לאחר מותו של ג'ורג' השלישי, מלך אחריו בנו הבכור ג'ורג' הרביעי, שמת עשר שנים לאחר מכן מבלי להשאיר אחריו צאצאים חוקיים. אחריו מלך אחיו, ויליאם הרביעי, שגם הוא לא העמיד צאצאים חוקיים. אחריהם מלכה המלכה ויקטוריה, בתו היחידה של דוכס קנט, שהייתה האחרונה לבית הנובר.
מורשתו.
ג'ורג' השלישי חי 81 שנים ו-239 ימים ומלך במשך 59 שנים ו-96 ימים, יותר מכל קודמיו. רק המלכה ויקטוריה והמלכה אליזבת השנייה חיו ומלכו יותר שנים ממנו.
ג'ורג' כונה על ידי הסטיריקנים "ג'ורג' האיכר" (Farmer George), בתחילה כלעג על העניין שגילה בעניינים חקלאיים יותר מאשר בפוליטיקה, אך בהמשך רמז הכינוי על קרבתו לעם, שהייתה משמעותית יותר באופן יחסי לבנו שהיה מרוחק ומתנשא. בתקופתו של ג'ורג' השלישי, שהתעניין בחקלאות, הגיעה המהפכה החקלאית בבריטניה לשיאה, ותחומי המדע והתעשייה התקדמו מאוד. גידול חסר תקדים נרשם בגודלה של האוכלוסייה הכפרית, שלאחר מכן הגיע ממנה רוב רובו של כוח האדם שהניע את גלגלי המהפכה התעשייתית. אוסף המכשירים המדעיים של ג'ורג' מוצג כיום במוזיאון המדע שבלונדון. הוא יזם את בנייתו ותחזוקתו של הטלסקופ שבנה האסטרונום ויליאם הרשל שהיה הגדול ביותר שנבנה בזמנו. הרשל גילה ב-1781 את כוכב הלכת אורנוס ובתחילה קרא לו בשם Georgium Sidus (כוכב ג'ורג') על שמו של המלך.
בדעת הקהל זכה ג'ורג' השלישי הן לדמוניזציה והן לתשבחות. בשנים הראשונות למלכותו הוא זכה לאהדה רבה, שירדה לאחר אובדן המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית. דעותיהם של ההיסטוריונים בהערכת דמותו היו חלוקות. היו כאלה שראו בו כאחראי לאובדן המושבות והאמריקנים שביניהם ראו בו רודן. הערכה מחודשת של דמותו במחצית השנייה של המאה ה-20 ראתה בו קורבן של מחלתו ושל הנסיבות. רובם של ההיסטוריונים רואים בתקופתו את המשך התהליך של אובדן כוחה של המלוכה.
תאריו.
בבריטניה היה תוארו כמלך: "ג'ורג' השלישי, בחסד האל, מלך בריטניה הגדולה, צרפת ואירלנד, מגן האמונה" ב-1801 כאשר התאחדה בריטניה עם אירלנד, הוא השמיט את תוארו כמלך צרפת שהיה בשימושם של כל מלכי אנגליה מאז תביעתו של אדוארד השלישי על צרפת בימי הביניים. תוארו מאז היה: "ג'ורג' השלישי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת ואירלנד, מגן האמונה".
בגרמניה היה תוארו: "דוכס בראונשווייג ולינבורג, הנסיך הבוחר של האימפריה הרומית הקדושה" עד לנפילתה של זו ב-1806. הוא המשיך לשאת בתוארו כדוכס עד אשר קונגרס וינה הכריז עליו ב-1814 כ"מלך הנובר".
מפתח פרטי
קו הינדנבורג
קו הינדנבורג (או קו זיגפריד) היה קו ביצורים גרמני במלחמת העולם הראשונה, שנבנה בחורף 1916–1917 בחזית המערבית, מאראס עד לאפו, ליד סואסון על האן,אשר היווה בעיה קשה לכוחות מדינות ההסכמה,שנחלו פעם אחר פעם כישלון בהבקעתו. ב־1916 נחלה המתקפה הגרמנית בקרב ורדן כישלון יקר. המתקפה האנגלו־צרפתית ב אילצה קרב הגנה על הגרמנים והותירה את הצבאות המערביים מותשים. בחזית המזרחית גרמה מתקפת ברוסילוב הרוסית לאבדות גדולות בקרב הצבא האוסטרו-הונגרי ברוסיה ואילצה את הגרמנים להשתלט על חזית נוספת. הכרזת המלחמה של רומניה הטילה לחץ נוסף על הצבא הגרמני ועל כלכלת המלחמה. בניית קו הינדנבורג בצרפת החלה על ידי הגרמנים בספטמבר 1916, כדי לסגת מחזית הסום, וכדי להתמודד עם העלייה הצפויה בכוחן של התקפות אנגלו־צרפתיות ב־1917.
