בשנת 2010 הוציא את הפרויקט האישי שלו, סינגל בשם "Love Lives". הסינגל משמש כשיר הנושא לסרט היפני "Space Battleship Yamato". לשיר ארבע גרסאות: גרסת סינגל, גרסה אקוסטית, גרסה בפסנתר וגרסה אינסטרומנטלית.
בשנת 2011 הצטרפו סטיבן טיילר וג'ניפר לופז לרנדי ג'קסון כצוות השופטים של התוכנית "אמריקן איידול".
חיים אישיים.
ב-1975, טיילר הכיר נערה בת 16, ג'וליה הולקומב ושכנע את הוריה להעביר אליו את האפוטרופוסות עליה, כיוון שהייתה קטינה כשהכירו. הולקומב נכנסה להריון, ונשאה בבטנה בן זכר. לבקשתו, היא עברה הפלה יזומה, דבר שדיכא מאוד את טיילר.
לאחר שויתר על האפוטרופוסות להוריה של הולקומב, נכנס טיילר למערכת יחסים עם מעצבת האופנה והזמרת בבה בוול וב-1977 נולדה לו ממנה בת, השחקנית ליב טיילר.
ב-1978, נישא לסירינדה פוקס, עיתונאית, שחקנית ודוגמנית. ובאותה השנה נולדה להם בת, מיה טיילר, שחקנית, דוגמנית למידות גדולות ועורכת דין.
הזוג התגרש ב-1987 ופוקס נפטרה ב-2002 מסרטן במוח.
ב-1988 נישא טיילר למעצבת האופנה תרזה באריק ולהם נולדו בת ובן, צ'לסי אנה טלאריקו (1989) וטאג' מונורה טלאריקו (1992). ב-2005 הזוג הודיע בפומבי שהוא נפרד וב-2006 התגרש.
אלוהים וזכותי שלי
Dieu et mon droit (מצרפתית: "אלוהים וזכותי שלי"; דְיֶה אֶה מֹון דְרוּאָה) הוא המוטו של המלוכה הבריטית, אשר הונהג על ידי הנרי השישי (1422–1471).
משמעותו של המוטו היא שהמלך אחראי רק בפני האל ולא בפני כל מלך או כוח ארצי אחר; אאמין באלוהים אך אעמוד על זכותי עלי אדמות.
במקור היה הכתיב "Dieu et mon droict", מאוחר יותר הושמטה ה-c מן המלה droict, בהתאם לשינויים בכתיב הצרפתי. כיום חקוק המוטו על סמל הממלכה המאוחדת.
המוטו כתוב בצרפתית, משום שהאנגלית התקבלה כשפת יום-יום בקרב המעמד השליט בבריטניה רק בעת החדשה המוקדמת. הנרי השישי דיבר צרפתית והוכתר כמלך צרפת וכמלך אנגליה גם יחד. גם המוטו של מסדר הבירית, שהוקם על ידי אדוארד השלישי בשנת 1348, "Honi soit qui mal y pense" (הבוז למי שיהגה בו רעה), הוא בצרפתית.
כבר כמאתיים שנה לפני קבלתו הרשמית של המוטו, נעשה בו שימוש כסיסמת-קרב של המלך ריצ'רד לב הארי בקרב נגד המלך הצרפתי פיליפ השני.
אלוהים וזכותי
Dieu et mon droit
EBCDIC
EBCDIC (ראשי התיבות של המונח האנגלי Extended Binary Coded Decimal Interchange Code) הוא קוד בן 8 סיביות לייצוגם של תווים (ספרות, אותיות האלפבית, סימני פיסוק ועוד) בזיכרון מחשב ובקובצי מחשב, שפיתחה חברת IBM.
קוד EBCDIC פותח בשנת 1963, כהרחבה של קוד BCD שקדם לו, במסגרת פיתוחה של סדרת המחשבים IBM System/360.
זה היה התקן הראשון שאיפשר ייצוג של 256 תווים, אולם מאחר ש-EBCDIC היה תקן קנייני, עבר עולם המחשוב לתקן ASCII בן 7 הסיביות המאפשר ייצוג דומה.
כיום משמש קוד ה-EBCDIC רק במחשבים מרכזיים ומחשבי סדרה i מתוצרת IBM ולא הצליח לחדור לתעשיית המחשוב כולה.
ייצוג האלפבית העברי בקוד EBCDIC.
