ב-24 ביוני סשה עוזב את השער כדי להודיע לשאר הגדודים באשר לתוכנית הפריצה של פומין. סשה מוצא את גדוד 132 נסוג ומגלה שויינשטיין מת. הוא מצליח להעביר את ההודעה לקיז'וואטוב וגברילוב. באותו הלילה, ניסיון הפריצה יוצא לדרך בידי שלוש הפלוגות הנותרות, אך הכוח הגרמני מתברר כחזק מדי והם סופגים אבדות כבדות. בבוקר המחרת, קיז'וואטוב מורה לאזרחים הנותרים (כולל אשתו בתו וסשה) להתפנות מהמצודה במהלך הפסקת האש, זאת לאחר שהוא מבין שאינו יכול להגן עליהם כראוי.
ב-26 ביוני, הגרמנים מטילים פצצת C-1800 במשקל שתי טונות על המצודה וגורמים להרס רב. הגרמנים נעים במהירות ומתחילים לטהר את כיסי ההתנגדות. המגינים בשער חולם נאלצים להיכנע ופומין מוצא להורג בידי כיתת יורים נאצית, בשל היותו יהודי, קומוניסט וקומיסר. גברילוב מורה ללוחמים הנותרים לנסות לפרוץ שוב. קיז'וואטוב ואנשיו מצליחים להצטרף אל גברילוב; סשה חוזר לפגוש אותם. לאחר שהוא פוקד על סשה לקחת את בגדי הגדוד ולזכור את האמת על המגינים הוא לוקח מכונת ירייה מדגם מקסים כדי לחפות על אנשיו בניסיון הפריצה. הפריצה נכשלת והמגינים הנותרים, וביניהם קיז'וואטוב, מוצאים את מותם. סשה מצליח להימלט.
לאחר מכן נשמע קולו של דמות המספר המספר כי מאוחר יותר נודע שגברילוב נלכד ב-23 ביולי 1941 אך שרד את השבי. בשנת 1965 קיז'וואטוב וגברילוב מוכרזים כגיבורי ברית המועצות בעוד לפומין מוענק לאחר מותו עיטור לנין. בשנת 2010 נראה אלכסנדר אקימוב, סשה המבוגר, צועד במוזיאון מבצר ברסט ליטובסק ומספר לנכדו, הלבוש במדי בית הספר הצבאי, שמשפחות המגינים הוצאו להורג על ידי הנאצים ב-1942. נכדו נראה צועד ודומה לו כשתי טיפות מים כפי שהיה סשה בצעירותו.
מבצר ברסט
מבצר ברסט (סרט)
מצודת ברסט
יוסי שטרית
גסטלוגצה
נשים של צבע
צ'יקלובה אופואדו
נעמה מישר
שחזור חוות מי הנגר
פרויקט שחזור חוות מי הנגר הוא פרויקט מדעי, שמטרתו מחקר ופיתוח חקלאות מדברית. המיזם החל בשנת 1957 כדי לשחזר את החקלאות המדברית הקדומה שאפיינה את הר הנגב, ולהסיק ממנה על אפשרות הקיום של חקלאות מודרנית באזורי המדבר. מטרת הניסוי הייתה חקר חקלאות הנגר, המסתמכת על מי הנגר המדבריים לצורך השקיית הגידולים, בניגוד לחקלאות הבעל. המיזם כולל שלושה אתרים מחקריים: חוות שבטה, חוות עבדת וחווה נוספת בנחל סכר. כיום המיזם מופעל על ידי האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בן-גוריון, באינטנסיביות מחקרית פחותה.
רקע היסטורי.
השימוש בחקלאות מי הנגר בנגב במהלך ההיסטוריה.
