בשנת 1957 נתמנה לשופט בבית המשפט הבריטי לערעורים של מזרח אפריקה שמושבו בקניה והחל למלא תפקיד זה ב-22 במרץ 1958. הוא מילא תפקיד זה עד ל-19 במאי 1961, עת פרש לגמלאות ושב לאנגליה. בשנת 1965 הגיעו חייו של קורי לסיומם כאשר נדרס על ידי מכונית בעת שטייל באזור כפרי.
משפט רצח ארלוזורוב.
תפקידו השיפוטי החשוב ביותר של קורי בתקופת כהונתו בארץ ישראל היה תפקיד אב בית הדין, ראש ההרכב, במשפט רצח ארלוזורוב בשנת 1934. לצדו ישבו בדין במשפט זה השופטים יוסף משה ולירו היהודי ועלי חסנה הערבי. היה זה משפט שהסעיר את היישוב היהודי וגרם לקרע בין תנועת העבודה שהנהיגה את היישוב, לבין התנועה הרוויזיוניסטית. במשפט הואשמו ברציחתו של ארלוזורוב שני פעילים רוויזיוניסטים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
בתום המשפט, שהתמשך כעשרה חודשים והסתיים ב-8 ביולי 1934, קרא השופט קורי את פסק הדין; אברהם סטבסקי הורשע ברצח וצבי רוזנבלט זוכה. הרשעתו של סטבסקי הייתה ברוב דעות של השופטים קורי וחסנה, כאשר השופט ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכותו. על סטבסקי הוטל עונש מוות. בערעור, בטלו השופטים פרנסיס בייקר, ג'וליאן דה-פרייטס ומייקל מקדונל, ב-20 ביולי 1934, את פסק הדין וזיכו את סטבסקי פה אחד, בהיעדר עדות מסייעת, לעדות של סימה ארלוזורוב.
אופיו וגישתו המשפטית.
קורי גילה יחס מתנשא, לא רק כלפי תושבי הארץ הנידונים לפניו, אלא גם כלפי חבריו השופטים הבריטים בארץ ישראל. השופט היהודי גד פרומקין, שכיהן בבית המשפט העליון המנדטורי, תיאר אותו כך: "בוגר איטון וקיימברידג' וחבר לשכת עורכי הדין האנגלית...ראה עצמו עליון מעל חבריו הבריטים...וזאת בלי לומר כי נהג כסנוב כלפי אלו שלא היו בריטים ושאף ליצור מחיצה בינו לבינם...הוא אהב טקסים וכאשר עבר לכהן כזקן השופטים בפיג'י הוא נהנה מן הריטואלים שהיו נלווים לתפקיד כזה במושבה כה נידחת...הוא סיפר לחבריו על מספר הסירות והמשרתים שיש לו ושלח להם צילום שלו בלבושו הרשמי כשנער שחור אוחז בשולי גלימתו".
אופיינית הייתה התנהגותו ביום פתיחת משפט רצח ארלוזורוב ב-25 באפריל 1934:
גישתו השיפוטית של קורי הייתה דומה לזו של השופטים הבריטים מייקל מקדונל ותומאס הייקראפט, אשר מילאו בזה אחר זה את תפקיד זקן השופטים בארץ ישראל. שניהם נקטו גישה סנובית ומתנשאת על תושבי הארץ, שנחשבו בעיניהם כ"ילידים" וסברו כי אין להחיל עליהם את העקרונות הנעלים של המשפט הבריטי. אף קורי הקפיד על שמירת גבול ברור בינו לבין תושבי הארץ ונקט גם הוא גישה שאין לייבא לארץ ישראל את המשפט האנגלי.
ילדים גדולים
ילדים גדולים – סופרים אהובים לילדים – חייהם ויצירתם הוא סדרה של שלושה ספרים, מעין אנציקלופדיה, מאת יהודה אטלס, ובה ערכים העוסקים בחייהם וביצירתם של סופרי ילדים. חלקי הספר:
בסוף כל כרך מופיעה ביבליוגרפיה לכל אחד מהפרקים שבו.
הספרים יצאו לאור בשנת 2003, בהוצאת ידיעות אחרונות.
תחילתה של הסדרה בטור השבועי "ילד גדול", שעסק בספרות ילדים ואותו כתב אטלס במשך כשמונה שנים במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות". רשימות שנכתבו בטור זה הן הגרעין שממנו התפתחה סדרת הספרים "ילדים גדולים".
