בשלושים השנים שחלפו מאז 1939, כשהמהדורה הראשונה שלו יצאה לאור, צוטט ספר זה יותר מ-16,000 פעמים. אפילו היום, יותר מחצי מאה לאחר הפרסום הראשון, עדיין מצטטים מאמרים מדעיים מודרניים רבים בכתבי עת חשובים את העבודה הזאת.
מתוך חלק ממחקרו על טבעו של הקשר הכימי פיתח פאולינג את המושג הכלאה אורביטלית.
בעוד אנחנו רגילים לתאר את האלקטרונים באטום באמצעות אורביטלים מסוג s, p וכו', מתברר כי לתיאור הקשרים בתוך מולקולות, עדיף לבנות פונקציות המשלבות חלק מהמאפיינים של כל אורביטל. כך, אורביטל 2s אחד ושלושה אורביטלי 2p באטום פחמן יכולים להשתלב וליצור ארבעה אורביטלים שקולים (הנקראים אורביטלים היברידיים sp3), המתאימים לתיאור תרכובות פחמן כגון מתאן, או שאורביטל 2s אחד ושניים מהאורביטלים 2p יכולים להשתלב (כשהאורביטל 2p הנוסף נשאר מחוץ להכלאה), וליצור שלושה אורביטלים שקולים (הנקראים אורביטלים היברידיים sp2), המתאימים לתיאור אלקנים כגון אתן, ויש שיטות הכלאה נוספות, לסוגים אחרים של מולקולות.
תחום נוסף שחקר פאולינג היה היחס בין קשר יוני, שבו יש העברה של אלקטרונים בין אטומים, ובין קשר קוולנטי, שבו האטומים משתפים ביניהם אלקטרונים בצורה שוויונית. פאולינג הראה כי קשרים אלה הם מקרי קצה, וכי רוב סוגי הקשרים נמצאים על הסקאלה שביניהם. כאן היה רעיון האלקטרושליליות של פאולינג שימושי במיוחד; פער האלקטרושליליות בין זוג אטומים יהיה המנבא המובהק ביותר למידת היוניות של הקשר.
הנושא השלישי שפאולינג חקר ב'טבעו של הקשר הכימי' היה המבנה של הפחמימנים הארומטיים, ובמיוחד אב-הטיפוס, בנזן.
הכימאי הגרמני פרידריך אוגוסט קקולה הציע את המודל הטוב ביותר למבנה הבנזן. במודל זה יש שרשרת של קשרים כפולים וקשרים יחידים לסירוגין, והם "מחליפים" אלה את אלה במהירות. פאולינג הראה מודל מתאים המבוסס על מכניקת הקוונטים, של מבנה ביניים ששילב את שני סוגי הקשרים. במקום לדבר על התחלפויות מהירות של קשר יחיד בקשר זוגי ובחזרה, הוא דיבר על סופרפוזיציה שלהם. לתופעה זו ניתן בשלב מאוחר יותר השם רזוננס כימי.
במידה מסוימת, תופעה זו דומה להכלאה האורביטלית, שתוארה קודם, כי גם כאן משלבים מספר מבנים אלקטרוניים כדי לקבל תוצאת ביניים.
מבנה גרעין האטום.
ב-16 בספטמבר 1952 כתב פאולינג כך במחברת מחקר חדשה: "החלטתי לתקוף את בעיית המבנה של הגרעין".
ב-15 באוקטובר 1965 פרסם פאולינג את מודל הספירון (spheron) הצפוף שלו לגרעין האטום בשני כתבי עת מכובדים – Science ו-PNAS.
במשך שלושה עשורים כמעט, עד מותו בשנת 1994, פרסם פאולינג מאמרים רבים על מודל הספירון.
