זימנה ברהני (1940 – 21 בפברואר 2015) היה מחלוצי המאבק להעלאת קהילת "ביתא ישראל" למדינת ישראל ולפתיחת שערי הארץ בפניהם. הוא היה איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים שהקים את התשתית הארגונית במחנות הפליטים בסודאן להעלאת יהודי אתיופיה ארצה.
תולדות חייו.
זימנה ברהני נולד כבן חמישי להוריו, בֵּרְהַנוּ לוי ואִמו – אַבַטֶץ' אַיֶנְאוּ, בכפר אזזו הסמוך לעיר גונדר באתיופיה. המשפחה הייתה בעלת מעמד מיוחס בקהילת ביתא ישראל, ובילדותו העתיקה את מגוריה לכפר סרמלה שליד הכפר אמבובר, שהיה מרכז יהודי חשוב למן שנות החמישים של המאה העשרים. להוריו נולדו עשרה בנים ובנות, ואחותו, אלמיתו ברהנו, נישאה לקייס הגדול הדנה (רפאל) טקויה, אביו של רבם הראשי של יהודי אתיופיה, יוסף הדנה. דודתו אסתר לוי נישאה לליקה כהנת ברהן ברוך אביהם של אבבה ברהן ועקיבא ברהן. דודו, מקונן לוי, שהיה מתלמידי ד"ר יעקב פייטלוביץ׳, למד בבריטניה, ובן דודו הוא אברהם קהת, מנערי כפר בתיה הראשונים.
בהיותו כבן 15 הגיע ברהני בקבוצה הראשונה של תריסר נערים יהודים מאתיופיה לכפר בתיה במסגרת תוכנית חינוכית של הסוכנות היהודית. פעיל עליית יהודי אתיופיה, ד"ר יעקב פייטלוביץ', הגה את "תוכנית כפר-בתיה" שנועדה להכשיר את בני הנוער להוראת עברית ולהנחלת החינוך הציוני בקהילותיהם הכפריות באתיופיה. הנערים נפגשו עם נשיא המדינה יצחק בן-צבי שאמר להם: "אתם יוצאים בשליחות לאומית כדי לשמש גשר ראשון. אתם חוזרים [לאתיופיה] להכין את האחים שלכם לעלייה".
בשלהי 1957 שבה הקבוצה לאתיופיה כדי להגשים את ייעודם הציוני. ברהני שימש כמורה בכפרים באזור ווזבה עד שנת 1960, כאשר נאלץ להתפטר בגלל הקיצוצים בתוכנית. הוא עבר לעבוד במשרות ממשלתיות באתיופיה. בעקבות היעדר החלטה חיובית בממסד הישראלי על העלאת יהודי אתיופיה הגיע ברהני בשנת 1965 לישראל בשנית כתייר. כאשר הגיע ארצה הבין שהתגבשה התנגדות נרחבת לעליית יהודי אתיופיה, ושהוועד הציבורי למען הפלאשים בראשות פרופ׳ אריה טרטקובר איבד מכוחו לאחר פטירת פרופסור תאמרת עמנואל והנשיא יצחק בן-צבי, ששימש כנשיא הכבוד של הוועד. ברהני שב לאתיופיה ועבד בחברת סולל בונה שעסקה שם במיזמי בנייה, אולם נקלע לעימות קשה עם יונה בוגלה, שניהל את רשת החינוך של ביתא ישראל באתיופיה.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, שב לישראל להכשרה מקצועית במסגרת עבודתו. עם עלייתו הוא נקלט בקיבוץ נצר-סרני, התגייס לצה"ל ונפצע במלחמת ההתשה. ברהני נישא והקים את ביתו בלוד, ומנישואים אלו נולדו לו שלושה ילדים. לימים התחתן בשנית ומנישואים אלה ונולדה לו בת נוספת. ברהני פעל להעלות את הוריו וחלק מאחיו ארצה. מכאן ואילך הקדיש ברהני את חייו למפעל העלאת יהודי אתיופיה ארצה.
זימנה ברהני הלך לעולמו בשבת, ב' באדר תשע"ה, 21 בפברואר 2015, ונטמן בבית העלמין בלוד, כאשר קהל אלפים חלק לו כבוד אחרון. כחודש לפני פטירתו, כשכבר היה חולה מאוד, נערך לכבודו באוניברסיטת בר-אילן טקס הוקרה במעמד אפרים הלוי, ראש המוסד לשעבר, שארגנו העיתונאי דני אדינו אבבה ואיש המוסד דני לימור.
פועלו להעלאת יהודי אתיופיה.
