דה רוסי החלה בפיסול תבליטים מיניאטוריים, בנושאים דתיים, על גלעיני אפרסקים, משמשים ודובדבנים. המיניאטורה המפורסמת ביותר שלה היא של הצליבה. היא זכתה בתחרות לעיצוב החזית המערבית של בזיליקת פטרוניוס הקדוש. בהמשך עסקה גם בתחריטי נחושת. ב-1524 קיבלה הזמנה להכנת תוכנית לעיטור המזבח של כנסיית סנטה מריה דל בראקאנו (Santa Maria del Baraccano). בתחילת שנות השלושים החלה לקבל הזמנות לפסלי דיוקן עשויים שיש. בהמשך זכתה בתחרות לעיטור החזית המערבית של בזיליקת פטרוניוס הקדוש. ההזמנה כללה פיסול שלוש סיבילות, שני מלאכים, ושני תבליטי שיש. מיצירתה זו שרד רק תבליט השיש "יוסף ואשת פוטיפר".
אפרים כהן (פירושונים)
חפרפרת אלטאי
חפרפרת אלטאי (שם מדעי: "Talpa altaica") היא מין של חפרפרת. תפוצתה מתחילה בצפון מונגוליה עד אזור הטייגה של צפון סיביר, ומצב השימור של החפרפרת הוא בדרגת ללא חשש.
חפרפרת האלטאי נפוץ ביערות וניזונה בעיקר מתולעים, רבי רגליים וחרקים כמו חיפושיות. אורכה 12.4-23.2 סנטימטרים בנוסף לזנב שאורכו 2-3.4 סנטימטרים ומשקלה 225 גרם. היא מין נפוץ ולעיתים היא ניצודה על ידי ציידים בשביל פרוותה.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1997
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1997, הייתה האליפות האזורית ה-26 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בהונגריה בין ה-6 ביוני ל-15 ביוני 1997.
ליטא ניצחה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
מתכונת האליפות.
בתחרות השתתפו 12 נבחרות. הם חולקו ל-2 בתים. ארבע נבחרות מכל בית המשיכו התמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף.
משחקי הגמר.
למשחקי הגמר העפילו 7 נבחרות שהוקמו על בסיס מדינות שהתפרקו.
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
נבחרת ישראל בתחרות.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית א'. המשחקים נערכו בהשתתפות 6 קבוצות. הנבחרת עברה שלב א' של המוקדמות ובשלב ב' הגיע למקום האחרון ולא העפילה.
בית הכנסת בית מנחם
בית הכנסת "בית מנחם" הוא בית הכנסת המרכזי בכפר חב"ד. המקום משמש גם לאירועים מרכזיים של חסידות חב"ד בישראל.
היסטוריה.
הקמה.
היישוב הוקם בשנת תש"ט (1949), בתחילה התפללו התושבים בבית כנסת זמני. בית הכנסת "בית מנחם" הוקם בשנת 1962. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר גל העלייה מברית המועצות, נעשה המקום צר מלהכיל את רוב תושבי הכפר, הוחלט לבנות בית כנסת על השטח של בית הכנסת הישן. לאחר שרטוט ותכנון הבנייה נסע אחד מחברי ועד הבנייה, חיים ריבקין, לרבי מנחם מנדל שניאורסון והביא לו את התוכניות. הרב שניאורסון הוסיף מספר תיקונים על שרטוט התוכניות.
בניית בית הכנסת.
בשנת תשל"ג 1973 הוחל בבנייה. כדי לעודד את חסידי חב"ד לתרום לבניית בית הכנסת קיבל זושא ריבקין את אישור הרבי מלובביץ' לקרוא לבית הכנסת על שמו, והוא הבניין היחיד שזכה לאישור כזה.
חנוכת בית הכנסת נערכה בי"א בניסן תשל"ח. לקראת האירוע נסע ריבקין להזמין את הרב שניאורסון להשתתף בחנוכת הבית. הרבי נתן לו כתר תורה, ו־1,800 דולרים בשטרות בודדים, כדי לחלק לכל מי שחתמו על טופס ההזמנה. בהתוועדות י"א בניסן ב-770 נתן הרבי את ברכתו לבית הכנסת.
תיאור בית הכנסת.
בבית הכנסת כ-700 מקומות ישיבה, כולל עזרת הנשים.
