בזמן המצור הייתה ההגנה היפנית קשוחה, ולעיתים קרובות נלחמו היפנים עד החייל האחרון. כתוצאה מכך נפלה מייטקיינה רק ב-4 באוגוסט 1944, ורק לאחר שסטילוול נאלץ לשלוח לקרב אלפי חיילים סיניים. מכל מקום, סטילוול היה מרוצה בסופו של דבר מהשגת המטרה. מאוחר יותר תלה סטילוול את האשמה על התארכות המצור בכוחות הצ'ינדיטים הבריטים, שלא הגיבו לפקודותיו לנוע צפונה על מנת לסייע לכוחות הצרים, זאת על אף שהצ'ינדיטים בעצמם ספגו אבדות רבות וסבלו ממחלות ומתשישות בזמן שנלחמו ביפנים בג'ונגלים של בורמה. סטילוול אף לא יידע את בעלי בריתו הבריטים בדבר פעילות כוחותיו ולא תיאם את המתקפה על מייטקיינה עם גנרל ויליאם סלים, מפקד "גיס בורמה" הבריטי.
עימות עם שנו.
אחד העימותים הבולטים ביותר בזמן המלחמה היה בין סטילוול לגנרל קלייר שנו, לשעבר מפקד טייסת הנמרים המעופפים, טייסת אמריקאית בסין, וכעת מפקד חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית. כיועץ לחיל האוויר הסיני, הציע שנו ב-1943 מתקפה אווירית נגד היפנים מבסיסי אוויר קדמיים. סטילוול, לעומתו, טען שמתקפה אווירית אינה אפשרית כל עוד אין בסיסי אוויר המוגנים על ידי כוח רגלים גדול. סטילוול טען בנוסף שאת האספקה שדרש שנו לכוחות האוויר שלו יש להפנות ראשית למאמצים לכיבוש צפון בורמה.
צ'יאנג דחה את הצעתו של סטילוול וכך גם הבריטים, שידעו כי אינם מסוגלים לפתוח במתקפה בצפון בורמה עם האספקה שהייתה ברשותם ב-1943. במהלך הקיץ של אותה שנה עמלה מפקדתו של סטילוול על הכנת תוכנית תקיפה בצפון בורמה שתיערך על ידי ארמייה סינית, זאת על אף התעקשותו של צ'יאנג לתמוך בהצעתו של שנו. סטילוול האמין שלאחר פתיחת נתיב יבשתי מצפון בורמה לסין באמצעות מתקפה קרקעית יעלה בידו לחמש ולאמן 30 דיוויזיות סיניות נוספות. חלק מהכוחות הסינים יישלחו להודו, שם רצה להקים סטילוול שתיים או שלוש דיוויזיות נוספות. באותו זמן נותרה תוכנית זו בשלב התאורטי בלבד שכן קצב העברת האספקה לסין מעל "הדבשת" נותר איטי ובקושי הספיק לפעולות האוויריות של שנו, ובוודאי שלא הספיק לחימוש ארמייה שלמה.
ב-1944 פתחו היפנים במתקפת-נגד משלהם, שנקראה מבצע איצ'י-גו. היפנים כבשו במהירות את בסיסי האוויר הקדמיים של שנו והוכיחו כי סטילוול צדק. אך בשלב זה עלה קצב אספקת הציוד מעל "הדבשת" מדי חודש, לכן לא ראה שנו צורך במתקפה קרקעית שתפתח נתיב אספקה יבשתי בצפון בורמה. הפעם, מצוידים בציוד צבאי חדש ובחיילים נוספים, צידדו הבריטים בטיעוניו של סטילוול מפני שחששו מפני פריצה יפנית לתוך הודו.
בסוף 1944 החלה המתקפה המיוחלת של בעלות הברית בצפון בורמה. כוחות סינים לאומניים בפיקודו של גנרל ווי לי-הואנג פתחו במתקפה בדרום הגזרה, בעוד שכוחות בעלות הברית בפיקודו של סטילוול תקפו בצפונה, ושני הכוחות נפגשו ב-21 בינואר 1945. האסטרטגיה שבה נקט סטילוול נותרה כשהייתה: פתיחת נתיב אספקה יבשתי מהודו לסין, שיאפשר את ציוד הדיוויזיות הסיניות בדרום סין כך שיוכלו להילחם ביפנים. דרך זו, שעתידה להיקרא דרך לדו, תחבר בין לדו, באזור אסאם שבצפון-מזרח הודו, לבין מחוז יונאן שבדרום-מערב סין. על פי הערכותיו של אגף התכנון של סטילוול תסייע הדרך החדשה בהעברת כ-65,000 טונות אספקה מדי חודש, ובכך תעבור באופן ניכר את יעילותה של "הדבשת." שנו הטיל ספק במספרים אלה וטען שדרך כה ארוכה, שתעבור דרך הרים וג'ונגלים, לא תשתווה ליעילות מטוסי התובלה שטסו מעל "הדבשת." בנוסף, ההתקדמות בסלילת הדרך הייתה איטית, והושלמה רק בינואר 1945, כשנפגשו הכוחות בבורמה, וחשיבותה של הדרך פחתה.
