האדריכלות של תקופת הבארוק הייתה בעיקרה מפוארת, תיאטרלית ודרמטית. חוד החנית של אדריכלות התקופה הייתה הבנייה של כנסיות וכיכרות ברומא ובוותיקן שקידם האפיפיור, ובארמונות מפוארים שבנתה המלוכה הצרפתית, טרם המהפכה הצרפתית. סגנון הבארוק היה המשך ישיר של אדריכלות הרנסאנס והמנייריזם אשר נלקחה עוד צעד אחד קדימה, שוכללה והביאה עמה שינויים רבים בעיקר בתפישת התכנון והעיצוב העירוני והנופי כאדריכלות מונומנטלית של שדרות וכיכרות חשובות באירופה. שיאו של הסגנון היה ברמת הקישוטיות הקיצונית שאפיינה את אמנות ואדריכלות הרוקוקו של בתי המלוכה האירופאים, והצרפתים בפרט.
לצד אלו, הובילו האימפריות הקולוניאליות, אשר בראשן עמדו אותם בתי מלוכה עם ההשפעה הרבה של הכנסייה הקתולית, את בנייתם של מבנים רבים, ובעיקר כנסיות וקתדרלות, בסגנון הבארוק ברחבי הארצות שנשלטו על ידם. דוגמאות מפוארות לכך ניתן למצוא ברוב חלקי יבשת אמריקה וכן בארצות אפריקה ואסיה שהושפעו גם הן מהקולוניאליזם האירופאי.
האדריכלות הקולוניאלית שהחלה כבר המאה ה-16 בדרום אמריקה והמשיכה עד תחילת המאה ה-19 משקפת עד היום את הקולוניאליזם האירופאי אשר כפה את התרבות האירופאית והדת הנוצרית על תושבי הארצות המיושבות עם התעלמות כמעט מוחלטת ממורשתם. בראייה של היום, האדריכלות הקולוניאלית, בעיקר באמריקה הלטינית, הפכה לאדריכלות המקומית וכנסיות וארמונות בסגנון הבארוק הספרדי מפארות עד היום את הערים ביבשת.
בהיבט התכנון העירוני והעיצוב העירוני, היו בתקופת הבארוק ניסיונות רבים לתכנן את החלל לעומת תכנון של מסות המשאירות ביניהן את החלל הנותר. בהיבט זה הייתה תרומתו של סגנון הבארוק רבה מאוד על המשך התכנון העירוני והאדריכלי עד ימינו.
המאה ה-19: אדריכלות המהפכה התעשייתית לצד תחייתם של סגנונות עתיקים ואקלקטים.
אדריכלות העידן התעשייתי שהחל באמצע המאה ה-18 והלך והתפתח במהלך המאה ה-19 במה שמכונה "המהפכה התעשייתית" מאופיינת בכמה מגמות עיקריות זו לצד זו. המגמה הראשונה היא המשך האדריכלות הקלאסיציסטית, זו המנסה להמשיך את הקו המסורתי. בתקופה זו המשיכה הבנייה הקלאסית לצד החייאה של סגנונות עתיקים רבים כ"אופנות" אדריכליות. במסגרת סגנונות תחייה אלו נפוצו ברחבי העולם המערבי סגנונות כגון התחייה הגותית שהחייתה את האדריכלות הגותית הימי-ביניימית, אדריכלות פלדיאנית שחיקתה את סגנון הרנסאנס של פלדיו ושלל אופנות נוספות מצומצמות יותר. יחד עם מגמה זו, כחלק ממאפייני החברה הגלובלית, נעשו ניסיונות רבים של שילוב אלמנטים אדריכליים מארצות שונות במה שמכונה "אקלקטיזם" (מלשון "לקטנות").
לצד אלו, שאינם קשורים למעשה למהפכה התעשייתית, החלה אדריכלות חדשה שנבעה מהתפתחות הטכנולוגיה ותחילת מיכון הבנייה והייתה הבסיס לאדריכלות המודרנית שעוד אחרה לבוא. עיקר ההשפעה הייתה להופעת הפלדה כחומר בניין שימושי ולקראת סוף המאה ה-19 גם הבטון המזוין.
מודרניזם: פונקציונליזם, מינימליזם והדיור ההמוני.
