ניתן לחלק את אבני הרוק על פי הבלוטה שבה הם נוצרים. כ-85% מהאבנים מתרחשות , ובין 5-10% מתרחשות בבלוטת מיצד האוזן. ב -0% -5% מהמקרים, בלוטת תת-הלשון או בלוטת הרוק הזעירה מושפעת. בעוד שלרוב הבלוטות הקטנות לא נפגעות, חצץ בלוטות הרוק מופיע יותר בבלוטות הקטנות כמו ברירית הפה וברירית השפתית העליונה.
סימנים וסימפטומים.
הסימפטומים השכיחים ביותר הם כאבים ונפיחות בבלוטות הרוק הנגועה, ששניהם הולכים ומחריפים כאשר ישנו גירוי ותגובה של הרוק, למשל מראה, מחשבה, ריח וטעם של מזון או במצב של רעב או לעיסה. מצב שכזה ידוע גם כ"תסמונת הארוחה" וכתוצאה מכך עלולה להיווצר דלקת או זיהום בבלוטה. חצצת בלוטות הרוק עשויה להתפתח גם בשל נוכחותם של זיהומים כרוניים הקיימים בבלוטות, התייבשות (למשל שימוש בפנוטיאזינים), תסמונת שגרן ו / או עלייה ברמות סידן מקומיות, אך במקרים רבים הגורם לא ידוע. אם חצץ נוצר בצינורית המנקזת את הרוק מבלוטת הרוק לתוך הפה, הרוק יהיה לכוד בבלוטה. זה עלול לגרום לנפיחות ודלקת של הבלוטה, דבר שיגרום לכאבים רבים. דלקת של בלוטת הרוק נקראת sialadenitis. עם זאת, חצץ אינה הסיבה היחידה לכך שבלוטת הרוק עשויה להיות חסומה ולגרום ל"תסמונת הארוחה". מחלות בבלוטת הרוק, עלולות להתרחש גם עקב היצרות צינורית, גופים זרים, וריאציות אנטומיות או מומים במערכת הצינור המובילה לחסימה מכנית הקשורה בקיפאון הרוק בצינור. חצץ זה עשוי להיות רדיופאקיות (באנגלית: Radiodensity), כלומר הן יופיעו ברדיוגרפיה או בקרני רנטגן, שם הן לא יהיו גלויות ברדיוגרפים (אם כי חלק מההשפעות שלהן על הבלוטה עדיין עשויות להיות גלויות). הסימנים והתסמינים משתנים ותלויים במידה רבה בשאלה, האם חסימת הצינורית מלאה או חלקית, וכמה לחץ נוצר בתוך הבלוטה. התפתחות הזיהום בבלוטה משפיעה גם על הסימנים והתסמינים.
לעיתים נדירות, כאשר האבנים נוצרות בבלוטות הרוק הקטנות, בדרך כלל תופיע רק נפיחות מקומית קלה בתצורת קשריר ורגישות.
גורמים.
מאמינים שישנם מספר שלבים להיווצרות האבנים הללו. ראשית, גורמים כגון בעיות במטבוליזם של סידן, התייבשות, הפחת בקצב זרימת הרוק, שינוי חומציות (pH) הרוק שנגרם על ידי זיהומים בלוע, ושינוי מסיסות של גבישים, המובילים למשקעים של מלחים מינרליים, גם כן מעורבים. אך מנגד, מקורות אחרים קובעים כי חריגות במטבוליזם של סידן או זרחה (פוספט) אינן אחראיות להיווצרויות אלו.
השלב הבא כולל היווצרות של קשריר אשר מרובד בחומר אורגני ואי-אורגני, ובסופו של דבר יוצר מסה מסוידת. בערך ב 15-20% מהמקרים חצצת זו לא תהיה מסוידת מספיק כדי להופיע ברדיוגרפיה, ולכן קשה לזהותה.
מקורות אחרים מציעים תאוריה, שבה פסולת מזון, חיידקים או גופים זרים מהפה נכנסים לצינורות של בלוטת הרוק ונלכדים בשל כשל בסוגר אשר בפתח הצינור (הפטמה, באנגלית: Dental papilla), המדווחים ב-90% מהמקרים. חלק מן החיידקים המצויים בחצצת בלוטת הרוק דווחו כחיידקים מסוג Streptococcus (סטרפטוקוקוס) שמהווים חלק תקין מהמיקרוביוטה של הפה ואשר נמצאים גם ברובד השן.
