במאי 1934 הוקמה באס אס יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז (IKL, Inspektion der Konzentrationslager) וניהולה נמסר לאייקה. בעקבות זאת התבקש אייקה על ידי הימלר לארגן מחדש את מחנה הריכוז ליכטנבורג. ביולי הועברו גם מחנות הריכוז אורניינבורג (שנסגר זמן קצר לאחר מכן) ואסטרווגן לפיקודו. לאחר מכן נמסר גם מחנה הריכוז זקסנבורג לידיו. בכל המחנות שהמשיכו לפעול יושמה "שיטת דכאו", לעיתים תוך שינויים קלים. אייקה סגר מחנות ריכוז קטנים והעביר את האסירים לארבעה מחנות גדולים: דכאו, זקסנהאוזן, בוכנוואלד וליכטנבורג.
ב-1938, לאחר סיפוח אוסטריה לרייך (ה"אנשלוס"), הוקם שם מחנה ריכוז נוסף - מאוטהאוזן. ביוני צורף אייקה כרייכספיהרר אס אס למטהו של הימלר וביולי קודם שוב לדרגת גרופנפיהרר.
בדצמבר אותה שנה הוכפפה ה-IKL לגסטפו ועברה למשכנה הקבוע במטה הגסטפו בברלין. כמו כן הועבר הפיקוד על מחנה דכאו להיינריך דויבל (Heinrich Deubel).
במרץ 1936 מונה למפקד יחידות גולגולות המת (Totenkopfverbände).
ב-1939 הוקמה דיוויזיית גולגולת המוות האס אס (Division Totenkopf), שהורכבה משומרים ממחנות ריכוז שונים, ואייקה מונה לפקד עליה.
הוא אף השתתף והנהיג מקרי רצח רבים של שבויי מלחמה בריטים, רוסים ואחרים. תחת פיקודו בוצעו מקרי טבח זוועתיים באוכלוסייה האזרחית. התמחה בפיתוח טכניקות עינוי לאסירים במחנות השמדה.
מותו.
ב-30 בינואר 1943 קיבלה הדיוויזיה הוראה לעבור מגזרת בורדו לגזרת פולטבה שבאוקראינה. הדיוויזיה וכמה יחידות נוספות נחלו הצלחה בחזית נגד הצבא האדום. ב-26 בפברואר יצא אייקה לטיסת סיור במטוס קל, ומטוסו הופל באש מן הקרקע מעל הכפר מיכאילובקה, דרומית לאוריול. מותו הוכרז רשמית באותו יום, ורגימנט של הדיוויזיה נקרא על שמו. העיתון הנאצי הרשמי "פלקישר באובכטר" פרסם כתבת הספד מפורטת על פועלו של אייקה ב-4 במרץ.
שוגאבייבס
רובל טרנסדנייסטרי
הרובל טרנסדנייסטרי הוא ההילך החוקי של טרנסניסטריה. רובל טרנסדנייסטרי אחד מחולק ל־100 קופייקות.
למטבע אין סימול בתקן ISO 4217, אך גופים מקומיים משתמשים ב-PRB במקום סימול תקני.
שוגבייבז
שוגבייבס
Monty python
אזרביגאן
לואי אראגון
לואי ארגו (בצרפתית: Louis Aragon; 3 באוקטובר 1897 - 24 בדצמבר 1982) היה משורר, סופר, ועיתונאי צרפתי.
ביוגרפיה.
לואי אראגון נולד בפריז לאם שהרתה מחוץ לנישואים, ללואי אנדרייה- חבר הסנט הצרפתי שהיה נשוי. אמו של לואי אראגון סיפרה לו שלואי אנדרייה היה הסנדק שלו, והאמת נודעה לו רק בהיותו בן 19 שנה, כאשר התגייס לצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה. לואי אנדרייה לא הכיר בו כבנו, מה שהשפיע מאוחר יותר על שירתו של אראגון.
לואי אראגון היה חבר תנועת הדאדא מאז 1919, ויחד עם אנדרה ברטון ופיליפ סופו, ייסד את תנועת הסוריאליזם ב-1924. הוא היה אוהד המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ונעשה חבר מפלגה זו ב-1927. התנועה הסוריאליסטית אימצה לעצמה את רעיונותיו של הסופר הבריטי לואיס קרול, וב-1929 לואי אראגון תרגם לצרפתית את "ציד הסנרק" (יצירה דמיונית של לואיס קרול). ב-1930 ביקר אראגון בברית המועצות. ב-1933 החל להשתתף בעריכת עיתון המפלגה הקומוניסטית "ל'הומניטה", ותרם למדור "החדשות בקיצור". הוא נשאר חבר המפלגה הקומוניסטית כל ימיו, וכתב מספר פואמות פוליטיות ובהן "מוריס תורז" (לכבוד המזכיר הכללי של המפלגה).
