ז'ינייבסקי היה פולמוסן מוכשר והתגייסותו בכל מאודו להגנת מה שראה כאינטרסים של מדינת ישראל ושל העם היהודי, עוררה התנגדות חריפה בקרב יריביו. יריבים אלה באו משני קצות הקשת הפוליטית, הן מהשמאל היהודי והצרפתי, כמו ולדימיר רבי או פייר וידאל נאקה למשל, שקרא לו "ליצן גזעני" והן מהימין האנטישמי.
כתיבתו הפוליטית של ז'ינייבסקי הוכתמה במידה לא מבוטלת עקב פרסומיו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, שהציגו באור חיובי היבטים מסוימים של מדיניות האפרטהייד של הלבנים בדרום אפריקה, בייחוד בנוגע להקמת הבנטוסטנים, שבהם ראה ז'ינייבסקי הזדמנות להגדרה עצמית של האדם השחור.
פול ז'ניינבסקי נפטר ב-2011 השאיר אישה, קלר, ובת, איזבל.
קישורים חיצוניים.
Anonymes ,Justes, Persécutés durant la periode nazie (אלמונים, צדיקים ונרדפים בימי הכיבוש הנאצי)
פורט בוטאני
פורט בוטאני (באנגלית: Port Botany, מילולית נמל בוטאני) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (City of Randwick). הפרוור תעשייתי לחלוטין (בדומה לאווליי), וכולל את הנמל של בוטאני ביי והבניינים הקרובים לו. אין בפרוור בנייני מגורים.
גאוגרפיה.
פורט בוטאני מצוי כ-12 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, קרוב לפתחו של מפרץ בוטאני. הפרוור גובל במפרץ משלושה כיוונים: מערב, צפון ודרום. ממזרח גובל הפרוור במטרוויל וצ'יפלי, והוא סמוך לליטל ביי.
היסטוריה.
פורט בוטאני סמוך לאתר הנחיתה של המשלחת האירופאית, אם כי המעגן של קפטן ארתור פיליפ היה מעט דרומית יותר, בלה פרוז. שם המפרץ ניתן במרוצת השנים בגלל העבודה הבוטנית שבוצעה בו - מיני צמחים נאספו בו על ידי המשלחת ומוינו בפעם הראשונה. הפרוור קרוי על שם המפרץ ובאופן ספציפי, על שם הנמל.
הנמל.
פורט בוטאני הוא אזור תעשייה הכולל את נמל פורט בוטאני ואת הבניינים הסמוכים לו. הנמל כולל שני מסופים לניהול מכולות, מאגר נוזלים (למטעני נפט למשל) ומאגר גז (למטעני גז טבעי).
הנמל נבנה בתחילת שנות השבעים, לאחר שתפוסתו של נמל סידני הגיעה לשיא, ונדרש נמל-ים נוסף הקרוב יותר לנמל התעופה הבינלאומי, למטרת שינוע מכולות. מסוף המכולות הראשון נחנך בשנת 1979 על ידי ראש ממשלת ניו סאות' ויילס דאז, נוויל רן. בשנת 1982 נחנך מסוף המכולות השני. בשנת 2006, לאחר מספר החלפות ידיים, הגיעו המסופים לידי חברות ההחזקות Toll (המסוף הראשון) ו-Dubai Ports (המסוף השני). בשנת 1994 הוסיפה חברת הגז AGL מאגר תת-קרקעי לגז, והכפילה אותו בשנת 2003.
הנמל מנוהל על ידי חברת הנמלים של סידני (Sydney Ports Corporation).
חיוב מזונות
בהלכה, חיוב המזונות שחייב הבעל לאשה הוא חיוב מהתורה או מדרבנן, כחלק מחובות שאר כסות ועונה. הבעל מחויב לפרנס את אשתו במשך כל שנות נישואיהם, ואף לאחר מותו עד למות האשה. אין כל חיוב לזונה במקרה של גירושין אם כי חכמים ראו בכך מידה טובה. תמורת חיוב המזונות, מקבל הבעל את זכות מעשי ידיה ולפיו יש שבע מלאכות שהאשה חיב לעשות לבעלה.
מקור החיוב.
על פי רש"י, אונקלוס, אבן עזרא ועוד מפרשים שחובה זו היא מהתורה, מן הפסוק שארה כסותה ועונתה לא יגרע. על פי פירושם, המלה שארה הכוונה מאכלה. וכך פוסק הרמב"ם להלכה, אך על פי הרמב"ן, שמפרש "שארה" - כקרבת בשר ו"כסות" - ככסות מיטתה, חיוב מזונות הוא מדרבנן ואינו מוזכר בפסוק.
