בגינון משמשים מיני הפטוניה כצמחים עונתיים לכיסוי שטחים בערוגות בשולי כבישים, רחובות וכיכרות עירוניות, בשל צמיחתם המהירה ופריחתם הצבעונית והממושכת. באירופה ובאמריקה הצפונית נהוג לשתול פטוניות גם בעציצים וסלים תלויים, יחד עם מיני צמחים פורחים נוספים. בסוף עונת הפריחה הצמחים מתייבשים ויש לעוקרם.
לפטוניה זרעים זעירים המייצרים ספיח רב, כך שניתן למצוא בגינות פרטים רבים שצמחו מזרעים, גם בעונות שבהן לא נשתלו שתילים חדשים.
שימוש בחקלאות אורגנית.
בחקלאות אורגנית, בייחוד בגידול של עגבניות וצמחים ממשפחת הסולניים כמו חציל וטבק, משתמשים בצמחי הפטוניה בגידול משולב, על מנת למשוך את נתר עלי הסלק המעביר העיקרי בעולם של וירוס צהבון האמיר, ולשמש כצמח מלכודת גם לרחפניים ולעש הטבק המעבירים גם הם את המחלה. וירוס זה גורם לעלי הצמח לכמוש ולהתגלגל כלפי מעלה ופירות הצמח בשלים מהר מדי בשמש ונרקבים בעודם קטנים.
תינוק שנשבה בין הגויים
חביב תומא
חביב חסן תומא (בערבית: حبيب حسن توما; 12 בדצמבר 1934–1998) היה מלחין וחוקר אתנומוזיקולוגיה ערבי ישראלי.
אודות.
תומא למד בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה ואחר כך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, שם סיים את לימודיו בשנת 1962. הוא למד הלחנה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואחר כך אתנומוזיקולוגיה אצל קורט ריינהרד (Kurt Reinhard) בברלין והשלים בשנת 1968 דוקטורט באתנומוזיקולוגיה באוניברסיטה החופשית של ברלין, אשר עסק בנושא מקצבי המקאם. באירופה למד בין השאר אצל אוליבייה מסייאן ואצל שטוקהאוזן. בשנת 1970 החל לשמש כפרופסור באוניברסיטה החופשית בברלין.
בשנת 1975 פרסם בגרמנית את ספרו "המוזיקה של הערבים", הספר זכה להצלחה ותורגם לצרפתית ולאנגלית.
בין יצירותיו, "רפסודה אוריינטלית - יצירה לשני חלילים ותוף" משנת 1957. נישא למוניקה קירכברגר (Monika Kirchberger) והיה אב לבת.
דאגלס DC-1
דאגלס DC-1 היה מטוס הנוסעים הראשון בסדרת ה-DC של דאגלס איירקראפט קומפני, המטוס היה אב טיפוס ועליו התבססו המטוסים DC-2 ו-DC-3.
יוצר מטוס אחד מדגם זה.
פיתוח.
בשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה 599 של TWA, הסיבה לתאונה חלק עץ במטוס שהתפרק כתוצאה ממים שחלחלו לתוכו.
לאחר התאונה החלה דרישה למטוסים עשויים ממתכת בלבד, בואינג הציעה את ה247, אך כושר הייצור של בואינג היה מוגבל. חברות התעופה TWA ויונייטד איירליינס ביקשו מארבע יצרניות מטוסים, מטוס דומה שיכיל 12 מושבים, כן נחיתה, ואפשרות לנחות עם מנוע אחד בלבד. מנכ"ל החברה דונלד דאגלס סירב לקבל את ההזמנה, מכיוון שלא האמין שיצליח למכור 100 מטוסים (הכמות הנדרשת לכיסוי עלויות הפיתוח). עם זאת הוא עיצב מטוס שחרג מהמפרט של TWA ויונייטד איירליינס, המטוס היה יכול להמריא עם מנוע אחד בלבד, והיו בו בין היתר מערכת חימום ובידוד מרעש המנוע. טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב-1 ביולי 1933, בחצי שנה שלאחר מכן טס המטוס למעלה מ-200 טיסות מבחן. מודל הייצור נקרא DC-2, הוגדלה בו קיבולת הנוסעים, והוא צויד במנועים חזקים יותר.
המטוס נמכר בשנת 1938 ללורד פורברס בבריטניה, והוא מכר אותו מאוחר יותר לחברת התעופה הספרדית Líneas Aéreas Españolas Postales, המטוס נהרס בדצמבר 1940 בעת שניסה לנחות בנמל התעופה במאלגה.
