תופעה נרחבת הייתה רדיפת הומוסקסואלים בתוך שורות האס אס, ואלו שנתפסו הושפלו בפומבי ונשלחו למחנות ריכוז. מעל הכול, ההומוסקסואלים נתפסו כפוגעים בגאווה הלאומית הנאצית.
למרות היחס הקשה כלפי ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית, היחס כלפי הלסביות נחשב לסלחני. סעיף 175 בחוק התייחס רק ליחסי מין בין גברים. לסביות לא נרדפו באופן שיטתי. באוסטריה, אסר החוק הפלילי בסעיף 129 פסקה 1ב' גם יחסי מין בין נשים, אולם כמעט שלא ידוע על ענישת לסביות לפי סעיף זה. לעיתים הואשמו לסביות כ"בלתי סוציאליות".
המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות.
המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות הוקם ב-10 באוקטובר 1936 על ידי צו מיוחד של מפקד האס אס, היינריך הימלר. החלטה זו הייתה הסימן לשובן של הרדיפות של הומוסקסואלים, לאחר שקט יחסי לאחר אולימפיאדת הקיץ של ברלין בשנת 1936. משימתו העיקרית של המשרד הייתה איסוף נתונים על הומוסקסואלים ברחבי גרמניה הנאצית.
ארכיון הנתונים אפשר להתחיל ברדיפה מתואמת של הומוסקסואלים וענישתם. לשם כך, עמדו לרשות המשרד חוליות ניידות מיוחדות, שהיה ברשותן גם לבצע הוצאות להורג. בשנת 1940, היו בארכיון המשרד נתונים של כ-41,000 הומוסקסואלים, חשודים ומורשעים. במשרד עבדה קבוצה של כ-17 עובדים. ארכיון הרשומות, שעל פי ההערכות כלל בסופו של דבר נתונים של כ-100,000 בני אדם ברחבי גרמניה הנאצית, הושמד ככל הנראה בימיה האחרונים של המלחמה.
הטלאי הוורוד.
במחנות הריכוז נהגו לסמן נקודה שחורה על שרוול חולצתם של ההומוסקסואלים ועל גב החולצה שלבשו נכתב המספר 175. בשלב מאוחר יותר, ההומוסקסואלים הוכרחו לענוד טלאי שצורתו משולש שווה-צלעות הפוך וצבעו ורוד (בגרמנית: Rosa Winkel. מילולית: "משולש ורוד"). בנוסף, הומוסקסואלים חויבו לישון עם ביגוד מלא ועם הידיים מחוץ לשמיכה. אם לא עמדו בכך היו שופכים עליהם בבוקר מים קרים, פעולה שגרמה למותם של רבים מהם שלקו בדלקת ריאות או פשוט קפאו למוות.
במחנות הריכוז עברו ההומוסקסואלים טיפולים רפואיים שונים בניסיון "לרפא" אותם מנטייתם המינית. ד"ר ורנט היה רופא דני שפיתח טיפול בו הושתלו להומוסקסואלים שתלי טסטוסטרון בניסיון "לרפאם". ורנט פנה אל האס אס בהצעה לחקור עבורם את התופעה וקיבל מהם הומוסקסואלים כ"שפני ניסיון", ובכך הפכו אלו לקורבנות הראשונים שבגופם נערכו ניסויים רפואיים.
הרדיפות הופעלו רק בתחום הרייך הגרמני ולא ידוע על מסעות נגד הומוסקסואלים מחוץ לשטח הרייך.
מספר הקורבנות.
שיעור התמותה בקרב ההומוסקסואלים בתקופת המלחמה היה מהגבוהים מבין קבוצות האסירים, כ-55%–60%, ביחס לכ-40% בקרב כלל האסירים. עד היום אין סטטיסטיקה רשמית בדבר מספר ההומוסקסואלים אשר נספו בתקופת המשטר הנאצי. מוערך שלפני עליית השלטון הנאצי היו בגרמניה יותר ממיליון הומוסקסואלים. על פי ההערכות, עד לסוף המלחמה, כ-100 אלף מתוכם נעצרו וכ-10 אלף מהם נשלחו למחנות ריכוז.
היחס לקרבנות לאחר תום המלחמה.
