בסוף שנות ה-20 נפגעה ספרד מהשפל הגדול. בתחילת 1930 נאלץ אלפונסו ה-13, מלך ספרד לפטר את דה ריברה. בעקבות כך נערכו ב-12 באפריל 1931 בחירות מוניציפליות בספרד, בהן זכו הרפובליקנים בערים המרכזיות. המלך, שחש כי נותר עם מעט תומכים, נמלט מהמדינה ב-14 באפריל, שהפך ליום כינון הרפובליקה הספרדית השנייה.
הרפובליקה הספרדית השנייה.
תחת הרפובליקה הספרדית השנייה, הורשו הנשים לראשונה להצביע בבחירות הכלליות. הרפובליקה העבירה סמכויות ממשל רבות לקטלוניה, ולתקופה קצרה במלחמת האזרחים, גם לארץ הבסקים.
ספרד הייתה מקוטבת. שני הצדדים חשבו כי יש לעצור את הצד השני, והסוגיה המרכזית הייתה תפקיד הכנסייה הקתולית בספרד. מימין ראו בה ערך חשוב שיש להגן עליו, ואילו משמאל חשבו כי היא האויב העיקרי של הקדמה והעם הספרדי. סכסוכים כלכליים, חובות משמעותיים וקואליציות שלטון רופפות הביאו להסלמה באלימות הפוליטית ולניסיונות הפיכה מימין ומשמאל.
בבחירות 1934 ניצחה מפלגת הימין-מרכז CEDA, והיא הקימה קואליציה עם הימין הקיצוני. בשל כך נערך מרד הכורים שמרכזו היה באסטוריאס. ב-1936 נערכו בחירות חדשות והשמאל, שהתמודד ברשימה אחת, החזית העממית, ניצח. באותה שנה פרצה מלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים.
ב-17 ביולי 1936 פרצה מלחמת אזרחים בספרד, בעקבות הקדמה של ניסיון הפיכה צבאית במרוקו הספרדית שהובל על ידי פרנקו. הכוחות הצליחו לכבוש במהרה את מרוקו הספרדית, ובין 29 ביולי ל-5 באוגוסט הועברו 5,000 חיילים ספרדים ממרוקו לספרד גופא ברכבת אווירית של מטוסי יונקרס שסופקו על ידי גרמניה הנאצית. 3,000 חיילים נוספים הועברו על ידי ספינות סוחר איטלקיות. ב-27 בספטמבר נחלו הלאומנים ניצחון כשהעיר טולדו נפלה בידיהם.
במשך שלוש שנים התנהלה מלחמת האזרחים שהסתיימה ב-1 באפריל 1939 עם ניצחון הלאומנים. המלחמה הסבה נזקים קשים לספרד וכחצי מיליון הרוגים. מעצמות זרות גם כן היו מעורבות במלחמה, כשגרמניה, איטליה ופורטוגל מעבירות סיוע למורדים. גרמניה גם שלחה את לגיון הקונדור לשרת בספרד.
לעומתן, ברית המועצות העבירה סיוע לרפובליקנים, מתוך רצון לייסד מדינה קומוניסטית נוספת באירופה, שתהיה גרורה שלה. גם מקסיקו סייעה לרפובליקה במשלוחי רובים ומזון.
הכוחות המזוינים של המדינה הספרדית ב-1940.
הצבא הספרדי.
עם סיום מלחמת האזרחים ב-1939 עברו משרדי הצבא והצי ארגון מחדש, והוקם משרד האווירייה. בשל היותו בשגרה, נותר צבא ספרד נייח, וללא שינויים אסטרטגיים משמעותיים, לא הייתה בידו הניידות המבצעית בדומה לצבאות הגדולים באירופה, וכמו כן ניסיון בלוחמה משולבת חי"ר ושריון. המשוריינים החדישים ביותר ששימשו במלחמת האזרחים בספרד היו ה-T-26 הסובייטי, הפאנצר סימן 1 הגרמני וטנקי L3/35 האיטלקים אשר נחשבו למיושנים ב-1940.
בסוף מלחמת העולם השנייה שירתו בצבא ספרד 300 אלף חיילים, 25 אלף קצינים שלא זומנו לשירות, ו-25 אלף קצינים ששירתו. עם זאת, בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית המהירה שהתרחשה במהלך המלחמה, החימוש הספרדי נחשב למיושן.
הצי הספרדי.
