במהלך המרד שהה מחוץ לגטו על מנת לספק נשק ללוחמים. הוא ארגן את חילוץ שרידי הלוחמים בגטו, ביניהם מי שתהיה אשתו, צִבְיָה לוּבֶּטְקִין, שאף היא הייתה ממנהיגות אי"ל. גם לאחר דיכוי המרד המשיך צוקרמן בלחימה, ואף עמד בראש אנשיו בפלוגה שלחמה לצד הארמייה לודובה במהלך מרד ורשה, באוגוסט 1944.
בינואר 1945 שוחררו צוקרמן ואשתו בידי הצבא הסובייטי והתרכזו בטיפול ב"שארית הפליטה" של יהדות פולין וביציאתם מפולין במסגרת ארגון "הבריחה". יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947 באוניית הנוסעים קורינתיה. משעלה לארץ היה פעיל בהנצחת פעולות הארגון היהודי הלוחם, ובשימור מורשת הגבורה של הפועלים במסגרתו.
היה ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות והקים בו את מוזיאון בית לוחמי הגטאות להנצחת השואה, הגבורה והמרד. צוקרמן העיד במשפט אייכמן והקריא בו את המכתב האחרון שקיבל ממרדכי אנילביץ' מיום 23 באפריל 1943, בזמן הקרבות בגטו. כתביו על נושא הלחימה היהודית בגטאות יצאו בספרים לאחר מותו.
המרכז הלימודי בבית לוחמי הגטאות הוקדש לזכר הזוג צביה ויצחק צוקרמן ונושא את שמם. גם רחוב "צביה ויצחק" בחיפה ובבאר שבע ובשכונת גילה בירושלים, נקרא על שמם.
ב-1967 השתתפו הוא ואשתו צביה לובטקין בהקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ב-1968 סיפר צוקרמן על הרהורים שעלו בלבו לגבי השפעת מצבו האישי כבחור צעיר ללא ילדים משלו, על בחירתו בהתנגדות מזוינת:
בשנת 1981 הלך צוקרמן לעולמו בגיל 66, ונקבר בקיבוצו לוחמי הגטאות. בבית לוחמי הגטאות בקיבוצו קרוי על שמו "המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן", המקיים סדנאות לימודיות.
בשנת 2001 יצא לאור סרט הטלוויזיה "התקוממות" אודות מרד גטו ורשה בו מגולמת דמותו של צוקרמן על ידי השחקן דייוויד שווימר.
משפחתו.
אחותו שרה (סוניה) פרידלנד, ילידת 1914, עלתה ארצה טרם מלחמת העולם השנייה.
אחיו הבכור, אברהם צוקרמן, יליד 1907, עבר להתגורר בברית המועצות טרם מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה לא נוצר ביניהם קשר שוב. ייתכן שאברהם נרצח בידי הסובייטים.
אחותו לנה (Lesha) בורשטיין, ילידת 1911, נרצחה יחד עם בעלה, דוד, בנה הקטן, בנציון, ויחד עם הוריה, שמעון ורבקה, ביער פונאר הסמוך לווילנה.
צוקרמן היה אב לשמעון (1947) ויעל (1949).
נכדתו, רוני צוקרמן, היא האישה הראשונה אשר סיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב, בשנת 2001.
ספריו.
ערך אנציקלופדי:
בעריכתו:
צביה לובטקין
צִבְיָה לוּבֶּטְקִין-צוּקֶרְמַן (בפולנית: Cywia Lubetkin Cukierman; 9 בנובמבר 1914 – 11 ביולי 1978), מלוחמות מרד גטו ורשה; הייתה מדריכה ומנהיגה בתנועות הנוער "דרור" ו"החלוץ", ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות ומוזיאון בית לוחמי הגטאות, פעילה במפלגת "אחדות העבודה" ובתנועת הקיבוץ המאוחד.
ביוגרפיה.
