הדילבר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בהתחשב בירידה הדרסטית בטווח התפוצה ההיסטורי שלו, ובטווח תפוצה הנוכחי שקטן במיוחד וגודלו הכולל אינו עולה על 500 קמ"ר. האיומים עליו רבים ומגוונים. ביבשת, הסבת שטחים גדולים למרעה וחקלאות במערב אוסטרליה הובילו בעבר לצניחה הדרסטית בטווח התפוצה של הדיבלר; כיום, חתול הבית והשועל האדום שהובאו על ידי האדם ליבשת, נחשבים לאיום הקיומי והמשמעותי ביותר על הישרדות המין. באיים אמנם הם אינם נמצאים, אולם ההכנסה של הטורפים הללו בטעות לאחד האיים עשויה להוביל להשמדה מוחלטת שלהם. שריפות בר, הם האיום השני בחומרתו על קיום המין הן ביבשת והן באיים; מאחר שהדיבלר מוגבל לסבך צפוף במיוחד העשיר בחרקים ומשמש לו כמקלט מטורפיו, שרפה בבית גידול כזה משליכה באופן חמור על האוכלוסיות למשך עשורים. איום נוסף הוא מחלת הצמחים Phytophthora cinnamomi (מקבוצת הסטראמנופילס) אשר גורמת לריקבון השורשים ולנזק נרחב לפלורה; המחלה נחשבת למאיימת במיוחד על הפלורה בחוף הדרומי והמערבי של היבשת שבהם מיני צמחים רגישים לזיהומים. באיים לעומת זאת, קרקעות הגיר וסוגי הצמחים עמידים יותר, כך שהתפשטות המחלה לתוך האיים פחות סבירה. עם זאת, באיים ישנם מספר איומים בולטים על הדיבלר: עכבר הבית אשר מצוי באופן נרחב באיים ויטלוק ובולאנגר, עשוי להתחרות עם הדיבלר על מזון ושטחי מחיה חרף העובדה שהדיבלר טורף אותו לפרקים, והעכבר גם משמש כנשא פוטנציאלי של מחלות שונות. האיים ויטלוק ובולאנגר נגישים בקלות לאוסטרלים מערי החוף, והם עשויים להכניס בטעות מינים פולשים כמו חולדה מצויה ועשבים לא מקומיים ומזיקים אחרים שישפיעו בדרסטיות על הגומחות האקולוגיות שבהם. כמו כן, הגודל הקטן של האיים, הופך אותם לפגיעים מפני סופות ציקלון אשר עלולות למחוק את אוכלוסיות הדיבלרים בהם.
שלושת התחומים היבשתיים שבהם הדיבלר נמצא כיום נמצאים בתוך אזורי שימור המנוהלים על ידי מחלקת הסביבה והשימור של מערב אוסטרליה. בשנת 1992, ארגון השימור IUCN פיתח תוכנית הבראה ושימור למין אשר נועדה להתמודד עם מרבית האיומים הניצבים בפניו. הוקמו מספר פארקים לאומיים שבהם יש מעקב וניטור קפדני של האוכלוסייה, בין השאר באמצעות שבבי רדיו שהוצמדו לדיבלרים. סריקה אווירית קבועה נעשית באזורי המחיה של הדיבלר ביבשת על מנת למגר את אוכלוסיית השועל. צוות של מחלקת איכות הסביבה והשימור מבקר בקביעות באיים ויטלוק, בולאנגר ואסכף. ניהול שריפות מתרחש בפארקים הלאומיים עבור בעלי חיים הדורשים סבך צפוף, וכולל צוות כיבוי מהיר שנשלח מיד עם הימצאות סימן לאש. בפארק הלאומי נהר פיצג'רלד יש שטחים קטנים הנגועים במחלת הצמחים הנזכרת, ופקחי הפארק מבצעים עבודה ממושכת על מנת לשלוט בהם ולמנוע את התפשטותם. בגן החיות של פרת', ישנו גרעין רבייה גדול של הדיבלר אשר משוחררים ממנו מדי שנה כ-50 פרטים לטבע והוא אחד הפרויקטים המוצלחים ביותר עבור שימור הדיבלר. מחקרים גנטיים ואקולוגיים בוצעו על ידי אוניברסיטת מערב אוסטרליה במטרה ללמוד טוב יותר את הביולוגיה של הדיבלר ולסייע במאמצי השימור שלו. בנוסף, מבוצעים חיפושים ברחבי הטווח ההיסטורי של הדיבלר בתקווה למצוא אוכלוסיות בר נוספות לא ידועות.
