הוא ניזון בעיקר ממינים החיים באוקיינוס: מדגים מהסוג Pollachius ומהמשפחה Zoarcidae, מדגי בקלה ארקטית ומסילוניות כמו תמנונים ודיונונים. הצעירים גם אוהבים סרטנים שונים. כלב ים זה צולל עד עומק 200 מ' בחיפוש אחר מזון והוא אינו מתכנס בלהקות.
הם עצמם נטרפים על ידי קטלן, דוב לבן, וכרישים ארקטיים מהמינים ישנונן פסיפי וישנונן גרינלנדי.
כלבי הים מתרבים בסוף אפריל ובמאי, והגורים נולדים על הקרח עם פרווה עבה. הם עוזבים את אמם אחרי ארבעה שבועות של הנקה, אך נשארים על הקרח עוד כמה שבועות, בהם הם מחליפים את הפרווה ויורדים במשקלם, עד שהם מסוגלים לצלול ולצוד בים. אורך החיים הממוצע של הבוגרים הוא 20-25 שנה.
בעבר היה ציד רב של כלבי ים אלה בשביל פרוותם, בשרם ושומנם, אך היום הם נחשבים חיות מוגנות בארצות הברית. עם זאת לא ידוע מה מצב פגיעותם, מאחר שהם לא נצפים לעיתים קרובות.
מולן
מוּלֶן (בצרפתית: Moulins, לעיתים, בעיקר בידי ה-SNCF גם: Moulins-sur-Allier - מולן על נהר האלייה) היא עיר צרפתית המשמשת כבירת מחוז אלייה שבחבל אוברן-רון-אלפ. העיר שימשה כבירת המחוז ההיסטורי בורבונה ומקום מושבו של דוכס בורבון. נכון ל-2011 מתגוררים בעיר 19,094 תושבים, ויחד עם תושבי המטרופולין שסביבה מתגוררים בה 61,448 תושבים.
העיר בנויה ברובה על גדתו המזרחית של נהר האלייה, אחד מיובליו של הלואר.
היסטוריה.
מסמכים מתעדים את קיומה של העיר החל מ-990. האגדה מספרת כי אחד מדוכסי בורבון, אבד ביער במהלך יום ציד. במהלך שוטטותו ביער מצא מנוחה בטחנה שנבנתה על גדת הנהר. הדוכס התאהב בטוחנת שאירחה אותו, וכדי להצדיק את ביקוריו התכופים באזור בנה על גדת הנהר בסמוך לטחנה ארמון ציד. העיר התפתחה סביב הארמון, ומכאן שמה - שתרגומו המילולי: מטחנות.
העיר הפכה למקום מושב דוכס בורבון בשנת 1327, לאחרי ששארל הרביעי, מלך צרפת העניק את דוכסות בורבון ללואי הראשון, רוזן קרלמון והוא העביר את מושבו לעיר. העיר ירדה מגדולתה לאחר עריקתו של שארל השלישי, דוכס בורבון לחצרו של קרל החמישי ב-1523. לאחר סיום משפטו, ב-1531, הוחרמו נחלות הדוכסות והועברו לנכסי הכתר הצרפתי.
העיר הייתה מקום מושבו של שארל התשיעי ואמו קטרינה דה מדיצ'י, במשך כשלשה חודשים, מ-22 בדצמבר 1565 עד 23 במרץ 1566 במהלך סיורו בצרפת.
לאחר הרצחו של אנרי השלישי ב-1589, התגוררה בטירה בעיר אלמנתו לואיז מלורן-וודמון ושם מתה ב-1601. אלמנתו של אנרי השני דה מונמורנסי הוגלתה לעיר לאחר הוצאתו להורג בעוון בגידה, והפכה לנזירה.
בעיר פועל מוזיאון לתלבושות במה.
ערים תאומות.
לעיר ברית ערים תאומות עם הערים:
הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
הוצאת אוניברסיטת אוקספורד (באנגלית: Oxford University Press; בראשי תיבות: OUP) היא הוצאת הספרים האוניברסיטאית הגדולה בעולם והשנייה בוותק, לאחר הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. הוצאת הספרים היא מחלקה של אוניברסיטת אוקספורד ובראשה ניצבים 15 אקדמאים הממונים על ידי סגן הצ'נסלור של האוניברסיטה.
