ב-22 באוגוסט 1893 נפטר ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה, דודו של אלפרד. הדוכס ארנסט, שהיה אחיו הגדול של הנסיך אלברט, מת ללא יורשים, ומכיוון שאדוארד, נסיך ויילס ויתר על זכותו לדוכסות, הפך אלפרד לדוכס סקסה-קובורג-גותה החדש. הוא ויתר על הקצבה השנתית שלו, שניתנה לו כבן משפחת המלוכה הבריטית, ועל מקומו בבית הלורדים ובמועצת המלך, אולם הוא המשיך לקבל קצבה של 10,000 ליש"ט בשנה על מנת להמשיך להחזיק בבית קלארנס שבלונדון.
עם עלייתו של בעלה לתפקידו החדש הפכה מריה אלכסנדרובנה לדוכסית סקסה-קובורג-גותה, בנוסף להיותה דוכסית אדינבורו, וכך הייתה לא רק בת אצולה רוסית אלא גם בריטית וגרמנית. כרעייתו של דוכס גרמני ריבוני, מעמדה של מריה היה כעת גבוה יותר משל גיסתה, אלכסנדרה, נסיכת ויילס.
בינואר 1899, במהלך חגיגות יובל הכסף לנישואיהם של מריה ואלפרד, ירה בעצמו בנם היחיד, אלפרד, לאחר שהיה מעורב בסקנדל עם מאהבתו. הוא שרד את הפציעה הראשונית והוריו המבויישים שלחו אותו למראנו כדי להחלים, שם נפטר מפצעיו שבועיים לאחר מכן. הדוכס אלפרד נפטר שנה לאחר מכן, ב-30 ביולי 1900, מסרטן הגרון. תואר הדוכסות עבר לאחיינו, צ'ארלס אדוארד, אולם הדוכסית האלמנה מריה המשיכה להתגורר בקובורג.
מותה.
מריה אלכסנדרובנה מתה ב-24 באוקטובר 1920 בציריך. היא נקברה בבית הקברות הדוכסי מחוץ לקובורג, אולם בתה מארי, שהייתה כעת מלכת רומניה, לא הורשתה לנסוע ללווייתה בשל המתח לאחר המלחמה בין גרמניה לרומניה.
תזמורת הרדיו של מינכן
תזמורת הרדיו של מינכן (בגרמנית: Münchner Rundfunkorchester) נוסדה ב-1952 כהרכב התזמורתי השני של הרדיו הבווארי, לצד תזמורת רדיו בוואריה. התזמורת שמה דגש בעיקר על מוזיקה קלה, וניגנה במספר רב של אופרטות. קונצרטי יום ראשון של התזמורת במינכן זכו גם הם להצלחה בלתי רגילה.
עם הזמן התרחב הרפרטואר לכיוון האופרה האיטלקית, ובניהולו של מרצ'לו ויוטי גם בכיוון מוזיקה של המאה ה-20. אף על פי שבניצוחו של מרצ'לו ויוטי זכתה התזמורת בשנים האחרונות להצלחה אמנותית יוצאת מגדר הרגיל, וזכתה לאהדה גדולה בציבור, היא נועדה להיסגר כחלק מן הצעדים במסע התייעלות. ב-27 באפריל 2005 התקבלה החלטה שהצילה את התזמורת מסגירה. מאז 1 בספטמבר 2006 ממשיכה התזמורת לנגן בגרסה קטנה יותר (50 מוזיקאים במקום 72 עד אז), והדגש הוא מאז על תחום העבודה החינוכית עם בני נוער.
תומאס אייקינס
תומאס קופרת'ווייט אייקינס (באנגלית: Thomas Cowperthwait Eakins; 25 ביולי 1844 - 25 ביוני 1916) היה צייר, צלם ופסל אמריקאי. אייקינס נחשב לאחד מגדולי הציירים האמריקאים של תקופתו, והיה ידוע בסגנון הריאליסטי שלו.
קורות חיים.
תומאס אייקינס היה בנם הבכור של בנג'מין אייקינס (מורה לקליגרפיה ממוצא אירי - סקוטי) ושל קרוליין קופרת'וייט אייקינס (מורה לאנגלית ממוצא הולנדי). אייקינס נולד וגדל בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית.
