המחזה עובד ב-1964 לסרט קולנוע (The Visit), בכיכובם של אינגריד ברגמן ואנתוני קווין. בסרט שונו שמות הדמויות ואף עודן סופו של המחזה.
עלילה.
המחזה מתאר מיליארדרית זקנה החוזרת לעיירת ילדותה. היא מציעה לאנשי העיירה מתנת כסף שתעשיר אותם, בתמורה למותו של אחד מאנשי העיירה שזנח אותה בצעירותה. אנשי העיירה שבתחילה דוחים את ההצעה, נסוגים אחד אחד ובאופן הדרגתי מפני כוחו הגדול של הפיתוי.
המחזה נפתח בתיאור עליבותה של העיר (הבדיונית) גילן ותושביה (שמה של העיר מעיד על טיבה: המילה Güllen פירושה בגרמנית שווייצרית 'זבל נוזלי'). זוהי עיר מרכז אירופית שידעה עבר מפואר, אך ירדה מנכסיה. מפעלי התעשייה התרוששו ונסגרו, מוסדות הציבור לא מתפקדים, ואפילו הרכבת כבר לא עוצרת בתחנת העיר. למרות זאת, יש לתושבי העיר סיבה לאופטימיות: הם מתבשרים כי המיליארדרית קלייר זאחנסיאן, ילידת העיר, מתעתדת להגיע לביקור בעיירת ילדותה. תושבי העיר מתכוננים לביקור וממרקים את העיר. בראש מקבלי הפנים יעמוד אלפרד איל, מועמד לתפקיד ראש העירייה וממכובדי העיר, וחברה הראשון של המיליארדרית. כן מוצגים מכובדי העיר האחרים: ראש העיר, הכומר, הרופא, השוטר והמורה.
הרכבת עוצרת לפתע, לאחר שהגברת משכה את בלם החירום, ושיחדה את הכרטיסן. קלייר זאחנסיאן ופמלייתה (הכוללת את רב המשרתים, משרתים, בעלה השביעי, שני בריונים ושני סריסים-עיוורים) יורדים מהרכבת, וזוכים לקבלת פנים ונאומים הכוללים אין ספור קלישאות והתחנפויות. מתברר כי הגברת הביאה איתה גם ארון קבורה ופנתר שחור. לאחר קבלת הפנים יוצאים קלייר ואיל לטיול ביער שבו בילו בעברם. במשך כל הטיול מתחנף איל ומספר עד כמה אהב אותה ועד כמה הצטער כשאיבד אותה.
לאחר מכן מתקיימת קבלת פנים בבית מלון. בסצנה זו מספרת הגברת את סיפורה: היא נכנסה להיריון מאיל, שהתכחש לאבהותו. הוא זנח אותה, והעליל עליה שהיא זונה. כתוצאה מהעלילה היא הועמדה למשפט וגורשה חסרת-כל מהעיר, התפרנסה בבית זונות בגרמניה, עד שהכירה מיליארדר שנשא אותה. בתוך כך מתברר כי רב המשרתים שלה הוא השופט שגירש אותה מהעיר, והסריסים-עיוורים הם שני אנשים שהעידו עדות שקר כנגדה באותו משפט.
כעת תובעת הגברת מאנשי העיר להרוג את אלפרד איל, ובתמורה תיתן סכומי כסף גדולים לתושבים ותאושש את העיר. תושבי העיר המזועזעים דוחים בשאט נפש את ההצעה, ומבהירים כי אי אפשר לקנות צדק בכסף, וכי אין פרופורציה בין העוול שנעשה לה, לבין העונש שהיא דורשת. קלייר עונה במשפט אחד: "אני אחכה".
המשך המחזה מתאר כיצד אט אט תושבי העיר המרוששים מתחילים לחשוב שאולי ההצעה אינה כה נוראה, ואפשר שאלפרד איל אכן צריך לשלם מחיר כבד על חטאיו. תושבי העיר מתחילים לשפר את רמת חייהם על ידי קניות בהקפה ולקיחת הלוואות. כן הם מתנכרים לאלפרד איל, ובעצם כולם ממתינים שמישהו יקום ויעשה את המעשה. איל מבקש את חסותם של גורמי אכיפת החוק אך נענה במילים ריקות מתוכן. בינתיים נוהרים לעיר עיתונאים, לסקר את הביקור, אך אין הם מודעים לתכלית הביקור ולהצעת הגברת. בזמן שהיא ממתינה, קלייר מתגרשת מבעלה השביעי ומתחתנת עם בעלה השמיני. כן היא מסבירה כי "העולם הפך אותי לזונה ואני אהפוך אותו לבית בושת".
