מ-1932 עד 1936 נשלטה יפן על ידי אדמירלים, אך עלייה מתמדת ברגשות לאומניים מנעו את יציבות הממשלה, והיקשו על הנהגת מדיניות מתונה. המשבר הגיע לשיאו ב-26 בפברואר 1936. במה שנודע כמרד הנפל של 26 בפברואר 1936, צעדו כאלף וחמש מאות חיילים לאומנים למרכז טוקיו. משימתם הייתה לחסל את הממשלה הקיימת ולערוך את "רסטורציית שווה." ראש הממשלה אוקדה קייסוקה הסתתר בצריף אחסון בביתו וכך ניצל מהתנקשות, אך ניסיון ההפיכה הסתיים רק לאחר שהירוהיטו הורה על כך.
באותה עת החל להתפח רעיון מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. הלאומנים האמינו ש"מעצמות ה-ABCD" (ארצות הברית, בריטניה, סין והולנד) מהוות איום על כל האסייתים, ועל מנת להנצל על מדינות אסיה ללכת בדרכה של יפן, שהייתה המדינה הלא-מערבית היחידה שעברה תהליך תיעוש ושהייתה שוות ערב למעצמות המערב. בניגוד לטענות המערב, לפיהן היווה הרעיון את חזית ניסיון ההתפשטות היפני, העיקרון שעמד מאחרי מרחב השגשוג המשותף היה איחוד כל עמי אסיה תחת חסות יפן, ונשען על עקרונות הקונפוציאניזם והשינטו המדיני. המטרה העיקרית של מרחב השגשוג היה ההאקו איצ'יו - איחוד שמונה פינות תבל תחת שלטון קיסר יפן.
המציאות באותה תקופה לא עלתה בקנה אחד עם התעמולה. קבוצות אתניות זרות סבלו מאפליה, ובעת פלישה למדינות זרות לא הביע המטה הכללי הקיסרי התנגדות לפשעי מלחמה שביצעו החיילים, כגון: יחידה 731, מדיניות שלושת הכל, טבח ננקינג, והטבח בבית החולים אלכסנדרה.
מלחמת סין–יפן השנייה.
ב-1937 נכנסה האימפריה היפנית למלחמה נוספת. בליל ה-7 ביולי ערכו חיילי צבא קוואנטונג אימונים מבלי שהודיעו על כך לתושבים המקומיים ולכוחות הסינים ששהו באזור. האחרונים, שבשמעם את המולת האימונים בצד היפני חשבו שהם תחת התקפה, ירו וקרב יריות התפתח. התקרית הסתיימה ביום המחרת, אך שני הצדדים הפרו את תנאי הפסקת האש והתקרית הפכה בסופו של דבר למלחמה כוללת. הקיסר הירוהיטו נתן את אישורו למלחמה והיא זכתה לכינוי "מלחמה קדושה" בתעמולה היפנית.
בשנים 1937-1938 פעל הצבא הקיסרי היפני בהצלחה רבה. ליפנים היו כוחות שריון עדיפים בהרבה על מקביליהם הסינים ואת הצי השלישי בגודלו בעולם, עם 2,700 מטוסים לרשותו. תחילה השמיד הצבא היפני את הארמייה ה-29 הסינית ואחר כך המשיך וכבש את בייג'ינג בסוף יולי 1937. משם פנו היפנים דרומה והמשיכו בכיבושיהם, בזכות עליונתם הצבאית.
באותה עת הייתה סין מפולגת בין המפלגה הקומוניסטית של סין בהנהגת מאו דזה-דונג לבין מפלגת הקוומינטנג בהנהגת צ'יאנג קאי שק. באוקטובר הביס הצבא היפני את צבאותיו של צ'יאנג בשאנגחאי, ובסוף השנה נפלה גם הבירה הדרומית של סין נאנג'ינג לידי היפנים. לאחר מכן עברו הלאומנים הסינים ללוחמת גרילה שהקשתה על התקדמות הצבא היפני. השימוש במדיניות אדמה חרוכה על ידי שני הצדדים, ראשית עם השיטפון של הנהר הצהוב ב-1938 על ידי הסינים, ואחר כך עם מדיניות שלושת הכל היפנית, גרמו למותם של מיליוני אזרחים.
