בציי העולם ישנה מסורת של המשכיות בשם האונייה. בכל דור אונייה חדשה מתכבדת לשאת שם ותיק. הנוהל מתקיים גם אם על קודמותיה עברו אירועים קשים. במשמרתו של עמי אילון ושוב לאחר מציאת השברים הועלתה הצעה לקרוא בשם דקר לאחת הצוללות שבבנייה. בסופו של דבר התחשב מפקד חיל הים אלי מרום, בהמלצת הצוללנים והמשפחות והחליט שלא יעשה שימוש חוזר בשם אח"י דקר על כן צ-77 היא לבדה תישא את השם הזה.
בשנת 2016 החליט מפקד חיל הים רם רוטברג על קריאת הצוללת הששית מסדרת דולפין בשם "דקר". הוגש ערעור למפקד חיל הים אלי שרביט שלאחר תקופת בדיקה החליט כי צ-77 היא לבדה תישא את השם 'דקר' והצוללת החדישה תיקרא בשם "אח"י דרקון".
ניתוח נסיבות הטביעה.
הלקחים הטכניים והמבצעיים מטביעת ה"דקר" הופקו ואומצו ברובם כבר בשלבים מוקדמים טרם מציאת שרידי הצוללת, המחקר באתר ודו"ח הסיכום של "נאוטיקוס" איפשרו לחיל הים לסיים את החיפושים והמחקר ולהצביע על כשל טכני פנימי במערכות הצוללת כגורם שהוביל לאובדן הצוללת. בכך המשיך חיל הים במדיניות שנקט שלא לקבוע עמדה נחרצת מבלי שתימצא ראייה חותכת.
גם לאחר מציאת שברי הצוללת וחקירתם יש הרואים את תעלומת ה"דקר" כבלתי פתורה והנושא עולה מעת לעת לסדר היום. דוגמה לכך היא מאמרו של נורמן בן בג'רוזלם פוסט בשנת 2009, המעלה תאוריות על בעיות בשיפוץ כסיבה לטביעה, אף על פי שהנושא נבדק ונשלל במהלך המחקר.
להלן ניתוח הסבירות לתרחישים השונים שהובילו לאובדן הצוללת, הניתוח מתבסס על ממצאי המחקר, הערכות החוקרים שהשתתפו בו וחוות דעת של ימאים בעלי ניסיון וצוללנים ותיקים מחיל הים:
ההסבר המקובל על המעורבים במחקר לסיבת הטביעה של אח"י דקר הוא וכתוצאה מכך חריגה בעומק הצלילה וקריסה של גוף הלחץ עקב לחץ המים.
מניתוח הממצאים והנסיבות אחת ההשערות המקובלות היא כי אובדן הצוללת נגרם בסבירות גבוהה בתרחיש הבא:
תנאי האזור: לילה חשוך, גלים בגובה 2.5 עד 4 מטרים. ה"דקר" הפליגה על נתיבה, בעומק פריסקופי, במהירות גבוהה, ב ובשילוב ישיר של מנועי הדיזל להנעה. מכ"ם הצוללת לא הופעל, הראייה בפריסקופ מוגבלת לטווח קרוב ורעש מנועי הדיזל הפריע לקליטת הסונאר. בסביבות השעה 03:00 לפנות בוקר, כאשר מרבית אנשי הצוות בשנתם, גילתה הצוללת כלי שיט בטווח קרוב. התגובה הנדרשת הייתה ירידה מיידית לעומק ביטחון. הפעולה דרשה מעבר משינור ותנועה במנועי הדיזל לצלילה מלאה במנועים החשמליים והשינוי נדרש להתבצע במהירות תוך כדי ירידה. נראה שההתנגשות עם האנייה הקרבה נמנעה, אולם עקב תקלה טכנית שגרמה לאובדן השליטה במערכות ההיגוי או ההנעה הצוות לא הצליח לאזן את הצוללת ולייצבה בעומק הביטחון ותוך זמן קצר מאוד חרגה ה"דקר" ועברה את עומק הקריסה (כ־200 מטר), גוף הלחץ כשל והצוללת אבדה.
אתרי זיכרון.
