בחודש אפריל 1941 תפסו תומכי מדינות הציר את השלטון בעיראק ומינו את רשיד עאלי אל-כילאני לראש הממשלה. נורי נמלט לירדן אשר הייתה בשליטה בריטית ובעלי חסותו שלחו אותו לקהיר. לאחר שהבריטים שבו והשתלטו על בגדאד, הם השיבו את נורי לעיראק, לאחר מספר חודשים בהם כיהן מדפעי כראש ממשלה, ומינו אותו כראש ממשלה תחת המשטר הצבאי הבריטי. הוא החזיק במשרה במשך למעלה משנתיים וחצי, אולם החל משנת 1943 היה העוצר למקבל ההחלטות העליון במינוי שרים בממשלה והחל מפגין עצמאות גדולה יותר. עיראק נותרה תחת שלטון צבאי בריטי עד לשלהי שנת 1947.
ניסיונו הקצר של העוצר להנהיג מדיניות ליברלית יותר בשנת 1947, לא הועילה לפתרון בעיות הממשל. המבנה החברתי והכלכלי של עיראק עבר שינויים מפליגים מעת יסודה של המלוכה, עם גידול האוכלוסייה העירונית, גידול מהיר של המעמד הבינוני, ועליה במודעות הפוליטית בין האיכרים ומעמד הפועלים, ביניהם הייתה המפלגה הקומוניסטית העיראקית פעילה ביותר. אולם, האליטה השלטונית, בעלת הקשרים ההדוקים והאינטרסים המשותפים עם המעמד העליון, לא הייתה מסוגלת להנהיג שינויים אשר ישמרו בה בעת על מעמד כס המלוכה. בניסיונה של האליטה השלטונית לשמור על כוחה במהלך עשר השנים האחרונה למלוכה העיראקית, נטל נורי תפקיד מרכזי יותר מן העוצר, זאת בזכות כישוריו הפוליטיים.
מהלכי השלטון לשימור כוחו.
המחצית השנייה של שנות ה-40.
בנובמבר 1946 פרצה שביתה של עובדי תעשיית הנפט בעיראק, אשר שיאה היה בטבח של השובתים בידי המשטרה. נורי שב ומונה לראש ממשלה. לתקופה קצרה הוא מינה שרים ליברלים ולאומנים-דמוקרטיים, אולם עד מהירה פנה לשיטות דיכוי שאותן העדיף, כאשר ציווה על מאסרם של פעילים קומוניסטים רבים בחודש ינואר 1947. בין אלה שנאסרו היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית פאהד. בו בזמן ניסתה בריטניה לקבע בחוק את נוכחותה הצבאית בעיראק, אף מעבר לתנאי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. זאת למרות שעם תום מלחמת העולם השנייה לא נותר עוד צידוק מלחמתי לנוכחותה. נורי וגם העוצר ראו בקשריהם ההדוקים עם בריטניה ערובה להמשך משרתם, לכן עמלו בניסוח הסכם אנגלו-עיראקי חדש. בתחילת ינואר 1948 נורי הצטרף באופן אישי למשלחת המשא ומתן באנגליה וב-15 בינואר נחתם ההסכם החדש.
התגובה ברחובות בגדאד לחדשות על חתימת ההסכם הייתה מיידית וחריפה. לאחר שש שנות כיבוש בריטי, ההסכם התקבל בציבור העיראקי בביקורת עזה. הפגנות פרצו למחרת חתימת ההסכם, בהן היו הסטודנטים לגורם מרכזי והמפלגה הקומוניסטית נתנה את ההנחיה. ההפגנות הלכו ונעשו גדולות יותר לאורך הימים הבאים, עד שביום 20 בינואר פתחה המשטרה באש על המון מפגינים, בהותירה הרוגים רבים. למחרת היום הודיע עבד אל-אילה כי אינו מחויב להסכם. נורי שב לבגדאד ב-26 בינואר ומיד פתח במדיניות דיכוי נוקשה כנגד המפגינים. ב-27 בינואר המשטרה פתחה באש על המון מפגינים והותירה הרוגים רבים. ניסיונו של נורי ליישם את ההסכם חיסלה כל שריד של אמינות שנותר לו בעיני העם. אף שהמשיך להחזיק בכוח רב במדינה, הוא נעשה לדמות שנואה בציבור.
