רעיונות בהקשר להקמת המערכת הסעה תת-קרקעית בטשקנט החלו עוד בשנת 1963. בעקבות רעידת האדמה בטשקנט שהתרחשה בשנת 1966 נדחו התוכניות עד לסיום שיקום העיר. בשנת 1970 אושר התכנון סופית ובניית המערכת החלה בשנת 1971. הקו הראשון שבהמשך קיבל את השם "צ'לינזר" נחנך ב-6 בנובמבר 1977 והוא כלל מסילה באורך 12.2 ק"מ עם 9 תחנות. מנהרות הרכבת מתוכננות כך שתהיינה עמידות ברעידות אדמה חזקות, לדברי המתכננים עד 9 בסולם ריכטר.
נכון לפברואר 2014 הרכבת התחתית של טשקנט כוללת:
הרכבת התחתית כוללת 3 גשרים עיליים למעבר מעל התעלות. עומק המנהרות הוא 7-25 מטר ומרחק הממוצע בין התחנות הוא כ-1.4 קילומטר.
המערכת מצוידת בציוד מתוצרת רוסיה.
תחנות חדשות.
בתחילת המאה ה-21 היו תוכניות להקמת הקו הרביעי תוך עזרת חברה סינית. העבודות היו מתוכננות להתחיל בשנת 2003 אך הוקפאו.
בשנת 2020 הוקמו 7 התחנות הראשונות של קו הטבעת אשר כולן היו מעל לפני הקרקע והן נבנו מעל לכביש הטבעת העירוני. כמו כן קו צ'ילנזר הוארך דרומה. כל התחנות החדשות עדיין לא קיבלו שמות רשמיים ובימים אלו הן ממוספרות לפי הסדר והן מופיעות במפה כ-bekat (מאוזבקית: תחנה).
מתי רובנובה
מָתִי רוּבֶּנוֹבָה (בבולגרית: Мати Рубенова; 5 ביולי 1925, סופיה, ממלכת בולגריה – ספטמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודיה ופעילה קומוניסטית אשר נרצחה על ידי המשטרה הבולגרית והפכה לאחד הסמלים של ההתנגדות היהודית בבולגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה. כונתה "סבטלה" בפי חבריה למחתרת. מתוארת כ"גיבורת תנועת ההתנגדות בימבול". על שמה רחובות בערים סופיה וימבול.
ילדות ונעורים.
נולדה בסופיה שבבולגריה ביולי 1925 למואיז רובנוב ושרה לבית אבישי. בגיל צעיר החלה להשתתף בפעילויות של תנועת הנוער הקומוניסטית בבולגריה, ובלטה כמדריכה ופעילה. הייתה אחראית על גיוס של צעירים לתנועה. פעילות התנועה בשנים שלפני המלחמה כללה הפצת הרעיונות הקומוניסטיים, דבר שהיה בלתי חוקי. על כן נערכו הפגישות במסווה של פעילויות לנוער. לפני המלחמה למדה בגימנסיה של סופיה, שלאחר מותה נקראה על שמה לתקופת מה.
מלחמת העולם השנייה וגירוש יהודי סופיה.
בראשית 1941 הורע מצבם של יהודי בולגריה. ב-23 בינואר פורסם החוק להגנת האומה וב-1 במרץ חתם ראש הממשלה בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי ובמסגרתו הצטרפה בולגריה למדינות הציר. בו ביום נכנס הוורמאכט לבולגריה ובולגריה נסגרה להגירת יהודים. בהמשך, בראשית מרץ 1943 נכשלו השלטונות הבולגרים בניסיונם לגרש אל מחנה ההשמדה טרבלינקה לפחות 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" בשל מאבק שניהלו מספר פוליטיקאים וראשי הכנסייה בבולגריה. במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה.
במהלך גירוש יהודי סופיה, הועברה רובנובה עם הוריה, סבה ואחיה הצעיר לעיר ימבול, שנמצאת בדרום מזרח בולגריה, מרחק של 262 קילומטרים מביתם בסופיה. בימבול המשיכה בפעילותה הקומוניסטית, שכעת כללה התנגדות לשלטון הפרו-פאשיסטי בבולגריה ולזיקתו לנאציזם. היא הייתה היחידה במשפחתה שהחזיקה בדעות קומוניסטיות, ומשפחתה ניסתה להניא אותה מהפעילות המחתרתית מחשש שתיפגע. ואכן, מכיוון שהייתה פעילה בולטת ורכזת המחתרת באזור ימבול, המשטרה הבולגרית ראתה בה יעד. היא נעצרה מספר פעמים, אך בחקירותיה לא מסרה מידע על חבריה, ושוחררה פעם אחר פעם. גם משפחתה סבלה כתוצאה מפעילותה המחתרתית. ב-1944 נשלחו אמה, אביה, סבה ואחיה אל מחנה קאייליקה שליד העיר הבולגרית פלבן, כעונש על פעילותה בתנועה הקומוניסטית ובשרפה שפרצה במחנה נספה סבה.
