על מנת להגיש מועמדות למשרה, נדרש כל מועמד להכין סרטון וידאו עצמאי, אשר במסגרתו תיאר המועמד את הסיבות בגינן הוא מעוניין במשרה, וכן את מידת אהבתו לאיי השונית הגדולה. כבר לאחר יומיים מיום השקת הקמפיין, אתר האינטרנט בו ניתן היה להגיש מועמדות למשרה נפל מהרשת באופן זמני, וזאת כתוצאה מהביקוש העצום למשרה ומהמספר הרב של המועמדים אשר ביקשו להציע את מועמדותם.
בסופו של דבר, למשרה התקבלו 34,684 "קורות חיים" באמצעות סרטונים אישיים, וזאת מקרב מועמדים ממעל ל-200 מדינות ברחבי העולם. בהמשך, ולאחר שורת מיונים, צומצמו מספר המועמדים ל-200, ל-50, ולבסוף, בתאריך ה-6 במאי הוכרז הזוכה היחיד במשרה, וזאת זמן קצר טרם תחילת עבודתו בפועל, בתאריך ה-1 ביולי 2009.
לאחר הזכייה.
הזוכה במשרה היה בן סאות'הול (Ben Southall), גבר בן 34 מהעיר המפשייר שבבריטניה, אשר עבד כמגייס כספים לצדקה ומדריך טיולים בעברו. סאות'הול נכנס לתפקידו בתאריך 1 ביולי 2009, כמתוכנן, וזאת לתקופת זמן של חצי שנה, עד לתחילת שנת 2010.
זמן קצר לאחר תחילת העסקתו, נמתחה ביקורת ציבורית ברשת על סאות'הול, וזאת בטענה כי הוא מעדכן לעיתים נדירות יחסית את הבלוג, אשר אמור להעניק הצצה ייחודית לחיים הטובים על האי. כמו כן, נטען כי בפוסטים שהעלה, סאות'הול מתמקד בניסיון לרצות את מארגני התחרות, ולא להעניק מידע תיירותי שימושי עבור קוראי הבלוג. בתגובה, לשכת התיירות של קווינסלנד מסרה כי היא תשתדל לפנות את לוח הזמנים של סאות'הול, על מנת לאפשר לו לצבור חוויות נוספות שאותן יוכל לחלוק עם הגולשים.
בהמשך, וזמן קצר טרם סיום תקופת המשרה, נעקץ סאות'הול במהלך רכיבתו על אופנוע ים על ידי מדוזת אירוקנג'י, אשר עקיצתה עלולה להביא למוות אם אינה מטופלת במהרה. עם זאת, סאות'הול פנה באופן מיידי לקבלת טיפול רפואי, ולאחר מספר ימים החלים באופן מלא. לדבריו של סאות'הול, הוא נעקץ במידה רבה באשמתו, כי לא לבש חליפת מגן בעת הרכיבה על אופנוע הים, בניגוד להנחיות הבטיחות אשר נמסרו לו.
לאחר תום תקופת המשרה, והודות להצלחתו הניכרת של הקמפיין, בן סאות'הול המשיך ועסק במספר פרויקטים תיירותיים עבור ממשלת אוסטרליה. הוא אף מונה ל"שגריר תיירות" במשרה מלאה עבור ממשלת קווינסלנד.
במהלך שנת 2013, הגיע סאות'הול לישראל כחלק משיתוף פעולה עם חברת בזק, לצורך השקתו של קמפיין פרסומי חדש לקידום מוצרי החברה.
הקמפיין המחודש בשנת 2013.
הצלחתו הניכרת של הקמפיין, אשר הביאה לפרסום כלל עולמי רחב ולגידול ניכר במספר התיירים למחוז, הביאה את ממשלת אוסטרליה להעלות את הקמפיין פעם נוספת במהלך שנת 2013. בשנה זו הוצעו שש "משרות חלומות", במקום אחת, כאשר כל משרה נועדה להתקיים באחד משש מדינות אוסטרליה.
בניגוד לקמפיין בשנת 2009, בקמפיין זה המועמדות הוכרזה כפתוחה רק לבני הגילאים 18 עד 30, מכל רחבי העולם. המשרות כולן הוענקו לתקופה של חצי שנה בשכר של כ-100,000 דולר לתקופה. ששת המועמדים נבחרו בחודש יוני 2013 מתוך רשימה של כ-339,000 איש שהגישו מועמדות למשרה, גם הפעם באמצעות סרטוני וידאו.
