הניסוי החל כשאלברט הגיע לגיל 11 חודשים (עקב עיכובים הקשורים למוסריותו של הניסוי). על מנת להתנות פחד אצל אלברט, הציגו ווטסון וצוותו לאלברט מספר פעמים במשך שבוע אחד את החולדה, וכאשר אלברט ניסה לקחת את החולדה, הכה ווטסון עם פטיש על מתכת. לאחר שבוע זה הוצגה החולדה לאלברט ללא ליווי הפטיש, וגרמה לאלברט לפחד ולבכי, והניסה אותו הרחק מהחולדה.
ווטסון רצה לבדוק אם הפחד של אלברט הועבר גם לאובייקטים שונים (תהליך זה נקרא הכללה). הוא הראה לתינוק ארנב, חתול וכלב, וגם הם עוררו פחד אצל התינוק. חמישה ימים לאחר מכן נערכה בדיקה נוספת שאישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים הללו. כמו כן, העברת אלברט לחדר אחר לא הפסיקה את פחדיו מהאובייקטים. חודש לאחר מכן, נערכה שוב בדיקה, אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים שהוצגו לו.
בספרו של ווטסון Psychological care of infant and child, הוא מתאר מנגנון הכחדה של פחד אצל ילדים בגיל 9 חודשים. הפעם כאשר, התינוק רעב, מגישים לו אוכל. לאחר שהתינוק אוכל, מתקרבים אליו עם הפריט שממנו הוא מפחד, עד שהתינוק מתחיל לבכות. עושים זאת פעם ביום, ועם כל יום שעובר, מתקרבים יותר קרוב לתינוק עד שהוא מפסיק לפחד.
ווטסון רצה לגרום להכחדה של הפחד של אלברט על מנת לחנכו שלא לפחד מהאובייקטים, אך לא עלה בידו לעשות זאת מכיוון שאלברט אומץ על ידי משפחה ועזב את האזור. בשל כך נחשב הניסוי לשנוי במחלוקת מבחינה אתית.
שלבי ההתניה הקלאסית.
מקובל להבחין בשלושה שלבים בתהליך ההתניה הקלאסית (על פי הניסויים של פבלוב):
שני (צבע)
שני הוא צבען אדום, ששימש בעולם העתיק לצביעת בדים.
השימוש בצבע.
בכמה ממצוות התורה נדרשת תולעת השני, ביריעות המשכן, בבגדי כהונה, במצוות טהרת המצורע, ובהכנת אפר פרה אדומה, כמו כן חכמים דרשו מהפסוקים לקשור לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח והיא רצועת צמר צבועה בשני, שהייתה מלבינה בדרך נס כסימן לכפרת החטאים.
כמו התכלת והארגמן (ואף יותר מהם) היה השָׁנִי אחד הצבעים הנפוצים לצביעת צמר, בספר בראשית, בלידת תמר אשת יהודה תאומים, הבן שהוציא את ידו ונקשר עליה חוט שני, נקרא זרח כזריחת צבע השני. רחב נדרשה על ידי המרגלים לקשור את "תקוות חוט השני" בחלון כסימן היכר.
הצבע וזיהויו.
אטימולוגיה.
השמות במקרא "תולעת שָנִי", או "תולע" או "שְנִי תולעת", הפכו לשמות נרדפים לצבע עצמו. אך שני תולעת הכוונה לצמר הצבוע באדום מסוג 'תולע'(וצמר הצבוע אדום נקרא ארגמן) דעת האבן עזרא היא שהכוונה לבד המשי, אך שיטתו מוקשית מאוד שכן מפורש בתוספתא שבגדי כהונה היו מצמר ופשתים בלבד.
השָׁנִי נקרא גם כרמיל הפרשנים זיהו עם המילה הפרסית قِرْمِز (קִרְמִז) – מתולע. גם במקרא נקראו כך לובשי הבגד הצבוע אדום, -אַנְשֵׁי חַיִל מְתֻלָּעִים (נחום ב).
בלשון המשנה הצבע נקרא זהורית (לשון של זהורית).
יש הסבוריםשמשמעות השם שני, מהצורך לצבוע פעם שניה על מנת שיהיה זוהר. וכן ביוונית נקרא 'דיבא פַן' שמשמעו צבוע פעמיים.
הגון.
זיהויו כצבע אדום עולה בבירור מהפסוקים: אם יהי חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו. כחוט השני שפתותיך. אמנם לא סביר שהיה שווה לצבע הארגמן שהרי נמנים תמיד כשלשה צבעים "תכלת וארגמן ותולעת שני".
