וכך, בחורף של שנת 1913 התלבשו שלושה מחברי הארגון - גרשון פליישר, אריה אברמזון ודוד צלביץ - בתלבושת בדואית והלכו להיות רועי צאן אצל שבט טורקמנים פראי למחצה, שחי בהרים ובעמקים של אזור חדרה, כרכור ועמק יזרעאל, על הצאן והמרעה, במטרה ללמוד מהם את התורה.
במשך שנה חיו שלושת הרועים יחד עם הבדואים, וחיקו לחלוטין את אורחות חייהם. במהלך תקופה זו למדו את מלאכת הטיפול בעדרים, חליבתם, גזיזתם ואף איך 'לרעות אתם בשדות זרים'. תחילה היו השלושה יחד, אולם משנתפלג השבט למשפחותיו ויצא לנדודיו, התפצלו השלושה יחד עמם. הם חיו בתנאים עלובים שלא היו מורגלים אליהם וסבלו מעוני, רעב וקדחת. אך הם לא ויתרו וכעבור שנה שבה למדו ורכשו ניסיון, חזרו החברים ולימדו את חבריהם את העבודה.
כיוון שהחברים היו מחוסרי אמצעים להגשמת היעד הנכסף - רכישת עדר, איתו יוכלו לנדוד כבדואים עבריים מבלי להיאחז במקום מסוים - נאלצה החבורה להסתפק ב'כיבוש' המרעה במושבות העלייה הראשונה, עד יחסך די כסף להגשמת חלומם.
בהשפעת "השומר" נמסר לידיהם עדר הבקר הגדול במושבה בית-גן אשר בגליל התחתון. 14 חברי "הרועה" התרכזו במקום ואליהם הצטרפו הבחורות רבקה דנית, נחמה זר-ציון וחנה זְטלובסקי. וכך בעצם התארגנה לראשונה קבוצת "הרועה".
עד מלחמת העולם הראשונה.
הרועים העבריים הועסקו באותם תנאים של הפועלים הערביים. לרוב חיו בעוני ובמחסור ולקחו אחריות אישית על כל בעיה שהייתה בעדר. הם היו עטורי כפייה, כבדואים, ששימשה להם גם מגן משמש ומרוח, גם מגבת וגם כרית ללינה בשטח.
כבר בשנה הראשונה של הקבוצה החלו התקלות במה שכונה לימים "עסק ביש": באחד מהימים הגשומים, כאשר היה העדר מפוזר בין ההרים, הרחיקו פרות אחדות אל בין מחבואי ההר מבלי שהרועים העבריים הרגישו בזה. הרועים הבדואים ניצלו את ההזדמנות, התגנבו אל הפרות ודקרו אותן למוות. נבלותיהן נמצאו כעבור יומיים, ואת הנזק שילמו חברי הארגון ממשכורתם. כך הוציאה הקבוצה את כל שחסכה משנת פעילותה הראשונה.
אט אט, המיומנות והאמינות של הרועה העברי נפוצו במושבות הגליל וגם כנרת ומצפה שכרו את שירותיו של "הרועה". עוד ועוד צעירים, מציבור הפועלים, מצאו עניין בענף ורבים הציעו את עצמם לקבוצה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסמיכות לתחילת פעילותו של "הרועה", פגע קשות בארגון הן מבחינת כוח אדם, שכן הצבא הטורקי גייס רבים מאנשי היישוב לשורותיו, והן מבחינה כלכלית. הארגון שזה עתה צעד את צעדיו הראשונים, ספג מהלומה אחר מהלומה עד שפורק בשלהי 1915.
ההיאחזות בתל-חי.
עם עליית חברי "השומר" בעצם ימי המלחמה להתיישבות בגליל העליון (כפר גלעדי של היום), נתחדשה גם פעולת "הרועה". לאחר התפרקותה של התנועה מצאו כמה משרידי הרועים מקלט בתל עדשים (כפר השומרים). השהות המשותפת במקום כה קטן ואינטימי הביאה להמשך ההידברות ולהעלאת תוכניות לחידוש הפעילות של הקבוצה. שם כנראה צמח גם הרעיון לקבץ את הרועים בנקודת-יישוב משלהם. על רקע זה באה הצעתו של ישראל גלעדי לרועים, להצטרף לקבוצתו העולה לגליל העליון כדי להתיישב באזור יחד אתם באדמות טלחה-טיון הסמוכות. למרות שרעיון ההתיישבות היה בניגוד לחזון הקבוצה, שטרם ויתרה על חלומה לחקות את סגנון החיים של שבט בדואי, זכתה יוזמתו של גלעדי למענה חיובי: תוכניתם הייתה לרעות את הצאן בהרים הירוקים שבסביבה ולגדל ירקות בבקעה העשירה במים, כך יוכלו להרוויח די כסף ולרכוש עדר איתו יוכלו מאוחר יותר לנדוד ולהיות יושבי אוהלים.
