שארל גרנייה נולד בשם ז'אן-לואי שארל גרנייה ב-6 בנובמבר 1825, ברחוב מופטאר, שברובע החמישי של פריז בימינו. אביו, יליד סארט, עבד התגלגל בין עבודות מזדמנות שונות עד שהתיישב בפריז ועבד בעסק להשכרת כרכרות סוסים. הוא התחתן עם פלישיה קול, ביתו של סרן בצבא צרפת. שארל גרנייה לעולם לא שכח את מעמדם הצנוע של הוריו, ולעיתים אף הזדהה כיליד סארט בעצמו.
ב-1842 התחיל שארל גרנייה את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובשנת 1848 זכה בפרס רומא, בהיותו בן 23 בלבד. במהלך שנת 1849 עבר לאקדמיה הצרפתית ברומא. הוא טייל ברחבי יוון, שם קיבל את הרעיון לעבודת הגמר שלו לשנת לימודיו הרביעית: מקדש אפאיה (Temple of Aphaea) שבאי אגינה. העבודה הוצגה בסלון פריז בשנת 1853. בשנת 1874 הוא מונה לחבר במכון של צרפת, במחלקה לאדריכלות של האקדמיה לאמנויות היפות.
האופרה של פריז.
ב-1860 הכריזה הקיסרות השנייה של צרפת בראשותו של נפוליאון השלישי על תחרות לחיפוש אדריכל לעיצוב בית האופרה החדש של פריז לאחר שבית האופרה הקודם של פריז, שנבנה עוד לפני המהפכה גם הוא בכיכר האופרה, נדרש לשיפוץ מקיף בהקדם. למועמדים ניתן חודש להגשת תוכניות, ו-171 מועמדים ניגשו לתחרות, ביניהם שארל גרנייה. גרנייה, אז בן 35 ויחסית עלום שם, נבחר לעבוד על המבנה שבסופו של דבר גם נקרא על שמו - בית האופרה היכל גרנייה. העיצוב שלו נחשב למקורי ביותר ולא הצליחו לזהותו עם אף זרם אדריכלי של התקופה. כאשר נשאל גרנייה על ידי הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו באיזה סגנון המבנה ענה לה "בסגנון נפוליאון השלישי, מאדאם".
פרויקט הבנייה החל בקיץ שנת 1861 ונמשך כ-15 שנים. בשבוע הראשון לחפירות התגלה זרם תת-קרקעי שהפך את האדמה לחסרת יציבות בשביל הנחת היסודות, ונדרשו שמונה חודשים לשאיבת המים מהאדמה. גרנייה התמודד עם הימצאות המים על ידי בניית קיר כפול ויסודות בטון רחבים שהתגלו כיציבים מספיק להמשך הבנייה. בשנת 1870, בעקבות הפסדם של הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה בקרב סדאן בא הקץ לקיסרות השנייה. במהלך המצור על פריז והקומונה הפריזאית ב-1871, בית האופרה הבנוי למחצה שימש כמחסן סחורה וכבית כלא צבאי.
בסופו של דבר ב-5 בפברואר 1875 נחנך בית האופרה, ורבים ממלכי אירופה דאז נוכחו בטקס, כולל נשיא הרפובליקה החדשה של צרפת, פטריס דה מק-מהון, הלורד ראש העיר של לונדון ואלפונסו השנים עשר, מלך ספרד. המבקרים שנכנסו למבנה המרשים, 11,000 מטר רבוע שטחו, התרשמו מממדיו העצומים ומהעיטורים הרבים. קלוד דביסי תיאר את המבנה כתחנת רכבת מבחוץ ובית מרחץ טורקי מבפנים.
המבנה הסופי היה בהשראת סגנון הנאו-בארוק וניכרו בו השפעות רבות מסגנונות איטלקים ואמני רנסאנס כמיכלאנג'לו, יאקופו סנסובינו ואנדראה פלדיו, כנראה בעקבות שהותו הארוכה של גרנייה באיטליה. הוא היה חלוץ בעיצוב המבנה אך גם בשיטת בנייתו, בשל השימוש בקורות מתכת לבניית המסגרת, חסר תקדים בזמנו. בזכות קורות המתכת הפך המבנה לחסין אש וגם חזק בהרבה מהעץ המסורתי, כך שהתאפשר לו לשאת את משקלם של השיש והעיטורים הרבים שקישטו את פנים וחוץ המבנה.
הפרישה לאיטליה.