אתר הזיכרון הראשי הוא אנדרטת הצוללת אח"י דקר נמצאת בגן הנעדרים בהר הרצל. ליד אנדרטה זו נערכים טקסי הזיכרון השנתיים. לאחר מציאת שברי הצוללת הוצבו באנדרטה חלקי צוללת שנשלו מהים: בית מצוף ההצלה ואחד מעוקבי הג'יירו מגשר הצוללת.
שירי זיכרון.
בצוות הדקר היו בעלי כישרון שחיברו שירים ושרו בליווי גיטרה. טביעת הדקר נגעה ללב רבים בציבור, ובאה לידי ביטוי בפיוטים שהתפרסמו באזכרות או בחוברות זיכרון. בהם רשימה של שירי זיכרון.
גלריה.
מצבות זיכרון נוספות:
חשיפת חומרים ישנים.
במרץ 2013, 45 שנים לאחר היעלמות הצוללת, התפרסמו ממצאים חדשים ודוחות מהצמרת הביטחונית באותה תקופה. המסמכים אשר היו כבר בפני ועדות החקירה נחשפו לראשונה בפומבי ויצרו מיצג שוא כאילו התעלומה חוזרת על עצמה. מהפרסום עולה כי ביום רביעי, 24 בינואר, בשעה 6:10 בבוקר, התקבל מהצוללת הדיווח היומי האחרון. באותו יום התקבלו עוד שני מברקים. למחרת, ב-25 בינואר, שתי דקות אחרי חצות, התקבל מברק ביקורת במפקדת חיל הים שהיה המברק המוסכם האחרון.
במסגרת הדיונים מפורטת משימת החיפושים של חיל האוויר הישראלי וחיל הים בסיוע צבאות זרים. המסמכים חושפים כי הכוחות איתרו כתם שמן גדול סמוך לחופי יוון. הצבא היווני הוזעק למקום וקבע שבנתיב זה שט כלי שיט יווני וככל הנראה כתם שמן זה דלף ממנו כתוצאה מתקלה טכנית. חיל האוויר ביצע 57 גיחות אוויר אך לא הצליח לגלות אף רמז להיעלמות הצוללת.
בנוסף לכך נשאל נציג חיל הים, אל"ם אברהם בוצר, שהעיד בפני חברי הכנסת על האפשרות של חבלה בצוללת. בוצר הדגיש כי כל הציוד והאספקה הוכנסו לצוללת לא באריזתם המקורית כדי למנוע אפשרות של הטמנת אמצעי חבלה בצוללת. , אמר בוצר,
בנוסף למסמכים ניתן לראות בצילומי וידאו שהפיץ ארכיון המדינה את הרגעים האחרונים של צוות הצוללת דקר לפני ההפלגה מנמל פורטסמות' ולאחר מכן קטעים מהחיפושים מהים ומהאוויר אחר הצוללת.
באוגוסט 2015 שוחררו לבקשתם של בני משפחות החללים על ידי חיל הים כלל המסמכים העוסקים באובדן הצוללת וחקירת נסיבותיו, בכלל זה מסמכים שעד אותה עת היו מסווגים. בטקס שנערך בבסיס אשדוד ב-30 באוגוסט 2015 בראשות מפקד חיל הים האלוף רם רוטברג הועברו לידי נציגי המשפחות עותקי חוברת בשם "אח"י דקר - ההיעלמות החיפושים והגילוי", החוברת מסכמת בפירוט את פרשת הדקר מאובדנה, דרך שלושים ואחת שנות החיפושים, מציאתה וממצאי המחקר באתר שברי הצוללת. אל החוברת צורפו עותקים מסיכומי שתי ועדות חקירה צבאיות מסווגות באותה עת שהתקיימו בסמוך לאובדן הצוללת: "ועדת אראל" שנוהלה בידי מפקד חיל הים האלוף שלמה אראל, ו"ועדת טל" שנוהלה בידי האלוף ישראל טל ואשר לבקשת המשפחות סיווגם הוסר. תוכן סיכומי הוועדות כולל מידע רב על הכנת הצוללת, הפלגתה והחיפושים שנערכו מייד עם העלמה, הדוחות כוללים צילום של מסמכי המקור, אך מאחר שתוכנם נכתב בסמוך לאובדן הצוללת אין בחשיפתם מידע עדכני והם משקפים את מאמצי החיפוש, השערות החוקרים, כיווני החקירה והלך הרוחות בתקופה שלאחר אובדן הצוללת.
