בזמן פגרת הסנאט יצא לה פולט למסע נאומים מפרך ברחבי ארצות הברית שנמשך מספר חודשים. הוא עבר ממדינה למדינה ונאם על חשיבות המאבקים שלו בסנאט. הוא טען שמכיוון שבעיתונים כבר לא מתפרסמות רשימות ההצבעה של הסנאטורים חוץ מבמקרים בודדים, יכולים הסנאטורים לבגוד בשולחיהם עשרות פעמים בשנה, מבלי שאלה ידעו, ואף החל לקרוא את רשימות ההצבעה ("roll calls") של הסנאטורים על התיקונים שהציע כפי שעשה שנתיים קודם לכן בוויסקונסין. בצורה זו הצליח להביך סנאטורים רבים ואף לפגוע במעמד הפוליטי של חלק מהם.
כשחזר מהפגרה בתחילת 1907, הביא בפני הסנאט הצעת חוק, שגובשה יחד עם נציגי איגוד של עובדי רכבות, להגבלת שעות העבודה של עובדי הרכבת ל-16 שעות רצופות, על מנת להגביר את הבטיחות הן לעובדים והן לנוסעים, שאלפים מהם נפגעו כל שנה בתאונות. על אף שגם הפעם התנגדה ההנהגה הרפובליקנית להצעת החוק, המורא מפני מסעות הקראת ההצבעות של לה פולט הביא 13 מחבריו למפלגה להצטרף לרוב הסנאטורים הדמוקרטים, והחוק התקבל.
המשבר הכלכלי של 1907 וחוק אולדריץ'-ורילנד שחוקק בעקבותיו ב-1908, סיפקו ללה פולט מטרה חדשה לצאת נגדה: "מונופול הכסף". את החוק העלה בסנאט הסנאטור רב ההשפעה נלסון אולדריץ', שהיה יושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, המנהיג בפועל של הפלג השמרני של המפלגה הרפובליקנית וחתנו של אייל הנפט ג'ון ד. רוקפלר. במרץ 1908, בעת הדיון על החוק, העלה לה פולט האשמה כי הכלכלה האמריקאית נשלטת בידי "קבוצה של כמאה איש" שאת שמותיהם הגיש בכתב, ושרובם קשורים לשתי קבוצות הון: סטנדרד אויל (שהוקמה על ידי רוקפלר, חותנו של אולדריץ') ו"מורגן" של ג'יי. פי. מורגן.
לה פולט לא רק שהאשים כי החוק המוצע נועד לשרת את האינטרסים שלהם, אלא אף טען שהם יצרו את המשבר באופן מלאכותי ומכוון על מנת לשרת את הספקולציות הפיננסיות שלהם, לאפשר לגרום לפשיטת רגל של מתחריהם ולהשתלט עליהם, ועל מנת שהפניקה תוביל לחקיקה שתשרת אותם ותאפשר להם לשדוד את הקופה הציבורית.
בדיון הסופי על קבלת החוק, ניסה לה פולט יחד עם שני סנאטורים דמוקרטיים, ויליאם סטון ממיזורי ותומאס גור מאוקלהומה, לעצור את תהליך החקיקה בעזרת פיליבסטר. במהלך הפיליבסטר, שהתחיל בצהרי 29 במאי, שבר לה פולט את השיא לנאום רצוף בסנאט בנאום שנמשך כ-18 שעות. במהלך הנאום ניסו אולדריץ' והנהגת המפלגה הרפובליקנית בסנאט לעצור את הפיליבסטר בכל דרך אפשרית, ועל מנת להתיש אותו מנעו כמעט כל אפשרות להפסקה בדיון. הוא נעזר בכלל שדרש קיום קוורום של סנאטורים, ודרש עשרות פעמים ספירה של מספר הסנאטורים הנוכחים על מנת לנצל את זמן הספירה למנוחה קצרה. במהלך הדיון הוא אכל סנדוויצ'ים ושתה תערובת של חלב וביצים. כשהחל ללגום מאחד מקנקני התערובת שהוגשו לו הוא חש שמשהו אינו כשורה, וביקש לסלק את המשקה. מאוחר יותר נערכה בדיקה והתברר כי במשקה שבקנקן היה רעלן בכמות שהייתה עלולה לגרום למותו.
