המונח חלל (או סְפֵּייס) בהקשר מחולי מתייחס בדרך כלל לחלל הבמה, תוך התייחסות בעיקר לשטחה (מחול מתרחש לעיתים נדירות - אם כי לא אף פעם לא - במרחב שמעל למשטח הבמה). מיקומו כל רקדן בחלל, היחסים בין החלל לרקדן ואלה שבין הרקדנים לבין עצמם בתוך החלל, עיצובם של יחסים אלה וכוונונם, מכונים בז'רגון המחולי סְפֵּייסִינְג. גם הספייסינג הוא מאבני הבניין הבסיסיות של הכוריאוגפיה. חלק חשוב בעבודה הכוריאוגרפית ובעבודת הכנתה של כוריאוגרפיה לביצוע כרוך בספייסינג. הכוריאוגרף הצרפתי אנז'לן פרלז'וקאז', למשל, מייחס לספייסינג לפחות אותה דרגת חשיבות כמו לאוצר התנועתי ולקומפוזיציה התנועתית.
במונח חלל (או סְפֵּייס) משתמשים גם לתיאור החלל הפנימי של המקום שבו מבוצעת יצירת המחול (אולם התיאטרון או אתרים אחרים), בעיקר תוך התייחסות לאופן שבו אופי החלל, עיצובו והאווירה שהוא משרה משפיעים על האופן שבו הקהל חווה את היצירה.
לימוד מחול.
שיטת לימוד המחול או ההכשרה למחול הוותיקה ביותר היא שיטת הלמידה של הבלט הקלאסי, המתאפיינת במערך שיעורי בלט מקובע ומוגדר בפרוטרוט לאורך שנים, משמעת חזקה, קוד לבוש קפדני ותחרותיות גבוהה. כדי להקל על עיצוב השרירים, המפרקים והעצמות במתכונת הבלטית, רצוי להתחיל ללמוד בלט בגיל צעיר - רבים מתחילים ללמוד כבר בגיל ארבע. קיימות כמה שיטות למוד בלט, מהן: השיטה הרוסית (שיטת ואגאנובה), השיטה האנגלית ( – Royal Academy of Dance), השיטה הצרפתית (École Française), שיטת צ'קטי (Cecchetti method).
שיטות לימוד מחול אלטרנטיביות שפותחו החל מאמצע המאה העשרים על ידי חלוצי המחול המודרני, כמו הכוריאוגרפים מרתה גרהם, מֶרְס קנינגהם וחוֹסֶה לימון, החליפו את האידיאלים האסתטיים של הבלט ואת אוצר התנועות שלו אבל שימרו את עקרונות השיטה: מערך שיעורים קבוע ומוגדר, אם כי לא קפדני באותה הקיצוניות, וחתירה לביצוע מושלם של אידיאל אסתטי נתון. מאוחר יותר פותחו שיטות לימוד מחול עם עקרונות אלטרנטיביים, למשל אלתור, לדוגמה: קונטקט-אימפרובזציה וגאגא.
בעולם המחול קיימים חילוקי דעות ביחס לחשיבות רכישת טכניקת הבלט הקלאסי לתלמידי מחול שאינם מתעתדים להיות רקדני בלט (אלא, לדוגמה, רקדני מחול עכשווי). ישנם הגורסים כי ללא בסיס קלאסי מאוד קשה לתלמיד המחול לרכוש את המיומנויות הנחוצות לו. אחרים טוענים שלמידת בלט יוצרת התניה חזקה מדי של התלמיד, שממנה הוא לעולם לא יוכל להשתחרר כליל, ולכן, אם ברצונו לרקוד מחול עכשווי עליו להימנע מלימוד בלט וגם משיטות לימוד מקובעות אחרות, כמו גרהם וקנינגהם שהוזכרו לעיל (זוהי לדוגמה טענתם של מייסדי ה"מסלול למחול, כוריאוגרפיה והקשר" בברלין). רבים טוענים ששילוב מאוזן בין שיטות לימוד שונות הוא הדרך האידיאלית ללמוד מחול, בלי קשר לסוג המחול שהתלמיד יעסוק בו בעתיד.
תיעוד מחול.