ב-1939 נכנסה המלחמה למצב של קיפאון, אך הצבא היפני כבר כבש את מרבית הערים המרכזיות לאורך החוף הסיני, בהן שנגחאי, נאנג'ינג, בייג'ינג וווהאן. עם זאת, המשיכו הלאומנים והקומוניסטים הסינים להילחם ביפנים מצ'ונגצ'ינג ומינאן, בהתאמה.
מלחמת העולם השנייה.
מגעים בנוגע לברית גרמנית-יפנית החלו ב-1937 עם פרוץ פעולות האיבה בין יפן לסין, והגיעו לשיאם ב-27 בספטמבר 1940 עם קבלת ההסכם התלת-צדדי ויצירת ציר רומא-טוקיו-ברלין. הקפאון בסין לא דיכא את השאיפות האימפריאליות להקמת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתית, אלא דווקא הגביר את הצורך בדלק ובחומרי גלם אחרים, אותם קיוו היפנים להשיג עם כיבוש איי הודו המזרחיים ההולנדיים. ביולי 1941, לאחר שהמפקדה הכללית הקיסרית סירבה לדרישת ארצות הברית להסגת הכוחות מסין (מלבד מנצ'וקוו) ומהודו-סין, הטיל נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט סנקציות כלכליות על יפן, בהן אמברגו על ייצוא נפט, סגירת תעלת פנמה לספינות יפניות והקפאת נכסים. המפקדה הכללית הקיסרית השתמשה בסנקציות אלה כעילה למלחמה, ופתחה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עם ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
במהלך ששת החודשים הבאים החזיקו היפנים ביוזמה ההתקפית ונחלו הצלחות רבות. הונג קונג נכבשה יום לאחר ההתקפה על פרל הארבור ובמהלך שנת 1942 כבשו חיילי הצבא הקיסרי היפני את בורמה, את סיאם, את איי הודו המזרחית ההולנדית ואת הפיליפינים. אולם, קרב מידווי, שנערך ביוני 1942, היה נקודת המפנה במלחמה ולאחריו נטלו בעלות הברית את היוזמה ההתקפית עד סוף המלחמה. ב-1945 הייתה טוקיו נתונה תחת הפצצות כבדות, ובאביב ובקיץ אותה שנה כבשו האמריקאים את האיים איוו ג'ימה ואוקינאווה, שהיו אדמה יפנית ולא שטחים כבושים.
סופה של האימפריה היפנית הגיע באוגוסט 1945. ב-6 באוגוסט הטילו האמריקאים פצצת אטום על הירושימה, וגרמה למותם של כ-150,000 בני אדם; ב-8 באוגוסט פלשה ברית המועצות וכבשה את מנצ'וקוו; וב-9 באוגוסט הטילו האמריקאית פצצת אטום נוספת על נגסאקי, שגבתה את חייהם של כ-80,000 בני אדם. הממשלה היפנית הודיעה על כניעה ב-14 באוגוסט, וטקס הכניעה הרשמי נערך ב-2 בספטמבר.
תבוסה וכיבוש.
לאחר תבוסתה במלחמה פרקו בעלות הברית את האימפריה היפנית. שטחי האימפריה התחלקו בין ברית המועצות, שקיבלה את מה שעתיד להפוך לקוריאה הצפונית ואיים שמסרה ליפן לאחר ההפסד במלחמת רוסיה–יפן, וארצות הברית קיבלה את כל שטחי הכיבוש היפני באוקיאניה. ביפן, התמנה גנרל דאגלס מקארתור למפקד העליון של כוחות הברית. במקביל, פרצה בסין מלחמת אזרחים.
בעלות הברית פרקו את צבא יפן לחלוטין, והחוקה החדשה נטלה את כל הסמכויות מהקיסר וכמו כן את מעמדו האלוהי. בנוסף אסרה החוקה החדשה על הקיסר לקחת חלק בפוליטיקה, אך הירוהיטו המשיך להפעיל את משקלו בפוליטיקה היפנית בשנים שלאחר המלחמה. סעיף 9 לחוקת יפן נועד למנוע מיפן להקים כוח צבאי שעשוי לפתוח במלחמה נגד אומה אחרת.
בדומה למשפטי נירנברג, נפתח בטוקיו בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק. מספר חברי קבינט יפנים הוצאו להורג, כשהבולט ביניהם הוא ראש ממשלת יפן בזמן המלחמה הידקי טוג'ו. עם זאת, המנהיג העליון של יפן בעת המלחמה, הקיסר הירוהיטו, לא נשפט ואף לא הודח מכיסאו, וכמוהו גם חברים אחרים מהמשפחה הקיסרית.
