אחת הבעיות והסכנות המרכזיות בפיצוץ מבנים, בעיקר כאשר המבנה נמצא בסביבה עירונית, הוא הנזק הסביבתי שעלול להיגרם. מעבר לעננת אבק, שלרוב אינה אלא מטרד, נפילת חלקי מבנה על מבנים סמוכים במהלך הפיצוץ כמו גם פגיעה בהם בשל ההדף, מצריכה פיצוץ מתוכנן ומדויק אותו מתכננים ומבצעים מומחי חבלה ומהנדסים מתאימים. לרוב, לא נהרס הבניין בעזרת פיצוץ גדול יחיד אלא סדרה של פיצוצים קטנים בנקודות התורפה של המבנה (כמו למשל בבסיסי העמודים) המתוזמנים היטב וממוקמים בנקודות הנבחרות בקפידה. מטרת הפיצוץ היא גרימת התמוטטות המבנה לתוך עצמו במקום כלפי חוץ. מטרה זו מושגת על ידי כיוונם של מטעני הנפץ ותזמונם תוך הסתמכות על כוחותיו הפנימיים של המבנה הנובעים ממשקל רכיביו אשר יפילו את חלקי המבנה לתוך עצמו לאחר פגיעה בנקודות התורפה הרלוונטיות.
הריסת פנים מבנה.
קיימים שני סוגים בסיסיים של הריסת פנים: הריסת קירות ומחיצות פנימיות שאינן חלק משלד הבניין לצורך שיפוץ ועיצוב פנים והריסה מלאה של פנים מבנה והשארת קירותיו החיצוניים בלבד לצורך שיפוץ כללי, לרוב במסגרת שימור כללי של מבנה היסטורי חשוב.
הריסת קירות פנימיים היא פעולה פשוטה יחסית, שכמו גם פעולות רבות במסגרת עיצוב פנים אינה דורשת היתר בנייה ואינה מחייבת ייעוץ הנדסי. במסגרת הריסה מסוג זה נהרסים קירות גבס וקירות לבנים שאינם קירות נושאים יחד עם תקרות מונמכות ופרטי פנים נוספים. הריסה זו מתבצעת בכלים ידניים פשוטים כגון מסורים או מסורי דיסק, לומים, פטישים ופטישי אוויר (מכונה "קונגו").
הריסה פנימית מהסוג השני, היא מהלך הנדסי מורכב, ומסובך יותר מאשר הריסה מלאה של בניין שלם. בתחום שימור המבנים, נעשה ברוב המקרים מאמץ לשמר ולשפץ את החזיתות החיצוניות של המבנה בלבד ואילו פנים המבנה על כל חלליו עשוי לעבור שינוי מבני מקיף המתאים אותו לצרכים העדכניים. במקרה כזה, נבנית מערכת מבנית זמנית מפלדה אשר תומכת את הקירות החיצוניים שאינם מיועדים להריסה ומאפשרת את עבודת ההריסה הפנימית. לאחר השלמת הבנייה מחדש של פנים המבנה, בה מתחברים הקירות הישנים אל השלד החדש, מוסרים החיזוקים הללו.
תכנון והכנות הריסה.
כאמור, הריסת מבנה היא פעולה הנדסית המחייבת תכנון ומחייבת קבלת היתר מהרשות המקומית, בדומה להיתר בנייה. מלבד פעולת ההריסה הפיזית, מחויב יוזם ההריסה במספר פעולות מקדימות. פעולות אלה כוללות ניתוק המבנה ממערכות התשתית העירוניות - חשמל, מים, ביוב וכדומה. בדומה לחובת גידור אתר בנייה, כך מחויב מבצע ההריסה בגידור המתחם על פי התקנים המחייבים.
במבנים מורכבים וגדולים, מכין צוות מהנדסים תוכנית הריסה בה מפורט סדר ההריסה על פי רכיבי הבניין השונים במטרה להרוס באופן היעיל, הבטיחותי והנח ביותר.
במקרים של הריסה חלקית של מבנה, נערכת על ידי האדריכל בתיאום עם מהנדס הבניין תוכנית הריסה לפיה נהרסים רק חלקים מסוימים. תוכנית זו נפוצה בעיקר כהריסה פנימית של קירות ומחיצות.
