נפוליאון חישב בצורה מעולה את תזמון הגעת התגבורת הרוסית לעזרתה של אוסטריה. הצבא הרוסי הענק נמצא במרחק של אלפי קילומטרים מזירת הקרבות העיקרית וגיוסו ארך זמן רב. הוא שלח צבא בן 50,000 לוחמים לאיטליה בראשותו של מסנה על מנת לרתק את 100,000 האוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל. הפקודות של מסנה היו פשוטות - לא לאפשר לקרל לצאת מאיטליה בשום תנאי.
בינתיים הוא עצמו, עם עיקר הצבא, הזניח את החזיתות המשניות והסתער אל ליבה של אוסטריה דרך בוואריה. בהתאם לתוכנית המקורית, הגרנד ארמה התחלק למספר קורפוסים, אך אחד מהם נאלץ לעבור בשטחה של פרוסיה על מנת לכתר את מאק באולם. נפוליאון חשש שהפרוסים יגררו למלחמה נגדו וצבא פרוסי בן 200,000 חיילים יאיים על אגפו הימני. הוא הצליח לרצות את הפרוסים והאחרונים לא נכנסו לקואליציה האנטי-צרפתית. חלק מהצבא נשאר בצרפת להגן עליה מפני פשיטה בריטית אפשרית דרך תעלת למאנש.
הצי שהיה מפוזר בכמה נמלים, היה אמור לצאת לכיוון אמריקה על מנת להתאסף בים הקריבי ולחזור בכוחות מחוזקים לאחר מכן.
התוכנית של בעלות הברית.
האוסטרים הניחו שנפוליאון יחזור על תמרונו הקודם בעת שהיה גנרל מטעם הרפובליקה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 ויפלוש לאיטליה, ולכן שלחו לשם את מפקדם הטוב ביותר - הארכידוכס קרל. בינתיים, גנרל מאק בראש כמה עשרות אלפי חיילים היה אמור להתבסס באולם אשר בבוואריה ולהמתין לתגבורת הרוסית. בעלות הברית האחרות תכננו פעולות הסחה כגון נחיתה על החופים וכו'. הצי הבריטי היה אמור להטיל מצור על הצי הצרפתי. ובמידה שהאחרון יצא מנמליו - להשמידו.
המערכה.
מערכת אולם.
ב-25 בספטמבר הצבא הצרפתי החל בצליחת הריין. בהתחלה עיקר הצבא הצרפתי ביצע תנועה מעגלית רחבה לכיוון העיר דונאווורט שהייתה בין מינכן וצבאו של מאק. במטרה לנתק את קו האספקה של הצבא האוסטרו–בווארי שעבר דרך מינכן. בו זמנית עם האיגוף, הקורפוס השישי בראשותו של מרשל ניי התקדם לעבר האוסטרים על מנת לרתקם למקום.
מאק גילה את התמרון רק כעבור שבוע ב-3 באוקטובר ושלח כוחות לחסום את דרכו של נפוליאון. הכוח האוסטרי פגש חלק מהקורפוס החמישי מתוגבר בפרשים של ז'ואקים מירא ונחל מפלה בקרב וורטינגן ב-8 באוקטובר. למחרת התבוסה בוורטינגן, ניי הביס את האוסטרים ליד גשר גונצבורג וכתוצאה מכך הכוח האוסטרי איבד את רוב אפשרויות התמרון שלו. נפוליאון הניח שמאק ירצה להתחמק מהמלכודת ולכן שלח כוח ניכר לעורפו של הצבא האוסטרי. שליחת עיקר הצבא הצרפתי לעורפו של מאק דיללה את הכוחות הצרפתיים בחזיתו של מאק והוא ניסה לפרוץ את ההסדר בעזרת הסתערות חזיתית.
בינתיים ניי שלח את הדיוויזיה של דופון לגדה הימנית של הדנובה שבה התרכזו הכוחות האוסטרים על מנת להצר עוד יותר את צעדיהם. בגלל חילוקי דעות בין ניי למירא, רוב הקורפוס השישי נשאר בגדה השמאלית של הנהר ודופון מצא את עצמו ניצב לבד לפני כל הצבא האוסטרי. בקרב שהתחלל ב-11 באוקטובר בפרברי אולם וכפר יונגנן, הצרפתים ניצלו היטב את עליונתם בלוחמה בשטח בנוי. אמנם חיל הפרשים הצרפתי הובס על ידי האוסטרים, אך בהקרבתו מנע את איגוף החי"ר. הפרשים האוסטרים הסתערו לעבר המטען הצרפתי ובינתיים החי"ר הצרפתי עשה שמות בחי"ר האוסטרי. האבדות האוסטריות היו מחרידות. למעשה מספר אבדותיהם היה גבוה פי חמישה יחסית לאבדות הצרפתיות. למרות ההצלחה המסחררת, דופון חשש להתעמת עם הצבא האוסטרי שהיה גדול בהרבה מהדיוויזיה שלו ובלילה הסיג את כוחותיו לאחור.
