שאנדור ראדו (רוטמן) נולד לאדולף רוטמן וקורנליה רוזנבלוטל. לאחר קבלת תואר ההסמכה שלו כרופא הוא פגש את זיגמונד פרויד בשנת 1915 והחליט להפוך לפסיכואנליטיקאי. תחילה אובחן על ידי מטופלת לשעבר של פרויד שעברה אצלו פסיכואנליזה, ארז'בט רֵבֵס, ואחרי שעבר מווינה לברלין, הפך ראדו לחניכו של קרל אברהם. בברלין הוא ערך את כתב העת Internationale Zeitschrift für Psychoanalyse. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הקצרה (1919) הפעיל את השפעתו אצל בלה קון (מנהיג הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) כדי להשיג את מינויו של שאנדור פרנצי לפרופסור באוניברסיטה בבודפשט. בכך הפך פרנצי לפרופסור האוניברסיטאי הראשון לפסיכואנליזה. ב־13 בנובמבר 1919 התחתן ראדו עם ארז'בט רבס, בתם של וילמוש רבס ופלורה ברגר. בשנת 1922 עברה המשפחה לברלין, ולצד קרל אברהם היה מרצה במכון לפסיכואנליזה בבירה הגרמנית. שם הכיר את וילהלם רייך והיינץ הרטמן שעברו אנליזה על ידו. עקב בקשתו האישית של פרויד, ראדו עבר לארצות הברית בשנת 1931, שם עבד במכון הפסיכואנליטי בניו יורק, ולאחר מכן התמנה למנהל המכון לפסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה. הוא מת בניו יורק.
ראדו פרסם אחד-עשר מאמרים פסיכואנליטיים בין 1919 ל־1942. אולי החשוב שבהם היה המאמר משנת 1927 בנושא "הבעיה של המלנכוליה" שהביא פתרונות לבעיות חשובות ורלוונטיות שטרם טופלו עד אז. ראדו כתב גם מאמרים נלווים בשאלות ההתמכרות.
לקריאה נוספת.
"Psychoanalysis of Behavior: Collected Papers 1-2." (New York-London, 1956).
פופ ראפ
לאוניד ויכמן
לאוניד ויכמן (ברוסית: Леонид Абрамович Вихман; נולד ב-23 ביוני 1919) הוא יהודי סובייטי, שעוטר על פועלו בחצי האי קרים כחייל וכפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
נולד בעיר הומל. ב-1937 סיים בית הספר של ג'נקוי. התגייס לצי הסובייטי בשנת 1939. בשנת 1941 סיים את המכללה הימית הכספית בעיר באקו. עם תחילת מבצע ברברוסה כלויטננט משנה השתתף בהגנה על אודסה ובהגנה על ברגימנט הראשון של שייטת בפיקודו של יאקוב אוסיפוב במסגרת ארמיית החוף. בהמשך נלחם מול כוחות ורמאכט בסמוך ל ליד הכפר אישון כחלק מחטיבה מס' 7 של שייטת בגדוד השלישי. כנראה, כי השתייך לרגימנט 1331 שהגן באוגדה מס' 421 על קו סבלי-קאראגאץ'-לסניצ'סטבו טרם יחידתו כותרה. לאחר שהצליח להימלט מן הכיתור, הצטרף לפרטיזנים אחרי שמפקדם של הפרטיזנים עשה לקבוצת חיילי השייטת עליה פיקד מבחן כניסה.
נהיה סגן מפקד למפקד החטיבה מס' 1 פיודור פדורנקו (לפי מקורות אחרים: מפקד יחידת פרטיזנים מס' 1 בסקטור מס' 1 של החלוקה המנהלתית לפרטיזנים טרם הכיבוש (שכלל נפת סטארוקרימסק והעיר סודאק)) וכאשר פוצלה החטיבה מס' 6 ב-1 בפברואר 1944 נהיה מפקד לחטיבה מס' 7. החטיבה נלחמה באיחוד הדרומי של פרטיזני קרים בפיקודו של מיכאיל מקדונסקי וקומיסר מוסטפא סלימוב. ב-15 באפריל 1944 ניצלו על ידי חטיבתו מחיסול ארמונות ו ומחסני יין במסנדרה. הדבר התרחש בעקבות התקפת החטיבה שבוצעה על כוחות וורמאכט מן המעבר בדרך התחתונה של דרום חצי האי באזור יאלטה וחסימתם עד להגעת כוחות הצבא האדום.