גדריו.
חז"ל תיקנו את חיובי האשה כמעין "תשלום" על חיובי הבעל, "מעשה ידי האשה כנגד מזונותיה, ופדיונה כנגד אכילת פירות נכסיה, וקבורתה כנגד ירושתו לכתובתה". ולכן לאישה יש זכות לוותר על מחויבות מסוימת שלה כנגד ביטול התחייבות הבעל. לפיכך היא יכולה לומר "איני ניזונת ואיני עושה" ולהתפרנס ממעשי ידיה, אבל זכות זו אינה שמורה לבעל, שאינו יכול לומר "איני זנך ואיני נוטל כלום ממעשה ידייך...שמא לא יספיק לה מעשה ידיה במזונותיה.". חיוב המזונות מותנה בכתובה בפירוש - "ואת תהא יתבא בביתי ומתזנא מנכסי" (=את תשבי בביתי ותהי נזונת מנכסי) כלומר שחייב לספק לה מגורים, ואף מזון כל זמן שנמצאת עמו בביתו. חיוב המזונות תקף גם אם אינה יושבת בביתו - לאחר מותו, מכיוון שאינו מוגדר כבית.
שיעור המזונות.
הרמב"ם דן בכמותם ואיכותם של המזונות שהאיש חייב לספק לאשתו, וקובע כלל מנחה בעניין ש"הכול לפי עושרו" של האדם - כלומר שעל המזונות להיות ביחס ישיר לעושרו של האדם, אפילו "כמה תבשילי בשר בכל יום", במקרה שמדובר באדם אמיד במיוחד. הוא קובע דרישות מינימום לעניים, לגבי מספר הארוחות והיקפן. במידה והאדם הגיע למצב שאינו יכול לתת לה אפילו לחם, בית דין כופה עליו לגרש אותה.
למרות שחיוב המזונות הוא חיוב ממוני בלבד, ישנה גם חובה הלכתית לגבר לסעוד יחד עם אשתו, לכל הפחות את סעודות השבת.
תחילת החיוב.
בזמן שבו האשה מאורסת, לאחר הקידושין, אך אינה נשואה עדיין לבעל לא חל עדיין חיוב המזונות. רק לאחר שכבר בא זמן הנישואין שקבעו ביניהם, ולא נשאו מחמת הבעל, חייב הבעל לזונה. במקרה שהאשה חלתה, אנו מניחים שהבעל אשם בדבר ומזלו גרם, כי האשה היא שדהו של הבעל ו"נתסחפה שדהו" - כמו שחפץ של בן אדם שנגרם לו נזק אנו מניחים שלא מדובר בקשר לחפץ אלא במזל של בעליו.
הלכות שונות.
תפיסה על מטלטלין לצורך הכתובה.
לפי פסקו של רבי אלעזר מועלת תפיסה על המטלטלין לצורך גביית המזונות מהמטלטלין (למרות שחיוב המזונות נגבה רק מקרקעות). הסיבה לכך היא מכיוון שלא ניתן לגבות מנכסים משועבדים לצורך המזונות, כך שאם כל הנכסים היו מכורים בחיי הבעל לא יכולה האשה לגבות יותר מזונות לצורכי חייה, ולכן תיקנו חז"ל שאם הגיעו לידה מטלטלין מנכסי הבעל המת מועלת התפיסה והיא יכולה לגבות מהן.
שהתה שניים ושלוש שנים.
אלמנה ששהתה שניים או שלוש שנים ולא תבעה מזונות באותן שנים, איבדה את זכותה לגבות מזונות עבור זמן זה, אם מדובר באשה ענייה שאין להניח שהכסף לא היה דחוף לה ובינתיים קנתה מכספה, אך אשה עשירה, אנו מניחים שלא היה דחוף לה הכסף מיידית מכיוון שיש לה את היכולת הכספית לקנות מזונותה מכספה, ודחתה את תביעת המזונות לזמן פנוי. כמו כן, אשה צנועה שאין דרכה לבוא לבית דין, גם אם לא תבעה את המזונות מעולם אין בכך כל מחילה, שכן אנו מניחים שהיא מחמת צניעותה לא רצתה או התביישה לתבוע את היתומים בבית הדין על דמי המזונות. גם במקרה שאנו מניחים שהיא מחלה, המחילה היא רק למפרע ולא להבא.
מיהו המוחזק.
