קרב זה הוא הרקע הממשי למלחמה הפלופונסית השנייה, אתונה המשיכה לעלות וספרטה ספגה מכות קשות מכל עבריה, מה שגרם לה בהמשך לכרות ברית עם פרס.
המלווה הלאומי
המלווה הלאומי היה מלווה מרצון למימון הוצאות מלחמת העצמאות, עליו החליטה מנהלת העם, לקראת הקמת המדינה.
ב-18 בדצמבר 1947 עלתה הצעה להכריז על "מלווה לאומי".
בישיבה השנייה של מנהלת העם, ב-26 באפריל 1948, הוחלט על עריכת מלווה לאומי בסך 5,000,000 לירות ארץ ישראליות, לשם מימון המערכה שעמד בה היישוב מאז כ"ט בנובמבר.
הציבור נתבקש לקנות בבנקים, החל מ-11 במאי 1948, תעודות מלווה שבהן הילווה הרוכש את כספו לסוכנות היהודית, לתקופה של 5 שנים בריבית של 3%. למלווה ערבו קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל בנכסי המקרקעין שלהן ובהכנסותיהן.
תעודות המלווה היו מסמך סחיר והציבור על כל שכבותיו נקרא לרוכשן. במנשר שפרסמה ב-2 במאי 1948, קראה מנהלת העם לציבור:
כספי המלווה הלאומי שימשו את היישוב והמדינה בראשית ימיה למימון ההוצאות הכבדות של ניהול מלחמת העצמאות. לאחר הכרזת המדינה באו בעקבות המלווה הלאומי מספר מלוות מטעם ממשלת ישראל.
לרוכשי תעודות המלווה הובטחה הצמדה של שער המטבע, שלושה דולר אמריקני ללירה.
סנדרה דיי או'קונור
סנדרה דיי או'קונור (באנגלית: Sandra Day O'Connor; נולדה ב-26 במרץ 1930), היא משפטנית אמריקאית, שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1981–2006. או'קונור מונתה על ידי רונלד רייגן והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. בבית משפט מפולג בין שמרנים לליברליים היה קולה של או'קונור, שמרנית מתונה, פעמים רבות הקול המכריע. דבר זה הפך אותה, בעיני רבים, למשפטנית המשפיעה ביותר בארצות הברית ואולי בעולם המערבי כולו. או'קונור כיהנה תחת נשיאי בית המשפט העליון וורן ברגר, ויליאם רנקוויסט וג'ון רוברטס (לתקופה קצרה בת מספר חודשים).
קודם כיהנה בבית המשפט העליון הייתה פוליטיקאית מטעם המפלגה הרפובליקנית באריזונה וכיהנה בראש סיעת הרוב בסנאט המדיני. עם ההודעה על כוונת מינויה בידי הנשיא רייגן, עברה ההצבעה בדבר המינוי עם תמיכה גורפת מקרב הסנאט של ארצות הברית. בתקופת כהונתה בבית המשפט הוגדרה על ידי פרסומי חדשות שונים בתור אחת מבין הנשים החזקות בעולם. ביולי 2005 הודיעה על פרישתה והוחלפה ב-2006 על ידי סמואל אליטו. לאחר פרישתה החליפה את הנרי קיסינג'ר בנשיאות מכללת ויליאם ומרי . באוגוסט 2009 העניק לה נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית.
ביוגרפיה.
תחילת דרכה ולימודיה.
סנדרה דיי נולדה באל פאסו, טקסס, ב-26 במרץ 1930. הוריה, הארי ועדה מיי דיי, היו הבעלים של חוות בקר בדרום מזרח אריזונה, חווה גדולה שהייתה המצליחה ביותר באזור. בהתחלה, בחווה המרוחקת לא היה חשמל או מים זורמים. כתוצאה מכך, סנדרה גדלה והפכה לבעלת תושייה, כולל מיתוג בקר ולמידה לתקן קשיים מכניים בחווה.
