ב-1 באפריל 1818, קצין בדימוס בשכר חלקי, לוטננט דייוויס, שהיה ממורמר על המלצת משרד המלחמה לפנסיה צבאית עבורו, וגם סבל משיגעון, ירה בפלמרסטון כאשר זה עלה במדרגות משרד המלחמה. הכדור שרט את גבו של פלמרסטון ופצע אותו קלות. לאחר שנודע לפלמרסטון שדייוויס היה משוגע, הוא שילם עבור הגנתו המשפטית ודייוויס נשלח לאשפוז בבית החולים בת'לם.
לאחר התאבדותו של לורד קאסלריי ב-1822, החל הקבינט של הלורד ליברפול להיות חלוק בשאלות פוליטיות. האגף הליברלי יותר של ממשלת הטורים החל לתת יותר את הטון, כשג'ורג' קנינג מכהן כשר החוץ וויליאם הסקיסון, ששימש כנציג הממשלה בבית הנבחרים, תמך ביישום תורת הסחר החופשי ויישם אותה ומתן שוויון זכויות לקתולים הפכה לסוגיה חשובה לדיון. אף על פי שפלמרסטון לא היה חבר בקבינט, הוא תמך בחום בצעדי המדיניות של קנינג ושל ידידיו.
עם פרישתו של הלורד ליברפול באפריל 1827, נקרא קנינג להתמנות לתפקיד ראש הממשלה. הטורים מן האגף השמרני יותר של המפלגה, כולל סר רוברט פיל, הסירו את תמיכתם והוקמה ברית בין החברים הליברלים שכיהנו בממשלה הקודמת לבין הוויגים. משרת שר האוצר הוצעה לפלמרסטון, שקיבל אותה, אך מינוי זה סוכל עקב סכסוך בין המלך ג'ורג' הרביעי לבין ג'ון צ'ארלס הריס. פלמרסטון נשאר בתפקידו כשר המלחמה ובפעם הראשונה הוא קיבל מושב בקבינט. ממשלתו של קנינג שרדה למשך ארבעה חודשים כאשר ראש הממשלה מת בכהונתו ואחריה מונתה ממשלתו של הלורד גודריץ', שכיהנה במשך קצת פחות משנה.
חסידיו של קנינג נותרו בעמדת השפעה והדוכס מוולינגטון מיהר לכלול את פלמרסטון, הסקיסון, צ'ארלס גרנט, ויליאם לם ואת הרוזן דדלי בממשלה שבסופו של דבר עלה בידו להקים. אף על פי כן, סכסוך בין ולינגטון לבין הסקיסון על סוגיית הייצוג הפרלמנטרי של מנצ'סטר וברמינגהאם גרמה להתפטרותם של הסקיסון ובעלי בריתו, כולל פרלמרסטון. באביב 1828, לאחר יותר מעשרים שנים רצופות בתפקיד, מצא פלמרסטון את עצמו באופוזיציה.
ב-26 בפברואר 1828 נשא פלמרסטון נאום תמיכה במתן שוויון זכויות לקתולים. הוא חש שאין זה יאה להעניק הקלות ל"תרעומת המדומה" של אלו שפרשו מהכנסייה הממוסדת בעוד ש"הקתולים סבלו סבל של ממש". פלמרסטון גם תמך במערכה להעברת חוק הרפורמה להרחבת זכות ההצבעה לאנשים רבים יותר בבריטניה. אחד הביוגרפים שלו ציין ש"כמו רבים מחסידיו של רוברט פיל, שכיום מסווגים כטורים, הוא היה וויגי טוב בעמקי נשמתו". חוק ההקלה על הקתולים עבר בפרלמנט ב-1829 בתקופה בה היה פרלמרסטון באופוזיציה. חוק הרפורמה עבר ב-1832.
באופוזיציה (1828–1832).
בעקבות מעברו של פלמרסטון לספסלי האופוזיציה, נראה היה שהוא מתמקד בעיקר במדיניות החוץ. הוא כבר האיץ בוולינגטון לגלות מעורבות במלחמת העצמאות היוונית וקיים כמה ביקורים בפריז, שם הוא חזה בדיוק רב את הנפילה ההולכת וקרבה של שלטון הרסטורציה. ב-1 ביוני 1829 הוא נשא את נאומו הגדול הראשון בנושאי מדיניות החוץ.
