במהלך שנות השישים מספר פילוסופים, כמו דונלד דווידסון, הילרי פטנאם ופודור ניסו לפתח ולשמר את היעילות של סיבתיות מנטלית יחד עם "פסיכולוגיה בגרוש". המהלך אותו הם ניסו לבצע היה להיצמד להשקפה המטריאליסטית על העולם מבלי להפר את כלליות הפיזיקה. הצעתם הייתה לדחות תאוריות דומיננטיות באותה תקופה על הנפש: ביהביוריזם ותאוריית זהות סוג (Type Identity Theory). הבהביוריזם הלוגי נכשל במשימתו להסביר את הסיבתיות בין מצבים מנטליים. סיבתיות זו נראתה הכרחית להסבר פסיכולוגי, במיוחד אם התנהגות איננה תוצאה של אירוע או סיבה מנטלית יחידה, אלא של שרשרת אירועים או סיבות. מצד שני, תאוריית זהות טיפוסים נכשלת בהסבר שמערכות פיזיקליות שונות יכולות להיות באותו מצב זהות נפשי. מלבד היותה של התאוריה אתנוצנטרית, היא נכשלת במתן ראיות ממדעי המוח שלפיהן כל מוח אנושי שונה מאחרים. לפיכך, חוסר האפשרות להתייחס למצבים נפשיים משותפים במערכות פיזיקליות שונות היא לא רק בין מינים שונים אלא גם בין אורגניזמים מאותו מין.
בתרשים משמאל, M מציין מנטלי ו-P מציין פיזיקלי. התרשים מראה שיותר מ-P אחד יכול לממש M אחד, אבל לא להפך. יחסים סיבתיים בין מצבים מיוצגים על ידי החצים. פודור סבור כי ניתן לפתור זאת על ידי פונקציונליזם. הרעיון הוא שמה שחשוב הוא הפונקציה של מצב מנטלי מבלי להתחשב בתשתית הפיזיקלית המיושמת. היסוד להשקפה זו טמון בעיקרון מימושים מרובים (Multiple realizability) לנפשי. למשל, אני ומחשב יכולים לממש את אותו מצב פונקציונלי אף על פי שאנו בנויים מחומרים שונים. על בסיס זאת פונקציונליזם יכול להיות צורה של מטריאליזם.
אבולוציה.
פודור כתב במשותף עם הפיזיקאי מסימו פיאטלי-פלמריני את הספר "במה דרווין טעה" (2010 ,"What Darwin Got Wrong"). הספר מתאר את הנאו-דרווניזם כלא ביקורתי וטוען שתאוריית האבולוציה של דרווין מעריכה יתר על המידה את התרומה של הסביבה בעיצוב הפנוטיפ של מינים ובמקביל איננה מעריכה את ההשפעה של משתנים פנימיים. הביולוג האבולוציוני ג'רי קווין תיאר ספר זה כביקורת מוטעית לגמרי של רעיון הברירה הטבעית אשר סובלת מחוסר ידע בביולוגיה.
ביקורת.
פילוסופים רבים ביקרו את רעיונותיו של פודור במגוון תחומים. על לשון המחשבה נטען שהיא נופלת לרגרסיה אינסופית או שהיא מיותרת. סימון בלקבורן הציע במאמר מ-1984 שמאחר שפודור הסביר את הלמידה של שפות טבעיות כתהליך אשר מתהווה ומאושרר בלשון המחשבה, הוא משאיר פתח לשאלה מדוע לשון המחשבה עצמה איננה שפה לומדת הדורשת תשתית ייצוגים יסודיים בה יתהוו ויאושררו השערות. אם שפה טבעית נלמדת דורשת תשתית ייצוגים אזי מדוע שלא יהיה הדבר נכון גם לגבי לשון המחשבה עצמה וממנה לתשתית הייצוגים של תשתית הייצוגים וכך הלאה עד אינסוף? מצד שני, אם תשתית ייצוגים לא נדרשת ללשון מחשבה, מדוע היא נדרשת ללמידה של שפה טבעית? במקרה זה, לשון המחשבה תהיה מיותרת. פודור טען בתגובה שלשון מחשבה היא ייחודית מכיוון שהיא מולדת ואיננה צריכה להילמד דרך שפה קודמת.