בתחילת החורף של שנת 1916 (אוקטובר) עלו, חמישה בחורים ובחורה אחת לגליל העליון, במקביל לקבוצה של גלעדי: שלושה ימים עשו את דרכם עד שהגיעו לחצר תל-חי העזובה שהעמיד לרשותם חיים מרגליות קלווריסקי לחסות בה במהלך חודשי החורף הקרים. כל רכושם היה מספר שקי פול וקמח, פח שמן ומעט מספוא לשתי בהמות העבודה שלהם. הם קיבלו לעיבוד את אדמות הטיון (בדרך למטולה) וטלחה ובהן ניסו לגדל ירקות. אך האדמה הצמיחה להם רק קוץ ודרדר והם סבלו קשות מעוני ומחסור, מצוקה וחולי. בגדיהם הפכו לסחבות וכאשר היה זר מתקרב היו מסתתרים מחמת הבושה. הם ציפו ליבול הראשון של הבצל שזרעו באדמות הטיון, ולתקציבים שלא הגיעו. כעבור מספר חודשים, לאחר שתש כוחם, קמו ועלו למטולה. את יבולם העלוב שיעבדו לאיכר שהסכים להאכילם. פרשת ההתיישבות הגיע לקצהּ ושוב נתפרדה דרכה של החברים.
ההתיישבות בשרונה - התפכחות מחלום.
לאחר תלאות מלחמת העולם הראשונה, כאשר נזדמנו אנשי קבוצת הרועים להיפגש במסגרת הגדוד העברי, הם התלכדו שוב, והחליטו שחלומם כבני אירופה לדמות לבדואים בלתי ניתן להגשמה, ותחתיו לטפח את ענף המרעה כחלק ממשק עברי נייח. רעיון זה הונח ביסודו של משק הרועים בשרונה. הקבוצה התיישבה במקום וקיימה את ענף המרעה בהצלחה. זאת הייתה הפעם הראשונה בה אנשי הרועה לא חיו חיי מחסור ומצוקה, אולם גם התיישבות זאת לא החזיקה מעמד זמן רב. כרבים מחברי "השומר", הצטרפו אנשי הקבוצה שעזבו את המקום בראשית 1921 לגדוד העבודה, והכניסו את ענף הצאן למשקיו, כפר גלעדי ותל יוסף.
ההתיישבות בחמארה והתפרקות הארגון.
חמארה שהוקמה לראשונה ב-1919 על אדמות כפר גלעדי כמושב עובדים, ננטשה ב-1 בינואר 1920 (פחות משלושה חודשים אחרי שהוקמה) עקב הסיכון הביטחוני הגבוה ששרר באותה העת באזור (זמן קצר אחר כך נהרגו יוסף טרומפלדור ו-5 חבריו בתל חי).
ב-1923 שוב שכנעו המוסדות המיישבים את אנשי כפר גלעדי למסור את אדמות חמארה ליישוב חדש - הפעם לקבוצת הרועים, בראשותו של גרשון פליישר. חלק מאנשי קבוצה זו כבר ישבו במקום עם עדריהם זמן מה לפני כן. אך נראה שנפלה איזו "אי-הבנה": חברי כפר גלעדי ציפו שקבוצת הרועים תצטרף לקבוצתם ותביא עמם חברים חדשים, ואולי גם ענף משקי חדש; ואילו ה"מצטרפים" כלל לא העלו על דעתם לאבד את עצמאותם. יתרה מזו, הם אף "משכו" אליהם חברה מכפר גלעדי, ולימים נישאה זו לפליישר.
הקשרים בין שני היישובים היו הדוקים. קבוצת הרועים טיפלה בין היתר גם בכבשים של כפר גלעדי; ילדי הכפר אהבו לטייל לחמארה, מחסן המצרכים היה משותף לכפר גלעדי, תל-חי וחמארה. אולם על רקע מחלוקת היסוד, האם חמארה תהיה יישוב עצמאי או תצטרף לכפר גלעדי, נוצרו התנגשויות לא מעטות עד כדי שקבוצת הרועים נטשה את המקום והמשיכה לנדוד. הם עברו לגליל התחתון, ושם התפרקה הקבוצה סופית לאחר תלאות ופגעים שעברו עליהם ועל עדריהם.