פלמרסטון היה נואם מוכשר. שפתו הייתה טבעית והצורה בה הציג את הדברים הייתה נבוכה משהו, אך בדרך כלל הוא מצא את המילים הנכונות לומר את הרעיון הנכון בזמן הנכון ואת הדרך לפנות אל בית הנבחרים בשפה המתאימה למזג של שומעיו. בספטמבר 1830 נעשה על ידי ולינגטון ניסיון להחזיר את פלמרסטון לקבינט, אך הוא סירב לעשות כן בלי שיחד איתו ייכנסו הלורד לנסדאון והלורד גריי, שני וויגים בולטים. ניתן לומר שבנקודת זמן זו שינה פרלמרסטון את נאמנותו המפלגתית.
שר החוץ (1830–1841).
פלמרסטון נכנס לתפקיד שר החוץ עם אנרגיות רבות והמשיך להפעיל את השפעתו במשך שני עשורים. הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1830 – 1834, 1835 – 1835 ובין השנים 1846 – 1851. באופן בסיסי, פלמרסטון היה אחראי למדיניות החוץ הבריטית בכללותה החל מתקופת המהפכות הצרפתית והבלגית ב-1830 ועד לדצמבר 1851. סגנונו המהוקצע הקנה לו את הכינוי "לורד אבן פומיס" (Lord Pumice Stone, משחק מילים של שמו) ואופן התנהגותו מול ממשלות זרות הייתה ראשית של דיפלומטיית ספינות התותחים.
משבר 1830.
המהפכות של 1830 גרמו לזעזוע למערכת המדינית של אירופה שהייתה יציבה מאז 1815. הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה בותרה לשניים בעקבות המהפכה הבלגית, ממלכת פורטוגל הייתה לזירה של מלחמת אזרחים וספרד עמדה להמליך את איזבלה השנייה, מלכת ספרד, שהייתה אז תינוקת שאך נולדה. פולין הקונגרסאית הייתה במצב מלחמה כנגד האימפריה הרוסית והמעצמות הצפוניות (רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) יצרו ברית קרובה שנראה הייתה שהיא מהווה איום על השלום ועל החירות בכל היבשת. במהלך מרד נובמבר שהתחולל אותה שנה, קראו גולים פולנים לבריטניה להתערב במצב כנגד רוסיה.
מדיניותו הכוללת של פלמרסטון הייתה לשמור על האינטרסים של בריטניה, לשמור על השלום, לשמור על מאזן הכוחות ולשמור על הסטטוס קוו באירופה. לא הייתה לו כל תרעומת כלפי רוסיה ובעוד שבחוגים פרטיים הוא הביע אהדה לשאיפת הפולנים, בתוקף תפקידו כשר החוץ הוא דחה את דרישותיהם. כשבבלגיה ובאיטליה המצב היה קשה בו זמנית, ובעיות קלות יותר היו ביוון ובפורטוגל, הוא שאף להרגיע את המתיחות באירופה ולא להחריף אותה. לפיכך הוא התמקד בעיקר בהשגת הסדר שלום לסיום המשבר בבלגיה.
בלגיה.
וילם הראשון, מלך הולנד פנה למעצמות האירופאיות שהושיבו אותו על כס המלוכה לאחר המלחמות הנפוליאוניות שיבטיחו את זכויותיו. ב-1830 התכנסה בלונדון ועידה כדי לדון בסוגיה. הפתרון הבריטי כלל את מתן העצמאות לבלגיה, שפרלמרסטון האמין שהיא תתרום רבות לביטחונה של בריטניה, אך כל פתרון שהוצע לא היה פשוט כלל ועיקר. מחד, למעצמות הצפוניות היה חשוב להגן על וילם ומאידך, מהפכנים בלגים רבים, כמו שארל דה ברוקר ושארל רוג'יה, תמכו באיחוד של הפרובינציות הבלגיות עם צרפת. המדיניות הבריטית הייתה לקיים ברית קרובה עם צרפת, אך בכפיפות למחויבותה לשמירה על מאזן הכוחות ביבשת, במיוחד שמירת קיומה של בלגיה. אם המעצמות הצפוניות היו תומכות בוילם הראשון באמצעות שימוש בכוח, הן היו נתקלות בהתנגדות חמושה ומאוחדת מצדן של בריטניה וצרפת. אם צרפת הייתה שואפת לספח לשטחה את בלגיה, היא הייתה מאבדת את הברית עם בריטניה ומוצאת את עצמה מול התנגדות כלל אירופאית. בסופו של דבר הייתה העמדה הבריטית על העליונה. אף על פי שהיבשת עמדה על סף מלחמה, השלום נשמר על פי תנאיה של לונדון והנסיך לאופולד מבית סקסה-קובורג-גותה, שהיה האלמן של הנסיכה שארלוט מוויילס, בתו של יורש העצר הבריטי (לימים המלך ג'ורג' הרביעי), הוכתר כמלך הבלגים.
