קבר עתניאל בן קנז הוא מבנה הנמצא בחברון סמוך לכיכר השוטר וקומתו הראשונה היא במערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים. מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של עתניאל בן קנז. לקבר מתאפשרת כניסת יהודים וישראלים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב ובחול המועד של סוכות ופסח.
שלכים
היסטוריה של אירלנד - מהאיחוד עד מלחמת העולם הראשונה
ההיסטוריה של אירלנד מהאיחוד ועד למלחמת העולם הראשונה מתחילה בשנת 1800 עם קבלת חוק האיחוד של אירלנד עם אנגליה, סקוטלנד וויילס, אשר הפך את האיים הבריטיים למדינה אחת ובה פרלמנט אחד. עד מהרה הסתבר שהעם האירי עשה מיקח טעות בהסכימו לאיחוד, שכן הבעיה העיקרית, האמנציפציה של בני הדת הקתולית לא נפתרה, והאי הפך לחצר האחורית, המוזנחת, של האימפריה הבריטית. התנועה להשגת שוויון זכויות לקתולים בפרט ולאירים בכלל צברה תאוצה בהנהגת דניאל או'קונל, אך טרגדיה גדולה התרחשה עם רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד אשר גרם למותם של כחצי מיליון איש, ולהגירת מאות אלפים נוספים. אוכלוסיית האי הדלדלה, אך בד בבד גברו גם הדרישות לעצמאות. ראש הממשלה הבריטי ויליאם יוארט גלאדסטון הפנה את מלוא מרצו וכובד משקלו להשגת "שלטון בית" לעם האירי, אך הצעה זו נדחית שוב ושוב. ב-1914 עוברת הצעת חוק "שלטון הבית" אך יישומה נדחה בשל מלחמת העולם הראשונה.
האיחוד ולאחריו.
"חוק האיחוד" משנת 1800 איחד את הפרלמנטים של אנגליה ושל אירלנד ולמעשה יצר מדינה אחת - "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד". על פי הסכם האיחוד, הובטח לאירים כי הם יזכו לשוויון זכויות מלא בממלכה המאוחדת ו"חוק המבחן" אשר דרש מעובדים בשירות הציבורי להצהיר כי הם כופרים בעיקרי האמונה הקתולית יבוטל. בנוסף, הוענקו לאירלנד חמישית מן המושבים בפרלמנט של הממלכה המאוחדת, דהיינו 100 נציגים בבית הנבחרים. האיחוד התקבל על כן בברכה על ידי האירים ואושר בפרלמנט האירי. אולם, עד מהרה הסתבר לאירים כי לא מן האיחוד תצמח האמנציפציה של הקתולים באירלנד. המלך ג'ורג' השלישי, שראה בכהונתו כראש הכנסייה האנגליקנית משום מניעה למתן שוויון זכויות לקתולים, מנע את ביטול האפליה נגד הקתולים, דבר שהביא להתפטרות ראש ממשלת אנגליה ויליאם פיט הבן אשר תמך באמנציפציה הקתולית. הפרלמנט הבריטי התעסק בעיקר בענייני אנגליה ולא התעניין בבעיות אירלנד. רובם של חברי הפרלמנט ושל חברי הקבינט אפילו לא ביקרו באירלנד.
בשנת 1803 עם חידוש המאבק כנגד נפוליאון ביבשת אירופה, ראו מהפכנים אירים בראשות רוברט אמט את ההזדמנות לחדש את המרידה כנגד האנגלים, אשר הגיעה לקיצה הטראגי בשנת 1798 עת נהרגו אדוארד פיצג'רלד ווולף טון. ב-23 ביולי 1803 החלו המורדים להרים את ראשם בדבלין אך לא הצליחו לעשות הרבה מעבר לניסיון כושל לכיבוש טירת דבלין, שהדרדר למהומה כללית, במהלכה נרצח נשיא בית המשפט העליון של אירלנד. אמט נתפס כעבור כחודש, נשפט, והוצא להורג ב-20 בספטמבר. מילותיו האחרונות לבית המשפט זכורות לכל תלמיד אירי:
למרות מילים הרואיות אלו, אחת התעלומות הגדולות בהיסטוריה האירית היא מיקום גופתו של אמט, אשר נקבר בחשאי.