במסגרת ההכנות להריסה, מפונים בשלב ראשון מן הבניין כל דברי הערך, לרבות כבלי תקשורת ואביזרים שונים בעלי שווי כספי. בשלב שני מפונים חומרים ורכיבים העלולים לסכן חיי אדם בזמן הריסה: חלונות זכוכית לדוגמה נהרסים ידנית בנפרד כדי למנוע פגיעה של שברי זכוכית בבני אדם תוך כדי ההריסה (קל וחומר בהריסה בעזרת פיצוץ) וכמו כן מפונים בכלים הנדרשים חומרים מסוכנים כגון אזבסט (המשמש כחומר בניין), חומרים דליקים או חומרים אחרים העלולים לסכן חיים.
קיימים מבנים רבים, הנבנים בצמוד אחד לשני לאורך רחוב (בנייה טורית). בערים רבות, בעיקר באירופה, מצויים בניינים ישנים מסוג זה אשר סמיכותם למבנה השכן עוזרת לשמור על יציבותם. כאשר מיועד להריסה בניין הצמוד משני צידיו לשני בניינים אחרים שאינם מיועדים להריסה, נדרש פתרון הנדסי נוסף אשר ימנע מהבניינים השכנים לקרוס במשך התקופה שבה המבנה האמצעי הרוס וטרם נבנה במקומו בניין חדש. אחת השיטות הנהוגות במקרה כזה היא בנייה של מסבכי פלדה זמניים המחברים בין שני המבנים הצדדים ומותקנים במקביל להריסה המדורגת. פתרונות דומים בדמות חיזוקי פלדה או חיזוק המבנים שאינם מיועדים להריסה קיימים גם כאשר נהרס מבנה פינתי או תרחיש מבני אחר.
נזק סביבתי כתוצאה מהריסה.
הריסת מבנים בתוך אזור עירוני עלולה ליצור נזקים סביבתיים והנדסיים כמו ענני אבק ועשן, פגיעה בתשתיות עירוניות, פגיעת חלקי מבנה בעוברי אורח ובבניינים סמוכים, פגיעה ביסודות של מבנים קיימים, פגיעה בצמחייה, זיהום מי תהום וכדומה. לצורך התמודדות עם נזקים אפשריים ננקטות מספר פעולות. חלק מהפעולות הן פרוצדורליות כגון, הצבת תנאים שונים בהיתרי ההריסה וחלקן מתבטא באמצעים שונים שנוקטים מבצעי ההריסה על מנת להגן על הסביבה מנזקים.
היסטוריה.
הריסת מבנים באופן ידני או באמצעים ידניים פשוטים קיימים מאז ימי קדם. עם התפתחות טכנולוגיית הציוד המכני לאורך השנים, השתפרו יכולות ההריסה של מבנים והריסות בוצעו ביעילות ובבטיחות רבה יותר.
שימוש בחומרי נפץ להריסת מבנים החל במאה ה-18. הבניין הראשון שידוע כי נהרס בפיצוץ מתוכנן היה קתדרלה בעיר ווטרפורד, אירלנד. המבנה נהרס בשנת 1773 באמצעות 70 ק"ג חומר נפץ.
שימוש בכדור הריסה היה פופולרי במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 להריסת רבי קומות, אך קרנו דעכה עם המצאת המחפרים ההדיראוליים וציוד מכני הנדסי אחר שאיפשר הריסה מדויקת ויעילה יותר מאשר הכדור. כיום כמעט לא נעשה בו שימוש ורוב רובן של פעולות ההריסה מתבצע בכלים מכניים הידראולים. רק במקצתן נעשה שימוש בחומרי נפץ.
שיאים.
הבניין הגבוה ביותר שנהרס אי פעם הוא בניין סינגר בניו יורק בן 47 קומות. חורבנם של מגדלי התאומים בפיגועי 11 בספטמבר היה גדול יותר אך אלו הוחרבו כמובן במסגרת מתקפה ולא בפעולת הריסה מסודרת.
המבנה הגדול ביותר בהיסטוריה שפוצץ הוא אצטדיון הקינגדום () באזור סיאטל, ארצות הברית. האצטדיון, שהכיל כ-66,000 מקומות, פוצץ במרץ 2000 ובמקומו נבנה אצטדיון חדיש. המבנים הגדולים ביותר בישראל שנהרסו בפיצוץ היו ממגורות החיטה באזור התעשייה של בני ברק (ליד תחנת הרכבת בני ברק) אשר הוחרבו על ידי 3 פיצוצים באוגוסט 2006.
המבנים הגבוהים ביותר שנהרסו בישראל הם שלוש ארובות בטון בגובה 65 מטר שנהרסו במפעל נשר רמלה במאי 2010. הארובות, שנבנו בשנת 1959 ושנת 1962 פורקו בצורה מבוקרת בשיטה של ניסור והנפה לקרקע.
