על מנת לאפשר הנפקת דרכונים ביומטריים בישראל הגישה הממשלה ב-27 באוקטובר 2008 לכנסת את הצעת חוק המאגר הביומטרי, התשס"ט-2008, והחוק אושר בדצמבר 2009, ונקבע שייכנס לתוקף ב-1 בינואר 2010 ובלבד שיאושרו תקנות לפי סעיפים אחדים בו. ב-16 במאי 2011 אישרה הממשלה את התקנות שהגיש השר הממונה, וב-2 ביוני 2011 אושרו התקנות בוועדת המדע של הכנסת, ובכך נכנס החוק לתוקף.
בשנת 2013 החל משרד הפנים בתקופת מבחן של הנפקת דרכונים ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009). בשלב הפיילוט, שהתקיים עד סוף חודש מאי 2017, יכול היה כל אזרח לבחור בין הנפקת דרכון רגיל לדרכון ביומטרי. כל דרכון ביומטרי שהונפק, נכנסו פרטי בעליו (בהסכמתו) למאגר הביומטרי.
החל ב-1 ביוני 2017, ובהתאם לתיקון חקיקה שהתקבל בכנסת, החלה רשות האוכלוסין בהנפקת דרכונים ביומטריים בלבד.
בהתאם לחוק הביומטריה, המידע הביומטרי נשמר במאגר ייעודי המנוהל על ידי רשות נפרדת – הרשות לניהול המאגר הביומטרי.
טביעת אצבע של נושא הדרכון מועברת למאגר הביומטרי רק בהסכמתו. במקרה זה מונפק דרכון בעל תוקף לעשר שנים. אדם המסרב לאחסון טביעת האצבע שלו במאגר הביומטרי מקבל דרכון בעל תוקף לחמש שנים בלבד.
במהלך השנים דווח במספר הזדמנויות על קריעת דרכונים בביקורת הגבולות במטרה לעודד אזרחים להחליף את דרכונם לדרכון ביומטרי.
גביע אירופה לאלופות בכדורסל
לב סמינוביץ' ברג
שוק מתעורר
שוק מתעורר הוא כינוי למדינה בה התמ"ג לנפש נמוך מזה של מדינה מפותחת, אף על פי שקיימת בה צמיחה כלכלית מהירה ורמת החיים בה קרובה לזו של המדינות המפותחות.
הביטוי שווקים מתעוררים שכיח מאוד בכלכלה בכלל ובבורסות לניירות ערך בפרט.
רוב המדינות בעלי השווקים המתעוררים בדרך כלל מאופיינים בגידול כלכלי מהיר בכמות השקעות גבוהה יחסית (אף על פי שזה לא תמיד הכלל), לכן, הם הופכים אטרקטיביים במיוחד להשקעות הון
(במיוחד דרך הבורסות אשר לעיתים רבות מסוגלים להניב תשואה גבוהה יותר מאשר הבורסות במדינות בעלי השווקים המפותחים).
רשימת מדינות בעלי שווקים מתעוררים.
נכון למאי 2010, כלל מדד השווקים המתעוררים לפי אינדקס סטנלי מורגן את 21 המדינות הבאות:
מעבר יצחק רבין
מעבר יצחק רבין הידוע בשמו הקודם מעבר ערבה (בערבית: تقاطع وادي عربة - "מעבר ואדי ערבה") הוא מעבר גבול המחבר בין ישראל וירדן, כשלושה קילומטר מצפון לערים אילת ועקבה.
היסטוריה.
ב-25 ביולי 1994 נחתם בוושינגטון הסכם הצהרת כוונות בין ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לבין חוסיין, מלך ירדן, ובו הוצהר כי תוך שבועיים יפתח מעבר הגבול הראשון בין שתי המדינות. השטח בו שוכן המסוף הוכשר בתוך שבועיים בלבד, וב-8 באוגוסט 1994 נערך טקס פתיחת מעבר הגבול. ב-26 באוקטובר 1994 נחתם במקום הסכם השלום בין ישראל לירדן. שנה לאחר מכן, בספטמבר 1995 נחנך המסוף החדש, וביוני 1996 נחנך גם מסוף המטענים. בפברואר 2002 שונה שמו של המעבר ל"מעבר יצחק רבין".
שירותי המסוף.
