בהמשך יצאו "בוכה על הקבר", "שיר הסמרטוטים" ו"אילנה", שנכתב לחברתו דאז אילנה ברקוביץ'. "בוכה על הקבר" לווה בקליפ בו אמו של גפן יוצאת מתוך ארון קבורה. השיר הפך ללהיט גדול והגיע למקום ה-6 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ג של רשת ג'. "עכשיו מעונן" הגיע למקום ה-9 ו"שיר הסמרטוטים" למקום ה-20. גפן עצמו הוכתר כזמר השנה.
עוד שיר שזכה להצלחה רבה הוא "אולי". שיר אהבה אקוסטי המדבר על אדם המחפש את הבחורה שהוא אוהב. לפי שיעורים השיר נכתב על אילנה ברקוביץ'. השיר הוא השיר הקצר ביותר באלבום ועל כך נמתח עליו ביקורת.
שירים בולטים נוספים מהאלבום הם "אל תדאג", "על הכנרת בזריחה" ו"אני שונא".
מועדון הכדורגל סנדרלנד
רוממיה הלוי-סגל
רוממיה הלוי-סגל (28 באוקטובר 1935 - 17 באפריל 2008) היה מפקד ממר"ם בשנים 1973–1978, ראש המועצה המקומית סביון משנת 1999 ועד לפטירתו.
ביוגרפיה.
רוממיה הלוי-סגל היה בוגר הטכניון בהנדסה ובעל תואר שני באלקטרוניקה ומחשבים מאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1973–1978 כיהן כמפקד ממר"ם, בדרגת אלוף-משנה. עם סיום שירותו בצה"ל גויס למשטרה לנהל את מרכז עיבוד הנתונים של המשטרה, אולם בעקבות הגשת כתב אישום נגדו באשמת שוחד על שהתארח בחו"ל ב-1974 על חשבון ספק ציוד מחשבים, הוא התפטר מהמשטרה. בפברואר 1981 זוכה סגל מההאשמות נגדו. לאחר זמן קצר מכן החל לכהן כסמנכ"ל בחברת אלביט, ומאוחר יותר מונה למנהל מרכז המחשבים של "אגד".
היה דירקטור ויו"ר בחברות מחשבים ציבוריות, חבר בוועדות ממשלתיות ומרצה בתחום המחשוב בישראל ובחו"ל, וחבר המועצה הציבורית של לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל.
היה פעיל בצופים במשך שנים רבות, בהן עשר שנים כראש שבט "כנען".
בשנת 1993 נבחר לחבר מועצת סביון, ובשנת 1999 נבחר לעמוד בראש המועצה. בשנת 2003 נבחר לקדנציה שנייה, כשהוא זוכה בקולותיהם של 82% מהמצביעים. בתקופת כהונתו כראש המועצה הוענקו לה פרסים על ניהול כספי תקין, ו-5 כוכבי יופי בתחרות א"י יפה. בשנת 2003 החליטה הכנסת, במסגרת מיזם איחוד רשויות מקומיות, לאחד את סביון עם גני יהודה, והלוי-סגל הועמד בראש היישוב המאוחד. בתחילת 2008 יזם שר הפנים, מאיר שטרית, מיזוג נוסף של רשויות מקומיות, ובכללו מיזוג של אור יהודה ויהוד עם סביון. הלוי-סגל התנגד לכך, ובסופו של דבר הוקפאה התוכנית.
נפטר ב-17 באפריל 2008 ונקבר בבית הקברות בסביון.
חיים אישיים.
הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
Ivy league
אוקזר (קבוצת כדורגל)
ניס (קבוצת כדורגל)
מעבר סן ברנרדינו
מעבר סן ברנרדינו (בגרמנית: San-Bernardino-Pass; באיטלקית: Passo del San Bernardino) הוא מעבר הרים בהרי האלפים השוכן בקנטון גראובינדן בדרום שווייץ. המעבר מקשר בין עמק מיזוקס מדרום ועמק ריינוואלד מצפון, ולאורכו עוברים קו פרשת המים האירופי וקו הגבול בין השפה האיטלקית והגרמנית.
שמו הקודם של המעבר היה "מונס אוויום" (Mons avium - "הר הציפורים"), וזה השתמר בשמה של הפסגה הסמוכה "פיץ אוצ'לו" (Piz Uccello - "פסגת הציפור"). מקור שמו הנוכחי של המעבר הוא בקפלה שהוקמה במקום במאה ה-15 לכבודו של ברנרדינו הקדוש מסיינה.
