בזכות תפקידו כ"ג'וקר" בסרט "באטמן" הפך ניקולסון לשחקן שהרוויח הכי הרבה על סרט, שכן שכרו של ניקולסון כלל גם תמלוגים על ההכנסות ממכירת מוצרים נלווים לסרט (מרצ'נדייז).
בשנת 1990 ביים את הסרט "ג'ק וג'ק", שהיה סרט המשך שאפתני ל"צ'יינהטאון", שלא זכה להצלחה.
בשנת 1994 השתתף ניקולסון לצד השחקנית מישל פייפר בסרטו האפל של הבמאי מייק ניקולס, "זאב", אשר עסק בחוויה האורבנית כחוויה אפלה ובודדת. בסרט זה הופך ניקולסון בעקבות נשיכת זאב מסתורית לזאב בלילות, ומשליט צדק בסביבה הקרובה אליו באמצעות כוחותיו החדשים.
בשנות ה-2000.
בשנת 2002 כיכב בקומדיה "אודות שמידט" שפתחה את פסטיבל הקולנוע בקאן באותה שנה. בשנת 2003 כיכב בקומדיה, "באהבה אין חוקים". באותה שנה כיכב בקומדיה נוספת, "סדנה לעצבים", לצד אדם סנדלר, שזכתה להצלחה בקופות.
בשנת 2006 גילם את פרנק קוסטלו, בוס במאפיה האירית, בסרטו זוכה-האוסקר של מרטין סקורסזה, "השתולים".
בשנת 2007 גילם ניקולסון את אדוורד פרימן קול, חולה סרטן עשיר לצידו של מורגן פרימן, בסרט "מתים על החיים" בבימוי רוב ריינר; הסרט זכה לביקורות נלהבות בעולם והצליח בקופות.
בשנת 2010 השתתף בסרטו האחרון "איך אתם יודעים", קומדיה רומנטית בבימוי ג'יימס ל. ברוקס.
בשנת 2013, דיווח המכזין "סטאר" כי ניקולסון סובל מאובדן זיכרון והפסיק למעשה להשתתף בסרטים, בלי שהודיע על כך רשמית. לאחר שבמשך עשור הוא הופיע בשלושה סרטים בלבד. אך ניקולסון טען מצדו כי הוא רק מפגין בררנות רבה יותר בבחירת התסריטים. בשנת 2017 הוכרז שניקולסון חוזר לשחק ויככב בעיבוד האמריקאי לסרט הגרמני "טוני ארדמן". אך הפקת סרט זה בוטלה.
חיים אישיים.
בחייו הפרטיים, ניקולסון ידוע לשמצה בחוסר יכולתו "להתיישב", הוא נכלל ברשימת "10 אגדות המין המובילות בעולם" של מגזין הגברים מקסים. הוא הוליד שישה ילדים מחמש נשים למרות שהיה נשוי פעם אחת בלבד. נישואיו היחידים של ניקולסון היו לשחקנית סנדרה נייט מ-1962 עד 1968, אם כי הם נפרדו כבר ב-1966. לבני הזוג הייתה בת אחת.
השחקנית סוזן אנספאך, טענה שניקולסון הוא אבי בנה קיילב, יליד 1970. בשנת 1984, ניקולסון הצהיר כי אינו משוכנע שהוא אביו של קיילב, אך בשנת 1996, קיילב הצהיר כי ניקולסון הכיר בו כבנו, ושבין 1988 ל-1994, ניקולסון סיפק סיוע כספי לו למימון לימודיו בקולג'. ב-1998 בראיון למגזין "רולינג סטון" ניקולסון הכיר לראשונה בפומבי בקיילב כבנו והצהיר שהם מסתדרים "יפה עכשיו".
בשנים 1971 ו-1972 ניקולסון היה במערכת יחסים עם הזמרת מישל פיליפס, אשתו לשעבר של חברו הטוב דניס הופר, שבמהלכן היא סבלה מהפלה טבעית. מערכת היחסים הארוכה ביותר של ניקולסון הייתה 17 שנים עם השחקנית אנג'ליקה יוסטון, מ-1973 עד 1990. עם כי מערכת היחסים כללה מספר תקופות של חפיפה עם נשים אחרות, כולל נערת הבונד לשעבר ג'יל סנט ג'ון והדוגמנית הדנית ויני הולמן, איתה ניקולסון הוליד כביכול בת, אם כי ניקולסון מעולם לא הכיר בפומבי בילד.
