מדרבנן נאסר הטלטול (הוצאה והכנסת חפצים) בשבת בין רשויות היחיד שונות, פרטיות או משותפות, שנמצאות בבעלות נפרדת, כגון טלטול מבית מגורים לחדר מדרגות או לחצר משותפת, ללא תיקון עירוב חצרות, שמשמעו שיתוף כל הרשויות הפרטיות והפיכתם לרשות אחת משותפת לכלל הדיירים, שיתוף שמתיר את הטלטול בין הרשויות השונות. באופן דומה נאסר גם טלטול החפצים מהחצרות המשותפות למבוי ללא תיקון שיתוף מבואות. אולם העירוב והשיתוף מתירים את הטלטול בין הרשות הפרטית לרשות המשותפת רק אם נשתתפו בו כל הדיירים שלהם בעלות על הרשות המשותפת. אפילו אם רק אחד מהדיירים מבעלי הרשות המשותפת לא נשתתף בעירוב ובשיתוף - הוא אוסר על כל הדיירים את הטלטול אליה, מפני חלקו שבבעלות עליה. אולם ישנה אפשרות שהדייר שלא נשתתף בעירוב ובשיתוף יבטל את רשותו ברשות המשותפת ויסתלק ממנה, ועל ידי כך יהיה מותר לדיירים שנשתתפו בעירוב החצרות ובשיתוף המבואות לטלטל חפצים מבתיהם לרשות המשותפת. פעולה זו נקראת ביטול רשות, ונעשית על ידי אמירה כגון: 'רשותי מבוטלת לכם' או 'רשותי קנויה לכם'.
ביטול רשות מועיל לעניין היתר הטלטול אף שהוא הצהרה סמלית, ללא משמעות בפועל לגבי הבעלות על המקום, היות שכל איסור הטלטול בין רשויות היחיד הוא מדרבנן ולא מהתורה, וחכמים הקלו שביטול רשות סמלי יועיל לעניין זה. ביטול רשות אינו צריך קניין (פעולה חזקה שמבטאת מכירה), וכן נעשה בעצם השבת, אף שאסורה קניית ומכירת דברים בשבת, היות שאין זה כמכירה גמורה.
סתם ביטול רשות הוא כלפי הבעלות על חצר משותפת בעירוב החצרות, וכלפי המבוי בשיתוף המבואות, וכדי לבטל רשות על בית מגורים פרטי בעירוב החצרות, וכלפי החצר בשיתוף המבואות, יש לציין במפורש שמבטל את רשויות אלו. (לשם פישוט משתמשים בחצר כדוגמה לרשות היחיד בבעלות משותפת, אבל הדינים והעקרונות נכונים לכל רשות יחיד בבעלות משותפת, לדוגמה: חדר מדרגות, וכן נכונים לגבי מבוי במקרה של שיתוף מבואות, בו החצרות מבטלות רשותם במבוי אלו לאלו). השאלה היא האם דין ביטול רשות תקף גם מבית לבית.
פסקו של רש"י.
הלכה זו העוסקת בדין ביטול רשות מבית לבית, אינה נידונת בפירוש בתלמוד, ואת האזכור הראשון להלכה זו, אנו מוצאים בפסק הלכה של רש"י, במהלך חופה שהתקיימה, כנהוג בעבר, בשבת. במהלך החופה והחתונה, הוצרכו להוציא חפצים מבית אחד לבית שני באותה חצר, וכאשר השאלה הגיעה לפני רש"י ששהה במקום, הוא פסק שאחד מבעלי הבתים יבטל את רשותו אל הבית השני, ואז יוכלו להוציא ולהכניס חפצים בחופשיות בין שני הבתים, מכיוון שעל ידי הביטול אנו מחשיבים את שניהם כרשות היחיד אחת.
התייחסויות מאוחרות.