תוצאות המהפכה התעשייתית ותהליך העיור המאסיבי שעברו מרבית הערים המערביות במהלך המאה ה-19 הובילו לחיפושים אחר תפישת אדריכלות חדשה בקרב אדריכלים רבים. ניצניה של האדריכלות המודרנית נעוצים במידה רבה במספר רעיונות ופרויקטים כבר במאה ה-19. השימוש ההולך וגובר בחומרים חדשים כגון הפלדה, אשר מטבעה מאפשרת צורות חדשות בשל העקרונות המבניים השונים בינה לבין בנייה מלבנים, החל ליצור אוצר מילים אדריכלי חדש שבאופן הדרגתי נעשה בו שימוש גובר. במבני פלדה ידועים מן המאה ה-19 כגון ארמון הבדולח ומגדל אייפל טרם נעשה שימוש ממצה בפלדה - על אף שמבנים אלו נבנו באופן יציב, השימוש בפלדה לא מוצה באופן אופטימלי ופיתוחי רכיבי הפלדה השונים נעשה עדיין על פי עקרונות עיצוב חצי-קלאסיים שהובילו לבניית קשתות פלדה במגדל אייפל או קמרונות בארמון הבדולח.
השכלולים התעשייתיים של מכונות, כלי תחבורה ומוצרים שונים לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 השפיעו על האמנות אשר השפיעה באופן עקיף גם על האדריכלות. תנועות אמנותיות כגון הקונסטרוקטיביזם הרוסי והפוטוריזם היו גורמים בעלי השפעה רבה על גיבושה של האדריכלות המודרנית.
שנות ה-20 וה-30.
שנות ה-20 היו עשור של חיפוש ומחקר אחר עקרונות מנחים, שיטות וקביעת אופן פעולה אסטרטגי לתנועת האדריכלות המודרנית. השפעה מרכזית הייתה לבית הספר "הבאוהאוס" שקם בגרמניה ביוזמת ולטר גרופיוס אשר יותר מכל הפך לאסכולה אשר הובילה את התמורות בגישת התכנון האדריכלי.
ב-1928 נוסדה על ידי לה קורבוזיה CIAM - הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית, אשר הפכה את התנועה המודרניסטית למוסדרת ובעלת מניפסט ברור בנוגע לתפקידם של האדריכלים בעידן החדש.
המודרניזם בארצות הברית.
המודרניזם בארצות הברית, שהתפתח במקביל לאירופה, ראוי לדיון נפרד. תחילתה של האדריכלות המודרנית בארצות הברית היא במידה מסוימת באסכולת שיקגו שצמחה בעיר שיקגו סביב חלוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אסכולה זו החלה להביא לידי ביטוי את הגישה הפונקציונליסטית כמו גם התייחסות ראשונית אמיתית למגדלי משרדים שהיו טיפוס מבנה חדש לתקופה זו. מן הבולטים ביותר באסכולה היה האדריכל לואיס סאליבן, לו מיוחס גם הביטוי "Form follows function" שהיווה מוטו מרכזי באדריכלות המודרנית הפונקציונליסטית.
אחד מתלמידיו של סאליבאן, פרנק לויד רייט, החל לפעול כבר בסוף המאה ה-19 ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 היה האדריכל המשפיע ביותר על הנוף האמריקאי הבנוי. סגנונו הייחודי, שהיווה השראה לאדריכלים רבים, היה מודרניסטי בתפישתו הפונקציונליסטית ואף שחלק מההיבטים האסתטיים של המודרניזם. ההבדל המשמעותי שבו נבדל הסגנון המודרניסטי האמריקאי מהזרם האירופאי היה בחוסר האוניברסליות שלו והיעדר אידאולוגיה, סוציאליסטית בעיקרה, והיה כהמשך טבעי לסגנונות המסורתיים ולא אנטיתזה להם.