האמנציפציה של הקתולים.
עתה קם לאומה האירית מנהיג דגול, הקתולי דניאל או'קונל. לאחר מאבק פוליטי ארוך מחוץ למסגרת פרלמנטרית החליט או'קונל להיבחר לבית הנבחרים. בתקופה זו, לאחר "חוק האיחוד" מ-1800, שלחה אירלנד מאה נציגים לבית הנבחרים האנגלי בוסטמינסטר, ועל פי החוק היה על נציגים אלה להיות פרוטסטנטים. בשנת 1828 הצליח או'קונל להיבחר, על אף שהיה קתולי, אך נמנע ממנו לשמש בתפקידו שכן לא יכול היה להישבע אמונים למלכה ויקטוריה, ראש הכנסייה האנגליקנית. בחירתו, ובחירתו מחדש בשנת 1829 אילצו את הממשלה הבריטית (בראשות ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון) לבטל את ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה. ביטולן של ההגבלות חל לא רק על קתולים, אלא גם על כל הדתות שאינן מאוגדות במסגרת "הכנסייה של אירלנד".
אך השגת האמנציפציה לקתולים לא הייתה סופו של המאבק, אלא תחילתו. בד בבד עם ביטול המגבלות על הקתולים העביר הפרלמנט חוק שהגדיל את הדרישה המינימלית לרכוש שיהיה בחזקתו של מועמד לפרלמנט, וכך נמנעה בפועל המועמדות לפרלמנט מרובם של הקתולים, שהיו עניים מרודים, כך שביטול המגבלות על כניסתם של הקתולים לפרלמנט נעשה מן השפה ולחוץ. או'קונל נאלץ לקבל צעדים אלו בשתיקה.
עם זאת, היו השנים הבאות שנים של התקדמות במעמד הקתולים באירלנד. הם החלו לשאת במשרות ציבוריות, ולהשתלם במקצועות חופשיים, ובמיוחד בערים האיריות.
החל משנת 1824 מיפו הבריטים את אירלנד. הם משקיעים במשך עשרים השנים הבאות, עד שנת 1846, 860.000 לירות שטרלינג במיפוי בקנה מידה 1:10560. מטרת המיפוי משולשת: 1. מיפוי, 2. מיסוי, 3. הפיכת השמות האירים לאנגליים.
אלפי חיילים, קצינים, כורים ומלחים בריטים וגם מובטלים אירים מועסקים במלאכה, שמנסה למחוק את השפה האירית מהמפה.
נושא מטריד היה "המעשר", מס בגובה של 10% מן ההכנסה שנאלץ כל תושב אירלנד, ללא הבדלי דת, לשלם לכנסייה הפרוטסטנטית של אירלנד. בשנת 1831 הביא הנושא למרי אזרחי מלווה במהומות, אך המעשר בוטל רק כארבעים שנה לאחר מכן.
או'קונל נשא עתה את דגל ה"ביטול" "Repeal". בשורה של עצרות עם "מפלצתיות" (כפי שכינה אותן או'קונל עצמו) טען או'קונל כי המענה לצרכיה של אירלנד הוא ביטולו של חוק האיחוד, והפיכתה של אירלנד למלוכה נפרדת, תחת המלכה ויקטוריה. מאבק זה נחל כישלון, מכמה סיבות. רוחה של שנת 1798 עת התאחדו הפרוטסטנטים בצפון והקתולים בדרום לתנועת "האירים המאוחדים", חלפה זה מכבר. הפרוטסטנטים במחוז אלסטר הצפוני הבינו כי פרלמנט אירי חופשי יהיה בעל רוב קתולי, וככזה, יטיל עליהם את אותן המגבלות שהטיל הפרלמנט המאוחד על הקתולים. מאבקו של או'קונל נתקל בהתנגדות עזה בצפון, עד כדי כך שבשנת 1841 גורש או'קונל מעצרת בבלפסט, בליווי משטרתי. ממשלת אנגליה אף היא לא שבעה רצון מן המאבק החדש, ולאחר עצרת בשנת 1843 בה נכחו כמיליון איש, בגבעה הקדושה של טארה, שם הוכתרו מלכי אירלנד בימי קדם, הוציאה הממשלה תקנה לפיה נאסרו עצרות המונים. או'קונל, אשר היה מטיבו שומר חוק, והתבטא פעם כי חירותה של אירלנד אינה שווה טיפת דם אחת, נאלץ לציית.
