לאחר שטנקה נקרא חזרה ליפן, קוואשימה המשיכה לשרת כמרגלת עבור הגנרל קני דואיאהרה. היא התחייבה למשימות סמויות במנצ'וריה, לרוב תחת הסוואה, ונחשבה ל"מושכת להפליא, עם אישיות דומיננטית, כמעט כדמות מסרט דרמה, חציה גברית, חציה גיבורה, ועם תשוקה כזאת להתלבש כגבר. היא כנראה עשת זאת על מנת להרשים את הגברים או אולי עשתה זאת על מנת להתאים בקלות יתרה לקבוצות הגרילה בלי למשוך יותר מדי תשומת לב.
קוושימה הכירה טוב את פויי, הקיסר האחרון של שושלת צ'ינג, מי שהחשיב אותה כחברה במשפחה הקיסרית, וקיבל אותה לביתו בזמן שהייתו בטיאנג'ין. בזכות הקשר הזה, קוואשימה הצליחה לשכנע את פוי להפוך להיות דמות בובה עבור מנצ'וקוו, מדינת בובה שנוצרה על ידי האימפריה היפנית במנצ'וריה. למרות זאת, קוואשימה ביקרה את פוי על היותו קל דעת עבור ההשפעה היפנית.
לאחר שפוי הפך לקיסר של מנצ'וקוו, קוואשימה המשיכה למלא מספר תפקידים, ולמשך זמן מה הייתה הפילגש של איהו טאדה, היועץ הצבאי הראשי של פוי. היא יצרה כח נגד עצמאי ב-1932, אשר הורכב מ-3,000–5,000 שודדים לשעבר על מנת ללכוד כוחות גרילה אנטי-יפניים כחלק מניקוי מנצ'וקוו. קוואשימה הוכתרה בעיתונים היפניים לז'אן ד'ארק של מנצ'וקו. ב-1933, היא הציעה את היחידה לצבא קוואנטונג לפעולת תקיפה על החומה הגדולה של סין, אבל הצעתה סורבה. היחידה המשיכה להתקיים תחת פיקודה עד שנות ה-30 המאוחרות.
קוואשימה הפכה דמות אהודה וידועה במיוחד במנצ'וקו. קוואשימה הופיעה בתסכיתי רדיו ואפילו הוציאה תקליט עם שיריה. מספר רב של סיפורים בדיוניים וחצי בדיוניים של מעשיותיה פורסמו בעיתונים וגם בספרות זולה. עם זאת, העובדה שהייתה אהודה מאוד גרמה לבעיות עם צבא קוואנטונג, מפני שהתועלת שלה כנכס מזמן אבדה, והערך שלה כסמל לתעמולה נפגע על ידי הטון הביקורתי שלה נגד המדיניות הנצלנית של צבא יפן במנצ'וקו כבסיס לפעולות נגד סין במלחמת יפן-סין השנייה, ובהדרגה היא נעלמה מעין הציבור.
נפילתה בשבי, המשפט והגלות.
עם סיון המלחמה, ב-11 בנובמבר 1945, חברת החדשות דיווחה כי "חיפושים רבים אחר יפהפייה בתחפושת גבר, הביאו לעצירתה בבייג'ינג על ידי קציני המודיעין הסיני". היא הוחזקה בבית הכלא של חביי.
בית המשפט העליון של חביי תחילה התייחס אל קוואשימה בפניותיו, בשמה היפני תחת הטייתו הסינית "צ'אונדאו פאנגזי". רק לאחר מכן התוודתה לגבי מוצאה הסיני ושמה "ג'ין ביהוי" וזהו השם שאליו התייחסו אליה באופן רשמי במהלך משפטה.
כל אופן, בהתאם לאסטרטגיית עורך דינה של קוואשימה להסיט את אישומי הבגידה שלה, היא החלה להדגיש ולסגל לעצמה זהות יפנית. הניסיון מצד ההגנה לתאר אותה כפושעת מלחמה ולא כבוגדת, נדחה על ידי בית המשפט מתוקף דין הדם וניסיונה הכושל של קוואשימה לבטל את אזרחותה הסינית, דרך המחלקה לעניינים אזרחיים של סין.
בתאריך ה-20 באוקטובר 1947, הורשעה קוואשימה בבגידה, והוצאה להורג בירייה בחלק האחורי של ראשה ב-25 במרץ 1948 כשגופתה הוצגה לראווה לעיני הציבור.
גופתה נאספה על ידי נזיר יפני, נשרפה ונשלחה בחזרה למשפחתה המאמצת. שם נקברה במקדש שורינג'י במוטצומוטו, נאגנו ביפן.
