הספרדים ראו בעיר מרכז חשוב, בשל מיקומה באמצע הדרך מלימה לפיורה והנמל הטבעי שבוונצ'אקו (Huanchaco) הסמוכה, והפכו אותה למרכז האדמיניסטרטיבי באזור. עד 1544 כבר היו בה כ-300 מבנים והתגוררו בה כ-1,000 תושבים. כלכלתה התבססה על גידול קני סוכר, חיטה ובקר.
ב-1577 כונן האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר את הדיוקסיה של טרוחיו, ובעיר החלו להיבנות מבנים דתיים רבים. בניית הקתדרלה הושלמה ב-1616. מבנים דתיים הוקמו מאוחר יותר גם בידי הישועים שהגיעו לעיר ב-1625 - תחילה סמינר דתי, ומאוחר יותר (1680) גם מנזר ובית חולים.
ב-14 בפברואר 1619 פקדה את טרוחיו רעידת אדמה חזקה שהחריבה מבנים רבים בעיר, והביאה למותם של 400 בני אדם. גלי צונאמי הרסו את כל הסירות בוונצ'אקו. העיר החלה בתהליך שיקום ממושך, במהלכו השתנה הסגנון הגותי-איזבליני שהיה מקובל בימיה הראשונים של העיר, ובתיה החדשים נבנו בסגנון מודרני יותר.
בין 1687 ל-1689 הוקמה חומה סביב העיר, שנועדה להגן עליה מפני התקפות אפשריות של שודדי ים. את החומה תכנן האדריכל האיטלקי ג'וזפה פורמנטו, על פי המודל לפיו נבנתה החומה של פירנצה. אורכה של החומה האליפטית היה 5.5 ק"מ, ולשם בנייתה השתמשו בכ-100 אלף לבנים. בחומה נבנו 15 צריחים מבוצרים ו-5 שערים.
בשלהי המאה ה-17 שוב ספגה העיר מכות קשות, עקב בצורות ומגפות שפקדו אותה. התאוששותה, בראשית המאה ה-18, הגיעה עקב אסון שפקד את העיר הצפונית לה, סָנְיָה, שנהרסה בשיטפונות ב-1720. במהלך המאה ה-18 סבלה גם טרוחיו מאסונות טבע שונים - רעידות אדמה (ב-1725 וב-1759) ושיטפונות (בשנים 1701, 1720, 1728 ו-1801), אך הם לא הסבו לה נזקים כמו רעידת האדמה של 1619.
במהלך מלחמת העצמאות הפרואנית.
טרוחיו הייתה אחד המרכזים בהם התגבשו רעיונות העצמאות הפרואנית. זמן קצר לאחר שחוסה דה סן מרטין החל במסעו לשחרור פרו, בספטמבר 1820, הכריז מושל העיר, חוסה ברנרדו דה טוֹרֶה טאגְלֶה על הקמתה של תנועה שמטרתה להביא לעצמאות עד סוף אותה שנה. בזמן ההכרזה הונף לראשונה דגל פרו, שעוצב בידי סן מרטין עצמו. ב-29 בדצמבר הכריזה העיר על עצמאותה, והייתה לראשונה בערי פרו לעשות כן. על כך אמר סן מרטין כי פרו חייבת את עצמאותה לטרוחיו.
זמן קצר לאחר שפרו כולה הכריזה על עצמאותה, ב-1821, קבע סן מרטין כי טרוחיו תשמש כבירתו של מחוז טרוחיו. החלטה זו אושררה בחוקת פרו מ-1823. בימיה הראשונים של המדינה הצעירה היה המחוז אי של יציבות, והמקום היחיד שבו הכלכלה ואספקת המזון היו יציבים. לזמן קצר, ב-1823, העיר אף שימשה כבירתה של פרו כולה. ב-1824 הגיע לעיר צבאו של סימון בוליבר, שסילק את גרעיני ההתנגדות הספרדיים האחרונים בפרו. זמן קצר אחר כך הוקמו בעיר בית המשפט העליון של פרו והאוניברסיטה הלאומית של טרוחיו.
ב-9 במרץ 1825 החליט הקונגרס הפרואני להנציח את חלקה של טרוחיו במאבק לעצמאות. הוא שינה את שם המחוז ל"לה ליברטאד" ("החירות") ואת שמה של העיר עצמה ל"סיודד בוליבר", על שם בוליבר. שמה של העיר שונה חזרה לטרוחיו כבר ב-1827, אך שם המחוז נותר בעינו עד היום.
לאחר העצמאות.
