במשך מאות שנים, המדונה בנואה נחשבה ליצירה אבודה. בשנת 1909, האדריכל ליאון בנואה הציגה באופן סנסציוני בסנקט פטרבורג במסגרת אוסף האמנות של אביו. הציור הובא כנראה מאיטליה לרוסיה על ידי המומחה אלכסנדר קורסקוב בין השנים 1790–1798. עם מותו של קורסקוב, היא נמכרה על ידי בנו לסוחר מאסטרחן, שאפושניקוב, תמורת 1,400 רובל וכך עברה בירושה למשפחת בנואה בשנת 1880. לאחר סכסוך גדול בדבר הייחוס, מכר ליאון בנואה את הציור למוזיאון ההרמיטאז' הקיסרי בשנת 1914. מאז, היצירה מוצגת בסנקט פטרבורג.
ורטיגו פרוקסיזמלי פריפרי
ורטיגו פרוקסיזמלי פריפרי (באנגלית: Benign Paroxysmal Positional Vertigo, ובראשי תיבות – BPPV) היא בעיה הנגרמת כתוצאה מפתולוגיה באוזן הפנימית. התסמינים הם אירועים חוזרים של ורטיגו פוזיציונלי (positional vertigo), כלומר תחושה של סיבוב או סחרחורת הנגרמת כשיש שינויים בתזוזת הראש.
קלספיקיציה.
ורטיגו, מונח רפואי שלרוב נוטים לבלבל עם סחרחורת, הוא תופעה נפוצה יחסית, אשר מתחלקת למספר סוגים שונים. ורטיגו מסוג BPPV מאובחן אצל כ-17% עד 42% מכלל האנשים המתלוננים על ורטיגו.
תסמינים וסימפטומים.
תסמונת BPPV מאופיינת על ידי אפיזודות קצרות, של שניות עד דקות, של ורטיגו חמור, לעיתים עד כדי בחילות והקאות. התסמינים יכולים לקרות עם כל שינוי של תנוחת הראש אך בדרך כלל הם הכי חמורים בעת שכיבה עוברית, כשהאוזן הפגועה היא למטה. לרוב אין אובדן שמיעה.
בדיקה גופנית.
בבדיקה גופנית ניתן להתרשם מניסטגמוס רוטטורי המאופיין בסטיית המבט לכיוון האוזן הפגועה. הניסטגמוס נחלש ונעלם עם הזמן, ולא אמור להימשך מעל 30 שניות או דקה.
קיים מבחן הנקרא דיקס הולפייק (Dix hallpike) שבו מזיזים את החולה באופן מסוים כדי לנסות ולאפיין את הניסטגמוס הקיים ואת משכו. אחד מהמאפיינים של ורטיגו מסוג BPPV הוא, שתחילת הניסטגמוס היא מושהה- כלומר מתחילה כמה שניות לאחר התנוחה הגורמת לגירוי הוורטיגו. כמו כן, הניסטגמוס והורטיגו חולפים לאחר שניות עד דקות, ובביצוע מבחן זה פעמים נוספות, התגובה הולכת ונחלשת (זאת לעומת ורטיגו ממקור מרכזי, שאיננו BPPV, ובו לא חייב להופיע ניסטגמוס, ואם הוא מופיע אזי הופעתו היא מיידית ואין התעייפות של ההופעה כאשר חוזרים על המבחן).
באופן כללי, מטופלים הסובלים מ-BPPV לא אמורים לסבול בנוסף מחסרים נוירולוגיים שונים כגון נימול או חולשה. אם תסמינים אלו קיימים, יש לבחון סיבות נוספות לקיום הוורטיגו, כגון שבץ שמקורו במערכת הסירקולטורית האחורית במוח.
סיבות.
בתוך הלבירינת, איבר בתוך האוזן הפנימית האחראי על שיווי המשקל, קיימים קריסטלים מסידן הקרויים אוטוקוניה (otoconia). אצל מטופלים עם BPPV, חלקיקים אלו ניתקים ממקומם הטבעי (ב- utricle) והם נודדים עם הזמן לאחת מהתעלות הסמי-סירקולריות באוזן הפנימית - בעיקר לתעלה הפוסטריורית עקב מיקומה האנטומי.
כאשר יש תזוזה של הראש ביחד לכוח הכובד, חלקיקים אלו מביאים לתחושה של ורטיגו. תופעה זו קרויה בשם canalolithiasis- מצב בו יש גירוי של התעלות הסמי-סירקולריות על ידי חלקיקים אלו הצפים בהן.
טיפול.
