פרדיננדו קארולי (איטלקית: Ferdinando Maria Meinrado Francesco Pascale Rosario Carulli) (9 בפברואר 1770 - 17 בפברואר 1841) היה אחד המלחינים המפורסמים ביותר לגיטרה קלאסית. כמו כן חיבר את שיטת הלימוד השלמה הראשונה לגיטרה קלאסית, הנמצאת בשימוש עד היום. הוא כתב מגוון יצירות לגיטרה קלאסית, ביניהן קונצ'רטי ויצירות קאמריות. קארולי היה מלחין פורה ביותר, וחיבר יותר מ-400 יצירות לגיטרה, ועוד רבות אחרות לשילובים של כלים אחרים עם גיטרה.
שנותיו המוקדמות.
קארולי נולד בנאפולי ב-9 בפברואר 1770. אביו, מיקלה, היה מורה ידוע, מזכיר לנציג הרשות הנפוליטנית. כמו רבים מבני תקופתו, למד את תאוריית המוזיקה מפי כומר, שהיה גם מוזיקאי חובב. כלי הנגינה הראשון של קארולי היה הצ'לו, אך כאשר היה בן 20 גילה את הגיטרה, והקדיש את חייו ללימודה וקידומה. באותה עת לא נמצאו מורי גיטרה מקצועיים בנאפולי, וקארולי פיתח שיטת נגינה משלו.
קארולי היה מבצע מחונן. הופעותיו בנאפולי היו כה פופולריות, שבמהרה החל להופיע ברחבי אירופה. בשנת 1801 נישא לאישה צרפתייה, מארי-ז'וזפין בוייר, ולזוג נולד בן. כמה שנים מאוחר יותר החל קארולי להלחין במילאנו, ויצירותיו הופיעו בפרסומים מקומיים. לאחר רצף הופעות מוצלח ביותר בפריז, החליט קארולי לקבוע את מושבו שם. באותה עת הייתה העיר ידועה כ"בירת המוזיקה" של העולם, וקארולי נותר בה עד סוף ימיו. ב-1810 פרסם את יצירתו המשפיעה ביותר, "Method, op. 27", המשמשת עד היום ללימוד גיטרה קלאסית.
הוראה.
בפריז היה קארולי למוזיקאי ומורה מצליח ביותר, והגשים את כוונותיו להפוך את הגיטרה לפופולרית ואופנתית בקרב המעמדות הגבוהים והמוזיקאים הפריזאים. בפריז פרסם את רוב עבודותיו, ולבסוף היה למוציא לאור בעצמו, והדפיס את עבודותיהם של נגני גיטרה בולטים אחרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגיעו נגני גיטרה אירופאים רבים לפריז, בעקבות קארולי, שהייתה לו, ככל הנראה, אישיות כובשת. קארולי התמקד אז בלימוד רזי הכלי, ותוך זמן קצר נמנו רבים מבני האצולה הפריזאית על תלמידיו.
רבות מהיצירות, המקובלות כיום כחשובות ביותר של קארולי, נדחו על ידי המוציאים לאור, שחשבו אותן לקשות מדי להאזנה. סביר להניח, כי לא מעט יצירות מופת אבדו בדרך זו. בעקבות הדחיות הרבות, החל קארולי לפרסם את יצירותיו בעצמו. למרות זאת, רוב יצירותיו השורדות הן אלה, שנחשבו ל"בטוחות" מספיק כדי להתקבל לפרסום אצל המוציאים לאור, בעיקר לצורך לימוד טכניקות או לימוד יסודות הנגינה בגיטרה. חרף תלמידיו ותומכיו הרבים, החל קארולי להאמין כי אינו זכאי למוניטין המרשימים שלו, כיוון שרוב יצירותיו הגדולות לא זכו לפרסום.
כיון שהוגבל בעיקר ליצירות פשוטות, חיבר קארולי את המתודה לגיטרה קלאסית, "Harmony Applied to the Guitar", אוסף יצירות המשמשות ללימוד עד היום. באותה עת זכתה המתודה לעניין רב, והודפסו מהדורות רבות שלה. קארולי הלחין גם כמה יצירות לגיטרה ופסנתר יחד עם בנו, גוסטבו, שהיה מלחין מחונן.
שינויים מבנים לגיטרה.
