ההתפלגות של צפיפות הזרמים הללו יכולה לשמש בגילוי שינויים בהתנגדות החשמלית של מבנים תת-קרקעיים. גאופיזיקאים יכולים גם ליצור בעצמם את הזרמים החשמליים לצורכי הדמיה בבטן האדמה.
גלים אלקטרומגנטיים.
גלים אלקטרומגנטיים מופיעים ביונוספירה ובמגנטוספירה וכמו כן בגלעין כדור הארץ. גלים אלו, יחד עם סופות ברקים, הם המקור לתופעות הקשורות בגלי רדיו נמוכים הנמדדות על פני השטח של כדור הארץ. גם רעידות אדמה יכולות לגרום להיווצרותם של גלים אלקטרומגנטיים בכדור הארץ.
בגלעין החיצוני, בו קיים ריכוז גבוה של מתכת הברזל המוליכה, זרמים חשמליים יוצרים שדות מגנטיים כתוצאה מהשראה. גלי אלפבן הם גלים מגנטו-הידרודינמיים (גלים בתווך מוליך נוזלי) הנוצרים בגלעין ובמגנטוספירה. בגלעין אין להם השפעה מרובה על השדה הגאומגנטי אולם גלים איטיים יותר נחשבים לגורם אפשרי לשינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ.
בסקרים גאופיזיים עושים שימוש בהדמיה מגנטית ובפולסים חשמליים חזקים כדי לאסוף מידע על התנהגות השדות על כדור הארץ ובסביבתו.
מגנטיות.
השדה המגנטי של כדור הארץ מגן עליו מפני רוח השמש הקטלנית ושימש מאז העת העתיקה לצורכי ניווט. מקורו בתנועת הנוזלים בגרעין החיצוני (ראה תאוריית הדינמו). השדה המגנטי בחלקה העליון של האטמוספירה הוא המקור לתופעת הזוהר הצפוני.
השדה המגנטי של כדור הארץ ניתן לתיאור בתורה גסה כדיפול מגנטי מוסט, אך הוא משתנה עם הזמן. ברוב הזמן הקוטב המגנטי נותר קרוב לקוטב הגאוגרפי, אך במרווחי זמן מסדר גודל של כמילון שנה עובר השדה היפוך כיוון. עדויות לתהליך הזה ניתן למצוא בסלעים ובקרקעית הים. רצועות מגנטיות על פני קרקעיות האוקיינוסים מספקות מידע על היפרדות שטחים בקרקעית כחלק מטקטוניקת הלוחות, והשוואה של תקופות המגנטיזציה לממצאים סטרטיגרפיים מסייעת בהבנה ואפיון תקופות זמן גאולוגיות.
בנוסף, המגנטיזציה של סלעים משמשת למדידת נדידת היבשות.
רדיואקטיביות.
רדיואקטיביות מהווה 80% מהחום הפנימי של כדור הארץ והספק האנרגיה העיקרי לגאודינמו ולתנועת הלוחות.
האיזוטופים מייצרי החום העיקריים הם פוטסיום-40, אוראניום-238, אוראניום-235, ותוריום-232.
יסודות רדיואקטיביים משמשים בתיארוך רדיומטרי, השיטה העיקרית לקביעת תקופות זמן גאולוגיות. איזוטופים בלתי-יציבים מתפרקים בקצב ידוע, וקצבי ההתפרקות של סוגי איזוטופים שונים מכסים כמה סדרי גודל של זמן כך שניתן לעשות שימוש בשיטה לצורך תארוך קצר מועד וגם לצורך קביעת זמנים גאולוגיים מסדרי גודל של מאות מיליוני שנים.
גיאופיזיקה
גאופיסיקה
גיאופיסיקה
קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן
קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן (באנגלית: X-ray crystallography) או עקיפה של קרני רנטגן (באנגלית: X-ray diffraction) היא תחום מחקר שעוסק במציאת מבנה של גבישים, תוך שימוש במדידת התבניות שיוצרות קרני רנטגן לאחר שהן עוברות דרכם. הקרניים עוברות עקיפה בתוך הגביש כתוצאה מהאינטראקציה שלהן עם האטומים, והן משנות את כיוון תנועתן. תבנית ההתאבכות הנוצרת מרמזת על המבנה הפנימי של החומר. באופן זה, השיטה מסייעת לקביעת מבנים מולקולריים ביצורים החיים, תוך הקניית ידע מבני על אתרים פעילים של אנזימים.
קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, בשיטות שלא השתנו הרבה מאז תחילת המאה העשרים, מהווה עד היום כלי מרכזי במדע הקריסטלוגרפיה. השיטה איפשרה תגליות רבות ומשמעותיות, למשל גילוי מבנה ה-DNA. אחד הצילומים הידועים ביותר שנעשה בשיטה זו הוא תצלום 51, צילום של DNA שהיה הגורם המכריע בגילוי המבנה שלו ונעשה על ידי רוזלינד פרנקלין בסוף 1952. חקר מבנהו ופעולתו של הריבוזום, עליו ניתן פרס נובל לכימיה לשנת 2009, נעשה אף הוא באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
עקיפה של קרני רנטגן
סופרהירו
סופרהירו (באנגלית: Superhero Movie, "סרט גיבורי-על") הוא סרט קולנוע קומי, שנעשה בתור פרודיה על ז'אנר גיבורי-העל. הסרט דומה ברובו לסדרת הסרטים "מת לצעוק", בעיקר בכרזת הסרט, שכמעט זהה לכרזה של "מת לצעוק". הסרט נכתב ובוים על ידי קרייג מאזין, והופק על ידי דייוויד צוקר ורוברט ק. וייס.
ההפקה החלה בספטמבר 2007 בניו יורק. הסרט יצא לאור בארצות הברית ב-28 במרץ 2008 ובישראל ב-10 באפריל 2008.
עלילה.
הסרט מספר על ריק רייקר (דרייק בל), נער דחוי ולא מקובל בתיכון שלו, אשר מאוהב בבת כיתתו המקובלת. יום אחד ריק נעקץ על ידי שפירית שהונדסה גנטית והוא מפתח כח עצום ועור לא חדיר ומחליט להשתמש בכוח שלו לטובה ולהילחם ברעים, כשהוא מחופש ל"איש השפירית". אך לא עובר זמן רב וריק מוצא לעצמו אויב מסוכן: לו לנדרס (כריסטופר מקדונלד) המחופש ל"שעון החול", אשר רוצה לשאוב את כוח החיים של כל בני האדם. כעת, חייב ריק להאמין בעצמו ולהילחם ב"שעון החול", אם ברצונו להציל את העולם ולזכות באהבת נעוריו. בסופו של דבר ניצח ריק את "איש החול" וגילה שהוא מסוגל לעוף.
מטמורפוזה של נרקיסוס
מטמורפוזה של נרקיסוס הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי. תמונה זו היא מתקופת שיטת הפרנויה-קריטית של דאלי, אותה פיתח. לפי המיתולוגיה היוונית, נרקיסוס התאהב בבבואתו באגם. משניסה לחבק את דמותו - טבע, והאלים הנציחו אותו כפרח. דאלי סיים את הציור בשנת 1937, במהלך שובו לפריז מארצות הברית.
התמונה מראה את נרקיס בוהה כלפי המים, מסתכל מטה. לא רחוק ממנו ניצב סלע בדמות יד המחזיקה כדור או ביצה, ממנה נובע פרח הנרקיס. ברקע ניתן לראות קבוצה של דמויות עירומות, ובאופק יש דמות נוספת הנראית אף היא כדמות נרקיסוס.
דאלי כתב פואמה ארוכה המלווה את התמונה. כיום, את "מטמורפוזה של נרקיסוס" ניתן לראות בתיאטרון-מוזיאון גאלה סלבדור דאלי בפיגרס.
ג'ובאני קאבוטו
ג'ובני קבוטו
יעקב לנדאו
יעקב לנדאו (20 במרץ 1924 – 12 בנובמבר 2020) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, פרופסור בחוג למדע המדינה בתחום המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה על שם גרסטן וחתן פרס ישראל בחקר המזרחנות לשנת התשס"ה-2005. היה עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים.
