בשתי טיוטות מוקדמות של הרומן "אורח נטה ללון" מופיעים שני נוסחים מוקדמים של הסיפור, שבסופו של דבר לא נכלל בגרסתו של הרומן שיצאה לאור. נוסחים אלה קצרים במידה ניכרת מגרסתו הסופית של "הרופא וגרושתו". על הטרנספורמציה שעבר הסיפור, מגרסתו הראשונית לגרסתו הסופית, כתב הלל ברזל: "סיפור של אפיזודה, שחשיבותו הייתה כחלק מתשבץ גדול, זכה ביסודות שהעמידוהו על רגליו כיצירת-מופת שאינה זקוקה לכל מסגרת תומכת. 'הרופא וגרושתו' היה לאחד הסיפורים המושלמים ביותר בספרותנו".
הרופא ופרשת נישואיו לדינה עדיין מופיעים ב"אורח נטה ללון", בפרק שבעה וששים - "הרחוב שדרתי בו בילדותי". בפרק זה מתברר שמו של הרופא - יעקב (קובה) מילך. אשתו לשעבר, "בלונדינית זקופית ומלאה עם עיניים טובות עיניים מעין תכלת שחורה", זהה לתיאורה של דינה ב"הרופא וגרושתו". בסיפור "הרופא וגרושתו" מציג הרופא עצמו כ"בן פחח עני", וברומן "אורח נטה ללון" הוא "בנו של אותו פחח בעל עין אחת". האירועים ב"אורח נטה ללון" מתרחשים לאחר אלה של "הרופא וגרושתו", סמוך לנישואיה השניים של דינה, שהמשיכה לשמור על קשר עם הרופא, המוזמן לחתונתה. הרופא מתחרט על התנהלותו עם דינה ואומר לאורחו: "שתי פעמים שגיתי, פעם ראשונה, שגרשתי את אשתי, ופעם שנייה, שלא החזרתי אותה".
"אורח נטה ללון" מוסיף פרטים על הרופא, שלא נכללו ב"הרופא וגרושתו": הרופא הוא צמחוני, וחרף יחסו הטוב לחוליו, אינו זוכה ליוקרה מקצועית: "חולה שיש בידו לשלם לרופא קורא לרופא אחר, ומי שאין בידו לשלם קורא לדוקטור מילך". בדומה לגרושתו, אף הרופא נישא בשנית, ומסופר כי "קובה ואראלה מכינים עצמם לעלות לארץ ישראל".
בסיפור "הרופא וגרושתו" פונה המספר פעמים אחדות אל שומע כלשהו: "אם אין אתה עייף אספר לך", "אבל ידידי" ועוד. הסיפור "הרופא וגרושתו" אינו מספר דבר על זהותו של שומע זה. על פי זיקתו של הסיפור ל"אורח נטה ללון", השומע הוא האורח.
"הרופא וגרושתו" כמשל.
שרה שלו מציגה את דרכה בפסיכותרפיה יונגיאנית, בספרה חלום והחלמה: הלא-מודע ותפקידו בתהליכי ריפוי וצמיחה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008). בין שלל הדוגמאות המופיעות בספר מתארת המחברת את גישתה להתרת קשרים, באמצעות תשובה לשאלה "כיצד הייתי מנסה לטפל ברופא, לו היה פונה לעזרתי?". תשובתה כוללת, בין השאר, את הסקיצה הבאה:
עיבוד למחזה.
הבמאי יורם פאלק עיבד את "הרופא וגרושתו" למחזה, שהוצג בתיאטרון המרתף בתל אביב ב-1971. בתפקיד הרופא שיחק גד קינר ואת דינה גילמה אהובה יובל. ב-1972 הוצג המחזה בעיבודו של פאלק ובבימויו של רלף ענבר בטלוויזיה, בכיכובם של קינר ויובל.
בתחילת 2010 עובד הסיפור למחזה בבימויו של גדי צדקה ובהשתתפותם של גדי צדקה ופנינה ברט.