ב"קונגרס הסופרים להגנת התרבות" (1935), ארגון הפך ליריבו של אנדרה ברטון, ידידו לשעבר, בשל תמיכתו של ברטון בסופר ויקטור סרג' שהיה מתומכיו של לאון טרוצקי. יחד עם אנדרה ז'יד ורומן רולן השתתף לואי אראגון בעריכת "כתב העת של הספרות הצרפתית להגנת התרבות", שפורסם על ידי "אגודת הסופרים והאמנים המהפכנים" שסביבה התקבצו אנשי רוח שהתנגדו לפאשיזם. עם פרישתו של אנדרה ז'יד ב-1937, הפך לואי אראגון לעורך הראשי של כתב עת זה, וב-1938 קרא לאינטלקטואלים להתייצב לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1939 אראגון נשא לאישה את הסופרת אלזה טריולה שאותה פגש ב-1928 ושהפכה למקור השראה לשירתו. קודם לנישואיו ניהל פרשת אהבים סוערת ומיוסרת עם הסופרת ואשת-החברה הבריטית ליידי נאנסי קונארד. הוא התגייס לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה וקיבל את אות "צלב המלחמה" בשל הצטיינות וגבורה בקרב. עם הכיבוש הנאצי עבר אראגון לדרום צרפת והיה חבר המחתרת הצרפתית יחד עם משוררים אחרים ובהם פול אלואר.
עם קץ המלחמה היה אראגון אחד ממנהיגיהם הבולטים של האינטלקטואלים הקומוניסטים. הוא תמך בעמדותיו של מוריס תורז מנהיג המפלגה, והצטרף לגינוי משטרו של טיטו ביוגוסלביה. ב-1950, לבקשת טורז, נבחר אראגון לחבר הוועד המרכזי של המפלגה. החל במרץ 1953 היה עורך השבועון "לה לטר פרנסז" (המוסף הספרותי של העיתון "ל'הומניטה"). אחרי מות סטלין, משנודע לו על משטר הדיכוי הסטאליניסטי, שינה אראגון את השקפתו הפוליטית, אם כי נשאר מנהיג קומוניסטי. ב-1956, בקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שבו הוקיע ניקיטה חרושצ'וב את פולחן האישיות של סטלין, השמיע אראגון דברי ביקורת נגד ברית המועצות. הוא היה מתומכי המרד ההונגרי שהתחולל באותה שנה. למרות זאת, קיבל אראגון באתה שנה את פרס לנין לשלום.
אראגון היה גם מוציא לאור שפרסם את ספריהם של מחברים צרפתים וסובייטים שהשתייכו לזרם "הריאליזם החברתי" בשנות החמישים, ואת ספריהם של מחברים רוסים ואחרים בשנות השישים של המאה העשרים. בתפקידו כעורך השבועון "לה לטר פרנסז" תמך אראגון ב "אביב של פראג" (ינואר - אוגוסט 1968) ובמרד הסטודנטים הצרפתים (מאי 1968). הוא הוקיע את הסטאליניזם ואת תוצאותיו השליליות במזרח אירופה. הוא פרסם את כתביהם של מחברים שהתנגדו למשטר הטוטאליטארי הסובייטי ובהם אלכסנדר סולז'ניצין ומילן קונדרה. למרות זאת נשאר אראגון חבר הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית עד מותו.
ב-1970, אחרי מות אשתו אלזה, השתחרר אראגון מתפקידו כעורך המוסף לספרות של העיתון "ל'הומניטה" ושב למקורותיו הסוריאליסטים. במשך עשר השנים האחרונות לחייו פרסם את הנובלות "אנרי מאטיס, רומן" ו "ברכות פרדה". ב-1977 אראגון חתם לצד אינטלקטואלים נוספים על עצומה שכתב מישל פוקו בנוגע לביטול חוק גיל ההסכמה בצרפת.
לואי אראגון נפטר בפריז ב-1982 ונקבר לצד אשתו אלזה, באחוזתו שבחבל איל-דה-פראנס.
