באוגוסט 1947 בוצעה טיסה חד פעמית ממנחת מטוסים ליד נאפולי באיטליה, בה הוטסה קבוצה של 50 צעירים. גם הפעם נחת המטוס ביבנאל ללא בעיות.
אמונה לשמה
אבו נפחא
אייל כפכפי
אייל כַּפְכָּפִי (7 במאי 1941 – 25 בפברואר 2002) הייתה חוקרת וביוגרפית, היסטוריונית, מרצה ומורה ישראלית.
ביוגרפיה.
אייל כפכפי נולדה באביב 1941 בקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן. הוריה היו יצחק כפכפי, מורה, עורך ומתרגם ידוע, ופנינה. כפכפי למדה בקיבוץ וסיימה את לימודיה בתיכון המקומי. לאחר שירותה הצבאי יצאה ללמוד הוראה ב'סמינר אורנים' (כיום מכללת אורנים).
כפכפי נישאה בגיל צעיר, ילדה בת והתגרשה. באורנים הסתפחה לחבורת חוג אורנים, שמוריו הכריזמטיים ובעלי ההשקפות הרדיקליות, יגאל וגנר ומיכאל שטראוס, החלו לרכז סביבם. החוג מנה כמה עשרות תלמידים שיצרו מעגל שיח ופעולה. כפכפי נשארה נאמנה לחוג, לתורתו ולמוריו עד יומה האחרון.
מחקריה הראשונים נסבו על משנתו החינוכית של מרדכי סגל, שהיה מהמורים המשפיעים בתנועה הקיבוצית ובין מייסדי סמינר אורנים. לימים הוציאה ספר העוסק באיש ובתורתו החינוכית. לאחר שסיימה את לימודיה שילבה בחייה מחקר והוראה, באורנים ובאוניברסיטת חיפה. היא המשיכה את חברותה בקיבוצה חרף השינויים וההפרטה שעברה התנועה הקיבוצית. בשנותיה האחרונות השתדלה להשיג גם משרת מרצה במכללת כנרת.
ספרה החשוב הוא הביוגרפיה של פנחס לבון, "לבון – אנטי-משיח", שיצא לאור בהוצאת עם עובד וזכה להתעניינות רבה. כפכפי מיקמה את לבון לא מעט בעזרת עקרונות ההשקפה של חוג אורנים. הביוגרפיה זכתה לשבחים בשל עומק המחקר האקדמי שהשקיעה בו. בין מחקריה שנדפסו מצוי ספרה על מרדכי סגל, על דמותו של יצחק טבנקין כמחנך, מחקר מקורי על מבצע קדש ועוד.
אייל כפכפי נהרגה בתאונת דרכים בדרכה לביקור משפחתי בחורף 2002 ונקברה בקיבוצה. מכללת אורנים מקיימת מושבי זיכרון עיוניים שנתיים לזכרה.
בן דודה הוא הבמאי והמלחין ירון כפכפי.
לקריאה נוספת.
שלושים וחמישה מאמרים של אייל כפכפי, בשם איל כפכפי, רשומים בקטלוג של בית הספרים. אך רובם ככולם הובאו בששת ספריה.
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים (באנגלית: Movement for the Restoration of the Ten Commandments of God) הייתה כת נוצרית-קתולית שפעלה באוגנדה בשנות ה-90.
היסטוריה.
התנועה הוקמה בשנת 1994 על ידי ג'וזף קיבְּוֶוטֶרֶה ופילגשו, זונה לשעבר בשם קְלֶדוֹניה מְוֶורִינְדֶה שתקשרה, לטענתה, עם מריה הבתולה. חבריה האמינו כי יום הדין צפוי להגיע עם סיום המילניום השני, ב-31 בדצמבר 1999, וכי יינצלו אם ישמרו בקפידה על הוראות עשרת הדיברות, לפי ההנחיות שנכתבו בספר בשם "מסר מגן עדן: סוף זמן ההווה", ושאותו נצטוו לקרוא 6 פעמים לפחות. בדומה לכתות רבות אחרות, נדרשו חברי התנועה לוותר על רכושם החומרי.
התנועה פעלה באופן חשאי, ודבר קיומה נודע בציבור הרחב רק ב-1998, כאשר הממשלה סגרה בית ספר שהפעילה, לאחר שהתברר כי במקום הועבדו ילדים בניגוד לחוק, ולאחר שנתגלו בו ליקויי תברואה.
