טורסולה, שהתקדם לעבר הכניסה לבניין, עמד עתה משמאל למדרגות הכניסה אליו וטען את אקדחו מחדש. הנשיא טרומן, שישן שנת צהריים בחדרו שבקומה השנייה, התעורר למשמע היריות והציץ באותו רגע החוצה מחלונו לעבר התוקפים. המרחק בינו לבין טורסולה באותו רגע היה כעשרה מטרים. סוכני השירות החשאי צעקו אליו להתרחק מהחלון.
ברגע זה הצליח השוטר קופלט - למרות פצעיו הקשים – לצאת מבקתת השמירה המערבית, וממרחק של כעשרה מטרים מטורסולה ירה לעברו באקדח, פגע בראשו והרגו.
בכך הסתיים האירוע. הוא נמשך פחות מ-40 שניות. רק קליע אחד שירה קויאסו פגע. טורסולה ירה את רוב היריות בהתקפה.
לאחר ההתקפה.
הפצועים הועברו לבתי חולים. השוטר קופלט נפטר מפצעיו לאחר ארבע שעות. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. לוח זיכרון נקבע לכבודו בחצר הבלייר האוס וחדר היום של השירות החשאי בבניין נקרא על שמו.
קויאסו הועמד למשפט בפני בית משפט פדרלי וב-1952 נדון למוות. אשתו רוזה (שנאסרה לאחר ההתנקשות ל-8 חודשים בחשד שהייתה שותפה לקשר לרצוח את הנשיא) השתתפה באיסוף 100,000 חתימות על עצומה נגד הוצאתו להורג, והנשיא טרומן המתיק את עונשו למאסר עולם. בשנת 1979 העניק לו הנשיא קרטר חנינה וקויאסו שוחרר ושב לפוארטו ריקו. הוא נפטר ב-1994, בגיל 80.
כלי הנשק ששימשו להתקפה מוצגים כיום בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן באינדפנדנס שבמיזורי.
ב-1952 הורה טרומן לערוך בפוארטו ריקו משאל עם בשאלת עצמאותה. 82% מן המשתתפים בו תמכו בהמשך המעמד שנתן הקונגרס לפוארטו ריקו ב-1950.
ב-1 במרץ 1954 פתחו ארבעה לאומנים פוארטוריקנים באש מאקדחים מיציע האורחים של אולם מליאת בית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון. חמישה מחברי הבית נפצעו.
ניסיון ההתנקשות הנוסף בנשיא טרומן.
התקפתם של טורסולה וקויאסו הייתה ניסיון ההתנקשות השני בנשיא טרומן, והחמור שבהם. כבר ב-1947 נשלחו מארץ ישראל מספר מעטפות נפץ שהיו ממוענות אל טרומן ואל מספר בכירים בבית הלבן. אפשר שהן נשלחו על ידי אנשי לח"י. השירות החשאי כבר הוזהר מפני מעטפות נפץ על ידי הבריטים, לאחר שמעטפות דומות נשלחו לפקידים בריטים רמי דרג. משרד הדואר של הבית הלבן איתר את המעטפות, והשירות החשאי נטרל אותן. האירוע לא פורסם בשעתו, והוא מוזכר בביוגרפיה שכתבה מרגרט טרומן על אביה הנשיא, אשר פורסמה בשנת 1972.
המעי העיוור
המעי העיוור (Caecum, צקום), או המעי האטום, נמצא בחלק הימני התחתון של הבטן, 2.5 ס"מ מרצועת המפשעה. הוא מתחיל בחיבור למעי הדק והמשכו הוא המעי הגס העולה. עמו נכלל גם התוספתן, שהוא איבר קטן דמוי תולעת. המעי העיוור הוא מעין כיס בתוך צינורות המעי, ומאחר שאין לו יציאה כלשהי ושהוא נסגר על ידי שסתומים הנמצאים בסוף המעי הדק ותחילת הכרכשת, הוא נקרא "עיוור". אורכו של המעי העיוור הוא 7.5 ס"מ, וכך גם רוחבו. הוא עטוף כמעט כולו בצפק, אף שאינו בעל מצע מעי. אם המעי מתמלא בצואה או בגזים, ניתן למשש אותו מצדה הימני הקדמי של הבטן.
אטימולוגיה.
המונח "caecum" מגיע מלטינית ומשמעותו עיוור זאת משום שהוא אינו מוביל לשום מקום אלא מסתיים בתוספתן.
