טכניקות המחקר שהיו בשימוש בתוכנית ה-X-1, הפכו למתכונת לכל פרויקטי הניסוי הבאים בסדרת מטוסי ה-X של חיל האוויר של ארצות הברית. פרויקט ה X-1 עזר ליצירת שיתוף פעולה, לאחר מלחמת העולם השנייה בין הצרכים הצבאיים של ארצות הברית, יכולות תעשייתיות, ומתקני המחקר. נתוני הטיסה שנאספו על ידי NACA מניסויי X-1 הוכחו כבעלי חשיבות רבה לתכנון מטוסי קרב עתידיים בכל החצי השני של המאה ה-20 .
ב-1997 הוציא שרות הדואר של ארצות הברית בול דואר לציון 50 שנה לטיסה של ה-X-1 מס' סידורי 6062, כמטוס הראשון לטוס בטיסה על קולית במהירות של 1.06 מאך (1298.55 קמ"ש, 806.88 מייל/לשעה).
דגמים שונים.
דגמים מאוחרים יותר של ה X-1 נבנו כדי לבדוק מאפיינים של טיסה על קולית. אחת מהטיסות הללו של ה X-1A, מוטס על ידי צ'ארלס ייגר, הציגה מאפיין מסוכן מאוד של טיסה במאך גבוה (2 מאך ויותר). התופעה שהתגלתה הייתה "צימוד אינרציאלי " (Inertia Coupling) . רק יכולות הטסה גבוהות של ייגר מנעו אסון. יותר מאוחר, הטייס מל אפט נהרג כאשר הטיס את מטוס הניסוי בל X-2 בתנאים דומים לטיסה של ייגר .
בל מודל 58A . מטוס זה הוזמן על ידי חיל האוויר ב 2 באפריל 1948. ה X-1A (מס' סידורי 48-1384ֳ) נועד לחקור תופעות אווירודינמיות במהירויות של מעל 2 מאך. (2451 קמ"ש), וגבהים מעל 90,000 רגל (27 ק"מ). נושא מיוחד שנועד להבדק היה יציבות דינמית ועומסי אוויר. המטוס היה ארוך וכבד מה X-1. היה בעל חופת תא טייס שונה להגדלת הראות מתא הטייס. ה X-1A היה מונע באותו מנוע של ה X-1, מנוע ה XLR-11. הטיסה הראשונה, ללא הפעלת מנוע נערכה ב-14 בפברואר 1953 בבסיס אדוארדס. הטיסה הממונעת הראשונה נערכה ב 21 בפברואר 1953. בשתי הטיסות, הטייס היה ג'ין "סקיפ" זיגלר, שהיה טייס הניסוי של חברת בל.
NACA החלה לבצע ניסויים של מהירויות גבוהות בעזרת מטוס הניסוי דוגלאס סקיירוקט. המטוס הגיע למאך 2.005 ב 20 בנובמבר 1953. הוא היה מוטס על ידי טייס הניסוי סקוט קרוספילד. ההישג הזה גרם לאנשי חיל האוויר לנסות להשיג מהירות גבוהה מזו באמצעות מטוס ה X-1A. מבצע זה כונה על ידי צ'אק ייגר "מבצע NACA בוכה". הניסויים הגיעו לשיא כאשר ב 12 בדצמבר 1953 (כ 3 שבועות לאחר השיא של קרוספילד) הצליח ייגר להגיע לגובה של 74,700 רגל (22.8 ק"מ) ומהירות של 2.44 מאך(2608 קמ"ש) בטיסה אופקית. אבל מיד אחר כך החל המטוס להסתחרר ללא שליטה כתוצאה מכניסה ל"צימוד אינרציאלי" (כנזכר לעיל). המטוס סבל מעומסים של 8 g כתוצאה מכך שבר ייגר את חופת תא הטייס בעזרת הקסדה שלו. כאשר הגיע לגובה נמוך יותר הצליח להשתלט על המטוס ולהנחיתו בשלום.
ב 29 במאי 1954, הגיע מייג'ור ארתור מאריי ב X-1A לגובה שיא של 90,440 (27.57 ק"מ).
המטוס הועבר ל NACA בספטמבר 1954 ושם הוכנסו בו שינויים.
מטוס ה X-1A אבד ב 8 באוגוסט 1955. הוא היה בהכנות להטלה ממטוס האם RB-50, כאשר פיצוץ קרע את מיכל החמצן הנוזלי שלו. בעזרת אנשי צוות מטוס הRB-50 הצליח טייס הניסוי, ג'וזף ווקר לצאת ממטוס הניסוי וניצל. המטוס עצמו הוטל והתרסק על אדמת המדבר.
