בין החודשים אוקטובר ודצמבר של שנת 1869 ביקר הקיסר במזרח התיכון לרגל פתיחת תעלת סואץ. במסעו ביקר באיסטנבול שבטורקיה, במצרים ובארץ ישראל. ב-9 בנובמבר הגיע לירושלים, שם התקבל באהדה רבה על ידי הקהילה היהודית. היה זה ביקור ראשון של שליט נוצרי בירושלים מזה 600 שנה. לקראת ביקורו הושלמה סלילת הדרך מיפו לירושלים שהחלה בשנת 1867. במהלך ביקורו חנך את האכסניה האוסטרית ברובע המוסלמי ואף התארח בה. כמו כן הרים בביקורו זה תרומה נכבדה לבניין כנסיות קתוליות בירושלים. הוא תרם סכומי כסף ניכרים לבניית המנזר הפרנציסקני סן סלוודור ולפטריארכיה הלטינית ברובע הנוצרי. לצד תרומות אלו תרם פרנץ יוזף כסף רב גם להשלמת הבנייה בבית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי.
בשנת 1872 ייסד פרנץ יוזף אוניברסיטה בעיר קולוז'וואר, הקרויה כיום קלוז'-נאפוקה, ואשר בשטח הקיסרות. ב-1918 הועברה האוניברסיטה לעיר סגד בדרום הונגריה, לאחר שקלוז'-נאפוקה הועברה לשליטת רומניה, ושמה שונה ל"האוניברסיטה ע"ש פרנץ יוזף בסגד", כיום אוניברסיטת סגד.
ב-1878 השתבשו יחסיו עם רוסיה, בעקבות כיבוש בוסניה והרצגובינה על ידו. בשנת 1914 נרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד, אחיינו של פרנץ יוזף ויורש העצר האוסטרי, על ידי גברילו פרינציפ, בעת ביקור מלכותי בסרייבו, מאורע שהוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. פרנץ יוזף נפטר ב-21 בנובמבר 1916, בגיל 86, בעיצומה של המלחמה. על כס הקיסרות ישב אחריו עד 1918, קרל הראשון, קיסר אוסטריה. שעם סיום המלחמה, חתם על הסכם הכניעה והתפרקה הקיסרות, ואיתה גם בית הבסבורג.
משפחתו.
פרנץ יוזף היה בנם הבכור של הארכידוכס פרנץ קרל, אחיו של הקיסר פרדיננד הראשון ורעייתו סופי, נסיכת בוואריה.
לפרנץ יוזף היו שלושה אחים ואחות אחת: מקסימיליאן (נולד ב-1832), שהיה קיסר מקסיקו, קרל לודוויג (1833), סבו של יורשו של פרנץ יוזף – קרל הראשון, מריה אנה (1835) ולודוויג ויקטור (1842). עם אחיו חווה שתי טרגדיות: אחותו נפטרה בעודה בת ארבע, ואחיו מקסימיליאן הוצא להורג במקסיקו בשנת 1867. בשנת 1853 בוצע ניסיון התנקשות בו עצמו.
אמו, שהייתה בעלת השפעה עליו, חיפשה אחר רעיה לבנה, כדי שתלד לו יורשים. זו הציעה לו את אחייניתה הלנה ("ננה"), בתה הבכורה של אחותה לודוביקה, אך פרנץ יוזף העדיף את האחות הצעירה, אליזבת ("סיסי"), שהייתה בת 16 בלבד. אמו, על אף שחששה שאחייניתה הצעירה אינה מתאימה להיות רעיית הקיסר, עברה על כך בשתיקה, והזוג נישא בשנת 1854.
חייהם של בני הזוג לא היו מאושרים, והיו רצופים טרגדיות: אליזבת לא הצליחה להתקבל אל תוך חברת חצר המלוכה, והיו ביניהם חיכוכים רבים. נולדו להם ארבעה ילדים:
בתם הבכורה סופי נפטרה בשנת 1857 בעודה בת שנתיים, ובנם רודולף התאבד בשנת 1889 בעיירה מאיירלינג, יחד עם חברתו הצעירה מרי וטסרה. אליזבת עצמה נפלה קורבן להתנקשותו של האנרכיסט האיטלקי לואיג'י לוקני בשנת 1898 בז'נבה, שווייץ. פרנץ יוזף, שמעולם לא התאושש ממותה, נהג לומר פעמים רבות לחבריו "לעולם לא תדעו עד כמה היא הייתה חשובה בשבילי".