לאחר השלמת בית האופרה בפריז, עבר גרנייה לבורדיגרה, עיר איטלקית לחוף הים התיכון, בקרבת נסיכות מונקו. שם הוא בנה את מעונו הפרטי, ווילה גרנייה, בשנת 1871. הוא היה שותף לבניית מבנים נוספים בעיר ובסביבתה עד למותו באוגוסט 1898, בהיותו בן 72. הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
עבודות נוספות.
בפריז הותיר גרנייה מבנים רבים פרט לאופרה, ביניהם תיאטרון מריני (Théâtre Marigny, בשנת 1883) שעל שדרות השאנז אליזה, מצבתו של ז'אק אופנבך בבית הקברות של מונמארטר (1883) וכיכר הספרייה בשדרות סן ז'רמן (1879). מחוץ לפריז היה האדריכל של הקזינו והמעיינות החמים בעיר ויטל (Vittel, שנת 1887) וגם של מצפה הכוכבים בעיר ניס (1885-1886), אותו הוא תכנן יחד עם גוסטב אייפל.
בנסיכות מונקו בנה את האופרה של מונטה קרלו ואת מלון פריז.
בבורדיגרה בנה את הכנסייה של טראסנטה, בניין העירייה ומספר בתים פרטיים.
ביישנות
ביישנות היא תחושה של חשש, סרבול או חוסר נוחות הנחווים כאשר אדם נמצא בסביבת אנשים אחרים, כשהוא פונה לאנשים אחרים או/ו כשאחרים פונים אליו, ובמיוחד במצבים חדשים ועם אנשים לא מוכרים.
מאפיינים.
מקור הביישנות יכול להיות נטייה גנטית, או בשל הסביבה בה אדם גדל או ניסיונו האישי. ביישנות יכולה להיות תכונה אישיותית או להופיע באחד משלבי ההתפתחות בקרב ילדים או מבוגרים. לביישנות ישנו גם ממד תרבותי חזק.
ישנן רמות שונות של ביישנות; רמה גבוהה וקיצונית של ביישנות עלולה להוות חרדה חברתית או פוביה חברתית.
ביישנות בדרך כלל נחווית במצבים פחות מוכרים, אם כי במקרים קיצוניים היא עלולה לקרות גם במצבים ויחסים עם אנשים מוכרים. כדי להתמודד עם תחושת חוסר הנוחות במצבים אלו, אנשים ביישנים לרוב נמנעים מאותם מצבים, אך כך הם נקלעים למעין "מעגל קסמים" בו המצב החברתי נשאר זר, בלתי מוכר ומאיים. בצורה זו הביישנות מנציחה את עצמה.
לעיתים נעלמת הביישנות עם הזמן: ילד שהוא ביישן בחברת זרים יכול להשתנות עם התבגרותו. אך בחלק מהמקרים הביישנות אינה נעלמת עם הגיל והופכת לתכונה אישיותית.
בני אדם חשים ביישנות ברמות שונות ובנסיבות שונות. למשל, שחקן יכול להיות דומיננטי ונועז כשהוא מופיע על הבמה, אך ביישן במהלך . בנוסף ביישנות יכולה להופיע בנוכחות אדם אחד, אך להיעלם כליל בנוכחות אחרים – אדם יכול להיות חברותי ונינוח בקרב משפחתו ועם חברים, אך ביישן בנוכחות בן המין השני (או בנוכחות בן המין הזהה) בסיטואציות רומנטיות.
ביישנות יכולה פשוט להיחוות כתחושה של חוסר נוחות או חוסר ידיעה מה לומר במצבים חברתיים, אך לעיתים מתווספים אליה גם תסמינים גופניים. הסובלים מביישנות יכולים לחשוב על עצמם שהם "משעממים", לפעמים הם עשויים להתנהג בצורה "מוזרה" בניסיון ליצור עניין, מה שיכול לגרום לאחרים להתרחק מהם עוד יותר.
אינטרנשיונל
מכתבי מקמהון
יבגני רודיאונוב
יבגני אלכסנדרוביץ' רודיאונוב (ברוסית: Евгений Александрович Родионов; נולד ב-23 במאי 1977 בכפר צ'יבירליי, בפרברי קוזנצק במחוז פנזה - נרצח ב-23 במאי 1996, סמוך לכפר באמוּט בצ'צ'ניה) היה חייל בצבא רוסיה ששירת בשירות משמר הגבול הפדרלי של רוסיה במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, שבמהלכה נפל בשבי הצ'צ'ני יחד עם חבריו ליחידה. במהלך השבי הצ'צ'ניים ניסו להכריחו להמיר את דתו ובשל סירובו הוציאוהו להורג. רודיאונוב היה סמל לגבורה ברוסיה של שנות ה-90 וכמה חוגים פרבוסלביים ברוסיה, אף קראו להכריז עליו כ"קדוש". על סירובו להמיר את דתו הוענק לו אות האומץ ואות "תהילת רוסיה".