צרפת, ספרד ופורטוגל בשנות השלושים של המאה ה-19.
ב-1833 ו-1834 ייצגו המלכות הצעירות איזבלה השנייה, מלכת ספרד ומריה השנייה, מלכת פורטוגל את תקוותם של החוגים החוקתיים בארצותיהן. מעמדן היה תחת לחץ כלשהו מצד קרובי משפחותיהן האבסולוטיסטים, דום מיגל בפורטוגל ודון קרלוס, האינפנטה של ספרד, שהיו הגברים הבאים בסדר הירושה לכתר, כל אחד בארצו. פלמרסטון יזם והוציא לפועל תוכנית לכריתת ברית מרובעת בין המדינות החוקתיות במערב אירופה כמשקל נגד למעצמות הצפוניות. הסכם להשכנת שלום בחצי האי האיברי נחתם בלונדון ב-22 באפריל 1834 ואף על פי שהמאבק בספרד המשיך בצורה זו או אחרת, ההסכם השיג את מטרתו.
צרפת הצטרפה לברית באי רצון ומעולם לא ביצעה את תפקידה בה בהתלהבות. לואי פיליפ, מלך הצרפתים הואשם באהדה חשאית כלפי הקרליסטים, תומכיו של דון קרלוס, והוא דחה כל ניסיון להתערבות ישירה בענייניה הפנימיים של ספרד. סביר להניח שההססנות בחצר המלכות הצרפתית בשאלה זו הייתה אחת הגורמים לעוינות האישית המתמשכת שפלמרסטון הפגין כלפי המלך הצרפתי מכאן והלאה, אף על פי שרגשותיו אלו של פלמרסטון התעוררו עוד קודם לכן. אף על פי שפלמרסטון כתב ביוני 1834 שפריז הייתה "הציר של מדיניות החוץ שלי", חילוקי הדעות בין שתי הארצות הפכו ליריבות מתמדת אך עקרה בין שתי המדינות שלא הואילה לאף אחת מהן.
הבלקנים והמזרח הקרוב: ההגנה על טורקיה בשנות השלושים של המאה ה-19.
פלמרסטון גילה עניין רב בשאלות הדיפלומטיות שנגעו למזרח אירופה. במהלך מלחמת העצמאות היוונית הוא תמך בעוצמה בענייניה של יוון ונתן גיבוי לאמנת קונסטנטינופול שהעניקה ליוון את עצמאותה. עם זאת, החל מ-1830 הפכה הגנתה של האימפריה העות'מאנית לאחד הנושאים החשובים במדיניותו. הוא האמין בתחייתה של טורקיה. "כל מה שאנו שומעים", הוא כתב ללורד דלינג, "בנוגע לדעיכתה של האימפריה הטורקית, ועל היותה גוף מת או גזע יבש, וכן הלאה, הם פשוט שטויות". שתי מטרותיו העיקריות היו למנוע מרוסיה למסד את עצמה כשליטה על הבוספורוס ולמנוע מצרפת להשיג את אותה מטרה על הנילוס. הוא ראה בשמירת כוחו של השער הנשגב כאמצעי העיקרי למניעתן של שתי התפתחויות אפשריות אלו.
פלמרסטון החזיק זה מכבר בגישה חשדנית ועוינת כלפי רוסיה, שהמשטר האוטוקרטי שלה היה מנוגד לעקרונותיו הליברליים ושגודלה העצום היווה אתגר לכוחה של האימפריה הבריטית. הוא זעם על חתימתו ב-1833 של חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה והעות'מאנים, אך הוא גילה רגשות רוגז ועוינות כלפי דייוויד אורקהרט, מחוללה של פרשת ויקסן שבה הוטל על ידי הרוסים מצור על ארץ הצ'רקסים באמצע שנות השלושים.