בשנת 1971 הצטרף ברהני לקבוצה של כמה עשרות יהודים מאתיופיה שחיו בישראל – לפני שהמדינה הכירה ביהדותה של הקהילה, ולכמה מבוגרי כפר בתיה שחיו בארץ, לשם הקמת התאחדות יהודי אתיופיה בישראל בראשות רס"ר חזי עובדיה. העולים הבודדים שהגיעו בשנים האלו הוגדרו כשוהים לא חוקיים, ונאלצו לברוח מאימת פקחי משרד הפנים בגלל החשש שיגורשו. בשנת 1974 פרש ברהני מההתאחדות לאחר סכסוך עם ראשיה, ויחד עם זכריה יונה והרב הדנה הקים את "ארגון יהודי אתיופיה". הם הפעילו לחץ ציבורי על הממשלה להכיר ביהודי אתיופיה ולהעלותם לישראל וברהני היה מהפעילים המרכזיים.
ברהני הנהיג את המאבק הציבורי למען העלאת יהודי אתיופיה מראשיתו. בשנת 1973 נרשמה הצלחה ראשונה, כשהרב עובדיה יוסף, הראשון לציון, פסק כי יהודי אתיופיה הם צאצאי שבטי ישראל וחייבים להצילם. בשנת 1977 החליט ראש הממשלה מנחם בגין שמדינת ישראל תתגייס להעלאת יהודי אתיופיה ארצה. "ברהני, שהיה מעורב בפעולות עלייה רבות, הוא ששכנע את בגין שהדבר אפשרי. בזכותו בגין נתן את ההוראה להעלות את יהודי אתיופיה", העיד מיכה פלדמן, לשעבר ראש משלחת הסוכנות היהודית באתיופיה.
בשנת 1977 התאחדו שני הארגונים תחת שמו של הראשון, וברהני התמנה ליושב ראש התאחדות יהודי אתיופיה בישראל.
באביב 1980 גויָס ברהני ל"מוסד" ונשלח להחליף את פרדה אקלום במחנות הפליטים בסודאן. במשך כשנה חי כפליט במחנות הפליטים בסודאן כדי שיוכל להיטמע בקהילה ולהפעיל את אנשיה בזמן היָעוּד. הוא הניח את התשתית לפעילות שהמשיכה בשנים שלאחר מכן. הוא פיקח על מבצעים רבים מסודאן שבוצעו באמצעות מטוסי הרקולס ובאמצעות הספינה "בת גלים".
בשנת 1985 השתתף ב"מבצע משה" שבו הועלו ארצה כ-7,000 מיהודי אתיופיה, לאחר מסע רגלי קשה ורצוף סכנות מאתיופיה לסודאן, משם הועלו על מטוסים. לאחר מכן מונה לסגן מנהל האגף לעולי אתיופיה שהוקם בסוכנות היהודית, וב-1990 שב לאדיס-אבבה באתיופיה כסגן קונסול ובהמשך כקונסול ישראל ושליח עלייה. בתפקידיו אלה השתתף בהעלאת יהודי קווארה (1992) ובהמשך בהעלאת הקבוצות הראשונות של בני שארית יהודי אתיופיה (הפלשמורה).
בהיותו סגן קונסול ישראל באתיופיה יצא ברהני עם ישראל קמחי ממשרד הפנים ועם הרב מנחם ולדמן מהרבנות הראשית לסייר בכפרים של שארית יהודי אתיופיה על מנת לבחון את מצבם. ברהני המשיך לפעול ללא הרף לשימור המורשת היהודית של יהודי אתיופיה, נרתם לשימור בית הכנסת העתיק בכפר היהודי אמבובר ולפדיית ספר 'אורית' (תורה) שהיה מצוי אצל נוצרים מקומיים. לאחר פעילותו בסודאן שב לישראל ופעל לקליטת יהודי אתיופיה במשך שנים רבות.
דגל סהרה המערבית
רפובליקת סהרה המערבית הדמוקרטית
דיתי אלמוג
דיתי אלמוג (נולדה ב-1960) היא ציירת ישראלית. כלת "פרס ביאטריס קולינר" של מוזיאון ישראל, "פרס ישראכרט" של מוזיאון תל אביב וזוכת מענק "קרן פולוק-קרסנר" מניו יורק.
ביוגרפיה.
דיתי אלמוג נולדה ב-1960 בחיפה. בגיל 6, עברה עם משפחתה לרמת השרון. בגיל 25 החלה ללמוד בבצלאל, יחד עם יעקב מישורי. בין מוריה היו נחום טבת וצבי גולדשטיין.
את תערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה אלמוג ב-1987 בגלריה בוגרשוב בתל אביב, בהזמנתו ואוצרותו של האמן יאיר גרבוז. התערוכה קיבלה ביקורת אוהדת מאת רפי לביא.
