"וְלֹא־עוֹד אֶלָּא שֶׁהָיָה גַּם־בְּרִבְקָה וְהִיא הָרָה לְאֶחָד לְיִצְחָק אָבִינוּ כִּי בְּטֶרֶם יֻלְּדוּ בָנֶיהָ וְעוֹד לֹא־עֲשׂוּ טוֹב אוֹ־רָע לְמַעַן תָּקוּם עֲצַת הָאֱלֹהִים כְּפִי בְחִירָתוֹ לֹא מִתּוֹךְ מַעֲשִׂים כִּי.. כַּכָּתוּב וָאהַב אֶת־יַעֲקֹב וְאֶת־עֵשָׂו שָׂנֵאתִי".
המוצא הפיזי והזהות האתנית אינם חשובים. ולכן יצחק ויעקב הם דמויות פריפיגורטיביות לישו, היורשים הרוחניים של עם הבחירה אינם דווקא היורשים הביולוגיים. היהודים כבר אינם ישראל, הנוצרים הם בני ישראל החדשים, האל הבטיח לישו ובחר במאמיניו.
כיאה למסה התאולוגית שלו, פאולוס מציין כי הוא מביא הבשורה אל הגויים. גם באיגרות נוספות, הנוצרי הנגאל אינו יהודי- או ישראלי, הוא פשוט מאמין בישו ובתשועתו.
"וְהִיא צִדְקַת אֱלֹהִים בֶּאֱמוּנַת יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ אֶל־כֹּל וְעַל־כֹּל אֲשֶׁר הֶאֱמִינוּ בוֹ כִּי אֵין לְהַבְדִּיל".
יתרון נוסף ליהודי על-פני הגוי הוא ברית המילה. פאולוס טוען כי כוחה של המילה יפה כל עוד מקיימים את המצוות. אולם במקום שיש חטא או עברה על המצוות, שואל פאולוס, איזה ערך יש למילה? ולהפך: גויים שמקיימים את מצוות התורה מבלי להשתייך לעם הבחירה שלו ניתנה התורה, האם ערלתם לא תיחשב להם למילה?
"וְהֶעָרֵל מִלֵּדָה הַמְקַיֵּם אֶת־הַתּוֹרָה הוּא יִשְׁפֹּט אֹתְךָ אֲשֶׁר־לְךָ הַכְּתָב וְהַמִּילָה וְעָבַרְתָּ אֶת־הַתּוֹרָה"
פאולוס טוען אם כן כי גדולתם של הגויים באה מתוך תשובתם מבלי לקיים מצוות, ברית מילה היא מילה שבלב.
"כִי אִם־תּוֹכוֹ שֶׁל אָדָם הוּא יְהוּדִי וּמִילָה הִיא בַּלֵּב כְּפִי הָרוּחַ וְלֹא כְּפִי הַכְּתָב אֲשֶׁר־לֹא מִבְּנֵי אָדָם תְּהִלָּתוֹ כִּי אִם־מֵאֵת הָאֱלֹהִים".
ולכן שווים הם בפני האל.
פאולוס טוען אם כן כי העולם שרוי בחטא והחטא משותף לכולם. גם היהודי וגם הגוי משועבדים לחטא. ולכן צדקת האלוהים אפשר שתתבטא גם בלי התורה, בתנאי אחד - אמונה בישו כמשיח. האמונה מחליפה את מצוות התורה ועל-פיה מוצדק האדם, והיא פתוחה בפני כולם נימולים כערלים, שכן אלוהים אחד לכולם.
"לָכֵן דָּנִים אֲנַחְנוּ שֶׁבֶּאֱמוּנָה יִצְדַּק הָאָדָם בִּבְלִי מַעֲשֵׂי תוֹרָה. אוֹ הֲרַק אֱלֹהֵי הַיְּהוּדִים הָאֱלֹהִים הֲלֹא גַם אֱלֹהֵי הַגּוֹיִם אָכֵן גַּם־אֱלֹהֵי הַגּוֹיִם הוּא. כִּי אֶחָד הָאֱלֹהִים הַמַּצְדִּיק אֶת־הַמּוּלִים מִתּוֹךְ הָאֱמוּנָה וְאֶת־הָעֲרֵלִים עַל־יְדֵי הָאֱמוּנָה".
המסקנה של פאולוס היא מרחיקת לכת. דרך התורה באה הכרת החטא. התפיסה הישנה של התורה, במתכונת של מצוות שיש לקיים מפנה את מקומה לתפיסה רוחנית של התורה כאמונה.
עם ישראל שקיבל את התורה במעמד הר סיני נטש את הברית. ולכן, אומר פאולוס, הפך האל את פניו וכעת הוא פונה אל עם אחר, אל ישראל אחר, חדש. הברית עם ישראל הישנה הפכה לברית חדשה.
