הרוב הדחוק שלו זכה וילסון בבחירות הכלליות של 1964 גרם לקשיים בהעברת השלטון וב-1966 הוא הכריז על עריכת בחירות חדשות בהן השיגה הלייבור רוב של 96 מושבים. כמה מהחברים הוותיקים בצוותו של הית', כולל לויד, פרשו מהספסלים הקדמיים ופינו את המקום לחברים מהדור הצעיר. הית' הפקיד בידי מאודלינג את האחריות על תיק החוץ בממשלת הצללים ודאגלס-יום החליפו כדובר בתחום היחסים עם מדינות חבר העמים. במידה רבה נתפש הית' כבלתי יעיל מול וילסון ועם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, הייתה דאגה בחוגי המפלגה שהוא עלול להפסיד ופאוול שאף להחליפו כמנהיג המפלגה. מאולדינג והמצליף הראשי של המפלגה, ויליאם וייטלאו, האמינו שאם הית' יתפטר, יהיה דאגלס-יום המועמד הבטוח ביותר כדי לשמור את פאוול מחוץ לתמונה. דאגלס-יום היה שותף לדעתם שמפלגת הלייבור תנצח בבחירות ושבמקרה כזה על הית' להתפטר, אך הוא לא היה מוכן להיכנס למחויבות אישית. להפתעת הכול, למעט הית', ניצחו השמרנים בבחירות עם רוב של 31 מושבים בבית הנבחרים.
שר החוץ (1974-1970).
עם הקמת הממשלה החדשה הזמין הית' את דאגלס-יום לכהן בקבינט כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. במאות הקודמות לא היה זה יוצא דופן שראש ממשלה לשעבר יכהן כשר בממשלת יורשו ואף בחמישים השנים שקדמו למינויו זה של דאגלס-יום עשו כן ארתור ג'יימס בלפור, סטנלי בולדווין, רמזי מקדונלד ונוויל צ'מברלין. נכון ל-2016, דאגלס יום הוא ראש הממשלה לשעבר האחרון ששימש כשר תחת יורשו. בנוגע למינויו של בלפור כשר בקבינט של הרברט הנרי אסקווית', אמר הלורד רוזברי שכיהן כראש הממשלה בין השנים 1894 – 1895 שראש ממשלה לשעבר המכהן כשר בקבינט הוא "מותרות מסוכנות וקצרות טווח". ת'ורפ כתב שמינויו של דאגלס-יום על ידי הית' "לא היה מותרות אלא חיזוק חיוני לממשלה".
ממשלו של וילסון מיזג ב-1966 את משרד המושבות עם משרד קשרי חבר העמים הבריטי למשרד חבר העמים ששנתיים מאוחר יותר מוזג עם משרד החוץ כדי ליצור את משרד החוץ וחבר העמים. הית' מינה את דאגלס-יום לעמוד בראש המשרד ושוב בשותפות עם שר נוסף, הפעם אנתוני ברבר, שהיה אחראי, כמו הית' בשנות השישים, על המשא ומתן על הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף. הפעם שני השרים היו חברי בית הנבחרים. באופן רשמי היה ברבר הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר.
שבועיים לאחר הבחירות עבר ברבר למשרד האוצר כדי לרשת את תפקיד השר מידי מקלאוד שמת באופן פתאומי ב-20 ביולי. אף על פי שהיחסים ביניהם לא היו מעולם פשוטים, הכיר דאגלס-יום בשיעור הקומה של מקלאוד וחש שאובדנו היה הן פוליטי והן אישי. כמה מהפרשנים טענו שמותו של מקלאוד והחלפתו בדמותו החלשה יותר של ברבר גרמה לאי הצלחתה של ממשלת הית' בתחום הכלכלה.