כל עוד הבלט הקלאסי היה סוג המחול היחיד (בתרבות המערבית), ניתן היה לתעד מחול באופן מילולי, הודות לעובדה שהאוצר התנועתי של הבלט הקלאסי היה קבוע ומוגדר בקפדנות, עם כינוי מסוים וברור לכל תנועה, כיוון ומיקום על הבמה (רובם המכריע של כינויים אלה הוא בצרפתית). ככל שאוצר התנועות המחולי התרחב, הלך והתגבר הקושי בתיעודו המילולי. פתרון לכך נמצא (לפחות חלקית) במחצית השנייה של המאה העשרים, שבה פותחו מספר שיטות לתיעוד של תנועה ומחול בעיקרון המקביל לתיווי מוזיקלי והמכונות "שיטות כתב תנועה", לדוגמה: כתב התנועה אשכול-וכמן, כתב התנועה בשיטת לַאבַּאן (Labanotation), וכוֹרֵיאוֹלוֹגְיָה, שהיא כינויו של כתב התנועה בשיטת בֶּנֶשׁ (Benesh Movement Notation). אדם המתמחה בכתיבה וקריאה של כתב תנועה בשיטת בֶּנֶשׁ נקרא כוריאולוג.
מאז שצילום בווידאו נעשה שווה לכל נפש, הפך התיעוד בווידאו לאמצעי הנפוץ ביותר לתיעוד מחול.
משלי בן סירא
פסיכולוגיה חינוכית
פסיכולוגיה חינוכית היא ענף בתחום הפסיכולוגיה העוסק בעבודה טיפולית ואבחונית במגוון קשיים בקרב ילדים, בני נוער והורים, בהדרכת הורים וטיפול בהורות, וכמו כן בייעוץ לצוותים חינוכיים, אבחון והתערבות מערכתית במסגרות חינוך. בנוסף, הפסיכולוגיה החינוכית היא ענף העוסק בחקר תהליכים חינוכיים מנקודת מבט של הפרט המתחנך או של הפרט במסגרת החינוכית, יעילות הפעילות החינוכית, הפסיכולוגיה של ההוראה והפסיכולוגיה החברתית של בתי ספר וגני ילדים כמסגרות ארגוניות.
באירופה ובישראל העוסק בתחום זה מוכר בשם "פסיכולוג חינוכי", בעוד בארצות הברית מקבילו מוגדר כ"פסיכולוג בית-ספר". הפסיכולוגים החינוכיים עובדים בבתי הספר וגני הילדים ברחבי הארץ, במסגרת הרשויות המקומיות, וכפופים מקצועית לאגף שפ"י של משרד החינוך.
ענף זה מתמקד גם במערכת יחסי הגומלין בין הפרט ובית הספר או הגן, ועוסק במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הבית-ספרית.
תפקידי הפסיכולוגים החינוכיים.
פסיכולוגים חינוכיים בישראל עובדים גם במגזר הציבורי בבתי ספר וגני ילדים, וגם במגזר הפרטי בקליניקות, בהן מבצעים עבודה פסיכולוגית טיפולית לילדים, בני-נוער והורים, ואבחונים פסיכודידקטיים ופסיכודיאגנוסטיים.
תפקיד מרכזי של הפסיכולוגים החינוכיים הוא עבודה מערכתית בתוך בית הספר ובגן הילדים, במטרה לקדם את רווחתם הנפשית של הילדים בתוך המסגרת החינוכית. הפסיכולוג החינוכי עוסק בין השאר באבחון ארגוני וייעוץ בהתאם להנהלת בית הספר, וכן עשוי ליזום פעילויות מניעה בתחומים כמו קידום אקלים חינוכי מיטבי, חינוך למיניות בריאה, מניעת נשירה מהלימודים, הכנת הצוות החינוכי להתמודדות מול מקרי חירום, אובדנות, אלימות ובעיות התנהגות. חלק נכבד מהעבודה הוא מול הצוות המוביל בבית הספר, בעיקר מנהלת בית הספר, היועצת החינוכית, רכזת תחום השילוב בבית הספר, ועוד. כן ניתנים ייעוץ ותמיכה למורים ומנהלים סביב תחושת המיטביות שלהם וייעול העבודה החינוכית הכיתתית והמערכתית.
