לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אחמד ג'מאל למושל צבאי של מחוז סוריה. ארצ'יבלד וייוול, בספרו "מסעי-המלחמה בארץ-ישראל", כותב על תפקודו בכהונה זאת במילים: "היה שואף גדולות, אמביציוזי ובלתי מרוסן. כישרונו הצבאי היה קטן, אך כאיש מִנהלה גילה יכולת ומרץ". הצבא תחת פיקודו סבל ממחסור בקצינים מקצועיים, ממערך לוגיסטי לקוי, והחמור ביותר - ממורל נמוך וממגפת עריקות. בתוקף תפקידו הצבאי ניהל ג'מאל פאשה שני מסעות צבאיים כושלים כנגד הצבא הבריטי במרחב תעלת סואץ במהלך המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה; חרף הצלחת חייליו לצלוח את התעלה בניסיון הראשון בפברואר 1915, הם נהדפו לאחור לגדה המזרחית של התעלה - חצי האי סיני, ובניסיון השני באוגוסט 1916 כלל לא הגיעו לטווח איום על התעלה בארטילריה. בשלב הבא נלקחה היוזמה ההתקפית על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. ביוני 1917, עם החרפת המצב הצבאי בחזית ארץ ישראל, נערך ארגון מחדש של שדרות הפיקוד העות'מאני העליון בזירה. פורקה הארמייה הרביעית בפיקודו של ג'מאל והוקמה קבוצת ארמיות 'ילדרים'. ג'מאל הוסט לתפקיד, ייצוגי מעיקרו, 'המפקד הכללי של צבאות סוריה וערביה'. במהלך 1918 נלקח ממנו גם תפקיד זה והועבר תחת אחריותה של 'ילדרים'. המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הסתיימה בתבוסה עות'מאנית, איבוד שטחי ארץ ישראל, לבנון, סוריה, מסופוטמיה וחצי האי ערב, חידלונה של האימפריה העות'מאנית, כניעה בהסכם סוור (1920) והסכם לוזאן (1923) וכינונה של הרפובליקה הטורקית בגבולותיה המודרניים.
יחסו ליישוב.
בראשית שלטונו הצהיר ג'מאל כי הוא מתנגד רק לציונים, ואינו שונא יהודים, והמשיך במדיניות רדיפת הציונים שהייתה נקוטה עוד קודם לכן, מבלי להתאנות לכלל היישוב היהודי. אל היהודים הוא פנה כאל כלל תושבי האזור לגלות נאמנות לשלטון במאבקו למען "ניצחון האור על החושך וניצחון האנושיות האשלאמית". ג'מאל העריך את הכוחות המקצועיים וההשכלה של היהודים, כרופאים, מהנדסים ואגרונומים. הוא הסתייע בשירותיו של האגרונום אהרן אהרנסון (לאחר מכן איש ניל"י) במאבק נגד מכת הארבה. בענייני אספקת מזון הוא נועץ בד"ר ארתור רופין ובמומחים יהודים אחרים. את ארגון הנטיעות בנגב הטיל על אליהו קראוזה מנהל מקוה ישראל ותלמידיו. מהנדס יהודי בשם נחום וילבושביץ' (אף הוא היה איש ניל"י בהמשך) נתמנה להיות מהנדס ראשי במטהו.
אולם בשנת 1915, לכשהגיעו הידיעות על הקמת גדוד נהגי הפרדות ועל השתתפותו בקרב גליפולי, ולאחר מכן על דבר הקמת הגדודים העבריים על ידי זאב ז'בוטינסקי, שינה ג'מאל את יחסו ליהודים והחל לדכאם ולרודפם. תוך כדי כך, ובמשך יתר תקופת מלחמת העולם הראשונה, דיכא ג'מאל באכזריות כל פעילות לאומית, יהודית כערבית, בתחום שלטונו. יחסו ליישוב הפך לעוין ביותר, והוא הטיל על היישוב גזירות קשות כגון גיוס כפוי לצבא הטורקי, חובת התעת'מנות (קבלת האזרחות העות'מאנית), ביטול הקפיטולציות (זכויות היתר של יהודים אזרחי חוץ), הוצאות להורג של מרגלים ועריקים, פינוי מקומות ישוב יהודיים עם התקרבות החזית (לרבות גירוש תל אביב), וגירושים מן הארץ, לרבות גירושם מן הארץ ב-1915 של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. באביב 1916 ציווה לתלות בירושלים באקראי חמישה עריקים מהצבא, מהם שני יהודים.
