שנה חלפה מאז מותו של מגלין ויסניה מתקשה לשכוח את מה שקרה. רוחות העבר רודפות אותה ומחזירות אותה ליום מותו של מגלין. היא מנסה להתחיל את החיים מחדש, יחד עם בעלה ועם תינוקת, אבל כל מה שהיא משתוקקת לו הוא לחזור לעבודתה כחוקרת.
סדרת רציחות מסתוריות מאפשרות את חזרתה לעבודה: צלף מופיע בעיר והורג את החתנים בחתונה. בתוך הכאוס, הזוג הטרי הבא מקבל שיחה ממספר לא ידוע: קולו של גבר מתלונן על עוול החיים וממליץ בחום "לחלוק את אושרו", שלאחריו מקבל החתן כדור קטלני.
אך עד מהרה היא מאבדת את השותף שלה והיא מבינה שהיא חייבת שיטה, על מנת ללכוד את הרוצח. משמעות הדבר שהיא מוכרחה לשחזר מזכרונה את כל מה שמגלין לימד אותה. החיפושים מובילים אותה לחשיפת סודות העבר.
השראה.
מפיקי הסדרה הדגישו לא פעם כי "השיטה" היא עבודה עצמאית ומקורית, המבוססת על תסריט מקורי. בשלבי ההפקה המוקדמים נטען שהסדרה מהווה אתחול ועיבוד לסדרת הטלוויזיה "דקסטר", אך היוצרים דחו טענה זו, אך אישרו שהושפעו במקצת מהסדרה "בלש אמיתי". למעשה, הסדרה מגוללת אירועים ותיקי חקירה אמיתיים כדוגמת אנדריי צ'יקטילו (שכונה הרוצח מליפצק), תיק החקירה על אנטולי סליבקו, אירועי הירי בבית הספר מספר 263 במוסקבה וכן התייחסות לרוצח אנטולי אונופריינקו, שדמותו שימשה השראה לדמות "היורה" בגילומו של אלכסיי סרבריאקוב.
שיווק.
ב¯1 במרץ 2017 המפיק אלכסנדר צקאלו הודיע על מכירת זכויות השידור מחוץ לרוסיה לרשת נטפליקס.
פסקול.
את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה כתב ריאן אוטר.
יודית ראקרס
יודית ראקרס (נולדה ב-1976) היא מגישת חדשות גרמנייה.
ביוגרפיה.
ראקרס נולדה בפאדרבורן, היא למדה לתואר בעיתונאות, תקשורת, פילולוגיה גרמנית והיסטוריה מודרנית באוניברסיטת מינסטר ובמקביל עד 2001 עבדה כמגישה ברדיו מקומי עד 2001.
ב-2005 החלה להגיש את מהדורת החדשות היומית "Tagesschau".
ב-2010 מגזין הבידור "מדיה" בחר בה כאחת מ-100 עיתונאיות השנה.
ב-2011 הנחתה את תחרות האירוויזיון בגרמניה ובעקבות הנחייתה זכתה בפרס הטלוויזיה הגרמני ביחד עם שני המנחים האחרים.
באותה שנה הייתה חברה בצוות השיפוט של השעשועון הטלוויזיוני "הגרמני החכם ביותר".
De Bijenkorf
רשות לאומית להגנת הסייבר
קבורה זמנית במלחמות ישראל
קבורה זמנית במלחמות ישראל נערכה בארבע מלחמות - מלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים (בראשונה נעשתה גם קבורה זמנית של אזרחים).
הקבורה הזמנית במלחמת העצמאות נערכה כי נסיבותיה לא אפשרו לעיתים קבורת קבע ומשום שטרם התפתחו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב ובמדינת ישראל. בשלוש המלחמות האחרות לא אפשר מצב החירום קבורה צבאית מסודרת של חללי צה"ל כבימי שגרה.
לאחר שוך הקרבות בארבע המלחמות הוכרזו חלק מהקברים הזמניים לקבועים ואילו מהיתר הועברו גופות החללים למקומות קבורה קבועים.
מלחמת העצמאות.