בתרבות הפופולרית.
קוואשימה תוארה במספר רב של סרטים וסדרות דרמה מאז 1932 על ידי שחקנים שונים.
היא הופיעה בסרט "הקיסר האחרון" של ברנרדו ברטולוצי, כאשר הופיעה כפנינת המזרח, ודמותה גולמה על ידי מגי האן.
אניטה מוי תיארה את יושיקו קוואשימה בסרט בהונג קונג בשנת 1990 בשם "קוואשימה יושיקו".
בנוסף היא תוארה על ידי ריי קיקוקווה בסדרץ דרמה יפנית בשנת 2007 בשם רי קוראן, אשר מספרת את סיפור חייו של יושיקו ימגוצ'י. מייסה קורוקי תיארה את קוואשימה בסדרת דרמה בשנת 2008.
בשפה היפנית, השמות של קוואשימה הם מילים נרדפות לרעיות של אישה מרגלת.
הערות שוליים.
הספר "פנינת המזרח" הוא תרגום של הוצאת צומת ספרים של הספר "The private papers of Eastern Jewel" של הוצאת בלומסבורי לונדון, ניתן למצוא ביקורות בעברית על הגרסה המקורית של הספר כאשר שם הספר מתורגם כ-"מסמכיה הפרטיים של פנינת המזרח".
קצף על פני המים
קצף על פני המים (בגרמנית: Liebe deinen Nächsten) הוא ספר של אריך מריה רמרק העוקב אחר גורלם של פליטים גרמנים חסרי תעודות ורישיונות לשבת ולעבוד במדינה אחרת.
רמרק התחיל לעבוד על הספר ב-1938, בשווייץ, אולם הספר פורסם לראשונה, בהמשכים, בארצות הברית בשם Flotsam, בכתב העת Collier's Weekly, החל מיולי 1939 וב-1941 הופיע בצורת ספר בהוצאת Little, Brown and Company.
ההקדשה.
לאחר עזיבת רמרק את גרמניה הנאצית נשארו בה בני משפחה שלו ובהם אחותו האהובה אלפרידה שולץ (Elfriede Scholz). האחות נחשדה על ידי השלטונות בהתבטאויות נגד המשטר, הועמדה למשפט, נידונה למוות וב-1943 הוצאה להורג בעריפה. פרטים אלה נודעו לרמרק רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ואז הקדיש לאחותו את הספר "קצף על פני המים".
עלילה.
במרכז העלילה יש שלוש דמויות, יוזף שטיינר, גרמני שנרדף בגרמניה הנאצית בגלל דעותיו, ברח ללא מסמכים והשאיר מאחוריו את אשתו האהובה, לודוויג קרן, סטודנט יהודי למחצה, שנשללו אזרחותו ומסמכיו בגלל אביו היהודי ורות הולנד, סטודנטית יהודייה יתומה (אביה נפל במלחמה למען גרמניה), שנאלצה לעזוב את גרמניה בגלל יהדותה לאחר שארוסה הגרמני נפטר ממנה, כי שמו פורסם בעיתון בגלל הקשר שלו ליהודיה. שלוש הדמויות מתאמצות לשרוד ותוך כדי כך מצטלבות שוב ושוב הדרכים שלהן והן מתקשרות ביניהן - רות וקרן מתאהבים. העלילה, בעקבות גיבוריה, מדלגת בין גרמניה, צ'כוסלובקיה, שווייץ, אוסטריה וצרפת, ארצות אליהן מגיעים הפליטים ומהן הם מגורשים ושוב שבים אליהן בגנבת גבול ושוב נלכדים, נשפטים למאסר ומגורשים.
בנוסף לדמויות המרכזיות מופיעה בספר גלריה מגוונת מאוד של פליטים אחרים, מארג חייהם, מאבקם להישרד ולהתקיים בתנאים נוראים, מעשים שפלים ומעשים נאצלים, תיאור ריאליסטי של התקופה.
הספר תורגם לעברית על ידי יהודה אשכול ויצא לאור בהוצאת כרמי את נאור, בתשי"ג 1952.
על פי הספר הופק סרט אמריקאי בשם So Ends Our Night על ידי הבמאי ג'ון קרומוול ובכיכובם של פרדריק מארץ', מרגרט סולאבאן וגלן פורד.
קתרין ג'ונס
קתרין ג'ונס (באנגלית: Katherine Jones; 22 במרץ 1615 - 3 בדצמבר 1691) הייתה מדענית ילידת אירלנד, פילוסופית פוליטית ופילוסופית של הדת, וכן חברה במעגלים אינטלקטואליים חשובים בבריטניה של המאה ה-17.