קמפיינים נוספים.
בשנים שלאחר מכן, חברות נוספות אימצו את שיטת הפרסום והציעו לאנשים את "העבודה הטובה ביותר בעולם" אצלם. אתר Thirdhome לוילות נופש הציע משרה שכזאת ומי שזכתה למלא אותה היא הצלמת האוסטרלית תושבת איסלנד סורל אמור. חברות נוספות שאימצו את הטרנד הן פיצה האט, חברת רכבות בריטית, חברת נעלי הליכה נורווגית ועוד.
עאישה תיימור
עאישה (עיסמת בנת איסמאעיל באשא בן מוחמד כאשף) תיימור (בערבית: عائشة عصمت بنت إسماعيل باشا بن محمد كاشف تيمور; 1840 - 2 במאי 1902) הייתה סופרת ומשוררת פמיניסטית. תיימור הייתה חלוצה בקריאתה לשיפור מצבן של הנשים בחברה הערבית-המצרית והביעה צורך בשיפור משמעותי במעמדן וביחס אליהן.
קורות חיים.
תיימור נולדה בשנת 1840 באחד מארמוני דרב סעאדה (درب سعادة), אחת משכונות א-דרב אל-אחמר (الدرب الأحمر) המיוחד למעמד האריסטוקראטי בקהיר שבמצרים, לאם ממוצא צ'רקסי (מאהתאב האנים) ולאבא ממוצא כורדי (איסמאעיל תיימור), ששימש כקצין בפיקודו של מוחמד עלי מוחד עלי באשא, והיה נציג מחוזו של מוחמד תאופיק באשא (יורש העצר דאז). אביה של עאישה מת בגיל 33 שנה ואמה מתה בשנת 1868.
משפחתה של תיימור הייתה משפחה משכילה. אחיה החורג אחמד תיימור באשא, היה הוגה וחוקר ידוע. עאישה התחתנה בהיותה בת 15 שנים (1855) עם אלשריף מחמוד ביק בן עבדאללה אפנדי אלאיסלאמבולי פקיד במשכנו של הסולטאן המאיון. מאז היא התמקדה בקריאה ושירה במקהלה ואת מרבית זמנה היא השקיעה בעבודות הבית. עאישה ילדה שתי בנות ובן אחד. הבת הבכורה שמה תאוחידה ולבנה קראו מחמוד.
עאישה הטיבה לחנך את בניה והשקיעה בכך את מירב זמנה. הבת תאוחידה הייתה אחראית על ניהול משק הבית, אך היא מתה במפתיע טרם מלאו לה 18 שנים. מותה של תאוחידה השפיעה רבות על עאישה אשר הרגישה צער וייגון רבים. היא הזניחה את הקריאה והשירה והתאבלה על תאוחידה שבע שנים רצופות עד אשר לקתה במחלת עיניים. לאורך כל התקופה הזו המשפחה לא הפסיקה לתמוך בעאישה והפצירו בה להתאושש מהאובדן של הבת, שהייתה ליד ימינה ובתה הבכורה.
באותה תקופה כתיבת ספרות על ידי נשים לא הייתה מקובלת חברתית. אמה של עאישה הביעה התנגדות רבה לכך ואילו עאישה העדיפה את הכתיבה והספרות על פני העיסוק ברקמה. לרוב היא ניסתה להכריחה להשתתף איתן בחוגי רקמה, אך עאישה סלדה מחוגים כאלה ככל, שאמה התעקשה. אביה של עאישה שם לב לעניין הרב שלה בספרות וכתיבה לכן הוא תמך בה ובקש מאמה כי תיתן לה ללמוד ולקרוא כפי שהיא רוצה.
תיימור הביעה עניין רב בקריאה, כשאביה שם לב לנטייה שלה לספרות הקפיד להביא לה את מיטב המורים והמורות כדי ללמדה שירה, ספרות ומדעי השירה הערבית בשפה הטורקית, הפרסית והערבית. אחד מחשובי המורים שלה היה אבראהים אפנדי מואנס אשר הקפיד ללמדה את הקוראן, יסודות הכתב והשריעה, המורה השני הוא ח'ליל אפנדי רגאאי אשר התמקד בלימודי הפונולוגיה והשפה הפרסית. לאחר פטירת בעלה עאישה המשיכה ללמוד אצל שתי מורות– פאטמה אלאזהריה וסתיתה אלטבלאויה - אשר התמחו במדעי השירה עד אשר התפתחה רבות בתחום הזה.