בחלקו האחרון של המחזה ממשיך איל לחוש את החבל המתהדק סביב צווארו: כל התושבים מתייחסים אליו כאל פושע, כולל בני משפחתו. כולם רומזים לו (ואחר כך אומרים מפורשות) שמוטב שיתאבד ושיפטור את תושבי העיר מלעשות את המעשה בעצמם. איל, שמודע לכך שגורלו נחרץ, מסרב להניח לתושבי העיר לקבל את הכסף מבלי להפוך בעצמם לרוצחים. בינתיים קלייר מתגרשת מבעל מספר שמונה ונישאת לבעל מספר תשע, ומספרת כי היא מי שגרמה לפשיטת הרגל של העיר: היא רכשה את כל המפעלים ופעלה לסגירתם.
בסופו של המחזה מתאספים כל אנשי העיר מסביב לאיל. ראש העיר נושא נאום נמלץ על עשיית צדק, הכומר נושא דרשה, וכל תושבי העיר מקיפים במעגל, ההולך ונסגר, את איל, עד למותו. בכך הוא נרצח בידי כל תושבי העיר, ולא בידי אדם ספציפי. העיתונים מסקרים את הכינוס, אך נמנעים מלספר על הרצח, אלא מדווחים רק על עשיית צדק ועל טוב לבה של הגברת זאחנסיאן. הגברת מוסרת המחאה לראש העיר, לוקחת את גופתו של איל, מבטיחה לקבור אותה במאוזוליאום, ועוזבת את העיר.
העלאת המחזה בישראל.
המחזה תורגם לעברית בידי חיים גורי, והוצג בישראל מספר פעמים. בין השאר, בהפקה של תיאטרון הבימה מ-1959 שיחקו אלישבע מיכאלי ואהרן מסקין. בשנת 1974 שיחקה אורנה פורת בתפקיד הראשי בהצגה שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, ובשנת 1994, בהפקה המשותפת הראשונה של תיאטרון הבימה והקאמרי, שיחקו בתפקידים הראשיים ליא קניג ועודד תאומי. עמרי ניצן, במאי ההצגה, החליט כי העברית ששם גורי בפי הדמויות מיושנת, והפקיד את מלאכת התרגום בידיו של איתן בלום. בשנת 2011 עלה המחזה בהפקה חדשה ב"הבימה", כאשר התרגום הופקד בידי רבקה משולח ולתפקידים הראשיים לוהקו יהורם גאון וגילה אלמגור. בשנת 2013 החליף שמיל בן ארי את גאון. המחזה הוצג פעמים רבות בבתי ספר למשחק ובחוגים לתיאטרון. בנוסף, העלילה של הטלנובלה הישראלית "האלופה" מבוססת בחלקה על עלילת המחזה.
תרגום נוסף יצא בהוצאת "אור עם" בשנת 1983, בתרגומה של טובה קשת.
Coolio
דרך ארץ פלשתים
דרך ארץ פלשתים היא הדרך הקרובה והקצרה ממצרים לארץ ישראל. דרך זו קישרה את מצרים עם ארץ ישראל, ועברה לאורך צפון סיני סמוך לחוף. המצרים הקדומים קראו לה "דרכי הורוס". אחד המסעות בנתיב זה היה של פרעה סתי הוא סתי הראשון בשנת 1303 לפנה"ס. תיאור מסעו מופיע בתבליטים במקדש כרנך בכרנך. הדרך שימשה גם לכובשים אחרים של ארץ ישראל. בין השאר בעת החדשה: במאה ה-18 מסע נפוליאון בארץ ישראל. ובמאה ה-20 היו אלה הבריטים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ולקראת מלחמת העצמאות היה זה הצבא המצרי שפלש לארץ ישראל.
במקרא.
לראשונה בכתובים אנו קוראים על דרך ארץ פלשתים בספר שמות. לאחר יציאת בני ישראל, אלוהים מצווה על משה כי בני ישראל לא יעלו לארץ ישראל בדרך זו. שכן, היה חשש כי יתקלו באויב ואז יבקשו לסגת חזרה למצרים וכך כתוב במקרא:
מסע פרעה סתי.