הצטרפות לפרטיזנים.
במאי 1944 הצטרפה ל'מוות לפשיזם', קבוצת פרטיזנים בולגרית שלחמה בנשק בשלטון הבולגרי. הנתונים לגבי מספרם של הפרטיזנים בבולגריה אינם חד-משמעיים. מקורות אחדים מדברים על כ-2500 איש ואישה, בעוד מחקרים אחרים מעריכים שמדובר במספרים גדולים בהרבה. כך או כך, נראה כי ביחס לחלקם הכללי באוכלוסייה פרטיזנים רבים היו יהודים: כ-250 לוחמים, שמתוכם נהרגו למעלה מ-130.
באותם ימים מוסדות שלטון בעיר הבירה סופיה הופצצו על ידי בעלות הברית. במקביל, ברית המועצות, אף על פי שהשתייכה לבעלות הברית, לא ניתקה קשר עם בולגריה במשך כל המלחמה ולחצה עליה לנתק את הקשרים עם גרמניה.
לחימתה ומותה.
פעילותם של הפרטיזנים בהרי הבלקן כללה הברחת נשק, ומלחמה בנשק באנשי המשטרה הבולגרית. באחד הקרבות ביערות הבלקן בין הפרטיזנים לאנשי המשטרה, נפצעה רובנובה ברגלה, ופונתה על ידי לוחם אחר מן הגדוד לכפר הסמוך סטרלדג'ה. היא טופלה שם במשך חודש, כשמשתפי פעולה מחביאים אותה בביתם. היא החלימה והייתה אמורה לחזור ליערות ולהילחם, אולם אז הוסגר מקום מחבואה לשלטונות, ככל הנראה על ידי אחד מבני הכפר.
בראשית ספטמבר 1944, הקיפו אנשי המשטרה הבולגרית את הבית ופקדו עליה לצאת, אולם היא נשארה סרבה. אחרי משא ומתן שלא צלח, פרצה המשטרה פנימה וירתה לכל עבר. אחד השוהים בבית, אותו לוחם שפינה אותה משדה הקרב בעת פציעתה למקום מסתור זה, נהרג במקום. רובנובה ספגה כדורים רבים בבטנה ונלקחה על ידי השוטרים שירו בה לבניין המועצה המקומית של הכפר, שם מתה. ישנה אי בהירות לגבי תאריך מותה: רוב המקורות מציינים את ה-5 בספטמבר, מעט מהמקורות מציינים את ה-7 בספטמבר. ב-9 בספטמבר, מספר ימים לאחר מותה, התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לגיבוי הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה באותו היום. הממשל הפרו-מלוכני הודח, היהודים אשר גורשו הורשו לחזור לבתיהם ובהמשך, עברה בולגריה להילחם לצד בעלות הברית.
"נחמתנו היחידה היא העובדה שנפלת בקרב למען העמים המדוכאים, בתקווה לעתיד טוב יותר", כתבו בני המשפחה במודעת אבל לזכרה. ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר מתאר את רובנובה כאחת מאותם "גברים ונשים צעירים שהפכו לגיבורי אגדה".
הנצחה.
לאחר ההפיכה בבולגריה וחילופי השלטון הוקם בית דין מיוחד ורבים מחברי מנגנון השלטון הקודם הורשעו והוצאו להורג ובכללם ראש הממשלה בוגדאן פילוב ושר הפנים פטר גברובסקי. מתי רובנובה ובני משפחתה הוכרו כגיבורים. על שמה נקראו רחובות בימבול ובסופיה, וגן ילדים בכפר סטרלדג'ה בו הוסתרה ונרצחה. הגימנסיה שבה למדה בסופיה נקראה על שמה למשך תקופה מסוימת.
טלניאשקה
טלניאשקה (ברוסית: тельня́шка) היא חולצה אשר נמצאת בשימוש בצבא רוסיה ובעבר גם בצבא האדום. החולצה יכולה להיות בצורת גופיה, חולצה טי-שירט או חולצה בעלת שרוולים ארוכים ועליה פסים דקים. צבע החולצה נקבע בהתאם ליחידה. בצבא הרוסי נלבשת החולצה על ידי הצנחנים, הנחתים וחיל הים.
