שִׁירֵי מַכּוֹת מִצְרַיִם הוא ספר השירה השלישי של נתן אלתרמן, שראה אור בהוצאת צבי שעל יד הוצאת מחברות לספרות בפברואר 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. הספר כולל פואמה יחידה בת שלושה חלקים שבמרכזה עשרה שירים שנושאם הוא עשר מכות מצרים הניתכות על העיר החוטאת נֹא אמון, המתוארות מנקודת מבטם של אב ובנו תושבי העיר. הפואמה נפתחת בשיר "בדרך נא אמון", שממנו עולה כי חורבן העיר עקב חטאיה אינו מאורע היסטורי יחיד אלא אירוע מייצג בשרשרת נצחית של אירועי חורבן ואב טיפוס לתולדות האנושות; ונחתמת בשיר "איילת" (איילת השחר) המביע את צמיחת התקווה, כחלק מאותו מחזור נצחי של חורבן וגאולה. בין שיר הפתיחה לשיר הסיום נפרסים עשרה שירים בעלי אופי של בלדה, שכל אחד מהם נחלק לשני חצאים. חציו הראשון של כל שיר מוקדש לתיאור ציורי של המכה, וחציו השני מוקדש לדיאלוג בין אב מצרי לבין בנו-בכורו. באופן מפתיע ביחס לכותרת השיר, המקושרת אינטואיטיבית לסיפור הגאולה היהודי של אירועי יציאת מצרים ולהגדה של פסח, נקודת מבטו של אלתרמן היא נקודת המבט המצרית. עובדה זו, בפרט בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עוררה בקרב הקוראים תימהון ומבוכה והזינה שלל פרשנויות. היצירה נחשבת לאחת מיצירותיו החשובות של המשורר. אליעזר שביד כינה אותה "הבהירה והמגובשת ביצירותיו של אלתרמן", והלל ברזל טען ש"'שירי מכות מצרים' הם מן השלמים ביותר בשירי נתן אלתרמן".
רקע.
הפואמה ראתה אור כספרון בהוצאת "צבי" של ישראל זמורה, הוצאה-בת ל"מחברות לספרות" בפברואר 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, בטרם נודע במלואו היקף השואה ובטרם הפצצת דרזדן והטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, אולם שורשיה מוקדמים יותר.
ב-30 במרץ 1939 פרסם אלתרמן בשבועון "טורים" את מאמרו "עולם והיפוכו", שיצא באופן נחרץ נגד הפאשיזם ותיאר את הדרך שבה הוא משתלט על העולם ומדיר את רגלי הדמוקרטיה ההומניסטית. עוזי שביט הצביע על כך שהמאמר היווה תשתית פואטית ואידאולוגית לארבע יצירות שחיבר אלתרמן בערך במקביל בשנים 1939–1944: "שירי מכות מצרים", "שמחת עניים", "שיר עשרה אחים" ו"שירים על רעות הרוח". לפני כתיבת המאמר נחשף אלתרמן – שעבד כעורך לילה ב"דבר" והיה מחובר לאקטואליה – לעליית הפאשיזם באיטליה, לעליית הנאצים לשלטון בגרמניה, לניצחון הפשיסטים במלחמת האזרחים בספרד, להסכם מינכן ולליל הבדולח – כולם מאורעות שנדמו כהשתלטות דורסנית, מתגברת ובלתי-מנוצחת של כוחות השחור על העולם החופשי. דוד כנעני מתאר את התקופה כפי שנחוותה על ידי מי שחוו אותה (עוד טרם השואה) כ"ימים של מתיחות נוראה וצפייה לגזר-הדין שייפול, שהם קשים ובלתי נסבלים מגזר-הדין והמוות עצמם".
שלושת שירי המכות הראשונים (דם, צפרדע וכינים) התפרסמו בביטאון השומר הצעיר בתאריך (שהיה בדיעבד להיסטורי) 1 בספטמבר 1939 (יום פרוץ מלחמת העולם השנייה) תחת הכותרת "משירי מכות מצרים". הנוסח היה שונה מזה שנדפס מאוחר יותר. שירים אלה אף תורגמו לסלובקית וראו אור בקובץ "חמסין" שערך אריה להולה בברטיסלאבה בפברואר 1940, והיו לשיריו הליריים הראשונים של אלתרמן שתורגמו לשפה אירופית כלשהי. בדצמבר 1943 ראה אור בשנתון "דבר תש"ג" (בעריכת זלמן שזר) שיר הפתיחה לפואמה תחת הכותרת "פתיחה לשירי מכות מצרים". זהו למעשה אותו פרולוג המוכר בכותרת "בדרך נא אמון", למעט שינויים קלים.
