ללא מפתח, לא יכול האדם הכבול באזיקים להפריד בין פרקי ידיו אלא כדי סנטימטרים בודדים, דבר המגביל משמעותית את יכולת הכבול לבצע פעולות בסיסיות, ובכלל זה להוות סיכון לסביבתו או להימלט. כבילת הידיים באזיקים מאחורי גבו של הכבול, מגבילה עוד יותר את תנועתו.
האזיקים משמשים לרוב גורמי אכיפת חוק לכבילה זמנית של עצירים בעת החזקתם או ניודם מחוץ למתקן נעול.
איזוקו של אדם נחשב לאמצעי כבילה משפיל, ועל כן החוק מגביל את האיזוק כך שיתבצע אך ורק במצב בו נשקפת סכנה מאי-אזיקתו של העציר.
יש הטוענים כי שירות בתי הסוהר נוטה לאזוק עצירים באופן לא מידתי המנוגד לעולה מן החוק ואף פוגע בכבוד האדם שלהם, בין היתר בדיונים בפני בית המשפט.
מבצע זעם דחוף
מבצע זעם דחוף (באנגלית: Operation Urgent Fury) היה מבצע צבאי שבמסגרתו התבצעה ב-25 באוקטובר 1983 פלישה על ידי ארצות הברית ומספר אומות אחרות מהקריביים למדינת האי גרנדה שבקריביים. הרקע לפלישה היה הדחה ורצח של ראש ממשלת גרנדה מוריס בישופ ותפיסת השלטון על ידי מפקד הצבא הדסון אוסטין. בישופ עצמו תפס את השלטון בהפיכה מספר שנים קודם לכן ויצר יחסים קרובים עם קובה, למורת רוחה של ארצות הברית.
בראשות הכוח הצבאי המשולב הועמד מפקד הצי השני של ארצות הברית תת-אדמירל ג'וזף מטקלאף. ב-25 באוקטובר 1983 נחתו בגרנדה כוחות מארצות הברית, ברבדוס, ג'מייקה, והחברות בארגון מדינות מזרח הקריביים, והביסו את הכוחות הקובנים והגרנדינים בפיקודו של הדסון אוסטין. במהלך הפלישה הוצנחו הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושני גדודים מחטיבת הריינג'רס ה-75 ותפסו שטחי מפתח ובהם שדה התעופה ריו-אטו. בסך הכל לחמו מצד ארצות הברית כ-7,000 חיילים, מצד בעלות בריתה כ-300 חיילים, ומולם התייצבו כ-1,500 חיילים מגרנדה. 19 מאנשי כוח הפלישה נהרגו ו-116 נפצעו. מעל 50 אנשים מהכוחות המקומיים נהרגו.
הפלישה הייתה הפעולה המלחמתית המשמעותית הראשונה של ארצות הברית מאז מלחמת וייטנאם. היא זכתה לתמיכת דעת הקהל בארצות הברית ובגרנדה. 25 באוקטובר הוא יום חג בגרנדה שנועד להנציח את האירוע, ונקרא חג ההודיה. עם זאת, בבריטניה (בראשות מרגרט תאצ'ר), טרינידד וטובגו וקנדה נמתחה ביקורת על הפלישה. כמו כן, הפעולה גונתה בעצרת האו"ם, כשמתוך תשע המדינות שהתנגדו לגינוי, רק ישראל לא הייתה מאזור הים הקריבי.
ירחמיאל אסא
ירחמיאל אסא (7 במרץ 1919 - 11 באוקטובר 2011) היה איש ציבור ישראלי. שימש שליח עלייה לעיראק והיה חבר הכנסת מטעם אחדות העבודה.
אסא נולד בשם ירחמיאל אסאילוב בקווקז שבברית המועצות. לאחר שעלה עם משפחתו לארץ ישראל, בשנת 1924, התגורר בתל אביב. סיים את לימודיו בבית הספר לנערים עובדים ובסמינר הקיבוצים והיה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד.
בשנת 1936 נמנה אסא בין מייסדי קיבוץ חולתה, שבו הוא התגורר עד למותו ובעבר שימש בו מורה ומחנך. בפעילותו הציבורית היה חבר תנועת אחדות העבודה ופעיל במוסדותיה. בשליחות המוסד לעלייה ב' שימש מנובמבר 1946 ועד יולי 1948 בעיראק ופעל להעלאת יהודיה, בהם שושנה ארבלי-אלמוזלינו.
במבצע מייקלברג השני ב-1947 נלווה לעולים בטיסתם ארצה.
