בעת שהותו בליסבון נבחן הקרנף ונבדק על ידי מלומדים וסקרנים, ומכתבים שתיארו את היצור המוזר נשלחו בידי שליחים ברחבי אירופה. התרשים הראשון הידוע של החיה נוצר על ידי צייר בלתי ידוע, על-פי שיר שכתב הרופא הפלורנטיני ג'ובאני ג'אקומו פני (Giovanni Giacomo Penni), ופורסם ב-13 ביולי 1515, פחות משמונה שבועות מבואו של הקרנף לליסבון. ציורים נוספים של קרנפים הופיעו בציורי אותה תקופה בידי ג'ובאני מאודינה ובידי הצייר רפאל ברומא, ייתכן שעל פי הפוחלץ, אם אכן הגיע לרומא, וייתכן שעל פי מקורות אחרים.
ולנטים פרננדס , סוחר ומדפיס ממוראביה, ראה את הקרנף בליסבון זמן קצר לאחר שהגיע אליה, ותיאר אותו במכתב ששלח לחבר בנירנברג ביוני 1515. המכתב המקורי לא שרד, אך העתק של המכתב באיטלקית שמור בבית הספרים הלאומי שבפירנצה. מכתב שני מכותב בלתי ידוע נשלח מליסבון לנירנברג בערך באותו זמן, וצורפה אליו סקיצה שגם ציירה אינו ידוע. דירר ראה את המכתב השני בנירנברג. אף שלא ראה קרנף מימיו, צייר דירר שני רישומי דיו, ועל-פי הרישום השני יצר את חיתוך העץ של הקרנף.
בהקדשה שרשם דירר בגרמנית על חיתוך העץ, ומבוססת, ככל הנראה, באופן נרחב על התיאור של פליניוס, נכתב:
חיתוך העץ של דירר אינו מציג את הקרנף באופן מדויק. דירר מציג חיה עטויה בלוחות גרמיים בדומה ללוחות השריון של אביר, עם צווארון משוריין באזור הצוואר, כשהם ממוסמרים לאורך חיבורם לגוף. הוא גם הוסיף קרן נוספת על גב הקרנף, כיסה את רגליו בקשקשים, הוסיף מרקם קשקשי על פני גוף החיה, וצייר חלק משולי לוחות השריון כדמויי מסור. אף לא אחד מהמאפיינים הללו נמצאים בקרנף הודי אמיתי. לאור העובדה שדירר היה ידוע בקפדנותו הרבה בציוריו בכלל ובציורי הטבע שלו בפרט, הועלו השערות שונות כדי להסביר את אי-הדיוקים שביצירתו זו. על פי חלק מההשערות, ייתכן שלוחות השריון שבהם עטוי הקרנף שבציור אכן הורכבו עליו לקראת הקרב בינו לבין הפיל בפורטוגל, והקשקשים שעל גופו הם פגמי עור שבהם לקה הקרנף במהלך מסעו בן ארבעת החודשים בים, כשהתחכך ונפגע מסורגי הכלוב הצר שבו נכלא בספינה. אך מרבית ההסברים מייחסים את אי-הדיוקים לכך שדירר לא ראה את הקרנף והוסיף לו תוספות "יצירתיות" הנובעות מדמיונו האמנותי. נראה שדירר התכוון להדגיש בטקסטורה הקשקשית ובלוחות השריון שבהם כיסה את החיה את אופיו המחוספס של הקרנף, כמו גם את עורו הקירח, שעל-פי השערתו היה מכוסה בבליטות דמויות יבלות במעלה רגליו, בגבו ובכתפיו.
חיתוך עץ נוסף של קרנף נוצר על ידי הנס בורגקמאיר באאוגסבורג בערך באותו זמן שדירר יצר את חיתוך העץ שלו בנירנברג. בורגקמאיר התכתב עם סוחרים מליסבון ומנירנברג, אך אין זה ברור אם הייתה לו גישה למכתב או לסקיצה כפי שהיו לדירר, וייתכן אף שראה במו עיניו את הקרנף בליסבון. דמות הקרנף שצייר נאמנה יותר לקרנף חי, ואינה כוללת את התוספות המיוחדות שהוסיף דירר לקרנף בציורו. בורגקמאיר גם הוסיף את השלשלאות שבהם היה כפות הקרנף.
