בבית המלון בהוואי, מאדי מתמוטטת ומובהלת לבית חולים. היא מתעוררת במיטה בביתה ושואלת את פאולין אם השיגה אחות חדשה, אך פאולין סבורה שמאדי למדה את הלקח ואין עוד צורך באחות צמודה. מאדי מנתקת את הקשר עם אולי משום שאיננה רוצה לעשות טעות נוספת, וסבורה שלקשר ביניהם אין עתיד. לילה אחד אימו של אולי עוזבת את בעלה עם אולי וקיירה והם חוזרים לניו יורק, משם באו, מבלי שיהיה סיפק בידי מאדי להיפרד ממנו.
רופאה מבית החולים בהוואי מתקשרת אל מאדי לעדכן אותה בממצאי הבדיקות, ומתברר שאמנם מערכת החיסון של מאדי חלשה, אך היא כלל לא סובלת מ-SCID. מאדי סורקת את המסמכים הרפואיים שבביתה, ולא מוצאת כל עדות לאבחנה של כשל חיסוני משולב. היא מתעמתת עם פאולין, ומתברר שאמה שיקרה לה כל חייה כדי לשכנע אותה שהיא סובלת מכשל חיסוני, משום שחששה לשלום מאדי אחרי שאיבדה את בעלה ובנה.
מאדי הנסערת בורחת מהבית ועוברת להתגורר עם קרלה ורוזה. היא מבקשת חוות דעת מרופא המאשר שהיא מעולם לא סבלה מכשל חיסוני, אלא מערכת החיסון שלה לקויה מחמת היעדר חשיפה לסביבה הטבעית עקב שנים של חיים באוויר מסונן באופן מלאכותי. מאדי יוצרת קשר עם אולי, נוסעת לניו יורק והשניים מתאחדים ומחדשים את אהבתם. אחר כך היא מתפייסת עם פאולין.
הפקה.
שלב הצילומים של "הכל, הכל" התקיים בוונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה, בין התאריכים 6 בספטמבר – 7 באוקטובר 2016. צילומים נוספים התקיימו בעיר סן פרנסיסקו (שם נוסף: סן פאנצ'ו) שבמדינת נאיאריט במקסיקו; באתר הנופש "Majahuitas Resort" שבחוף קאבו קוריינטס במדינת חליסקו שבמקסיקו, וכן בבית העסק "Kitsilano’s Moderne Burger" שבברודוויי, ניו יורק.
הפצה והכנסות.
הסרט הופץ לקהל הרחב ב-19 במאי 2017 על ידי החברות "מטרו גולדווין מאייר" ו"האחים וורנר", לאחר שההפצה הוקדמה מהתאריך המקורי, 18 באוגוסט. ההכנסות בבתי הקולנוע הסתכמו עד 21 בספטמבר 2017 ב-61.621 מיליון דולר.
בשנת 2020 תפיץ חברת HBO את הסרט לוידאו על פי דרישה.
ביקורות.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes עומד יחס הדעות החיוביות על 45% בשקלול 117 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.21 מתוך 10. סיכום הביקורות הוא שהסרט אמור לפרוט באופן אפקטיבי על מיתרי הלב של מתבגרים, אבל ייתכן שהוא לא מרתק דיו עבור צופים שנוטים פחות למלודרמה. באתר "Metacritic" זוכה הסרט לציון 52 מתוך 100, בשקלול 26 ביקורות המוגדרות "מעורבות עד ממוצעות". לפי אתר סקרי השוק "CinemaScore", הצופים בבתי הקולנוע דרגו את הסרט בדירוג -A לפי סולם +A (גבוה ביותר) עד F (נמוך ביותר). עוד עולה מהסקר ש-82% מהצופים היו נשים והעניקו לסרט דירוג A, 74% היו למטה מגיל 25 והעניקו דירוג -A, ו-55% מהצופים באו לצפות בסרט משום שהוא עוסק בנושא שהם מכירים.
הקרן למען לקויי מערכת החיסון (The Immune Deficiency Foundation – IDF) מתחה ביקורת על הסרט וטענה שהוא מציג את הכשל החיסוני המשולב החמור באופן שגוי המתבסס על סטריאוטיפים שאבד עליהם הכלח ועל מידע מוטעה. הקרן הדגישה בהודעתה את השימוש שהסרט עושה בתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח כמזיק לחולים שסובלים הלכה למעשה מכשל חיסוני משולב.
