בספטמבר 1969 הונחה אבן הפינה לבית אסיה בתל אביב שאת הקמתו יזם, ואשר גם הוא זכה להקלות מס מיוחדות על סמך הבטחה שמשרדיו יושכרו לשגרירויות ואנשי עסקים זרים במטבע זר. עם איוש הבניין ב-1979 התברר שרק 20% מהמבנה הושכר בהתאם להתחייבות, אך בגלל הניסוח המעורפל של ההתחייבות לא היה ניתן לטעון שאייזנברג לא עמד בה.
במקביל ניצל אייזנברג את קשריו על-מנת לרקום עסקאות צבאיות בין מדינות המזרח הרחוק ובין ישראל, והפך ליצואן נשק מישראל לארצות אחרות באפריקה ובאמריקה הלטינית. מאוחר יותר היה בין אנשי העסקים הראשונים שרקמו עסקאות מסחריות בין ישראל וסין. באמריקה הלטינית ביסס את מרכז עסקיו במושבה הבריטית לשעבר בליז, שם היה מקורב לצמרת המדינה ומונה לקונסול כבוד שלה בישראל.
פעילות "קבוצת אייזנברג".
בתחילת שנות ה-70 שלוש בנותיו התתתנו עם ישראלים. בשנת 1975 רכש חותנו יונתן זוכוביצקי, יחד עם חברו מילדות מיכאל אלבין, את חברת "פריון", חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת תל אביב. בהמשך הצטרפו להשקעה שני חתנים נוספים של אייזנברג, יגאל דיאמנט ומאיר רוזנפלד. פריון הייתה חברת החזקות קטנה שהחזיקה בבעלותה מאפייה וקרקעות באזור חיפה. בעזרת כספים שהשקיע אייזנברג היא רכשה חברות רבות שפעלו בתחומים שונים. בחלק מהחברות מימשו את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה. ב־1977 קנתה "פריון" את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה. בסוף אותה שנה רכשה את חברת "אתא", שהפעילה את מפעל הטקסטיל ואת רשת חנויות ההלבשה הגדולים בישראל והעסיקה כ־3,000 עובדים. בשנת 1979 הייתה פריון שותפה עם אייזנברג ברכישתם של בנק הספנות, בנק ממשלתי שהופרט, ושל השליטה בבנק הבינלאומי הראשון. חברות ציבוריות נוספות שבהן רכשה את השליטה היו "רפק אלקטרוניקה", "קיסריה מקרקעין ונופש", החברה לספנות והספקה, נחושתן ואינטרגאמא, שהייתה סוכנת "קודאק" בישראל. פעילות זו קיבלה בתקשורת את הכינוי "קבוצת אייזנברג", אך בפועל לא פעלה תחת חברת החזקות אחת, אלא הייתה אוסף של חברות. אייזנברג עצמו לא היה מעורב בניהול היומיומי של הקבוצה והיא נוהלה על ידי חותנו יונתן זוכוביצקי ומיכאל אלבין מבית אסיה.
בתחילת שנות ה־80 הפכה "קבוצת אייזנברג" לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל". הקבוצה המשיכה וקנתה חברות נוספות: "הילרון – חברה ליצוא ויבוא גידולי ומוצרי חקלאות", "אמישר", שהייתה חברת השקעות שהקימו הציונים הכלליים, ו"לומיר חברה לבנין". מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו כאמור אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל. הקבוצה נהנתה מהגאות בבורסה באותן השנים, ושווי החברות שבהן שלטה עלה במהירות בתוך שנים ספורות (למעשה באותן שנים ויסתו הבנקים את שוק המניות, והשגשוג היה מלאכותי).
באותן השנים קשרה "קבוצת אייזנברג", בתיווך אלבין, קשרים פוליטיים במפלגת הליכוד (דרך מפלגה הליברלית בה היה חבר). השר וחבר הכנסת אברהם שריר קיבל מהקבוצה משרדים בבית אסיה, בעת שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת. וחבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות מונה לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין). בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימש אלבין בהתנדבות כגזבר קמפיין הליכוד.
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות ב"קבוצת אייזנברג". נוסף על כך צברה חברת "אתא" הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל. שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל. ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים. עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה. בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו. במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי. בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות. באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות. אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין. מנחם עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם. בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בחברת "פריון" בתמורה למניות של החברות "נחושתן" ו"אמישר". זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.
ב-2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה. הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה. בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו. במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים. אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב. הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית. נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל.
פעילות בשנות ה-90.
