קו חזר לסין בשנת 1912 כדי לשרת את הרפובליקה החדשה של סין כמזכיר אנגלי לנשיא יואן שייקאי. בשנת 1915, קו נעשה שגריר של סין בארצות הברית וקובה. ב -1919 הוא היה חבר המשלחת הסינית לוועידת השלום בפריז, בראשות שר החוץ לו ז'נג-שינג (לו צנג-צ'יאנג). בפני מעצמות המערב ויפן הוא דרש שיפן תשיב את אזור שאנדונג לסין. הוא גם קרא לשים קץ למוסדות האימפריאליסטיים כגון המובלעות האירופאיות, מכסים והחזקות שטחים בחכירה. מעצמות המערב סירבו לדרישותיו, וכתוצאה מכך, המשלחת הסינית בוועידת השלום בפריז הייתה האומה היחידה שלא חתמה על חוזה ורסאי בטקס החתימה.
קו גם היה מעורב בהקמת חבר הלאומים כנציג הראשון של סין בארגון החדש. משנת 1922, שימש קו ברציפות כשר החוץ ושר האוצר. הוא היה פעמיים ממלא מקום ראש הממשלה, בשנת 1924 ושוב בשנת 1926 בתקופה של תוהו ובוהו בבייג'ינג תחת ג'אנג דז׳ולין בשנים 1926–1927. קו היה ממלא מקום ראש הממשלה מ-1 אוקטובר 1926 ופעל במקביל כנשיא זמני. הוא שימש כראש ממשלה מינואר עד יוני 1927, כאשר ג'אנג הטיל ממשל צבאי וקו התפטר.
אחרי שמבצע המשלחת הצפונית הפיל את הממשלה בבייג'ינג ב-1928, קו היה מבוקש לזמן קצר למעצר על ידי הממשלה הלאומנית החדשה בנאנג'ינג, אבל באמצעות התיווך של ז'אנג צ'וליאנג הוא השלים עם הממשלה החדשה וחזר לשירות הדיפלומטי. הוא ייצג את סין בחבר הלאומים במחאה על הפלישה היפנית למנצ'וריה. הוא שימש כשגריר סין לצרפת בשנים 1936–1940, עד שצרפת נכבשה על ידי גרמניה. לאחר מכן, הוא היה שגריר סין בבית המשפט של סנט ג'יימס עד 1946. בשנת 1945, קו היה אחד הנציגים המייסדים של האו"ם. מאוחר יותר הפך לשגריר סין בארצות הברית והתמקד בשמירה על הברית בין הרפובליקה של סין וארצות הברית, כאשר הקואומינטאנג החל לאבד את השלטון בסין היבשתית לטובת הקומוניסטים, הוא נאלץ לעבור לטייוואן.
קו פרש מן השירות הדיפלומטי הסיני בשנת 1956. ב -1956 הוא הפך לשופט של בית הדין הבינלאומי בהאג ושימש כסגן נשיא בית המשפט בשלוש השנים האחרונות של כהונתו. בשנת 1967 הוא פרש ועבר לניו יורק, שם חי עד מותו בשנת 1985.
חיים אישיים.
ב -1908 נישא קו לאשתו הראשונה, צ'אנג ג'ון-אי הם התגרשו לפני שנת 1912.
אשתו השנייה של קו, טאנג פאו-יואה, "מאי" (1895-1918), הייתה בתו הצעירה של ראש ממשלת סין לשעבר טאנג שאו-ייה ודודנית ראשונה של הציירת והשחקנית מאי-מאי. נישואיהם התרחשו זמן קצר לאחר שובו של קו לסין בשנת 1912. היא מתה במגפת שפעת בשנת 1918. נולדו להם שני ילדים: בן, טה צ'אנג קו (1916–1998); ובת, פטרישיה קו (1918–2015),
אשתו השלישית הייתה אשת חברה מפורסמת, אוי הואי-לן (1889–1992). הם נישאו בבריסל, בלגיה בשנת 1921. היא הייתה נשואה קודם, בשנת 1909, לאיש הקונסוליה הבריטית והיה לה בן אחד, לפני שהתגרשה בשנת 1920. אוי הוי-לאן הייתה בתו של אחד מחשובי הקהילה הסינית במלאיה, והיורשת של משפחה מהאצולה הסינית של אינדונזיה הקולוניאלית.
