לדעת השולחן ערוך כאשר המפגש בין החתיכות האוסרת והנאסרת נערך בסביבה יבשה (ללא רוטב), ואף אחת מן החתיכות אינה שומנית לא נאמר דין זה, קביעה זו מסבירה הלכה אחרת המתעלמת לכאורה מדין חנ"ן.
בכלל, ישנה מחלוקת ראשונים המופיעה בתוספות בין רבינו תם לרבינו אפרים, לגבי תחולת מושג זה בהלכות איסור והיתר שונות מאיסור בשר וחלב. לפי רבינו אפרים, דין זה שנדרש שישים כנגד כל המאכל שנבלע בו איסור, נוהג רק באיסור בשר בחלב, ואילו לדעת רבינו תם והרא"ש דין זה נוהג אף בשאר איסורים. רבינו אפרים מסביר שאיסור זה קיים רק בבשר בחלב מכיוון שכאשר בשר מתערב בחלב כל אחד מהם הוא היתר, ורק בהתערבם יחד נהפכים לאיסור, אם כן ניתן בהחלט להבין כי החתיכה נהפכה כולה לאיסור בפני עצמה אף אם נפל לקדירה אחרת של היתר. לעומת זאת בדבר היתר אחר שנאסר על ידי איסור, אין הוא עצמו סיבה לאסור ולכן אינו מוגדר איסור אלא דבר היתר ש"ספוג" בו איסור.
כדעת ר' אפרים פוסק השולחן ערוך ולדבריו דין זה נוהג אך ורק בבשר בחלב מדאורייתא ולא בכל האיסורים. אולם הרמ"א חולק וסובר שדין זה נוהג בכל האיסורים, אם כי שמורה הזכות לרב הפוסק להקל בתערובת לח בלח, ואף בזאת, רק במקרה שלולי התרת המאכל ייגרם לשואל הפסד מרובה מחמת איסורו. וכן ביבש ביבש שאין חנ"ן בכל האיסורים אף לדעת הרמ"א.
גם לשיטות הסוברות שדין זה נוהג בכל האיסורים אין זה אלא מדרבנן, ועל כן, באופנים מסוימים, חל הכלל של ספק דרבנן לקולא.
בית הכנסת העתיק בעזה
בית הכנסת העתיק בעזה הוא בית כנסת אשר נבנה במיומה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית. הוא נמצא כיום בשכונת א-רימאל בעיר עזה, בסמוך לנמל עזה.
גילוי המקום.
בית הכנסת התגלה בשנת 1965 על ידי מצרים שחפרו במקום להנחת יסודות לבניית קזינו. בדרום המתחם נמצאה רצפת פסיפס של בעלי חיים אפריקאיים שונים עטורי מדליונים, ובכניסה לאולם המרכזי דמותו של דוד המלך בדמות אורפאוס, הפורט בנבל ומקסים את החיות, ומעליו הכיתוב "דויד" באותיות עבריות. בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיעות המילים הבאות ביוונית: "אנחנו מנחם וישוע בני ישי המנוח סוחרי עצים כאות הערצה לאתר הקדוש ביותר תרמנו את הפסיפס הזה בחודש לואוס שנת 569" (מקביל בערך ליולי-אוגוסט של שנת 508; ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס, בתקופת פומפיוס, בשנת 61 לפסה"נ).
זמן קצר לאחר הגילוי פורסם בביטאון הכנסייה האיטלקית כי "לפי ידיעות שהופיעו בעיתונות המצרית גילתה משלחת מחלקת העתיקות שרידי כנסייה מהמאה החמישית בעזה, ביניהם שני פסיפסים יפים. בשני הפסיפסים כתובות ביוונית ובעברית". מיכאל אבי-יונה, מבכירי הארכאולוגים בארץ, קבע מיד כי אין מדובר בכנסייה אלא בבית-כנסת. בתקופה זו נעקר ראשו של דוד מהפסיפס על ידי אלמונים. שנתיים אחר-כך, כשרצועת עזה נכבשה במלחמת ששת הימים, יצאו אנשי רשות העתיקות למקום ואישרו את השערתו של אבי-יונה כי זוהי רצפת בית כנסת. ראשית, בגלל דמותו של דוד המלך כשמעליה כתב עברי. שנית, השמות בכתובת הפסיפס הם שמות עבריים. שלישית, בפסיפס מופיעים ציורים רבים של גפן וזית - שהם סמלים יהודיים מובהקים. ולבסוף - מתחם בית הכנסת שנחשף בנוי כך שכיוון התפילה פונה לכיוון ירושלים, כפי שבנויים כל בתי-הכנסת בעולם.