בחבל המדברי, המאופיין באקלים יבש והכולל כ-60% משטח מדינת ישראל, הייתה התיישבות לכל אורך ההיסטוריה. שבטי ישראל, ולאחריהם הנבטים והביזנטים, ישבו אזורים בחבל המדברי, ואף עסקו שם בחקלאות, מסחר ומלאכה. התיישבות זו התרחשה בגלים שונים, שאת שרידיהם ניתן לראות עד היום ברחבי הנגב. לאחר קריסת הציוויליזציה הביזנטית, הפסיקה בנגב התיישבות הקבע והוא יושב בדלילות על ידי נוודים בדואים, עד הקמת מדינת ישראל. בצפון הנגב מצאו עדויות להתיישבות כבר באלף הרביעי לפני הספירה, אבל עדויות דומות לא נמצאו בנגב המרכזי או הדרומי. נמצאו עדויות ראשונות לחקלאות שמקורן כבר מתקופת הברונזה התיכונה א', וגם יישובי קבע ומתקני פולחן. נמצאו עדויות רבות להתיישבות קבע בעלת אופי חקלאי תקופת הברזל, בתקופה בה ישבו בנגב הישראלים הקדומים. הצוות בו היה חבר מיכאל אבן-ארי גילה את אחת מאותן התיישבויות, מבצר ששמר על הדרך מעציון גבר לבאר שבע. המבצרים עסקו בחקלאות מי הנגר, במקביל לתפקידם הצבאי. בורות המים שנמצאו באתרים הללו היו עדות ראשונה לשימוש בחקלאות הנגר.
לאחר גלות בבל, לא נותרה התיישבות קבע רצינית בנגב, עד המאה השלישית לפני הספירה. אז התיישבו במקום הסוחרים-נוודים, הנבטים. הם הקימו בנגב ערי קבע בהן עבדת, ממשית, שבטה, חלוצה, וניצנה. לאחר הכיבוש הרומאי, ירדה חשיבות הערים בנגב אך הן לא ננטשו. בשנת 392 חולקה האימפריה הרומית (למזרחית ומערבית), והנגב חווה תחיה במעמדו, הצבאי והכלכלי. הביזנטים השתמשו בלימיטאני, חיילים-חקלאים שהתגוררו בערי הנגב, ועסקו שם בחקלאות מי נגר. תקופה זו הייתה תור הזהב של ההתיישבות בנגב, ותושביו חוו עושר כלכלי. איסוף המים הגיע למלוא התפתחותו בתקופה זו, כשכל טיפה של מי נגר נוצלה עד תום. בזמן שלטון הקיסר הראקליוס חלה שקיעה, כאשר ערים בקיסרות ובהן עבדת נבזזו, אך עבדת שוקמה לאחר מכן.
לאחר הכיבוש הערבי דרכי המסחר נחסמו, וערי הנגב ננטשו. לשליטים האיסלאמיים לא הייתה מוטיבציה לפתח את הנגב, לא כלכלית ולא צבאית. לבסוף ננטשו כל התיישבויות הקבע, והנגב עבר לידי השבטים הבדווים, שלא טרחו לשמר את חקלאות הנגר ובחרו באורח חיים של נדודים ורעייה, תוך שימוש מוגבל בחלק מן השדות לצורך שתילת שעורה.
שיטת חקלאות מי הנגר העתיקה.
המערכת נועדה כדי להתגבר על הבעיות הקריטיות הנוגעות לחקלאי הרוצה לגדל מזון בנגב:
במחקר שנערך בנגב בשנות ה-50 של המאה ה-20, נמדדו ונחקרו המערכות העתיקות שהתגלו. המערכות היו רחבות היקף, ולא היה מטר אחד שלא נוצל כחלק מן המערכת החקלאית . החוקרים סיווגו את המערכות העתיקות שנמצאו לשלושה סוגים:
שחזור החוות.
לאחר קום מדינת ישראל, החליטו חוקרים מהאוניברסיטה העברית לשחזר את חקלאות מי הנגר בנגב, שחזור שהתרחש בשלושה שלבים. מטרת השחזור, במילותיהן של החוקרים:"
שחזור החווה הראשונה בשבטה.
