העיירה מזוהה עם עיר המחוז היהודית עקרבת, הנזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובכתבי חז"ל.
אדמות הכפר.
אדמות הכפר השתרעו על שטחים גדולים בבקעת הירדן וכללו כ-35,000 דונם, מתוכם כ־1,800 דונם של שטח בנוי. בשנת 1968 סגר צה"ל אלפי דונמים בבקעת הירדן לכניסה וייעד אותם כאזור אימונים. בינואר 1972 הורחב השטח הסגור בכ-5,000 דונם נוספים. לאחר שתבואה צמחה באזור הסגור השמיד צה"ל את היבולים בריסוס מהאוויר, באפריל 1972. במקביל פעל המנהל האזרחי לקחת את אדמות הנפקדים מהכפר. הריסוס ונטילת אדמות הנפקדים עוררו מחאות בישראל, בין השאר מצד תנועת "שמאל ישראלי חדש" והדבר עורר דיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת. למרות המחאות, שימשו 3,800 דונם של אדמות נפקדים מהכפר כשטחים עבור גיתית ומכורה. בשמאל טענו שהשטחים שרוססו היו מיועדים להקמת גיתית ומכורה, בעוד הממשלה טענה שאין קשר בין הדברים וכי ההתנחלויות נועדו לקום על שטחים אחרים.
שטחי החקלאות הסמוכים לכפר עקרבה היוו מוקדי מחלוקת בין מתנחלים מאיתמר לבין פלסטינים. באוקטובר 2002 ירה מתיישב יהודי בהאני בני מניה, בן 24, בעת שמסק בשטחי החקלאות לצורך הגנה עצמית. בכ-62% משטחי החקלאות בכפר נטועים עצי זית ושקד, בכ־8% ירקות ועצי פרי ושאר השטח משמש למרעה.
ב-2014 הוצת מסגד בעיירה ורוססו עליו כתובות נאצה.
ב-2018 הוצתה דלת מסגד בעיירה ורוססו עליו כתובות נאצה, כחודש לאחר רצח עדיאל קולמן בירושלים, בידי מחבל ערבי חולה נפש תושב העיירה.
פרנסה.
כמה מאות מתושבי עקרבה עובדים בהתנחלויות בקעת הירדן בעיקר בחקלאות. מקור פרנסה נוסף בכפר הוא ייצור תכשיטים ומזכרות לתיירים.
בינואר 2022 נהרגו תשעה נערים מהעיירה בתאונת הדרכים בצומת פצאל, בעת ששבו מעבודתם בחקלאות.
ארכאולוגיה והיסטוריה.
בכפר נתגלו שרידים ארכאולוגים מתקופת בית שני, וכתובות מאוחרות יותר ביוונית.
העיר נזכרת פעמים רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו, כאחת מערי המחוז ביהודה, על גבול שטח השומרונים, אשר נפלה בסופו של דבר בידי הרומאים. כמו כן, ציין יוסף בן מתתיהו כי בעיר פעל שמעון בר גיורא, אשר ריכז בה את כוחותיו.
בנוסף, העיר נזכרת במשנה לעניין הבאת מעשרות לירושלים: .
העיר גם נמצאה מוזכרת בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא, בו הוזכר כפר בת שלה - "גלוד". כפר זה מזוהה כיום עם הכפר ג'אלוד, כ־7 ק"מ דרומית מערבית לעקרבה.
אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) ציין כי מיקומה של העיר הוא דרומית מזרחית לשכם, תוך שקישר בטעות בינה ובין העיר המקראית שבנגב "מַעֲלֵה עַקְרַבִּים", והעיר נזכרת כך גם במפת מידבא.
לוטה בוויימאר
"לוטה בוויימאר" (בגרמנית: Lotte in Weimar) הוא רומן היסטורי משנת 1939 מאת הסופר הגרמני, חתן פרס נובל לספרות, תומאס מאן. הרומן מציג את חייו של הסופר הגרמני הדגול יוהאן וולפגנג פון גתה, לעת זקנה. מאן מיזג בכתיבתו מצורת הכתיבה של גתה כאמצעי לשמירת רוח הזמן של תקופת המאה ה-18. ברומן מתאר מאן את ביקורה האמיתי מ-1816 של שרלוטה, היא הגיבורה האמיתית של "ייסורי ורתר הצעיר", אצל גתה לעת זקנתם של השניים. מתוך המונולוגים והשיחות המסוגננים בקפידה רבה מצטיירת דמותו של האמן בימי זקנותו, כשדרך חייו קרבה לקצה.
