גירי פסטל מאפשרים עבודה עדינה ומדויקת, בדומה לעפרונות פסטל. כמדיום קשה, הם פחות ניתנים לערבוב על פני הנייר לעומת פסטלי שמן או פסטל רך, ועל כן נוהגים להשתמש בהם בעיקר לרישום הדורש קווים מדויקים, או בשילוב עם פסטלים רכים. עם זאת, קיימים ציורים רבים העושים שימוש אך ורק בגירי פסטל, חלקם ביצירות אמנות חשובות. בציור בגירי פסטל יש צורך בגירים עצמם, גיר לבן ושחור, עפרונות לבנים ושחורים נטולי גרפיט, ולעיתים ממיס על מנת ליצור אפקטים נוזליים. מרבית גירי הפסטל מסיסים במים. גירי פסטל דורשים לרוב משטח מחוספס מעט יותר מפסטלים אחרים, כמו למשל נייר אקוורל או לוח עץ.
מקורות.
גירי הפסטל הם גלגול מוקדם יחסית של הפסטל, והיו בשימוש כבר בימי הרנסאנס. לאונרדו דה וינצ'י תיעד אותם בכתביו כבר במאה ה-13, והם עברו גלגולים שונים לאורך המאות. איכות וכמות הפיגמנט השתנו, וכך גם חומרי המילוי. הגמישות של הגומי הערבי החליפה את הנוקשות של השעווה, מינוני הפחם והגיר התמעטו, ומתוך גיר הפסטל התפתח הפסטל הרך. במאה ה-20 צירפו שמן לתערובת וכך התפתחו פסטלי השמן.
מערכת צירים קוטבית
בילי מיטשל
ויליאם לנדרום ("בילי") מיטשל (באנגלית: William Lendrum "Billy" Mitchell; 28 בדצמבר 1879 – 19 בפברואר 1936) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, ונחשב כאבי חיל האוויר האמריקני. הוא נחשב לאחת הדמויות המפורסמות בתולדות כוח האוויר של ארצות הברית, ואחת היותר שנויות במחלוקת ביניהן.
תחילת הדרך.
מיטשל נולד בניס שבצרפת. אביו היה סנאטור מוויסקונסין. הוא גדל בעיר ווסט אליס, בוויסקונסין. סבו היה האיש העשיר ביותר בוויסקונסין באותו דור. מיטשל למד במוסד הנקרא היום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה. בגיל 18 התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי. הודות להתערבותו של אביו זכה עד מהרה למינוי כקצין, והצטרף לחיל הקשר. עוד ב-1906, כאשר שימש כמדריך בבית הספר לקשר של צבא ארצות הברית, התנבא שהמלחמות הבאות יתרחשו באוויר, ולא על הקרקע.
לאחר ששירת בפיליפינים ובאלסקה (אז עדיין טריטוריה, ולא מדינה), מונה מיטשל בן ה-32 לתפקיד במטה הכללי של צבא ארצות הברית. הוא החל לגלות עניין בתעופה, והוקצה לאגף התעופה בחיל הקשר, האגף שהיה אחראי על נושא התעופה בצבא ארצות הברית עד הקמת שירות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1918. בשנת 1916, בגיל 38, למד תעופה באופן פרטי; הצבא סבר שהוא מבוגר מדי ובעל דרגה גבוהה מדי מכדי שיסתכן בלימוד תעופה.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. מיטשל, שהיה בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף), נשלח לצרפת, שם פעל בשיתוף פעולה עם עמיתיו הצרפתיים והבריטים; שיתוף הפעולה הביא אותו ללמוד את תורת הלחימה שלהם, כמו גם להכיר את מטוסיהם. במהרה קנה לעצמו מיטשל שם של קצין נועז, ראוותני, ומנהיג נמרץ. הוא הועלה לדרגת בריגדיר (תת-אלוף), וקיבל פיקוד על כל יחידות הלוחמה האווירית האמריקניות בצרפת. בספטמבר 1918 תכנן את פעולתם של קרוב ל-1,500 מטוסים צרפתיים, בריטיים ואיטלקיים והוביל אותם לחלק האווירי של קרב סנט מיהיל, אחד מקרבות האוויר-קרקע הראשונים בהיסטוריה.
