לשכת ניהול הקרקעות מנהלת את עדרי סוסי וחמורי הפרא על קרקעות ציבור בעשר ממדינות מערב ארצות הברית. אף שהם פראיים הסוכנות מחויבת להגן עליהם על בסיס "חוק הסוסים והחמורים הפראיים" (Wild and Free-Roaming Horses and Burros Act) מ-1971. אוכלוסיית הסוסים גדלה באופן משמעותי מכיוון שלסוסים יש מעט טורפים טבעיים. החוק כפי שנחקק מאפשר תנאים לסילוק בעלי חיים עודפים. הרג של בעלי חיים צולעים, זקנים וחולים, אימוץ של גורמים פרטיים ואפילו הרג של חיות בריאות אם ניהול המרעה מחייב זאת. בפועל כמעט שמעולם לא הרגו סוסים בריאים או חולים. בעקבות "חוק שיפור אדמות המרעה הציבוריות" של 1978 הקימה הלשכה 179 "אזורי ניהול עדרים" (herd management areas) על שטח של 128,000 קילומטרים רבועים שבהם יכולים להיות סוסי פרא על אדמות פדרליות.
ב-1973 התחילה הלשכה במיזם ב"רכס סוסי הפרא בהרי פריור" (Pryor Mountains Wild Horse Range) הידוע בשם "יוזמת אמץ סוס". התוכנית ניצלה סעיפים ב"חוק הסוסים והחמורים הפראיים" המאפשרים לאנשים פרטיים "מוסמכים" ל"אמץ" כמה סוסים שירצו אם יוכלו להראות שהם יכולים להעניק טיפול מספק לבעלי החיים. בשעתו, הבעלות על הסוסים נשארה באורח קבע בידי הממשלה הפדרלית. מיזם הפיילוט היה כה מוצלח שהלשכה אפשרה לו להתפשט בכל רחבי המדינה ב-1976. תוכנית "אמץ סוס" הפכה במהירות לשיטה העיקרית של סילוק סוסי בר עודפים מאדמות הלשכה לנוכח היעדר שיטות מעשיות אחרות. הלשכה גם השתמשה בכמויות מוגבלות של אמצעי מניעה בעדרים, בדמות חיסונים ב-PZP. התומכים אומרים שהשימוש הנוסף בחיסונים אלו יסייעו לצמצם את מספר הסוסים העודפים בניהול הלשכה.
למרות ההצלחות הראשוניות של תוכנית האימוץ נאבקה הלשכה לשמר רמות רצויות של מספר סוסים, שכן בלי טורפים טבעיים, יכול מספר הסוסים להכפיל את עצמו כל ארבע שנים. נכון ל-2014, היו יותר מ-49,000 סוסים וחמורי פרא באדמות הלשכה, הרבה מעבר לשיעור "רמת הניהול הרצויה" של הלשכה בכמעט 22,500.
הלשכה לניהול הקרקעות מפעילה מספר תוכניות והקימה שותפויות כחלק מתוכנית הניהול שלהם לשימור סוסים וחמורי פרא בארצות הברית. יש כמה עדרים של סוסים וחומרים הרועים באופן חופשי על שטח של 108,000 קילומטרים רבועים בעשר מדינות במערב ארצות הברית. הכרחי להבטיח איזון השומר על ניהול העדרים בקרקעות ועל אוכלוסיית בעלי החיים בריאה. השותפויות עם ארגונים אחרים, כדוגמת "קרן מורשת המוסטנג" (Mustang Heritage Foundation), מסייעות באימוץ כמו גם בחינוך והעלאת מודעות לגבי סוסי וחמורי פרא.
אנרגיה מתחדשת.
ב-2009 פתחה הלשכה לניהול הקרקעות משרדי תיאום של אנרגיה מתחדשת במטרה לאשר ולפקח על מיזמים של אנרגיית רוח, אנרגיה סולארית, ביומסה ואנרגיה גאותרמית באדמות הלשכה. המשרדים שוכנים בארבע מדינות שבהן הראו חברות אנרגיה את העניין הגדול ביותר בפיתוח אנרגיה מתחדשת: אריזונה, קליפורניה, נבדה וויומינג.