קטניתאים
קטניתאים או קיטניתיים (שם מדעי: Fabales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים.
טקסונומיה.
על פי מחקרה של קבוצת APG II, מופתה הסדרה לקבוצת-האב "Rosids", עם 4 משפחות. על פי שיטת המיון מ-1981 של קרונקוויסט, מונה הסדרה רק את משפחת הקטניות. גם במיון הנוכחי, משפחת הקטניות היא חלק הארי של הסדרה.
תפוצה.
מרבית מיני הסדרה פזורים בכל יבשות העולם, אך רק הפרפרניים (תת משפחה גדולה של הקטניות) נפוצים באזורים צפוניים שאינם בעלי אקלים ממוזג.
בישראל.
בישראל גדלים בר מינים רבים של משפחת הקטניות, כמו גם 3 מינים של מרבה-חלב, ממשפחה באותו שם.
קיטניתאים
נבלה וטרפה
ביאטריס האריסון
ביאטריס האריסון (באנגלית: Beatrice Harrison; 1892, הודו - 1965, סארי, אנגליה), צ'לנית בריטית, שהייתה פעילה במחצית הראשונה של המאה ה-20. היא ניגנה ביצועי בכורה של כמה יצירות אנגליות חשובות, בייחוד משל דיליוס, והקליטה אחרות בהקלטה ראשונה או תקנית.
הכשרה ראשונית.
משפחת האריסון שבה לאנגליה מהודו בתקופת ילדותה של ביאטריס. האריסון למדה בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון ובהמשך אצל הוגו בקר, ובבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בשנת 1910 זכתה בפרס מנדלסון והופיעה לראשונה באולם בכשטיין בברלין.
משפחה מוזיקלית.
ביאטריס הייתה אחות למאי האריסון, כנרת, תלמידתו של ליאופולד אאואר, מרגרט האריסון, פסנתרנית ומוניקה. כמו במשפחתו של מארק המבורג, גם במשפחת האריסון לימדו את הבנות לנגן בכלים שונים, כדי שתוכלנה לנגן מוזיקה קאמרית בצוותא. מאי החליפה פעם את פריץ קרייזלר בקונצרט מיצירות מנדלסון בהלסינגפורס, פינלנד. מאי וביאטריס זכו שתיהן במדליית הזהב של המועצה המאוחדת לכינור ולצ'לו. ב-11 במרץ 1918 ניגנה ביאטריס את הקונצ'רטו של דבוז'אק עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית, בניצוח תומאס ביצ'ם.
הוגו בקר דיבר עם סר הנרי ווד על התפעלותו מנגינתה של ביאטריס האריסון עוד לפני הופעת הבכורה שלה. הן אלגר והן ווד היו שותפים להתרשמותו החיובית. מאי וביאטריס הופיעו יחדיו תחת שרביטו של ווד בקונצ'רטו הכפול של ברהמס.
קריירה.
ביאטריס האריסון ניגנה בביצוע בכורה את הסונאטה לצ'לו של דיליוס ב"אולם ויגמור" בלונדון ב-31 באוקטובר 1918. אחותה, מאי, ביצעה לראשונה את הסונאטה לכינור שלו, שהקליטה בהמשך עם הפסנתרן ארנולד באקס. ביאטריס ומאי ביצעו בהופעות בכורה את הקונצ'רטו הכפול של דיליוס, שנכתב בשנת 1915 "לזכר כל האמנים הצעירים שנפלו במלחמה", בינואר 1920, בנוכחות המלחין. את הקונצ'רטו לצ'לו כתב דיליוס בהזמנת ביאטריס, שניגנה אותו בביצוע בכורה.
בנובמבר 1925 ניגנה ביאטריס את הקונצ'רטו לצ'לו של אלגר עם הפילהרמונית המלכותית, בניצוח המלחין ומאוחר יותר אף ניגנה בהקלטה ה"רשמית" של הקונצ'רטו לחברת "HMV", גם הפעם בניצוח אלגר עצמו.
יצירה זו נקשרה יותר מכל אחת אחרת בשמה, כפי שקרה שנים אחר כך לצ'לנית בריטית אחרת, ז'קלין די פרה. האריסון ניגנה את הקונצ'רטו בניצוחו של הנרי ווד בראשית מלחמת העולם השנייה, בהופעה שזכתה לשבחים מיוחדים מן המנצח.
ביאטריס האריסון החזיקה ברשותה צ'לו גוארנרי שבנה פייטרו גוארנרי (פייטרו דה ונציה).
ביאטריס האריסון בספרות.