השניים לא נרתעו, וחיפשו אולפנים אחרים שישקיעו בסרטם, עד שמטרו גולדווין מאייר (MGM) גילו התעניינות בתסריט. מיד לאחר מכן, יונייטד ארטיסטס חזרו בהם ורצו להשקיע בסרט בנוסף ל MGM .MGM הסכימו להצטרפות יונייטד ארטיסטס ונתנו להם את זכויות ההפצה הבינלאומיות, כאשר MGM עצמם קיבלו את הזכויות בצפון אמריקה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בניו יורק ב-27 בנובמבר 1976, וזמן קצר לאחר מכן יצא לאקרנים.
ביקורות.
הסרט נהפך לאחד הלהיטים הגדולים של אותה שנה וקיבל ביקורות משבחות. וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס, כתב בביקורתו על הסרט- "שערורייתי... מבריק, מצחיק בצורה אכזרית, קומדיה אמריקאית מקומית שממקמת את פאדי צ'ייפסקי כאחד מהסטיריקנים החדשים הראשיים". סרט שה"ראייה המעוותת והמרושעת שלו לדרך שהטלוויזיה נראית ונשמעת, היא הניתוח של הסאטיריקן לא רק לגבי הטלוויזיה, אלה גם לגבי החברה שתומכת בה, ושהיא בחזרה נתמכת על ידיה".
בביקורת על הסרט שנכתבה לאחר זכיותיו באוסקר, רוג'ר איברט כתב- "משוחק היטב בצורה מפליאה, סרט אינטליגנטי שתוקף לא רק את הטלוויזיה אלא גם את רוב הרעות החולות של שנות ה-70... מה שהסרט מצליח להשיג בצורה כל כך טובה, חדה ובלתי נסלחת, יגרום לו לשרוד הרבה אחרי סרטים מיופייפים אחרים". כרבע מאה מאוחר יותר, במסגרת רשימת "הסרטים הגדולים ביותר" שלו, מוסיף איברט על הסרט- "כמו נבואה. כשצ'ייפסקי יצר את הווארד ביל, האם היה יכול לדמיין את ג'רי ספרינגר, הווארד סטרן ואת ה- World Wrestling Federation(WWF)?". איברט נתן קרדיט ללומט וצ'ייפסקי על כך שידעו "בדיוק מתי להסיר את כל המחסומים".
לא כל הביקורות היו חיוביות, פאולין קייל קטלה את הסרט בניו יורקר, על ריבוי הנאומים הארוכים והמטיפים שבו; צ'ייפסקי המתחסד בז לא רק לטלוויזיה עצמה, אלא גם לצופיה.
פרסים.
פרסי האקדמיה.
רשת שידור זכה בשלושה מתוך ארבעה פרסים על משחק, והשווה את השיא של "חשמלית ושמה תשוקה" ב-1951. נכון ל-2011, רשת שידור הוא הסרט האחרון שזכה בשלושה מתוך ארבעת האוסקרים.
זכיות:
פינץ' מת מהתקף לב לפני טקס האוסקר של 1977 והיה לזוכה היחיד באוסקר שזכה בפרס לאחר מותו, עד לזכייתו של הית' לדג'ר באוסקר 2009. במקרה, גם פינץ' וגם לדג'ר היו אוסטרלים. הפסלון התקבל על ידי אלמנתו, אלת'ה פינץ'.
הופעתה של סטרייט, בתור לואיז שומאכר, ארכה בסך הכל 5 דקות ו-40 שניות על המסך- מה שהפך את הופעתה לקצרה ביותר לזכייה באוסקר.
מועמדויות:
פרסי גלובוס הזהב.
זכיות:
מועמדויות:
פרסי באפט"א.
זכיות:
מועמדויות:
זכויות.
רשת שידור היה קופרודוקציה של MGM ויונייטד ארטיסטס, כאשר יונייטד ארטיסטס היה המפיץ בעל הזכויות הבינלאומיות. כמו כן, לשתי החברות היו זכויות יוצרים לסרט.
ב-1980, Transamerica Corporation, אשר בבעלותו יונייטד ארטיסטס, העמיד את האולפן למכירה עקב הפסדים עצומים שבאו בעקבות הפקת המערבון "שערי החופש". שנה לאחר מכן, MGM רכשה אותם וכתוצאה מכך זכתה בחלקם בזכויות הסרט. הסרט יצא למכירה בקלטות ביתיות בארצות הברית בסוף השנה. הזכויות למכירת קלטות ביתיות של הסרט מחוץ לארצות הברית ניתנו לחברת וורנר הום וידאו (Warner Home Video).
