הכנסייה האפוסטולית טענה שהאפיפיור לינוס הוא זה המוזכר בברית החדשה, באיגרתו השנייה של פאולוס אל טימותיוס (ד:21), שם מתואר בין-היתר כי שהה ברומא לצידו של פאולוס לקראת סוף חייו.
כמעט דבר לא ידוע על חייו. נאמר שנולד בוולטרה שבטוסקנה. לפי זדלר אמו הייתה קלאודיה ואביו – הרקלינוס. לפי הרשימות המוקדמות ביותר של רשימת בישופים של רומא, שהועברה על ידי אירנאוס והגסיפוס ואושרה על ידי אוסיביוס, לינוס מונה לבישוף על ידי פטרוס ופאולוס לאחר הקמת הכנסייה הנוצרית ברומא. לפי תפיסה זו, מוגדר לינוס כאפיפיור הראשון, אך מסוף המאה השנייה או תחילת המאה השלישית מוגדר פטרוס כאפיפיור הראשון.
לפי ה"ליבר פונטיפיקליס" (ספר האפיפיורים), לינוס קבע כי נשים צריכות לכסות את ראשן בכנסייה, מינה את 15 הבישופים הראשונים ולאחר מכן מת כמרטיר עקב רדיפות מצד הרומאים, כאשר יום חגו הוא ה-23 בספטמבר. רוב המקורות מעריכים כי מת בשנת 79, ואילו ה"ליבר פונטיפיקליס" נוקב בשנת 67. הידיעות לגבי אמינותו של ה"ליבר פונטיפיקליס" הן חלוקות, ומכאן גם הדעות לגבי המידע אודות לינוס. החוקר יוהאן פיטר קירש מציין בספרו "האנציקלופדיה הקתולית" את הבעייתיות בתיאורים אודות לינוס, כאשר בין-היתר טוען (כמו גם מקורות אחרים) שאי אפשר להוכיח שלינוס מת מות קדושים מאחר שבתקופתו לא מתוארים רדיפות נוצרים ברומא.
כל הכתבים שיוחסו ללינוס התגלו כזיופים פסאודואפיגרפיים או שלא ניתן היה להוכיח שנכתבו על ידו. הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס לא נכתבו על ידי לינוס, אלא במאה השישית.
מורשת.
בשנת 1615 נמצא קבר מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש שעליו היו חרוטות האותיות LINVS, דבר שהביא להנחה כי מדובר בקברו של לינוס. אולם, ממחקר שנעשה באותה תקופה, הוערך כי חמש האותיות שהתגלו הן חלקו האחרון של שם ארוך יותר, כגון "Aquilinus" או "Anullinus". הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס יוחסו ללינוס, אך לא נכתבו על-ידו אלא במאה השישית. למרות החוסר בעדויות נוספות, ישנה הערכה כי טענת "ליבר פונטיפיקלס" בדבר קבורתו של לינוס נכונה, והוא אכן קבור בגבעת הוותיקן סמוך לקברו של פטרוס, במה שמכונה כיום ה"נקרופוליס של הוותיקן" מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש.
מדיאנט
סובמדיאנט
סאבמדיאנט
שרף (מעובד)
אנטואן ואטו
ז'אן-אנטואן ואטו (בצרפתית: Jean-Antoine Watteau; ) היה צייר צרפתי.
חייו.
ואטו נולד בעיר ולנסיאן שבפלנדריה (היום בצרפת), שסופחה מעט לפני כן על ידי לואי הארבעה עשר מלך צרפת. אביו היה רצף מומחה. כבר בגיל צעיר הראה ז'אן-אנטואן עניין בציור והתקבל כשולייה לז'אק אלבר ז'רַן, צייר מקומי. לוואטו התחוור עד מהרה שאין לו כמעט מה ללמוד מז'רן, ולכן עזב ונסע לפריז (בערך בשנת 1702). שם מצא עבודה בגשר נוטרדאם ביצירת העתקים של ציורים פופולריים בסגנון ובמסורת הפלמיים.