יש פרשנים שכתבו שצבעו צבע "אורנג'", במדרש מתואר צבע הארגמן כאדום לעומת תולעת השני שאינו לא אדום ולא ירוק וכך יש הסבורים שהצבע הוא נוטה לכתום, הרב יוסף קאפח מזהה את המילה 'כרמז' (כרמיל) המובאת בראשונים, עם צבע 'אדום דהה', שאינו עז. יוספוס פלביוס מתאר את הצבע כגוון האש. מרד"ק נראה שהצבע היה אדום, לעומת הארגמן שהיה אדום נוטה לסגול.
במחקר שערך זהר עמר הסתבר שבישול כנימות אלון השני מפיק תמיסה אדומה כדם, אולם כאשר הצבען מתקבע בסיבי הצמר מתקבל גוון כתום. בהשריה ממושכת ניתן לקבל גוון כמעט אדום.
מקור הצבע.
השם 'תולעת שני' מורה כי הצבע הופק ממין שרץ, בדומה לתכלת שהופקה מחילזון.
מפירוש הרמב"ם נראה שלא נעשה מיצור חי, אלא מגרגירי פרי אדום, בחלקיקי הצבען נראים כעין נקודות כמראה תולעים, ולכן נקרא תולע. כעין זה כתב רש"י "תולע: צבע שצובעים בו אדום, גרעינים הם, ויש תולעים בכל אחד ואחד" רבינו בחייכותב שנעשה מגרגרים שהתולעת בתוכם ולא מגופה. התפארת ישראל טוען שלא מסתבר שצבעו בגדי כהונה בדבר שאסור באכילה (תולעת - שרץ) אך מביא גם פירוש שנעשה הצבע מביצי תולעים שנמצאים בעלים של עץ הנקרא שְטֶכפַּלמֶה (שטאכלפלמע).
מחקרים.
פרופ' זהר עמר שערך מחקר היסטורי ומעשי מקיף הוכיח שהיו בעת העתיקה כמה מיני חרקים מהם הפיקו צבע. המקורות הקלאסים והערבים מתייחסים בעיקר לכנימה הארמנית או כנימת האלון האירופית שממנה הפיקו את הצבע, והיא מצויה בעצי אלון באזור אגן הים התיכון כמו דרום צרפת וספרד. אולם עמר איתר בישראל מין אחר של כנימה בשם כרמיל מצוי (Kermes echinatus) הגדל על אלון מצוי בחבל ההררי של ארץ ישראל וממנה הפיק צבע איכותי. למחקר זה הקדיש מונוגרפיה נרחבת.
רג'פ טאיפ ארדואן
רֵגֵ'פּ טָאִיפּ אֶרְדוֹאָן (בטורקית: Recep Tayyip Erdoğan, ; נולד ב-26 בפברואר 1954), הוא נשיא טורקיה ה-12 מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003 ועד מינויו לנשיא.
ארדואן הנהיג בתחילת כהונתו כראש ממשלה מדיניות ליברלית במידה מסוימת, שהגיעה לכדי הסדר זמני של המאבק בכורדיסטן הטורקית וקידמה מגעים לנרמול יחסי ארמניה–טורקיה, כמו גם ניסיון כניסה טורקי לשורות האיחוד האירופי. החל מכהונתו השנייה כראש ממשלה ב-2007, השתנתה מדיניותו, והוא החל לנקוט עמדה אסלאמיסטית קיצונית יותר, החריף את המתיחות מול הכורדים, יוון וארמניה, וניסה להשפיע על תנועות מרדניות שונות בארצות ערב, שהתפרצו במסגרת האביב הערבי ב-2011. גל מחאות רחב נגדו ונגד שלטונו הסמכותני פרץ ב-2013, ובעקבות מדיניותו בוצע ניסיון הפיכה צבאית כושל נגדו ב-2016. ארדואן ניצל את הסערה הציבורית בעקבות ניסיון ההפיכה וקיים משאל עם ששינה את המשטר בטורקיה ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי, בעודו מכהן כנשיא.
