גאטוזו לקח חלק קבוע במשחקי הנבחרת הלאומית של איטליה. הוא השתתף עם הנבחרת והיה שחקן מפתח בה בטורנירי אולימפיאדת סידני, מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006. במונדיאל 2006 הוא הרכיב חוליית קישור מצליחה יחד עם אנדראה פירלו, בדרך לזכיית הנבחרת האיטלקית בגביע. בשמינית הגמר מול הוא נבחר על ידי פיפ"א למצטיין המשחק. במהלך חגיגות הניצחון על במשחק הגמר הוא הוריד את מכנסי נבחרתו ולבש במקומם מכנסיים בצבעי דגל איטליה.
גאטוזו נעדר ממשחק רבע גמר יורו 2008 מול עקב צבירת כרטיסים צהובים, ונבחרתו הפסידה 2–4 בדו-קרב בעיטות עונשין והודחה מהטורניר.
ד'ש&quot;ה
ד'ש&quot;ו
ד'ש&quot;ז
ד'ש&quot;ח
ד'ש&quot;ט
ד'ש&quot;י
ד'שי&quot;א
ד'שי&quot;ב
ד'שי&quot;ג
ד'שי&quot;ד
ד'שט&quot;ו
ד'שט&quot;ז
ד'שי&quot;ז
ד'שי&quot;ח
ד'שי&quot;ט
ד'ש&quot;ך
ד'שכ&quot;א
ד'שכ&quot;ב
ד'שכ&quot;ג
ד'שכ&quot;ד
ד'שכ&quot;ה
ד'שכ&quot;ו
ד'שכ&quot;ז
ד'שכ&quot;ח
ד'שכ&quot;ט
ד'ש&quot;ל
ד'של&quot;א
ד'של&quot;ב
ד'של&quot;ג
ד'של&quot;ד
ד'של&quot;ה
ד'של&quot;ו
ד'של&quot;ז
ד'של&quot;ח
ד'של&quot;ט
ד'ש&quot;ם
ד'שמ&quot;א
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
ד'שמ&quot;ב
ד'שמ&quot;ג
ד'שמ&quot;ד
ד'שמ&quot;ה
שנת ארבעת הקיסרים
שנת ארבעת הקיסרים הוא כינוי לשנת 69 לספירה, בה התרחשה באימפריה הרומית מלחמת אזרחים. כתוצאה מאי היציבות שלטו ברומא בשנה זו ארבעה קיסרים בזה אחר זה – גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס.
מנירון לגלבה.
גלבה עלה לשלטון לאחר התאבדותו של נירון קיסר ב-9 ביוני 68.
במרץ 68 הצטרף גלבה, שהיה באותה עת נציב היספניה טארקוננסיס, למרד של וינדקס, נציב גאליה לוגדנסיס, נגד נירון. מרד זה אמנם דוכא וגלבה הוכרז כבוגד על ידי הסנאט, אך שלטונו של נירון עורער. לאחר שמרד נוסף פרץ נגדו באפריקה ולאחר בגידת מפקדי המשמר הפרטוריאני שתמכו בגלבה, החליט נירון לברוח למצרים והתאבד כאשר ניסיון הבריחה שלו נכשל. לאחר התאבדותו של נירון הוכר גלבה כקיסר על ידי הסנאט.
מגלבה לאותו.
לאחר עלייתו של גלבה לשלטון, הוא לא הצליח לזכות באהדת אזרחי רומא וחיילי המשמר הפרטוריאני, בין היתר עקב החסכנות שנקט בענייני כספים (אי מתן מענקים לחיילים, הפסקת משחקי הגלדיאטורים וכדומה). גם חלק מן הפרובינקיות לא הכירו בשלטונו של גלבה. בפרט סירבו הלגיונות שהיו מוצבים בגרמניה להישבע אמונים לגלבה.
גלבה, שהיה זקן בן 73 וערירי, סבר שיוכל לזכות באהדת הציבור על ידי מינוי יורש פופולרי ואימץ כיורש סנטור צעיר בשם פיסו ליקיניאנוס. צעד זה לא התקבל בעין יפה בקרב מקורבים אחרים של גלבה שראו עצמם מועמדים לתפקיד היורש. המרכזי שבהם היה אותו, נציב לוסיטניה ומראשוני התומכים בגלבה. לאחר שתקוותו להתמנות כיורש נכזבה, קשר אותו קשר יחד עם חיילי המשמר הפרטוריאני והללו רצחו את גלבה ואת פיסו ב-15 בינואר 69. לאחר רצח גלבה, הוכרז אותו כקיסר על ידי המשמר הפרטוריאני והוכר ככזה על ידי הסנאט.
מאותו לוויטליוס.
