ב-1822, עבר חוק של אגרה על כבישים לצורך שיפוצם, והנשיא הטיל עליו וטו. מונרו כתב חיבור בו התייחס לשיפורים הפנימיים. הוא טען שהקונגרס יכול להקציב כסף, אולם לא לפעול בנושא. כעבור שנתיים, הסמיך הקונגרס את הנשיא לערוך מדידות לדרכים ולתעלות שהאמין שהיו נחוצות לצורך סחר והגנה צבאית. הנרי קליי היה תומך של הגדלת הממשלה, הציע הקמת מגדלורים ופיתוח פנים המדינה. בנוגע למועמדים אחרים לנשיאות, ג'קסון תמך בכך, ואילו אדמס הסביר שהוא לא רואה כל פסול בהגדלת הממשלה.
ב-1824, קבע בית המשפט שלממשלה יש הסמכות לסלול נתיבי סחר. הקונגרס העביר שני חוקים שהחלו את המעורבות הממשלתית בעבודות האזרחיות. חוק המדידות אישר מדידת כבישים ותעלות בחשיבות לאומית, וחוק אחר הקציב 75,000 דולר לשיפור הניווט בנהרות אוהיו ומיסיסיפי.
מלחמות.
מונרו הוביל לבעיה חוקתית כששלח ב-1817 את הגנרל אנדרו ג'קסון להילחם מול פלורידה הספרדית וללכוד אינדיאנים עוינים. הקונגרס דרש חקירה, אולם הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בג'קסון ובהתרחבות ארצות הברית מערבה. לאחר ויכוח נוקב, הקונגרס ביטל את ההאשמות נגד ג'קסון.
מונרו האמין שיש להפוך את האינדיאנים מציידים לחקלאים, וניסה להעביר חוקים ברוח השקפתו, שנדחו בידי הקונגרס.
מדיניות חוץ.
הסכמים עם בריטניה.
לקראת תחילת כהונתו הראשונה של מונרו, העביר ממשלו שני הסכמים חשובים עם בריטניה, שפתרו בעיות גבול ממלחמת 1812. ההסכם הראשון, מ-20 באפריל 1817, הסדיר את חימוש הצי באזור הימות הגדולות ופירז את הגבול בין המדינות. ההסכם השני, שנחתם ב-20 באוקטובר 1818, קבע את גבולה של ארצות הברית עם קנדה, ממינסוטה עד להרי הרוקי. בריטניה פינתה את כל מוצביה מדרום לגבול וממזרח לקו הגבול, וארצות הברית ויתרה על שטח מצפון לגבול. ההסכם הוביל לשיתוף פעולה בריטי-אמריקני בשליטה על אורגון במשך עשור.
ההסכמים לא פתרו לחלוטין את סכסוכי הגבול והסחר, אולם הם סימנו תפנית ביחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת וביחסי ארצות הברית-קנדה.
פלורידה הספרדית.
ספרד דחתה כל ניסיון אמריקני לרכוש את פלורידה. ב-1818, היו לספרד קשיים בשמירה על מושבותיה, ולכן היא החליטה לנטוש את פלורידה. ספרד הותשה במלחמת חצי האי באירופה ונאלצה לבנות מחדש את נוכחותה במושבות. המהפכנים במרכז אמריקה ובדרום אמריקה החלו לדרוש עצמאות. ספרד לא רצתה להשקיע בפלורידה, ודאגה בנוגע לגבול בין ספרד החדשה לארצות הברית. ספרד לא הצליחה, בכוחה הצבאי המצומצם בפלורידה, לרסן את התקפות האינדיאנים שפשטו על כפרים וחוות, והגנו על עבדים נמלטים.
כדי לעצור את פשיטות האינדיאנים, החל צבא ארצות הברית לפלוש אל הטריטוריה הספרדית. הגנרל אנדרו ג'קסון הוביל מסע צבאי בין 1817 ל-1818, שבו פיקד על מיליציה מטנסי, השתלט על שטחים בפלורידה וסילק את המושל הספרדי. בנוסף הוציא להורג שני נתינים בריטים שהאשים בחדירה אל השטח. ארצות הברית השתלטה על צפון-מזרח פלורידה.
ג'קסון חזר לטנסי כגיבור. החדשות הובילו לחקירה של הקונגרס, אולם הקונגרס תמך בהתרחבות טריטוריאלית ובג'קסון. לבסוף ביטל בית הנבחרים את כל הגינויים כלפי ג'קסון ותמך במונרו.