לאחר מותה של אליזבת קיים פרנץ יוזף מערכת יחסים ארוכה עם שחקנית התיאטרון המפורסמת קתרינה שראט, שהייתה צעירה ממנו ב-20 שנה, והקים למענה את "וילת שראט" בעיירה באד אישל, בה הוכרזה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. יש הטוענים, בעיקר מצד משפחתו של פרנץ, שהקשר לא היה רומנטי, אלא שהקיסר היה זקוק למישהו שיתמוך בו נפשית.
אחיינו של פרנץ יוזף, פרנץ פרדיננד, אשר היה מיועד לרשת את משרת הקיסר, נרצח בשנת 1914 במאורע ההתנקשות בסרייבו על ידי גברילו פרינציפ, התרחשות שהובילה לפתיחת מלחמת העולם הראשונה.
במהלך כהונתו הפך פרנץ יוזף את ארמון שנברון שבוינה לארמון המלוכה העיקרי. הקיסר נולד בו, חי בו את רוב ימיו ואף נפטר בו.
פרנץ יוזף והיהודים.
יחסו של פרנץ יוזף ליהודים היה סובלני ואוהד, והם העריצוהו מאוד. עת נבחר לקיסר אוסטריה נפתחה תקופה ביהדות אוסטריה הנחשבת למעין "תור זהב". הקיסר העניק ליהודים שוויון זכויות, באומרו כי "הזכויות האזרחיות והמדיניות אינן תלויות בדת". היהודים אף כינוהו בהערצה "הקיסר ירום הודו" (הקיר"ה) וחיברו עבורו תפילות ושירים שהודפסו בסידורי התפילה. בשנת 1849 ביטל הקיסר את האיסור על היהודים להתארגן בקהילות, ובשנת 1852 נקבע תקנון הקהילה היהודית.
בשנת 1869, כשביקר הקיסר בירושלים כחלק ממסעו במזרח התיכון, התקבל באהדה רבה על ידי האוכלוסייה היהודית. הקיסר הקים קרן למימון הקמת מוסדות יהודים, ואיתה הקים את בית המדרש לרבנים בבודפשט שבהונגריה. ב-1890 נקבע מעמדה הרשמי של הקהילה היהודית בווינה תחת חסותו, ובאותה תקופה אף נבחרו מספר יהודים לפרלמנט האוסטרי.
בתקופתו שלטונו של פרנץ יוזף תרמו היהודים רבות לתרבות האוסטרית. למרות אחוזם הקטן יחסית באוכלוסייה, פעלו באוסטריה משכילים יהודים רבים שהיו לגדולי התרבות האוסטרית, ביניהם עורכי דין, עיתונאים, סופרים, מחזאים, משוררים, רופאים, בנקאים, אנשי עסקים ואומנים. וינה הפכה למרכז תרבות, חינוך וציונות יהודי באוסטריה ומחוצה לה, מלבד היותה מרכז תרבות כללי.
הנצחתו.
לאחר מותו של פרנץ יוזף, נקראו על שמו מספר אתרים:
ליוש קושוט
איידיל
אָיְידִיל (בלטינית: aedilis, מהמילה aedes "מקדש") היה מגיסטראט ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית, שהיה אחראי על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא.
המשרה נוצרה בשנת 494 לפנה"ס כתוצאה מפרישת הפלבס מן העיר, והאיידילים הפלבאים נבחרו באספת הפלבס. החל משנת 366 לפנה"ס כיהנו עוד שני איידילים ממעמד הפטריקים, שנבחרו באספת השבטים ובכך עלה מספר האיידילים לארבעה; האיידילים הפטריקיים כונו איידילים קורוליים, ואף על פי שסמכויותיהם היו זהות לעמיתיהם הפלבאים, יוקרתם הייתה גדולה יותר. הסיבה לכך כי נהנו מסמלי שלטון שהאיידילים הפלבאים לא זכו להם: טוגה עם שולי ארגמן וכיסא קורולי. שנה אחר כך נפתחה המשרה לפלבאים, ובשנת 364 הוחלט כי מדי שנה ייבחרו האיידילים הקורוליים לסירוגין מבין הפלבאים והפטריקים.
תחילה שימשו האיידילים הפלבאיים כעוזרי הטריבונים של הפלבס, אולם עד מהרה הורחבו סמכויותיהם במידה ניכרת. הסמכות החוקית של האיידילים הייתה "הדאגה לעיר" (cura urbis), שכללה אחריות לניקיון העיר, פיקוח על הסדר והחוק בעיר, תחזוקת המוסדות הציבוריים והרחובות, אחריות על הארכיונים, ארכוב החוקים ודאגה לאספקת מים ותבואה. נוסף לכך היו האיידילים אחראים לסדר בשווקים ולפיקוח על המידות והמשקלות. האיידילים נהנו מסמכות אכיפה וענישה (coercitio), שכללה הטלת קנסות, מאסר עבריינים ודרישת ערבות כספית.