עלילה.
לוטה (שרלוטה) קסטנר לבית בוף מגיעה לוויימאר ומשתכנת, היא ובתה, בבית המלון "הפיל" שבעיר. המלצר מאגר מגלה שהמתארחת היא "לוטה של ורתר"; אישה בשנות השישים - אהבתו של גתה מימיי עלומיו. ברושם אהבתו אותה כתב גתה את רומן המכתבים "ייסורי ורתר הצעיר", הצלחתה הספרותית שהקנתה לו שם עולם. מאז הייתה שרלוטה בוף, היא לוטה של ורתר, לדמות ספרותית בעודה בחיים. הידיעה על בואה פושטת בוויימאר במהירות, וברושם המאורע מתחיל קהל רב להתאסף לפני בית המלון. לוטה מתכננת לעזוב את בית המלון, אך ביקורים תכופים, בזה אחר זה, של אישים שונים, מונעים ממנה מלהגשים את משימתה. השיחות שבינה לבין מבקריה - הן עיקר הספר. מבקרים אצלה ציירת אנגליה, תיירת בינלאומית, שהתחביב שלה הוא לרכוש לפנקס הציורים שלה את אישיה הדגולים של התקופה ואת חתימותיהם; ד"ר רימר, מזכירו של גתה; אדילה שופנהאואר, אחותו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר (אשר היה מקורב מאוד לגתה); ואוגוסט פון גתה, בנו יחידו של המשורר, המביא עמו גם את הזמנת אביו. לבסוף מגיעה לוטה, בכל זאת, אל בית אחותה, בזמן שהקורא מתוודע על ידי מונולוגים פנימיים של גתה להרגליו, לסדרי ביתו וליחסו לחיים ולאמנות. מונולוג זה מהווה את אחד השיאים במכלול יצירתו של תומאס מאן.
לוטה מוזמנת אל ביתו של גתה, יחד עם אחותה וגיסה וחוג ידידים אינטימי של המשורר. קבלת הפנים, הסעודה, שיחות השולחן, פגישתם של לוטה וגתה (בעודם זקנים מאוד) מהוות את אחד השיאים שביצירה. בפגישה הזאת, הרשמית כמעט - בכיבוש כל רגשנות וכל אינטימיות - לא הגיעו לוטה וגתה לידי שיחה אישית - והדבר היה לאכזבה גדולה ללוטה. אך גתה יזם מצדו עוד פגישה אחרונה, במרכבתו, לעת לילה. ושיחה זו, שנתרקמה אז בין שניהם, הייתה כעין המשך וגשר מימי הצעירות אל ההווה השונה מהם מאוד. מעל הגשר הזה השקיפו שניהם יחדיו אל נהר הזמן שזרם מתחת, אליו ואל שתי גדותיו.
עיבודים.
הרומן עובד לסרט בשפה הגרמנית בידי הבמאי אגון גינטר בשנת 1974 בכיכובה של לילי פלאמר כלוטה.
טירת דובר
טירת דובר היא מבצר מימי הביניים שנבנה בדובר שבמחוז קנט באנגליה בנקודה הגאוגרפית הקרובה ביותר ליבשת אירופה ולצרפת, והיא נמצאת במרחק של 34 קילומטרים מנמל קאלה שבצרפת. מיקומה הפך אותה לבעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה וזיכה אותה בשם "המפתח לאנגליה".
היסטוריה.
בתקופה הרומית שימשה דובר כמוצב של האימפריה הרומית בשם "פורטוס דובריס" - "שער דובר" (Portus Dubris), והייתה עיר נמל עיקרית של ה"צי הבריטי הרומאי" (Classis britannica). הרומאים בנו מגדלור במקום בו נמצאת טירת דובר, אשר נשמר עד ימינו.
לאחר קרב הייסטינגס נכבשה הטירה על ידי כוחות נורמנים בהנהגת ויליאם הכובש מידי חיל המצב האנגלי (סקסוני) ומבניה הועלו באש. טירה חדשה בסגנון התל וחצר (אנגלית: "motte and bailey" ) הנפוץ אצל הנורמנים נבנתה באתר. הטירה נבנתה מחדש בתקופת שלטונו של הנרי השני, מלך אנגליה, בתקופה זו נבנה מגדל עוז גדול ממדים, שהיה אחד מהאחרונים שנבנו, וסביבו מערכת הגנה כפולת חומות בסגנון המצודה הקונצנטרית שמקורה באדריכלות צבאית צלבנית ובדומה למבצר הצלבני המפורסם קראק דה שבלייה.