ביוגרפיה.
נולדה בשם קתרין בויל בעיר יוגל שבאירלנד לקתרין פנטון וריצ'רד בויל, פוליטיקאי אירי-בריטי אמיד. ילדה שביעית מתוך 15 ילדים. אחד מאחיה הוא המדען רוברט בויל. לא ידוע כמה השכלה היא קיבלה בילדותה, אך ידוע כי אחיה הזכרים זכו להשכלה מעמיקה. ייתכן כי היא קיבלה חינוך פרטי מכומר המשפחה שלימד אותה נימוסים ונצרות. אביה וידא שבניו יהיו כולם משכילים, ושלבנותיו יהיו חתנים שייתנו לו רווח פוליטי.
בגיל תשע עברה לגור עם משפחת בומונט, כי היא יועדה להתחתן עם אחד מבניהם, ספקוט בומונט. בגיל 13, אביו של בומונט נפטר, מה שגרם לביטול הסדר הנישואים. היא חזרה לביתה ולאחר שנתיים התחתנה עם ארתור ג'ונס, יורש לרוזן רנלה, ומאז היא נודעה כקתרין ג'ונס. ממכתבים שנשלחו מבעלה לאביה, עולה כי ארתור לא היה נאמן לה, וכי הנישואים לא היו מוצלחים. את רוב זמנם הם בילו בנפרד, כאשר ג'ונס נעה בין לונדון ואירלנד. גם ארתור בילה זמן רב בדרכים. היו להם שלוש בנות ובן אחד - קתרין, אליזבת', פרנסס וריצ'רד. ג'ונס חיה באירלנד עד 1642, בה היא נלכדה בטירת את'לון למשך 4 חודשים בשל מרידות באירלנד. מתוסכלת, היא עברה עם ארבעת ילדיה ללונדון.
באמצע שנות ה-40, היא התיידדה עם ג'ון מילטון, כאשר שלחה אליו כתלמיד את אחיינה ריצ'רד ברי. לאחר מכן, הוא גם לימד את בנה ריצ'רד.
בשנות ה-50, לאחיה רוברט בויל הייתה מעבדה בביתה שבלונדון, והם ערכו שם ניסויים יחד. מכתביה מעלים כי ההשפעה שלה על עבודתו של אחיה הייתה ניכרת. בני זמנם הכירו בפועלה, אך היסטוריונים מאוחרים יותר השמיטו את השפעתה.
בשנת 1656 היא נסעה לאירלנד בשל עניינים משפחתיים ונשארה שם כמה שנים. ב-1668 אחיה עבר לגור איתה בלונדון. הם חיו יחד את 23 השנים האחרונות לחייהם, ושניהם נפטרו ב-1691, בפרק זמן קצר. שניהם קבורים בלונדון.
מעגלים אינטלקטואלים.
ג'ונס הייתה מעורבת במספר מעגלים אינטלקטואלים, בניהם מעגל טו הגדול (Great Tew Circle), מעגל הארטליב (Hartlib Circle), והמכללה הבלתי נראית (Invisible College). המעגלים האינטלקטואלים האלו קדמו לחברה המלכותית וכללו פילוסופים של הטבע (תאורטיקנים) וניסיוניים (מבצעי ניסויים). המכללה הבלתי נראית כללה מכרים רבים של רוברט בויל (אחיה) שהיו מפוזרים מבחינה גאוגרפית. מעגל טו הגדול הוקם על ידי ידידה של ג'ונס, לוציוס קארי, הוויקונט של פוקלנד. חברי מעגל טו הגדול כללו את אדוארד הייד, ויליאם צ'ילינגוורת, גילברט שלדון, הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס הובס, הנרי המונד, ניקולה קולפר ועוד רבים אחרים.
בין מכריה האינטלקטואלים של ג'ונס היה סמואל הארטליב, יוצר מעגל הארטליב. היא הוצגה בפני הארטליב, על ידי דודתה, דורותי מור, כאשר הגיעה ללונדון לראשונה ב-1642. הארטליב אסף התכתבות מאינטלקטואלים רבים, ביניהם מילטון, רנה דקארט, ג'ון דורי, ליידי ברינגטון, בנימין וורסלי וג'ונס עצמה. ידוע שהרטליב וג'ונס היו קרובים מאוד. הארטליב השתמש בכתובת של ג'ונס בלונדון ככתובת לקבלת מכתבים. ביתה של ג'ונס הפך לעיתים קרובות למקום מפגש לאנשים בעלי רקע פוליטי ודתי שונה, לצורך דיון ברעיונות. היו שמועות כי המכללה הבלתי נראית התרכזה בביתה של ג'ונס.