גרעין הצי הספרדי נוסד בשנת 1940 כספינת מלחמה כבדה, חמש סיירות קלות, משחתת וחמש צוללות. אף שהיה מדובר בכוח ימי חשוב, לא היה זה הכוח שספרד הייתה זקוקה לו כדי להגן על האינטרסים הימיים שלה כמדינה שעברה מלחמת אזרחים הרסנית ושקיבלה כמעט את כל הייבוא שלה בדרכים ימיות. גם בסיסי הצי היו במצב לא טוב. היעדר קצינים, מחסור בחלקי חילוף ובדלק והכשרה ברמה נמוכה של הצוותים, הפחיתו עוד יותר את הערך המעשי של הצי.
גם מטוסי הצי, אשר טרום מלחמת האזרחים עמד מספרם על 100, ירדו לטמיון בעקבות חיסול פיזי של הקצינים בשלבים הראשונים של המלחמה. חודשים ספורים לפני פרוץ המלחמה יצא מטוס הדלאדוס.
ב-8 בספטמבר 1939, במטרה לחזק את הצי, החליטה ממשלת פרנקו לבנות ארבע ספינות קרב, שתי סיירות כבדות, שנים עשר סיירות קלות, חמישים וארבע משחתות, שלושים ושש ספינות טורפדו, חמישים צוללות, מאה סירות טורפדו וחלקי חילוף. התוכנית מעולם לא יצאה לפועל בעקבות עלויות גבוהות והשתלשלות האירועים בהמשך.
התוכנית התבססה על סיוע שהייתה צפויה לקבל ספרד, שכן תעשייתה לא הייתה מסוגלת לבנות אניות מלחמה מודרניות. בהתאם לכך פתחה ספרד במגעים עם איטליה לבניית ספינות קרב, אולם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסקה התוכנית הימית והמאמץ התעשייתי התמקד במודרניזציה של היחידות הקיימות ובהשלמת בניית הספינות שבנייתן החלה לפני מלחמת האזרחים.
חיל האוויר הספרדי.
בשנת 1940 היו מטוסי חיל האוויר הספרדי ברמה נמוכה יותר לעומת אלה הגרמנים והבריטים. בעוד במהלך מלחמת האזרחים הייתה הצלחה יחסית עבור המטוסים, בעקבות מלחמת העולם השנייה הוקפא המשך פיתוחם.
החוק שעבר ב-9 בנובמבר 1939 הביא להקמת חיל האוויר הספרדי, שב-17 באוקטובר 1940 הוקם. באותה עת היו בספרד 1,148 מטוסים מ-95 סוגים שונים, אם כי רבים מהם היו זקוקים לטיפולים דחופים, ועוד 370 שהיו בשלב השלמת בנייה או בתהליכי רכישה. עם זאת, האמברגו מנע את חידוש צי המטוסים, שהפך בהדרגה לחסר תועלת ומיושן.
בחיל האוויר הספרדי שירתו כמה מאות מטוסי קרב, רובם מייצור איטלקי או גרמני: פיאט C.R.32, היינקל He 112, מסרשמיט Bf 109, פיאט G.50 והיינקל He 51. כמו כן היו ברשותו גם מפציצים מדגמים שונים: סבויה מרקטי SM.79, סבויה מרקטי S.M.81, יונקרס Ju 87, היינקל He 111, דורניר Do 17 ופיאט BR.20. בנוסף, היו בבעלותו גם מטוסים מייצור סובייטי והם פוליקרפוב I-16 ופוליקרפוב I-15 ששימשו במלחמת האזרחים את כוחות הרפובליקה.
מדיניות החוץ של ספרד 1939–1945.
הנייטרליות בתחילת המלחמה.
ב-1 באפריל 1939 הסתיימה מלחמת האזרחים בספרד ופרנסיסקו פרנקו החל לכהן כראש המשטר החדש בספרד. חצי שנה מאוחר יותר החל היטלר בפלישה לפולין והדבר הביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה. בשל כך, עבור פרנקו הסתמנו שלוש אפשרויות: להיות אויבן של גרמניה ואיטליה שסייעו לו במלחמת האזרחים ואשר יש למשטר בספרד זיקה אידאולוגית ופוליטית אליהן; להיות אויבן של בעלות הברית, המקיפות את ספרד באמצעות המושבות הצרפתיות בצפון אפריקה והצי הבריטי שיכול להטיל סגר; או להישאר נייטרלי. לאחר בדיקת האפשרויות החליטה ספרד להישאר נייטרלית בדומה לעמדה בה נקטה במלחמת העולם הראשונה, אך שלא כמו במלחמת העולם הראשונה, בה ספרד נותרה נייטרלית בשל הבידוד המדיני שנכפה עליה אחרי ההפסד במלחמת ארצות הברית–ספרד, במלחמה זו ספרד נשארה נייטרלית בשל תוצאות מלחמת האזרחים שהרסה את התקשורת, התעשייה והערים, וזאת למרות הניסיון הצבאי הרב שנצבר במהלכה וכלי הנשק המודרניים שהיו בשימוש בספרד. הדמיון היחיד בין שני המקרים הוא התסיסה הפנימית.
