בעקבות מחאות היישוב היהודי בארץ ישראל ובעולם על תקרית בין שוטרים למתפללים שאירעה בסמוך לכותל ושבה נפגעו מתפללים יהודים, מינתה ממשלת בריטניה בהסכמת חבר הלאומים ועדה ל"קביעת הזכויות והתביעות השנויות במחלוקת של היהודים והמוסלמים בכותל המערבי" - ועדה זו כונתה בשם "ועדת הכותל הבינלאומית".
במקביל באותה שנה הייתה הסלמה והידרדרות ביטחונית קשה ששיאה החל ב-ט' באב במאורעות תרפ"ט והתפשטה לכל רחבי הארץ.
הידרדרות זו הביאה לכך שהסדרים בכותל המערבי היו אחד הנושאים העיקריים בהם דנה הוועדה הבריטית לחקר המאורעות. ולפיכך הוקמו מטעם היישוב היהודי שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל. הוועדות היו מורכבות מנציגים של המוסדות הלאומיים, הרבנות הראשית, ואגודת ישראל. בעקבות ועדות אלה ייסדו ב-1930 את התפקיד הרשמי של רב הכותל.
לתפקיד זה מונה הרב אורנשטיין וכעוזרו וכשמש הכותל מונו הנכבדים רפאל מיוחס ולאחריו בנו יעקב מיוחס.
תפקידיו כרב הכותל היו:
הרב אורנשטיין כרב הכותל הראשון.
הרב אורנשטיין היה מגיע מדי יום ביומו ברגל אל הכותל גם בשנים שבהן היה גר ביישוב נווה יעקב הרחוק, והיה שוהה במחיצת המתפללים בכותל רוב שעות היום. מפני שנאסר לשים בכותל כיסאות היה עומד כל היום ולעיתים יושב על הרצפה ובידו כרך של גמרא. גם אם הציעו לו השוטרים הבריטים לכבדו בכיסא שלהם היה מסרב בטענה שלא מגיע לו לשבת בשעה שאסור ליהודים אחרים לשבת. מפני שגם לא הייתה מחיצה בכותל, היה מקפיד על מקום קבוע בו עמד ושימש בעצמו כסמן של קו ההפרדה בין עזרת גברים לעזרת נשים. הרב אורנשטיין ניהל תיעוד ורישום של כל מה שקרה מדי יום בכותל בפרוטרוט והעביר דיווחים אלה לגורמים השונים שהיה מופקד מטעמם כרב הכותל. תיעודים אלה קובצו על ידי בנו לספר בשם יומן הכותל המערבי והם מתארים את האירועים הדמויות והמספרים של באי הכותל בין השנים ה'תר"צ (1930) ל-ה'תש"ח (1948). שם ניתן לראות גם אם אלו בעיות היה עליו להתמודד כרב הכותל בעיקר מול גורמים ערבים שניסו לפגוע בתפילת היהודים במקום. עם זאת כתפקידו הקפיד לשמור על יחסים טובים ומכובדים כלפי כל הגורמים ובכללם הנכבדים של הערבים. כמו כן כבא כוחם של המוסדות הלאומיים הקפיד שלא להיות מעורב בפעולות נגד חוקי המנדט ולכן לא יכל לקחת חלק בתקיעת השופר החתרנית שהייתה נערכת במוצאי יום כיפור.
ברובע היהודי עד המצור בתש"ח.
בשנת ה'ת"ש נכנס הרב אורנשטיין לגור בעיר העתיקה, היישוב היהודי במקום התדלדל מאוד בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומנה כ-3,000 איש רובם עניים מאוד, רבים מהם זקנים, והמעטים מהם שעבדו יצאו לעבודות בעיר החדשה. כאשר הייתה מתיחות ברחוב הערבי היה היישוב מנותק מהעיר החדשה ועמד בסכנת רעב.
מתוך הכרה שבמצב כזה לא יוכל היישוב במקום להמשיך להתקיים, נטל על עצמו הרב אורנשטיין את המשימה להביא למשיכת כוחות צעירים לרובע, לחזק את האוכלוסייה היהודית ולפתח בה מקורות פרנסה.
מאידך נטל על עצמו לדאוג לתמיכה בעניי הרובע, ומדי יום היה עסוק מספר שעות בחלוקת כספים לנזקקים. את הכספים גייס ממקורות שונים ביניהם מאגודת אחווה והמועצה הדתית של קהילת ירושלים.