אייקינס למד בבית הספר התיכוני המרכזי של פילדלפיה - בית ספר שהתמחה בלימוד מדעים ואמנויות, והוא הצטיין בו בציור מכני. החל משנת 1861 למד אייקינס באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, ולאחר מכן, בין השנים 1866–1870, נסע לאירופה ללמוד אמנות. בפריז למד תחת ז'אן-לאון ז'רום, בעל הסגנון האוריינטליסטי, ותחת לאון בונה, שהתמחה בציור אנטומי ריאליסטי. אייקינס למד ב"אקול דה בוז-אר" (בית הספר לאמנויות יפות) את הסגנון האימפריוניסטי אולם לא נמשך לסגנון אופנתי זה, והעדיף ציור אנטומי וריאליסטי.
בשנת 1870 נסע אייקינס לספרד לשישה חודשים בהם התרשם מעבודות הציירים הריאליסטים דייגו ולסקס וחוסה דה ריברה, ובהיותו בסביליה צייר את "Carmelita Requeña" - דיוקן של רקדנית צועניה בת שבע. באותה שנה צייר את ציור השמן הראשון שלו "סצנת רחוב בסביליה".
לאחר שובו מאירופה יצר אייקינס ציורי שמן וצבעי מים של מרוצי חתירה, הידועה בהם היא "מקס שמיט בקאנו" ("Max Schmitt in a Single Scull") משנת 1871. ציור ריאלסטי זו עורר עניין רב ביצירותיו, אך גם עורר ביקורת על נושאי היצירה ובחירת הקומפוזיציה.
הקומפוזיציה המקורית של אייקינס הביאה מבקרי אמנות לנבא לאייקינס עתיד גדול. היצירה הראשונה שמכר הייתה יצירת צבעי המים "החותר" ("The Sculler") משנת 1874. אייקינס המשיך בציור סצנות נוף, אולם גם סדרה של סצנות פנים בהם צייר את אביו, אחיותיו וחבריו ("סצנת הבית" (1871), "אליזבת והפסנתר" (1875), "שחקני השחמט" (1876), "אליזבת קרוול וכלבה" (1874)).
בשנת 1872 צייר את הדיוקן הגדול הראשון שלו - "קתרין" - דיוקנה של קתרין קרוול, בו היא מתוארת משחקת עם חתול. בשנת 1874 התארסו אייקינס וקרוול, אולם לא נישאו בשל מותה של קרוול בשנת 1879 מדלקת קרום המוח.
קריירת הוראה.
בשנת 1876 שב אייקינס לאקדמיה לאמנות של פנסילבניה כמורה. בתחילה עבד בהתנדבות, ובשנת 1878 החל לקבל שכר בעד הוראתו. בשנת 1882 מונה כמנהל בבית הספר. שיטות ההוראה שלו עוררו מחלוקת רבה. הוא הפסיק את הציור מיציקות הגבס, ואת שיעורי הציור בפחם, ותלמידיו התמקדו בציור בצבעי שמן. כמו כן אייקינס לימד את תלמידיו לצייר תוך שימוש בתצלומים כדי לאפשר ציור מדויק מבחינה אנטומית. תחת ניהולו החלו התלמידים ללמוד אנטומיה של בני אדם ובעלי חיים, ואף לבצע ניתוחים על מנת להביא לציור מדויק מבחינה אנטומית, וכן אייקינס החל בלימודי מתמטיקה בבית הספר, על מנת לאפשר ציורים תוך דיוק בפרספקטיבה.
כיום סוברים שבית הספר בתקופת אייקינס היה הליברלי והמתקדם ביות בעולם בלימודי האמנות, ואולם אייקינס לא הסתדר עם סגל ההוראה של בית הספר, התנהגותו (מקרה בו הורה לתלמידותיו לצייר גבר בעירום מלא) והחיכוכים בינו לבין יתר המורים הביאו לפיטוריו בשנת 1886.
אייקינס המשיך בהרצאות במוסדות שונים, ובפני תלמידי האקדמיה שהעריצו אותו והמשיכו להזמינו להרצות בפניהם מחוץ לכותלי האקדמיה, וכן אייקינס לימד בבתי סופר נוספים ובהם האקדמיה הלאומית לעיצוב של ארצות הברית עד שנת 1898 עת הפסיק לעסוק בהוראה.
צילום.
אייקינס נחשב למי שהכניס את המצלמה לתוך הסטודיו של האמן האמריקאי. בעת שהותו בצרפת למד אייקינס להשתמש במצלמה על מנת להגיע לריאליזם באמנות - שימוש שאמנים מסורתיים ראו בו קיצור דרך לא נאות. אייקינס עשה שימוש במצלמה על מנת להבין את אופן תנועתם של בני אדם ובעלי חיים, והיה הראשון שהשתמש במצלמה על מנת לציור מספר חשיפות על גבי תשליל אחד.
