תנועת ההתנגדות לחוק הרגיזה כמה מהפרוטסטנטים. קבוצה של קושרים פרוטסטנטים יזמה את "מזימת בית ריי" (Rye House Plot) לרצוח את המלך ואת אחיו בשובם ללונדון לאחר השתתפותם במרוצי סוסים בניומרקט. בכל אופן, שרפה גדולה החריבה את מקום הלינה של צ'ארלס בניומרקט, דבר שאילץ אותו לעזוב את המרוצים מוקדם מהצפוי ובכך הוא ניצל מההתנקשות. החדשות על המזימה שנכשלה דלפו. קבוצה של פוליטיקאים פרוטסטנטים, ביניהם דוכס מונמות', בנו של המלך, היו מעורבים בקשר. כעשרה בני אדם, ביניהם אלג'רנון סידני ולורד ויליאם ראסל, הוצאו להורג. הדוכס הוגלה לחצר ויליאם מאורנג'. לורד דנבי ולורדים נוספים ששרדו את תקופת כליאתם במצודת לונדון שוחררו על ידי המלך ואחיו ג'יימס זכה להשפעה מרובה יותר בחצר המלכות. טיטוס אוטס נשפט ונכלא באשמת הוצאת דיבה.
מותו.
צ'ארלס השני לקה בשבץ פתאומי בבוקרו של ה-2 בפברואר 1685 ומת בגיל 54 ארבעה ימים לאחר מכן בארמון וייטהול. הפתאומיות של מחלתו ומותו הובילו לחשדות בדבר הרעלה. עם זאת, גורסים חוקרים מודרניים כי התסמינים של מחלתו דומים לאלה של אורמיה (תופעה הקשורה לאי-ספיקת כליות). על ערש דווי ביקש צ'ארלס מאחיו ג'יימס שידאג לפילגשיו. בערבו של יום חייו האחרון הוא המיר את דתו לקתוליות, אם כי לא ברורה רמת ההכרה בה שהה באותה עת ולא ברור מי עמד מאחורי צעד זה. צ'ארלס השני נקבר ב-14 בפברואר במנזר וסטמינסטר בהלוויה שלא הייתה מפוארת כלל.
לאחר מותו ירש אותו אחיו שמלך כג'יימס השני, מלך אנגליה ואירלנד וכג'יימס השביעי, מלך סקוטלנד.
מורשתו וירושתו.
לצ'ארלס לא היו צאצאים חוקיים, אך ידוע על תריסר צאצאים לא חוקיים משבע פילגשים. כתוצאה מכך הוא היה מכונה לעיתים קרובות בימי חייו בכינוי "רואלי הזקן" (Old Rowley), על שמו של אחד מסוסיו שהיה ידוע באותה תקופה בזכות היותו סוס הרבעה.
נתיניו של צ'ארלס התרעמו על תשלום המיסים ששימשו למימון פילגשיו וילדיהם, שלרבים מהם הוענקו תוארי אצולה. כמה מהדוכסים החיים כיום הם צאצאים בקו הירושה הזכרי של בניו הלא חוקיים של צ'ארלס. דיאנה, הנסיכה מוויילס היא צאצאית של שניים מבניו הבלתי-חוקיים של צ'ארלס: הדוכסים של גרפטון וריצ'מונד. בנה של דיאנה, הנסיך ויליאם, הדוכס מקיימברידג', השני בתור לכס המלכות הבריטי, יהיה בבוא היום המלך הראשון של בריטניה הנמנה עם צאצאיו של צ'ארלס השני.
בנו הבכור של צ'ארלס ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון הנהיג מרד כנגד ג'יימס השני, אך הובס בקרב סדגמור (Sedgemoor), נפל בשבי והוצא להורג. ג'יימס עצמו הודח מכס המלוכה ב-1688 במהלך המהפכה המהוללת. הוא היה המלך הקתולי האחרון של בריטניה.
במבט לאחור, ראו הטורים את תקופת מלכותו של צ'ארלס כתקופה טובה, בעוד שהוויגים ראו את צ'ארלס כשליט עריץ. כיום ניתן להעריך את תקופת מלכותו של צ'ארלס ללא נקודות המבט המפלגתיות, במילותיו של הסופר בן זמנו ג'ון אבלין (John Evelyn): "נסיך בעל מעלות רבות ועם פגמים גדולים רבים, נעים הליכות, נגיש, לא ארור ולא אכזר". המשורר ג'ון ווילמוט (John Wilmot) כתב על צ'ארלס בצורה גסה יותר: "הוא נע בחוסר מנוחה מזונה לזונה, מלך שמח, שערורייתי ועני".