לאחר עצמאותה של פרו החל עידן של שגשוג בעיר. חקלאות קני הסוכר סביבה עברה תהליכי מודרניזציה, והדבר תרם לכלכלתה. פריחתו של ענף זה הביאה ליצירתה של אריסטוקרטיה מקומית, בעל חשיבות ברמה הלאומית. הפריחה הכלכלית הביאה עמה השקעות זרות, בעיקר מאנגליה ומגרמניה. גם העובדה שמלחמות הגנרלים שהתנהלו בלימה פסחו עליה תרמה להתפתחות העיר. ב-1840 התגוררו בטרוחיו כ-15 אלף תושבים, והיא החלה להתרחב גם אל מחוץ לחומותיה. הבתים שנבנו עתה היו בסגנון נאו-קלאסי, שרווח באותה תקופה.
התפתחות העיר נעצרה עקב מלחמת האוקיינוס השקט, שהתנהלה בין פרו ובוליביה לבין צ'ילה בין השנים 1883-1879. במהלך המלחמה הייתה נתונה העיר תחת כיבוש צ'יליאני במשך 3 שנים. הכוחות הצ'יליאנים, בפיקודו של פטריסיו לינץ', זרעו הרס בתעשיית הסוכר המקומית.
עם סיום המלחמה החלה העיר לשקם את עצמה, והמשיכה בתהליכי ההתפתחות וההתרחבות שלה. החומה נהרסה, ובאזור שהיה בעבר מחוץ לחומה נבנו השכונות צ'יקאגוֹ, אוּניוֹן ופדרו מוּנְיִיז. בנוסף, הוחל בהקמתם של בניין חדש לעירייה ושל תיאטרון, והכיכר המרכזית של העיר, פלאסה דה ארמאס, עוצבה מחדש. בשנות ה-30 של המאה ה-20, נסללו כבישיה של העיר.
טרוחיו כיום.
בשנות ה-50 וה-60 הואץ תהליך העיור שהגדיל במהירות את אוכלוסייתה של טרוחיו. סביב העיר צצו רבעים שונים, המכונים "pueblos jóvenes" ("ערים צעירות"), וביניהם אל פּוֹרְוֶוניר, לה אֶסְפֶּרָנְסָה ופְלוֹרֶנְסְיה דה מוֹרָה השוכנים צפונית-מזרחית למרכז ההיסטורי. שכונות מגורים אחרות הוקמו דרומית-מערבית למרכז ההיסטורי, לכיוון הים.
המשטר הצבאי שהונהג בפרו ב-1968 ביצע רפורמה אגררית שפגעה בחקלאות באזור, וכפועל יוצא מכך גם בכלכלת העיר. בצורת שנמשכה 4 שנים בראשית שנות ה-70 גרמה אף היא נזקים כבדים לחקלאות. כתוצאה מכך, כפריים רבים עברו להתגורר בתחומי העיר, בניסיון למצוא פרנסה חדשה. ב-1972 עמד מספר התושבים בעיר על כ-280 אלף, ב-1981 זינק ללמעלה מ-400 אלף וב-1990 כבר עמד על כ-590 אלף. על פי התחזיות, יחצה מספר תושביה את קו המיליון בשנת 2010.
העיר התפתחה באופן לא מבוקר, וללא תכנון. מאחר שהתפתחה בעיקר לרוחב, ולא לגובה, התקשתה העירייה באספקת שירותים שונים לתושביה, המתגוררים על פני שטח נרחב, ואלה התייקרו. ב-1995 הכריזה העירייה על תוכנית PLANDEMETRU (ראשי תיבות של "Plan de Desarrollo Metropolitano de Trujillo" - "התוכנית לפיתוח מטרופוליטני של טרוחיו"), שנועדה להציג תוכנית מסודרת להתפתחות העיר עד שנת 2010, והורחבה עד שנת 2015.
כלכלה.
טרוחיו היא המרכז הכלכלי החשוב ביותר בצפון פרו. מאז התפתחות מערכות ההשקיה, צברה החקלאות סביב העיר תנופה. האזור ידוע כמרכז לגידולי אספרגוס, שפרו היא אחד מיצואניותיו הגדולות ביותר. גידולים נוספים כוללים, בין היתר, אורז, ארטישוק, פלפל, אבוקדו ומנגו.
בעיר עצמה תעשייה מפותחת של מפעלים בינוניים וקטנים לייצור נעליים ומוצרי עור. רבים מהם מתבססים על עבודת יד. תעשייה נוספת היא תעשיית המתכת, אף היא מבוססת על בתי מלאכה בסדר גודל קטן יחסית.
תיירות.