היווצרות אבנים מתרחשת בדרך כלל בבלוטת תת-הלסת התחתונה (באנגלית: Submandibular gland) מכמה סיבות. ריכוז הסידן ברוק המיוצר בבלוטת תת-הלסת התחתונה הוא כפול מזה של הרוק המיוצר בבלוטת מיצד האוזן. הרוק המיוצר בבלוטת תת-הלסת התחתונה גם יחסית בסיסי ורירי. צינור תת-הלסת התחתונה (באנגלית: submandibular duct) ארוך, כלומר הפרשות הרוק צריכות לנוסע למרחק לפני שחרורם בפה. בצינור בעל שני כיפופים, הראשון נמצא בגבול האחורי של שריר הטוחנות ועצם הלשון (באנגלית: Mylohyoid muscle) והשני ליד פתח הצינורית. זרימת הרוק מן בלוטת תת-הלסת התחתונה היא לעיתים קרובות נגד כוח הכבידה עקב שינויים במיקום של פתח צינורית. הפתח עצמו קטן יותר מזה של . גורמים אלו מעודדים האטה וקיפאון של הרוק ב, מה שהופך היווצרות של חסימה עם הסתיידות שלאחר מכן סבירה יותר. חצצת בלוטות הרוק קשורה לפעמים למחלות רוק אחרות. למשל, חצצת בלוטות הרוק מתרחשת בשני שלישים מהמקרים בדלקת כרונית של בלוטות הרוק (באנגלית: ), אף על פי שלעיתים קרובות דלקת חוסמת בבלוטות הרוק היא כתוצאה מחצצת בלוטות הרוק. שיגדון גם יכול לגרום לאבנים בבלוטת הרוק, אם כי במקרה זה הם מורכבות מגבישי חומצת שתן ולא מהרכב רגיל של אבנים בבלוטות הרוק.
אבחון.
האבחון נעשה בדרך כלל על פי היסטוריה אופיינית ובדיקה גופנית. אבחון ניתן לאשר על ידי רנטגן (80% ממקרי חצצת בלוטות הרוק גלויים ברנטגן), על ידי (בעברית: צילום בלוטות הרוק), או על ידי אולטרה סאונד.
טיפול.
חצצת בלוטות הרוק מטופלת בדרך כלל על ידי הסרת החצץ/אבן, וישנן כמה טכניקות שונות זמינים. לעיתים רחוקות, הסרת בלוטת תת-הלסת התחתונה עשויה להיות הכרחית במקרים של היווצרות חוזרת של החצץ/אבן.
כמה מאפשרויות הטיפול שיש כיום הם:
אפידמיולוגיה.
חצצת בלוטות הרוק היא תופעה נפוצה המהווה כ -50% מכלל המחלות המתרחשות בבלוטות הרוק הגדולות וגורמות לתסמינים בכ -0.45% מכלל האוכלוסייה. אנשים בגילאי 30–60 וזכרים נוטים יותר לפתח חצצת בלוטות הרוק. שכיחות חצצת בלוטות הרוק באוכלוסייה הכללית היא כ -1.2% על פי רישומי התמותה לאחר המוות, אך שכיחות האבנים הללו הגורמות לתסמינים היא כ -0.45% באוכלוסייה הכללית. חצצת בלוטות הרוק אחראית על כ 50% מכל המחלות המתרחשות בבלוטות הרוק הגדולות, ובשיעור של 66% בקרב מחלות חסימתיות של בלוטות הרוק. חצצת בלוטות הרוק נפוצה פי שניים אצל גברים ביחס לנשים. טווח הגילאים הנפוץ ביותר שבו הם מתרחשים הוא בין 30 ל -60, והם דיי נדירים אצל ילדים.
חיסון לכלבת
חיסון כלבת (באנגלית: Rabies vaccine) הוא חיסון למניעת כלבת. ישנם מספר סוגי חיסונים זמינים אשר בטוחים ואפקטיביים לשימוש. חיסונים אלו נועדו למנוע כלבת לפני החשיפה לנגיף, וגם ניתן לחסן זמן מה לאחר החשיפה, כגון לאחר נשיכת כלב או עטלף. החסינות של הגוף לנגיף, נמשכת לתקופה ארוכה ורק לאחר מתן כל מנות החיסון. החיסון בדרך כלל ניתן על ידי זריקה לעור או לשריר. בדרך כלל לאחר החשיפה, החיסון הניתן הוא גלובולין חיסוני של הכלבת. מומלץ להחסן בפני הכלבת לפני חשיפה פוטנציאלית, בעיקר באזורים בהם יש סכנה לחשיפה גבוהה לכלבת. החיסון אפקטיבי גם לבני אדם וגם לבעלי חיים. חיסון כלבים תורם רבות למניעת הפצת המחלה לבני אדם. מיליוני אנשים ברחבי העולם חוסנו נגד כלבת, ומעריכים כי בכל שנה ניצלים בזכות החיסון כ־250 אלף איש. החיסון נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, אשר כוללת את התרופות האפקטיביות והתרופות הבטוחות ביותר במערכת הבריאות.