הקשר עם יוסטון הסתיים כאשר ניקולסון ניהל רומן והוליד ילד עם השחקנית רבקה ברוסארד. נולדו להם שני ילדים: הבת לוריין (נולדה ב-16 באפריל 1990) והבן ריימונד (נולד ב-1992). ניקולסון וברוסארד נפרדו ב-1994; באוגוסט של אותה שנה, לניקולסון הייתה לכאורה בת עם המלצרית ג'נין גורין. ניקולסון מעולם לא הכיר בילד בפומבי.
החל מסוף שנות ה-90, ניקולסון היה ביחסים עם השחקנית לארה פלין בויל. השניים נפרדו בתחילה בשנת 2000, לאחר מכן ניקולסון נקשר לדוגמנית העל האנגלית קייט מוס. בשנת 2006, כשהיה בן 69, ניקולסון יצא עם השחקנית פז דה לה הוארטה, הצעירה ממנו ב-47 שנים.
ניקולסון הוא מעריץ של קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז וקבוצת הכדורסל לוס אנג'לס לייקרס. הוא מחזיק בכרטיס מנוי של לייקרס מאז 1970, כאשר במשך 25 שנים מושבו הוא ליד ספסלי היריב, והוא החמיץ מעט מאוד משחקים.
בשנת 2008 הבעיה תמיכה פומבית הילרי קלינטון בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית.
פרסים והוקרה.
עם שתים עשרה מועמדויות לפרסי אוסקר (שמונה לשחקן הטוב ביותר וארבע לשחקן המשנה הטוב ביותר), ניקולסון הוא השחקן הגברי המועמד ביותר בתולדות פרסי האוסקר. והוא זכה בשלושה פרסי אוסקר. הפרסים העיקריים האחרים שלו כוללים פרס גראמי, שלושה פרסי פרסי באפט"א ושישה פרסי גלובוס הזהב.
בשנת 2008 הוכנס ל"היכל התהילה של קליפורניה", מוסד שהוקם על ידי אשת המושל, מריה שרייבר, כדי לחלוק כבוד לדמויות שתרמו לעיצוב המדינה.
פיי דאנאוויי
פיי דאנאוויי (באנגלית: Faye Dunaway; נולדה ב-14 בינואר 1941 בבסקון שבפלורידה) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. ב-1977 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "רשת שידור". כמו כן זכתה בפרס אמי ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. דאנאוויי ידועה בשל תפקידיה בסרטיהם של במאים מובילים בפריחתו של הקולנוע האמריקאי בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, כארתור פן ("בוני וקלייד") ורומן פולנסקי ("צ'יינהטאון"). בשנות ה-80 פחות וכיכבה בתפקדים גדולים, אך המשיכה לשחק בתפקידי משנה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
דאנאוויי נולדה כדורותי פיי דאנאוויי, לעקרת הבית גרייס דאנאוויי ובעלה, ג'ון דאנאוויי, סמל בצבא ארצות הברית. את ילדותה בילתה בערים שונות בארצות הברית ובאירופה שם הוצב אביה במסגרת שירותו הצבאי. משבגרה למדה במחלקת התיאטרון של אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת המדינה של פלורידה ואוניברסיטת פלורידה. כשהתחילה לקדם את קריירת המשחק שלה, השמיטה משמה את השם "דורותי".
דאנאוויי החלה בקריירה של שחקנית תיאטרון בניו יורק. בתחילה הופיעה בתפקידים שזכו לתשומת לב בהפקות אוף ברודוויי. ב-1962 שיחקה את בתו של תומאס מור בהפקת המחזה "אדם לכל עת", ולאחר מכן בהצגות כ"לאחר הנפילה". בתפקידים אלו משכה תשומת לב שהביאה לקבלת תפקידיה הקולנועיים הראשונים.
בשנת 1967 קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בקומדיה בשם "The Happening", שתיארה את חטיפתו של איש עסקים עשיר בידי ארבעה היפים. באותה שנה שיחקה בסרטו של אוטו פרמינגר "Hurry Sundown", מלודרמה אפית על יחסי לבנים ושחורים בדרום. סרטים אלו לא זכו להצלחה ביקורתית או קופתית.
