ב-1956 הוצג ה-T-54B, גרסה משודרגת של ה-T-54A עם מערכת "Tsyklon" לייצוב התותח בשני מישורים (אנכי ואופקי), תותח 100 מילימטר חדש מדגם D-10T2S, מערכת תת-אדום למפקד ולתותחן לקרבות בלילה, זרקור חיפוש אינפרא אדום על צריחון המפקד עם טווח של 400 מטר, ושלושה מכלי דלק חיצוניים. הגרסה הפולנית של ה-T-54B נודעה בשם T-54AM, והיא נמכרה למספר מדינות ברית ורשה בהן מזרח גרמניה.
ניסויים שביצעה ברית המועצות במהלך שנות ה-50 לבדיקת רמת שרידותם של טנקים ליד דטונציה של ראש קרב גרעיני גילו שצוות הטנק יהרג מגל הדף. עקב כך פותחה מערכת "PAZ" שאטמה את הטנק והגנה על הצוות מפני גל הלם של הפיצוץ, ומפני חומרים רדיואקטיביים (אב"כ). ב-1955 הוחלט על תוכנית מודרניזציה נרחבת ל-T-54B שתכיל את השדרוגים הרבים שבוצעו ב-T-54 לאורך העשור הקודם. תוכנית זאת תסתכם ב-T-55 שהופיע לראשונה במצעד מהפכת אוקטובר ב-1961.
מהירות הטנק עלתה ל-50 קמ"ש בזכות מנוע משודרג בעל 580 כ"ס (לעומת 520 ב-T-54) ותמסורת חדשה. כמות הדלק עלתה ל-960 ליטר על ידי הוספת שני מכלי דלק חיצוניים וכך גם הטווח המבצעי של הטנק עלה ל-500 ק"מ. כמות התחמושת לתותח 100 המילימטר עלתה מ-34 ל-43 על ידי אחסון פגזים בתיבות ששוכנו בתוך מכלי הדלק הפנימיים. מספר שינויים בוצעו בתצורת הצריח, כמו הסרת כיפת האורור מגג הצריח והוספה של רצפת צריח (ב-T-54 כשהצריח היה מצטודד, הטען היה צריך לזוז ביחד עם הצריח). מדוכות העשן הוחלפו במערכת פשוטה שהזריקה שמן למערכת הפליטה של המנוע ויצרה ענן עשן באורך של 300 מטר למשך שתי דקות. צריחון הטען יחד עם מקלע הנ"מ עליו הוסרו משנכנס דור חדש של מערכות נ"מ לדיוויזיות השריון הסובייטיות. ייצור סדרתי של ה-T-55 החל ביוני 1958 ונמשך עד יולי 1962.
ב-1963 הוכנס לייצור ה-T-55A, כשהשדרוג העיקרי בו היה מערכת פנימית חדשה שהגנה על צוות הטנק מפני קרינה. לכך נוספה גם מערכת סינון אוויר להגנה מפני חומרים כימיים. מקלע ה-SGMT המקביל הוחלף במקלע PK בקוטר זהה, ומקלע התובה הוסר ובכך פינה מרווח לעוד 6 פגזים לתותח 100 המילימטר. מ-1970, מקלע הנ"מ DShK הותקן בחזרה על צריחון הטען עם הופעת מסוקי תקיפה נגד שריון של מדינות נאט"ו כמו AH-1 קוברה.
תיאור.
טנקי ה-T-55/54 קלים להפעלה, אמינים מבחינה מכנית וזולים. אחד היתרונות הבולטים בעיצובם הוא גודלם, כשגובה הצריח הוא בסך הכל 2.4 מטר, בהשוואה ליריביו המערביים כמו M48 פטון שגובהו 3.13 מטר או צנטוריון שגובהו 2.94 מטר. הצללית הנמוכה מקשה על פגיעה בטנק, ובנוסף הצריח בצורת חצי כדור הגביר את המיגון הבליסטי. הטנק נהנה מניידות טובה בזכות הזחלים הרחבים עם לחץ נמוך ויחס כח למשקל גבוה. משקלו הקל יחסית מאפשר לו לחצות גשרים שטנקי מערכה אחרים לא מסוגלים לחצות, ולשנעו ברכבות בקלות.