ההוצאה נוסדה ב-1586, לאחר שהאוניברסיטה הייתה גורם פעיל בתחום הדפוס כבר מ-1480. עד המאה ה-19 התמקדה ההוצאה בתחום הספרות האקדמית והדפסת חיבורים ליטורגיים נוצריים. באמצע המאה ה-19 לקחה ההוצאה על עצמה את מפעל המילון האנגלי של אוקספורד, המילון האנגלי הגדול, המוקפד והשלם ביותר. מאז ראשית המאה ה-20 מוציאה ההוצאה ספרות כללית הממוקדת בעיקר בהוצאה מחדש של ספרות קלאסית, ספרות ילדים, סדרות מדע פופולרי, מילונים ולקסיקונים במגוון תחומי דעת (בין היתר פילוסופיה, ביולוגיה ומוזיקה קלאסית ורבים אחרים, הראשון בהם היה The Oxford Companion to Music), כתבי עת מדעיים, ספרים ללימוד השפה האנגלית וספרות דתית. כל זאת בצד הוצאת ספרי מחקר אקדמאים של אנשי אוניברסיטת אוקספורד ואחרים, הנבחרים על ידי ועדת לקטורים אקדמית המורכבת מחברי סגל האוניברסיטה.
ב-1896 הקימה ההוצאה בניו יורק שלוחה ראשונה מחוץ לבריטניה ומאז היא פעילה ברחבי העולם (כולל אוסטרליה, הודו, סין, יפן, דרום אמריקה ודרום אפריקה).
סימן מים
סימן מים (בלועזית, "Water Mark" ומקובל גם כמילה בודדת – "watermark") המוטבע בשטרות כסף, ניירות ערך ובבולים שימש ומשמש כאמצעי לזיהוי זיופים על ידי יצירת סימון שלא רואים אותו ממבט ראשון ויצירתו מצריכה טיפול בנייר לפני הדפסתו.
סימני המים דומים במראה שלהם לעבודות אמנות של צורפים העובדים עם חוטים דקים מאוד של מתכת יקרה, עבודות הנושאות את השם פיליגרן ומשום כך דבק השם פיליגרן גם בסימני המים המוטבעים בנייר.
סימני מים בנייר נוצרו לראשונה בבולוניה, ב-1242. קיימים שני סוגים של סימני מים, סימני מים המוטבעים במהלך ייצור הנייר ומכונים "סימני מים אמיתיים" וסימני מים המוטבעים בנייר לאחר שתהליך ייצורו הושלם ומכונים "סימני מים מלאכותיים". סימני המים האמיתיים נוצרים על ידי הפעלת לחץ על נקודות מסוימות בעיסת הנייר לפני התייבשותה (ומכאן מקור השם סימן מים). לאחר התייבשות הנייר, המקומות שנלחצו דקים יותר ומאפשרים חדירה טובה יותר של קרני אור. את סימני המים המלאכותיים יוצרים על ידי צביעת הנייר בצבע לבן או לקה מבריקה. את סימני המים המלאכותיים רואים רק בצד אחד של הנייר, בניגוד לסימני המים האמיתיים, שאפשר להבחין בהם משני צדי הנייר.
בהשאלה, בשנות האלפיים, המונח "סימן מים" משמש גם כמונח המתייחס לכיתוב ובו פרטי הצלם, שחלק מהצלמים המקצועיים נוהגים לשבץ על גבי תמונה דיגיטלית, על-פי רוב בתחתיתה, כדי לוודא שהקובץ שיצרו יישאר מקושר אליהם.
פיליגרן
אלייה (נהר)
אלייה (בצרפתית: Allier, באוקסיטנית: Alèir) הוא נהר הזורם במרכז צרפת ואחד מיובליו של נהר הלואר.
אורכו 420.7 ק"מ, ומקורותיו בפסגות המאסיף סנטרל, שבמחוז לוזר שבחבל לנגדוק-רוסיון. הנהר נשפך לתוך הלואר במחוז נייוור שבבורגון. זרם הנהר נע בין 234.0 מטר מעוקב לשנייה (בפברואר) ל-49.90 מקל"ש (באוגוסט).
האלייה הוא אחד הנהרות ה"פראיים" האחרונים בצרפת, כלומר נהר שנתיבו והזרימה בו הם טבעיים ואינם קבועים בידי אדם ואחד הנהרות היחידים בדרום אירופה בהם חי המין "Thymallus thymallus" (מין של סלמון) - מין הרגיש במיוחד לזיהום. לאורך גדותיו ערים חשובות רבות, בין השאר מולן ומחוז אלייה הקרוי על שמו.
שיקול דעת
קוקה לפידות
קוקה לפידות (16 בדצמבר 1932 – 3 בינואר 1985) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
קוקה לפידות נולדה בעיר פיטשט שברומניה. כבר בשנות ילדותה המוקדמות הפגינה כישרון רב בציור, וזכתה על כך בפרס לנין בגיל 14.