בסופו של דבר, תוכניתו של סטילוול לאימון וציוד הדיוויזיות הסיניות בסין והדיוויזיות הנוספות בהודו לא יצאה אל הפועל. כפי שצפה שנו, השתוו כמויות האספקה שעברו בדרך לדו לכמויות שהוטסו על ידי המטוסים, אך חשיבותה של הדרך פחתה מאוד, ולא סייעה לשינוי מאזן הכוחות בזירה, שכן זה כבר נטה לטובת בעלות הברית. לעומת זאת, ההתקפה שערך סטילוול בצפון בורמה איפשרה לבעלות הברית להטיס אספקה לסין דרך נתיבים מהירים ובטוחים יותר וללא חשש מפגישה עם מטוסי קרב יפניים.
כהוקרה למאמציו של סטילוול בבניית דרך לדו, שונה מאוחר יותר שמה של הדרך לדרך סטילוול על ידי צ'יאנג.
עזיבת הזירה.
סטילוול ראה בהידרדרותה המהירה של החזית הסינית עם תחילת מבצע איצ'י-גו ב-1944 הזדמנות להשגת שליטה מלאה על הכוחות הסיניים, ושכנע את מרשל ואת רוזוולט לשלוח לצ'יאנג מברק בו דרשו ממנו לתת לסטילוול פיקוד בלתי מוגבל על כל כוחותיו, אך מכיוון שבמברק לא נכלל כל איום בדבר הפסקת התמיכה האמריקאית היה למברק השפעה הפוכה. צ'יאנג ראה במברק צעד לקראת הכפפה של סין לארצות הברית, והגיב במברק רשמי בו דרש מרוזוולט להחזיר את סטילוול מסין ולהחליפו בגנרל אמריקאי אחר.
סטילוול אכן נקרא לעזוב את תפקידו ולשוב לארצות הברית על ידי רוזוולט ב-19 באוקטובר 1944. שובו של סטילוול לא לוותה בטקס רשמי כנהוג, והסיבה לכך הייתה נעוצה בעימותיו התכופים עם הפיקוד הסיני והבריטי וכמו כן מספר ההרוגים האמריקאים הגבוה בזירה. עם הגעתו לארצות הברית, קיבלו את פניו שני גנרלים מהצבא ומסרו לו כי נאסר עליו לדבר עם התקשורת בכל הנוגע לסין ולזירה.
את סטילוול החליף גנרל אלברט וידמאייר, שקיבל הנחיות להמשיך את פעילותו של סטילוול. כשהגיע למפקדו של סטילוול, נרעש וידמאייר לגלות שסטילוול עזב לפני הגעתו, ולא השאיר לו אף לא מסמך אחד לעדכון בדבר מצב הזירה, זאת על אף הנוהג שקצינים יוצאים מקבלים את פני מחליפיהם על מנת שיוכלו לעדכן אותם בנעשה בזירה ולהכיר להם את אנשי המטה שלהם. וידמאייר לא מצא כל מסמך שהכיל מידע כזה מסטילוול.
הצבה מחדש.
עם שובו לארצות הברית מונה סטילוול למפקד כוחות הקרקע של הצבא, והוצב בוושינגטון. ב-23 ביוני 1945 קיבל סטילוול את הפיקוד על הארמייה העשירית של הצבא, ושב לפעילות מבצעית בקרב אוקינאווה. לאחר סיום המלחמה קיבל סטילוול את הפיקוד על הארמייה השישית, האחראית על פיקוד ההגנה במערב, בינואר 1946.
סטילוול נפטר מסרטן הקיבה ב-12 באוקטובר 1946 בביתו שבסן פרנסיסקו, בעודו בשירות פעיל. אפרו פוזר באוקיינוס השקט, ולזכרו נבנתה אנדרטה בבית הקברות שבווסט פוינט, ניו יורק. בין שאר העיטורים שקיבל סטילוול ניתן למצוא את לגיון ההצטיינות, כוכב הארד, עיטור השירות למופת של הצבא עם עלה אלון אחד, צלב השירות המצוין ואות החייל הקרבי (שניתן לו בעת שהיה חולה).
