הזוג המלכותי התפרסם במכתבי האהבה שהוחלפו ביניהם, רובם בשנים 1665 ל-1683, כאשר הפרידו ביניהם מסעותיו הצבאיים של יאן השלישי סובייסקי או מסעותיה של מריה לפריז. המכתבים שופכים אור לא רק על הרגשות האותנטיים של הזוג המאוהב, אלא גם על השקפותיהם על הבעיות והקשיים של תקופתם, כמו גם על דעותיהם בעניינים ארציים של ניהול בית המלוכה והחלטות זוטא של חיי היום-יום שקיבל המלך, במקרים רבים לאחר התייעצות עם אשתו. למכתבים אלה, שיצאו לאור זמן רב אחרי מות השניים, אפשר לייחס את הפופולריות שזכה לה שם החיבה שנתן המלך למלכה, "מרישנקה". זה השם שדבק בה בפולין ובשם זה מרבים להזכירה שם.
שנותיה האחרונות.
מריה קז'ימייז'ה הייתה אישה קשה, יהירה ומרוכזת בעצמה. עם כל אהבתם, הרבו המלך והמלכה במריבות, ולאחר מות המלך, שלח בנם את אמו לגלות מכובדת ברומא, שם ציפתה להתקבל באותה מידה של כבוד ויקר שזכתה לה כריסטינה, מלכת שוודיה, פטרונית אמנות ידועת שם וממייסדות האקדמיה של ארקדיה, שהלכה לעולמה לפני בואה לרומא.
אלא שמריה קז'ימייז'ה לא ניחנה בסגולותיה של המלכה כריסטינה, לא באצילותה, לא בתבונתה ולא באינטלקט שלה.
היא סברה, שתמיכתה המסורה בקתוליות אל מול הטורקים תקנה לה קבלת פנים נלהבת מצד הכנסייה ברומא, אלא שגם כאן גברה עליה המלכה השוודית, שהמרת הדת שלה מן הפרוטסטנטיות השוודית לקתוליות רוממה את מעמדה פי כמה בעיני הוותיקן.
אף על פי כן, גם מריה קז'ימייז'ה התקבלה בעין יפה וביצרה את מעמדה כפטרונית מוזיקה, שפרשה את חסותה בעיקר על דומניקו סקרלטי. בתפקידו כמאסטרו די קאפלה בחצרה חיבר והפיק שבע אופרות, בבחינת המשך לאופרות שחיבר אביו, אלסנדרו, בחצר כריסטינה, מלכת שוודיה.
טום אוקר
תומאס סמואל "טום" אוקר (Thomas Samuel "Tom" Okker; נולד ב-22 בפברואר 1944), הוא טניסאי יהודי הולנדי שזכה ב-2 טורנירי גראנד סלאם בזוגות. דורג במקום השלישי בעולם ביחידים ובמקום ראשון בעולם בזוגות. הוא החזיק בשיא זכיות באירועים במשחקי זוגות (78), השיא נישבר בשנת 2005 על ידי טוד וודברידג' מאוסטרליה. כינויו היה ה"הולנדי המעופף".
אוקר נחשב לאחד הטניסאים היהודים הגדולים בכל הזמנים. חבר היכל התהילה של הספורט היהודי.
ביוגרפיה.
אוקר נולד באמסטרדם. הוא יהודי מצד אביו ומזדהה כיהודי. אביו של אוקר, סמואל הטוג אוקר, היה יהודי ונכלא בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הצליח להסתתר בעזרת מסמכים וניירות של אדם אחר. סבו, סימון אוקר, היה סייף אולימפי שהגיע למקום החמישי באולימפיאדת אתונה (1906) בתחרות הרומח. שבועיים לאחר הולדתו של טום, נרצח הסב באושוויץ.
בשנים 1964–1968 הוא היה אלוף הולנד בטניס. בשנת 1965 הוא השתתף במשחקי המכביה השביעית וזכה בשתי מדליות זהב בטורניר הגברים ובטורניר זוגות מעורבים. לאחר מכן, הפך לשחקן מקצועני. בשנת 1968 הוא שיחק בשלב רבע הגמר באליפות וימבלדון וחודשיים לאחר מכן הוא הגיע להשג הגדול ביותר שלו ושיחק בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה והפסיד ב-5 מערכות לארתור אש מארצות הברית. בשנת 1978 הוא שיחק בשלב חצי הגמר באליפות וימבלדון.
