"!Lost" יצא כסינגל לקידום מכירות בספטמבר 2008. ב-10 בנובמבר 2008 הוציאה קולדפליי מיני-אלבום רשמי דיגיטלי בן ארבע גרסאות של "!Lost" המאשר את מעמדו של השיר כסינגל.
השיר זכה לביקורות חיוביות. האם הרמס ממגזין הרולינג סטון תיאר את השיר כ-"כנראה הרגע הפופ הנשגב ביותר של האלבום" מבקר ה-NME, מארק ביומונט, הביע דומה לשל הרמס, והחמיא: "זה לא עד ש'!Lost'- כל הפאנקיות של אורגן הכנסייה, מקצבי מחיאות החזקים וכריס שמסתובב כמו בג'קוזי מלא חשפניות - כי Viva la Vida באמת פוגע בקצב".
מכיוון שהשיר לא צלח במכירות כמו קודמיו הוא הוצג כאלבום שעומד לצאת והגיע למכירות דיגיטליות גבוהות למרות שלא הורכז עדיין כסינגל באופן רשמי. במצעד הסינגלים הבריטי השיר הגיע לשיא במקום 54. בארצות הברית הגיע למקום ה-94 בבילבורד הוט 100. הסינגל הגיע לשיא במקום 10 בBillboard Hot Modern Rock Tracks שיאה בבריטניה הפך את הסינגל הראשון של קולדפליי שלא הצליח להופיע ב40 הגדולים בבריטניה, אם כי בהתחשב בעובדה שהוא לא יצא לאור פיזית (אם כי עדיין היה זמין כהורדה באותה תקופה).
הופעתה של הלהקה בטקס פרסי גראמי ה-51 יחד עם ג'יי זי דרבן את המכירות באייטונס כתוצאה מכך, "!Lost" הגיע מיקום שיא חדש ב- Billboard Hot 100, והגיע שוב למספר 40. בילבורד כינה את שיתוף הפעולה "מכשור קודר עם סדרת תופים ומחיאות כפיים שמתאימות באופן מושלם לתוכן הלירי של השיר וגורם למעבר משירתו של כריס מרטין לראפ של ג'יי להיראות ללא מאמץ".
וידאו קליפ.
הקליפ ל"!Lost" יצא באופן רשמי באתר של קולדפליי ב-26 בספטמבר 2008. בקליפ רואים את חברי הלהקה מבצעים את השיר בהופעה חיה בארצות הברית בשיקגו, אילינוי.בה חברי הלהקה מנגנים את השיר וכריס סולן הלהקה שר וזז בבמה. הקליפ צולם ובוים על ידי מאט ווסצ'נקורס. גרסה אלטרנטיבית נוצרה ל-"+Lost". בה הקליפ מראה סרטון זהה למקור אך עם זוויות המצלמה שונוו מעט, כדי להראות מסך על הבמה ובו רואים את מבצע את החלק שלו (שנוסף באופן דיגיטלי). קולדפליי השיקה תחרות באוקטובר 2008 בה המעריצים הגישו קליפים תוצרת בית לגרסה האקוסטית "?Lost" התחרות נפתחה לכל האוהדים ברחבי העולם, ונסגרה ב -1 בדצמבר 2008. כל חברי הלהקה בחרו בפיינליסטים הסופיים ושפטו את הקליפים הזוכים ב-5 בדצמבר. לזוכה הוענק זוג כרטיסי "אולטרה VIP" למופע הלהקה בזירה O2 בלונדון בדצמבר 2008, והוא כלל מעברים מאחורי הקלעים. הסרטון הזוכה הוכרז ב-8 בדצמבר 2008, כאשר הזוכה הוא פול אובראיין עבור "שילוב נפלא של קליימיישן וגרפיקה ממוחשבת". הסרטון של אובראיין והסגנית השנייה, שנוצר על ידי מרטין בוזורה, מופיע באתר הרשמי של קולדפליי.
יעלה יעלה
"יַעֲלָה יַעֲלָה בּוֹאִי לְגַנִּי", או בקיצור "יַעֲלָה יַעֲלָה", הוא פיוט אשר נכתב במאה ה-16 על ידי הרב ישראל נג'ארה, מגדולי המשוררים והפייטנים העבריים בכל הזמנים.