עד תחילת המאה ה-19, התפתחה הגיטרה מכלי דמוי-לאוטה, לכלי הדומה לגיטרה המודרנית, בעלת גוף שטוח, צוואר ארוך ופתח תהודה עגול במרכזה. אולם היו עדיין הבדלים. ייתכן כי לגיטרה הראשונה של קארולי היו חמישה זוגות מיתרים, ולא שישה מיתרים בודדים, בדומה לקתרוס ולויהואלה. זיווג המיתרים הפיק צליל עשיר ומהדהד בפריטה על כל המיתרים, אך האפקט היה חלש יותר בפריטה על מיתר בודד, הנפוצה יותר ביצירות הקלאסיות. זאת בניגוד ללאוטה, שסידור המיתרים בה דומה, אך לעיתים נדירות פורטים על כל מיתריה בבת אחת. כמו כן, גוף הגיטרה היה קטן ושטוח יותר, והפיק צליל פחות מהדהד, המזכיר צליל של כינור או יוקולילי. בנוסף, מפתחות הכיוון של הגיטרה לא היו מכניים, אלא מבוססי חיכוך, כמו אלה של הויולה או הקתרוס. מפתחות כיוון מכניים שולבו בגיטרה רק לפני כמאה שנים, הרבה לאחר זמנו של קארולי.
בשלב מאוחר של חייו, סייע קארולי, יחד עם יצרני הגיטרות ונגניהן הצרפתים אנטוניו דה טורה ז'ורדו ולקוטה, להפוך את הגיטרה לכלי הגדול והרזוננטיבי יותר המוכר לנו כיום. הם עשו זאת על ידי הגדלת הבליטות בצידי הכלי, וכך הגדילו את נפח הכלי ואת שטח הפנים שלו. מאוחר יותר, סייע ז'ורדו ליצור את הצורה המודרנית של גיטרת הפלמנקו, צורה קלה וקטנה יותר מהגיטרה הקלאסית, ולה צליל בהיר יותר.
קארולי מת בפריז, ב-17 בפברואר 1841, בגיל 71.
FrontPage
מורקמב ווייז
מורקמב ווייז (אנגלית: Morecambe and Wise) היו צמד קומיקאים בריטיים - אריק מורקמב וארני וייז. המופע המשותף נמשך ארבעה עשורים, משנת 1941 עד מותו של מורקמב ב-1984.
היסטוריה.
מורקמב ווייז החלו את דרכם המשותפת כאשר נרשמו כל אחד בנפרד למופע סאטירי אצל ג'ק הילטון. במהלך מלחמת העולם השנייה נקטעה פעילות הצמד, אך ב-1946 נפגשו מחדש במקרה והחלו להופיע יחד. תחילה הופיעו יחד בתוכניות רדיו ובמופעים משותפים, וב-1954 עברו להופיע בטלוויזיה. תוכניתם הראשונה בטלוויזיה, "Running Wild", ספגה ביקורות שליליות, אך ב-1956 הופיעו בתוכניתו של ויניפרד אטוול, וזכו להצלחה.
בשנת 1961 החלו להופיע בקביעות בתוכנית טלוויזיה משלהם, "Two of a Kind", בערוץ ATV. ב-1968 עברו ל-BBC שם שודרה במשך עשור תוכניתם הפופולרית "The Morecambe &amp; Wise Show". ב-1978 עברה התוכנית לערוץ "Thames Television", שם שודרה עד 1983.
בשנות ה-60 הופיע הצמד גם במספר סרטים: "The Intelligence Men", "That Riviera Touch" ו-"The Magnificent Two". ב-1983 הופיעו בסרטם האחרון יחד, "Night Train To Murder".
ב-1976 קיבלו מורקמב ווייז על פועלם את תואר מסדר האימפריה הבריטית.
הצמד היה פופולרי בציבור הן בזמן פעילותם והן לאחריה. ברשימת 100 תוכניות הטלוויזיה הבריטיות המוצלחות ביותר, שנבחרו על ידי המוסד הבריטי לצילום בשנת 2000, על ידי מומחים בתעשייה, המופע של מורקמב ווייז נבחר למקום ה-14. בספטמבר 2006, הם נבחרו על ידי קהל צופים רחב למקום שני בסקר של כוכבי הטלוויזיה הגדולים ביותר.
מורקם את וויס
תגובת אלימינציה
אדיציה
הלואלקן
מלכות המשנה של גרנדה החדשה
מלכות המשנה של גרנדה החדשה (בספרדית: Virreinato de la Nueva Granada) הייתה מלכות משנה באימפריה הספרדית שהתקיימה בין השנים 1717–1723, 1739–1810, ו-1815–1819, בצפונה של יבשת אמריקה הדרומית. מלכות המשנה השתרעה, בקירוב, על פני שטחן של המדינות המודרניות של ונצואלה, טרינידד וטובגו, קולומביה, פנמה ואקוודור, וכן חלקים מגיאנה, ניקרגואה ומברזיל. בירת מלכות המשנה הייתה סנטה פה דה בוגוטה.