בזוגות זכה אוקר בשני תוארי גראנד סלאם - אליפות צרפת הפתוחה ב-1973 (עם ג'ון ניוקומב מאוסטרליה) ואליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1976 (עם שותפו ברוב טורנירי הזוגות, מרטי ריסן מארצות הברית).
אוקר והטניס הישראלי.
אוקר גילה לכל אורך הקריירה שלו יחס חם לטניס בישראל, שהיה אז חובבני ברובו. מעבר לזכייה ב, הוא הרבה לבקר בישראל ולשחק בה משחקי ראווה וטורנירים בלתי רשמיים. בפרט תמך אוקר במרכז הטניס ברמת השרון, בשנים הראשונות להקמתו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר הטניס הישראלי עשה צעדים ראשונים לעבר מקצוענות. כאשר התמסד במרכז טורניר ATP מקצועני, הקפיד אוקר לשחק בו עד פרישתו ב-1981. הוא גם זכה במהדורה הראשונה של הטורניר שנערכה ב-1979, הן בטורניר היחידים (תואר היחידים האחרון שלו) והן בטורניר הזוגות יחד עם איליה נסטסה מרומניה.
אלמ&quot;ב
יעקב יוסף (חריף)
הרב יעקב יוסף (חריף) (ה'ת"ר, 1840 - כ"ד בתמוז ה'תרס"ב, 28 ביולי 1902) היה הרב הראשי הראשון והיחיד של העיר ניו יורק, ומייסד אגודת הרבנים. נודע כדרשן ומגיד מישרים רהוט, ומשך קהל אלפים לדרשותיו המוסריות.
ביוגרפיה.
נולד לדוב, שהיה פועל עני בעיירה קרוז' שבליטא. למד בישיבת וולוז'ין, עבר לעיר קובנא, שבה למד אצל רבי ישראל מסלנט שעיצב את אופיו והתווה את דרכו המוסרית.
בגיל צעיר התקבל כרב בעיירה וילון, שבה הקים גם את הישיבה הראשונה שהוקדשו בה שעות מיוחדות ללימוד מוסר. לאחר 5 שנים עבר לכהן כרבה של יורבורג, ומאוחר יותר נתמנה לרב העיירה זאגר חדש. בשנת 1883, לאחר התמנותו של הרידב"ז לרבה של סלוצק, החליפו הרב יעקב יוסף כמו"ץ ראשי ומגיד מישרים דווילנא. נודע בדרשותיו.
תקופת רבנותו בניו יורק.
בסוף שנת תרמ"ח (1888) הגיע לארצות הברית. בבואו לניו יורק מצא את הקהילה היהודית בארצות הברית מפוזרת ומפולגת, ורמתה הרוחנית הייתה נמוכה. הוא החל בעבודה מאומצת ליצור מסגרת שתאחד את כל הקהילות ובתי הכנסת של ניו יורק ותפקח על סדרי השחיטה. בעבודה זו התעמת עם קצבים וכן עם נותני כשרות אחרים שלא אבו לוותר על חזקתם.
למרות שבתחילה הייתה התלהבות גדולה ממינויו של הרב הרהוט, התאכזבו חלק מהתושבים מקנאותו לענייני הדת והכשרות, ואותם שלחמו מקודם בעד המינוי החלו להתנגד לו בשל כוונותיו בתחום השחיטה. מתנגדיו עוררו מהומה על הביורוקרטיה והעלויות המוגזמות שלטענתם הסבה להם ההשגחה על כשרות הבשר, וסירבו לקבל את הוראותיו. תומכי הרב פנו לגדולי אירופה כדי שיביעו תמיכה ברב יעקב יוסף, בהם יוסף זכריה שטרן משאוול. בשנת תרמ"ט קיבלו מכתב מהמהרי"ל דיסקין שהיה כבר בירושלים, המביע תמיכה גורפת ברב יעקב יוסף. במכתב נאמר: .
למרות תמיכת גדולי אירופה ברב יוסף, לא פסקה ההתנגדות לו, והיא לובתה על ידי רבנים שאיבדו את משכורתם עקב הקמת אגודת הקהילות, שכן הקהילות הפנו את המיסים לאגודה, אשר לא היו לה אמצעים מספיקים למינוי רבנים. בשל קשייה הכלכליים של האגודה נעשה הסכם עם הקצבים שהם ישלמו את משכורות הרבנים, צעד שהביא לשליטה של הקצבים ברבנים. בעקבות מצב זה הקים הרב יעקב יוסף בסמוך לפטירתו את "אגודת הרבנים", כדי לייצב את מעמד הרבנים ולסדר את תחום הכשרות.