צ'ארלס, שהיה פטרון של אומנויות ומדעים, ייסד את מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' ותמך בחברה המלכותית, שעל חבריה נמנו רוברט הוק, רוברט בויל וסר אייזק ניוטון. צ'ארלס היה פטרונו האישי של סר כריסטופר רן, האדריכל שסייע לבנות את לונדון מחדש לאחר השרפה הגדולה, ושבנה את בית החולים המלכותי צ'לסי שצ'ארלס ייסד כמעון לחיילים משוחררים ב-1682.
29 במאי, יום השנה לרסטורציה, שהיה גם יום הולדתו של צ'ארלס, היה מצוין באנגליה עד לאמצע המאה ה-19 כ"יום האלון המלכותי", (Royal Oak Day), על שם עץ האלון שבו הסתתר צ'ארלס במהלך בריחתו מפני כוחותיו של אוליבר קרומוול. חגיגות מסורתיות הכוללות לבוש העשוי מעלי עץ האלון היו נהוגות עד אז. צ'ארלס השני מונצח באמצעות פסלים בכיכר סוהו שבלונדון, בכיכר הפרלמנט באדינבורו, בעיר גלוסטר וליד החזית הדרומית של קתדרלת ליצ'פילד. הוא מופיע בהרבה יצירות ספרותיות ועל שמו קרויה העיר צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) שבארצות הברית.
ארגון הבריאות העולמי
ארגון הבריאות העולמי (באנגלית: The World Health Organization, בראשי תיבות: WHO) הוא אחת מהסוכנויות של האומות המאוחדות, תחום עיסוקו הוא בריאות הציבור. WHO נוסד ב-7 באפריל 1948 ובמבוא לחוקת הארגון נכתב: "ההנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיגה, היא אחת מזכויות היסוד של כל בשר ודם בלא הבדל גזע, דת, השקפה מדינית, מעמד כלכלי או חברתי."
מטה הארגון יושב בז'נבה שבשווייץ. לארגון שישה משרדים אזוריים ו-150 נציגויות במדינות שונות.
"יום הבריאות העולמי" נקבע בתאריך הקמת הארגון, 7 באפריל.
מנדט ארגון הבריאות העולמי כולל סינגור על הזכות לבריאות אוניברסלית, מעקב, פיקוח והתראה על סיכונים בתחום בריאות הציבור, תיאום התגובות למצבי חירום בריאותיים וקידום בריאות האדם ורווחתו. WHO מספק סיוע טכני למדינות, קובע תקנים והנחיות ואוסף נתונים על סוגיות בריאות גלובליות באמצעות סקר הבריאות העולמי.
הפרסום המרכזי של הארגון הוא דוח הבריאות העולמי, המספק הערכות מומחים לנושאי בריאות גלובליים וסטטיסטיקות בריאות של כל המדינות. הארגון מגדיר את המושג "בריאות" בצורה רחבה, ומכליל בו תקינות פיזית, נפשית וסביבתית.
לארגון הבריאות העולמי היה תפקיד משמעותי בביעור האבעבועות השחורות, הכחדה כמעט מלאה של מחלת הפוליו ופיתוח חיסון לאבולה.
נציגי המדינות החברות באומות המאוחדות מתכנסים אחת לשנה ופעם בשלוש שנים בוחרים במועצת מנהלים של 31 חברים, אשר מנהלים את הארגון למשך שלוש שנים.
ה-WHO מסתמך על תרומות של המדינות החברות ושל תורמים פרטיים. תקציבו של הארגון לשנים 2020–2021 עומד על 4.84 מיליארד דולר.
היסטוריה והקמה.
רקע.
שיתוף הפעולה הראשון בין מדינות בנושאי בריאות היו סדרה של 14 כנסים, הוועידות הסניטריות הבינלאומיות שאורגנו ביוזמת ממשלת צרפת בין השנים 1891 ל-1938 ועסקו במניעת התפשטות מגפות, כולרה וקדחת צהובה. חוקרים קוראים בוועידות את ההתחלה של פעילות בינלאומית שהובילה להקמת ארגון הבריאות העולמי. גם הארגון עצמו, רואה בוועידות את מקור ההתפתחות שלו. עם הקמת חבר הלאומים בשנת 1920, הוקם ארגון הבריאות של חבר הלאומים שפעל מז'נבה.
