עוד בראשית המאה ה-19, בימיה המוקדמים של היהדות הרפורמית החלו להיערך טקסי קונפירמציה לבנים ולבנות בהן נבחנה ידיעתם על הדת, בדומה לנהוג אצל הנוצרים. היא התפשטה בחוגים הליברליים יותר ביהדות גרמניה, ועד אמצע המאה החלה להיות נפוצה גם בקרב הבורגנות האורתודוקסית. הרב יעקב אטלינגר מאלטונה נאלץ מכח תקנות הקהילה להשתתף באירוע כזה ב-1867, ופרסם את הדרשה שהכין לשם כך מאוחר יותר. הוא הדגיש כי חויב במעשה מכח חוק, וכי היהדות אינה מכירה בכך שעקרונות הדת יאומצו בהצהרה פומבית שכזו, מאחר שהיא מחייבת מלידה. עם זאת, כחלק מניסיונו לבלום את הרפורמה, תמך במעין הליך מקביל שנועד להיערך אך ורק מחוץ לבית הכנסת.
לא תמיד נתקל רעיון הקונפירמציה בהתנגדות, בעיקר בנוגע לנערות: הרב הראשי של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, שלמה זלמן אולמן, התיר זאת לבני שני המינים ב-1843. ב-1844 נערכה קונפירמציה לצעירים יהודים לראשונה בוורונה שבאיטליה. בשנות ה-80 הסכים הרב צבי הרמן אדלר להחלה גורפת של הטקס, לאחר שהפך נפוץ יותר ויותר בבתי-הכנסת, אך סירב לקרוא לו 'קונפירמציה'. ב-1901 התיר זאת הרב אליהו בכור חזן באלכסנדריה, לבנים ולבנות, בהשראת הנעשה באיטליה. פוסקים אחרים הורו לכתחילה על קיום אירוע שמרני יותר.
בתחילת המאה העשרים, היחס למסיבת בת מצווה היה מסויג, כיוון שלעיתים היה זה ניסיון חיקוי של סממנים השאובים מטקס הקונפירמציה, ואכן היו רבנים, כמו הרב אהרן וולקין, שאסרו את המנהג משום חוקות הגויים, או שהתייחסו אליו בחשדנות, כמו רבי משה פיינשטיין, שבתשובה משנות ה-50 אסר קיום אירוע בבית הכנסת כיוון שהוא "דברי רשות והבל בעלמא...אין זה שום עניין וסמך להחשיב זה דבר מצווה וסעודת מצווה". גם בעדה החרדית הביעו התנגדות עזה לחגיגת בת המצווה עקב מקורה בחוגים רפורמיים. ב-1977 עוד התייחס אליו הרב יהודה דוד בלייך כאחת "הבעיות הנוכחיות בהלכה", וציין כי רק מיעוט בקרב האורתודוקסים חוגג אותו וכי התפשט אליהם מקרב הקונסרבטיבים.
אמנם מנגד, כבר בתחילת המאה העשרים החלו רבנים לעודד עריכת מסיבת בת מצווה לבת, בדומה למסיבה שנהוג לעשות לבן, כאשר הדבר נעשה מתוך מטרה לחזק את שמירת המצוות בקרב בנות ישראל. בשתי תשובות מקיפות בעניין שניתנו על ידי הרב יחיאל יעקב וינברג בשו"ת שרידי אש (ח"ב, צ"א; וח"ג צ"ג) הוא כותב:
בשנות ה-60 קבע הרב הראשי לישראל יצחק נסים, בתשובה לשאלת נערה שסבה התנגד לכך, כי "ראוי ורצוי לערוך חגיגה לכבוד מאורע זה בחייה. את החגיגה יש לערוך בבית, בחברת קרובים וידידים ובהשתתפות של רב. הרב ישא דברים לכבוד המאורע הזה, וידבר במעלת החובה לשמור את המצוות ובשכר של מקיימיהן. הבת, ראוי שתלבש בגד חדש ותברך עליו ברכת "שהחיינו". מן הנכון שתכין הרצאה קצרה על המאורע ועל ערך היום. האם (צ"ל: האב) יאמר: "ברוך שפטרני מענשה של זאת". הרב עובדיה יוסף, בתשובות הלכתיות משנות ה-70, גם כתב שבתקופה זו יש לערוך סעודת מצווה.
אופי האירוע.
ביהדות האורתודוקסית.