לבסוף, נכשל הפיליבסטר כשהסנטור גור, שהיה עיוור, סיים את נאומו וביקש להעביר את זכות הדיבור לסנאטור סטון, שבדיוק לא היה באולם. אולדריץ' מיהר לנצל את התקלה, ופתח בהצבעה בה החוק עבר, ונשלח לחתימה בידי הנשיא עוד באותו הלילה.
בראש המחנה הפרוגרסיבי.
תשומת הלב הרבה שמשך לה פולט בפעולותיו בסנאט הפכה אותו למועמד רציני לקראת הבחירות לנשיאות ב-1908. איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט ניסה להריץ אותו כמועמד עצמאי, אולם לה פולט סירב, וכפי שעשה בוויסקונסין, העדיף להמשיך להילחם בתוך המפלגה. הוא ניסה לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית, אולם מסע הבחירות שלו נכשל והוא לא הצליח לזכות בצירים לוועידת המפלגה מלבד אלה של ויסקונסין. במינוי זכה ויליאם טאפט, שנחשב עם בחירתו כממשיכו של רוזוולט וכאיש שנוטה לכיוון המחנה הפרוגרסיבי במפלגה.
בתחילת 1909 ייסד לה פולט שבועון בשם "La Follette's Weekly", שלאחר מכן הפך לירחון "The Progressive" הקיים עד ימינו, על מנת לקדם את עמדותיו. השבועון הופץ בכ-50 אלף עותקים, חציים בוויסקונסין, ולשם הפצתו נעזר באנשי ממון אוהדים שתרמו למטרה. לה פולט היה העורך, אשתו הייתה אחראית על מדורי הבית והחינוך וילדיהם כתבו גם הם מאמרים. סיסמת השבועון הייתה: "You Shall Know the Truth and the Truth Shall Make You Free" (דע את האמת והאמת תעשה אותך חופשי).
הבחירות של 1908 לסנאט היוו זריקת עידוד ללה פולט כאשר נבחרו (עדיין על ידי בתי המחוקקים המדינתיים) סנאטורים נוספים מהמחנה הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית, חלקם על חשבון סנאטורים שמרנים שלה פולט הוקיע במסעות הנאומים שלו. על פי דעת פרשנים פוליטיים בני התקופה, הדבר אכן היה בשל פעולותיו של לה פולט. בסנאט החדש היה כבר מחנה ממשי של סנאטורים רפובליקנים "מורדים" ("insurgents"), בעיקר מהמערב התיכון, שפעל בראשות לה פולט כמעט כסיעה עצמאית.
האתגר הראשון שעמד בפניהם היה הרפורמה במכסי המגן שאותה הבטיח הנשיא טאפט במצעו. טאפט אכן מיהר לדרוש מהקונגרס לדון בהפחתת מכסים, והגרסה של בית הנבחרים לחוק המכס החדש הפחיתה רבים מהמכסים. אולם אנשי הממסד בסנאט, בראשות אולדריץ', דרשו דווקא להעלות תעריפי מכס רבים. הדיון חשף את ההבדל בבסיסי התמיכה של שני המחנות: המחנה השמרני ייצג את האינטרסים של אנשי התעשייה שמכסים גבוהים על תוצרת מתחרה הגדילה את רווחיהם, ואילו המחנה הפרוגרסיבי דיבר בשם האינטרס של הצרכנים - עובדים שבמשך כעשור שכרם נשחק בשל האינפלציה וחוואים שעליית המכסים פגעה בהם יותר משהועילה להם. לבסוף ניצח המחנה השמרני והחוק עבר חרף התנגדות הפרוגרסיבים.
נושא נוסף שעלה בדיון היה מאין לגייס את ההכנסות שבכל זאת אבדו בשל הורדת המכס. אנשי המחנה הפרוגרסיבי דרשו הנהגת מס הכנסה פרוגרסיבי. אולם רבים טענו שפסק דין פולוק של בית המשפט העליון מ-1895 לא מאפשר זאת ללא תיקון החוקה. לה פולט ואנשיו דרשו לנסות בכל זאת להנהיג את מס ההכנסה, אולם הנשיא טאפט סירב, ויחד עם אולדריץ' הוא החליט להנהיג מס חברות, ולהביא את הנושא של מס ההכנסה להליך של תיקון לחוקה, שיקפיא את הנושא לשנים רבות אם לא לתמיד. על אף שבטווח הקצר היה זה ניצחון של המחנה השמרני, בטווח הארוך הוליד הדבר את התיקון ה-16 שאושר אחרי מאבקים רבים ב-1913 ושהיה אחד ההישגים הגדולים של התנועה הפרוגרסיבית.