על פי הצעת יגאל צלמונה, אוצר במוזיאון ישראל, הציגה תערוכת יחיד נוספת. התערוכה זכתה בביקורת מאת גדעון עפרת שהאשים אותה בכך שהיא לא עושה אמנות ישראלית וכינה את התערוכה "D.T Bionic".
ביחד עם האוצר סרג'יו אדלשטיין, הציגה בגלריה ארטיפקט בבית האדום בתל אביב ארבע תערוכות.
אלמוג עזבה את ישראל כשנתיים לאחר סיום לימודיה בבצלאל, ומתגוררת מאז בניו יורק. אלמוג התייחסה לצעד, בדבריה: "לא נסעתי משום שהייתי מאוהבת בניו יורק, להפך, זו הייתה החלטה פרקטית. כבר כילדה היה לי ברור שלא אחיה פה. יכול להיות שפשוט הרגשתי שאני צריכה להיות רחוק מהבית. יש משהו שחוסם לי את הראש פה, גם מבחינה ויזואלית. אמנם יש מקומות מאוד יפים אך אני לא מצליחה לראות למרחק. גם החיבוק חנק אותי". היא שכרה לעצמה לופט באזור טרייבקה במנהטן. לאחר כחמש שנים, הציגה תערוכת יחיד לראשונה בגלריה מריאן בולסטיין בניו יורק, ואחריהן הציגה בתערוכות יחיד וקבוצתיות נוספות. ב-2012 החלה לעבוד עם גלריה בסטוקהולם.
אופי עבודתה.
אלמוג עבדה מתחילת דרכה על לוחות בלזה (דיקט קל ורך) שאת מסגרותיהם בנתה בעצמה. בעבודותיה יש כמה מאפיינים שהפכו לסימן היכר שלה. הבולט בהם הוא קו האופק, המופיע לעיתים בחלק הקדמי של הציור, ולעיתים הוא מבצבץ מהחוץ, ממוסגר בחלון.
במקביל לגישה האקספרסיוניסטית ששלטה בשנות ה-80, פעלה אלמוג, יחד עם אמנים נוספים בגישה יותר פורמליסטית. אלמוג הציגה ציורים גדולים בהם מופיעים מוטיבים של טקסטיל, כגון כפתורים, אריגי חולצות ועוד. העבודות צוירו בסגנון מופשט ודקורטיבי. הפער בין הטיפול הפורמליסטי (הצורני) והמחושב, לבין הנושא היומיומי, הצביע על הגישה הפמיניסטית העולה מהן.
עבודותיה של אלמוג נתפשו כפרובוקטיביות בסוף שנות ה-80, גם משום שהיו שונות מסגנון "דלות החומר" ששלט ביד רמה באמנות המקומית, וגם מפני שהיא עצמה הייתה דמות מגונדרת שמשכה תשומת לב.
גזיאנטפספור
מועדון הכדורגל גזיאנטפספור הוא מועדון כדורגל טורקי מהעיר גזיאנטפ, ששיחק בליגה הטורקית השלישית. צבעי המועדון הם אדום ושחור וכינויו הוא "הבזים".
החל משנת 2017 עורכת הקבוצה הבכירה של המועדון את משחקיה הביתיים באצטדיון גזיאנטפ שמונה 35,574 מקומות ישיבה. לפני כן שימש את הקבוצה אצטדיון גזיאנטפ קאמיל אוקאק, שמונה 16,981 מקומות ישיבה.
בעונת 2001/2002 פגשה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א את הקבוצה הישראלית הפועל תל אביב. המשחק הראשון, שהתקיים באצטדיונה של גזיאנטפספור, הסתיים בתוצאה 1-1. במשחק הגומלין בבלומפילד, גזיאנטפספור הפסידה בתוצאה 1-0 והודחה מהטורניר. בעונת 2003/2004 הקבוצות נפגשו בשנית, אך הפעם גזיאנטפספור הדיחה את הפועל תל אביב לאחר שניצחה 1-0 בבית, וסיימה בתיקו אפס בחוץ. היא סיימה את דרכה בטורניר זה בשלב בשלישי לאחר שהודחה בידי רומא האיטלקית אף על פי שניצחה בביתה.
באביב 2020 המועדון הודיע על פשיטת רגל.
הגמביט הלטבי
ג'ון הול (ראש ממשלת ניו זילנד)
סר ג'ון הול (באנגלית: John Hall; 18 בדצמבר 1824 – 25 ביוני 1907) היה ראש ממשלת ניו זילנד השנים-עשר.
ראשית חייו.