פולחן חשוב נוסף הוא "הסגידה לנשמת האורז". בני ההאני מאמינים כי על ידי אכילת האורז שזה עתה נקצר הם הופכים את הנשמה של האורז לחומר ובכך מאריכים את חייהם. פולחן זה קשור לפולחן הסגידה לעץ הקדוש. כחלק מ"טקס טעימת האורז החדש" נוהגים בני ההאני לתלות את השיבולת הראשונה של האורז שנקצרה מעל עמוד האבות הקדומים בבתיהם, ובכך הם יוצרים מעין עץ קדוש זוטא בביתם וממזגים בין פולחן העץ הקדוש לפולחן נשמת האורז.
לוח שנה וחגים.
לוח השנה שפיתחו בני ההאני הוא לוח שנה ירחי עם התאמות לעונה החקלאית. ההאני מחלקים את השנה לשלוש עונות: "העונה הקרה" שבה עיקר הפעילות היא תחזוקת הטרסות והכנה לחריש של האביב, "העונה החמה" שבה חורשים, שותלים ומנהלים את הטרסות והעונה הגשומה והפושרת שבה מתבצע הקציר. גם החגים והפסטיבלים העיקריים קשורים לאירועים מרכזיים בחקלאות:
אתר המורשת העולמית.
כאתר מייצג לנוף התרבותי של טרסות האורז של בני ההאני נבחר אזור בתחומי הנפה יְוֵּ'אן-יָאנְג, נפה שבה מצוי ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר של בני ההאני. שטח האתר 166 קילומטרים רבועים והוא מוקף באזור חיץ (שבו יש הגבלות בנייה) של 295 קילומטרים רבועים (ובסך הכול 461 קמ"ר). מרכז האתר נמצא ב-. בתחומי האזור שנבחר חיו, נכון לשנת 2012, 37,800 מבני הקבוצה האתנית של ההאני, כ-70% מכלל האוכלוסייה בת 54,100 תושבים שבאתר. בתחומי האתר יש עיירה אחת, שני פלכים, 18 כפרים מנהליים ו-82 כפרים טבעיים.
הטופוגרפיה של האזור מתאפיינת בהרים גבוהים, שביניהם עמקים עמוקים, הנחרצים על ידי נקיקים וקניונים. טופוגרפיה זו היא תוצאה מסחיפה של ההרים באמצעות מי הפלגים והיובלים של מערכות הנהרות של הנהר האדום ונהר טֶנְגְטְיָאו. עקב הסחיפה יש הפרשי גובה גדולים בין מרכז האזור לשוליו המגיע ל-2,795 מטרים בין הפסגה הגבוהה ביותר (2,939 מטרים מעל פני הים) למקום הנמוך ביותר (144 מטרים).
אף שהאקלים של האזור מוגדר מונסון סובטרופי הפרשי הגובה והטופוגרפיה המורכבת יוצרים מגוון אקלימים. יש הפרש של 13.4°C בין הטמפרטורה השנתית הממוצעת של גדות הנהרות שהיא 25°C (הטמפרטורה המקסימלית מגיעה ל-42°C) לבין הטמפרטורה השנתית הממוצעת בפסגות ההרים שהיא 11.6°C. אזור הנהר הוא חם ויבש ולכן יש התאדות רבה. האוויר החם שנושא את הלחות עולה עד לפסגות שם הוא מתקרר ונדחס על ידי שכבות האוויר הקרות. הלחות מתעבה בצורת ערפילים, 180 יום בשנה בממוצע יש ערפל על הפסגות, וגשמים, ממוצע המשקעים הוא כמעט 1,400 מילימטרים בשנה.
חלוקה טופוגרפית.
בשטח האתר שוכנים שלושה אגני ניקוז של הנהרות: מָאלִיגָ'אי (Malizhai), דָאוָאגֶ'ה (Dawazhe) ואָאמֶנְגְקוֹנְג-גֶטָה (Amengkong-Geta). טרסות האורז מרוכזות בכל אגן ניקוז תוך יצירת שלושה גושים נפרדים המכונים:
המערכת האקולוגית.