ישראל החדש, שאנשיו לא נכחו במעמד הר סיני ולא קיבלו את התורה, אליהם פונה פאולוס בשם אלוהים וישו בנו. אם כישלונה של ישראל הישנה היה בשל חוסר אמונה:
"כֵּן הַדָּבָר הֵמָּה נִקְּפוּ עַל־אֲשֶׁר לֹא הֶאֱמִינוּ וְאַתָּה הִנְּךָ קַיָּם עַל־יְדֵי הָאֱמוּנָה אַל־תִּתְגָּאֶה כִּי אִם־יְרָא"
דווקא בזכות האמונה הזו, נבחרים הגויים לישראל חדשה, אמונה להכרזת "דבר המשיח":
"אִם־כֵּן הָאֱמוּנָה בָאָה מִתּוֹךְ הַשְּׁמוּעָה וְהַשְּׁמוּעָה עַל־יְדֵי דְבַר־הַמָּשִׁיחַ".
אך אלוהים לא מתחרט על בחירתו הקודמת.
" וְזֹאת בְּרִיתִי אֲשֶׁר אֶכְרֹת אִתָּם כִּי אֶסְלַח לַעֲוֹנָם".
ולכן זכותו ההיסטורית של עם ישראל לא מתבטלת והוא נשאר שורש לישראל החדשה.
"אַל־תִּתְפָּאֵר עַל־הָעֲנָפִים וְאִם־תִּתְפָּאֵר דַּע שָׁאַתָּה לֹא תִשָׂא אֶת־הַשֹּׁרֶשׁ כִּי אִם־הַשֹּׁרֶשׁ נֹשֵׂא אוֹתָךְ".
עוד לא אבדה תקוותו של עם הבחירה וייתכן שביום מן הימים ישוב למעמדו המפואר מני קדם
"וְגַם־הֵמָּה אִם־לֹא יַעַמְדוּ בְּמִרְיָם יֻרְכָּבוּ כִּי־יָכֹל הָאֱלֹהִים לָשׁוּב לְהַרְכִּיבָם".
מעבר ליכולת הגויים לקבל את הבשורה, פאולוס מדגיש את המקור לחטא ומכאן גם לגאולה האישית והציבורית:
"לָכֵן כַּאֲשֶׁר עַל־יְדֵי אָדָם אֶחָד (אדם הראשון) בָּא הַחֵטְא לָעוֹלָם וְהַמָּוֶת בְּעֵקֶב הַחֵטְא וְכֵן עָבַר הַמָּוֶת עַל־כָּל־בְּנֵי אָדָם מִפְּנֵי אֲשֶׁר כֻּלָּם חָטָאוּ".
מדבריו של פאולוס ניתן ללמוד כי ישו הביא את החסד האלוהי לעולם - כלומר, אִפשר לבני האדם להיטהר מחטאיהם :
"לָכֵן כַּאֲשֶׁר בְּפֶשַׁע אֶחָד נֶאְשְׁמוּ כָּל־בְּנֵי־אָדָם כֵּן בִּזְכוּת אַחַת יִזְכּוּ כָל־בְּנֵי־אָדָם לַחַיִּים: כי כַּאֲשֶׁר בִּמְרִי הָאָדָם הָאֶחָד הָיוּ הָרַבִּים לְחַטָּאִים כֵּן בְּמִשְׁמַעַת הָאֶחָד יִהְיוּ הָרַבִּים לְצַדִּיקִים:"
באשמת חטא אדם הראשון, נאשמה האנושות בכללה, ובזכות צליבתו הבודדת של ישו, נגאלה. כשם שבגלל אי ציותו של אדם אחד נעשו הרבים לחוטאים, כי גם בגלל ציותו של האחד ייעשו הרבים לצדיקים.
בפסוק 20, מביא פאולוס, מתוך הבחינה התאולוגית שתוארה כאן בקצרה, את מסקנותיו לגבי תפקיד התורה ועם ישראל בכללו:
"הַתּוֹרָה נִכְנְסָה לְמַעַן יִרְבֶּה הַפָּשַׁע וּבַאֲשֶׁר רָבָה הַחֵטְא עָדַף עָלָיו הֶחָסֶד"
מתוך בירור זה ניתן ללמוד כי לדעת פאולוס אין ייחוד נשמתי-יהודי בגינו לא יוכלו הגויים להיגאל. לפי טענה זו ברור מדוע מוציא פאולוס את בשורת הגאולה כלפי הגויים בנכר.
כתביו של פאולוס.
פאולוס כתב מספר איגרות אל הקהילות הנוצריות ואל יחידים. אולם לא כולן שרדו; בקורינתיים א', 9:5, יש התייחסות לאיגרת אבודה שהוא שלח לנוצרים בקורינתוס. האיגרות ששרדו הן חלק מהקנון של הברית החדשה, שם הן מופיעות לפי גודלן, מהארוכה לקצרה. חלק מן האיגרות, אותן הוא כתב בכלא, נקראות "מכתבי הכלא", והמסורת אומרת כי הן נכתבו ברומא.
הוטלו ספקות בכך שכתב את האיגרת אל העברים כבר מאז אוריגינס. מ-1750, מספר איגרות אחרות שבדרך כלל יוחסו לפאולוס נחשדו בכך שאחרים כתבו אותם בזמן כלשהו במאה ה-1 – מספיק מוקדם כך שמחברים דתיים כמו מרקיון וטרטוליאן לא ידעו על כך שמחבר אחר כתב אותם.