אחת מנקודות התורפה המרכזיות של הטנק שנבעו כתוצאה מממדיו הקטנים הייתה זווית ההנמכה הלקויה של התותח (4- מעלות, בניגוד ל-10- מעלות בטנקים מערביים) שפגעה ביכולת השימוש ברמפות ירי והקשתה מאוד על מציאת עמדת תובה, בה רק הצריח והתותח חשופים (מאחר שהדוקטרינה הסובייטית קידשה את המתקפה, חיסרון זה נחשב סביר בתכנון). כתוצאה מהמרחב הצפוף בטנק הוגבלה כמות התחמושת שניתן לשאת וקצב הירי היה נמוך בהרבה לעומת טנקים מערביים. בעוד צוות מיומן של טנק צנטוריון מערבי היה מסוגל לירות למעלה מ-15 פגזים בדקה, קצב האש של ה-T-55/54 עמד על 4–5 פגזים. לכך הייתה השפעה מכרעת במהלך הקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
מערכת בקרת האש הפשוטה יחד עם המחסור בתחמושת חודרת שריון אפקטיבית הביאו לכך שטנקי ה-T-54 נאלצו להשתמש בעיקר בפגזים חלולים (HEAT) עד שנות ה-60, על אף חוסר הדיוק שלהם בטווחים רחוקים. זאת מאחר שמנקודת המבט הסובייטית, זירת הקרב העיקרית של הטנקים תהיינה באירופה, שם תנאי השטח יכתיבו קרבות מטווחים קצרים.
שדרוגים והחדשה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 המאוחרות החלה בברית המועצות תוכנית מודרניציה נרחבת לטנקי T-55, שמטרתה לקרבם לסטנדרטים של טנקי ה-T-72, אך במחיר עלות נמוך. תוכנית זו קיבלה תאוצה לאחר פלישת הסובייטים לאפגניסטן ב-1979. יחידות רבות צוידו בטנקי T-55 שנתגלו כפגיעים ביותר לרקטות נ"ט מסוג RPG-7 ולמוקשי נ"ט. במהלך 1980, כ-16% מאבדות הטנקים היו לרקטות RPG, ו-59% למוקשים. כחלק מתוכנית החומש לשנים 1981–1985 הוחלט לשדרג כ-2,200 T-55 ו-T-55A, שנקראו T-55M ו-T-55AM בהתאם.
שריון הטנק עובה על ידי הוספת לוח שריון על חזית התובה, המורכב מ-6 שכבות של לוחות שריון בעובי 5 מילימטר כל אחת, כשבין כל שכבה יש מרווח של 30 מילימטר הממולא בפוליאוריתן. בנוסף, בשני צדדי הצריח נוספו לוחות שריון עם תצורה פנימית זהה בעובי 60 מילימטר, שהגבירו את רמת מיגון הצריח ל-380 מ"מ כנגד חודרנים קינטיים, ו-450 מ"מ כנגד מטענים חלולים. ערכת מיגון לחלקו האחורי של הטנק כנגד רקטות RPG הותקנה במידת הצורך. גחון הטנק עובה ב-20 מ"מ להגנה מפני מוקשים, חצאיות מיגון נוספו בצידי התובה, ורמת המיגון כנגד קרינה שופרה. הותקנו גם מדוכות עשן ששיגרו פגזי עשן למרחק של 250–300 מטר. מערכת בקרת אש חדשה מדגם 'Volna' הותקנה, וזו כללה מד טווח לייזר מעל התותח בעל טווח מרבי של 4,000 מטרים, מחשב בליסטי ומערכת ייצוב תותח משודרגת. לטנקים אלה גם נוספה יכולת לשיגור טילי בסטיון, טיל נ"ט דור ב' רוכב קרן לייזר. כמו כן שודרג המנוע ל-620 כ"ס.
ב-2001 נחשף כי רוסיה השלימה פיתוח של שני דגמים משודרגים של ה-T-55 למטרות ייצוא. לפי החברה המפתחת, חבילות השדרוג הללו הן מודולריות, כלומר ניתנות לשינוי לפי דרישות הלקוח. הדגם הראשון מצויד בתותח 100 המילימטר המקורי, אך עם מערכת בקרת אש ממוחשבת בדומה לזו המותקנת בטנק המערכה T-80, מיגון ריאקטיבי, מקלע NSV נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ, מנוע דיזל המפיק וגלגלי מרכוב קלי משקל מאלומיניום.
הדגם השני הוא בעל שלדה מוארכת עם גלגל מרכוב נוסף בכל צד, ובעל יכולת עבירות שטח טובה יותר. הצריח הוחלף בצריח של ה-T-72 עם תותח חלק קדח בקוטר 125 מ"מ ומערכת טעינה אוטומטית, שמצמצמת את מספר אנשי הצוות בטנק לשלושה. התותח מסוגל גם לשגר טיל מונחה לייזר למרחק של עד 5 קילומטר. בנוסף, המנוע שודרג ל-.