במימד הפרטני, הפסיכולוג מסייע לצוות לאתר תלמידים שמתקשים להתאים את עצמם למסגרת החינוכית, ולקדם תהליכים של עבודה מול הצוות וההורים במטרה להיטיב עם הילד. לעיתים כולל תהליך זה גם מימד אבחוני, שבסופו המלצה לזכאות לשעות שילוב או למסגרות חינוך מיוחד. לעיתים הפסיכולוג מבצע גם התערבויות טיפוליות בתוך בית הספר, עם הורים, ילדים וצוות, כגון טיפול פסיכולוגי או הדרכת הורים.
בשונה מפסיכולוגים קליניים, הפסיכולוג החינוכי מחזיק לנגד עיניו באופן חי וברור את ההשפעה ההדדית של הסביבה החינוכית על הילד ולהפך, ולכן הוא מנסה דרך עבודה עם צוות בית הספר וההורים, להביא גם לשינוי בסביבה, דבר שמסייע לשינוי מיטבי עבור הילד.
הכשרה.
בארצות הברית, רוב הפסיכולוגים החינוכיים הם בעלי תואר מומחה חינוכי (Ed.S), תואר המהווה הכשרה חינוכית נוספת מעבר לתואר השני למי שאינם מעוניינים בדוקטורט. מיעוטם הם בעלי תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D) או דוקטור לחינוך (Ed.D). בדומה לכך, בישראל רק למיעוטם של הפסיכולוגים החינוכיים יש דוקטורט, בעוד למרביתם תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית, ואחריו הכשרתם כוללת 4 שנות התמחות, בדומה לפסיכולוגים טיפוליים אחרים. בעקבות הצורך הרב שנוצר בפסיכולוגים חינוכיים בבתי ספר בישראל, פסיכולוגים רבים מתחומים אחרים (תעסוקתיים, שיקומיים, רפואיים ועוד) יכולים לעבור התמחות חינוכית ולעבוד כפסיכולוגים חינוכיים, תוך כדי השלמת מספר קורסים בפסיכולוגיה חינוכית.
פסיכולוגיה חינוכית מול פסיכולוגיה קלינית.
בדומה לפסיכולוגים קליניים, גם לפסיכולוגים חינוכיים ישנו רישוי מטעם משרד הבריאות למתן טיפול בשירותי בריאות נפשית (בארצות הברית גם הם וגם הקליניים נדרשים לדוקטורט לשם כך), בתחום הכשרתם בלבד, ולרבים מהם יש קליניקות פרטיות בהן הם מטפלים בילדים בגישות טיפוליות שונות, בליווי הדרכות הורים, ואם יש צורך - גם בליווי הצוות החינוכי של הילד.
תחום הפסיכולוגיה החינוכית מתמחה בין השאר במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הגנית והבית-ספרית, ובעבודה מערכתית עם צוות הגן ובית הספר. לשם כך, ובדומה לפסיכולוגים קליניים של הילד, פסיכולוגים חינוכיים מקבלים הכשרה נרחבת בנושאים רבים ומגוונים: התפתחות הילד, הדרכת הורים, חירום, משברים משפחתיים, טראומה נפשית, אובדנות, בעיות התנהגות, ולקויות למידה כולל לקות קשב וריכוז. כמו כן, גם בהתמחות החינוכית ניתן דגש רב על התמחות בשיטות טיפוליות שונות עם ילדים ונוער: פסיכותרפיה דינמית, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ועוד. בשונה מפסיכולוגים קליניים, פסיכולוגים חינוכיים מוכשרים גם בעבודה מערכתית עם צוותים חינוכיים והנהלת בית הספר והגן, ופסיכולוגיה של הלמידה.
בהתמחות החינוכית אין הכשרה לגבי טיפול בילדים ובני נוער במסגרות אשפוזיות של בריאות הנפש. כמו כן, לא קיימת הכשרה לגבי עבודה טיפולית עם מבוגרים, אולם קיימת הכשרה לגבי עבודה טיפולית עם הורים ומשפחות. בעבר פסיכולוגים חינוכיים לא יכלו להתקבל לבתי ספר גבוהים לפסיכותרפיה בישראל, אך כיום הם לומדים בבתי ספר אלו ברחבי הארץ, וביניהם גם בבית ספר ייחודי המיועד לפסיכולוגיים חינוכיים בלבד.
מנצ'סטר