הכתבים הבאים הם הכלולים בקנון הברית החדשה. אלה שיש ספק לגבי ייחוסם לפאולוס מודגשים; אלה שנחשבים כ"מכתבי הכלא" מסומנים בכוכבית.
הכתבים האפוקרופיים הבאים יוחסו לפאולוס:
דעות אלטרנטיביות.
בספריו "יוצר המיתוס" ו"פאולוס וההלניזם", חוקר התלמוד היים מקובי הציג תאוריה, שלפיה פאולוס היה למעשה גוי שגודל בסביבה שהושפעה על ידי דתות המסתורין ההלניסטיות הפופולריות שמרכזן היה באלים מושיעים שמתים וקמים לתחייה, שאחר כך התגייר וקיווה להיות לחכם פרושי. הוא מצא עבודה בירושלים כקצין משטרה של הכהן הגדול הצדוקי, שהיה באותו זמן בובה רומית בירושלים. עבודתו של פאולוס ברדיפות אחר אויביו של הכהן הגדול הובילה למאבק פנימי בנפשו, שהתפרץ בזמן שהוא היה בדרך לדמשק. מקובי חושב, כי ההתגלות של פאולוס הייתה בעצם ההתאחדות של העצמי המפורד שלו. פאולוס לאחר מכן מיזג את דתות המסתורין, את היהדות ואת מותו של ישו לאמונה חדשה לחלוטין, שמתרכזת במותו של ישו כקורבן מכפר מסתורי. מקובי טוען כי טענותיו של פאולוס לרקע יהודי ולחינוך פרושי הן שקריות, כשהוא מראה כי כמה פסקאות בכתביו של פאולוס מרמזות על בורות בהלכה. מקובי גם טוען כי פאולוס המציא מושגי יסוד רבים בדת הנוצרית, וכי הבשורות ושאר המסמכים הנוצריים המאוחרים נכתבו על מנת לשקף את דעותיו של פאולוס ולא את חייו האותנטיים של ישו. מקובי גם תוהה על יושרו של פאולוס.
דעה ביקורתית יותר כלפי פאולוס מגיעה ממחקריו של א. ויקטור גאראפה. הוא טוען, כי פאולוס פעל כנגד סמכותם של תלמידי ישו הנותרים, וכנגד הקהילה הירושלמית המקורית שפעלה תחת יעקב, אחי ישו. כשהוא משתמש בטקסט של הברית החדשה, גאראפה מציע פירושים חדשים לכמה פסקאות חשובות, ומציע כי כבר שם ניתן לראות שהיה מאבק כוחני בין השליחים השונים.
דעה אחרת היא מה שנודע כ"פרספקטיבה החדשה" על פאולוס, שהוצגה לראשונה על ידי רבי יעקב עמדין (1697-1776). דעתו של עמדין הייתה כי שאול התרסי היה פרושי מלומד ואדוק, שכשהוא חוזר בו מדעותיו השמאיות הקודמות, החל להאמין בגאולה לגויים ותחת הסמכות של שמעון כיפא (הוא פטרוס) החל לבנות דת עבור בני נח המבוססת על התנועה הישועית. פאולוס האמין כי היתרון של היהודים הוא כי הייתה להם התגלות, ומשום שהם קיבלו את התורה. אך הוא התנגד לנוצרים יהודים שטענו (תחת השפעה של בית שמאי) כי הגויים אינם יכולים להיגאל אלא אם כן יתגיירו. פאולוס אמר כי כל שהם צריכים הוא אמונה טהורה והתנגד לגיור. אמנם הוא טען כי על כל יהודי למול (לדוגמה, טימותיוס, שהוא עצמו מל אותו) ולחיות תחת חוקי ההלכה. לפי דעה זו, פאולוס הוא בעצם רב פרושי, שהבין כי אף ש"שיתוף" (אמונה בעוד אל מלבד ה', או בה' מבעד לשמו של אל אחר) הוא תקין לגוי למרות האיסור לבני נוח על עבודת אלילים. דעתו זו נסמכה על הספר תולדות ישו ובו עיקרי נושאים אלו.
קבורה בחיים
קבורה בחיים (או קבורה צ'צ'נית) היא שיטת רצח ודרך להוצאה להורג. הנקבר צפוי למות מחנק (שאיפת עפר או לחץ משניק על בית החזה), או במקרים אחרים - מרעב, מצמא או מאובדן חום גוף באקלים קר או מחום יתר בתוך האדמה.
קבורה בחיים הייתה עונשן של הבתולות הווסטליות אשר הפרו את נדר ההתנזרות. במצרים העתיקה ובסין קברו יחד עם המלך את משרתיו, כדי שיוכלו לשרת אותו גם בעולם הבא.
הערבים בתקופה הקדם אסלאמית נהגו לקבור את בנותיהן בעודן חיות (וואד אל-בנאת), כשאלו היוו מעמסה כלכלית גדולה מידי.