לוחמי הגח"ל נלחמו בקווים קדמיים ונטלו חלק משמעותי ומרכזי בקרבות ומבצעים רבים. השתתפו בקרב לכיבוש צובה, קרבות לטרון, מבצעי הנגב ועוד. בן-גוריון, העיד על הלוחמים העולים כי נלחמו באומץ ותרמו רבות למאמץ המלחמתי. יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח אמר: "...הם חיזקו את שורות היחידות המדלדלות, שכם אחד עם הצברים עמדו במערכה, רבים מהם נפלו ושילמו את מחיר הניצחון.." במהלך מלחמת העצמאות נהרגו 858 עולים חדשים, שהיוו 18.9 אחוז מכלל אנשי הצבא שנהרגו במלחמה.
השתלבות או זרות?
היחסים בין הלוחמים העולים והישראלים.
כשהוקם צה"ל, כמעט מחצית מחייליו היו ניצולי שואה. למרות התפקיד המכריע שמילאו, נתקלו ניצולי השואה ביחס מתנשא ומזלזל מצד הישראלים הוותיקים. ההתגייסות והמפגש בין הלוחמים העולים והוותיקים לוו בקשיים, פערים ויחסים מורכבים. קראו להם אג"ד - אנשי הגולה הדוויה. כינויי נוסף היה "גחלייצים". תחושת הזרות שחשו בני היישוב כלפי ניצולי השואה באה לידי ביטוי במחזות, בשירים ובספרים של אותה תקופה. דוגמה ליחס זה מצויה במחזה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון. אפשר למצוא במחזה את דמויותיהם של אורי, דני ורמי ולצידם: איש גח"ל א', איש גח"ל ב' ואיש גח"ל ג'.
עבור חלק מאנשי הגח"ל היה צה"ל מעין תחנה חברתית ולאומית ראשונה בדרכם לארץ. היו גם תופעות של התגייסות לקליטה ויחס מקבל מצד ה"צברים", אך פעמים רבות יותר, היחס היה מזלזל. גם מצד הפיקוד וההנהגה, נתקל הגח"ל פעמים רבות בחוסר רגישות. לישראלים שהיו בארץ לקח זמן רב להבין את העולים ניצולי השואה. פעמים רבות הייתה המדיניות של ההנהגה בלתי רגישה ולא מתחשבת. בנושא זה התעוררה מחאה ציבורית, שבוטאה בשירו של נתן אלתרמן, "אחד מן הגח"ל".
קשיי שפה והסתגלות.
על הלוחמים העולים היה להתמודד עם קשיים רבים. מכשול מרכזי היה קשיי השפה העברית. רבים מהעולים לא ידעו את העברית על בוריה, ודבר זה היווה סכנת חיים ממש. פעמים רבות נשלחו העולים להילחם ימים ספורים לאחר הגעתם לישראל, ובמהלך הקרבות היו קשיים גדולים בהבנת הפקודות. המחסור באימונים, שנבע ממצוקת זמן וממחסור באמצעי לחימה, הקשה אף הוא על ההשתלבות והלחימה. בקרב לטרון לדוגמה, נמצאו לוחמים שנצרת נשקם סגורה. עם זאת, היו בקרב העולים גם לוחמים בעלי ניסיון רב: כאלו שנלחמו בשורות הפרטיזנים וכאלו ששירתו בצבא האדום ובמסגרות צבאיות אחרות. על הלוחמים העולים היה לגשר על פערים גדולים, פערי מנטליות, זיכרונות מתקופת השואה, הימצאותם בארץ חדשה, לרוב ללא משפחה. עם זאת, על פי עדותם של מפקדים רבים, רובם המכריע נלחמו בעוז ופעמים רבות הייתה תרומתם מכרעת לתוצאות הלחימה.
היסטוריוגרפיה והנצחה.
למרות חלקם המשמעותי ביותר של לוחמי הגח"ל בצה"ל ובמלחמת העצמאות, נפקד מקומם בזיכרון התודעתי ההיסטורי. בעוד נושאים אחרים זכו לכתיבה ספרותית נרחבת, הנצחה ולימוד מורשת קרב, חלקם של אנשי הגח"ל, לא זכה להתייחסות משמעותית. מעט מאוד נכתב על הגח"ל, וההנצחה לנופלים הייתה מועטה.