הבניה חברתית בסרט.
הסופרת ניקולה יון השתמשה כהשראה לדמותה של מאדי, בחוויה החברתית האישית שלה כאמריקאית ממוצא ג'מייקני הנשואה לבעל ממוצא קוריאני. בספר, הוריה של מאדי הם אם יפנית ואב לבן. בסרט, הותאמה הדמות לרקע של השחקנית אמנדלה סטנברג, בת לאם אפרו-אמריקאית ואב לבן, ושיקוף מוצאה של מאדי מצטמצם לכדי תצלום משפחתי ישן שבה נרמז שאביה המנוח היה ממוצא אסיאתי.
על אף שהסרט מציג מערכת יחסים רומנטית בין-אתנית (Interethnic), יון והבמאית הקנדית-ג'מייקנית נמנעו בכוונת מכוונות מלעסוק ולדון בסוגיה האתנית במוקד הסרט, ובחרו ב"ייצוג שָׁקֵט" (Silent representation) של הפרוטגוניסטית כבת להורים אקסוגמיים. יון הסבירה שהיא לא רצתה לעסוק בסוגיית הגזע, אלא להציג בני אדם שחיים את חייהם, ותו לא. זאת בניגוד לתקשורת המיינסטרים אשר בדרך כלל מציגה זוגות מעורבים מבחינה אתנית כ"שונים", או כנושא עיקרי בעלילה, בעולם שבו אנשים של צבע צריכים לרוב להיות בעלי יתר מודעות להיותם "אחרים", ובני נוער גדלים עם ההבנה שצבע עורם יכתיב מי יאהב אותם. נשים שחורות וזוגות בין-אתניים בקולנוע ובטלוויזיה הם לרוב נושא שראוי לציון, בעוד שבמציאות הדבר צריך להיות שגרתי, נורמלי ומקובל.
מבקרי קולנוע ובעלי טור שבחו את הסרט על הנורמליזציה לייצוג הקולנועי של קשר רומנטי בין דמות של צבע ודמות לבנה. הסופרת, בעלת הטור ומדריכת המיניות קמרון גלובר, ציינה שההיבט הטוב ביותר בסרט הוא הנורמליזציה שהוא עושה לקשר בין גזע לתשוקה, ומתקן מצב שבו נשים שחורות כמעט אינן מלוהקות כמושאי אהבה. טיילור פרבר כתבה שבניגוד לסרטי נעורים כגון "אשמת הכוכבים" או "סיפור אהבה בלתי נשכח", סרט זה מתייחד בכך שאיננו מתייחס, ולו פעם אחת, להיבט הבין-אתני של היחסים בין מאדי לאולי, ולא רואה צורך להסביר זאת.
העיתונאית אֵיימֵן אוֹיִיבּוֹקֵה ציינה שלסרט יש משמעות רבה לגבי צופים צעירים המחפשים ייצוג של דור ה-Y בקולנוע ובטלוויזיה, משום שהוא משקף את מגמת השינוי שחל בדעות של אמריקאים כלפי הקשר בין גזע לרומנטיקה. לפי סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2012, 93% מקבוצת הגיל 18–29 מצדדים בדייטינג בין-אתני, ו-43% מקרב אזרחי ארצות הברית סבורים שנישואים אקסוגמיים טובים לחברה האמריקאית.
אראמידֵה טינוּבּוּ שחקרה את ייצוג היְלָדוֹת בקולנוע השחור , סברה שהסרט הציג כראוי את בני דור ה-Y, דבר שבו הוליווד כושלת בדרך כלל. טינובו ציינה שעל אף סרטים כגון "אנחנו" ו"ריקוד צמוד" , ואף סדרת הטלוויזיה "סקנדל", נשים שחורות נמחקות שוב בסרטי נעורים ובספרים מסוגה זו. פריס קלוז הביע דעה שהדבר החשוב ביותר הוא שהסרט מטפל בהיבט הגזע כה בעדינות, עד שסוגיה זו הופכת לבלתי רלוונטית, והדרך הפשוטה בו מאדי ואולי מתאהבים ללא כל מודעות להבחנות ביניהם, מוצגת באופן מבריק המוכיח שיחסים כאלה יכולים להתקיים בלי צורך להגזים בתיאורם.
