במסורות הטנטרה בהינדואיזם ובבודהיזם ישנה התייחסות שׂונה ליחסי המין ולאורגזמה לעומת היחס המקובל בתרבות המערבית. תחושת הפורקן והעונג אינם התכלית של יחסי המין, אלא הם תוצרי לוואי של התרגול הרוחני. לפי ההשקפה ההינדואית, מטרת התרגול המיני בטנטרה היא לבסס קרבה לאלים, ובפרט לצמד האלים שיווה-שאקטי, המייצגים בהתאמה את האנרגיה הגברית והנקבית, ובכך לפרק את גבולות ה״עצמי״.
המצדדים במין טנטרי טוענים כי התרבות המערבית ממוקדת מדי בחתירה אל האורגזמה כחוויית השיא של יחסי המין, ובכך מפחיתה את היכולת לחוש הנאה אינטנסיבית ברגעים אחרים במהלך החוויה המינית. חלק מהמתרגלים הטנטריים שואפים לחוות אורגזמה ללא שפיכה ואף לקיים יחסי מין ללא אורגזמה כליל, ובכך להפוך את החוויה המינית להתעלות רוחנית אל מצב של סמאדהי, תוך שהייה ממושכת במצב הפרה-אורגזמי.
מיקי סטון
דוד מרקוס
מיקי מרכוס
מיקי מרקוס
קראווילה
עיראקית יהודית
עיראקית יהודית היא קבוצה של ניבים של ערבית יהודית אשר דוברו בפי יהדות עיראק.
מאפייני השפה.
הניבים היו שונים במקצת בין עיר לעיר ואזור לאזור, וכך למשל השפה בפי הקהילה הגדולה של יהודי בגדאד הייתה מעט שונה מהשפה בפי היהודים בקהילה הצפונית מוסול. הניבים היהודיים היו בשימוש יהודים בלבד והושפעו מהעברית והארמית. אף על פי שהניב לא היה רחוק בצורתו מהערבית שהייתה מדוברת בפי המוסלמים, מוסלמים רבים הבינו אותו בלקות או שלא הבינוהו כלל.
השפה התאפיינה בהיגוי מיוחד של מילים ערביות עממיות, למשל היה בה שימוש ניכר בעיצור פ אשר אינו קיים בשפה הערבית הרגילה. כמו כן נעשה בה שימוש במילים ייחודיות, מהמקורות היהודיים ומשפות אחרות.
כמו כן התאפיינה השפה במליציות רבה, גם בצורת ההיגוי וגם באוצר מילים ייחודי, ושמשה בסיס לפולקלור העשיר של יהודי בגדאד.
הניב של העיראקית יהודית שדובר באזור בגדד נקרא ערבית יהודית בגדאדית.
תפוצת השפה.
במקור השפה דוברה בקרב היהודים תושבי האזורים השונים בעיראק אך עם הגירתם של יהודי עיראק למדינות אחרות השפה נדדה עימם.
בישראל השפה הייתה בשימוש נרחב בקרב יהודים עולי עיראק, ועד היום ישנם ישראלים רבים, אפילו צברים שהוריהם עלו מעיראק, אשר נוהגים להשתמש בה.
כמו כן השפה הייתה בשימוש בקהילה הבגדדית בהודו ושאר הקהילות של יוצאי עיראק ברחבי המזרח הרחוק כגון ראנגון, סינגפור והונג קונג.
במהלך המאה ה-19 הוציאו דוברי השפה (בעיקר בהודו) מספר עיתונים בעיראקית יהודית שבהם ונמסרו דיווחים על המתרחש בקהילות היהודיות בעולם, בדגש על בגדד ושאר הקהילות שדוברות ערבית יהודית. כמו כן על גבי עיתונים אלה (ובעיקר בעיתונים שיצאו בכלכותה בעריכתו של רבי שלמה תווינא) פורסמה ספרות מקורית בעיראקית יהודית וכן ספרות שתורגמה מעברית לעיראקית היהודית .
בעיראקית יהודית נכתבו שירים רבים אשר מושרים ומושמעים עד היום על ידי יהודים יוצאי עיראק וצאצאיהם בדרך כלל באירועים מיוחדים (חתונה, בר מצווה וכו') לדוגמה:
הסרט הישראלי "מפריח היונים" הוא הסרט היחיד הדובר עיראקית יהודית (בניב הבגדדי).
