רבי שלמה בן יעקב אאיליון (בכתב לטיני: Solomon Ayllón ; שמו נכתב לעיתים גם Aelion, Hillion או Aylion; ה'ת"ך, 1660 – ל' בניסן ה'תפ"ח, 9 באפריל 1728) היה רב, יליד האימפריה העות'מאנית (מסלוניקי או צפת) שכיהן כ"חכם" של הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות בלונדון ובאמסטרדם. יוחסו לו נטיות שבתאיות.
ביוגרפיה.
מקום ושנת הולדתו של אאיליון אינם ברורים, יש עדויות כי נולד בצפת בשנת 1664, ויש האומרים כי נולד בסלוניקי בשנת 1660. מקור שם המשפחה קרוב לוודאי בעיר הספרדית אייון שבמחוז סגוביה. אאיליון גדל והתחנך בעת השלטון העות'מאני בסלוניקי, שהייתה בתקופה זאת מעוז שבתאי. הוא למד בצעירותו אצל נתן העזתי, נביאה של התנועה השבתאית, והיה בין תלמידיו המפורסמים. לאחר נישואיו, התגורר אאיליון בצפת, ויצא, כשד"ר או "משולח", לאיסוף כספים עבורה בגולה בשנת 1688. אאיליון עבר במהלך מסעו באיטליה, ובליבורנו פגש ברבי בנימין הכהן מריג'יו ורבי אברהם רוויגו, והגיע ב-1689 ללונדון.
לונדון.
בלונדון התקיימה בשנים ההן קהילה ספרדית-פורטוגזית של אנוסים ששבו ליהדות, שרבה, יעקב אבנדנה נפטר בשנת 1685, ארבע שנים קודם לבואו של אאיליון ללונדון. הקהילה שהייתה דלה בתלמידי חכמים בעלי שיעור קומה ראתה באאיליון, החכם הארץ-ישראלי, מועמד ראוי לתפקיד, ופנתה אליו בבקשה לכהן ברבנות. בלונדון כיהן אאיליון כעשר שנים, בהן סבל רבות ממתנגדיו בקהילה - בעיקר הרב והפרשן הידוע יעקב פידאנקה או פידאנקי Fidanque (?-1701) ובנו, אברהם, שמיררו את חייו בשל חשד השבתאות. הסכסוך בלונדון התפרסם גם בקהילות אחרות, ורבנים שונים התייחסו בכבוד רב לאאיליון, בהם מתנגדי שבתאות מובהקים כרבי יעקב ששפורטש, רבי צבי הירש אשכנזי, ורבי יחזקאל קצינאלפוגין. אחרי שבשנת 1690 המעמד של הקהילה דחתה את טענותיהם של יעקב ואברהם פידאנקה, הטיל עליהם חרם עד שיבקשו סליחה מפני חכם הקהילה על יד ארון הקודש. בשנת 1699 ה"מעמד" נאלץ לדון פעם נוספת בטענות נגד הרב אאיליון ושוב מצא אותן כחסרות בסיס. בשלב זה, בשנת 1700 פרש שלמה אאיליון מתפקידו ועבר לכהן כרב הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
בעזיבתו קיבל מהקהילה מלונדון חמשים גיני כמתנת פרידה. כמו כן כעבור שנתיים הקהילה קנתה את הספרים שהרב אאיליון השאיר בלונדון. ספרים אלה היוו יסוד להקמת ספריה.
אמסטרדם.
באמסטרדם כיהן אאיליון ברבנות 28 שנה עד מותו. תחילה שימש כדיין תחת הרב הראשי, רבי שלמה די אוליוירה מחבר הספר "אילת אהבים", ואחרי פטירתו של זה בשנת 1708, הפך אאיליון ל"חכם" ואב"ד הקהילה עד מותו, משך 20 שנה. הקהילה הספרדית-פורטוגזית הייתה הקהילה החזקה והעשירה באמסטרדם, וכרב הקהילה האשכנזית כיהן רבי צבי הירש אשכנזי שכונה "חכם צבי". אאיליון נהנה ממעמד נכבד וכיהן גם כראש ישיבת "מדרש עץ חיים" הגדולה בה הרביץ תורה. עד לשנת 1713 שרר השקט והכבוד ההדדי בקהילה, אאיליון התכתב ארוכות עם רבים מפוסקי ההלכה הנודעים בדור, ואף העניק הסכמות למי שהיה מראשי מתנגדיו לאחר מכן, רבי משה חגיז, שד"ר ירושלים ששהה בשנים ההם באמסטרדם. לימים טען חגיז כי היה מודע לשבתאותו של אאיליון אך מחמת כבוד הקהל נמנע מלפרסם זאת.