שרות מבצעי.
השימוש המבצעי הראשון של טנקי T-54 היה ב-1956 במהלך מבצע "Vikhr" (מרוסית: סופה), הפלישה הסובייטית להונגריה שנועדה לחסל את המרד ההונגרי האנטי קומוניסטי. מספר טנקי T-54 אבדו בקרב לאחר שנפגעו על ידי בקבוקי מולוטוב ותותחי נ"ט הונגרים, ו-T-54A אחד אף נתפס על ידי המורדים ההונגרים והובא לשגרירות הבריטית בבודפשט. בחינה של הטנק הובילה לזירוז בפיתוח של תותח ה-L7 הבריטי המצוין בקוטר 105 מילימטר, שאומץ על ידי מדינות נאט"ו ואף שימש את טנק המרכבה סימן 1 הישראלי.
במהלך מלחמת ששת הימים הפעילו צבאות סוריה ומצרים טנקי T-54A ו-T-55 אשר סופקו להן על ידי ברית המועצות בתחילת שנות ה-60. טנקים אלו השתמשו בכוונות אופטיות בסיסיות ונתגלו כנחותים מבחינת כוח אש אל מול טנקי הצנטוריון הישראלים עם תותח ה-105 מילימטר L7 הבריטי. בחמשת ימי הלחימה בחצי האי סיני איבדה מצרים כ-291 טנקי T-54A ו-82 T-55. במלחמת יום הכיפורים היוו טנקי T-54A ו-T-55 את עמוד השדרה של עוצבות השריון של מצרים וסוריה.
במלחמת הודו פקיסטן בשנת 1971 שירתו טנקי T-54A, T-55 (בצבא ההודי) ו-Type 59 (בפקיסטן), אולם נערכו מעט מאוד קרבות שריון גדולים בעימות.
השימוש הנרחב ביותר של טנקי T-55/54 באסיה היה במלחמת וייטנאם. הצבא הצפון וייטנאמי קיבל לראשונה טנקי T-54B, T-54A ו-Type 59 בסוף שנות ה-60, ואלו השתתפו לראשונה בקרב בפברואר 1971 במהלך הלחימה בלאוס. במתקפת איסטרטייד (30 במרץ-22 באוקטובר) ב-1972 נערכו מספר קרבות שריון בין טנקי T-54 של צבא צפון וייטנאם לבין טנקי M48A3 פטון של צבא דרום וייטנאם. בקרבות באזור קואנג טרי (Quảng Trị) השמיד הרגימנט המשוריין ה-20 של צבא דרום וייטנאם כ-90 טנקי T-54 ו-PT-76. טנקי T-54A ו-T-54B רבים הושמדו גם על ידי טילי נ"ט מונחים מדגם טאו. בסך הכל איבד צבא צפון וייטנאם כ-400 טנקים במתקפת איסטרטייד, אותם החליפו טנקים שסיפקה סין.
טנקי T-55/54 השתתפו בעשרות קונפליקטים ברחבי יבשת אפריקה, מאחר שרבות מהמדינות החדשות שנוצרו בעידן הפוסט קולוניאלי שלאחר מלחמת העולם השנייה פנו לעבר ברית המועצות בבקשה לסיוע צבאי. כתוצאה מכך, ה-T-55 היה לדגם הטנק הנפוץ ביותר ביבשת. הם השתתפו בין היתר במלחמת הגבולות בין דרום אפריקה לאנגולה, במלחמת סהרה המערבית (1990-1971), במלחמת האזרחים באלג'יריה (שנות ה-90), בידי צבא לוב בקונפליקט בצ'אד (1978–1987), בסכסוכים באנגולה לאחר קבלת העצמאות ב-1976, וכמו כן במלחמות בקונגו, סומליה, אריתריאה, אתיופיה ואוגנדה.
טנקי T-55 שימשו באופן נרחב במהלך מלחמת איראן–עיראק אצל שני הצדדים הלוחמים, ולאחר מכן גם במלחמת המפרץ ב-1991 בידי הצבא העיראקי (בעיקר ביחידות שדה רגילות, כשהמשמר הרפובליקני מצויד בטנקים חדישים יותר דוגמת ה-T-72). בזמן מלחמת המפרץ היו כוחות השריון העיראקים מבוססים בעיקר על T-54 ו-T-55, אולם טנקים אלה כבר היו מיושנים לעומת דגמים מודרניים כמו הM1A1 אברהמס האמריקאי או הצ'אלנג'ר 1 הבריטי, אותם פגשו תכופות בשדה הקרב. טנקי T-55 השתתפו גם בפלישה לעיראק ב-2003.