עם זאת, הנייטרליות הספרדית לא נמשכה זמן רב, ואחרי כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940, שינתה ספרד את מדיניותה מ"נייטרליות" ל"אי–לוחמה" ב-12 ביוני אותה שנה.
ועידת אנדאי.
מפגש הפסגה באנדאי התקיים ב-23 באוקטובר 1940 ובו נועדו פרנקו והיטלר בליווי שרי החוץ שלהם, רמון סרנו סונייר מספרד ויואכים פון ריבנטרופ מגרמניה. בסיכום הוועידה לא נכנסה ספרד למלחמה לצד מדינות הציר, אולם ישנה מחלוקת באילו נסיבות קרה הדבר, האם בעקבות סירובו של היטלר להיעתר לתנאים, האם ייתכן שפרנקו העלה את הדרישות המופרזות כדי לגרום לגרמניה לסרב ובכך לשמר את הנייטרליות של המדינה, והאם שילוב שתי הנסיבות הביא לאי-כניסת ספרד למלחמה.
בוועידה נדונה גם באיזו מידה השפיע המידע הסודי שהעביר וילהלם קנריס (שמניחים כי בפגישותיו עם פרנקו שטח את הערכתו לפיה גרמניה לא תנצח במלחמה) על קבלת ההחלטות של פרנקו מאוחר יותר.
הדרישות המרכזיות שעלו בשיחות:
היו שסברו כי היטלר (וייתכן שגם מוסוליני) ילחצו על ספרד שתיכנס במוקדם או במאוחר לצד מדינות הציר. אך היטלר שינה את תוכניותיו, ייתכן בשל צרכים דחופים יותר (הכנת מבצע ארי-הים ומבצע ברברוסה) והעריך כי כניסת ספרד לצידו במלחמה לא תהיה בעלת חשיבות מכרעת.
יצוין כי היטלר ראה את "מרחב המחיה" של הרייך השלישי במזרח אירופה ולא בים התיכון או בצפון אפריקה; הדבר דחף את גרמניה להתרחב על חשבון ברית המועצות ועל כן דחק היטלר במדינות כמו הונגריה, סלובקיה ורומניה לסייע לו במלחמה. בשל מיקומה של ספרד בחצי האי האיברי היא הצליחה להימנע מלחצים דומים.
הוועידה הסתיימה עם פרסום הכרזות עמומות וללא הסכם.
מדיניות שלוש החזיתות.
מדיניות שלוש החזיתות הייתה המדיניות הרשמית של ממשלת ספרד במהלך מלחמת העולם השנייה. מדיניות זו הייתה פרו-נאצית במלחמת גרמניה נגד ברית המועצות; נייטרלית במלחמה שבין גרמניה לבעלות הברית המערביות; ובעלת ברית עם האמריקאים במלחמתם נגד יפן.
עמדתו של פרנקו התפתחה במהלך המלחמה, ושמרה על נייטרליות מעורפלת ככל שהדבר הועיל לאינטרסים שלה. כך, אחרי תבוסת צרפת ביוני 1940, ומשנראה כי הרייך השלישי יביס את בריטניה, נפגש פרנקו עם היטלר באנדאי והציע לו את הדיוויזיה הכחולה כדי לתמוך בהתקפה על ברית המועצות, ואפשר לגרמניה לתדלק את צוללותיה בנמלים הספרדיים. הידיעות על התבוסות הגרמניות נגנזו, ולסוכנים הגרמנים של האבווהר היה חופש נרחב בשטחי ספרד. ב-25 בנובמבר 1941 חתמה ספרד על האמנה המתוקנת נגד הקומינטרן, טקסט בחסות גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית.
עם זאת, החל מנובמבר 1942, ומשנראה כי חלה נקודת מפנה במלחמה, בעקבות הניצחונות האמריקאים במרוקו ובאלג'יריה, הניצחון הבריטי בקרב אל-עלמיין השני וההפסד הגרמני בקרב סטלינגרד, הבין פרנקו את המצב החדש ושב לנייטרליות קפדנית ואף הציע לבעלות הברית יתרונות צבאיים מסוימים, דומים לאלה שהציע קודם לכן למדינות הציר.