במאי 1942 החלה הגוורדיה לודובה לוחמת באזור פיוטרקוב וראדום. בסוף שנה זו הייתה כבר הגוורדיה לודובה פעילה בכל שטחי הכיבוש הגרמני, ומחולקת לשבעה מחוזות: ורשה, לובלין, קילצה–ראדום, קרקוב, לודז', שלזיה ולבוב.
פעילות הגוורדיה לודובה בלבוב מעולם לא צלחה, ובשנת 1943 פורק מחוז לבוב של הגוורדיה, וההתנגדות לגרמנים עברה לידי הפרטיזנים הרוסים.
הגוורדיה לודובה הייתה תחת פיקודו הישיר של ראש ה־PPR. יחידותיה חולקו ליחידות שעסקו בלוחמת פרטיזנים, ויחידות של "חיל מצב" ששהו בערים, ויצאו לפעולות מהירות מהן היו שבים לבתיהם. בסוף שנת 1943 היו בארגון בין 10,000 ל־20,000 חברים. רוב פעולות הגוורדיה בשלב זה היו פעולות חבלה, ובמיוחד חבלה בפסי רכבת. לעיתים היו אנשי הגוורדיה נלחמים כנגד אנשי הארמייה קריובה והנ.ס.ז'.
בניגוד לאנשי הארמייה קריובה שראו את תפקידם כהכנת התקוממות גדולה כרקע לתפיסת השלטון בידי הממשלה הפולנית הגולה, קראו אנשי הגוורדיה לודובה למלחמה בגרמנים בכל עת ובכל מקום. בין פעולותיהם היו שוד בנקים גרמנים, והתנקשות בקצינים גרמנים במרכזי הערים.
ארמייה לודובה.
ביולי 1944 הוקם בלובלין, אשר נכבשה על ידי הצבא האדום, ועד בשם "קריובה רדה נרודובה" (המועצה הלאומית של הארץ - KRN), שהתיימר להוות ממשלה קומוניסטית המתחרה בסמכות הממשלה הפולנית הגולה אשר ישבה בלונדון.
כשם שהממשלה הפולנית בלונדון הפעילה צבא סדיר ("צבא אנדרס", בפיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס), וכן ארגון מחתרת פעיל בפולין עצמה (הארמייה קריובה), כך התיימרה ממשלת לובלין להפעיל צבא סדיר (אשר היה קיים מאז מרץ 1943 וכונה "איחוד הפטריוטים הפולנים") וארגון מחתרת פעיל על אדמת פולין. כהכנה לכך הוכרז ב־1 בינואר 1944 כי ה"גוורדיה לודובה" מוחלפת ב"ארמייה לודובה". מטרת ה-KRN הייתה ליצור ארגון גג שיאחד אל מסגרתו מספר ארגוני שמאל שפעלו בשטח. בתוך זמן מה מנו אנשי הארמייה לודובה כ־34,000 חברים. חלקם אנשי הגוורדיה לודובה, חלקם פרטיזנים שפעלו ביערות והצטרפו למסגרת החדשה שהוקמה, וחלקם התגייסו ישירות אל הארגון החדש. מפקד הארמייה היה הגנרל רולה ז'ימיארסקי וראש המטה היה פרנצישק יוזביאק.
במהלך פעילותה ביצעה הארמייה לודובה כ־1,500 פעולות צבאיות מסוגים שונים. שבעה חודשים לאחר הקמתה, ב־21 ביולי 1944, אוחדה הארמייה לודובה עם הצבא הפולני שפעל לצד הצבא האדום, והמסגרת המאוחדת נקראה "לודובה וויסקו פולסקי" (Ludowe Wojsko Polskie) צבא העם הפולני. עד לסיום המלחמה, פעלו בשורות הצבא הפולני המאוחד כחצי מיליון אנשים.
ארמייה לודובה והיהודים.
אנשי הארמייה לודובה קיימו קשרים טובים עם האוכלוסייה היהודית, וקיבלו ברצון יהודים לשורותיהם. ידועה יחידת הפרטיזנים של יחיאל גרינשפן, אשר הצטרפה אל אנשי ה־AL ומפקדה קיבל דרגת קפיטן. מאות חיילים יהודים לחמו בשורותיה.
