ההתיישבות בחמארה.
ב-1919 עלה נתן עם עוד 14 חלוצים להתיישב בחמארה (בהמשך הוקמה במקום מעיין ברוך). התיישבות זו שרדה עד 1920 אז נחרב המקום על ידי פורעים ערבים ותושביו נטשו ועברו, לאחר מסע חתחתים, לטבריה. לאחר תקופה בטבריה התארגנו חלק ממפוני חמארה, ונתן ביניהם, והתיישבו ב"עין טבעון" ששמה שונה בהמשך לכפר יחזקאל.
סלילת כביש טבריה-צמח.
ב-1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, החל נתן לעבוד במשרד לעבודות ציבוריות. ב-1920 זומן נתן למשרדי המרכז החקלאי בירושלים והוטלה עליו המשימה לחתום על חוזה לסלילת כביש טבריה-צמח מול שלטונות המנדט בשם המרכז החקלאי. על מנת ללמוד לעומקו את הנושא עיכב נתן את החתימה על החוזה על מנת להצטרף, למשך שבוע, לקבוצת פועלים ערבים בכביש ירושלים-יריחו כדי ללמוד את יסודות סלילת הדרכים. ביוני 1920 חתם על החוזה והחל לארגן את העבודות ולגייס עובדים.
בהמשך חתם נתן על חוזים לפרויקטים נוספים ברחבי הארץ:
ועוד.
שכונת בורוכוב.
ב-1922 היה נתן בין מייסדי שכונת בורוכוב בגבעתיים שם רכש מגרש של 2.5 דונם, בנו את ביתם והקימו משק עזר. בנוסף היה פעיל בצרכניה של השכונה וב "מיסעד" (קרן כספית לעזרה הדדית).
פעילותו הציבורית.
ב-1932 פרש מפעילות ציבורית ועבר לעסקים פרטיים.
משפחתו.
ב-1917 נשא נתן לאישה את חווה פסח (בת אפרים ושרה פסח) אותה פגש כשהצטרפה ב-1913 לחווה במגדל. לזוג נולדו 2 בנות ו-2 בנים. נפטר ב-1963 בזמן ששהה במטולה והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול. זוגתו חווה נפטרה ב-1979 והובאה למנוחות לידו.
פגיעה בעצב הלוואי
חוק הרבנות הראשית לישראל
חוק הרבנות הראשית לישראל, תש"ם-1980 הוא חוק העוסק בסמכויות ואופן הבחירה של הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות הראשית. כמו כן החוק מתקן חוקי דת קודמים. החוק הוגש כהצעת חוק ממשלתית על ידי הממשלה ה-18 והתקבל על ידי הכנסת התשיעית בב' בניסן תש"ם-19 במרץ 1980. מאז חקיקתו תוקנו ארבעה תיקונים לחוק.
המשרד האחראי על יישום החוק הוא המשרד לשירותי דת.
רקע.
הרבנות הראשית נוסדה בשנת 1921 וקיבלה הכרה הן על ידי ההסתדרות הציונית העולמית והן על ידי שלטונות המנדט הבריטי. אך ההכרה לא הניבה מעמד משפטי ברור לרבנות הראשית אלא נבעה מהודעה רשמית של מזכיר המדינה של ממשלת המנדט. מדי פעם נחקקו ותוקנות חוקי דת שקיבלו אישור זמני על ידי הנציב העליון. בשנת 1927 הותקנו "תקנות כנסת ישראל" כשחלק ב' שלהן עוסק בסמכויות הרבנות הראשית.
כבר בימיה הראשונים של הרבנות בשנת 1921 החלו דיונים סוערים על הרכב האספה הבוחרת לרבנים הראשיים ולמועצת הרבנות הראשית. הצעתו של הרב אברהם יצחק קוק הייתה שהאסיפה תכיל רק רבנים וכך תוכל להיות עצמאית ולא פוליטית. דעה נוספת הייתה להמשיך את דרך הבחירה של החכם באשי על ידי אספה של 60 אנשי ציבור ו-20 רבנים. לבסוף הוקמה ועדת חקירה על ידי הנציב העליון וזו קבעה כי יתקיים יחס של שליש נציגי ציבור ושני שלישים רבנים. האספה הבוחרת הראשון מנתה 68 רבנים ו-34 נציגי ציבור, 102 סך הכל. בשנת 1928 הוחלט להקטין את הגוף הבוחר ל-70 נציגים ביחס של 60% רבנים ו-40% אנשי ציבור. אופן זה של הוועדה המשיך גם לאחר הקמת המדינה עד לשנת 1963 בה גדלה האספה ל-125 חברים, 75 רבנים ו-50 נציגי ציבור. בשנת 1972 הוגדל מספר החברים ל-150, 80 רבנים ו-70 נציגי ציבור, יחס שהשתמר עד היום.