לאחר שעלה לשלטון הצליח אותו לרכוש את חיבת הסנאט והציבור ברומא, אך לא את אמון הלגיונות בגרמניה. כאשר הגיע אליהם דבר הרצחו של גלבה, הכתירו כקיסר את מפקדם ויטליוס, שנשלח לגרמניה על ידי גלבה זמן קצר לפני כן. ויטליוס נשאר לעת עתה בגאליה, אך חלק מלגיונותיו פלשו לאיטליה במטרה להדיח את אותו.
כוחותיו של אותו נחלו בתחילה מספר ניצחונות משניים, אך ספגו מפלה בקרב המכריע שהתרחש על יד בדריאקום (בקרבת קרמונה) ב-15 באפריל 69. לאחר התבוסה שנחלו כוחותיו, התאבד אותו (17 באפריל), וויטליוס, ששהה עדיין בגאליה, הוכר כקיסר (19 באפריל).
מוויטליוס לאספסיאנוס.
לאחר עלייתו לשלטון של ויטליוס הוא כונן ברומא שלטון טרור. גייסותיו של ויטליוס נהגו באיטליה כבארץ אויב כבושה, בעוד ויטליוס עצמו, שהיה ידוע כנהנתן גדול, הרבה במשתאות וחגיגות.
מוקדי התנגדות לשלטונו של ויטליוס קמו בשני אזורים שונים – במזרח ובאזור הדנובה.
במזרח חברו ליקיניוס מוקיאנוס (נציב סוריה), טיבריוס יוליוס אלכסנדר (נציב מצרים) ואספסיאנוס (מפקד הצבא שעסק בדיכוי המרד הגדול ביהודה) במטרה להדיח את ויטליוס. ב-1 ביולי 69, השביע אלכסנדר את הלגיונות המוצבים באלכסנדריה שבועת אמונים לאספסיאנוס, ועד מהרה הצטרפו אליהם גם הלגיונות מסוריה ומיהודה. למרות שאספסיאנוס היה הקיסר המיועד, מי שיצא בראש הלגיונות לאיטליה להדיח את ויטליוס היה דווקא מוקיאנוס. אספסיאנוס עצמו יצא למצרים להשגיח על אספקת התבואה.
אולם את הלחימה בפועל נגד ויטליוס נהלו לגיונות הדנובה. הללו נמנו על תומכיו של אותו, ולאחר ההפסד בקרב בדריאקום, השפילו אותם אנשי ויטליוס. ב-24 באוקטובר 69, הביסו לגיונות הדנובה בפיקוד אנטוניוס פרימוס את כוחותיו של ויטליוס, בקרב שנערך על יד בדריאקום.
לאחר ניצחונם נעו הכוחות שבפיקוד פרימוס אל עבר רומא, שם שהה ויטליוס, והגיעו אליה באמצע דצמבר.
ב-18 בדצמבר, כאשר עמד פרימוס בשערי רומא, החליט ויטליוס לוותר על השלטון ולהיכנע, אולם ההמון והחיילים ברומא סירבו לקבל את התפטרותו. כעבור יומיים, חייליו של פרימוס תקפו את רומא והביסו את הכוחות שתמכו בוויטליוס. ויטליוס ניסה להתחבא, אך נלכד בידי חיילי פרימוס שהפקירו אותו ללינץ' בידי ההמון. אספסיאנוס, שהיה אותה עת עדיין במצרים, הוכתר כקיסר והחלה יציבות שלטונית שנמשכה כ-30 שנה תחת שלטון השושלת הפלאבית.
ד'שמ&quot;ו
ד'שמ&quot;ז
ד'שמ&quot;ח
ד'שמ&quot;ט
ד'ש&quot;ן
ד'שנ&quot;א
ד'שנ&quot;ב
ד'שנ&quot;ג
ד'שנ&quot;ד
ד'שנ&quot;ה
ד'שנ&quot;ו
ד'שנ&quot;ז
ד'שנ&quot;ח
ד'שנ&quot;ט
ד'ש&quot;ס
ד'שס&quot;א
ד'שס&quot;ב
ד'שס&quot;ג
ד'שס&quot;ד
ד'שס&quot;ה
ד'שס&quot;ו
ד'שס&quot;ז
ד'שס&quot;ח
ד'שס&quot;ט
ד'ש&quot;ע
ד'שע&quot;א
ד'שע&quot;ב
ד'שע&quot;ג
ד'שע&quot;ד
ד'שע&quot;ה
ד'שע&quot;ו
יוהאן פרידריך בטגר
יוהאן פרידריך בטגר (בגרמנית: Johann Friedrich Böttger; 4 בפברואר 1682 - 13 במרץ 1719) היה אלכימאי גרמני. יחד עם אהרנפריד ולטר פון צ'ירנהואס היה ממציא עיבוד הפורצלן באירופה.
ביוגרפיה.
