חד מיניים. בהתאם לחוקי המדינה מתירה העירייה השאת זוגות אף שאינם תושבי קליפורניה (כמו במדינת מסצ'וסטס). ב-4 בנובמבר 2008 עבר במשאל עם תיקון לחוקת קליפורניה שהפך את החלטת בית המשפט העליון והחזיר את האיסור על נישואים חד מיניים, אולם איסור זה בוטל ב-2013 וכיום נישואים חד מיניים חוקיים במדינת קליפורניה.
אתרים בעלי חשיבות.
גשר שער הזהב.
גשר שער הזהב הוא גשר תלוי המחבר בין העיר סן פרנסיסקו לבין מחוז מרין שעל יד העיר סוסליטו. אורכו של הגשר 1,970 מטר; המרחק בין המגדלים הוא 1,280 מטר וגובהם 230 מטר מעל פני הים. בניית הגשר הסתיימה בשנת 1937, והוא נחשב במשך שנים רבות לגשר התלוי הארוך בעולם, עד לבניית גשר ורזאנו בניו יורק ב-1964. עד היום נחשב הגשר לאחד מהיפים בעולם ולאטרקציה תיירותית בסן פרנסיסקו.
כלא אלקטרז.
האי אלקטרז, המרוחק כשני קילומטרים מסן פרנסיסקו, אירח על אדמתו המבודדת כמה מהפושעים המסוכנים של ארצות הברית, ובהם אל קאפונה. הכלא נחשב לאחד מבתי הכלא השמורים בעולם, היה חסין כמעט לחלוטין מבריחות של אסירים, ולכך סייע בידודו של האי המוקף מכל עבריו במימיו הקפואים של האוקיינוס השקט. החזקתו של הכלא נחשבה ליקרה מאוד, משום שסגל הסוהרים ובני משפחותיהם התגוררו על האי. אי לכך הוחלט לסגור את שעריו ב-1963. כיום משמש האי כאטרקציה תיירותית המוחזקת על ידי רשות הגנים הלאומיים. מרבית המבנים נשמרו, והמבקרים מגיעים אל האי בסירה היוצאת מ"פישרמנס-וורף" - פיר 41.
רחוב לומברד.
רחוב לומברד הוא רחוב ארוך למדי בסן פרנסיסקו, ששמו התפרסם בזכות קטע אחד ממנו, הנמצא ב"גבעה הרוסית" (Russian Hill) בין הרחובות הייד (Hyde) ולבנוורת' (Leavenworth). קטע זה מדגים את הטופוגרפיה הייחודית לעיר, הבנויה על גבעות תלולות, והוא תלול במיוחד (קרוב לשלושים מעלות), וכולל שמונה פיתולים חדים. האתר פופולרי במיוחד בקרב תיירים הבאים אליו ברכב או ברגל, או בקו Powell-Hyde של רכבת הכבל.
קרון הכבל.
מערכת קרונות הכבל של סן פרנסיסקו היא בראש ובראשונה מערכת להסעת נוסעים, אך עם השנים היא הפכה לאטרקציה תיירותית ולאחד מסמליה של העיר. המערכת מורכבת למעשה מקרונות בודדים, שנעים על פסי ברזל. לכל קרון נהג-מפעיל משלו, שתפקידו לחבר את הקרון אל הכבל הנע מתחת למסילה. הרכבת מותאמת במיוחד לרחובותיה התלולים של העיר, ותחנותיה ממוקמות בצמתי רחובות בהם הקרקע מישורית. הנוסעים על הקרון יושבים בתוכו או נתלים מבחוץ משני צידיו.
פארק שער הזהב.
פארק שער הזהב הוא פארק עירוני גדול בצורת מלבן בגודל 4.12 קמ"ר, הדומה לסנטרל פארק שבניו יורק. הפארק מכיל את: האקדמיה למדעים של קליפורניה, מוזיאון דה יאנג, גן התה היפני, אצטדיון קזאר וחממת פרחים.
גן התה היפני.
גן התה היפני הממוקם בפארק שער הזהב הוא אתר תיירות פופולרי בסן פרנסיסקו, שנבנה בסוף המאה התשע עשרה כחלק מתערוכה עולמית. הגן נחשב לאחד מהוותיקים שבין הגנים היפנים בארצות הברית. הגן הקטן (כ-20 דונם שטחו) כולל מפלי מים, פסלים, גשרי עץ ואבן ועצים יפניים. בסוף אפריל פורחים עצי הדובדבן, ונותנים לגן את הנופך היפני המיוחד. מאקוטו האג'יוורה, מתכנן גנים ממוצא יפני, שהיה אחראי על הגן מ-1895 ועד מותו ב-1925, המציא, על פי המסופר, את עוגיית המזל, המוגשת עד היום בבית התה הקטן שבשטח הגן.
