נולדה ב-29 בינואר 1921 בבודפשט, למשפחה יהודית של בעלי מלאכה. אביה השתתף ב, הגן על ולאחר נפילתה ברח ליוגוסלביה. היא עצמה חיה שנתיים עם שתי אחיותיה בקאניז'ה, ואז עברה לקיקינדה, שם סיימה בית ספר יסודי ותיכון, ולאחר מכן התקבלה לפקולטה לרפואה באוניברסיטת בלגרד.
היא הצטרפה לתנועה הקומוניסטית כתלמידה. בכיתה ו הפכה לחברה באיגוד הנוער הקומוניסטי של יוגוסלביה. הייתה פעילה בתחום ספרים, באגודות חינוכיות ובאיגודי עובדים. עבדה במנזה (קפטריה) של וובודינסקי (Војвођанске академске трпезе, גם Војвођанска менза) - איחוד הסטודנטים הטובים ביותר של וויוודינה. השתתפה בפעילויות ובהפגנות רבות שאורגנו על ידי סטודנטים בבלגרד. בקיץ 1940 השתתפה בקורסי מרקסיזם בפגישה על . במרץ 1941 הצטרפה כעיתונאית של כתב העת "אומלאדינץ" (Omladinats).
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר כחברה בוועדה האזורית של המפלגה בסברו-באנאט (באנאט הצפוני) היא עברה לעבוד בפטרובגראד שהפכה למפקדה של הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית בווייוודינה (מאוחר יותר נעמדה גם בוועד איחוד הנוער הקומוניסטי של המחוז). על פי צו של הוועדה, בסוף ספטמבר באותה השנה עברה לפעול ב כמזכירה וקשרית של סווטוזאר "טוזי" מרקוביץ ' והייתה מעורבת במהלך 1942 בארגון תנועת הפרטיזנים ובהפצת כרוזי תעמולה. הייתה ידועה בשם כיסוי "אדש".
לאחר הכישלון והגילוי של סווטוזאר מרקוביץ בנובמבר אותה השנה עזבה את נובי סאד. עם חברי המפלגה השתתפה בארגון ההתנגדות בורבאס, פאראגה, סילבאש ובאצ'קה פאלאנקה. נשלחה מספר פעמים עם משימות מן המפלגה לנובי סאד, והפכה לדמות מפתח של התנגדות הנוער בבאצ'קה. הצטרפה בספטמבר 1943 לוועדה המחוזית של המפלגה כנציגת באצ'קה ובאראנה. נודע ביכולת להתחבא מן המשטרה וסוכני האויב.
ב-12 בנובמבר 1943 נחשפה על ידי הסוכנים ההונגרים ונחסמה בביתה. נהרגה במהלך קרב בו ניסו לעצור את הקבוצה. במהלכו נהרגו שני פרטיזנים נוספים: ז'יבקו פופוביץ' ודושאן וידוביץ', שלושה פעילים מקרב הפרטיזנים דושאן "ולאדה" אלימפיץ', בוגדאן "צרני ג'ורגה" סטויאקוביץ' ולפוסאווה "באבא" אנדריץ' הצליחו להימלט ובהמשך נסעו לפרוסקה גורה. קלרה פייש, פופוביץ 'ו-וידוביץ' נקברו בחשאי. לאחר שחרור העיר בסתיו 1944 עצמותיהם נקברו במסודר ליד הכנסייה האורתודוקסית בבאצ'קה פאלאנקה.
על שמה של קלרה פייש נקראים הרחובות בוויוודינה, בית הסטודנט בנובי סאד, נובי סאד, בית הספר היסודי בקייקינד והמחוז במוז'לה .
משה גרשנזון
משה ינקלביץ' גרשנזון, או ברוסית: מויסיי יעקבלביץ' גרשנזון {5 ביולי (לפי לוח השנה היוליאני) או 18 ביולי (לפי לוח השנה הגרגוריאני) 1903 צ'רניאהיב, אוקראינה - 16 באפריל 1943} היה מחזאי, סאטיריקן, משורר, במאי, שחקן תיאטרון ומחבר משלים יהודי -אוקראיני, בשפה יידיש, שפעל בברית המועצות.
עבד בין היתר בכתב העת ביידיש "סובייטיש היימלנד". גרשנזון ביים ושיחק בתיאטרון הממלכתי היהודי בקייב.
קורות חיים.