צביה לובטקין נולדה בשנת 1914 בבּיטֶן (Byteń) שליד העיר סְלוֹנִים שבפולין (כיום בבלארוס). היא גדלה בבית יהודי מסורתי, אחת משבעה אחים ואחיות. בצעירותה הצטרפה לתנועת "פרייהייט" ('דרור'), ודרכה יצאה לקיבוצי ההכשרה של "החלוץ" - בתחילה לקיבוץ לוצק, וב-1935 לקיבוץ קיילצה (Kielce). בשנת 1938 נקראה לובטקין לעבור לוורשה, בירת פולין, למרכז החלוץ, ולשמש שם מרכזת ההכשרות בתנועה. בהמשך הייתה ממנהיגי "החלוץ הצעיר" עד 1939 ו"דרור" החל מייסודה בדצמבר 1939.
באוגוסט 1939 שימשה צירה בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה. הקונגרס קוצר בשל הידיעה על חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ולובטקין שבה לחניכיה בפולין, על אף שהוכנה עבורה אשרת עלייה לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התקבלה החלטה בהנהגת תנועת דרור על כינון מסגרת "הנהגה ב'" שתהיה מורכבת מנשים בלבד, למקרה שבו יגויסו לצבא כלל הגברים בהנהגה. הנהגה אלטרנטיבית זו מנתה את לובטקין יחד עם פרומקה פלוטניצקה, חנצ'ה פלוטניצקה, לאה פרלשטיין, טוסיה אלטמן ואחרות. שבוע לאחר פרוץ המלחמה התקבלה בהנהגת התנועה החלטה לצאת מוורשה ולפנות מזרחה לשטח הכיבוש הסובייטי. הנהגת התנועה, ובה לובטקין, התיישבה ב-16 בספטמבר 1939 בעיירה קובל (Kowel). בקובל קיבלה לובטקין על עצמה אחריות על חיפוש דרכי יציאה לחברי התנועה לכיוון ארץ ישראל, בעיקר דרך פריצת הגבול עם רומניה, שדרכה עוד ניתן היה להגיע לארץ. בהמשך הפעילות בשטח הכיבוש הסובייטי הייתה לובטקין אחראית גם על תחום הקשר והמודיעין. בין ראשוני החברים שנשלחו לנסות ולפרוץ את הגבול הרומני, יצא בן זוגה של לובטקין באותה התקופה, שמואל בּרִידֶר, שעקבותיו נעלמו.
ב-31 בדצמבר 1939 התכנסה הנהגת התנועה והחליטה על חזרה לפעולה גם בשטחי הכיבוש הגרמני. פרומקה פלוטניצקה כבר שהתה באזור הגרמני, ובתחילת ינואר 1940 יצאה גם לובטקין חזרה לשטח הגרמני, ובאביב אותה שנה הצטרף אליה יצחק (אנטק) צוקרמן, שלימים היה לבן זוגה. הם התגוררו בקומונה של הנהגת התנועה בוורשה, ברחוב דְזֶ'לנָה (Dzielna) 34, בדירה ששימשה כמרכז רעיוני ואקטיבי של התנועה. בבניין הקומונה הוקם מטבח ציבורי שפעל גם כגמ"ח, ובו שהו פעילים רבים. בגטו ורשה הייתה לובטקין למייצגת תנועת דרור ב"קואורדינציה החלוצית" – ארגון הגג של התנועות החלוציות – ובפני היודנראט. בשלב מסוים שימשה כראש מרכז החלוץ בוורשה. כמו כן עסקה בגיוס תרומות לטובת מפעלי החינוך והסעד של התנועה. תפקיד נוסף שביצעה בגטו היה המשך ארגון של חוות הכשרה חקלאיות שקיבלו אישורי עבודה מטעם השלטונות. לובטקין עמלה על השגת האישורים ועל שמירת הקשר עם החניכים שעבדו בחוות, ולשם כך עברה פעמים רבות בגנבה ותוך סיכון את חומות הגטו לשם ביקורים בחוות השונות.