בניגוד לקרבנות אחרים של השלטון הנאצי שנכלאו, המשיכו ההומואים להיחשב כעבריינים וכפורעי חוק, גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
סעיף 175 לחוק הפלילי הגרמני, שאסר יחסי מין בין גברים, נשאר בתוקף גם לאחר המלחמה, גם בגרמניה המערבית וגם בגרמניה המזרחית. עקב כך, הומוסקסואלים לא הוכרו כנפגעי מלחמה ולא זכו לפיצויים מממשלות גרמניה.
מעבר לדחיה החברתית ולחקיקה המפלה כלפיהם, נותר בעינו גם הרישום הפלילי מתקופת המלחמה, שראה בהם עבריינים, ופגע בזכויותיהם למשך יתרת חייהם. מעבר לכך, גרמניה המערבית סירבה לתת פיצויים למי שנכלאו במחנות הריכוז בעוון הומוסקסואליות.
בגרמניה המזרחית הושב החוק בדצמבר 1957 לגרסתו המתונה משנת 1935 ועקב כך נפסקה הענישה כנגד הומוסקסואלים.
סעיף 175 נמחק מספר החוקים בשנת 1994. עם ביטול הסעיף, הכירה ממשלת גרמניה בהומוסקסואלים כקורבנות שואה והחלה לפצותם.
באיחור של כמעט חמישים שנה, בשנת 2002, הודיע הפרלמנט הגרמני, על חנינה כללית להומואים בגרמניה הנאצית שהורשעו בתקופת השלטון הנאצי, וביקש את סליחתם.
הנצחת הקורבנות ההומוסקסואלים.
בערים רבות בעולם הוקמו אנדרטאות להנצחת הקורבנות ההומוסקסואלים בשואה, וביניהן: אמסטרדם, ברלין, סידני, קופנהגן, ברצלונה וסן פרנסיסקו. ב-10 בדצמבר 2013 הוקמה אנדרטה בגן מאיר בפתחו של המרכז הגאה בתל אביב לזכר קורבנות הנאצים אשר נרדפו על רקע נטייתם המינית. האנדרטה כוללת שלושה משולשים, משולש בטון, עליו מופיע הסבר היסטורי, משולש הפוך וצבוע ורוד ומשולש הנוצר משלושה ספסלים ורודים כשעל כל אחד מהם נכתב בשפה אחרת (עברית, אנגלית וגרמנית) המשפט הבא: "לזכר נרדפי המשטר הנאצי בשל נטייתם המינית וזהותם המגדרית".
למות מבפנים
למות מבפנים (באנגלית: Dying Inside) הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר רוברט סילברברג, אשר ראה אור באנגלית בשנת 1972. הספר תורגם לעברית על ידי שרונה עדיני ויצא לאור בשנת 1981 בהוצאת ספרים ש. פרידמן בע"מ.
תקציר העלילה.
דייוויד זליג הוא יהודי רווק כבן ארבעים שכוחו הטלפתי הולך ונעלם לו. יהדותו של דייוויד מובלטת מאוד בספר: ההורים, השימוש בשפת היידיש, והמנהגים. כוחו הטלפתי של דייוויד הוא חד כיווני: הוא מסוגל לקרוא את מחשבותיהם של אחרים, אך איננו מסוגל לשדר את מחשבותיו לאחרים. כל חייו סבל בשל יכולת זו, אף על פי שבמשך חייו הבוגרים הזדמן לו לפגוש עוד בעלי יכולת כשלו, אשר לא סבלו מיכולת זו. עצם הידיעה של מה חושב עליו האדם מולו, שהיה כה שונה ממה שנאמר במילים, דיכאה אותו ומנעה ממנו להתקרב לאחרים באמת. ככל שאובדת לו יכולתו זו, מתהדק הקשר בינו לבין אחותו החורגת ג'ודית, אשר יחסיהם היו רעועים במשך כל השנים. דייוויד הוא אינטלקטואל ברמה גבוהה אך לפרנסתו הוא כותב עבודות לסטודנטים, כאשר הוא מתאים את הכתיבה בהתאם לאופי של האדם שמשלם לו, מה שהופך את העבודות לאמינות מאוד. הספר מלווה את דייוויד בהיזכרו בתקופות שונות בחייו, לעיתים מסופר ישירות על ידי דייוויד ולעיתים מסופר על ידי המביט מהצד.
