צוות חילוץ של אריות הים בפיקודו של לוטננט קומנדר אריק כריסטנסן מתארגן ומוסק לאזור ההתקלות על ידי שני מסוקים מהרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160. בניגוד לנוהל, הכוח לא זוכה לחיפוי של מסוקי AH-64 אפאצ'י. בהגיעם למקום, מתארגנים הלוחמים להשתלשלות מהמסוק הראשון, כשרקטה ממטול RPG-7 פוגעת במסוק ומשמידה אותו על כל צוותו והלוחמים שבו. המסוק השני מסתלק מהאזור לאחר שנתקל באש אויב חזקה.
מרקוס הפצוע, שנותר השורד האחרון מהצוות נתקל בחבורת כפריים פשטונים בהנהגתו של גולאב. גולאב שהיה עד למעשי זוועה של שאה ואנשיו, מושיט למרקוס המפוחד והמופתע עזרה ומעניק לו מחסה בכפר. הוא מבקש מהם להעביר הודעה לכוחות האמריקאים על מקום הימצאו. על הכפר פושטים אנשיו של שאה, שמתכוונים להוציא את מרקוס להורג, אך גולאב ואנשיו מתערבים ומונעים זאת, כשהטליבאן מבטיחים לחזור ולנקום. בפשיטה הבאה מגיעים כוחות גדולים של טליבאן, אך נסוגים רגע לפני חיסול מרקוס וכל אנשי הכפר, לאחר שכוחות חילוץ אמריקאים גדולים מגיעים למקום. מרקוס מפונה במצב אנוש לבסיס האם.
הסרט מסתיים באוסף תמונות וסרטים אמיתיים מהחיים האישים והצבאיים של לוחמי אריות הים שנהרגו, וכן תמונה מהמפגש ב-2010, 5 שנים לאחר האירועים, בין מרקוס לבין מצילו גולאב. הכתוביות מסבירות כי הקוד השבטי של הפשטונים מחייב אותם להעניק מחסה לאדם בודד הנמצא תחת איום בכל מחיר.
האירועים במציאות.
מבצע כנפיים אדומות (Operation Red Wings), במלחמת אפגניסטן, יצא לפועל בליל 27 ביוני 2005. במהלך הסתבכות המבצע והקרבות שהתפתחו נהרגו 19 חיילים אמריקאים, במה שהפך את הקרב לקטלני ביותר בתולדות הכוחות המיוחדים של צי ארצות הברית. מייקל מרפי זכה על גבורתו בקרב למדליית הכבוד של הקונגרס, שלושת חברי הצוות הנוספים זכו לעיטור צלב הצי. לוטרל, השורד היחיד מהצוות השתחרר ב-2007 ופרסם את ספרו שהיה לרב מכר. מוחמד גולאב, האיש שמצא את מרקוס והתעקש לפרוס את חסותו עליו, הוא הבן של ראש הכפר (עמו הוא התווכח במהלך הסרט, ומרקוס שחשב שזה מפני שהוא מהטליבאן איים לפוצץ עליו את רימונו האחרון). גולאב המשיך להתגורר באפגניסטן והיה יעד למספר רב של ניסיונות התנקשות. הוא החל לפנות לארצות הברית בבקשה למקלט בסיועו של מרקוס, ובשנת 2014 הוא הועבר למדינה שלישית חסויה.
הפקת הסרט.
צילומי הסרט בוצעו באזוריה ההרריים של ניו מקסיקו, ובבסיס קירטלנד של חיל האוויר של ארצות הברית שדימה את בסיס באגרם באפגניסטן. ההפקה זכתה לשיתוף פעולה נרחב מהכוחות המזוינים של ארצות הברית שסיפקו לה כלי רכב, כלי טיס וניצבים. את המוזיקה לסרט חיבר סטיב יבלונסקי בשיתוף עם להקת Explosions in the Sky.
תגובות לסרט.
הסרט התקבל בהצלחה בקרב הקהל, כשהוביל את רשימת הסרטים המכניסים, עם הכנסות של 37.85 מיליון דולר בסוף בשבוע הראשון להקרנתו. הייתה זו הפתיחה המכניסה ביותר לסרט בחודש ינואר, לאחר הסרט "קלוברפילד". באתר Rotten Tomatoes המרכז את דיווחי המבקרים מארצות הברית דווח כי הממוצע לו זכה הסרט הוא 90% בקרב הצופים ו-74% בקרב המבקרים.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, בקטגוריות הסאונד ועריכת הסאונד. הוא זכה בפרס מבקרי הקולנוע לסרט הפעולה הטוב ביותר ולשחקן הטוב ביותר (מארק וולברג), כמו כן זכה בפרס גילדת שחקני המסך לצוות הפעלולנים הטוב ביותר.