צבא עיראק השתתף בפלישה הערבית לארץ ישראל במלחמת העצמאות ב-1948. נימר אל-חווארי, מפקד ה"נג'אדה", ארגון הנוער הפלסטיני, ציטט בספרו "סוד הנכבה" (נצרת, 1952) את סעיד מזהיר: "אנחנו נפצפץ את הארץ בתותחינו ונמחה כל מקום בו יתורו להם היהודים מפלט. הערבים צריכים להוליך את נשיהם וילדיהם למקומות בטוחים עד שוך הקרבות".
שנות ה-50.
ההסכם המדיני הבולט הבא שבו היה מעורב נורי א-סעיד היה ברית בגדאד, סדרה של בריתות שנחתמו בשנים 1954 ו-1955 בהן הודקו קשריה של המדיניים והצבאיים של עיראק עם מעצמות המערב ובעלות ברית אזוריות, במיוחד טורקיה. ברית בגדאד הייתה חשובה במיוחד לנורי, כיוון שהעדיפה את בריטניה וארצות הברית. מנגד, הברית עמדה בניגוד לשאיפותיו של רוב הציבור העיראקי. לאחר חתימת הברית הגביר נורי את מדיניות הדיכוי הפוליטי והצנזורה. אולם הפעם, בניגוד לשנת 1948, התגובה הציבורית ברחוב העיראקי הייתה פחות חריפה. ההיסטוריון חנה באטאטו מייחס זאת למצב הכלכלי המשופר בעיראק בשנות ה-50 והחלשות המפלגה הקומוניסטית, לאור פילוגים פנימיים ורדיפות המשטרה.
המצב בעיראק התדרדר בשנת 1956, עם התקוממות בערים נג'ף וחאי. פרוץ מלחמת סיני, בה יצאה ישראל נגד מצרים בשיתוף פעולה עם בריטניה וצרפת, בתגובה להלאמת תעלת סואץ, תרמה לליבוי היצרים ולחוסר אמון ציבורי בברית בגדאד. מעמדו הפוליטי של נורי נחלש, בעוד שהאופוזיציה החלה לתאם את פעולותיה. בפברואר 1957 נוצרה חזית לאומית אשר איחדה את המפלגה הלאומית דמוקרטית, העצמאיים, הקומוניסטים ומפלגת הבעת'. אף בקרב קציני הצבא החל תהליך דומה עם היווסדות הוועדה העליונה של הקצינים החופשיים. ניסיונו של נורי לשמר את נאמנות הצבא באמצעות מענקים נדיבים, נכשל.
המלוכה העיראקית יחד עם בעלת בריתה השושלת ההאשמית בירדן הגיבו לאיחוד שבין מצרים וסוריה ליצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת (1 בפברואר 1958) על ידי יצירת הפדרציה הערבית של עיראק וירדן. (ניסיונו של נורי לשכנע אף את כווית להצטרף לפדרציה נכשל). נורי התמנה לראש הממשלה הראשון של הפדרציה, אשר באה חיש מהר אל קיצה עם ההפיכה הצבאית אשר שמה קץ לבית המלוכה העיראקי.
נפילת בית המלוכה ומותו של נורי.
עם החמרת משבר לבנון בשנת 1958, פנתה ירדן לעזרת כוחות עיראקיים, אשר ב-14 ביולי 1958 הודיעו, בהודעת שווא, ולפיה הם בדרכם לזירה. תחת זאת הם פנו לעבר בגדאד באותו היום. קולונל עבד אל-כרים קאסם תפס את השלטון במדינה וציווה על משפחת המלוכה לפנות את ארמון המלך. משפחת המלוכה כונסה בחצר הארמון - המלך פייסל השני, הנסיך עבד אל-אילה ואשתו, הנסיכה חיאם, הנסיכה נאפיסה, אימו של עבד אל-אילה, דודתו של המלך, הנסיכה עבאדיה ומספר משרתים - הם נצטוו לפנות ופניהם אל הקיר ונורו למוות.
נורי א-סעיד ניסה להסתתר, אולם נתפס למחרת היום כאשר ניסה להימלט מן העיר כשהוא מחופש בבגדי אישה (אך נעול בנעלי גבר). הוא נורה למוות ונקבר בו ביום. המון זועם הוציא את גופתו מן הקבר וכילה בה את זעמו. גופתו נגררה ברחובות בגדאד, שם היא נתלתה, נשרפה והושחתה.
יחסו של נורי א-סעיד ליהודי עיראק.