יעקב לנדאו נולד בשנת 1924 בקישינב שברומניה כבן למשפחה ציונית, בנו של מיכאל לנדאו. בשנת 1935 עלה עם הוריו לארץ ישראל, התיישבו בתל אביב, שם גדל. למד בתיכון גימנסיה הרצליה, תל אביב וסיים לימודיו ב-1942. עוד בהיותו תלמיד תיכון היה חבר בהגנה, ב-1941 עבר קורס מ"כים בחולדה וב-1944 עבר קורס מ"מים בג'וערה. בצה"ל שירת בחיל המודיעין, השתחרר ממילואים בדרגת סרן.
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני בהיסטוריה כללית, היסטוריה של עם ישראל ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בשנים 1942–1946. עבודת הגמר עסקה בתנועה הלאומית במצרים והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור ריכרד מיכאל קבנר.
לנדאו הכין דוקטורט במכון ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון (School of Oriental and African Studies (SOAS). עבודת הדוקטורט נערכה בהדרכתו של פרופסור ברנרד לואיס והיא עסקה בנושא "פרלמנטים ומפלגות במצרים 1866–1924". היה מורה להיסטוריה ולשפה הערבית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, חבר הנהלת בית הספר ולימד סמינריון בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית על דרכי ההוראה של הלשון הערבית כשפה זרה בשנים 1949–1958.
עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, בהדרכתו של פרופסור ה.א.ר. גיב ובו-זמנית הורה את הלשון הערבית וההיסטוריה של המזרח התיכון המודרני באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1955–1956. נתמנה מרצה בחוג למדעי המדינה שבאוניברסיטה העברית ב-1958, בשנת 1962 הועלה לדרגת מרצה ופרש כאמריטוס ממנה בשנת 1993 כפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה על שם גרסטן.
לנדאו ייסד בירושלים אולפן ללימוד השפה הערבית לשירותי הביטחון השונים ליד משרד ראש הממשלה ועמד בראשו בשנים 1957–1966. בשנת 1960 הקים באוניברסיטת בר-אילן את המחלקה לשפה וספרות ערבית, הורה בה וניהל אותה עד 1968. בשנים 1971–1973 כיהן כמנהל מדעי של מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות ברנדייס, קליפורניה בלוס אנג'לס, ויין בדטרויט, קולומביה בניו יורק, אנקרה בטורקיה, קנדידו מנדס בריו דה ז'ניירו, יוטה בסולט לייק סיטי, היה עמית מחקר במכון ההולנדי ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה בוסנאר שבהולנד, עמית מחקר בכיר בקולג' סנט אנטוני שבאוקספורד, פרופסור אורח באוניברסיטאות ניו יורק, אלברט לודוויג בפרייבורג שבגרמניה, אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי שבויסקונסין, רופרכט-קארל בהיידלברג שבגרמניה, ברנדייס בוולתהאם שבמסצ'וסטס, ובפרינסטון שבניו ג'רזי.
היה בין מייסדי החברה המזרחית הישראלית בשנת 1949 ושימש מזכירה הראשון. היה חבר האגודה הישראלית למדעי המדינה וכיהן כנשיאה בשנים 1985–1987. היה חבר הוועד הפועל של המרכז הבינלאומי ללימודים עות'מאנים ופרה-עות'מאנים בפריז בשנים 1984–1992. היה חבר באיגוד ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה, נבחר לחבר כבוד בחברה ההיסטורית הטורקית שבאנקרה, והיה חבר האיגוד האירופי לחוקרי הערבית והאסלאם.
היה חבר המערכת המרכזית של אנציקלופדיה יודאיקה, מהדורה שנייה ועורך הערכים על האסלאם והמזרח התיכון. היה עורך המזרח החדש, השנתון המדעי של החברה המזרחית הישראלית 1993–1998. היה חבר מערכת בכתבי העת " (ירושלים), אל-כרמל (חיפה), מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים (ירושלים).