בריש מביאלה
יחיאל דנציגר
רבי יחיאל דנציגר (תקפ"ח, 1828 - י"ד בשבט תרנ"ד, 21 בינואר 1894) היה האדמו"ר הראשון מאלכסנדר, והאדמו"ר המרכזי של חסידות וורקא בתקופתו. מכונה בחסידות אלכסנדר "האדמו"ר הזקן".
ביוגרפיה.
נולד לרבי שרגא פייבל מגריצא, שהיה אדמו"ר לחסידי וורקא לאחר פטירת רבי יצחק מוורקא. לבקשתו של רבי יצחק מוורקא, אביו שלחו לשהות אצלו. בגיל 13 התארס עם רויזא מינדל בת רבי דוד מפשיסחא. מסיבת האירוסין נערכה בבית רבי יצחק ורבי יצחק הובילו לחופה. לאחר נישואיו נשאר שנה בוורקא ולאחר מכן עבר בהוראת רבו לגור אצל חמיו בפשיסחה.
לאחר פטירת רבי יצחק היה חסידם של רבי מנחם מנדל מוורקא ואחריו של רבי בעריש מביאלה. בגיל 17 החל לכהן ברבנות בטורצ'ין. בהמשך כיהן בגריצא ופילץ. בשנת תרל"ו (1876), לאחר פטירת רבי בריש מביאלה, מינוהו החסידים לאדמו"ר. הוא עבר לאלכסנדר לודז' בה כיהן גם ברבנות, והחל לנהל את חצרו. הוא כיהן באדמו"רות 18 שנה.
נודע בענוותנותו הגדולה. במכתב לאחים רבי אלעזר מנדל ורבי יצחק דוד בידרמן מללוב הוא כותב שהוא קורא על עצמו "אוי לו למי שהעולם מטעין בו" ושהוא צועק לחסידיו שיעזבוהו, ומבקש מהאחים שיתפללו עליו שיחזור בתשובה. נכדו רבי יהודה משה מאלכסנדר כתב שסבו האמין שחסידי וורקא מינוהו לאדמו"ר רק בגלל שרצו אדם גרוע ביותר, שלא יחשוב שהוא בר מעלה.
כדרך חסידות וורקא, בלט ופעל בנושא אהבת ישראל ושמחה. הוא אמר לחסידיו: "אל תלמדו ממני דבר כי אני הגרוע בכולם, רק זאת תלמדו, שאף שאני כל כך גרוע, אני תמיד שמח".
בנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק מילא את מקומו. אחריו כיהן בן נוסף, רבי שמואל צבי. בן נוסף היה רבי בצלאל יאיר שחתנו רבי יהודה משה דנציגר החל לכהן בישראל כאדמו"ר מאלכסנדר. חתניו היו הרב בצלאל דמבינסקי, הרב אלעזר ליפשיץ ורבי ישעיה מפשדבורז'-קאליש.
יחיאל מאלכסנדר
Lone Survivor
היצלסברגר
אברהם מויאל
אברהם מויאל (1850 – 20 בדצמבר 1885) היה סוחר עשיר ומבכירי קהילת יהודי יפו, שימש כנציג תנועת חובבי ציון בארץ ישראל, כנציג הכלכלי של חברת כל ישראל חברים, וכן כבא כוחו של הברון רוטשילד בארץ; מויאל, בן דור היהודים המערביים, שקדמו לעליות הנספרות, ותיווכו את המציאות הארץ ישראלית ליהודים המזרחיים, בני העליות הראשונות ובינם לבין הממשל העות'מאני. גואל אדמות מזכרת בתיה.
קורות חיים.
אברהם מויאל נולד ברבאט שבמרוקו ב-1850, לאביו הסוחר העשיר אהרן מויאל. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1852 ולאחר שלוש שנים בחיפה עברה והתיישבה ביפו, שם זכתה לעמדת בכורה ביישוב היהודי בעיר. אברהם קיבל בצעירותו חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה, וכן השתלם אצל מורים פרטיים בשפה הצרפתית ובשפה הערבית, בדיבור ובכתב, ורכש בהן בקיאות.
נשא לאישה את זינבול בת רבי יוסף רפאל בן נון, מרבני ירושלים ובהמשך רבה של העדה הספרדית ביפו.