בחודש סיון ה'תע"ג (1713) פנו פרנסי העיר איזמיר שבטורקיה לפרנסי אמסטרדם בבקשה לגזור שרפה על כתבי ההוגה השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו. מסיבות שאינן ידועות פנו פרנסי איזמיר לפרנסי אמסטרדם ולא לרב העיר, רבי שלמה אאיליון, ואולי מפני שידעו על טיבו השבתאי. אאיליון ראה בכך משום פגיעה בכבודו, וחיווה את דעתו כי אין בכתבי קרדוזו שמץ פסול, אך הפרנסים לא שעו לו ושרפו את כתבי קרדוזו, ומאז נטרו בליבם חשד שבתאות אודות רבם.
בט' בתמוז תע"ג (1713) הגיע לאמסטרדם הנודד השבתאי המפורסם נחמיה חייא חיון, לאחר הדפסת ספריו בברלין, והתקבל בכבוד בקהילה הפורטוגזית. רבי משה חגיז פנה באופן בהול לפרנסים והודיעם כי על פי המידע שקיבל משליח ירושלים רבי אברהם יצחקי הרי שחיון הוא שבתאי מוצהר וקיצוני. הפרנסים פנו לרבי צבי אשכנזי, שהכיר את חיון מימי מגוריו בסרייבו וזה שב על האזהרה מפני חיון. פרנסי הפורטוגזים דרשו מחיון שלא לצאת מביתו, אך אאיליון נפגע קשות מהצעדים שנעשו שלא בידיעתו ומאחורי גבו, והתייצב בגלוי לצד חיון כאשר הוא מזכה אותו מאשמת השבתאות.
בעיר פרצה סערה עזה, במהלכה פורסמו כתבי פלסתר משני הצדדים ונשלחו איגרות לרחבי אירופה. פרנסי הפורטוגזים ראו בהתנהגותם של חגיז והחכם צבי חוצפה ועזות כנגד רב הקהילה הפורטוגזית והתייצבו לימינו באופן מוצהר, על מנת להציל את כבוד קהילתם. אאיליון וראשי הקהל התלוננו בפני רשויות העיר נגד החכם צבי וחגיז ושני אלו נאלצו לעזוב את העיר ללונדון. במהלך הפולמוס הואשם לראשונה אאיליון בגלוי בידי חגיז בשבתאות. לאחר שוך הפולמוס עזב חיון את אמסטרדם, וכאשר שב אליה בשנת 1726 רחק ממנו אאיליון וביקשו לעזוב את העיר, כפי הנראה מחשש להתלקחות מחדש של המחלוקת. למרות זאת נהג אאיליון בחיון כבוד, ובספרו של חיון שהשתמר בכתב-ידו מצויות הערות אוטוגרפיות בכתב ידו של אאיליון.
רבי שלמה אאיליון נפטר באמסטרדם בל' בניסן ה'תפ"ח (9 באפריל 1728).
חתכים חרוטיים
דניאל קרפי
עפעף
עפעפיים (TA: Palpebrae) הם קפלי עור דקים המכסים את העיניים ומגנים עליהן.
העפעפיים מגנים על הקרנית מפציעה ומלחחים אותה, הם גם מצמצמים כניסת אור לעין. סגירת העפעפיים ופתיחתם המהירה (מצמוץ), מסייעים בסילוק גורמים מגרים מפני העין. מצמוץ מתרחש באופן רפלקסיבי גם בתגובה לאור חזק או לקרבה מאיימת של חפץ לעין.
הדגים, מפאת חוסר עפעפיים, אינם מסוגלים לעצום את עיניהם ועל-כן הם ישנים תמיד בעיניים פקוחות.
אנטומיה.
לכל עין שני עפעפיים, העפעף העליון (Palpebra superior) והעפעף התחתון (Palpebra inferior). העפעף העליון גדול יותר ונע יותר מהעפעף התחתון.
כל עפעף בנוי ממספר שכבות, כאשר החיצונית עשויה עור והפנימית היא לחמית העפעפיים (Tunica conjunctiva palpebrarum). בין השכבות נמצא מִרְדַּד העפעפיים (Tarsus), רצועת רקמת חיבור צפופה ברוחב של כשני סנטימטר וחצי התומכת בעפעף ושומרת על צורתו. בין המרדד לעור עוברים סיבי שריר העין החוגי.
