האספה דרשה לפטר כמה מהיועצים המלכותיים שנודעו לשמצה בשל שחיתותם (בשל הפחתות ערך המטבע הדחופות והאכזריות שביצעו), את הזכות לשוב ולהתכנס לכשתרצה כדי ליעץ למלך, וכן את שחרורו של שארל מלך נווארה מן הכלא. והיה אם יתקבלו דרישותיה, תסכים האספה להנהיג מיסים מסוימים להגנת הממלכה מפני האנגלים ולתשלום כופר הנפש העצום הנדרש לשחרורו של מלך צרפת מן השבי. הדופן, שהיה קרוב בדעותיו לתנועת הרפורמה, לא התנגד להגדלת תפקידה של אספת המעמדות בניהול המונרכיה. עם זאת, לשחרורו של שארל מנווארה לא הסכים, משום שזה קרא תיגר על המשך שלטון בית ולואה. מעמדו החלש לא אפשר לו לדחות מיד את דרישות האספה, והדופן עיכב את תשובתו, פיזר את אספת המעמדות ועזב את פריז, מטעמי זהירות, בהותירו את אחיו, לואי (לימים דוכס אנז'ו) כאחראי על ניהול ענייניה השוטפים של המדינה. אספת המעמדות המשיכה להתקיים, וחזרה להתכנס ב-3 בפברואר 1357.
לפני שעזב את פריז, פרסם יורש העצר צו המורה על מטבע חדש, מה שאפשר לו למלא את קופתו מבלי לקבל את אישורה של אספת המעמדות. בפעם זו ניסה לחזק את המטבע ב-25%, דבר שהיה פועל לטובת בעלי הקרקעות. כלומר, האצולה, הכמורה, בני העיר העשירים (שהחזיקו בבעלותם את מרבית הנדל"ן בערים גדולות), ומכאן, הקבוצות החברתיות שזכו לייצוג באספת המעמדות. דבר זה גרם למהומה בקרב האוכלוסייה פריזאית, שנוכחה לראות את דמי השכירות שלה צומחים ב-25%. אטיין עצמו בחר בצד של הלווים והסוחרים נגד הבורגנים הגדולים. כך הפך למנהיג הרחוב. עימותים פרצו ואטיין מרסל פנה את לואי מאנז'ו, ומאוחר יותר אל הדופן עצמו, בבקשה שיבטלו את הצו ויכנסו מחדש את אספת המעמדות.
באותו הזמן נסע הדופן למץ כדי להישבע שבועת אמונים לדודו, הקיסר שארל הרביעי, שחבל דופינה היה שייך לתחום קיסרותו. עם חזרתו לצרפת, במרץ 1357, קיבל את פרסומה של "הפקודה הגדולה", ששרטטה בקווים כלליים סוג של מונרכיה נשלטת ותוכנית מקיפה לארגון מחדש של האדמיניסטרציה, אך הותירה את שארל הרע מנווארה במעצר. ועדת טיהור הוקיעה וגינתה את הפקידים שסרחו (ובעיקר גובי המס) והחרימה את רכושם. תשעה מהיועצים המלכותיים סולקו, שישה נציגים של אספת המעמדות הוכנסו למועצת המלך, שהפכה למועצה אפוטרופסית. הממשל המלכותי הושם תחת פיקוח הדוק: הכספים, ובעיקר שינויי ערך המטבע והמענקים המיוחדים, נשלטו עתה בידי אספת המעמדות.
שחרורו של שארל מנווארה.
ממשל מלכותי תחת פיקוח של אספת המעמדות החל, אם כן, לשלוט. שתי מועצות דרו זו לצד זו: זו של הדופן וזו של האספה. אך עבור הרפורמטורים, ובמיוחד עבור בני נווארה, זה לא הספיק. חזרתו של מלכם השבוי הייתה יכולה לשים סוף למהלך החוקתי הזה. אטיין מרסל ורובר לה קוק החלו לארגן את שחרורו של שארל מנווארה, שיוכל לתבוע לעצמו את הכתר. עם זאת, כדי לנקות את עצמם מן המהלך, תכננו לשוות לו מראה של הפיכה ספונטנית של נאמני נווארה.
חזרתו של שארל הרע מנווארה תוכננה לפרטי פרטים: הוא שוחרר ב-9 בנובמבר, והתקבל על פי ככלי הטקס השמורים למלך בערים אותן חצה, כשהאצולה וההמון, שכונסו בידי אספת המעמדות, מקבלים את פניו. כך אירע בכל עיר מאמיין ועד פריז. הכמורה והבורגנות ליוו תהלוכתו, ובפני הקהל הסביר כי נשדד בידי ז'אן הטוב משום שהוא בן לשושלת המלכותית.
