המגוון של האומבנדה עשיר באופן מיוחד באפשרויות. האומבנדיסטים הם אמני השילוב בין רכיבים עצמיים לרכיבים זרים, בין ישן לחדש, מומחים בהמצאות ובחידוש מתוך המסורת. המקטרגים האשימו את הדת הזאת בשרירותיות. אך האופן המהיר בו היא מטמיעה השפעות חיצוניות אינו שרירותי: דברים חדשים אינם "נבלעים" כפי שהם, אלא מותאמים נגיסה-נגיסה ומסתפחים לתוך תמונת העולם הדתית הקיימת. האלמנטים החדשים והבלתי-מוכרים עוברים דרך מסננת תרבותית, דרך התנסויות של חסידי האומבנדה, ולובשים צורה לאור הדברים המוכרים השייכים לקבוצה. בתהליך זה מתפרקות המסורות השאלות ומורכבות מחדש, ומשמעות הסמלים מתארגנת באופן שונה. בחברה הברזילאית, במעבר מחברה מסורתית לחברה תעשייתית מודרנית, שיטת הבנייה זאת הפכה למתכון ההצלחה של האומבנדה. היה לה מה להציע למהגרים הרבים שהגיעו מצפון-מזרח הארץ למרכזים של ריו דה ז'ניירו וסאן פאולו, כמו גם לאנשי המעמד הבינוני, ששאפו מעלה אך נחסמו על ידי המעמד הגבוה. האומבנדה הציעה להם מאגר של אפשרויות גמישות להזדהות, ויצרה את המסגרת שנתנה ביטוי לחוויה הבסיסית של סיפורי חיים מלאי ניגודים. בכך התגלתה כדת הפתוחה למודרניות בצורה יוצאת דופן.
משוררי מלחמת העולם הראשונה
בימי מלחמת העולם הראשונה ובשנים שלאחריה התבלטו משוררים רבים, רובם גברים שהשתתפו בקרבות, שהוציאו מתחת ידם שירה אנטי מלחמתית נוקבת. יש מהם שנפלו במהלך הקרבות ולא ראו בסיומה של המלחמה. לאלה מצטרפים שירים של מי שלא היה חייל בשל גילו. יש להבדיל בין יצירות אלה ובין שירי הזמר שנוצרו באותה מלחמה. מתוך ראיה היסטורית תופעה זו הייתה אופיינית רק למלחמת העולם הראשונה ולא חזרה על עצמה באותו היקף ובאותה עוצמה במלחמת העולם השנייה.
עם קבוצת משוררים זו נמנים:
אחדים מן השירים הפכו לנכסי צאן ברזל של השירה האנגלית ובהם "החייל" של רופרט ברוק, "המנון לנעורים האבודים" לווילפרד אואן, בשדות פלנדריה של ג'והן מק'קרי.
אחדים מן המשוררים מונצחים בפינת המשוררים בכנסיית וסטמינסטר בלונדון.
שיריהם של משוררים אלה ואחרים הביאו ליצירת אנתולוגיות שירה רבות.
בית דנשט
בית דנשט (מרומנית: Dănești) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בית בסאראב שנציגים שלה היו שליטים של נסיכות ולאכיה. הענף השני היה בית דרקולשט (Drăculeşti). שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת בעד כתר ולאכיה החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת דנשט נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר, מקומם של הדנשט נלקח על ידי משפחה אחרת מאולטניה - הקראיובשט.
השושלת של בסאראב התפצלה לשני ענפים בשנת 1386. הוויווד של ולאכיה, דן הראשון, נפטר בלחימה נגד איוון שישמן, קיסר בולגריה ויורשו היה צעיר מדי מכדי לתפוס את מקומו, השלטון עבר לאחיו הצעיר, מירצ'ה הזקן. מירצ'ה שלט במשך 32 שנים (1386-1418), וחיזק את יסודות ולאכיה, אך במותו, ההתערבות בענייני ולאכיה בידי ממלכת הונגריה, והאימפריה העות'מאנית, עוררה במידה רבה את הפיצול בין צאצאיו של דן הראשון, דנשט, וצאצאיו של מירצ'ה, דרקולשט.
בני בית דנשט.
בני בית דנשט שעלו על כס המלכות בוולאכיה היו:
אלווירה לינדו
אלווירה לינדו (בספרדית: Elvira Lindo; 23 בינואר 1962), קדיס היא עיתונאית וסופרת ספרדייה.
