בוועידה נבחרה ועדת היגוי בת ארבעה חברים לציונות רוסיה, ובראשה מנחם אוסישקין, מה שנחשב לעלבון כלפי הרצל, משום שאוסישקין היה ראש למתנגדיו. הוועידה הציבה אולטימטום: על הרצל לסגת מתוכנית אוגנדה ומכל כוונה עתידית להעלות שאיפות טריטוריאליות מחוץ לארץ ישראל, עליו לכנס את הוועד הפועל הגדול לפני שילוח המשלחת למזרח אפריקה הבריטית, ולקדם את ההתיישבות המעשית בא"י. על כל זה עליו להתחייב בכתב. אם לא יקוימו תנאי האולטימטום איימו, בשלב הראשון, להפסיק את הזרמת מסי השקל הציוני לווינה. התוכנית שלהם בהמשך כללה הצעות קיצוניות יותר, עד כדי הקמת התארגנות ציונית עצמאית ללא הרצל.
תוכניותיהם הודלפו לעיתונות וכך נודע הדבר לציבור וגרם להם לנזק תדמיתי. לטענת הביוגרף של הרצל ארנסט פאוול האיום המקורי שלהם, אותו רצו לשמור בסוד, היה להקים ארגון ציוני עצמאי בלי הרצל. הרצל פרסם את הדבר בביטאון התנועה הציונית, די ולט, וכך גייס לצידו גם רבים ממתנגדי תוכנית אוגנדה, שראו באיום לפילוג סכנה חמורה יותר. לדברי ההיסטוריון מיכאל היימן, לא התקבלה החלטה בעניין ההצעות הדרסטיות שעלו בחרקוב כמו הפסקת תשלום ופילוג התנועה אך הן כנראה נידונו ברצינות. השיחות הודלפו לעיתונות בניסיון ליצור רושם שהחלטות הללו התקבלו. פרסום דבר "המרד" ואיום הפילוג בגיליון די ולט מה-25 בדצמבר 1903, עורר התנגדות ציבורית רבה למתנגדי הרצל ופגע בהם. הרצל דאג שעותקיו יופצו נרחבות כדי לגייס תמיכה בעמדתו.
כשבאו שליחי ועידת חרקוב (שמשון רוזנבאום וצבי בלקובסקי) להגיש את האולטימטום להרצל ב-31 בדצמבר 1903, הוא קיבל אותם בסבר פנים יפה וידידותיות, אך לא היה מוכן להתייחס אליהם כאל שליחים של ועידת חרקוב – בה ראה כינוס לא לגיטימי המנסה לכפות את סדר יומו על הקונגרס – אלא רק כאל חברים יחידים מהוועד הפועל הגדול.
מקינואיט
מקינואיט הוא מינרל סולפידי המכיל ניקל וברזל.
תכונות.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה.
נוסחת המבנה הכימי של המקינואיט היא Fe,Ni)9S8).
המקינואיט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "דיטטרגונלית דיפירמידלית" formula_1, וחבורת סימטריות מרחבית "P4/nmm". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=3.6735 ו-c=5.0328.
תכונות פיזיקליות.
הגבישים של המקינואיט לוחיים, דקים ומפותחים היטב והם מגיעים לגודל של 1 מ"מ. גבישי מקינואיט עשויים להופיע כמקבצים נוצתיים או חסרי צורה, אבל בדרך כלל מצוי המינרל כתכלילים של פתיתים זעירים בתוך כלקופיריט או פנטלנדיט. למקינואיט יש פצילות מושלמת על מישור {001}. הקשיות של המינרל נמוכה – 2.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 4.17 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות.
אופטית המינרל הוא אי-איזוטרופי באופן בולט וגם תופעת הפלאוכרואיזם בולטת בו. גבישי המקינואיט הם אטומים. צבעם צהוב בגוון ארד או אפור לבנבן. הברק של המקינואיט הוא מתכתי, וגבישיו יוצרים שרטוט בצבע שחור.
גילוי ומקור השם.
המינרל נתגלה ב-1962 במכרה מקינאו (Mackinaw) במחוז סנוהומיש (Snohomish) במדינת וושינגטון שבארצות הברית, על ידי קבוצת גאולוגים אמריקניים בראשות הווארד טסקר אוונס (Howard Tasker Evans Jr, 2000-1920). המינרל קרוי על שם המקום בו נתגלה לראשונה.
