הטמפרטורה הממוצעת היא 26.8 מעלות צלזיוס, וכמעט ואינה משתנה עם עונות השנה (הטמפרטורה נעה מ-24.7 מעלות צלזיוס באוגוסט ל-28 מעלות צלזיוס במרץ), עם זאת החודשים ה"קרירים" נוטים להיות לחים יותר מאשר החודשים החמים.
עקב קרבתה של אקרה לקו המשווה מספר שעות האור ביום כמעט אחיד לאורך כל השנה, הלחות היחסית היא גבוהה בדרך כלל ועומדת על 65% לחות בשעות אחר הצהריים ומגיעה עד 95% לחות בלילה. מהירות הרוח נעה בין 8–16 קמ"ש.
דמוגרפיה.
עם אוכלוסייה של כ-1,960,000 תושבים (נתוני מפקד אוכלוסין 2000) אקרה היא בין המטרופולינים הגדולים באפריקה, עם שיעור צמיחה שנתי של 3.36%.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחה אקרה בעקבות התפתחות התעשייה והמסחר וחל גידול חד באוכלוסיית העיר. ההאטה בכלכלה החל משנת 1970 הביאה להאטה בקצב גידול העיר, אך בהמשך בשל פיתוח מטרופולין אקרה כמרכז מינהלי תרבותי ומסחרי, משכה העיר כפריים רבים לסביבתה ואוכלוסייה גדלה ב-35%. הצפיפות הממוצעת של מטרופולין אקרה בשנת 2000 הייתה כאדם לדונם, לעומת 0.6 אדם לדונם בשנת 1970.
אוכלוסיית אקרה צעירה מאוד וכ-56% מתושביה הם צעירים מתחת לגיל 24. שיעור זה אינו צפוי לרדת בשנים הקרובות. 51% מן האוכלוסייה הן נשים ו49% הם גברים.
בשל היותה עיר מפותחת ומרכז תרבותי, כלכלי ומסחרי מושכת אקרה אליה תושבים מהכפרים והיישובים שסביבה. על פי הערכות קרוב ל-44% מתושבי אקרה הם מהגרים.
ממשל.
ראש עיריית אקרה ממונה לתפקידו על ידי נשיא הרפובליקה של גאנה והמינוי עובר גם את אישורה של מועצת העיר.
כ-104 בעלי תפקידים מכהנים בממשל העירוני כאשר 70% מהם נבחרי ציבור והיתר הם נציגי ממשלה. כבירת גאנה, לאקרה תפקיד מרכזי גם בפוליטיקה הלאומית. בעיר ממוקמים בנייני ממשל כגון הפרלמנט של גאנה, בית המשפט העליון של המדינה והבנק המרכזי.
ראש העיר הנוכחי של אקרה הוא אלפרד ואנדרפוגי (Alfred Vanderpuije) שמונה על ידי הנשיא עטא מילס (Atta Mills) בשנת 2009.
כלכלה.
אקרה מהווה מרכז לייצור, שיווק, פיננסים תחבורה ותיירות. יש בה כ-350 מפעלי תעשייה, נציגויות של בנקים רבים מרחבי העולם, הבנק המרכזי של גאנה והבורסה של גאנה.
יש בה יותר מ-50 אלף בתי מגורים וכ-4000 בתי מסחר ועסקים, וכן 29 שווקים שרובם ממוקמים באזור המרכזי של העיר.
ענפי המשק.
מגזרי המשק מורכבים ממגזר ראשוני (חקלאות, דייג, כרייה וחציבה) מגזר שניוני (חשמל, מים, גז ובנייה) ומגזר שלישוני (סיטונאי, תיירות, תחבורה, תקשורת, פיננסים, חינוך, נדל"ן, בריאות ושירותי רווחה). מספר המועסקים מבין תושבי אקרה עומד על 531,670 איש, שיעור האבטלה באקרה עומד על כ-12% (כ-114 אלף איש).
תחבורה.
רוב רחובות אקרה לא נבנו בצורת שתי וערב אלא בהתאם לגידול של העיר. לעומת זאת באזור העשיר של העיר הרחובות בנויים בצורת שתי וערב. התחבורה הציבורית בעיר היא הדרך הקלה ביותר לתנועה בתוך העיר. למרות שאקרה מקושרת היטב על ידי מסילת רכבת לתימא (Tema), טקורדי (Takoradi) וקומאסאי (Kumasi), שירות הרכבות אינו אמין ולא פופולרי.