בנוסף לתפקידו כרב הכותל, היה גם מרבני חב"ד בארץ והיה בין באי בית הכנסת צמח צדק שבעיר העתיקה. בהוראת האדמו"ר הריי"ץ ייסד את "חברת התהילים העולמית" ואת מרכזה קבע בבית הכנסת הנ"ל בו ישבו מדי יום מנין קבוע של קוראי תהילים לשלום עם ישראל בעולם. כמו כן ייסד מרכז חב"ד והקים בו את ישיבת "מדרש שמואל" על שם האדמו"ר מהר"ש בה למדו טובי האברכים בשעות הלילה. מוסדות אלו הצליח להביא לגידול מספר הלומדים והתושבים במקום.
בשנת ה'תש"א הקימו צעירים מהרובע היהודי ארגון בשם "התאחדות בני ירושלים העתיקה" והניחו יסודות לכמה מפעלים כלכליים. הארגון נתקל בעוינות מצד ועד פרנסי הקהילה אך קבלו את תמיכתו של הרב אורנשטיין שהצטרף לפעולתיהם.
הם ייסדו "קופת מלווה" שהלוותה כספים ליהודי הקהילה בלי ריבית ובתשלומים וללא הבדלי עדות ומפלגות. קופה זו הלוותה בהמשך גם לקופת ההגנה ולקופה הכללית בתקופת המצור. כמו כן הקימו "קופת עזרה" לתמיכה בעניים.
בנוסף הקימו בית מלאכה לעשיית קלף ובתים לתפילין ואת בית דפוס "הר ציון".
בתקופת המצור ועד נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות עם השמע היריות הראשונות על התחבורה לעיר העתיקה, קמה בהלה המונית והחלה עזיבה שבתחילה הייתה בלתי מאורגנת ובסופה לבשה ממדים של בריחה המונית מאורגנת. עם תחילת המצור ירד מספר התושבים בעיר העתיקה מ-2700 ל-1800. תושבי עדות המזרח תמכו במוסדות הציבור וההגנה אך חלק גדול מהעדה האשכנזית היה אנטי-ציוני והוועד המקומי של התושבים היה מתנגד חריף לכוחות ההגנה והפריע לפעולותיהם. במצב זה נחלץ הרב אורנשטיין לעזרת ההגנה ושימש בתפקיד מנהל האדמיניסטרציה האזרחית. הרב אורנשטיין ניסה לגשר בין הצדדים והצליח לשכנע חלק מהרבנים כי עזיבת הרובע פירושו הפקרת הכותל לידי הערבים, על ידי כך הצליח להביא לשיתוף פעולה הולך ומתרחב של התושבים עם ההגנה ולבלימת העזיבה של הרובע. לרב אורנשטיין הייתה גם השפעה על בני הישיבות ורבים מהם הצטרפו למשמר בעמדות המגן ועבודות הביצורים. בהוראת שעה התיר להם הרב אורנשטיין להשתתף בעבודות הביצורים אף בשבת מחמת פיקוח נפש.
ביתו של הרב שכן ליד בית הכנסת ניסן ב"ק ולמעשה עמד על הגבול בין הרובע היהודי לרובע המוסלמי, אהרון לירון ממגיני הרובע כותב בספרו:
בינואר 1948 פוצצו הערבים את הבית ורובו קרס, במפולת זו נהרגו ונפצעו הלוחמים שבעמדה ביניהם בנו אברהם שעל אף פציעתו הצליח לחלץ את עצמו ואת אחד הלוחמים לבית החולים משגב לדך. שאר הבית פוצץ על ידי הצבא הבריטי עמ"נ שלא ישמש את לוחמי ההגנה.
באותו הזמן שהה הרב אורנשטיין בעיר החדשה לטובת טיפול בענייני ציבור שונים, כאשר ניסה להצטרף לשיירה שהייתה בדרכה לעיר העתיקה חסמו האנגלים את דרכו בטענה שתפקידו כרב הכותל הסתיים מפני שיהודים אינם יכולים יותר להגיע לכותל, כאשר טען בפניהם שביתו ומשפחתו נמצאים שם, הודיעו לו שיעבירו את משפחתו אליו. לאחר מאמצים רבים מצידו ומצד גורמים כמו יצחק בן-צבי והרב הרצוג הצליח לשוב לעיר העתיקה. בתשובותיו לפונים אליו ביניהם במכתבו לר' ניסן טלושקין ששאלו מודע הוא מתעקש ללכת אל מקום סכנה? השיב "שם מקומי בין אחי לסבל ולא פה. הלא חיים שם, ברוך השם, יהודים רבים ועיר שלימה נלחמת ועומדת על נפשה", "אם נגזר על מאן דהוא לעלות קורבן על קדושת ירושלים העתיקה ומקומותיה הקדושים, הרי אני מחויב בכך יותר מכל אדם אחר."