בלדווין השלישי מלך ירושלים
יהודי איראן
פולק מלך ירושלים
מליסנדה מלכת ירושלים
בלדווין השני מלך ירושלים
טנקרד נסיך הגליל
בערגסאז
החברה הממשלתית לחקר ימים ואגמים לישראל
בלדווין הראשון מלך ירושלים
אמלריך הראשון מלך ירושלים
בלדווין הרביעי מלך ירושלים
איסר בארי
איסר בארי (בירנצווייג) (30 בינואר 1901 – 1 בינואר 1958) היה ראש הש"י בימי קום המדינה וראש מחלקת המודיעין הראשון בצה"ל בדרגת סגן-אלוף. בחודשים הראשונים לאחר הכרזת העצמאות של ישראל ביוזמתו של בארי הוצא להורג מאיר טוביאנסקי ונרצח עלי קאסם, שנחשדו על ידיו בבגידה. בינואר 1949 הועמד לדין צבאי והורשע בחריגה מסמכות על רצח עלי קאסם ובנובמבר 1949 הורשע בהריגת טוביאנסקי, ונגזר עליו עונש סמלי.
תולדות חייו.
נולד ב-1901 בעיר בֶּנְדִין שבזגלמביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא סיים לימודיו בבית ספר תיכון ריאלי בפולין, עלה לישראל ב-1921 והצטרף להגנה באותה שנה. הוא הצטרף לגדוד העבודה בירושלים והיה איש הקיבוץ הארצי ומקורב למפ"ם.
נמנה עם קבוצת "השישה מבנדין", שייסדו את המושבה מגדל. בשנת 1925 החל לעבוד כקבלן בניין בחיפה. לאחר שהסתבך בחובות לעובדיו עזב את הארץ לפולין ושב בשנת 1929. בשנת 1938 הפך לחבר במנגנון הקבע של "ההגנה" ולמפקד באזור כפר גלעדי.
לאחר פרישתו של חיים סלבין במרץ 1944 התמנה למנהל התע"ש ונשאר בתפקידו עד תחילת שנת 1945. לאחר מכן ניהל את מפעל "נעמן" עד תחילת 1947.
בפברואר 1947 גויס למטה "שירות הידיעות" ("ש"י") של ההגנה בחיפה ובפברואר 1948 מונה כראש הש"י. במטה הש"י כונה בארי "איסר הגדול", הן מפאת היותו גבה קומה והן כדי להבדיל בינו לבין "איסר הקטן" – איסר הראל, שהיה נמוך קומה. ב-30 ביוני 1948 פורק הש"י והפך למחלקת המודיעין בצה"ל, ובארי מונה לראש המחלקה, בדרגת סגן-אלוף (באותה עת הייתה דרגת אלוף הבאה מעליה). כראש מחלקת המודיעין, ארגן בארי את השירותים החשאיים ואת קהילת המודיעין הישראלית על פי חלוקת תחומים המקובלת עד היום: מודיעין צבאי (כיום אמ"ן), מודיעין בחו"ל ("המוסד") ושירות ביטחון פנים (ה"ש"ב"). בדצמבר 1948 ניסח בארי את המסמך "הסדרת היחסים בין העיתונות לצנזורה", ששימש כבסיס ל"הסכם הצנזורה" והגדיר את אופי הכיסוי הביטחוני המותר לעיתונות בישראל.
בתחילת 1949 נסתיימה חקירה של הפרקליט הצבאי הראשי בעניין האשמות של בארי נגד אבא חושי על שיתוף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי. ההערכה הייתה שבארי זייף מברקים נגד חושי, ועל כן הוצע לו לפרוש מהשירות הצבאי ללא הדרגה שהוענקה לו, ובארי נענה להצעה.
ביולי 1949 נעצר בארי כחשוד ברצח בהקשר להוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי ב-30 ביוני 1948. במקביל נפתחה נגדו חקירה בפרשת העינויים של אמסטר.
ב-11 באוגוסט 1949 התקיימה חקירה משפטית של בארי בנוגע לרצח טוביאנסקי. בחקירה ביקש בארי להישפט בפני בית דין צבאי וטען כי פעל על פי ההוראות שנתנו לו ומתוקף תפקידו. במהלך המשפט ביקשו, הסניגור והתובע גם יחד, שיוטל על בארי עונש סמלי בלבד. ב-22 בנובמבר 1949 הרשיע בית המשפט את בארי, אך קבע שלא היה "פגם מוסרי" במעשיו ולא הייתה לו כוונת זדון. בעקבות זאת נידון בארי למאסר של יום אחד וקנס של לירה ישראלית אחת.
בארי נפטר בינואר 1958 מהתקף לב ונטמן בבית עלמין חוף הכרמל.
הפרשיות בהן היה מעורב.