במידת מה, השלטון העות'מאני התייחס ליהודים טוב יותר מאשר לערבים. זאת בזכות קציני מטה מגרמניה (שהייתה בעלת ברית של האימפריה העות'מאנית) אשר ביקשו למנוע אווירה אנטי-גרמנית בקרב יהודי אירופה.
יחסו לעמים אחרים.
גם יתר הקבוצות הלאומיות תחת שלטונו סבלו קשות: הגיוסים ההמוניים לצבא והחרמות המזון המיטו רעב כבד בסוריה ובלבנון, ואינטלקטואלים ולאומנים ערבים ניתלו בדמשק. שבויי מלחמה בדווים מן המרד הגדול במדבר נטבחו ללא רחמים.
פשע המלחמה החמור ביותר שביצע אחמד ג'מאל היה השמדת האוכלוסייה הארמנית בסוריה במסגרת רצח העם הארמני. בתוקף תפקידו כמושל צבאי הורה ג'מאל לגרש ולהשמיד קהילות ארמניות שלמות בתחום שליטתו. באמצע 1915 רוכזו הארמנים במחנות הסגר בהם גוועו ברעב החלשים, בעוד החזקים נלקחו לעבודה בתנאים תת-אנושיים בפרויקטים שאפתניים, כגון מסילת הברזל לבגדאד דרך האזורים ההרריים של כורדיסטן. תחת אחריותו של ג'מאל אירעו מעשי הטבח המוניים בא-רקה, בראס אל-עין אשר במחוז אל-חַסָכָּה ובדיר א-זור.
אחריתו.
אחרי שביתת הנשק בשנת 1918 נמלט ג'מאל לברלין, ומשם לשווייץ ולרוסיה. בעזרת הבולשביקים הוא הגיע לאפגניסטן מתוך כוונה להמשיך במלחמה נגד הבריטים. במקביל, הוא ושותפיו לטריומווירט נידונו למוות שלא בפניהם על ידי בית דין צבאי עות'מאני באשמת פשעי מלחמה -בין היתר גם על מעשי טבח נגד הארמנים.
במסגרת "מבצע נמסיס" של הנוקמים הארמנים, נרצח ג'מאל פאשה בשנת 1922 על ידי שני מתנקשים ארמנים בטביליסי, בירת גאורגיה. באותה שנה התפרסם ספרו "זכרונותיו של מדינאי טורקי 1913–1919".
נקבר בעיר ארזורום שבטורקיה.
אלפונס דה למרטין
אלפונס דה למרטין (בצרפתית: Alphonse de Lamartine; 21 באוקטובר 1790 – 28 בפברואר 1869), משורר ומדינאי צרפתי, מחלוצי השירה הרומנטית.
ביוגרפיה.
אלפונס דה למרטין נולד בעיר מקון בחבל בורגונדיה שבצרפת. בעשר השנים הראשונות לחייו שהה בכפר קטן שאליו נמלט אביו מן הטרור של המהפכה הצרפתית. לקסמו של הטבע נוספה ההשפעה העדינה של אחיותיו ומעל לכל של אמו שהייתה אדוקה מאוד ונתנה לו חינוך קתולי. הוא למד בקולג' של מסדר הישועים בפריז, קרא את ורגיליוס, הורציוס וגם את פרנסואה-רנה דה שאטובריאן וגילה התמסרות גדולה לדת.
בשנת 1816 בהיותו בחופשה בעיר אקס לה בן במזרח צרפת התאהב באישה צעירה. הם שבו לפריז והבטיחו זה לזו להיפגש שוב, אך אהובתו נפטרה מחמת מחלה בדצמבר 1817.
היגון של אהבה עד לשברון לב והרצון למצוא את אהובתו מחדש נתנו ללמרטין את השראתו בשירים היפים ביותר של הקובץ "הרהורים פיוטיים", ובו השירים: "הבדידות", "העמק" ו- "האגם". לקט לירי ראשון זה של הרומנטיזם הצרפתי שהופיע בשנת 1820 זכה מיד להצלחה יוצאת מן הכלל. ביום המחרת הוא כבר משורר מפורסם. הוא גרם למהפכה בשירה הצרפתית.