בסוף שנות הארבעים נחתו על התנועה הלאומית האירית שתי מכות. האחת, הפחותה מביניהן, מותו הפתאומי של או'קונל בשנת 1847 בעת שטייל באיטליה, והשנייה, "רעב תפוחי האדמה הגדול".
רעב תפוחי האדמה הגדול.
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד הקרוי אף "הרעב הגדול" (בגאלית: "An Gorta Mór") הוא השם שניתן לרעב ששרר באירלנד בין השנים 1846 ו-1849.
גורמי הרעב.
החקלאות האירית - הסתמכות על יבול אחד.
בין הגורמים העיקריים לרעב הייתה ההסתמכות של איכרי אירלנד על יבול אחד למחייתם, תפוח האדמה. תפוח האדמה מכיל אנרגיה רבה, וקל מאוד לתרבות ולגידול. בתקופת הרעב הגדול הייתה נהוגה באירלנד השיטה הבאה לגידול תפוחי האדמה: חריש וזריעת השדה בזרעי תפוח האדמה. את יבולי השנים הבאות יצרו בכך שהשאירו אחוז מסוים מתפוחי האדמה טמונים באדמה. שיטה זו לא דרשה עישוב או השקיה. תפוח האדמה הפך ליבול העיקרי שגידל החוואי האירי, לאחר שהובא לאדמת אירלנד ב-1650 לערך (על אף שלא השיג את מעמדו העיקרי על השולחן האירי עד לשנת 1780). אפילו חלקות אדמה קטנות יכלו לספק מספר קלוריות מספיק לקיומה של משפחה, ולהאכיל חזירים ובכך ליצור מקור לבשר, ולהכנסה נוספת. הדבר הביא לגידולה של האוכלוסייה החקלאית באירלנד.
החלוקה של הקרקעות באירלנד.
סיבה נוספת לרעב הייתה משטר הקרקעות הנהוג באירלנד. מאז ימי הביניים ואילך, בעלות האירים על הקרקע הצטמצמה והלכה, כאשר גלים של מתיישבים, אנגלים פרוטסטנטים, השתלטו על חלקים גדולים מן האי. הנוהג של איחוד חלקות אדמה לאחוזות גדולות היה נהוג באירופה, אך באירלנד הוא הפך למסובך בשל החוקים אשר היפלו לרעה ברכישת מקרקעין את בני כל הדתות פרט לאלה הנמנים עם הכנסייה של אירלנד. ההפליה כוונה כנגד הקתולים, אשר היוו את רוב תושבי האי. לפי חוקי העונשין, קתולים עמדו בסיכון מתמיד של הפקעת אדמתם. חוקים אלו אומנם בוטלו בתחילת המאה התשע עשרה אך תוצאתם הייתה כי בזמן הרעב היו רוב האירים חוכרי משנה של חוות חקלאיות קטנות ועניות, בתנאים מפלים.
מצב זה אך הסתבך בשל המסורת האירית של "חלוקת משנה", לפיה אדמה אינה מועברת מאב לבנו הבכור, אלא חולקה באופן שווה בין הבנים הזכרים, לעיתים אף בין בנים בלתי חוקיים. מסורת זו הייתה מסורת קלטית עתיקה, והתייחסה לא רק לירושה של מקרקעין, אלא גם של תוארי אצולה. במאה התשע עשרה היה פירושה של מסורת זו שהחוות החקלאיות הלכו וקטנו מדי דור, דבר שהביא לכך שמספר היבולים שניתן היה לגדל בחווה זו היה מצומצם ממילא, והיבול המתאים ביותר, שיכל בהשקעה נמוכה יחסית לספק מזון למשפחה גדולה היה תפוח האדמה.
השפעת כלכלת השוק החופשי.