הקבורה הזמנית של חללי הרובע בקבר אחים שבעיר העתיקה.
משנכנס הלגיון הירדני למערכה הוחמר המצור ורבו החללים. בשל המצור לא היה אפשר לקבור את המתים בבית הקברות הר הזיתים ונתעורר ויכוח חריף בין הרבנים ואישי הציבור מה לעשות מפני שמקובל היה שאסור לקבור מתים אלא מחוץ לחומות העיר מפני קדושתה. הרב אורנשטיין התיר בהוראת שעה לקבור את החללים בקבר אחים גדול באופן ארעי עד שיכולו להוציאם לקבורה מחוץ לחומות. הרב עבר בעצמו בית המשפחות ואסף סדינים וקרשים לצורך הקבורה ובחרו מקום לקבורה בשטח בתי מחסה בחצר רוטשילד. כשקברו את החללים נפרד הרב אורנשטיין מהם בתור אבי היישוב, אמר עליהם קדיש וביקש מחילה בשם היישוב כולו והבטיח להעבירם בהזדמנות הראשונה לקבורה בהר הזיתים.
בי"ד באייר תש"ח בבוקר ארבעה ימים לאחר הקבורה הראשונה, הייתה הפגזת תותחים קשה על בתי המחסה. הרב אורנשטיין והרבנית מושקה ליבא נהרגו בהפגזה ונקברו אף הם בקבר האחים.
כאשר נתקבלה בירושלים החדשה הידיעה על מותם, שלח יצחק בן-צבי מברק לראש הממשלה דוד בן-גוריון ובו כתב: "שר וגדול נפל היום בישראל".
כעבור 19 שנה, אכן הועברו שרידי הקבורים במקום ובני הזוג אורנשטיין בכללם, אל קבר האחים לחללי הרובע היהודי במרומי בית הקברות שבהר הזיתים.
מהומות וייט
נורבולינגקה
נוֹרְבּוּלִינְגקָה (בטיבטית: ནོར་བུ་གླིང་ཀ་; במנדרינית: 羅布林卡;
מילולית "גן אבני החן" או "גן התכשיט") הוא ארמון וגן גדול המקיף אותו בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת טיבט. הארמון הוקם בשנת 1755 בהוראתו של הדלאי למה ה-7, והורחב פעמים אחדות. המקום שימש כארמון הקיץ המסורתי של כל הדלאי לאמה וכמרכז מנהלי ודתי החל משנות ה-80 של המאה ה-18 עד להשתלטותה של הרפובליקה העממית של סין, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, על טיבט. ב-2001 נוסף נורבולינגקה לאתר המורשת העולמית "המכלול ההיסטורי של ארמון פוטאלה, להסה", שקודם להוספה כלל את ארמון פוטאלה ומקדש ג'וקהנג.
היסטוריה.
בניית האתר החלה בשנת 1755 בהוראתו של קלסנג גיאטסו (1757-1708), הדלאי למה ה-7, כ-100 שנים לאחר בניית ארמון פוטאלה. על פי הרשומות של טיבט היה במקום מעיין ששימש את הדלאי למה ה-7, שהיה חולני ונהג לרחוץ במעיין מדי קיץ מתוך אמונה בכוחות המרפא שלו. הנציג הקיסרי של שושלת צ'ינג בטיבט ביקש וקיבל מהממשל הסיני אישור לבניית ארמון מיוחד על מנת שהדלאי למה יוכל לנוח במקום לאחר הרחצה, וכך נבנה המבנה הראשון במקום, "ארמון קלסנג". הגן והארמון הושלמו ב-1783, בתקופת שלטונו של ג'מפל גיאטסו (1804-1758), הדלאי למה ה-8, שהרחיב את הגן והורה לחפור אגם במקום.
מאז תקופת הדלאי למה השביעי שימש הארמון כארמון הקיץ. בכל שנה החל בחודש השלישי וכלה בחודש התשיעי על פי לוח השנה הטיבטי עברו הדלאי למה וכל ממשלו לנורבולינגקה. התהלוכה של הדלאי למה ופמלייתו העוקרים מארמון פוטאלה לנורבולינגקה הייתה אחד האירועים השנתיים המרכזיים בלהסה. כמו כן שימש המקום ללימודי הדת של דלאי למה עתידיים בטרם עלו על כס השלטון.