הקהילה היהודית ברוזאלימס החלה להתפתח במאה ה-19. בשנת 1839 דווח על המספר המדויק של היהודים בקהילה, 110 תושבים יהודים מתוך 222 תושבי העיירה. כל התושבים היהודיים התאכסנו באכסניה אחת. מספר התושבים היהודים בקהילה ירד בשנת 1912 בעקבות הגבלת מספר התושבים היהודים בעיירה. במאה ה-19 חלו שינויים במספר היהודים בקהילה בעקבות קשיים פוליטיים וכלכליים. למרות זאת היוותה הקהילה היהודית כמחצית ממספר התושבים בקהילה עד שנת 1920. בין השנים 1920-1930 הרחיבה הקהילה היהודית את מוסדותיה בעיירה והוקמו בה בית ספר יהודי, בתי כנסת, חנויות, חדר ובתי רבנים.
תושבי רוזאלימס, כמו בערים ובעיירות ליטאיות אחרות שבהן חיו יהודים, הואשמו בסיוע לגרמנים ונאלצו לעזוב את בתיהם על פי צו הצאר שיצא לאור בתקופה זו. הצו פורסם בשנת 1904 בעקבות ההפסד שנחלה רוסיה במלחמת רוסיה–יפן. על פי הצו היהודים הואשמו במפלת רוסיה במלחמה. לכן הקימה הקהילה היהודית בעיירה קבוצה ציונית בשם "הסצ'רוס" שעסקה ברעיונות הציוניים וברעיון העלייה לארץ ישראל. בשלהי המאה ה-20 פרצה שרפה בעיירה ומספר בתים יהודיים נשרפו ביניהם ביתו של שמואל שפירא. מסופר, כי משפחתו של שפירא חזרה לעיירה בשנת 2001 ומצאה את אוצר נכסי המשפחה: שולחן עשוי מזהב, תכשיטים, מטבעות ומתכות אחרות. רוב היהודים עזבו את העיירה והיגרו אל מדינות מערב אירופה כדי למצוא בהן מחסה ותמיכה.
כלכלה יהודית בין שתי מלחמות העולם.
במאה ה-20 שלטו היהודים ברוב ענפי המסחר, כגון: חקלאות, מלאכה ועיבוד צמר בניגוד למספר מצומצם של סוחרים ליטאיים שפעלו בעיירה. בין שתי מלחמות העולם המשיכו היהודים לעסוק במסחר בין הערים והעיירות הסמוכות וכך התעשרו. דוגמה לסוחר מפורסם מהעיירה הוא חי גורביץ, שעסק בהלוואת סחורה חקלאית בריבית. ענפים נוספים בהם עסקו יהודי העיירה היו בנקאות ורוקחות. עיסוקים אלו אפשרו ליהודים העשירים לצאת לנופש בעיירה הסמוכה.
חיים בין שתי מלחמות העולם.
היהודים בעיירה התרכזו ברחובות סודובה וסטיליקו ובהן נמצאו גם בית כנסת ובית הרב. בין היהודים לקהילה המקומית הנוצרית נוצרו קשרי חברות טובים והם חיו בשיתוף. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ליטא קיבלה עצמאות מרוסיה והיהודים קיבלו אוטונומיה בקהילה היהודית. ליהודים היו תפקידים מרכזיים בהנהלת העיירה. לדוגמה: הרב לוין שימש כחבר הנהלה בעיירה ויעקב לאפידה היה היועץ הפורמלי של מועצת העיירה. בנוסף היהודים היו חברים בארגונים וולנטרים חברתיים שפעלו בעיירה. דוגמה לכך, היא השתתפות היהודים באירועים חברתיים קהילתיים, פסטיבלים והשתתפות בקבוצת הכדורגל המקומית.
מבנים יהודיים בעיירה.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה-19 על פי הארכיטקטורה המקומית כדוגמת גרם מדרגות שחיבר בין קומת הנשים לבין קומת הגברים שלמטה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה ובית הכנסת ננטש. הוא עומד עד היום, אך כמה קירות פנימיים והיכל הכניסה נהרסו. בשנת 2003 ארגון העוסק בבניית אנדרטאות ומבנים אדריכליים בשם "World Monuments Fund" העניק למועצת העיירה כספים לטובת שיפוץ בית הכנסת והוא נותר בין בתי הכנסת המעטים שהשתמרו לאחר המלחמה.