באורתודוקסיה המודרנית ישנם בתי כנסת בהם הונהג שאבי בת המצווה עולה לתורה ובת המצווה עצמה נושאת דרשה לאחר התפילה. בקבוצות אחרות נהוג לערוך טקס הכולל עלייה לתורה בנוכחות נשים בלבד.
ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית.
חגיגת בת מצווה בבית הכנסת בדומה למתכונת של בר המצווה החלה בזרמים הקונסרבטיבי והרקונסטרוקטיבי בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. הראשונה שחגגה כך, בשנת 1922, הייתה ג'ודית קפלן, בתו של הרב מרדכי קפלן, מייסד הזרם הרקונסטרוקטיבי. קפלן קראה את הברכות בניגון, וקראה את פרשת השבוע בעברית ובאנגלית מתוך ספר תורה מודפס ובלי לעמוד על במת בית הכנסת. אך מגבלות אלה הוסרו במהירות ועלייה לתורה של בנות מצווה (ובנות בכלל) הפכה למנהג נפוץ בזרמים אלה. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר טקס בר-המצווה חדר מחדש לקהילות הרפורמיות, החלו לערוך שם גם טקסי בת-מצווה. טקס בת-המצווה הראשון בבית כנסת רפורמי התקיים ככל הנראה בשיקגו ב-1930, וב-1960 כבר נערכו טקסי בת ובר מצווה כמעט בכל הקהילות הרפורמיות.
כיום בקרב הזרמים הלא-אורתודוקסיים חגיגת בת המצווה של נשים כוללת בדרך כלל קריאת המפטיר וההפטרה ונשיאת דרשה. בחלק מהקהילות מקובל בנוסף להניח תפילין ביום חול. מקובל גם שבנות ובני המשפחה עולים גם הם לתורה בעליות הנוספות שבאותו היום. בנוסף, בהמשך למסורת הקונפירמציה, קהילות רפורמיות נוהגות לערוך מפגשי הכנה קבוצתיים וחווייתיים, בהם עוסקים בני ובנות המצווה במשמעות הטקס ומרכיביו השונים, בזהותם היהודית והישראלית, ובמושגים של אחריות חברתית, בגרות והקשר עם העם היהודי ומסורתו. התפילה מונהגת על ידי רב או רבה, ולעיתים גם על ידי חזן או חזנית, ומלווה בהדרכה ובהסברים על התפילות ומערך הטקס.
בציבור החילוני.
בקרב חילונים ומסורתיים בישראל ובקהילות יהודיות ברחבי העולם רבים חוגגים בת מצווה במסיבה ללא סממנים דתיים. מסיבות כאלו נערכות בבית, במסעדה או באולם אירועים. הן כוללות סעודה, מוזיקת רקע או מוזיקה לריקודים ולעיתים נאום של כלת השמחה ושל הוריה. יש המוסיפים לאירוע הופעות בידור, הקרנת סרט אודות הנערה החוגגת, ספר אורחים ועוד.
סוסעץ
סוסעץ הוא סרטו השני של יקי יושע, שיצא לאקרנים בשנת 1978. הסרט היה לסרט הישראלי הראשון ב"שבועיים הבמאים" של פסטיבל קאן. כמו כן השתתף הסרט בלוקארנו, בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים. זכה בפרס המיוחד של השופטים ובפרס השחקן הטוב ביותר (גדליה בסר) בפסטיבל הסרטים באוקספורד, אנגליה.
הסרט הוא עיבוד לספר של יורם קניוק באותו שם, משנת 1973, ובו שחזור שנות ילדותו של הסופר.
את שיר הנושא ששר אריק איינשטיין כתב יענקל'ה רוטבליט ללחן של שמוליק קראוס. השיר מופיע באלבום האוסף "שבעים שמונים" ובביצוע חי באלבום ההופעה של איינשטיין: אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת. באותה שנה הקליט גם גידי גוב ביצוע לאותו שיר, אך ההקלטה נגנזה עד להוצאה המחודשת של אלבומו הראשון בשנת 2012.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מעל גיל 16.
סרט זה שיצא לאקרנים בשנת 1978 צולם ב"שחור-לבן", כנראה מרצונם של מפיקי הסרט, אף על פי שסרטים ישראלים צולמו והופקו בצבע עשור קודם לכן.
עלילה.
