אקרמן הוא חבר מסדר ההצטיינות הצרפתי וזוכה פרס הנרי פיליפ על מפעל חיים מטעם החברה הפילוסופית האמריקאית.
עבודותיו.
תחומי מחקרו כוללים תאוריות חוקתיות, פילוסופיה פוליטית, משפט השוואתי ופוליטיקה, משפט וכלכלה, היסטוריית החוקה האמריקנית, סביבה וצדק חברתי.
עבודותיו העיקריות כוללות את "צדק חברתי במדינה הליברלית" (1980), "אנו העם: המייסדים" (1991) ו"אנו העם: טרנספורמציה" (1998).
ספרו הנודע ביותר הוא "אנו העם: המייסדים", בשל טיעונו של "תפנית הזמן", שלפיה הרכב מסוים של בית המשפט העליון החליף את הפילוסופיה המשפטית שלו לכזו שהתירה באופן נרחב יותר את התחיקה של הניו דיל.
אקרמן כתב בצוותא עם אן אלסטוט את "חברת מחזיקי הפקדונות" בשנת 1999, שמשמש בסיס לקרן הנאמנות לילד בבריטניה.
פקטורים מעוררי צמיחה
דו&quot;ח רטיג
דו"ח רטיג (בספרדית: Informe Rettig) הוא השם בו מוכר הדו"ח הסופי מיום 9 בפברואר 1991 של הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שחקרה את הפרת זכויות האדם שהובילו להיעלמות או למוות בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה.
הוועדה מונתה בידי נשיא צ'ילה פטריסיו איילווין, ובראשה עמד ראול רטיג, שגריר לשעבר מטעם ממשלתו של סלבדור איינדה, על שמו נקרא הדו"ח. הוועדה התכנסה משך כתשעה חודשים ודנה באירועים שאירעו בין ה-11 בספטמבר 1973 ו-11 במרץ 1990. התקופה שכוסתה בדו"ח עוררה מחלוקת, שכן היו מי שטענו שעל החקירה לכלול גם את תקופת שלטונו של האיחוד העממי תחת נשיאותו של סלבדור איינדה (1970–1973), בטענה שהבנת תקופה זו חיונית להבנת האירועים במהלך שנות הדיקטטורה.
הדו"ח קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה נרצחו 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ואילו 2,115 מהפרת זכויות אדם. הוועדה המליצה עם נקיטת מספר צעדים לפיצוי בני משפחות הקורבנות שיושמו בשנים שלאחר הגשת הדו"ח.
כחודש לאחר הגשת הדו"ח, ב-4 במרץ 1991 פנה פטריסיו איילווין, נשיא צ'ילה, בשידור טלוויזיה וביקש את סליחתה של האומה הצ'יליאנית כולה.
מגדל ג'ין מאו
קייקיליה אטיקה
קייקיליה אטיקה (בלטינית: Caecilia Attica, 51 לפנה"ס - ?), אצילה רומאית.
ביוגרפיה.
אטיקה נולדה ברומא בשנת 51 לפנה"ס, אביה טיטוס פומפוניוס אטיקוס היה חבר בולט במעמד הפרשים ואמה קייקיליה פילה הייתה צאצאית של מרקוס ליקיניוס קראסוס.
אטיקה קיבלה חינוך מצוין על ידי אביה ששכר לה מורים שחלו ללמדה מגיל חמש או שש, היא גם הייתה חביבתו של חברו הקרוב של אביה מרקוס טוליוס קיקרו שמזכיר אותה בחיבה רבה מספר פעמים במכתביו לאטיקוס.
אטיקה נישאה בשנת 37 לפנה"ס למרקוס ויפסניוס אגריפס שהיה מצביאו הראשי של אוקטביוס, הנישואים אורגנו על ידי מרקוס אנטוניוס. בתם ויפסניה אגריפינה נישאה לבנו החורג של אוקטביוס טיבריוס וייתכן שעוד בת שלהם נישאה למצביא הרומאי פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
גורלה של אטיקה לא ידוע, בשנת 28 לפנה"ס בעלה אגריפס נשא לאישה את קלאודיה מרקלה, ייתכן שאגריפס התגרש מאטיקה בעקבות האשמות שהועלו נגדה על כך שקיימה קשר אינטימי עם אחד ממוריה או שלפי דעה אחרת, שמתבססת על העובדה שהיא לא מוזכרת בין האנשים שבאו לראות את אביה שהוא היה על ערש דווי, גורסת שהיא נפטרה לפני שנת 32 לפנה"ס.