הרעיון הבסיסי העומד מאחורי מודל הספירון (spheron) של פאולינג הוא שניתן לראות את הגרעין כאוסף "אשכולות של גרעינים". אשכולות הגרעינים הבסיסיים כוללים את הדאוטרון [np], ההליון [pnp] והטריטון [npn]. גרעין זוגי-זוגי מתואר כמורכב מאשכולות של חלקיקי אלפא, כפי שמתוארים פעמים רבות גרעינים קלים. פאולינג ניסה לגזור את מבנה הקליפה של הגרעין מתוך שיקולים גאומטריים טהורים הקשורים בפאונים משוכללים במקום להתחיל ממודל חלקיקים עצמאי כמו במודל הקליפות הרגיל. בראיון שנתן בשנת 1990, אמר פאולינג על המודל שלו:
"לאחרונה, אני מנסה לקבוע את פרטי המבנה של גרעין האטום על ידי ניתוח של תנודות כיפוף במצב היסוד ובמצב מעורר, כפי שהן נצפות בניסויים. מקריאת הספרות בפיזיקה ומקריאת Physical Review Letters וכתבי עת אחרים, אני יודע שפיזיקאים רבים מתעניינים בגרעין האטום, אבל אף אחד מהם, עד כמה שהצלחתי לגלות, אינו תוקף את הבעיה כמוני. אז אני פשוט ממשיך לעבוד בקצב שלי, ומחשב חישובים..."
מורשתו.
פאולינג מת מסרטן הערמונית ב-19 באוגוסט 1994 בביתו בביג סור שבקליפורניה. בן 93 היה במותו.
מצבה לזכרו הוצבה בבית הקברות בלייק אוסוויגו שבאורגון,
ובשנת 2005 העבירה לשם המשפחה את אפרם של פאולינג ושל רעייתו.
פאולינג נכלל ברשימת עשרים המדענים הגדולים בכל הזמנים של המגזין New Scientist, ורק הוא ואלברט איינשטיין, ייצגו בה את המאה העשרים. פאולינג יוצא דופן במגוון תחומי העניין שלו: מכניקת הקוונטים, כימיה אי-אורגנית, כימיה אורגנית, מבנה החלבון, ביולוגיה מולקולרית ורפואה. בכל התחומים הללו, ובמיוחד על הגבולות שביניהם, הוא תרם תרומות מכריעות. מחקריו על הקשר הכימי מציינים את תחילתה של הכימיה הקוונטית המודרנית, ורבים מהרעיונות שתרם, כמו הכלאה אורביטלית ואלקטרושליליות, נכנסו לספרי לימוד הכימיה הסטנדרטיים. גישת הקשר הערכי שלו לא הצליחה להסביר כמותית כמה ממאפייני המולקולות, כמו טבעו הפאראמגנטי של החמצן וצבעם של תצמידים אורגנומתכתיים, והיא נדחקה בידי תאוריית האורביטלים המולקולריים (Molecular Orbital Theory) של רוברט מאליקן.
אך תאוריית הקשר הערכי עדיין קיימת בצורתה המודרנית, ועדיין מתחרה על תיאור תופעות כימיות מול תאוריית האורביטלים המולקולריים ומול תורת פונקציונל הצפיפות (Density Functional Theory, DFT). תגלית סלילי האלפא ומשטחי הבטא שלו היא יסוד מוסד בחקר מבנה החלבון. עבודתו של פאולינג בתחום מבנה הגביש תרמה תרומה משמעותית לניבוי ולהבנה של המבנה של תרכובות ומינרלים מורכבים. עם זאת, נודע פאולינג בביקורתו החריפה על התאוריה של פרופסור דן שכטמן בדבר גבישים קוואזי-מחזוריים. הוא טען כי בדק את תוצאותיו של שכטמן ומקורן בטעות במדידת זוויות וטבע את העלבון: "אין קוואזי-גבישים, אבל יש קוואזי-מדענים". ביקורתו של פאולינג בעניין זה הייתה מוטעית - גילויו של שכטמן התברר כנכון, ואף זיכה אותו בפרס נובל לכימיה לשנת 2011.
פרנסיס קריק הכריז על פאולינג כעל "אבי הביולוגיה המולקולרית". תגליתו, שאנמיה חרמשית היא "מחלה מולקולרית", פתחה פתח לבחינת מוטציות נרכשות ברמה המולקולרית.
