לקראת סוף כהונתה של הכנסת החמישית, לאחר שהמפלגה הליברלית חברה ל"חירות" להקמת גח"ל, פרשו ממנה רוב חברי המפלגה הפרוגרסיבית לשעבר והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית לישראל" ובקיצור ל"ע (ליברלים עצמאיים). יוצאים מן הכלל היו מרדכי-חיים שטרן וברוך עוזיאל שנותרו במפלגה הליברלית ובגח"ל.
אידאולוגיה.
בעת הקמתה הייתה המפלגה הפרוגרסיבית מפלגה יונית שהאמינה בחתירה להבנה עם הערבים ולנייטרליות בין מזרח למערב. המפלגה התנגדה בתחילה לסיפוח מערב ירושלים שנגד את תוכנית החלוקה.
מבחינה כלכלית, הייתה המפלגה במרכז בין ימין ושמאל. המפלגה קבעה כי תגן על חירות הפרט ורכושו וכי היא מתנגדת למלחמת מעמדות. מנגד, המפלגה התנגדה ל"משטר הרכושנות הרעבתנית", פרוטקציוניזם וקרטלים.
מבחינה חברתית תמכה המפלגה בהפרדת הדת מהמדינה.
המפלגה הייתה ידועה כמפלגה ליברלית ישראלית והייתה חברה באינטרנציונל הליברלי.
מוסדות.
בעת הקמתה נקבע למפלגה הנהלה של 12 חברים, ועד פועל ארצי של מעל 50 חברים ומועצה כללית של 120 חברים. התפקידים חולקו בין המפלגות המרכיבות את האיחוד לפי מפתח של 45% לעלייה חדשה, 30% לעובד הציוני ו-25% לציונים הכלליים א'. בשנת 1954 היו בהנהלה 9 חברים, ובועד הפועל 38 חברים. העובד הציוני הפך לגורם המשמעותי ביותר במפלגה. למפלגה היו כ-22,000 חברים, כמספר מצביעה בבחירות לכנסת השנייה.
חברים בולטים.
ראש המפלגה ברוב שנות קיומה היה פנחס רוזן.
חברים בולטים נוספים במפלגה היו יזהר הררי, אברהם גרנות (יו"ר קרן קיימת לישראל), משה קול (חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויו"ר עליית הנוער), גרשום שוקן (העורך והבעלים של עיתון הארץ), שמעון כנוביץ' (יוזם "חוק כנוביץ'" למניעת מִפגעים אקולוגיים), אידוב כהן (מראשוני המתריעים ביישוב היהודי אודות שואת יהודי אירופה), יהודה שערי (יו"ר המדור לפנסיה בהסתדרות ולאחר מכן ח"כ וסגן שר מטעם הליברלים העצמאיים) והלל זיידל.
היסטוריה עולמית
היסטוריה עולמית היא תת-דיסציפלינה אקדמית צעירה יחסית, אשר החלה להתפתח בשנות ה-80 של המאה ה-20. מטרת המחקר בתחום היא להבליט תהליכים משותפים, להצביע על השפעות והשפעות שכנגד ולצייר תמונה גלובלית של ההתפתחות האנושית. היסטוריה עולמית שואפת להיות יותר מאשר אסופה של היסטוריות נבדלות של מדינות, עמים וציוויליזציות.
מתודולוגיה.
ניסיונות ראשונים לכתיבת היסטוריה עולמית.
הדחף לכתיבת היסטוריה עולמית הוא תולדה של תהליכי הגלובליזציה. שני גלים של גלובליזציה הכו במאה וחמישים השנים האחרונות, 1850-2018.
הראשון התרחש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 עת גבר מאוד הסחר העולמי. בעקבות גל זה נעשו הניסיונות הראשונים לכתיבת היסטוריה עולמית, כגון ספריהם של אוסוואלד שפנגלר (Oswald Spengler), ארנולד טוינבי (A.J. Toynbee) וויליאם מק'ניל (William H. McNeill). הגישה בה נקטו הייתה שונה מאוד מהמקובל כיום. בייחוד כשלו באירוצנטריות, דהיינו התייחסות לאירופה במרכז משום שהמודרניות התפתחה לראשונה באירופה, נטו כותבים אלה לייחס משמעות מיוחדת להיסטוריה האירופאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה גבר תהליך של התמקצעות באקדמיה ויותר ויותר נטו שלא לראות בעין יפה את העיסוק ב'שאלות הגדולות'. היסטוריונים מקצועיים התרכזו בתחומים גאוגרפיים מצומצמים ובתקופות זמן מוגדרות. ה'שאלות הגדולות' הוזנחו לכתיבה נאראטיבית פופולרית.
