בין הסרטים שבפרק: "ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2004), "בופור" (יוסף סידר, 2007), "לבנון" (שמואל מעוז, 2009), "ביקור התזמורת" (ערן קולירין, 2007), "גן עדן עכשיו" (האני אבו אסעד, 2005), "עטאש (צימאון)" (תאופיק אבו ואיל, 2004), "עג'מי" (ירון שני וסכנדר קובטי, 2009), "בנות" (נדב לויתן, 1985), "שחור" (שמואל הספרי, 1994), "" (מיכל בת-אדם, 1994), "הקיץ של אביה" (אלי כהן, 1988), "אנשים כתומים" (חנה אזולאי-הספרי, 2014), "ולקחת לך אישה" (רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, 2008), "שבעה" (רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, 2008), "גט - המשפט של ויויאן אמסלם" (רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, 2014), "שלוש אמהות" (דינה צבי-ריקליס, 2006), "ההתחלפות" (ערן קולירין, 2012), "מתנה משמיים" (דובר קוסאשווילי, 2003), "התגנבות יחידים" (דובר קוסאשווילי, 2010), "רווקה פלוס" (דובר קוסאשווילי, 2012), "כלת הים" (קרן ידעיה, 2009), "הדקדוק הפנימי" (ניר ברגמן, 2010), "כנס העתידנים" (ארי פולמן, 2013), "הערת שוליים" (יוסף סידר, 2011), "ללכת על המים" (איתן פוקס, 2004), "עץ לימון" (ערן ריקליס, 2008), "הסודות" (אבי נשר, 2007), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (ערן ריקליס, 2010), "סיפור גדול" (שרון מימון וארז תדמור, 2009), "זוהי סדום" (מולי שגב ואדם סנדרסון, 2010), "מפריח היונים" (נסים דיין, 2014), "מיתה טובה" (שרון מימון וטל גרניט, 2014), "את לי לילה" (אסף קורמן, 2014), "זינוק בעלייה" (אורן שטרן, 2014), "פלאות" (אבי נשר, 2013), "ערבים רוקדים" (ערן ריקליס, 2014), "שושנה חלוץ מרכזי" (שי כנות, 2014), "אפס ביחסי אנוש" (טליה לביא, 2014).
פרק 9: ממלאים את החלל.
הפרק התשיעי בסדרה, "ממלאים את החלל", שודר לראשונה ב-16 באוגוסט 2015.
בין המרואיינים בפרק: רמה בורשטיין, גור בנטביץ', יונתן גורפינקל, יהודה גרובייס, נוני גפן, גידי דר, מיה דרייפוס, נדב לפיד, דני לרנר, ימין מסיקה, נבות פפושדו, ירמי קדושי, אסף קורמן, רוני קידר, אהרון קשלס, תום שובל.
בין הסרטים שבפרק:
"זמן האמת" (אורי ברבש, 1991), "הכוכב הכחול" (גור בנטוביץ', 1995), "ימים קפואים" (דני לרנר, 2006), "ג'ו ובל" (רוני קידר, 2011), "לא בתל אביב" (נוני גפן, 2012), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "גיא אוני" (דן וולמן, 1991), "מיכאל שלי" (דן וולמן, 1991), "מבט כואב" (ימין מסיקה, 1994), "השקר הגדול" (ימין מסיקה, 2012), "שלום לך סיגל" (ימין מסיקה, 1996), "השוטר" (נדב לפיד, 2011), "הנוער" (תום שובל, 2013), "שש פעמים" (יונתן גורפינקל, 2012), "המשגיחים" (מני יעיש, 2012), "פנתר לבן" (דני רייספלד, 2013), "מי מפחד מהזאב הרע" (אהרון קשלס ונבות פפושדו, 2013), "כלבת" (אהרון קשלס ונבות פפושדו, 2010), "האושפיזין" (גידי דר, 2004), "אדי קינג" (גידי דר, 1992), "יום אחד לפני" (יהודה גרובייס), "אבודים בדרך" (יהודה גרובייס), "יש דין ויש דיין" (יהודה גרובייס), "טאקע מאמע" (אריאל כהן, 2011), "למלא את החלל" (רמה בורשטיין, 2012), "ההיא שחוזרת הביתה" (מיה דרייפוס, 2014),
"אפס ביחסי אנוש" (טליה לביא, 2014), "הנותנת" (הגר בן אשר, 2011), "לפני מחר" (אלידע גרא, 1969), "" (מיכל בת-אדם, 1994), "אחד משלנו" (אורי ברבש, 1989), "מוישה וינטלטור" (אורי זוהר, 1966), "בנות" (נדב לויתן, 1985), "שלאגר" (אסי דיין, 1979).
