במהלך העימות ישראל תקפה בעיקר באמצעות מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי. המטוסים שהיו מעורבים בתקיפות הם מדגמי F-16C/D ברק 2020, F-16I סופה, F-15 בז משופר, F-15I רעם ו-F-35I אדיר. עבור ה-F-35, מטוס קרב של הדור החמישי בעל יכולת חמקנות ואוויוניקה מתקדמת שהגיע לישראל רק בסוף 2016, זו הייתה טבילת אש מבצעית עולמית ראשונה. מפקד חיל האוויר הישראלי האלוף עמיקם נורקין חשף שה-F-35 ביצע תקיפת בכורה עולמית בשירות החיל ושלפחות אחת התקיפות הייתה בעימות מול איראן וחזבאללה בסוריה. מטוסי ה-F-15I רעם הם מטוסי התקיפה הכבדים ביותר של חיל האוויר והיו מעורבים בתקיפות רבות ומשמעותיות עקב יכולתם לשאת חימוש רב וכבד. על לחימתה (ושורה של מבצעי תקיפה מוצלחים) זכתה טייסת 69, המפעילה את ה-F-15I, לאות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
חלק מרכזי בפעילות ההתקפית של חיל האוויר הישראלי היה לוחמה אלקטרונית ולוחמת סייבר מול מערך ההגנה האווירית הסורי שכלל מספר רב של סוללות נ"מ וטילי קרקע-אוויר (טק"א). מטרת הלוחמה האלקטרונית הייתה שיבוש יכולות הגילוי הסוריות ("העלמת" כלי טיס מעיני מערכות הראדאר הסוריות) ושיבוש טילי קרקע-אוויר אחרי שאלה כבר שוגרו, על מנת שיחטיאו את מטרותיהם. בזכות פעילות מתוחכמת זו וטקטיקות מתקדמות שנקט בהן החיל, למעט F-16I אחד שנפגע מטיל S-200 ב-10 בפברואר 2018, חיל האוויר לא איבד אף מטוס קרב בפעילות מעל סוריה.
בעוד שחיל האוויר הישראלי היה הזרוע המבצעת העיקרית, המבצעים בסוריה התאפשרו בזכות מודיעין צבאי רב, מפורט ומדויק שאספו אגף המודיעין, להק המודיעין והמוסד. למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים מיוחסת לא רק פעילות של ריגול אלא גם מספר חיסולים של מפקדים סורים ואיראנים ופעילים בכירים במערך האיראני (כוח קודס, חזבאללה, מיליציות שיעיות).
כדי להגן על שטח ישראל מפני ירי רקטות וטילי קרקע-קרקע הפעילה ישראל את מערך ההגנה האווירית. סוללות כיפת ברזל להגנה קרובה נפרשו ברמת הגולן בהתאם לצורך וכן הוגברה הכוננות בסוללות ה"יהלום" מדגם MIM-104D פטריוט של פיקוד הצפון. סוללות הפטריוט הישראליות הפילו שני מטוסי סוחוי סוריים ומספר כלי טיס בלתי מאוישים. במהלך העימות רשמה סוללת החץ 2 הפלת בכורה כאשר יירטה טיל S-200 שעמד ליפול בשטח ישראל.
לתקיפת מטרות נקודתיות בקרבת הגבול השתמש צה"ל בחיל התותחנים שביצע הן ירי ארטילרי והן שיגור טילי תמוז, וכן באש טנקים של חיל השריון. חטיבת גולני שמרה על הגבול ובמספר מקרים הרגה חוליות מחבלים שניסו לחדור לשטח ישראל. חיל ההנדסה הקרבית נטרל מספר זירות מטענים שהונחו בשטח ישראל, במובלעות בסמוך לגדר המערכת של גבול ישראל-סוריה.
איראן.
איראן בנתה תשתיות רבות, ובהן מחנות צבא, בשטח סוריה. בסיסי הצבא אוישו הן בחיילי משמרות המהפכה האסלאמית, ובעיקר בכוח קודס תחת פיקודו של קאסם סולימאני, והן בחברי מיליציות שיעיות פרו-איראניות, שלמעשה היו תחת פיקוד איראני. איראן הזרימה באופן קבוע משלוחי נשק ותחמושת לשטח סוריה, בעיקר דרך האוויר, ונשק זה הועבר גם לידי חזבאללה. משלוחי הנשק הללו היו מטרות תקיפה עבור ישראל ורבים מהם יורטו או הושמדו על הקרקע.
חזבאללה.
