מחקריו הראשונים של ברקלה עסקו במהירות של גלים אלקטרונים לאורך תיל, אך ב-1902 פנה לחקר קרני רנטגן, תחום בו התרכז מאותו רגע ולמשך רוב חייו. כבר ב-1903 הראה כי פיזור של קרני רנטגן בגז תלוי במסה המולקולרית של הגז. בעזרת קרינת רנטגן הראה כי ליסודות קווי ספקטרום אופייניים לכל אחד מהם וב-1906 הצליח למצוא באמצעות פיזור קרני הרנטגן את מספר האלקטרונים באטום של פחמן. כמו כן גילה את הקיטוב של קרני הרנטגן, גילוי חשוב שהראה כי ניתן להתייחס לקרינת הרנטגן בצורה דומה לאור נראה.
ב-1907 נישא למארי אסתר קוול ולזוג נולדו שני בנים ובת.
3 דורס דאון
צ'ארלס ברקלה
יקב נח
יקב נח הוא יקב בוטיק הנמצא ברמת ממרא בקריית ארבע. נוסד בשנת 2000 ומייצר כ-150,000 בקבוקים בשנה. היין משווק ללקוחות יהודים דתיים ברחבי העולם. בעלי היקב הם קבוצת משקיעים שומרי מסורת מצרפת מחברת ANTIPODE ובהם פנחס מורצ'יאנו. יינני היקב הם ז'אק הומאו (Humeau) ופרנסואה ריינל (Francois Raynal) מצרפת.
ליינות הכשרים מההשגחה המקובלת על הספרדים של בד"צ הרב מחפוד מבני ברק, ובד"צ מנצ'סטר.
היינות מיוצרים ביקב מהזנים קברנה סוביניון, מרלו, פרנץ' קולומבר ומלבק.
אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד
2069 האבל
IEEE-1394
מחלקת סיבוכיות NPC
קרבוקסיפפטידז
אומדן
קצ'ה
קתדרלת פראג
המשרד לענייני חברה ותפוצות
קונסול כבוד
קונסול כבוד, המכונה לעיתים גם קונסול של כבוד, הוא תואר דיפלומטי המוענק מטעם מדינה זרה לאדם המתגורר במדינה אחרת כדי לייצג את האינטרסים שלה באותה מדינה. הנושא בתואר קונסול כבוד יכול לשמש כנציג יחיד של אותה מדינה, כאשר אין לה כל נציגות אחרת, או כנציג נוסף לצד נציג קיים אחר, כגון שגריר או קונסול כללי.
התואר אינו תואר רשמי ואינו דורש עמידה בכללים הרגילים לבחירה לשירות דיפלומטי.
בישראל.
בישראל (נכון ל-2007) פועלים 154 קונסולים של כבוד, חלקם מייצגים מדינות קטנות אשר אין להן נציגות דיפלומטית בישראל, כגון איי מרשל או מיקרונזיה (ובלשונו של ש"י עגנון: "קונסול כבוד של מדינה קטנה שאינה תופסת מקום מרובה במפה"). האחרים נושאים את התואר בנוסף לנציגות רשמית כמו שגרירות. בין מקבלי התואר ישנם כאלה אשר להם זיקה מסחרית או שהם בעלי קשרים שיצרו עם מדינות שונות, והתואר ניתן להם כמחווה מיוחדת ומתוך רצון לפתח קשרים עם ישראל. בין מקבלי התואר ישנם גם ידוענים כמו יהורם גאון (הונדורס), יוסי מימן (פרו), רוני מילוא (אקוודור), עופר קרז'נר (אוקראינה), רני רהב (איי מרשל), משה מנו (רוסיה), מורן מנו (רפובליקת מולדובה), ד"ר הרמן צבי ברקוביץ' (רופאו האישי של בנימין נתניהו) (רומניה), חזי בצלאל (רואנדה), דן גרטלר (קונגו) ואיתן הבר, ששימש קונסול כבוד של קוריאה הדרומית.
קונסול כבוד אינו מקבל שכר מהמדינה אותה הוא מייצג, וכל פעולותיו נעשות על חשבונו. הוא אינו נהנה מחסינות דיפלומטית, וזוכה למעט הטבות, כמו: לוחית רישוי דיפלומטית או מקום חניה מוסדר. רבים רואים בתפקיד סמל סטטוס, אך מנגד יש כאלה היוצקים תוכן של ממש לתפקיד ויוזמים פעילויות בין המדינות, מנפיקים ויזות, מקדמים עסקי מסחר, מארחים את נציגי המדינה בביקורם בארץ, ובעיתות מצוקה אף מסייעים במישור הדיפלומטי בין המדינות.