ההתנסויות שלה בילדותה בעסקי הוריה סייעו בעיצוב אופיה ודמותה כאשר היא פיתחה את אמונתה בעבודה קשה, אך גם הוריה רצו שסנדרה תקבל השכלה ברמה גבוהה. כשגרה באזור כה כפרי ומרוחק, אפשרויות הלימודים היו מוגבלות, והיא מצידה הראתה סימנים של מצוינות. בגיל ארבע היא למדה לקרוא. לאחר שחקרו מקומות ובתי ספר שיהיו ההתאמה הטובה ביותר ליכולותיו של סנדרה, הוריה שלחו אותה ללמוד בבית ספר באל פאסו, טקסס, ובמקביל לגור עם סבתה. באל פאסו, סנדרה הצעירה למדה בבית הספר רדפורד לבנות ואחריו בתיכון אוסטין. היא בילתה את הקיץ בבית הוריה באריזונה והתגוררה עם סבתה במהלך שנת הלימודים. סנדרה הייתה תלמידה מצליחה וסיימה את לימודיה בתיכון בגיל שש עשרה.
אביה של סנדרה דיי שאף ללמוד באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה. עם זאת, לאחר מות אביו היה עליו לשוב לחווה המשפחתית ולתחזק את העסק לבקשת עורכי הדין שהו אחראים לתקופה על הנכס בעקבות מות אביו. סנדרה התכוונה להגשים את חלומו של אביה: לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון ב-1946, היא פנתה לאוניברסיטת סטנפורד למרות ההסתברות שייתכן והיא לא תתקבל עקב היותה אישה. בתחרות מול מועמדים רבים אחרים על הזכות ללמוד, היא התקבלה לאוניברסיטה.
סנדרה הצטיינה והפכה לנשיאת הכיתה המצטיינת בסטנפורד. בתוכנית שבה סיימה שני תארים בשש שנים בלבד במקום שבע, סיימה בשנת 1950 תואר ראשון בכלכלה וקיבלה את התואר במשפטים בשנת 1952. במהלך לימודי המשפטים הייתה חברה בוועדת העורכים של מגזין הסיקור המשפטי של סטנפורד (Stanford Law Review), מעמד נחשב להיות כבוד גבוה עבור סטודנט למשפטים. עם סיום הלימודים, היא הייתה בראש כיתתה, סיימה את לימודיה במקום השלישי במחזור מתוך 102 תלמידים. סנדרה הייתה רק ​​שני מקומות מאחורי עמיתה לספסל הלימודים, הסטודנט למשפטים ולימים נשיא בית המשפט שכיהנה בו, ויליאם רנקוויסט (1924–2005), שסיים במקום הראשון במחזור.
קריירה מוקדמת.
לאחר שסיימה את בית הספר למשפטים, סנדרה המשיכה להגיש מועמדויות למשרדי עורכי דין בסן פרנסיסקו ולוס אנג'לס, אך היא לא הצליחה למצוא עבודה כעורכת דין על אף הצטיינותה בלימודיה. הוצע לה תפקיד כמזכירה משפטית, משרה שלא תאמה את השכלתה והכשרתה. במקום זאת, היא הייתה כה נואשת שהסכימה לעבוד ללא תשלום אצל התובע המחוזי, שהתקשה למצוא לה חדר. היא לקחה משרה כסגנית עורכת דין מחוזית בסן מטאו, קליפורניה, ושם חלקה משרד ביחד עם מזכירה. במהלך תקופה זו, היא גם נישאה לג'ון או'קונור, שהיה כיתה אחת מאחוריה בסטנפורד. עם סיום לימודי המשפטים, עברו בני הזוג לגרמניה המערבית, שם שירת ג'ון כעורך דין מטעם צבא ארצות הברית. לאחר מכן עבדה סנדרה או'קונור כעורכת דין אזרחית, והתמחתה בחוזים.