לאחר מכן, ב-1986, רכש אייל התקשורת, טד טרנר את MGM/UA. ללא כל כספי משקיעים, נכנס טרנר מהר מאוד לחובות ומכר בחזרה את רוב MGM, אך השאיר בבעלותו את ספריית האולפן. הספרייה כללה את זכויות ההפצה של רשת שידור בארצות הברית, אך לא את הזכויות הבינלאומיות. הזכויות למכירת קלטות וידאו מחוץ לארצות הברית נשארו עדיין בידי וורנר בגלל העסקה שלהם עם יונייטד ארטיסטס. בשלב מאוחר יותר, חתם טרנר על עסקה עם מחלקת הווידאו של MGM להפצת רוב ספרייתו של טרנר, דבר שהחזיר לידי MGM את הזכויות שלהם על רשת שידור בארצות הברית.
מורשת.
המשפט "I'm as mad as hell, and I'm not going to take this anymore" ונגזרותיו, מצוטטות באין ספור סרטים וסדרות.
הסדרה האמריקאית "Studio 60 on the Sunset Strip" הזכירה את הסרט ואת התסריטאי שלו פאדי צ'ייפסקי, מספר פעמים אחרי שדמות מסוימת התפרצה בשידור חי בטלוויזיה. כמו כן, יוצר הסדרה, אהרון סורקין ציין את הסרט ואת צ'ייפסקי במהלך נאום הזכייה שלו באוסקר על תסריט הסרט "הרשת החברתית".
הפיגוע בנמל התעופה של לוס אנג'לס
הפיגוע בנמל התעופה של לוס אנג'לס הוא פיגוע ירי שאירע ב-4 ביולי 2002 בדלפק אל על בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. בפיגוע נרצחו שני אזרחים ישראלים ונפצעו ארבעה.
מהלך האירוע.
סמוך לשעה 11:30 (שעון מקומי) ניגש אזרח מצרי לעבר דלפק אל על בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס חמוש בשני אקדחים, סכין ובתחמושת רבה, והחל לירות לעבר 90 נוסעי אל על שעמדו בתור. היורה, הישאם מוחמד הדיאת (Hesham Mohamed Hadayet), הרג דיילת קרקע בת 25, נוסע בן 46, ופצע ארבעה. מאבטח של אל על שהיה במקום הפיל אותו לארץ, ומאבטח אחר ירה בו למוות.
הדיאת היה בן 41, נשוי ובעל משפחה, בעל עסק להשכרת לימוזינות. הוא הגיע לארצות הברית ב-1992, תחילה בויזת תייר, והגיש בקשה למעמד של פליט פוליטי. לבסוף השיג אישור חוקי להתגורר ולעבוד בארצות הברית לאחר שאשתו זכתה בהגרלת הגרין קארד בשנת 1997. הוא תואר כאדם שקט, מוסלמי אדוק, וחדור שנאה עזה לישראל.
בספטמבר 2002 הגיעו חוקרי ה-FBI למסקנה כי הישאם פעל לבדו, והוא קיווה להשפיע על מדיניות החוץ של ארצות הברית לטובת הפלסטינים.
אלויס הודאל
אלויס הודאל (בגרמנית: Alois Hudal; 31 במאי 1885- 13 במאי 1963) היה בישוף ממוצא אוסטרי. שימש כראש הקהילה האוסטרית-גרמנית של אנימה סנטה מריה בוותיקן.
בספרו מ-1937 "יסודות הנאציונל-סוציאליזם", שיבח את אדולף היטלר ואת מדיניותו ותקף בעקיפין את מדיניות הוותיקן.
לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לבכירים במשטר הנאצי, ביניהם פושעי מלחמה כמו אדולף אייכמן, להימלט ולהסתתר.
ביוגרפיה.
תחילת הקריירה.
אלויס הודאל נולד בגראץ, אז באימפריה האוסטרו הונגרית, שם למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ביולי 1908. בשנת 1911 קיבל דוקטור בתאולוגיה בגראץ. לאחר סיום לימודי הדוקטורט, הוא נכנס לסנטה מריה דל אנימה ברומא, שבו כיהן ככומר בשנים 1911-1913 והשתתף בקורסים בתנ"ך במכון המקראי. בעת מלחמת העולם הראשונה שימש כעוזרו של הכומר הצבאי.
