חבר הפרלמנט.
במרץ 1947, הצטרף מולדון לסניף החדש של האגף הצעיר של המפלגה הלאומית ועד מהרה החל להיות פעיל במפלגה. בבחירות הכלליות של 1954 ו-1957 ניסה ללא הצלחה להיכנס לפרלמנט של ניו זילנד. ב-1960 נבחר מולדון לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של טאמקי (פרבר של אוקלנד), מחוז בחירה שאותו ייצג מולדון ב-32 השנים הבאות. במערכת בחירות זו אירע מהפך והמפלגה הלאומית, בהנהגתו של קית' הוליאוק, שבה לשלטון לאחר שהייה של שלוש שנים באופוזיציה.
מולדון ושני חבריו, דנקן מקנטייר ופיטר גורדון, שנבחרו עמו לפרלמנט באותה שנה, נודעו בכינוי "הטורקים הצעירים", בשל הביקורת שמתחו על המנהיגות הבכירה של המפלגה. באותה עת קיבל מולדון את הכינוי "פיגי" (Piggy), כינוי שדבק בו עד יומו האחרון גם בקרב תומכיו. נראה היה שמולדון עצמו נהנה מתדמיתו הציבורית השנויה במחלוקת.
מולדון התנגד הן להפלות והן לעונש המוות. ב-1961 הוא היה אחד מעשרת חברי הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית שחצו את הקווים והצביעו עם האופוזיציה בעד ביטולו של עונש המוות על רצח. ב-1977 הוא הצביע נגד חוק אמצעי המניעה, העיקור וההפלות, הצבעה שהוכרה כהצבעה לפי צו מצפון. חוק זה הסדיר לראשונה את נושא ההפלות והגדיר את המקרים בהם ניתן לבצע הפלות באופן חוקי (כמו מקרים של הריון עקב אונס, גילוי עריות, או כניסה להריון של מי שלא כשירה משפטית). כמו כן הסדיר החוק את נושא מכירתם ואספקתם של אמצעי מניעה. ב-1961 מונה מולדון להיות חבר בוועדה לביקורת הכספית של הפרלמנט. עקב היכרותו עם היבטים רבים של פעילות הממשלה, הוא הצליח להביא תועלת בדיונים רבים בפרלמנט.
שר בממשלה.
בעבודתו בספסלים האחוריים בפרלמנט, הפגין מולדון כישרון ויכוח והתמדה. לאחר בחירתה מחדש של ממשלת הוליאוק ב-1963, מונה להיות תת-שר האוצר תחת שר האוצר הארי לייק. במסגרת תפקידו זה, קיבל על עצמו את האחריות על המעבר לשיטת מטבע עשרונית שצלחה. בתחילה הייתה מחלוקת על עיצובם של המטבעות והשטרות החדשים של הדולר הניו זילנדי, אך המחלוקות יושבו בטרם הנפקתו של המטבע החדש ביולי 1967.
שר האוצר.
ממשלת הוליאוק נבחרה מחדש ב-1966. כשהוקמה הממשלה החדשה, לא נכלל בה מולדון ושני חבריו לשלישיית "הטורקים הצעירים", מקנטייר וגורדון, מונו על פניו. מולדון עצמו מונה כשר התיירות וכשר אוצר שותף שנה לאחר מכן.
לאחר מותו הפתאומי של הארי לייק בפברואר 1967 מינה ראש הממשלה קית' הוליאוק את מולדון לתפקיד שר האוצר. מולדון כיהן בתפקיד זה ב-14 מתוך 17 השנים הבאות. בגיל 45, היה מולדון לשר האוצר הצעיר ביותר בניו זילנד מאז שנות התשעים של המאה ה-19. באותה עת התחולל משבר כלכלי בניו זילנד עקב ירידה במחירי הצמר.
כתגובה למשבר, הגיש מולדון תקציבי ביניים במקום תקציבים שנתיים, כשהראשון מבייניהם הוגש ב-4 במאי 1967. הוא קיצץ והקפיא את ההוצאה הציבורית והגדיל את המיסים הבלתי ישירים. כתוצאה מכך השתפר מצבה הכלכלי של ניו זילנד ודעת הקהל כלפיו השתפרה משמעותית.