ספורט.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר באקרה, מועדון הכדורגל המפורסם הוא "אקרה הארטס אוף אוק" (Accra Hearts of Oak). אצטדיון קומאסי הוא ביתה של הקבוצה והוא המגרש הקבוע של נבחרת גאנה – "הכוכבים השחורים".
אתרים בעיר.
באקרה ישנם מלונות בדירוג של החל מכוכב אחד ועד חמישה כוכבים ורובם נמצאים במרכז העיר.
השכלה.
בקרבת העיר אקרה נמצאת אוניברסיטת גאנה.
מלאבו
מלאבו היא בירת גינאה המשוונית. העיר ממוקמת על חופו צפוני של האי ביוקו.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי הבריטים בשנת 1827, אשר חכרו את האי מספרד. הבריטים קראו לעיר "פורט קלרנס", והשתמשו בה כתחנת אספקה לאוניות בריטיות ששהו באזור זה מתוך ניסיון להפסיק את הסחר בעבדים.
לאחר הקמת העיר התיישבו בה עבדים משוחררים רבים, עד להקמתה של סיירה לאון כמושבת עבדים משוחררים.
לאחר שהאי חזר לשליטה ספרדים שונה שם העיר ל"סנטה איסבל". ב-1969 העיר החליפה את באטה כבירת המדינה.
העיר קיבלה את השם "מלאבו" בשנת 1973, כחלק מתוכניתו של הנשיא פרנסיסקו מסיאס נגמה להחליף את שמות המקומות האירופיים בשמות אפריקנים אותנטיים.
במהלך שלטונו הוביל הנשיא מסיאס נגמה לרצח עם של שבט הבובי, אשר התגורר באי ביוקו, והביא במקומם את אנשי שבטו - שבט הפאנג להתגורר באי במקומם. בעקבות רצח עם זה זכתה גינאה המשוונית ואף העיר מלבו לכינוי "אושוויץ של אפריקה". בעקבות רצח עם זה נמלטו מהעיר מעל רבע מתושביה.
כלכלה.
גילוי הנפט באזור, ותפוקה של 360,000 חביות נפט ליום (נכון לשנת 2004), הובילו לצמיחה כלכלית והגבהת מספר התיירים והתושבים בעיר.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי של מלאבו משרת את העיר.
מאלאבו
כסנופון
סנט ג'ורג'ס (גרנדה)
סנט ג'ורג'ס (אנגלית: St. George's) היא בירת גרנדה. בעיר מתגוררים כ-4,315 תושבים (נכון לשנת 2006). בפרוורי העיר ובסביבתה מתגוררים 33,000 תושבים בקירוב, כשליש מתושבי המדינה הקטנה. העיר מוקפת גבעות שנוצרו בגלל מכתש שמקורו בהתפרצות הר געש ולחופיה נמל-ים שצורתו פרסה.
העיר הקטנה היא מוקד תיירותי מוכר באזור הקריבי ומגיעים אליה אלפי תיירים בשנה. לעיר מגיעות גם ספינות תענוגות. בשנים האחרונות העיר התפתחה אך ההיסטוריה התרבות והטבע שבה לא נפגעו. בעיר נמצאת האוניברסיטה על שם סנט ג'ורג' - בית הספר לרוקחות.
כלכלה.
העיר מהווה נמל ייצוא עיקרי של גרנדה וענפי הייצוא העיקריים של העיר הם קקאו, אגוזי מוסקט ומייס. ענף התיירות אף הוא מהווה חלק חשוב בכלכלתה.
היסטוריה.
את העיר בנו הצרפתים בשנת 1650. שרידים לסגנון הבנייה שלהם נשארו בדמות בתים עם גגות רעפים אדומים. סנט ג'ורג'ס הייתה בירתה של המושבה הבריטית איי וינדווארד מ-1885 ועד פירוקה של המושבה ב-1960.
בשנת 2004 הכה הוריקן איוון בעוצמה בעיר. פגיעתו השאירה הרס רב בעיר ובכל האי ונזק רב נגרם אף לתשתיות. על פי ההערכות קרוב ל-90% מבתי התושבים נפגעו וגידול עצי המוסקט החשובים מאוד לכלכתה של העיר נפגע משמעותית. אחרי בעזרת תרומות בינלאומיות מארצות הברית, קנדה והאיחוד האירופי החלו בבנייה מחדש של העיר. השיקום הניב פרי וב-2007 גרנדה אירחה את טורניר הגביע העולמי בקריקט
כמתוכנן.