כאשר הנבואות בדבר יום הדין לא התגשמו, החלו רבים מחברי התנועה להטיל ספק באמונתם, ודרשו את השבת רכושם, בתגובה לכך, טען קיבווטרה כי ב-17 במרץ מריה הבתולה תחזור לחיים ואחרית הימים תתחיל. ב-17 במרץ 2000 התכנסו מאמיני התנועה בכנסייה בכפר קָנוּנְגָה שבדרום מערב המדינה, קיבווטה התיז על המאמינים "מים קדושים" שהיו למעשה בנזין, שפך את השאר על רצפת הכנסייה, יצא ממנה והושלכה פנימה מגבת בוערת. הכנסייה הוצתה על יושביה, במה שנראה בתחילה כהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר מאז ג'ונסטאון.
המשטרה מצאה במקום כ-340 גולגולות, אך ההערכה היא שבמקום נספו כ-530 בני אדם, מהם לפחות 78 ילדים.
חקירת המשטרה העלתה כי אין מדובר בהתאבדות, אלא ברצח שתוכנן על ידי מוורינדה וקיבווטרה. עקבותיה של מוורינדה נעלמו לאחר השריפה, ולא ידוע אם הייתה בין הנספים או שהצליחה לברוח מהמדינה. גם גורלו של קיבווטרה לא ידוע. יש הטוענים שראו אותו חי לאחר השריפה, ואילו על פי סברות אחרות רצחה אותו מוורינדה.
בחודשים הבאים, נתגלו בכמה מאתרי תפילה של התנועה בדרום מערב אוגנדה קברי אחים, ובשנת 2002 פרסמה הוועדה האוגנדית לזכויות אדם דו"ח ובו הוערך אומדן המתים בכ-800.
שבתי פטרושקה
שבתי (זיגמונד ליאו) פֶּטרוּשקָה (בגרמנית: Sigmund Leo Petrushka; מרץ 1903 – 14 בדצמבר 1997) היה מלחין, מעבד, מנצח ומורה ישראלי, מראשוני "קול ישראל" ומנהל חטיבת המוזיקה של התחנה.
נעורים ולימודים.
פטרושקה נולד בשנת 1903 בלייפציג שבקיסרות הגרמנית למשפחה יהודית אדוקה. ידע לקרוא עברית עוד לפני שהחל ללמוד בבית הספר היסודי. בשנת 1912 עבר לבית הספר היהודי שנוסד באותה שנה בידי ד"ר אפרים קרליבך. כבר מגיל צעיר נטה לעסוק במוזיקה והיה בין היתר חבר במקהלת בית הכנסת "תלמוד תורה". לאחר שהיה בר-מצווה שימש כחזן צעיר בתפילות המנחה לנוער, שנערכו בבית ספרו. בצורה זו נחשף כבר אז לנעימות היהודיות המסורתיות, אשר שימשו רקע ליצירותיו העתידיות. במקביל למד נגינה בפסנתר ובצ'לו ולימודי תאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון. כמו כן שר בין השנים 1919 ל-1922 במקהלת גוונדהאוס בניצוח ארתור ניקיש. היה חבר באגודת הנוער היהודית "בלאו וייס". משנת 1923 למד הנדסת מכונות בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג, ברלין (כיום האוניברסיטה הטכנית) וכן חצוצרה וקונטרבס בשיעורים פרטיים.
ראשית הקריירה.
בברלין עבד פטרושקה בניהול מוזיקלי של תיאטראות והקים יחד עם חברו לספסל הלימודים קורט קייזר (Kurt Kaiser) תזמורת ג'אז בשם "הברנשים של סיד קיי" (Sid Key's Fellows), שהשתתפה בהצגות בברלין ובערים אחרות, כמו וינה, בודפשט, פרנקפורט, ברסלאו ומינכן. בין היתר, ניגנה תזמורתו של פטרושקה מוזיקה של קורט וייל וולטר גהר בהצגות כמו "אי הנפט" של ליון פויכטוונגר ו"רוכלות" של גיאורג קייזר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, התפרקה הלהקה. בין השנים 1933 ל-1937 היה פטרושקה נגן חצוצרה בתזמורת האגודה היהודית לתרבות (Jüdischer Kulturbund) בברלין וגם הלחין יצירות שונות, בין השאר להצגה "עמך", על-פי שלום עליכם. במהלך הזמן שוב הקים לתחייה את להקת "הברנשים", שהורכבה הפעם מחברי תזמורת האיגוד בשילוב תזמורת של ריקודים. יחד עם להקה חדשה זו ערך בין השנים 1934 ל-1935 הקלטות רבות עבור החברות "אחווה" ו"לוקרפון" (Lukraphon). פטרושקה עבד גם כמעבד מוזיקלי לחברת הסרטים הברלינאית "אוּפא" (UFA) וחברת דויטשה גרמופון. את זאת נאלץ לעשות תחת שמות בדויים, בשל יהדותו. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל.