בשנת 1703 עבד ואטו כעוזר לצייר קלוד גילו. בסטודיו של גילו נחשף ואטו לדמויות הקומדיה דל'ארטה - נושא שהיה אהוב על גילו, שהפך לאחד ממושאי הציור האהובים גם על ואטו. לאחר מכן עבר לעבוד אצל קלוד אודראן ה-3 - מעצב פנים. שם למד למלא את ציוריו באלגנטיות שמאפיינת אותם. אודראן היה האוצר של ארמון הלוקסמבורג, ושם נחשף ואטו לסדרה של ציורים מרהיבים מאת פטר פאול רובנס שצוירו עבור המלכה מריה דה מדיצ'י. הצייר הפלמי הפך לאחד ממקורות ההשראה העיקריים של ואטו, כמו גם ציירי ונציה, שאת יצירותיהם הכיר מאוחר יותר באוסף של פטרונו, הבנקאי פייר קרוזט.
בשנת 1709 ניסה ואטו לזכות במלגת הפרי דה רום, אך נדחה על ידי האקדמיה. בשנת 1712 ניסה שוב ונחשב לטוב כל כך עד שבמקום לקבל את המלגה לשנת שהייה אחת ברומא לה השתוקק, הוא התקבל כחבר מלא באקדמיה. הוא עבד במשך חמש שנים על "יצירת הקבלה" שלו, אך לא לשווא - היה זה הציור "העלייה לרגל לקיתרה" ("Pélerinage à l'ile de Cythère") המוכר גם בשם "הפלגה לקיתרה". על יצירה זו העירו מבקרים רבים כי היא מציגה דווקא את היציאה מקיתרה (האי שהיה מקום הולדתה של ונוס, על פי המיתולוגיה, ועל כן מסמל את תמצית האהבה).
על אף שציוריו של ואטו מעלים על נס את האלגנטיות האריסטוקרטית של המעמד השליט (אם כי הוא דווקא חי את רוב חייו הקצרים תחת האקלים המדכא של תקופת שלטונו המאוחרת של לואי הארבעה עשר), מעולם לא היו לו פטרונים אריסטוקרטיים. האנשים שרכשו את ציוריו היו בורגנים כדוגמת בנקאים וסוחרי אומנות.
למרות העובדה שציוריו הבוגרים יותר נראים כמו הצגה של "חגיגות עליזות" (fêtes galantes), הם למעשה מציגים מלנכוליה מפוכחת, ותחושה של חוסר משמעות מוחלט של החיים, מה שהופך אותו מבין ציירי המאה ה-18 לאחד הקרובים ביותר לציירים הרגישים המודרניים. בכך הוא עולה על רבים מאלו שחיקו אותו, כמו ניקולס לנקרט וז'אן-בטיסט פאטר, ששאלו את נושאי הציור שלו, אך לא הצליחו ללכוד את רוחו.
בין ציוריו הידועים ביותר נמנים "העלייה לרגל לקיתרה" (שתי גרסאות), "פיירו" (המזוהה גם כ-"Gilles"), "Fêtes venitiennes", "Love in the Italian Theater", "Love in the French Theater", "Voulez-vous triompher des belles?", "Mezzetin" ויצירת המופת האחרונה שלו, אותה צייר ממש על ערש דווי, "L'Enseigne de Gersaint".
ידידיו של ואטו חששו בשל חוסר הזהירות שהפגין בקשר לעתידו ואיתנותו הכספית. נראה כאילו צפה את מותו בטרם עת, וכשחלה בשנת 1720 עקר לאנגליה כדי ליהנות ממזג אוויר טוב יותר, אך שב לצרפת כשמצבו הבריאותי היה בכי רע, והתארח בבית ידידו מר לפבר בעיר נוז'אן-סור-מארן, ושם נפטר בשנת 1721 בגיל 37 כתוצאה ממחלת השחפת.
שמלת ואטו ("Watteau dress"), שמלה ארוכה דמוית שק עם קפלים רפויים התלויים מהכתף בגב, בדומה לאלו שלובשות חלק ניכר מהנשים ביצירותיו, נקראת על שמו.
טיסן
מורפמה
בבלשנות, מוֹרְפֶמַה (בעברית: צוּרָן) היא היחידה הלשונית הקטנה ביותר הנושאת משמעות.