על פי התקנון של משרד החוץ, כל מדינה יכולה למנות עד ארבעה קונסולים של כבוד. אדם יכול להתמנות לתפקיד לאחר שנשלחת בקשה מהמדינה הזרה למשרד החוץ. המועמד נדרש להציג תעודת יושר ולנמק את הסיבות מדוע הוא מעוניין בתפקיד. לאחר שוועדת מינויים מיוחדת מאשרת את התפקיד, מפרסמים הנשיא ושר החוץ את כתב ההסמכה.
בראש ארגון הסגל הדיפלומטי של הקונסולים של כבוד עמד, עד לפטירתו בספטמבר 2017, עורך הדין גד נשיץ, ששימש מאז 1956 כקונסול כבוד של איסלנד.
בין קונסולי הכבוד הראשונים הידועים בישראל היו חיים אמזלג, סגן הקונסול הבריטי ביפו; יוסף ביי מויאל, סגן הקונסול הספרדי ביפו; אברהם פינצ'י, סגן הקונסול הבריטי בעכו; מרדכי (מרכוס) סגל, סגן הקונסול הבריטי בצפת וכן שימש באופן זמני כסוכן קונסולרי אוסטרי עד 1860; וד"ר פסח פרידמן, שהיה סוכן קונסולרי מטעם גרמניה. מ-1874 כיהנו בני משפחת עבו בתפקיד סגן קונסול צרפת בגליל. הם כונו סגני קונסולים (ויצי קונסולים) או סוכנים קונסולריים.
ישראלים בעולם.
לישראל יש קונסולים של כבוד במדינות שונות בעולם, הפועלים גם במקביל לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ וגם במקומות בהם אין לישראל נציגות אחרת. כך למשל במדינת גמביה שבאפריקה בה אין נציגות רשמית והאינטרסים של ישראל מיוצגים על ידי השגריר בסנגל המדינה השכנה, ובנוסף פועל בגמביה קונסול כבוד.
מבחן הסקר
מבחן הסֶקֶר הוא שמו של מבחן ידע כללי שנערך לכל תלמידי כיתות ח' בישראל החל משנת 1955 ועד 1972 תחת הנהגתו של שר החינוך דאז זלמן ארן. המבחן עצמו היה חלק מתוך "סקר רמה כללית", שהנהיג משרד החינוך, אשר כלל גם את ציוני התלמיד באותה השנה. מטרות מבחן הסקר הייתה לייעד את התלמידים בין חינוך בבית ספר עיוני (גימנסיה) לחינוך בבית ספר מקצועי. חלוקה זו בין חינוך עיוני למקצועי חרצה את גורלם של מאות אלפי תלמידים בישראל והסלילה חלקם למקצועות מסוימים שהם או הוריהם לא בהכרח רצו בהם. החלוקה בין בתי הספר השונים יצרה פער גדול בין התלמידים. בעוד תלמיד שסיים בהצלחה תיכון בבית ספר עיוני זכה לתעודת בגרות, תלמיד אשר סיים בהצלחה בית ספר תחת החינוך המקצועי לא זכה לתעודת בגרות ולא לתעודה מקצועית מוכרת. תלמיד שרצה לקבל תעודה מקצועית היה צריך לגשת למבחן של משרד העבודה ולא משרד החינוך. רק מיעוט קטן של תלמידים ניגש לבחינות אלו.
תוצאות הסקר נמסרו לתלמיד ללא ציון, אלא רק עם התשובה האם עבר או לא עבר.
בשנים בהן הונהג מבחן הסקר נבנו מאות כיתות ז', ח' "קדם מקצועיות" בעיקר בשכונות מצוקה ועיירות הפיתוח. החינוך הקדם מקצועי הכשיר במסגרת של 12 שעות שבועיות במקום למידה של מקצועות עיוניים. דבר זה השפיע על הישגי התלמידים בכיתות אלה במבחני הסקר.