בעלי התוספות מביאים את פסקו של רש"י בחיבורם, ומביאים שלוש גישות לפסק זה:
רבינו יצחק טוען, שאם ניתן לבטל רשות מבית לבית באותה חצר, הטלטול בין שני הבתים יותר בחופשיות. בעוד שכאשר מבטלים רשות מבית לבית כדי להתיר את הטלטול בחצר, הביטול מועיל רק חלקית, ואסור למי שביטל את רשותו להוציא חפצים מביתו לחצר שכן בכך הוא מראה שהוא חוזר ונוטל את החלק ששיך לו משפטית בחצר, הרי שכאשר אדם ביטל את רשותו לרשות של אדם אחר, גם אם הוא יחזור ויוציא כלים לרשות האדם השני, אין בכך כדי לערער את הביטול רשות, שהרי בין כך ובין כך אנו יודעים שאין לו חלק ברשות השכן, ומדובר בהשאלת רשות בלבד. אם כן, טוען ר"י, נמצא שהביטול רשות פועל היתר טלטול בחצר כמו העירוב ממש וזה דבר שלא ייתכן.
מסיבה זו פוסק ר"י שלא ייתכן שיותר לבטל רשות באופן מלא כך שהטלטול יותר לגמרי, והעצה היא, שאם יש לאותו בית (שאת רשותו רוצים לבטל) חדרים נוספים, ניתן לבטל את הרשות ממרכז הבית אך לא מהחדרים שבו, ומכיוון שבאופן כזה הביטול רשות אינו מועיל כמו העירוב חצירות, אין בעיה הלכתית לעשות "ביטול רשות" כזה.
הסיבה לכך שלא קיים היתר כזה לפי שיטת רבינו תם, שווה לזו שהסביר ר"י, כי תקנת ביטול רשות מבית לבית עלולה לערער כליל את תקנת עירוב חצירות, ולבסוף יבואו אנשים לטלטל ללא ביטול כלל.
המודל המפצה
המודל המפצה (באנגלית: Compensatory Model) הוא מודל קבלת החלטות המוכר גם בשם "מודל פישביין" או מודל קומפנצטורי-ליניארי. בניגוד למודלים פשוטים אחרים, המודל מנסה להגיע לבחירה המיטבית על ידי שקלול האפשרויות השונות ובכך להגיע לבחירה המיטבית. לדוגמה, בבחירה בין אלטרנטיבות תחבורה שונות (אופניים, רכב פרטי, תחבורה ציבורית), לכל אלטרנטיבה יהיו מספר קריטריונים (מהירות, עלות, נוחות), ולכל קריטריון יהיה משקל יחסי מתוך הסך הכל (לדוגמה: המשקל לקריטריון המהירות הוא 50%, לעלות 20%, ולנוחות 30%), לאחר מתן ציון מספרי לכל אלטרנטיבה (נניח מ 1–10), יתקבל ציון משוקלל סופי לכל אלטרנטיבה, כשהגבוה מביניהם הוא האפשרות ה"טובה ביותר".
תפקיד המודל למעשה הוא לתאר תהליכים או דרכי חשיבה, שלפיהם קובע צרכן את עמדתו כלפי מוצר ומחליט אם לקנות ומה לקנות. הצרכן משקלל את סך התועלות העתידות לצמוח לו מן הקנייה כאשר לכל תועלת יש משקל שונה, כל תועלת תכופל במשקל המתאים לה וסך המשתנים ירכבו את הציון הסופי. זה נקרא "המודל המפצה", שכן מפצים בתכונות טובות יותר על תכונות פחות טובות. המודל גובש במסגרת פסיכולוגיה חברתית בשנת 1967 על ידי מרטין פישביין (Fishbein).
יתרונו העיקרי של המודל הוא בסיוע לכמת היבטים לא כמותיים ולבצע החלטה משוקללת בין אפשרויות.
הבעיה העיקרית שלו היא לעיתים הקושי ביישומו, הנובע מהקושי בשקלול התועלות וכימותם.
בין הענפים בהם נעשה שימוש במודל, למידה, וכלכלה.
ג'ילברטו גי'ל
סוויסליון טקובו
הקרב הראשון על האן
הקרב הראשון על האן (בצרפתית: Première Bataille de l'Aisne) נערך במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה בין 13–28 בספטמבר 1914, בין צרפת ובריטניה מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז. בקרב ניסו מדינות ההסכמה לתקוף את האגף הימני של הארמייה הראשונה והשנייה הגרמנית, בפיקודם של אלכסנדר פון קלוק וקרל פון בילוב בהתאמה, לאחר הגרמנים החלו בנסיגתם לאחר התבוסה בקרב מארן שהתרחש בתחילת ספטמבר 1914. ההתקפה החלה בערב 13 בספטמבר בעת מרדף אחר כוחות גרמניים נסוגים בעמק הנהר אן.
