היו אלו עמים הידועים כלוחמים נועזים, אשר השאירו מאחוריהם את האפוס הידוע כ: "Táin Bó Cúailnge", המשמש כחלון (מעומעם) אל חייהם ותרבותם. האפוס "טאין בו קואלינז'" (או פשיטת הבקר של קולי), עבר מספר עריכות, האחרונה שבהן במאה ה-12, אך מקורו הוא ללא ספק קדום בהרבה. הוא משרטט תמונה של חברת לוחמים הֶרוֹאִים בעולם קדם־נוצרי. המלחמה היא סדרה של קרבות בין יחידים החמושים בחרבות וחניתות, ומתנייעים באמצעות מרכבות רתומות לסוסים. מקור העושר העיקרי בעולם אותו מתאר הטאין הוא הבקר. מעניין כי בעולם זה אישה יכולה להתמנות למלכה ולצבור עושר רב באופן נפרד מבעלה, ואף לגייס צבא ולהילחם באמצעותו כנגד בעלה.
על פי הטאין הייתה אירלנד מחולקת לארבעה מחוזות. אלסטר בצפון, קונכט במערב, לנסטר במזרח, ומנסטר בדרום. לכל פרובינציה כזו היה מלך המכונה "Ri Ruirech" או "מלך המלכים העליון", ולו כס מלכות בראש גבעה נישאה ששימש כמקום ההכתרה וכן כמקום להתכנסות. מלך זה שלט בהמון של מלכים בדרג נמוך יותר (כמאה וחמישים באירלנד כולה) אשר כונו "Ri Tuaithe" מלכי השבט. דרגת ביניים בין מלך המלכים העליון למלך השבט היה ה"Ri rig" או בפשטות מלך המלכים. נאמנותם של שליטים אלו זה לזה הייתה מתבטאת בדרך כלל בהעמדתם של בניהם של המלכים כבני ערובה לשליט העליון. היחידה הבסיסית הייתה ה"שבט" או ה"Tuaithe" שכללה כמה אלפי אנשים. הסמכות הרוחנית של הטואט הייתה לדרואיד, מכשף השבט, אשר שימש אף כשופט, וכהיסטוריון המשמר את ההיסטוריה של השבט, בחרוזים שהועברו בעל פה מדור לדור.
אירלנד והרומאים.
הרומאים אשר שלטו באנגליה מימי יוליוס קיסר במשך למעלה מארבע מאות שנה, לא חצו את התעלה לאירלנד, ורגלו של חייל רומאי לא דרכה מעולם על אדמת האי. עם זאת, קשרי מסחר ותרבות הפרו את התרבות האירית בשנים אלו, וניתן לומר כי אירלנד הייתה במעגל החיצוני של ההשפעה הרומית. הרומאים הכירו את אירלנד וקראו לה "היברניה". הגאוגרף תלמי תיאר בערך בשנת 100 לספירה את הגאוגרפיה של האי ואת שבטיו השונים. אירלנד מוזכרת בכתבי טקיטוס ויובנליס. עם זאת, הנצרות הגיעה לאירלנד רק לאחר עזיבתם של הרומים את אנגליה, בתחילת המאה החמישית.
כיבושה של אלסטר.
בסמוך לתחילתה של התקופה הנוצרית, התבססה ממלכת טארה, אשר היוותה מעין ממלכה אמצעית, חמישית, ובה שלט המלך האגדי "ניאל של תשעת בני הערובה" שצאצאיו נקראים עד היום או'ניל. כמאתיים שנה לאחר כתיבתו של הטאין, בתחילת המאה החמישית לספירה, היה ניאל של תשעת בני הערובה הדמות הראשונה בהיסטוריה האירית ששמה ומעשיה ניתנים לאימות היסטורי ממקורות עצמאיים. ניאל נולד בממלכה המערבית של קונכט, וקנה את תהילתו בפשיטות על אנגליה, אשר הייתה בשלבים אחרונים של הכיבוש הרומי בטרם תינטש סופית על ידי הרומאים בשנת 410. ניאל ירש את אביו ומלך עשרים ושבע שנים בממלכת טארה, אשר הפכה לממלכה החשובה ביותר באירלנד. מעשהו החשוב ביותר היה כיבושה של אלסטר, וחלוקתה לשלושה מחוזות שנמסרו לשלושת בניו.
לאחר מותו ירש את ניאל בנו לוגייר, ובתקופתו החלה הנצרות לחדור לאי. הייתה זו תחילתה של שושלת שתמלוך באירלנד עד למאה ה-11.
