אף על פי שהפיגמיים ידועים בזכות ההדרים, שמם בעברית נלקח מהמינים המקומיים לארץ ישראל השייכים למשפחה זו: הפיגם המצוי ("Ruta") והפיגמית ("Haplophyllum"). דווקא ההדרים הם מין שיובא מאוחר יותר לארץ, למטרות חקלאיות. גם בלטינית קרויים הפיגמיים על שם הפיגם דווקא - Rutaceae נגזר מ-Ruta. ייתכן כי הדבר נגזר מהפופולריות של הפיגם המצוי (הקרוי גם "רוטא" או "רודה") בתרבות העממית, שהחשיבה אותו כבעל סגולות להרחקת עין-הרע ושלל מחלות.
אילת ברגור
אָיֶלֶת בַּרְגוּר (נולדה ב-30 בספטמבר 1969) היא במאית סרטים, תסריטאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
ברגור נולדה בשנת בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, עלתה לישראל בשנת 1970 וגדלה ברמת השרון.
בוגרת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון.
ברגור סיימה לימודי קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ולימודי תואר שני בתוכנית הבינתחומית באמנויות של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2002 עבדה כבמאית בתוכנית עובדה עם אילנה דיין.
ברגור ביימה שני סרטים עלילתיים: הסרט הקצר "מקום טוב" (1997), שהוקרן בתחרות הרשמית לסרטים קצרים בפסטיבל קאן וזכה במספר פרסים בפסטיבלים ברחבי העולם ודרמת הטלוויזיה "כאילו כלום לא קרה" (1999), שזכתה בפרס וולג'ין והייתה מועמדת לפרס אופיר.
כמו כן ביימה מספר סרטי תעודה, בהם "קרוב אבל רחוק" (2003) שהוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובערוץ הראשון); וכן "בית אהבה" (2007) - על המוסד לילדים "אהבה" של אחותו של סבא-רבא של ברגור, ביאטה ברגר, שזכה בפרס השני בתחרות סרטי התעודה של פסטיבל חיפה בשנת 2007. "בית אהבה" זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר מטעם איגוד הטלוויזיות האירופיות (2008) והיה מבין חמשת המועמדים הסופיים לפרס אופיר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (2008).
התסריט "מעבר גבול", אותו כתבה בשיתוף עם התסריטאית נועה ברמן-הרצברג, השתתף במספר סדנאות בינלאומיות חשובות. ביניהן סדנת (Mediterranean Film Crossing Borders) אשר התקיימה במסגרת פסטיבל קאן 2007 וסדנת פיתוח תסריטים (Meda Film Development) במרקש, מרוקו.
מחברת הספר "אופרת הסבון הישראלית - מרמת אביב ג' ועד לאלופה" שיצא בהוצאת רסלינג בשנת 2010.
ברגור מתגוררת כיום בתל אביב עם בנה ומלמדת קולנוע בבית הספר אילון חולון, סמינר הקיבוצים ובאוניברסיטה הפתוחה - בית הספר חשיפה.
מספריה.
בשנת 2003 קיבלה ברגור את מלגת ARTIST IN RESIDENCE היוקרתית מטעם ה - DAAD - מלגת שהייה לאמנים בברלין, כדי לעבוד על התחקיר לסרט "בית אהבה". ברגור שהתה בברלין כ - 8 חודשים וזכתה לחשיפה רחבה בתקשורת הגרמנית שבעקבותיה פנתה אליה אחת מהוצאות הספרים הגדולות והנחשבות בגרמניה, DTV, והציעה לה לעבד את התחקיר לספר Ahawah Heisst Liebe שפורסם ב 2006.
בשנת 2013 תורגם הספר "בית אהבה- סיפור הצלתו של בית הילדים היהודי בברלין" לעברית ויצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
ברגור היא מחברת הספר "אופרת הסבון הישראלית - מרמת ג' ועד לאלופה", הוצאת רסלינג, 2010. ספר זה הוא המחקר האקדמי הראשון בישראל שבו נחקרות כל הסדרות (אופרות הסבון והטלנובולות) שהופקו בארץ משנת 1996 ועד 2006.
