אפאנסייב היה מעורב במיזמי החלל השונים של ברית המועצות, ובהם פיתוח תחנות החלל מסדרת תוכנית סאליוט ומיר, פרויקט בניית מעבורת החלל הרוסית בוראן, פיתוח משגר הלוויינים הכבד אנרגיה, והיה נוכח בשיגורים רבים לחלל שהתקיימו בקוסמודרום בייקונור. בשנים הראשונות לתפקידו כשר לענייני בניין מכונות כלליות, עבד בצמוד לראש משרד התכנון מספר 1, סרגיי קורוליוב. כמנהל מוכשר, נזקק לא אחת אפאנסייב לתמרן בין ראשי משרדי התכנון השונים של תוכנית החלל הסובייטית, ולהתערב ביריבויות המקצועיות והאישיות בין מיכאיל יאנגל, ולנטין גלושקו וולדימיר צ'לומיי, אשר נאבקו לא רק על משאבים אלא על גישות מנוגדות לבניינה של תוכנית החלל הסובייטית. משנת 1988 ועד מותו, שימש כיועץ מדעי בכיר לתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
אולימפיה (ושינגטון)
בופרופיון
בופרופיון (בלועזית:bupropion) היא תרופה נוגדת דיכאון א-טיפית הידועה בעיקר בשמה המסחרי Wellbutrin (וולבוטרין), ומוכרת גם בצורתה עם שחרור מושהה (Wellbutrin SR) הניתנת בשתי מנות ביום, או בצורתה בשחרור ממושך לאורך יממה שלמה (Wellbutrin XR) הניתנת במנה אחת ביום או בצורתה לגמילה מעישון - זייבאן (Zyban). במינונים גבוהים יחסית התגלתה כיעילה ביותר כתרופה להפסקת עישון. אחד היתרונות של תרופה זו לעומת תרופות נוגדות דיכאון אחרות הוא שהיא פחות גורמת להפרעות בתפקוד המיני ולהשמנה. מבחינת תופעות לוואי אופייניות היא מורידה את הסף הפרכוסי ולכן יש לה מספר התוויות נגד מיוחדות.
בופרופיון שייכת לקבוצה הכימית של האמינוקטונים ודומה במבנה הכימי לחומר הממריץ קאתינון הנמצא בצמח הקאת, לחומר המדכא תיאבון דיאתילפרופיון (דיאתילקאתינון) ובכלל לפנתילאמינים (הכוללים את חומצות האמינו תירוזין ופנילאלנין, קטכולאמינים וחומרים אחרים).
בופרופיון היא תרופה ממשפחה ה-NDRI מבוססת על עיכוב שאיבה חוזרת (reuptake) של המוליכים עצביים דופמין ונוראדרנלין, כמו כן כחומר אנטיכולינרגי פועלת על קולטנים ניקוטינים.
אושרה בישראל כתרופה נוגדת דיכאון וכתרופה להפסקת עישון. לטיפול בדיכאון מקובל יותר להשתמש קודם בתרופות ממשפחת ה-SSRI.
היסטוריה של התרופה.
מולקולה זו סונתזה על ידי נרימן מהטה בשנת 1966 וקיבלה את השם אמפבוטמון (Amphebutamone).
נרשמה על ידי חברת התרופות גלקסו סמית' קליין רק בשנת 1974. מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר שיווקה כתרופה נוגדת דיכאון בשנת 1985.
בגלל גילוי של תופעות לוואי פרכוסיות (קונבולסיביות) במיוחד לחולות בולימיה נרבוזה ואנורקסיה נרבוזה עם הקאות יזומות, ובמינונים של 450–600 מ"ג, הוסרה מהשוק בשנת 1986. לאחר מכן התרופה הוחזרה לשימוש בשנת 1989 אחרי שנקבעו המינונים שהם גם מועילים ושהסיכון שלהם לגרימת פרכוסים הוא קטן (2% אחרי המינון המרבי של 450 מ"ג).
החל משנת 1997 אושר השימוש בתרופה זו לצורך גמילה מעישון טבק. בשנת 2006 הורחבה ההתוויה הרשמית של התרופה גם לדיכאון עונתי (Seasonal Affective Disorder - SAD).
בארצות הברית הבופרופיון היא התרופה האנטי-דיכאונית הרביעית לפי תפוצת השימוש.
בשנת 1996 הומצאה בארצות הברית גרסה עם שחרור מושהה (Wellbutrin SR)
הניתנת בשתי מנות יומיות. בשנת 2003 הומצאה גרסה עם שחרור עוד יותר איטי (Wellbutrin XL) ו- Wellbutrin XR הניתנת במנה אחת ביום. גרסה זו אושרה לטיפול בהפרעה אפקטיבית עונתית (SAD) על ידי ה- FDA.
מתאווארי
מתאווארי (בגאורגית: მთავარი, "נסיך") היה תואר פיאודלי בגאורגיה מקביל לתואר נסיך. התואר עצמו מורכב מהמילה "תאבי" (თავი) שפירושה ראש או מנהיג.
המקור הכתוב המוקדם ביותר שמזכיר את התואר מתאווארי הוא טקסט גאורגי היסטוריוגרפי המתוארך למאה החמישית. מהמאה האחת עשרה ועד למאה הארבע עשרה, התואר מתאווארי, יחד עם התואר תאוואדי, היה זהה לתואר אריסתווי, והתייחסה לאחד מה, נסיך. בתור הזהב של הממלכה הגאורגית המאוחדת (המאה השתים עשרה והמאה השלוש עשרה), השתנה התואר בהדרגה מתואר מוּתנה לתואר תורשתי קבוע, עד שהושלם בסוף המאה החמש עשרה. באותה מאה שימש התואר מתאווארי כתוארם של נסיכים מכהנים במערב גאורגיה (סאמצחה, מגרליה, גוריה, סוואנתי ואבחזיה), שעצמאותן בוטלה סופית על ידי האימפריה הרוסית.