בשנות ה-90 את עיקר פעילותו בישראל ניהל דרך "החברה לישראל". באותן השנים החל תהליך ההפרטה בישראל של חברות ממשלתיות ואייזנברג הצליח לרכוש נתח של כ-25% מקבוצת "כימיקלים לישראל" (הכוללת את "מפעלי ים המלח") בפברואר 1997 רכשה החברה לישראל, נתח נוסף של 17% ממניות הממשלה בחברה תמורת כ-200 מיליוני דולרים נוספים, ובסך הכול שילמה 930 מיליון דולר במצטבר והפכה לבעלת השליטה.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה הוחלט להפריט גם את חברת הספנות הלאומית "צים". "החברה לישראל" ביקשה לרכוש את השליטה בחברה, אולם ביצוע התוכנית התעכב. בנוסף באותן שימש אייזנברג כמתווך בעסקת מכירת מטוסי ביון, עם מערכת של התעשייה האווירית לישראל להתרעה מוקדמת מסוג פלקון לסין. העסקה בוטלה אחר כך בעקבות לחץ של ארצות הברית, פרשה שקיבלה את השם "משבר הפלקון". לאחר מותו בנו התבקש להחזיר עמלות שקיבל בעסקה.
שאול אייזנברג נפטר בבייג'ינג, במרץ 1997, שנתיים לפני שפג תוקפו של חוק אייזנברג. הוא נטמן בבית הקברות בסביון.
משפחתו.
אייזנברג היה נשוי ללאה ואב לחמש בנות ובן אחד. במותו הותיר נכסים בשווי 1.3 מיליארד דולר. המאבק על הירושה היה מר והתנהל לאור זרקורי התקשורת. בסופו זכה הבן ארווין אייזנברג בנתח הגדול ביותר בירושה, ונותר מנהל עסקי קבוצת אייזנברג.
אחיו רפאל, שעמו ביצע את פעילותו העסקית הראשונה בארץ, נפטר בשנת 1976, והותיר אחריו תשע בנות ושלושה בנים. חתנו הוא הרב אשר דויטש מראשי ישיבת פוניבז' וממנהיגי הפלג הירושלמי.
דרך ארץ רבה
אינטרסול
צבא השחרור של קוסובו
רות גינסברג
רות' ביידר גינסבורג
מייקל סנדל
מייקל סנדל (באנגלית: Michael Sandel; נולד ב-5 במרץ 1953) הוא פילוסוף פוליטי אמריקאי יהודי המחזיק בקתדרה לממשל ע"ש אן ט' ורוברט מ' באס באוניברסיטת הרווארד. סנדל נודע כאחד ממבקריו של ג'ון רולס בעקבות ספרו "Liberalism and the Limits of Justice" (1982). בשנת 2002 נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
חייו.
סנדל נולד ב-1953 במיניאפוליס למשפחה יהודית. כשהיה בן 13 עברה משפחתו ללוס אנג'לס. הוא למד באוניברסיטת ברנדייס וסיים את חוק לימודיו שם ב-1975. לאחר מכן המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד כחתן מלגת רודז, שם למד אצל הפילוסוף צ'ארלס טיילור.
קריירה.
סנדל מלמד באוניברסיטת הרווארד קורס על "צדק" מזה כשני עשורים. כעשרת אלפים תלמידים למדו בקורס זה והוא אחד הקורסים הפופולריים ביותר מבחינת השתתפות התלמידים בהיסטוריה של האוניברסיטה. בסמסטר הסתיו של 2007 נרשמו לקורס 1,500 תלמידים. הסמסטר של שנת 2005 הוקלט ומוצע גם ברשת האינטרנט לתלמידים הלומדים בשלוחות של הרוורד בארצות הברית. גרסה מקוצרת של הקלטה זו עובדה לסדרת טלוויזיה בת 12 פרקים, שזמינה גם באתר של סנדל. כן מלמד סנדל בקורס "אתיקה וביו טכנולוגיה", סמינר העוסק בהשפעות האתיות של הליכים ואפשרויות בשדה הביוטכנולוגיה.
סנדל שימש בממשלו של הנשיא ג'ורג' וו. בוש כיועץ הנשיא לביואתיקה.
מחקריו ועמדותיו.
קהילתנות.
סנדל משויך לפילוסופים הפוליטיים העוסקים בקהילתנות, גישה פילוסופית היוצאת כנגד ההתרכזות של החשיבה הפוליטית ביחיד ובזכויותיו. לפי הקהילתנות, כל אדם הוא תמיד ובהכרח קשור לבני אדם אחרים, לקהילות שונות, להיסטוריה כלשהי ולמקום מסוים. השתייכות זו היא שמגשימה אותו והופכת אותו לעמוק ומלא תוכן.