האזור שבו שוכן הפארק היה מיושב ככל הנראה החל מהתקופה הכלקוליתית ועד שנת 400. לאורך השנים נקשרו לאתר מספר אגדות הקשורות לאלה קאלי (שלכבודה נבנה אחד המקדשים הגדולים על ראש גבעת פאווגאד). לא ידוע מה התרחש באזור לאחר נטישתו במאה ה-5 ועד המאה ה-13. במאה ה-13 נכבש האזור על ידי אנשי הצ'אוהאנס, שבנו בראש גבעת פאווגאד את היישוב הראשון. הצ'אוהאנס בנו מערכות ביצורים נוספים במישור ששכן למרגלות היישוב. השרידים העתיקים ביותר מתקופה זו הם מקדש ומאגרי מים. צ'אמפאנר נכבשה על ידי השליטים הטורקיים של גוג'ראט בשנת 1484. חשיבותה של העיר צ'אמפאנר עלתה לאחר שהסולטאן מחמוד בגאדה החליט להפוך אותה לעיר הבירה שלו ולבנות אותה מחדש למרגלות הגבעה עם מאפיינים אדריכליים ייחודיים. העיר הייתה בירת גוג'ראט עד 1536. לאחר מכן צ'אמפאנר ננטשה, וכאשר הבריטים כבשו אותה ב-1807 התגוררו בה רק 500 תושבים.
כיום צ'אמפאנר היא מרכז דתי חשוב המושך אליו אלפי עולי רגל בכל שנה. רוב האוכלוסייה המקומית משתייכת לדת ההינדואיזם, אך יש קבוצות מיעוט מוסלמיות ונוצריות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 3,249 תושבים. לצ'אמפאנר יש מעמד מוניציפלי של כפר, השוכן בתחום של העיר ההיסטורית.
תיאור.
הפארק מחולק לשני אזורים. האזור המלכותי מוקף בחומת מגן גבוהה העשויה מאבן. בחומה משובצים מגדלים ושערים, ומלבדה נבנו באזור מבנים צבאיים נוספים. באזור זה נבנו בעבר ארמונות, גני נוי, מסגד ובנייני שלטון. כיום שוכנים באזור הכפר המודרני ומשרדי הממשל המקומי. רוב האזור טרם נחקר, ומהחלק שכן נחשף ניתן ללמוד על תפקידה של צ'אמפאנר כעיר בירה. בתוך האזור המוקף בחומה יש שביל המחבר את הארמון המלכותי, שער העיר, והמסגד הנמצא מחוץ לחומות. בסמוך למסגד יש מספר מאוזוליאומים ובית קברות.
בחלק השני, המכונה ג'אהאנפאנה, שכנה עיר הבירה, שננטשה לאחר שהאימפריה המוגולית כבשה את האזור במאה ה-16. גם אזור זה נחקר במידה מועטה. עיצוב העיר נחקר כאשר מערכת הדרכים נחשפה, והתברר כי היא הייתה מורכבת מרחובות מרוצפים ומסודרים המובילים ממרכז העיר אל ביצוריה. כאשר בנאי העיר נתקלו במכשול טופוגרפי הם בנו מבנים מיוחדים כגון גשרים וקירות תמיכה.
בין המבנים והאתרים שנחשפו באזור זה ניתן למנות את:
ויוויאן תומאס
ויוויאן תיאודור תומאס (אנגלית: Vivien Theodore Thomas; 29 באוגוסט 1910 - 26 בנובמבר 1985), היה עוזר מנתח אפרו-אמריקאי שעזר לפתח שיטות כירורגיות לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים בשנות ה-40 של המאה ה-20, בארצות הברית.
תומאס היה עוזרו של אלפרד בלאלוק באוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל ואחר כך באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. הוא הצליח להתגבר על הגזענות והעוני של תקופת השפל הגדול, להפוך לאחד החלוצים בתחום הכירורגיה ולעביר את שיטותיו לתלמידים רבים שהיו לדור הבא של המנתחים הבכירים ביותר במדינה.
בשנת 2004 יצא על סיפור חייו הסרט "יצירת האלוהים" בכיכובו של מוס דף, על ידי אולפני HBO.