עיקר תפקידו של חזבאללה בתחילת העימות היה להיות "המגפיים על הקרקע" של איראן ולסייע לצבא אסד במלחמת האזרחים. תפקיד נוסף היה לבנות תשתית טרור ברמת הגולן הסורית וגבול ישראל-סוריה על מנת לבצע פיגועים כנגד ישראל ולפתוח מולה חזית נוספת דרכה איראן תוכל לפגוע בה באמצעות פרוקסי, בהתאם לאינטרסים האיראניים.
סוריה.
סוריה, מלבד "אירוח" הכוחות האיראניים והחכרת שטחים שבהם הם בנו בסיסים ותשתיות צבאיות, סיפקה לכוחות האיראניים מטרייה אווירית בדמות חיל ההגנה האווירית הסורי שהפעיל סוללות נ"מ וטק"א רבות מדגמים שונים. מערכת ההגנה המסוכנת ביותר של הסורים היא ה-S-200 הרוסית, שמכונה במערב SA-5. היא כוללת טילים כבדים ארוכי טווח, והצליחה להפיל מטוס F-16I ישראלי (אך ללא אבדות מצד הטייסים הישראלים) ב-10 בפברואר 2018. בשלהי 2018 החלה פריסה של מערכות S-300 שהעבירה רוסיה לסורים, אך טרם נעשה בהן שימוש.
גרטה וולף קרקואר
גרטה וולף קרקואר (12 באוקטובר 1890 – 1970) הייתה ציירת ישראלית ילידת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ביוגרפיה.
גרטה וולף נולדה לגבריאלה ולאדולף וולף, משפחה בורגנית יהודית, ב-10 בדצמבר שנת 1890 בויטקוביצה, אז עיירה שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום שכונה באוסטרבה, צ'כיה). בשנת 1891 עברה המשפחה להתגורר בווינה. בשנת 1909 בקירוב החלה ללמוד אמנות בבית הספר לאמנות לנשים ונערות בעיר. לאחר מכן למדה ציור באופן פרטי אצל כמה אמנים בגרמניה ובאוסטריה. היא קבלה חינוך מודרני וחילוני שחשף אותה גם לאמנות מודרנית וגם לסוֹצְיָאלִיזְם ופסיכואנליזה.
בדיוק לפני מלחמת העולם הראשונה נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלה בווינה. לאחר המלחמה, הייתה וולף פעילה בחוגי האמנות בווינה. היא הציגה במספר תערוכות וכן הייתה מקורבת לזיגמונד פרויד ואלפרד אדלר, שעמו עבדה בשילוב אמנות במסגרת תראפוייטית. אחרי המלחמה היא הייתה חלק ממעגלי התרבות הבולטים ב"וינה האדומה", הייתה קרובה להנהגה המוניציפלית הסוציאליסטית החדשה של וינה וציירה דיוקנאות שלהם. בנוסף, הייתה חברה בקבוצת האמנים האוונגרדית "Bund der Geisitig Tätigen". בשנת 1919 נישאה לצייר והאדריכל, לאופולד קרקואר, אותו הכירה במסגרת פעילות הקבוצה.
בשנת 1924 עלתה, ביחד עם בתה טרודה דותן, אל ארץ ישראל, כמה חודשים אחרי בעלה, והתיישבו בירושלים. למרות זאת, היא לא השתלבה בחוגי האמנות בארץ והמשיכה להיות פעילה במעגלי האמנות באירופה ונסעה לשם הרבה עד 1932. רוב משפחתה נספתה בשואה והיא חזרה לאורופה רק פעם אחת אחרי שואה. היא נסעה ועבדה במקומות אחרות, כולל המזרח הרחוק, אוסטרליה, ודרום אפריקה. היא הייתה חלק מהקהילה הקטנה של יהודי ודוברי גרמנית שעלו לארץ בשנות ה-1920 וחברה טובה של אלזה לסקר-שילר.
בארץ, וולף קרקאור עסקה בעבודות שונות עבור המוסדות הציוניים ובהם קק"ל וקרן היסוד. בשנת 1927, יצרה אלבום הדפסי-אבן בהזמנת קרן היסוד. היא גם נתנה שיעורים פרטיים באמנות. בין השנים 1935–1939 הקימה והפעילה תיאטרון בובות בשם "מריונית", שהציג לקהל ילדים ומבוגרים גם יחד. במקביל החלה עוסקת באיור בעיתונות ובאיור ספרי ילדים. היא תעדה באיור את דיוני ועדת פיל על חלוקת הארץ ב-1937.