דאגלס DC-3
דאגלס DC-2
דאגלס DC-2 (באנגלית: Douglas DC-2) היה מטוס נוסעים מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני, ייצור המטוס החל בשנת 1934, והוא התחרה בבואינג 247.
בשנת 1935 החלה דאגלס בייצור הגרסה המתקדמת למטוס בשם DC-3, שהפך לאחד המטוסים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של התעופה.
פיתוח.
בשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה של TWA, הסיבה לתאונה היה חלק עץ במטוס שהתפרק, לאחר התאונה החלה דרישה מצד חברות התעופה למטוסים עשויים מתכת בלבד, חברת בואינג פיתחה את ה247 אך לא יכלה לעמוד בקצב הייצור הדרוש, לכן פנו חברות התעופה TWA ויונייטד איירליינס לארבע יצרניות ובקשו מטוס דומה שיכיל 12 מושבים, כן נחיתה, ואפשרות לנחות עם מנוע אחד בלבד. דאגלס פיתחה את הDC-1 שהיה אב הטיפוס של ה-DC-2 ו-DC-3, והוא טס לראשונה ב-1 ביולי 1933.
עיצוב המטוס הרשים מספר חברות תעופה, והן הזמינו את המטוס, בין החברות שהזמינו את המטוס היו פאן אמריקן, KLM, לוט, סוויסאייר, ו-TWA. נבנו 156 מטוסים מדגם זה.
עמדות פוטבול
בפוטבול, כל קבוצה מעמידה על המגרש בכל רגע נתון 11 שחקנים. אין הגבלת חילופי שחקנים למשחק ומותר לבצע החלפות שחקנים בין מהלכים. בשונה מכדורגל מערכי ההגנה וההתקפה משתנים בכל מהלך. כיום שחקני הפוטבול מתמחים בתפקיד מוגדר על המגרש. קבוצות פוטבול מקצועניות מורכבות מנבחרת הגנה ומנבחרת התקפה. בעבר שחקנים רבים התמחו בכמה עמדות, לעיתים לשחקנים אלו הייתה עמדה בהתקפה ועמדה בהגנה.
למעט קו ההתקפה והקוורטרבק, מספר השחקנים בעמדות ההתקפה השונות משתנה לפי הצורך. לרוב, מספר השחקנים בכל עמדות ההגנה לא משתנה למעט מספר הליינבקרים ושחקני קו ההגנה שנע בין שלושה לארבעה שחקנים בכל עמדה.
עמדות התקפה.
קו ההתקפה.
קו ההתקפה מורכב מחמישה שחקנים שאסור להם לגעת בכדור במהלך ההתקפה אלא אם הכדור נשמט על הקרקע או הוכרז "כדור חי" מסיבה אחרת. תפקיד קו ההתקפה הוא להגן על הקוורטרבק במהלכי מסירה וליצור חורים בהגנה עבור הרץ במהלכי ריצה. קו ההתקפה מורכב מחמישה שחקנים: הסנטר במרכז, משני צדדיו שני גארדים ומעבר להם שני תאקלים. מערך זה יוצר מין חומה מסביב הקוורטרבק הנקראת "פוקט" (Pocket, מאנגלית: כיס). הפוקט מורכב מהסנטר מלפנים, הגארדים התומכים בסנטר והתאקלים השומרים על צידי הקוורטרבק כדי לאפשר לו להשלים את המהלך. לפחות שבעה שחקנים צריכים לעמוד בקו הקדמי. כלומר, לחמשת שחקני קו ההתקפה יצטרפו שני שחקני התקפה נוספים, בדרך כלל תופס וקיצוני צמוד. בשנות ה-80 וה-90 קו ההתקפה של הוושינגטון רדסקינס שכונה ה"חזירים" הוביל את הקבוצה לשלוש זכיות בסופרבול והוכיח את חשיבותם של שחקני קו ההתקפה.
עמדות הגנה.
בניגוד לעמדות בקבוצת ההתקפה, לקבוצת ההגנה אין הגדרות מחייבות לגבי מיקום השחקנים ועמדותיהם, פרט לכך שכל השחקנים חייבים להיות בשטח קבוצת ההגנה ברגע תחילת המהלך. כפי שלקוורטרבק יש אוזניה בקסדה גם לאחד משחקני ההגנה, לרוב הקפטן של ההגנה, יש אוזניה דרכה הוא מקבל הוראות מהמאמן ומכוון את ההגנה.
קו ההגנה.