ערים תאומות.
לסן פרנסיסקו 13 ערים תאומות:
פרדוקס ניוקומב
תל גזר
תל גזר הוא אתר ארכאולוגי וגן לאומי בישראל, השוכן לצד הצומת של דרך הים הקדומה ודרך יפו-ירושלים, בתחום מועצה אזורית גזר, בין לטרון לרמלה, ומזוהה עם העיר הכנענית העתיקה גזר. התל הוא מהחשובים שבתלי ארץ ישראל, יחד עם תלי חצור, מגידו ובאר שבע.
הגאוגרפיה של התל.
עברו משתרע על כ־5,000 שנים, מתום התקופה הנאוליתית עד לימי הצלבנים. הוא נתגלה בשנת 1871, ומאז הפך לאתר של חפירות ארכאולוגיות רבות. התחום מהווה מפתח חשוב לחקר אורח החיים של יושבי ארץ ישראל הקדומה. הגישה אל התל היא דרך היישוב כרמי יוסף, על כביש 44, בין צומת נחשון לרמלה.
תל גזר נמצא על גבעה באורך של כ־600 מטרים מצפון־מערב לדרום־מזרח ורוחב של 200–250 מטרים. הגישה לתל תלולה מכל צד, ובימי קדם, טרם הצטברות האשפה סביבו, הייתה הגישה לתל תלולה כנראה אף יותר.
הגבעה עומדת כמוצב בולט במישור ארוך, ומחוברת לגבעות השפלה הנמוכות שמאחוריה באמצעות צוואר צר. לרגלי הגבעה עוברת דרך הים, שהייתה דרך ראשית בין מצרים וסוריה. מצפון שוכן עמק איילון שדרכו עוברת הדרך לירושלים, ומדרום שוכן עמק נחל שורק, בו שכנה בית שמש, ועברה הדרך מארץ פלשתים ליהודה. מרכס התל ניתן לראות באופק מערב את הים התיכון, ובאופק מזרח את רכס הרי יהודה.
ממזרח לתל נמצא מעיין עין ורד שהוא מקור המים הטבעי היחיד לתל (בעבר כנראה שפעו מעיינות הכפר אבו שושה במערב התל). המאפיינים הטבעיים של תל גזר ומיקומו האסטרטגי מסבירים את חשיבותו הרבה בעת העתיקה.
היסטוריוגרפיה.
בתנ"ך.
גזר מוזכרת בתנ"ך לראשונה במלחמת יהושע בן נון נגד מלכי הדרום:
בהמשך מוזכרת גזר בגבול הדרומי של נחלת שבט אפרים, וכעיר שלא נכבשה על ידי בני ישראל אך העלתה מס לשבט אפרים. ואילו מאוחר יותר, העיר וגם מגרשיה מוזכרת כאחד מערי הלויים המיועדים לבני קהת מטעם שבט אפרים; .
גזר מוזכרת בימי דוד כגבול שעד אליו הוא הכה את הפלשתים. אזכור נוסף של גזר מופיע בימי שלמה:
מכתבי אל עמרנה.
במכתבי אל עמרנה נמצאות תשע התכתבויות בין מלכים גזריים (בעיקר מלכיאל ויפח'י), לשליטיהם המצריים. לדוגמה, מכתב מפרעה אמנחוטפ השלישי (1417 – 1379 לפנה"ס) מלך מצרים למלכיאל, מלך גזר:
בתקופת החשמונאים.
בספר מקבים א מופיע גזר בין הנקודות שעד אליהם רדף יהודה המכבי את האויב בקרב אמאוס ובקרב חדשה.
בספר מקבים ב מתואר כיבוש מצודת גזר על ידי יהודה המכבי.
במהלך הלחימה גזר בוצרה על ידי בקכידס:
בהמשך מתואר כיבוש גזר בידי שמעון התרסי:
כאשר דרש אנטיוכוס השביעי את החזרת כיבושי המכבים או תשלום תמורתם, ענה שמעון התרסי "לא ארץ נכריה לקחנו". אולם לגבי יפו וגזר השיב שהוא מוכן לשלם 100 ככרי כסף.
בהמשך מוזכר גזר כמקום בו נמצא יוחנן הורקנוס הראשון בעת שבושר על רצח אביו ואחיו:
החפירות.