עם השנים פיתחו בני ההאני מערכת אקולוגית שלה ארבעה מרכיבים:
בני ההאני השכילו למצוא את האיזון שבין שטח הטרסות לשטח היערות, ומשנות ה-50 של המאה ה-20 כמעט שלא חל שינוי ביחס בין שטחים אלו, כאשר היערות באזור אתר המורשת מהווים כ-51% מהשטח, הטרסות כ-28%, הכפרים פחות מ-2%, והשאר שטחי טרשים, ערבות דשא, פארקים, דרכים ומערכת המים.
יערות.
חלק מהעצים ביערות שבאתר הם צמחייה מקורית וחלקם נשתלו על ידי בני ההאני. סוגי העצים על פי סוגי היערות הם:
ביערות אלו יש מגוון ביולוגי נרחב של מיני עשבים, פטריות וחרקים. בין היונקים השוכנים ביערות אלו אייל אציל, טיגריס, חזיר בר וחולדת חזרן.
ההאני מעריצים את היערות, מגנים עליהם ואף סוגדים להם. ההאני מסווגים את היערות לפי השימוש שהם עושים בהם:
מערכת המים.
מערכת המים באתר המורשת היא שילוב בין מערכת מים טבעית ומערכת מעשה ידי אדם. בשל המבנה הגאולוגי המיוחד דולפים מים מהקרקע בפסגת ההרים, המים מתלכדים לפלגים הזורמים במורד ההר ונלכדים בתעלות ומשמשים לצורכי הכפרים ולהשקיית הטרסות. המים העודפים זורמים לנחלים דוגמת מָאלִיגָ'אי, דָאוָאגֶ'ה, אָאמֶנְגְקוֹנְג וגֶטָה וכל הנחלים זורמים בסופו של דבר לנהר האדום או לנהר טֶנְגְטְיָאו.
תושבי אתר המורשת חפרו רשת ענפה של תעלות ותעלות משנה על מנת לתעל את המים לכפרים ולטרסות. האורך הכללי של התעלות באתר המורשת הוא 445.83 קילומטרים. באתר יש ארבע תעלות מרכזיות ברוחב שבין 50 סנטימטר למטר ובאורך הכללי של 30 קילומטרים, ו-392 תעלות משנה שרוחבן פחות מ-30 סנטימטרים ואורכן הכללי 415 קילומטרים. תהליך בניית התעלות מתחיל בשימוש בערוצים טבעיים שאת מימיהם מסיטים לבריכות אגירה שנועדו להתמודד עם שיטפונות פתע בגלל סופות גשמים ולבריכות השקעה שבהן שוקעים הבוץ, הטיט והחצץ. מבריכות אלו זורמים המים לתעלות המרכזיות. אלו מזרימות את המים על פני הרכסים ומחלקות אותם לכפרים השונים ולשדות. חיסכון בכוח אדם הושג בזמן חפירת התעלות באמצעות הזרמת מים ופינוי הקרקע והסלעים שעוצרים את זרימת המים. בזמן בניית התעלה המרכזית הושארו פתחים לתעלות המשנה שנועדו לחלק את המים לכפרים על פי גודל הכפר. המים זורמים לטרסות ויורדים בכוח הכבידה מטרסה לטרסה ובסופו של דבר זורמים דרך תעלות הניקוז לנחלים שבתחתית העמק. הסחף ששוקע בתעלות מתנקה באופן טבעי בתקופה שבה יש זרימה חזקה.
בניית ותחזוקת התעלות היא מלאכה אליה נרתמים כל בני ההאני בשל החשיבות הגדולה של תעלות השקיה לעצם קיומם. תעלה מרכזית נבנית במאמץ משותף של כמה כפרים. ההאני יתחזקו בהתנדבות תעלות, גם אם תעלות אלו לא שייכות להם. עקב כך, אף על פי שמערכת התעלות היא בת למעלה מאלף שנים היא מסוגלת להבטיח הספקה רצופה ואפקטיבית של מים גם בימינו.
מכיוון שאין להאני סכרים על מנת לשמור מים לתקופות של מחסור הם משתמשים במים בחסכנות, והם משתמשים במים כמה פעמים. מים שנועדו לשטוף ירקות או ידיים ישמשו אחר-כך לשטיפות הרחבות, אחר-כך יפנו את הביוב, ואז יזרמו דרך תעלות המשנה לטרסות. בתהליך זה שוקעים המוצקים בביוב, וכך נמנע הזיהום שהיה מתרחש לו הביוב היה זורם ישירות לנהרות. בדיקות שנערכו למים הזורמים משדות אלו הראו ירידה משמעותית בכמות החנקות וכמות הזרחות.