במלחמת העצמאות, היא התנדבה במשמר העם.
על אף שגרטה וולף קרקואר הייתה ידועה באוסטריה כציירת דיוקנאות, ויצירותיה נמכרו בווינה עד לעליית המפלגה הנאצית לשלטון, חלק מרכזי מיצירתה המוקדמת אופיין בגישה אוונגרדית. לצד השפעות אקספרסיוניסטיות וקוביסטיות, ניתן למצוא ביצירתה אף התייחסות אל הציור המופשט. לאחר עלייתה לארץ ישראל, נטשה השפעות אלו לטובת יצירה אישית בסגנון פיגורטיבי, בעלת היבטים חברתיים, שהייתה רחוקה מן הסגנון הארץ-ישראלי.
עזבונה נשמר על ידי ביתה, פרופ' טרודה דותן, בביתה בירושלים. חזרתה לקאנון האומנות הישראלית אחרי עשורים של שכחה הייתה בעקבות עבודת הדוקטורט של סמדר שפי בהנחיית פרופ' גנית אנקורי שהוגשה לאוניברסיטה העברית בשנת 2011. חלק מהמחקר שימש בסיס לתערוכה גרטה וולף קרקואר: מווינה לירושלים במשכן לאמנות עין חרוד ב-2018 באצירתה של ד"ר סמדר שפי.
הדינוזאורים!
הדינוזאורים! (באנגלית: !The Dinosaurs) היא תוכנית טלוויזיה טבע-פלאונטולוגי אמריקאית אשר שודרה בערוץ PBS בין 22 בנובמבר ל-25 בנובמבר 1992 וכללה 4 פרקים שאורכם 56 דקות. הסדרה מורכבת משיחות ומחקרי פלאונטולוגים אשר מספרים על חיי הדינוזאורים, איך הם חיו ואיך התנהגו וכן מדברים על הסיבה שהם נכחדו בסוף הקרטיקון. היא מלווה במספר איורים של דינוזאורים ובקריינותה של השחקנית ברברה פלדון.
התוכנית גם יצאה בקלטות ולייזרדיסק אך לא ב-DVD.
התוכנית.
התוכנית כוללת מחקרי פלאונטולוגים שונים על חיי הדינוזאורים השונים מראשית הטריאס, כמו ההררזאורוס עד לטירנוזאורוס של סוף הקרטיקון. חלק מהדינוזאורים היו מאבותיהם של העופות המודרניים והמדענים חלוקים על חום גופם. כמו כן התוכנית בודקת ממה הם נהרגו בסוף עידן המזוזואיקון.
בתוכנית ישנם 4 פרקים:
פרמייר פרו
אברהם אהרן יודלביץ
מחלף קפלן
מחלף קפלן (המכונה גם צומת עזריאלי על שם המגדלים הסמוכים) הוא מחלף בתל אביב הנמצא בצומת הרחובות קפלן, גבעת התחמושת (המשכה של דרך השלום) ודרך בגין. לפי נתוני משרד התחבורה עוברים בממוצע במחלף יותר מ-100 אלף כלי רכב ביום. בצמוד אליו נמצאים מספר אתרים בהם עובדים עשרות אלפי אנשים (הקריה, מגדלי משרדים בשרונה ובאזור) והוא מהווה דרך ראשית וכניסה ויציאה לתל אביב. דרכו ניתן להתחבר לנתיבי איילון דרך מחלף השלום אשר צמוד לו. המחלף נקרא על שם שר האוצר לשעבר אליעזר קפלן (שעל שמו גם הרחוב הצמוד).
מבנה המחלף.
ב-31 במרץ 2003 הסתיים שדרוג המחלף מהצומת שהיה קיים באזור. עלות הפרויקט הייתה למעלה מ-90 מיליון שקלים. במסגרת השדרוג נבנה שיקוע לדרך בגין ומעליו גשר אשר מחבר את הרחובות גבעת התחמושת וקפלן. התנועה במחלף אפשרית לכל הכיוונים דרך הצומת, כאשר תנועה מצפון לדרום על דרך בגין מתבצעת ללא רמזורים.
בשנים האחרונות מבצעת נת"ע עבודות בנייה נרחבות באזור המחלף לטובת הקמת שתי תחנות עבור הקו האדום של הרכבת הקלה: תחנת שאול המלך ותחנת יהודית.
בסמוך למחלף עוברת כמות גדולה של קווי אוטובוס, במספר רב של תחנות אוטובוס שמפוזרות לצידו.
הפגנות במחלף.