במסגרת הארגון היהודי הלוחם.
עם התפשטות הידיעות בגטו (על ידי ניצולים שונים, ושמועות שהגיעו לגטו) על הטבח שמבצעים הנאצים ביהודים, החלה התארגנות בתנועות הנוער להקמת מחתרת לוחמת. לובטקין ויצחק צוקרמן הובילו קו שדגל בלוחמה מתוך הגטו, ולא ברחובות העיר שמחוץ לגטו.
מאוחר יותר אמרה לובטקין: "לו היינו מגיעים מיד לכניסת הגרמנים לפולניה לכלל אותה הכרה שהגענו אליה אחר כך... כי אז אולי דמות העניינים הייתה אחרת".
הניסיונות הראשונים לגבש מחתרת חמושה עלו בתוהו, והאקציה הראשונה תפסה את מנהיגי תנועות הנוער בטרם בשלה ההתארגנות. בתקופת האקציה הראשונה עסקה התנועה בעיקר במאמץ להציל את חבריה. ב-28 ביולי 1942 (שבוע לאחר תחילת האקציה) השתתפה לובטקין בפגישת היסוד של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל). לובטקין נטלה על עצמה את האחריות להפעלת הקַשָרִיוֹת (נשים בעלות מראה ארי, חברות המחתרת, שתפקידן היה העברת מידע ונשק בין הגטאות, ובין נציגי המחתרת בצד הארי למחתרת בגטו) ולשליחתן לארגון תנועות המרי בגטאות נוספים, אולם בשל חזותה היהודית נבצר ממנה לשמש כקשרית בעצמה.
התחדשות האקציה ב-6 בספטמבר אירעה לאחר מותם של שניים ממנהיגי המחתרת – יוסף קפלן ושמואל ברסלב – ונפילת מלאי הנשק שהושג, בידי הגרמנים. חברי דרור הצטרפו אל חברי "השומר הצעיר" במחבואם ב"שופ של לנדאו" (מפעל שפעל בגטו). לאחר תום האקציה ב-13 בספטמבר 1942, התכנסו חברי הנהגת המחתרת לדיון בהמשך הפעולה. באווירת הייאוש ששררה הועלתה ההצעה לצאת בקרב גלוי מול הגרמנים, בנשק המועט, במאבק עד הכדור האחרון (למעשה הצעת התאבדות במאבק). קורות אותה פגישה אינן מתועדות במלואן, אולם לפני פטירתה ציינה לובטקין כי "לא נמנתה עם האופטימיסטים" בפגישה זו, ולאחר מותה אישר זאת גם יצחק צוקרמן. יצחק צוקרמן ואריה וילנר הצליחו באותה הפגישה להביא להסכמה כלפי קו מתון יותר שדגל בחידוש המחתרת, בצבירה מחודשת של נשק ובהכשרה, לפעולה שיהיה בה כדי להביא להישג היסטורי משמעותי יותר. לאחר האקציה צמחה בציבוריות היהודית בגטו אווירה שאפשרה הקמת מסגרת פוליטית שתתמוך במחתרת. מסגרת פוליטית זו גם אפשרה יתר קישור עם המחתרות הפולניות (הקומוניסטית והלאומית) מחוץ לגטו. לצד אי"ל הוקם ועד יהודי לאומי, שכלל את המפלגות הפוליטיות השונות בגטו, וכן ועד מתָאֵם. לובטקין פעלה במסגרת הוועד המתאם בוועדת הכספים. למפקדת אי"ל לא התמנו נשים, אולם לובטקין, מרים היינסדורף וטוסיה אלטמן היו נוהגות להצטרף לדיוני המפקדה. במסגרת תפקידה בוועדת הכספים הייתה לובטקין אחראית על ארגון ה"אֶקסִים" – החרמות של עסקים ומוסדות שסירבו להקצות כסף ומשאבים להמשך הפעילות ולרכישת נשק. לובטקין הוסיפה גם להיות אחראית על שילוחן של קשריות המחתרת.