מכון שוקן
חדר מיון
חדר מיון, או בשם המקובל בישראל בשנים האחרונות, מחלקה לרפואה דחופה (ובר"ת: מלר"ד) הוא מחלקה בבית חולים המעניקה טיפול רפואי ראשוני לחולים עקב מחלה או תסמינים הדורשים טיפול מיידי. לחלק מהחולים עלולה להיות בעיה מסכנת חיים הדורשת טיפול דחוף.
חדרי מיון הוקמו במהלך המאה ה-20 בשל העלייה בצורך באבחון וטיפול רפואיים במצבים קריטיים. במדינות מסוימות חדרי המיון הפכו לנותני שירות רפואי כללי לחולים מעוטי יכולת כלכלית, שאינם יכולים לקבל טיפול רפואי במקום אחר.
רוב חדרי המיון פועלים 24 שעות ביממה, אך בשעות הערב והלילה הם עובדים במתכונת כוח אדם מצומצמת.
מבנה המחלקה.
בחדר המיון ממוקמים מספר אזורים המותאמים לטיפול במחלות, פציעות או מצבים מסוימים.
באזור המיון הראשוני (טריאז') האחות הממיינת קובעת את רמת הדחיפות על פי בדיקת סימנים חיוניים והתרשמות מהמטופל, ומפנה את המטופל להמשך בירור באגף הרלוונטי.
חדר הטראומה, הנקרא לעיתים חדר ההלם או חדר טיפול נמרץ, הוא האזור הראשי בחדר המיון. בחדר זה מטופלים חולים ופצועים שמצבם מוגדר קריטי ונשקפת סכנה לחייהם או לאיבר מגופם. החדר מצויד במכשירי ניטור, הנשמה והחייאה, ובתרופות למצבי חירום. כמו כן ניתן למצוא בו מכשיר אק"ג ולעיתים אף מכשיר רנטגן לצילומי חזה ואגן ומכשיר אולטרה סאונד.
באזור השוכבים מטופלים חולים שמצבם הרפואי יציב, אך דורש טיפול בשכיבה. אזור זה בדרך כלל עמוס מאוד בחולים עם בעיות שונות, חלקן פנימיות וחלקן דורשות התערבות כירורגית. חלק גדול מהחולים הללו יזדקקו להמשך טיפול או אשפוז. חולים אלו יכולים להיות לדוגמה בעלי שבר בירך, סובלים מבעיות יציבה, חולים עם בעיות סיעודיות המונעות מהם ללכת, חולים הסובלים מהפרעות בקצב הלב הדורשות ניטור ממושך. זמן הטיפול בחולים אלו בדרך כלל ממושך יותר בשל מורכבות מחלתם.
באזור האמבולטורי, או אזור המהלכים, מטופלים חולים עם בעיות אורתופדיות וכירורגיות קלות שאינן דורשים שכיבה קבועה במיטה. באזור זה תמצא אחות, חדר טיפולים ומכשור מתאים. החולים באזור זה מתקבלים על פי סדר הגעתם.
בבתי חולים שונים בישראל ניתן למצוא חלוקה נוספת לאזורים לפי התמחות, כגון מיון פנימי, מיון כירורגי, מיון אורתופדי, מיון אא"ג ולעיתים יחידה לכאבי חזה.
בחדרי מיון מסוימים ניתן למצוא אזור המתמחה בטיפול בילדים. אזור זה יכיל בדרך כלל משחקים ומתקנים לילדים, ולעיתים מטפל המתמחה בעבודה עם ילדים והרגעתם. בישראל ישנם מספר בתי חולים לילדים עם חדרי מיון משלהם, כגון בית החולים דנה לילדים בתל אביב ומרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל בפתח תקווה וכן בתי חולים כלליים עם חדר מיון נפרד לילדים כגון במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע, מרכז רפואי וולפסון בחולון והמרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
חדר מיון נשים מופרד בדרך כלל מחדר המיון הכללי ונמצא בצמוד למחלקת יולדות. נשים המגיעות לחדר המיון בשל הריונן, יופנו לחדר מיון נשים או ישירות למחלקת יולדות, בהתאם למקובל בבית החולים.
בחדר מיון ניתן גם מענה למקרים הדורשים טיפול פסיכיאטרי, אם באזור מיוחד או באחד האזורים האחרים.
שילוט.
בבתי החולים דואגים לשילוט ברור ובולט המכוון לחדר המיון. במדינות מסוימות בארצות הברית אף מתוקנות תקנות בנוגע לשילוט זה.
הגעת החולים והטיפול בהם.