בחודש פברואר 1949, בעת ביקור בשגרירות בריטניה בעמאן פנה נורי אל שגריר בריטניה וראש ממשלת ירדן לשעבר, סמיר אל-ריפעי ופרס לפניהם תוכנית לגרש את יהודי עיראק על ידי העמסתם על שיירת משאיות אשר תעשה דרכה מעיראק דרך ירדן עד גבול ישראל. כאשר הודיע לו ריפעי כי לא ניתן ליישם את התוכנית, לאור העובדה כי שיירה כזו תהיה מטרה לזעמם של פליטים ערבים רבים אשר ברחו מארץ ישראל זמן קצר קודם לכן, הגיב נורי בכעס.
ב-13 בינואר 1951 ביקר נורי בירושלים ונפגש עם המנהיג הערבי עארף אל-עארף אשר היה ראש עיריית ירושלים ואף בפניו הביא את תוכנית גירוש יהודי עיראק. כאשר ביקש ממנו אל-עארף להשהות את תוכניתו, הגיב ואמר:
נורי המשיך והעלה את תוכניותיו לגירוש היהודים מעיראק בהזדמנויות שונות, כמו ועדת הפיוס של האו"ם, אשר פעלה על פי החלטה 194 של הארגון, וכן בפני דיפלומטים אמריקניים ובריטיים בבגדאד.
כתוצאה מהחלטתה של הממשלה העיראקית, שלפיה יוכלו היהודים לעזוב בתנאי שיוותרו על אזרחותם ועל רכושם, החל בתחילת שנות ה-50 מבצע עזרא ונחמיה. במבצע עלו לארץ ישראל מרבית בני הקהילה היהודית בעיראק, למעלה מ-120,000 יהודים.
בין היחידים אשר העז להתנגד בפומבי לממשלתו של א-סעיד, היה עזרא דניאל, חבר פרלמנט יהודי ובנו של מנחם דניאל. דניאל נאם נאום חריף ואף העז לגדף את ממשלת נורי סעיד וסאלח ג'בר, על אשר בגדו באזרחים העיראקים היהודיים ומכרו אותם. הנאום בן 4 עמודים הופיע בעיתון "אלאהלי".
אולימפיאדת סוצ'י (2014)
משחקי החורף האולימפיים ה-22 במספר (רוסית XXII Зимние Олимпийские игры) נערכו בין ה-7 בפברואר 2014 ל-23 בפברואר 2014 בעיר סוצ'י ברוסיה. בחודש יוני 2006 הכריז הוועד האולימפי הבינלאומי כי סוצ'י היא בין הערים המתחרות על אירוח משחקי החורף האולימפיים ה-22 אשר עלו לשלב הגמר. שנה לאחר מכן, ב-4 ביולי 2007, בישיבת הוועד האולימפי ה-119 בגואטמלה סיטי בגואטמלה הוכרז על זכייתה של העיר, וזוהי הפעם הראשונה בה מארחת רוסיה את משחקי החורף האולימפיים.
תשתיות.
המתחמים האולימפיים.
המשחקים נערכו בשני מתחמים - האחד על חוף הים השחור ברובע אדלר, בין שדה התעופה והגבול הבינלאומי עם גאורגיה, והאחר באזור אתר קרסנאיה פוליאנה שבהרי הקווקז, 48 ק"מ ממרכז העיר. בין שני המתחמים קישר קו רכבת קלה.
המתחם על חוף הים קם סביב בריכה וכיכר מרכזית שנקראת "כיכר המדליות", ואשר בה נערכו טקסי הענקת המדליות. אצטדיון פישט, האצטדיון האולימפי, והאולמות השונים במתחם זה שוכנים סביב הכיכר, וממערב לו נמצאו הכפר האולימפי ומרכז התקשורת. אצטדיון פישט מכיל 40,000 איש ושוכן מדרום לכיכר, על חוף הים. האצטדיון נכלל גם ברשימת האצטדיונים של גביע העולם בכדורגל שרוסיה תארח בשנת 2018.
סמוך לו הוקמו עם כיוון השעון האולם הקטן להוקי קרח (Малая ледовая арена המכיל 7,000 צופים), והיכל הקרח בולשוי שנועד ל-12,000 צופים, אולם לתחרויות החלקה מהירה על קרח (Конькобежный центр שלו קיבולת של 8,000 איש), אולם להחלקה אמנותית ותחרויות החלקה מהירה במסלול קצר (Ледовый дворец спорта שבו מקומות ל-12,000 איש) ומרכז קרלינג (Арена для керлинга שנועד ל-3,000 צופים).