מפני הצלחתו הספרותית והיותו ביחסים טובים עם חוגי הכנסייה הקתולית התמנה למרטין לנספח בשגרירות צרפת בנאפולי. הוא נישא לצעירה אנגליה, והם חילקו את זמנם בין פריז לבין הטירה סנט פואה בחבל בורגונדיה שהמשורר קיבל כחלק של הירושה המשפחתית. בשנת 1825 התמנה למזכיר שגרירות צרפת בפירנצה. הוא מילא את תפקידו בהצטיינות, אך בגלל הסירוב למנותו לשר בממשלת צרפת התפטר, חזר לטירתו וחי שם כאציל כפרי. התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית ופרסם את קובץ שיריו "הרמוניות פיוטיות ודתיות" בשנת 1830. קובץ זה נחשב ליצירת המופת הלירית של למרטין. בשנת 1832 הפליג עם אשתו ובתו ליוון, ללבנון ולארץ ישראל והגיע עד לכנסיית הקבר הקדוש בירושלים, אך בדרכם חזרה בתו נפטרה בביירות.
בעקבות המהפכה של 1848 התמודד למרטין בבחירות שהתקיימו בצרפת באפריל של אותה השנה, וזכה ל-1.6 מיליון קולות. לאחר הבחירות התמנה למרטין לשר החוץ של הרפובליקה הצרפתית השנייה, אם כי במידה רבה שימש ראש הממשלה בפועל. בדצמבר של אותה שנה התמודד למרטין בבחירות הראשונות לנשיאות הרפובליקה, אך הפסיד ללואי נפוליאון, אחיינו של נפוליאון הראשון, שנבחר לנשיא ברוב גדול. למרטין פרש מן הפוליטיקה בשנת 1851.
בשנת 1857 פרסם יצירת מופת נוספת בשם "הגפן והבית" בשירה זו המשורר נזכר ברשמיו הראשונים מחיי הכפר.
בשנת 1867 נתקף במחלה וחי בפריז כמעט מחוסר הכרה עד שנפטר בפברואר 1869. הוא נקבר באחוזת קבר צנועה ליד הטירה של סנט פואה.
דינמיקה (מוזיקה)
דינמיקה
גלאזגו סלטיק
פובליוס סקיפיו אפריקנוס
תרועת מוות
תרועת מוות (באנגלית: Mort) הוא הרביעי בסדרת ספרי "עולם הדיסק" של טרי פראצ'ט והראשון בסדרת ספרי "מוות", תת-סדרה בתוך סדרת הספרים הגדולה של "עולם הדיסק".
עלילה.
הספר עוסק במוות, אותו שלד בעל גלימה שחורה וחרמש (ובעולם הדיסק הוא מצויד גם בחרב), שלוקח את נשמות האנשים אחרי מותם. מוות מחליט לקחת לו שוליה, נער בשם מורטימר (בעל שם החיבה "מורט", המילה בצרפתית ל"מוות"). בזמן שמורט לומד את סודות המקצוע, הוא (והקוראים) מתוודעים לעולמו של מוות: מדובר בממלכה חוץ-ממדית בה הזמן הוא לא זמן (אין עתיד ועבר, רק הווה מוקדם יותר והווה מאוחר יותר. בפרט: אי אפשר למות שם וגם אי אפשר להזדקן) וכל החפצים - הבית, הגינה, ההרים והריהוט - מופיעים בגוונים שונים של שחור. את הממלכה ברא מוות והיא בעצם העתקה של דברים שמוות ראה בעולם בני האדם. מוות - שמואס בבדידותו - מעסיק משרת בשם אלברט, רב-מג בעברו שלא רצה למות, ואימץ בת גותית בשם איזבל.
מוות מלמד את מורט את סודות המקצוע וכמה אמיתות חשובות בנוגע לעולם הדיסק וכעבור זמן מה מפקיד בידי מורט את העבודה העצמאית הראשונה שלו, בזמן שהוא לוקח חופשה ויוצא להסתובב בעולם, להכיר אנשים, להשתכר קצת ולאכול קארי בחיפוש אחר משמעות החיים ומזור לבדידותו.
מורט, שהוזהר מספר פעמים על ידי מוות לא להתייחס לתפקידו באופן שיפוטי ("אין צדק. יש רק אותי."), מצליח בקושי בשתי משימותיו הראשונות (מכשפה זקנה ונזיר מתגלגל-נשמות), אך בשלישית מציל את חיי הנסיכה קלי (הרנה) מסטו-לאט, שהייתה אמורה להיהרג (והוא היה אמור לקחת את נשמתה). בכך משנה מורט את ההיסטוריה, שלא שמחה במיוחד להשתנות.
בעזרתם של איזבל, אלברט, הנסיכה קלי והמכשף איגניאס חיתוכטוב על מורט לתקן את כל הבלאגן שיצר, לפני שהמציאות תסגור על הנסיכה קלי ומוות יחזור וייקח את השליטה לידיו.
עיבודים למדיות נוספות.