הטיפול ב- BPPV כולל ביצוע מניפולציות תנועתיות הנקראות Repositioning maneuvers- מסובבים את החולה באופן מסוים הקשור לכוח המשיכה, באופן בו החלקיקים מסולקים מתוך התעלה אל אזור הקרוי vestibule שם הם נספגים. בתקופה החריפה של המחלה ניתן להשתמש גם בתרופות לדיכוי של המערכת הווסטיבולרית- כגון אנטיהיסטמינים, אנטיכולינרגיים, בנזודיאזפינים ותרופות סימפטומימטיות.
בלי בג&quot;ץ ובלי בצלם
בלי בג"ץ ובלי בצלם הוא ביטוי שטבע ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, לאחר חתימת הסכם אוסלו ומשמעותו: כל האמצעים כשרים בדיכוי התנגדות. בנאום טלוויזיוני בערוץ הראשון ב-1 במרץ 1994 אמר רבין: "המשטרה הפלסטינית תילחם בחמאס בלי בצלם, בלי בג"ץ ובלי אמהות נגד שתיקה". הביטוי נאמר כנימוק לתמיכה בהסכם השלום עם הפלסטינים, ושיקף דעה שיאסר ערפאת יפעיל עינויים, יפגע בקבוצות אוכלוסייה ואף יהרוג את מתנגדיו בכל אמצעי, ובכך יילחם בטרור טוב יותר מישראל, מאחר שאינו מתמודד עם ביקורתם של גופים כדוגמת בג"ץ ובצלם, המחויבים לזכויות האדם.
זהבה גלאון, מראשי מרצ ובצלם, כינתה אמירה זאת "אמירה אומללה". ח"כים מהימין נהגו לצטט את הביטוי. אהוד ברק טען בראיון שהאמירה מראה על העוינות מצד כל אנשי השלטון, כולל הוא עצמו, נגד ארגונים אלו, עם ההכרה בצורך לכבד אותם ותוך ניסיון לעקוף אותם.
ארגונים עוינים לישראל, וכן ארגוני שמאל טענו שביטוי זה מוכיח את מדיניות ההפרדה (הקשורה לדעתם למדיניות אפרטהייד פושעת) ואת חוסר הכנות הישראלית לשלום שוויוני עם הערבים. היו שראו בביטוי המשך למדיניותו האלימה של רבין, כשר ביטחון בעת האינתיפאדה כשקרא להשתמש באלות (אך לא בנשק חם) ו"לשבור להם ת'ידיים ות'רגליים" ביטוי דומה: "ואנחנו נשבור להם ת'עצמות" שימש את הרמטכ"ל דדו אלעזר בעת מלחמת יום הכיפורים, אך זה כוון אך להשגת הכרעה במלחמה קונבנציונלית בין צבאות.
בשנים האחרונות משתמשים בביטוי באופן מושאל משמאל ומימין. בימין השתמשו בביטוי כדי לתקוף פינוי מאחז שבוצע בניגוד לפסיקת בג"ץ וללא כיבוד זכויות האדם של תושביו. וכן על מנת להצביע על התנהגותם האלימה של קבוצות לוחמה מוסלמיות קיצוניות כמו החמאס ואחרים נגד מוסלמים אחרים. שימוש שונה בביטוי נעשה בפנייה לציבור לפעולה ישירה, ללא הסתייעות בגופים רשמיים.
אן אפלבאום
אן אליזבת אפלבאום (באנגלית: Anne Elizabeth Applebaum; נולדה ב-25 ביולי 1964 בוושינגטון די. סי.) היא עתונאית וסופרת יהודיה אמריקאית פולניה, זוכת פרס פוליצר שהרבתה לכתוב על הקומוניזם ועל התפתחות החברה האזרחית במרכז ובמזרח אירופה. היא הייתה עורכת באקונומיסט וחברת מערכת בוושינגטון פוסט (2006-2002).
שנותיה הראשונות.
הוריה הם הרווי אפלבאום, שותף במשרד עורכי הדין הבינלאומי קובינגטון וברלינג, ואליזבת אפלבאום, ממוזיאון קורקורן. היא בוגרת בית הספר סיידוול פרנדס (1982). היא קיבלה תואר ראשון בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת ייל (1986), שם נבחרה לאגודת פי בטא קאפה. היא למדה לתואר השני במימון מלגת מרשל ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון (1987). היא למדה בסנט אנתוני קולג', אוניברסיטת אוקספורד לפני שעברה לוורשה, פולין ב-1988 ושימשה ככתבת מטעם האקונומיסט.
קריירה.