חלק חשוב באורח החיים הדתי היהודי בעיירה היה המקווה. מבנה המקווה שעמד מחוץ לביתו של הרב נבנה מעץ, כחלק מאופי הארכיטקטוני של העיירה ושרד עד היום.
בית הקברות של הקהילה היהודית ברוזאלימס נבנה מחוץ לעיירה כ-200 מטר ממערב לכביש פלאקיצ'יקי-רוזאלימס. האתר הוקם על תל שגודל שטחו 60x50 מטר ובשנת 1980 נעשה בו מיפוי הקברים.
בית הקברות לא נשמר בצורתו המקורית, 14 מונומנטים שרדו, מתוכם מצבה עתיקה שככל הנראה נבנתה בשנת 1897.
רבני הקהילה.
רבני העיירה היו בעלי תפקיד חשוב בקהילה היהודית ועבדו בה שנים רבות. הם שמרו על אוטונומיה דתית וקיום אורח חיים מסורתי. המידע היחיד אודותיהם הוא שמותיהם ותאריך פטירתם. זוסמן ג'קל מת בשנת 1923, שיח נחום - ראש קהילת אליטוס - נרצח בשואה ואליעזר גולדברג, רב רוזאלימס אחרון שנרצח בשואה.
סוף המלחמה.
בסוף תקופת השואה שרדו בעיירה רק שני יהודים.
יושקה מאצ'ט שניצל על ידי חקלאים באזור ועלה לארץ בשנת 1944.
קלובנסקט שניצל והצליח להימלט אל רוסיה. בשנת 1950 לאחר סיום המלחמה חזר לליטא ושם חי ועבד. הוא נפטר ברוסיה בשנת 1988.
קרטינגה
קרטינגה (בליטאית: ; בגרמנית: Krottingen, קרוטינגן; ביידיש: קרעטינגע) היא עיר במערב ליטא השוכנת בסמוך לים הבלטי.
בקרטינגה התגוררו ליטאים, רוסים, גרמנים ויהודים. ראשית היישוב היהודי במקום בשנת 1663. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נשרף מרכז העיירה על ידי הגרמנים כיוון שהייתה נקודת חיבור בין מאות רכבות, משאיות וקרוונים שעברו שם בדרך לחזית הרוסית. במלחמת העולם השנייה התרחש בקרטינגה טבח בקהילה היהודית על ידי הנאצים, מה שהיה לאחד ממקרי הטבח הראשונים של הנאצים. לאחר המלחמה שוקמה העיר. נכון לשנת 2015 מספר התושבים בקרטינגה הוא 18,732.
היסטוריה.
קרטינגה היא בין העיירות הוותיקות ביותר בליטא. היא הוזכרה לראשונה בשנת 1253 במגילה של הבישוף היינריך מקורלנד כטירה קרטין. בשנת 1602 יאן קרול חודקייביץ בנה את כנסיית העץ הראשונה בקרטינגה והקים מנזר בנדיקטיני אליו הגיעו מאמינים רבים. כעבור כעשר שנים נבנתה כנסייה חדשה ובתוכה עוגב מרשים. בשנת 1610 נפתח בית הספר של הכנסייה.
בשנת 1609 הפך יאן קרול חודקייביץ את העיירה קרטינגה לעיר כאשר העניק לה את זכויות מגדבורג. סמל העיירה החדשה מתאר את מריה הבתולה הקדושה עם ישו התינוק בזרועותיה, ומריה הבתולה הוסיפה להיות פטרונית העיירה.
ב-1621 בית משפחת ספייחה השתלטו על העיר; הם שינו את סמל העיירה לקזימיר הקדוש. כנסיית המנזר נהרסה פעמיים, בשנים 1659 ו-1710 על ידי צבאות שוודיים. משפחת ספייחה עזרה לשקם ולשפץ את הכנסייה.
בשנת 1720 הוחלף השלטון בעיר והיא נוהלה על ידי משפחת מסאלסקי. איגנאצי יאקוב מסלאסקי פתח גימנסיה בשנת 1774. העיר איבדה את הזכויות המוניציפליות שלה לאחר חלוקת פולין.
במהלך המאה ה-19 העיר שגשגה והייתה לחלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1882 קו הטלפון הראשון בליטא חיבר את קרטינגה עם העיירות פלונגה וריטובה.