מדיניות הרחבת המגמות המקצועיות שקידם משרד החינוך בהנהגתו של ארן הוליכו את הלומדים במקצועות אלו למבוי סתום מבחינה חברתית. מבחני הסקר ובניית עשרות בתי ספר מקיפים (בתי ספר מקצועיים) הולידה בעיקר תוצאה אחת, ניתוב רוב בני עדות המזרח (כמחצית הלומדים בערך) לחינוך מקצועי. הכוונה לחינוך מקצועי מנעה מרבים מהתלמידים להכשיר עצמם למקצועות מודרניים יותר ולחינוך גבוה יותר. במהלך זה הגביר משרד החינוך את הפערים החברתיים במדינת ישראל.
ב-1972 בוטל הסקר ונוסו מערכות הערכה ומדידה אחרות, כמו "המשוב". כיום משתמש משרד החינוך בבחינות המיצ"ב שמתפרסות לאורך כל תקופת הלימודים בבית הספר היסודי.
תומאס דיואי
תומאס אדמונד דיואי (באנגלית: Thomas Edmund Dewey; 24 במרץ 1902 – 16 במרץ 1971) היה עורך דין, תובע ופוליטיקאי אמריקני. הוא שירת כמושל ניו יורק ה-47 בין 1943 ל-1954. ב-1944 היה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית. הוא הפסיד במערכת הבחירות לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במירוץ שהיה הצמוד ביותר מתוך ארבע ההתמודדויות של רוזוולט על הנשיאות. הוא הפך למועמד הרפובליקני בפעם השנייה ב-1948, אולם הפסיד לנשיא הארי טרומן באחת ממערכות הבחירות המפתיעות ביותר אי פעם. דיואי היה מנהיג האגף הליברלי במפלגה הרפובליקנית, ומילא תפקיד חשוב במועמדותו של דווייט אייזנהאואר לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ב-1952. בנוסף סייע לריצ'רד ניקסון להיבחר לסגנו של אייזנהאואר ב-1952 וב-1956.
דיואי היה תובע בעיר ניו יורק ופרקליט מחוזי בשנות השלושים ותחילת שנות הארבעים. הוא היה נחוש בניסיונו לחסל את כוחה של המאפיה ושל הפשע המאורגן באופן כללי. את עיקר פרסומו צבר כשהצליח להרשיע את המאפיונר לאקי לוצ'יאנו בשידול לזנות ב-1936. לוצ'יאנו נכנס לכלא לשלושים שנה. בנוסף הצליח להרשיע את ווקסי גורדון, עוד גנגסטר מניו יורק ומבריח אלכוהול, באישומי העלמת מס. דיואי כמעט הצליח להרשיע גם את המאפיונר היהודי דאטץ' שולץ, אולם לא לפני ששולץ חוסל בידי המאפיה עצמה ב-1935.
דיואי הוביל את האגף המתון והמתקדם במפלגה הרפובליקנית, ולחם מול האגף השמרני בהנהגת הסנאטור מאוהיו, רוברט טאפט. דיואי תמך בקהילה העסקית מצפון מזרח ארצות הברית, אותה ייצג במפלגה. האגף שלו כלל את תומכי המעורבות הבינלאומית, שתמכו בהקמת ארגון האומות המאוחדות ובמאבק במהלך המלחמה הקרה מול הקומוניזם וברית המועצות. בנוסף תמך האגף ברוב רפורמות הניו דיל של ממשלו של פרנקלין רוזוולט.
יורשו של דיואי כמנהיג האגף הרפובליקני ליברלי היה נלסון רוקפלר, שהפך למושל ניו יורק ב-1959. על שמו של דיואי נקרא כביש בניו יורק.
ראשית חייו ומשפחתו.
דיואי נולד וגדל במישיגן, שם ערך אביו את העיתון המקומי. אמו, אנני, חינכה אותו לשמור על כבודו של האדם הפשוט. כשהיה דיואי בן שלוש עשרה, כבר הוביל תשעה נערים אחרים למכור את עיתוניו של אביו. דיואי תמיד אהב להתווכח, וספר המחזור שלו מ-1919 טען שהיה הווכחן הטוב בכיתתו. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן ב-1923, ובבית הספר למשפטים בקולומביה ב-1925. הוא גם היה חבר במקהלה של האוניברסיטה ואהב לשיר. ב-1923 הגיע למקום השלישי בתחרות שירה. דיואי שקל להיות זמר מקצועי, אולם מחלת גרון שכנעה אותו שהקריירה הזאת מסוכנת. הוא החליט לעסוק בעריכת דין. בנוסף כתב בעיתון האוניברסיטה.