גבעת ג'יאניקולו
עמיקם אלעד
עמיקם אלעד (נולד ב-26 ביוני 1946) הוא פרופסור בגמלאות בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
עמיקם אלעד נולד וגדל בירושלים, למד בתיכון ליד"ה, שם למד במגמה מזרחנית. בצבא שירת בנח"ל. עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון לשלישי בשנים 1967–1986 בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית. מלמד באוניברסיטה החל מ-1983, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא: "קווים להתפתחות הצבא העבאסי (במיוחד יחידות אהל ח'ראסאן ואלאבנאא עם דגש על תקופת אלאמין ואלמאמון". העבודה נעשתה בהנחייתו של פרופסור דוד איילון והיא הוגשה בשנת 1986. אלעד מונה למרצה בשנת 1990, ב-1999 מונה לפרופסור חבר, שימש ראש החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון. שהה בשבתונים כפרופסור אורח בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון, במכון המזרחני שבאוניברסיטת אוקספורד ובמחלקה לתרבויות המזרח הקרוב והתיכון שבאוניברסיטת טורונטו.
מחקריו.
תחומי מחקריו.
תחום המחקר העיקרי של עמיקם אלעד הוא ההיסטוריה של המזרח התיכון בימי הביניים. תחומי המחקר הספציפיים הם:
ירושלים בתקופה האסלאמית הקדומה.
נושא מרכזי בו דן בספרו, ואחר כך במספר מאמרים
הוא הסיבות שהניעו את הח'ליף האומיי עבד אלמלכ (שלט 705-685) לבנות את כיפת הסלע. מחקרו של גולדציהר (1921-1850) ביסס ופיתח את הדעות וההערכות שהובעו על ידי מלומדים בני זמנו ואף אלו שקדמו לו. התזה המרכזית של גולדציהר היא כי יש לחפש את הדחיפה לקדושתה של סוריה רבתי באסלאם (הכוללת את ארץ ישראל) בשדה הפוליטיקה האומיית, כלומר במאמצים הרבים והמכוונים של האומיים להעלות את חשיבותה הפוליטית. הקמתה של כיפת הסלע הווה את גולת הכותרת של מאמצים אלו. עבד אלמלכ התכוון להטות את החג' ממכה לירושלים כיוון שחשש פן הח'ליף המתחרה במכה, עבדאללה ב. אלזביר יכפה על הסורים העולים לרגל להצטרף אליו.
גויטיין התנגד לתזה שפיתח גולדציהר באמרו "לא בשדה הפוליטיקה אלא בשטח הדת בלבד צריכים אנו איפוא לבקש את הדחיפה המקורית לקדושתה של ארץ ישראל באסלאם הקדום."
וכי הסיבה המרכזית לבניית כפת הסלע הייתה התחרות של דת האסלאם החדשה עם הנוצרים והנצרות הדומיננטית בסוריה ובמיוחד בירושלים.
חוקרים מעטים מאוד "נשארו נאמנים" לתאוריה של גולדציהר. מרבית המלומדים בני זמננו תומכים בתזה של גויטיין ומפתחים מתוכה רכיבים שונים.
החוקרים הללו לא בדקו בקפידה את מערכת נימוקיו של גויטיין. במאמרים שונים ובספרו, בדק אלעד בפעם הראשונה את מכלול נימוקיו של גויטיין וטיעוניו והגיע למסקנות שונות משלו. הוא הראה כיצד האומיים השקיעו מאמצים כבירים בתחומים שונים להאדיר את מעמדה של ירושלים וקדושתה. הם מעידים על מעמד יוצא דופן שביקשו האומיים הראשונים להקנות לירושלים. במישור המקומי נראה שהעיר הייתה המרכז הפוליטי-מנהלי לפחות של מחוז (ג'נ) פלסטין במשך 30–40 שנה. אמנם אין לנו עדויות מפורשות בכתב על היותה של ירושלים עיר הבירה של מחוז פלסטין, אולם המאמצים הכבירים שהשקיעו האומיים בפיתוח העיר בתחומים שונים אינם מותירים מקום לספק. במישור האסלאמי הכללי נראה כי היה בכוונתם של האומיים לפתח מרכז פוליטי-דתי, שאם לא יעלה על מכה ויבטל את קדושתה, לפחות ישווה לה. מגמה זו החלה בתקופת שלטונו של מעאויה ב. אבי ספיאן (שלט 680-661) והסתיימה בתקופת שלטונו של סלימאן ב. עבד אלמלכ (717-715), שהחל לבנות את רמלה כעיר המרכזית במחוז. הוא לא גילה יחס של הערצה לירושלים כפי שגילו אביו ואחיו לפניו.
