במסגרת המגמה שרווחה במלחמת האזרחים בלבנון, השתלטות על שטחים בעלי זהות עדתית וחיסול המובלעות העדתיות האחרות באותו השטח, הצליחו הסיעות הנוצריות ב-18 בינואר 1976 להכניע את מעוזי ההתנגדות של המחנה המוסלמי בשכונת העוני כרנתינא הממוקמת במזרח ביירות ובשכונת מסלח. מאורע זה, שבו נהרגו כאלף אזרחים, זכה לשם טבח כרנתינא. בה בעת, כיתרו פלסטינים וכוחות שמאל, בתגובה למצור שהוטל יום קודם לכן על מחנה הפליטים תל-זעתר, את העיר דאמור (הממוקמת 17 ק"מ דרומית לביירות) ויומיים לאחר מכן, ב-20 בינואר, הצליחו לכבוש את העיירה, לבזוזה ולהחריבה. מאורע זה נודע בשם טבח דאמור.
לאחר שני מקרי הטבח, מספר התומכים הנוצרים (מקרב השמאל) שתמכו בתנועה הלבנונית הלאומית (של הפלג הרדיקלי) ירד פלאים; תמיכת המוסלמים השמרנים בממשלה, גם כן התדרדרה - כך, הלחימה הפכה ליותר ויותר עדתית. השפעה נוספת של הרציחות, גרמה לפת"ח של יאסר ערפאת, להתאחד במטרותיו עם הציר הרדיקלי, לאור שנאת הפלסטינים המוחלטת בשלב זה, לכוחות הנוצריים.
בתקופה שהגיעה לאחר הרס דאמור ניסו מדינות ערביות רבות והליגה הערבית לתווך בין הצדדים היריבים, אך כל מאמציהם, עד אמצע השנה, עלו בתוהו.
התגברות המעורבות הסורית.
התעניינותם של הסורים בלבנון נבעה ממספר מישורים שהעיקריים שבהם הם המישור הלאומי, המישור הכלכלי, המישור הביטחוני והמישור הפוליטי. במישור הלאומי, לפי מדיניות סוריה לבנון תמיד הייתה חלק אינטגרלי מסוריה וההפרדה בין שתי המדינות היא מלאכותית ומקורה במדינות המערב. במישור הביטחוני ביקשה סוריה למנוע השתלטות ישראלית על חבל הארץ שעד נהר הליטני. המנהיגות הסורית האמינה כי השתלטות שכזו לא רק תעמיד את סוריה בעמדה אסטרטגית נחותה, אלא גם תגרום לבריחתם של פליטים רבים לשטחה. במישור הפוליטי ביקשה סוריה לחזק את שליטתה על הגורמים הפלסטיניים בלבנון ולמנוע עליית משטר קיצוני שיושפע מתכתיבים לוביים או עיראקיים. על מנת להשיג מטרות אלו ביקשו הסורים למנוע את ניצחון אחד מן הצדדים מן החלוקה ולמנוע מלבנון להתפרק למדינות קטנות יותר בעלות אופי עדתי – רעיון שקנה לו אחיזה בקרב מארונים רבים בזמן המלחמה.
מ-1975 ואילך, החלה סוריה לבסס את שליטתה בלבנון באמצעים דיפלומטיים ועל ידי החדרת יחידות של צש"פ בהנהגת קצינים סוריים לשטח לבנון ותמיכה שוטפת במחנה הרדיקלי. לאחר מעורבות עקיפה וניסיונות תיווך, הועברו בספטמבר 1975 שני גדודים כדי להפסיק התנגשויות בין גורמים פלסטינים באזור טריפולי שבצפון לבנון.
ב-14 בפברואר שבוע לאחר פגישה עם אסד, הודיע פרנג'יה על יישום רפורמה, שנודעה בשם "מסמך הרפורמות" (או "המסמך החוקתי"). השינוי המרכזי המוצע במסמך הרפורמות הוא שינוי המפתח העדתי שנקבע באמנה הלאומית של 1943: מעתה ואילך יקבלו הנוצרים 50 אחוזים מן המושבים בבית הנבחרים (לעומת 55 אחוזים שקיבלו על פי האמנה הלאומית) וביטול החלוקה העדתית במשרות הפקידותיות הזוטרות. כמו כן הציע המסמך להרחיב את סמכויותיו של ראש הממשלה על חשבון סמכויות הנשיא המארוני, לשנות את החוקה כך שראש הממשלה ייבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני ולהקים בית דין עליון לענייני חוקה ומועצה עליונה לתכנון. רבים תלו במסמך תקווה להפסקת העימות המתמשך.