ארגון הבריאות של חבר הלאומים (LNHO) פעל בהשראת האידיאל לפיו אספקה שוויונית של בריאות ורווחה יכולה להפחית סכסוכים חברתיים תוך מדינתיים ולסייע במניעת מלחמה. LNHO תמך ביוזמות מדעיות לקידום מדעי הרפואה ולשיפור בריאות ותנאי החיים, ובכך להבטיח לכידות חברתית, ולקידום "בריאות במובן הרחב ביותר של המילה". לודוויק רייצ'מן , רופא ובקטריולוג יהודי פולני עמד בראש LNHO. רייצ'מן קידם מהלכים עצמאים, גייס משאבים ותמך במחקרים בתחום הבריאות שעוררו אי נוחות אצל חלק מהפוליטיקאים ומזכירות ארגון הבריאות. בתחילת דרכו התמודד הארגון עם מגפות במזרח אירופה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
הקמה.
במהלך "ועדת האומות המאוחדת בנושא מוסד בינלאומי" שהתקיימה באפריל 1945, שמינג סזה, דיפלומט סיני, קידם את הרעיון להקמת ארגון בריאות בינלאומי בחסות הארגון החדש אצל נציגים נורווגים וברזיליים. לאחר שלא הצליח לגייס תמיכה, סזה פנה לאלג'ר היס, ששימש כמזכ"ל הוועידה, שתמך ברעיון להקמת ארגון בריאות בינלאומי. סזה ונציגים אחרים פעלו להעביר הצהרה הקוראת לוועידה בינלאומית לבריאות. מהלך נוסף שתמך בהקמת WHO היה הגבלת תפקידה של אונרר"א לטיפול בפליטים באירופה. דיפלומטים אמריקאים חששו מהמשמעויות הכלכליות של התרחבות פעילות הסוכנות לשיקום מערכות הבריאות במדינות אירופה.
חוקת ארגון הבריאות העולמי נחתמה על ידי נציגי 51 מדינות שאז היו חברות באו"ם ועשר מדינות נוספות. החוקה נכנסה לתוקף ב-7 באפריל 1948. העצרת הראשונה של ארגון הבריאות התקיימה ב-24 ביולי 1948 בה אושר תקציב של 5 מיליון דולר אמריקאי לסוכנות לשנת 1949. אנדרייה שטאמאר, רופא וחוקר בריאות הציבור קרואטי, היה יושב הראש של העצרת הראשונה וממנסחי החוקה. בעצרת נבחר ברוב גדול ברוק צ'יסהולם, פסיכיאטר קנדי כמזכ"ל הראשון של הארגון. חלק מעובדי ארגון הבריאות של חבר הלאומים המשיכו את עבודתם ב-WHO.
עקרונות הפעולה.
עקרונות הפעולה של ארגון הבריאות העולמי כפי שמופיעים בחוקת הארגון:
ב-2012 ארגון הבריאות העולמי הגדיר את תפקידו בקידום תחום בריאות הציבור:
תחומי פעולה מרכזיים.
ארגון הבריאות העולמי בנוי בשמונה חטיבות העוסקות במחלות מידבקות, מחלות שאינן מידבקות ובריאות נפשית, בריאות משפחתית וקהילתית, פיתוח בר-קיימא וסביבות מקדמות בריאות, טכנולוגיות בריאות ותרופות ופיתוח מדיניות. חטיבות אלה תומכות בארבעת עמודי התווך של ארגון הבריאות העולמי: הדרכה ברחבי העולם לבריאות, פיתוח עולמי של סטנדרטים משופרים לקידום בריאות, שיתוף פעולה עם ממשלות בחיזוק תוכניות הבריאות הלאומיות ופיתוח טכנולוגיות, מידע וסטנדרטים בריאותיים משופרים.
פרויקטים מרכזיים.
1947: הקמת שירות מידע אפידמיולוגי באמצעות טלקס.
1950: מבצע חיסון נגד שחפת באמצעות חיסון BCG.
1955: השקת התוכנית למיגור המלריה והקמת הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן.