ב-1957 נישא שותפו לכתיבה, אוסקר מאטוס, למרסדס סוסה, אז זמרת צעירה ואלמונית. אלבומה הראשון, La voz de la zafra, כלל שמונה שירים שכתב טחאדה גומס והלחין מאטוס. ב-11 במרץ 1963 פרסמו השלושה, יחד עם אמנים נוספים כאדוארדו אראגון וטיטו פרנסיה, את "מניפסט הזֶמֶר החדש". בכך, הניחו את היסודות לתנועה המוזיקלית נואבה קנסיון (מילולית: "זמר חדש"), שהתבססה על מוזיקה עממית ושילוב מסרים חברתיים, והפכה לזרם פופולרי לא רק בארגנטינה, אלא באמריקה הלטינית כולה. אלבומה השני של סוסה, Canciones con fundamento (1965), שגם את שיריו כתבו טחאדה גומס ומאטוס, כבר היה מזוהה עם תנועה זו.
ב-1964 עברו השלושה לבואנוס איירס, שם עבד טחאדה גומס גם עם אמנים נוספים. ב-1968 פרסם את ספר השירים Profeta en su tierra ("נביא בארצו"), שכלל מבחר משיריו הראשונים. ב-1969 זכה שירו של טחאדה גומס Canción del centauro (שיר הקנטאור) במקום הראשון בפסטיבל השירה והמחול של בואנוס איירס.
ב-1969 כתב טחאדה גומס את השיר Canción con todos, שהלחין וביצע ססאר איסז'ה. השיר זכה לפופולריות רבה ברחבי אמריקה הלטינית, והוא נחשב בידי רבים להמנונה הבלתי רשמי. לאורך השנים התפרסמו גרסאות כיסוי רבות לשיר, ביניהן של מרסדס סוסה ושל איסז'ה עצמו עם חברי בואנה ויסטה סושיאל קלאב. אהוד מנור תרגם אותו לעברית ("שיר לדרום אמריקה"), בביצועם של מתי כספי והפרברים.
ב-1971 פרסם את ספרו Amanecer bajo los puentes ("שחר מתחת לגשרים"), אוטוביוגרפיה המתארת את חייו כנער ואת ראשית דרכו בעולם הכתיבה. שירו "Fuego en Animaná" זכה במקום הראשון בפסטיבל פטגוניה שנערך ב-1972 בפונטה ארנאס. ב-1974 זכה בפעם השנייה במקום הראשון בתחרות Casa de la Cultura בהוואנה, על ספרו Canto popular de las comidas.
לאחר ההפיכה הצבאית בארגנטינה ב-1976, פרסמה החונטה ששלטה במדינה רשימה של אמנים ששיריהם נאסרו להשמעה, ובהם טחאדה גומס. ממשלת פרובינציית סנטה פה הכריזה עליו כ"אישיות בלתי רצויה" וגירשה אותו לבואנוס איירס. ב-1978 עזב לספרד, ושב לארגנטינה לאחר כשנה. כדי לעקוף את החרם שהוטל עליו החל לפרסם את כתביו תחת שם העט קרלוס דה מנדוסה. ב-1980, על אף החרם, השתתף בגלוי ביריד ספרים בינלאומי שנערך בבואנוס איירס, ואף זכה בפרסים נוספים על עבודותיו.
במהלך שנות ה-80 השתתף טחאדה גומס בפסטיבלים רבים ברחבי העולם. ב-1985 היה אחד מחמשת המועמדים לפרס קונקס, המוענק בכל תחום אחת לעשור, בקטגוריית כותב המוזיקה הפופולרית (בפרס זכה אטוואלפה יופנקי). ב-1986 קיבל אות כבוד מהקרן הארגנטינאית לשירה.
ב-3 בנובמבר 1992 הלך טחאדה גומס לעולמו בבואנוס איירס. לאחר מותו, ב-1994, יצא לאור ספרו האחרון, Los Telares del Sol.
ישראל דב פרומקין
ישראל דוב בער פרומקין
ישראל דובער פרומקין
ארמנדו טחדה גומס
במהלך הזמן
במהלך הזמן (בגרמנית: Im Lauf der Zeit) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1976 בבימויו של וים ונדרס. הסרט הוא השלישי בטרילוגיית סרטי המסע של הבמאי, הכוללת גם את "אליס בערים" (1974) ו-"תנועה מוטעית" (1975). הסרט זכה בפרס איגוד המבקרים הבינלאומי במסגרת פסטיבל קאן של שנת 1976.
