מורשתו החשובה ביותר של ה-BT הייתה הטנק הבינוני T-34, שהיה ככל הנראה הטנק החשוב ביותר במלחמת העולם השנייה. ב-1937 הוחל בתכנון גרסה חדשה במפעל KhPZ של הדור הבא של טנקי ה-BT. ראש צוות התכנון היה בתחילה מיכאל קושקין, ולאחר מותו, אלכסנדר מורוזוב. הצוות בנה שני אבות טיפוס, כאשר הקל מביניהם סומן כ-A-20. הגרסה הכבדה והחמושה יותר סומנה A-32 ונועד לשמש כ"טנק אוניברסלי" שיחליף את ה-T-26, ה-BT והטנק הבינוני T-28. הייתה זו תוכנית שנויה במחלוקת, אך החששות לגבי ביצועי הטנק לנוכח איום הבליצקריג הגרמני אושרה בנייתו של גרסה חמושה וכבדה אף יותר, הטנק הבינוני T-34.
גרסאות הניסוי בשריון משופע, ה-BT-IS וה-BT-SW-2, הובילו ישירות לצורת המיגון בה נעשה שימוש ב-T-34.
תובת ה-BT שימשה בסיס לפיתוח כלים הנדסיים וכלים לבדיקת ניידות בשטח. פותחה גרסת טנק גישור בעלת צריח של T-38 וגשר למעבר על פני תעלות קטנות וגרסאות סטנדרטיות הותאמו לנשיאת צרורות בולי עץ לכיסוי תעלות. ל-RBT-5 הותאמו זוג משגרי רקטות משני צידי הצריח. למספר גרסאות ניסוי הותאמו זחלים רחבים מאוד, אף בצורת "נעלי שלג" עשויות עץ.
גרסה בשם KBT-7 נועדה לשמש כרכב פיקוד מודרני והגיעה לשלב אב הטיפוס, אך עקב פריצתה של מלחמת העולם השנייה לא נכנסה לייצור.
במהלך התמרונים הצבאיים שנערכו באזור קייב ב-1936, הוצגו למשקיפים צבאיים זרים מאות טנקי BT שהוסעו בסמוך לבמת התצפית. נציגי הצבא הבריטי שנכחו בקהל, חזרו לבריטניה ותמכו בלהט במעבר למזקו"ם כריסטי בטנקי השיוט של הצבא, אשר נכנסו לשימוש מטנק שיוט סימן 3 והלאה. כמו כן, הצורה המחודדת של קדמת התובה ב-BT השפיעה על גם על עיצוב התובה בטנק המטילדה.
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (בגרמנית: Partei des Demokratischen Sozialismus, ידועה גם בראשי התיבות PDS) הייתה מפלגה סוציאליסטית-דמוקרטית שפעלה בגרמניה בשנים 1989–2007.
המפלגה היוותה המשך חוקי והיסטורי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ששלטה בגרמניה המזרחית עד 1990. עד שנת 2005 נתפסה המפלגה כמייצגת המסורתית של השמאל המזרח-גרמני וזכתה לתמיכה מזערית בקרב תושבי מערב גרמניה.
בבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית ב-18 במרץ 1990 קיבלה המפלגה 16.3% מהקולות. בבחירות הפרלמנטריות הכל גרמניות הראשונות בשנת 1990 היא קיבלה 2.4% מהקולות וכך הגיעה ל 17 חברי פרלמנט. בשנת 1994 היא זכתה ב -4.4% ונכנסה לבונדסטאג. בשנת 1998 קיבלה 5.1% מהקולות. בשנת 2002, צברה המפלגה 4.0% מהמצביעים. בשנת 2004 מנתה המפלגה כ־62,000 חברים.
ה PDS (Partei des Demokratischen Sozialismus) השתנתה פעמים רבות. עם זאת, בתוך המפלגה היו זרמים (למשל הפלטפורמה הקומוניסטית) שהיו עוינים למערכת החברתית של גרמניה. במחוז מקלנבורג הקימה ה- PDS ממשלת קואליציה בשנת 1998 ובברלין בשנת 2002 יחד עם ה-SPD. בבחירות הפדרליות שנערכו ב-2005 התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם מפלגת עבודה וצדק חברתי - האלטרנטיבה האלקטורלית, שבסיס בוחריה במערב גרמניה. הרשימה המשותפת זכתה להצלחה כאשר השיגה כ-8.7% מן הקולות וב-53 מושבים בפרלמנט הגרמני.
ב-16 ביוני 2007 התאחדו שתי המפלגות ויצרו את מפלגת השמאל די לינקה.