בטגר נולד בכפר קטן בתורינגיה, ובקטנותו התחיל להתעניין בכימיה. בגיל 18 כבר התפרסם שמו, ונטען כי גילה את "אבן החכמים" וכי ביכולתו להפוך עופרת או מתכות אחרות, לזהב. היו אף כמה שטענו שראו זאת. מלך פולין, אוגוסט השני, שהיה גם נסיך בוחר של סקסוניה, היה תדיר במצוקה כספית, ומאחר שבטגר שהה באותו הזמן בדרזדן, הכריח אותו אוגוסט לייצר זהב עבור ממלכתו. ב-1704 נערך הניסוי הראשון, ולאחר שנכשל, נכלא בטגר במבצר קניגשטיין למשך שלוש שנים. בזמן זה ניסו כמה מלומדים לשכנעו להירתם לפרויקטים אחרים. בשנת 1702 שוכנע על ידי המדען והמתמטיקאי אהרנפריד ולטר פון צ'ירנהאוס שמונה על ידי המלך לפקח על ניסויו, ושהתעמק מזה כשש שנים בתהליכי עיבוד החרסינה, להצטרף למחקריו בתחום זה. בדרך זו בטגר הפך לחלוץ עיבוד הפורצלן באירופה (במזרח הרחוק החלו בעיבוד הפורצלן במאה השנייה לספירה), במיוחד אחרי שצ'ירנהאוס נפטר ממחלה בשנת 1708.
בטגר מת ב-1719 בגיל צעיר, בדרזדן.
ד'שע&quot;ז
ד'שע&quot;ח
ד'שע&quot;ט
ד'ש&quot;ף
ד'שפ&quot;א
ד'שפ&quot;ב
ד'שפ&quot;ג
ד'שפ&quot;ד
ד'שפ&quot;ה
ד'שפ&quot;ו
ד'שפ&quot;ז
ד'שפ&quot;ח
קריות (יהודה)
קְרִיּוֹת היא יישוב מקראי הנזכר בספר יהושע כמשתייך לנחלת שבט יהודה:
על פי אחת הסברות, קריות שביהודה היא עירו של יהודה איש קריות, השליח שבגד בישו על פי הברית החדשה. בברית החדשה, הכתובה במקורה ביוונית, מכונה יהודה Ισκάριωθ (אִיסְקַרְיוֹת) או Ισκαριώτης (אִיסְקַרְיוֹטֵס). השם תורגם לעברית כאיש-קריות.
עם זאת, יש חוקרים המטילים ספק בזיהוי "קריות" בשמו של יהודה השליח כשם של מקום ספציפי, ורואים בו מונח גאוגרפי בעל משמעות כללית ("כפרים"). דבר זה, וכן העובדה שקיימים מקומות נוספים ששמם "קריות", מקשים על ההנחה שמוצאו של יהודה איש קריות הוא מהיישוב קריות שביהודה. גם העובדה שישו וכל יתר תלמידיו הגיעו מן הגליל אינה מקלה על תאוריה זו.
תל קריות, או בשמו הערבי ח'ירבת אל-קרייתין, הנמצא ליד הר עמשא, על גבול מדבר יהודה, מזוהה עם היישוב קריות. חורבת קריות נחפרה בשנים 1991–1992 על ידי יהודה גוברין, ונחשפו בה שרידי כנסייה ביזנטית. על פי הארכאולוגים שחפרו באתר, התקיים בו יישוב בתקופת בית שני.
יישוב בשם קריות שכן גם במואב (ירמיהו מ"ח, כ"ד).
ד'שפ&quot;ט
ד'ש&quot;ץ
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
ד'שצ&quot;א
ד'שצ&quot;ב
ד'שצ&quot;ג
ד'שצ&quot;ד
מועצת הפועלות
ד'רצ&quot;ה
ד'רצ&quot;ו
ד'רצ&quot;ז
ד'רצ&quot;ח
ד'רצ&quot;ט
אורי רובין
אורי רובין (1944 – 26 באוקטובר 2021) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
חייו.
אורי רובין נולד וגדל בקריית אונו, הוריו נמנו עם מייסדי המקום. הוא למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב; מנהלת בית הספר, טוני הלה, פתחה באותן שנים מגמה מזרחנית, ורובין למד בה והיה בוגר המחזור הראשון. הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בחוג לתולדות המזרח התיכון ובחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. כשסיים נפתח באוניברסיטת תל אביב החוג לשפה ולספרות ערבית, אותו ייסד פרופסור מאיר יעקב קיסטר. רובין למד בו לתואר ראשון נוסף, והוא בוגר המחזור הראשון של חוג זה. אחר המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות. נושא עבודת הדוקטורט שאותה הגיש בשנת 1975 היה דמותו של מוחמד במסורת האסלאמית הקדומה והוא נערך תחת הנחייתו של פרופ' קיסטר.