ב-1962 נענה רקם להזמנתו של מאיר הרניק והצטרף למחלקת הפולקלור של קול ישראל (אותה ניהל מ-1967 ועד 1971). בין היתר נתן במה ראשונה לצמד הדודאים, חוה אלברשטיין, נחמה הנדל ואחרים ויצר קשרים עם מיטב האמנים, שמאוחר יותר ביצעו משיריו. באותה עת החליף את הרניק, שיצא בשליחות לסקנדינביה, בתוכניות "תשואות ראשונות" שהתמקדה בגילוי כישרונות ו"ירוק-ירוק" שהתמקדה בשירת ההתיישבות העובדת. במסגרת זו יזם את הקלטת המופע השנתי של ההתיישבות העובדת, "ניחוחי חציר" לרדיו ולטלוויזיה. לאחר שהרניק נהרג בתאונת דרכים בשנת 1972, מונה רקם למנהל ועורך מחלקת הבידור של קול ישראל. הוא ערך מספר תוכניות לטלוויזיה, אך עיקר עיסוקו היה ברדיו.
במהלך שנות השבעים יצא בשליחות הסוכנות היהודית לברזיל כשליח לענייני תרבות ומנהל המחלקה לתרבות של ההסתדרות הציונית בסאן פאולו, לאחר מכן חזר לעבודתו במחלקת הבידור. ב-1977 מונה למנהל המדור לפולקלור של קול-ישראל, לאחר מותו של יצחק לוי (מוזיקאי). בתקופתו זו הפיק המדור הקלטות של אמנים רבים, ביניהם רבקה רז (זמרת), רוחמה רז, ניצה טרמין ואברהם פררה. הוא שימש בתפקידו זה עד 1989, כאשר מונה למנהל חטיבת הבידור של קול ישראל, ובתפקיד זה שימש עד פרישתו מקול ישראל, בשנת 1995. לאחר מכן מונה לנציב קבילות הציבור של הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו עד לפרישתו בשנת 2001.
אלימלך זילברשלג
מלחמת סין–צרפת
מלחמת סין–צרפת, הידועה גם כמלחמת טונקין, הייתה סכסוך מוגבל מאוגוסט 1884 עד אפריל 1885, כדי לתת גושפנקא לצרפת להחליף את סין בשליטה על אזור טונקין (צפון וייטנאם). הצבאות הסיניים היו טובים יותר מאשר במלחמות אחרות במאה התשע-עשרה. המלחמה הסתיימה בהפסד צרפתי בקרבות היבשה וניצחון בקרבות ימיים. אבל הצרפתים השיגו את רוב מטרותיהם המדיניות בהסכם סיום המלחמה. הם צירפו את אזור טונקין, שבמרכזו העיר האנוי, להודו סין הצרפתית שבחסותם.
הקדמה.
העניין הצרפתי בצפון וייטנאם החל מסוף המאה ה-18, כאשר כומר קתולי גייס מתנדבים צרפתים להילחם עבור נגויאן-אן שייסד את שושלת נגויאן, בניסיון לזכות בזכויות לצרפת ולכנסייה הקתולית. צרפת החלה במסע הקולוניאלי שלה בשנת 1858, סיפחה כמה מחוזות דרומיים בשנת 1862 כדי להקים שם קולוניה.
חוקרים צרפתים עקבו אחר מסלול הנהר האדום דרך צפון וייטנאם למקורו ביונאן, ועוררו תקווה לתוואי סחר רווחי עם סין, שעשוי לעקוף את נמלי האמנה של פרובינציות החוף הסיניות. המכשול העיקרי למימוש רעיון זה היה "צבא הדגל השחור" - כוח שודדים מאורגן היטב בראשות ליו יונגפו - שהטיל "מיסים" מופרזים על סחר דרך הנהר האדום בין סאן טאי ולאו קאי בגבול יונאן.
ב־1873, כוח צרפתי קטן בפיקודו של סגן דה-וייסאו פרנסיס גרנייה, התערב צבאית בצפון וייטנאם. בעקבות סדרה של ניצחונות צרפתים נגד הוייטנאמים, הממשלה הווייטנאמית קראה לאנשי הדגל השחור של ליו יונגפו, שהביסו את כוחו של גרנייה ליד חומות העיר האנוי. גרנייה נהרג בקרב הזה, וממשלת צרפת התכחשה מאוחר יותר למסע שלו.
המשלחת של אנרי ריבייר בטונקין.