המעבר היה בשימוש כבר בתקופה הרומית, אך בתקופה זו, ואף במהלך ימי הביניים, שכן השביל שלאורכו, כקילומטר מזרחה מתוואי הכביש הנוכחי. כריתת עצים הגבירה את הסיכון למפולות שלגים, וכתוצאה מכך הועבר הנתיב למסלול חדש במרכזו של האוכף. ב-1770 הוכשר שביל במעבר לתנועת כרכרות, וזהו הנתיב שלאורכו עובר הכביש הקיים כיום. המקום היה לזירת קרב בו הביסו חייליו של נפוליאון כוח של 500 מקומיים ב-1799.
ב-1967 נפתחה לתנועה מנהרת סן ברנרדינו שאורכה 6.6 ק"מ ובה עובר הכביש המהיר N13, המחבר בן כור לבלינצונה. המנהרה הותאמה לצורכי התקופה בה נבנתה, והיא חדלה מלספק מענה הולם לנפח התנועה הגובר. האוורור במנהרה היה לקוי, לא היו בה דרכי מילוט והיא לא התאימה לתנועת משאיות כבדות. לכן נערכו במנהרה עבודות בין 1991 ל-2006 בעלות של 236 מיליון פרנק שווייצרי, אשר התאימו אותה לדרישות הנוכחיות.
המבורג (קבוצת כדורגל)
מאטרסבורג (מועדון כדורגל)
ראן (כדורגל)
מרסיי (כדורגל)
ליון (כדורגל)
דו&quot;ח ליטבק
הפלשים הוא כותרתו של דו"ח שפרסם ד"ר יוסף ליטבק בחודש ינואר 1973 (שבט תשל"ג), בדבר עליית קהילת ביתא ישראל לישראל. ד"ר ליטבק שימש במחלקה לחקר העם היהודי בגולה באגף לתכנון ומחקר של משרד הקליטה הישראלי. הדו"ח מציג מגוון רחב של דעות, בשירות הציבורי הישראלי ובחברה הישראלית, בנוגע לפעולות הרצויות כלפי הקהילה המבקשת לעלות לישראל. המלצותיו מעולם לא אומצו באופן רשמי.
רקע.
רישומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מעידים כי במרוצת שנות השישים עלו ארצה תשעים ושמונה יהודים שנולדו באתיופיה. זאת בנוסף לשישים ותשעה היהודים שעלו ארצה בשנים 1960-1948 ולעולים ספורים לפני הקמת מדינת ישראל. פרופ' מיכאל קורינאלדי מתאר את שיטות העלייה שנקטו בני ביתא ישראל באותן שנים:
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים חיו בישראל כמאתיים אזרחים יוצאי אתיופיה שתבעו את זכות אחיהם לעלייה. יחד עם לחצי ארגונים ופעילים בישראל ובתפוצות, נדרשה הכרעה ברורה של הרשות המבצעת הישראלית בדבר תחולת חוק השבות על יהודי אתיופיה.
עיקרי הדו"ח.
בספרו "מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי" מצטט הרב מנחם ולדמן קטעים מפרק הממצאים בדו"ח ליטבק.
ליטבק הזהיר עוד מפני חדירה דרך ים סוף של גויים המתחזים ליהודים מאתיופיה, באמצעות אוניות ישראליות ואחרות. לדבריו, קיימת סברה מבוססת שכבר הגיעו גויים כאלה לישראל. ליטבק מוסיף כי:
גניזת הדו"ח.
דו"ח ליטבק הוגדר דו"ח פנימי ונגנז בסמיכות מידית להשלמתו. המלצותיו מעולם לא אומצו באופן רשמי. המצב השתנה באופן מהותי זמן קצר לאחר השלמת הדו"ח, כאשר הרב הראשי לישראל, הראשון לציון עובדיה יוסף קבע שבני ביתא ישראל הם יהודים.
מנחם בגין כראש ממשלת ישראל הורה לגנוז את דו"ח ליטבק, וצוטט על ידי פעילים למען יהודי אתיופיה כאומר שהוא "עוד מסמך אופייני לתקופת מפא"י".
חשיבותו ההיסטורית של דו"ח ליטבק.