אנטכינוס
אַנטֶכִינוּס (שם מדעי: "Antechinus", מילולית: "קיפוד נמלים") הוא סוג של טורף כיס קטן דמוי עכבר ממשפחת נמיות הכיס הכולל 16 מינים; רובם נמצאים בדרומה, צפונה ומזרחה של יבשת אוסטרליה ומיעוטם באיים טסמניה וגינאה החדשה. אף שהסוג היה מוכר למדע כבר ב-1841, כמחצית מהמינים בו התגלו רק בשלהי המאה ה-20 או במהלך המאה ה-21. האנטכינוס נודע בסגנון הרבייה התובעני ובאורך ההזדווגות שלו, ובכך שרוב אוכלוסיית הזכרים שלו מתה מיד לאחר עונת הרבייה הראשונה.
מאפיינים.
האנטכינוס דומה במבט שטחי לעכבר, אולם יש ביניהם הבדלים רבים: האנטכינוס גוצי ושעיר יותר ובעל פרווה זיפית, קוצנית ומחוספסת, יש לו ראש מחודד יותר, אוזניים גדולות וכפות רגליים רחבות במיוחד; מערכת השיניים שלו אינה דומה לאלה של מכרסמים אלא לאלה של טורפים רגילים. בהתאם לכך, הוא אינו מכרסם כל הנקרה בדרכו אלא ניזון מרמשים שונים כדוגמת חרקים, עכבישאים, תולעים, ולטאות קטנות. הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת היטב אצל מרבית המינים בסוג, כאשר הזכרים גדולים מהנקבות הן במשקל והן בגודל. טווח הגודל של מיני האנטכינוס נע בין אורך של 120 מילימטר ומשקל של 170 גרם אצל המין הגדול ביותר לאורך של 80 מילימטר ולמשקל של 16 גרם אצל המין הקטן ביותר. צבע הפרווה של מיני האנטכינוס נע בין חום לאפרפר ומשתנה בין המינים.
כל האנטכינוסים הם מינים טרופיים החיים ביערות גשם, יערות נשירים, ביצות, סוואנות גשומות ובתי גידול לחים אחרים. אף שרובם טפסנים מעולים, הם מתחלקים לכאלו הפעילים קרקעית ולכאלו הפעילים יותר על העצים. לכל המינים יש טפרים חזקים המאפשרים להם לחפור על מנת למצוא רמשים, והם מהירי תנועה ובעלי יכולת קפיצה טובה. מרביתם נוהגים לקנן בעצים חלולים ובנקיקי סלע המשמשים להם כמסתור. האנטכינוסים הם יונקים ביישניים פעילי לילה, להוציא עונת הרבייה שאז הם הופכים לחסרי מנוחה ופחות נרתעים מהסביבה ונראים בכל שעות היום.
רבייה ומחזור חיים.
עונת הרבייה של מיני האנטכינוס נופלת לרוב בחורף בין אוגוסט לספטמבר, ואז הם נכנסים לתקופה של כשלושה שבועות שבהם כל שגרת יומם סובבת סביב ההזדווגות; במהלך התקופה זאת הזכרים הופכים לאגרסיביים במיוחד, והם תרים באובססיביות אחר נקבות או נלחמים עם זכרים אחרים. האנטכינוס ידוע בתור אחד היונקים עם זמן ההזדווגות הארוך ביותר אשר נמשך בין 6 ל-14 שעות, ובלוטת יותרת המוח שלו מפרישה בהתאם לכך רמות גבוהות במיוחד של טסטוסטרון. הזכרים מזדווגים במהלך העונה הקצרה עם מספר נקבות, ולאחר מכן מתים כולם. מעבר ללחץ ולתשישות הנגרמים כתוצאה מהתוקפנות בין הזכרים, המוות שלהם נובע בעיקר מהסיבה הבאה: המתח הרב שבו הזכר שרוי כתוצאה מסגנון הרבייה התובעני, מוביל לייצור מואץ של ההורמון קורטיזול מעבר לרמה הסבירה, אשר מאט את קצב חילוף החומרים ומאפשר לזכר להתעסק אך ורק סביב ההזדווגות; בסופו של דבר, הרמות הגבוהות של הקורטיזול מובילות למצב של דיכוי מערכת החיסון של האנטכינוס החלש ממילא בתום העונה ולמותו.