משה הרשנזון או גרשנזון נולד בשנת 1903 במשפחה יהודית ענייה ומרובת ילדים, ביישוב הקטן צרניאהיב (צ'רניאגוב) באזור ז'יטומיר בגוברניה ווליניה באוקראינה, אז באימפריה הרוסית. עוד מילדותו הצטייר כאדם שמח, שידע להצחיק את הסובבים. בהתבגרותו, בתום מלחמת האזרחים ברוסיה, נסע לקייב כדי ללמוד בסמינר יהודי למורים.
בשנת 1918 הקים וניהל גרשנזון בקייב תיאטרון לנוער היהודי שנקרא "משאלהויס" (בית המשל). האנסמבל הציג לרוב מחזות זמר, ומערכונים פרי עטו. הלהקה הופיעה בפני קהל יהודי בבתי ספר ובמועדוני פועלים בקייב ובערים ועיירות רבות ברחבי אוקראינה. כשהוקם בקייב התיאטרון היהודי הממלכתי ע"ש שלום עליכם, הוזמן גרשנזון לעבוד בו כבמאי וכשחקן.
הוא ביים שם מחזות ועיבודים לפי סופרי היידיש הקלאסיים כמו שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים, יצחק לייבוש פרץ ואחרים.
מחזות שכתב - כמו "המנהל" ו"פסולת" זכו להצלחה בתיאטרון זה ועל במות תיאטראות בחרקוב, ברדיצ'ב ובמקומות רבים אחרים. בשנת 1937 הוא סיים לימודי תיאטרון במוסקבה.
שלמה מיכאלס הציע לו עבודה בתיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה.
עם פלישת הצבא הנאצי לאוקראינה ב-1941 פונה התיאטרון היהודי של קייב למרכז אסיה והמשיך שם את פעילותו. כשנודע לו כי משפחתו פונתה לבשקיריה הוא ביקר אצלה ואחר כך התנדב לצאת לחזית. עבר קורס קצינים ושירת כמפקד פלוגה בחיל הרגלים (גדוד הרובאים 16 בחטיבה 221 רגלים). גרשנזון נפל בקרב עם הכוחות הגרמנים ביישוב קרימסק באזור קרסנודר. לוחמים שנכחו במקום העידו על גבורתו. הוא נקבר זמנית על ידי נשות המקום ביישוב שייטאנובקה.
גם אחרי מותו ועד היום הוצגו מחזותיו, בייחוד "הרשל'ה אוסטרופולר" ו"חכמי חלם" על במות תיאטראות ביידיש בעולם: למשל - ב-1950 בלודז' בפולין, ב-1950 ביאשי ברומניה, ב-1956 בבוקרשט, גם כן ברומניה, ב-1955 שוב בפולין, בוורשה, ב-1962 בוילנה, ב-1963 בקישינב, כמו כן בארצות הברית, בקנדה, בצרפת, באוסטריה, ישראל (בתיאטרון יידישפיל) וכו'.
גרשנזון חיבר גם כן את המאמר "איך היה טוביה החולב אם היה חי בתקופתנו?".
חייו הפרטיים ומשפחתו.
גרשנזון היה נשוי לחנה מויסייבנה גרשנזון. המשפחה שלו עלתה לישראל בשנת 1992והתיישבה בראשון לציון. אלמנתו נפטרה בישראל בגיל 93.
בתם, רומה מויסייבנה, נשואה ואם לילדים.
קישורים חיצוניים.
יפים גולברייך - מאמר בכתב העת "מוסט", 2003, למלאת מאה שנה להולדתו של הסופר, "פורוורטס", ינואר 2004
נמיית כיס מזרחית
נמיית כיס מזרחית (שם מדעי: Dasyurus viverrinus) היא מין של יונק כיס מהמשפחה נמיות כיס. נמיית כיס חיה בחופי דרום אוסטרליה ובאי טסמניה. היא נמצאת בסכנת הכחדה בטבע.
תיאור.
נמיית הכיס קטנה מעט מחתול בית והיא מגיעה לאורך 53–66 ס"מ בזכרים ו-48–58 ס"מ בנקבות (לא כולל הזנב). משקלם מגיע ל-0.7-1.1 ק"ג. הנמיות בעלות פרווה אפורה-בהירה עם טלאים לבנים עליהם ובטן לבנה. הם בעלי אוזניים ואפים ורודים, חוטם מוארך וכפות רגליים חשופות בדומה לעכברים. הזנב מגיע לאורך 20–28 ס"מ בזכרים ו-17–24 ס"מ בנקבות.