הגוש הסובייטי
כתובת קעקע
כתובת קעקע או קעקוע הוא שרטוט הנעשה בעזרת דיו או בחומרי צבע אחרים המוחדרים באופן קבוע לשכבה התחתונה בעור לקישוט או סימון. השם הטכני לקעקוע הוא "השתלת מיקרו פיגמנט". צורה נוספת אם כי נפוצה פחות לקעקוע היא הכנסת חוטים צבעונים תחת העור ובכך יוצרים דוגמאות דמויות קעקועים קלאסים.
מקור השם.
המילה "קעקע" מופיעה בתורה, באיסור ההלכתי על עשיית כתובת קעקע, המופיע בספר ויקרא: .
באנגלית מכונה כתובת הקעקע Tattoo, מילה שמקורה בטהיטי שבפולינזיה ומשמעותה "לסמן". גם בשפות רבות אחרות נגזרת המילה לכתובת קעקע מהמקור הפולינזי.
היסטוריה.
פרהיסטוריה.
ישנן עדויות לכתובות קעקע כבר בתרבויות קדומות. בחפירות באירופה נתגלו כלים מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת (בין 38,000 לפנה"ס ל-10,000 לפנה"ס) שכנראה שימשו לביצוע קעקועים. הכלים כללו דיסקה עשויה מחרס, אוכרה אדומה ומחטי עצם ששימשו ככל הנראה לדקור את העור. צלמיות אדם מחימר ואבן שעליהם חריטות שכנראה מייצגות כתובות קעקע נתגלו בסמוך לכלים. מומיות בנות 7000 שנה שנתגלו בערבות רוסיה היו מקועקעות. המומיה העתיקה המפורסמת ביותר הקרויה "אצי, איש הקרח" שנתגלתה בהרי האלפים ומתוארכת ל-3000 לפנה"ס, הייתה מקועקעת.
בעת העתיקה.
במצרים העתיקה נמצאו מומיות המתוארכות לתחילת האלף השני לפנה"ס מעוטרות בכתובות קעקע מבדיקה ראשונית החוקרים הסיקו שהעוסקות במלאכת הקעקוע היו כנראה נשים מבוגרות בעלות ניסיון שהכירו את הסמלים ופירושם, ושמנהג זה היה נחלתן הבלעדית כמעט של נשים. בתחילה יוחס למומיות המקועקעות מעמד חברתי נמוך או עיסוק בזנות, אולם לאחר בדיקה מעמיקה נמצא שמומיות אלו נחנטו ונקברו באזור של בני המעמד הגבוה, בנוסף ידוע כי לפחות אחת מהנשים המקועקעות שנקברו ותויגו כפילגש המלך הייתה למעשה כוהנת האלה חתחור. אשה זו העונה לשם אמונט נחשבה לרמת מעלה, והקעקועים שנמצאו לגופה החנוט יצרו מערך של נקודות וקווים מקועקעים על הבטן, סימנים אלה תאמו לקישוטים שהיו נפוצים על פסלי פריון מצריים וההשערה היא שמדובר בקעקועים לצורכי טיפול רפואי,או ששימשו כעיטור פולחני בעל יכולות מאגיות. כאשר הבטן המקועקעת גדלה במהלך ההיריון מערך הקווים והנקודות גדל ויצר מעין “רשת הגנה” ברורה סביב העובר.
בשנת 2018 פורסם אודות מומיה מקועקעת מלוקסור ששוכנת במוזיאון הבריטי לאמנות זה 100 שנה. הקעקוע – של שור שנכחד ועז הנפוצה בצפון אפריקה – הוכרז כקעקוע השלם העתיק ביותר בעולם. המומיה נחנטה במצרים העתיקה לפני כ-5,200 שנה, והקעקועים ככל הנראה נוצרו בעזרת פיגמנט מבוסס פחמן, ייתכן שהיה זה פיח. המדענים סבורים ששתי החיות המקועקעות על זרועו נחרטו כסימן לגבריות ופריון משום שהעז הצפון אפריקאית סימלה מיניות גברית במצרים וביוון העתיקה. תגלית זו אינה שגרתית, מכיוון שעד אז ההנחה שרווחה בקרב החוקרים הייתה שקעקועים במצריים הקדומה היו נחלת הנשים.
ביפן של תחילת המאה השלישית לפנה"ס הקעקועים נתפסים כסמלי מעמד חברתי, ובנוסף מיוחס למקועקעים משמעות רוחנית אך אין תמימות דעים אודות טיבם. על פי כתבי הכרוניקה היפנית "קוג'יקי" מנהג הקעקועים לא היה מקובל ביפן עצמה והמקועקעים נחשבו כבר אז ל"זרים", מאוחר יותר דווח בכרוניקה הבאה "ניהון שוקי" שקעקועים נצפו רק בקרב הילידים היפניים בני איינו.