ביוגרפיה.
בגיל 12 הגיעה עם הוריה למדריד אחרי שהמשפחה התגוררה בכמה מקומות בספרד קודם לכן. במדריד חייתה את רוב חייה הבוגרים. היא התחילה בלימודי עיתונאות באוניברסיטת קומפולטנס (Compultense) אך לא סיימה אותם משום שהתחילה ב-1981 לעבוד בטלוויזיה וברדיו כקריינית, שחקנית ותסריטאית. הרומן הראשון שלה היה מבוסס על גיבורים דמיוניים של תסכית ברדיו, הילד ממדריד מנוליטו גפוטס (Manolito Gafotas) שנעשה קלסיקה של ספרות ילדים ספרדית. יצאו שישה ספרים בסדרה על מנוליטו. בנוסף לכך היו שני סרטים על פי הסדרה שיצאו ב-1999 ו-2004 וכן סדרת טלוויזיה.
לינדו כתבה גם רומנים למבוגרים וכן מחזות. הרומן הראשון שלה "השכונה האחרת" (El otro barrio) יצא ב-1998 ויצא גם כסרט בבימויו של סלבדור גרסיה רואיס.
ב-1996 התחילה לעבוד בקולנוע. היא כתבה את התסריט לסרט "הלילה הראשון בחיי" (La primera noche de mi vida). היא שיתפה פעולה עם הבמאי מיגל אלבדלחו (Miguel Albadalejo) על עיבוד לקולנוע של מנוליטו גפוטס. היא גם עיבדה את ספרו של בעלה אנטוניו מוניוס מולינה, "ירח מלא" (Plenilunio) לקולנוע.
מאז שבעלה התמנה למנהל מכון סרוונטס בניו יורק חיה לינדו בניו יורק. היא כותבת, לעיתים קרובות, לעיתון הספרדי אל פאיס. כמו כן היא כותבת ככתבת עצמאית עבור כתבי עת ועיתונים אחרים.
פרסים.
ב-1998 קיבלה לינדו את הפרס הארצי לספרות ילדים ונוער (Premio Nacional de Literatura Infantil y Juvenil) על ספרה Los trapos sucios de Manolito Gafotas. ב-2005 את פרס הספרייה הקטנה (Biblioteca Breve) על הרומן שלה למבוגרים "מילה אחת שלך" (Una palabra tuya).
תרגום לעברית.
מילה אחת שלך. מספרדית - דלי רום. תל אביב:אחוזת בית, 2011.
ספרי הילדים שלה.
Serie Manolito Gafotas
מודל היהלום
מודל היהלום הוא מודל כלכלי שהוצע על ידי מייקל פורטר בשנת 1990, שמציע הסבר לאופן שבו נוצר יתרון תחרותי של מוצרים ותעשיות מסוימות דווקא במדינות או אזורים מסוימים. המודל תורם בהשוואת מדינות או אזורים גאוגרפיים גדולים בסביבה תחרותית גלובלית.
יתרונות מדינות מסורתיות.
בגישה המסורתית, התאוריה הכלכלית מזכירה את הגורמים הבאים על היתרון היחסי של אזורים או מדינות:
מכיוון שחמישה גורמים אלו בקושי יכולים להיות מושפעים, הזדמנויות כלכליות לאומיות משתלבות בראייה פסיבית (נרכשים).
אשכולות (Clusters).
לדברי פורטר, צמיחה תעשייתית מתמשכת לעולם לא נבנתה על גורמים נרכשים בסיסיים שתוארו לעיל. יתרה מזאת, שפע של גורמים אלה עשויים לערער את היתרון התחרותי. הוא מציג מושג ("קונספט") הנקרא "אשכולות" או קבוצות של חברות הדדיות, ספקים, תעשיות קשורות ומוסדות הצומחים במקומות מסוימים.
אשכולות אלה הם ריכוזים גאוגרפיים של חברות מקושרות, ספקים מומחים, נותני שירות ומוסדות השותפים לתחום מסוים. הם גדלים במקומות שבהם קיימים די משאבים וצבר של יכולות ומשיגים סף קריטי, מספקים לו עמדת מפתח בפעילות של ענף כלכלי מסוים עם יתרון תחרותי בר קיימא מכריע על מקומות אחרים או אפילו עליונות עולמית בתחום זה. פורטר טוען כי אשכולות אלו יכולים להשפיע על התחרות בשלוש דרכים:
כמה דוגמאות ידועות של אשכולות: ארצות הברית – עמק הסיליקון (מחשבים), הולנד – רוטרדם (לוגיסטיקה), הודו – בנגאלור (מיקור חוץ של תוכנה), ארצות הברית – הוליווד (סרטים), צרפת – פריס (אופנה).