במשרד החוץ וחבר העמים הוחלף ברבר על ידי ג'פרי ריפון שטיפל במשא ומתן היומיומי תחת הנחייתו של הית'. דאגלס-יום התמקד כמו קודם לכן ביחסי מזרח-מערב וביחסים עם מדינות חבר העמים. הוא הסכים עם מדיניותו של הית' בנוגע לשוק האירופי המשותף ועשה רבות כדי לשכנע את הספקנים באגף הימני של המפלגה השמרנית בכדאיות של כניסתה של בריטניה לארגון. הארד כתב:
בתחום יחסי מזרח-מערב המשיך דאגלס-יום במדיניות הריסון שלו כלפי ברית המועצות. בספטמבר 1971, לאחר שתוצאות המשא ומתן עם גרומיקו בנוגע לפעילות השערורייתית של הק.ג.ב. בבריטניה היו בלתי מספקות מבחינתו, הוא גירש 105 דיפלומטים סובייטים בעוון ריגול. בנוסף להמולה שעורר צעד זה, הסובייטים חשו שגישתה של ממשלת בריטניה למשא ומתן על הדטאנט באירופה הייתה זהירה מדי ואף ספקנית. אף על פי כן, לגרומיקו הייתה גישה מציאותית מספיק כדי לשמור על יחסי עבודה עם ממשלת בריטניה. תוך ימים ספורים לאחר גירוש הדיפלומטים הוא נפגש עם דאגלס-יום וקיים איתו דיון בנוגע לפירוק החימוש ובנוגע למזרח התיכון. בסוגיות אלו במדיניות החוץ שלו, הוא זכה לשבחים על הצלחותיו.
הצלחתו של דאגלס-יום במשא ומתן על עתידה של רודזיה הייתה פחותה יותר. הוא הצליח לשכנע את מנהיג המורדים, איאן סמית', לקבל את ההצעות להעברת השלטון לרוב השחור. דאגלס-יום הקים ועדה עצמאית בראשותו של השופט הבריטי הבכיר, הלורד פירס, שתבדוק כיצד יתקבלו ההצעות בקרב רוב אוכלוסיית רודזיה. לאחר עבודת שדה יסודית שהתנהלה בכל רחבי רודזיה, דיווחה הוועדה, "אנו סמוכים ובטוחים שההצעות מקובלות על הרוב הגדול של האירופאים. באופן זהה אנו שבעי רצון... מכך שהרוב המכריע של האפריקאים דחה את ההצעות. לדעתנו עמה של רודזיה ככלל לא מקבל את ההצעות כבסיס לקבלת עצמאות". לאכזבתו של דאגלס-יום לא התקבלה החלטה והשלטון ברודזיה המשיך להיות מורד זמן רב לאחר שהוא סיים את תפקידו.
פרישתו ומותו.
בבחירות הכלליות שנערכו בפברואר 1974 הובסה ממשלת הית' על חודם של מושבים בודדים בבית הנבחרים. דאגלס-יום, שהיה אז כבר בן 71, פרש מן החיים הפוליטיים לאחר הבחירות הנוספות שהתקיימו באוקטובר אותה שנה. בסוף השנה הוא שב לבית הלורדים כאשר הוענק לו תואר אצולה לכל החיים, ברון יום מהירסל.
בין השנים 1977 – 1989 הוא כיהן כנגיד מועדון הקריקט הנודד, I Zingari. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים הוא פרסם שלושה ספרים. הראשון היה "הדרך בה הרוח נושבת" (he Way The Wind Blows) שיצא לאור בשנת 1976, ותואר על ידי הארד כ"אוטוביוגרפיה טובה מטבעה, שאולי היו בו יותר אנקדוטות מאשר תובנות". השני היה הספר Border Reflections שיצא לאור ב-1979 והשלישי היה "מכתבים לנכד" (Letters to a Grandson) שיצא לאור ב-1983 וכלל את ההתכתבויות של דאגלס-יום עם נכדו, מתיו דרבי. בשנות השמונים בילה דאגלס-יום חלק ניכר יותר מזמנו עם משפחתו בסקוטלנד. הוא היה דייג חובב נלהב ועסק להנאתו גם בציד. הארד כתב ש"לא היה רגע פתאומי אחד בו הוא נטש לחלוטין את העיסוק בפוליטיקה" ותחת זאת "מעורבותו הלכה ופחתה בהדרגה". את נאומו האחרון בבית הלורדים הוא נשא ב-1989 כאשר הוא דיבר כנגד הצעותיו של הרד לשפוט פושעי מלחמה בבריטניה: "לאחר פרק זמן כה ארוך, הצדק לא יראה ולא יעשה. זה עלול להיות מסוכן להסתמך על זיכרון האירועים שהתרחשו לפני זמן רב כל כך. מאוחר מדי לפתוח את הנושא הזה". פרישתו מענייני הציבור בלטה יותר לאחר מותה של אשתו ב-1990, לאחר 56 שנות נישואים.
אלק דאגלס-יום מת ב-9 באוקטובר 1995 באחוזת הירסל בגיל 92. הוא נטמן בחצר כנסיית לנל שבעיירה קולדסטרים שבמחוז סקוטיש בורדרס, סקוטלנד.
תדמיתו.