צבי אילן בספרו מביא תיאור מסעו של פרעה סתי ב"דרך ארץ פלשתים". התבליט מתאר את שובו של פרעה סתי מארץ כנען, כאשר הוא מוביל שלל ושבויים.
בתחילת המסלול:
כעשר תחנות מתוארות בדרך, 25 ק"מ מרחק ביניהם - מהלך יום של שיירה. בכל תחנה בארות מים. יוצא כי את מדבר סיני עברו בעשרה ימים.
בסופו של המסלול מתוארות תחנות הקרובות זו לזו:
בהמשך הדרך עוד בארות כמו באר סתי המנצח.
הפרעונים הקימו בארות ומצודות לאורך הדרך לשם אספקת מים ומזון וכן להגנה מפני ה"בדווים" של אז "שוסי המדבר".
חפירות ביר אל-עבד.
סמוך לימת ברדוויל, ליד היישוב ביר אל-עבד, ממערב להיאחזות הנחל "נחל ים" לשעבר, נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי חוקרי אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
התחנה השתרעה על 50 דונם. נחשפו בה שרידי מצודה, ארבעה אסמים גדולים שעל רצפת שלושה מהם התגלו גרגירי תבואה. במקום התגלו גם סימנים לבריכת אגירה. שרידים אלה מספרים לנו על תפקידה של תחנה בדרך:
בין הממצאים נכללו חרפושיות וכן ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעת חותם של סתי הראשון.
הקשר ל"דרך הים".
דרך הים (בלטינית Via Maris - וִיאָה מָרִיס) היא דרך עתיקה עוד מתקופת הברונזה שחיברה בימי קדם את מצרים עם סוריה, אנטוליה, ומסופוטמיה (איראן ועיראק של ימינו) כאשר חלק ממנה עבר בתחומה של ארץ ישראל.
שמה המקורי של הדרך היה דרך ארץ פלשתים, תזכורת לעובדה שהדרך עברה דרך מישור פלשתים. הדרך התפצלה באזור קיסריה לשתי דרכים, דרך אחת חצתה את הרי מנשה לכיוון מגידו, והשנייה המשיכה לאורך הים עד דאר, שם חצתה את ההרים. הדרכים התאחדו שוב על חוף ימת הכנרת והמשיכו צפונה. כיום, תוואי הדרך ברצועת עזה נקרא דרך סלאח א-דין.
אי מקס 3D
אי מקס
שותא רוסתוולי (הר)
שותא רוסתוולי (בגאורגית: შოთა რუსთაველი) או גיסטולה (გისტოლა) הר בולט בחלק המרכזי של הרי הקווקז. הוא ממוקם ב סוואנתי עילית שבגאורגיה, סמוך לגבול עם הרפובליקה הרוסית, קברדינו-בלקריה.
שותא רוסתוולי הוא ההר העשירי בגובהו מבין הרי הקווקז ומתנשא לגובה של 4,860 מטר (15,940 רגל). מגובה 3,000 מטר ומעלה מכוסים מדרונות ההר בקרחון.
האקדמיה הימית של ארצות הברית
האקדמיה הימית של ארצות הברית (באנגלית: The United States Naval Academy, בראשי תיבות: USNA) היא מוסד אקדמי המכשיר קצינים לצי האמריקני ולחיל הנחתים האמריקני. קמפוס האקדמיה הימית נמצא באנאפוליס, בירת מדינת מרילנד, ארצות הברית. היא נוסדה ב-10 באוקטובר 1845, השנייה בגילה מבין חמש האקדמיות הצבאיות של ארצות הברית (אחרי האקדמיה הצבאית של ארצות הברית). האקדמיה, בשטח של 1.36 קמ"ר, שוכנת על גדת נהר סוורן ומפרץ צ'ספיק, כ-55 ק"מ מזרחית לוושינגטון הבירה. המוסד נחשב לאתר מורשת לאומי אמריקאי והוא החליף את האקדמיה הימית הישנה ששכנה בפילדלפיה ותפקדה בשנים 1834–1845. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית ואחת מחמש אקדמיות השירות בארצות הברית.