המסוף מיועד עבור אזרחים ישראלים ואזרחים זרים, למעט תושבי השטחים. במסוף אולם לנוסעים נכנסים המגיעים אל ישראל שלא באמצעות רכבם ואשר קיבולתו עד 100 איש. נוסעים הנכנסים לישראל באמצעות רכבם מופנים תחילה לביתן אשר נועד לשם כך. אולם נוסעים היוצאים הוא למעשה סככה.
המסוף פעיל בכל ימות השנה, למעט ביום הכיפורים ובראש השנה המוסלמי, ומסוף המטענים אינו פעיל גם ביתר החגים ובסופי שבוע. למעט מוניות, אין שירותי תחבורה ציבורית אל המסוף, ולא פעלו בו חנויות פטורות ממס עד שנת 2013, אך ניתן להחליף בו כספים.
נכון ליוני 2011, היו דמי המעבר 101 שקלים חדשים בעת יציאה מהצד הישראלי, ו-8 דינר ירדני בעת יציאה מהצד הירדני.
תנועת הנוסעים וכלי הרכב הפרטיים במעבר נמצאת במגמת גידול כמעט מתמיד בשנים האחרונות:
כביש 109.
כביש 109 הוא דרך רוחב אזורית המחברת בין כביש 90 למעבר יצחק רבין. הכביש מתחיל במפגש עם כביש 90 במחלף אילות ומסתיים בכניסה למעבר הגבול ומשם לעקבה.
מעבר ערבה
הטרור והקבב
הטרור והקבב (בערבית: الإرهاب والكباب, בתעתיק מדויק: אלארהאב ואלכבאב) הוא סרט קולנוע קומי מצרי משנת 1992, בכיכובו של עאדל אמאם ובבימויו של שריף עראפה. סרט זה, הלועג הן לטרוריסטים האסלאמיים והן למנגנון הממשלתי במצרים (כולל כוחות הביטחון), נחשב לסרט המצרי הפופולרי ביותר בכל הזמנים, ומשמש חומר לימוד בקורסים אקדמיים.
עלילה.
עאדל אמאם מגלם בסרט אזרח מצרי בשם אחמד שנכשל שוב ושוב בניסיונותיו להתמודד עם הבירוקרטיה, ונקלע לסיטואציה שבה הוא חוטף נשק משוטר ומחזיק (עם כמה שותפים שהצטרפו אליו) בבני ערובה בבניין ממשלתי. כוחות הביטחון סבורים שטרוריסטים אסלאמיים השתלטו על הבניין, ומנהלים עם אחמד משא ומתן. דרישתו הראשונה היא לספק מנות קבב לכל הנמצאים בבניין, ולאחר מכן הוא מעלה גם דרישות פוליטיות.
שווקים מתפתחים מובילים
בריאן קוואן
בריאן קוואן (באנגלית: Brian Cowen; באירית: Brian Ó Comhain, נולד ב-10 בינואר 1960) הוא מדינאי אירי שכיהן כראש הממשלה (טישך) האחד-עשר של אירלנד בין השנים - 2008–2011. הוא עמד בראש קואליציה בהנהגת מפלגת פיאנה פול ובשותפות מפלגת הירוקים של אירלנד וחברי פרלמנט עצמאיים. בתקופה זו היה קוואן גם מנהיג מפלגת פיאנה פול.
קוואן כיהן כחבר הפרלמנט האירי, הדאל אירן בין השנים 2011-1984. הוא שירת כשר העבודה (1993-1992), כשר האנרגיה (1993), כשר התחבורה, האנרגיה והתקשורת (1994-1993), כשר הבריאות (2000-1997), כשר החוץ (2004-2000) וכשר האוצר (2008-2004). כמו כן הוא כיהן כטנשטה (סגן ראש הממשלה) בשנים 2008-2007. בעקבות התפטרותו של קודמו, ברטי אהרן ב-2008 הוא נבחר להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה.
תקופת כהונתו של קוואן עמדה בסימן של משבר כלכלי ובנקאי באירלנד. הוא ספג ביקורת חריפה על כישלונו בטיפול במשבר ועל פנייתו לאיחוד האירופי ולקרן המטבע הבינלאומית לסיוע, פנייה שנתפסה באירלנד כהשפלה לאומית. בתקופה זו נרשם שיא השפל בתמיכה הציבורית בפיאנה פול, בממשלת אירלנד ובראש הממשלה עצמו, בכל ההיסטוריה של אירלנד. העיתונות הגדירה אותו כ"ראש הממשלה הגרוע ביותר בהיסטוריה של אירלנד".
ראשית חייו.
