בוּרַייקַה (או ברֶגה. בערבית: مرسى البريقة, תעתיק מדויק: מַרְסָא אלְבֻרַיְקַה, תרגום: נמל בורייקה) היא עיר לובית לאורך הים התיכון, בנקודה הדרומית ביותר לחוף זה בלוב. העיר ממוקמת במחוז לשעבר של אג'דאביא, אשר ב-2007 התמזגה לתוך מחוז אל-ואחאת. העיר בת 7,000 תושבים וקיים בה בית זיקוק לנפט השיכת ל"חברת הנפט של סירת", הכפופה לחברה הממשלתית - "תאגיד הנפט הלאומי". העיר עוצבה בידי הארכיטקט היווני, קונסטנטינוס אפוסטלוס דוקסיאדיס.
במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, העיר נפלה לידי האופוזיציה הלובית. לאחר כמה ניסיונות, ב-13 במרץ, הכוחות הנאמנים לקדאפי השתלטו על העיר, וב-26 במרץ, בחסות המתקפה האווירית הבינלאומית, המורדים שבו ותפסו את השליטה בעיר.
לקסיס נקסיס
לקסיס נקסיס (אנגלית: LexisNexis) היא חברה המאפשרת חיפוש במאגרי נתונים אלקטרוניים של פסקי דין, עיתונות ומידע כלכלי. בשנת 1994 החברה נרכשה על ידי חברת ריד אלסווייר ובשנות האלפיים, פועלת כחטיבה בתוכה.
החברה מאפשרת גישה וחיפוש ביותר משלושה מיליארד מסמכים מסוגים שונים, בהם קובצי חוקים ופסקי דין של מערכת המשפט האמריקאית, אלפי מהדורות יומיות של עיתונים וכן מידע כלכלי ממקורות שונים. כמו כן במאגרי החברה מידע ממערכת המשפט הצרפתית, האוסטרלית, הקנדית, הדרום אפריקאית והבריטית.
במאגר Nexis ישנה אפשרות לחיפוש ביותר מ-20,000 עיתונים, מקורות חדשות, רשומות ציבוריות ומאגרי מידע אחרים.
החברה הוקמה כ-Lexis בשנת 1970 כניסוי של לשכת עורכי הדין של אוהיו במטרה לאפשר גישה לפסקי דין. בשנת 1973 היא הושקה לציבור וניתן היה לחפש במאגרים משפטיים של ניו יורק ואוהיו. בשנת 1980 אוחסנו בה פסקי דין של כל מדינות ארצות הברית. באותה שנה נוסף גם שירות Nexis שאיפשר לעיתונאים לחפש במאגר מידע של עיתונים סרוקים.
לקסיס נקסיס מיוצגת בישראל על ידי חברת ארד-אופיר בע"מ.
יהונדב פרלמן
יהונדב פרלמן (נולד ב-1960 בקבוצת יבנה) הוא משורר, מורה ואיש תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
פרלמן הוא בוגר לימודי משחק בבית צבי משנת 1986. בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2007 סיים בהצטיינות תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, במגמה העיונית. בהמשך, שיחק בכעשרים הצגות בתיאטרון המקצועי. ב-1989 שיחק בסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?" בבימויו של טל רון.
לימד בתיכון לאמנויות בירושלים, הקים וריכז את מגמת התיאטרון בגימנסיה רחביה בירושלים והחל משנת 2001, היה רכז מגמת התיאטרון בבית הספר השש-שנתי לאמנויות "רעות" (בעת שנשא את השם "תיכון ויצו חיפה"), לימד שם "תאוריות בתיאטרון" ו"סדנת בימוי" והנחה הפקות גמר לבגרות.
פרסם שירה בעיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, על המשמר ודבר ובכתבי העת "עכשיו", "דימוי", "משיב הרוח", "עמודים" ו"מטען". בשנת 1995 היה ממייסדי כתב העת "עמדה".
היה חבר בוועדה האמנותית של פסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
ניהל את פסטיבל נווה יוסף לתיאטרון קהילתי.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פרלמן מלמד ספרות, קולנוע ותיאטרון באקדמית גורדון ומנחה קורסים בנושא תיאטרון באוניברסיטה הפתוחה. לימד גם בחוג ללימודי תיאטרון במכללה האקדמית גליל מערבי.