במהלך כהונתו בש"י ובמחלקת המודיעין, נקשרו בשמו של בארי ארבע פרשיות מעוררות מחלוקת:
נוסח לא-אורתודוקסי
נוסחים לא-אורתודוקסיים או לא-מסורתיים הם נוסחי התפילה המשמשים בזרמים הלא-אורתודוקסיים ביהדות, ובכלל זה בתנועות הרפורמית, הקונסרבטיבית, הרקונסטרוקטיבית, ובקהילות עצמאיות שונות. נוסחים אלו שונים באופן מהותי מהסידורים המסורתיים המקובלים בבתי הכנסת האורתודוקסיים. הם מותאמים למקום ולזמן, ומשקפים את התפיסות הדתיות ותפישות העולם המקובלות על הקהילה. מטרתם היא להפוך את התפילה למובנת ורלוונטית למתפללים, לאפשר להם להתפלל מתוך הזדהות עם תוכן הטקסט, ולהעצים את החוויה הרוחנית שבתפילה. הנוסחים מתאפיינים במחיקת קטעים המתייחסים לאמונות תאולוגיות שאינן מקובלות על התנועות הלא-אורתודוקסיות ובקיצור התפילה, אם כי הם מוסיפים להישען על השלד המסורתי של הסידור.
היות שמטרתם המוצהרת של הנוסחים הלא-אורתודוקסיים היא התאמה לרוח הזמן והמקום, מטבע הדברים הם שונים בין קהילות שונות ואף משתנים באותה קהילה לאורך זמן. קיימים מספר רב של סידורים ומחזורי תפילה לא-אורתודוקסיים. לדוגמה, בתנועה הרפורמית (והליברלית) באירופה בלבד, יצאו בשנים 1816–1967 כחמישים סידורי תפילה שונים ביותר מ-175 מהדורות. כמו כן, קהילות ומנייני תפילה שונים עשויים לבחור להשמיט או להוסיף קטעי תפילה על מה שמופיע בטקסט הכתוב.
היסטוריה.
ההצעות לרפורמה בנוסח התפילה החלו בסוף המאה ה-18 בגרמניה. תנועת ההשכלה היהודית החלה לשים דגש על החוויה הרוחנית-דתית בתפילה, בניגוד ל"עבודת האלוהים" שיש לקיימה כמצווה פורמלית. תהליך החילון המהיר הביא להפחתת מספר באי בתי הכנסת, בעיקר בערים הגדולות, והביא את חלק מהמשכילים להמליץ על שינויים בנוסח התפילה שיחזירו לבתי הכנסת את החילונים החדשים.
מלכתחילה, היו שתי מגמות עיקריות בתיקון התפילה. הזרם המתון לא רצה לצור פילוג בקהילות, ולכן ביקש להכניס שינויים מעטים יחסית בנוסח ובצורת התפילה. בקהילות אלה המשיכו להתפלל מן הסידור המסורתי לפחות עד אמצע המאה ה-19, תוך הכנסת שינויים באופן שבו נאמרו התפילות בפועל.
הזרם הקיצוני יותר פרש מלכתחילה מהקהילות והתפלל במניינים נפרדים, ולכן יכול היה להרשות לעצמו לערוך שינויים מפליגים בנוסח. כבר בשנת 1818 הוציאו מתפללי "ק"ק בית חדש" בהמבורג סידור משל עצמם, שנכתב עברית וגרמנית ונקרא משמאל לימין. בברלין, האגודה לרפורמה ביהדות התקיימה וקיימה תפילות בנוסח רדיקלי משלה משנת 1845 ועד חורבן הקהילה בשואה.
בארצות הברית, כמעט מלכתחילה התפללו האורתודוקסים והרפורמים (ואחרי כן בני הזרמים האחרים) בבתי כנסת נפרדים. בשנת 1857 פרסם הרב יצחק מאיר וייז סידור בשם "מנהג אמריקה", שנועד לשמש בכל בתי הכנסת במדינה. אבל גישתו נדחקה, כאשר חלק מן היהודים שם דבקו בנוסח המסורתי, ואילו הרפורמים בחרו להתפלל בנוסחים שכללו שינויים רבים יותר, כמו "עולת תמיד" של הרב דוד איינהורן משנת 1885 וספר התפילה של איגוד הרבנים הרפורמיים משנת 1894.
חידושים ושינויים מהנוסח המסורתי.
למרות הגיוון הרב של נוסחי התפילה הלא-אורתודוקסיים, ישנם מאפיינים ועקרונות שרבים מהנוסחים מקיימים לפחות את חלקם.
תפילה בשפת המדינה.