לדברי פורטר, ככלל היתרון התחרותי של מדינות היא תוצאה של 4 גורמים מקושרים מתקדמים ופעילות תוך ובין ארגונית בין חברות באשכולות אלו. אלה יכולים להיות מושפעים בדרך פרו אקטיבית על ידי הממשלה.
תפקיד הממשלה במודל היהלום של פורטר.
תפקידה של הממשלה במודל היהלום של פורטר היא לפעול כזרז וכמאתגר, מטרתה לעודד - או אפילו לדחוף - חברות להעלות את השאיפות שלהם לעבור לרמות גבוהות יותר של ביצועים תחרותיים. הם חייבים לעודד חברות להעלות את הביצועים שלהם, לעורר דרישה מוקדמת עבור מוצרים מתקדמים, להתמקד ביצירת גורמים מיוחדים ולעורר את התחרות המקומית על ידי הגבלת שיתוף פעולה ואכיפת תקנות נוגדות אמון.
היתרון התחרותי של אומות.
פורטר הציג מודל זה בספרו: "היתרון התחרותי של האומות" (1990), אחרי מחקר על עשר מדינות מהמובילות במסחר. הספר היה התאוריה הראשונה של תחרותיות המבוססת על הגורמים פרודוקטיביים שבהם חברות מתחרות, במקום יתרונות השוואתיים מסורתיים, כגון משאבי הטבע וכח העבודה.
רפי ניב
רפי ניב (נולד ב-1965) הוא מורה למשחק, במאי, לשעבר המנהל האמנותי של תיאטרון באר שבע והמנהל הפדגוגי-אמנותי של גודמן - בית ספר למשחק בנגב.
ביוגרפיה.
רפי ניב נולד וגדל בדימונה עד שהיה בן שש, אז עבר עם משפחתו לעומר, שם למד בבית הספר היסודי עומרים. את לימודיו התיכוניים למד במקיף ו' בבאר שבע. אמו אסתר הייתה מנהלת בית ספר ואביו שמואל היה מנהל מפעל טמפו בירוחם. לרפי שני אחים, יוסי ואיציק.
ניב מספר:
ניב כנער למד במגמת תיאטרון ואף השתתף בהצגה "יונו והטווס" בתיאטרון באר שבע.
בצבא שרת בנח"ל עיירות פיתוח בגרעין לשלומי.
הוא בוגר בית הספר למשחק בית צבי ביוני 1990. בכיתתו למדו בין היתר שמוליק יפרח, אדוה עדני, ליליאן ברטו, דוד קיגלר ואיה שבא. במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל לתלמידי משחק בשנים 1989–1990. כמו כן זכה במלגת קרן שרת 1998 למורים צעירים ובשנת 2003 לבמאי תיאטרון. הוא בעל תעודת הוראה ממכללת סמינר הקיבוצים (יוני 2002) ובוגר תואר ראשון בחינוך ובתיאטרון במכללת סמינר הקיבוצים.
בתום לימודיו שיחק רפי ניב במשך מספר שנים אך בעיקר לימד וביים במשך קרוב לעשר שנים בבית צבי (בין השנים 1992–2002). משנת 2003 מלמד ומביים בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין. ההצגה "רשומון" שביים ניב עם תלמדי שנה ג' בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, התארחה בפסטיבל Act הבינלאומי להצגות בתי ספר למשחק מכל העולם שנערכה בבילבאו, ספרד ב-2006.
ניב מביים הצגות תיאטרון לילדים ומבוגרים.
בשנת 2005 קרא לו שמוליק יפרח, חברו לכיתה מבית צבי, להקים יחד איתו את בית הספר למשחק גודמן בבאר-שבע.
ב-2009 נבחר יפרח למנכ"ל תיאטרון באר שבע ומינה את ניב למנהל האמנותי של התיאטרון. בין השנים 2009–2017 ניהלו ניב ויפרח יחדיו את בית הספר למשחק גודמן ותיאטרון באר שבע.