מיטשל היה אחד מהאמריקנים שהתפרסמו במיוחד באירופה בזמן המלחמה יחד עם אדי ריקנבאקר, אלוף ההפלות הנודע. הוא זכה במספר עיטורים של ארצות הברית ושל מדינות אחרות, ובמקביל הצליח לעורר עליו את זעמם של רוב הממונים עליו במהלך 18 החודשים שעשה בצרפת.
לאחר המלחמה: חסיד הלוחמה האווירית.
מיטשל חזר לארצות הברית ב-1919, ומונה לסגן מפקד השירות האווירי, בדרגת בריגדיר גנרל. הייתה ציפייה בקרב אנשי שירות האוויר שמיטשל יתמנה למפקד השירות, אך הצבא בחר באיש חיל רגלים לפיקוד על שירות האוויר, כדי לוודא שהשליטה המבצעית בשירות האוויר תישמר בידי כוחות הקרקע.
מיטשל לא היה שותף לאמונה שהייתה מקובלת באותם ימים, לפיה מלחמת העולם הראשונה הייתה המלחמה האחרונה. הוא סבר, שאם אומה בעלת שאיפות לשליטה עולמית תצליח לפתוח במלחמה בעזרת כוח אווירי, היא תוכל להגיע לשליטה עולמית.
יחסיו עם הממונים עליו המשיכו להיות עכורים. הוא תקף את משרדי המלחמה והצי בטענה שאינם רואים נכון את העתיד ואין להם את האופק הרחב הנדרש להבין את התפתחות הכוח האווירי. הוא הטיף לפיתוח כוונות הפצצה, מטוסים בעלי מגלשי סקי, מגדשים למנועי המטוסים, ויכולת לנשיאת טורפדו על ידי מטוסים. הוא הורה על שימוש במטוסים לכיבוי אש ולסיור גבולות, ועודד תחרויות טיסה בין-יבשתיות; הוא עודד את הטייסים לנסות ולשבור שיאי מהירות, גובה ושהייה באוויר, ולמעשה ניסה לעשות כל דבר כדי לשמור את נושא התעופה בחדשות.
ההדגמה: מטוסים תוקפים אוניות.
מיטשל היה מודאג מכך שמשרד ההגנה העדיף לבנות אוניות מערכה ולא מטוסים. הוא היה משוכנע שהגנת החופים בעזרת מטוסים תהיה יעילה וזולה בהרבה מאשר הגנה בעזרת אוניות ותותחי חוף. במחיר בנייתה של אוניית מערכה אחת ניתן לבנות אלף מפציצים, שיוכלו להטביע את אותה אונייה. מיטשל הרתיח את אנשי הצי כאשר טען שיוכל להטביע אוניות "בתנאי מלחמה", והתרברב שיוכל להוכיח זאת אם יינתן לו להפציץ את אחת מאוניות הצי הגרמני שנתפסו כשלל מלחמה. הצי הסכים, באי-רצון, להדגמה כזו, והגדיר קווים מנחים קפדניים לניסוי, כדי שניתן יהיה לבדוק בקפדנות את תוצאות הנזקים שיגרמו על ידי ההפצצה. הצי התנה את קיום הניסוי באיפול תקשורתי שיוטל עד לניתוח מלא של התוצאות. מיטשל חשש שהכוונה הייתה למעשה "לקבור" את תוצאות הניסוי.
לצורך הניסוי הרכיב מיטשל כוח בן 125 מטוסים ואלף איש, והחל באימון בטקטיקות נגד ספינות. אלכסנדר סברסקי, טייס רוסי ותיק שהתנסה בתקיפת אוניות גרמניות בעת המלחמה הצטרף לאימונים; הוא המליץ להטיל את הפצצות סמוך לאוניות ולא ממש עליהן, וזאת כדי לגרום לנזק כתוצאה מההדף התת-מימי.
