הברית מניו יורק, האקדמיה הימית של ארצות הברית ממרילנד ואוניברסיטת ראטגרס מניו ג'רזי. בשנת 1916 נחתם הסכם עקרונות להסדרת ליגת פוטבול בין נשיאי אוניברסיטאות הרווארד, ייל ופרינסטון. בשנת 1945 חתמו נשיאי שמונה האוניברסיטאות על "הסכם קבוצת הקיסוס", שקבע אמות מידה מוסכמות להפעלת ליגת פוטבול. בשנת 1954 ההסכם הורחב לכל ענפי הספורט, ובשנת 1956 החלו התחרויות בענפים השונים. הליגה כוללת 33 ענפי ספורט, לרבות פוטבול וכדורסל.
פעילות ספורטיבית.
החל משנת 1956/57 בין קבוצות של חברי הליגה מתחרות באליפות הליגה במספר ענפי ספורט:
בתחרויות אלו קבוצת אוניברסיטת פרינסטון זכתה 476 פעמים ואוניברסיטת הרוורד 415 פעמים.
בענף הכדורסל מובילה אוניברסיטת פרינסטון עם 27 אליפויות. לאחר כל עונה מוענק פרס לכדורסלן המצטיין של העונה. מספר כדורסלנים זכו בתואר פעמיים - קרייג רובינסון, קיט מולר, ג'רום אלן, אוגונה אוניקווה, איברהים ג'אבר וג'סטין סירס.
מלחמות הדיאדוכים
מלחמות הדיאָדוֹכים (דיאָדוֹך, ביוונית עתיקה: Διαδὀχ, הוא "תופס מקומו של אחר" דהיינו יורש; ברבים: Διάδοχοι, "דיאדוֹכוֹי") התנהלו בין יורשיו של אלכסנדר הגדול על השלטון באימפריה שהותיר אחריו אלכסנדר לאחר מותו בשנת 323 לפנה"ס. כיום מציינים את תקופת מלחמות הדיאדוכים כבין השנים 323 ל-280 לפנה"ס. תקופה זו מתחלקת גם היא לשני חלקים, האחד מ-323 עד 301 לפנה"ס – תקופת המאבק על השלטון המרכזי, ומ-301 עד 280 לפנה"ס – מאבקים בין היורשים וגיבוש הממלכות החדשות.
היורשים שנלחמו ביניהם היו בעיקר קציני צבאו הבכירים, וגם מקורביו האחרים ובני משפחתו. המלחמה הראשונה, שנפתחה כמעט מיד עם היוודע דבר מותו של אלכסנדר, הייתה מרד היוונים בשלטון המוקדוני הידוע בשם מלחמת לאמיה, אך הדיאדוכים, שהיו עדיין מאוחדים, הדבירו בקלות את המרד. היחסים הטובים בין הדיאדוכים לא האריכו ימים. תוך כמה שנים פרץ עימות פנימי ביניהם, כשחלק מקציני צבא אלכסנדר הגדול נותרו נאמנים לרצונו וניסו לשמור על אחדות האימפריה. אחרים, הרבים יותר והחזקים יותר, המונעים על ידי אינטרסים אישיים הצליחו לקרוע את האימפריה לגזרים ולתפוס איש איש את חלקו.
המאבק לא פסק אחרי חלוקת השלל הראשונית. מלחמות עקובות מדם נמשכו כ-20 שנה ושיאן היה קרב איפסוס (301 לפנה"ס). הקרב סימל את סיום המאבק הכללי, וחלק מהעולם ההלניסטי, במיוחד מצרים, נכנסו לתקופת שלום ושגשוג, אך העימותים נמשכו בצפונו של העולם ההלניסטי, ביוון ובאסיה הקטנה. המלחמות באסיה הקטנה שככו רק אחרי קרב קורפדיון (281 לפנה"ס) ואילו מקדוניה עברה סופית לשליטתו של אנטיגונוס השני גונאטס בשנת 276 לפנה"ס ובכך הסתיימו העימותים שהרעידו את העולם ההלניסטי.
בסיום המלחמות נוצרו מספר ממלכות, הגדולות שבהן: מצרים התלמיית, מוקדון, הממלכה הסלאוקית ומספר ממלכות הלניסטיות במרכז אסיה. אף על פי שהעימות הכללי שכך, נמשכו מעשי איבה בין הארצות השונות עד שקיעתו של העולם ההלניסטי וכיבושו בידי הרומאים.
בימינו נהוג לכנות מאבק חריף על השלטון המתחולל בין יורשים כ"מלחמת דיאדוכים".
מותו של אלכסנדר וחלוקת השלל הראשונית.
אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס במיתה חטופה בבבל והשאיר את האימפריה הענקית שלו ליורשיו הלגיטימיים שהיו אחיו הגדול מאב - פיליפוס השלישי ארהידאוס הלוקה בנפשו ובנו שעוד לא נולד אלכסנדר הרביעי. החיילים העממיים מיהרו להכתיר את פיליפוס למלך ועקב נסיבות אלו, המפקדים הבכירים, הדיאדוכים, בחרו בפרדיקס (שהציע שימתינו עוד חודש עד שרוקסנה אשתו של אלכסנדר תלד והעוצר יהיה הוא עצמו) לעוצר הממלכה. פרדיקס היה אחד הקצינים הבכירים בצבאו של אלכסנדר ושימש בתפקיד מפקד הפרשים. פרדיקס מינה את הדיאדוכים - אנטיפטרוס כשליט יוון ומוקדון, תלמי הראשון (סוטאר = המציל) כשליט מצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס כשליט אסיה הקטנה וליסימאכוס כשליט תראקיה. למרות הכוונות הטובות, שנה לאחר מכן נקלע פרדיקס לעימות עם תלמי הראשון, הדיאדוך ששלט במצרים. פרדיקס ניסה להכניעו בכוח אך לא הצליח, ופרדיקס נהרג בקרב.
הדיאדוכים התכנסו שנית ובחרו באנטיפטרוס, זקן קציניו של אלכסנדר ומי ששלט ביוון ובמוקדון, כעוצר במקום פרדיקס. אאומנס, גזברו של אלכסנדר, שלא רווה נחת מהבחירה החליט להתמרד כנגד ההחלטה. האימפריה נכנסה לתקופה של מלחמת אזרחים. אחד הדיאדוכים, אנטיגונוס מונופתלמוס (אנטיגונוס שתום העין), הצליח לבלום את אאומנס. תחילה הוא הובס בקרב פאסיטיגריס (317 לפנה"ס) על ידי אאומנס, אך בסוף הוא הצליח לשחד את שכירי החרב של אאומנס ולגרום לרציחתו. אז הפך אנטיגונוס לדיאדוך החזק ביותר מקרב יורשיו של אלכסנדר.
בינתיים אנטיפטרוס, הדיאדוך שקיבל את תפקיד העוצר, מת במוקדון, כשבטרם מותו מינה את פוליפרכון, דיאדוך אלמוני ואפרורי, לעוצר אחריו. קסנדרוס, בנו של אנטיפטרוס, לא הסכים למינויו של אביו והחל במלחמה חדשה. בזמן תהפוכות אלו, אולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול, ניסתה להשתלט על מוקדון ויוון ולהפוך לעוצרת של נכדה, אלכסנדר הרביעי. תוכניתה לא צלחה וקסנדרוס כבש את מוקדון, הורה לרצוח את אולימפיאס, והפך לעוצר בשנת 316 לפנה"ס.
ניסיונו של אנטיגונוס לזכות בהגמוניה.