פרסם ארבעה ספרי שירה וספר ילדים אחד. על ספריו, זכה פעמיים בפרס קרן תרבות חיפה.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר בחיפה.
אג'דאביא
אַגְ'דָאבִיָא (נכתב גם כאג'דביה ואג'דאביה; בערבית: أجدابيا, ולפעמים: إجدابيا, אִג'דאביא) היא עיר חוף לובית ובירת מחוז אל-ואחאת בצפון מזרח לוב. היא ממוקמת כ-160 ק"מ דרומית לעיר בנגאזי ואוכלוסייתה מונה כ-77,000 נפש (2010).
מ-2001 ועד 2007 הייתה חלק ממחוז אג'דאביא ושימשה בירתו. העיר מחולקת לשלושה "קונגרסים עממיים": צפון אג'דאביא, מערב אג'דאביא ומזרח אג'דאביא.
במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, העיר החליפה ידיים שלטוניות בין הכוחות הנאמנים לקדאפי ומתנגדיו מספר פעמים. תושבים רבים ברחו מהקרבות, ודיווח ממרץ תיאר את העיר כ"עיר רפאים". בשבת, 26 במרץ 2011, האופוזיציה השתלטה שוב על העיר, בחסות המתקפה האווירית הבינלאומית בלוב, שהופעלה נגד כוחותיו של קדאפי וגרמה לתפנית בשדה הקרב על השליטה בלוב בקרבות אלו.
ראס לאנוף
ראס לאנוף (ערבית: راس لانوف) היא עיר לובית לחוף הים התיכון בצפון לוב, במפרץ סידרה.
בעיר קיים "בית הזיקוק של ראס לאנוף", שהעבודות על בנייתו הסתיימו ב־1984, עם יכולת לייצר נפט גולמי בכמות של 220,000 חביות ביום. בית הזיקוק מופעל על ידי חברת "ראס לאנוף אויל אנד גאס פרוססינג", הכפופה לתאגיד הנפט הלאומי של לוב. בנוסף, קיים בעיר גם "ראס לאנוף פטרוכמיקל קומפלקס" – טרמינל נפט מרכזי, וכן צינורות מרכזיים של נפט: אמאל–ראס לאנוף, מסלה–ראס לאנוף וצינורות דפה–ראס לאנוף. נמל ייצוא הנפט של ראס לנוף, שהחל את פעילותו בשנת 1964, ממוקם במפרץ סידרה על חוף צפון אפריקה, במרחק של 650 ק"מ מטריפולי, ובמרחק של 450 ק"מ מערבית מעיר החוף מיסראתה. מתקני הנמל ממוקמים במרחק של כ־3 ק"מ ממתחם המשרדים ראס לנוף של החברה, הנמצא בגובה של 20 מטר מעל פני הים ומורכב ממשרדי הנהלה, אזורי תעשייה ומתקני דיור עובדים.
נחל ארדון
נַחַל אַרְדּוֹן (בערבית: "ואדי א-רחידה" - "הנחל המבוקע") הוא נחל אכזב קצר העובר בחלק הדרומי של בקעת ארדון שבמזרח מכתש רמון, ומנקז חלק מבקעת ארדון אל נחל נקרות שמחוץ למכתש רמון. לאורך הנחל ניתן לראות תופעות גאולוגיות מרשימות, ונופים מגוונים שנוצרו עקב חשיפה של שכבות סלע מתקופות קדומות שונות.
הנחל מתחיל סמוך לפסגתו של הר ארדון, משם הוא יורד במצוק המערבי של הר ארדון, על פי מתווה תלול שנוצר על ידי שבר גאולוגי אל קרקעית בקעת ארדון. משם הוא ממשיך דרומה ומתחתר באבני חול צבעוניות ולבנות. לאורכו מצויים חלקים מגזעי עצים מבורזלים. בהמשך עובר הנחל למרגלות גבעת חרוט ומתחתר בין שכבות דולומיט ואבן חול צבעונית. בקיר הצפוני של הנחל נחשפות שכבות אופקיות של אבן צבעוניות, הכוללות סלעי דולומיט, אבני חול וחרסיות ירוקות-אדמדמות. לתוך השכבות הללו חדרו שבעה דייקים מאגמתיים.
בגדה הצפונית של הנחל נובע עין ארדון, אשר מימיו מעט מלוחים והוא אינו פעיל באופן תדיר.