בל מודל 58B . מטוס ה X-1B (מס' סידורי 48–1385) היה מצויד בחימום אווירודינמי לכל ציוד המדידה שעל המטוס, לצורך מחקר חום (יותר מ 300 גששי חום הותקנו על משטחי המטוס). הוא היה דומה ל X-1A חוץ מאשר כנף שונה במקצת. ה X-1B שימש למחקר במהירות גבוהה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית החל מאוקטובר 1954, לפני שהועבר ל NACA בינואר 1955. NACA המשיכה להטיס את המטוס עד ינואר 1958, כאשר סדקים שנתגלו במיכלי גרמו לקירקועו. ה X-1B השלים 27 טיסות. הישג משמעותי היה התקנת מערכת של רקטות תגובה קטנות לשימוש לצורך בקרת כיוון בגבהים גדולים, כאשר האוויר דליל וההגאים האווירודינמיים מתפקדים בצורה לא טובה או בכלל לא. זה הפך את ה X-1B למטוס הראשון שטס עם מערכת בקרה מתוחכמת זו. מערכת זו שימשה יותר מאוחר את מטוס הניסוי נורת אמריקן X-15.
ה X-1B נמצא היום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר רייט-פאטרסון בדייטון, אוהיו. הוא מוצג בגלריית המחקר והפיתוח על שם מייג'ור ג'נרל אלברט בויד ומייג'ור ג'נרל פרד אסקני.
בל מודל 58C. ה X-1C (מס' סידורי 48–1387) נועד לבחון חימוש וכלי ירי במהירויות טרנס - סוניות ועל-קוליות. הפרויקט בוטל כאשר עדיין היה בשלב של בניית דגם, זאת מכיוון שהפיתוח של מטוסים על קוליים סדרתיים היה כבר מתקדם בתחילת שנות החמישים, כך שהצורך במטוס ניסוי מיוחד נהיה מיותר.
בל מודל 58D. ה X-1D ׁ(מס' סידורי #48-1386) היה הראשון ממטוסי הדור השני של מטוסים על קוליים רקטיים. הוא היה מוטל ממטוס אם EB-50A (מס' סידורי #46-006). הוא היה מיועד למחקר של מעבר חום. ה X-1D היה מצויד במערכת דלק חדשה בלחץ נמוך וקיבולת גדולה במקצת. היו גם שינויים קטנים אחרים בתחום האוויוניקה.
ב 24 ביולי 1951, הוטל ה X-1D מעל האגם היבש רוג'רס, מוטס על ידי טייס הניסוי ג'ין "סקיפ" זיגלר. טיסת הדאיה הלא ממונעת הושלמה לאחר 9 דקות של הנמכה. אך בזמן הנחיתה כן הנסע שבחרטום קרס והמטוס גלש לעצירה. התיקונים נמשכו מספר שבועות. טיסה שנייה תוכננה לאמצע אוגוסט. ב 22 באוגוסט 1951, ה X-1D אבד בהתפוצצות דלק בזמן ההכנות לטיסה הממונעת הראשונה. המטוס התרסק ונהרס לאחר ששוחרר ממטוס האם EB-50A.
בל מודל 44. ה X-1E היה התוצאה של בניה מחדש של ה X-1-2 (מס' סידורי #46-063), כדי להשיג את המטרות המקוריות שנועדו להשגה באמצעות ה X-1D וה X-1-3 (מס' סידורי #46-064). שני אלה נהרסו בהתפוצצויות במשך שנת 1951. הסיבה להתפוצצויות מסתוריות אלה נמצאה לבסוף ונבעה משימוש באטמים מחומר לא מתאים. טעות זאת עלתה בחיי 2 אנשים ופציעת אחרים וגרמו לאובדן המטוסים הנ"ל.
השינויים כללו:
ה X-1E טס לראשונה ב 1955. זאת הייתה טיסת דאיה ובוצעה על ידי טייס הניסוי של חיל האוויר של ארצות הברית, ג'ו ווקר. הוא עזב את צכנית הניסויים של ה X-1E בשנת 1958 לאחר 21 טיסות. הוא השיג מהירות מקסימלית של 2.21 מאך (2704 קמ"ש). טייס הניסוי של NACA, ג'ון מקקיי החליף אותו בספטמבר 1958. הוא השלים 3 טיסות כאשר המטרה הייתה להגיע ל 3 מאך. (3675 קמ"ש). אבל המטוס קורקע אז סופית לאחר הטיסה ב 26 בנובמבר 1958 זאת עקב גילוי סדקים מבניים בקיר מכל הדלק.