היא כתבה שני ספרי זיכרונות: הוי-לאן קו (גברת וולינגטון קו): ״אוטוביוגרפיה״ (שנכתבה עם מרי ואן רנסלר ת'אייר, מעיתון דייל פרס, 1945) ו״שום חג לא נמשך לנצח״ (נכתבה עם איזבלה טאב, ניו יורק טיימס, 1975). [22] לקו היו שני בנים איתה.
ב -3 בספטמבר 1959 נישא קו לאשתו הרביעית (Yen Yu-yun) (1905-2017), אלמנתו של קלרנס קואנגסון יאנג. היו לו שלוש בנות חורגות מהנישואים האלה.
פטירה.
קו חי זמן רב כדי לראות שניים מבניו מתים לפניו. הוא מת מוקף על ידי משפחתו בליל 14 בנובמבר 1985, בגיל 97. אשתו האחרונה חיה עוד יותר ממנו - ג'וליאנה קו נפטרה בגיל 111.
אבאקווה
מנקון טאון
אופציית Call
מרואה (קמרון)
מרואה (בצרפתית: Maroua) היא עיר שמשמשת כבירת האזור הצפון הרחוק של קמרון.
גאוגרפיה.
העיר נמצאת כ-793.6 קילומטרים מיאונדה, בירת קמרון.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (32 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (23 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 842 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (261 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה.
העיר נמצאת ליד הכביש הלאומי N1 והכבישים האזוריים P2 ו-P3. בנוסף, בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי מרואה סאלאק .
וימפי
וימפי (באנגלית: Wimpy) היא רשת מסעדות מזון מהיר, המתמחה בהמבורגרים, צ'יפס וארוחות בוקר, מרכז הרשת שהה בארצות הברית ואחר כך עבר לבריטניה. כיום ממוקם בדרום אפריקה. בשיאה הפעילה הרשת כ-1,500 מסעדות ברחבי העולם.
היסטוריה.
הרשת נוסדה בשנת 1934 על ידי אדוארד גולד הסניף הראשון נפתח בבלומינגטון שבאינדיאנה בשם וימפי גריל (Wimpy Grills) מקור השם בדמות מסדרת פופאי בשנת 1936. לאחר פתיחת מספר סניפים במערב התיכון נפתח סניף של הרשת בשיקגו משם גם נוהלה הרשת. בשנת 1947 הפעילה הרשת 26 סניפים באזור שיקגו. הרשת הצטמקה בהדרגה ונעלמה מארצות הברית לאחר מותו של המייסד בשנת 1977, בה פעלו 7 מסעדות.
בשנת 1954 קנתה חברת J. Lyons and Co את הזיכיון להפעלת מסעדות וימפי בבריטניה, שבשנים הבאות צמחה הרשת והקימה סניפים במספר מדינות - צרפת, אירלנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, בשיאה פעלו ברחבי העולם 1,500 מסעדות וימפי. מאמצע שנות ה-70 הרשת בבריטניה סבלה מתחרות קשה של רשתות מקדונלד'ס וברגר קינג ומספר הסניפים הצטמצם עד ל-67 בשנת 2009 לעומת 500 בשנות ה-70.
לדרום אפריקה נכנסה רשת וימפי ב-1967 ובשנת 2011 פעלו בדרום אפריקה 509 מסעדות וימפי - המספר הגדול ביותר של זכייני וימפי.
וימפי בישראל.
וימפי נכנסה לישראל ב-1966, כאשר חברת "ליונס" ( J. Lyons and Co ) הבריטית הקימה את חברת "וימפי (ישראל) בע"מ" בשותפות עם בוריס קישון, תעשיין ויזם יליד רומניה. קישון היה מהנדס מזון, שעלה לישראל בתחילת שנות ה-50, אך אחר כך עבר לאנגליה שם עבד כמנהל מפעל ובהמשך היה שותף להקמת מספר מפעלים. החברה החלה לפעול עם פתיחת שני סניפים, הראשון בתחנת הדלק סונול בזכרון יעקב והשני בכיכר פריז בחיפה. החברה חתמה על הסכם עם חברת סונול להקמת סניפים נוספים בתחנות הדלק של החברה. שאר הסניפים בישראל פעלו בשיטת הזכיינות, כאשר וימפי מספקת להם את הבשר.מחיר כריך ההמבורגר של וימפי באותה עת היה לירה אחת.