בשובו ארצה היה חבר הנהלת המחלקה לענייני היהודים במזרח התיכון של הסוכנות היהודית, מטעמה יצא בשנים 1953–1954 לשליחות באיראן, בטורקיה ובעיראק.
בשנת 1958 נבחר לכנסת השלישית מטעם אחדות העבודה במקום אברהם עבאס. בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וועדת השירותים הציבוריים.
חתן פרס יגאל אלון לחלוציות בשנת 2005.
ירחמיאל אסא נפטר בגיל 92 ונטמן בקיבוצו. הותיר אחריו שלוש בנות ובן מרעייתו מרים.
קאמוב
ברברה הקדושה
ברברה (ביוונית: Αγία Βαρβάρα, בקופטית: Ϯⲁⲅⲓⲁ Ⲃⲁⲣⲃⲁⲣⲁ, באוקראינית: святої варвари) היא קדושה נוצרייה בכנסייה הקתולית והאורתודוקסית אשר מתה על אמונתה במהלך המאה ה-3. קיומה ההיסטורי אינו מוכח. יום חגה הוא ה-4 בדצמבר אצל הקתולים וה-17 בדצמבר אצל האורתודוקסים.
מקור השם ברברה ביוונית ומשמעותו – "הזרה".
על פי המסורת הנוצרית, היא נולדה בסביבות שנת 300 לספירה באזור בעלבכ בלבנון.
אביה עמד בראש משפחה אריסטוקרטית אמידה אך היה פגאני ואכזר, כולם אהבו את ברברה בשל יופייה חוכמתה וענוותה, לכן אביה החליט לנעול אותה בתוך חדר במגדל וזאת כדי לשמור עליה ממחזרים. היא הושפעה מכומר זוטר בשם ולנטיניוס (שאחר כך הפך לבישוף ומרטיר בעצמו) והמירה את דתה בחשאי לנצרות.
על מנת שלא תלך לבתי הרחצה הציבוריים, אביה הורה לבנות לה בית רחצה פרטי ובו שני חלונות, ברברה ביקשה מהעובדים להוסיף עוד חלון על מנת שיהיה זה ציון סימבולי לשילוש הקדוש, כמו כן היא חצבה צלב ברצפת השיש של החדר.
כאשר התוודע לכל השינויים שנעשו הבין האב כי בתו המירה את דתה לנצרות, הוא קצף עוד יותר כאשר זו ניסתה לשכנע אותו להמיר גם הוא את דתו לנצרות, הוא נעל אותה שוב במגדל, אך בעקבות תפילותיה נפער חור בקיר והיא הצליחה לברוח. אביה ושומריו רדפו אחריה והיא הצליחה למצוא מסתור בערוץ נחל בין ההרים, עד שבגד בה רועה והסגיר את מקומה (האגדה מספרת שהרועה הפך לפסל שיש והעדר שלו לחרגולים).
אף על פי שעינו אותה במשך היום, כל לילה קרו ניסים נוספים – החשיכה נתמלאה באור יקרות ופצעיה החלימו באורח פלאי והלפידים בהם השתמשו מעניה כבו בכל פעם שהתקרבו לעורה. אך בסופו של דבר אביה הסגיר אותה לרשויות של האימפריה הרומית, אשר באותה תקופה אסרה על הפולחן הנוצרי, ודינה נגזר להוצאה להורג. אביה החליט לבצע את גזר הדין בעצמו, לקח אותה להר וערף את ראשה, לאחר המעשה נמלא פחד ונסה לברוח, אך ברק פגע בו והרג אותו.
ברברה הקדושה משמשת כקדושה מגינה של כורים, גאולוגים, יצרני פעמונים, נפחים, פועלי בניין, סתתים, נגרים, אלקטרונאים, אדריכלים, חיילי ארטילריה, העוסקים בעבודות פירוטכניקה, זיקוקים וחומרי נפץ צבאיים, כבאים, קברנים, כובענים, אסירים ונערות. היא נחשבת לאחת מארבעה-עשר הקדושים המסייעים ומגינה מפני ברקים, סכנת אש, חום, דבר ומוות פתאומי.
מאמינים כי גופתה החנוטה קבורה בכנסיית "מריה מגדלנה של הר הזיתים" (הכנסייה הרוסית או כנסיית הבצלים) בירושלים.
פולחן.
עיד איל-בורברה (בערבית: عيد البربارة) הוא חג שנחגג מדי שנה ב-4 בדצמבר (על פי הלוח השנה הגרגוריאני), ב-17 בדצמבר (על פי הלוח השנה היוליאני). החג מצוין על ידי ערבים נוצרים שגרים לבנון, סוריה, ירדן והרשות הפלסטינית ובחלקים נוספים בלבנט.
