רב החובל היה יווני בשם מרכוס מוסקוס, (Markos Moschos) ופעולתו הנועזת והמקצועית הצילה את האנייה. ב-11 באפריל 1973 העניק לו שר התחבורה גד יעקבי את "עיטור המופת" מטעם ממשלת ישראל, והוא היה בכך האזרח הלא-ישראלי היחיד שזכה לכך. בעקבות החילוץ המוצלח מירי הרקטות שונה שם האניה ל"Sea Valiant" והיא המשיכה בהובלת דלק לישראל.
לאחר תקרית זו הוצבו בכל האוניות על הקו מאבטחים חמושים. אנשי צי הסוחר חויבו לקיים מטווחי ירי לפני היציאה לים. במספר הפלגות נערכו גם אנשי שייטת 13 לסיור אלים עם סירות נשק שנישאו באוניות. כמו כן, בוצעו פעולות מודיעיניות ומבצעיות בתימן ובקרן אפריקה, על מנת לאתר כוונות נוספות לפגיע בשייט ישראלי ולסכלן. במסגרת זו נשלח ב-1972, לוחם המוסד ברוך מזרחי לתימן ונתפס בידי שירותי הביטחון התימניים.
הוואסופאי
הוואסופאי (באנגלית: Havasupai people, בשפת ההוואסופאי "Havsuw’ Baaja") הם קבוצה אתנית קטנה של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe). בני השבט מתגוררים בעיקר בכפר סופאי השוכן בשמורת הוואסופאי, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של כ-750 קילומטרים רבועים באזור הגרנד קניון בצפון מערב מדינת אריזונה שבדרום מערב ארצות הברית. בני השבט חיים באזור הגרנד קניון מזה למעלה מ-800 שנים. הוואסו (Havasu) בשפתם הוא "מים כחולים-ירוקים" ו"פאי" (pai) פירושו אנשים, כלומר "אנשי המים הכחולים-ירוקים". השם מתייחס לצבע מי הנהר הזורם בערוץ הוואסו (Havasu Creek) שבו מתגוררים בני שבט זה.
אף שבני השבט מתגוררים בעיקר ביישוב סופאי השוכן בערוץ הוואסו, המוכר גם בשם קניון קטרקט (Cataract Canyon), תבעו בני שבט חזקה על שטח בגודל מדינת דלאוור. עם זאת, ב-1882 אילץ הממשל הפדרלי של ארצות הברית את בני השבט לוותר על דרישותיהם ולהסתפק בשטח של 2.1 קילומטרים רבועים. האירועים סביב הבהלה לכסף (silver rush) והקמת מסילת הברזל של סנטה פה (Santa Fe Railroad) פגעו בבני השבט. מעבר לכך, פתיחת הפארק הלאומי גרנד קניון ב-1919 דחפה את ההוואסופאי אל סף הכיליון משום ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתמש באופן קבוע באדמתם. במהלך המאה ה-20 השתמש השבט במערכת המשפט האמריקאית למאבק על החזרת הקרקעות לרשותם. ב-1975 הצליח השבט לקבלת בחזרה לחזקתו קרוב ל-750 קילומטרים רבועים של שטחי המורשת שלהם כאשר עבר חוק הרחבת הפארק הלאומי גרנד קניון.
על מנת לשרוד החלו בני השבט לעסוק בתיירות, כשהם מושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה אל הקניון שבו הם מתגוררים ומפלי המים שבו.
היסטוריה.
הקשר לשבט הוואלאפאי.
מבחינה אתנית, ההוואסופאי והוואלאפאי הם בני אותו עם, אם כי כיום הם מוגדרים כקבוצות נבדלות פוליטית כתוצאה ממדיניות ממשלת ארצות הברית. במקור נחלק שבט הוואלאפאי ("Pa'a" או "Pai") לשלושה תת-שבטים: "אנשי הרמה" ("Plateau People"), "אנשי ההר התיכון" ("Middle Mountain People") ו"לוחם יאוואפאי" ("Yavapai Fighter"). תת-השבטים נחלקו לשבע קבוצות, שהתפצלו לשלוש עשרה קבוצות מקומיות. הקבוצות המקומיות היו מורכבות מקבוצות של משפחות מורחבות שחיו בכפרים קטנים. ההוואסופאי הם בסך הכול אחת מהקבוצות המקומיות הללו המכונה "הוואסואוה פא'אה" ("Havasooa Pa'a"), חלק מקבוצת "נייאב-קאפאי" ("Nyav-kapai" - "האנשים מהמזרח") של תת-השבט "אנשי הרמה".