מיטשל שמר על חוקי הניסוי בשלבים הראשונים, ומטוסיו הצליחו להטביע כמה אוניות מטרה. לבסוף, בסוף יולי 1921, הובאה אוניית המערכה הגרמנית אוסטפריזלנד, שנחשבה כבלתי ניתנת להטבעה. מיטשל ציפה למטרה מעין זו, והורה עוד קודם לכן על ייצור פצצות גדולות, בנות טון ו-2.1 טון, פצצות שנאסר על השימוש בהן לפי חוקי הניסוי. ביום הראשון להפצצות נפגעה האונייה הגרמנית, אך מהנדסי הצי שעלו עליה הצליחו לשמור עליה צפה, בעזרת הצפת כמה ממדוריה. ביום השני תקפו את האונייה מפציצים כבדים ועליהם הפצצות הכבדות ביותר; האונייה נפגעה בשתי פגיעות ישירות, ועוד ארבע פצצות שפגעו קרוב לגוף האונייה וגרמו נזק כבד לגופה. האונייה טבעה בתוך 21 דקות, והפצצה האחרונה הוטלה לתוך הקצף שעלה מטביעתה.
למרות שמיטשל הדגיש שיוכל להטביע את האונייה "בתנאי מלחמה", הרי שבפועל התנאים היו שונים: האונייה הייתה סטאטית בעת ההפצצה, ואנשיו של מיטשל הפרו את כללי הניסוי, שנועדו למנוע את ההטבעה כדי לאפשר למהנדסים לעלות על האונייה ולבחון את הנזקים שייגרמו מפצצות קטנות יותר. המפציצים של מיטשל הטביעו את המטרה במהירות, דבר שהוכיח – לפחות לדעתו של מיטשל - שזמנן של אוניות שטח עבר מן העולם. כיום מטילים מומחים ספק בכך שמטוסיו של מיטשל היו יכולים להטביע את האונייה הגרמנית בעת קרב, בטכנולוגיה שהייתה אז ידועה להם. בחינה מאוחרת יותר של האונייה הטבועה גילתה מעט נזקים בחלקה העליון; הסיבה לטביעתה הייתה הצפה מתקדמת של המדורים השונים, הצפה שאותה היו יכולים למנוע, במצב אמת, צוותי בקרת נזקים. מיטשל, מכל מקום, עשה שימוש רב בהטבעה למטרות פרסומיות, וזאת למרות מאמציו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג, שניסה למעט בגודל ההישג כדי להסדיר את היחסים בין הצבא לצי. למרות מאמציו של פרשינג, הייתה לניסוי השפעה רבה באותה תקופה: תקציבים נבנו מחדש כדי לאפשר התפתחות נוספת של הכוח האווירי, והצי נאלץ להשקיע זמן ומאמץ בבחינת היכולות האפשריות של שילוב אוויר וים.
קידום הכוח האווירי.
ב-1922, בעת סיור באירופה, נפגש מיטשל עם ג'וליו דואה, איטלקי בעל חזון דומה לשלו על הכוח האווירי. מיטשל דאג לתרגום מובאות מספרו של דואה, "השליטה באוויר" (The Command of the Air) לאנגלית. ב-1924 נשלח מיטשל על ידי הממונים עליו להוואי, ולאחר מכן לסיור באסיה; זאת, כדי להוציא אותו מן התודעה הציבורית. לאחר ששב מסיורו, כתב מיטשל דו"ח בן 324 עמודים, בו ניבא מלחמה עתידית עם יפן; בדין וחשבון שלו ניבא גם את המתקפה על פרל הארבור. חיבורו התפרסם ב-1925 כספר בשם "ההגנה המכונפת" (Winged Defense), וחזה את השפעתו העצומה של הכוח האווירי, לא רק בתחום הצבאי אלא גם בתחומים מסחריים, כלכליים ואזרחיים. הספר לא זכה לתהודה מחוץ למעגל העוסקים בכוח האווירי.
חיכוכים והורדה בדרגה.
יחסיו של מיטשל עם מפקדיו המשיכו להיות עכורים. בהופעה לפני אחת הוועדות בבית הנבחרים גער מיטשל בחריפות בהנהגת הצבא והצי. משרד המלחמה אישר הצעה להקים מעין מטה כללי לחיל אוויר, כדי שישמש מכשיר להובלת תהליך מודרניזציה והתרחבות של שירות האוויר, אך הצי התנגד ליוזמה זו ובלחצו היא נדחתה, דבר שהרתיח את מיטשל.