בשנת 1950 עלתה לישראל יחד עם משפחתה, והתגוררה בתל אביב ובצפת.
בשנת 1962 הצטרפה לאגודת הציירים והפסלים בישראל ובשנת 1964 לאיגוד האמנים בצפת. בצפת הציגה את עבודותיה בגלריה פרטית.
בנוסף להיותה ציירת פעילה ומציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, עבדה בהוראת ציור ואמנות.
נישאה בישראל ולה שתי בנות.
לימודים.
את לימודי הציור החלה אצל סטפן אלכסנדר ולאחר מכן למדה במשך מספר שנים במכון אבני. בין מוריה במכון אבני היו מוקדי, שטרייכמן, סטימצקי וקריזה.
בהמשך למדה הוראת אמנות, ועבדה שנים רבות כמורה לאמנות בבתי ספר ובהוראת ציור למבוגרים.
סגנון ציור.
סגנון הציור של קוקה היה בתחילת הדרך פיגורטיבי ואבסטרקטי. היא הרבתה לצייר בצבע שמן על בד, וכן על ציור שמן על נייר בסגנון ייחודי לה. בהמשך ציירה באקוורל ובאקריליק.
היא ציירה בממדים גדולים, בהשראת הנוף המרהיב של הארץ, מתוך אמונה כי האדם הוא תבנית נוף הולדתו. אמונה זו הביאה ליצירת תמונות שיש בהן שקיפות של דמויות ונוף, אותן יצרה בסגנון "הארד אדג". תקופה זו ביצירתה שפעה ביצירות אשר שאבו מסיפורי התנ"ך- בריאת העולם, סיפור המבול, דוד וגוליית ועוד.
תערוכות.
תערוכות יחיד.
בין השנים 1961 ל-1968 הציגה בשלוש תערוכות יחיד בתל אביב: תערוכת יחיד ראשונה בגלריה "שולמית" בתל אביב, ולאחריה תערוכות בגלריה "מבט" ובגלריה 220.
תערוכת תמונות שמן ורישומי שמן על נייר בטכניקה מיוחדת לה, התקיימה בבית שלום עליכם בשנת 1971.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1972, הציגה בתערוכת יחיד בנושא תמונות בהשראת סיפורי התנ"ך, במוזיאון העירוני לאמנות בבת-ים.
תערוכות קבוצתיות.
תערוכה ישראלית באוסטרליה - 1966, וכן בתערוכות כלליות בצפת ובתערוכות קבוצתיות רבות בארץ.
ז'קט
ז'קט (בעברית: מִקְטורֶן), הוא פריט לבוש נפוץ. סוגי ז'קט שונים משמשים הן כלבוש רשמי, הן כלבוש מהודר והן כלבוש לצורכי עבודה. הז'קט נלבש על פלג הגוף העליון, ושרווליו ארוכים בדרך כלל. הז'קט הוא פריט לבוש צמוד יחסית לגוף ומחמם פחות מאשר ממעיל.
מקור השם.
השם "מקטורן" מופיע בלטינית בהגיית: אמיקטורום amictorum בהוראת: פריט-לבוש. מקורו של השם "ז'קט" אינו ברור. לפי אחת הסברות, מקורו בצרפתית עתיקה: jaquette הוא הקטנה של המילה jaque, סוג של טוניקה קצרה. מקור מילה זו הוא, ככל הנראה, בשם הפרטי הנפוץ Jacques, ששימש כשם גנרי לאיכר הצרפתי. אטימולוגיה זו היא הבסיס לתרגום המילה ז'קט לעברית כ"יעקובית".
לפי סברה אחרת, מקורו בספרדית עתיקה; jaco הוא שריון, ובצרפתית של ימי הביניים היה jaque de mailles כינוי למעיל קצר.
היסטוריה.
בעיתון הנשים "Corriere delle Dame" באפריל 1857 בישרו על הופעתו של המקטורן (גרסה מוקטנת של מעיל הבוקר), בגד שיהפוך לחלק חשוב מהתלבושות הגברית והנשית מכאן והלאה.
סוגי ז'קטים.
קרקו.
הקרקו (באנגלית: Caraco) הוא ז'קט המיועד לנשים, אשר היה נפוץ בעיקר במאות ה-18 וה-19.
אורך הקרקו הוא לרוב עד הירך, הוא פתוח בחלקו הקדמי ובעל שרוולים צמודים באורך שלושה רבעים או שרוולים ארוכים.
בלייזר.