עמדת ההגנה הקצרה יותר, שמאחורי נויון, נבנתה כדי לחסוך בכוח אדם, להכיל פריצת דרך של בעלות הברית ולגרום לנסיגה גרמנית מכוונת לעמדות מוכנות. על ידי השמדת התשתית והריסת מבנים אזרחיים במקום לפני נסיגה, יכלו הגרמנים לגרור את ההכנות ההתקפיות של צרפת ובריטניה, על ידי כך שהכריחו אותם להתקדם לשממה. צבאות הבריטים והצרפתים יזדקקו לשמונה שבועות כדי לבנות מחדש כבישים, גשרים ורכבות באזור הנטוש לפני שיוכלו לתקוף מחדש. חזית מערבית קצרה יותר יכולה להתקיים עם פחות חיילים ולהכיל את הלקחים של מאבק הגנה על הסום, את חשיבות פיזור הכוחות, עמדות שיפוע לאחור, הגנה לעומק והסוואה, אפשר לצמצם את מספר חיילי חיל הרגלים הגרמני. בעוד הצבא הגרמני התאושש מן ההפסדים של 1916, מוגן על ידי קו הינדנבורג עמדות הגנה דומות בשאר החזית החלו להיבנות. מס' הדוויזיות הגרמניות בחזית המערבית היה 133 ב־25 בינואר 1917, צמצמו את המחסור בכוח האדם הגרמני, אך לא די בהרהור על מתקפה. תפוקה גדולה יותר של חומרי נפץ, תחמושת ונשק על ידי התעשייה הגרמנית כדי לספק את האמצעים כדי להילחם בחומרים של מדינות ההסכמה Materialschlacht (קרב של ציוד) ניסו בתוכנית הינדנבורג של אוגוסט 1916. הייצור לא גדל מספיק בחורף, עם רק 60 אחוזים ממה שתוכנן להתקיים עד קיץ 1917. היוזמה הגרמנית, פרידנסאנגבוט (יוזמת השלום) בדצמבר 1916, נדחתה על ידי ההנהגה וחוק שירות עזר בדצמבר 1916, שנועדה לגייס את הכלכלה האזרחית.
הנסיגה לקו הינדנבורג התקיימה במסגרת מבצע "אלבריך ביוונג" (מבצע אלבריך או תמרון אלבריך) מפברואר־מרץ 1917, לאחר נסיגות מקומיות על הסום, שנכפו על הצבא הראשון בינואר ובפברואר, על ידי התקפות בריטיות בעמק אנקרה. חדשות ההריסות ומצבם הצפוי של אזרחים צרפתים שהושארו מאחור, היו מהלומות קשות ליוקרה הגרמנית במדינות נייטרליות. העבודה הועברה דרומה בפברואר 1917, מלה פרא עד לרתל ועל עמדות קדימה בחזית האן, אשר הגרמנים ידעו שהם היו אמורים להיות מותקפים על ידי הצבאות הצרפתים. חטיבות ששוחררו על ידי מבצע אלבריך ותגבורות אחרות, הגדילו את מספר הדיוויזיות בחזית האן עד 38 בתחילת אפריל. קו הינדנבורג הותקף מספר פעמים בשנת 1917, בעיקר בסן קנטן, בולקור, האן וקמברה והובקע רק בספטמבר 1918, במהלך מתקפת מאה הימים.
רקע.