הספר בודק האם ניתן למצוא בטלנובלות ובאופרות הסבון הישראליות את מאפייני המקום, או לחלופין, בהיעדר מאפיינים איקונוגרפיים ספציפיים שנובעים מההוויה המקומית- התרבותית הישראלית, האם ניתן לומר שסדרות הדרמה הישראליות היומיות בהמשכים מתרחשות ב"אי מקום", ועקב כך מנותקות מהמקום שבו הופקו?
קרני אלדד
קרני אלדד (נולדה ב-16 במאי 1974 בירושלים) היא מוזיקאית, מלחינה, זמרת, עיתונאית ופובליציסטית ישראלית.
ביוגרפיה.
אלדד, בתם של אליאורה ואריה אלדד ונכדתם של יהושע בן-ציון וישראל אלדד. אבי סב סבה היה מייסד פתח-תקווה יהושע שטמפפר. גדלה באופירה, בירושלים ובכפר אדומים.
קריירה מוזיקלית.
אלדד למדה בבית הספר למוזיקה רימון, ולאחר מכן השלימה לימודי תואר שני במוזיקה, במנצ'סטר, שבו התמחתה במוזיקה לטינית.
בשנת 2005 הקליטה אלדד את אלבומה הראשון, "אדומה", בהוואנה שבקובה. באלבום, מוזיקה אינטימית בעברית ובספרדית. באותה שנה הפיקה גם את האוסף "ימים כתומים", הכולל ביצועים חדשים לשירי גוש קטיף, השירים המסמלים את תקופת המאבק בתוכנית ההתנתקות.
בשנת 2007 הקליטה אלדד את "שלווה בארמנותייך", אלבום סולו שני, בו היא מבצעת משירי הרב שלמה קרליבך בליווי רביעיית כלי מיתר.
אלדד כתבה את המוזיקה לסרט הקולנוע הקצר "מלחמה אחרת" (2004) ול"רגליים קרות" (2006).
בנוסף לפעילותה המוזיקלית, מדריכה אלדד טיולים בקובה ובירושלים.
ב-2013 הוציאה את אלבומה השלישי "שירי ארצי - קרני אלדד שרה ראשית הציונות".
פעילות פוליטית.
במהלך כהונתה של הכנסת השש עשרה שימשה אלדד כעוזרת הפרלמנטרית של אורי אריאל, חברו של אביה לסיעת האיחוד הלאומי.
אלדד פרסמה מאמרים פובליציסטיים בעיתונים "הארץ", "ישראל היום" ו"מעריב סופהשבוע". כאשר נרכש מעריב על ידי הג'רוזלם פוסט ב-2014 והוקם כעיתון חדש בשם "מעריב השבוע" הפכה קרני גם לעיתונאית שמפרסמת גם ידיעות וכתבות, לצד מאמרי פובליציסטיקה וטור שבועי ב"מעריב סופהשבוע".
בשנת 2010 כתבה וערכה את הספר "יש"ע זה פאן" - מדריך תיירותי לאטרקציות, פינות חמד, אתרים היסטוריים, מסעדות וצימרים בשטחי יהודה ושומרון.
חיים פרטיים.
אלדד נשואה לשלמה בשן, ואם לשניים. מתגוררת בתקוע.
המאה ה-14 לפני הספירה
יאיר שטרן
יאיר שטרן (נולד ב-6 ביולי 1942) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי ובנו של אברהם שטרן מפקד הלח"י.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לרוני ואברהם שטרן. נולד כארבעה חודשים לאחר שאביו, מפקד הלח"י, נרצח. קרוי "יאיר" על שם כינויו המחתרתי של אביו. למד בבית ספר ביאליק בנתניה, בבית הספר לקציני ים עכו, ובעירוני ד' בתל אביב. סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתקשורת באוניברסיטת טמפל, בפילדלפיה.
אף על פי שרבים מיוצאי לח"י רצו לראות בו את ממשיך דרך אביו, הוא פנה לתחום אחר - העיתונות.
את דרכו בתקשורת החל ככתב ספורט בעיתון מעריב. לאחר לימודיו בחו"ל חזר לארץ ושימש ככתב ספורט בערוץ הראשון. שימש בתפקידים שונים בערוץ הראשון, עד שמונה בסוף שנות ה-80 לכתב בוושינגטון. מתוקף תפקידו סיקר שתי מערכות בחירות לנשיאות ארצות הברית, אירועים חשובים ביחסים עם ברית המועצות, ואת מלחמת המפרץ. בשנת 1993 מונה למנהל הטלוויזיה הישראלית. בתקופת פרשת בר-און חברון הגן על העיתונאים שחשפו את הפרשה.