עד 1882.
השבט הסתמך מסורתית כמעט אך ורק על חקלאות, ציד וליקוט כאמצעי המחייה. אף שבניו חיו בעיקר מעל הגרנד קניון ובתוכו, שרובו שטח צחיח, הייתה השמורה של בני השבט נווה מדבר של צמחייה עשירה ומים זכים. שמם "אנשי המים הכחולים-ירוקים" משקף זאת.
ההשערה המקובלת היא שבני ההוואסופאי חיו בתוך הגרנד קניון ובסביבתו במשך למעלה משמונה מאות שנים. מעט מאוד ידוע על השבט לפני המפגש המתועד הראשון עם אירופאים. האירופאי הראשון שתיעד מפגש כזה היה הכומר הספרדי הפרנציסקני פרנסיסקו גארסס (Francisco Hermenegildo Tomás Garcés; 1781-1738) גארסס דיווח שראה קרוב ל-320 בני הוואסופאי, מספר שילך ויתדלדל משמעותית במהלך המאות הבאות עקב ההתפשטות מערבה של האירופאים ואסונות טבע, לפני שיגדל מחדש לבערך 650 נפשות בתקופה הנוכחית.
ההתרחבות מערבה של ארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-19 השפיעה על בני ההוואסופאי פחות מאשר על אוכלוסיות ילידים אחרות במערב, למעט השימוש בסוסים שהובאו על ידי הספרדים. חיי היום-יום לא השתנו אפילו כשהמגע עם המתיישבים האירופאים הלך והתחזק בהדרגה עד שנתגלה כסף בקניון קטרקט בשנות ה-70 של המאה ה-19. בואם של מחפשי כסף לאזור היה בלתי רצוי. ההוואסופאי ביקשו הגנה בפני פלישת המתיישבים לתחומם, אך בקשותיהם לא נענו. צו נשיאותי של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז ב-1880 הורה להקים שמורה קטנה בחסות הממשל הפדרלי עבור השבט, אבל שטח השמורה לא כלל את אזורי הכרייה שלאורך הקניון.
לאורך כל תקופה זו נעו היחסים בין ההוואסופאי לבין שבטי אינדיאנים אחרים בין יחסי מסחר חמים לעוינות. יחסי החברות והקשרים עם שבט ההופי, שהשמורה שלהם הייתה קרובה יחסית, היו חזקים, שכן היה סחר ער בין שני השבטים. ההופי הכירו להוואסופאי מוצרים חקלאיים חדשים כמו דלעת וחמנייה שהפכו בסופו של דבר למוצרי יסוד בתזונה של ההוואסופאי. לעומת זאת, היו היחסים עם שבטי היוואפאי והפאיוט הדרומיים עוינים. בני שבטים אלו נהגו לגנוב ולהשמיד יבולים של ההוואסופאי.
1920-1882.
ב-1882 חתם הנשיא צ'סטר ארתור על צו נשיאותי לפיו כל הקרקע שעל הרמה מעל לקניון, ששימשה את בני השבט כאתר המגורים המסורתי בחורף, תהפוך לרכוש של ארצות הברית. צו זה הגביל את בני השבט לחלקת אדמה בת שני קילומטרים רבועים בקניון קטרקט, וגזל באחת את כל אדמתם לשימוש הציבור האמריקני. דיווחים מאותה תקופה מעידים שבני ההוואסופאי לא היו מודעים לצו זה במשך כמה שנים.