חגיגתו של החג חולקת אלמנטים רבים עם ליל כל הקדושים וזאת על אף היותו העובדה עיד איל-בורברה ציון עוד לפני ליל הקדושים.
באופן מסורתי, מבוגרים וילדים לבושים בתחפושת ומסתובבים ברחבי הכפרים ואף רוקדים במקביל, כמו כן על פי המסורת לכל בית אשר מגיעים עליו אנשים בעלי הבית מציעים להם אוכל שהוכן במיוחד לאותה סעודה (ולפעמים גם כסף). הוא נחגג לכבוד הקדושה הנוצרית, ברברה הקדושה. האמונה הכללית בקרב הנוצרים הלבנונים היא שברברה הקדושה התחפשה לדמויות רבות ושונות כדי לחמוק מהרומאים שרודפים אותה.
הערכה ומדידה
לואיס, נסיך בטנברג
חלב קוקוס
חלב קוקוס הוא נוזל המיוצר מבשר אגוז הקוקוס, אשר מופרד מהקליפה הקשה, נטחן ואז מושרה זמן רב במים כדי למצות ממנו את השומנים, החלבונים, הסוכרים ואבות מזון נוספים.
פרי הקוקוס מורכב מ-57.1% גרעין, 9.8% מים ו-38.5% קליפה, צבעו לבן ומרקמו סמיך ושומני.
קוקוס הוא צמח הגדל במדינות טרופיות והחלב המופק ממנו הוא חלק עיקרי מהתזונה במדינות המייצרות קוקוס כמו אינדונזיה.
חלב קוקוס מהווה תחליף חלב בבישול, מצוי בשימוש נרחב בבישול התאילנדי וההודי ומשמש כחומר גלם במאכלים רבים כגון קינוחים, דגים, עופות ותבשילים נוספים.
המרכיב העיקרי של חלב קוקוס הוא שמן קוקוס, המהווה כ-38% ממשקלו.
לעיתים מוסיפים לחלב קוקוס ולקרם קוקוס חומרים מסמיכים וחומרים משמרים.
במוצרי חלב קוקוס המיובאים לישראל יש יבואנים הנמנעים מהשימוש במושג "חלב קוקוס" מחשש שייחשב למאכל חלבי, ומשווקים את המוצרים בשמות "נוזל אגוזי קוקוס", "משקה קוקוס" ואף "מי קוקוס". עם זאת, מי קוקוס הם הנוזל השקוף הנמצא בלב אגוז הקוקוס.
יתרונות בריאותיים.
לחלב הקוקוס יתרונות בריאותיים רבים, לכן מומלץ לשלב מזון זה בתזונה היומית, היות שמכיל כמות שמן רבה מומלץ לערבבו עם מוצרי מזון אחרים.
חלב הקוקוס עשיר בחומרים מזינים ומינרלים, ברזל, סידן, אשלגן, מגנזיום ואבץ. בנוסף לכך, הוא עשיר בנוגדי חמצון כמו ויטמין E מעשיר ומרענן את העור.
שתיית כוס חלב קוקוס מספקת כמות גדולה של ברזל המהווה כמעט ממחצית הצריכה היומית המומלצת לגברים ו22% לנשים.
לחלב הקוקוס יש אפקט של גירוי ירידה במשקל, משפר את בריאות הלב ומחזק את מערכת החיסון של הגוף. יתרונותיו כוללים תמיכה בעיכול והזנת העור. כמו כן, חלב הקוקוס הוא אנטי מסרטן, אנטי בקטריאלי ואנטי ויראלי.
חומצה לאורית היא החומצה העיקרית בחלב הקוקוס ונמצאה כי ביכולתה לעכב צמיחת תאים סרטניים בגוף האדם, בנוסף מחזקת את המערכת החיסונית של הגוף היות שהיא ונלחמת בווירוסים ודלקות. למרות שחלב הקוקוס מכיל כמויות גדולות של שומן רווי הוא מפחית את רמות הכולסטרול בזכות חומצה זו המגבירה את ייצור הHDL  (המכונה "כולסטרול טוב").
בחלב הקוקוס ישנם כמויות גדולות של מגנזיום המאזן ומפחית את לחץ הדם, גורם לתחושה נינוחה והורדת הלחץ היות שצריכתו מסייעת להרפיית השרירים בגוף.
טיפוח הגוף.
חלב הקוקוס מיוצר מחומר טבעי, לכן הוא בטוח לשימוש לעור הפנים. חלב הקוקוס יעיל לריכוך העור ולהעלמת כתמים שחורים מעור הפנים היות שהוא מכיל כמות גדולה של חומצות שומן טבעיות.