מקינואיט היה מוכר לפני כן, אך בטעות הוא זוהה כמינרל ואלרייט (Fe,Cu)S·3(Mg,Al)(OH)2)4), מינרל דומה בצורתו אך בעל הרכב כימי שונה ורך יותר.
מקור ותפוצה.
מקינואיט נוצר כתוצר המרה הידרותרמית בפרידוטיטים שעברו סרפנטיזציה. המינרל מצוי גם בסביבה בה יש תהליכי חיזור של משקעים דקי גרגיר בקרקעית נהרות, ככל הנראה מפעילות של חיידקים מגנטוטקטיים וחיידקים המייצר סולפטים. מופעים נדירים שלו מצויים במטאוריטים כונדריטים פחמניים.
המקינואיט נמצא במספר מקומות רב (נכון ל-2011 הוא נתגלה ב-231 אתרים בעולם), אבל הוא נחשב מינרל נדיר יחסית. מקומות בהם אפשר למצוא מקינואיט כוללים את מכרה מקינאו (Mackinaw) במחוז סנוהומיש (Snohomish) במדינת וושינגטון (המקום בו נתגלה לראשונה), בבוץ שעל קרקעית נהר מיסטיק (Mystic), בבוסטון שבמסצ'וסטס שבארצות הברית; במחדר "כבש המושק" (Muskox intrusion) בטריטוריות הצפון-מערביות ובמכרה פלקונברידג' (Falconbridge mine) באגן סדברי באונטריו שבקנדה; במכרה אוטוקומפו (Outokumpu) בפינלנד; במכרה פיאט בפיימונטה שבאיטליה; בלנדסברג (Landsberg), בסמוך לאוברמושל (Obermoschel) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה; במסיב קובדור (Ковдор) בחצי האי קולה שברוסיה; ובברוקן היל בניו סאות' ויילס ובמרבץ הניקל סקוטיה (Scotia) בקלגורלי (Kalgoorlie) באוסטרליה המערבית שבאוסטרליה.
לונר פרוספקטור
לונר פרוספקטור (באנגלית: Lunar Prospector) הייתה משימה לחקר הירח ששוגרה על ידי נאס"א כחלק מתוכנית דיסקברי. עלות המשימה, שמשכה היה 19 חודשים, הייתה 62.8 מיליון דולרים, ומטרתה הייתה למפות את הרכב פני השטח וחיפוש אחר קרח בקטבי הירח, מדידת השדה המגנטי והכבידתי של הירח ממסלול קוטבי. המישמה שוגרה ב-7 בינואר 1998 והסתיימה ב-31 ביולי 1999 עם התנגשותה המכוונת של החללית בתוך מכתש במטרה לבחון את הקוטב הדרומי של הירח בחיפוש לא מוצלח אחר מים.
הקבלן הראשי של המשימה הייתה חברת לוקהיד מרטין והמשימה נוהלה על ידי מרכז המחקר איימס של נאס"א. החוקר הראשי של המשימה היה ד"ר אלן בינדר.
מבנה החללית.
הלונר פרוספקטור הייתה בצורת תוף גלילי בקוטר 1.36 מטרים ובגובה 1.28 מטרים. לאחר השיגור פרשה החללית שלוש זרועות באורך 2.5 מטרים עליהם הורכבו הכלים המדעיים. המשקל הכולל של החללית היה 296 ק"ג. החללית נשלטה על ידי 6 מנועי הידרזין בעלי 22 ניוטון דחף כל אחד. בתוך התוף הגלילי היו 3 מכלי דלק שהכילו 138 ק"ג של הידרזין מדוחס עם הליום. מערכת הכוח של החללית כללה שני לוחות סולאריים שהפיקו כ-186 ואט וסוללת ניקל-קדמיום נטענת בעלת קיבול של 4.8 אמפר-שעה. התקשורת עם החללית בוצעה באמצעות שני משדרים בפס S ושתי אנטנות. מחשב החללית היה מחשב Harris 80C86 עם 64 ק"ב של EEPROM ו-64 ק"ב של RAM סטטי.
החללית נשאה על גביה מעט מאפרו של ד"ר יוג'ין שומייקר (28 באפריל 1928 - 18 ביולי 1997), אסטרונום ושותף לגלוי השביט שומייקר-לוי 9, לקבורת חלל.
פרופיל המשימה.