חלק הארי של התיירות המגיעה לטרוחיו (93%) היא תיירות פנים. מוקדי המשיכה העיקריים לתיירים הם האתרים הארכאולוגיים שסביבה, של תרבויות המוצ'ה והצ'ימו, ובראשם צ'אן צ'אן (שהוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1986), ואקה דה לה לונה (מקדש הירח) וואקה דל סול (מקדש השמש). מקדשים נוספים, קטנים יותר הם ואקה דל דרגון (מקדש הדרקון וואקה דה לה אסמרלדה (מקדש האזמרגד). חופי הים הסמוכים לעיר מהווים אף הם מוקד משיכה לעיר, ובמיוחד חוף ונצ'אקו (Huanchaco), הפופולרי בקרב גולשים.
מדי ינואר נערכת בעיר תחרות ריקודי מארינרה, ובאוקטובר נערך פסטיבל האביב, הכולל תהלוכה ובה מלכות יופי מרחבי היבשת, לצד כלי רכב שעוצבו במיוחד לשם כך.
המבנים במרכז ההיסטורי של העיר.
מרכזה ההיסטורי של העיר מאופיין בארכיטקטורה ייחודית, הכוללת מבנים עם סורגי ברזל מעוצבים. טרוחיו הגישה לאונסק"ו את מועמדותה לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית בשל השילוב בין הארכיטקטורה שלה לבין האתרים הארכאולוגיים שבסביבתה.
עם האתרים החשובים בעיר נמנים אתרים אלה:
תחבורה.
בתחומי העיר טרוחיו כ-4,000 ק"מ של כבישים. כביש מס' 1 הפרואני, החוצה את המדינה מצפון לדרום עובר בעיר, והוא מקשר אותה עם פיורה וצ'יקלאיו הצפוניות לה ועם לימה הדרומית לה. הכביש הוא חלק מהכביש הפאן-אמריקאי, החוצה את יבשת אמריקה מאלסקה ועד ארגנטינה.
שדה התעופה קפיטן פַאפּ קרלוס מרטינס דה פִּינִיוֹס מוגדר רשמית כנמל תעופה בינלאומי, אך הוא משרת טיסות פנים בלבד, לערים לימה, צ'יקלאיו וטומבס.
נמל סאלאווֶרי (Salaverry) משמש את מרבית הייצוא של טרוחיו ומחוז לה ליברטאד. בנמל עוגנות מעת לעת ספינות נוסעים וספינות של חיל הים הפרואני, אך עיקר שימושו הוא לספינות משא.
חינוך.
בטרוחיו פועלים 13 מוסדות להשכלה גבוהה, יותר מבכל עיר אחרת בפרו. בנוסף על האוניברסיטה הלאומית של טרוחיו, שהוקמה ב-1824, הוקמו בה, מאז 1988, 5 מכללות פרטיות. 7 אוניברסיטאות ומכללות פרואניות נוספות מחזיקות בה שלוחות.
פיט וונטז
ברישניקוב
טבעת הזהב של רוסיה
טבעת הזהב של רוסיה (ברוסית: Золотое кольцо России) הוא הכינוי לשמונה ערים הערוכות כטבעת צפונית-מזרחית למוסקבה, בירת רוסיה. הטבעת כוללת ערים עתיקות להן היה תפקיד חשוב בהתפתחות הכנסייה הרוסית ובהיסטוריה של רוסיה בכלל. הערים משמשות כעת כמעין מוזיאונים פתוחים ובהן מבנים מהמאה ה-12 עד המאה ה-18 הכוללים קרמלינים, מנזרים, קתדרלות וכנסיות. הערים שוכנות בחמישה מחוזות – מחוז מוסקבה, מחוז ולדימיר, מחוז איוואנובו, מחוז קוסטרומה ומחוז ירוסלבל.
שמונה ערי טבעת הזהב הן:
לפי גרסאות אחרות כוללת הטבעת 23 ערים.
קומקום חשמלי
יהדות אנגליה
סטון
סטון (Stone) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו אבן.
עיר עמים
עיר עמים היא עמותה שמטרותיה, על פי פרסומיה, הן "יציבות, שוויון ועתיד מדיני מוסכם בירושלים". העמותה חותרת לקידום הסדר פוליטי-מדיני, שעיקרו העברת חלקים מירושלים, שסופחו לישראל ב-1967, לשליטת הרשות הפלסטינית. העמותה מקיימת קשרים עם פלסטינים תושבי העיר, וכן עם גורמים בינלאומיים הפועלים בנושא.
העמותה נוסדה בשנת 2000 על ידי עו"ד דניאל זיידמן.
פעילות.