נמיות אלה הם ציידי לילה החיים בין עצי אקליפטוס אך גם בחורשות פתוחות יותר ושדות מרעה. כמה נמיות חיות במורדות ההרים. הן ציידות של טרף קטן כמו חרקים, זוחלים, יונקים מקומיים, עופות וביצים. יש להם נשיכה חזקה מאוד העוזרת להם להרוג את טרפם ולנתח את בשרו.
הטורפים של הנמיות הם בעיקר קרוביהם השדים הטסמנים ותנשמות מסכה אוסטרליות אך הם הפכו למטרה גם לחתולי בית מתפראים ולשועלים שהובאו בידי האדם לאוסטרליה. כנראה על היבשת עצמה הנמיות נכחדו עקב טריפות, מחלות חדשות וכן ממזג אוויר קשה ובלתי צפוי. כיום הם קיימים בטבע רק באי טסמניה.
אורנה אופיר
אורנה (ארנה) בנאדו אופיר (9 באפריל 1950, סופיה, בולגריה – 11 בינואר 2014, תל אביב) הייתה רופאה ומנהלת רפואית של "אסותא מרכזים רפואיים", חברת הנהלה וחברת דירקטוריון ב"מכבי שירותי בריאות" ודירקטורית חיצונית בחברת איתוראן.
קורות חיים.
אופיר נולדה ב-9 באפריל 1950 בשם ארנה בנאדו בסופיה שבבולגריה, לאם רופאה ואב כלכלן. בשנת 1952 עלתה לישראל עם הוריה, שהשתקעו ברמלה, ובגיל 10 עברה עם משפחתה לתל אביב. אופיר למדה בתיכון עירוני ד', ואת שירותה בצה"ל עשתה בגרעין השל"ת בקבוצת שילר בשנים 1968–1970.
למדה רפואה וקיבלה תואר MHA במינהל מערכות בריאות מאוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודי הרפואה, עבדה כאחות בבית החולים הדסה תל אביב. בשנת 1976 החלה התמחות ברפואה פנימית. הייתה רופאה בכירה במחלקתו של הפרופ' שאלתיאל קבילי. בשנת 1988 מונתה לרופאת בית בבית החולים אסותא בתל אביב. בשנת 1995 מונתה לסגנית מנהל בית החולים אסותא תל אביב.
ב-1987 הייתה שותפה להקמת המלר"ם (סקר מנהלים) במרכז הרפואי תל אביב, ומאוחר יותר הקימה וניהלה את מכון הסקר באסותא מרכזים רפואיים.
בשנת 1991 נבחרה לחברת הנהלה וחברה בוועדת הכספים של מכבי שירותי בריאות.
בשנת 2001 הקימה וניהלה את בית החולים השיקומי-גריאטרי בבת ים "מגדל הזהב".
בשנת 2004 התמנתה למנהלת אגף הרפואה של אסותא מרכזים רפואיים. היא אף הייתה שותפה להקמת בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד.
בשנת 2010 מונתה למנהלת בית החולים אסותא רמת החייל.
במשך השנים הדריכה והרצתה בפקולטה לרפואה ובפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב, במסגרת לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות, לימודי עבודה, ניהול תפעול וסיעוד.
באוקטובר 2012 אובחנה כחולה בסרטן הלבלב. נפטרה ב-11 בינואר 2014.
חיים אישיים.
הייתה נשואה לד"ר יוסי אופיר, מנהל יחידת עור ומין בבית החולים וולפסון, ולהם שלושה בנים.
מרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית
מרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית (בגרמנית: Dokumentationsarchiv des österreichischen Widerstandes) הוא ארכיון בווינה, אוסטריה המרכז חומרים אודות הנאצים וקורבנותיהם בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
המרכז הוקם בשנת 1963 על ידי מספר חברים בתנועת ההתנגדות האוסטרית לגרמניה הנאצית וקורבנות הרדיפות, וכמו כן לקחו חלק בהקמה גם מספר אקדמאים.
המקום מכיל חומר כתוב אודות השואה ומחנות ההשמדה, מעל 2800 קלטות שמע שהוקלטו על ידי מרואיינים רבים שחיו בתקופה, מערכת נתונים של קורבנות אוסטרים של השואה.
המקום מהווה גם מרכז ייעוץ לתלמידי בית ספר, סטודנטים ועיתונאים, כמו כן עוסק בפעילויות של העברת מורשת התקופה לדורות הבאים.
בת-אל בורנשטיין
כוח שחור-גרון
כוח שחור-גרון (שם מדעי: Varanus bitatawa) הוא מין של לטאת כוח קטנה החיה באיי הפיליפינים ומהווה מזון לשוכני האיים.