נפטר בשנת 1902 (תרס"ב). על שמו ישיבת רבנו יעקב יוסף, שהוקמה במנהטן וכיום נמצאת בסטטן איילנד (בית הספר היסודי) וניו ג'רזי (התיכון והישיבה הגבוהה).
ספריו.
בשנת תרמ"ח הוציא בווילנא את ספרו לבית יעקב, דרושים על התורה, חידושים ודרשות בשני כרכים. החיבור נדפס שוב בבני ברק בשנת תשס"ב.
קרב מפרץ לייטה
קרב מפרץ לייטה היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, הנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה. הקרב התרחש בין התאריכים 23 ל-26 באוקטובר 1944, במים הסובבים את איי הפיליפינים.
בתגובה לנחיתת כוחות אמריקאים על האי לייטה כחלק מקרב לייטה, שלח הצי הקיסרי את מרבית כלי השיט שלו על מנת לעצור את הפלישה. אולם, היפנים נהדפו על ידי הצי השלישי והצי השביעי האמריקאים, אשר סיפקו הגנה לכוחות הנוחתים. בקרב זה ספג הצי הקיסרי אבדות קשות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
קרב מפרץ לייטה כולל ארבעה קרבות עיקריים: קרב ים סיבויאן, קרב מצר סוריגאו, קרב כף אנגאניו והקרב מול סאמאר. בקרב זה השתמשו היפנים לראשונה בהתקפות הקמיקזה.
רקע.
החל באוגוסט 1942 ועד יוני 1944, ניהלה ארצות הברית מתקפה כנגד הכוחות היפניים הפזורים באוקיינוס השקט. תוכנית המתקפה קבעה כי הצבא והצי יכבשו איי מפתח שעליהם בסיסים יפניים ברחבי האוקיינוס (בעיקר איי שלמה, גינאה החדשה, איי מרשל, ווייק), ובכך יבודדו בסיסים רבים אחרים. כיבוש איי מריאנה ביוני 1944, איפשר לכוחות האמריקאים לפרוץ את טבעת ההגנה האסטרטגית היפנית, אשר הקיפה את איי יפן, מכיוון שאיים אלה סיפקו בסיס יבשתי ממנו יכלו מפציצי B-29 סופרפורטרס להמריא, בדרכם להפצצות על יפן.
לאחר כיבוש איי מריאנה, התעורר במטות המשולבים של ארצות הברית דיון לגבי כיוון המשך ההתקדמות. בעוד שמספר בכירים העדיפו לתקוף את האי טאיוואן, הקרוב יותר ליפן, תמך הגנרל דאגלס מקארתור בפלישה לפיליפינים. לשיטתו של מקארתור, השארת הפיליפינים בידיים יפניות תהווה לא רק פגיעה ביוקרת הצבא האמריקאי, אלא אף פגיעה ביוקרתו האישית, שכן בשנת 1942 הבטיח לעם הפיליפיני בעת נסיגתו מהאי שוב אשוב - I Shall Return. בנוסף, ריכוז מטוסי הקרב היפניים בפיליפינים היה גדול מכדי שניתן היה להתעלם ממנו. בסופו של דבר, הטיעון שהכריע את הכף לטובת כיבוש הפיליפינים היה שכיבוש טאיוואן יצריך כוחות צבא גדולים יותר ממה שעמדו לרשות הצבא האמריקאי באותו זמן באוקיינוס השקט.
על פי התוכנית האמריקאית, תפתח הפלישה לפיליפינים עם הנחיתה על האי לייטה, אשר במרכז הארכיפלג הפיליפיני. את כוחות הנחיתה והסיוע הימי יספק "הצי השביעי" בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. הצי הורכב בעיקרו מכלי שיט של הצי האמריקאי ושל הצי המלכותי האוסטרלי. "הצי השלישי", בפיקודו של האדמירל ויליאם הלסי, היה אמון על מתן סיוע והגנה מרוחקת יותר מהאי. המרכיב העיקרי בצי זה היה "כוח משימה 38," שייטת נושאות מטוסים מהירות, בפיקודו של תת-אדמירל מארק מיצ'ר. אולם, פגם משמעותי בתוכנית האמריקאית היה היעדר פיקוד עליון על כל הכוחות הימיים. פגם זה, בשילוב בעיות תקשורת,
הביא למשבר בעת הפעילות, וכמעט וגרם לאסון אסטרטגי לכוחות האמריקאים.