תוצאה נוספת של חוק המכס הייתה הקרע שנוצר בין המחנה הפרוגרסיבי לבין הנשיא טאפט, אותו הם האשימו בכך שהפך לבובה של אולדריץ' ואנשי הממסד השמרני. הקרע החריף בעקבות פרשה בה פיטר טאפט את גיפורד פינצ'ו, ראש שירות היערות של ארצות הברית וידידו של תאודור רוזוולט, אחרי שהוא האשים את שר הפנים שמונה בידי טאפט, בכך שהוא פועל נגד תנועת שימור הסביבה ואף שניסה לחבל בחקירה נגד השתלטות מונופול על אדמות לכרייה.
בבחירות של 1910 נבחר מחדש לה פולט לסנאט על ידי בתי המחוקקים של ויסקונסין. לה פולט סבל מבעיה של אבנים בכיס המרה ששיבשה את מסע הבחירות שלו, ולעזרתו נחלצו אנשי המחנה הפרוגרסיבי מכל רחבי ארצות הברית שבאו לנאום בוויסקונסין כדי להבטיח את בחירתם של צירים שיתמכו בו. באותה שנה נבחרו 5 סנאטורים פרוגרסיביים חדשים, בעוד ש-7 סנאטורים מהמחנה השמרני איבדו את מקומם, והמחנה הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית הצליח להפוך ללשון מאזניים בסנאט. השליטה בבית הנבחרים עברה לידי המפלגה הדמוקרטית, ובמדינות שונות נבחרו מושלים פרוגרסיביים, ובראשם היירם ג'ונסון בקליפורניה.
בינואר 1911 היה לה פולט הרוח החיה מאחורי הקמת ה"הליגה הפרוגרסיבית הרפובליקנית הלאומית" -"National Progressive Republican League". אל הליגה הצטרפו 9 סנאטורים, 16 חברי קונגרס, 4 מושלים ואנשי ציבור ופובליציסטים פרוגרסיבים, והיא התארגנה על מנת לפתוח סניפים בכל 46 מדינות ארצות הברית. אולם מי שסירב להצטרף ליוזמה היה הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
חמש הדרישות העיקריות של הליגה היו:
הדרישה הראשונה התקבלה עם העברת התיקון ה-17 לחוקה, שאושר בקונגרס ב-1912 ונכנס לתוקף אחרי אשרור במדינות בתחילת 1913. הדרישה לבחירת צירי המדינות לוועידות המפלגות התקבלה חלקית, כאשר ב-14 מדינות נבחרו הצירים לוועידת המפלגה הרפובליקנית בפריימריז. גם הדרישות לגבי משאלי עם התקבלו חלקית ברמה המדינתית.
ההתמודדות למועמדות המפלגה לנשיאות ב-1912.
בסתיו 1911 החל לה פולט את מסע הבחירות שלו על מנת לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. בתחילה הוא הצטייר כמועמד המרכזי של המחנה הפרוגרסיבי אל מול הנשיא המכהן טאפט, אולם ברקע עמדה האפשרות שתאודור רוזוולט יצטרף גם הוא למרוץ.
במקום לצאת למסע נאומים ברחבי המדינה כמצופה, הסתגר לה פולט שבועות רבים על מנת לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו. פרסומה של האוטוביוגרפיה בראשית 1912 אמנם הביאה לתמיכה ציבורית בו, אולם רבים מאנשי המחנה הפרוגרסיבי חשו שבהסתגרותו איבד לה פולט את המומנטום, והחלה זליגה של אנשים ממחנהו למחנה רוזוולט, שטרם הכריז על מועמדותו. למרות זאת, מסע הבחירות של לה פולט החל לצבור תאוצה. הוא נאם ברחבי ארצות הברית ובינואר 1912 נאם בפני קהל נלהב שמילא את הקרנגי הול בניו יורק, כשעוד אלפים צובאים על דלתות האולם.