מחוז לייש
אמיפמפרידין
אמיפמפרידין (amifampridine) (pyridine-3,4-diamine, 3,4-diaminopyridine, 3,4-DAP) משמש כתרופה, בעיקר בטיפול במספר מחלות שרירים נדירות. צורת הבסיס החופשי של התרופה שימשה לטיפול בתסמונות מיאסטניות מולדות ובתסמונת מיאסטנית ע"ש למברט-איטון (להלן LEMS), במסגרת טיפולי חמלה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 והומלצה כטיפול קו ראשון ב- LEMS ב -2006, תוך שימוש בצורות אד הוק של התרופה, מכיוון שלא הייתה קיימת גרסה משווקת.
רופאים בבית החולים AP-HP בפריז יצרו את צורת מלח הפוספט של התרופה, אשר פותחה בהמשך על ידי מספר חברות, עד שלבסוף, חברת ביומרין פרמסוטיקל קיבלה את האישור האירופי לשיווק התרופה, בשנת 2009, בשם המסחרי פירדאפס (Firdapse) או פירדפסה בישראל, והעניקה את זכויות השיווק בארצות הברית לחברת קטליסט.
החל מחודש ינואר 2017, קטליסט וחברה אמריקנית נוספת, ג'קובוס פרמסוטיקלס (Jacobus pharmaceuticals), אשר ייצרה את צורת הבסיס החופשי והעניקה אותו בחינם מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, התחרו על קבלת אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), עבור גרסאותיהן; לחברה שתקבל את האישור, תהיינה שבע שנים של בלעדיות בשיווק התרופה.
לאמיפמפרידין פוספט יש מעמד של "תרופת יתום" באיחוד האירופאי עבור LEMS וחברת קטליסט מחזיקה במעמד "תרופת היתום" ובמעמד של תרופה פורצת דרך בארצות הברית.
שימושים רפואיים.
אמיפמפרידין משמש לטיפול בתסמונות מיאסטניות מולדות רבות, במיוחד באלה עם פגמים בכולין אצטילטרנספראז ,בהזרמת קינאז 7, ובאלה אשר כל סוג של פגם גורם להתנהגות של "ערוץ מהיר" של קולטן האצטילכולין. אמיפמפרידין משמש אף לטיפול בפסוריאזיס ולטיפול בתסמינים של LEMS.
תסמונת מיאסטנית על שם למברט-איטון (LEMS) היא מחלה אוטואימונית נדירה של הולכה נוירומוסקולרית, שבה יש פגם בשחרור של המוליך העיצבי אצטילכולין. בחולים עם LEMS, הרמות הנמוכות של אצטילכולין אינן מספיקות כדי להביא להתכווצויות נורמליות של השרירים, מה שגורם לחולשת שרירים, המתבטאת בקשיים בהליכה, בהרמת חפצים, בדיבור, בבליעה, ובקשיי ראיה.
התוויות נגד.
מכיוון שאמיפמפרידין משפיע על תעלות יונים ממותגות-מתח, הוא בעל התווית נגד לשימוש באנשים עם תסמונת QT מוארך ובאנשים הנוטלים תרופה העלולה להאריך QT כמו סולטופריד דיסופרמיד, ציסאפריד דומפרידון, ריפמפיצין או קטוקונזול. אמיפמפרידין אף בעל התווית נגד באנשים עם אפילפסיה, או עם אסתמה הנשלטת בצורה גרועה.
תופעות לוואי.
תופעות הלוואי המגבילות-מינון, כוללות נמלול או חוסר תחושה, קשיי שינה, עייפות ואובדן חוזק השרירים.
אינטראקציות הקשורות למערכת אנזימי הציטוכרום P450 בכבד, נחשבות בלתי סבירות.
פרמקולוגיה.
מנגנון פעולה.