לאחר המלחמה עבר או הוגלה לאזור בצפון מזרח ברית המועצות שם עסק במערכת אספקה ביישוב וב-1956 עבר בעצמו ליחידה המחוזית של מנהלת האספקה במגדן שם עסק בהבאת מוצרי צריכה לתושבי הצפון של ברית המועצות.
מן סוף שנות ה-70 התגורר במוסקבה. עסק בקולנוע חובבני.
משפחתו.
היה נשוי לאסיה שנפטרה ב-1967 ולהם בת ילנה.
אליפות איטליה בכדורגל חופים
אליפות איטליה בכדורגל חופים (באיטלקית: Campionato italiano di beach soccer) היא האליפות הלאומית והליגה הבכירה במדינה בתחום כדורגל חופים אשר מנוהלת על ידי מחלקת כדורגל החופים של ליגת החובבים הלאומית (האחראית לקיום אירועי כדורגל החופים הרשמיים). האליפות נערכת מדי שנה באופן רשמי מאז שנת 2004, במשך שלושה חודשים בחודשי הקיץ. בעבר, האליפות נוהלה באופן בלתי רשמי בין השנים 1999 ל-2003.
האליפות כוללת 20 קבוצות, שהשיטה לקיומה היא על ידי שלב בתים אשר מחלקים עשר קבוצות על פני שני בתים. ארבע הקבוצות מכל בית שמסיימות את שלב הבתים בארבע המקומות הראשונים מעפילות לשלב הפלייאוף. שתי הקבוצות אשר צולחות את רבעי הגמר וחצאי הגמר שלהן מעפילות לגמר והן מתחרות ראש בראש על אליפות הליגה. במקביל, משוחקים משחקי מיקום למקומות 3 עד 8.
המלביש
המלבישה (סרט, 2015)
המלבישה
קרחון נורת'איסט
אוגוסט קרל פון גייבן
אוגוסט קרל פרידריך כריסטיאן פון גייבן (בגרמנית: August Karl Friedrich Christian von Goeben; 10 בדצמבר 1816 – 13 בנובמבר 1880) היה גנרל חיל רגלים פרוסי, שזכה בצלב הגדול של צלב הברזל על פעולותיו במלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871.
ביוגרפיה.
פון גייבן נולד ב-10 בדצמבר 1816 בשטאדה, 30 ק"מ מערבית להמבורג, שהייתה חלק מממלכת הנובר, ומגיל צעיר שאף לשרת בצבא הפרוסי. בגיל שבע עשרה הוא התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-24 הפרוסי. אך מכיוון שלא חווה פעילות במהלך שירותו הוא פרש מהצבא בשנת 1836, והתגייס לצבא הקרליסטי, עמו לחם במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה בספרד. בחמש המערכות שבהם שירת את דון קרלוס, היו לו הרבה מקרים עם מזל רב. לאחר שלחם כחודשיים הוא נפל פצוע קשה, בידי הכוחות המלכותיים הספרדים. לאחר מעצר של שמונה חודשים הוא ברח, אך לא עבר זמן רב והוא נלכד שוב. הפעם כליאתו הייתה ארוכה וכואבת, ובשתי הזדמנויות הוא נאלץ להמר על חייו עם חבריו השבויים.
עם שחרורו, גייבן שירת עד 1840 בהצטיינות. באותה שנה הוא עשה את דרכו חזרה, כאדם חסר אמצעים, לפרוסיה. כלוטננט קולונל קרליסטי הצבא הפרוסי שמח לקבל אותו שוב לשירות כלויטננט, אך הוא עדיין היה צעיר, ומעטים מהקצינים הזוטרים היו בעלי רזומה של חמש שנות שירות במלחמה בגיל עשרים וארבע. בתוך שנים ספורות הוא מונה להאופטמן במטה הכללי הפרוסי, ובשנת 1848 הועבר למטה הקורפוס ה-4, שם הממונה עליו מייד היה מיור הלמוט גרף פון מולטקה. השניים הפכו במהירות לחברים, וההערכה ההדדית שלהם מעולם לא הופרעה. במהלך המרידה בבאדן, גייבן הצטרף למטהו של הנסיך וילהלם, הקיסר העתידי. לאחר מכן מילא במשך כמה שנים כמה תפקידים בצבא הפרוסי, ובשנת 1863 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-26.