גרודז'ייץ
גרודז'ייץ (בפולנית: Grodziec) הוא כפר במחוז קונין שבפרובינציית פולין גדול, במערב פולין. זהו מושב הגמינה (מחוז מינהלי) שנקראת גמינה גרודז'ייץ. הכפר שוכן כ-25 ק"מ מדרום-מערב לקונין ו-89 ק"מ מדרום-מזרח לבירה האזורית פוזנן.
בכפר 1,400 תושבים.
היסטוריה.
עדויות ארכיוניות ראשונות לקיומו של הכפר קיימות מסוף המאה ה-14. מסוף המאה ה-15 עד סוף המאה ה-16 היה הכפר בבעלותה של משפחת גרודז'ייצקי (Grodziecki), ולאחר מכן עבר בין בעלויות של משפחות שונות. משנת 1872 היה הכפר בבעלות משפחת קווילצקי (Kwilecki).
במלחמת העולם השנייה.
לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה בספטמבר 1939 שונה שם הכפר לגרוסדורף (Großdorf). בסוף 1939 גורשו לגרודז'ייץ יהודי העיירה הסמוכה ריחוואל וביולי 1940 נשלחו לשם חלק מהיהודים שגורשו מקונין והסביבה, והם זכו לקבלת פנים חמה יחסית מתושבי הכפר הגויים. בהמשך אותו קיץ גורשו לגרודז'ייץ גם יהודים מסקולסק , קרמסק , וילצ'ין ושלשין , ובמקביל הוקם בגרודז'ייץ גטו שמספר היהודים בו הגיע לאזור 2,000. היהודים אולצו לבצע עבודות כפייה, ולעיתים גם נשלחו לשם כך לזגורוב וליוזפוב. בתחילת 1941 גורשו חלק מיהודי גרודז'ייץ לגטו לודז', וחלקם הועברו משם למקומות אחרים. חלקם, בעיקר אלה שלא יכלו לעבוד, נרצחו ב-1942 בירי ביער מחוץ לגטו. באוקטובר נורו למוות יהודים אלה ביער סמוך. בסוף 1944 היה הכפר נקודת פעילות של קבוצות פרטיזנים סובייטיות. במחצית השנייה של ינואר 1945 שחררו קבוצות פרטיזנים את הכפר. זמן קצר לאחר מכן נכנסו כוחות הצבא האדום לכפר.
גרודז'ייץ היא מקום הולדתו של אלפונס ארדמן , חבר הסיים הפולני וממתנגדי הכיבוש הנאצי, שנרצח על ידי הנאצים.
דוויין דדמון
דוויין ג'מאל דדמון (באנגלית: Dewayne Jamal Dedmon; נולד ב-12 באוגוסט 1989) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
נעורים וקריירת מכללות.
דדמון נולד וגדל בעיר לנקסטר שבקליפורניה. בגיל שלוש אביו התאבד. בתקופת נעוריו אסרה עליו אמו, חברת ארגון עדי יהוה, לשחק בקבוצות כדורסל, בטענה שהדבר עלול לפגוע במסירותו הדתית. בגיל 18, בהגיעו לגיל בגירות, החל לשחק עבור קבוצת הכדורסל של "תיכון לנקסטר", ולאחר מכן למד ושיחק ב"מכללת אנטלופ ואלי" הסמוכה.
בשנת 2010 עבר דדמון ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, ולאחר "שנת צינון" ("Redshirt") הצטרף לקבוצת הכדורסל שלה. בשתי עונותיו בקבוצת האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 7.1 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק.
קריירה מקצועית.
השנים הראשונות.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2013, השתתף דדמון בליגת הקיץ של ה-NBA כשחקן מיאמי היט ודאלאס מאבריקס. בנובמבר 2013 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, וכחודש לאחר מכן שוחרר וחתם בקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח, סנטה קרוז ווריורס.
בינואר 2014 חתם דדמון על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים בפילדלפיה 76', ובסיומם חזר לשחק עבור סנטה קרוז. ב-15 משחקיו בליגת הפיתוח באותה עונה העמיד ממוצעים של 15.2 נקודות ו-13.5 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2014 חתם על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים באורלנדו מג'יק, ולאחר שהרשים במדיה חתם על חוזה בקבוצה עד לסיום עונת . בתקופתו עם המג'יק ביסס את מעמדו כשחקן רוטציה לגיטימי, עם ממוצעים של 4.0 נקודות ו-4.5 ריבאונדים ב-13.4 דקות בממוצע למשחק.
סן אנטוניו ספרס.