אובדן של כמעט כל אדמתם היה רק אחד מהבעיות שההוואסופאי התמודדו איתן. הגידול במספר המתיישבים בסביבה צמצם מאוד את מספר בעלי החיים שניצודו לשם השלמת התזונה, וסחיפת קרקע (תוצאה של טכניקות השקיה גרועות) גרמה לסדרה של מצבים של מחסור במזון. יתר על כן, המגע עם המתיישבים גרם לגל של התפרצויות של מחלות קטלניות: אבעבועות שחורות, שפעת וחצבת. ב-1906 נותרו בשבט 166 אנשים, חצי מכמות התושבים שפגש הכומר גארסס במפגש המתועד הראשון של בני השבט עם אירופאים ב-1776.
בשלהי המאה ה-19 התרחבה מאוד רשת הרכבות בארצות הברית. ב-1897 הוחלט להניח קו מיוחד של מסילת ברזל של רשת סנטה פה ישירות לגרנד קניון. הקו נפתח ב-1901. במהלך ביקורו בגרנד קניון ב-1903 פגש הנשיא תאודור רוזוולט שני ילידים משבט הוואסופאי שמשפחותיהם התגוררו באזור המכונה "גן אינדיאני" (Indian Garden) (ערוץ נחל מתחת לגדה הדרומית של הגרנד קניון). רוזוולט סיפר להם על הפארק שעומד להיות מוקם, ושהם יאולצו לעזוב את האזור. ב-1908 הוכרז הגרנד קניון מונומנט לאומי, וב-1919 הוא קיבל מעמד של פארק לאומי. עם זאת המשפחה האחרונה של בני הוואסופאי עזבה את הגן האינדיאני רק ב-1928 לאחר ששירות הפארקים הלאומיים אילץ אותם לצאת.
בתקופה זו נעשו כמה ניסיונות כרייה בשטח הקניון. מנהרות הן מראה נפוץ באזור אתר המחנאות שהעמוקה שבהם סביב 90 מטרים. המכרה הגדול ביותר הוא בקניון קרבונט (Carbonate Canyon), בסמוך למפלי הוואסו, שם ניתן עדיין לראות שרידים ממסילות היורדות משלושה גבהים. באזור זה פעלה עד מלחמת העולם השנייה חברת העופרת והאבץ של הוואסו (Havasu Lead and Zinc Company) לכריית עופרת. אתר המחנאות הנוכחי שוכן במחנה הכרייה של חברה זו (hard rock mining camp). מתחת למפלי מוני (Mooney Falls) מטפס "סולם הצינורות" הידוע אל מרבצי הוונדיום.
1975-1921.
בעיות בריאותיות באוכלוסיית ההוואסופאי צמצמו אותה למצב שבו דור שלם כמעט ונמחה בשל תמותת תינוקות וילדים. בני השבט סבלו ממורל נמוך, ועקב כך התפשטו בקרבם תופעות של הימורים, אלכוהוליזם ואלימות. ככל שהתקדמו השנים הבינו בני השבט יותר ויותר שאינם יכולים יותר לשרוד במצבם בחברה האמריקאית מבלי לאמץ לפחות חלק מהיבטיה. אפשרויות העבודה שעמדו בפני חברי השבט היו אילוף סוסים, עבודה בחוות ועבודה בשירות הפארקים הלאומיים. ההוואסופאי נאבקו על מנת לשמר את מנהגיהם ומסורותיהם, אבל הממשל הפדרלי ושירות הפארקים הלאומיים התייחסו בזלזול כלפיהם והאיצו את קצב הפעילות כדוגמת הריסת המבנים המסורתיים והקמת בקתות במקומם.
בתקופה זו המשיך השבט להיאבק בממשל במטרה להשיב את אדמותיו. ב-1968 זכה השבט בתביעתו נגד ממשלת ארצות הברית. בית המשפט קבע שחלקים מאדמתם של ההוואסופאי נגזלו מהם שלא כחוק ב-1882 וכי השבט זכאי לפיצוי בגין אדמתו במחירי השוק. מחיר השוק בתקופה זו היה 55 סנטים לאקר, ובסך הכול קצת מעל למיליון דולרים. אף שהמשפט היווה נקודת ציון עבור ההוואסופאי במובן זה שהוכח בבית משפט שהממשל הפדרלי גזל שלא חוק את אדמתם, היא טרם הושבה לשבט.