פורז נשוי ואב לשניים.
פעילות פוליטית.
ב-1974 היה בין מקימי תנועת "שינוי" (יחד עם פרופ' אמנון רובינשטיין והתעשיין סטף ורטהיימר). בשנים 1982–1983 כיהן כיושב ראש המזכירות שלה, ובשנת 1983 נבחר מטעמה למועצת העיר בתל אביב, עיר מגוריו. מ-1983 עד 1988 שימש כיו"ר ועדת הביקורת בעיר. באותו זמן, עמד פורז גם בראש מנהלת ההקמה של הערוץ השני בטלוויזיה, הטלוויזיה בכבלים והרדיו האזורי.
ב-1988 נבחר לכנסת מטעם "שינוי". בפעילותו בכנסת, התמקד בנושאי כלכלה ותקשורת ואף עמד בראש ועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו (בכנסת ה-13) ובראש ועדת הכלכלה של הכנסת (בכנסת ה-15). בתקופת כהונתו כיו"ר ועדת הכלכלה ספג פורז איומים מצד עובדי חברת החשמל, עקב כוונותיו להגביל את כמות החשמל הניתנת להם חינם כהטבה, ואף הוצמד לו מאבטח.
בשנת 1999, לקראת הבחירות לכנסת ה-15, פינה את מקומו בראש הרשימה לטומי לפיד ו"שינוי" זכתה לשישה מנדטים. בבחירות לכנסת הבאה כבר זכתה ל-15 מנדטים.
ב-2003 התמנה פורז לשר הפנים, וטיפל בעיקר במשבר הכלכלי של הרשויות המקומיות ובניית תוכנית הבראה עבורן. במסגרת זו ספג ביקורת קשה מצד בית הדין לעבודה, משום שרצונו ליישום תוכניות הבראה לרשויות הנמצאות בגרעון יצר עיכוב בתשלום משכורות של עובדים במספר עיריות במשך חודשים רבים.
ב-28 במאי 2003 דנה הכנסת בהצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), התשס"ג-2003. בעקבות חשדות להצבעה כפולה מצד כמה חברי כנסת הקים יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, ועדת בדיקה לעניין. ממצאי הבדיקות העלו חשד כי חמישה חברי כנסת הצביעו פעמיים, ביניהם השר אברהם פורז. השר פורז הודה כי הצביע גם במקומו של השר ישראל כץ, אך טען כי עשה זאת בשוגג וכי ביקש מיו"ר הכנסת לבטל את הצבעתו מיד לאחר שעשה זאת, והיא אכן בוטלה מיידית.
בדצמבר 2004 פוטר פורז (כמו יתר שרי שינוי) מתפקידו כשר הפנים, עקב הצבעתו נגד תקציב המדינה בכנסת. ביוני 2005 התמנה ליו"ר ועדת החינוך של הכנסת.
ב-12 בינואר 2006, בבחירות הפנימיות שנערכו במפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-17, הפסיד את המקום השני ברשימת שינוי לרון לוינטל, ועקב כך התפלג יחד עם קבוצת ח"כים משינוי, והקים את מפלגת חץ. בסופו של דבר, שתי המפלגות לא עברו את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף פורז למפלגת הירוקים ושובץ במקום החמישי ברשימתה, אך הסכם זה לא התבצע בסוף. לקראת הבחירות למועצת העיר תל אביב בשנת 2013 הוצב במקום הרביעי בתנועת מהפך ירוק-לתת לחיות. בבחירות למועצה ב-2018 הוצב פורז במקום השני ברשימת "חי חילונים ירוקים" לאחר שמפלגת חץ בראשותו סייעה למימון הרשימה. הרשימה זכתה בשני מושבים והוא נבחר למועצת העיר.
פורז הוא בעל עמדה כלכלית ימנית-קפיטליסטית ועמדה מדינית יונית (תמך בין השאר בתוכנית ההתנתקות).
פעילות משפטית.