גלניס הזוהרת
ג'ון וילקס
ג'ון וילקס (אנגלית: John Wilkes; 17 באוקטובר 1727 - 26 בדצמבר 1797) היה עיתונאי ופוליטיקאי בריטי רדיקלי, שחי במאה ה-18.
וילקס נחשב לאחת הדמויות השנויות במחלוקת במאה ה-18. וילקס נבחר לפרלמנט הבריטי כנציג העיר לונדון כמה וכמה פעמים. תקופות הכהונה שלו היו בדרך כלל קצרות מאוד ונגדעו על ידי גירוש מביך מהבית. סילוקיו החוזרים ונשנים של וילקס נבעו מהתקפותיו החריפות על המלך ג'ורג' השלישי או על מי משריו, ומהטקסטים ה"פיקנטיים" שנתפרסמו בעיתונו "צפון בריטניה" (North Briton), בהם נרמזו מעלליהם של אושיות רמות מעלה. לווילקס היה קהל תומכים גדול, שחזר ובחר אותו לפרלמנט פעם אחר פעם על אף ואולי גם בגלל התנהגותו השנויה במחלוקת.
וילקס נתבע למשפט בעקבות התבטאויותיו כנגד המלך ושריו. במשפט יצא וילקס זכאי בדין והמשפט שימש ציון דרך מרכזי בפיתוח חופש העיתונות וחופש הביטוי. התביעה אף הגדילה את התמיכה בווילקס ולא מעטים ראו בו "לוחם חירות".
יותר מאוחר במהלך הקריירה שלו נבחר וילקס לחבר במועצת העירייה, לשריף ולראש העירייה של העיר לונדון.
ציטוט מפורסם של וילקס אותו מביא ההיסטוריון הבריטי קלייב אמזלי נפלט מפיו כתשובה לחבר פרלמנט, שקבע שסופו יהיה בהדבקות בעגבת או בתלייה. על כך ענה וילקס: "זה תלוי בכך האם אאמץ לעצמי את פילגשך או את עקרונותיך".
פארק ירוחם
פארק ירוחם הוא יער אורנים, שניטע על ידי הקק"ל, מסביב לערוצו העילי של נחל רביבים, בסמוך לעיירת הפיתוח ירוחם שבנגב. יער האורנים משתרע על פני כ-500 דונם, משולבים בו גם עצי פרי המושקים במי קולחין, וכן ניתן למצוא בו פינות חמד לפיקניקים.
במרכז היער שוכן אגם ירוחם, אגם מלאכותי עונתי באפיק נחל רביבים. האגם נוצר לאחר סכירת נחל רביבים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 והיה אמור לאגור מי שיטפונות לשימוש חקלאי. עד מהרה התברר כי אין די במי השיטפונות באזור כדי למלא את האגם, וכי הוא מתייבש בקיץ. יתר על כן, מי הביוב של ירוחם גלשו מבריכות החמצון הסמוכות והפכו את האגם למפגע אקולוגי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לפתח תיירות סביב הפארק, וכחלק מהמאמץ הופרד מהאגם אגמון קטן המתקיים כל השנה. עם פתיחת מפעל טיהור השפכים של ירוחם, בשנת 2006, השתפרה איכות המים של שני גופי המים.
נושא שיקום האגם היה מרכזי בקמפיין הבחירות למועצה של ברוך אלמקייס, אך האגם לא שוקם בתקופת כהונתו.
תיירות אקולוגית בפארק.
הפארק והאגם הם תחנת עצירה לציפורים נודדות, כאשר חלקן אף נשארות באגם למשך העונה. בנוסף הפארק מהווה אזור מחיה למגוון גדול של בעלי חיים וצמחים. בשנת 2009 הוקם מרכז "דוכיפת" לצפרות ואקולוגיה בשטח הפארק. המרכז, אשר אוסף מידע לגבי הציפורים העוברות בשטח הפארק, הוא אחד מארבע תחנות טיבוע ארציות (שלוש האחרות נמצאות בירושלים, החולה ואילת). בשנים 2014 ו-2015 מרכז "דוכיפת", בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וארגונים רבים נוספים, קיים אירוע "ביו בליץ" , שבו מזהים מספר גדול ככל הניתן של מינים שונים של בעלי חיים, צמחים ופטריות. זוהי הפעם הראשונה שבו קויים האירוע בישראל. באירוע בשנת 2014 זוהו 531 מינים.
ג'ון ווילקס
תכנון מס