היה צורך במבט על כולל ולא מקומי שיתייחס לאירועים המשפיעים על ההתרחשויות המקומיות, התחומות באזורים גאוגרפיים, או באזורים תרבותיים, או באזורים אקלימיים. חיפוש והגדרת משמעות שהיא מעבר למקום, וביחס לזמן, אשר משפיעה על כלל ההתרחשויות בתרבות כדור הארץ.
רוויזיה בהיסטוריוגרפיה העולמית.
ההיסטוריה העולמית החדשה קמה בעקבות גל הגלובליזציה הנוכחי שהחל בשנות ה-80 של המאה העשרים. בניגוד להיסטוריה העולמית הישנה שהתמקדה והתמקצעה באירופה, זו החדשה אינה נוגדת את תהליך ההתמקצעות משום שהיא מתמקדת במכלול הנושאים והתהליכים המשותפים שהתרחשו בעולם.
בד בבד עם עלייתה של ההיסטוריה העולמית החדשה חלה תזוזה בהשקפתם של רבים מהעוסקים בנושא באשר למקומה של אירופה בהיסטוריה העולמית. מבשרן של רבות מהשקפות אלה היה מרשל הודג'סון (Marshall G.S. Hodgson). הודג'סון היה עמיתו של מק'ניל באוניברסיטת שיקגו בשנות ה-50. הוא לא רווה נחת מההיסטוריוגרפיה העולמית השלטת בזמנו, זו של מק'ניל. בייחוד שלל את האירוצנטריות שלה. הודג'סון הניח בכתביו יסודות להשקפה היסטורית מאוזנת.
מקומה של אירופה בהיסטוריה העולמית.
נקודת מפתח בכל דיון בהיסטוריה עולמית היא שאלת מקומה של אירופה בה. העולם המודרני כפי שהוא מוכר לנו כיום, הוא במידה רבה תולדה של התפתחויות שחלו באירופה - של הדומיננטיות הטכנולוגית שהשיגה בעקבות המהפכה התעשייתית ושל התפשטותה של התרבות המערבית האירופאית, תחילה על ידי שליטה ישירה בתקופת הקולוניאליזם ומאוחר יותר באמצעות תהליכים של גלובליזציה. ניתן להתייחס למונח הגלובליזציה כאל קולוניאליזם ואימפריאליזם כלכלי ותרבותי. באמצעות תהליכים של השתלטות על כלכלות ויצירת תלות שלהן בכלכלה המשתלטת, מאלצים את הכלכלות המקומיות להתיישר לפי הכלכלה השלטת. הכלכלה השלטת מייצרת תנאים של תלות עם הכלכלה המקומית. (למשל באמצעות יצירת בסיסי מסחר של תאגידים עולמיים, ודחיקת יצרנים מקומיים מהשוק. לדוגמה: מקדונלד'ס, קוקה קולה ואחרים). השאלה היא היכן למקם את נקודת המפנה במעבר של אירופה ובעקבותיה שאר העולם למודרניות (מה זה מודרניות?!) ומדוע נולדה המודרניות דווקא באירופה. האם הייתה יכולה, למשל, מהפכה תעשייתית לפרוץ במקום אחר?
במאה ה-19, כאשר אירופאים רבים ניסו להסביר לעצמם את הצלחת תרבותם, הם יצרו השלכה לאחור של הדומיננטיות העולמית של אירופה בזמנם ופיתחו נראטיב היסטורי שבו אירופה תמיד הייתה המרכז ושאר העולם שימש לה תפאורה. כך, חילקו את ההיסטוריה האנושית לשלוש תקופות עיקריות: התקופה הקלאסית של יוון ורומא, אליהן התייחסו כ"אירופאיות", ימי הביניים שבאו בעקבות שקיעתה של הציוויליזציה הקלאסית,(היוונית-רומית) והפריחה המחודשת שהחלה בתקופת הרנסאנס. כיום אין חולקים כי הסתכלות כזו נגועה באֵירוצנטריות קיצונית, בלתי מאוזנת ומתעלמת מקיומן ומהשפעתן של תרבויות אחרות. (כדוגמת סין, האסלאם באפריקה ואסיה, דרום אמריקה וכדומה).
