כחוקר בכיר במכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים, פרימקוב נכנס לחברה המדעית ב-1962. מ-1970 עד 1977 שירת כסגן מנהל המכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים של האקדמיה הסובייטית למדעים. מ-1977 עד 1985 היה מנהל המכון ללימודים מזרחיים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. באותו הזמן גם היה סגן ראשון ליושב ראש ועדת השלום הסובייטית, ארגון חזית תעמולתי של הקג"ב. ב-1985 חזר למכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים והיה מנהלו, עד 1989.
כמדינאי.
יבגני פרימקוב החל להיות מעורב בפוליטיקה ב-1989 כאשר היה ליו"ר מועצת הברית של הסובייט העליון של ברית המועצות, אחד משני בתי הפרלמנט הסובייטי. מ-1990 עד 1991 היה ראש המועצה הנשיאותית של מיכאיל גורבצ'וב. הוא היה נציגו המיוחד של גורבצ'וב בעיראק, בפרוץ מלחמת המפרץ הראשונה, פרימקוב ניהל אז שיחות עם סדאם חוסיין. לאחר כישלון ניסיון הפוטש באוגוסט 1991, פרימקוב היה לסגן ראשון של ראש הקג"ב ולאחר הקמת הפדרציה הרוסית, הוא היה לראש שירות הביון החיצוני של רוסיה, תפקיד שמילא ברציפות עד 1996.
כשר חוץ וראש ממשלה.
מינואר 1996 עד ספטמבר 1998 היה שר החוץ הרוסי והיה שותף פעיל מאוד במדיניות החוץ של רוסיה. הוא הוביל מהלך נרחב בתקופת ילצין לחידוד מורת רוחה של רוסיה מהתפשטות ברית נאט"ו ומהניסיון לצרף מדינות מזרח-אירופאיות לארגון. בתקופתו רוסיה חתמה על אמנת הייסוד של נאט"ו ליחסים ושיתוף פעולה ביטחוני עם רוסיה, מה שציין את סיום האיבה של המלחמה הקרה. בנוסף לכך, פרימקוב הוא ממעוררי הדיון הבינלאומי אודות תפקידה של ארצות הברית בעידן הפוסט-סובייטי. הוא היה גם ממנסחי "דוקטרינת פרימקוב" הדוגלת בהתפשטות השפעתה של רוסיה על מדינות המזרח התיכון והרפובליקות הסובייטיות לשעבר. עקרונית, פרימקוב היה אנטי-מערבי והוא היה ממקדמי רעיון BRIC - ברית אסטרטגית משותפת בין הודו, סין ורוסיה. ברזיל הצטרפה בשל ההתפתחות האדירה שעברה כלכלתה בעשורים האחרונים.
בשנת 2003 ביקר מספר פעמים בבגדאד כנציגו המיוחד של ולדימיר פוטין במטרה למנוע את פלישת ארצות הברית למדינה. בשנת 2004 העיד מטעם ההגנה במשפטו של סלובודן מילושביץ'.
בשנים 2001–2011 היה ראש הלשכה למסחר.
פטירתו.
ב-26 ביוני 2015 הוא נפטר לאחר מחלה ממושכת והוא בן 85. ב-29 ביוני נערך טקס אשכבה וטקס הלוויה ממלכתי והוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מורשתו וזכרו.
"דוקטרינת פרימקוב" (שנוסחה על ידו) הדוגלת בהתפשטות השפעתה של רוסיה על מדינות המזרח התיכון והרפובליקות הסובייטיות לשעבר, מהווה את דרך הפעולה העיקרית של השלטון הרוסי והיא אבן-דרך במדיניות החוץ הרוסית מאז שנת 2000.
אחת מספינות הטילים של הצי הרוסי הנמצאת בבנייה צפויה להיקרא "יבגני פרימאקוב", כך על פי הצעתו של פוטין.
בשנת 2014, לקראת חגיגות 85 של פרימקוב הטלוויזיה הוקרן סרט של סרגיי בריליוב על חייו.
דויד הופשטיין
זאב וינר
צ'ארלי וחצי
ואלרי מרצ'נקו
וָלֵרִי בֶֿנִיאַמִינוֹבִיץ' מַרְצֶ'נְקוֹ (באוקראינית: Валерій Веніамінович Марченко , 16 בספטמבר 1947 - 7 באוקטובר 1984) היה פעיל למען הדמוקרטיה ("דיסידנט") אוקראיני, מסאי, מורה, משורר, בלשן (טורקולוג) ומתרגם ועיתונאי, חבר בקבוצת הלסינקי מאוקראינה.
רקע משפחתי ושנות לימודיו.
ואלרי מרצ'נקו נולד בשנת 1947 בעיר קייב במשפחה של משכילים. סבו מצד אביו, מיכאילו איוואנוביץ' מרצ'נקו (1902-1983), היה היסטוריון מומחה בתולדות ימי הביניים וכיהן כרקטור הראשון תחת השלטון הסובייטי של אוניברסיטת לבוב. אמו, נינה מרצ'נקו-סמוז'אניציה, הייתה מורה לספרות אוקראינית.
הוא למד פילולוגיה באוניברסיטת קייב ועשה בו זמנית לימודי שפות טורקיות באוניברסיטת באקו באזרבייג'ן. התמחה במיוחד ביחסי הגומלין בין התרבויות האוקראינית ואזרית.
פעילותו בתחום הספרות, ההוראה והתרגום.
החל משנת 1970 עבד במערכת כתב העת "ליטראטורנה אוקראינה" (אוקראינה הספרותית), בין השאר, כמתרגם. תרגם בעיקר מהשפות האזרית ופולנית. כמו כן לימד במשרה חלקית שפה וספרות אוקראינית בבית ספר תיכון בקייב.
בשנים 1968–1973 כתב למגירה, בלי שיוכל לפרסם עבודות על המשורר וחוקר הספרות מיקולה זרוב, ממנהיגי הזרם הספרותי ה"נאו-קלאסי" שהוצא להורג בשנת 1937, בתקופת "הטרור הגדול" של סטלין, כמו כן מאמרים כמו "הדו-שיח הקייבי", "נטל כבד מנשוא" וכו'. כתב מאמרים גם לכתבי עת לנוער באזרבאיג'אן וטורקמניסטן.
בשנים 1971–1972 פרסם תרגומים מיצירות הסופרים האזרים סולימאן סאני אחונדוב (1875-1939) וג'ליל ממדקולוזאדה (1866-1932)
מעצריו ופעילותו בימי המאסר והרדיפות.
מאסרו הראשון וימי ההגליה.
ב-25 ביוני 1973 נעצר על ידי הבולשת והואשם בעבירות של "פעילות ותעמולה אנטי סובייטית" ו"לאומנית" לפי סעיף 62 של החוק הפלילי של ברית המועצות. זאת בעיקר בגלל שלושה מאמרים שכתב ובעקבות מאמציו לפרסם באוקראינה את עבודתו של איוואן דזיובה (נ' 1931) - "אינטרנציונליזם או רוסיפיקציה?" ב-29 בדצמבר 1973 נידון לשש שנות מאסר ב"מחנה בתנאי משטר חמור", ושנתיים הגלייה.
נשלח בהתחלה למחנה מס 35 בפרם לאסירים פוליטיים. שם הכיר את הפעילים לזכויות אדם האוקראינים איוואן סביטליצ'ני (1929–1992), סמיון גלוזמן (נ' 1946) (מראשי הוועד "באבי יאר") ואחרים.
הוחזק תכופות בחדרי בידוד, בתנאי צינוק, חלה במחלת כליות כרונית, סבל מיחס אלים, מעבודות פרך, מטיפולים רפואיים רשלניים, נסיבות שהעצימו את נחישותו להיאבק במשטר הסובייטי. בין השנים 1979–1981 אחרי השחרור מהמחנה נשלח לגלות קזחסטן, בכפר ספראלז'ין במחוז אקטיובינסק (כיום אקטובה).
על סמך עבודות מחקר שעשה כל שהתאפשר- איסוף חומר על חיי היום יום של האסירים, ראיונות איתם, וניסיונו האישי, כתב שם מאמרים על תנאי הקיום בגולאג. כמו כן ערך מסות, בין השאר, על ההיסטוריה של מערב אוקראינה בשנות 1940–1950. בעת כליאתו תרגם לאוקראינית את הכרזת העצמאות של ארצות הברית (1976 לרגל מאתיים שנה לפרסומה) ויצירות של אדגר אלן פו, אדגר לי מאסטרס, ויליאם באטלר ייטס (1975-1976), רוברט ברנס, סומרסט מוהם (1980) ווולטר.
מאסרו השני.