בשנת תשל"ב נחקק חוק הבחירות למועצת הרבנות הראשית אך בבחירת הרבנים הראשיים שנה לאחר מכן, התגלו סכסוכים ומאבקים קשים בעקבות החוק. את הצורך בחוק מסודר עלה עקב מספר קשיים: ויכוחים על הרכב האספה הבוחרת ואופייה החל מימי הקמתה, שאלת סמכויות הרבנות, מועדי הבחירות ועוד שאלות שלא הוסדרו באופן רשמי.
הצעת החוק.
בי"ד בתמוז תשל"ט הונחה הצעת חוק ממשלתית על שולחן הכנסת. שני השינויים המשמעותיים בהצעת החוק היו הוספת ארבעת רבני הערים הגדולות למועצת הרבנות הראשית, והשינוי בהרכב האספה הבוחרת, על אף שמספר החברים נשאר על כנו.
הצעת החוק יצרה ויכוחים רבים בנושאים עקרוניים ושוליים. רבה של ירושלים, הרב בצלאל ז'ולטי, יצא נגד הגדרת הרכב האספה באופן "כמעט אוטומטי" בו כהונת רב באספה תלויה בעיקר בכמות התושבים בעירו ולא בהחלטת חבריו הרבנים. הדבר יכול ליצור מינויי רבנים בעיר מסוימות לתכלית מובהקת של נוכחות באספה מתוך אוטומיזציה זו. התנגדות נוספת נשמעה על כך שהחוק חל על כל זרמי היהדות במדינה ללא רק לציבור האורתודקסי המקבל ייצוג ברבנות. לבסוף נערכו מספר שינויים בהצעת החוק בטרם התקבל הנוסח הסופי.
תוכן החוק.
מועצת הרבנות הראשית.
החוק מתחיל במניין של תפקידי מועצת הרבנות הראשית: מתן תשובות וחוות דעת הלכתיות בנושאים אליהם התבקשה לתת דעתה, קירוב הציבור לערכי תורה ומצוות, מתן תעודות כשרות, אישור כשירות לדיינות, רבנות עיר או רשם נישואין.
לאחר מכן עובר החוק לעסוק בזהות חברי המועצה ואופן היבחרם. חברי המועצה הם: הרבנים הראשים לישראל, רב עיר אחד מכל אחת מארבע הערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, באר שבע), הרב הצבאי הראשי, עשרה רבנים שייבחרו בבחירות אישיות וחשאיות כאשר מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים. כל אחד מהרבנים האלו צריך להיות מעל גיל 30 ובעל הסמכה לדיינות או רבנות עיר. כהונת הרבנים במועצה היא חמש שנים, לפי הלוח העברי.
לפי סעיף 21 אם פינה חבר מועצה את מקומו, מכל סיבה שהיא, ייבחר במקומו רב מאותה העדה, שקיבל את מספר הקולות הגדול ביותר חוץ מאלו שנבחרו, אם קיבל לפחות 25 קולות.
סעיף 26 לחוק מהווה תיקון לחוק שירותי הדת היהודיים ומסדיר את קיומה של סמכות משמעתית לרבני הערים בישראל. כל רב עיר כפוף לשיפוטו של בית דין משמעתי שיתפנה על ידי מועצת הרבנות ויכיל דיין (מכהן או בגמלאות) ושני רבני ערים. במקרה שהרב נהג שלא כהלכה במילוי תפקידו, התנהג באופן שאינו הולם את מעמדו, הורשע בעבירה שיש בה קלון, רשאי שר הדתות להגיש קובלנה לבית הדין. בית הדין יעביר את מסקנותיו לנשיא מועצת הרבנות הראשית (אחד מהרבנים הראשיים), והוא רשאי להעביר את רב העיר מתפקידו.