ב- LEMS, שחרור אצטילכולין מעוכב, מכיוון שנוגדנים המעורבים בתגובת הגוף כנגד סוגים מסוימים של סרטן, מגיבים בהצלבה עם תעלות +Ca2 על הממברנה בצומת הנוירומוסקולרית. אמיפמפרידין פועל על ידי חסימת שטף תעלת האשלגן, בקצות העצבים, כך שמשך פוטנציאל הפעולה גדל. תעלות +Ca2 יכולות להיות פתוחות למשך זמן ארוך יותר ולאפשר שחרור גדול יותר של אצטילכולין גדול יותר, כדי לגרות את השריר בקצה המוטורי.
פרמקוקינטיקה.
אמיפמפרידין נספג במהירות וכמעט לחלוטין (93-100%) מהמעיים. במחקר עם 91 נבדקים בריאים, ריכוזי השיא של אמיפמפרידין בפלזמת הדם הושגו לאחר 0.6 (± 0.25) שעות, כאשר ניטל ללא מזון, או לאחר 1.3 (± 0.9) שעות לאחר ארוחה שומנית, כלומר, מהירות הספיגה משתנה באופן נרחב. מחצית החיים הביולוגית (2.5 ± 0.7 שעות) והשטח מתחת לעקומה (AUC = 117 ± 77 ng∙h/ml) משתנה אף הוא במידה רבה בין הנבדקים, אך כמעט אינו תלוי בצריכת מזון.
אמיפמפרידין עובר דה-אקטיבציה באמצעות אצטילציה באמצעות N-אצטיל טרנספרזות למטבוליט יחיד: 3-N-acetylamifampridine. פעילותם של אנזימים אלה (בעיקר
N-אצטילטרנספראז 2) אצל אנשים שונים מסתמנת כאחראית בעיקר על ההבדלים בזמן מחצית החיים וה- AUC, אשר גדל עד פי 9, אצל אנשים בעלי חילוף חומרים איטי בהשוואה לאלה עם מטבוליזם מהיר. בבני אדם 93.2 עד 100% מהאמיפמפרידין מופרש בשתן בתוך 48 שעות מלקיחת התרופה, 74.0 עד 81.7% כ-N-acetylamifampridine ו-19% מסולקים ללא שינוי.
כימיה.
3,4–דיאמינופירידין היא אבקה גבישית בעלת צבע צהוב בהיר – חום בהיר, המתמוססת ומתפרקת ב-218–220 מעלות צלזיוס. האבקה מסיסה בקלות במתנול, אתנול ומים חמים, אבל רק מעט בדיאתיל אתר. המסיסות במים בטמפרטורה של 20 מעלות צלזיוס היא 25 גרם/ליטר.
התרופה אמיפמפרידין פוספט מכילה את מלח הפוספט, באופן ספציפי: 4 4-aminopyridine-3-ylammonium dihydrogen phosphate. מלח זה יוצר גבישים מונוקליניים פריזמטיים (קבוצת חלל C2/c) והוא מסיס בקלות במים. מלח הפוספט יציב, ואינו דורש קירור.
היסטוריה.
הפיתוח של תרופת האמיפמפרידין ומלח הפוספט שלה, הביא תשומת לב למדיניות "תרופות היתום" המעניקה בלעדיות בשיווק, כתמריץ לחברות לפתח טיפולים למחלות הפוגעות במספר קטן של אנשים.
אמיפמפרידין, המכונה גם DAP-3,4, התגלה בסקוטלנד בשנות ה-70 של המאה ה-20, ורופאים בשוודיה הראו לראשונה את השימוש בו ב-LEMS בשנות ה-80 של המאה ה-20
בשנות ה-90 של המאה ה-20, רופאים בארצות הברית, המאוגדים באיגוד ניוון השרירים, פנו לחברה משפחתית קטנה, ג'קובוס פרמסוטיקלס (Jacobus Pharmaceuticals) שעסקה בייצור חומרים פעילים בתחום התרופות, בניו ג'רזי, לגבי ייצור אמיפמפרידין, כדי שיוכלו לבחון את החומר בניסויים קליניים. חברת ג'קובוס עשתה זאת, וכאשר הטיפול התגלה כיעיל, חברת ג'קובוס והרופאים עמדו בפני ברירה - להשקיע בניסויים קליניים כדי לקבל את אישור ה- FDA האמריקאי או להעניק את התרופה ללא תשלום, במסגרת תוכנית "טיפול חמלה". חברת ג'קובוס בחרה לתת את התרופה, ללא תשלום, ועשתה כך במשך כעשרים שנה.