תקופת הזוהר.
כוכבה של דאנאוויי דרך עם הופעתה בסרטו של ארתור פן "בוני וקלייד". בסרט שיחקה דאנאוויי את השודדת בוני פרקר, שלצד שותפה, קלייד בארו, הטילה אימתה על דרום-מערב ארצות הברית בתקופת השפל הגדול. הסרט עסק באנשים צעירים החיים על זמן שאול בתקופה של שינוי תרבותי ומשבר חברתי, ועל אף שכלל שחזור נאמן לשנות ה-30, היה בגדר אמירה נוקבת על התקופה בה נוצר. "בוני וקלייד" היה לאחד הסרטים המגדירים של "תרבות הנגד" של שנות ה-60, ואבן-דרך בקולנוע האמריקני שהחל עשור של סרטים מודעים פוליטית ובעלי אמירה חברתית נוקבת. למראה הבלונדיני והקריר של דאנאוויי, כמו גם לעוצמה הרגשית שהפגינה במשחקה, חלק ניכר בהצלחת הסרט. כשלצידה וורן בייטי, הצעיר והנאה, שיחקה דאנאוויי דמות מורכבת, מושכת, וטראגית. סצנת הסיום בה נקלעים בוני וקלייד למארב של ה-FBI, ובמשך כחצי דקה, בהילוך איטי, נפגעים ממטר של כדורים, קיבעה את דמותה של דאנאוויי בזיכרון הקולנועי, והייתה לאחד מסמלי התקופה. התפקיד הביא לדאנאוויי מועמדות לפרס האוסקר בשנת 1967, אך באותה שנה ניתן הפרס לקתרין הפבורן על "נחש מי בא לסעוד".
לאחר "בוני וקלייד" הפכה דאנאוויי לאחת השחקניות המבוקשות ביותר בקולנוע האמריקני והבינלאומי. העשור שלאחר "בוני וקלייד" היה תקופת הזוהר של דאנאוויי, ששיחקה בארצות הברית ובאירופה במגוון של סרטים של טובי במאי התקופה. בין היתר שיחקה בסרטו של איליה קאזאן "ההסדר" (1969), בסרט נוסף של ארתור פן, "איש קטן גדול" (1970), דרמה העוסקת בעמידתו האחרונה של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן, בה כיכב דסטין הופמן לצידה. כן שיחקה בלהיטים הוליוודיים כסרט האסונות "המגדל הלוהט" (1974), "שלושת ימי הקונדור" (לצידו של רוברט רדפורד) (1975), סרט האימה "עיניה של לורה מארס" (1978) לצידו של טומי לי ג'ונס, סוחט הדמעות "סיפורו של אלוף" (1979) ולהיטים הוליוודיים נוספים.
תפקידה בסרטו של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון" נחשב על ידי רבים לטוב שבתפקידיה. "צ'יינה טאון" הוא סרט אפל שנוצר כעשרים שנה לאחר דעיכת הז'אנר, ועוסק בשחיתות שלטונית, ברצח ובגילוי עריות. דאנאוויי שיחקה את אוולין מולריי, בתו של איש העסקים העשיר נח קרוס (ג'ון יוסטון) המעורב במזימת נדל"ן הנחשפת במהלך הסרט על ידי הבלש הפרטי ג'ק גיטיס (ג'ק ניקולסון) אך אותה מזימה מושחתת היא רק סיפור רקע לסיפור האמיתי, בו ניהלה מולריי מערכת יחסים של גילוי עריות עם אביה שהביאה ללידתה של בת. משחקה של דאנאוויי בתפקיד הדמות המורכבת, החידתית, המסתירה סוד אפל הנחשף לאיטו במהלך הסרט, הביא ליצירת סצינות בלתי נשכחות, כגון הסצנה בה חוקר ניקולסון את דאנאוויי מיהי הצעירה עמה נפגשה. "היא אחותי" עונה דאנאוויי. ניקולסון אינו מאמין לה, וסוטר לה על לחיה. "היא בתי" עונה דאנאוויי, וזוכה לסטירה נוספת. לבסוף היא מתוודה - "היא אחותי וגם בתי". גם על תפקיד זה הייתה דאנאוויי מועמדת לפרס אוסקר.