מאק עדיין לא נסוג, למרות האיום על קו האספקה שלו חשב בטעות שעמדתו עדיפה. בנוסף לכך טיפח מאק רעיונות על ניתוק קו האספקה הצרפתי ושבירת האגף השמאלי של צבאם בעזרת יתרון מספרי מקומי גדול שהיה לו היות שרוב הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון ביצע את האיגוף. על מנת לחזק את עמדתו הוא שלח כוח גדול ב-13 באוקטובר בפיקודו של גנרל ריש (Riesch) לכיוון אלכינגן (Elchingen) לאבטח גשר חשוב שהיה שם. כוח גדול נוסף שכלל את כל הארטילריה הכבדה הוחש צפונה. למחרת ניי כיתר את הכוח האוסטרי ובקרב עקוב מדם, הצליח להביסם למרות היתרונות שהיו לאוסטרים בעמדה – ניי הצטרך לחצות את הגשר תחת מטר פגזים והאוסטרים היו מבוצרים היטב. על ניצחונו בקרב אלכינגן קיבל ניי את התואר "הדוכס מאלכינגן".
התבוסה בקרב אלכינגן גרמה לפילוג בפיקוד האוסטרי והארכידוכס פרדיננד החליט לסגת על דעת עצמו כשהוא לוקח איתו את הפרשים שנותרו מהקרבות האחרונים והפקיר את מאק לגורלו. בינתיים, מירא איתר את הארטילריה האוסטרית והשמידה ב-16 בחודש.
ב-15 באוקטובר נפוליאון כיתר את האוסטרים. נפוליאון פגש את האוסטרים ליד מיכברג (Michberg) שהיה נקודת המפתח למערך האוסטרי ולדעתו של מאק הייתה בלתי ניתנת לכיבוש בגלל ביצוריה האימתניים. נפוליאון הורה לפתוח בהרעשה ארטילרית. האוסטרים שנותרו ללא תותחים כבדים היו נתונים במשך חצי שעה לחסדי התותחנים הצרפתים. הביצורים התבררו כחלשים מדי עבור האש המרוכזת והעמדה הבצורה ננטשה בלי מאבק. עם איבודה של מיכברג מצבם של האוסטרים היה נואש. משא ומתן לכניעה החל ב-17 באוקטובר והצבא האוסטרי הגדול נאלץ להיכנע. המפלה הייתה צורבת ותוצאותיה לאוסטריה היו מרות. מאק איבד 60,000 מתוך 72,000 חיילים שהיו לו והדרך לווינה הייתה פתוחה לפני הצרפתים. בגלל איבוד צבאם, האוסטרים הפכו לשחקן משני ונאלצו להשליך את יהבם על התגבורת הרוסית שעדיין לא הגיעה בגלל המרחק הרב.
מערכת אוסטרליץ.
אחרי התבוסה הקשה באולם, אוסטריה נותרה למעשה ללא הגנה. ארכידוכס קרל עשה מאמצים עילאים לצאת מהמגף האיטלקי, אך מסנה התקיף אותו ועל אף הנחיתות המספרית כפה עליו קרב התשה קשה שהסתיים ללא הכרעה. קרל ניסה לנתק מגע, אך מסנה רדף אחריו ולא נתן לו להגיע לאירופה המרכזית בזמן. כתוצאה מכך, הכוח היחיד שנשאר בידי האוסטרים היו כמה אלפי חיילים שנמלטו מאולם ויחידות שלא היו בשני הצבאות הראשונים.