אנשי הארמייה לודובה סייעו לארגון היהודי הלוחם במהלך מרד גטו ורשה באספקת נשק ובפעולות כנגד הגרמנים שנשלחו לדכא את המרד. בפעולות אלו שובשו קווי התחבורה של הגרמנים אל הגטו. במהלך המרד סייעו אנשי הארגון בהברחת יהודים מתוך הגטו אל מקומות מסתור בערים.
במהלך מרד ורשה פעלו יחידות הארגון היהודי הלוחם אשר נותרו בחיים, כפלוגה במסגרת ה"ארמייה לודובה" אשר הצטרפה ללחימה.
תמיכה דומה הגיש הארגון גם ללוחמי המחתרות היהודיות במהלך מרד גטו קרקוב.
הארגון היהודי הלוחם
הארגון היהודי הלוחם (בראשי תיבות: אי"ל; ביידיש: יידישע קאמף ארגאניזאציע; בפולנית: Żydowska Organizacja Bojowa (ŻOB)) היה מחתרת יהודית חמושה, אשר הוקמה בוורשה ב-28 ביולי 1942 על ידי ארגון "החלוץ" וארגוני הנוער שפעלו במסגרתו בגטו ורשה - השומר הצעיר, דרור, הבונד, עקיבא, גורדוניה, הנוער הציוני, פועלי ציון צ.ס, פועלי ציון שמאל, והקומוניסטים.
בינואר 1943 הארגון תקף גרמנים שביצעו אקציה בגטו ורשה. באפריל ומאי של אותה שנה אי"ל פעל במרד גטו ורשה במקביל לארגון הצבאי היהודי (אצ"י) הרוויזיוניסטי. בשנת 1944 השתתפו שרידי הארגון במרד ורשה.
רקע היסטורי.
בשנת 1939 פלשו הנאצים לפולין, והביאו לחלוקתה של הארץ עם ברית המועצות ולפתיחת מלחמת העולם השנייה. ב-22 ביוני 1941 פלשו הנאצים לברית המועצות. השמדתם של יהודי פולין על ידי הנאצים החלה רק לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות. עד אז ננקטו צעדים קשים נגד היהודים, שכללו התעללות, סגירה בגטאות והטלת מגבלות קשות, אך רבים סברו כי אין המדובר אלא בגזרות קשות, ולא צפו את ההשמדה. יהודי הגנרלגוברנמן, "הממשל הכללי" הנאצי, שכלל את חבלי פולין המרכזית, נותקו מיתר היהודים, והקשרים בינם לבין העולם החיצון, ובינם לבין עצמם, היו רופפים.
בסוף אוקטובר 1941 החלו מטפטפות אל יהודי הגנרלגוברנמן ידיעות על גורל אחיהם במזרח ובצפון, בביאליסטוק, ובווילנה. הידיעה על השמדת יהודי וילנה בפונאר התקבלה בחוסר אמון כללי כמעט. ההנהגה המסורתית סברה כי המדובר באירוע שיכול לקרות רק במזרח, בחבלי ארץ שהיו בשליטת הסובייטים, ואילו ביהודי הממשל הכללי לא יעזו לנהוג בדרך זו. תנועות הנוער הציוניות שהיו מאורגנות סביב תנועת "החלוץ" – דרור, עקיבא, השומר הצעיר, וכן תנועת הבונד והקומוניסטים ראו בבירור את האסון המתקרב ורצו לנקוט פעולה.
בינואר 1942 הגיעו לוורשה ידיעות על שואת יהודי וילנה בפונאר, יהודי ווהלין וכן על המתרחש במחנה ההשמדה חלמנו. נראה כי היהודים מושמדים בכל מקום, וכי תורם של יהודי הגנרלגוברנמן קרוב. לנוכח זאת, התכנסו בוורשה, באמצע מרץ 1942, נציגים ממספר מפלגות – פועלי ציון, פועלי ציון שמאל, הבונד והחלוץ. יצחק (אנטק) צוקרמן אשר יזם את הפגישה מטעם "החלוץ" סקר את המצב, העלה את האפשרות כי בקרוב יחלו הנאצים להשמיד את היהודים אף בשטחי הממשל הכללי, והעלה תוכנית פעולה. נציג "הבונד", מאוריצי אוז'אך, טרפד את היזמה כאשר טען כי אין לקיים התנגדות יהודית אלא התנגדות סוציאליסטית כללית.