הפיוט הוא שיר אהבה בין הדוד לבין הרעיה (המכונה בפיוט יעלה), ונכתב על בסיס משל אהבת הדוד והרעיה בשיר השירים, המסמלת את האהבה בין הקדוש ברוך הוא לעם ישראל. בפיוט ישנם גם מספר הרמזים לפסוקים בשיר השירים. כל בית בשיר נאמר על הרעיה והדוד לסירוגין. בשני הבתים הראשונים כל אחד מן האוהבים קורא לשני לשוב אליו. המשך הפיוט עוסק בגלות בה נמצאת הרעיה, לה מסביר הדוד כי הגלות היא לטובה, וכי היא עתידה להסתיים. בסוף הפיוט מבקשת הרעיה מן הדוד לאוספה מן הגלות, והדוד מבטיח לשלוח את 'סגנו', המשיח.
הפיוט מצא חן וחיבה בעיני כלל עדות המזרח וכיום נוהגים במנהגי הספרדים לשיר פיוט זה גם בזמירות ליל שבת.
קהילת יהודי מרוקו נוהגת לפייט את הפיוט בשירת הבקשות של שבת פרשת בא.
נהוג לשיר את הפיוט גם באירועי שמחה שונים, למשל הולדת בת או שמחת בת מצווה.
לפיוט לחנים רבים, בהם לחנו של המוזיקאי הישראלי יליד עיראק עזרא אהרן אשר חיבר את הלחן במאה ה-20, שהוא המוכר ביותר, גם בזכות ביצועם של ברי סחרוף כסולן, דניאל זמיר ומתיסיהו.
אלברט אדוארד קונקווסט
אלברט אדוארד קונקווסט (באנגלית: Albert Edward Conquest; 1902 – 26 באפריל 1947) היה מפקד הבולשת הבריטית בחיפה שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י בתקופת המנדט.
תולדות חייו.
אלברט אדוארד קונקווסט בלוטון שבמחוז בדפורדשייר, אנגליה. בשנת 1929 התגייס למשטרת המנדט והגיע לארץ ישראל. בשנת 1931 הוצב לשרת במחוז חיפה של הבולשת הבריטית, בו שירת 16 שנים עד מותו. בשנת 1941 נתמנה למפקד הבולשת בחיפה. הוא זכה להוקרה על מילוי תפקידו ובמשך השנים הוענקו לו שלושה עיטורים: "עיטור האימפריה הבריטית" (British Empire Medal), "עיטור המשטרה הקולוניאלית" (Colonial Police Medal) ו"עיטור משטרת המלך" (King`s Police Medal). בנוסף לתפקידו בבולשת שימש גם כעוזר מפקד משטרת המנדט.
קונקווסט שמר על יחסים טובים עם כל בני העדות בחיפה, יהודים כערבים. הוא היה אחד מקציני הבולשת הבודדים ששיתפו פעולה עם הש"י, שירות המודיעין של ארגון ההגנה. הוא הגיש לש"י, שעמו עמד גם בקשרי ידידות, עזרה רבה תמורת הבטחה להגנה - לדאוג לכך שהאצ"ל ולח"י לא יתנקשו בחייו. כלפי שני ארגונים אלה נקט עמדה קשוחה ואסר רבים מחבריהם על פי מידע שהגיע אליו מהלשנות.
באביב תש"ז, כאשר התקרב מועד הדיון בעצרת האו"ם על ארץ ישראל, הגביר לח"י את פעולותיו נגד השלטון הבריטי, אנשיו ומתקניו. ב-31 במרץ 1947 ביצעו אנשיו פיצוץ בבתי הזיקוק בחיפה שכתוצאה ממנו עלו באש 20,000 טון דלק. ב-22 באפריל פוצצו ליד רחובות מוקש מתחת לרכבת שהובילה כ-600 חיילים בריטים למצרים אשר גרם לנזק לקרונות האחרונים, ומשעצרה הרכבת עקב הפיצוץ פתחו לעברה באש והרגו 5 חיילים בריטים ו-3 אזרחים, בהם ילד בן 5 ופצעו עשרות חיילים ואזרחים. ב-25 באפריל חדרו למחנה שרונה המבוצר ופוצצו בו מטען של כ-400 ק"ג חומר נפץ. מהפיצוץ נפגעו מתקנים וציוד ונהרגו קצין ושלושה שוטרים.
ההתנקשות בקונקווסט.
ארגון לח"י החליט לחסל את קונקווסט. המשימה הוטלה על שני לוחמים: יעקב פנסו (גואל) ואבנר גרושוב (אבנר). גואל שלט יפה בתת מקלע והוחלט לבצע את ההתנקשות האינדיבידואלית הזאת בפעם ראשונה בתת-מקלע ולא באקדח.