הסדרה עוסקת בסופרי ילדים נודעים, החל משארל פרו שפעל בשלהי המאה ה-17, ועד לסופרים שפעלו בשלהי המאה ה-20 כרואלד דאל ושל סילברסטיין. בפתח דבר לסדרה מציין אטלס:
בסדרה חסרים סופרי ילדים נודעים כסלמה לגרלף וטובה ינסון. אטלס תיאר את הגורם לחוסר זה בפתח דבר לסדרה:
שלישיית פיקוד מרכז
שחום עור
פנס רחוב
פנס רחוב הוא גוף תאורה המיועד לתאורת חוץ, בדרך כלל במרחב הציבורי ולאורך דרכים ואשר מופעל בעת חשיכה וראות לקויה.
מבנה.
פנסי רחוב הם, כאמור, סוג של גופי תאורה, וככאלה הם בנויים בהתאם לכל העקרונות המנחים בבניית גוף תאורה רגיל. מעבר לאלו, למבנה של פנסי רחוב תכונות שנובעות מתפקידם וצורת התקנתם:
התקנה.
כאמור, הדרך היעילה ביותר להאיר שטחים נרחבים באמצעות פנסי רחוב היא התקנתם גבוה ככל האפשר. לשם כך קיימות מספר שיטות:
לכל שיטת התקנה יתרונות, חסרונות ועלויות שונות. שיטת ההתקנה היא תוצאה של תנאי הסביבה בהם יותקנו הפנסים: בכביש מהיר בו הנתיבים מופרדים ברצועה צרה, השיטה היעילה ביותר היא להתקין מערכת תאורה על עמודים גבוהים ברצועת ההפרדה, עם שני פנסים על כל עמוד, כך שכל פנס מאיר נתיב נגדי. שיטה זו אינה יעילה כשהנתיבים מופרדים על ידי רצועה רחבה מאוד, וכמובן שבלתי אפשרית ברחוב צר עד כדי כך שאין בו מדרכות. בדרך כלל, יותקנו פנסים בגובה הגבוה ביותר האפשרי בהתחשב בתנאי הסביבה ובניתוח עלות-תועלת.
שימושים.
התקן האירופאי EN-13201 מגדיר שלושה סוגי שימושים עיקריים לתאורת רחוב:
בנוסף, מתייחס התקן לאזורים בהם נדרשת תאורה מיוחדת לזיהוי אנשים וחפצים ולמניעת פשיעה.
יתרונות וחסרונות.
יתרונות.
יתרונם העיקרי של פנסי הרחוב הוא במניעת תאונות דרכים ובהגברת הבטיחות. מחקרים הראו כי מספר התאונות הקטלניות ברחובות חשוכים גדול יותר, במיוחד תאונות בהן מעורבים הולכי רגל. פנסי רחוב מפחיתים במידה ניכרת את אחוז תאונות הדרכים שבהן מעורבים הולכי רגל.
בנוסף, תאורת רחובות יעילה מפחיתה פשיעה.
חסרונות.
חסרונם העיקרי של פנסי הרחוב הוא שעקב תכנון לא נכון של תאורת הרחוב הם עלולים לגרום לתאונות, בשל תופעת אובדן ראיית לילה אצל נהגים העוברים במהירות מאזור חשוך לדרך מוארת ובחזרה לאזור חשוך, כאשר האישון מתכווץ במהירות בתחום התאורה הרבה, אך מתרחב באיטיות בתנאי חושך. ככל שהאדם מתבגר מנגנון ההתאוששות של האישון נעשה איטי יותר, דבר הפוגע ביכולת הנהיגה.
חסרון נוסף הוא זיהום אור. סוגים שונים של פנסי רחוב גורמים זיהום אור במידות משתנות. המעבר לתאורת נתרן ומתכת הליד, הוביל לזיהום אור, כתוצאה מעוצמת האור הגבוהה שלהן על פני נורות כספית, ליבון, ופלואורסצנט. המעבר לפנסי LED, החמיר את זיהום האור עוד יותר, עקב ריבוי אורכי גל כחולים באור של ה-LED הלבן והבוהק הרב של פנסי ה-LED.
היסטוריה.