עם שובם לארצות הברית, התיישבו הזוג או'קונור באזור פיניקס, אריזונה. או'קונור ועורך דין נוסף פתחו משרד עורכי דין בפרברי מריוואל; אבל במשך השנים הבאות היא הקדישה את רוב זמנה לגידול שלושת בניה, שנולדו בין 1957 ל-1962. או'קונור גם הצטרפה לקבוצות רבות והפכה למתנדבת לשיפור איכות וחיי הקהילה שלה, ושם החלה לקחת תפקיד פעיל בפוליטיקה המקומית, והתחברה עם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1965, חזרה או'קונור לעבודה במשרה מלאה כאחד מעוזרי התובע הכללי של אריזונה, כדי לסייע לקצין המשפטים הראשי במדינה. ב-1969 התפטר סנאטור מדיני ממחוז החקיקה שלה, מה שהוביל את מושל אריזונה ג'ק ויליאמס (1909–1998) למנות את או'קונור למלא את המושב הפנוי, ובכך הייתה או'קונר לסנאטורית בסנאט המדיני של אריזונה. כאשר התפקיד עמד לבחירות ב-1970, או'קונור זכתה בבחירות ונבחרה מחדש בפער רחב ב-1972. כמו כן היא גם נבחרה למנהיגת הרוב הרפובליקני על ידי עמיתיה בסנאט של המדינה ב-1972, האישה הראשונה במדינה שהחזיקה במשרה זו.
ב-1974, או'קונור בחרה לעזוב את הסנאט ואת בית המחוקקים של המדינה כדי להיכנס לזרוע השיפוטית של הממשל, והתמנתה לשופטת מחוזית בבית המשפט של מחוז מאריקופה. ב-1979 ברוס באביט, מושל אריזונה, מינה אותה לבית המשפט לערעורים של אריזונה. או'קונור הייתה המייסדת של איגוד עורכות הדין באריזונה ושל האיגוד הלאומי לשופטות.
שופטת בית המשפט העליון.
מינויה ואישורו בסנאט.
במהלך החודש האחרון של מסע הבחירות לנשיאות ב-1980, המועמד הרפובליקני רונלד רייגן (1911–2004) פעל לקדם תמיכה בכוח ההצבעה של נשים. הוא הצהיר שאם ייבחר, ​​הוא ימנה אישה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ביולי 1981, רייגן, לאחר שנבחר לנשיא ארצות הברית, עמד בהבטחתו ומינה את סנדרה דיי או'קונור בעקבות פרישתו של השופט הרפובליקני פוטר סטיוארט. הסנאט אישר את מינויה במהירות בהצבעה של 0–99 בעד, כשרק הסנאטור הנעדר מקס בוקוס ממונטנה לא יכול להשתתף בהצבעה שתוצאותיה היו פה אחד. כך, סנדרה דיי או'קונור הפכה לשופטת האישה הראשונה בהיסטוריה בת 191 השנים של בית המשפט העליון. בזמן שהיא נבחרה על ידי הנשיא, היא הפכה לאדם הראשון שמונה לבית המשפט העליון מזה 24 שנים, שהיה לו ניסיון בבתי משפט ממלכתיים ולשופטת הראשונה מזה 32 שנים עם ניסיון בחקיקה שכיהנה בבית מחוקקים במדינה.
במהלך כהונתה המדהימה בבית המשפט העליון שנפרשה על פני כמעט רבע מאה, או'קונור מילאה תפקיד מכריע בהחלטות מפתח רבות, וזכתה להערכה רבה כהוגה עצמאית ושופטת רבת השפעה. במהלך נאום הפתיחה שנשאה בסטנפורד ב-2004, היא שקלה את מינויה על ידי הנשיא רייגן:
עמדותיה הכלליות.
אף שרוב פסיקותיה שמרניות, ובעיקר היא מאמינה גדולה בעצמאותן של המדינות מול הממשל הפדרלי, הייתה העמדה השיפוטית הבולטת ביותר שאחזה בה ליברלית: היא סברה שאין לבטל את הפסיקה המתירה לאישה לבצע הפלה מלאכותית. או'קונור גם אישרה את נוהג האפליה המתקנת, אם כי, כדרכה לבחור שביל ביניים, צמצמה אותו מאוד. מנגד, או'קונור הייתה חלק מהרוב השמרני שפסק על עצירת ספירת הקולות בפלורידה בבחירות 2000 והבטיח את ניצחונו של ג'ורג' בוש על אל גור, אחת הפסיקות השנויות במחלוקת ביותר בתולדות בית המשפט (במהלך ההצבעה רק השופט ג'ון פול סטיבנס התנגד להחלטת הרוב). השבועון ניוזוויק חולל סערה זוטא כשגילה שכבר בליל הבחירות הביעה או'קונור צער כשנראה היה שגור עומד לנצח.