בית הכנסת שנתגלה היה חריג בגודלו. הוא כלל חמישה מפלסים, בעוד ששאר בתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל כללו שלושה מפלסים בלבד. גודלו של בית הכנסת העיד על עושרם הרב של הקהילה היהודית בעזה. מלאכת חשיפת בית הכנסת המשיכה בניהולו של פרופסור אשר עובדיה. פעולות החשיפה גילו כי במקום היה, בנוסף לבית הכנסת, גם מרכז קהילתי יהודי תרבותי ורוחני.
שימור ושחזור הפסיפס.
בשנים שבהן רצועת עזה הייתה תחת שליטה צבאית ישראלית, שימש בית הכנסת כמרכז מבקרים, שם יכלו ללמוד על חיי היהודים בעזה ולהתפעל מהפסיפס העתיק. בשנות השמונים, כשהתברר כי הרצפה החשופה החלה להתפורר ולהיהרס, הוציאו אותה אנשי רשות העתיקות ממקומה, הביאו אותה לשחזור במוזיאון ישראל, ולאחר מכן העבירו אותה לתצוגה בנצרים.
בעקבות הסכמי אוסלו הועברה השליטה ברצועת עזה לרשות הפלסטינית, שלא עמדה בהתחייבויותיה לשמור על המקום. במסמך שהוכן במערכת הביטחון ב-1997 נאמר כי הרשות הפלסטינית מונעת כניסת ישראלים לאתר בטענה כי הוא סמוך מאוד למשרדיו של יאסר ערפאת. ב-1999 טען סגן עוזר שר התיירות והארכאולוגיה הפלסטיני כי "כתובת רצפת הפסיפס שנתגלתה בעזה זויפה בידי הישראלים כדי להוכיח את קיומו של בית כנסת עתיק, לאחר שאלה גנבו אותה למוזיאון בתוך הקו הירוק".
לאחר תוכנית ההתנתקות הועברה רצפת הפסיפס למוזיאון רוקפלר. ב-2009 נחנך מוזיאון השומרוני הטוב, מוזיאון פסיפסים בו מוצג כיום פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה. החלק של דוד המנגן בנבל במוזיאון זה הוא העתק. ב-2011 הוקם המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון בניצן, ובו הוצב העתק משוחזר נוסף של רצפת הפסיפס של בית הכנסת העתיק בעזה. במסגרת הסיור מקבלים המבקרים הסבר גם עליו.
דיפטיך
דיפטיכון
דיפטיכון או דיפטיך (מיוונית: δίπτυχον – שני קפלים, שני פנים) הוא כינוי לכל אובייקט, הכולל שני לוחות שטוחים המחוברים יחד באמצעות ציר, ובייחוד ליצירות אמנות בצורה זו.
בעת העתיקה, בעיקר באימפריה הרומית ולאחריה באימפריה הביזנטית יצרו יצירות תבליט עשויות שנהב או עץ בצורת דיפטיכון. לוחות אלה שמשו הן באמנות, והן ככריכה של חוברת כתיבה, כאשר פנים החוברת היה עשוי שעווה, בה כתבו, ואותה יכלו לשטח על מנת לאפשר כתיבה מחודשת.
בימי הביניים החלו ביצירת ציורים על גבי דיפטיכונים, חלקם לשימוש אישי, וחלקם כיצירות אמנות כנסייתית במטרה שאלה יוצגו על המזבח בכנסייה. בהמשך החלו להפתח יצירות מסוג טריפטיכון למטרה זו.
שימושים.
דיפטיכון כנסייתי.
כבר בימי הביניים המוקדמים נעשה שימוש בדיפטיכונים בכנסיות. המונח שימש לתאר לוחות זיכרון עשויים שעווה אשר ניצבו בכנסיות ואיזכרו תורמים אשר תרמו לבניית הכנסייה. הלוח ציין אנשים שעודם בין החיים על צד אחד של הדיפטיכון, ושמות תורמים שנפטרו על הצד השני.
שמות התורמים נקראו בציבור על ידי הדיאקון במהלך היוקריסטה.
שימוש אחר שנעשה בדיפטיכון הוא ציון שמות קדושים נוצרים.
שימוש נוסף היה דיפטיכון אשר שימש כאיקונין ואשר כמרים נודדים נסעו עמו. דיפטיכון זה נועד לצורך הקמת אתר תפילה נייד, שהוצב בתחילת התפילה וכופל בסופו.