היסטוריה.
חולצת הטלניאשקה עם הפסים מקורה בסוחרים ודייגים מברטאן, שאימצו את הסגנון הזה כדי להבדיל ביניהם לסוחרים בינלאומיים אחרים בים. האופנה אומצה מאוחר יותר והפכה לפופולרית על ידי חיל הים הצרפתי וציים אחרים לפני הפרה-דרדנוט. מלחים בצי הצרפתי עדיין לובשים חולצה זו באירועים מסוימים. הצי הרוסי הקיסרי אימץ את חולצת הטלניאשקה במהלך המאה ה-19; המסורת של החיילים הסובייטים ללבוש את החולצה מגיעה ממלחי הצי הסובייטי, אשר לחמו כיחידות חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה. הגנרל מרגלוב, שמאוחר יותר הביא למודרניזציה של הכוחות המוטסים, שירת בעבר עם יחידת הנחתים במלחמת העולם השנייה, הפך הטלניאשקה לסימן המעמד העלית שלהם.
חטיבה 68 המיוחדת של צבא בולגריה וכן צנחנים בצבא ארמניה משתמשים בחולצה זו.
טלנישקה
LAV-25
LAV-25 (אנגלית: Light Armored Vehicle בתרגום חופשי: רכב קל משוריין) הוא נגמ"ש לחימה אופני שנמצא בשימוש חיל הנחתים של ארצות הברית ובצבא קנדה. הוא פותח בידי ג'נרל דיינמיקס ומבוסס על ה-Mowag Piranha.
היסטוריה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, חיל הנחתים של ארצות הברית החל לחפש רכב משוריין שיאפשר לחטיבותיו ניידות רבה יותר. הרכב שנבחר היה LAV-25 המבוסס על ה-Mowag Piranha. הוא נכנס לשימוש בשנת 1983 וחיל הנחתים הזמין 758 יחידות של הרכב על דגמיו השונים.
ה-LAV השתתף לראשונה בקרב בשנת 1989 במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה, ושירת גם בזמן מלחמת המפרץ, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק.
הוצאה משירות.
ה-LAV-25 נועד לצאת משירות לגמרי עד שנת 2015, לטובת ה-MPC . עם זאת, התוכנית הוקפאה ביוני 2013, וה-LAV-25 ישאר בשירות עשור נוסף לפחות מאז הקפאה זו.
מבנה והנדסה (LAV-25).
הנעה.
הכלי מונע על ידי מנוע דיזל בהספק של 275 כוחות סוס ומשקלו עומד על 12.8 טון. משקל קטן זה מותאם לצרכיו של חיל הנחתים, שצריך נגמ"ש יביל אוויר. כמו כן, לכלי מרכב אופני עם הנעה של 8x8 ומנגנון ניפוח אוטומטי לצמיגים, כדי להגן עליהם מפני ירי מנשק קל. המרכב האופני מאפשר ניוד קל, משקל מופחת ומהירות גבוהה.
לנגמ"ש יכולת אמפיבית ונסיעה במים, כך שהוא יכול לפרוק מספינות של חיל הנחתים ולהגיע בכוחות עצמו אל החוף, המהירות שלו בתוך המים עומדת על 10 קמ"ש. כמו כן, הוא יכול לטפס עליות בשיפוע של 60%, לנסוע בשיפוע צד של 30% ולטפס מדרגה בגובה של 0.5 מטר.
מיגון.
לכלי מיגון משופע קל משקל, נגזרת של המשקל הקל של הכלי. המיגון מאפשר הגנה מפני כדורים בקליבר 7.62 מ"מ הנורים ממקלעים בינוניים ורובי סער, וגם הגנה מפני כדורים הנורים ממקלעים כבדים בקוטר 12.7 מ"מ, והגנה מפני רסיסים. כמו כן, לכלי מערכת כיבוי אש אוטומטית.
חימוש.
החימוש העיקרי של הנגמ"ש הוא תותח אוטומטי בקליבר של 25 מ"מ מדגם M242 Bushmaster המורכב על הצריח וחמוש בפגזים מסוגים שונים. כמו כן, ישנם שני מקלעי 7.62 מ"מ: אחד מתפקד כמקלע מקביל והשני כמקלע על גג הצריח. כמו כן, לכלי מדוכות עשן למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה.
תא לוחמים.