הרב הראשי לישראל.
ראשית החוק מונה את התנאים לכהונה כרב ראשי ואופן היבחרו. כדי להיות כשיר להיבחר לרב הראשי יש להיות בין גילאי 40 ל-70 בעת הבחירה ולהיות בעל כשירות לדיינות או רבנות עיר. כהונת הרב הראשי היא עשר שנים, לפי הלוח העברי. מעבר לעבודתם הרוחנית והייצוגית, הרבנים הראשיים נושאים בתפקידי נשיא מועצת הרבנות הראשית ונשיא בית הדין הרבני הגדול. כל אחד מהם נושא באחד התפקידים למשך מחצית כהונתם, לסירוגין.
לפי סעיף 20 לחוק אם רב ראשי פינה את מקומו, מכל סיבה שהיא, 3.5 שנים או יותר מסיום תפקידו, מתקיימים בחירות חדשות לאותו התקן כפי שנבחר כל רב ראשי. אם נשאר פחות מ-3.5 שנים לסיום כהונתו יטול הרב הראשי השני את שתי הסמכויות. אם פינה גם הרב הראשי השני את מקומו פחות מ-3.5 שנים לסיום תפקידו, סמכויות נשיא המועצה יינתנו לקשיש שבחברי המועצה, וסמכויות נשיא בית הדין הרבני הגדול לוותיק שבחברי בית הדין הרבני הגדול.
סעיף 25 לחוק מהווה תיקון לחוק הדיינים, תשט"ו-1955. בתיקון התווספה פסקה המגדירה את מעמדו של נשיא בית הדין הרבני הגדול. עקב כך ממשיך התיקון ומשנה את כל הסמכויות שהיו נתונות ל"רב הראשי לישראל" אך ורק ל"נשיא בית הדין הרבני הגדול" על מנת למנוע חיכוכים בין הרבנים הראשיים ולהגדיר את תחומי סמכותם.
נהלי הבחירות.
ועדת הבחירות.
לפי סעיף 11 לחוק יש להקים ועדה בחירות, הן לבחירות לרבנים הראשיים והן לחברי מועצת הרבנות. ועדת הבחירות תכיל חמישה חברים: שניים שתבחר הממשלה, שניים שתבחר מועצת הרבנות (שלא מחבריה), ויו"ר שופט או דיין שיצאו לגמלאות שיבחרו על ידי שר הדתות והרבנים הראשיים באישור הממשלה. הוועדה היא שבוחרת את מועד ומיקום הבחירות, אך הבחירות חייבות להיות בירושלים.
האספה הבוחרת.
האספה הבוחרת את הרבנים הראשיים ואת מועצת הרבנות הראשית מכילה 150 חברים, 80 מתוכם רבנים ו-70 אנשי ציבור:
הסעיף האחרון והפתוח בשתי הרשימות נועד לדאוג ליצירת שוויון בין ייצוג חברים ספרדים בוועדה לחברים אשכנזים. בשנים האחרונות מקובל כי 10 אנשי הציבור הן נשים, על מנת למתן את הפער בין מספר הגברים בוועדה לנשים. כמו כן המושג ערים\מועצות "גדולות" הכוונה לפי מספר התושבים היהודים במקום. לפי סעיף 13 לחוק ועדת הבחירות צריכה לפרסם את שמות חברי האספה הבוחרת לפחות 21 יום לפני יום הבחירות. פרסומי הוועדה יתפרסמו ברשומות.
סעיף 14 לחוק מפרט כי חברי האספה הם אלו שיכולים להציע מועמדים לבחירות. על מנת להציע מועמד, הן לרב ראשי והן לחברה מועצת הרבנות, יש לאסוף חתימות של לפחות 20 מחברי האספה. כל חבר רשאי לחתום על הצעה אחת לרב ראשי אשכנזי ואחת לרב ראשי ספרדי, ועל חמש הצעות מכל עדה למועצת הרבנות. את ההצעות יש להגיש ליו"ר ועדת הבחירות עד שבוע מיום הבחירות. סעיף 15 מורה כי בחירת הרבנים האשכנזים והספרדים (הן הראשיים, והן למועצה) תהיה בהצבעה נפרדת במקום ובזמן שונים.
פסיקות הנוגעות לחוק.
חפירות עיר דוד.