הסרט מביא את סיפורם של מקרין הקולנוע בְּרוּנוֹ וִינְטֶר (רידיגר פוֹגלר) והטרמפיסט המלנכולי רוברט לנדר (האנס צישלר), שזה עתה נפרד מאשתו. השניים מטיילים יחדיו במערב גרמניה המזרחית בוואן לתיקונים, ומבקרים בבתי קולנוע הרוסים ומתפוררים.
על מלאכת צילום הסרט הופקד שותפו של ונדרס לעשיית סרטים רובי מילר. הסרט צולם בשחור-לבן תוך כדי שימוש בסצינות ארוכות נעדרות דיאלוג ובקומפוזיציות מדויקות, האהובות על ונדרס.
אנטואן לורן דה ז'וסו
אנטואן לורן דה ז'יסיה
אנטואן לורן דה ז'וסיה
אנטואן לורן דה ז'וסייה
אוניברסיטת סנט ג'וזף
אוניברסיטת סן ז'וזף
פושקין (עיר)
העיר פושקין (ברוסית: Пушкин) היא יחידה מנהלית המהווה חלק מהעיר סנקט פטרבורג. בתוך העיירה נמצא מתחם צארסקויה סלו, וזה היה גם שמה של העיירה עד לשנת 1918. מאז 1937 העיר נושאת את שמו של המשורר הרוסי הנודע אלכסנדר פושקין, במלאת יובל המאה למותו.
בתחומי העיר עוברת מסילת הברזל סנקט פטרבורג - ויטבסק ובעיר תחנת הרכבת "צארסקויה סלו" הוותיקה ביותר ברוסיה (נחנכה באוגוסט 1837). העיר הוקמה כעיירת נופש ומעון הצארים הרוסיים כבר ב-1710 וכיום ארמונות הצאר מהווים חלק ממוזיאון "צארסקויה סלו". משנת 1808 מהווה לעיר.
היסטוריה.
הקמת העיר.
בתקופת השלטון השוודי בשנים 1906–1702 בשטח שהיום ניצב ארמון יקתרינה ניצבה אחוזה שוודית בשם "סאאסי מויס". במסמכים שוודים המקום תואר כ"צאריץ גוף" (Czaritz Gof). לאחר גירוש השוודים מהאזור על ידי פיוטר הגדול, השטח הוענק לידי מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר מנשיקוב ומאוחר יותר לידי רעייתו של פיוטר, יקטרינה הראשונה. יום הקמת העיר נחשב ל-24 ביוני 1710. בשנים 1718–1724 נבנה ארמון אבן דו קומתי, עוצב גן רחב ידיים.
העיירה הפכה במאה ה-18 למעון הנופש הקיצי של צארי רוסיה ונקרא "צארסקויה סלו" (שמשמעותו, "כפר הצאר").
מעון הצארים.
בימי שלטונה של יליזבטה פטרובנה צארסקויה סלו הפכה לעיירת הנופש של המלוכה. בשנים 1740-1750 ארמונה הצנוע של יקטרינה הראשונה הפך לארמון מפואר. משנת 1751 עד 1756 שופץ ארמון יקטרינה בניצוחו של האדריכל ברתולמאו רסטרלי. ב-1755 הועבר לכאן חדר הענבר והורחב שטח הגן. נוספו פסלים והיכלות שונים ונבנה רחוב סדובאיה הצמוד לארמון ונבנו בתים בסגנון הבארוק.
העיר.
משנת 1808 עד 1832 שימש האדריכל השוודי ויליאם גסטה לאדריכל העיר. הוא תכנן את תוכנית האב לעיר וחילק את העיר לרבעים שחולקו לגנים וחצרות ונבנו ארבעה ככרות: ככר המסחר, ככר האדמיניסטרציה, ככר חצי גורן, וככר זנאמנסקאיה. אוכלוסיית העיירה סופיה הועברה לצארסקויה סלו עצמה ובשטחי העיר סופיה נבנה שדה צבאי וכנסיית סופיה הפכה לכנסייה של הצבא.
בשנת 1817 העיר הכילה 15 רחובות ו-354 מבני אבן והאוכלוסייה עמדה על כ-4,000 איש. בשנת 1820 פרצה שרפה גדולה ונבנו לאחר מכן מבנים בסגנון קלאסי. בשנים 1811–1843 בארמון יקתרינה פעל ליציום ובו חי אלכסנדר פושקין (בשנים 1811-1817).