הרב מנחם ולדמן מעיר על חשיבותו של דו"ח ליטבק, המתעד את הלכי הרוח שפשו בסוכנות היהודית:
יהודי אתיופיה הושפעו מתוכן הדו"ח שנים ארוכות לאחר כתיבתו, למשל, רחמים אלעזר אמר ב-1979 על הדו"ח:
חוטב עצים
חוצב עצים הוא אדם העוסק בחטיבת עצים, איסופם והכנתם להעברה. מדובר במקצוע עתיק, שבוצע בעבר באמצעות גרזנים (ועל כן נקראה הפעולה "חיטוב") אך כיום מבוצע באמצעות מסור ממונע (בעיקר מסור שרשרת) ומכונות מיוחדות.
דימויו של המקצוע בעבר היה כמקצוע קשה, ששכרו נמוך. בעברית השתרש המונח חוטבי עצים ושואבי מים לציון מי שעובדים בעבודה פיזית קשה, ששכרם נמוך והם למעשה מודרים על ידי החברה. מקור המונח ב, בפתיחת פרשת ניצבים, שם נכתב כי בקהל ישראל, הניצב אל מול האל, נכללים "מחוטב עציך עד שואב מימיך", כלומר, גם אנשים פחות מכובדים ועשירים; ועל פי פירוש רש"י לתורה, השתייכו למקצוע זה גרים. בשל המרכיב הפיזי, כמעט במשך כל ההיסטוריה היו בעיקר גברים חוטבי עצים. בשפה האנגלית, שאינה מבחינה בדרך כלל בשמות עצם בין זכר לנקבה, "חוטב עצים" הוא שם עצם זכרי (lumberjack), אך קיימת מקבילה נשית: lumberjill; נשים עבדו כחוטבות עצים בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה בבריטניה (כאשר גברים רבים גויסו לצבא).
בשל הדימויים הנקשרים עם המקצוע, הוא הופיע במספר יצירות תרבות פופולרית. אחת המפורסמות שבהן היא שיר סאטירי של חבורת מונטי פייתון, העוסק באדם שהיה מעוניין להיות חוטב עצים, סמל הגבריות, ואשר חולם על לבישת לבני נשים (או לחלופין, בגרסאות אחרות שביצעה החבורה לשיר, להיות נשי, כמו אביו).
חוטב עצים מופיע גם בסמל מדינת אינדיאנה בארצות הברית. אחת הדמויות המיתולוגיות בארצות הברית היא פול באניין, חוטב עצים.
גיוס ציוד (ישראל)
בישראל, מוקנית לשר הביטחון סמכות לגייס ציוד פרטי של אזרחים לשירות צה"ל, וכן לעשות כן לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור. בעבר נעשה הגיוס מכוח תקנות שעת חירום (תקנות שעת חירום (רישום ציוד וגיוסו), התשי"ז-1956), ובשנת 1987 הוא הוסדר בחוק רישום ציוד וגיוסו לצבא-הגנה לישראל, התשמ"ז-1987. עד שנת 2008 הייתה תלויה הסמכות לגייס ציוד בקיומו של מצב חירום, ואולם באותה שנה נותקה הזיקה בין השניים. על הפעלת מערך הגיוס מופקד המרכז לגיוס אמצעים וריתוק משקי באט"ל (מרכז לאו"ם).
בניגוד לגיוס אזרחים, אין חובת גיוס כללית לציוד, והצבא מגייסו לפי צרכיו. ככלל, מדובר בציוד שעלות רכישתו והחזקתו בידי צה"ל דרך קבע גבוהה, והוא נדרש בעיקר בעתות חירום. החוק מאפשר לצה"ל לגייס כלי רכב, ציוד הנדסי, מתקני חשמל, קשר, רפואה, ומטאורולוגיה, מחשבים, מכונות, מנועים, ואף בתי מלאכה, מוסכים, מעבדות ומחסנים. עד 2008 ניתן היה לגייס בדרך זו גם בעלי חיים.
על החלטה לרשום ציוד כציוד בר גיוס, רשאי בעל הציוד להגיש ערר. משעה שנרשם, רשאי הצבא לגייסו לשם בדיקה, תרגול, אימון או בנסיבות חירום - לשם שימוש מלא בו. כן רשאי שר הביטחון לאסור את הוצאתו של הציוד לחוץ לארץ. לפי החוק, על הצבא לשלם לבעל הציוד דמי שימוש בעבור הציוד, וכן פיצויים במקרה שנגרם לו נזק. על גובה דמי השימוש או הפיצויים ניתן להגיש ערר בפני ועדה המורכבת משמאים שמינה שר הביטחון.