בראין קוואן נולד בטולאמור שבמחוז אופאלי. הוא גדל בבית משפחתו שבעיירה קלרה. הוא בנם של מאי וברנרד קוואן, שהיה חבר הבית התחתון (דאל) והבית העליון (סנאט) של הפרלמנט האירי. בבעלות המשפחה היה פאב בקלרה, שניצב ליד בית המשפחה. אביו של קוואן עבד גם כמנהל מכירות פומביות. בראין קוואן עבד בפאב המשפחתי כשגדל. יש לו שני אחים, כריסטופר ובארי. אחיו בארי מעורב גם הוא בפוליטיקה ומכהן כחבר פרלמנט. אחיו הבכור כריסטופר מנהל את הפאב המשפחתי.
קוואן התחנך בבית הספר בקלרה ובפנימייה לבנים במחוז טיפררי. לאחר סיום לימודיו התיכוניים הוא למד באוניברסיטת דבלין שם למד משפטים והוסמך כעורך דין.
קוואן נשוי למרי מולוי ואב לשתי בנות.
הוא חבר בהתאחדות האתלטיקה הגאלית המקדמת את ענפי הספורט האירים המסורתיים ומשמש כנשיא המועדון של קלרה. בראשית שנות השמונים הוא שיחק כדורגל גאלי בנבחרת של מחוז אופאלי.
ראשית הקריירה הפוליטית.
קוואן נבחר לראשונה לפרלמנט בבחירות הביניים של 1984 שנערכו בעקבות מותו של אביו. בהיותו בן 24 הוא היה הצעיר מבין חברי הפרלמנט שכיהן באותו זמן. באותה שנה הוא גם נבחר למועצת המחוז במקומו של אביו וכיהן שם עד ל-1992.
בשבע השנים הראשונות שלו בפרלמנט הוא ישב על הספסלים האחוריים. לאחר הבחירות הכלליות של 1989, כאשר פיאנה פול הרכיבה לראשונה קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, קוואן היה אחד מחברי הפרלמנט שהתנגדו למהלך בתוקף. שנתיים מאוחר יותר, בנובמבר 1991 מי שהיה אז שר האוצר, אלברט ריינולדס, התמודד מול צ'ארלס הוהי על תפקיד מנהיג המפלגה. קוואן התייצב מאחורי ריינולדס ועד מהרה היה לחלק מהאגף במפלגה שתמך בו. בניסיונו השני הצליח ריינולדס להיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה כאשר הוהי אולץ לפרוש מתפקידו כראש הממשלה ב-1992.
בגיל 32 מונה קוואן על ידי ריינולדס למשרת השר הראשונה שלו, שר העבודה. למרות היותו חבר הקבינט, גישתו של קוואן הייתה עוינת כלפי השותפה הקואליציונית, המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית. בוועידת המפלגה של מרץ 1992 היה ברור שזוהי גישתו של קוואן. בנאום שנשא כ"חימום" לפני נאומו של המנהיג, העיר קוואן כי הוא מצפה לעזיבתה של המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית את הקואליציה.
לאחר הבחירות של 1992 היה קוואן חלק מצוות המשא ומתן הקואליציוני בניסיון ליצור שותפות עם מפלגת הלייבור. הניסיון הצליח וקוואן מונה לתפקיד שר התחבורה, האנרגיה והתקשורת. בתפקידו זה הוא הוציא לפועל את ההחלטה השנויה במחלקות לצמצם את כמות הטיסות שעברו בנמל התעופה שאנון, שאפשרה את המעבר של טיסות טרנס-אטלנטיות בנמל התעופה של דבלין. ההחלטה גרמה לחברת הפרלמנט, סיל דה ואלירה, לפרוש במחאה מהמפלגה.
באוקטובר 1994 נחשף שבבעלותו של קוואן היו מניות בחברת ארקון, שהוא היה מעורב במתן זיכיונות כריה עבורה. עד מהרה הוא מכר את מניותיו והתנצל בפני הפרלמנט על המבוכה שהוא גרם.
מאוחר יותר באותה שנה התפטר ריינולדס מתפקידיו כראש הממשלה וכמנהיג פיאנה פול והוחלף על ידי ברטי אהרן. בכל מקרה המפלגה הייתה אז באופוזיציה. קוואן קודם לספסלים הקדמיים של המפלגה ומונה להיות דוברה בנושאי חקלאות, מזון ויעור ובהמשך היה הדובר לענייני בריאות.
שר הבריאות והילדים.