מקורות וקריאה נוספת.
D.K. Brown, Eng., "SUBMARINE PRESSURE HULL DESIGN AND DIVING DEPTHS BETWEEN THE WARS", JNE volume 30; book 3 paper5, דצמבר 1987
ישראל מפלוצק
הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס
הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס (בפורטוגזית: Parque Nacional dos Lençóis Maranhenses) הוא פארק לאומי בצפון-מזרח מדינת מרניאו שבצפון-מזרח ברזיל, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
הפארק הוכרז ב-2 ביוני 1981, והוא משתרע על פני כ-1,550 קמ"ר. מרבית שטחו של הפארק מכוסה בדיונות, המפריעות להתפתחות צמחייה ברוב השטח, אף שכמויות המשקעים באזור יכולות היו לאפשר זאת. הדיונות, שחלקן מתנשא לגובה של כ-40 מ', הן גם שנתנו לפארק את שמו, שמשמעותו המילולית "המצעים המרניאואים". מי הגשמים מתנקזים ללגונות בין הדיונות, מה שיוצר נוף ייחודי. מרבית הדיונות ממוקמות צפונית-מערבית לנהר פרגוויסאס, ומקצתן מזרחית לו. באזור הנהר צמחייה רבה יותר ועולם חי עשיר, ולגדותיו גם מספר יישובים. עם יישובים אלה נמנים העיירה ברייריניאס (כ-260 ק"מ מזרחית לסאו לואיס), המהווה את נקודת המוצא העיקרית לביקור בפארק, וכן הכפר מנדקרו, בשפך הנהר, עליו חולש מגדלור שנבנה ב-1920 ומתנשא לגובה של 46 מ'.
בשנת 2005 שימשו נופי הפארק רקע לסרט הקולנוע "בית החול", העוסק במשפחה המתיישבת באזור המבודד בשנת 1910.
ויסוקה מזובייצק
ויסוקה מזובייצק (בפולנית: Wysokie Mazowieckie) היא עיר בפרובינציית פודלסיה שבפולין, הממוקמת 49 קילומטרים דרומית מערבית לבירת הפרובינציה ביאליסטוק.
היסטוריה.
תיעוד לכפר בשם ויסוקה קיים מ-1203 וב-1492, בתקופת שלטונו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין התפתח הכפר לכלל ישוב עירוני קטן, שהוכר רשמית על ידי השלטונות. בהמשך, בראשית המאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות מגדבורג והוא זכה למעמד עירוני. במהלך המאה ה-16 חל בעיירה פיתוח מואץ והיא הפכה לאחד היישובים המרכזיים באזור פודלסיה. בהמשך, נכללה ויסוקה בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי ובאמצע המאה ה-17 במהלך המלחמה הצפונית השנייה, פלשו השוודים לאזור והעיירה חרבה בקרבות. ב-1795 לאחר החלוקה השלישית של פולין עברה ויסוקה לחזקת פרוסיה. ב-1800 נמנו במקום 864 תושבים. במהלך המאה ה-19 שוקמה העיירה, חל בה פיתוח כלכלי וב-1869 מנתה אוכלוסייתה 2,865 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית העיירה 4,000 נפשות, מחציתם יהודים. ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה ויסוקה מזובייצק על ידי הוורמאכט, תוך שנגרמו נזקים כבדים למבנים ותשתיות בשל הלחימה העזה. יהודי ויסוקה גורשו למחנות ההשמדה. ב-1946 נמנו בעיירה 2,121 תושבים ורק החל מאמצע שנות ה-50 הוחל בשיקום משמעותי בשטחה.
דמוגרפיה.
בין 1970 ל-1996 עלתה כמות האוכלוסין בעיירה מ-5,345 תושבים ל-9,423 תושבים, עלייה בשיעור של 76.29 אחוזים. בין 1996 ל-2001 חלה עלייה מתונה בשיעור של 1.92 אחוזים ומשנה זו התהפכה המגמה ועד ל-2010 חלה ירידה מתונה של 2.82 אחוזים. 52 אחוזים מתושבי העיר הן נשים ו-48 אחוזים הם גברים.
הקהילה היהודית.
יסוד הקהילה והתבססותה.
ראשית ימי הקהילה והתבססותה.