קו ההגנה: שלושה עד שישה שחקנים שנעמדים מול קו ההתקפה. תפקידם לפרוץ את קו ההתקפה ולהפיל את הקוורטרבק (סאק) או לבלום את הרץ. הדיפת שחקני קו ההתקפה מאפשרת לשחקני הקו האחורי לפרוץ לכיוון הקוורטרבק וכן למנוע מהרץ להתקדם במהלכי ריצה ולהפריע לקוורטרבק במהלכי מסירה.
הקו האחורי.
הקו האחורי: שלושה או ארבעה שחקנים העומדים מאחורי קו ההגנה. תפקידם למנוע מהרץ להתקדם אם עבר את קו ההגנה הראשון ולפרוץ דרך קו ההתקפה את הדרך לכיוון הקוורטרבק. לעיתים הם גם מהווים הגנה נוספת נגד מסירות קצרות.
מגנים אחוריים.
מגנים אחוריים: ארבעה שחקנים שתפקידם להגן מפני מסירות ארוכות ולהיות המכשול האחרון בפני הרץ אם הצליח לחדור גם דרך שחקני קו ההגנה האחורי.
קבוצה מיוחדת ("ספיישל טים").
ספיישל טים: קבוצת השחקנים בכל קבוצה שמטפלת במהלכי הבעיטות.
הפה שאסר
פה שאסר
עידי מסירה כרתי
עדי מסירה כרתי
עדיו בחתומיו זכין לו
עדיו בחתומיו זכין לו (בתרגום מארמית: עדים זוכים על ידי חתימה) הוא כלל יסוד בהלכות השטר. הכלל קובע כי קניין המכירה במעשה קניין שיש עליו שטר, מתחיל בשעת כתיבת השטר על ידי העדים, גם אם ההלוואה עצמה טרם בוצעה. הכלל נתון במחלוקת בין אביי שקבע את הכלל, לבין רב אסי, מראשוני האמוראים, החלוק עליו. לפי חלק מהראשונים, אף האמורא שמואל (שההלכה נפסקת כמותו תמיד בכל פסקיו המשפטיים) סובר כאביי, אך רבים מהראשונים חלוקים על כך.
הכלל.
על פי הכלל, כאשר עדים חותמים על השטר, בין אם מדובר בשטרי קניין ובין אם מדובר בשטרי ראייה, מעניקה עצם חתימת העדים תוקף לשטר, ומעניקה תוקף לפעולה המשפטית הנחזית על פני השטר - העברת בעלות בקניין או אחריות נכסים בשטרי ראייה, על אף שתפקידו של השטר אינו יצירת הפעולה המשפטית, אלא אך ראייה לעצם קיומה. בכך יוצר השטר עילה קניינית חדשה ועצמאית, ומהווה, כשלעצמו, עילה מספקת לדרישה קניינית מצד הזוכה על פי השטר, וגם אם למעשה הקניין היה בזמן מאוחר יותר, ניתן לסמוך על תאריך כתיבת השטר עצמו, מכיוון שחתימת השטר עצמה מחייבת ומהווה את כל הדינים המשפטיים היוצאים ממנו.
מקור הכלל.
מהתורה, אין לכאורה כל סברא לומר שחתימת העדים תהווה מעשה קניין, ואכן גדולי הראשונים מסיקים כי מדובר בתקנת חכמים, שמטרתה לגרום לאמינות השטר, ולפתור בעיות שעלולות להגרם, במקרה שהתאריך שעל גבי השטר איננו התאריך המדויק בו אכן התבצע מעשה הקניין.
המהרש"א, מסייג את הדברים, ומסביר שדווקא לפי שיטת רבי אלעזר, הפוסק שעדי מסירה כרתי, כלומר התוקף המשפטי של השטר מתבצע דרך מעשה המסירה ועדיו, יש לומר שדין זה הוא תקנת חכמים, אבל לפי רבי מאיר הפוסק עדי חתימה כרתי - שתוקף השטר מתבצע על ידי החתימה ועדי החתימה, ואילו המסירה נחשבת רק לתנאי צדדי אין צורך לסייג את הדברים, שהרי מעיקר הדין יש לומר שמכיוון שעל ידי החתימה נעשה התוקף המשפטי של השטר, ניתן גם על ידו לבצע מעשה קניין. כך גם כותב רבי יהונתן אייבשיץ.
הריטב"א מחלק בפשטות בין שתי השיטות, ופוסק שהכלל קיים דווקא לפי רבי מאיר, אך לפי רבי אלעזר אין הכלל קיים כלל.
דינים הלכתיים.
לפי שיטת הרמב"ן, אחת מהמחלוקות ההלכתיות היא בין אביי שסובר כי עדיו בחתומיו זכין לו לבין שיטת רב אסי, הוא לא רק בשטרי הלוואה, אלא גם בשטרות מכר ומתנה.