ב־1881 נשלח המפקד הצרפתי הנרי ריבייר עם כוח צבאי קטן להאנוי כדי לחקור תלונות וייטנאמיות על פעילותם של סוחרים צרפתים. בניגוד להנחיות הממונים עליו, ריבייר הסתערה על מצודת האנוי ב-25 באפריל 1882. ריבייר החזיר לאחר מכן את המצודה לשליטה וייטנאמית, אך השימוש שלו בכוח גרם לכעס בווייטנאם ובסין.
הממשלה הווייטנאמית, שלא הייתה מסוגלת להתעמת עם ריבייר גייסה שוב את עזרתו של ליו יונגפו, שחייליו המאומנים פגעו בצד הצרפתי. וייטנאם קבלה גם הצעה של תמיכה סינית. וייטנאם הייתה מזמן מדינת וסאל של סין, וסין הסכימה לחזק את צבא השודדים ולתמוך בהם בחשאי, ולהתנגד לפעולות הצרפתיות בטונקין.
אנשי שושלת צ'ינג שלחו איתות חזק לצרפתים כי סין לא תאפשר שאזור טונקין יעבור לשליטה צרפתית. בקיץ 1882 חצו כוחות של צבא יונאן הסיני וצבא גואנגשי את הגבול לטונקין, כבשו את לונג סאן, את בץ נין, את הונג הואה ועיירות אחרות. השר הצרפתי לענייני סין, פרדריק בוריי, נבהל כל כך מהסיכוי למלחמה בין המדינות, שבדצמבר הוא ניהל משא ומתן עם המדינאי הסיני לי הונג-ג'ונג כדי לחלק את טונקין לתחומי השפעה צרפתים וסיניים. אף אחד מהצדדים במשא ומתן לא התייעץ עם הווייטנאמים.
ריבייר, החליט בתחילת 1883 להכריע את הבעיה. הוא שלח גדוד של חיילים צרפתיים, ונתן להם מספיק אנשים שיוכלו להיסתכן במעבר דרך האנוי. ב-27 במרץ 1883, תפס ריבייר את המצודה של נאם דואם עם כוח של 520 חיילים צרפתים תחת פיקודו האישי. בהיעדר הכוח במצודה זו, החיילים של הדגל השחור והווייטנאמים תקפו את האנוי, אך הצרפתים הדפו אותם בקרב גיה קוק ב-28 במרץ.
לריבייר היה תזמון מושלם. באותה העת חל שינוי בממשלה בצרפת, והממשל החדש של ז'ול פרי העדיף מאוד את ההתפשטות הקולוניאלית. לכן החליטו לתמוך בריבייר והבהירו לסינים שהם נחושים להכיל בטונקין את החסות הצרפתית. באפריל 1883, הסינים הבינו כי הצבא הווייטנאמי לא יוכל להילחם בצרפתים, הם החליטו לגייס לצידם את צבא השודדים מחדש, שידע להילחם באמצעים לא קונוונציונליים.
ב־10 במאי 1883 הסיני ליו יונגפו קרא תיגר על הצרפתים להיאבק בהם בהאנוי. ב־19 במאי התעמת ריבייר עם חיילי הדגלים השחורים וניגף. הצרפתים ספגו תבוסה הרסנית. הכוח הקטן של ריבייר (כ-450 גברים) תקף עמדת הגנה חזקה של דגל שחור כמה קילומטרים ממערב להאנוי, הידועה בצרפתית כגשר נייר (Pont de Papier). למרות הצלחות ראשונות ניגפו הצרפתים בסופו של דבר ורק בקושי יכלו להתאחד מחדש ולחזור להאנוי. ריבייר, ברטה דה וילרס ועוד כמה קצינים בכירים נוספים נהרגו בפעולה זו.
מותו של ריבייר עורר תגובה זועמת בצרפת. תגבורת הועברה לטונקין, שמנעה התקפה של הדגלים השחורים על האנוי, והמצב הצבאי התייצב.
הפרוטקטורט בטונקין.
ב-20 באוגוסט 1883 הסתער האדמירל אמדה קורבה, שהתמנה לפיקוד החטיבה הימית של טונקין, על המבצרים ששמרו על הגישות לבירה הווייטנאמית הואה (Hue) והכריח את ממשלת וייטנאם לחתום על חוזה שאיפשר הצבת הגנה צרפתית בטונקין.
באותו זמן תקף המפקד החדש של חיל המשלוח של טונקין, גנרל בואה, את עמדות הדגל השחור על נהר דיי. אף על פי שהצרפתים גררו את צבא הדגל השחור בקרב פו הוי (15 באוגוסט) ובקרב פאלאן (1 בספטמבר), הם לא היו מסוגלים לתפוס את כל עמדותיו של המפקד הסיני ליו יונגפו. בעיני העולם היו הקרבות האלה עדות לתבוסות צרפתיות. גנרל בואה שנכשל במשימתו, התפטר בספטמבר 1883. במקרה, באותה העת הייתה הצפה קשה של הנהר שאילצה את ליו יונגפו לנטוש את קו הנהר ולחזור לעיר המבוצרת של סן טאי, כמה קילומטרים מערבה.