פנסי הרחוב הקדומים ביותר הונהגו בתרבות היוונית והרומית, שם הותקנו למטרות ביטחון, כדי שההלך לא יפול על מכשול בדרכו וכדי להרתיע שודדים. באותן תקופות היו בשימוש בעיקר פנסי שמן, כיוון שבערו בלהבה יציבה ולאורך זמן. בתרבות רומא היה עבד בית בתפקיד "לטרנריוס" (laternarius) עליו הוטל להדליק את פנסי הרחוב לפני אחוזת אדוניו. בתפקיד זה המשיך באופן מסורתי להחזיק אחד ממשרתי הבית עד לימי הביניים. באותה תקופה היה ברחוב אף "נער חוליות" (מלשון 'חוליה' בשרשרת) שתפקידו היה ללוות אנשים בלילה מנקודה אחת לאחרת, ברחובות ערי ימי הביניים, שתאורתם הייתה דלה.
לפני עידן הנורות החשמליות, הוארו רחובות ערים מודרניות בפנסי גז. פנסי הגז הראשונים הצריכו מדליק פנסים שהיה עובר ברחובות העיר לעת ערב ומדליק כל פנס בנפרד. במערכות תאורה מאוחרות יותר הוכנסו מציתים שהופעלו אוטומטית כאשר החלה זרימת גז בפנס. מערכות הפנסים המוקדמות ביותר מסוג זה הותקנו ככל הנראה בקורדובה שבספרד, בשנת 1000 לספירה לערך. מערכות פנסי רחוב בעלי מראה מודרני יותר, אשר פעלו על דלק קרוסין הותקנו בעיר לבוב, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1853.
תאורת הרחוב החשמלית הראשונה הייתה באמצעות מנורת קשת הפחם, שניצל את עקרון הקשת החשמלית, תחילה היו אלה "נרות יבלוצ'קוב", אשר הומצאו על ידי הרוסי פאבל יבלוצ'קוב בשנת 1875. היה זה פנס קשת פחמן שניצל זרם חילופין, דבר שהבטיח כי שתי האלקטרודות יתכלו בקצב שווה. פנסיו של יבלוצ'קוב הותקנו לראשונה כדי להאיר את חנות הכלבו Grand Magasins du Louvre בפריז, שם הותקנו 80 מהם (בזכות זה זכתה פריז לכינוייה "עיר האורות"). זמן קצר אחר כך פותחו פנסי רחוב נוספים על עקרון הקשת החשמלית, בלונדון הותקנו פנסי רחוב ראשונים ברציף התמזה. טימישוארה שברומניה הייתה העיר הראשונה באירופה היבשתית (פרט לבריטניה) שהוארה ב-12 בנובמבר 1884 בתאורת חשמל על ידי 731 פנסי רחוב. ערים גדולות נוספות אימצו את תאורת הרחוב החשמלית בפנסי קשת, ובשנת 1890 כבר הותקנו למעלה מ-130,000 פנסי רחוב ברחובות ערים בארצות הברית, חלקם הותקנו על עמודים גבוהים במיוחד (לעיתים אף 50 מטר גובה) אשר כונו "מגדלי אור ירח" (moonlight towers).
קימברלי, בדרום אפריקה, הייתה העיר הראשונה ביבשת אפריקה שבה הותקנה תאורת רחוב חשמלית שהחלה לפעול ב-1 בספטמבר 1882. באמריקה הלטינית הותקנה לראשונה תאורת רחוב חשמלית בסן חוזה, קוסטה ריקה, ב-9 באוגוסט 1884.
לפנסי רחוב בהם מנורת קשת היו שני חסרונות בולטים, האחד, האור הבוקע מהן הוא עז ומסנוור, דבר המועיל לשטחי עבודה, כגון רציפי נמל, אולם גורם חוסר נוחות להולכים ברחוב. השני, פנסים מסוג זה דורשים תחזוקה רבה כיוון שאלקטרודות הפחמן מתכלות במהירות. עם פיתוח נורות להט בשלהי המאה ה-19 הפסיק השימוש במנורות קשת לצורך תאורת רחוב, אף שהשימוש בפנסים מסוג זה המשיך שנים אחר כך לשימוש תעשייתי וכן לשימוש צבאי (זרקורים) ובמיוחד בתעשיית הקולנוע.