למרות זאת, חיתוך העץ של דירר הותיר רושם עז יותר, והאפיל בפופולריות שלו על יצירתו של בורגקמאיר. רק עותק אחד של ציורו של בורגקמאייר שרד, בעוד שמבלוק העץ שיצר דירר נוצרו הדפסים רבים. ההדפס הראשון של חיתוך העץ של דירר הודפס ב-1515, וכלל גם שתי שורות של טקסט, ולאחר מותו של דירר ב-1528, הופקו ממנו הדפסים רבים נוספים במהלך כל המאה ה-16. בהדפסים מאוחרים שהופקו מיצירתו של דירר, נוספו שש שורות של טקסט המתארות את החיה. בבלוק העץ המקורי של דירר המשיכו להשתמש להפקת הדפסים, אף על פי שההדפסים המאוחרים נפגמו כתוצאה מחורים ומסדקים שיצרו בו תולעי עץ, בעיקר באזור רגלי הקרנף.
למרות הטעויות שבדמות הקרנף שיצר דירר, נותר הדפס העץ שלו פופולרי מאוד, ונחשב כתיאור נאמן של קרנף חי עד למאה ה-18. דירר העדיף, ככל הנראה, ליצור חיתוך עץ ולא תחריט נחושת, המאפשר עידון ופירוט נוסף של הפרטים בדמות, וזאת כדי להבטיח שיצירתו תשוכפל ותודפס בעותקים רבים.
השפעה אמנותית ותרבותית.
דמות קרנף המבוססת על יצירתו של דירר, נבחרה ביוני 1549 על ידי אלסנדרו דה מדיצ'י כחלק מסמלו ומהמוטו שלו: "Non buelvo sin vencer" (בספרדית מוקדמת: "אני לא אחזור ללא ניצחון"). פסל של קרנף המבוסס על יצירתו של דירר הוצב בבסיס אובליסק בגובה של 21 מטר, שתוכנן על ידי ז'אן גוז'ון, והועמד בחזית כנסיית הקבר שהייתה ברחוב סן דני שבפריז ב-1549, כדי לכבד את בואו של מלך צרפת החדש, אנרי השני.
העתקים מיצירתו של דירר עיטרו טקסטים בתחומי הטבע, כמו אלו של "קוסמוגרפיה" של סבסטיאן מינסטר (1544), "ההיסטוריה של עולם החי" של קונרד גסנר (1551), "ההיסטוריה של חיות טרף בעלות ארבע רגליים" של אדוארד טופסל (1607), ורבים אחרים.
דמות דומה של קרנף מעטרת, כתבליט, את שולי דלתות הברונזה המערביות של הקתדרלה של פיזה. דמויות קרנפים המשיכו להופיע בציורים ובפסלים, ואף הפכו לעיטור נפוץ בכלי פורצלן.
החיבה והפופולריות של דמות הקרנף השגויה שיצר דירר, נותרו על כנם גם לאחר שהובא למדריד קרנף הודי ושהה בה 8 שנים בין השנים 1579 – 1587, וגם לאחר שהוצג קרנף חי בלונדון כמאה שנים מאוחר יותר (1684 – 1686), וקרנף חי נוסף לאחר 1739.
המעמד הבולט של דמות הקרנף שיצר דירר ואלו שנגזרו ממנה, החל להתעמעם מאמצע המאה ה-18, כשקרנפים חיים נוספים הובאו לאירופה והוצגו לציבור. ז'אן-בפטיסט אודרי צייר דמות בגודל טבעי של הקרנפה קלרה ב-1749, וג'ורג' סטאבס צייר דיוקן גדול של קרנף שהוצג בלונדון סביב שנת 1790. שני ציורים אלו הציגו דמויות מדויקות בהרבה מהדמות שיצר דירר, ובציבור החלה להתקבע בהדרגה דמות ריאליסטית יותר של קרנף. בפרט, ציורו של אודרי שימש כהשראה לאיור של קרנף שנכלל בחיבור האנציקלופדי "היסטוריה של הטבע", שכתב חוקר הטבע והמתמטיקאי הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלרק מבופון, והועתק ממנו באופן נרחב. בשנת 1790, ג'יימס ברוס, שכתב את "מסעות לגילוי מקור הנילוס", כינה את עבודתו של דירר כ"ביצוע כושל בכל פרטיו", וכן כ"המקור שבגללו צוירה החיה הזאת בכל הצורות המפלצתיות מאז ומעולם". למרות זאת, האיור שהביא ברוס בספרו לקרנף לבן אפריקני, על אף שהוא שונה באופן ניכר מהקרנף ההודי, עדיין כולל אי-דיוקים המופיעים ביצירתו של דירר.