לאחר כישלון הפגישה הגיעו נציגי שאר הפלגים בפגישה, פרט לאנשי "הבונד" להסכם לפיו הוקם "גוש אנטי פשיסטי" שיעסוק ביצירת מסגרת ארגונית ובאימונים צבאיים. בין הפעילים ב"גוש" היו אנשים שיעמדו לימים בראש הארגון היהודי הלוחם – מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, צביה לובטקין ומרדכי טננבוים. על הפעילות הצבאית מונה אדם בשם אנדז'יי שמידט, הידוע אף כאליהו מוזס, או פינקוס קארטין. אדם זה, איש המפלגה הקומוניסטית הפולנית – PPR נאסר ביחד עם חבריו הקומוניסטים ב-30 במאי 1942, על רקע פעילותו הקומוניסטית, כפי הנראה עקב הלשנה. מאסרם של שמידט וכמה מחבריו הביא להפסקת פעילות "הגוש". על אף שהתארגנותו הייתה קצרת ימים, ולא היו לה כל תוצאות מעשיות, הגוש יצר את הבסיס להמשך ההתנגדות בגטו.
ב-22 ביולי 1942 הוציאו הנאצים צו אשר חתם את גורל יהודי גטו ורשה. על פי הצו כל יהודי ורשה, מכל גיל ומין, מיועדים ל"התיישבות מחדש" במזרח. לאנשי תנועות הנוער היהודיות אשר עמדו בקשר עם חבריהם מחוץ לוורשה, הייתה ברורה משמעותו של הצו. היה זה גזר דין מוות ליהודי ורשה באשר הם, בתאי הגזים של מחנות מבצע ריינהרד – טרבלינקה, בלזץ וסוביבור. לאחר פרסום הצו, החלה פעולת השמדה מאסיבית אשר נמשכה עד 12 בספטמבר 1942 במסגרתה גורשו לטרבלינקה כשלוש מאות אלף יהודים מגטו ורשה, ואוכלוסייתו פחתה עד כדי 55–60 אלף נפש.
הקמת הארגון היהודי הלוחם.
יום לאחר פרסום הצו, התכנסה הנהגת הגטו, אבל לא קיבלה החלטות עקב חילוקי דעות בין משתתפיה. רבים סברו שיש לחכות עד להתבררות המצב לאשורו. זאת עקב שמועה הרסנית שהתפשטה בגטו, לפיה המדובר במבצע מוגבל, שבמסגרתו יגורשו כ-50 אלף יהודים "בלבד". לאור חוסר היכולת להכריע הוקם ועד שכלל את נציגי סיעות השמאל ו"הבונד", אך גם ועד זה לא הצליח לפעול. התיאום בין ששת הגופים שהרכיבו את "הגוש האנטי-פשיסטי" הפך לבלתי אפשרי, כאשר אפילו חצייתו של רחוב בגטו ורשה הייתה למשימה שסופה אינו ודאי.
ב-28 ביולי 1942 נפגשו ראשי ארגוני החלוץ ותנועות הנוער הציוניות השומר הצעיר, דרור ועקיבא. בפגישה הוחלט על הקמת "הארגון היהודי הלוחם", שיהיה ארגון למאבק יהודי. הנהגת הארגון כללה את שמואל ברסלב, יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, מרדכי טננבוים ויוסף קפלן. שליחים נשלחו אל "הצד הארי" להשיג נשק. על אף שלרשות הארגון עמדו כמה מאות צעירים, כלל חימושו אך אקדח אחד.
מטרת הארגון הייתה להילחם בנאצים, כמו גם להסביר ליהודים את משמעותו האמיתית של "היישוב מחדש" במזרח. עוד ב-28 ביולי נפגש מנהיג "פועלי ציון", שכנא זאגאן, עם שני אנשי SS אשר נתנו לו את "מילת הכבוד" שלהם כי ה"מיושבים מחדש" במזרח אינם מוצאים להורג אלא נשלחים לעבודה. לעומת זאת קבע הכרוז של האי"ל שהופץ בגטו כי "העקירה – פירושה טרבלינקה, וטרבלינקה פירושה מוות".