רקע.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-4 באוגוסט החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן. לפי התוכנית, הגרמנים כבשו את בלגיה בדרכם אל צרפת בקרבות לייז' ואנטוורפן. בקרבות הראשונים בין המעצמות צרפת ובריטניה לגרמניה ניצחו הגרמנים (קרב מילוז, קרב שרלרואה, קרב מונס והמצור על מובז') במה שנודע כמערכה על הגבולות, ולכן נאלצו הכוחות הצרפתיים והבריטיים לסגת אל נהר המארן. נסיגה זו זכתה לשם הנסיגה הגדולה למארן. הגרמנים, בדרך לכיבוש פריז, רדפו אחרי הכוחות הצרפתיים והבריטיים אל המארן.
לאחר שהשלימו את נסיגתם אל המארן, החלו מדינות ההסכמה לפתוח בהתקפה כנגד הגרמנים – הקרב הראשון על המארן. הקרב התרחש ב-5–12 בספטמבר 1914 ובמהלכו הצליחו כוחות צרפתיים ובריטיים לעצור את התקדמות הגרמנים ובכך למנוע את כיבוש פריז ונפילת צרפת (ולכן הקרב קיבל את השם "הנס על המארן"). לאחר תבוסתם וכישלונה של תוכנית שליפן במארן החלו הגרמנים לסגת אל עבר קווים בני הגנה בהם יוכלו להחזיק. קווי ההגנה האלה היו הקווים שמאחורי נהר האן ברכס ההרים בו עוברת הדרך "שמן דה דאם" (בעברית: "דרך הגברות", הדרך נסללה לכבוד בנותיו של לואי ה-15). בכך נפתח הקרב הראשון על האן.
מהלך הקרב.
בפתיחת הקרב החזיקו הגרמנים באחד מקווי ההגנה הקשים ביותר לכיבוש שיכלו לעמוד בפני מדינות ההסכמה. בין קומפיין לברי-או-באק הנהר פונה מערבה, ולא מדרום לצפון כמו בשאר זרימתו. רוחבו כ-30 מטר ועומקו כ-4 מטר. מצדו הצפוני, בו היו הגרמנים, במרחק של שישה קילומטרים מהנהר נפרשו צוקים תלולים בגובה של 300-400 מטר שהקשו על התוקפים, מדינות ההסכמה, לתקוף ביעילות. בין גדות הנהר לצוקים היו אזורים כפריים רבים בעלי שטחים פתוחים ושבילים צרים המחברים ביניהם. תוואי השטח של האזור פעל לרעת מדינות ההסכמה – עד שלא כבשו את מעוזי הגרמנים הם היו חשופים לאש מרובה בשטח פתוח ללא מקומות מסתור טבעיים מאש תותחים ומקלעים.
לאחר שהשלימו הגרמנים את נסיגתם נוצר מרווח בין מיקומה של הארמייה הראשונה והארמייה השנייה. בבוקר 13 בספטמבר, תחת מעטה ערפל כבד, חצה חיל המשלוח הבריטי את נהר האן על דוברות וגשרים הרוסים למחצה שנהרסו בעת נסיגת הגרמנים. מטרתו של חיל המשלוח הבריטי הייתה להגיע למרווח שבין הארמיות הגרמניות ושם להתחיל בהתקפה על הגרמנים. לרוע מזלם, הארמייה השביעית הגרמנית שנקראה למקום על מנת למלא את הרווח, הגיעה למקום שעתיים בלבד לפני חיל המשלוח הבריטי לאחר צעידה ממושכת של למעלה מ-60 קילומטר ב-24 שעות. בבוקר 14 בספטמבר נפתח הקרב הבין הבריטים לגרמנים. ניסיונות הבריטים לכבוש את הדרך מידי הגרמנים המבוצרים נתקלו באש מקלעים וארטילריה כבדה. לבסוף החליטו הבריטים להתחפר בעמדותיהם. הארמייה השישית הצרפתית חצתה גם היא את האן והצטרפה לבריטים. הניסיונות הצרפתים לדחוק את הגרמנים אחורה נכשלו.