מרטה וינשטוק-רוזין
מרטה וַינשטוֹק-רוֹזִין (נולדה ב-1935) היא פרמוקולוגית ישראלית, כלת פרס ישראל לרפואה. חקרה טיפולים תרופתיים במחלות ניווניות של מערכת העצבים המרכזית ופיתחה את תרופת האקסלון לטיפול במחלת האלצהיימר.
קורות חיים.
מרטה וינשטוק-רוזין נולדה בשנת 1935 בווינה שבאוסטריה. בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נמלטה עם משפחתה לאנגליה. עם הגיעם לאנגליה נלקח אביה למעצר, בהיותו אזרח של מדינת אויב.
בתום מלחמת העולם השנייה, התחילה ללמוד לנגן בכינור, והשתתפה בתזמורת בית הספר בו למדה, ובמשך שנים כנגנית חובבת בתזמורת החובבנית הידועה "בן אורי".
בשלהי שנות ה-50 נישאה לארנולד רוזין, לימים פרופסור לרפואה, מנהל המחלקה הגריאטרית במרכז רפואי שערי צדק ויקיר ירושלים. בשנת 1969, עלו בני הזוג לישראל עם שלושת ילדיהם, וכעבור שנה נולד ילדם הרביעי.
דרכה באקדמיה.
בשנת 1956 התקבלה וינשטוק-רוזין ללימודי רפואה באוניברסיטת לונדון (דבר שנחשב קשה לאישה באותה התקופה), אך העדיפה ללמוד פרמקולוגיה והחלה את לימודיה לתואר ראשון בבית הספר לרוקחות של אוניברסיטת לונדון, ובסיומם המשיכה לתואר שני.
בשנת 1961 קיבלה תואר דוקטור לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה סנט מרי בלונדון, וב-1963 (כשהיא בת 28) מונתה למרצה בפרמקולוגיה בבית הספר זה.
למדה אימונולוגיה, ובעקבות זאת עבדה במרפאת אלרגיה, וחקרה כיצד פועל חיסון לאלרגיה לאבקת פרחים.
בשנת 1969, לאחר עלייתה לישראל, החלה לעבוד במחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1976–1977 יצאה לשנת שבתון בNIH בארצות הברית, כחוקרת בכירה. שם עבדה עם פרופ' ג'וליוס אקסלרוד ופרופ' ארווין קופין, ובמהלך שנה זו פרסמה כ-8 מאמרים בעיתונים יוקרתיים.
בשנת 1977 הצטרפה לבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור. בשנת 1981 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1983 מונתה לראש המחלקה לפרמקולוגיה. בשנת 2003 עברה למעמד של פרופסור אמריטה.
פיתוח תרופת האקסלון.
בשנת 1977 עם הצטרפותה לבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, החלה לחקור כיצד חומרים אופיאטיים (חומרים משככי כאבים) גורמים לדיכוי נשימה. היא גילתה כי חומרים אלו מקטינים את השחרור של אצטילכולין בתאי הנשימה בגזע המוח. בעקבות זאת, היא פיתחה טיפול של נתינת מורפין יחד עם פיזוסטיגמין המעכב את פעילותו של כולין-אסטראז, ומונע פירוקו של אצטילכולין.
הטיפול הצליח לבטל את דיכוי הנשימה ואף שיפר את יעילות משככי הכאבים. וינשטוק רוזין פיתחה נגזרות יציבות של פיזוסטיגמין בעלות רעילות נמוכה כדי לסייע ולהשלים את הטיפול בכאבים. וינשטוק רוזין ועמיתיה מצאו כי החומרים האלו לא היו פעילים בגזע המוח כמו שקיוו, אך היו פעילים בהיפוקמפוס ובקליפת המוח הקדמית.
וינשטוק-רוזין סיפרה בראיון איתה כי ב-1984 נתקלה במאמר שדיווח על הקשר בין ירידה בכמות האצטילכולין בהיפוקמפוס ובקליפת המוח לבין פגיעה בזיכרון ובתפקוד הקוגניטיבי במחלת האלצהיימר. בעקבות מאמר זה וינשטוק-רוזין המשיכה במחקרה, ואכן בניסויים שביצעה נראה כי תרכובת הריבסטיגמין שווינשטוק-רוזין ועמיתיה פיתחו שיפרה את מצב הזיכרון בחיות מעבדה. תרכובת הריבסטיגמין היא התרכובת עליה מבוססת תרופת האקסלון לטיפול במחלת אלצהיימר.