בהספד שכתב ב-1998, בספר שנכתב "אריק שרון - מגירות חייו", ובנאום שנשא ב-2005, בטקס האזכרה לחללי גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני בלטרון, אמר אריאל שרון (ראש הממשלה באותה עת):
בשנות האלפיים חל מפנה בנושא והחלה להתפתח מודעות לנתינת מקום למורשת לוחמי הגח"ל, והנצחת הנופלים. במוזיאון הפלמ"ח בתל אביב הוקם חדר המוקדש לגח"ל. החל גם הפרויקט "נצר אחרון", המנציח נופלים שהיו אחרונים למשפחתם, שנספתה בשואה.
ביער המגינים מצויה אנדרטה הנקראת "משֶבֶר לתקווה" ומנציחה את זכרם של 634 עולים חדשים שנהרגו במלחמת העצמאות. האנדרטה ממוקמת על גבעה הצופה אל עמק איילון ולטרון.
בשנת 2008 יצא לאקרנים בישראל הסרט "בית אבי" אשר במרכזו ניצול שואה (המגולם על ידי איתי טיראן) המגיע לישראל הישר ממחנות העקורים ומגויס למלחמה.
פילון
SR-25 (על שם המפתח יוג'ין סטונר Stoner rifle) הוא רובה קלעים ורובה צלפים חצי-אוטומטי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו תוצרת Knight Armament ארצות הברית. הרובה נועד בעיקר למצבים בהם נדרשים גם דיוק אך גם קצב אש יחסית מהיר, כגון בתרחישים של לוחמה בשטח בנוי. הרובה מבוסס על רובה הארמלייט AR-10 וכולל מספר חלקים משותפים עמו.
עקרון הפעולה ב-SR-25 הוא "מכנס סגור" בו הכדור נגרף לבית הבליעה וממתין שם עד לנקירה שיוזם היורה. הקליבר של ה-SR-25 הוא 7.62x51 מ"מ נאט"ו (308.) (בניגוד לרובה ה-M16 אשר משתמש בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו, אך בדומה ל-AR-10 שהיה בקליבר 7.62 מ"מ). טווח הירי המקסימלי של הרובה הוא 900 מטר (בטווח זה הקליע יורד חזרה למהירות הקול ומאבד מיציבותו) והטווח היעיל למטרת אדם הוא 600–800 מטר. המנגנון החצי-אוטומטי נועד לאפשר לצלף לבצע ירי מהיר (מהיר יותר מנשק בריחי) ומדויק (1–0.75 דקת קשת MOA) לטווחים קצרים ובינוניים (עד 800 מטר).
הרובה נמצא בשירות מערכת הביטחון הישראלית – בצה"ל, בימ"מ ובימ"ס – בדגם SR-25 Mk 11.
עיצוב ותכנון.
הרובה, שתוכנן על ידי יוג'ין סטונר, מבוסס על המנגנון והבסיס של ה-AR-10, שמאוחר יותר הוליד גם את סדרת רובי ה-M16 וה-M4 קרבין, ששונו על מנת להגביר את הדיוק של הרובה. מכיוון שה-SR-25 מגיע מאותו יצרן ומשפחה של ה-M16/M4, חלקים רבים ניתנים להחלפה ביניהם: ידית אחיזה, בית הדקים, פינים וקפיצים מסוימים בתוך הנשק.
ל-SR-25 קנה איכותי שמגיע במספר אורכים שונים: או . הקנה יוצר תחילה על ידי חברת נשקי רמינגטון, ולכן בעל 5 סלילים (בניגוד לרובי 7.62 מ"מ רבים שיש להם 4 סלילים) במעלה סליל 1:11.25, ובעל מתפסי פיקטיני צפים (מחוברים לגוף הנשק בלבד).
מכלול ה-SR-25 עשוי ניקל (כדי להתלכלך פחות), ודומה בעיצוב למכלול ה-M4. מלבד הבדל הגודל נעשו מספר שינויים בתכנון, שכללו: פין תפס הנוקר ("פין שבת") שאינו ניתן לפירוק מהמכלול (למנוע אובדן בשטח), פין בריח ("פין טלוויזיה") שאינו מסתובב, ומבנה מכלול רובסטי יותר, ללא שיניים בקצה (מכיוון שאין נועלן). מכיוון שתכנון המכלול נועד לאפשר דריכה לאחר כל ירייה על ידי לחץ גזים, ולא פין מחזיר (כמו ב-HK417) יש צורך לשמן היטב את הבריח ("שושנה") במכלול, אחרת נוצרים מעצורים רבים (במיוחד כשמשתמשים בעמעם).
ידית אחיזה הותאמה לשימוש צלפים, ולכן תוכננה עבה יותר, עם משען בולט לאגודל (כדי למנוע מהצלף להניח את היד בכל פעם בצורה שונה, וע"י כך לפגוע באחידות סחיטת ההדק).