גפידים
הגפידים (בלטינית: Gepidae; אצל ביאוולף - gifδas) היה שבט גרמאני מזרחי, שדיבר ככל הנראה ניב קרוב לזה של הגותים והואנדלים. שמו יצא בעולם במיוחד על שום ניצחונם על ההונים לאחר מות מנהיגם אטילה ההוני, בשנת 453. מדינתו, הייתה ידועה כ"גפידיה" או ממלכת הגפידים, השתרעה במאה השישית אחה"ס ברובה בשטחי מערב ודרום רומניה וכן בחלקים ממערב הונגריה, סלובקיה וסרביה של היום. הגפידים אימצו את הדת הנוצרית האריאנית. מדינתם, שבירתה הייתה לפרק זמן סירמיום (בסרביה של היום), נפלה תחת מתקפותיהם של האווארים והלומברדים.
היסטוריה.
מקור הגפידים והופעתם בזירת ההיסטוריה.
בראשיתם, שהו הגפידים בסמוך לים הבלטי קרוב לשפך נהר הויסלה (כולל באי ספסיס), ובמרוצת השנים הדרימו בעקבות הגותים אל עבר שטחי רומניה (דאקיה דאז) והונגריה של ימינו, במאות השלישית הרביעית וחמישית לספירת הנוצרים.
ההיסטוריון הגותי שמוצאו נחשב לגפידי, יורדנס (Jordanes), שחי באמצע המאה השישית לספירה, מזכירם לראשונה בספרו על "מוצאם ומעשיהם של הגותים" ומפרש את שמם כנובע מהמילה "גפנטה" (gepanta), קרי, "לאט, איטי" או "איטיים". ככל הנראה היה זה כינוי בעל משמעות שלילית ומגחכת, של "עצלנים".
באמצע המאה השלישית, עדיין בשטח פולין של היום הם דחפו דרומה את שכניהם הבורגונדים.
שמם מוזכר בשנת 269 כשבמקביל עם הגותים התקיפו הגפידים לראשונה עמדות של הרומאים לאורך הגבול בריין ובדנובה. באותה שנה, בימי הקיסר הרומי קלאודיוס השני הם היו חלק מברית שאורגנה על ידי הגותים לצורך מתקפות על הרומאים כגמול על תבוסה קודמת.
בעוד הגותים השתלטו על שטח דאקיה, הגפידים נקלעו בהתחלה לאזורים הרריים ומכוסים יערות עבותים
בין אזורים מאוכלסים על ידי הסרמאטים, כולל זקרפטיה, מחוז מרמורש, אזור "טיסאהאט" וצפון המישור ההונגרי של היום.
היו שיושבו על ידי הקיסר הרומי פרובוס (282-272) כ"קולונים" (coloni) על גדות הריין בגרמניה ועל גדות הדנובה.
עוד באמצע המאה ה-3 לערך דחף מלכם הראשון, פסטידה (Fastida), את אנשיו למלחמות וכיבושים צבאיים. פסטידה דרש משכניו הגותים לפנות לו אזורים למחיה שבשליטתם. כשנתקלו בסירוב יצאו לקרב. יחד עם בני בריתם הוונדלים, בסביבות 290 התעמתו עם מלך הגותים, "אוסטרוגותה" ונכשלו. זאת בקרב בעיר בשם גאלטיס (Galtis) על נהר אואהה (Auha) שמיקומם לא ידוע. יש כאלה סבורים שהקרב גאלטיס התנהל ממזרח לקרפטים.
בשנת 291 התנהל עוד עימות צבאי -הפעם בין קואליציה גפידית - ונדלית ובין טייפאלים וטרווינגים אי-שם, כנראה בצפון טרנסילבניה.
ככל הנראה גם ידו של מקסימיאנוס, הקיסר השותף לשלטון שלדיוקלטיאנוס, עמדה, באמצעות תככים דיפלומטיים, מאחורי הצתת הסכסוכים הבין-גרמאניים הללו, כפי שהעיד נאום רשמי על טקטיקה זו ומטבעות זהב מתקופתו שנמצאו באוצר גפידי בשימלאו סילבניי
בשרות ההונים. המלך ארדאריק.
