שמות יישובי חבל ימית מונצחים בשמות הרחובות במישור אדומים (שהוא אזור התעשייה של מעלה אדומים) ובשכונת נווה דקלים בראשון לציון. יתר על כן, בחבל שלום הוקמו היישובים פרי גן, תלמי יוסף, אבשלום ולא רחוק מהחבל גם שני היישובים חולית וסופה.
מפוני החבל שפונו לחבל שלום הקימו במושב דקל מרכז מבקרים לזכרו "הגדת חבל ימית". רחבת החצר שלו אף מרוצפת בלבנים שהובאו מכיכר המזרקה בימית.
המקום היחיד בו הוקמה אנדרטה לזכר חבל ימית, היה בישיבת נוה דקלים - ישיבה שהועתקה מימית לגוש קטיף. עם פינוי נווה דקלים במסגרת תוכנית ההתנתקות, פונתה גם הישיבה ועברה לאשדוד. במבנה הישיבה החדש שנבנה ב-2018 הוקמו אנדרטאות לציון הישיבות בחבל ימית וגוש קטיף.
עשרת הרוגי מלכות
עשרת הרוגי מלכות הם עשרה תנאים שהוצאו להורג באכזריות על ידי השלטון הרומאי בארץ ישראל משום שלא סרו למשמעתם, והמשיכו ללמוד תורה וללמד אותה. עשרה הרוגים אלה הפכו לחלק מהתודעה היהודית של עמידה ומסירות נפש כנגד גזירות השמד שהטילו הרומאים.
עשרת ההרוגים, שלהם השפעה רבה על מסירת התורה וההלכה, היו (לפי מדרש אלה אזכרה): רבן שמעון בן גמליאל הזקן, רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, רבי חנינא בן תרדיון, רבי עקיבא בן יוסף, רבי יהודה בן בבא, רבי יהודה בן דמא, רבי חוצפית המתורגמן, רבי חנינא בן חכינאי, רבי ישבב הסופר ורבי אלעזר בן שמוע.
מקור הביטוי.
"הרוגי מלכות" הוא כינוי המופיע בתלמוד ליהודים אשר הוצאו להורג בשל היותם יהודים או עקב שמירת המצוות.
התלמוד מספר על שלושה תנאים אשר הוצאו להורג בעקבות קיום מצוות שנאסרו בתקופתן על ידי המשטר ששלט במקומם: רבי עקיבא, רבי חנינא בן תרדיון ורבי יהודה בן בבא. התנאים הוצאו להורג מכיוון שקיימו מצוות שקיומן נאסר בגזירות השמד של אדריאנוס: הסמיכו חכמים, שמרו שבת, ערכו ברית מילה ולימדו תורה.
במקורות מאוחרים יותר מוזכרים או נמנים עשרה הרוגי מלכות.
מקורות במדרש ובפיוט לסיפור הוצאתם להורג.
במדרש שיר השירים, נמנים כל עשרת הרוגי מלכות בתוספת פרטים על חייהם והוצאתם להורג.
מספר את סיפורם של עשרת הרוגי מלכות בפירוט רב, ובחלק מהנוסחאות שלו גם מסופרים דברים רבים שרבי ישמעאל כהן גדול ראה או שמע, כשעלה למרום. נראה שהפיוט "אלה אזכרה" הנאמר בסוף סדר העבודה שבתפילת מוסף של יום הכיפורים בנוסח האשכנזים, מבוסס על מדרש זה. הפיוט נפתח במילים "אלה אזכרה" ומתאר את דרך הוצאתם להורג ואת הדו-שיח בין עליונים לתחתונים על טיב הגזירה שנגזרה. בקינות לתשעה באב נוהגים האשכנזים והספרדים לומר קינה קצרה יותר הפותחת במילים "ארזי הלבנון אדירי התורה". ביהדות תימן קיימת קינה מקבילה "" ונוהגים לאומרה בתפילת ערבית של תשעה באב.
זהות עשרת ההרוגים.
בארבעה מדרשים המונים את שמות ההרוגים (מדרש אלה אזכרה, מדרש איכה רבה פרק ב', מדרש תהילים פרק ט', ומדרש עשר גליות) מופיעים שישה עשר שמות בסך הכל (לרשימה זו מוסיף רב שרירא גאון את רבן גמליאל דיבנה, המוזכר במדרש איכה לפי קצת נוסחאות). ב נמנים רבי חנינא בן חכינאי, רבי יהודה בן דמא, ורבי אלעזר בן שמוע. באיכה רבה ובמדרש תהלים נמנו במקומם רבי יהודה הנחתום, שמעון בן עזאי, ורבי טרפון/רבי אלעזר בן חרסום/רבי יוסי. במדרש עשר גליות נמנה במקום רבי יהודה בן דמא/הנחתום, רבי חנינא סגן הכהנים.