ב-1837 נחנכה תחנת הרכבת הראשונה באימפריה הרוסית. ב-1855 היו בעיר 44 רחובות וסמטאות, 10 כנסיות וקתדרלות, 400 בתים, 3 בתי חולים צבאיים ובית ספר דתי לבנות. העיר קיבלה רשת טלפונים (שהייתה אחת הראשונות ברוסיה) וב-1887 זו הייתה העיר הראשונה באירופה שחוברה כולה לחשמל. בעיר חיו 14 אלף איש ופעלו בה עירייה, מחלקת משטרה ושני גדודי כיבוי.
ב-1905 ארמון אלכסנדר הפך למעון המרכזי של הצאר ניקולאי השני, ובמהפכת פברואר 1917 כאן הוא גם נכלא והוחזק במאסר בית עם משפחתו עד לשילוחם לטובולסק. בשנים 1902—1908 נבנו צינורות מים ותעלות ביוב.
ב-1909 מנתה העיר 30 אלף תושבים והיו בה 19 מוסדות חינוך. ב-1911 נחנך קו האוטובוס הראשון וב-1914 נחנכה תחנת רדיו וטלגרף.
בתקופה הסובייטית.
לאחר מהפכת אוקטובר, ב-1918 מתחם ארמונות הצאר הולאם והארמונות הפכו למוזיאונים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה העיירה החליפה ידיים מדי מספר חודשים (באוקטובר 1919 נכבשה על ידי הצבא הלבן), אך מנובמבר 1919 שלט בה הצבא האדום.
ב-19 באוגוסט 1936 העיר הפכה לחלק ממועצת לנסובייט והיוותה לחלק מהעיר לנינגרד.
ב-10 בפברואר 1937, במלאת 100 שנה למותו של המשורר הלאומי הרוסי אלכסנדר פושקין, שהיה חניך הליציום המקומי, העיר שינתה את שמה ל"פושקין" (Пушкин). ב-10 ביוני 1939 פוצצה קתדרלת יקתרינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היישוב נכבש על ידי הנאצים ב-18 בספטמבר 1941 ולארמונות והפארקים נגרם נזק רב (בין השאר נאצים שדדו את חדר הענבר המפורסם). שחזור חלק מהארמונות לא הסתיים עד היום. בעת הכיבוש הנאצי, באוקטובר 1941, הובאו מאות גברים, ילדים ונשים יהודים אל הפארק בארמון יקטרינה ונורו למוות. העיר נכבשה על ידי הצבא האדום ב-24 בינואר 1944 במהלך מבצע בפיקודו של א. חאזוב.
עבודות השיקום והשחזור החלו כבר בשנת השחרור, החל משנת 1944. ב-1946 נפתחו מחדש הפארקים וב-1959 נפתחו ששת האולמות הראשונים ששוחזרו בארמון הגדול, אם כי עבודות השיקום נמשכו במשך עשורים רבים לאחר מכן. הליציום נחנך מחדש ב-1949 (וב-2003 אף נחנך חדר הענבר מחדש, ששוחזר מאפס על פי תצלומים שהיו קיימים).
בשנים 1950—1960 נבנו מבני מגורים חדשים. בחלק המזרחי של העיר ובאזור העיירה סופיה נחנכו מפעלי תעשייה וב-1960 נחנך פסל לזכר ולדימיר לנין בחצר המסחר. ב-9 במאי 1960 בשדרות הסובייטים (כיום שדרות סופיה) נחנך פסל לזכר הקומוניסט הגרמני ארנסט טלמאן. בשנות השמונים של המאה העשרים נחנכו רבי קומות ברובע קוזמינו, שבצפון העיר.
ב-1975 נערך שיפוץ בתעלות הביוב והצנרת בעיר (עבודות שבוצעו לאחר מכן שוב בשיתוף פעולה עם שוודיה ופינלנד גם בשנים 1999—2005).
לאחר התפרקות ברית המועצות.
עם תחילת הפרסטרויקה נערכו בפושקין בחירות למועצת בשנת 1989, ובהן ולדימיר חודירב נבחר לנציג העיר במועצת נבחרי העם.
העיר מארחת מדי שנה ב-24 ביוני פסטיבלים לציון יום הקמת העיר והחל משנת1995 נערך פסטיבל צארסקויה סלו הבינלאומי.
ב-24 ביוני 2010 העיר חגגה 300 שנה להיווסדה.
באפריל 2004 נהרס פסל לנין ובמקומו ב-7 בדצמבר 2006 הונחה אבן פינה לקתדרלת יקתרינה המחודשת. בניית הקתדרלה מחדש הושלמה בחגיגות ה-300 לעיר ב-2010.
ב-6 בדצמבר 2010 הוחרב פסל אחר של לנין שניצב ברחוב מלאיה בעיר.
פוליטיקה וממשל.