במהלך כהונתו כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו ולאחר מכן כחבר הכנסת הגיש פורז שורה ארוכה של עתירות לבג"ץ אשר הטביעו חותם על המשפט המנהלי בישראל. החשובים שבהם: בג"ץ 5023/91 (פ"ד מו(2)793) נגד שר השיכון אריאל שרון, מינהל מקרקעי ישראל ואחרים, בעניין הפשרת קרקעות חקלאיות בשכונת עמישב שבאזור פתח תקווה, לעמותות של הציונות הדתית ואחרים באמצעות חוק חדש לסיוע לעולים חדשים, כאשר הבתים נועדו בעצם לתושבי ישראל ותיקים ובג"ץ 953/87 (פ"ד מב(2) 309) נגד שלמה להט, אז ראש עירית תל אביב-יפו ואחרים, למינוי אישה בוועדה לבחירת רבני העיר. בג"ץ זה הוכר כפורץ דרך במסגרת הדיונים בבתי המשפט בישראל בתחום השוויון המגדרי והפמיניזם, ונלמד גם בשיעורי האזרחות במערכת החינוך.
לאחר שלא נבחר לכנסת ב-28 במרץ 2006, חזר פורז לעסוק במקצועו, כיועץ חיצוני למשרד עורכי דין.
פורז רשום בכנסת כלוביסט העובד בהתנדבות. בין היתר, פורז ייצג משרדי לובינג בפני יושב ראש הכנסת בנושא אתיקה. מדובר ביצוג המשרדים: בהירה ברדוגו, אימפקט, כהן רימון כהן, פוליסי, רותי פרמינגר וגורן עמיר.
פורז מיצג את תושבי היישוב אירוס בקידום הליכי תכנון ובנייה. היישוב צמוד למושב בית עובד ולגן הלאומי גבעות הכורכר נס ציונה.
זהרה לביטוב
זהרה לביָטוב (20 באוקטובר 1927 – 3 באוגוסט 1948) הייתה לוחמת פלמ"ח והטייסת הראשונה בחיל האוויר הישראלי. התפרסמה לאחר מותה עם פרסום יומניה האישיים, המכילים את רשמי ילדותה ונעוריה וכן את חליפת המכתבים בינה ובין ארוסה שמואל קופמן, שנהרג לפניה וכן בעקבות ספרה של דבורה עומר "לאהוב עד מוות" המספר את סיפור חייה.
ביוגרפיה.
זהרה לביטוב נולדה לזיתה לבית גולדשטיין (מהעיר קובל שבווהלין) ויהודה לביטוב בתל אביב. בגיל שנה עברה לקיבוץ קריית ענבים עם הוריה, שנמנו עם מייסדי הקיבוץ.
כבר כתינוקת התבלטה בקיבוץ באופייה העצמאי. כשהייתה בת ארבע מילאה תפקיד ראשי במחזה "נרות חנוכה", שכתבה חברת הקיבוץ, המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד. המחזה הוקדש "לזהרה הקטנה מקרית-ענבים" ופורסם במוסף לילדים של עיתון "דבר" (4.12.1931).
בגיל תשע חזרה המשפחה לתל אביב. בגיל 12 עברה עם הוריה לרחובות, אך את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב.
עם סיום לימודיה הצטרפה זהרה לפלמ"ח. בתחילה נשלחה לפלוגת הפלמ"ח בקיבוץ תל יוסף, שם חלקה אוהל עם לאה שלוסברג (לימים לאה רבין) ומאוחר יותר עברה לפלוגה אחרת בקיבוץ עין חרוד. במהלך שירותה השתתפה במבצע "ליל הגשרים", בפעולת פיצוץ גשר א-זיו, כאשר אבטחה את הכוח מגבעה סמוכה יחד עם חיים (חיימק'ה) מגן (מיינצר), באמצעות מקלע. הפעולה הסתבכה, ארבעה-עשר לוחמים נהרגו ולביטוב נפצעה בעיניה. לאחר האירוע שבה לעין חרוד, שם גם החלימה מפצעיה.
מעט מאוחר יותר התרחשה "השבת השחורה", שבעקבותיה החליט ידידה שמואל קופמן לחזור לשירות נוסף בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד, על אף שסיים את שירותו בפלמ"ח זה מכבר והתכונן לקראת לימודיו באנגליה. עם שובו לעין חרוד נפגשו השניים בשנית, וידידותם, שהחלה במהלך תקופת שירותו הראשונה של שמוליק, נהפכה לאהבה גדולה. מעט לאחר שובו של שמוליק לפלמ"ח נשלחו השניים לקורס מפקדי כיתות, ובסיומו הוצבו כמפקדי כיתות בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד. לאחר מספר חודשים התארסו השניים והחליטו להשתחרר מן הפלמ"ח, להתחתן ולנסוע יחדיו ללימודים בארצות הברית. ביום שחרורם מהפלמ"ח, ב-2 במאי 1947, נקרא שמוליק להחליף מפקד כיתה אחר באימון השלכת רימוני נפץ חיים. במהלך האימון התפוצץ רימון בידי הלוחם . שמוליק, מרדכי כהן ו נהרגו.