עוד תפקיד בעל חשיבות של האיידילים היה עריכת חגיגות דתיות ומשחקים. המשחקים נערכו על חשבונם בצירוף כספי הקנסות שהטילו, ובימי הרפובליקה הייתה לכך חשיבות פוליטית גדולה: ככל שהמשחקים והחגיגות שערך האיידיל היו גדולות וראוותניות יותר, כך עלתה יוקרתו הפוליטית וגברו סיכוייו להיבחר למשרות הבכירות בהן משרת הפרטור.
יוליוס קיסר הוסיף עוד שני איידילים שכונו קראלס (Cereales), שתחום אחריותם היה הדאגה לאספקת מזון לרומא. בימיו של אוגוסטוס רוקנה סמכותם של האיידילים מתוכן בעקבות יצירת משרות שמטרתן הייתה לקחת אחריות על תפקידי האיידילים.
עם התפשטותה הטריטוריאלית של רומא נוצרו משרות איידילים גם במוניקיפיות ובקולוניות, שהיו זהות פחות או יותר למשרה המקורית.
קטיים
קטיים, (שם מדעי: Pteroclididae), היא משפחת עופות יחידה בסדרת הקטאים (Pterocliformes). במשפחה זו שני סוגים:
קטיים הם עופות מדבריים להקניים, הידועים במעופם למרחקים בחיפוש אחר מקווי מים. הם נוהגים לשתות כמות רבה של נוזלים, בבוקר או לפנות ערב. הם מתאספים בלהקות ליד מקווי המים, כאשר בכל להקה מספר תצפיתנים שתפקידם להרתיע מפני אויבים, בשעה שהיתר מרווים את צמאונם. הם גם טובלים את בטנם וחזם במים, הנוצות מסוגלות לקלוט כ־20 מ"ל נוזלים, כמות שנשמרת לשמש נוזלים לגוזלים, אסטרטגיית גידול צאצאים שמבטיחה את הישרדותם בתנאי המדבר הקשים. משפחה ייחודית זו נפוצה רק ב"עולם הישן" - אפריקה ואירואסיה. את עיקר מזונם מוצאים מיניה על האדמה.
המין הגדול ביותר הוא קטה גדולה ("Pterocles orientalis") שמשקלה עד 615 גרם. הקטה חיה במדבר ובאזורי חום.
טקסונומיה.
הם מזכירים בצורתם ובהתנהגותם מיני שכווים מסוג Tetrao, ובעבר קוטלגה כסוג במשפחה זו. חוקר הטבע תומאס הנרי האקסלי (ה"בולדוג" של דרווין) חקר בשנת 1867 את שלדי העופות, וקבע אותם כסדרה נפרדת בשם Pteroclomorphae המקורבת לתרנגולאים. אולם היבטים מורפולוגיים והתנהגותיים רבים, קישרו אותה דווקא למשפחת היוניים: הכנפיים ארוכות ומחודדות, הם נוהגות לעוף במהירות ולמרחק רב בין אתרי הקינון לאתרי ההזנה. עם השנים נזנח הרעיון של סדרה נפרדת, והיא חברה כמשפחה לסדרת היונאים.
מחקר שהתפרסם בשנת 1967 והתבסס על תצפיות רבות בהתנהגות המינים, מצא קשר קרוב אל החופמאים. בלטו מספר התנהגויות שהבדילו אותם מהיוניים: הן אינן שותות בצורה דומה, קולותיהן שונים, צורת הקינון שונה, הביצים מנוקדות ולא לבנות, הגוזל מסוגל לנוע תוך זמן קצר מהבקיעה. דה ג'ואנה (ראש המרכז לחקר הציפורים בספרד), שוב קיטלג את המשפחה כסדרה נפרדת בשם קטאים (Pterocliformes), הנמצאת בין החופמאים ליונאים. סדרה זו משויכת לקבוצה דמויי יונאים בה מצוים היונים.
המינים בישראל.
בארץ ישראל נפוצים המינים הבאים:
זקא
אסתר שטרייט-וורצל
אסתר שְטְרייט-וורְצֶל (25 ביולי 1932, כ"א בתמוז ה'תרצ"ב – 7 בדצמבר 2013, ה' בטבת ה'תשע"ד) הייתה סופרת ישראלית, מורה במקצועה, שכתבה בעיקר לבני נוער.
ביוגרפיה.