עמינדב סוסעץ (שמוליק קראוס), צייר ישראלי, משאיר את אשתו ובתו בניו יורק, וחוזר לישראל לאחר שנים של היעדרות. סוסעץ מבקש לפענח את פשר תחושת כישלונו כאדם, כאיש משפחה וכאמן. חבריו הטובים מתו במלחמה, ציוריו נשרפו רגע לפני שהיו אמורים להתפרסם בתערוכה, ואת משפחתו נטש. סוסעץ פוגש את אביו גוסס בבית חולים ואת אמו שמנסה להבין, ללא הצלחה, את הבן שלה.
הוא פוגש באנסברג (גדליה בסר), חבר ילדות שהפך לתמהוני חסר בית. אנסברג מנסה בדרכים בלתי-שגרתיות להחזיר את האהבה לתל אביב ומצפה מסוסעץ ה"מצפונאי", כלומר, כינוי לאחרון הישראלים המחזיק עדיין במצפון, שיסייע לו בכך. סוסעץ מסרב להיות "מצפונאי", או כל דבר אחר, לפני שיפענח את החידה הפרטית שלו: מיהו, מדוע נולד, מדוע הוא חי. סוסעץ מחליט לביים סרט, על הנסיבות להיוולדו בעיר תל אביב לפני קום המדינה. הסרט שלו אינו מצליח לפענח את החידה, אבל זוכה לשבחים. בסופו של דבר, מעלה סוסעץ את הסרט באש.
משקל מורכב
במוזיקה, משקל מורכב (או משקל אי סימטרי ולעיתים משקל לא רגיל) הוא מושג בתורת הקצב המתייחס לחלוקת תיבה למספר שאינו אינטואיטיבי. באופן כללי מדובר במספר שאינו חזקה של שתיים או כפולה זוגית של שלוש. לדוגמה 19/8 או 9/4 הם מורכבים בעוד 4/4 או 6/8 הם פשוטים. המשקלים האי-סימטרים הנפוצים ביותר הם של חמישה או שבעה, רבעים או שמיניות. למשל סטנדרט הג'אז של פול דזמונד, "Take Five", כתוב בחמישה רבעים.
חלוקה פנימית.
את רוב המשקלים המורכבים, ובעיקר הארוכים יותר, נהוג לחלק ליחידות קטנות יותר. כך למשל תשע שמיניות מוצגות לרוב כשלוש יחידות של שלוש שמיניות, 11 רבעים מוצגים לרוב כשתי יחידות של ארבעה רבעים ויחידה אחת של שלושה רבעים. מטבע הדברים ניתן לחלק כל משקל מורכב בכמה צורות, מה שקובע במידה רבה כיצד תישמע המוזיקה. כך לדוגמה, 2+2+2+1 שונה לחלוטין מ-3+4, אף כי שניהם מסתכמים בשבע שמיניות (או רבעים).
במוזיקה קלאסית ואתנית.
המשקלים המורכבים נפוצים מאוד במוזיקה אתנית. החל במוזיקה אפריקאית, דרך מוזיקה ים-תיכונית ומוזיקה מהמזרח הרחוק. במוזיקה אפריקאית אף מקובל מאוד השימוש בפוליריתמיקה, כמה משקלים בעת ובעונה אחת. המשקלים הללו השפיעו מאוד על מלחינים אפרו-אמריקאים, הן במוזיקת ג'אז והן במוזיקה קלאסית.
במוזיקה קלאסית מאירופה, השימוש במשקלים מורכבים היה נדיר מאוד עד סוף המאה ה-19. משקל מורכב מופיע, לדוגמה, אצל צ'ייקובסקי בסימפוניה הפאתטית, שפרקה השני כתוב בחמישה רבעים, דוגמה נוספת היא סיום ציפור האש של סטרווינסקי, הכתוב בשבעה רבעים, דביסי כתב את "אור הירח" בתשע שמיניות. אולם במוזיקה בלקנית שכיחות בעיקר יצירות ב-11/8, 13/8, 23/8 וכדומה. מלחיני הבלקן מחלקים לרוב את המשקל ליחידות קטנות של 2 או 3 שמיניות, שלכל אחת מהן תנועת ריקוד. כשמלחינים קלאסיים של המאה העשרים, שהבולט בהם הוא בלה בארטוק החלו לחקור את המוזיקה העממית האירופאית, המשקלים המורכבים חדרו עמוק והשתרשו במוזיקה מודרנית. גם להופעת הג'אז המורכב הייתה השפעה על כך.
בג'אז.