שינוי עמדה סורית.
מסמך הרפורמות אושר באופן מיידי על ידי מנהיגי המחנה השמרני (למעט ריימון אדה), אך במחנה הרדיקלי נתקל המסמך בהתנגדות עזה. ג'ונבלט דחה את הרפורמה בטענה כי אין לבצע רפורמות במפתח העדתי אלא לבטלו כליל, בכל דרגי השלטון. הפלסטינים דחו הרפורמה בשל החשש מן ההגבלה על פעילותם והטלת פיקוח סורי, שהשתמעה מן המסמך. דחייתו של המסמך על ידי המחנה הרדיקלי סימנה את התחלת השינוי בעמדה הסורית בלבנון. הסורים, שבעבר תמכו במחנה הרדיקלי החלו להעביר בהדרגה את תמיכתם אל המחנה השמרני.
לאחר דחיית מסמך הרפורמות נטתה הכף במלחמה לטובת המחנה הרדיקלי וב-11 במרץ החל ניסיון הפיכה, בראשותו של עזיז אל-אַחדבּ, בריגדיר-גנרל בצבא הלבנוני, שסימן את התפוררותו הסופית של הצבא הלבנוני. כוחותיו של המחנה המתחזק, בראשות צל"ע, החלו להתקדם אל עבר ארמון הנשיאות וערערו את סמכותו של פרנג'יה. התקדמותו המהירה של צל"ע אל עבר ארמון הנשיאות, התנגדותו למסמך הרפורמות וחוסר הסכמתו של המחנה הרדיקלי לפשרה הסורית הביאו את סוריה להורות על אל-צאעיקה וצש"פ ב-15 במרץ לעצור את התקדמותו של צל"ע ולמנוע את הפלת המשטר, זהו היה הסימן הראשון לשינוי מדיניותה של סוריה. 13 ימים לאחר מכן, בשל סרבנותו של המחנה הרדיקלי להישמע לסוריה, הטילה סוריה אמברגו על משלוחי הנשק למחנה והתנערה סופית ממחויבותה הראשונית ל"חזית הסירוב".
למרות התמתנות דרישותיהם של ראשי ההפיכה לאחר כניסתה הצבאית של סוריה ללבנון, תורגמו קריאותיהם להחלטת ממשלה בישיבה מיוחדת ב-22 במרץ על אישור שינוי סעיף 73 בחוקה הלבנונית כך שיאפשר את בחירת נשיא לבנוני שישה חודשים לפני סיום הקדנציה של הנשיא המכהן. עם זאת, נאלץ פרנג'יה שלושה ימים לאחר מכן לברוח מן הארמון הנשיאותי בבעבדא אל ד'וק מכאאיל בעודו מכריז כי "רק המוות יביאני לוויתור על הנשיאות".
כל מאמציהם של הסורים למנוע את התקדמותו של המחנה הרדיקלי כשלו. על כן החליטה סוריה לרכז ב-9 באפריל כוח של כ-400 חיילים באזור אל-מצנע כאיום ברור על כוחות המחנה הרדיקלי. זאת הייתה הפעם הראשונה בה כוחות צבא סוריים חצו בגלוי את הגבול וזאת אחרי שישראל, בתיווך ארצות הברית, הגדירה מהו "הקו האדום" מבחינתה, שאותו אסור לכוחות הסוריים לחצות. ביום המחרת אישר בית הנבחרים את תיקון סעיף 73 בחוקה וחמישה ימים מאוחר יותר חתמו הארגונים הפלסטינים עם סוריה על הסכם הפשרה, "הסכם דמשק". למרות תיקון החוקה וחתימת ההסכם, הלחימה המשיכה להתפשט לשאר אזורי הארץ, הרחק מעבר לביירות.
בלחץ סורי כבד, שנבע מן המחשבה כי בחירת נשיא חדש תקל על השגת הסכם הפסקת אש, בחר הפרלמנט ב-8 במאי, בלי שאף ציר מן המחנה הרדיקלי נוכח כמחאה על הלחץ הסורי, ברוב של 66 צירים מתוך 69 צירים שנכחו, באליאס סרכיס, נשיא הבנק המרכזי, לנשיא המדינה. למרות בחירתו של נשיא עתידי חדש וקריאות רבות, פרנג'יה לא התפטר ומעמדו כשליט המשיך להידרדר.