בעומדו מול עובדה מוגמרת, לא יכול הדופן להתנגד לדרישתם של אטיין מרסל ורובר לה קוק והוא חתם על כתב מחילה לשארל מנווארה.
ב־1358 התחולל מרד נגד שארל והוא ברח מפריז. הוא חזר לעיר אחרי מותו של אטיין מרסל ב-31 ביולי של אותה שנה. ב־1358 התחולל בצרפת גם מרד האיכרים (ז'אקרי). מכוח סמכותו כעוצר, ציווה שארל על האצילים, בעלי האחוזות, לבצר את טירותיהם ולהצטייד במזון לקראת התקפה אפשרית מצדם של האנגלים. לשם כך החרימו האצילים את תוצרתם החקלאית של האיכרים. כתוצאה, פרץ מרד ששארל הצליח לדכא בעזרתם של האצילים.
ראשית מלכותו.
ב־1364, עם מותו של אביו, המלך ז'אן השני בשבי באנגליה, ירש שארל את כתר צרפת בשם שארל החמישי. הוא דאג לבצר את פריז, בנה מחדש את החומה בגדה השמאלית של העיר, הקים חומה חדשה בגדה הימנית, ובנה את הבסטיליה. בין 1369 ל־1375 הצליח שארל החמישי, בעזרת שר צבאו, ברטרן די גקלאן, לגרש את האנגלים מצרפת, להוציא מספר ערים שנשארו בשליטתם, ובהן קאלה ובורדו.
אמנות, ארכיטקטורה וספרות.
שארל החמישי היה פעיל גם בשטח התרבותי. הוא היה פטרונם של אמנים, בנה את ארמון הלובר בפריז (1367), וייסד את הספרייה המלכותית הראשונה בצרפת.
סוף מלכותו.
שארל החמישי נפטר ב־1380, ונקבר לצד אשתו, ז'אן מבורבון, בבזיליקת סן-דני שליד פריז. בנו שארל ירש את הכתר בשם שארל השישי.
משפחתו.
ב-8 באפריל 1350 התחתן שארל עם ז'אן מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פלוטינוס
פלוטינוס (בערך 205–270 לספירה) היה מגדולי הפילוסופים בעת העתיקה ונחשב למייסד אסכולת הניאופלטוניזם. חיי פלוטינוס ידועים לנו מחיבורו של תלמידו, פורפיריוס, וכתביו, ה"אנאדות", הם סיכומי הרצאות פלוטינוס שנערכו וסוגננו על ידי פורפיריוס. פלוטינוס השפיע עמוקות על פילוסופים לאורך כל העת העתיקה המאוחרת, ימי הביניים, הרנסאנס והתקופה המודרנית. השפעתו ניכרת במיוחד בנצרות, ביהדות ובאסלאם.
תולדות חייו.
פורפיריוס כותב כי פלוטינוס היה בן 66 במותו בשנה השנייה למלכותו של הקיסר הרומי קלאודיוס השני, והעריך ששנת לידתו הייתה ב-205 לספירה. פלוטינוס לא אהב "להיות בגוף" ולכן הוא מעולם לא עסק במוצאו, או במקום ותאריך הולדתו. אונאפיוס אומר כי הוא נולד בליקו או בליקופוליס שבמצרים.
פלוטינוס החל ללמוד פילוסופיה בגיל 27, בערך בשנת 232, והוא נסע לאלכסנדריה ללמוד שם. הוא לא היה מרוצה מאף מורה שהוא פגש עד שחבר הציע לו כי ילך לאמוניוס סקאס . כשהוא שמע את הרצאתו של אמוניוס, הוא אמר לחברו: "זהו האיש שחיפשתי אחריו", והחל ללמוד ברצינות מפיו של אמוניוס.
מלבד אמוניוס, פלוטינוס הושפע מאוד מכתביו של אלכסנדר מאפרודיסיאס ונומניוס מאפאמיאה.
פלוטינוס בילה את אחת עשרה השנים הבאות באלכסנדריה עד לשנתו ה-38. בתקופה זאת הוא החליט לחקור את הכתבים הפילוסופיים של ההודים והאיראנים. הוא עזב את אלכסנדריה והצטרף לצבאו של גורדיאנוס השלישי לאיראן. אולם מותו של גורדיאנוס מצא אותו נטוש בארץ זרה, ובקשיים מרובים הוא הצליח לחזור בשלום לאנטיוכיה.