בתוך מרדד העפעפיים נמצאות בלוטות המרדד (Glandulae tarsales), סוג של בלוטות חלב המפרישות לשפת העפעף חומר שומני המונע התאדות ונזילה של הדמעות ומהעפעפיים להידבק זה לזה.
עוד בשפת העפעף נמצאים הריסים (Cilia), וכן בלוטות הריסים (בלוטות חלב).
מקום מפגש העפעפיים בצדדים מכונה שְׁלִיבַת העפעפיים התיכונה (Commissura medialis palpebrarum) ושליבת העפעפיים הצידית (Commissura lateralis palpebrarum), וקו מפגש העפעפיים הסגורים מכונה סדק העפעפיים (Rima palpebrarum). בדרך כלל סדק העפעפיים הוא אופקי.
בשליבת העפעפיים התיכונה נמצא אגם הדמעות (Lacus lacrimalis) ובתוכו תלתול הדמעות (Caruncula lacrimalis), צידי להם קמט הלחמית הסהרוני (Plica semilunaris conjunctivae), קפל שהוא שריד לעפעף שלישי שנעלם עם אבולוציית האדם. צידי לקמט הסהרוני נקודות הדמעות (Punctum lacrimale), אחת בעפעף העליון ואחת בתחתון. נקודות הדמעות הן פתחים לצינוריות הדמעות ודרכן מפונות הדמעות לשק הדמעות ובהמשך לחלל האף.
אשר א. פריזם
עפעפיים
לואיס מיגל
לואיס מיגל גז'גו בסטרי (Luis Miguel; נולד ב-19 באפריל 1970), הידוע כלואיס מיגל הוא אחד מהזמרים הלטינים המצליחים והפופולרים ביותר באמריקה הלטינית מאז שנות ה-80 המוקדמות.
מיגל זכה ב-4 פרסי גראמי הלטיניים וב-5 פרסי גראמי, ובגיל 26, הוא קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. הוא מחזיק בשיא של ההופעות הרווחיות ביותר של אומן לטיני.
מיגל מכר למעלה מ-90 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
מיגל נולד בסאן חואן שבפוארטו ריקו לזמר הספרדי המנוח לואיס גאג'גו סאנצ'ז (לואיס ריי) ולשחקנית האיטלקייה, מרסלה בסטרי. במשך שהייתם הקצרה של הוריו באי, נולד בפוארטו ריקו ולאחר מכן כשהוא בן ימים אחדים, עברו הוריו לחיות במקסיקו. ב-1990 קיבל אזרחות מקסיקנית מנשיא מקסיקו. יש לו שני אחים צעירים ממנו, סרחיו ואלחנדרו. אמו של לואיס נעלמה בשלהי 1987 ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלה.
לואיס מיגל החל את הקריירה שלו בגיל 11. הוא הופיע בתחרויות כישרונות ובילה לצד אביו בהופעותיו.
בנוסף הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של ארנולדו קוודה ושר את השיר "לה מלגונייה". הופעתו הדהימה את המנחה ואת קהל הנוכחים, ובין הופעה להופעה שנתן, אנשי חברת התקליטים של EMI נכחו באחת מההופעות, וחודש לאחר מכן החתימו את לואיס על חוזה הקלטות.
ב-1982, הקליט מיגל את אלבומו הראשון "1+1=2 מאוהבים", ועד סוף שנת 1984 הקליט שלושה אלבומים נוספים: Directo Al Corazon , Decidete ו-Palabra de Honor . בשנה זו התחיל את סיבוב ההופעות הראשון הבינלאומי הראשון שלו מבין רבים, ועשה את הסרט הראשון שלו "Ya Nunca Mas". למרות הביקורות הטובות וההצלחה בקופות, מאוחר יותר בחייו התכחש לואיס לקריירת הסרטים שלו. הוא זכה בתקליט הזהב הראשון שלו על שירי הסרט.
בשנת 1985, זכה מיגל לראשונה בפרס גראמי על השיר "אני אוהב אותך כמו שאת", דואט שביצע עם הזמרת הסקוטית שינה איסטון והפך לאומן הלטיני הראשון שזוכה בפרס זה. באותה השנה הוא זכה בפרס "Antorcha de plata" בפסטיבל השירים של צ'ילה, בווינה דל מאר.
ב-2004, הוציא מיגל את האלבום " Mexico En La Piel". האלבום הוא אוסף שירי מאריאצ'י מקסיקניים. הוא זכה להצלחה רבה, והפך לאחד מהאלבומים הטובים ביותר של מיגל. האלבום זיכה את מיגל בשני פרסי גראמי. 100,000 עותקים נמכרו בשבוע הראשון ליציאתו רק במקסיקו.