בפרוץ מלחמת העצמאות טרם התגבשו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב. על כן נקברו חללי הקרבות בחלקי הארץ השונים ללא מדיניות אחידה ויד מכוונת. בחלק מהמקומות הוקצו לחללי המערכה חלקות קבורה נפרדות - "חלקות קדושים" - בבתי הקברות האזרחיים. היה זה לפי מנהג שהחל כבר במהלך המאורעות בשנות השלושים. במקומות אחרים החלו לקבור את החללים באתרי קבורה חדשים שאותרו לצורך כך. בין אלו היו ראש פינה, צפת, כפר תבור, דגניה א', בן שמן, קריית ענבים (בית קברות של חטיבת הראל), נען (שבו נקברו חללי חטיבה 7 בקרבות לטרון) ונגבה.
לקראת תום המלחמה ויסוד הרבנות הצבאית והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון הוחל בגיבוש מדיניות מסודרת להקמת בתי קברות צבאיים, אשר מצאה את ביטויה בחוק בתי קברות צבאיים, שנחקק ב-1950. אז הוכרזו חלק מאתרי הקבורה המלחמתיים וחלקות הקדושים כבתי קברות צבאיים קבועים. מקצתם, הקטנים יותר, פונו כליל. כך, החללים שנקברו בבן שמן ובנען הועברו מהם לבית הקברות הצבאי נחלת יצחק שבתל אביב. פונה גם אתר הקבורה שהוקם בכפר תבור. כארבעים חללי המלחמה נקברו ב-1951 בבית הקברות הצבאי החדש בקריית שאול.
בנובמבר 1949 נפתח בירושלים בית הקברות הצבאי בהר הרצל. אז הועברו אליו בהלוויה המונית 323 חללים של המלחמה. בהם היו כל חללי מחלקת הל"ה, שארונותיהם הועברו מהחלקה שבה נקברו בכפר עציון לאחר נפילתם. יחד עמם נקברו בהר הרצל חללים משדות הקרב של גוש עציון, לטרון, גבעת הרדאר ונווה יעקב, שרובם לא זכו לפני כן לקבורה מסודרת ושרידיהם נאספו משדות הקרב על ידי הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, ואנשיו. עד 1953 נערכו בהר הרצל עוד 13 הלוויות המוניות ל-663 חללים מהמלחמה, שהועברו ממקומות קבורתם המקוריים בירושלים (ראו להלן) ובחלקים אחרים של הארץ.
ירושלים.
מצב הקבורה בירושלים בימי המלחמה היה החמור ביותר ביישוב, לחיילים ולאזרחים גם יחד. בית הקברות היהודי העירוני נמצא בהר הזיתים, כשלושה קילומטרים ממזרח לשכונות היהודיות בעיר. מראשית המלחמה סבלו מסעות ההלוויות אליו מהתנכלות בעת מעברם בשכונות הערביות ובמיוחד במהלך טקסי ההלוויה עצמם. בשל ההתנכלויות נערכה הקבורה בהר הזיתים בליווי צבאי בריטי, שחייליו נאלצו בדרך כלל לפתוח באש כנגד הערבים התוקפים. הקבורה בהר הזיתים צומצמה על ידי הבריטים לשני מועדים בשבוע עד שפסקה כליל בשל ההתקפות הערביות העזות בשלהי פברואר 1948. באותו מועד נותרו יהודי העיר ללא בית קברות פעיל.
הצורך לקבור את קרבנות הפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר חידד עוד יותר את הצורך באיתור אתר קבורה חלופי ליהודי העיר. כצעד של יאוש הוצע לקבור את המתים בגן ברחוב המלך ג'ורג' בעיר, דבר שלא נעשה לבסוף. לאחר חיפושים רבים אותר שטח מתאים בחוות ניסיונות חקלאית בריטית בצפון העיר. במקום נוסד בית הקברות סנהדריה. הוא פעל במשך 11 שבועות מפברואר ועד מאי 1948, אך מיד לאחר תום המנדט הבריטי נאלצו יהודי ירושלים להפסיק את השימוש בו. היה זה לאחר שהלגיון הערבי תפס שטחים שולטים על בית הקברות - בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת - וירה מהם על האתר (במהלך ארבעת שבועות ההפוגה הראשונה שוב נערכו בו הלוויות). במקביל עלה מספר החללים בעיר שנזקקו לקבורה לאחר שהלגיון החל להפגיז אותה בתותחים.
