מאוחר יותר בשנת 1989, בתגובה לוויכוח הפוליטי בשאלה, ערך האיגוד הפסיכולוגי האמריקני (APA)סקירה של הספרות המדעית בנושא. הסקירה פורסמה בכתב העת Science ובה הועלתה המסקנה כי "ראיות ממחקרים מדעיים מארות כי הפלה חוקית של הריון לא רצוי בשליש הראשון אינה מהווה סכנה פסיכולוגית עבור מרבית הנשים. עוד עלה כי "..תגובות שליליות קשות לאחר הפלות הן נדירות וניתן להבין זאת בצורה הטובה ביותר בהשווה ללחץ חיים רגיל.."
בשנת 1994 פרסמה ועדת החקירה של בית הלורדים הבריטי בנושא בחינת הפעולה וההשלכות של חוק ההפלות דוח (המכונה בדרך כלל דוח רולינסון) בו הוצגה המסקנה כי "אין הוכחות מדעיות לכך שההפלה מספקת יתרונות לבריאות הנפש". זאת ועוד – "הפלה עלולה להעמיד בסיכון נשים עם מחלות פסיכיאטריות יותר מאשר אם אשה מנעה את ההפלה." הנציבות המליצה למרפאות המבצעות הפלות לפתוח במעקב עצמאי ארוך טווח של אותן לקוחות הנחשבות בסיכון הגבוה ביותר למצוקה רגשית. בהודעה לעיתונות, ועדת רולינסון הצהירה כי המכללה המלכותית לפסיכיאטריה (RCP) סיפקה עדות בכתב לפיה "אין שום אינדיקציות פסיכיאטריות להפלה", וציין כי "הדבר מעלה שאלות חמורות, בהתחשב בעובדה כי 91% מההפלות מתבצעות על רקע בריאותה הנפשית של האם." בתגובה, ה-RCP פרסמה הצהרה כי "סיכום וועדת רולינסון הייתה תיאור לא מדויק של השקפות המכללה בנושא הפלות", והוסיפה כי "אין שום עדות להגברת הסיכון להפרעה פסיכיאטרית חמורה או למצוקה פסיכולוגית ארוכת שנים [בעקבות הפלה]."
לאור מחקרים עדכניים יותר, ב-2006 ועדת המדע והטכנולוגיה של בית הנבחרים בבריטניה ערכה בירור נוסף על התפתחויות מדעיות וכללה בקשה ל-RCP לעדכן את הצהרתם משנת 1994 בנושא הפלות. בשנת 2008, ה-RCP עדכן את הצהרת עמדתם והמליץ כי יש לבדוק את הנשים וגורמי הסיכון שעלולים להיות קשורים להתפתחות של בעיות בריאות הנפש בהמשך, ויש להודיע עליהן כדי לקשרן עם הסיכונים האפשריים לבריאות הנפש בהפלה. הצהרת עמדת ה-RCP המתוקנת כללה המלצה לסקירה שיטתית של הפלות ובריאות נפשית תוך התייחסות מיוחדת לשאלה "האם יש עדויות לאינדיקציות פסיכיאטריות להפלה." דעה שונה זו הושפעה מגוף ספרות צומח המראה קשר בין הפלות ובעיות נפשיות, כולל מחקר אורך 30 שנה של כ-500 נשים שנולדו בקרייסטצ'רץ 'ניו זילנד ובירור בקורנוול הוא הפגין התאבדות של אמנית בריטית ידועה, אמה בק. המלצה זו הביאה לביקורת שנערכה בשנת 2011 על ידי המרכז הלאומי לשיתוף פעולה לבריאות הנפש.
בוניטו אטלנטי
בוניטו אטלנטי (שם מדעי: Sarda Sarda) הוא מין של דג טורף מהסוג בוניטו ממשפחת הקולייסיים ששייכת לסדרת הדקראים והחי באוקיינוס האטלנטי וכן למימי הים התיכון והים השחור. דג זה הוא טורף הניזון מדגים כמו עפיין, מקרל, צלופחוליים, אידרונאים, סרדיניים וחסילונים. לעיתים הוא נצפה לצד קרובו - בוניטו מזרחי.
אורכו של הבוניטו יכול להגיע לאורך 70 ס"מ ולמשקל 5–6 ק"ג. הדגי הגדול ביותר שנמדד הגיע למשקל 8.3 ק"ג והוא אותר ליד האיים האזוריים. לבוניטו שני סנפירי גב גבוהים דמויי-מפרש העוזרים לו לנוע במהירות במים, בדומה לקרוביו - דגי הטונה. צבעו כסוף בצידיים והסנפירים כחולים. החלק העליון של צידיו כהה יותר ובעל פסים אופקיים, המהווים סימן זיהוי.