העדויות על המאמץ יוצא הדופן של ירושלים בראשית התקופה האומיית מאששות ומחזקות במידה רבה את טענתו של גולדציהר כי המאבק עם עבדאללה ב. אלזביר הוא שגרם לעבד אלמלכ לבנות את כפת הסלע ולנסות להסיט את החג' ממכה לירושלים.
אחד הנושאים המרכזיים שנידונו כבר במאמרו
ובעיקר בספרו, היה דיון נרחב ב "ספרות שבחי ירושלים (בערבית פצ'אאל בית אלמקדס/אלקֻדְס), שהתחברה ונפוצה כבר בתקופה האומיית (750-661). הדיון התרכז בחשיבותן של המסורות הללו ללימוד היבטים היסטוריים וגאוגרפיים של ירושלים בתקופה האומיית ובראשית התקופה העבאסית. אחד ההיבטים שנידונו על ידו בהרחבה היה בדיקה מדוקדקת של האסנאד, קרי, שלשלת המוסרים במסורות הללו ויצירת קריטריונים שבאמצעותם אפשר להגיע לנתונים שונים לגבי זמן הפצת החדית', האדם האחראי להפצתו, מקום ההפצה או חיבור המסורת וכדומה. עיקרי ממצאיו של אלעד בחקר האסנאד של ספרות זו תומכים בדעה המקובלת במחקר (שנעזרה במתודה שונה, קרי, בעיקר ניתוח גוף המסורות ותוכנן, והנסיבות הפוליטיות-דתיות להיווצרותן), בדבר קדמותן של "מסורות שבחי ירושלים." קבוצה אחת בסוג זה של מסורות מעניינת במיוחד. זוהי קבוצה של מסורות המספקת מידע היסטורי-טופוגרפי חשוב ביותר לחקר תולדות ירושלים. לחלקן, כמו המסורות על כיבוש ירושלים, מקבילות בחיבורים אחרים קדומים יחסית. לחלק אחר אין מקבילות מחוץ ל"ספרות שבחי ירושלים". מכאן חשיבותה יוצאת הדופן של ספרות זו. המסורת החשובה ביותר היא זאת המתייחסת לבנייה במקביל, של כיפת הסלע ומסגד אלאקצא והפולחן הקדום בכיפת הסלע בתקופת שלטונו של הח'ליף האומיי עבד אלמלכ (שלט 705-685).
נושא נוסף שנידון על ידי אלעד בספרו הוא העלייה לרגל של המסלמים לירושלים והפולחן שהתקיים בה בעיקר בתקופה האומיית. במסגרת הנושא הובא בפעם הראשונה תיאור שלם ומפורט של מסלול הביקור במקומות המקודשים למסלמים בירושלים, הנזכר בחיבור של שבחי ירושלים מתחילת המאה ה-11. מסלול זה, או דומה לו היה ידוע לעולי הרגל ולמבקרים במקומות המקודשים בירושלים עוד בתחילת או אמצע המאה ה-10.
ה"מהפכה העבאסית" ודפוסי שלטון ומנהל בח'ליפות העבאסית הקדומה (750-833).
עד סוף שנות השישים של המאה העשרים הוצגה המהפכה העבאסית על ידי חוקרי ההיסטוריה המוסלמית בכלל, והתקופה העבאסית בפרט, כמהפכה פרסית לאומית. הח'ליפות העבאסית הוצגה מראשיתה כח'ליפות פרסית, כאנטי תזה ל "ממלכה הערבית" האומיית. היו אלו בעיקר מחקרם של משה שרון (ובמקביל לו פארוק עמר),
שגרמו למהפכה רבתי בחקר הנושא ושינו את הדעות המקובלות על המהפכה העבאסית. המסקנה החשובה ביותר במחקרם, היא, כי מנהיגיה הבכירים של הדעוה היו ברובם המכריע ערבים וכי המהפכה העבאסית נשענה בעיקר על כוחות שבטים ערבים מח'ראסאן (בעיקר ממוצא שבטי דרומי), שהוו את חלקו העיקרי של הצבא של אבו מסלם, הוא צבא אהל ח'ראסאן. מכאן שלא הייתה זו מהפכה איראנית, ודאי לא מהפכה לאומית פרסית, ביטוי אנאכרוניסטי לתקופה הנידונה.