שמואל שניאורסון
רבי שמואל שניאורסון (מכונה "אדמו"ר המהר"ש"; ב' באייר ה'תקצ"ד – י"ג בתשרי ה'תרמ"ג; 11 במאי 1834 – 26 בספטמבר 1882) היה האדמו"ר הרביעי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש. אחר פטירת אביו רבי מנחם מנדל שניאורסון התפצלה חסידות חב"ד, והוא מילא את מקום אביו באדמו"רות חב"ד בעיירה לובביץ'. בראש החסידות בלובביץ' עמד משנת ה'תרכ"ו (1866) עד פטירתו.
קורות חייו.
נולד בעיירה לובביץ' שברוסיה, לרבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), האדמו"ר השלישי של חב"ד, ולאמו חיה מושקא , בתו של אדמו"ר האמצעי, רבי דובער שניאורי, האדמו"ר השני של חב"ד. בצעירותו למד מפי אביו.
בחודש סיון שנת ה'תר"ז (1847) התחתן עם אחייניתו סטערנא - בת אחיו רבי חיים שניאור זלמן. כעבור שלושה חודשים נתאלמן. לאחר זמן התחתן עם בת דודתו רבקה, נכדת אדמו"ר האמצעי.
מצעירותו הייתה בריאותו רופפת, ולשם חיזוקה עסק, על פי המלצות רופאים, בעבודות פיזיות, בעיקר בנגרות ובכתיבת סת"ם.
קרוב לפטירתו של אביו הורה לו האב לקבל חסידים ולחזור לפניהם מאמרי חסידות. אביו נפטר בי"ג בניסן ה'תרכ"ו (1866), והוא התמנה לאדמו"ר במקומו, למרות היותו צעיר הבנים. כמה מאחיו עברו למקומות אחרים, והקימו חצרות משלהם שהיו ענפים נוספים של החסידות, כגון חסידות קאפוסט.
היה בעל תואר "אזרח נכבד לדורותיו" של האמפרייה הרוסית.
רבי שמואל פעל רבות בתקופתו להקמת יישובים יהודים ברחבי רוסיה, ואף נסע לשם כך לעיר הבירה סנקט פטרבורג, להשתדל בעניין אצל השלטונות.
כאשר הממשלה לא הטיבה עם חיי היהודים, התבטא שרוצה לנסוע לארץ ישראל ולקחת איתו "מאה אלף יהודים" (למרות עמדתו השלילית לגבי העלייה). לבסוף הוא נמנע מכך בעקבות עליית קבוצת ביל"ו, שנחשבו בעיניו כאנשים חופשים ולא דתיים, ולא רצה לתת להם תוקף. ידועה אמרתו: "אם היה אצל אנשי ביל"ו [תוספת המילים] באור ה' – "לכו ונלכה באור ה'", הייתי נוסע אתם".
כמו כן נסע רבות ברחבי אירופה לעסקנות ציבורית רבה. פעל רבות לסיכול פוגרומי הסופות בנגב, שהתרחשו ברוסיה בשנת תרמ"א (1881).
נהג בעצמו מנהג עשירות. רבי שמואל היה בעל ייסורים גדול וסבל מסרטן. הוא נפטר בגיל 48, בי"ג תשרי ה'תרמ"ג (1882), לאחר שבועות ארוכים של מחלה סופנית. הובא למנוחות בבית העלמין של לובביץ' סמוך לאביו הצמח צדק. את הנהגת התנועה קיבל בנו הרבי שלום דובער שניאורסון, שייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
אדמו&quot;ר מהר&quot;ש
ענק כחול
ענק כחול, הוא כוכב חם גדול-ממדים, שצבעו כחול. ענקים כחולים ממוקמים בדיאגרמת HR מעל הסדרה הראשית.
הענקים הכחולים הם כוכבים גדולים וכבדים ביותר, אשר "נאלצים" לפתח טמפרטורות גבוהות מאוד על-מנת לשמור על שיווי משקל, כלומר לא לקרוס תחת הכבידה שלהם עצמם. בשל הטמפרטורות הגבוהות שלהם הם זוהרים בצבע כחול, על פי חוק וין.
משך חייהם של ענקים כחולים הוא קצר למדי. בשל הצורך שלהם לפתח טמפרטורות עצומות הם שורפים את הדלק הגרעיני שלהם מהר מאוד, ותוך כ-10 מיליון שנים הם מתחילים את תהליך מותם, עוברים את שלב הענק האדום ואת שלב העל-ענק, מתפוצצים כסופרנובות מסוג II, ומסיימים את חייהם כחורים שחורים או כוכבי נייטרונים.