מספר מציוריו נעשו על בסיס תצלומים שצילם קודם לכן ובהם: "תיקון הרשת" (1881) ו"ארקדיה" (1883). בשנת 1883 החל בצילום מספר סדרות של צילומי עירום בהם דגמנו תלמידיו, דוגמנים מקצועיים ואף הוא עצמו. מטרת צילומים אלה - לאפשר לימוד מדויק של גוף האדם לצורך ציור אנטומי מדויק. צילומים אלה נתלו על ידו בבית הספר בו לימד. הפרובוקטיביים ביותר באותה עת היו צילומי העירום המלא שלו עם דוגמנית.
דיוקנאות.
בשל סגנונו הריאליסטי, נמנע אייקינס מלצייר דיוקנאות בסביבה נייטרלית או ביתית, והקפיד לצייר את מושא דיוקנאותיו במקום עבודתם. "דיוקן פרופסור בנג'מין ה. ראנד" משנת 1874 היה הראשון מבין דיוקנאות אלה, ונחשב כעבודת הכנה ליצירה הנחשבת לגדולה ביצירותיו - "קליניקת גרוס" משנת 1875 בו מתואר הרופא הפילדלפי סמיואל ד. גרוס, במהלך ניתוח הוצאת גידול. גרוס נהג לבצע את ניתוחיו באמפיתיאטרון ניתוחים (כמקובל באותה עת) במכללה הרפואית ג'פרסון ותלמידיו צפו בו בעת הניתוח. בעת הצגתה לראשונה לא זכתה יצירה זו להצלחה, ויצירה אחרת של אייקינס - "משחקי השחמט" נבחרה להופיע במקומה בתערוכות. אייקינס התאכזב מתגובת הצופים והמבקים ליצירה, שנחשבה בעיניו (ובעיני מלומדים מאוחרים) לטובה ביצירותיו.
אייקינס המשיך לצייר דיוקנאות (בהן דיוקן נוסף של ד"ר גרוס, והקפיד שלא להביא לאידאיליזציה ושיפור הדמויות, אלא ציורן כפי שהן. בשנת 1876 השלים אייקינס את דיוקנו של ד"ר ג'ון ברינטון - מנתח מבית החולים של פילדלפיה אשר זכה לפרסום רב בשל שירותו במלחמת האזרחים האמריקנית. בדיוקן זה מופי ברינטון באופן יותר רשמי ו"מכובד". היצירה הייתה חביבה על אייקינס, והתקבלה בקרב המבקרים והציבור באהדה גדולה יותר מאשר "קליניקת גרוס". "ג'ורנל האמנות" ציין כי "יצירה זו היא דוגמה עדיפה של יכולותיו של הצייר, מאשר היצירה המדוברת המציגה חדר ניתוחים".
דיוקנאות נוספים שצייר בתקופה זו הם "קליניקת אגנו" (1899) - היצירה הגדולה ביותר שצייר אייקינס, בו מתואר ד"ר דייוויד הייס אניו בעת ניתוח הסרת שד, "רשימת הדיקן" (1899) - דיוקנו של ד"ר ג'יימס וו. הולנד, ו"פרופסור לסלי וו. מילר" (1901)" - שני אלה דיוקנאות של מרצים העומדים בפני תלמידיהם.
דיוקנה של "מוד קוק" משנת (1895) וכן דיוקנה של "אמיליה ואן ביורן" משנת 1890 הם דוגמאות לסגנונו של אייקן הנוטה שלא לייפות את דמויות הנשים שצייר, אלא הצגתן כפי שהיו.
דיוקנה של ואן ביורן, שהייתה חברה ותלמידה של אייקינס, משרה אווירה דיכאונית על הצופה, ונחשב בקרב מלומדים כ"דיוקן האמריקאי הטוב ביותר שנוצר".
ציורים רבים של אייקינס תיארו את פעילות הדמויות בסגנון ריאליסטי ככל האפשר. לכל אורך יצירתו החל מהאנשים החותרים ועד סוף חייו המשיכו להציג סגנון זה. "האחים ביגנס מסובבים מוט" משנת 1873 הוא הגדולה מיצירותיו בסגנון ריאליסטי זה. בשנת 1877 צייר אייקינס את היצירה ההיסטורית (הדמיונית) "ויליאם ראש מפסל את הדמות האלגורית של נהר סקוילקיל" - אף שככל הנראה בפני הפסל ויליאם ראש לא עמדה דוגמנית בעירום. יצירה זו של אייקינס זכתה להצלחה רבה.