הים הבאלטי
רוזו
רוֹזוֹ או רוסו (באנגלית וצרפתית: Roseau, בקריאולית: Wozeau) היא בירתה של דומיניקה והעיר הגדולה בה. העיר נמצאת על חופו המערבי של האי דומיניקה. העיר מוקפת בנהר רוזו מצידה האחד ובים הקאריבי מהצד השני. מספר התושבים על פי מפקד האוכלוסין של 2011 הוא 14,725. רוזו היא יישוב עירוני הנמצא במחוז סנט ג'ורג' שבדומיניקה. מבין היישובים הקיימים היום רוזו היא ההתיישבות העירונית העתיקה ביותר באזור.
העיר בנויה באופן המשלב סגנון מודרני וקולוניאלי צרפתי. העיר משמשת נמל יצוא לפרות הדר, שמן צמחי, קקאו פירות טרופיים, ירקות ותבלינים.
בעיר קיים גן בוטני הכולל דוגמאות של רוב צמחי האי, בתוכם צמחים ייחודיים לאי.
מידע כללי.
הרובע המרכזי של העיר בנוי בצפיפות והוא משלב בתוכו בתים קטנים וגדולים לצד בניינים מודרניים. שטחים פתוחים או ירוקים מעטים בלבד קיימים בתוך גבולות העיר וגם אלה פוחתים עם התרחבות הבנייה. אף על פי כן, גבולות הרובע המרכזי הם טבעיים ברובם. מצידה האחד נמצא הים הקאריבי, והנהר ובצד השני נמצאים הגנים הבוטניים וגני בית הממשל בהם יש דווקא שטחים ירוקים נרחבים. העיר מתבלטת לעומת ערים קאריביות אחרות בגודל ובמגוון הגנים ובגודלו של הנהר המקיף אותה.
המבנה האדריכלי של העיר הוא בלתי סדיר ומבוסס על בנייה לא מתוכננת. לכן צורתה של העיר היא מבולבלת ולמרות גודלה הקטן יחסית קשה להתמצא בה. בעיר יש כ-80 מבננים הנפרשים על פני 30 הקטארים בלבד. לשם ההשוואה העיר צפופה פי 2 בקירוב מערי הבירה של המדינות השכנות, קינגסטאון, סנט וינסנט והגרנדינים וקסטריז, סנט לוסיה.
בעיר יש מלונות קטנים אחדים וכמה אכסניות משפחתיות.
היסטוריה.
העיר נמצאת על מניפת סחף הקיימת כבר מאות שנים ונוצרה בשנים שהנהר זרם מניוטאון המודרנית למקום זרימתו היום. באלפיים השנה האחרונות אינדיאנים שהגיעו לאי וסביבתו התיישבו בעיר שמשכה אותם בגלל מקורות המים שלה. עם הגעת האירופאים במאות ה-16 וה-17 הצרפתים הקימו התיישבות קטנה באזור וכמו שהיה נהוג בהתיישבויות צרפתיות קראו לה על שם הקנה והסוף שראו גדלים על גדות הנהר. הצרפתים הכינו תוכניות וביצעו אותן להרחבת הרחובות מהאזור הקרוי היום "השוק העתיק ברחבי ההתיישבות ואף מחוץ לגבולותיה.
מאבקים רבים התרחשו בין הבריטים לצרפתים על השליטה בעיר. בסופו של דבר בסוף המאה ה-18 ובתחילתה של המאה ה-19 הצליחו הבריטים להשיג דריסת רגל בעיר ופיתחו תוכניות לבניית מוצבים ומבני ממשל בעיר באזור הקרוי היום פוטרס ויל וניוטאון.
פיתוח העיר המשיך גם בשנות ה-50 וה-80 של המאה ה-20. התיישבויות חדשות שקמו בקצה העיר יצרו רצף טריטוריאלי עם התיישבויות פרבריות קיימות ויצרו בעצם מבנה מורחב של היישוב החצי-עירוני.
ההשפעה הצרפתית מאופיינת בסגנונות של רבים מהרחובות שאינם ישרים אלא עקומים בעוד האנגלית מאופיינת דווקא בשמותיהם.
אדריכלות.
העיר משלבת כמה סגנונות בנייה האופייניים לאיים הקריביים בתוכה. הבולטים ביותר הם סגנון קולוניאלי צרפתי ובנייה ורנקולרית. ההשפעה הצרפתית בולטת ביותר ברחוב הקרוי על שם המלך ג'ורג' החמישי וברחבי העיר ניתן גם למצוא השפעה אנגלית בדמות מבנים קולוניאליים גדולים ומבנים ציבוריים ומבני ממשל שנבנו בסגנון דומה.