הדיון בימינו נסב על מידת ייחודיותה של אירופה ועל הנקודה בזמן שבה יש למקם את המעבר למודרניות.(להחליף את המונח מודרניות שהוא תלוי יחס סובייקטיבי ותלוי זמו. מה שמודרני היום מיושן מחר...) בקצה האחד יש הטוענים שהמהפכה התעשייתית פרצה באירופה במאה ה-18 בשל מאפייניה הייחודיים של התרבות האירופית, מאפיינים שהחלו להתפתח לכל הפחות החל מהרנסאנס במאה ה-14 (ראו למשל השקפותיו של אנגוס מדיסון). בקצה האחר ישנם ה'היסטוריונים החדשים', הכופרים בייחודה של אירופה וטוענים שהמהפכה התעשייתית פרצה בה בשל צירוף מקרי של מספר גורמים (במיוחד קנת פומרנץ ).
קווי מִתאר להיסטוריה עולמית.
מה היא אם כן התמונה העולה מהשיקולים שהוזכרו לעיל? להלן נתאר קווי מיתאר להיסטוריה עולמית, אפשרות אחת מני רבות, אך אפשרות שבפרטיה העיקריים נהפכת למקובלת. התיאור מבוסס בעיקרו על הסינתזה שיצר קלייב פונטינג בספרו "היסטוריה עולמית - פרספקטיבה חדשה".
התקופה הפרהיסטורית.
לאחר שבתקופה הפריהיסטורית התפצלה האנושות למרכזים נבדלים, מהן התפתחו הציוויליזציות השונות של יבשת אירואסיה: סין, הודו, האימפריה הפרסית, האימפריה המוסלמית, האימפריה הרומית/אירופה, הרי שהמוטיב המרכזי במאות הראשונות של האלף השני לאחר הספירה הוא של הרחבה והעמקה של תחום הציוויליזציה, עד אשר המרכזים השונים התחברו מחדש. שטח היבשת שנשלט בידי חברות מאורגנות הלך והתרחב. מספר החברות הלך והצטמצם. הדבר דומה להשתלטות אבולוציונית של צמח אחד המותאם לבית גידול על שטח הולך וגדל על חשבון צמחים אחרים שמתאימים פחות לתנאי הסביבה. למשל עקב שינוי אקלים.
העת העתיקה וימי הביניים.
ההתפתחות הטכנולוגית שלפני המהפכה התעשייתית נעשתה טיפין טיפין, כאשר כל פיתוח נבנה על קודמו. אמנם הקצב היה אטי, אך הוא לא פסק לעולם. למשל, החקלאות של ימי הביניים המאוחרים באירופה הייתה יעילה פי כמה מזו שבתקופת האימפריה הרומית. וזאת בשל פיתוחים כגון רתמת חזה לסוסים, אשר גרמה לסוס למשוך את המשא אופקית, ובכך איפשרה סחיבת משאות כבדים בהרבה. במיוחד ניתן כעת היה לרתום לסוס מחרשה. אמנם הרתמה הייתה מוכרת בסין החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, אך היא הגיעה לאירופה רק בסביבות שנת 600 לספירה. דוגמה אחרת היא בניית טחנות רוח וטחנות מים, פיתוח שלא היה מוכר בתקופה העתיקה והגיע לאירופה מארצות האסלאם. במילים אחרות, החלוקה לתקופה קלאסית מתקדמת, ימי ביניים של שקיעה ולאחריהם התקדמות מחודשת היא מוטעית ומטעה. התמונה האמיתית היא של התפתחות טכנולוגית תמידית, כאשר בית היוצר לרוב הפיתוחים הייתה סין, ובמידה פחותה גם ארצות האסלאם. לאורך זמן אומצו הפיתוחים בכל רחבי אירואסיה, כאשר הם מגיעים לכל מקום בזכות הסחר ההולך וגובר בין המרכזים השונים ובאמצעות התרחבות שטח הפנים של המרכזים עצמם.
יש לציין כי אין הדבר אומר כי לא היו שקיעות מקומיות, כגון באירופה שלאחר התמוטטות האימפריה הרומית. אך הדבר אינו סותר את המגמה הרחבה שהתחוללה ברחבי אירואסיה. בנוסף יש לזכור, כי אירופה של אותה תקופה הייתה ציוויליזציה פריפריאלית באירואסיה.