שימושים רפואיים.
ארגון הבריאות העולמי ממליץ על חיסון בקרב אלה הנמצאים בסיכון גבוה למחלה, כולל ילדים שחיים באזורים שבהם היא שכיחה. שלוש מנות ניתנות לאורך תקופה של חודש.
מינון מוגבר של החיסון.
החסינות לאחר מנת החיסון הסטנדרטית, נמשכת לפרק זמן ארוך. מינונים נוספים אינם נדרשים בדרך כלל למעט אלו הנמצאים בסיכון גבוה מאוד. מחקר בנושא הראה כי 97% מאלו שחוסנו במנה נוספת היו בעלי נוגדנים לנגיף למשך 10 שנים.
תופעות לוואי.
כיום חיסון הכלבת, יכול להינתן בביטחה לכל קבוצות הגילאים. 35%–45% מהמחוסנים מפתחים אדמומית וכאב לפרק זמן קצר באזור הזרקת החיסון. 5%–15% מפתחים חום, כאבי ראש או בחילות.
היסטוריה.
כמעט כל הידבקות בכלבת גרמה למוות, עד שהמדענים הצרפתים לואי פסטר ואמיל רו, פיתחו את החיסון הראשון לכלבת. החיסון הראשון ניתן לילד בן 9 ששמו היה יוסף מייסטר לאחר שננשך על ידי כלב חולה כלבת, ב-6 ביולי 1885. החיסון שלהם היה מורכב מדגימה של נגיפים אשר הוצאו מארנבים שמתו מכלבת. חיסונים כאלו זמינים גם היום בחלק מהמדינות ועל אף מחירם הנמוך יותר, הם פחות אפקטיביים מהחיסונים המודרניים. בנוסף לכך חיסונים אלו גם עלולים להוביל לסיבוכים נוירולוגים. חיסון הכלבת שודרג במהלך השנים. בעבר, החיסון התבצע בעזרת מספר רב (כ-20) של זריקות אל תוך בטן החולה. בשנות ה-40 הוערך הסיכון בחיסון ב-1:5500 מקרים שבהם החיסון גורם לשיתוק ו-1:18000 מקרים שבהם החיסון מסתיים במוות. באמצע שנות ה-70 פותח חיסון משופר שכלל רק 6 זריקות.
כיום, ניתנים שני סוגי חיסונים: הסביל, הניתן מיד עם הנשיכה והחיסון השני, הפעיל, הניתן לאחר כ-10 ימים ושוב במרווחי זמן קבועים.
שימושים וטרינריים.
חיסון טרם החשיפה ניתן לחיות מחמד וחיות בר. במקומות רבים מחייבים לחסן, כלבים חתולים, חמוסים וארנבים.
כלבים.
מלבד חיסונים בבני אדם, פותחה גישה נוספת על ידי חיסון כלבים כדי למנוע את התפשטות הנגיף. ב -1979 פיתחה מעבדת המחקר ואן הואוולינג של המרכז הרפואי האוניברסיטאי בסילימאן בפיליפינים, פיתחה והוציאה חיסון לכלבים שנתן חסינות לשלוש שנים מכלבת. התפתחות החיסון גרמה לחיסול הכלבת בחלקים רבים של איי ויסאיאס ומינדנאו. התוכנית המוצלחת בפיליפינים שימשה מאוחר יותר כמודל של מדינות אחרות, כגון אקוודור ובחצי האי יוקטן במקסיקו, במאבקן נגד כלבת שנערכו בשיתוף עם ארגון הבריאות העולמי. בישראל, בעלי הכלבים מחויבים לחסן את כלביהם מפני כלבת אחת לשנה. בשנת 2002 חוקק בישראל חוק להסדרת הפיקוח על כלבים בנוסף לפקודת הכלבת הוותיקה יותר מימי המנדט הבריטי, שעדיין תקפה ועודכנה במהלך השנים. לפי החוק חייב כל כלב בן שלושה חודשים בחיסון. החיסון תקף בכלב לשלוש שנים על פי הוראות היצרן, אולם החוק מחייב לחסן מדי שנה ואילו ארגון הבריאות הבינלאומי ממליץ לחסן את הכלבים כל שישה חודשים במדינות הנגועות בכלבת.
חיות בר.