ביוגרפיה.
ילדותו והתבגרותו.
יבגני נולד ב-23 במאי 1977 בכפר צ'יבירליי באזור קוזנצק במחוז פנזה. אביו, אלכסנדר קונסטנטינוביץ' היה נגר שייצר רהיטים (ונפטר ארבעה ימים לאחר הלוויית בנו). אמו - ליובוב ואסילייבנה, הייתה מהנדסת. יבגני למד בבית הספר מס' 4 בקוזנצק ואחר כך בבית הספר המקיף בקורילובו בחבל פודולסק שבמחוז מוסקבה. עם סיום הלימודים עבד במפעל רהיטים.
שירותו הצבאי.
רודיאונוב שירת ביחידה של משמר הגבול הרוסי, שעברה אימונים באוזרסק, מחוז קלינינגרד, לפני שהועברה לצ'צ'ניה. רודיאונוב שירת בצ'צ'ניה במשך חודש אחד לפני שנפל בשבי הצ'צ'ני.
יבגני רודיאונוב נחטף יחד עם חברי יחידתו על ידי יחידה צ'צ'נית בפיקודו של רוסלן חייחורוייב. במהלך השבי הוא ניסה להימלט וסירב להסיר את שרשרת הצלב שהייתה תלויה על צווארו.
יבגני היה נוצרי מאמין והיה נוהג ללכת עם סבתו לכנסייה, בעת שירותו בצ'צ'ניה נשא על צווארו שרשרת צלב והיה היחיד מבין חבריו לנשק שנשא שרשרת צלב, ולכן החליטו שוביו להיטפל אליו משהבחינו כי הוא נוצרי מאמין - הם הסירו ממנו את הצלב והכריחוהו להתאסלם. לאחר שסירב להסיר את הצלב ואחרי שלושה חודשים בשבי, שלוו בבריונות ועינויים קשים ולאחר שסירב להסיר את הצלב, הוא היה נתון תחת עינויים. הם החליטו להוציאו להורג, ב-23 במאי 1996. חייחורוייב עצמו הודה בכך בהכרזה לתקשורת.
כאשר הגיעו ידיעות ראשוניות על היעלמות חברי היחידה בה שירת רודיאונוב, תחילה הם הוכרזו כעריקים ושוטרים רוסיים הגיעו לבית הוריו של רודיאונוב בחיפוש אחריו. הרשויות החלו להבין שהוא נחטף לאחר שאתר החטיפה נבדק על ידי מומחים לרפואה משפטית שזיהו סימני מאבק ושאריות דם. רודיאונוב נפל בשבי יחד עם חבריו אנדריי טרוסוב, איגור יאקובלב ואלכסנדר ג'לזנוב - כולם אולצו להמיר את דתם, סירבו וכולם נורו למוות, כאשר רודיאונוב נהרג וראשו נכרת.
אמו, ליובוב ואסילייבה נסעה לצ'צ'ניה כדי לחפש אחריו, מתוך הנחה שהוא עריק. מפקדיו לא ידעו לומר לה מה עלה בגורלו, כשהתברר כי נחטף. היא נאלצה לשלם למחבלים צ'צ'ניים שיספרו לה היכן קברו את גופתו, משהתברר כי הוצא על ידם להורג. זיהוי ודאי של גופתו התבצע רק לאחר שדגימת דנ"א אישרה זאת בוודאות.
הוא נקבר סמוך לכפר סאטינו-רוסקוי בחבל פודולסק שבמחוז מוסקבה, סמוך לכנסיית ההתעלות של ישו.
לאחר הוצאתו להורג.
רודיאונוב הפך לסמל לגבורה ואומץ, כאדם שמת למען דתו ומולדתו. כמה פלגים בכנסייה האורתודוקסית הרוסית קראו להכריז עליו כמרטיר, אך הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית סירבה לדון בכך.
ב-2009, בית הספר מס' 4 בעיר הולדתו, הפכה לבית הספר מס' 4 ע"ש יבגני רודיאונוב והוצב פסל לזכרו בעיר קוזנצק, נוסף לכך, ב-2008 נעשה סרט תיעודי על חייו.
יבגני רודיאונוב היה השבוי הרוסי המפורסם ביותר בשנות ה-90, בשל דרך מותו, שנתפס כסירוב לוותר על דתו והקרבתו למען המולדת.
כמה שירים נכתבו לכבודו, שהפכו לשירים נודעים ברוסיה: