ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, נפגש עם שתיים מהמתלוננות – ארליך ומאייר. הוא שוחח עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבקשה שיזרז את הסגרת לייפר לאוסטרליה.
גורמים פוליטיים באוסטרליה ונציגי הקהילה היהודית תבעו מישראל לסיים במהירות את תהליך ההסגרה. מקורביה ובני משפחתה של לייפר נאבקו נגד ההסגרה, ובין היתר שכרו את איש יחסי הציבור רונן צור כדי להשפיע לטובת לייפר בתקשורת.
פסיכיאטרים מבית חולים איתנים קבעו בפברואר 2018 כי לייפר מתחזה וכי היא כשירה לעמוד לדין. בספטמבר 2019 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי נפלו פגמים בחוות הדעת מטעם הפסיכיאטר המחוזי וכי ההתנהלות של לייפר שחשפו החוקרים הפרטיים אינה מלמדת בהכרח על התחזות. בעקבות זאת הורה בית המשפט שימונה פאנל מומחים להכריע אם לייפר כשירה לעמוד לדין. בינואר 2020 הודיעה ועדת הפסיכיאטרים שלייפר כשירה לעמוד לדין והמדינה ביקשה להאיץ את הליכי הסגרתה. ב-26 במאי 2020 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שלייפר כשירה לעמוד לדין. ב-12 ביולי 2020 דחה בית המשפט העליון את בקשת סנגורי מלכה לייפר לעיון חוזר בעניין כשירותה לעמוד לדין.
ב-21 בספטמבר 2020 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שלייפר תוסגר לאוסטרליה. לייפר ערערה לבית המשפט העליון על פסק דין זה, וערעורה נדחה.
ב-25 בינואר 2021 הוסגרה לאוסטרליה.
מעורבות ליצמן בפרשה.
בפברואר 2019 נחקר יעקב ליצמן, סגן שר הבריאות, בחשד שעשה שימוש בסמכויותיו בניגוד לחוק. על פי החשד, ליצמן ביקש לארגן חוות דעת פסיכיאטרית, שתקבע שלייפר אינה כשירה לעמוד לדין. במסגרת חקירת החשדות נגד ליצמן נגבו עדויות מרופאים שביססו את החשדות נגדו.
באוגוסט 2019 הגיעה משטרת ישראל למסקנה כי יש תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד ליצמן בגין הדחת עד, מרמה והפרת אמונים. לדברי המשטרה, ליצמן ניסה להשפיע על פסיכיאטרים לתת חוות דעת המונעת את הסגרת לייפר. בין השאר יצר קשר עם הפסיכיאטר המחוזי של ירושלים, ד"ר יעקב צ'רנס, שהגיש בשנת 2016 חוות דעת שבה קבע שלייפר כשירה לעמוד לדין וניתן להסגירה, אך לאחר מספר חודשים הוציא חוות דעת הפוכה. במשטרה הוחלט לסגור את התיק נגד צ'רנס בגלל חוסר ראיות ובגלל הקושי המשפטי להוכיח כי חוות דעתו המתוקנת שגויה מבחינה רפואית. בינואר 2022 חתם ליצמן על הסדר טיעון בו יודה בהפרת אמונים בפרשה ואשר במסגרתו יתפטר מתפקידו כחבר כנסת, וביוני 2022 התפטר מהכנסת בעקבות ההסדר .
כדורגל באולימפיאדת מינכן (1972)
אולימפיאדת מינכן (1972) נערכה במינכן שבגרמניה המערבית. תחרויות הכדורגל נערכו בין ה-27 באוגוסט ל-10 בספטמבר 1972.
בטורניר השתתפו 16 נבחרות מ-5 קונפדרציות. הנבחרות חולקו לארבעה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי המובילות בכל בית בתום הסיבוב הראשון, העפילו לסיבוב השני, שכלל שני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. מנצחות הבתים העפילו לגמר הטורניר, בעוד סגניותיהן התמודדו במשחק על מדליית הארד.
במדליית הזהב זכתה , שגברה בגמר 1–2 על האלופה האולימפית המכהנת, , בזכות צמד שערים של מלך שערי הטורניר, קז'ימייז' דיינה. במשחק על מדליית הארד נפרדו ו בשוויון 2-2, וזכו במשותף במדליה. בשנת 2017 טען אחד מחברי הצוות הרפואי במשלחת הסובייטית כי המשחק היה מכור.
אצטדיונים.
טורניר הכדורגל התקיים בשישה אצטדיונים שונים, בשש ערים שונות. האצטדיון האולימפי במינכן אירח את משחק הגמר ואת המשחק על מדליית הארד.
טורניר הגברים.
הנבחרות שהעפילו.
נבחרת אורוגוואי פרשה מהטורניר, והוחלפה ב. כמו כן, בעקבות החרם האפריקאי על המשחקים האולימפיים במונטריאול, רק 13 מתוך 16 המעפילות השתתפו לבסוף בטורניר.
פרסים.
9 שערים
7 שערים
6 שערים
5 שערים
חשיבות
כנף ציון
מיצובישי קולט גאלאנט GTO
מיצובישי קולט גאלאנט GTO (ביפנית: コルトギャランGTO, באנגלית: Mitsubishi Galant GTO) היא מכונית הרדטופ קופה, 2 דלתות מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1970 – 1977 ביפן (שנת דגם 1978).
מפת מיטשל
מפת מיטשל (באנגלית: Mitchell Map) היא מפה שיצר ג'ון מיטשל (1711–1768), וראתה אור מספר פעמים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18. מפת מיטשל שימשה כמקור מפתי ראשוני במהלך אמנת פריז להגדרת גבולותיה של ארצות הברית לאחר העצמאות. המפה נותרה חשובה לפתרון סכסוכי הגבול בין ארצות הברית לקנדה במחלוקת שונות במשך שנים רבות, כמו בנושא הדייג במפרץ מיין. מפת מיטשל היא המפה המקיפה ביותר של מזרח צפון אמריקה שנעשתה בתקופה הקולוניאלית. אורכה 2.0 מ' ורוחבה מטר וחצי.
ג'ון מיטשל כיצרן מפות.
ג'ון מיטשל לא היה גאוגרף מקצועי או יצרן מפות. הוא היה בן למשפחה עשירה במחוז לנקסטר, בחלקה הצפוני של וירג'יניה. הוא התחנך באוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד; השכלה זו כללה את השנתיים הראשונות בתוכנית לימודי הרפואה שנמשכה שלוש שנים. כשחזר לווירג'יניה, הוא התאמן כרופא ולמד בוטניקה מקומית. בריאות לקויה אילצה את מיטשל ואשתו לעזוב את וירג'יניה ללונדון בשנת 1746. שם שימש כיועץ לצמחים אקזוטיים לאצילים המעוניינים בגנים. כמו כן, שם יצר מיטשל את המפה המפורסמת שלו. היסטוריוני המפות התעניינו בשאלה מדוע רופא ובוטנאי שלא גילה עניין קודם ביצירת מפות, רצה ליצור מפה כה גדולה ומפורטת.
עד לא מזמן טענו ההיסטוריונים כי מיטשל היה מוטרד מחוסר העניין שהפגינו פוליטיקאים בלונדון בנוגע לקולוניאליזם ולכן התכוון להזהיר אותם מפני הסכנה שהצרפתים הציבו בפני המושבות הבריטיות. מיטשל עשה זאת ביוזמתו, על ידי עריכת מפה ראשונה של צפון אמריקה בשנת 1750, אותה הראה לפוליטיקאים שהכיר באמצעות פעילותו הבוטנית והגינונית. המפה הרשימה את ג'ורג 'מונטאגו-דאנק, הרוזן השני של הליפקס, שמונה לנשיא מועצת המסחר והמטעים בשנת 1748. לכן הליפקס פתח את הארכיונים הרשמיים בפניו, וביקש מפות מעודכנות מהמושבות עבור מיטשל כדי שיצור מפה חדשה וטובה יותר. זו הייתה המפה שפורסמה בשנת 1755. כלומר, הכוח המניע להכנתה היה האיום הצרפתי.
בחינה מחודשת של הראיות הארכיוניות מצביעה עם זאת, שמיטשל יצר את המפה הראשונה שלו בשנת 1750, לפי בקשתו של הליפקס. הליפקס התמנה לנשיא מועצת המסחר מיד לאחר סיום מלחמת הירושה האוסטרית (1744–1748) ומרכיבו הצפון אמריקאי, מלחמת המלך ג'ורג' . המלחמה הסתיימה בקיפאון ובחזרה לסטטוס קוו האנגלו-צרפתי של חוזה אוטרכט 1714. לאמיתו של דבר, באותם ימים הייתה אמונה נפוצה שזה רק ​​עניין של זמן עד שתתחיל עוד מלחמה אנגלו-צרפתית עולמית. היה ניתן לצפות כי הניצוץ של הסכסוך החדש יהיה במושבות בצפון אמריקה. מכאן מובן מדוע הליפקס נצמד למיטשל כמומחה בכל עניין הקולוניאליזם. אחת מבקשותיו, ככל הנראה, הייתה שמיטשל יכין מפה חדשה שתראה את המצב הטריטוריאלי בצפון אמריקה. אין ספק, שהבקשה הגיעה לאחר 1749 זאת מתוך התכתבויותיו של מיטשל שחשפו את העניין החדש שלו בגאוגרפיה ובפוליטיקה.
יצירת המפה.
מיטשל חיבר מפה ראשונה בשנת 1750 מהחומרים שיכול היה למצוא בלונדון, בארכיונים רשמיים ובידיים פרטיות. אך המידע שהיה נראה כבלתי מספק. בהתאם לכך, הורה הליפקס למושלי המושבות הבריטיות לשלוח מפות חדשות. אלה הפכו לבסיס, כשהם משולבות בתוך המסגרת הגאוגרפית הכוללת שסופקו על ידי מפות הגאוגרף הצרפתי גיום דליסל . בשלהי 1754 השתמש הליפקס בעותק כתב-יד אחד של המפה השנייה של מיטשל כדי לקדם בהצלחה את עמדתו הפוליטית (״ללא פשרה עם הצרפתים״) בתוך הקבינט הבריטי בהכרזת מלחמת שבע השנים, המכונה מלחמת צרפת והאינדיאנים. הליפקס גם אפשר למיטשל לפרסם את המפה: היא הופיעה באפריל 1755, כשהלוחות הוכנו על ידי תומאס קיצ'ין ופורסמה על ידי אנדרו מילר.
המפה שפורסמה נשאה את הכותרת "מפת השלטון הבריטי והצרפתי בצפון אמריקה". תאריך זכויות היוצרים הוא 13 בפברואר 1755, אך ככל הנראה המפה לא נמכרה לציבור עד אפריל ואפילו מאי. תיקונים קלים ללוחות ההדפסה של המפה בוצעו ככל הנראה במהלך תהליך ההדפסה (לדוגמה, תיקונו של המו"ל וכתובתו).
הגאוגרף ג'ון גרין מתח ביקורת על מיטשל ומפתו, זמן קצר לאחר הופעתה, והדגישה שני כישלונות ביחס לנובה סקוטיה (אזור של סכסוך עם הצרפתים). מיטשל, ציין גרין, לא השתמש לא בתצפיות האסטרונומיות לקווי הרוחב והאורך שביצע המרקיז ג'וזף ברנרד דה שברט . בשנות 1740 ולא במפה משנת 1715 של חוף נובה סקוטיה. בתגובה, מיטשל הוציא גרסה חדשה של המפה, עם שני קטעים גדולים של טקסט שתיאר את כל מקורות הנתונים שלו.
הגרסה החדשה של המפה התאימה גם את קו החוף בקנה אחד עם עבודתו של שברט אך דחתה את תרשים 1715 כמלא פגמים. מקובל לחשוב שגרסה זו של מפת מיטשל, המכונה "המהדורה השנייה", הופיעה בשנת 1757, אך ייתכן כי הופיעה כבר שנה קודם.
המפה המשיכה להתעדכן וכמה גבולות עודכנו, גם לאחר מותו של מיטשל בשנת 1768.
המפה.
המפה של מיטשל הודפסה בשמונה גיליונות. כאשר היא מורכבת, גודלו 136 ס"מ על 195 ס"מ. לרישומים הראשונים שהודפסו בשנת 1755 יש צבע קבוע המדגיש את טענות הקולוניאליזם הבריטי. מיטשל הרחיב את המושבות הדרומיות בכל היבשת, אפילו על השטח הספרדי ממערב למיסיסיפי. מיטשל חילק את שטחי האינדיאנים (כפי שהבין אותם, והגיע מאגם שמפליין למיסיסיפי, ועד צפונית לאגם סופריור) בין וירג'יניה לניו יורק, והשאיר לצרפתים רק שטח מצומצם.
המפה של מיטשל הייתה יקרה, אך היא הודפסה גם בהרבה גרסאות זולות יותר שהפיצו את החזון הקולוניאליסטי העוצמתי של הליפקס ושל מיטשל. אחת מהם, שפורסמה בדצמבר 1755 הגבילה את שטח הצרפתים רק לקוויבק.