יצירות אמנות בצורה זו נפוצו בהולנד במאות ה-15 וה-16, והציירים יאן ואן אייק, רוחיר ון דר ויידן, האנס ממלינג והוגו ואן דר חוס ציירו בצורה זו.
שימושים חילוניים.
דיפטיכונים מאוירים שימשו כשעון שמש כאשר חוט בין שני הלוחות הצל עליהם ובאמצעותו ניתן היה לקבוע את השעה.
בעת החדשה נוצרו יצירות מודרניות בצורת הדיפטיכון כדוגמת יצירתו של אנדי וורהול: "דיפטיך מרילין" משנת 1962, בסגנון פופ ארט.
דיפטיך מרילין
דיפטיכון מרילין
דיפטיכון מרילין (באנגלית: Marilyn Diptych) הוא דיפטיכון עשוי הדפס רשת מעשה ידי הצייר האמריקאי אנדי וורהול משנת 1962.
יצירה זו, בסגנון הפופ ארט, הושלמה זמן קצר לאחר מותה של מרילין מונרו באוגוסט 1962, ובה חמישים דמויות של השחקנית מתוך תצלום פרסומת שלה מסרט הקולנוע "ניאגרה".
עשרים וחמישה דיוקנאותיה של מונרו בצידו השמאלי של הדיפטיכון צבועים בצבעים עליזים, ועשרים וחמישה הדיוקנאות בצידו הימני של הדיפטיכון צבועים בשחור, לבן ואפור. בטור הדיוקנאות השני ממרכז הדיפטיכון, בצידו הימני, הצבע מרוח, ובטור הדיוקנאות הרחוק מהמרכז בצד זה הדיוקנאות מטושטשים. צד אחד מתאר את דמותה הציבורית ואת חייה, ואילו הצד השני מתאר את דמותה הפרטית, ואת מותה של השחקנית.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון "טייט מודרן" בלונדון.
היצירה "מרילין" של אנדי וורהול נמכרה תמורת 195 מיליון דולר
הדיוקן בהדפס משי של מרילין מונרו שיצר אמן הפופ האמריקני אנדי וורהול ב-1964 נמכר במכירה פומבית תמורת 195 מיליון דולר. זהו סכום שיא עבור יצירה של אמן אמריקני. מדובר בדיוקן אחד מתוך סדרה שיצר וורהול בעקבות מותה של השחקנית ב-1962, אשר הפכה מאז לאחת מיצירותיו הנודעות ביותר. המכירה נערכה בבית המכירות הפומביות כריסטיס בניו יורק. (רויטרס)
בסקר שנערך באנגליה בקרב 500 האמנים ומבקרי האמנות שקובעים את מקבלי פרס טרנר, נבחרה יצירה זו כיצירה השלישית בהשפעתה באמנות המודרנית.
R (שפת תכנות)
R היא שפת תכנות וסביבת עבודה (בקוד פתוח) למחשוב ולגרפיקה סטטיסטיים. שפת R נמצאת בשימוש נרחב בקרב סטטיסטיקאים וכורי מידע ומשמשת לפיתוח תוכנה סטטיסטית וניתוח נתונים. סקרים ומחקרים שנערכו הראו כי הפופולריות של R גדלה באופן משמעותי, ונכון לעשור השני של המאה ה-21 היא כבר נחשבה לסטנדרט ביצירה של תוכנות סטטיסטיות.
R היא יישום של שפת התכנות S בשילוב עם סמנטיקה לקסיקלית בהשראת שפת התכנות Scheme. היא נוצרה על ידי רוס איהקה ורוברט ג'נטלמן באוניברסיטת אוקלנד בניו זילנד. השפה קיבלה את שמה מהאות הראשונה של שמם של יוצריה וכמחווה לשפת S. R מופצת כתוכנה חופשית, כחלק מפרויקט גנו, ומופצת לפי תנאי הרישיון הציבורי הכללי של גנו (גרסה 2). קוד המקור שלה כתוב בבסיסו בשפת C ופורטרן וכן בשפת R עצמה . ל-R יש ממשק שורת פקודה, אולם יש גם מספר ממשקי משתמש גרפיים לשימוש עם R.
היסטוריה.
R היא מימוש חופשי של סביבת תכנות בשם S. מערכת S נוצרה בשנת 1976 במעבדות בל כתוכנה לחישובים מתמטיים. מטרתה הבסיסית הייתה לאפשר התממשקות נוחה לספריות תוכנה שכתובות בשפת פורטרן (ובהמשך גם C ושפות נוספות), לקבל משם נתונים ולהציג אותם בצורה נוחה
מאפייני שפה.