כמו רוב דגי הבוניטו זהו דג מאכל פופולרי הנידוג לצד הטונות. הוא פופולרי ביותר לדיג בחופי הים התיכון.
סוזן היל
סוזן היל CBE (Susan Hill, נולדה ב-5 בפברואר 1942) היא סופרת בריטית. בין הרומנים החשובים שלה נמנים האישה בשחור , הערפל במראה , אני מלך הטירה עבורו קיבלה את פרס סומרסט מוהם בשנת 1971.
היל פרסמה עשרות נובלות, סיפורים קצרים, מחזות, ספרי עיון ומסות וספרי ילדים.
ראשית דרכה.
היל נולדה בבריטניה, בעיר סקרבורו, צפון יורקשייר. עיר הולדתה מוזכרת בספרה "A Change for the Better" ובמספר סיפורים קצרים.
כבר בזמן לימודיה בבית הספר בסקארבורו (Scarborough Convent School) החלה להתעניין בתיאטרון ובספרות. בשנת 1958, עברה היל עם משפחתה לקובנטרי שם עבד אביה במפעלי מכוניות ומטוסים. היל מציינת כי היא למדה בבית הספר לדקדוק לבנות, Bar's Hill, שם סיימה בחינות A Level באנגלית, צרפתית, היסטוריה ולטינית, והמשיכה את לימודיה לתואר באנגלית בקינגס קולג' בלונדון. באותה עת, בשנתה הראשונה באוניברסיטה, היא כבר כתבה את הרומן הראשון שלה "The Enclosure," שראה אור בהוצאת האצ'ינסון. הרומן ספג ביקורת מעיתון "דיילי אקספרס" על תוכנו המיני, עם מסר שכתיבה בסגנון זה אינה מתאימה ל"נערת בית ספר ".
הרומן הבא שלה "Gentleman and Ladies" ראה אור בשנת 1968. אחריו הגיעו ברצף "A Change for the Better", "I'm the King of the Castle", "The Albatross" וסיפורים אחרים, ביניהם "Strange Meeting", "The Bird of Night", "A Bit of Singing and Dancing", וכן "In the Springtime of the Year", כולם נכתבו ופורסמו בין 1968 ל 1974.
חייה האישיים.
טרם נישואיה בשנת 1975 לסטנלי ולס (Stanley Wells), הייתה היל מאורסת לדייוויד לפיין, אורגניסט בקתדרלת קובנטרי, שנפטר ממחלת לב כלילית בשנת 1972. לאחר נישואיה התגוררו בסטרטפורד על האייבון, בתם הראשונה, הסופרת ג'סיקה ראסטון (Jessica Ruston) נולדה בשנת 1977, והשנייה, קלמנסי, בשנת 1985. בתם האמצעית, אימוג'ן, נולדה בטרם עת, ונפטרה שבועות ספורים לארח לידתה. בשנת 2013 דווח כי היל עזבה את בעלה, ועברה להתגורר עם המפיקה ברברה משין, יוצרת סדרת הטלוויזיה להעיר את המתים אשר גם עיבדה והפיקה את סדרת הפשע Serrailler של היל עבור ITV, ועוד קודם לכן עיבדה עבודה אחרת של היל "The Small Hand". ב-2015, היל הצהירה כי היא עדיין נשואה לוויילס. ב-2016 נטשה בת זוגה ברברה משין את חייהן המשותפים לטובת הקומיקאית רודה קמרון, והדליפה לעיתונות באמצעות חברה כי "סוזן הרוסה ושבורת לב. ברברה הכריזה לפתע פתאום כי היא עוזבת אותה. זה מאוד עצוב. סוזן עדיין אוהבת אותה ומקווה כי תשוב אליה."
בשנות התשעים הקימה היל חברת הוצאה לאור משלה, בשם Long Barn Books, שפרסמה שני סיפורים מסדרת הבלש Simon Serrailler וכן את "The Magic Apple Tree",כולם מ"את" סוזן היל. כמו כן, פרסמה ההוצאה את "The Dream Coat" מאת Adele Gera ואת "Colouring In מאת Angela Ruth, וכן את Counting My Chickens מאת דבורה קאוונדיש.