תקופת כהונתו של דאגלס-יום כראש הממשלה הייתה קצרה ולא בלטה לעין בחדשנותה. הארד העיר, "הוא לא היה מסוגל להפליג למחוזות הדמיון כמו מקמילן", אך הוא היה פוליטיקאי יעיל ומעשי. במשרד קשרי חבר העמים הבריטי ובמשרד החוץ הוא לקח חלק חשוב במעבר של בריטניה מאימפריה לשותפה עם מדינות אירופה. בוב ת'ורפ והארד ציטטו מזכר שכתב מקמילן ב-1963 שמטרתו היה לסייע למלכה להגיע להחלטה על בחירת יורשו:
דאגלס הארד, ששימש בעבר כמזכירו הפרטי של דאגלס-יום, ולאחר שנים רבות גם כיהן גם הוא כשר החוץ וחבר העמים, כתב: "שלושת האנשים האדיבים ביותר שהכרתי בפוליטיקה היו הלורד יום, חוסיין, מלך ירדן ונלסון מנדלה. כל השלושה לא היו צריכים להיות מוטרדים בנוגע לתדמיתם האישית וכך התאפשר להם להעסיק את עצמם בנוגע להרגשותיהם של האחרים".
אף על פי שחלק מחברי המפלגה השמרנית הסכימו עם וילסון ועם ג'ו קרימונד, מנהיג הליברלים, שהשמרנים היו מנצחים בבחירות 1964 אם בטלר היה מכהן אז כראש הממשלה, בטיימס נכתב, "אין להתעלם מכך שבאוקטובר 1963 קיבל דאגלס-יום ממשלה שהמורל שלה היה מרוסק ושמצבה בסקרי דעת הקהל היה על סף התהום. שנה לאחר מכן ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות עם רוב של ארבעה מושבים בלבד בבית הנבחרים. דאגלס-יום הצליח לבצע עבודת שיקום נרחבת כל כך שהייתה הישג בפני עצמו". אף על פי כן, במבט לאחור על הקריירה של דאגלס-יום, התייחס הטיימס לכך שהמוניטין שלו התבסס לא על תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה, אלא על שתי תקופות הכהונה שלו כשר החוץ: "הוא הביא למשרד... את יכולת הדיבור הישיר שלו, את קשיחותו כלפי ברית המועצות ואת ההחלטיות שלו (שלעיתים התפרשה כחוסר סימפתיה) כלפי מדינות אסיה ואפריקה. אך הוא הביא משהו נוסף עמו לתפקיד: מידה רבה של כבוד עולמי".
ג'יימס קלאהן
גשם של בעלי חיים
גשם של בעלי חיים הוא תופעה מטאורולוגית שבה בעלי חיים נופלים מהאוויר. התופעה נחשבת לנדירה ביותר, על אף שתועדה במדינות רבות במהלך ההיסטוריה. אחד ההסברים לתופעה הוא רוחות חזקות הנושבות מעל מקווי מים ונושאות את בעלי החיים מרחק קצר. עם זאת, ההיבט העיקרי של התופעה מעולם לא נצפה ונבחן מדעית.
בעלי החיים אשר נופלים מהשמיים במהלך התופעה הם לרוב דגים, צפרדעים וציפורים. לעיתים בעלי החיים שורדים את הנפילה, בדרך כלל דגים, מה שמעיד על כך שמקום הנפילה אינו רחוק ממקום הימצאם המקורי. עדי ראייה שצפו בגשם של צפרדעים תארו אותן לאחר הנפילה כמבוהלות אך במצב בריאותי טוב, והן חזרו לפעילות נורמלית זמן קצר לאחר האירוע. במקרים אחרים תוארו החיות כקפואות למוות או אפילו מכוסות בקרח ולעיתים ה"גשם" הוא של חלקי גוויות.
מקרים אחדים התרחשו מיד לאחר סופות שכללו רוחות חזקות, בעיקר סופות טורנדו, אולם תועדו גם מקרים שהתרחשו במזג אוויר שאינו יוצא דופן, וללא שנצפו רוחות חזקות או נד מים בקרבת מקום.
לגשם של בעלי חיים (וכן לגשם של דם ושאר אירועים אנומליים) היה תפקיד מרכזי בכתיבתו האפיסטמיולוגית של צ'ארלס פורט, במיוחד בספרו הראשון "The Book of the Damned". פורט אסף סיפורים אודות ההתרחשויות והשתמש בהם כעדויות וכמטאפורות לסתירת הסברים מדעיים לתופעות שונות.