ייצוג האלפבית העברי בקוד זה עבר שינויים רבים במהלך השנים, בדומה למהפכה שחלה בייצוג האלפבית העברי ב-ASCII. תחילה יוצגה העברית במקום האותיות האנגלית הגדולות (קוד שהיה מכונה בז'רגון של המתכנתים "סינית"). אחר כך יוצגה העברית במקום האותיות האנגליות הקטנות ובדומה לאותה שיטת ייצוג ב-ASCII כונתה שיטה זו Hebrew Old-Code (קוד ישן). באמצע שנות ה-80 בוצעה המהפכה האחרונה ולעברית הוקצה תחום משלה שלא היה לו שימוש קודם לכן ושיטה זו כונתה Hebrew New-Code. המעבר בין כל שיטת ייצוג כרוך בעבודה רבה ובלא מעט סיכון ולכן חלק מהמחשבים המרכזים בישראל עדיין משתמשים בשיטת הייצוג Hebrew Old-Code.
הרתעה (משפטים)
הרתעה היא הכוונת התנהגות פרטים בחברה שנועדה לשנות את שיקולי הרווח-תועלת שלהם בעת שהם שוקלים האם להפר את החוק, מתוך הנחה כי שיקולי רווח-תועלת רציונליים תקפים במקרים אלו. יצירת ההרתעה היא אחת המטרות הראשיות של מערכת המשפט.
הרתעה במשפט הפלילי.
כלי עיקרי ליצירת הרתעה הוא הענישה, המשמשת להרתעת העבריין כך שיימנע מלחזור ולבצע את מעשהו פעם נוספת, וכן משמשת כדוגמה להרתעת עבריינים פוטנציאליים אחרים. בתקופות קדומות היו נהוגים עונשים גופניים (החל מ"שן תחת שן" וכלה בעונש מוות) ואילו כיום נהוגים יותר, ברוב המדינות המתקדמות, עונשי מאסר, המגבילים את חירותו של העבריין, וקנסות - עונשים כספיים.
לשיקולי הרתעה משקל רב בעת מתן גזר הדין, כלומר בעת קביעת העונש שיוטל על העבריין לאחר שנמצא אשם. דוגמה לכך מופיעה בדבריו של שופט בית המשפט העליון, סלים ג'ובראן:
בעקבות מחקרים רבים שהראו כי חומרת העונש אינה משפיעה משמעותית על ההרתעה, קבע המחוקק, בתיקון 113 לחוק העונשין, כי שיקול הענישה יילקח בחשבון רק כאשר יש הראו סיכוי של ממש שהחמרה בענישה תקדם הרתעה, וגם אז משקלו יהיה מוגבל וכפוף לשיקול ההלימה (הגמול). גם הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים קבעה כי אין טעם בניסיון לקדם את ההרתעה באמצעות הרחבת השימוש במאסרים או באמצעות שימוש במאסרים ממושכים יותר. למרות זאת, מרבית בתי המשפט ממשיכים להעניק לשיקול זה משקל משמעותי בענישה כבעבר בלי לדרוש הוכחה לכך שההחמרה אכן תקדם הרתעה. ראו למשל דברי השופט יורם דנציגר בפרשת קרטל הלחם:
ביצירתה של הרתעה יעילה ישנם שני סיכונים:
הרתעה במשפט האזרחי.
להרתעה מקום מרכזי במשפט הפלילי, אך יש לה מקום לא מבוטל גם במשפט האזרחי, שבו נפסקים לעיתים פיצויים עונשיים כאמצעי הרתעה, ולא רק לשם מתן פיצוי לצד הנפגע. בחוק הגנת השכר, למשל, נקבע פיצוי גבוה מאוד על הלנת שכר, לא רק כדי לפצות את העובד על הפגיעה בו, אלא בעיקר כדי להרתיע מעסיקים מהלנת שכר.
בדיני הנזיקין, עצם החובה המוטלת על המזיק לפצות את הניזוק יש בה גורם של הרתעה, משום שבפיצוי, גם כאשר הוא בא רק כדי לפצות את הניזוק, ללא כל גורם עונשי, עלול להיות עול כספי כבד. עול זה עשוי להיות ישיר, כאשר המזיק נדרש לשלם את הפיצוי מכיסו, או עקיף, כאשר חברת ביטוח נושאת בתשלום הנזק, אך מעלה בשל כך את פרמיית הביטוח.