ב-23 במאי 1948 יצא קצין הנדסה של "ההגנה" לחפש אתר חלופי לבית קברות. בעמק הסמוך לשכונת נחלאות (גן סאקר) הלך ונבנה באותו עת מסלול טיסה למטוסי חיל האוויר. בסיוע הפועלים שעבדו במקום איתר הקצין בשוליים המערביים של העמק מחצבה נטושה. היא הייתה מלאה בפסולת אבן ולפיכך ניתן היה לרוקן ולהכשיר אותה במהירות כבור קבורה. בנוסף היה האתר מוגן על ידי הרכס שמעליו מפני אש ערבית מכיוון דרום-מערב. השימוש במחצבה לקבורה החל מיד בעזרת הפועלים שבנו את מסלול הטיסה. הקבורה בה הוגדרה כזמנית והיה מדובר למעשה בקבר אחים. לכן הוחלט לקבור שם את כל הנפטרים בתוך ארונות, הגם שהדבר לא היה נהוג על פי ההלכה. הארונות הונחו בבור המחצבה בשתי קומות וכוסו במעטה דק של עפר ואדמה. המקום כונה בית הקברות שייח' באדר (על שם הכפר הערבי ששכן בסמוך).
כ-1,050 חללים ונפטרים נקברו במחצבה בשיח' באדר. בשלהי המלחמה, כשהתברר שלא יהיה לעיר פתרון קבורה קבוע בקרוב, החלה שם קבורת שדה רגילה בחלקה שמדרום למחצבה. זו נמשכה עד נובמבר 1951.
בקיץ 1950 החלה העברת כל ארונות החללים והנפטרים מהמחצבה בשיח' באדר. ארונות 229 חיילים הועברו בשלוש הלוויות לקבורת קבע בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. כמו כן הועברו מהמחצבה כ-800 ארונות של אזרחים לקבורת קבע בבית הקברות העירוני החדש שנפתח בהר המנוחות. בחלקה הדרומית בשייח' באדר נותרו קבורים בקברים רגילים 2,400 אזרחים.
במהלך השנים 1951–1953 הועברו מבית הקברות סנהדריה ארונותיהם של למעלה ממאה חיילים. הם נקברו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשש הלוויות המוניות.
מלחמת סיני.
בפרוס מלחמת סיני החליטה הרבנות הצבאית לקבור את חללי המלחמה בבתי קברות ארעיים, שכן תנאי המלחמה לא איפשרו קיום הלוויות צבאיות מסודרות בבתי הקברות הצבאיים הקבועים. לצורך כך אותרו שטחים לשני בתי קברות ארעיים בקרבת הגבול עם מצרים. האחד הוקם ליד קיבוץ בארי שבנגב המערבי, על גבי גבעה המוכרת בקיבוץ כ"גבעת שולה". בית הקברות הארעי האחר הוקם בשלח שליד ניצנה. בשלח נקברו בסופו של דבר 83 חללים ובבארי נקברו עשרות. כמו כן נקברו 11 חללים באילת; מרביתם היו חיילי חטיבה 9, שנעה במלחמה לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני עד לשארם א-שייח'.
קבורת החללים הארעית נעשתה בארונות. בבתי הקברות הארעיים תוחמה כל חלקת קבר בלבנים לבנות. בראשה הוצב שלט עץ פשוט שעליו הופיע סמל צה"ל ונרשמו שם החלל, מספרו האישי והמילים "נפל בקרב".
משמעותה של הקבורה הארעית הייתה בין היתר שהחללים הובאו לקבורה ללא נוכחות בני משפחתם. העיד חייל הרבנות הצבאית:
בדצמבר 1956, במלאת שלושים לנפילת חללי מלחמת סיני, נערכו בשלושת אתרי הקבורה הזמניים טקסי אזכרה. בטקס בבארי הבטיח הרב הצבאי הראשי שלמה גורן כי הקבורה בשלושת האתרים היא ארעית וכי החללים יועברו משם לקבורה באתרים לפי רצון משפחותיהם. גם ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 1957 נערכו טקסי זיכרון בשלושת האתרים.
בהתאם להלכה היהודית הועברו החללים מהאתרים הזמניים לקבורת קבע לקראת מלאת שנה לנפילתם. מקום קבורת הקבע שלהם נבחר על ידי בני משפחותיהם. העברתם מהנגב לבתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות הקבועים ברחבי ישראל החלה בספטמבר 1957. התהליך הגיע לשיאו בשלוש הלוויות צבאיות המוניות:
תהליך פירוק בתי הקברות הארעיים והעברת החללים הושלם בסוף ינואר 1958, עת הועברו 11 החללים שבאילת לקבורת קבע.
מלחמת ששת הימים.