צ'זארה בקאריה
צ'זארה בקאריה (באיטלקית: Cesare Beccaria; 15 במרץ 1738, מילאנו - 28 בנובמבר 1794, מילאנו), או בשמו האמיתי - צ'זארה בונסאנה, מרקיז דה בקאריה (באיטלקית: Cesare Bonesana, marchese di Beccaria), היה משפטן, פילוסוף, כלכלן ואיש ספרות איטלקי, שנמנה עם נציגי עידן האורות במילאנו. בספרו '"על פשעים ועל עונשים" (1764) הציע רפורמה כוללת למשפט ולהליכים הפליליים, המבוססת בעיקר על אמות המידה הבאות: הענישה איננה נקמה אלא כלי הגנה על החברה; על ההליכים הפליליים להיות שיטתיים; העונשים צריכים להיות בהתאם לחומרת העבירה ולא מופרזים; יש לשים קץ למעצרי שווא, למשפטים חשאיים, להפקעת רכושם של המורשעים ולמעשים שרירותיים מסוג זה; יש לבטל את עונש המוות ולהפסיק להשתמש בעינויים. בקאריה הדגיש את חשיבות מניעת הפשיעה. כונה "רוסו של האיטלקים" והיה דמות מכוננת בתולדות המשפט הפלילי, הפנולוגיה והקרימינולוגיה.
קורות חייו.
נולד במילאנו כבן הבכור במשפחה אריסטוקרטית. בין השנים 1747–1755 למד במכללה ישועית בעיר פארמה, שם הצטיין בעיקר במתמטיקה. מאוחר יותר תיאר את החינוך שם כ"קנאי" ומדכא את הרגשות. מנעוריו הצטייר כבעל מזג משתנה, ככל הנראה ציקלותימי עם תקופות של התלהבות ורוממות רוח ותקופות של דיכאון וחוסר פעילות.
היכרות עם כתביו של מונטסקיה הביאה אותו להתעניין בכלכלה. ב-1758 סיים לימודיו באוניברסיטת פאביה עם תואר במשפטים - משפט קנוני ומשפט רומי. מרד באביו וב-1761 נשא לאשה את תרזה די בלסקו, בת 17, ללא הסכמת הוריו. בתחילת דרכם בני הזוג חיו בעוני. לאחר מכן, התפשר אביו והסכים לקבל את הכלה הצעירה לחיק משפחתו.
ב-1762 נולדה להם בת, הראשונה מבין שלושת ילדיהם.
פעילותו ותורתו.
בחזרתו למילאנו השתתף בקאריה בחוג האחים הרוזנים פייטרו ואלסנדרו ורי (Verri), כתב מאמרים בכתב העת "Il Caffé" "איל קפה" ("בית הקפה") הבנוי לפי דוגמת העיתון האנגלי "The Spectator" ולקח חלק בהקמת "האקדמיה דיי פוניי" Accademia dei Pugni ("אקדמיית האגרופים") שבה נידונו בוויכוחים, לעיתים סוערים (משם שמה), סוגיות פילוסופיות, פוליטיות וספרותיות.
במיוחד תחת השראתו ובעידוד של אלסנדרו ורי, מגן האסירים, החל בקאריה להתעניין במצב המשפט בארצו. הוא למד על הגותם של לוק, הלווטיוס, קונדייאק ואחרים.
ואף פרסם מספר מסות בתחום הכלכלה, כולל פמפלט על הרפורמה המוניטרית (1762).
הספר "על פשעים ועל עונשים".
בשנת 1764 פרסם בקארה את הספר הקצר "על פשעים ועל עונשים" ("Dei delitti e delle pene") שבו גינה בחריפות את העינויים ואת עונש המוות כ"ברבריים" אף והגדיר את ההוצאות להורג כ"פשע משפטי". הספר, שמחברו היה רק בן 26, זכה בהצלחה גדולה בכל אירופה ובפרט בצרפת, שם תורגם ב-1766. בהמשך תורגם לשפות רבות בהן, אנגלית, גרמנית, ספרדית, הולנדית, פולנית. נהנה מההערכה הנלהבת של הפילוסופים האנציקלופדיסטים, של וולטר ודני דידרו, והוגים אחרים שהחשיבו אותו כיצירת מופת. ספר זה נחשב הניסוח המתומצת והשיטתי הראשון של עקרונות הענישה הפלילית. בכך הוא בישר את תורתו של פאול פון פוירבך, שניסח את העקרון: "nullum crimen, nulla pœna sine lege praevia" "אין פשע, אין עונש ללא חוק "
יסודות הגותו.
הספר נפתח בהתייחסות לעיקרון הפילוסופי של האמנה החברתית, שפיתחו הוגים כתומאס הובס וז'אן ז'אק רוסו. ברעיון האמנה החברתית טמונה הנחה שבבסיס הקיום, במצב הטבעי, כל בני האדם הם חופשיים לחלוטין אך חשופים למאבק מתמיד עם בני אדם אחרים ולכוחות האנרכיים של הישרדות בטבע. מעבר ממצב של חירות מוחלטת למצב של כפיפות לחוק נעשה מתוך הסכמה משותפת, ולכן מתארים אותו ההוגים הקלאסיים כמעין חוזה חברתי. המוטיבציה המשותפת היא תוצר של הכרה תבונית ביתרונות הגלומים בכפיפות לחוק לצורך השגת ביטחון אישי. ברעיון זה שלובה גם הנחה בדבר זכויות טבעיות ושוויון בזכויות פוליטיות בין כל בני האדם.