מאז התפטרותו מהטלוויזיה בשנת 2000, משמש כיו"ר העמותה להנצחת מורשת לח"י וחלליהם. ב-2008 מונה כחבר ההנהלה הציבורית של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ביוני 2009 מונה ליו"ר זמני של התזמורת הסימפונית ירושלים ובהמשך אותה שנה, מונה למנהל הכללי של התזמורת. הוא שימש בתפקיד זה עד מאי 2020.
יאיר שטרן נשוי לדסי חיה ואב לארבעה, מתגורר בירושלים. בנו הוא מפיק הטלוויזיה שי שטרן ובתו ד"ר ענת שטרן היא היסטוריונית באוניברסיטה הפתוחה.
דינו דה-לורנטיס
דינו דה-לורנטיס (באנגלית: Dino De-Laurentiis; 8 באוגוסט 1919 - נובמבר 2010) היה מפיק קולנוע איטלקי שהפיק למעלה מ-150 סרטי קולנוע. בשנת 2001 קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג מאת האקדמיה האמריקאית לקולנוע וב-2003 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
דה-לורנטיס נולד כאגוסטינו דה-לורנטיס בטורה אנונציאטה, איטליה, ומכר ספגטי שעשה אביו. לאחר שהחל ללמוד את אמנות הקולנוע ברומא, לימודיו הופסקו כתוצאה ממלחמת העולם השנייה.
בשנות חייו המוקדמות להפקות הסרטים, דה-לורנטיס השתתף בהפקת סרטים נאו-ריאליסטים כסרטיו של פדריקו פליני "לה סטראדה" (1956) ו"לילות כביריה" (1959), לעיתים תוך שיתוף פעולה עם המפיק קארלו פונטי. בשנות ה-60 הקים דה-לורנטיס סטודיו אולפנים משלו, והצליח להפיק את הסרטים ברברלה ו-"Danger: Diabolik", אך זה קרס מבחינה כלכלית בשנות ה-70.
כאשר עבר לארצות הברית בשנות ה-70, דה-לורנטיס הקים את "De-Laurentis Entertainment Group" שמבוססת בקרוליינה הצפונית.
לדה-לורנטיס ארבעה ילדים מאשתו הראשונה, סילבנה מנגנו, שמתה ב-1989. היה נשוי למפיקה מרתה שומאכר ולהם שתי בנות. ביתו מנישואיו הראשונים, רפאלה דה-לורנטיס, גם היא מפיקה. כך גם אחיינו, אורליו דה-לורנטיס.
בין הסרטים שבהפקתו ניתן למנות את:
סבוננאים
סבוננאים (שם מדעי: Sapindales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים. כלולות בה מספר משפחות בעלות מינים חשובים לחקלאות.
על השם העברי.
היות שהאקדמיה ללשון העברית אינה מחליטה על שמות סדרות, נהוגים שני שמות עבריים לסדרה זו. הסבוננאים היא השולטת, בהתאם לתרגום מלטינית המתבסס על משפחת הסבונניים, אך קיים מיעוט גדול של שימוש בשם אלתאים המתבסס על משפחת האלתיים, הנפוצה בארץ. קיימים פרסומים הנוהגים בשם זה ואחר, והבחירה בשם סבוננאים לערך זה מבוססת על תרגום הרוב.
דינו דה לורנטיס
דיאלי
וולטהאם פורסט
למבת' (רובע)
רובע לֶמְבֶת' של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Lambeth, ) הוא אחד מרובעי העיר לונדון. הרובע נמצא בדרום מרכז העיר.
היסטוריה.
רובע למבת' הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של למבת' וחלק מהרובע המטרופוליני של וונדסוורת' (הכולל את סטריטהאם וקלפהאם).
גאוגרפיה.
צורתו של רובע למבת' ארוכה וצרה. רוחבו של הרובע כ-4.5 ק"מ ואורכו כ-10.5 ק"מ. אין ברובע מרכז עירוני, וחלקי הרובע שונים מאוד זה מזה. אזורי המסחר העיקריים של הרובע נמצאים (לפי גודלם) בסטריטהאם, בבריקסטון, בווקסהול ובקלפהאם.