קריירה בישראל.
עם בואו לארץ ישראל התקבל פטרושקה לעבודה בשירות השידור המנדטורי הבריטי. הוא ניצח שם על תזמורת שירות השידור שבה גם ניגן (בעיקר בקונטרבס ובחצוצרה), כתב מוזיקה לתסכיתים וערך עיבודים. משנת 1946 היה חבר פעיל ב"הגנה". עם קום המדינה התמנה למנהל מחלקת המוזיקה של קול ירושלים, ואחרי שזו התאחדה עם קול ישראל היה לסגן המנהל וב-1958 למנהל חטיבת המוזיקה של התחנה. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, אישר - בניגוד לנהלים שרווחו עד אז בעקבות מלחמת העולם השנייה - לשדר ברדיו הממלכתי מוזיקה ושירה גם בשפה הגרמנית. בשנת 1968 יצא פטרושקה לגמלאות וכעבור שנה החל ללמד תזמור והלחנה באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים.
היה חבר מייסד, יו"ר, שופט בתחרויות ונציג ישראל בפורומים בינלאומיים רבים בתחומי המוזיקה; חבר באיגוד הקומפוזיטורים בישראל, חבר באיגוד הישראלי לתזמורות נוער וחבר האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה; שימש בתפקידים ציבוריים רבים, בהם כנשיא מועדון הרוטרי בירושלים (1966-1965) וכחבר הוועד המנהל של ימק"א הבינלאומית בירושלים; זכה לפרסים ולאותות הצטיינות מרובים, בין היתר בפרס המוזיקה של אגודת אמריקה-ישראל בניו יורק 1957. יצירותיו יצאו לאור בישראל ובגרמניה, ובהן מספר יצירות המעידות על קרבתו לאוצרותיה המסורתיים של יהדות הגולה על עדותיה, ממזרח וממערב, וליצירות טקסטואליות.
שבתי פטרושקה נפטר בירושלים ב-1997, בן 94. בסמוך למותו עוד זכה לתואר יקיר ירושלים.
יצירותיו.
ידוע כי שבתי פטרושקה חיבר גם את "מארש הטייסת", לכבוד חיל האוויר הישראלי, אך קשה למצוא מידע על כך.
ארכיונו ורחוב על שמו בירושלים.
ארכיון כתבי היד וארכיון יצירותיו של שבתי פטרושקה שמורים במחלקת המוזיקה של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. חומר השייך לתקופה הגרמנית שמור יחד עם אוסף אחותו, השחקנית גינה פטרושקה (Gina Petruschka), בארכיון האקדמיה לאמנויות של ברלין (Akademie der Künste).
רחוב על שם פטרושקה נחנך במרכז ירושלים בדצמבר 2001, בצמוד לבניין קול ישראל ההיסטורי.
תיאוריית קלוצה-קליין
תיאוריית אסון טובה
La Espero
ארושה
ארושה (Arusha) היא עיר בצפון טנזניה. היא שוכנת למרגלות הר מרו, בגובה של כ-1,300 מ' מעל פני הים. העיר משמשת כבירתו של מחוז ארושה, ובשנת 2002 התגוררו בה כ-270 אלף תושבים.
היסטוריה.
ארושה הוכרזה כעיר רק בשנת 1948, אך מאז הפכה למרכז עירוני חשוב, ואף לזירה של פעילות בינלאומית.
ב-5 בפברואר 1967 הכריז בה נשיא טנזניה דאז, ג'וליוס נייררה, במה שכונה "הצהרת ארושה", על כוונתו לכונן רפורמה סוציאליסטית מרחיקת לכת - האוג'מאה.
באותה שנה הקימו טנזניה, קניה ואוגנדה את הקהילייה המזרח-אפריקנית, ומשרדיה שכנו בעיר עד לפירוקה ב-1977. ב-1993 נפגשו בעיר נשיאי שלוש המדינות והחליטו על הגברת שיתוף הפעולה ביניהן, ומאז כינונה מחדש של הקהילייה ב-2001, שוב שוכנים משרדיה הראשיים בארושה.