מחקרו של פאולינג על הבסיס המולקולרי של מחלות והטיפול בו נמשך על ידי מספר חוקרים הבודקים את תרומתם של מיקרונוטריאנטים ופיטוכימיקלים לבריאות ולמחלות, בעיקר במכון ליינוס פאולינג.
על שמו של פאולינג נקראו רחובות וכבישים, אולם ליינוס ואווה פאולינג באוניברסיטת SUA באליסו ווייחו בקליפורניה, חטיבת ביניים בקורווליס באורגון, ושדה תעופה קטן בקונדון באורגון, שבה גדל פאולינג. כמו כן, נושא מכון ליינוס פאולינג את שמו, וכך גם אגף בספרייה באוניברסיטת המדינה של אורגון,
ואולם הרצאות שפאולינג בילה בו זמן רב, בפקולטה לכימיה בקלטק.
ב -6 במרץ 2008 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול דואר לכבוד פאולינג.
לינוס טורבאלדס, מפתח ליבת מערכת ההפעלה לינוקס, נקרא על שם פאולינג.
האסטרואיד 4674 Pauling שהתגלה ב-2 במאי 1989 על ידי אלינור הלין נקרא על שמו, לכבוד יום הולדתו ה-90.
השינה הגדולה
השינה הגדולה (באנגלית: The Big Sleep) הוא רומן הביכורים של ריימונד צ'נדלר, שיצא בשנת 1939. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של צ'נדלר, הבלש הפרטי פיליפ מרלו.
עלילת הספר.
העלילה נפתחת כאשר מרלו נשכר על ידי גנרל סטרנווד הקשיש והחולה לטפל במקרה סחיטה המערב את בתו הצעירה, כרמן. עד מהרה מתברר למרלו שפרשת הסחיטה קשורה גם בראסטי ריגן, בעלה הנעדר של בתו הגדולה של הגנרל, ויוויאן, וקצין לשעבר במחתרת האירית. כמו כן מוצא עצמו מרלו נאבק במאפיונר אדי מארס ובאנשיו.
מרלו מתואר בספר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת בלוס אנג'לס, ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך. גובהו כמטר ושמונים והוא שוקל כשמונים וחמישה קילוגרם. הוא שותה ויסקי (בעיקר בורבון) וברנדי. אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ואם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי. למעשה האלכוהול לא מאט אותו כלל, רק מקהה את הכאב על מנת לאפשר לו להמשיך ללא לאות במרדף אחר פתרון התעלומה שלפניו. הוא לא בררן לגבי טיב המשקה שלו פרט לכך שיוגש בכוס אם כי גם את העקרון הזה הוא מוכן לנטוש לעיתים עבור משקה הגון. מרלו הוא רווק כבן שלושים ושלוש ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
לאורך הספר מתגלה מרלו כצלף הבקי היטב בשימוש באקדח. את שאר הפרטים על פיליפ מארלו משאיר צ'נדלר לפרשנותו של הקורא. לאורך הספר לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא. עם זאת ישנם רמזים ופרטים על עברו לאורך הספרים. אחד הרמזים האלה, המגלה טפח מעברו של מארלו כחייל לשעבר, מתגלה בשיחתו של מארלו עם נוריס, רב המשרתים, בספר "השינה הגדולה". חברו היחיד הוא ברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
"השינה הגדולה" עובד גם לסרט אפל משנת 1946 בשם "התרדמה הגדולה" בבימויו של הווארד הוקס. בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד החוקר הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול. את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט וג'ולס פורטמן . בשנת 1997 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עיבוד נוסף לספרו של צ'נדלר, שנקרא אף הוא "התרדמה הגדולה" בוים בשנת 1978 על ידי מייקל וינר, ואת גיבוריו גילמו רוברט מיצ'ם ושרה מיילס.
אדם איריגוין
אדם איריגוין (באנגלית: Adam Irigoyen; נולד ב-5 באוגוסט 1997) הוא שחקן, רקדן וראפר אמריקאי. מוכר במיוחד מתפקידו כדוס מרטינז בסדרת הטלוויזיה "שייק" של ערוץ דיסני.
ביוגרפיה.