בגיל ארבעים, בתקופת מלכותו של פיליפוס הערבי, הוא הגיע לרומא, שם הוא חי את רוב שאר חייו. הוא משך אליו מספר תלמידים מעיר זאת. המעגל הפנימי ביותר כלל את פורפיריוס, אמליוס גנטיליאנוס מטוסקנה, הסנאטור קסטריקיוס פירמוס, ואוסטוכיוס מאלכסנדריה – רופא שהקדיש עצמו ללימוד מפלוטיניוס וליווה אותו עד מותו.
תלמידים אחרים היו: זת'וס, ערבי במוצאו שמת לפני פלוטינוס והותיר לו כסף וקרקעות; זוטיקוס, מבקר ומשורר; פאולינוס, רופא מבית שאן (סקיתופוליס), וסרפיון מאלכסנדריה. היו לו גם תלמידים נוספים מהסנאט הרומי. בין תלמידיו היו גם מספר נשים, כגון גמינה, שבביתה הוא גר בתקופת שהותו ברומא, ובתה, שגם שמה גמינה; גם אמפיקליאה, אשתו של אריסטון, בנו של יאמבליכוס, הייתה תלמידה שלו. פלוטינוס היה בקשרים עם הוגים אחרים ובין היתר גם היה מתכתב עם הפילוסוף קסיוס לונגינוס.
ידוע, כי הקיסר גליאנוס ואשתו סלונינה כיבדו אותו מאוד. בתקופה מסוימת פלוטינוס ניסה לעניין את גליאנוס בבניה מחדש של מושבה נטושה בקמפניה, שהייתה ידועה כעיר הפילוסופים, שם התושבים יחיו על פי ספרו של אפלטון "החוקים". אך בסופו של דבר הקיסרות לא תמכה במהלך, מסיבות לא ידועות. על פי כל העדויות מחייו האישיים והחברתיים, פלוטינוס פעל על פי אמות מידה מוסריות ורוחניות גבוהות ביותר.
לאחר שפורפיריוס עבר לגור בסיציליה, הגיעה אליו הידיעה כי פלוטינוס מת. הפילוסוף העביר את ימיו האחרונים בבדידות באחוזה בקמפניה שחברו זתוס הוריש לו. לפי סיפורו של אוסטוכיוס, שליווה אותו בימיו האחרונים, מילותיו האחרונות היו: "נסה להשיב את האלוהי שבך לאלוה שבכל". באותו רגע נחש זחל תחת המיטה שבה פלוטינוס שכב, וברח דרך חור בקיר; ובאותו רגע הוא מת.
כתבי פלוטינוס.
פורפיריוס כתב את המאמרים בשישה כרכים, ה"אניאדס" (Ἐννεάδες), במשך שנים. מ-253 לספירה עד לכמה חודשים לפני מותו. פלוטינוס לא יכול היה לערוך את כתביו בעצמו בשל ראייתו הגרועה אך כתביו היו צריכים עריכה דחופה. כתב ידו של פלוטינוס היה גרוע מאוד, הוא לא הפריד כיאות בין המילים, והיה אדיש כלפי כתיב נכון. הוא לא אהב את המשימה של כתיבה מחדש, ולכן העביר אותה לפורפיריוס, שתיקן את הכתבים וסידר אותם.
פלוטינוס תקף את הגנוסיס אך לא התייחס כלל אל הנצרות אותה בוודאי הכיר. יחסו אל היהדות היה שלילי בעיקרו.
תורותיו.
פלוטינוס הורה כי ישנו "אחד" עליון, טרנצנדנטי לחלוטין, שנמצא מעבר לכל הקטגוריות של הקיום ואי-הקיום. מושג הקיום מגיע אצלנו מהחוויה האנושית, אך האחד האין סופי והעליון הוא מעבר לחוויות כאלה, ולפיכך הוא מעבר למושגים שמגיעים מהם. "קיום" הוא תכונה, ואילו האחד הוא מעבר לכל תכונות, מכיוון שהוא המקור להם. האחד אינו יכול להיות כל דבר קיים, והוא אינו יכול להיות פשוט הסך של כל הדברים, אלא הוא "קודם לכל הקיום". מהאחד נבע כל שאר היקום. פילוסופים נאופלאטונים מאוחרים יותר, במיוחד יאמבליכוס, הוסיפו מאות ישויות אחרות כמגשרים בין האחד לאנושות; אך המערכת שבנה פלוטינוס עצמה הייתה פשוטה הרבה יותר.