האתר זוהה בידי הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון־גנו (Charles Clermont-Ganneau) בשנת 1871. קלרמון־גנו הסתמך על כתבים ערביים מימי הביניים, שתיארו קרב בין שליט מקומי לקבוצת נוודים סמוך ל'תל אל־ג'זר'. במהרה גילה באתר כתובת בה חקוק בעברית אם מסתכלים מצד אחד "תחמ גזר" ובכיוון השני ביוונית "ΑΛΚΙΟΥ": כתובת זו סימנה את הגבול בין תחום גזר ותחום "אלקיוס". כתובות דומות נמצאו במקומות נוספים סביב לעיר, וכנראה תחמו את השטח החקלאי של העיר בימי החשמונאים. קבוצה כתובות זו מכונה כתובות תחום גזר.
בשנים 1902–1905 ו־1907–1909 חפר באתר הארכאולוג האירי רוברט מקאליסטר, שעמד אז בראש הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F). מקאליסטר העסיק צוות של כ־200 חופרים, ועבד זמן רב באתר. עבודת החפירה עצמה נעשתה על ידי פועלי כפיים ערבים מן הכפר אבו שושה הסמוך. מקאליסטר חפר באופן שיטתי תעלות קוויות שרוחבן 12 מטרים, זו אחר זו, והשליך את ממצאיו לתוך התעלה הקודמת. שיטה זו הייתה לא מוצלחת במיוחד, ועקב הזריזות שבעבודתו שייך ממצאים רבים לשכבות ותקופות לא נכונות. יתר על כן, נבצר ממנו לחקור את האקרופוליס של העיר, בגלל מיקומו של בית קברות מוסלמי באתר. על כל פנים, מקאליסטר פרסם את ממצאיו בשנים 1911–1912 בסדרה של שלושה ספרים, בשם "The Excavation of Gezer", הספרים השאירו בעיות רבות לא פתורות, וחילקו את שכבות העיר לתקופות ה"קדם שמית", ה"שמית הראשונה" עד ל"שמית הרביעית", "התקופה ההלניסטית" ו"התקופה הרומית-ביזנטית".
בשנת 1934 הוסיף אלן ראו (Alan Rowe) לחקור את האתר, אף הוא מטעם ה־P.E.F, במטרה להשליט סדר בשכבות האתר, כפי שציינן מקאליסטר. האזור שאותו בחר לחקור (המדרון הצפון-מערבי) הוכח כדל בממצאים שנדרשו למחקרו.
בשנים 1965–1964, חפרו באתר חברי ההיברו יוניון קולג', בניהולו של ג'ורג' ארנסט רייט (G.E Wright). תוכנית המשלחת הייתה לשהות באזור מספר שנים, אולם הם השיגו את מטרתם בבירור כרונולוגיית מערך החומות תוך שבועות ספורים. חפירותיהם נמשכו אל תוך שנות ה-70.
בין השנים 1966 ו-1971 הוביל את החפירות פרופ' ויליאם דיוור. הוא אישש את סברת ידין (שנתפרסמה לראשונה בשנת 1958) בדבר היות ה"מצודה המכבית" בעצם שער המיוחס לתקופת שלמה המלך ומכאן אישש אף את התיאור המקראי אודות גזר.
בשנת 1984 קיים ויליאם דיוור חפירה באתר.
בשנת 1990 קיימו אוניברסיטת אנדרוס, אוניברסיטת אריזונה והיברו יוניון קולג', חפירה משותפת בתל גזר. המטרה הראשית הייתה לבחון את התארוך של החומה החיצונית, שער שלמה וחומת הסוגרים, על רקע המחלוקת בקהילה המדעית בנושא וכן לבחון את בית המושל המצרי.
בשנת 2010 התחדשה החפירה בתל על ידי משלחת של רשות הטבע והגנים עם הסמינר התאולוגי הבאפטיסטי של ניו אורלינס. המשלחת מנוהלת על ידי פרופ' ג'ים פרקר, ד"ר דניס קול, ד"ר דן ורנר וד"ר צביקה צוק. החפירות התמקדו בניקוי חלל המנהרה האלכסונית שנחפרה על ידי מקאליסטר. בשנת 2012 בוצע גם סינון רטוב והתגלו חרסים מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הפרסית. החפירה הגיעה עד שכבת ריצוף שהונחה על ידי מקאליסטר כדי לאפשר מעבר ע"ג השכבה הבוצית שבמחילה בתחתית הפיר. בקצה המחילה התגלתה מערה טבעית בגודל של 9 על 9 מטר וגובהה 2 מטר. הממצא הקרמי מהמחילה היה מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת.
ממצאים.