כאשר קפקא ויאנוך חלפו ברחובות הרחבים של פראג החדשה, העיר קפקא "אנו מהלכים ברחובות הרחבים של העיר החדשה, אך צעדינו ומבטינו אינם בטוחים... עיר היהודים הישנה החולה שבתוכנו, היא הרבה יותר מוחשית מאשר העיר החדשה ההיגיינית, הסובבת אותנו". כתושב יהודי של פראג, אמר קפקא כי כיהודי, הוא חולם לעלות לארץ ישראל. "היהודים אינם יכולים להסתפק עוד בהיסטוריה". אם ישראל היא בשביל היהודים מטרה חיונית, הרי שצ'כוסלובקיה, היא רק נקודת מוצא עבור הצ'כים. על אסופות סיפורים של יהודי מזרח אירופה, כגון י"ל פרץ ושלום אש, אמר שהם מציגים סיפורי עם כי "היהדות אינה רק עניין של אמונה, אלא בראש ובראשונה עניין של אורח חיים, של קהילה שדפוסיה נקבעים על ידי האמונה".
על משלח ידו.
על עבודתו במשרד התלונן קפקא, כי זוהי עבודת כפייה וכי הוא מתגעגע לעבודת כפיים, אך בשל מצבו הבריאותי, אין הוא יכול לעשות זאת. "עבודה אינטלקטואלית עוקרת את האדם מן הקהיליה האנושית, ולעומת זאת מלאכת כפיים, מוליכה אותו אל הבריות... תמיד תוקפים אותי יסורי מצפון על שאני מניח לחיים שלי לטבוע בתוך פרנסה של משהו".
על מוזיקה ואמנות.
"המוזיקה מגבירה את חיי החושים. ואילו השירה, לעומתה, מדבירה אותם, וגורמת לעילויים...את השירה משנים החיים, זה לפעמים עוד יותר גרוע". "האמנות לאמן היא סבל שמכוחו הוא משתחרר בשביל סבל חדש", הוא השווה את האמן לציפור תימהונית בתוך כלוב הקיום שלה, כמוה אמר: "אני ציפור בלתי אפשרית לחלוטין, אני קאק, אני קפקא".
על ציוריו.
העטיפה הקדמית והאחורית של הספר שיחות עם קפקא במהדורה העברית, מאוירת ברישומיו של קפקא, והאותיות של שם הספר הן פרי המצאתו.
בשיחותיו עם יאנוך הביע קפקא מדי פעם את רצונו לדעת לצייר ואת אכזבתו מהתוצאות: "מאוד הייתי רוצה לדעת לצייר. למעשה, אני חוזר שוב ושוב ומנסה, אך אין תוצאות. זהו כתב תמונות אישי לחלוטין. כעבור זמן מסוים, אני עצמי איני יכול לגלות את פירושו". את האיורים שלו הוא כינה שרבוטים ואידיוגרמות ונוכח עיניו של יאנוך, הוא היה משליך אותם ככדורי נייר לפח האשפה. הוא הסביר כי לפיגורות שהוא מצייר אין פרופורציות נכונות ואופק משלהם וכי הפרספקטיבה שהוא כה מתאמץ ללכוד, מונחת מחוץ לנייר. "כשהאסקימוסים רוצים להצית אש על פיסת מקל, הם מציירים כמה פסים עבים עליה וכך גם הוא עושה, אבל הדמויות שלו אינן מציתות אש, כי הוא לא משתמש כנראה בחומרים הנכונים, אולי העיפרון שלו הוא זה שנטול כוח ואולי זה פשוט הוא עצמו", שנמצא עדיין במדבר המצרי ללא יכולת לחצות את הים האדום.
על ביתו.
יאנוך שאל את קפקא לאחר שחזר מביקור בכפר: "שוב בבית?", וקפקא ענה: "בבית? אני גר אצל הורי. זה הכול. יש לי חדר כאן משלי, אך זו אינה מולדת, אלא רק מקום מקלט, שבו אני יכול להסתיר את אי השקט הפנימי שלי, ולהתמכר לו ביתר שאת". באחד מן הטיולים המשותפים, הראה קפקא ליאנוך את החנות ואת ביתו של אביו. "אם כן עשיר אתה" אמר יאנוך. קפקא עיקם את פיו וענה: "ומהו עושר? לאחד, אפילו חולצה ישנה היא עושר, אחר עני גם אם הוא בעל עשרה מיליונים".
על אביו של יאנוך.