חלוקת המים בין השדות מנוהלת על ידי אדם הממונה לתפקיד. בעלי השדות מגיעים להסכם לגבי כמות המים שיקבלו מתעלות ההשקיה וההחלטה ממומשת באמצעות הסטה של חלק יחסי של המים מתעלת ההשקיה באמצעות לוח עץ או אבן. באביב או בתקופה של מיעוט משקעים כשהספקת המים מצטמצמת משתנית השיטה וכל שדה מקבל את כל המים בתעלה בתורו, כאשר בעלי השדות האחרים מקפידים לסגור את הפתחים המובילים לשדות שלהם.
הכפרים.
מתוך 82 הכפרים הכלולים בשטח אתר המורשת נבחרו חמישה כפרים מייצגים, שבהם כ-300 משקי בית ומעל ל-1,500 נפשות. הכפרים הם:
חמשת כפרים אלו נבחרו כמייצגים כפרים מכל אחד משלושת הגושים שבאתר, ונבחרו כפרים שבהם יש מבני מגורים מסורתיים, וגם כפרים שעוברים מודרניזציה . כל הכפרים שוכנים בחלק העליון של אמצע המדרון, אתר אידיאלי למגורי אדם. באזור הנמוך של עמקי הנהרות חם ולח וקיימת סכנת מלריה. על הפסגה קר, לח ומעורפל רוב השנה. באתר של הכפרים האקלים נוח, הטמפרטורה הממוצעת 15°C, יש בממוצע 16 וחצי שעות אור וכמות המשקעים נעה סביב 1,000 מילימטרים. גודל הכפרים נקבע על פי היכולת של השדות השייכים לכפר לספק מזון, וגודל השדות השייכים לכפר מסוים מוגבל בשל העובדה שהתנועה אל השדות היא תמיד ברגל, ומכאן נקבע המרחק שבין הכפר לשדה הרחוק ביותר. כאשר כמות התושבים בכפר מסוים עולה על יכולת ייצור המזון מקימים חלק מהתושבים כפר חדש. הממוצע לכפר בין חמשת הכפרים הנבחרים הוא 60 משקי בית ו-305 נפשות, בממוצע 5.1 נפשות למשק בית. הכפר התיכון צְ'וֵ'אנְפֿוּגְ'וָאנְג הוא הכפר החדש ביותר והוקם בשנת 1963 כאשר שש משפחות מהכפר המורחב צְ'וֵ'אנְפֿוּגְ'וָאנְג עקרו למקום הנוכחי. דרך ראיונות עם המייסדים יכלו האתנולוגים לשחזר את תהליך בניית כפר האני טיפוסי.
הכפר בנוי סביב רחוב ראשי המקביל לקו הגובה של המדרון, שממנו יש דרכים למעלה אל היער הקדוש ולמטה אל טרסות האורז. בתי הכפר מסודרים לאורך רחוב זה. בנוסף יש בכל כפר של האני כמה אתרים ציבוריים: בתחתית הכפר מוקם "שדה מוֹצְ'יוֹ" (Moqiu) המוקף צמחייה. בשטח זה מייבשים את הדגן בתקופת הקציר ומקיימים את הפסטיבלים. בכניסה לכפר יש שער המנצל עצים טבעיים. כמו כן יש בכפר בריכה ציבורית או באר, טחנת קמח הפועלת על מים ומכונת דיש הפועלת על מים.
ההאני מתגוררים בבתים בני שניים או שלוש קומות בנויים, חזרן, בוץ, אבן ועץ המכוסים בקש הקרויים בתי פטרייה בשל צורתם. בשל הלחות הגבוהה הנפלטת מהקרקע באזור ההררי הסובטרופי של יונאן, הקומה הראשונה הנמצאת במגע ישיר עם הקרקע אינה מתאימה למגורים ומשמשת לגדל חיות משק. הדיירים מתגוררים בקומה השנייה והקומה השלישית משמשת לאחסן דגן ומזון המוגנים מפני הלחות באמצעות מבנה הגג דמוי הפטרייה המאפשר אוורור. בני ההאני מחליפים את כיסוי הגג פעם בשנה או בשנתיים.
טרסות האורז.
הטרסות משתרעות בתחום האתר על שטח של 471 קמ"ר, 28.34% מכלל השטח. השטח הממוצע של טרסה הוא כ-120 מ"ר.