תוך לחימה בין עדתית אינטנסיבית, כשהמארונים עמדו על סף תבוסה, קרא הנשיא לשעבר (הנוצרי) סולימאן פרנג'יה להתערבות סורית, בתואנה כי הלחימה מונעת את פתיחת נמל ביירות, דרכו סוריה ייבאה מוצרים רבים. במהלך חודש מאי ושלושת החודשים שלאחריו, החדירו הסורים כוחות רבים אל תוך לבנון ופתחו במלחמה, שלא בעוצמה מלאה, נגד המחנה הרדיקלי ובעיקר נגד פעולות אש"ף. ב-1 ביוני 1976 נכנס כוח סדיר סורי ללבנון בכוונה לשים קץ ללחימה ולכפות בכוח הזרוע את "הסדר הסורי" על הצדדים היריבים. הניסיון להטיל את הדיוויזיה המשוריינת 3 מתוגברת בכוחות נוספים ועוד כוחות מיוחדים למתקפת בזק משוריינת לעבר אזורי מפתח בלבנון נכשל משנבלמה התקדמותם באזור ההר. הכוח הסיר את המצור של אחמד ח'טיב מעל הכפרים הנוצריים. אבל נתקל בהתנגדות הפלסטינים והרדיקלים ובביקורת מבית ומחוץ (העולם הערבי, בפרט מצרים ועיראק). נוכח זאת, אפשרו הסורים למחנה השמרני - שכוחו גדל בעקבות יצירת פיקוד משותף בשם "הכוחות הלבנוניים", שכלל למעשה את כל המיליציות הנוצריות, למעט אלו של היוונים-אורתודוקסיים - לתקוף מובלעות בתוך שטחם. מחנה הפליטים תל אל-זעתר שהיה תחת מצור במשך זמן רב, עוד מינואר 1976, הותקף על ידי המחנה השמרני, בראשות הפלגנות, נרצחו, ולדעת רבים נטבחו, כ-2,000 מתושביו הפלסטינים. הפלסטינים הטילו את האחריות לטבח תל אל-זעתר על הסורים.
שרי החוץ הערביים החליטו על הפסקת-אש ושליחת כוח בינערבי שימנה עד 30,000 לוחמים ("כוח ההרתעה הערבי") ללבנון ב-9 ביוני. הגעתם של ראשוני הכוחות הלא-סורים (בעיקר מסעודיה, סודאן ולוב), אפשרה לפרנג'יה, לשמעון ולג'ומייל ב-16 ביוני לאשר בדיעבד את ההתערבות הסורית בלבנון, במסגרת אותו כוח כל-ערבי. הכוח, בשל הימנעותו מכניסה למלחמה, לא הצליח לשמור על הפסקת האש שעליה הוחלט בפגישת שרי החוץ הערביים.
ישראל החלה לסייע לכוחות המארוניים באימונים, חימוש וטנקים מחודש מאי. החל מחודש יוני, נוצרה רצועת כפרים מארוניים בגבול הדרומי עם ישראל שביקשו וקיבלו חסות מישראל. החסות הישראלית התבטאה בעיקר בסיוע הומניטרי ובהמשך גם בהיתרי עבודה בישראל לתושבי הדרום. כעבור זמן קצר נודע הגבול, הן בקרב הנוצרים בלבנון והן בישראל, בשם "הגדר הטובה". כמו כן, עזרה ישראל בארגון ובאימון צבא נוצרי באזור דרום לבנון.
לאחר כישלון ניסיון התיווך הכלל-ערבי וניסיון סורי נוסף להשגת הסכם עם הארגונים הפלסטינים ("הסכם דמשק השני"), חידשו הסורים ביתר שאת את התקפתם על המחנה הרדיקלי בספטמבר 1976, עם כניסתו של סרכיס לתפקידו החדש כנשיא. רק בספטמבר – אוקטובר באותה שנה סיימו הסורים מתקפה איטית משולבת ומתוכננת, יחד עם הכוחות הנוצריים והצליחו להכניע את ארגוני המחבלים והשמאל ולשים קץ למלחמת האזרחים.
הפעלתו של לחץ סורי פנימי והמגננה של המחנה הרדיקלי הפסיקו את ההתקפה ומנעו את חיסולו של אש"ף. הסורים הצליחו תוך מספר ימים בודדים להשתלט לחלוטין על אזור הבקאע ועל כל צפון לבנון. סוריה הצליחה להשיג לעצמה שליטה גם באזורים אחרים ברחבי לבנון (הר הלבנון, ביירות, צידון ודרום-לבנון), אך לא עברו את "הקו האדום" שנקבע עם ישראל, כנראה במסגרת דיונים חשאיים, כ-15 ק"מ מן הגבול בדרום לבנון.
רגיעה מתוחה.