מגיל צעיר היה מויאל ממנהלי העסקים של משפחתו במסחר ובבנקאות וניהל קשרים עם חברות ובנקים בחוץ לארץ, עם הממשל העות'מאני, עם קונסולים זרים ביפו, ובעיקר עם הקונסול הצרפתי. בהיותו נתין צרפת נהנה מויאל ממשטר הקפיטולציות שהונהג בתקופה זאת, שהעניק זכויות יתר לנתיני ארצות מערב אירופה ברחבי האימפריה העות'מאנית. כבר מגיל צעיר הוא זכה לעמדת השפעה בקהילה היהודית ביפו. בנוסף לעיסוקיו המקצועיים שימש מויאל גם כמוהל, והוא נהג לתרום לצדקה ביד רחבה.
מויאל העריץ את רבי יהודה אלקלעי לאחר שקרא את כתביו. במקביל הוא החל להתעניין בתנועה הציונית, שהטיפה ליישוב מחדש של יהודים בארץ ישראל. הוא קרא את ספרו של משה הס "רומי וירושלים" ונהג לתרגם קטעים ממנו למשפחתו, ונראה שאף פגש את הס במהלך ביקור באירופה. כתוצאה מכך לקח מויאל חלק בפרויקטים לפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. בין היתר היה מעורב בהקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, בית הספר "מקוה ישראל" של חברת כל ישראל חברים. כמו כן הועברו דרכו כספי תרומות של הברון רוטשילד למפעליו בארץ.
פעילותו המשמעותית ביותר של מויאל הייתה בשירות תנועת חובבי ציון. הוא פגש את קלונימוס זאב ויסוצקי במהלך ביקורו של זה בארץ ישראל, ומונה לנציג ענייניה של תנועת חובבי ציון בארץ: "המוציא והמביא הראשי לכל דבר ודבר הנוגע הן לכלל היישוב והן למושבות (פתח תקווה, גדרה ויסוד המעלה) בפרט". מויאל נחל הצלחה רבה בתפקידו. בתקופה זו תרם לשיפור מצבה של פתח-תקוה, שבה נבנו תחת ניהולו ובתקצובו 23 בתים, 13 רפתות ומבנים נוספים, נרכשו בהמות וניטעו עצים רבים. לפי דו"ח של חובבי ציון מהתקופה: "המושב כלו פשט צורתו הראשונה וילבש מעטה גיל תחת [במקום] רוח כהה". בנוסף סייע מויאל ברכישת האדמות למושבת עקרון (מזכרת בתיה) והשיג עבורה את רישיון הבנייה, הדריך את העולים, רכש עבורם בהמות עבודה ועוד. כמו כן סייע לעליית הביל"ויים, למושבת גדרה בבעיות שונות מול השלטון העות'מאני ומול שכניהם. הוא ניצל את מעמדו כנתין צרפתי אף כדי להתעמת עם הנציגים העות'מאנים במידת הצורך לטובת העולים החדשים.
מויאל נחשב לנכס חשוב עבור תנועת חובבי ציון, ונחשב לדור הבא של הנהגת היישוב היהודי ביפו. אולם בשנת ב-20 בדצמבר 1885 נפטר בפתאומיות, בגיל 35 בלבד. פטירתו נחשבה לאבדה קשה עבור פעילותה בארץ ישראל של חובבי ציון. נכתב עליו בהספד בעיתון עברי אנכי:
בתו פרחה לקחה לה כבעל את יוסף אליהו שלוש, בתו רחל נישאה לבחיר לבה יצחק אמזלג, ציונה בחרה את יהודה הלוי (נכדו של רבי יהודה מרגוזה), לבעלה, בתו שרה נישאה לבחיר לבה יוסף טריקו, ובתו רבקה נישאה לבחיר לבה דוד חיון, מנהל בית הספר פיק"א בפתח תקווה. בנו היחיד היה שמואל, חתנו של יצחק רוקח.
היו לו שלושה אחים, ביניהם יוסף ביי מויאל, ממנהיגי קהילת יפו ומייסד שכונות רבות בתל אביב.
נינתו היא שופטת בית המשפט המחוזי בחיפה רבקה למלשטריך.
היגיון
59-50 לפנה&quot;ס
חיידקים גרם-חיוביים
אדווין ארמסטרונג
אדווין הווארד ארמסטרונג (באנגלית: Edwin Howard Armstrong, 18 בדצמבר 1890 - 31 בינואר 1954), היה מהנדס אלקטרוניקה וממציא אמריקאי, שכונה "הממציא הפורה ביותר בהיסטוריה של הרדיו". ארמסטרונג המציא את המעגלים הבסיסיים הנדרשים לקליטת אותות רדיו, וכן המציא את אפנון התדר (שידורי רדיו FM) המודרני.