פרק 10: חגיגה לאוזניים.
הפרק העשירי והאחרון בסדרה, "חגיגה לאוזניים", שודר לראשונה ב-23 באוגוסט 2015, מתמקד בשירים ובמנגינות המלוות את הקולנוע הישראלי מראשיתו ועד היום.
בין המרואיינים שבפרק: יזהר אשדות, מייק בורשטיין, אהוד בנאי, בועז בנאי, מיקי גבריאלוב, נירה גל, סי הימן, דובי זלצר, אלי כהן, עברי לידר, יאיר ניצני, בועז עופרי, צביקה פיק.
בין הסרטים שבפרק: "לול" (אורי זוהר, 1988), "מציצים" (אורי זוהר, 1972), "מסע אלונקות" (יהודה ג'אד נאמן, 1977), "סיפור אינטימי" (נדב לויתן, 1981), "דרך הנשר" (אורי ברבש, 1990).
בין השירים שבפרק:
בעז דוידזון
פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס
פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס (באנגלית: Obergefell v. Hodges; מראה מקום: 576 U.S. 644 (2015)) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, הקובע כי נישואים חד-מיניים הם זכות חוקתית תחת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. במה שהוחלט ב-26 ביוני 2015, נבחנו שלושה תיקים נוספים העוסקים בנישואים חד-מיניים, בעתירות שהוגשו בשל האיסור של המדינות טנסי, מישיגן, אוהיו וקנטקי. העתירה הוכרה בשם "אוברגפל נגד הודג'ס", ודיונים בעל-פה נערכו ב-28 באפריל 2015.
בפסק הדין שהוחלט בסופו של דבר, ברוב של חמישה שופטים נגד ארבעה, קיבל בית המשפט את העתירה – ועל כן הפכו נישואים חד-מיניים לחוקיים בכל מדינות ארצות הברית – ובכך גדל מספר מדינות ארצות הברית המתירות נישואים חד-מיניים מ-37 שהרשו זאת באותה העת ל-50.
פסק דין זה נחשב לאחת ההחלטות המשפטיות החשובות ביותר עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, יחד עם פסק דין לורנס נגד טקסס (2003) ופסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון (2020).
רקע.
ביוני 2013, לאחר פסק הדין ארצות הברית נגד וינדזור, החליטו ג'יימס אוברגפל וג'ון ארתור, זוג חד-מיני מסינסינטי שבאוהיו, להתחתן על מנת לזכות בהכרה פדרלית לנישואיהם. הזוג התחתן במרילנד. לאחר שנתבשרו כי מדינת מגוריהם אוהיו לא תכיר בהם כזוג נשוי, הגישו הזוג תלונה הנקראת "אוברגפל נגד קייסיק" (שמו של הנתבע קרוי על מושל אוהיו דאז, ג'ון קייסיק), לבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז הדרומי של אוהיו ב-19 ביולי 2013, בתואנה כי המדינה מפלה נגד זוגות חד-מיניים שהתחתנו חוקית מחוץ למדינה.
מפני שאחד העותרים, ג'ון ארתור, היה חולה סופנית וסבל מטרשת אמיוטרופית צידית (ALS), דרשו הזוג שממשלת אוהיו תכיר בשותפו של ארתור, ג'יימס אוברגפל, כאלמנו החוקי על תעודת פטירתו, על סמך נישואיהם במרילנד. הפקיד המקומי באוהיו הסכים כי אפליה נגד בני הזוג היא לא חוקתית, אך לשכת התובע הכללי של המדינה הודיעה על כוונתה להתנגד להכרה ולהגן על האיסור על נישואים החד-מיניים באוהיו.