בנוסף, ניסו בעלות הברית לפרק גם את הזאיבצו, אך ללא הצלחה, אך בסופו של דבר עברה יפן תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה לפי הדגם האמריקאי. מפלגות פוליטיות קמו, מפלגות שמאל ותיקות כגון המפלגה הסוציאליסטית של יפן והמפלגה הקומוניסטית של יפן שבו לזירה הפוליטית, וזכות הבחירה ניתנה לנשים בבחירות של 1946.
שיגרו יושידה נבחר לראש ממשלת יפן, ומדיניותו, שנקראה "דוקטרינת יושידה," שמה דגש על השענות על ארצות הברית בתחום הצבאי וקידום צמיחה כלכלית. עם התגברות מתחי המלחמה הקרה חתמו יפן וארצות הברית הסכם סן פרנסיסקו, שנכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, שהשיב את הריבונות ליפן.
הנס היפני.
מ-1954 ועד לאחר מותו של הירוהיטו בנתה יפן את עצמה מחדש כמעצמה כלכלית ופוליטית, והשפעתה העולמית בתקופה זו עקפה את מידת השפעתה בשיא תקופת ההתפשטות הצבאית. דוקטרינת יושידה, בשילוב עם השקעות זרות והתערבות ממשלתית בכלכלה הביאו לנס כלכלי ביפן, בדומה למקבילו הגרמני.
יורשו של יושידה, האיאטו איקדה, פעל להסרת החוקים שאסרו על מונופול, ובכך אפשר את הקמת הקיירטסו, גופים דומים מאוד לזאיבטסו של לפני המלחמה. בשל התחזקות הקיירטסו וחקיקה פרוטקציונית נדחקו חברות זרות רבות אל מחוץ ליפן.
לקראת שלהי תקופת שווה התבססה כלכלת יפן במקום השני בעולם אחרי זו של ארצות הברית, מקום עליו שמרה עד 2011, כשאיבדה את מקומה לכלכלת סין. על אף ארבעים שנים של צמיחה כלכלית מתמדת התפוצצה בועת הנדל"ן ביפן ב-1993 (ארבע שנים לאחר מותו של הירוהיטו), ויפן נכנסה למיתון שנמשך עד העשור הראשון של המאה ה-21.
תקופת יאיואי
תקופת יאיואי (ביפנית: 弥生時代) היא תקופה בהיסטוריה של יפן המתוארכת מ-300 לפנה"ס עד שנת 400 לספירה וחופפת בחלקה עם תקופת הברזל. התקופה נקראת על שם שכונה בטוקיו בה גילו ארכאולוגים את הממצאים הראשונים מתקופה זו. מאפייניה העיקריים של התקופה הם הופעת סגנון קדרות חדש וראשית גידול אורז בשדות מוצפים. תרבות היאיואי התפרשה מדרום קיושו ועד לצפון הונשו.
מחקר חדש שניתח שאריות פחמן בממצאי חרס ועץ מהתקופה באמצעות ספקטרומטר מסה תארך ממצאים אלה למעשה ל–900-800 לפנה"ס, חמש מאות שנים לפני הדעה המקובלת עד אז.
מאפייני תרבות יאיואי.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר של תקופת יאיואי נמצאו באי קיושו. משם נפוצה תרבות יאיואי לאי המרכזי הונשו, מקום בו באו במגע עם אנשי חברת ג'ומון. בעלי המלאכה בקרב היאיואי התמחו ביצירת פעמוני ארד טקסיים, מראות וכלי נשק. במאה ה-1 לספירה החלו אנשי יאיואי להשתמש בברזל כדי ליצור כלי חקלאות וכלי נשק.
אוכלוסיית יאיואי צמחה והתפתחה במאה הראשונה. תושביה ארגו בדים, התגוררו בכפרים חקלאיים ואף בנו מבנים מאבן ומעץ. בשל צמיחת האוכולוסייה החלו אנשים לצבור נכסים בדמות אדמות חקלאיות ומצבורי תבואה, ואלה גרמו בתורם להיווצרות מעמדות חברתיים שונים. שינויים אלה התאפשרו בשל המעבר ליישובי קבע, שהתאפשר בשל הגעת תרבות חקלאות האורז לאזור משפך נהר היאנגצה בדרום מזרח סין דרך איי ריוקיו או דרך חצי האי הקוריאני, והביאה להתפתחות חברה חקלאית ביפן.