הכוחות הרוסיים שהגיעו לעזרתם של האוסטרים היו חלוצו של הצבא הרוסי הענק וכללו רק כמה אלפי לוחמים. קוטוזוב, מפקדו של הצבא הרוסי נחרד לשמוע שהצבא האוסטרי חדל למעשה להתקיים ולכן פקד על נסיגה לצפון מזרח במטרה לחבור לכוח העיקרי. אחרי נסיגתם של הרוסים הופקרה וינה לחסדיהם של נפוליאון וחיילי הגרנד ארמה. נפוליאון שרצה לסיים את המערכה במהירות האפשרית נכנס לווינה, אך לא שהה בה זמן רב. הוא פקד על הפרשים של מירא לרדוף אחרי הרוסים הנסוגים ויצא בעקבותיהם תוך פרק זמן קצר.
מירא הצליח לאבטח גשר חשוב מעל הדנובה ובעזרתו הגרנד ארמה צלח את הנהר. בינתיים כונס הצבא הרוסי בפיקודו של הצאר אלכסנדר הראשון שהביא איתו גם את חיילי המשמר - ענקים בגובה של 185 ס"מ לפחות (בזמן ש-170 היה הגובה הממוצע באירופה). נפוליאון הצליח להדביקם ליד אוסטרליץ.
נפוליאון רצה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה, אך לא היה לו די כוחות על מנת לכתרם, לכן הוא רצה לפתותם להתקיפו. הוא שלח את הקורפוס של דאבו שמנה כ-20,000 חיילים למשימה משנית וכך צבאו היה נראה חלש מכפי שהיה באמת. בעלות הברית התפתו לצאת לקרב. נפוליאון החזיר את דאבו והשמיד למעשה את הצבא של בעלות הברית בקרב אוסטרליץ הניצחון היה שלם - רבע מהצבא הרוסי נהרג בקרב רבים אחרים פוזרו לכל עבר ורק קומץ לוחמים נשארו לרוסים על מנת להמשיך את המערכה.
פירוק הקואליציה.
מצבם של האוסטרים היה בכי רע. צבאם נופץ לרסיסים והם ביקשו הפסקת אש. נפוליאון הניח שגם הרוסים יעשו כן, אך הם רק נסוגו לכיוון פולין על מנת להתבסס ולגייס כוחות חדשים. טליראן, שר החוץ של נפוליאון, יעץ לו להעניק תנאי שלום נוחים לאוסטרים ולא להשפילם על מנת לא לעורר בהם את הרצון לנקמה. נפוליאון, אחרי ניצחונו הגדול, שריסק את אויביו בתוך שלושה חודשים, לא שמע ליועצו הערמומי. תנאי הסכם השלום, שנקבעו בחוזה פרסבורג היו קשים מנשוא עבור האוסטרים. הם שילמו סכום של 40 מיליון פרנק לכיסוי הוצאות המלחמה ונאלצו לוותר על שטחים שמהם קיבלו שישית מהכנסת המסים, ושני מיליון וחצי תושבים מתוך 24 שחיו באימפריה.
על ניצחונו המושלם של נפוליאון באוסטרליץ האפיל ניצחונו של הורציו נלסון בקרב טרפלגר שבו השמיד הצי הבריטי את הציים המאוחדים של ספרד וצרפת. הניצחון הבטיח את יכולתה של בריטניה להמשיך במלחמה, מבלי חשש ממשי מפלישה צרפתית, ואילו נפוליאון מצדו דחה גישושי שלום מצד צ'ארלס ג'יימס פוקס, שר החוץ הבריטי.
הפרוסים, שאיחרו להצטרף לקואליציה השלישית, הקימו יחד עם הרוסים והבריטים את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית, וכבר ב-1806 התחדשה המלחמה.
יוסף יואל ריבלין
יוסף יואל ריבלין (ט"ז בתשרי ה'תר"ן, 11 באוקטובר 1889 – כ' בניסן ה'תשל"א, 15 באפריל 1971) היה מזרחן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית. אביו של ראובן ריבלין, נשיא מדינת ישראל העשירי.
ביוגרפיה.
יוסף יואל ריבלין נולד בירושלים ב-11 באוקטובר 1889 לראובן ריבלין, נצר למשפחת ריבלין, ולאיטא רבקה שפירא (אחותו של אברהם שפירא), שנפטרה בלדתה אותו.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים", ב"בית הספר למל" ובבית המדרש למורים של חברת עזרה. מאוחר יותר היה אחד היהודים היחידים אשר למדו בבית הספר המוסלמי העצמאי רָוְדַת אל-מעארף (روضة المعارف). הוא היה מן המורים הראשונים בבית המדרש העברי למורים מייסודו של דוד ילין ומראשי התומכים בחינוך עברי במלחמת השפות.