בסוף שנות ה-30, ובעיקר בתקופה שלאחר מלחמת העולם, עברו אדריכלים אירופאים רבים לצפון אמריקה. הבולטים שבהם הם מנהלי הבאוהאוס לשעבר ולטר גרופיוס ומיס ון דר רוהה שאף המשיך את מסורת הבאוהאוס במכון הטכנולוגי של אילינוי וייסד את מה שכונה "אסכולת שיקגו השנייה". משנות ה-50 החל המודרניזם האירופאי שבא לידי ביטוי בסגנון הבינלאומי להשפיע גם על הנוף העירוני של ערי צפון אמריקה. עם זאת, מאדריכלות זו נעדרו חלק מהסממנים הבולטים שאפיינו את הבנייה באירופה בשנות ה-20 וה-30: אידיאלוגיה ושליחותיות של האדריכל, והתעסקות רבה עם מבני מסחר ומגדלי משרדים עבור תאגידים ולא שיכונים עבור המעמד הבינוני והנמוך. מן הבולטים במבנים של תקופה זו הוא בניין סיגראם שתכנן מיס ון דר רוהה בניו יורק שהפך לאבטיפוס של גורד השחקים המודרניסטי האמריקאי במשך כשני עשורים לפחות.
העידן הפוסט מודרני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ובאופן משמעותי במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, גברה הביקורת כלפי האדריכלות המודרנית הבינלאומית על רקע כישלונה להתקדם עם התמורות התרבויות, החברתיות והטכנולוגיות בעולם, היבטיה האורבניסטים וכן גם השפה החזותית והאסתטית שאליה חינכה. הביקורות הראשונות נשמעו עוד בתקופת שיא פעילותה של התנועה המודרניסטית בדבר היותה מנותקת מהסביבה שלה וכופה תכנון על פי אמות מידה בינלאומיות על חשבון קונטקסט מקומי. כמו כן, טענו אדריכלים-תאורטיקנים שונים, ובראשם רוברט ונטורי כי התוצר האדריכלי של הפונקציונליזם המודרניסטי הוא גם משמעם ולא בהכרח יפה, ואין הדבר תואם את רוח התקופה הפוסט-מודרנית.
התופעה הבולטת ביותר שנבעה משיח זה הייתה הסגנון האדריכלי הפוסט מודרני שצמח בארצות הברית. על אף שעד היום לא קיימת הסכמה באשר לקיומה של "אדריכלות פוסט-מודרנית" כסגנון אדריכלי, ניתן לאפיינה בקלות. הבנייה הפוסט-מודרנית שמה דגש על הצורה ולא על הפונקציה, בניגוד לאדריכלות המודרנית. המושג "אמת באדריכלות" או "כנות אדריכלית" שהיה מוטו ברור של המודרניסטים נמחק מהלכסיקון הפוסט-מודרניסטי כאשר קודמו בניינים בהם הצורה והמראה החיצוני הכתיבו את התכנון הכולל. בנוסף, מתאייפן הסגנון פעמים רבות בפופוליזם וניסיונות לרצות את הציבור בסביבה עירונית יפה, תחום בו ספגה התנועה המודרניסטית ביקורת רבה.
מן הבולטים בזרם הפוסט-מודרני הם ג'יימס סטרלינג, מייקל גרייבס, הנס הוליין, טרי פארל, ריקארדו בופיל, קבוצת MVRDV והאדריכל הידוע פיליפ ג'ונסון שהתחיל דווקא כמודרניסט ומאוחר יותר בנה את בניין AT&amp;T השנוי במחלוקת, ועוד אדריכלים רבים נוספים.
בניגוד לאדריכלות הפוסט-מודרנית, אך עם בסיס ביקורתי דומה, התפתחה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה
גישה שזכתה בדיעבד לכינוי "רגיונליזם ביקורתי". המושג הוטבע במאמר "Towards a Critical Regionalism" שפרסם קנת' פראמפטון ב-1983. הרגיונליזם הביקורתי היא גישה שנולדה מתוך האדריכלות המודרנית אך מנסה להתאים עצמה לסביבה הקיימת, לחברה ולתרבות אותה באה האדריכלות לשרת בניגוד לגישה האוניברסלית של המודרניזם.
מלבד הרגיונליזם הביקורתי קיימות גישות רבות מאוד באדריכלות של סוף המאה ה-20 ומעטים מאוד האדריכלים המגדירים את עבודתם לפי סגנון מסוים. הגבולות וההגדרות נפרצו עם השנים והחיפוש אחר אדריכלות חדשה מתמקד מאז שנות ה-50 וה-60 בתפקיד חדש לאדריכלות, תפישות חדשות של חלל ושל צורה ומעט התעסקות עם הסגנון עצמו.
העידן הדיגיטלי.