יצירתה הספרותית.
הרומנים של היל נכתבו בסגנון גותי תיאורי, ובסגנון זה בולט במיוחד סיפור הרפאים שלה "האישה בשחור", שיצא לאור בשנת 1983. היא הביעה עניין בסיפור הרפאים האנגלי המסורתי, הנשען על מתח ואווירה כדי ליצור סיפור דרמטי בעל השפעה חזקה על הקורא, בדומה לסיפורי הרפאים הקלאסיים של מונטאג רודוס ג'יימס ודפנה דה מוריאה. הרומן הפך למחזה בשנת 1987 וממשיך לרוץ בווסט אנד של לונדון, והצטרף לקבוצת המחזות שרצה למעלה מעשרים שנה. "האשה בשחור" הופק גם לסרט טלוויזיה בשנת 1989, והן לסרט של האמר הפקות קולנוע בשנת 2012. היל המשיכה וכתבה סיפור רפאים נוסף עם מרכיבים דומים, "The Mist in the Mirror" בשנת 1992, והמשך לרומן "רבקה" של דה מוריאה שכותרתו "Mrs. De Winter" בשנת 1993.
בשנת 2004 החלה היל לכתוב ספרי מתח ומסתורין ויצרה סדרה של ספרים בהם מככבת דמותו של הבלש סיימון סריילר, בשם "The Various Haunts of Men." אחרי סדרה זו כתבה ופרסמה עוד ספרים וסיפורים קצרים בסוגת ספרי פנטזיה מתח ומסתורין.
לוריים
השמש השחורה
השמש השחורה (בגרמנית: Schwarze Sonne) הוא סמל אוקולטיסטי, שנוצר על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך עיקר השימוש בו החל לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נאו-נאצים. הסמל גם משמש מספר כתות שטניות, אוקולטיסטיות ונאו-פגאניסטיות.
היסטוריה.
כמו צלב הקרס שהיה סמל הודי עתיק שהביע שגשוג אך אומץ על ידי הנאצים, כך גם השמש השחורה. לפני מלחמת העולם השנייה היא נקראה "Sonnerad" והופיעה בעיקר במיתולוגיה הנורדית ומיתולוגיות קלטיות עתיקות. השם "השמש השחורה" אומץ רק בהיבט שטניסטי ונאצי, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסמל הופיע בגרמניה הנאצית, כאמצעי עיצובי בטירה ששופצה ועוצבה על ידי היינריך הימלר, שהיה ידוע בהשקפת עולמו הנאו-פגנית ובאהדתו הרבה לתורת הנסתר. באותה טירה הוא קיווה להקים את המרכז ממנו תנוטר פעילות האס אס.
הסמל מכיל שנים עשר סמלי זיג קטנים, המופיעים גם בדגל האס-אס. סמלי הזיג מסודרים בצורה רדיאלית סביב מרכז ה"שמש".
לא ברור אם בתקופת המלחמה היה לסמל משמעות כלשהי או ששימש לציון תפקיד מסוים בשורות האס אס. הסמל קיבל את השם שלו רק לאחר שכתות שטניות החלו להשתמש בו, בעקבות המודעות לסמל שעלתה בספר "Die Schwarze Sonne von Tashi Lhunpo" של סופר גרמני המוכר בשם העט "רוסל מקלאוד".
בשנת 1933 רכש היינריך הימלר, שכיהן כראש האס אס והגסטפו, את טירת וולסבורג. הימלר ייעד את המקום להיות מרכז האס אס והחל בשיפוץ מאסיבי של הטירה בין השנים 1936 ו-1942. הימלר התכוון שהמקום לאחר השיפוצים ישמש בעיקר לצרכים טקסיים.
כיום.
כיום הסמל משמש בעיקר תנועות נאו-נאציות וניתן למצוא אותו בסמלים רבים של תנועות כאלו. בנוסף, הוא מופיע על גבי כתבי יד וכתבי עת המופקים על ידי נאו-נאצים. הסמל לעיתים נקרא "Sonnerad".
לאחר הפגנות תנועות נאו-נאציות שנערכו בשארלוטסוויל, וירג'יניה באוגוסט 2017, במהלכן התרחש פיגוע שבוצע על ידי נאו-נאצים, ניתן היה לראות את הסמל חרוט במקומות רבים.
ובנוסף גדוד אזוב הנמצא באוקראינה וכיום חלק מהממשלה האוקראינית. משתמש בסמל זה.
תסמונת מייג