מרכז ליטא
הקריבים
זרוע היבשה
זרוע היַבשה (זִ"י) היא זרוע רב-חילית המאגדת את חילות היבשה הלוחמים של צבא הגנה לישראל, ואחראית לבניין הכוח היבשתי של צה"ל. בראשות הזרוע, עומד קצין בדרגת אלוף שהוא חבר המטה הכללי של צה"ל. מפקד זרוע היבשה הנוכחי הוא אלוף תמיר ידעי.
ב-1983 הוקמה לראשונה מִפקדת חֵילות השדה (מפח"ש). ב-1999, במסגרת התוכנית "צה"ל 2000" הוקמה על-בסיס המפח"ש מפקדת הזרוע לבניין הכוח ביבשה, וזו שינתה בהמשך את שמה למפקדת זרוע היבשה (מז"י), וב-2007 לזרוע היבשה (ז"י).
מטה זרוע היבשה ממוקם במחנה בר-לב הסמוך לקריית מלאכי, מערבית לצומת מלאכי (קסטינה). בפועל מחזיקים מפקד הזרוע (מז"י), ראש המטה (רמ"ט), ראשי החטיבות (רח"טים) וקציני החיל הראשיים בלשכות כפולות, ורובם יושבים במחנה רבין (הקריה בתל אביב) בין היתר מתוכנן לרכז את אגפי מז"י לבניין חדש שיבנה במחנה רבין.
רוב גופי המטה של זרוע היבשה ממוקמים במחנה בר-לב ("קסטינה"), חלקם במחנה דורי (בסיס "תל השומר") ובמחנה ידין ("צריפין").
תפקידים.
בניין הכוח.
ייעוד הזרוע הוא לשאת באחריות כוללת לארגון ובניית הכוח ביבשה, מרמת החייל ועד רמת הגיס, כהכנה למלחמה, מצבי-חירום ומשימות ביטחון שוטף.
המטרה בהקמת הזרוע הייתה להביא למיצוי מיטבי של כוח האדם שבמסגרת כוחות היבשה והמשאבים העומדים לרשותה לצורך הגברת האפקטיביות המבצעית והניהולית של צה"ל. על ידי קבלת האחריות לבניין הכוח באופן אחוד ניתן היה, למשל, לגבש את תפיסת הקרב המשולב של צה"ל באופן מיטבי, במקום לפזר את בניין הכוח בין קציני החיל הראשיים (חי"ר, שריון, תותחנים והנדסה), כאשר פיתוח האמצעים נמצא בכלל תחת אחריות אגפים אחרים של המטכ"ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, אגף התקשוב).
מייעוד הזרוע נגזרים תפקידיה, הנשענים על כלל תחומי בניין הכוח כפי שנהוג לסווגם:
הפעלת הכוח.
בניגוד לזרוע האוויר והחלל (חיל האוויר) וזרוע הים (חיל הים), לזרוע היבשה ניתנה רק הסמכות לבניין הכוח ביבשה. הפעלת כוחות היבשה בצה"ל נעשית על ידי המטה הכללי באמצעות הפיקודים המרחביים (פקמ"רים) שבראשם אלופי הפיקודים, וכן באמצעות אגף המבצעים (אמ"ץ) שגם בראשו קצין בדרגת אלוף (ר' אמ"ץ). לפני הקמת הזרוע שימש המטה הכללי, בנוסף להיותו המפקדה העליונה והרב-זרועית של צה"ל, גם כמפקדה העליונה של כוחות היבשה, ופרטנית לגבי כוחות השריון והכוחות הנלווים אליהם, שימש "מפקד גייסות השריון" (ראו מפקדי חיל השריון בעבר) כאחראי הן על בניין הכוח והן על הפעלתו (כמו מפקדי חיל האוויר וחיל הים כיום).
מבנה ארגוני.
מבנה זרוע היבשה הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), מפקדות קציני החיל הראשיים העוסקים בבניין-הכוח שבתחום מקצועיותם ויחידות עצמאיות אחרות (כמו בתי-הספר לפיקוד, מרכזי אימונים וכו').
המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
זרוע היבשה מורכבת ממערך התמרון בראשות אלוף ומחמישה חילות לחימה ולכל חיל ייעוד ותפקיד מסוים בשדה הקרב:
היסטוריה.
מפקדת חילות השדה.