עד מהרה המוניטין הלאומי של מולדון צבר תנופה והוא זכה לשבחים מפי הוליאוק על חלקו בניצחון המפלגה הלאומית בבחירות של 1969. הוליאוק שיבח את מולדון יותר מאשר שיבח את סגנו, ג'ק מרשל. מולדון עשה שימוש טוב במדיום החדש, הטלוויזיה, ששידוריה החלו בניו זילנד ב-1960.
סגן ראש הממשלה.
בסוף 1971, כאשר הודיע הוליאוק על פרישתו, התמודד מולדון מול מרשל על תפקיד מנהיג המפלגה. הוא הפסיד על חודם של קולות בודדים, אך זכה בבחירות בתפקיד סגן מנהיג המפלגה ובעקבות זאת מונה להיות סגן ראש הממשלה.
מרשל הוביל את מסע הבחירות שהתקיים בראשית 1972. מפלגת הלייבור, בהנהגתו של נורמן קירק הכריזמטי, ניצחה וסיימה 12 שנות שלטון של המפלגה הלאומית.
מנהיג האופוזיציה.
חברים רבים בוועידת המפלגה סברו כי מרשל לא יצליח להתמודד מול ראש הממשלה נורמן קירק. מסיבה זו, ומסיבות נוספות, התפטר מרשל והוחלף במולדון, שב-4 ביולי 1974 נבחר להיות מנהיג האופוזיציה. ביום המחרת, פורסמה האוטוביוגרפיה הראשונה של מולדון, "עלייתו ונפילתו של הטורקי הצעיר". הספר הודפס בארבע מהדורות ונמכר ב-28,000 עותקים.
מולדון ניצל את ההזדמנות כדי להתמודד מול קירק, אך מותו הפתאומי של קירק ב-31 באוגוסט 1974 קטע את המאבק. כמה ימים לאחר מכן התמנה ביל רולינג כראש הממשלה במקומו של קירק. בבחירות של 1975 התמודדה המפלגה הלאומית תחת הסיסמה, "ניו זילנד – כמו שרציתם אותה", סיסמה שמולדון הגה בעצמו והבטיח למלא אותה בתוכן באמצעות תוכנית נדיבה של ביטוח לאומי שתחליף את התוכנית המקבילה במימון מגזר המעסיקים של קירק ורולינג. מפלגת הלייבור הגיבה במערכה שנקראה "אזרחים למען רולינג". מולדון הביס את רולינג והפך את הרוב של 55 המושבים של הלייבור מול 32 המושבים של המפלגה הלאומית ל-55 מושבים של המפלגה הלאומית מול 32 של הלייבור.
ראש ממשלת ניו זילנד.
ממשלה ראשונה (1978-1975).
מולדון הושבע כראש ממשלת ניו זילנד ה-31 ב-12 בדצמבר 1975 בגיל 54. עם השבעתו הוא הבטיח להוביל את "ממשלת האדם הפשוט". מיד עם הקמתה התמודדה ממשלתו עם בעיות בתחום הכלכלה. מיתון שהתרחש בין יוני 1976 למרץ 1978 גרם לכלכלת ניו זילנד להתכווץ ב-4.1% ושיעור האבטלה עלה ב-125%.
קרנות הפנסיה ופיצג'רלד נגד מולדון.
אחד מצעדיו הראשונים של מולדון היה קיום מסיבת עיתונאים שבה הודיע על כוונתו לייעץ למושל הכללי לבטל את תוכנית הפנסיה של הלייבור מבלי להעביר זאת בחקיקה. בעתירה הקרויה "פיצג'רלד נגד מולדון ואחרים", נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד, סר ריצ'רד ויילד, הכריז על מעשהו של מולדון כבלתי חוקי עקב הפרה של סעיף 1 לחוק הזכויות 1689. העיתונאי לענייני כלכלה, בריאן גיינור, טען שמדיניותו של מולדון לביטול תוכנית הפנסיה של הלייבור עלתה לו באובדן ההזדמנות לשנות מהיסוד את כלכלת ניו זילנד.
אתגרים כלכליים.