לונר פרוספקטור שוגרה על גבי משגר אתנה II ב-7 בינואר 1998 והחלה מסע בן 105 שעות אל הירח. במהלך המסע נפרשו שלושה מוטות עליהם הותקנו הכלים המדעיים. בסוף המסע נכנסה החללית למסלול סביב הירח, 11.6 שעות להקפה. כעבור 24 שעות החללית הוכנסה למסלול ביניים בן 3.5 שעות להקפה וכעבור 24 שעות נוספות (13 בינואר 1998) למסלול קדם-מיפוי של 92 × 153 ק"מ. ב-16 בינואר הוכנסה החללית למסלול קוטבי כמעט מעגלי ברדיום של 100 ק"מ עם נטיית מסלול של 90° וזמן הקפה של 118 דקות. ב-19 בדצמבר 1998 הונמכה החללית למסלול של 40 ק"מ כדי לבצע מיפוי ברזולוציה גבוהה יותר. המסלול שונה שוב ב-28 בינואר 1999 למסלול של 15 × 45 ק"מ והחללית סיימה את משימתה העיקרית בת השנה והחלה את משימתה המורחבת.
המשימה הסתיימה ב-31 ביולי 1999, 9:52:02 UT עם התרסקותה המכוונת של החללית באזור "חשוך-עד" במכתש שומייקר סמוך לקוטב הדרומי של הירח. מתכנני המשימה קיוו כי ההתרסקות תעלה ענן אבק שיוכלו לצפות בו מכדור הארץ. בענן האבק ציפו לראות אד מים שישוחרר ממצבורי הקרח שבקוטב הדרומי. למרות הציפיות, אף ענן אבק לא נצפה מכדור הארץ.
אישה בברלין
אישה בברלין (בגרמנית: Eine Frau in Berlin) הוא יומן שנכתב על ידי מרתה הילרס על התקופה שבין ה-20 באפריל ל-22 ביוני 1945 בברלין (הקרב על ברלין). לבקשת המחברת, היצירה פורסמה בעילום שם כדי להגן עליה.
הספר.
הספר מתיימר לפרט את חוויות הכותבת כקורבן אונס בתקופת הכיבוש של הצבא האדום את העיר. שנתיים לאחר מותה, בשנת 2003, המחברת האנונימית זוהתה כמרתה הילרס, כתבת העיתון סידוייטשה צייטונג. היא זוהתה על ידי עורכת הספרות הגרמנייה יינס בריסקי, אשר אמרה כי המחברת הייתה עיתונאית שעבדה במגזינים ועיתונים בתקופת הנאצים, ואשר עבדה גם כתעמולנית בזמן הרייך השלישי ועסקה בכתיבת חוברת גיוס לחיל הים, אך כנראה לא הייתה חברה במפלגה הנאצית.
היומן מתאר חוויות אישיות של המחברת בתקופת הכיבוש של ברלין על ידי הסובייטים בתום מלחמת העולם השנייה, מסביר רבות את הזוועות ואת המאבק של התושבים כדי לשרוד. הסופר הגרמני קורט מארק (ק. וו. צראם) היה אחראי על הפרסום הראשוני של היצירה בארצות הברית ב-1954.
בספטמבר 2003 (כאשר זהות האלמונית התגלה לראשונה), בקשות הגישה ליומנים המקוריים לא היו מובנים מאליהם, וכתב העיתון ברלינר צייטונג אימת את היומן כיומן אותנטי, בשל הביקורות על כך שהטקסט עצמו עבר שינויים, שנעשו בין היומן בכתב יד הראשוני לכתב היד מודפס שתורגם לאנגלית, כמו גם שהיומן פורסם כעשור לאחר האירועים המדוברים, וכי קיימים פערים קטנים בין המהדורות.
לאחר שוולטר קמפובסקי בחן את ההערות ביומן, מטעם בית ההוצאה לאור הוא ציין כי היומן היה אמיתי אף שהספר שפורסם מכיל חומר שלא כתוב ביומן. אנטוני ביווֹר, היסטוריון בריטי שכתב היסטוריה מפורטת על הקרב על ברלין, אישר את אמיתות היומן על ידי השוואת התוכן עם הידע המפורט שלו של התקופה ומקורות ראשוניים אחרים שצבר.
הסרט: אנונימה - אישה בברלין 2008.
הסרט אנונימה - אישה בברלין (Anonyma - Eine Frau in Berlin) מ-2008, המבוסס על הספר, הוא סרטו של הבמאי מארק פרברבוק.