חלקים בקבינט של מונרו, כג'ון קלהון, רצו לשפוט את הגנרל ג'קסון. ג'ון קווינסי אדמס טען שהפעולות של ג'קסון הוצדקו מפני שספרד לא יכולה הייתה לשלוט בטריטוריה ושג'קסון הגן על המדינה בכך שלקח את השטח. הייתה תחושה שספרד ובריטניה יכריזו מלחמה על ארצות הברית. הספרדים השעו מיד כל משא ומתן בנוגע לפלורידה, מחו על הפלישה וקראו למעורבות בריטית. לונדון סירבה להתערב, והצלחתו של ג'קסון הביאה לארצות הברית מעמד דיפלומטי חזק.
עקב מרידות במושבותיה האמריקניות, לא יכלה ספרד להתנגד ללחץ לוותר על מחוז שעליו לא יכלה למשול או להגן. לבסוף, נחתם ב-22 בפברואר 1819 הסכם אדמס-אוניס, שהעביר את פלורידה לארצות הברית תמורת תשלום של 5,000,000 דולרים. ההסכם הגדיר את הגבול בין אמריקה לספרד.
דוקטרינת מונרו.
לאחר כניסתו לתפקיד של מונרו, הוא נאלץ להתייחס לתנועות המהפכניות במושבות הספרדיות באמריקה הלטינית. מונרו תמך בתנועות, והיה נחוש שארצות הברית לא תהיה נייטרלית כמו בממשל וושינגטון, בו סירבה המדינה לתמוך במאמצים רפובליקניים. הוא לא תמך במעורבות צבאית אולם הביע את תמיכתו. הוא טען שמעורבות צבאית רק תוביל למעורבות נגד אירופאית, שתפגע במושבות. בנוסף, הוא רצה שספרד תוותר על פלורידה.
מונרו הודיע לקונגרס ב-1822 על הכרתו בארגנטינה, צ'ילה, פרו, קולומביה ומקסיקו, ושלח אליהן שגרירים. הוא הכריז שארצות הברית צריכה ליצור קשרים עם מדינות אלו ולהתנתק מאירופה. מונרו הכריז בקונגרס, ב-2 בדצמבר 1823 על מה שהפך לדוקטרינת מונרו. הדוקטרינה גורסת כי יבשת אמריקה צריכה להיות חופשית מקולוניאליזם אירופאי, וממעורבות אירופאית בעניינם של המדינות בה. בנוסף, ארצות הברית צריכה לשאוף לנייטרליות בסכסוכים בין המעצמות האירופאיות, או בינן לבין הקולוניות שלהן, אבל להחשיב כל קולוניה חדשה באמריקה, או התערבות בענייניה של מדינה באמריקה, כאקט של עוינות כלפי ארצות הברית. הנאום עצמו נכתב בידי אדמס, שעיצב את הדוקטרינה בתמיכת בריטניה. בריטניה, על הצי החזק שלה, לא הייתה מעוניינת גם היא בכיבוש מחדש של אמריקה הלטינית, והציעה להכריז במשותף עם ארצות הברית על רצונן לשמור עליה חופשית מכיבוש אירופאי.
תוצאת הדוקטרינה הייתה מדיניות בדלנית. מונרו הכריז שלא רק שאמריקה הלטינית צריכה להישאר חופשייה מכיבוש אירופאי, אלא בנוסף, אל לרוסיה להמשיך להתקדם דרומה לאורך חוף האוקיינוס השקט. מעמדם החופשי והעצמאי של האמריקות, הכריז, חייב להישמר, והם לא יהיו יעד לכיבוש מצד מעצמה אירופאית כלשהי.
קבינט.
מונרו איזן את הקבינט שלו. ג'ון קלהון, דרומי, היה מזכיר המלחמה, בעוד שג'ון קווינסי אדמס, צפוני, היה מזכיר המדינה. אדמס היה דיפלומט מוכשר, וקלהון ארגן מחדש את משרדו כדי להפחית את הגירעונות משנות המלחמה. כיוון שמונרו לא רצה למנות את הנרי קליי משיקולים פוליטיים, היה חסר לו אדם מערבי בקבינט. מונרו הוא הנשיא היחיד במאה ה-19 שהשלים שתי קדנציות עם אותו סגן הנשיא.
לאחר נשיאותו.