בגדר חיוב מזונות זה הסתפק רבי יוחנן כיצד הייתה תקנת חז"ל: האם התקנה היא שכל הנכסים בחזקת האלמנה חוץ מהנכסים שאינם דרושים למזונות, כך שהנכסים בחזקת האלמנה ועל היתומים להביא ראיה במקרה של ספק שלא קיבלה את המזונות על הזמן שעבר, או שמא הנכסים בחזקת היתומים ועל האלמנה להביא ראיה על המזונות מדין המוציא מחבירו עליו הראיה. לבסוף הובאה בתלמוד משנה שמסר לוי, כי אלמנה כל זמן שלא נשאת - הנכסים בחזקתה ועל היתומים להביא ראיה, ורק אם נשאת הנכסים בחזקת היתומים ואז במקרה של ספק על האלמנה להביא ראיה.
סוג האלמנה.
חיוב המזונות לאשה הוא רק אם נתאלמנה מהנישואין (ההכנסה לבית הבעל בימינו) שאז כבר חל חיוב המזונות, (אם נתאלמנה מהאירוסין שהם קידושין בימינו מקבלת כתובה אך לא מזונות). בשונה מחיוב הכתובה שעליו קיימת מחלוקת תנאית האם יש לאלמנה כוח משפטי למכור אותן לצורכי המזונות ללא כח בית דין, קיימת הסכמה כי האלמנה מן הנישואין, שמוכרת לצורכי אוכל - צורך בסיסי ודחוף, מותר לה למכור אפילו שלא בבית דין.
סיום החיוב לאחר מות הבעל.
יש הסבורים, שחיוב המזונות תקף רק כל זמן שהיא מסרבת להנשא מחמתו אך אם הסכימה להנשא אין לה מזונות. דעה אחרת אומרת, כפי שמסר רב ענן בשם רבו שמואל אפילו אם הציעו לה שידוך וסירבה, בנימוק שאין מדובר בשידוך מתאים או די מכובד, איבדה את מזונותיה מכיוון שגילתה דעתה שאינה מסרבת להנשא מחמת כבוד בעלה, אך אם הנימוק לסירוב היה כבוד בעלה, לא פקעה זכותה לאכול מזונות על חשבון נכסי בעלה. נחלקו רב יוסף ורב חסדא אם זינתה האשה, האם נחשב כגילוי דעת שאינה חוששת עוד לכבוד בעלה ולא זה הסיבה שמסרבת להנשא, או שמא אנו אומרים שמדובר היה בתקיפת היצר באופן זמני אך לא בהחלטה, לפי רב חסדא גם זנות הוא גילוי דעת שאין לאשה מזונות ואילו רב יוסף סובר שרק אשה שמגלה בדעתה בפירוש שאינה מסרבת להנשא, למשל אם "כיחלה ופירכסה" - ייפתה את עצמה ומרחה על עצמה תכשירי ייפוי, שזה הוא גילוי דעת מצידה שמצפה לשידוכים. להלכה לא נפסק ככל דעות אלו, אלא רק אם תבעה את כתובתה בבית הדין אין לה מזונות. כמו כן אם מכרה את כתובתה או משכנה אותה אין לה מזונות.
מכרה מקצת נכסים.
נחלקו התנאים במקרה שמכרה נכסים לצורכי חלק מסכום הכתובה, האם נפקע ממנה חיוב המזונות כמו אשה שקיבלה כבר את דמי כתובתה, לפי תנא קמא לא אומרים ש"מקצת כסף ככל כסף" ולפי רבי שמעון מקצת הכתובה ככל הכתובה ויותר אין לה זכות מזונות.
האם יש דרך להפטר מחיוב המזונות על ידי תשלום הכתובה.
בעבר היו שני מנהגים בנוגע לחיוב המזונות לאחר מות הבעל. אנשי יהודה היו נוהגים לכתוב בכתובה אחרי המשפט , - "עד שירצו היורשים ליתן לך כתובתך", כך שהייתה בידם הברירה לתת לה את כתובתה ובכך לפטור את עצמם מחיוב המזונות, אך אנשי ירושלים והגליל היו כותבים (=את תשבי בביתי ותזוני מנכסי כל ימי שמירת אלמנותך) ללא הגבלת זמן, כך שלא הייתה ברירה ביד היורשים לפטור את האשה מכתובתה. להלכה נחלקו רב ושמואל, רב סובר שההלכה היא כאנשי יהודה שניתן להתחמק מחיוב המזונות אך שמואל פוסק כאנשי ירושלים ואנשי גליל.