הפואמה שראתה אור לבסוף הייתה נאום אוניברסלי שבו פונה המשורר לאומות העולם. פרט לשלד הסיפור המקראי, שממנו סוטה אלתרמן לא מעט, אין בשיר כל התייחסות יהודית, ועם ישראל איננו נזכר בו כלל, אף לא ברמז. העיתונות, הביקורת וקוראי התקופה לא יכלו להתעלם מהזיהוי האסוציאטיבי של מצרים, אויבת העם היהודי בסיפור המכות, עם גרמניה הנאצית, האויבת האקטואלית של העם היהודי. המשורר ביטא לכאורה חמלה כלפי "הבן והאב", כלומר אזרחי האויב הסובלים, והביע עמדה מורכבת של הצדקת הנקמה בד בבד עם ההכרה שקורבנותיה אף הם בני-אדם (). עמדה זו זכתה לתמיהה ולגינוי שיפוטי ומוסרי מפי חלק מהקוראים (בהם, למשל, מרדכי שלו), שראו בה הפניית עורף לגורל העם היהודי ואימוץ עמדה נייטרלית, תמיהה שעליה שב וחזר נתן זך בכנס בשנת 1994. עם זאת, איש לא חלק על שאיפתו של אלתרמן לתבוסת הפאשיזם, המובעת במפורש. בשיר החותם ביטא אלתרמן ביטחון מוחלט בתבוסתן של מדינות הציר (עוד בטרם תמה המלחמה) והביע תקווה לחיים חדשים שיצמחו מתוך ההריסות. קריאות פרשניות עמוקות בהמשך הציעו דרכים שונות להתמודד עם המסרים הגלומים בפואמה, עם כוונותיה, סמליה ומגמתה המוסרית.
אחת החידות המחקריות הקשורות בפואמה היא זמן כתיבתה. התשובה לשאלה זו יכולה ללמד למשל על רמת הידע וההפנמה שהייתה לאלתרמן ביחס לשואה, וממילא על עמדתו המוסרית ביחס לאירועים ומענה לקושיה האם הפואמה מתייחסת למלחמה או רק לאירועי עליית הפאשיזם טרום המלחמה. לדעתו של אלישע פורת, לפי עדויות משוררים, שירים המהווים מחזור יצירתי יחיד נכתבים בדרך כלל ברצף אחד "בבת אחת" ובזמן קצוב. מכאן, ומן העובדה ששלושה מהשירים התפרסמו כבר ב-1939, הסיק פורת שהפואמה כולה נכתבה לפני פרוץ המלחמה. לעומת זאת, שביט השווה בין שלושת השירים שהתפרסמו ערב המלחמה לאלו שראו אור בהוצאה ה"קאנונית" וגילה שינויים מפליגים בתפיסות ובהדגשים של אלתרמן; אך אף הוא סובר שמכלול השירים התחבר לפני שהיקף השואה נודע לאשורו, ושהשירים מתייחסים בעיקר לראשית צמיחת הפאשיזם. בשנת 1941 ראה אור ספרו של יונתן רטוש "חופה שחורה" ובו השיר "קרבן מנחה", המכיל תמות דומות לאלו של "שירי מכות מצרים". בספרו של יעקב אורלנד "כ"ז שירים - נתן היה אומר" תיאר אורלנד את הזעם, ההערצה והקנאה שבהם קיבל אלתרמן את שירי רטוש. השאלה (שהוצעה על ידי נילי כרמל-יונתן) האם הושפע אלתרמן משיר זה של רטוש או השפיע עליו, תלויה אף היא בחידת מועד חיבורם של שירי מכות מצרים.