לאחר שתיימור השלימה את לימודי הקוראן, היא החלה להתמקד בספרות ובמיוחד ספרי השירה. ההשקעה הרבה שלה שהחלה בגיל צעיר הביא לכך השירה שהיא כתבה הייתה ברמה גבוהה מאוד והפכה את עאישה לשם מפורסם באותה העת בשירה, בספרות ומדעי השירה הערבית. באותה העת אביה הוא זה, שליווה אותה בהמשך הלמידה שלה, כיוון שלא רצה כי תהיה בחברת גברים. הם התמקדו בכתיבת שני ספרים מפורסים, הראשון הוא שאהנאמה והשני הוא מסנאווי.
שירתה.
שירתה של תיימור נחלקת לחמשה סוגים: שירי אהבה, שירה מסורתית, שירה דתית, שירה משפחתית ושירי שבח. מה שמאפיין את שירתה של תיימור היה הרגש העז והאמיתי. בפרט היו אלה שירי הפתוס (הספד), שהיוו את מרבית שיריה והושפעו רבות ממאורעות חייה, במיוחד מותה של בתה הבכורה, תאוחידה. באשר לשירי האהבה שהיא כתבה, הם נכתבו לשם תרגול סוג שירה זה.
תיימור כתבה שירה בשפה (ערבית) וטורקית וגם בשפה פרסית, רמת הכתיבה שלה בשפות השונות היו ראויים להערכה רבה.
עאישה פרסמה בעיתון "אלאאדאב" (الاداب) ובעיתון "אלמואיאד" (المؤيد) מספר מאמרים בהם התנגדה לדעותיו של קאסם אמין אשר יצא נגד הרעלה שעטו הנשים.
עאישה הייתה חלוצה בקריאתה לשיפור מצבן של הנשים בחברה והביעה צורך בתנופה משמעותית במעמדן והיחס אליהן. אחד מספריה המפורסמים היה "מיראאת אלתאמול פי אלאומור" (مرآة التأمل في الامور) בו היא קראה לגברים שלצד יישום זכותם בהנהגה והאחריות למשפחה עליהם להמשיך לשמור ולכבד את השנים ולמלא את חובותיהם כלפי נשותיהם.
במישור הכתיבה הנשית לתיאטרון, שהיווה תופעה תרבותית חשובה בתחילת המאה העשרים, תיימור נחשבת לאחת הכותבות הבולטות ביותר באותה תקופה ואשר התמקדה בענייני הנשים, תקוותיה והמחסומים בדרכה. כתיבה זו החלה בתקופה בה העיסוק הציבורי בענייני תרבותית היה נחלתם של גברים בלבד. באותה תקופה רק גברים הורשו ללמוד ולעבוד מחוץ לבית.
בכך, הכתיבה הספרותית לתיאטרון, שהפיקה תיימור היוותה במה בה היא מביאה את רעיונותיה והאמונה שלה בכל מה, שקשור לעולמה של האישה והקשר שלה עם ההגבר. השפעה של כתיבה זו התעצמה כאשר היא הועלתה על במת התיאטרון.
תיימור נחשבה לאחת המנהיגות בתנועה הנשית בעולם הערבי. היא בחרה בשני תחומי עבודה חשובים: הכתיבה בעיתונאים, שאפשרה לה להגיע למספר רב של קוראים והשפיעה על דעת הקהל. התחום השני היה כתיבת הסיפור שאז היה תחום חדש בתרבות הערבית.
תיימור פרסמה את כל היצירות שלה בשמה האמיתית בעת שמרבית הנשים אשר כתבו השתמשו בשמות בדויים. ולכן בשנת 1908 איחוד הנשים הערביות התחיל קמפיין אשר עודד נשים ערביות לפרסם את הספרים והמאמרים שלהם בשמן האמיתי והדגיש כי האסלאם הרשה זאת ואף עודד אותו.
מותה של תיימור.
בשנת 1898 תיימור לקתה במחלה במוח, אשר נמשכה לאורך 4 שנים. והיא מתה ב-2 במאי 1902, בת 62 הייתה. הלווייתה התקיימה אחרי הצהרים. היא נקברה בבית קברות המשפחה בקהיר.
קוסטופיל
קוֹסטוֹפּיל (באוקראינית: Костопіль; בפולנית: Kostopol; ברוסית: Костополь, קוסטופול; ביידיש: קאסטאפּאל) היא עיר על גדת הנהר זמצ'יסקו (Zamchysko) במחוז רובנו במערב אוקראינה.
היסטוריה.