כשגוסטב יאנוך סיפר לקפקא כי אביו גזר מתוך עיתון את השירים של אלטנברג ושמר אותם, אמר קפקא: " תמיד אהבתי את אביך. במבט ראשון הוא נראה כל כך קריר ומפוכח, סבורים כי אינו אלא פקיד רציני וחרוץ, אך כשמכירים אותו מקרוב, מגלים מתחת לפני השטח המטעים, מעיין של אנושיות מחממת". ובהזדמנות אחרת אמר: "אביך מפתיעני ברבגוניות שלו. לגביו הדברים הם כל כך מוחשיים. הכול כה קרוב ונהיר לו. הוא בוודאי אדם מאמין בעומק נשמתו, כי אחרת לא היה עולה בידו להתקרב כל כך אל הדברים". כאשר יאנוך סיפר בדרך היתול על עבודת הנגרות והמסגרות של אביו, אמר קפקא: "אתה צוחק, כיוון שאתה מצטער על כי אינך יכול להשתתף במלאכת הנגרות והמסגרות יחד עם אביך. הצחוק שלך? אלה הן דמעות שלא נבכו".
מילות סיום.
"ב-14 במאי 1924 נטש אבי את החיים מרצונו החופשי. עשרים ואחד ימים מאוחר יותר ב-3 ביוני הלך קפקא לעולמו. עשרים ואחד ימים מאוחר יותר... עשרים ואחד ימים... עשרים ואחד... זה היה מניין שנותי, כאשר התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי".
מעבר גבול ערבה
גופרדו פטראסי
גופרדו פטראסי (באיטלקית: Goffredo Petrassi; 16 ביולי 1904 - 3 במרץ 2003) היה מלחין, מנצח ומורה איטלקי. נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
חייו.
נולד בזאגארולו, סמוך לרומא. בהיותו בן שבע עברה משפחתו לרומא ופטראסי, שהיה בעל קול ערב, נשלח לבית הספר לשירת מקהלה. שם התוודע אל מוזיקה מתקופת הרנסאנס, של ג'ובאני פלסטרינה, ז'וסקן דה פרה ואחרים. בגיל 15 החל לעבוד בחנות תווים וכלי נגינה כדי לעזור בפרנסת המשפחה, והלך שבי אחרי המוזיקה. כשהזדמנה לו אפשרות לכך, ניגן בפסנתר שבחנות וכך משך אליו את תשומת לבו של אלסנדרו בוסטיני, מורה ידוע לפסנתר והלחנה בקונסרבטוריו די סנטה צ'צ'יליה, שהחל ללמד את הנער והביאו אל הקונסרבטוריון. ב-1928 המשיך את לימודיו באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, בנגינה בעוגב ובהלחנה. מעולם הרנסאנס שהכיר בנעוריו התקדם לעולם המוזיקה החדישה של דמויות כמו אלפרדו קאזלה, אוטורינו רספיגי וברנרדינו מולינרי ולחיפוש אחר מוזיקה איטלקית חדשה, שתפרוץ את גבולות האופרה, שהגדירה אותה במשך מאות שנים. ב-1934 ניצח קאזלה על יצירתו של פטראסי "פרטיטה" לתזמורת בפסטיבל האיגוד הבינלאומי למוזיקה בת זמננו (ISCAM) באמסטרדם.
בהמשך היה פטראסי למנהל מוזיקלי של בית האופרה לה פניצ'ה ומשנת 1959 לימד הלחנה בקונסרבטוריון סנטה צ'צ'יליה ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג. רבים מתלמידיו של פטראסי היו מפורסמים, בהם פרנקו דונאטוני, אלדו קלמנטי, קורנליוס קרדיו, אניו מוריקונה, אריק זלצמן, פיטר מקסוול דייוויס, ריצ'רד טייטלבאום ואחרים.
הוא גם חיבר מוזיקה לסרטים כמו "האורז המר" (1949).
גופרדו פטראסי מת ברומא בגיל 98.
יצירותיו.
המוזיקה המוקדמת של פטראסי הייתה חלק מניסיון של מספר מלחינים איטלקים להביא להתחדשות של המוזיקה ה"איטלקית" הלאומית במוזיקה הקלאסית, במקביל ליצירותיהם הרומנטיות של מלחינים גרמנים כגון ריכרד וגנר. בתקופה זו התאפיינה המוזיקה שלו בסגנון נאו-קלאסי מובהק, בהשפעת בארטוק, הינדמית וסטרווינסקי. הניסיון שצבר בשירת מקהלה בא לביטוי ב"סאלמו IX", שחוברה בשנים 36–1934. עוצמת המוזיקה ואיכותה הזוויתית מרמזות על התרשמותו של פטראסי מן הבזיליקות הרומאיות האדירות, ולאו דווקא מסגנון פלסטרינה. זיכרון המרחבים הללו, הדהוד הקולות ועוצמתם מחלחל, מכל מקום, דרך המסנן של סימפוניית תהילים ו"אדיפוס רקס" של סטרווינסקי, שבוצעו שתיהן ברומא באותה תקופה.