בשנת 1982 הממשלה הקומוניסטית החליטה להגביר את הוראת השפה הרוסית באוקראינה, צעד שקומם את מגני השפה האוקראינית, שמרצ'נקו נמנה עמהם. בחזרתו לקייב חי במעקב משטרתי תמידי ומהיד לפה כשבקושי מצא לעיתים עבודה בשמירה תמורת שכר זעום. התקרב לדת ובשנת 1982 כתב את המסה "גולאק" - על המלומד האוקראיני מיקולה גולאק (1821-1899), ממקימי ה"אחווה ע"ש הקיריל ומתוד", שסבל מרדיפות המשטר הצארי והכיר כמוהו את התרבות האזרית. מסה אחרת שכתב בשנת 1983 הייתה "שם, במערות של קייב" המושפעת על ידי השקפתו הדתית. כתבים משלו הוברחו בצורת ספרות "סמיזדאט" לחו"ל. בסימן כבוד לאומץ וליושרתו העיתונאית התקבל כחבר ב"פא"ן-קלאב" האירופי. באותה שנה - 1983 - הצטרף לקבוצת הלסינקי לזכויות האדם באוקראינה.
ב-23 באוקטובר 1983 מרצ'נקו נעצר בשנית שוב בהאשמות של "הסתה ותעמולה אנטיסובייטית", לפי אותו הסעיף 62. במשפט הוכרז כעבריין מסוכן ונידון הפעם לעשר שנות מאסר וחמש שנים הגליה. בשורת המאסר השני של ואלרי
העציבה מאוד את סבו ההיסטוריון, (הוא עצמו אסיר לשעבר ב"גולאג" בשנים 1940-1944}, והוא הלך לעולמו ממש באותם הימים.
ואלרי מרצ'נקו הוחזק שוב בתנאים קשים מאוד והובל ממחנה אחד לרעהו (חרקוב, מורדוביה, צ'ליאבינסק, קאזאן וכו') -בתנאי רעב וצמא - שהחמירו את מחלתו. אחרי התערבות גורמים מחו"ל בשם חופש העיתונות, אושרה העברתו מהמחנה לבית חולים. ב-7 באוקטובר 1984 נפטר בבית חולים של הכלא בלנינגרד בגיל 37.
הובא לקבורה על יד סבו, בכפר האטנה, באזור קייב, שבו נולדה אמו,
בשנת 1990 בית המשפט העליון של ברה"ם ביטל את המשפט של מרצ'נקו וזיכה אותו לאחר המוות כחף מפשע.
הנצחה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי:
בל UH-1 אירוקוי
בל UH-1 אירוקווי (Bell UH-1 Iroquois) הידוע יותר בשם יואי (Huey), הוא מסוק סער בעל מנוע טורבו-ציר יחיד מתוצרת חברת בל האמריקאית.
המסוק פוּתח בשנת 1952 כדי למלא את כל דרישות צבא ארצות הברית לפינוי רפואי ושימוש כללי. הטיסה הראשונה הייתה ב-20 באוקטובר 1956, והמסוק הייצור הסדרתי החל במרץ 1960. היה זה המסוק הסדרתי הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה בצבא ארצות הברית, ועד היום יוצרו יותר מ-11,000 מסוקים מסוג זה, שני מבחינת כמות רק למסוק המיל מי 8.
סימונו המקורי של המסוק, HU-1, הוביל לכינוי החיבה שלו HUEY (יואי). בספטמבר 1962 שונה הסימון ל- UH-1 אך הכינוי "יואי" נשאר בשימוש נפוץ. כ-7000 מסוקי יואי היו בשירות צבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם. למסוק גרסאות אזרחיות, בל 204 ובל 205.
פיתוח.
ב-1952 זיהה צבא ארצות הברית צורך במסוק חדש, למשימות תובלה כללית, פינוי רפואי ואימון מכשירים. על פי הערכת הצבא היו המסוקים הקיימים גדולים מדי, מחד, וללא כוח מספק, מאידך, ומורכבים מדי לתחזוקה יעילה. בנובמבר 1953 הגיש הצבא את הדרישות המעודכנות למחלקת הצבא שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית. עשרים חברות ניגשו למכרז ובהם חברת בל הליקופטר. ב-23 בפברואר 1955 בחר הצבא בחברת בל והזמין ממנה שלושה מסוקים מדגם 204. למסוקים אלה ניתן הסימול XH-40.
דגם 204.