פסקל אברהמי
פסקל יום טוב אברהמי (28 במאי 1962, כ"ד באייר ה'תשכ"ב – 18 באוגוסט 2011, י"ח באב ה'תשע"א) היה לוחם ימ"מ ישראלי מעוטר. אברהמי היה מוותיקי לוחמי הימ"מ ושירת בה 26 שנה כלוחם חוד וכצלף. הוא זכה למוניטין גבוה מאוד ביחידה ועל אומץ ליבו זכה בשני עיטורי המופת ועיטור האומץ של משטרת ישראל. אברהמי נהרג במתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011. אחרי מותו הוענק לו פרס בגין ונכתב ספר להנצחת מורשתו.
קורות חייו.
פסקל יום טוב אברהמי נולד בצרפת ב-28 במאי 1962 לאליהו וניקול אברהמי, משפחה יהודית שנמלטה מאלג'יריה בעקבות המלחמה שהתחוללה שם בשנות ה-50 של המאה ה-20 וכללה גם פוגרומים נגד יהודים. בשנת 1977, בגיל 15, עלה לישראל ולמד בתיכון רנה קסין שבירושלים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. אברהמי לחם במלחמת לבנון הראשונה ונפצע בקרבות בביירות.
מאז פציעתו בלבנון החל פסקל תהליך של חזרה בתשובה. הוא היה נשוי ואב לשלושה בנים, וגר בפסגת זאב בירושלים.
שירותו בימ"מ.
ב-1985 התגייס לימ"מ, שם שירת כלוחם במשך כ-15 שנה. אברהמי השתייך לצוות החוד ול"קופים", יחידה המתמחה בפריצה באמצעות גלישת חבלים, טיפוס וסנפלינג. אברהמי היה ידוע בכושרו הגופני הגבוה, במשמעת העצמית הנוקשה ובנחישות שלו. הוא ראה בשירות בימ"מ שליחות והתעקש לצאת לכל משימה, פעולה ומבצע. בעשור האחרון לחייו ביחידה עבר הסבה לתפקיד צלף, המתמחה בירי מדויק במטרות קרובות ורחוקות כאחד, באמצעות מערכת נשק צלפים. אברהמי נחשב לאחד מבכירי הלוחמים והצלפים ביחידה, ובנוסף לפעולות המבצעיות הרבות בהן השתתף, חנך גם לוחמי וצלפי ימ"מ צעירים ממנו.
ב-1988 השתתף אברהמי בכוח הפריצה ל"אוטובוס האמהות". באחד המבצעים בחברון, כאשר כוח הימ"מ היה בנחיתות מספרית, אברהמי הסתער לבד על 4 מחבלים והרג את כולם.
במהלך שירותו בימ"מ, זכה לשני עיטורים מטעם משטרת ישראל: ב-1990 קיבל אברהמי את עיטור האומץ על חיסול חוליית מחבלים וב-1995 קיבל את עיטור המופת, כשהסתער על שלושה מחבלים שהיו בדרכם לפיגוע.
אברהמי נהרג בערב 18 באוגוסט 2011 מירי מחבלים מגבול ישראל-מצרים כחלק מאירועי מתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011 בזמן שאבטח כוחות סילוק פצצות שעבדו בזירה. כאשר אברהמי נהרג, בגיל 49, הוא היה מוותיקי הלוחמים ביחידה, עם שירות רציף של 26 שנה בימ"מ בתפקידי לוחם וצלף.
הנצחה.
בחנוכה ה'תשע"ב (2011) זכה (לאחר מותו) בפרס בגין "עבור תרומתו לביטחון המדינה והיותו סמל למצוינות, אומץ לב והקרבה עבור המולדת". בחנוכה ה'תשע"ה (2014), לאחר מותו, עוטר על פועלו בעיטור המופת של משטרת ישראל.
בשנת 2016 התקיימה במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים הקרנת בכורה של הסרט החדש "פסקל אברהמי האיש והאגדה" (מאת הבמאי דוד שרמן).
באותו ערב הושק הספר לזכרו "עד קצה הגבול".
בנוסף לכך נקראה כיכר האירועים שברחוב יצחק טוניק שבפסגת זאב מזרח על שמו של אברהמי.
בתאריך 6 בספטמבר 2018 נחנך בית כנסת לזכרו בשכונת נווה גן בפתח תקווה. בית הכנסת נקרא "תפארת פסקל".
בעקבות מותו, אשתו של פסקל, סימה אברהמי, התגייסה למשטרת ישראל. גם בניו הבכורים, טל ומתן, התגייסו בעקבות אביהם למשמר הגבול.