כשנשיאותו הסתיימה ב-4 במרץ 1825, עבר להתגורר באזור שבו כיום נמצאת אוניברסיטת וירג'יניה. שם ניהל את החווה המשפחתית שלו, אותה מכר בשנתו הראשונה כנשיא למוסד החדש. הוא היה מעמיתי הקולג' תחת ג'פרסון וג'יימס מדיסון, הנשיאים לשעבר, עד למותו.
מונרו צבר חובות רבים במהלך שנותיו בשירות הציבורי. הוא מכר את המטע שלו, שנפתח בעתיד כאתר מורשת לאומי. הוא לא היה יציב מבחינה כלכלית, ומצבה הבריאותי הרע של אשתו החמיר את מצבו.
מונרו נבחר כציר לוועדת החוקה של וירג'יניה בין 1829 ל-1830. הוא גם היה ממנסחי החוקה הראשונה של וירג'יניה. ב-1829, נבחר להיות מנהל הוועדה, עד שבריאותו הובילה להחלפתו.
הוא ואשתו חיו בביתם בווירג'יניה עד למותה של אליזבת ב-23 בספטמבר 1830. באוגוסט 1825, קיבלו הזוג מונרו את המרקיז דה לה פאייט ואת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס כאורחים.
מותו.
לאחר מותה של אליזבת, עבר מונרו לניו יורק סיטי כדי לחיות עם בתו. בריאותו כבר החלה להידרדר, ובאפריל 1831 ביקר אותו ג'ון קווינסי אדמס. אדמס מצא את מונרו במצב בריאותי רע, אולם עדיין צלול ונחוש לשוחח על המצב באירופה. אדמס קיצר את הביקור במחשבה שהתיש את מונרו.
מונרו מת מאי ספיקת לב ושחפת ב-4 ביולי 1831, והפך לנשיא השלישי שמת ביום העצמאות, ה-4 ביולי. מותו התרחש 55 שנים לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית וחמש שנים לאחר מותם של שני אבות מייסדים שהפכו לנשיאים: ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון. מונרו נקבר בניו יורק. ב-1858, גופתו הועברה אל בית הקברות הנשיאותי.
אמונה דתית.
אמונתו הדתית של מונרו נותרה מסתורית. אין מכתבים בהם דיבר על אמונתו הדתית, וחבריו, משפחתו ועוזריו לא דיברו על כך. המכתבים שנותרו לא מדברים על דתו.
מונרו גדל במשפחה שהייתה חלק מהכנסייה האנגליקנית, שהייתה הכנסייה הרשמית בווירג'יניה. כאדם בוגר נכח בכנסיות אפיסקופליות. יש היסטוריונים שטוענים שהתייחס במעט לאל מופשט. בניגוד לג'פרסון, לא נחשב מונרו לאתאיסט או לכופר. ב-1832, ביקר כומר את מונרו בטענה שזה חי ומת כמו פילוסוף יווני מסוג ב'.
כמזכיר המדינה, פיטר את מרדכי מנואל נח ב-1815 מתפקידו כשגריר בתוניס בגלל יהדותו. נח מחה על כך וקיבל מכתבים מאדמס, ג'פרסון ומדיסון שתמכו בסבלנות דתית ליהודים ובהפרדת הדת מהמדינה.
יכול להיות שמונרו האמין באל שמתערב ביקום, כיוון שבנאום אחד דיבר על אל שימשיך להגן על ארצות הברית.
עבדות.
למונרו היו עשרות עבדים. הוא לקח כמה איתו לוושינגטון אל הבית הלבן במהלך כהונתו כנשיא. הקונגרס לא סיפק עובדים לנשיא באותה התקופה, ולכן המנהג היה נפוץ.
ב-15 באוקטובר 1799, כשסוחרי עבדים ניסו להעביר עבדים אל ג'ורג'יה, מרדו העבדים והרגו את הסוחרים. יחידת שיטור קרובה הרגה עשרה עבדים ללא משפט, ואסרה את חמשת העבדים האחרים, שנשפטו ללא חבר מושבעים. מונרו דחה את הוצאתם להורג כדי לבדוק את זהותם. הוא העניק חנינה לאחד, והרשה לתלות שניים. הרביעי מת בכלא. החמישי טען שלא היה אשם ולכן רק חטף מלקות. היסטוריונים טוענים שמונרו הבטיח מינימום זכויות לעבדים.
כשהיה מושל וירג'יניה ב-1800, מאות עבדים תכננו לחטוף אותו, להשתלט על ריצ'מונד ולהוביל לשחרורם. הם לא הצליחו עקב סופה ב-30 באוגוסט.