באפריל 1969 קיימה וימפי את הכנס העולמי שלה בישראל, בו הציגה מזנון נייד שפותח בישראל לצורך שיווק לזכייני החברה ברחבי העולם. ביוני 1969 הפעילה הרשת כבר 30 סניפים בישראל, וחברת "ליונס" רכשה את מלוא הבעלות על "וימפי ישראל" מידי בוריס קישון.
בשנת 1970 חנכה החברה את מפעל "כתר" למוצרי בשר בחיפה, בשותפות עם החברה הישראלית לקרור והספקה. באותה שנה "וימפי ישראל" פתחה מזנון ראשון בטהראן שבאיראן.
על פי ההיסטריון תום שגב, מסעדות וימפי סימלו פתיחות של ישראל להשפעות מערביות:
את הרשת בישראל ניהל יואל קרוס עולה חדש מדרום אפריקה. קרוס מינה את אלי טיסונה לסגנו. לאחר שקרוס נפטר באופן פתאומי, ומספר מזנונים של הרשת הוצתו., החליטה חברת "ליונס" למכור את "וימפי ישראל" לאלי טיסונה וקבוצה של משקיעים שארגן ב-1974. טיסונה החל לרכוש בשר לרשת מרחמים אהרוני וטוביה אושרי אנשי "כנופיית הכרם". טיסונה העיד אחר כך, בשנת 1978, בפרשת רשימת ה-11, וטען כי לא היו שותפים ברשת אלא רק ספקים. לעומת זאת ספק הבשר הקודם של "וימפי" העיד שבשנת 1972 רחמים אהרוני איים עליו לאחר שהרשת הפסיקה ללא כל הודעה מוקדמת את ההתקשרות עמו. מספר שנים לאחר שטיסונה רכש את הרשת היא הפסיקה לפעול.
ב-1977 נעצר אלי טיסונה בחשד ששיחד את מזכיר ועד עובדי התעשייה האווירית, כדי לקבל אישר להקמת חנות בשר ומזנון וימפי בתוך המרכול של עובדי התעשייה האווירית. טיסונה נידון לשלושה חודשי מאסר ב-1981.
מיכאיל יפרמוב (שחקן)
מיכאיל יפרמוב (ברוסית: Михаил Ефремов; נולד ב-10 בנובמבר 1963, מוסקבה) הוא שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי. הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית. בשנת 1995 הוענק לו תואר "אמן כבוד" של הפדרציה רוסית.
ביוגרפיה.
מיכאיל יפרמוב נולד במוסקבה למשפחת שחקני תיאטרון אולג יפרמוב ואלה פוקרובסקאיה. כבר בהיותו ילד הוא שיחק בהצגה של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנת 1976 לראשונה הצטלם בסרט. לאחר שרות בצבא האדום הוא התחיל ללמוד משחק בשנת 1987 סיים את לימודיו. בשנים 1987–1990 מיכאיל יפרמוב היה בין ראשי תיאטרון-סטודיו "סוברמניק-2".
בשנת 1991 הוא התקבל לתיאטרון על שם צ'כוב במוסקבה. בהמשך הוא עבר לתיאטרון סוברמניק וגילם את פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בסרט צוערי הצי 3. כמו כן גילם דמות משנית בסדרה "ק.ג.ב. בסמוקינג".
בשנת 2007 מיכאיל יפרמוב זכה בפרס נשר הזהב על משחקו בסרט 12 והופיע בתפקיד קצר בסרט לפריז, כמו גם בסרט המוערך "צרפתי". במהלך הקריירה הוא הצטלם לעשרות סרטים. בשנת 2020 הוקרן הסרט שוער הגלקסיה בהשתתפותו וב-2021 ייצא סרט הפנטזיה סוסון גבנונון.
משנת 2009 ועד ל-2014 הוא היה מנחה של תוכנית טלוויזיה "חכה לי" בערוץ הראשון.
ביוני 2020 היה מעורב בתאונת דרכים במרכז מוסקבה במהלכה נהרג אדם אחד. שוטרי משטרת מוסקבה עיכבו אותו לאחר שהתברר כי נהג תחת השפעת אלכוהול. הוא נשלח לחודשיים מעצר בית. בספטמבר אותה שנה נשלח לשמונה שנות מאסר לתשלום פיצויים בסך 800 אלף רובל למשפחת ההרוג.
חיים אישיים.
מיכאיל יפרמוב היה נשוי חמש פעמים ויש לו שישה ילדים.
דידכה