לאחר מותו ובתום תקופת האבל, נסעה זהרה לפילדלפיה שבארצות הברית, לבית אחותו של שמוליק, ברוריה. בפילדלפיה החלה בלימודי רפואה, ולאחר זמן-מה עברה לאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק והמשיכה את לימודיה שם. עם פרוץ מלחמת העצמאות עזבה את לימודיה והצטרפה לקורס טיס של חיל האוויר, שארגנו טדי קולק והטייסת אלינור רודניק, בבית הספר הפרטי לטיס שלה בבייקרספילד שבקליפורניה. ביוני 1948 סיימה את קורס הטיס ושבה לארץ כטייסת בחיל האוויר הישראלי, שם מונתה לתפקיד סגנית מפקד טייסת בשדה התעופה בתל אביב וכטייסת תובלה. כטייסת היה תפקידה להחזיק קשר עם הנגב, ירושלים הנצורה וכל הנקודות המבודדות, שלא הייתה גישה אליהן אלא בדרך האוויר. בקורס הטיס נקשרו קשרי אהבה בין זהרה וחברה לקורס אמנון (זיסט) ברמן. ברמן נהרג ב-7 ביולי 1948, כאשר מטוסו הופל מעל לוד, וזהרה חוותה אובדן בפעם השנייה.
ב-3 באוגוסט 1948, במהלך המראה שגרתית ממנחת עמק המצלבה בירושלים, כתוצאה מתקלה טכנית, התנגש המטוס בקיר החומה של מנזר המצלבה. הראשונה שהגיעה אל המטוס המרוסק הייתה רות דיין. דיין פינתה את זהרה הפצועה לבית החולים שערי צדק, אך בדרך נפטרה זהרה. הטייס שהטיס את המטוס, עמנואל רוטשטיין, נהרג אף הוא.
זהרה נקברה בבית הקברות שייח' באדר א'. לאחר מותה הועלתה בדרגה לפקד טיס (מקביל לסגן). בי"ז באלול ה'תש"י (30 באוגוסט 1950) הועברו עצמותיה של זהרה לבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים, מאחר שנהרגה במילוי תפקידה, וזאת בניגוד לתוכניתה המקורית להיקבר לצד שמוליק, בבית הקברות בהר הזיתים, שהיה בידי הירדנים באותה עת. עמוס, אחיה היחיד של זהרה, קרא לבתו זהרה, על שם אחותו. הילדה חלתה בסרטן, ובסוכות תשכ"ח, חודשים אחדים לאחר שחרור הר הזיתים, נפטרה בהיותה בת שש שנים. לבקשת יהודה אבן שמואל, אביו של שמואל קופמן, נטמנה זהרה הקטנה לצד שמוליק, ובכך, לפחות באופן סמלי, קוימה שבועת האמונים.
לזכר הטייס עמנואל רוטשטיין הוקם ברמת גן "בית עמנואל" - מרכז תרבות עירוני. על קיר המרכז יש לוחית זיכרון לעמנואל.
סיפור חייה בספרות ובאמנות.
קודם למותה הספיקה זהרה להשתתף בעריכת ספר זיכרון לשמוליק קופמן הכולל את כתביו, אולם נהרגה קודם ליציאתו לאור. לאחר מותה יצא לאור ספר זיכרון לזכרה, בעריכת אביה יהודה לביטוב ואביו של שמוליק, יהודה קופמן, ספר שזכה למהדורות רבות.
את סיפור אהבתם ומותם הטרגי של זהרה לביטוב ושמוליק קופמן מתארת הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות", שיצא לאור בשנת 1980 בהוצאת הספרים יוסף שרברק.
המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של שמוליק וזהרה הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער, בבימויה של חגית רכבי ובכיכובם של השחקנים חיה פיק ועמי טראוב.