בשנת 1875, הרוזן טישקביצ'יוס החליט להקים את אחוזת משפחתו בקרטינגה; הוא רכש ארמון ישן ובנה אותו מחדש. הארמון עוצב בסגנון הוויקטוריאני המפואר ונבנתה חממה של צמחים אקזוטיים ופירות טרופיים. בשנת 1890 הותקן חשמל בבית האחוזה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגרמנים בנו מסילת רכבת המחברת בין קרטינגה, והעיירות באיוראי ופרייקולה. בשנת 1924 קרטינגה קיבלה חזרה את הזכויות המוניציפליות שלה. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הכפר קרטינגסודיס, בצד השני של נהר אקמנה, שולב עם העיר. קרטינגה קיבלה חשיבות רבה יותר לאחר שנבנתה מסילת רכבת נוספת בשנת 1932 שחיברה אותה לשאולאי.
בתקופת הכיבוש הסובייטי הראשון, תחת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, תושבים מקומיים רבים נעצרו, ובמקרים מסוימים, הוצאו להורג ללא משפט או הוגלו לסיביר בעקבות שלטון טרור שהונהג באזור. הכלכלה המקומית נפגעה תחת הכיבוש הסובייטי, אשר הלאים בכוח את החוות באזור.
מאז הכרזת העצמאות של ליטא בשנת 1990, שוקמה העיר. בעיר קיימים אתרי אומנות והיסטוריה רבים. העיר קרטינגה מארחת את פסטיבלי מוזיקה עממית והצגות רבות. כמו כן מתקיימים בה פסטיבל קרטינגה, חגיגות בערב ליל קיץ (Joninės) ומרדי גרא (Užgavėnės). האחוזה העתיקה בעיר כיום משמשת כמוזיאון המכיל אוספים אמנותיים וארכאולוגיים. באזור נמצאים מקווה מים קמבריוני גאותרמי, ותחנת הכוח "וידמאנטאי".
יהודי קרטינגה.
באמצע המאה ה-18 יהודים רבים עברו להתגורר בקרטינגה בעקבות קבלת זכויות תנועה ממקום למקום ממלך פולין. בשנת 1847 חיו בקרטינגה 1,738 יהודים, ובשנת 1897 חיו בה 1,202 יהודים מתוך 3,418 (כ-35%) תושבים. בשנת 1923 חלה ירידה במספר התושבים היהודים בעיר, כ-904 יהודים מתוך 2,532 (36%) תושבים. מהשנה 1934 ועד תקופת השואה חלה ירידה נוספת ובעיר חיו בין 700 ל-800 יהודים (כ-17% מתוך כלל האוכלוסייה שמנתה כ-4,569 תושבים). בשנת 1900 כיהן הרב אריה לייב ליפקין, אחיין של רבי ישראל מסלנט, כאב בית דין של העיר. הוא נודע גם כמקובל, וכתב מספר ספרים בנושא.
בית כנסת.
ברחוב הקטן ששמו "שול", היה בית מדרש בו למדו בחברותא גמרא. בית המדרש היה פתוח במהלך כל היום וכל אחד יכול היה להיכנס אליו, גם בשבתות וחגים.
חינוך.
בשנת 1860 הוקם בית ספר יהודי בקרטינגה, בו למדו היהודים שיעורי יהדות, מתמטיקה, רוסית וגרמנית.
בשנת 1910, הוקם בית ספר פרטי לבנים שהכיל שתי כיתות לימוד.
בשואה.
ביום הראשון של המלחמה בין גרמניה לרוסיה נכנסו המשטרה הגרמנית וכוחות צבא גרמניים לקרטינגה. כל הגברים בעיירה נאספו בכיכר השוק על פי פקודת הצבא הגרמני, שם הפרידו את היהודים מהאוכלוסייה המקומית תוך כדי מעשי אלימות קשים והשפלה והכניסו אותם לבית הכנסת. ב-26 ביוני, נלקחו 120 גברים מבית הכנסת ועוד 20 גברים יהודים שנמצאו בבתים לבורות הירי שם הומתו בירייה. באותו יום נלקחו הנשים והילדים גם כן לשריפה. ב-28 ביוני נרצחו עוד 63 יהודים ובין 11 ל-18 ביולי נרצחו עוד 120 יהודים. בתחילת אוגוסט הגסטפו ציווה על הליטאים להרוג נשים וילדים יהודים. בתחילת ספטמבר נלקחו נשים וילדים יהודים לאסם שבעיירה. שם ציוו עליהם הגרמנים להוריד את בגדיהם ואז הכו אותם עד מוות. מי שלא מת מהמכות נורה. השמות של הנרצחים כתובים ביד ושם. לאחר המלחמה נותרו רק שבעה יהודים בקרטינגה.
ברגין