דניאל דנט הציע ב-1981 ביקורת נוספת על פיה ייצוג מפורש איננו הכרחי להסבר של גישות היגדיות. ביקורת זו מסתמכת על ראיות התנהגותיות ביחסנו למחשבים או התנהגות לא מודעת. למשל, בזמן משחק שחמט עם תוכנת מחשב, אנו לעיתים מייחסים תכונות למחשב כאשר אנו אומרים "הוא חושב שהמלכה צריכה לנוע לשמאל". אמירות אלו עוזרות לנו להסביר ולחזות את התנהגות המחשב במצבים שונים. עדיין, אף אחד לא יציע שמחשב חושב בפועל על משהו כמו "אני מאמין שאוכל להכות את המתמודד". דנט סבור שאותו דבר נכון לרבות מהתנהגויות היומיומיות האוטומטיות שלנו. למשל, ההיגד "אני רוצה לשאוף אוויר נקי" בסביבה מזוהמת.
בלשנים ופילוסופים של השפה ביקרו את טענת הנטיביזם ה"קיצוני". קנט באך מצביע על אי הבהירות בסמנטיקה הלקסיקלית ובפוליסמיה אצל פודור. פודור טוען שאין מבנה לקסיקלי לפעלים "לשמור", "לקבל", "לעשות" ו"לשים". הוא מציע ש"להחזיק" מבטא פשוט את המושג להחזיק (פודור מדגיש מושגים כדי להבחין אותם מתכונות, שמות וכדומה). על פי התאוריה של פודור, ישנו מיפוי ישיר, אחד לאחד, בין אינדיבידואל, מילים ומושגים. כך למשל, "תשמור את הקבלה" ו"תשמור על ידיך נקיות", משתפים את אותו מושג של לשמור. מושג זה נועל את התכונה החיצונית הייחודית של לשמור. אולם, אם כך, על פי קנט, להחזיק צריך להיות בעל תכונה שונה מאשר "להחזיק את הקבלה" ו"תחזיק את ידיך נקיות". פודור טוען בתגובה ש"אנשים לפעמים רגילים לומר שקיים חייב להיות חסר-בהירות בגלל ההבדלים בין "כיסאות קיימים" ו"מספרים קיימים". תגובה רווחת היא כי ההבדל בין קיום של כיסאות וקיום של מספרים, ברפלקסיה, הוא כמו ההבדל בין מספרים וכיסאות. מאחר שצריך את ההבדל השני כדי להסביר את ההבדל הראשון, לא צריך להיות "קיים" כדי שתהיה פוליסמיה."
ביקורת נוספת היא שישנו מספר גדול מדי של מושגים ראשוניים ובלתי ניתנים להגדרה. למשל, המושגים תוצאה, אי, טרפז ושבוע הם כולם ראשוניים, מולדים ובלתי ניתנים לניתוח מאחר שהם "מושגים לקסיקלים" (בעלי מילה יחידה בשפה שלנו). קנט באך טוען בתגובה שישנם הלחמים שיוצרים מושגים ראשוניים.
מלחמת הירושה הקסטיליאנית
מלחמת הירושה הקסטיליאנית הייתה מאבק צבאי שנערך בין השנים 1475 ו-1479 על הירושה של כתר קסטיליה. המלחמה הייתה בין תומכיה של חואנה, נסיכת קסטיליה, בתו של המלך אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה לבין תומכיה של איזבלה, אחותו למחצה.
המלחמה הפכה למלחמה בינלאומית, מאחר שאיזבלה הייתה נשואה לפרננדו, יורש כתר אראגון, וחואנה הייתה נשואה לאפונסו החמישי, מלך פורטוגל. צרפת הצטרפה למלחמה לצדה של פורטוגל, מאחר שהייתה ביריבות עם אראגון על שטחים באיטליה וברוסיון.
על אף ניצחונות פנימיים של תומכי חואנה, חוסר באגרסיביות צבאית מצדו של אפונסו והקיפאון בקרב טורו (1476), גרמו להתפוררות של הברית בין אפונסו לחואנה בין השנים 1476 ו-1477. לאחר מכן, הפכה המלחמה למאבק בין פורטוגל לקסטיליה. המלחמה הימית באוקיינוס האטלנטי צברה חשיבות; הצי הפורטוגזי גבר על זה הקסטיליאני במאבק לנגישות ימית לעושר של גינאה.
המלחמה הסתיימה ב-1479, בחתימת הסכם בין שתי המדינות, שהכיר באיזבלה ופרננדו כמלכי קסטיליה, והעניק לפורטוגל הגמוניה בשיט באוקיינוס האטלנטי, מלבד האיים הקנריים. חואנה איבדה כל זכות על הכתר הקסטיליאני, ונשארה בפורטוגל לשארית חייה.