לפי ספר דורות הראשונים, רבן שמעון בן גמליאל הזקן לא הוצא להורג בידי הרומאים, אלא רבי שמעון בן הסגן הוא שהוצא להורג יחד עם רבי ישמעאל בן אלישע, חברו הצעיר של רבי עקיבא. שניהם נשבו והוצאו להורג בדרום יהודה בתחילת מרד בר כוכבא.
רבי גדליה אבן יחיא, "בספרו שלשלת הקבלה", טוען שלא כל החכמים הוצאו להורג על ידי הרומאים אלא רק אלו המוזכרים בגמרא, כדוגמת רבי עקיבא. לעומת זאת, יש הטוענים שכל שישה עשר החכמים הוצאו להורג על ידי הרומאים, והמספר עשר נבחר על ידי הפייטנים והדרשנים מסיבות ספרותיות, או כנגד עשרת השבטים שמכרו את יוסף.
שמות עשרת הרוגי מלכות לפי המדרשים השונים
סיפור הוצאתם להורג והמאורעות שגרמו לכך.
הדעה שנהרגו כעונש על מכירת יוסף.
במדרש אלה אזכרה ובמדרש משלי מבואר שעשרת החכמים הוצאו להורג על ידי הקיסר כעונש על מכירת יוסף שנמכר בידי עשרה שבטים (בני לאה, בלהה, וזלפה). ישנם ספרי קבלה שמפורט בהם על איזה שבט כיפר כל הרוג במיתתו.
המדרש מספר על קיסר הרומי שחשב על דרך בה הוא יוכל לגרום למותם של חכמי ישראל. בא לפני עשרה חכמים והציג לפניהם שאלה תמימה לכאורה: מהו עונשו של מי שגונב נפש? החכמים מיד ענו לו שחיוב גונב נפש הוא מיתה. המדרש מאשים את החכמים שגרמו להריגת עצמם בכך שלימדו את הקיסר תורה.
לאור תשובתם, הקיסר מיד התחיל בהאשמות נגד עשרת השבטים שמכרו את יוסף, וטען שחיוב המיתה שלהם מעולם לא מומש. ומאחר והאחים כבר לא בחיים, החליט שבמקומם הוא יהרוג את אותם עשרה חכמים שהוא זימן לפניו: .
עוד מסופר בקינה, שבעת יציאת הגזירה הזאת על חכמי ישראל, עלה רבי ישמעאל למרום לשמוע מאחורי הפרגוד האם יש דרך להימלט מגזירת הקיסר: . המלאך אמר לרבי ישמעאל שמשמים הסכימו להריגת עשרת החכמים כעונש על מכירת יוסף.
פירוט על הנעשה כשעלה רבי ישמעאל למרום, כתוב במדרש אלה אזכרה, וזה לשונו:
הקשיים בהסבר זה.
מדרש זה על סיפור עשרת הרוגי מלכות מעלה תמיהה, כיוון שהוא מציג את הריגת כל עשרת התנאים כאירוע שקרה באותו זמן כעונש על דבר אחד, בעוד ששניים מהנמנים כהרוגי מלכות נהרגו ככל הנראה בתקופת המרד הגדול, לעומת השאר שנהרגו בימי הקיסר אדריאנוס, לאחר כישלון מרד בר כוכבא, וגם הם לא נהרגו יחדיו לפי התלמוד. מלבד זאת, במקומות רבים מובא סיפור הריגת כל אחד מהחכמים בנפרד בצירוף סיבה פרטית להריגתו, וכך גם כתבו מפרשים רבים.
עצם העובדה שעשרת הרוגי מלכות נהרגו כעונש על חטא מכירת יוסף שנעשה על ידי אנשים אחרים שנים רבות לפני זה, העלה תמיהה אצל חלק מהפרשנים. רבי גדליה אבן יחיא בספרו שלשלת הקבלה טוען שהפייטנים בדו מלבם הסבר זה על מנת לתת משמעות למספר עשר.
דברים מיוחדים שעשו החכמים לפני הוצאתם להורג.
בחלק מהמקורות המספרים על הריגתם, מסופר שלפני הריגתם, חלק מהחכמים ניהלו עם הקיסר ויכוח בנושאים אמוניים חשובים כגון אמונה באלהים ובעולם הבא, חלקם גם נהרגו תוך כדי קיום מצוות שונות כגון קריאת שמע וקידוש.