לדוגמה בשפה העברית, השורש שמ"ר שהוטה בתבנית הבניין של הפועל השתמ"ר וסופית הנטייה -נוּ עבור גוף ראשון רבים (מדברים) בזמן עבר יוצרים יחד את המילה בצורתה השתמרנו. הצורנים הבונים מילה זו בצורתה הם השורש, בניין התפעל והמוספית -נוּ. הטיה לבניין אחר, לזמן אחר או לגוף אחר, מותיר את המילה במשמעותה המילונית אך יוצר לה צורה חדשה בהטיה שונה. דוגמה אחרת למורפמות היוצרות מילה מאותו השורש – שמ"ר – אך בגזירה עם תבנית המשקל מיקט"ל לשמות עצם וסופית הריבוי לנקבות -וֹת יוצרים יחד את המילה הדקדוקית הנפרדת משמרות השונה ממילת הבסיס שָׁמַר. בדוגמה זו, הצורנים היוצרים את המילה משמרות הם השורש (שמ"ר), המשקל הדקדוקי (מקטל"ת) וסופית הריבוי (-וֹת).
סוגי מורפמות והבחנתן מפונמות.
המורפמה עשויה להיות בעלת משמעות מילונית או במקרה של מוספיות רבות, היא יוצרת משמעות למילה אליה היא צמודה, אך אין לה עצמה משמעות.
המורפמה יכולה להיות חלק ממילה אחרת מורפמה כבולה, למשל מוספיות תחיליות וסופיות כמו -וֹת שאינן עומדות בפני עצמן, או יכולה להופיע כמילה עצמאית, כמו המילה "בלתי" העומדת כמילה בעלת ערך מילוני בפני עצמה, אף שהיא תמיד צמודה למילה אחרת.
המורפמה, יחידת הבסיס ליצירת צורת המילה, מובחנת מפונמה יחידת הבסיס הצלילית ליצירת הגייה של המילה. בעבר נהוג היה להגדיר את המורפמה (הצורן) בכך שהיא נושאת משמעות לעומת הפונמה (ההגיין) שאינה, אך כיום ננטש אופן הצגה זה.
תפקוד.
צורני נטייה וצורני גזירה.
הצורנים נחלקים לפי תפקודם הדקדוקי לצורני נטייה (מורפמות אינפלקצייה) שאינם משנים את משמעותה המילונית הלקסיקלית של המילה למרות צורתה החדשה, וצורני גזירה (מורפמות דריבציה) המשנות ויוצרות מילה בעלת ערך מילוני חדש, עם שינוי צורתה ממילה אחרת.
צורני נטייה.
צורני נטייה או מורפמות אִינְפְֿלֶקצְיַה (inflection – מלשון נגיעה פנימית בעצמם) – צורן שאינו משנה את משמעותה המילונית (הלקסיקלית) של המילה.
מורפמות עשויות לשנות את צורת המילה אך להותיר את המילה המילונית על כנה בלי לשנות את משמעותה. למשל סופית הריבוי המציינת את המספר הדקדוקי, -ִים לזכר -וֹת לנקבה אינו משנה את משמעותה המילונית של המילה. המילה סוסים והמילה וסוסות עדיין מדברות על המילה המילונית (הלקסיקלית) סוס. כך גם הוספת כינוי שייכות חבור לשם העצם אינו משנה את המילה. וכך סוסי סוסך סוסינו אינו משנה את משמעותה המילונית של המילה.
פעולה זו של שינוי צורה, שאינה משנה את משמעותה המילונית של המילה נקראת הטיה (או אינפלקציה בלעז), וצורנים כאלו, שאינם משנים את משמעותה המילונית של המילה אלא רק את הטייתה נקראים צורני נטייה או מורפמות אינפלקציה.
במערכת הפועל בעברית ובשפות שמיות אחרות הטיית המילה בגוף, בזמן, במספר ואפילו בבניין משאירות את המילה המילונית ללא שינוי. כך לדוגמה בזמן עבר שינויי צורה של פועל באמצעות המורפמות -תי, -נו, -תָ, -תְ לא יְשָנוּ את משמעותה המילונית של המילה. לדוגמה הטיית הפועל שמר ימשיך להופיע בהוראת שמירה גם בהטיות שמרתי, שמרנו שמרתָּ ושמרתְּ. כך גם הטיית אותו השורש (בדוגמה שלנו: השורש שמ"ר) לכל אחת מתבניות הבניין של הפועל, למשל הטיית שמ"ר לבניין התפעל או לבניין הפעיל לא תשנה את משמעותה המילונית של המילה. תוצאות ההטיה, לדוגמה השתמרתי השתמרת השתמרנו, בדיוק כמו המילים שמרתי שמרת שמרנו עדיין שומרות על אותה משמעות הקשורה בשמירה ושימור, וכולם יופיעו במילון תחת ערך אחד, שמר (או במילון ההווה תחת הערך שומר).