זיגפריד פאלם
זיגפריד פאלם (בגרמנית: Siegfried Palm, נולד ב-25 באפריל 1927 בבארמן, כיום וופרטאל; נפטר ב-6 ביוני 2005 בפרכן) היה צ'לן גרמני, נודע בעולם בפרשנויותיו למוזיקה בת זמננו. הוא כיהן גם כמרצה, מנהל תיאטרון ופעיל בענייני מוזיקה.
חייו.
זיגפריד פאלם החל ללמוד נגינה בצ'לו בגיל תשע, אצל אביו. בהמשך קיבל הכשרה אינטנסיבית אצל אנריקו מיינרדי.
אחרי תקופת לימודיו ניגן פאלם כסולן בתזמורות שונות, ביניהן ליבק, תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג והתזמורת הסימפונית של קלן. במשרתו האחרונה שימש עד 1968, ומאז הקדיש את זמנו להוראה ולקריירה של סולן בפסטיבלי מוזיקה בעולם.
בין השנים 1950 ל-1962 הרבה לנגן מוזיקה קאמרית; היה חבר ברביעיית האמאן, ניגן שנים ארוכות בדואו עם אלויס קונטרסקי (פסנתר) והיה חבר בשלישיית הפסנתר רוסטל/שרטר/פאלם. משנת 1962 ניהל את כיתות האמן לצ'לו בבית הספר הגבוה למוזיקה של קלן ומשנת 1972 עד 1976 כיהן כמנהל בבית ספר זה.
ז'נב (קנטון)
פיליפ דוכס אדינבורו
ואלה
ואלה (בצרפתית: Valais, בגרמנית: Wallis) הוא קנטון הממוקם בדרום-מערב שווייץ. הקנטון כולל את החלק העליון של עמק הנהר רון ממקורו בקרחון הרון ועד שפכו לאגם ז'נבה, ואת רכסי ההרים והעמקים משני צדדיו.
קנטון ואלה גובל מצפון בקנטונים ברן ו-וו, ממזרח בקנטונים אורי וטיצ'ינו, בדרום באיטליה ובמערב בצרפת.
הקנטון כולו מצוי בהרי האלפים ויש בו אתרי סקי מהגבוהים ביותר בשווייץ, מרחצאות חמים, מסלולי טיול, מגלשות הרים, ספורט אתגרי, פארקי חבלים, אופני הרים ועוד. זהו אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בשווייץ והוא מציע אפשרויות לינה רבות, בצימרים, פנסיונים ובתי מלון וכן בקמפינג. מספר עיירות וכפרים בקנטון ואלה אוסרים על כניסת כלי רכב הממונעים על דלק לתחומם, מטעמי שמירת איכות הסביבה וכדי לשמור על הצביון הכפרי. בין אלו ניתן למצוא את העיירות סאס-פה, צרמט ולויקרבאד.
בחלק המזרחי של הקנטון רוב התושבים דוברים גרמנית-שווייצרית. בחלק המערבי רוב התושבים דוברי צרפתית. רוב התושבים הם נוצרים-קתולים.
הקנטון גדול ובעל אוכלוסייה קטנה המרוכזת בעמקים המבודדים אלה מאלה. מצב זה משמר שפות ומבטאים נדירים וייחודיים לקנטון זה. רוב השפות הייחודיות לקנטון הן ממוצא לטיני או גרמני. כ-63% מתושבי הקנטון מדברים צרפתית כשפת אם, כ-28% גרמנית שווייצרית, כ-2% איטלקית וכ-7% שפות אחרות. חלק משפות אלה הן ממוצא לטיני (כולל ניבים נדירים של צרפתית ואיטלקית) וחלק ממוצא גרמני. בעמק ארולה (Val d'Arolla), למשל, שבחצי הצרפתי של הקנטון ישנן שתי אוכלוסיות: דוברי גרמנית בעלי מבטא ייחודי ואוכלוסייה של כשלושת אלפים איש המדברים שפה לטינית ייחודית להם (להבדיל מצרפתית, איטלקית ורומנש שמדברים שווייצרים אחרים).
הרשויות המקומיות של עמק ארולה מעודדות את התושבים בו לבנות בתים בשיטות המסורתיות ולהתלבש בלבוש המסורתי כדי למשוך תיירים. העשירים שבתושבי לוזאן שוכרים בעמק זה בקתות מסורתיות (Chalets) שמשמשות להם למגורי נופש בסופי השבוע.
בירת הקנטון והעיר הגדולה ביותר היא סיון (Sion) המונה כ-27,000 תושבים.
בעמק הרון עבר צבא הפילים של חניבעל בדרכו לקרב נגד הרומאים.
היסטוריה.