ביתו של סטילוול, שנבנה ב-1933-1934 בעיירה כרמל, קליפורניה, נותר בית פרטי ובחזיתו הותקנה לוחית הנצחה המזהה את הבית כביתו של סטילוול. מספר רחובות, בניינים ואזורים בארצות הברית נקראו על שמו של סטילוול לאורך השנים. ביתו לשעבר בעיר צ'ונגצ'ינג שעל גדות נהר יאנגצה, אליו עברה ממשלתו של צ'יאנג לאחר שנהדפה מנאנג'ינג בידי היפנים, משמש כיום מוזיאון לכבודו של סטילוול.
בראייה היסטורית.
בספרה זוכה פרס הפוליצר "סטילוול, אמריקאי בסין" כתבה ברברה טוכמן שסטילוול הפך לקורבן פוליטי בידי ממשלת ארצות הברית בשל חוסר יכולתו להסתדר עם בעלי בריתו בזירה. הדחתו מתפקידו הייתה לבטח תוצאה של לחץ פוליטי אדיר שהפעיל צ'יאנג קאי שק באמצעות דיפלומטיה ותוך שימוש בחברים אמריקאים בעלי השפעה שרחשו אהדה לממשלתו, ביניהם הנרי לוס, מייסד טיים מגזין.
היסטוריונים אחרים העלו תאוריות לפיהן חשש רוזוולט שצ'יאנג יחתום על הסכם שלום נפרד עם היפנים, ובכך יאפשר להם להעביר דיוויזיות רבות לאזורי לחימה אחרים ולכן ניסה רוזוולט לפייס את צ'יאנג. מאבקי הכוח בזירה הסינית בין סטילוול, צ'יאנג ושנו יצגו את המחלוקת הפוליטית בארצות הברית באותה עת.
פרשנות נוספת לאירועים שהתרחשו היא שסטילוול, שחתר להגיע לשליטה מלאה על כל הכוחות הסינים, השיג פריצת דרך דיפלומטית עם מאו דזה-דונג, מפקד הצבא האדום הקומוניסטי הסיני. סטילוול עקף את מפקד הזירה שלו - צ'יאנג - והשיג את הסכמתו של מאו לקבלת פיקוד אמריקאי על כוחותיו. גישתו התוקפנית במאבקי הכוח עם צ'יאנג הובילו לבסוף לנחישותו של האחרון לגרום להדחתו של סטילוול.
אף על פי שהצליח לסלק את סטילוול מהזירה, הנזק התדמיתי שספגה מפלגת הקוומינטנג היה חסר תקנה. מעט לפני עזיבתו של סטילוול את סין ראיין אותו כתב הניו יורק טיימס ברוקס אטקינסון בצ'ונגצ'ינג וכתב ש"ההחלטה להדיח את גנרל סטילוול מייצגת את הניצחון הפוליטי של השלטון הגוסס, האנטי-דמוקרטי, המודאג יותר משמירה על עליונותו הפוליטית מאשר מסילוק היפנים מסין. לקומוניסטים הסינים... יש צבאות טובים שהם טוענים שנלחמים לוחמת גרילה כנגד היפנים בצפון סין - למעשה הם מכינים עצמם בחשאי או אפילו בגלוי לעימות עם כוחות הממשלה של הגנרליסימו הגנרליסימו כמובן מתייחס לצבאות אלה כאיום העיקרי למדינה ולעליונותו... לא ראה צורך בניסיונות כנים להגיע לפחות להפסקת אש איתם למשך המלחמה... שום גאון דיפלומטי יכול היה להתגבר על אי רצונו של הגנרליסימו לסכן את צבאותיו בקרב עם היפנים." הדימוי השלילי של קוומינטנג בארצות הברית מילא תפקיד חשוב בהחלטתו של הארי טרומן להפסיק את כל הסיוע האמריקאי לצ'יאנג בשיאה של מלחמת האזרחים הסינית, שהסתיימה בהשתלטות קומוניסטית על סין היבשתית ובנסיגתו של צ'יאנג לטאיוואן.
קורא ספרים אלקטרוני
קורא ספרים אלקטרוני הוא מכשיר ייעודי להצגת ספרים אלקטרוניים (להבדיל ממחשב, שהצגת ספרים אלקטרוניים היא אחת ממגוון רחב של המטרות שלו).