באוגוסט 1916 היו הצבאות הגרמניים על הסום נתונים ללחץ רב. חיל המילואים 11 היה "מרוסק" בהגנה על פוזייר. עשר חטיבות טריות הובאו אל חזית הסום ודיוויזה נוספת הוכנסה לקו מול הבריטים. התנועה מאחורי החזית הגרמנית נעשתה קשה על ידי הפצצה מתמדת של הארטילריה האנגלו־צרפתית, שהוסיפה למחסור בציוד על ידי עיכוב משלוחים ברכבת והפסקת תחזוקת כבישים. הרס, לכידה, נזק, בלאי ותחמושת פגומה גרמו ל־1,068 תותחי שדה ו־371 מתוך 820 אקדחים כבדים שיצאו מכלל פעולה עד סוף אוגוסט. המצב הארטילרי השתפר רק לאט־לאט על ידי תוכניתו של הגנרל מקס פון גאלוויץ, כדי למקד את הפיקוד על הארטילריה שנותרה לירי נגד סוללות ולהשתמש בתגבורות מטוסים כדי להגדיל את כמות הירי הארטילרי שנצפה, שבסופו של דבר הגבירה את הדיוק והיעילות של ההפצצות הגרמניות. הצבא השני גווע ברעב באמצע שנות אוגוסט, כדי להחליף דיוויזיות מותשות בצבא הראשון ותוכניות למתקפת־נגד ננטשו מחוסר כוחות. מצב החירום ברוסיה שנגרם על ידי המתקפה של ברוסילוב, כניסת רומניה למלחמה והתקפת הנגד הצרפתית בוורדן כבר הרסה את הצבא הגרמני.
אסטרטגיה גרמנית ל־1917.
גנרל אריך פון פאלקנהיין, ראש המטה הכללי הגרמני, פוטר ב־29 באוגוסט 1916, והוחלף על ידי פילדמרשל פאול פון הינדנבורג. הפיקוד העליון החדש הורה על סיום המתקפות בוורדן ועל משלוח חיילים משם לרומניה ולחזית הסום. ב־5 בספטמבר התבקשו מפקדי הארמיות המערביות, לפגוש את הינדנבורג בקמבריי, ב־8 בספטמבר. למפקדי החזית המערבית נאמר כי אין עתודות למבצעי התקפי, למעט אלה המתוכננים לרומניה. סגן מפקד כוחות הפיקוד, גנרל גאורג פוקס, המליץ ​​על הקמת קו הגנה מאראס למערב לאון, כדי לקצר את החזית ב־40 ק"מ ולשחרר עשר דיוויזיות, אשר עם חיילים אחרים יוכלו לשמש למתקפה באלזס או לורן. לודנדורף יד ימינו של הינדנבורג מתח ביקורת על הנוהג של החזקת הקרקע ללא קשר לערכו הטקטי ודגל בעמדת עמדות קדמיות עם מינימום של חיילים והשתלטות של עמדות אבודות על ידי התקפות־נגד, נוהל שכבר נכפת על הצבא הגרמני את הסום.
ב־15 בספטמבר הוטל על הגנרלפלדמרשל, הנסיך רופרכט, מפקד קבוצת הארמיות רופרכט, להכין קו הגנה אחורי, וב־23 בספטמבר החל לפעול על הקו החדש של קו הינדנבורג. ב־21 בספטמבר, לאחר קרב פלירס־קורסלט (15–22 בספטמבר), הורה הינדנבורג, כי חזית הסום תהיה בעלת עדיפות במערב לחיילים ולאספקה. בסוף קרב מורו (25–28 בספטמבר) לא היה לרופרכט כל עתודות בחזית הסום. במהלך חודש ספטמבר שלחו הגרמנים עוד 13 דיוויזיות חדשות למגזר הבריטי ולקחו חיילים בכל מקום שבו ניתן היה למצוא אותם. הופעתו הראשונה של הטנק של, התבוסה בקרב תייפל (26–28 בספטמבר) ומספר הנפגעים (ספטמבר היה החודש היקר ביותר של הקרב על הצבאות הגרמניים) היו מכות קשות למוראל הגרמני. ב־7 באוקטובר ציפה רופרכט התקפה בריטית מצפון לנהר אנקרה באמצע אוקטובר, והחרדה מהמצב בוורדן גדלה אף היא, וב־19 באוקטובר הושעה שיגור תגבורות מוורדן לסום. תבוסות שנגרמו על ידי הארמייה העשירית הצרפתית (10–21 באוקטובר) הובילו לפיטור הרמטכ"ל השני של הצבא, ברונסארט פון שלנדורף.
הינדנבורג ולודנדורף דרשו שינויים בתעשייה הגרמנית כדי להשלים את השינויים באסטרטגיה שלהם. עובדים גרמנים היו כפופים לחוק שירות עזר (Hilfsdienstgesetz), שחשף את כל הגרמנים בגילאי 16–50 לשירות חובה, מנובמבר 1916. התוכנית החדשה נועדה לשלש את תפוקת התותחים ותותחים של מקלעים והכפלה של תחמושת ופצצות מרגמה. הרחבת הצבא ותפוקת חומרי המלחמה גרמה להגברת התחרות על כוח האדם בין הצבא לתעשייה.