בית הכנסת הוא בעל שתי קומות וקומת מרתף. בקומת הכניסה שני חדרים המשמשים כ"שטיבלאך" וחדרי לימוד, בנוסף להיכל בית הכנסת. בקומה השנייה ממוקמת עזרת הנשים. בצידי בית כנסת נקבעו 12 חלונות. קיר המזרח של בית הכנסת מצופה אבני שיש, ובמרכזו ארון קודש מפואר, עם עמודי שיש מסוגננים.
בחלקו העליון של בית הכנסת מופיע ציור של מעמד קבלת התורה וספר תורה עם עשרת הדיברות על רקע הרים, ובחלקו האחורי של בית הכנסת מתחת לחלונות של עזרת הנשים מופיע ציור של כלי נגינה ותחתיהם הפסוק מספר תהילים: "עבדו את ה' בשמחה בואו לפניו ברננה".
בקומת המרתף של בית הכנסת ממוקם מקווה, וכן בית כנסת "מניין זושא" הפועל בעיקר בשבת ויום טוב.
כולל זקנים.
בתמוז תש"ם יזם זושא ריבקין כולל למבוגרים בבית הכנסת. הוא סיפר על כך לרב שניאורסון, ששלח 2,000 שקלים כהשתתפות בהוצאות. בהמשך ליוזמה זו הציע הרבי בהתוועדות שהתקיימה ב-כ' באב ה'תש"ם, יום השנה לאביו - הרב לוי יצחק שניאורסון, להקים רשת כוללים למבוגרים על שמו, שיקראו בשם "כולל תפארת זקנים לוי יצחק".
הכנסת ספר תורה.
ב-י"ט בכסלו תשמ"א (1981) נערכה הכנסת ספר תורה שנכתב על ידי ארגון נשי ובנות חב"ד בישראל לזכות הרבי מלובביץ' ואשתו, בהשתתפות אלפי חסידים. הרבי ערך התוועדות מיוחדת לכבוד המעמד והעניק כתר ויד לספר תורה לגבאי זושא ריבקין.
בחשוון ה'תשמ"ח (1988) הושלמה כתיבתו של ספר תורה נוסף לזכות הרבי מלובביץ' ואשתו, כשהסיום נערך בבית מדרשו של הרבי, והמשיך בכפר חב"ד.
כמו כן קיים בבית הכנסת ספר תורה ששלח האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון לתושבי כפר חב"ד.
אירועים.
עד לשנת תשס"ג התקיימו חתונות של תושבי הכפר וחסידי חב"ד בתוך בית הכנסת.
מדי שנה מתקיימים באולם בית הכנסת התוועדויות מרכזיות בי"ט בכסלו וי"א בניסן (יום הולדת של הרבי מלובביץ') בהשתתפות אלפי אנשים. אירוע מפורסם נוסף הוא הקפות שניות, המתקיים במוצאי שמחת תורה בהשתתפות אלפי איש. באירועים אלו משתתפים אישי ציבור, בהם ראשי המדינה ושרים. בעבר השתתפו בהם נשיאי המדינה זלמן שזר ואפרים קציר והרבנים הראשיים לישראל. בי"ט בכסלו תש"ף השתתף ראש הממשלה בנימין נתניהו בהתוועדות שהתקיימה בבית הכנסת.
מורי אוגאי
מורי אוגאי (ביפנית: 森 鷗外 / 森 鴎外; 17 בפברואר 1862 - 8 ביולי 1922) נחשב מגדולי סופרי יפן בכל הזמנים, ופעל בסוף המאה התשעה עשרה ותחילת המאה העשרים. גם אם היה יפני בכל רמ"ח איבריו, ניתן בהחלט להגדרה כ"איש אשכולות" במובנו האירופאי הקלאסי. אינטלקטואל, בעל ידע עשיר בשפות, ספרות, תרגום, ביקורת ועריכה; אשר במקביל לקריירה ספרותית ענפה וחשובה פיתח גם קריירה מדעית-רפואית מצליחה ושירת כמדריך וקצין רפואה בצבא הקיסרי של יפן.
ניתן לחלק את פועלו של אוגאי לשני מישורים – הספרותי-תרבותי והרפואי-צבאי. שני המישורים נשקו זה לזה בשלבים מסוימים בחייו של אוגאי, ואף הושפעו זה מזה. נקודות משיקות נוספות בחייו היו התקופות בהן חי, או ליתר דיוק, המעבר בין תקופת אדו (תקופת השוגונים האחרונה ביפן) לתקופת מייג'י, על הרסטורציה שהועברה במהלכה.