אפלבאום שימשה כעורכת בכתב העת הבריטי The Spectator ובעלת טור בדיילי טלגרף ובסאנדיי טלגרף. היא גם כתבה עבור האינדיפנדנט. היא עבדה באקונומיסט, בו כתבה על מפנים חברתיים ופוליטיים משמעותיים במזרח אירופה, לפני ואחרי נפילת חומת ברלין ב-1989. ב-1992 זכתה בפרס צ'ארלס דאגלס.
אפלבאום התגוררה בלונדון ובוורשה במהלך שנות התשעים, וכתבה מספר שנים טור פופולרי בעיתון הלונדוני Evening Standard. היא כתבה על הפרלמנט של בריטניה ומאמרי פובליציסטיקה על סוגיות מקומיות וזרות.
אפלבאום יודעת היטב אנגלית, צרפתית ופולנית.
ב-24 במאי 2006, היא כתבה שהיא עזבה את וושינגטון על מנת לחיות בפולין.
אפלבאום הייתה עמיתת ג'ורג' הרברט ווקר בוש/אקסל שפרינגר באקדמיה האמריקאית בברלין, גרמניה, ב-2006 ובאביב 2008. אפלבאום גם שימשה כעמיתה בצוות חשיבה של מכון היזמות האמריקאי (American Enterprise Institute).
בפברואר 2008, הוענק לה אות מסדר הצלב של טרה מריאנה האסטוני, מדרגה שלישית.
מחקריה ומאמריה.
ספרה הראשון של אפלבאום, Between East and West (בין מזרח למערב), הוא יומן מסע ועליו היא זכתה בפרס אדולף בנטינק ב-1996.
ספרה השני, "גולאג - מחנות הריכוז הסובייטיים", ראה אור ב-2003 (הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת עברית בשנת 2004) ועליו היא זכתה בשנת 2004 בפרס פוליצר לספרות תעודית.
במאמר קצר בבלוג שלה שפרסמה בספטמבר 2009 גינתה אפלבאום את מעצרו של רומן פולנסקי ב-2009. מבקריה טענו שהיא המעיטה בפשעיו של פולנסקי ולא חשפה את העובדה שבעלה ניסה לשחרר אותו.
היא הגיבה במאמר נוסף בבלוג שבו היא חשפה בעבר את עבודתו של בעלה, שהיא אינה הדוברת שלו, וש"לא היה לה שום מושג שהממשלה הפולנית רוצה או יכולה לשדל למען שיחרורו של פולנסקי.
חייה האישיים.
אפלבאום נישאה ליושב-ראש הסיים ראדוסלאב שיקורסקי ב-1992. יש להם שני בנים: אלכסנדר ותדאוש.
סלט קוב
סלט קוב (באנגלית: Cobb salad) הוא סלט פופולרי מהמטבח האמריקאי המכיל ירקות עלים (סוגי חסה, גרגיר הנחלים ואנדיב), עגבניות, בייקון, בשר עוף מבושל או צלוי, ביצה קשה, אבוקדו, עירית וגבינת רוקפור ברוטב ויניגרט.
היסטוריה.
מקורו של סלט פופולרי זה בשנות ה-30 של המאה ה-20 במסעדת הבראון דרבי בהוליווד שבקליפורניה. המנה הפכה לאחת המנות הידועות של המסעדה. הסלט קרוי על שם בעלי המסעדה, רוברט הוורד קוב (Robert Howard Cobb) אולם לא ברור אם הסלט הומצא על ידי קוב עצמו או על ידי שף המסעדה צ'ק וילסון (Chuck Wilson). קוב סיפר כי היה רעב בשעת לילה מאוחרת ועל כן הרכיב (או הרכיבו עבורו) סלט עם שאריות שנותרו במטבח המסעדה בסוף היום, בתוספת בייקון שטוגן עבורו, ובתוספת רוטב צרפתי.
הסלט זכה להצלחה רבה ובמהרה נפוץ ברחבי ארצות הברית. בישראל לא זכה הסלט להצלחה ולא הפך לסלט פופולרי בשל השימוש בבשר חזיר.
גרנולומטוזיס עם פוליאנגאיטיס
גרנולומטוזיס עם פוליאנגאיטיס (GPA; לשעבר, "מחלת וגנר גרנולומטוזיס") היא דלקת הפוגעת בכלי דם שונים בגוף, בהם האף ומערותיו, הריאות והכליות. המחלה מאופיינת בהימצאות נוגדנים עצמיים כנגד החלבון פרוטאינאז-3, המכונים גם C-ANCA.