בהמשך התחתרותו נפגש נחל ארדון עם נחל חררים, וממשיך עוד כ-500 מטר עד שיוצא מתחומו של מכתש רמון אל תחום נחל נקרות.
מסלול בדרגת קושי נמוכה עובר לאורך חלק מהנחל ובו אפשר לצפות בשכבות הסלע הצבעוניות ובדייקים.
מיכאל בהט
מיכאל בהט (25 במאי 1915 – 31 בדצמבר 2015) היה מחנך וחוקר תנ"ך ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד כמיכאל בכמט לאהרון וסוניה. אביו היה גבאי וחזן. בגיל צעיר התייתם מאמו, וגדל בבית סבתו בלטביה שם למד בחדר. הוא נישא בגיל עשרים לאסתר ואב לשלושה ילדים. במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לסיביר. עם תום המלחמה עבד במשך שנתיים עם פליטי מלחמה יהודים באירופה. בגיל 33 עלה לישראל באוניית המעפילים "אינדבר". עם הגעתו לארץ התגורר בבנימינה ואחר כך התיישב בכפר בלום, שם התגורר במשך כל חייו. לאחר תקופה קצרה בה עבד בחקלאות החל לעבוד בהוראה עם ילדי עולים מארצות צפון אפריקה. בהט היה ממקימי חוג התנ"ך בבית נשיא המדינה.
זוכה "פרס שמואל רוטברג לחינוך יהודי" לשנת תשס"ז. בשנת 2007 יצא לכבודו ספר מאמרים, "ספר מיכאל: בין הזמן הזה לימים ההם" בעריכת אבי שגיא בהוצאת כתר ורכס. שימש כיועץ לפרויקט תנ"ך רם.
מיכאל בהט נפטר בשנת 2015, ונטמן בבית העלמין של בכפר בלום, לצד אשתו אסתר שנפטרה שנה לפניו.
אורי מרינוב
אורי מרינוב (נולד ב-15 בדצמבר 1935) הוא המנכ"ל הראשון של המשרד לאיכות הסביבה, פרופסור וראש החוג לניהול משאבי טבע וסביבה באוניברסיטת חיפה וחבר בסגל בית הספר לקיימות של המרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה.
מרינוב היה ממייסדי קיבוץ נחל עוז. בעת היותו חבר הקיבוץ כיכב בכתבה טלוויזיונית של שדר הרדיו והטלוויזיה האמריקאי אד מורו. בעקבות הצלחת הכתבה בארצות הברית יצא לשם בשליחות המגבית היהודית. בתחילת שנות השישים שהה מספר שנים בארצות הברית, למד רפואה וטרינרית והשלים התמחות מעשית באוניברסיטת מדינת איווה. לאחר שובו לישראל עסק במחקר רפואי באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1969 התמנה להיות ראש האגף למדעי החיים במועצה הלאומית למחקר ולפיתוח במשרד ראש הממשלה. החל לעבוד בשנת 1973 כמנהל השרות לשמירת איכות הסביבה, תחילה במסגרת משרד ראש הממשלה ולאחר מכן במשרד הפנים. הוא התמנה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה עם הקמתו בשנת 1989 ושימש בתפקיד עד לשנת 1992. מרינוב הקים את המנהל הסביבתי בישראל, קבע את דמותו והיה זה שקבע את תדמיתו בתקופה שעדיין לא ניתן לנושא חשיבות כל שהיא. בשנת 2013 פרסם פרופ' מרינוב את ספרו " להיות או לא להיות" על הקמת המנהל הסביבתי בישראל.
בשנת 1998 התמנה לראש החוג לניהול משאבי טבע וסביבה באוניברסיטת חיפה ועמד בראשו במשך שלוש וחצי שנים. במקביל לעבודתו באקדמיה, משמש פרופ' מרינוב יועץ לכמה מהפרויקטים הגדולים במשק, כולל כביש חוצה ישראל, הקמת פרויקטי בינוי במפעלי תע"ש לשעבר, ועוד. פרופ' מרינוב קיבל את פרס "גלובל 500" כאחד מ 500 האנשים שהשפיעו על נושא הסביבה בעולם ופרס על מפעל חיים בנשואי הסביבה בארץ במעמד נשיא מדינת ישראל.
פוליטיקה של יפן