מיקלוש זריני
מיקלוש זריני או ניקולה זרינסקי (בהונגרית
Miklós Zrínyi, בקרואטית Nikola VII Zrinski Čakovečki,
5 בינואר 1620 או 1 במאי 1620, אוזאל או צ'אקובץ - 28 בנובמבר 1664 גורני קושאנץ) היה מצביא, מדינאי ומשורר ממוצא הונגרי וקרואטי. כיהן כבאן של קרואטיה בין השנים 1664-1647. חיבר את הפואמה האפית הראשונה בשפה ההונגרית - "Szigeti veszedelem". הודות לתפקידו הצבאי והפוליטי, בימי המלחמות נגד הטורקים בשנות ה-1660 זריני היה "המנהיג הבלתי מעורער של האומה ההונגרית" (M. Molnar). באגדות הקרואטיות הוא מכונה ניקולה זרינסקי צ'אקובצ'קי (איש צ'אקובץ), לפי מקום הולדתו. היה הנין של הגנרל והרוזן מיקלוש זריני (1508-1566) או ניקולה שוביץ' זרינסקי, אחד הגבורים הלאומיים של העמים ההונגרי והקרואטי.
רקע משפחתי ושנות נעוריו.
ניקולה השביעי מבית זרינסקי, שנודע בהיסטוריה ההונגרית כ"מיקלוש זריני", נולד בצ'אקובץ, בפי ההונגרים "צ'אקטורניה" ("Csáktornya"). לפי מקורות אחרים - נולד יותר דרומה, בעיר אוזאי או אוזאל, במרכז קרואטיה, מצפון לקרלובץ.
הוא היה בן למשפחת אצילים אמידה. אביו, יוראי החמישי זרינסקי היה קרואטי ואמו, מגדלנה (מגדולנה) סצ'י (Széchy), הייתה הונגריה. נולד בדת הפרסביטריאנית אך הועבר מהר לדת הקתולית, כביטוי לנאמנות לקיסר אוסטריה. למד בנעוריו את מלאכות הלחימה אצל הבישוף של זגרב, פטר דמיטרוביץ', ובחצר של הארכיבישוף של אסטרגום, פטר פאזמאן, התעמק ברזי השפות הקרואטית וההונגרית וספרותן.
בין השנים 1630–1634 למד במוסד של ישועים בעיר גראץ ובין 1634–1635 בטרנבה בסלובקיה.
בהמשך, בין השנים 1635–1637 ליווה את סנקביץ', אחד מהכמרים מאסטרגום, במסע לימודים ארוך באיטליה.
הגיע לשליטה טובה בשש שפות: קרואטית, גרמנית, הונגרית, לטינית, טורקית ואיטלקית.
לוחם אמיץ נגד השוודים והטורקים.
בשנים הבאות השתכלל והצטיין ניקולה זרינסקי כאיש צבא בקרבות בגבול קרואטיה שנמצאה אז בשליטת האימפריה ההבסבורגית נגד ניסיונות הפלישה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1645, בשלבים האחרונים של מלחמת שלושים השנים, לחם נגד הכוחות השוודים במוראביה, כשצייד וחימש את גדודו על חשבונו.
בקרב שקאלץ הצליח להשמיד חטיבה שוודית שלמה ולקחת אלפיים שבויים. באגר הציל את חיי הקיסר פרדיננד השלישי כשהלה הופתע בלילה על ידי מתקפה שוודית בפיקודו של קרל גוסטף וראנגל. לאחר מכן נתן בסמוך לחלק העליון של נהר הטיסה מכה ניצחת לצבאו של גיירג' ראקוצי הראשון, שליט טרנסילבניה.
באן של קרואטיה.
בשובו הביתה התחתן עם הרוזנת מריה אוזבּיה דרשקוביץ'.
כהוקרה להישגיו הצבאיים, הקיסר האוסטרי העניק לזריני את התואר "קפטן של קרואטיה".
בשנת 1646 הצטיין שוב בלחימה נגד הטורקים.
לאחר מכן לקח חלק בטקס הכתרתו של הקיסר פרדיננד הרביעי. נשא בטקס את החרב המלכותית והתמנה לבאן ו"קפטן גנרל" של קרואטיה. בתוקף תפקיד זה ישב בראש אסיפות האצילים הקרואטים (דיאטות) ודאג להגן על זכויות הקרואטים. הקפיד לדרוש כי ארצו לא תיחשב ל"אדמות כבושות" (partes annexae), אלא לממלכה (regnum).