בדיני הנזיקין, הרתעה אופטימלית מכוונת לכך שסך נזקי התאונות והוצאות מניעתן יהיה נמוך ככל האפשר. מכאן שהרתעה אופטימלית מכוונת ליעילות כלכלית. הרתעה אופטימלית תושג על ידי הטלת אחריות על מונע הנזק הזול ביותר, בדרך זו הוא יתומרץ למנוע את הנזק כאשר עלות המניעה נמוכה מתוחלתו. מונע הנזק הזול ביותר הוא זה שלהטלת האחריות עליו יש את הסיכוי הרב ביותר להפחית למינימום את סך נזקי התאונות והוצאות מניעתן. כאשר נטל האחריות כבד מדי נוצרת בעיה של הרתעת יתר. הרתעת יתר עלולה להיות גרועה יותר מהרתעת חסר או מהיעדר הרתעה כלשהי. שיקולים אלה באים לידי ביטוי בנוסחת הנד.
שייכת לקבוצת המטרות האינסטרומנטליות של דיני הנזיקין (יחד עם הצדק החלוקתי), הרואות בדיני הנזיקין כלי להשגת מטרה חברתית-כלכלית עליונה יותר. לפי מטרה זו, דיני הנזיקין נועדו ליצור הרתעה יעילה שתמנע או תצמצם הישנות של עוולות בעתיד. כדי שההרתעה תהיה אפקטיבית, עליה להיות פרופורציונלית לנזק. ההרתעה מתמקדת במעוולים הפוטנציאליים ופחות בניזוק.
שתי גישות הרתעתיות בדיני הנזיקין:
הרתעה במחקר הקרימינולוגי.
שורשיו של הדיון המשפטי והאקדמי בדבר האפשרות ליצור מדיניות חברתית שתרתיע עוברי חוק עתידיים מצויים כבר בהערכתו של צ'זארה בקאריה שאכיפה יעילה ומהירה היא הגורם המרכזי להרתעה. טענה זו מתבססת על הבחנה בין שלושה היבטים שונים של התגובה העונשית: ודאות התפיסה והעונש (Certainty), מיידיות העונש (Celerity) וחומרת העונש (Severity). רוב המחקרים שנעשו בתחום זה מראים כי האפקט המרתיע של חומרת העונש הוא נמוך יחסית וכי ההיבט המשמעותי ביותר לשם יצירת הרתעה הוא ודאות הענישה.
בניגוד לתפיסתו של בקריה ומחקרים רבים, השיח המשפטי, החברתי והתקשורתי, ספוג בהנחה כי החמרה בענישה תביא ליצירת הרתעה ולבלימת העבריינות. במדינות שונות, ובעיקר בארצות הברית, היה הלך רוח זה אחד הגורמים להחמרה ניכרת בענישה ולגידול חסר תקדים במספר האסירים במהלך המחצית השנייה של המאה ה־20.
ו- ניסחו מספר עקרונות המשמשים עד היום כיסודות לדיון אודות אפקט ההרתעה. השניים מתייחסים להבחנה בין הרתעה כללית (General Deterrence) והרתעה אישית (Individual Deterrence). הראשונה מכוונת לחברה בכללותה, ולתקווה שהחשש מפני הענישה יווסת את התנהגותם של כלל האנשים, והשנייה מכוונת לעובר החוק שנענש, בתקווה שהמסר העונשי ימנע ממנו לבצע עבירות בעתיד. צימרינג והוקינס הדגישו שההשפעה המרתיעה של ודאות העונש על התנהגות האדם מתייחסת להערכה הסובייקטיבית שלו לגבי ההסתברות שייתפס וייענש, אותה ניתן לכנות ודאות נחזית: ככל שאדם מעריך שסיכוייו להיתפס ולהיענש גבוהים יותר, כך תפחת ההתנהגות העבריינית — גם אם העונש שיושת עליו בסופו של דבר יהיה מתון. לעומת זאת, אם אדם מעריך שקיים סיכוי נמוך בלבד שייתפס, סביר יותר שהוא יסתכן בביצוע המעשה הפלילי, גם כאשר הוא יודע שהעונש הצפוי לו עלול להיות חמור. הסבר אחד לתופעה זו מצוי במושג תפוקה שולית פוחתת או הטיית ההווה, שמקורו בניתוחים כלכליים. הטענה היא שאפקט ההרתעה הולך ופוחת ככל שהמאסר ארוך יותר. עיקר השפעת המאסר על האסיר ועל משפחתו מתרחשת בתחילתו, וככל שהמאסר מתארך כך יורד ה'מחיר' שהם משלמים עבור כל יחידת זמן נוספת ויורדת ההשפעה המרתיעה של החשש מפני מאסר זה.