החל מתקופת קופון הקעקועים מופיעים בהקשרים חברתיים שליליים ונחשבו כעונש לנושא אותם,
ייתכן שגם ההשפעה הסינית על יפן גרמה לכך שבסופו של דבר גם ביפן ראו כתובות קעקע כדבר שלילי, ובשלב מסוים החלו להשתמש בקעקועים כאמצעי ענישה לפשעים החמורים ביותר. אדם מקועקע הוחרם על ידי משפחתו וחי בשולי החברה.
למרות שנשארה כסממן של תרבות שוליים, החל מתקופת אדו (1603 - 1868) אופנת הקעקוע זוכים לעדנה שעקבותיה מגיעים עד לתקופה המודרנית. פוקושי מאסאיצ'י שמר על אוסף גדול של כתובת קעקע יפני אך רק חלק קטן מהאוסף שרד את ההפצצות של מלחמת העולם השנייה.
מנהג של עשיית כתובות קעקע התקיים גם בקרב האצטקים והמאיה של מרכז אמריקה וגם בקרב האינדיאנים של צפון אמריקה למשל בשבט היורון. מיסיונרים צרפתיים סיפרו על תהליך בו ישבו הלוחמים שעות ללא תזוזה בעת שחבריהם דקרו את עורם במחט עצם מחודדת, ניגבו את הדם ושפשפו פחם לתוך הפצע. תהליך זה היה מסוכן למדי ואכן נגרמו לא מעט מקרי מוות בעקבות חריטת קעקוע.
בבריטניה הייתה מסורת ארוכה של ביצוע קעקועים בין השבטים הבריטונים הקדומים. יוליוס קיסר מתאר כיצד נהגו התושבים לקעקע את גופם.
מסורת ביצוע כתובות קעקע בפולינזיה, כפי שהתקיימה לפני בואם של האירופאים לדרום האוקיינוס השקט, הייתה האמנותית ביותר בעולם העתיק. היא התפתחה במהלך אלפי שנים בכל רחבי איי פולינזיה ובצורתה המתקדמת ביותר התבטאה בצורות גאומטריות מורכבות שנוצרו בשלבים במהלך חיי אדם עד שכיסו את כל גופו. כתובות הקעקע הפולינזיות לא נפלו מעבודותיהם של אמני הקעקוע המודרניים ביופי ובמורכבות. במיוחד הצטיינו בכך המאורים בניו זילנד, הידועים בציורי הקעקע העדינים על פני הגברים והנשים (הקרויים מוֹקוֹ).
מהעובדה שהתורה אוסרת על עשיית כתובת קעקע, ניתן להסיק שעשיית הקעקע היה מנהג רווח אצל העמים הכנעניים.
בימי הביניים.
הכנסייה הקתולית הוציאה צו דתי האוסר על קעקועים ב-787 לספירה, אך ידוע כי כל המלכים האנגלו־סקסונים נהגו להתקשט בכתובות קעקע. על המלך האנגלו־סקסוני האחרון, הרולד השני שהובס בקרב הייסטינגס בשנת 1066, נאמר כי גופתו הושחתה בקרב עד כדי כך שרק כתובות הקעקע שעל גופו אפשרו את זיהויו.
הרמב"ם בפירושו לאיסור קעקוע בתורה מציין שהגויים היו רושמים על עצמם כתובת קעקע כדי לציין את נאמנותם לאלילים שלהם. (הלכות עבודה זרה פרק י"ב). ר' אברהם אבן עזרא, פרשן המקרא בן המאה ה-12, מציין בפירושו שהיו בימיו צעירים הרושמים כתובות קעקע בפניהם. בפירושו לתורה כותב אבן עזרא שהיו עושים כתובת קעקע כזיכרון למתים ולכן איסור הקעקע מופיע באותו פסוק בו מופיע האיסור לעשות שריטה על המת.
ספר החינוך שנכתב בסביבות המאה ה-13, כותב שבימיו הישמעאלים (הכוונה לערבים) היו עושים כתובות קעקע.
בעת החדשה.
מסורת כתובות הקעקע פסקה באירופה בימי הביניים, אך התחדשה כאשר נתגלו איי פולינזיה במסעותיו של הקפטן ג'יימס קוק במאה ה-18. החוקרים האנגליים חזרו לאירופה עם ילידים מקועקעים. מאז החלה מסורת מחודשת של ביצוע כתובות קעקע בין תושבי אירופה, בעיקר בין מלחים ויורדי ים אחרים.