הסמיוטיקן האיטלקי אומברטו אקו טוען שהקשקשים ולוחות השריון שביצירתו של דירר הפכו לאלמנטים הכרחיים בהצגתה של החיה, גם לאלה שמכירים אותה היטב, מכיוון, שעל-פי דעתו, רק הסימנים הצורניים המופיעים אצל דירר התקבעו בתודעה כסימני היכר לדמותו האיקונית של קרנף. הוא מוסיף ומציין שעורו של הקרנף במציאות מחוספס יותר מכפי שהוא נראה, ושלוחות השריון והקשקשים שביצירתו של דירר מציגים ומדגישים אינפורמציה בלתי נראית זו.
עד סוף שנות ה-30 של המאה העשרים הופיעה דמות הקרנף של דירר בספרי הלימוד בגרמניה כדמות נאמנה של קרנף. הקרנף ההודי עדיין נקרא בגרמנית "קרנף משוריין" ("Panzernashorn"). גם כיום יש לדמותו של הקרנף של דירר השפעה אמנותית חזקה. הוא שימש, לדוגמה, כהשראה לפסל שיצר סלבדור דאלי ב-1956, ומוצג בפוארטו באנוס במרבלה שבדרום ספרד מאז 2004. עד היום משמשת יצירתו של דירר בבתי ספר ובפקולטות לאמנות, כדוגמה קלאסית לשימוש באמצעים גרפיים לצורך הדגשה אמנותית של הבעה ותכונות אופי, ולביטוי אמנותי של מהות פנימית באמצעים צורניים.
סיפור עלילותיו של הקרנף, מקור ההשראה של דירר, היה הבסיס לרומן "הקרנף של האפיפיור" שכתב לורנס נורפוק בשנת 1996.
פלדנקריז
המחתרת ההולנדית
המחתרת ההולנדית (בהולנדית: Nederlands Verzet) הייתה מחתרת שנאבקה בכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. פעולות המחתרת באיסוף מודיעין הנגד, פגיעה בכוחות הנאציים וביצירת רשתות התקשורת בהולנד, היוו גורם חשוב בסיוע להצלחת מאמצי כוחות בעלות הברית לשחרור המדינה מהכיבוש הנאצי.
רקע.
לפני הפלישה הגרמנית, ממלכת הולנד דגלה בשמירה על נייטרליות. הולנד לא נלחמה במדינה אירופית אחרת מאז שנת 1830. גם בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הולנד שמרה על מדיניות הנייטרליות, ולא הייתה בעימות עם גרמניה.
פלישת גרמניה.
ב-10 במאי 1940, חיילים גרמנים פלשו להולנד ללא הכרזת מלחמה. הצבא ההולנדי היה נחות כמעט בכל היבט ביחס לוורמאכט. אדולף היטלר, שליט גרמניה הנאצית, הורה לחיל האוויר הגרמני להשמיד את נמל העיר רוטרדם שהיה עד אז הנמל הגדול באירופה. היו לכך שתי סיבות עיקריות: האחת, יתרון אסטרטגי, אחרי הנמל ההולנדי, נמל המבורג הגרמני היה הגדול באירופה; השנייה, הרתעה וביטול התנגדות הולנדית אפשרית - היה והולנד תמשיך להתנגד לכיבוש, חיל האוויר הגרמני ישמיד ערים נוספות בממלכה. ב-14 במאי באותה שנה נכנעה הולנד, לאחר שאיבדה כמעט את כל חיל האוויר שלה. מלכת הולנד, וילהלמינה יצאה לגלות, והקימה ממשלה גולה בבריטניה. יש להוסיף, כי למרות הכניעה, הצבא הגרמני המשיך להפציץ את רוטרדם.
כ-800 אזרחים הולנדים מתו בהפצצת רוטרדם. אלו היו הקורבנות הראשונים של הכיבוש הנאצי בהולנד, שנמשך חמש שנים.
המדיניות הגרמנית ההתחלתית.
בתחילה השלטון הנאצי בהולנד היה סלחני יחסית כלפי האוכלוסייה המקומית, כיוון שנחשבה לגביו כחלק מהגזע הארי. סוג השטח בהולנד, נטולת השממות וצפופת האוכלוסין הקשו על הנאצים לבצע פעולות לא חוקיות כלפי מתנגדיהם כמו שנהגו לעשות בכל המדינות שאותן כבשו, כמו גם שהולנד הייתה מוקפת מכל צדדיה בטריטוריות גרמניות, ששללו נתיבי בריחה מן ההולנדים. כל מי שנחשד בידי הגרמנים בקשרים עם ההתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי, הוענש במקום בגזר דין מוות.