בית המשפט הפדרלי קיבל את תביעתם של בני הזוג, אך המדינה עירערה וההחלטה נהפכה על ידי בית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השישי. ההחלטה נתקבלה ברוב של 2-1, והסתמכה על הכרעה קודמת שנקראת "פסק דין בייקר נגד נלסון" משנת 1971. משם המשיכו הזוג והגישו ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-14 בנובמבר 2014. בבקשתם מבית המשפט הם שאלו האם סירובה של אוהיו להכיר בנישואים חד-מינים המבוצעים בתחומי שיפוט אחרים סותרים שני סעיפים בתיקון ה-14 לחוקה, המעניקים את הזכויות להליך הוגן (Due Process) והגנה בפני החוק (Equal Protection) לכל אזרח.
ב-16 בינואר 2015 הודיע בית המשפט העליון כי הוא בוחן את המקרה יחד עם עתירות דומות ממישיגן, קנטקי וטנסי שהוגשו אליו, אשר אתגרו את האיסור של מדינות אלה על נישואים חד-מיניים. בהחלטה זו נקבע כי דיונים בעל-פה ייערכו ב-28 באפריל 2015. באותה עת, 36 מדינות אפשרו נישואים חד-מיניים.
החלטת בית המשפט העליון.
ב-26 ביוני 2015, פסק בית המשפט העליון ברוב של 5-4 כי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית דורש מכל המדינות באיחוד לאפשר נישואים חד-מיניים, וכן להכיר בנישואים כאלה הנערכים במדינות אחרות. בכך הפך בית המשפט את פסק דין בייקר נגד נלסון של בית המשפט לערעורים של ה-6, אשר עוררה תקדים בכך שקבעה כי איסור על נישואים חד-מיניים הוא חוקתי.
פסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס ניתן ביום השנה השני שחלף מאז פסק דין ארצות הברית נגד וינדזור , שקבע כי החלק השלישי ב"חוק ההגנה על הנישואים", אשר אסר על הכרה פדרלית בנישואים חד-מיניים, אינו חוקתי. יום זה היה גם יום השנה השנים עשר מחלוף פסק דין לורנס נגד טקסס, שפסל חוקי איסור על משכב זכר ב-13 מדינות ברחבי ארצות הברית. כל הכרעה של שופט בבית המשפט הייתה זהה להכרעתו בפסק הדין "וינדזור" מיוני 2013. בשני המקרים, נחשב השופט אנתוני קנדי ל"קול המתנדנד" וכתב את דעת הרוב.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט אנתוני קנדי, ואיתה הסכימו השופטים סוניה סוטומיור, סטיבן ברייר, רות ביידר גינסברג ואלנה קייגן. דעת הרוב גרסה כי איסור של מדינות על נישואים חד-מיניים מהווה הפרה של שני סעיפים מרכזיים בתיקון ה-14 לחוקה. בדעת הרוב כתב קנדי:
השופטים אנטונין סקליה, קלרנס תומאס, סמואל אליטו ונשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס נקטו בדעת מיעוט, כאשר כל אחד מהם כתב דעת מיעוט נפרדת.
אורי קצנשטיין
אורי קצנשטיין (17 בפברואר 1951 - 24 באוגוסט 2018) היה פסל, אמן מופע, מוזיקאי, בונה כלי נגינה ומכונות סאונד ויוצר סרטים ישראלי. זוכה פרס דן סנדל לפיסול (2014).
ביוגרפיה.
אורי קצנשטיין נולד בתל אביב בשנת 1951 והיה בן יחיד להוריו שהיגרו לישראל מגרמניה לפני השואה. בנעוריו עסק במוזיקה וניגן במספר להקות רוק. בשנת 1969 התגייס לצה"ל ולחם במלחמת יום הכיפורים. בסוף שנות ה-70 של המאה העשרים, למד במכון לאומנות של סן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית. לאחר שהשלים תואר שני באומנות עבר לניו יורק שם גר במשך שנות השמונים. יצירתו המוקדמת, החל מסוף שנות השבעים של המאה העשרים, שילבה טכניקות אוונגרדיות שונות כגון מיצגים, מוזיקה ואמנות סאונד. במחצית שנות השמונים החל ליצור גם פסלים פיגורטיביים, אובייקטים ומכונות סאונד ששימשו כפריטים במיצגים לצד יצירות אמנות עצמאיות.