בהמלצת השגריר האוסטרי ברומא, מונה הודאל בשנת 1923 לתפקיד ראש מכללת אנימה שנמצאת בוותיקן, לחינוך הכמורה העתידית של הכנסייה הקתולית בקרב הלאום הגרמני. כך התמקם בתוך הוותיקן בתור נציג רשמי של הכנסייה האוסטרית, תפקיד אותו אהב והועסק בו עד פרסום ספרו השנוי במחלוקת על הנאציזם. ביוני 1933 הוסמך לתפקיד בישוף.
התקרבותו לאידאולוגיה הנאצית.
משנת 1933 ואילך, אימץ הודאל בפומבי את הלאומיות הגרמנית והכריז כי הוא תמיד רצה להיות "משרתם של המטרות הכלל גרמניות". האשמותיו האנטישמיות נגד היהודים נעשו תכופות יותר, והוא קישר את הגזע השמי ש"ביקש להיבדל להשתלט" עם "התנועה הנפשעת של האינטרנציונליזם" ואף גינה קונספירציה של בנקאים יהודים "להיות שליטי הכספים של עיר הנצח".
הוא היה מודאג ביותר לגבי הסכסוך שקרע את החברה האירופית, עם עליית התנועה הקומוניסטית הבינלאומית. הפחד מפני הבולשביזם הייתה נקודת המוצא שלו. בין המטרות ארוכות הטווח שלו היה איחוד רומא עם הכנסייה האורתודוקסית וההמרה של הבלקן מהאורתודוקסיות הסרבית לכנסייה הקתולית. הוא צפה כי הפלישה לברית המועצות בידי כוחות אירופאים תשרת מטרות אלה.
בשנת 1937 פרסם בווינה ספר בשם "יסודות הנאציונל-סוציאליזם" אותו שלח גם להיטלר עם הקדשה בכתב יד המהללת אותו בתור "הסיגורד החדש של גרמניה" (סיגורד היה הגיבור האגדי של המיתולוגיה הנורדית). עם זאת, הנאצים, שלא אהדו את הכנסייה הקתולית, לא הרשו להפיץ את הספר באופן חופשי בגרמניה, למרות שלא נאסר באופן רשמי. במהלך משפטי נירנברג הכריז פרנץ פון פאפן, כי הספר הרשים את היטלר, אולם "יועצים אנטי נוצרים" היו אשמים באיסור הפצתו ו"כל מה שיכולתי להשיג היה הרשאה להדפיס 2,000 עותקים, שהיטלר רצה להפיץ בקרב חברי המפלגה לצורך בדיקת הסוגיה".
הודאל היה ביקורתי מאוד כלפי האידאולוגים הנאצים הבכירים אלפרד רוזנברג וארנסט ברגמן שבזו בפומבי לנצרות. בספרו הציע פיוס ופשרה פרגמטית בין הנאציזם לבין הנצרות, בהציעו להשאיר את החינוך של בני הנוער לטובת הכנסיות, בעוד שהנוצרים יעזבו את הפוליטיקה לחלוטין לטובת הנאציונל-סוציאליזם. תגובתו של רוזנברג לרעיונותיו של הודאל הייתה קשה, באומרו כי "אנחנו לא נאפשר לבסיס התנועה להיות תחת בחינה של הבישוף הרומי". למרות ההגבלות שהוטלו על ספרו ועל אף המגבלות הנאצית נגד הכנסיות בגרמניה, נותר הודאל קרוב לפקידי המשטר הנאצי ובראשם פרנץ פון פאפן.
הספר של הודאל ודעותיו הפרו-נאציות היו קשות מדי עבור האפיפיור פיוס האחד עשר והבישוף לאוגניו פאצ'לי (לימים פיוס השנים עשר). שניהם ניסו תחילה לשנות את הודאל, אבל לאחר כמה מפגשים לא מוצלחים, הם ניתקו איתו כל קשר. הודאל, שהיה בשנים קודמות אורח פופולרי ומשפיע בוותיקן, חי משנת 1938 בבידוד דה-פקטו במכללת אנימה. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה וגם לאחריה המשיך לשמש כראש הקהילה האוסטרית ברומא ובתפקידו במכללת אנימה, אך לא היה מבכירי מדינת הוותיקן ולא היה נגיש לאפיפיור פיוס השנים עשר ולצוות הבכיר שלו. יש הטוענים כי ייתכן שבזמן המלחמה היה מודיע של המשטר הנאצי בוותיקן.
עזרתו במילוט פושעים נאצים.