מבחן האש הראשון של הטירה הגיע בשנת 1216 בעת מלחמת הברונים הראשונה. אז צר הצבא הצרפתי בראשות לואי השמיני, מלך צרפת על הטירה ולאחר קרבות עזים הצליחו הצרפתים לפרוץ את החומות ולחדור אל מגדל העוז. אולם יוברט דה בורג, מפקד הטירה הצליח להדוף את אנשיו של לואי, וחסם את הפרצה בחומה באמצעות גזעי עצים גדולים. לאחר שלושה חודשי מצור, הסיג לואי את כוחותיו, שב ללונדון והכריז על הפסקת אש, וזאת מבלי לכבוש את הטירה.
בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נתפסה טירת דובר על ידי תומכי הפרלמנט הארוך, עובדה זו מנעה את הרס הטירה.
בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות שופצה המצודה וביצוריה נבנו מחדש על מנת להתאים אותה לאתגרים הצבאיים של התקופה. לטירה נוספה טבעת ביצורים חיצונית ובה עמדות תותחים. מגדל העוז הפך לפלטפורמה לתותחים, גגו הוסר וקמרונות נבנו במקומו, עליהם הוצבו עמדות תותחים כבדים.
הגדלת חיל המצב הצריכה בנייה של מחנות צבא ומגורים, הפתרון נמצא בדמות מנהרות שנכרו בעומק של 15 מטרים מקצה המצוק והחיילים הראשונים עברו למגורים אלו בשנת 1803 ובשיאם אכלסו מגורים תת-קרקעיים אלו 2000 חיילים. מנהרות אלו, שננטשו לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות, חזרו לשימוש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. תחילה שימשו המנהרות כמקלטים כנגד הפצצות ולאחר מכן כמפקדה תת-קרקעית שבמאי 1940 פיקחה על פינוי הצבא הבריטי מדנקרק.
הטירה והמנהרות נמצאים בבעלות קרן המורשת האנגלית והאתר פתוח לציבור ומהווה מוקד משיכה לתיירים רבים.
חסן אבו ליבדה
חסן אבו ליבדה (נולד ב-1954), הוא מתמטיקאי וסטטיסטיקאי פלסטיני, מייסד הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה. מכהן כשר העבודה והרווחה בממשלה הפלסטינית החל משנת 2005.
אודות.
בשנת 1979 סיים אבו ליבדה תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ביר זית, בשנת 1981 סיים תואר שני במתמטיקה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, בשנת 1986 עשה תואר שני בסטטיסטיקה יישומית באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית ובשנת 1988 סיים דוקטורט בביוסטיסטיקה מאוניברסיטת קורנל בארצות הברית. הוא שימש כמרצה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטאות ביר זית וקורנל.
בשנת 1993 ייסד את הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (המקבילה הפלסטינית ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה הישראלית) והיה הנשיא שלה עד לשנת 2005. בין השנים 2003 ל-2005 כיהן תחת אחמד קריע כחבר קבינט. כמו כן ליבדה היה חבר באספה הלאומית הפלסטינית. בפברואר 2005 מונה לתפקיד שר העבודה ושר הרווחה הפלסטיני.
במהלך כהונתו פעל למען חרם כנגד מוצרים מההתנחלויות והפסקת עבודת פלסטינים בהתנחלויות ישראליות. בשנת 2010 פרסם מאמר דעה בידיעות אחרונות תחת הכותרת "החרמת מוצרי ההתנחלויות – לא נגד ישראל", בו הוא מסביר לציבור הישראלי את מניעי החרם.
בשנת 2011 הוא הודח מתפקידו בממשלה הפלסטינית, והואשם בהפרת אמונים, הונאה, סחר במידע פנים ומעילה בכספי ציבור.
אבו ליבדה הוא משורר וסופר חובב ופרסם שני ספרי שירה ושני ספרי סיפורים קצרים. הוא נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות.
מפקד האוכלוסין הפלסטיני 1997.