מחברי הארגון.
צבי בקר, משה גרומן, יצחק טורנר, יהודה הרועה (פרידלנדר), משה סגלוביץ, יעקוב שולמין, אריה אברמזון, משה ז'לודין, יוסף חריט, ליפא לייטמן, נץ פליישר, גרשון פליישר, חנה ג'טלובסקי, רבקה דנית, נחמה זר-ציון, שלמה ברמן ועוד.
פריטיוף ננסן
דוקטור פְרִידְטִיוֹף נַנְסֶן (בנורווגית: Fridtjof Wedel-Jarlsberg Nansen, 10 באוקטובר 1861 - 13 במאי 1930) היה ספורטאי מצטיין, חוקר אזורי החוג הארקטי, מדען, ממציא, סופר, דיפלומט ומדינאי נורווגי, שניסה בשנים 1893–1896 להגיע באונייה אל הקוטב הצפוני, ואף על פי שנכשל זכה להערכה בזכות הגילויים החשובים שגילה בעת מסעותיו וחדשנותו המקורית בתחום הציוד והלבוש של חוקרי אזורי הקוטב. ננסן הוביל את המשלחת שחצתה לראשונה את האי גרינלנד.
ננסן המציא את בקבוק ננסן, מכשיר לדגימת מים מעומקים שונים.
ננסן הוא יוזם דרכון ננסן לפליטים חסרי אזרחות, הקרוי על שמו ובזכותו זכה בפרס נובל לשלום (1922).
ביוגרפיה.
מוצא משפחתו.
מוצא משפחת ננסן בדנמרק. הנס ננסן (1598 - 1667) היה סוחר, מהחוקרים הראשונים של הים הלבן. הוא התיישב בקופנהגן וב-1654 היה לראש עירייה שלה. המשפחה המשיכה לחיות בקופנהגן עד מחצית המאה ה-18, כאשר אנכר אנטוני ננסן עבר לנורווגיה, שבאותה תקופה הייתה כפופה לדנמרק. בנו, הנס ליירדך ננסן, היה משפטן ולאחר היפרדות נורווגיה מדנמרק ב-1814 היה נציג העיר סטוונגר בפרלמנט הראשון של נורווגיה שם היה תומך בולט של האיחוד עם שוודיה. הנס ננסן סבל משבץ מוחי ומת ב-1821 - בנו בן ה-4 באותם ימים, בלדור פריטיוף ננסן, עתיד להיות אביו של פריטיוף ננסן. בלדור ננסן היה לעורך דין והתחתן פעמיים, בפעם השנייה עם נכדתו של מי שהיה משנה למלך נורווגיה מטעם מלך שוודיה וסייע לניסוח חוקת נורווגיה. לזוג היו שלושה ילדים, הבכור מת בצעירותו והשני היה חוקר אזורי הקוטב, ננסן.
ילדותו ולימודיו.
משפחת ננסן התגורר בחווה, באזור כפרי, כמה קילומטרים מבירת נורווגיה. ננסן הקטן התחיל להחליק על מגלשי סקי מאולתרים כבר בגיל שנתיים. בקיץ עסק בשחייה ובדייג, בסתיו בצייד ובחורף בהחלקה על מגלשי סקי.
ננסן נולד בנורווגיה ובילדותו הצטיין בספורט חורפי ואף החזיק זמן מה שיא עולמי בהחלקה מהירה על קרח למרחק של מייל אחד וזכה 12 פעמים באליפות ארצו בסקי למרחקים.
ננסן לא הצטיין בבית הספר, כי העדיף מחנאות ביערות, למסעי מחנאות היה יוצא לתקופות של שבועות וכך פיתח את יכולתו להתקיים בטבע. ב-1880 צלח את המבחן המקובל בארצו לכניסה ללימודי אוניברסיטה, examen artium ובשנה שלאחר מכן התחיל ללמוד זואולוגיה באוניברסיטה המלכותית של כריסטיאנה. הוא בחר בלימודי זואולוגיה בתקווה שלימודים אלה יאפשרו לו שהות בטבע.
בתחילת 1882 הציע הזואולוג הנורווגי פרופסור לננסן לצאת להפלגה, כדי לחקור בשטח את הזואולוגיה הארקטית וננסן הגיב בהתלהבות. הוא התחיל לעשות הכנות בעזרת רב חובל אקסל קרפטינג, שפיקד על ספינה לציד כלבי ים בשם "ויקינג". ההפלגה התחילה ב-11 במרץ 1882 ונמשכה חמישה חודשים.