מהלך חייו.
מורי אוגאי נולד ב-19 בינואר 1862, בשם מורי רינטארו (Mori Rintaro). כפר היוולדו, המרוחק מהפעילות השוקקת של עיר הבירה דאז, קיוטו, וכן של הבירה המאוחרת יותר, טוקיו, שכן באזור שימאנה של היום, והשתייך באותה תקופה וטרום הרסטורציה של מייג'י לאחוזה הפיאודלית של משפחת טסוואנו (Tsuwano). אביו של אוגאי היה רופא בשירות הדאימיו, וכתמורה לפעילותו הורשה לשלוח את בנו ללמוד בבית הספר אליו נשלחו ילדי משפחת הדאימיו. לימודיו של אוגאי הצעיר בבית הספר אפיינו את אותה תקופה, וכללו שינון נמרץ של קלאסיקות מהפילוסופיה הסינית, כגון כתבי קונפוציוס ומנציוס, וכן כתיבה תמה בשפה הסינית.
במקביל ללימודיו הסינים, נשלח אוגאי לטוקיו בשנת 1872. שם למד גם את השפה הגרמנית, השפה המערבית היחידה דאז שנלמדה ביפן, ואשר נחשבה לשפת הרפואה המודרנית. הציפייה מאוגאי הייתה ללכת בעקבות אביו ולהפוך לרופא בעצמו, ואכן כך היה. אוגאי פיתח בהמשך חייו קריירה מרשימה בתחום הרפואה, גם ובעיקר במסגרת פעילותו בצבא הקיסרי של יפן. בשנת 1877 החל ללמוד בבית ספר לרפואה בטוקיו, וארבע שנים מאוחר יותר סיים את לימודיו וקיבל משרת קצין בחיל הרפואה בצבא, שם התמחה בלימודי היגיינה. עם כניסתה של מדיניות הפתיחות למערב גם לשורות הצבא, הוא נשלח להתמחות וללימודים בגרמניה, שם שהה כארבע שנים. עם חזרתו ליפן שימש במדריך בבית הספר לרפואה של הצבא. לכשפרצה מלחמת סין-יפן בשנת 1894, נשלח אוגאי לחזית בתור רופא צבאי. מספר שנים מאוחר יותר הוא נשלח לחזית מלחמה נוספת, היא מלחמת רוסיה–יפן אשר פרצה ב-1904, שם שירת במנצ'וריה ובטיוואן.
שהותו הארוכה של אוגאי בגרמניה, ובעיקר בברלין, לא תרמה אך ורק לידע שלו בתחום הרפואה. ההפך הוא הנכון: במהלך שהותו שם, נחשף אוגאי לתרבות, לפילוסופיה ולספרות גרמנית ואירופאית במלוא עוצמתן. הוא הוקסם מיצירות המופת של התרבות המערבית ושמח להיות עד לתרבות העשירה והתוססת של אירופה בסוף המאה התשע עשרה. הוא החל לכתוב יומנים, בהם תיאר בפרוטרוט את התקדמות קריאותיו ביצירות וחיבורים של גדולים ומפורסמים כגון גתה, פון-הארטמן ושופנהאוור.
אוגאי חזר ליפן עמוס בחוויות ובעושר תרבותי שרק חיכה לפרוץ ממנו, ולא בזבז זמן: הוא החל לעסוק בתרגומים ליצירות ספרותיות מגרמנית ליפנית; החל לאגד סביבו אינטלקטואלים נוספים שהשקיעו מזמנם ומרצם לתרגום ספרות ושירה אירופאית וביניהם טסובוצ'י שויו (Tsbouchi Shoyo), אשר התמחה בשייקספיר; ייסד כתבי עת ספרותיים בהם הוא וחבריו פרסמו תרגומים (כגון כתב העת Shiragami zoshi בשנת 1889) ייסד בהתאם את מוסד ביקורת הספרות, תחום שלא היה קיים קודם כלל ביפן ואף תרם למודרניזציה של התיאטרון ביפן, עם תרגומו של מספר מחזות מודרניים שהועלו ביפן בתחילת המאה העשרים, הראשון שבהם "יון גבריאל בורקמן" של איבסן, בשנת 1909.