הפתיחות המוזיקלית של פטראסי ואישיותו החריפה הוליכוהו בשנים הבאות לעריכת ניסויים בהשפעות פוסט-וברניאניות שונות ובמגוון רחב של חומרי שירה, ממזמורים לאטיניים אל "שגיונות אורלנדו" של לודוביקו אריוסטו ודון קיחוטה של סרוואנטס. כל ההשפעות האלה נוכחות בסדרה מרשימה של שמונה קונצ'רטי לתזמורת, שחיבר בין סוף שנות ה-30 לשלהי שנות ה-70.
ניקו לדניס
ניקו לדניס (באנגלית: Nico Ladenis, נולד ב-22 באפריל 1934) הוא שף שעבד בבריטניה והתמחה במטבח הצרפתי.
ביוגרפיה.
ניקו לדניס נולד להורים יוונים, גדל בטנזניה, למד כלכלה והתמחה בבישול במסעדת "מולן דה מוז'ן" של רוז'ה ורז'ה, שהחזיקה אז בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
לדניס עבר לאנגליה ובשנת 1973, בגיל 39, פתח את מסעדתו, "שה ניקו" (chez nico), בלונדון. ב-1995 זכה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המישלן. בשנים 1999-1990 הוא זכה מדי שנה בניקוד המקסימלי של 10 מ-10 במדריך Good Food Guide, כאשר פרש לפנסיה הייתה היחידה בעלת ניקוד זה.
ב-1999, בגיל 65, נפגש עם מנהל מדריך המישלן וביקש שלא להיכלל במדריך, זאת כי הגיע למסקנה שהזמנים השתנו וסעודות במסעדות שלושה כוכבים יקרות מדי בשביל אנשים. ובמקום זה פתח מסעדה פשוטה זולה יותר והעביר את העסק לידי בנותיו, נטשה ואיזבלה.
בבעלותו של לדניס היו גם ברחבי בריטניה מסעדות הביסטרו Nico Central, Pilmico bistro ו-Nico at Ninety.
לדניס פרסם מספר ספרי מתכונים שהיו מיועדים לטבח הביתי.
עקב בעיות בריאות מכר לדניס את כל עסקיו ב-2002, אבל נשאר בתפקיד יועץ, הוא ואשתו, דינה-ז'אן דראגיניאן עברו לגור בפרובאנס.
בין תלמידיו הבולטים היה מרקו פייר וייט.
טיפול בדרמה
טיפול בדרמה זו שיטה בפסיכותרפיה בה נעשה שימוש בטכניקות מתחום התיאטרון, המשחק והמופע כדי להביא אנשים להתפתחות אישית ובריאות נפשית. טיפול בדרמה זו אחת משיטות הטיפול בתחום טיפול באמנויות. טיפול זה משלב תאוריות מסורתיות של פסיכותרפיה, טכניקות מתחום הפסיכולוגיה ותאוריות הנוגעות לתהליכי יצירה על במה. בין התיאורטקנים הבולטים נמנים סו ג'נינגס (מודל ה-EPR) ורוברט לאנדי (מודל התפקיד).
בתהליך הטיפולי נעשה שימוש בכלים שונים להרחקה, כמו כלים מתחום התיאטרון (אלתור, המחזה, מסכות, תיאטרון בובות), כלים מתחום הכתיבה (דימויים ומטפורות, אגדות וטקסטים דרמטיים), כלים מתחומים טיפוליים נושקים (ארגז חול, קלפים השלכתיים) ועוד.
עקרונות השיטה.
להבדיל מתחום הפסיכודרמה, שיטת טיפול אחרת הנשענת גם היא על כלים מתחום המשחק והתיאטרון, עקרון ההרחקה מורה על עיסוק בתכנים שאינם נוגעים ישירות למטופל, להבדיל מטיפול בשיטת הפסיכודרמה המאפשרת העלאת חוויות קונקרטיות של המטופל, בדיקת חלופות ויצירת חוויה מתקנת.
קישורים חיצוניים.
תל חי הנדסאים