רבי שמעון ורבי ישמעאל.
, רבן שמעון בן גמליאל הזקן
בתלמוד נאמר, ששמואל הקטן, אשר תיקן את ברכת המינים, התנבא סמוך לפטירתו: "שמעון וישמעאל , , ו ל".
המדרש מספר שלאחר שהבינו החכמים שאין ביכולתם לבטל את הגזרה, התיישבו בזוגות וחיכו למיתתם. הזוג הראשון היה רבי ישמעאל כהן גדול ורבן שמעון בן גמליאל הזקן. הקיסר התלבט את מי להרוג ראשון, ולאחר שכל אחד מהם רצה להיהרג ראשון, ציווה הקיסר להטיל גורל ביניהם. רבי שמעון עלה בגורל להיהרג ראשון, והוא נהרג בסייף.
רבי ישמעאל בכה על מותו של רבי שמעון, ובינתיים הביטה בו בת הקיסר וחמדה את יופיו, משום שהיה משבעת האנשים היפים שהיו בעולם, ופניו היו דומים לפני מלאך ה'. נתמלאה בת הקיסר חמדה וביקשה מאביה: תן לי בקשה אחת! אמר לה: כל מה שתאמרי אעשה חוץ מרבי ישמעאל וחבריו. אמרה לו ביתו: בקשה ממך, החיה אותו! השיב הקיסר: איני יכול, שכבר נשבעתי להרגם. אם כן, ביקשה הבת, צַווה ויפשיטו עור פניו כדי להסתכל בו במקום מראה. הסכים האב האכזרי לכך, וציווה להפשיט מעל רבי ישמעאל את עור פניו בעודו חי. ונפטר לאחר עינויים קשים. האגדה מראה עד היום חורבות של ארמון המיוחס לבת הקיסר, ומספרת שלאחר הוצאת רבי ישמעאל להורג חנטה בת הקיסר את עור פניו באפרסמון כדי שתוכל לראותו תמיד. עור פניו הולבש על פניו של אדם שלם, שהיו מרכיבים אותו על אדם חיגר, כדי לסמל שלטון בני עשו על בני יעקב, בחג רומי מיוחד שנחוג אחת לשבעים שנה.
במסכת שמחות, מן המסכתות הקטנות (פרק ח), מסופר, שלפני הוצאתם להורג בכה האחד. שאל אותו רעהו: מפני מה אתה אתה בוכה? הרי "לשתי פסיעות אתה נתון בחלקם של צדיקים", כלומר: מרחק שתי פסיעות בלבד מבדיל בינך ובין הצדיקים שבגן עדן; ואתה בוכה?! אמר לו: אני בוכה על שאנו נהרגים כעובדי עבודה זרה, כמחללי שבתות, כמגלֵּי עריות וכשופכי דמים. אמר לו: רבי, שמא סועד היית או ישֵן, ובאה אישה לשאול על נידתה ועל טומאתה וטהרתה, ואמרת לה: המתיני עד שאישן; והתורה אמרה "כל אלמנה ויתום לא תענון אם ענה תענה אותו ... והרגתי אתכם בחרב".
במקור קדום יותר מסופרים דברים דומים:
במסכת שמחות מסופר שהשמועה על מותם הגיעה לרבי עקיבא ולרבי יהודה בן בתירא, והם חגרו מתניהם שׂק וקרעו בגדיהם ואמרו:
רבי ישמעאל ורבי שמעון נהרגו על פי המסורת, בתאריך כ"ה בסיון, בשנת לבריאת העולם (שנת 68).
רבי עקיבא.
כאמור, במדרש אלה אזכרה מבואר שרבי עקיבא נהרג על ידי הרומאים כעונש על מכירת יוסף, אך בתלמוד מבואר שרבי עקיבא נהרג על שהקהיל קהילות ברבים ולימדם תורה בניגוד לגזרה שלא לעסוק בתורה.
הוא נלקח בשבי על ידי הרומאים ביום ה' בתשרי, ונכלא למשך תקופה מסוימת. על פי המדרש, מי שגזר את דינו של רבי עקיבא היה טורנוסרופוס. הרומאים עינו אותו במסרקות ברזל, והוא היה מקבל עליו עול מלכות שמים וקורא את שמע, והאריך ב"אחד" עד צאת נשמתו.
במסכת שמחות () מסופר שכששמעו רבי יהודה בן בבא ורבי חנינא בן תרדיון שנהרג רבי עקיבא בקיסרי, . כלומר - הריגת רבי עקיבא היא אות משמים לכך שיבואו גזירות קשות ורעות על ישראל.