בשנות החמישים של המאה העשרים החל מחקר ארכאולוגי באזור הנגב, שחשף את שרידיהן של תרבויות רבות, ששכנו באזור הנגב והתבססו על חקלאות מי נגר. בשנת 1956 צוות החוקרים בהשתתפות מיכאל אבן-ארי שעסק בחקר התרבויות האלו וההיסטוריה שלהן, הגיע למסקנה שעליהם לשחזר חוות מי נגר כדי לבחון את היתכנות השיטה החקלאית הזו. לאחר שנה של הכנה החלו בשחזור החווה בשבטה, אותה לא הצליחו לאכלס בגלל בעיות ביטחוניות ולוגיסטיות. הסיבות לחוסר היכולת לאכלס את החווה הן: א) צוות המחקר לא קיבל אישור משלטונות הצבא, שנדרש בעקבות הקרבה לגבול מצרים והתקפות הפדאיון. ב)לא הייתה דרך שמישה שיכלה להעביר באופן רציף אספקה אל הצוות הגר בחווה. בעקבות הסיבות האלו לא נמצאו אנשי צוות מתאימים שהסכימו לאכלס את החווה באופן רצוף בזמן הקמתה. בחווה שיחזרו את השיטות המסורתיות, ותפקידה בתחילה היה מחקר מדעי בסיסי, כדי להוכיח או לסתור את העקרונות המשוערים של חקלאות מי הנגר. בהמשך תהליך התכנון הוחלט גם לאסוף מידע נוסף על האקלים המדברי, מי הנגר והמשקעים. הוחלט גם לשתול בחוות גידולים חקלאיים, כדי להבין באיזו מידה ניתן להשתמש בחקלאות מי הנגר בעולם המודרני . בחווה שוחזרו קירות המדרגות, תוך הצבת אבנים גדולות ובלתי מסותתות ומילוי הרווחים בחצץ ואדמה; שחזור גדר האבן העתיקה; ניקוי בור המים והתעלות שמוליכות אליו; שחזור מובילי המים העתיקים, התעלות, ומבני הגלישה. כמו כן, הוצב גם מכשור מדעי. נדרשו 2,000 ימי עבודה לשחזור החווה, כלומר היה עולה בידי משפחה לבצע משימה כזו בתוך שנה-שנתיים. בחווה ניטעו רק מינים שהיו מוכרים באזור בתקופה העתיקה: חרוב, תאנה, שקד, שזיף, זית, רימון, אלה, אפרסק, משמש וגפן.
שחזור החווה השנייה בעבדת.
בעקבות הבעיות הלוגיסטיות והביטחוניות שהתעוררו בשחזור החווה בשבטה, החלו בשנת 1959 להקים חווה נוספת בעובדת. בחווה התגוררו באופן חלקי אבן ארי ואשתו, וכן צוות תפעול מצומצם. החווה נזרעה בחופזה אחרי השיטפון הראשון, וכעבור שבועיים החלו לגדול נבטי השעורה הראשונים. כך הודגמה שיטת החקלאות במי נגר לראשונה בעידן המודרני בנגב, והוכח כי היא אפשרית. החווה בעבדת הייתה גדולה משמעותית מזו שבשבטה, והושם בה דגש על שדות ניסויי חקלאיים מתוך מטרה לחקור חקלאות מודרנית, ולא רק לשחזר את החקלאות הקדומה. במאי נקצר הייבול הראשון, שנשתל בשיטות פרימיטיביות ובחופזה אחרי השיטפון הראשון. היבול היה סביר בהחלט בהשוואה לשדה רגיל באותה התקופה, מה שהפתיע את החוקרים. החווה שוחזרה ברובה, אך לא כולה. השחזור בוצע תוך הפקת לקחים מהבניה בשבטה, תוך שימוש באבנים מסותתות, חיזוק בבטון ובניה על ידי מומחים. בנוסף, הוקמה מערכת חלוקת מים מודרנית ונשלטת יותר, הכוללת גם אמצעי מדידה רבים יותר לאורך הדרך. פרט לכך, יושרו חלק מהחלקות לפני תחילת העבודה, כדי להבטיח פיזור מים אחיד. בדומה לעבודה שבוצעה על חוות שבטה, גם כאן שוחזרו המתקנים החקלאיים, הגדר ותעלות המים, אך תוך שימוש בבטון, צינורות פלדה, ועוד ציוד מודרני. בחווה הוחלט לגדל פירות, גידולי שדה וצמחי מרעה. הוחלט להשתמש בתוכנית ארבע שנתית בתכנון גידולי השדה, וגם להכין לכל שנה אפשרויות שונות בהתאם למועד ירידת הגשמים.
שחזור החווה השלישית בנחל סכר.