ממשלת מולדון ירשה מספר אתגרים כלכליים וחברתיים. במהלך סוף שנות השישים וראשית שנות השבעים, כלכלת ניו זילנד חוותה שקיעה משמעותית עקב מספר התפתחויות בינלאומיות: ירידת מחיר הצמר ב-1966, הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף ב-1973, ששללה מניו זילנד את הגישה לשוק הייצוא החשוב ביותר שלה ומשבר האנרגיה העולמי שאירע בשנת 1973. "שנות מולדון" התאפיינו בעקשנותו ובתושייתו של מולדון לשמור על מדינת הרווחה "מהעריסה עד לקבר", שהונהגה ב-1935, לנוכח העולם המשתנה. מולדון המשיך להיות דוברה של המפלגה הלאומית גם כאשר הפך למנהיגה. כיוון שהיה שר האוצר וראש הממשלה במקביל, היו בידיו סמכויות רבות. מולדון היה האחרון שהחזיק בשני התפקידים במקביל.
בתקופת ממשלתו הראשונה, התמקד מולדון בצמצום ההוצאות. מחד נאבק עם הגידול בעלות של תוכנית הפנסיה, ומאידך הקל את נטל המס שהוטל על השכבות החלשות, באמצעות מתן הנחות ופטורים רבים לבעלי ההכנסות הנמוכות. במרץ 1978 החל להסתמן שוב גידול בכלכלה, אך שיעורי האבטלה והאינפלציה נותרו גבוהים.
הפשיטות עם שחר.
מולדון המשיך את מדיניות קודמו ממפלגת הלייבור, נורמן קירק, שהחלה ב-1974, שבה עצר וגירש מהגרים שמוצאם מאיי האוקיינוס השקט. בשנות החמישים החלה ממשלת ניו זילנד לעודד הגירה משמעותית מכמה ממדינות אוקיאניה, כולל סמואה, טונגה ופיג'י, כדי להשלים את המחסור בידיים עובדות שנוצר עקב המשבר הכלכלי שהתחולל אחרי המלחמה. כתוצאה מכך, אוכלוסיית אנשי האיים בניו זילנד עמדה על 45,413 איש ב-1971, ורבים מהם האריכו את אשרות השהייה שלהם. המשבר הכלכלי של ראשית שנות השבעים גרם לעלייה בשיעורי הפשיעה, האבטלה ושאר חוליים חברתיים, שהשפיעו באופן בלתי מדתי על אוכלוסיית המהגרים האוקיאניים.
ביולי 1974, הבטיח מולדון, כמנהיג האופוזיציה, לקצץ בשיעורי ההגירה ולגלות קשיחות בחקיקה הקשורה לנושא. הוא מתח ביקורת על מדיניות ההגירה של ממשלת הלייבור שתרמה למיתון הכלכלי ועל המחסור בדיור שערער את סגנון החיים הניו זילנדי. במהלך מערכת הבחירות של 1975, השתמשה המפלגה הלאומית במסרי תעמולה שנויים במחלוקת, שמאוחר יותר נמתחה עליהם ביקורת על כך שגרמו לרגשות גזעניים כלפי המהגרים הפולינזים. ממשלת מולדון האיצה את הפשיטות המשטרתיות שהונהגו לראשונה על ידי ממשלת קירק על מהגרים מהאיים שנשארו בניו זילנד לאחר שתוקף האשרה המקורית שלהם פג. פעולות אלו היו כרוכות בהפעלתן של יחידות משטרה מיוחדות שפשטו בשעות הבוקר המוקדמות על בתיהם של השוהים הבלתי חוקיים בכל רחבי ניו זילנד שגורשו לעיתים קרובות עם משפחותיהם לארצות מוצאם.
הפשיטות עם שחר גונו באופן נרחב על ידי חלקים שונים בחברה הניו זילנדית, כולל הקהילות של המהגרים מהאיים והמאורים, גופים כנסייתיים, מעסיקים, איגודים מקצועיים, קבוצות אנטי-גזעניות ומנהיגי האופוזיציה של הלייבור. הביקורת נמתחה גם על כך שהפשיטות הללו היו בלתי הוגנות כלפי המהגרים מהאיים, מאחר ששיעור המהגרים מהאיים היה רק שליש מבין השוהים הבלתי החוקיים, בשעה ששיעור המעצרים בקרבם עמד על 86%. רוב השוהים הבלתי חוקיים היו מבריטניה, אוסטרליה ודרום אפריקה. צורת הטיפול של ממשלת מולדון בשוהים הבלתי חוקיים גרמה גם נזק ליחסים עם מדינות באוקיינוס השקט כמו סמואה וטונגה. ב-1979 הופסקו הפשיטות, מאחר שגירושם של השוהים הבלתי חוקיים הוכח כבלתי יעיל לריפוי חוליה של הכלכלה הניו זילנדית.
פרשת מוייל.