בשנת 375 נאלצו יחד עם האוסטרוגותים להיכנע להונים ולהצטרף כלוחמים לצבאם. הם זכו להערכה רבה בעיני ההונים על שום אומץ לבם. תחת פיקודו של המלך ארדאריק, שהועלה לכס המלכות, ככל הנראה, על ידי אטילה מלך ההונים, ושנהנה ממעמד של בכיר יועציו, סייעו הגפידים לאטילה בקרב במישורים הקטאלונים או קרב מאוריאקום, שהתנהל בצפון גאליה בשנת 451 נגד ברית של רומאים, ויזיגותים ופרנקים. באירוע זה הם ניהלו קרב מקדים קשה עם הפרנקים.
קרב נדאו והתפשטותם בדאקיה.
משנפטר אטילה ב-453, הביסו המלך הגפידי ארדאריק ובני בריתו מקרב האוסטרוגותים, ההרולים, הסואבים, הרוגים, והסקירים את ההונים שבראשות בנו של אטילה, אלאק, בקרב המפורסם על הנחל נדאו (Nedao), אולי יובל של הנהר סאווה. בתקופה זו נכנסו הגפידים לאזור הרי הקרפטים בדאקיה והצליחו להשיג דמי חסות שנתיים מהאימפריה הרומית השכנה. בדאקיה הם ישבו במישור המערבי, על נהרות הטיסה, קריש, מורש, בגה וטימיש. בין השאר הגפידים השיגו שליטה על מכרות המלח בטרנסילבניה.
הם שלטו גם מזרחה עד לקרפטים המזרחיים והנהר אולט. התחילו לפלוש והתיישב גם באזור סרביה ומונטנגרו של היום.
ממזרח לאולט ולקרפטים, אחרי נסיגת ההונים, הגיעו שבטים סלביים.
יריבות מחודשת עם האוסטרוגותים.
גם במחצית השנייה של המאה ה5 המשיכו המתיחויות בין הגפידים ובין האוסטרוגתים שחיזקו את ממלכתם תחת הנהגתו של תאודוריק הגדול. בשנת 488 ניסו הגפידים לחסום את דרך האוסטרוגותים דרומה על הנחל אולקה (Ulca) על ידי קיבאלה (Cybalae). הם נעזרו בשורה של עגלות מלאות דגן וניצלו את התחתית הבוצית של הנחל, כדי למנוע מהגותים לחצות את הנחל. תאודוריק, שפיקד על לוחמיו, מצא לבסוף מקום מעבר מוצק יותר והצליח לחדור דרך העמדות הגפידיות. בהמשך הוא הנחיל לגפידים תבוסה בסמוך לבירתם סירמיום (סרמסקה מיטרוביצה) דהיום, (Sirmium). כעבור שש-עשרה שנה, בשנת 504, תאודוריק, שנשא בעצמו כאשה ראשונה בת של אלמונד הגפידי, הדף את הגפידים מהאזור הפאנוני עד לאזור שכבר יושב על ידיהם מזרחית לדנובה שבין בלגרד (אז Singidunum) וסירמיום. מספר רב של גפידים הצטרפו לכוחות האוסטרוגותיים בכיבושיהם באיטליה. בין השנים 523–526 הם אף שיחקו תפקיד חשוב בהגנת הגבול של הממלכה האוסטרוגותית עם גאליה.
שיא הממלכה עם עיר הבירה סירמיום. מלוכתו של קונימונד.
לאחר שעזבו האוסטרוגותים את פאנוניה לכיוון איטליה, התבססו שוב הגפידים באזור שהוזכר בסרביה של היום, וחידשו בו את ממלכתם שמרכזה היה סירמיום. שיאה של ממלכה זו היה משנת 537 ואילך, תחת שלטונו של המלך קונימונד שטבע מטבעות זהב שנשאו את דיוקנו ושתחום שיפוטו נפרש ככל הנראה עד למואסיה מדרום לדנובה ואפשר שאף עד דוברוג'ה.
את מתקפתו נגד הביזנטים בשנת 539 תיאם קונימונד עם המלך הפרנקי תאודפרט שהתקיף באיטליה. אחרי שחצה את הדנובה הביס קונימונד את הגנרל הביזנטי קאלוק, שנהרג בקרב. הגפידים שלטו כעת על אוכלוסייה סלבית רבה.
במשך כעשור הם התירו תנועה חופשית של הסלבים דרומה מעבר לדנובה. בשנת 550 עזרו הגפידים לקוטריגורים לתקוף את אזור תראקיה.
התבוסה מידי הלומברדים והאוורים.