טורקיה בהנהגת ארדואן נוקטת מדיניות חוץ אקטיבית ושאפתנית, הכוללת מאבקים ויריבויות מול רוסיה במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה ומלחמת האזרחים השנייה בלוב. מדיניותו הובילה אותו למאבק ישיר מול ארצות הברית כאשר ב-2018 ממשל טראמפ הטיל סנקציות כבדות על טורקיה, שהובילו, ביחד עם התפרצות מגפת הקורונה והתערבותו האישית של ארדואן בפעילות בנקאית, למשבר כלכלי כבד בטורקיה. נגד ארדואן הועלו חשדות שונות לשחיתות שלטונית וממשלו פועל נגד האופוזיציה ונגד גופי תקשורת המתנגדים לו באופן שמעלה בשאלה את מעמד זכויות האדם בטורקיה.
בהנהגתו של ארדואן, יחסי טורקיה–ישראל ספגו מפלה, במיוחד לנוכח המשט לעזה ב-2010. מדיניותו האנטי-ישראלית והפרו-פלסטינית של ארדואן הובילה לנתק ביחסים בין המדינות. החל משלהי 2020 חל שינוי מגמתי בהתנהלות וביחס של ארדואן כלפי ישראל, והוא החל לקדם מגעים בניסיון לנרמול היחסים.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ארדואן נולד באיסטנבול למשפחה גאורגית (צ'בנבורי), שמוצאה בבתומי. המשפחה נמלטה מגאורגיה לריזֶה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). סבו של ארדואן נהרג בגאורגיה בשנת 1916 במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה. את סיפור מוצאה של משפחתו סיפר ארדואן עצמו במהלך ביקורו בבתומי ב-12 באוגוסט 2004. ילדותו של ארדואן עברה עליו בריזה, ושם גדל. המשפחה חזרה לעיר מאיסטנבול כשארדואן היה עדיין פעוט. האב היה חבר במשמר החופים הטורקי, זרוע של צבא טורקיה. בקיץ נהגה המשפחה לבלות בעיירה גונאיסו הקרובה.
עם השנים הואץ תהליך התיעוש של כלי החקלאות, במיוחד במהלך שנות החמישים כאשר קודמו בידי ממשלת מנדרס. התהליך תרם להגדלת הפער בין החקלאים העשירים והעניים והוביל למצב שמיעוט של חקלאית עשירים סיפקו את עיקר הייצור החקלאי של המדינה. בעקבות כך, מאות אלפי משפחות של חקלאים עניים וקשיי יום עברו לערים בציפייה להשיג תעסוקה חדשה, ורבים מהם יישבו שכונות עוני גדולות. הפער בין הערים הליברליות ואזור הספר החקלאי שרוב תושביו היו מוסלמים מסורתיים, הוביל למהפך דמוגרפי בתוך המדינה. כתוצאה ישירה של תהליך זה, כשהיה ארדואן בן 13 חזרה המשפחה לאיסטנבול, שם עבד בנעוריו לפרנסתו ולפרנסת משפחתו כמוכר לימונדה וסימיט. בנוסף היה גם מוכר בקבוקי מים עבור נהגים שהיו בנהיגה על הכביש. בילדות לא הביע עניין בפוליטיקה, ורצה בבגרותו לעסוק בכדורגל. לאחר הזמנה להתקבל למועדון הכדורגל המקצועי פנרבאצ'ה ס. ק. , אביו מנע ממנו להצטרף למועדון עקב הצורך בו לפרנסת המשפחה. לימים נקרא על שמו מגרש הכדורגל המקומי של המועדון שבו הוא נהג לשחק בילדות.
חינוך ולימודים.
לארדואן ניתן חינוך דתי מסורתי מילדות, והא חבר בקהילת איסקנדרפאשה (İskenderpaşa), קהילה בזרם נקשבנדיה באסלאם הסופי. ב-1965 סיים לימודיו בבית ספר יסודי והמשיך לבית ספר דתי באיסטנבול שאת לימודיו בו השלים ב-1973. רבע מכל השיעורים בבית הספר שלו הוקדשו ללימוד הקוראן, קורות חייו של מוחמד והשפה הערבית. עוד באותן השנים הצטרף לאגודות לאומיות שמרניות שקמו בריאקציה בתגובה לתנועות סוציאליסטיות וקומוניסטיות שהובילו לתסיסה אזרחית נרחבת באותן השנים וגרמו להפיכה צבאית שנייה מסוגה נגד הממשלה האזרחית ב-1971. במסגרת חוגים פוליטיים אלו, שארדואן המשיך לקחת חלק בהם גם בלימודיו האקדמיים, הוא פיתח את יכולתו הרטורית וגישתו הציבורית לאנשים מן השורה, ששימשה אותו בהמשך בדרכו הפוליטית.