הנקבות מסוגלות לאחסן זרע במשך 3 ימים בשחלות, והן אינן מבייצות עד תום עונת הרבייה; כתוצאה מכך, לשגר וולדות אחד יש מספר אבות. מספר הפטמות משתנה בין 4 ל-10, וגודל ההמלטה משתנה בהתאם. כחודש לאחר ההזדווגות, הנקבה יולדת 7–10 וולדות זעירים במשקל 4 גרם - מהקטנים שבכיסאים. הם נישאים בכיס דמוי שקיק פתוח הדבוק בפטמות האם, ואשר נגרר על האדמה בעת הליכתה. הוולדות שוהים בכיס 5–8 שבועות (משתנה בין המינים), ולאחר מכן, הם הופכים למעמסה על האם עקב גודלם המקשה על תנועתה. האם מעבירה אותם לקן העשוי מחומרים יבשים, ובו הם שוהים פרק זמן נוסף הנע בין 6 ל-8 שבועות. הם נגמלים לאחר 6 חודשים, ומתלווים לאם במשך חודשי הקיץ, במהלכם הם צוברים במהירות משקל רב. לקראת החורף הם מתחילים להתבודד זה מזה עד שנפרדים לדרכם. בוא החורף מסמל את תחילת עונת הרבייה בה הזכרים יסיימו את חייהם. הנקבות עשויות לחיות עד 3 שנים, אך כתוצאה מהלחץ סביב עונת הרבייה, הן לרוב מתות לאחר שסיימו לגדל שגר אחד בלבד.
תנשמת פולנס
תנשמת פולנס (שם מדעי: "Tyto pollens") היא מין של עוף דורס נכחד ממשפחת התנשמתיים אשר חי באיי אנדרוס שבבהאמה עד ההולוקן. ככל הנראה תנשמת זו נכחדה בעת הגעת האדם במאה ה-16 לאיים בתהליך הקולוניזציה שדחק את התנשמת משטחה ופגעו ביערות בהם חיה, עד להכחדתה.
תנשמת זו חיה ביערות ראשונים ברמות במרכז האיים. היא הגיעה לגובה 1 מטר והייתה גדולה בהרבה מדורסי הלילה החיים ונראה שהייתה חסרת יכולת תעופה. התנשמת קיננה על הקרקע וניזונה מציד של מכרסמים כמו מיני הוטיים גדולים שחיו באי.
בפולקלור של תושבי האיים ישנו עוף מפלצתי ענקי , אשר מבוסס על תנשמת נכחדת זו, אשר חי ביערות, פעיל בלילה בעל עיניים אדומות, 3 רגליים ארוכות ויכול לסובב את ראשו. מאפיינים אלה מזכירים את התנשמת שאולי הפחידה את התושבים.
אן מקליין
אן שארלוט מקליין (באנגלית: Anne Charlotte McClain, נולדה ב-7 ביוני 1979) היא אסטרונאוטית אמריקאית של נאס"א, מהנדסת וטייסת ניסוי. מהנדסת הטיסה במשלחות 58 / 59 לתחנת החלל הבינלאומית.
בצעירותה.
מקליין נולדה וגדלה בספוקיין שבמדינת וושינגטון, ארצות הברית. היא חלמה על להיות אסטרונאוטית עוד מגיל צעיר.
למדה תואר ראשון בהנדסת מכונות בהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בוסט פוינט שבמדינת ניו יורק, אותו השלימה בשנת 2002. בשנת 2004, השלימה תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת באת' ותואר שני מאוניברסיטת בריסטול בביטחון בינלאומי ב-2005. הלימודים באנגליה התאפשרו באמצעות מלגת מרשל (על שם ג'ורג' מרשל, לאמריקאים הלומדים בבריטניה).
ספורטאית.
מקליין היא שחקנית רוגבי אשר שיחקה ברמה תחרותית בתחרות הרוגבי הלאומית באנגליה לנשים ( החל מ-2002. כמו כן שיחקה בנבחרת הנשים הלאומית של איגוד הרוגבי של ארצות הברית , שידועה בשם ה-Women's Eagles.
עקב מחויבויות בצבא האמריקאי והשתתפות בלחימה בעיראק, נבצר ממנה להשתתף בגביע העולמי לנשים ברוגבי בשנת 2006 , אולם היא נשארה ברמת משחקים תחרותית עולמית למעלה מעשור.
לאחר עשר שנים, היא פרשה ועברה לאמן קבוצות. מקליין טוענת שהיכולת להיות חלק מקבוצה והכושר הגופני מרוגבי היוו יתרון במועמדות שלה כאסטרונאוטית. וסייעה לה באימוני האסטרונאוטים בבריכת הציפה במרכז החלל ג'ונסון.
בצבא ארצות הברית.