הסכם אדמס-אוניס
הסכם אדמס-אוניס (באנגלית: Adams–Onís Treaty, בספרדית: Tratado de Adams-Onís), ידוע גם כחוזה 1819, או רכישת פלורידה, היה חוזה שנחתם בין ארצות הברית לאימפריה הספרדית, אשר במסגרתו נמכרה פלורידה לארצות הברית, ושורטט גבול מוסכם בין ארצות הברית למלכות המשנה של ספרד החדשה באזור טקסס, נהר ארקנסו, הנהר האדום ונהר הסבין, דרך הרי הרוקי ומערבה עד לאוקיינוס השקט. החוזה יישב סכסוך גבולות עיקש בין שתי המדינות, והוא נחשב כניצחון הדיפלומטיה האמריקאית, על רקע ההיחלשות של האימפריה הספרדית. בתמורה לשטחים החדשים שקיבלה ארצות הברית, היא שילמה לממשלה הספרדית סכום שהגיע לכ-5,000,000 דולר, והסכימה לוותר על טענתה לשטחים באזור טקסס ונהר הסבין ואזורים אחרים שבשליטה ספרדית תחת התנאים של רכישת לואיזיאנה.
ההסכם הושג בתום משא ומתן בין הנציג האמריקאי, ג'ון קווינסי אדמס, אז מזכיר המדינה ולימים נשיא ארצות הברית, לבין הנציג הדיפלומטי הספרדי לואיס דה אוניס .
חוזה אדאמס-אוניס
חוזה אדאמס אוניס
רכישת פלורידה
בל קאנטו
קיטוע
באחסון נתונים, קיטוע (פרגמנטציה) היא תופעה בה מקום אחסון נמצא בשימוש בצורה שאינה יעילה, כך שמקום האחסון בפועל קטן וברוב המקרים גם ביצועי המערכת.
קיימים שלושה סוגים שונים של קיטוע (הקשורים זה לזה): פנימי (internal), חיצוני (external) וקיטוע מידע (data fragmentation). שיטות שונות להקצאת מקום מפגינות אחד או יותר מסוגים אלו.
קיטוע זיכרון.
העקרון הבסיסי.
המונח "זיכרון מקוטע" (fragmented memory) מציין את כל זיכרון המערכת שאינו ניתן לשימוש. קיטוע של זיכרון מתרחש לרוב כאשר זיכרון מוקצה דינמית (על ידי קריאות כגון malloc). באופן כללי, הקצאת זיכרון בזמן ריצה לא נעשית על המחסנית. הקצאת הזיכרון הדינמית מבזבזת זיכרון בדרכים הבאות:
כאשר זיכרון משוחרר בזמן ריצה, מירב הסיכויים שהמקום שיתפנה יהיה באמצע מקטע הזיכרון, ולכן, כאשר נרצה להקצות זיכרון חדש ייווצרו 'חורים' בין מקטעי הזיכרון. חורים אלו עלולים להיות קטנים מדי מכדי לספק מספיק מקום להקצאה וכך אותו מקום מבוזבז.
תקורה (Overhead).
כאשר מערכת מקצה זיכרון עליה לשמור את כל הנתונים עליו כמו מיקומו, גודלו והרשאות הגישה אליו. תקורה כוללת את כל משאבי המערכת הנוספים הנדרשים כדי לממש את אלגוריתם הקצאת הזיכרון. נתונים אלו נשמרים, לרוב, בתוך הזיכרון עצמו, דבר המוביל לבזבוז זיכרון. בשל כך נחשבת התקורה לחלק מקיטוע הזיכרון.
קיטוע פנימי (Internal Fragmentation).
כאשר הזיכרון המוקצה גדול מהנצרך, שאר הזיכרון מבוזבז.
סיבות, לדוגמה, לקיטוע פנימי:
המונח "פנימי" מכוון לעובדה שהזיכרון המבוזבז נמצא בתוך האזור שהוקצה.
קיטוע חיצוני (External Fragmentation).
קיטוע חיצוני הוא חוסר היכולת להשתמש בזיכרון פנוי מכיוון שהוא מחולק למקטעים קטנים (fragments). המונח "חיצוני" מכוון לעבודה שהזיכרון המבוזבז נמצא מחוץ לאזור הזיכרון המוקצה.