היסטוריה.
בשליש הראשון של המאה ה-16 החלו הספרדים לכבוש את חלקה הצפוני של יבשת אמריקה הדרומית ולהתיישב בה. לאחר ייסודן של הערים סנטה מרתה (1525) וקרטחנה דה אינדיאס (1533) על חופי הים הקאריבי היה זה הקונקיסטאדור גונסאלו חימנס דה קסאדה (Jiménez de Quesada) אשר הפליג במעלה נהר מגדלנה (Río Magdalena), כבש חלקים ניכרים מפנים הארץ, ייסד את העיר סנטה פה דה בוגוטה (1538) והכריז על הקמתה של ממלכת גרנדה החדשה (El nuevo reino de Granada) שהשתרעה על חלקים ממדינת קולומביה המודרנית. באותה השנה נוסדה האודיינסיה המלכותית של פנמה, בית משפט וכן יחידה מנהלית באימפריה הספרדית, שהייתה השלישית ביבשת אמריקה, וממלכת גרנדה החדשה, כשאר יבשת דרום אמריקה, הייתה תחת שיפוטה. עם הקמתה של מלכות המשנה של פרו ב-1542 הפכה ממלכת גרנדה החדשה לחלק ממלכות המשנה, שתחום שיפוטה השתרע על פני אמריקה הדרומית כולה. עם התבססות הכיבוש הספרדי באמריקה הוקמה בבוגוטה בשנת 1550 האודיינסייה המלכותית של סנטה פה שתחום שיפוטה השתרע על צפונה של יבשת אמריקה הדרומית ועל חלק מחופי הים הקאריבי. בשנת 1564 הוקמה האודיינסיה המלכותית של קיטו ואילו ממלכת גרנדה החדשה הפכה לקפיטניה חנרל.
ב-27 במאי 1717, כאחד הצעדים הראשונים שנקט פליפה החמישי במסגרת הרפורמות הבורבוניות, אוחדו שלוש האודיינסיות של פנמה, סנטה פה וקיטו למלכות המשנה של גרנדה החדשה, אשר נקרעו מעל מלכות המשנה של פרו, ששטחה הצטמצם. הקמת מלכות המשנה החדשה נבעה מהכרה בקשיי הניהול, הפיקוח והממשל במלכות המשנה של פרו רחבת הידיים, מרצון להגביר את הפיקוח והיעילות של המערכת הקולוניאלית במושבות שמעבר לים, מרצון לרכז את השליטה במכרות הזהב העשירים באזור, וכן מהאיום הגובר מצד מעצמות קולוניאליות אחרות, כגון אנגליה, הולנד וצרפת, שהחלו להתבסס באגן הים הקאריבי. הקמת מלכות המשנה החדשה, שהצטרפה לזו של פרו וזו של ספרד החדשה, הפכה את בוגוטה לאחד משלושת המרכזים המנהליים של האימפריה הספרדית באמריקה, לצד מקסיקו סיטי ולימה.
קשיים מנהליים הביאו לפירוקה של מלכות המשנה לאחר זמן קצר, ב-5 בנובמבר 1723, אולם זו הוקמה מחדש ב-20 באוגוסט 1739, והמשיכה להתקיים עד קריסת האימפריה הספרדית.
המאפיינים הגאוגרפיים של צפון יבשת אמריקה הדרומית, המבותרת בנהרות, ברכסי הרים המסתעפים מחלקם הצפוני של הרי האנדים וביערות סבוכים, הקשו על התחבורה ודרכי התקשורת, ובעקבותיהם גם על יעילות השלטון, בתוך מלכות המשנה החדשה. מסיבה זו הוקמה ב-1739 הקפיטניה חנרל של ונצואלה, וקשריה עם מלכות המשנה התרופפו עד לניתוקה מעליה בשנת 1742. עם הניתוק הושמו חלק משטחיה המערביים של הקפיטניה חנרל של ונצואלה תחת שיפוטה של האודיינסיה של סנטה פה. בשנת 1751 בוטלה האודיינסיה המלכותית של פנמה וזו הושמה תחת סמכותה של האודיינסיה המלכותית של סנטה פה. במהלך שנות קיומה של מלכות המשנה נעשו עוד מספר שינויים בגבולות שטח השיפוט שלה.