עימות בין צרפת לסין.
הצרפתים התכוננו למתקפה גדולה בסוף השנה כדי להשמיד את הדגלים השחורים, וניסו לשכנע את סין לסגת מתמיכתה בליו יונגפו, תוך ניסיון לזכות בתמיכתן של המעצמות האירופיות האחרות בהתקפה הצפויה. עם זאת, המשא ומתן בשאנגחאי ביולי 1883 בין השר הצרפתי ארתור טריקו לבין לי הונג-ג'נג הופסק על ידי ממשלת צ'ינג בקבלת הערכה אופטימית נאיבית של המרקיז זנג ג'יז, השר הסיני בפריז, שלא צפה מלחמה בקנה מידה מלא עם סין. ז'ול פרי ושר החוץ הצרפתי נפגשו מספר פעמים בקיץ ובסתיו 1883 עם המרקיז זנג בפריז, אך דיונים דיפלומטיים מקבילים אלה לא הוכיחו את עצמם. הסינים עמדו איתן, וסירבו להסיג את חייליהם הסדירים מסן טאי, בץ נין ולנג סאן, למרות הסבירות שהם יתעמתו בקרוב במאבק נגד הצרפתים. כפי שנראה שהמלחמה עם סין באופק, הצרפתים שכנעו את ממשלת גרמניה לעכב את שחרורם של שתי ספינות קרב מודרניות שנבנו במספנות הגרמניות עבור הצי של סין. בינתיים תגברו הצרפתים את אחיזתם בדלתא על ידי הקמת עמדות בקוג'נג יין, האנג ינד נין בנו.
המתח הגובר בין צרפת לסין עורר הפגנות בתוך סין בסתיו 1883. התקריות החמורות ביותר התרחשו במחוז גואנגדונג, שם האירופים היו בולטים. התקפות בוצעו על רכושם של סוחרים אירופיים בגואנגג'ואו ובאי שאמי. כמה מעצמות אירופאיות, כולל צרפת, שלחו סירות קרב לגואנגז'ואו כדי להגן על אזרחיהן.
סון טאי ובאק נין.
הצרפתים הבינו כי התקפה על ליו יונגפו תוביל כנראה למלחמה לא מוצהרת עם סין, אך חשבו כי יזכו לניצחון מהיר בטונקין, מה שיאלץ את הסינים לקבל את המצב כעובדה מוגמרת. הפיקוד על מבצע טונקין הופקד בידי האדמירל קורבה, שתקף את סן טאי בדצמבר 1883. מסע המלחמה בסאן טאי היה המערכה הקשה ביותר שהצרפתים לחמו בטונקין. אף על פי שהיחידות הסיניות והווייטנאמיות בסון טאי שיחקו תפקיד קטן בהגנה, נאבקו הדגלים השחורים של ליו יונגפו בנחישות להחזיק את העיר. ב־14 בדצמבר תקפו הצרפתים את העמדות החיצוניות של סן טאי, אך נסוגו עם נפגעים רבים. בתקווה לנצל את התבוסה של קורבה, תקף ליו יונגפו את הקווים הצרפתיים באותו לילה, אבל גם התקפת הדגל השחור נכשלה. לאחר שארגן מחדש את כוחותיו ב-15 בדצמבר, קורבה שב ותקף את עמדות ההגנה של סן טאי ב-16 בדצמבר אחר הצהריים. הפעם התקיפה הוכנה ביסודיות, ולוותה באש תותחים. בשעה 17:00 שני גדודים צרפתיים כבשו את השער המערבי של סן טאי ונלחמו בדרכם אל העיר. חיל המצב של ליו יונגפו נסוג אל המצודה, ופינה את סאן טאי בחסות החשכה כמה שעות לאחר מכן. קורבה השיג את מטרתו, אך במחיר ניכר. מספר ההרוגים הצרפתים בסון טאי היו 83 הרוגים ו-320 פצועים. הלחימה בסן טאי גבתה מחיר כבד של חיילי הדגל השחור. ליו יונגפו הרגיש שהוא נותר לבדו לשאת את עיקר הלחימה, ונעזב על ידי בני הברית שלו הסינים והווייטנאמים, והחליט שוב לא לחשוף את חייליו בצורה גלויה כל כך.