בשנת 1860 הוא נכח עם הכוחות הספרדים במרוקו, והשתתף בקרב תטואן.
במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, הוא הצטיין בראש החטיבה שלו בקרבות ראקביל וזונדרבורג. במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 פיקד לוטננט גנרל פון גייבן על הדיוויזיה ה-13, שהחטיבה הישנה שלו היוותה חלק ממנה, והוכיח שוב את תכונותיו של מנהיג מלידה וטקטיקן מיומן.
בשנת 1870 עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה הראשונה תחת פיקודו של קרל פרידריך פון שטיינמץ. זו הייתה ההובלה הנחרצת והאנרגטית שלו שתרמה בעיקר לניצחון בקרב ספישרן ב-6 באוגוסט, ובעקבותיו זכה פון גייבן להצלחות היחידות שהושגו באגף הימין הפרוסי בקרב גרבלוט ב-18 באוגוסט. תחת אדווין פון מנטויפל, הקורפוס השמיני השתתף בפעילות באמיין ובפום, וב-8 בינואר 1871, פון גייבן מונה למפקד הארמייה הראשונה.
כעבור שבועיים הוא סים את המערכה בצפון צרפת, בניצחון המכריע בקרב על סן קנטן (19 בינואר 1871). סיום המלחמה הותירה את גייבן כאחד האנשים הנכבדים ביותר בצבא המנצח. הוא מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-28, וזכה בעיטור הצלב הגדול של צלב הברזל. לאחר מכן הוא פיקד על הקורפוס השמיני בקובלנץ עד מותו ב-13 בנובמבר 1880.
הנצחה.
המבצר הצרפתי לשעבר דה קוליו במץ שונה למבצר גייבן על שמו, ורגימנט הרגלים ה-28 נקרא על שמו. פסל של גייבן מאת פריץ שפר הוקם בקובלנץ בשנת 1884. ה-SMS גייבן, מסדרת מולטקה של הצי הקיסרי הגרמני שהושקה בשנת 1911, נקראה גם היא על שמו.
אכיפה סלקטיבית
בוגיסלב פרידריך עמנואל פון טוינצין
בוגיסלב פרידריך עמנואל גראף טוינצין פון ויטנברג (בגרמנית: Bogislav Friedrich Emanuel Graf Tauentzien von Wittenberg; 15 בספטמבר 1760 – 20 בפברואר 1824) היה גנרל פרוסי בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה.
טוינצין נולד ב-15 בספטמבר 1760 בפוטסדאם, מרקיזות ברנדנבורג, כבנו של פרידריך בוגיסלב פון טוינצין. הוא התחתן עם אליזבת פון אמשטדט, ממנה נולדו לו בן ובת אחת. ענף משפחת פון טוינצין עם התואר רוזן הסתיים במותו של בנו של טוינצין, היינריך בוגיסלב, בשנת 1854.
טאוונצ'יין התגייס לצבא הפרוסי בשנת 1775 וקיבל את התואר גראף (רוזן) ב-5 באוגוסט 1791. הוא הפך לעוזר מלכותי בשנת 1793; הוא הופקד על משימות דיפלומטיות רבות עד 1813. טוינצין השתתף במערכה של 1793 והועלה בהדרגה לאוברסט בשנת 1795 ולגנרל-מיור בשנת 1801. הוא פיקד על יחידת תצפית של פרידריך לודוויג צו הוהנלוה-אינגלפינגן עד לסאלבורג בשנת 1806. זמן קצר לפני קרב זאלפלד, קורפוס צרפתי בפיקודו של המרשל ברנדוט, הביס את הכוח של טוינצין, 9,000 איש בקרב שלייץ. טוינצין ארגן כביכול את הנסיגה למיטל-פולניץ כדי שכוחותיו יוכלו להצטרף לצבא הפרוסי הראשי.
בקרב ינה הוביל טוינצין את חיל החלוץ של צבא ההוהלוהה. עשרות גנרלים פרוסים הודחו לאחר התבוסה של פרוסיה ב-1807–1806, אולם טוינצין לא הודח כך. כגנרל-לויטננט, הוא פיקד על חטיבת ברנדנבורג לאחר חוזה טילזיט, והשתתף בארגון מחדש של הצבא הפרוסי המובס.