לאחר הוצאת "שירי מכות מצרים" התמקד אלתרמן בכתיבה פובליציסטית במסגרת "הטור השביעי", בתרגום מחזות ובכתיבת פזמונים לבמה הקלה. ספר השירה הלירית הבא של אלתרמן, "עיר היונה", ראה אור רק 14 שנים מאוחר יותר, ב-1958.
סקירת הפרשנות.
עם פרשני היצירה העיקריים נמנים דוד כנעני, דן מירון, אליעזר שביד, הלל ברזל, הרי גולומב, אידה צורית, זיוה שמיר, חנן חבר ועוזי שביט. רוב פרשני היצירה מבינים אותה כיצירה אידאולוגית שבה בכל דור ודור ניצבת מול כוחות הרשע וההרס האלימים עוצמתם השקטה של הערכים האנושיים ההומניסטיים, המיוצגים על ידי האב והעלמה. כל מחזור של חטא ועונש בא לסיומו עם הפצעת השחר (האיילת) המעניק תקווה חדשה לאב ולעלמה, המייצגים את האנושות. חנן חבר בספרו "פתאום מראה המלחמה" נתן ליצירה פרשנות פוסט-ציונית שלפיה אלתרמן התעלה מעל לתפיסה היהודית-ציונית, אימץ את נקודת המבט של הגרמני התם על מאורעות המלחמה והזדהה עם הסבל האנושי באשר הוא, לרבות זה הגרמני. חבר, לשיטתו, הבחין בין שתי מגמות (או אסטרטגיות) בפרשנות הפואמה, שנועדו להתמודד עם המבוכה שבהזדהותו כביכול של אלתרמן עם האויב. האחת: קריאה סמלית גרידא תוך ביטול האנלוגיה ההיסטורית מצרים = גרמניה, והשנייה: הותרת ההקשר ההיסטורי אך הסבתו לסמל אוניברסלי ומרוחק, תוך התעלמות מההקשר היהודי. גם אורה באומגרטן מציינת ש"שירי מכות מצרים" עוררו בעיות של פרשנות ופענוח סמלים ופרשנותם נטתה לרוב לקריאתם כאלגוריה. לדברי באומגרטן, כמפתח לפענוח האלגוריה משמשות אצל פרשניה הדמויות: האב, הבן והעלמה והעמדתן במקום (נא אמון) ובסיטואציה (חורבן). התרחקותו של אלתרמן מהדגם המקראי ומן המדרשים, ובפרט היפוך נקודת המבט והפנייתה אל סבלם של תושבי העיר, חייבה את המפרשים לגיבוש קריאה מקורית ועמדה מוסרית. אליעזר שביד, אידה צורית ועוזי שביט מצאו ביצירה סימבוליקה נוצרית.
מבנה.
מבנה היצירה סדור מאוד ומהודק ב"קפדנות אכזרית". היא בנויה במבנה של פרולוג, שיר הפתיחה "בדרך נא אמון"; גוף מרכזי, שבו עשרה שירים על כל אחת ממכות מצרים; ואפילוג, הוא שיר הסיום, "איילת". עוזי שביט מדמה מבנה זה לטריפטיכון (יצירת אמנות פלסטית בת שלושה חלקים, בעלת הקשרים נוצריים; וראו בהמשך על הפרשנות הנוצרית).
אלי שביד מדמה את מבנה היצירה ליצירה מוזיקלית קלאסית בת שלושה פרקים. כמו ביצירה המוזיקלית, הפרק הראשון ("בדרך נא אמון") מכיל את הנושאים שיפותחו בהמשך, בצורתם הראשונית. הפרק השני מורכב מעשרה שירים – שיר לכל מכה – שווי מבנה וקצב, המתארים שתי התפתחויות מקבילות. חציו הראשון של כל אחד משירי המכות מוקדש לתיאור ציורי של המכה, וחציו השני מוקדש לדיאלוג בין אב מצרי לבין בנו-בכורו. השורה האמצעית בכל שיר-מכה היא השורה , המפרידה בין החלק התיאורי ובין החלק הדיאלוגי של כל שיר. הפרק השלישי והמסיים ("איילת") מכיל פיתוח מוטיב התקווה שנרמז בפתיחה והופך אותו להמנון של תקווה וניצחון כוח החיים שבאדם מעל ההריסות.