ב-26 באפריל 1947 נצפה קונקווסט יוצא מבניין הבולשת הבריטית בדרך המלכים (כיום - דרך העצמאות) ונכנס למכונית עם קצין נוסף. המכונית פנתה לשדרות הכרמל (כיום -שדרות בן-גוריון) ונעצרה מול חנות Spinney's (רשת בריטית של מעדניות ומסעדות שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט). קונקווסט יצא לבדו מהמכונית ונכנס לחנות. כעבור דקות ספורות הוא נצפה יוצא מהחנות ובידו מצרכי מזון. באותו רגע הגיחה המכונית עם אנשי לח"י התקרבה אליו במהירות ויעקב פנסו הריק עליו את רוב מחסנית הטומיגאן שלו.
המכונית פתחה בדהרה לעבר רחוב ההר (כיום - שדרות הציונות) כשאש ממכוניות בריטיות מוטחת עליהם. גואל נפגע מרסיס בגב והמכונית נתקעה בעמוד חשמל. שני הלוחמים נפרדו וכל אחד ניסה לפלס לו דרך להדר הכרמל. גואל נכנס לבית משפחה יהודית וקבל שם טיפול ואחר כך עבר בשלום את המחסומים הבריטים והגיע למקום המפגש המוסכם לאחר שחבריו חשבו שנהרג.
קונקווסט הוחש לבית חולים צבאי סמוך, שם נותח וניתן לו עירוי דם, אולם בשעה 13:30 בצהריים מת מפצעיו.
לאחר ההתנקשות פרסם לח"י הודעה בזו הלשון:
ראשי קהילת חיפה והנהגת היישוב לא הסכימו עם הגדרתו של קונקווסט כפושע מלחמה וגינו את ההתנקשות בחייו. העיתון דבר, עיתונה של ההסתדרות הכללית שביטא את דעת הנהגת היישוב, כתב במאמר המערכת ב-27 באפריל 1947:
יחס זה לאיש ולמעשה ההתנקשות בו התבטא בהלווייתו שנערכה למחרת ההתנקשות בחלקת המשטרה במתחם בתי הקברות בחיפה (על יד בית העלמין לקהילות המשיחיות בחיפה). מלבד בכירי השלטון הבריטי ובהם ויליאם ניקול גריי, מפקד משטרת המנדט ואריק לואי בולס, מפקד הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית ("הכלניות"), השתתפו בהלוויה יהודים רבים ונציגי מוסדות היישוב ובהם ראש העיר חיפה שבתי לוי וחברי מועצת העיר, דוד בר-רב-האי, חבר הוועד הלאומי ויו"ר ועד הקהילה של חיפה בפועל ואליעזר דוסטרובסקי, מנהל לשכת העלייה של הסוכנות היהודית.
סטיבן רנסימן
סר ג'יימס קוקרן סטיבנסון רנסימן (באנגלית: The Hon. Sir James Cochran Stevenson Runciman; 7 ביולי 1903 - 1 בנובמבר 2000), ידוע כסטיבן רנסימן, היה היסטוריון בריטי, בעל שורשים סקוטיים, שנודע בשל עבודתו על ימי הביניים. עבודתו המפורסמת ביותר היא "A History of the Crusades" ("ההיסטוריה של מסעי הצלב") (1951-54), שיצאה לאור בשלושה כרכים.
חייו.
סטיבן רנסימן נולד בנורת'מברלנד שבצפון-מזרח אנגליה, הוא בנו השני של וולטר רנסימן, הוויקונט הראשון רנסימן מדוקספורד, והילדה רנסימן, הוויקונטית רנסימן מדוקספורד. שני הוריו היו חברי הפרלמנט של בריטניה מטעם המפלגה הליברלית. אביו מונה לוויקונט רנסימן מדוקספורד ב-1937. סבו מצד אביו, וולטר רנסימן, הברון הראשון רנסימן, היה איל ספנות. הוא נקרא על שם סבו מצד אימו, ג'יימס קוקרן סטיבנסון, שהיה חבר פרלמנט מטעם סאות'שילדס.
מסופר שהוא קרא לטינית ויוונית עתיקה מגיל חמש. במהלך חייו הארוכים שלט במספר גדול מאוד של שפות, כך כשלמשל כתב על המזרח התיכון, הוא לא הסתמך רק על תעודות בלטינית, ביוונית ושפות אירופיות, כי אם גם נעזר במקורות בערבית, טורקית, פרסית, עברית, סורית, ארמנית וגרוזינית. הוא למד באיטון קולג', שם למד איתו חברו הקרוב ג'ורג' אורוול. בשהותם שם, שניהם למדו צרפתית אצל אלדוס האקסלי.