לאחר שחברת טבע לא גילתה עניין בתרופה, היא נמכרה לחברת סנדוז (היום חלק מחברת נוברטיס), ומכירותיה הגיעו לשיא של מיליארד דולר לשנה. לפי דרישת החברה נשמרה זהותה של וינשטוק-רוזין כמפתחת התרופה בסוד, בנימוק של חשש מהחרם הערבי, ורק כעבור יותר מעשר שנים בוטלה הגבלה זו.
פיתוח תרופת הלדוסטיג'יל.
בשנות האלפיים מפתחת וינשטוק-רוזין, יחד עם פרופסור מוסא יודעים (מפתח תרופת האזילקט למחלת הפרקינסון), תרופה נוספת. מטרתה לטפל במחלת ה-MCI - ליקוי קוגניטיבי מתון, הנובעת מהפרעה ניוונית של מערכת העצבים ומאופיינת בבעיות בזיכרון, בשיפוט ובשפה ומבשרת במקרים רבים את תחילתה של מחלת אלצהיימר.
התרופה החדשנית מבוססת על שילוב נגזרות אזליקט ואקסלון, ומשמשת כתרופה רב-ייעודית - התוקפת אזורים ספציפיים במוח, וכן בכמה חזיתות. היא נמצאת בשלבי פיתוח וניסויים קליניים מתקדמים, אך טרם אושרה לשימוש על ידי הרשויות.
תארים ופרסים.
מרטה וינשטוק-רוזין זכתה בפרסים רבים לאורך הקריירה המחקרית שלה, ביניהם:
מנהל עיזבון
מנהל עיזבון הוא אדם, תאגיד או האפוטרופוס הכללי, אשר ממונה על ידי בית משפט לצורך כינוס נכסי עיזבון, ניהולם, סילוק חובות העיזבון ולבסוף חלוקת נכסי העיזבון ליורשים. "חוק הירושה התשכ"ח- 1965" מסדיר את הכללים הנוגעים להסדרת עיזבון של אדם שניפטר וניהול עיזבונו. החוק מורה על חובת הדיווח של מנהל העיזבון שמונה על ידי בית המשפט ומסמיך את האפוטרופוס הכללי לפקח על מנהל העיזבון ועל פעולותיו בנוגע לניהול העיזבון.
מנהל העיזבון ממונה על ידי בית המשפט, על פי בקשת יורש או נושה של עיזבון, או על פי בקשה של אפוטרופוס כללי או היועץ המשפטי לממשלה. תפקידיו מפורטים בסעיף 82 לחוק הירושה והוא כפוף להוראות בית המשפט, לפיהן הוא צריך לבצע פעולות לצורך כינוס נכסי העיזבון, ניהולם, שמירתם וביטוחם, סילוק החובות וחלוקת יתרת נכסי העיזבון בין היורשים לפי צו ירושה או לפי צוואה. לצורך מילוי תפקידו מבצע מנהל העיזבון פעולות משפטיות, כגון הגשת בקשות לבית המשפט, ופעולות מנהליות כגון כינוס הנכסים ותשלום חובות.
קיימת הבחנה בין "מנהל עיזבון זמני" לבין "מנהל עיזבון קבוע":
כאמור, חוק הירושה התשכ"ח- 1965, מסמיך את האפוטרופוס הכללי לפקח על פעולותיו של מנהל העיזבון. מכוח סמכותו האפוטרופוס מקבל לידיו דוחות ממנהלי העיזבון על הכספים והרכוש שהם מנהלים בעיזבון, בודק את הדיווחים ומפקח על פעולות מנהל העיזבון.
שכרו של מנהל העיזבון נפסק על ידי בית משפט על פי סעיף 91 לחוק הירושה.
פאולה מלקומסון
פאולה מלקומסון (באנגלית: Paula Malcomson; נולדה ב-1 ביוני 1970) היא שחקנית צפון אירית. ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסדרות הטלוויזיה "דדווד" ו"ריי דונובן" ובסרטי הקולנוע "משחקי הרעב" ובהמשכו "".
ביוגרפיה.
מלקומסון נולדה בבלפסט, צפון אירלנד.
שיחקה לראשונה כשחקנית מקצוענית בשנת 1993 במערבון "טומבסטון" בתפקיד איילי אשתו של המארשל וירג'יל ארפ (סם אליוט).
בשנת 2000 הופיעה בעיבוד המודרני לדרמה השייקספירית "המלט" בתפקיד מרסלה.