הדק ה-SR-25 הוא בעל 2 שלבים (שלב "רך" ושלב "קשה") ומשקל שניתנים לתיאום על ידי הצלף עצמו, בעזרת מפתח אלן.
קת ה-SR-25 אינה ניתנת לתיאום וכוונון, לכן מספר חברות (לדוגמת FAB Defence הישראלית או Magpul האמריקאית) ייצרו קתות מותאמים ל-SR-25 שניתנת לכוונון (אורך קת ותמוכת לחי).
המתפסים ב-SR-25 שודרגו במהלך השנים (ממתפסים עגולים ללא מתאמים) וכיום המתפסים הם בעלי מתאמי פיקטיני שמאפשרים חיבור אביזרים לדוגמת דו-רגלים, צייני לייזר, טלסקופ לילה קליפ-און (דוגמת MUNS), קולט תרמילים, פלס קטן (לוודא שהירי מתבצע בכוונות זקופות) ועוד.
לוע הקנה שודרג כדי לקבל עמעם (משתיק קול) שניתן לחיבור ופירוק מהיר על ידי הצלף בשטח.
ה-SR-25 בישראל.
שימוש בצה"ל.
ה-SR-25 (בדגם הקודם שלו) נכנס באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 בכמויות קטנות למספר מצומצם של יחידות מיוחדות צה"ליות ולימ"מ. לשימוש בצה"ל נכנס מאוחר יותר בתחילת שנות ה-2000, כדי לאפשר לצלף ללכת איתו בידיים (רובי הצלפים שהיו עד אז היו ה-M24 SWS והמאוזר 86SR הבריחיים) וכך לחסוך משקל וסרבול רב. ב-2006 נכנס הדגם החדש והמשופר (Mk 11) שמאופיין בקנה באורך , עמעם, דורגלי הריס ומסילות פיקטיני על המתפסים. חלק מהרובים דוגמו באופן ספורדי בקת משופרת של CAA כיוזמה מקומית של היחידות עצמן. ה-SR-25 Mk 11 נכנס לשימוש ביחידות מובחרות ומיוחדות וייעודו העיקרי הוא צליפת לוחמה בטרור בשטח בנוי בה נדרש ירי מהיר ומדויק.
התחמושת המקובלת בשימוש (בישראל) היא M118LR (ארצות הברית) או IMI (תעש מערכות, ישראל), שתיהן במשקל 175 גריין, כשההבדל המשמעותי ביניהן הוא מהירות הלוע, כשה-M118LR מגיע ל-780 מטר לשנייה, התחמושת של IMI איטית יותר, ומגיעה ל-760 מטר לשנייה. אף על פי שמהירות הלוע בתחמושת הישראלית נמוכה יותר, יכולת הקביצה שלה טובה יותר (0.75 דקת קשת מול 1 דקת קשת).
החל משנת 2020 ה-SR-25 מוחלף בהדרגה בצה"ל בבארט REC10, רובה צלפים חצי-אוטומטי בעל דיוק של 0.75 דקת קשת.
שימוש ביחידות נוספות.
ה-SR-25 Mk 11 נמצא בשימוש כוחות מיוחדים ויחידות השתלטות נוספות של מערכת הביטחון הישראלית. הוא שימש בעבר כרובה צלפים ללוחמה בטרור ביחידת הימ"מ של משטרת ישראל שהייתה בין הראשונים בארץ שעשו שימוש ברובה, וביחידות הימ"ס ("מסתערבים") של משמר הגבול.
שימוש בעולם.
הנשק מיוצר לפי העיצוב הבסיסי של חברת "קולט" (Colt), על ידי החברה האמריקנית "Knight's Armament Corporation", ואומץ לשירות במספר יחידות עילית וכוחות צבא, ביניהם:
יהושפט הרכבי
יהושפט הַרְכַּבִּי ("פטי"; י"ח באלול ה'תרפ"א, 21 בספטמבר 1921 - י"ט באלול ה'תשנ"ד, 26 באוגוסט 1994) היה איש צבא וסופר ישראלי, אשר כיהן כראש אמ"ן בשנים 1955–1959, ולאחר מכן היה פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. חתן פרס ישראל למדע המדינה לשנת 1992. הרכבי נחשב לאיש מודיעין מבריק, ובתקופתו כראש אמ"ן בוצעה ההתנקשות בקולונל מוסטפא חאפז, ראש המודיעין המצרי ברצועת עזה, שהנחה והפעיל את פעילות הפדאיון שביצעו פיגועים בישראל וצה"ל יצא למבצע קדש.
ביוגרפיה.