האפקט הכולל של פיצוץ תת-מימי תלוי בעומק, גודל וטבעו של מטען הנפץ, וכן נוכחותם, הרכבם ומרחקם של משטחים מחזירים כדוגמת קרקעית הים, פני הים, תרמוקלינות וכו'. מודלים הלוקחים בחשבון את הגורמים הללו מיושמים במידה נרחבת בתכנונים של מטעני נפץ נגד ספינות וצוללות. בדרך כלל, נזק ראשוני למטרה ייגרם כתוצאה מפגיעת גל ההלם הראשוני; נזק זה מוגבר עקב שטף המים המופיע מיד לאחר מכן, וכן עקב פגיעת גלי ההלם המשניים (שמוחזרים ממשטחים שונים). בנוסף, עבור פיצוצים תת-מימיים חזקים במיוחד (פיצוצים גרעיניים) ישנו גם אפקט של חימום ניכר ורתיחת המים שבסמוך למוקד הפיצוץ; לכן חזית ההלם של גל ההדף הנוצר היא תערובת של מים נוזליים ובועות אדי מים, אשר בקריסתן גורמות לנזק נוסף למעטה המטרה. אפקט זה משמעותי יותר עבור פיצוצים תת-מימיים רדודים שכן במקרה זה הלחץ ההידרוסטטי עשוי להיות נמוך יותר מלחץ האדים הרווים, כך שהמים מסוגלים לרתוח ולבעבע.
איזר (מחוז)
איזר (בצרפתית: Isère, בפרנקו-פרובנסאלית (ארפיטנית): Isera, באוקסיטנית: Isèra) הוא מחוז במזרחה של צרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ (בעבר אזור רון-אלפ). הוא נקרא לפי שם הנהר איזר, יובל של הגדה השמאלית של הנהר רון. בירתו עם מושב הפרפקטורה שלו היא העיר גרנובל. המחוז איזר מהווה חלק גדול מחבל דופינה ההיסטורי (החלק הצפוני שלו לרבות חבל ויינואה וחבל גרזיבודאן) שבירתו הייתה גרנובל. הוא המחוז בעל השטח הגדול ביותר והמחוז השני לפי מספר התושבים במסגרת חבל אוברן-רון-אלפ. תושביו, בני איזר, נקראים בצרפתית Isérois ו-Iséroises (איזרואה, איזרואז)
השם.
מקור השם איזר אינו ברור והוא יכול להיות קשור למספר מילים קלטיות:
שם דומה ניתן למצוא כמעט בכל מקום באירופה: איזאר - בבוואריה, איזר במישור פלנדריה, ואף השם של אואז לפי יוליוס קיסר - "איסארה". המקור הקלטי של השם אינו ודאי, אולם פוגשים שם זה באזורים הנחשבים מושפעים על ידי התרבות הקלטית (כולל ונציה וטראקיה).
הסמל.
סמל המחוז הוא שלט מחולק לחלק עליון כחול עם פס גלי לבן ("כסף") ולחלק תחתון צהוב ("זהב") עם דולפין כחול בעל כנפיים וזנב אדומים.
היסטוריה.
בימי המהפכה הצרפתית, ב-4 במרץ 1790, הפך חלק (צפוני) מחבל דופינה ההיסטורי ("דופינה ויינואה") ל"מחוז איזר", בהתאם ליישום החוק שאושר ב-22 בדצמבר 1789.
גבולות המחוז.
גבולותיו עם המחוז רון עברו שינויים פעמים מספר.
שטח המחוז הופחת פעמיים ב-1852 וב-1967 כשכל פעם הפסיד שטח לטובת מחוז רון.
בשנת 1852 הביאה הופעתם של אזורים עירוניים בפרברי העיר ליון לסיפוחם של הכפרים ברון, וולקס-אן-ולן, וניסיה, וילרבאן ולה גיוטייר אל מחוז רון.
בשנים 1960–2015 היה המחוז איזר חלק מחבל רון-אלפ, שהפך בשנת 2016 לחבל אוברן-רון-אלפ.
בשנת 1967 נוצר המטרופולין העירוני של ליון. בהזדמנות זו 23 כפרים (שאפונה, שאסייה, קומונה, קורבא, דסין-שרפייה, פזן, ז'נא, ז'ונאז', ז'ון, מארן, פיזיניאן, סן-בונה-דה-מיר, סן-פייר-דה שנדייה, סן-פריאסט, סו-סמפוריין-ד'אוזון, סרזן-די רון, סימאנדר, סולז, טרנה, טוסייה) שעד אז היו חלק ממחוז איזר ועוד -6 כפרים של מחוז אן סופחו למחוז רון.
ב-1971 הוצא היישוב קולומביה-סונייה ממחוז איזר.
פרהיסטוריה.
עקבות ראשונות של בני אדם שנתגלו במחוז שייכות לתקופת האבן האמצעית בסביבות 200,000 לפנה"ס. אז על אף האקלים הקר התיישבו בני אדם בהרי שארטרז וורקור. מערת בירי (Bury) יושבה על ידי בני אדם בתקופה שבין 120,000 - 14,000 לפנה"ס. הפיזור הגאוגרפי של האנשים באזור היה תלוי בעיקר במזג האוויר, בעידני הקרח ובהתפזרות בעלי החיים ששימשו למזונם. בסביבות 5000 לפנה"ס קבוצות בני אדם מיושבים ראשונות מצאו מגורים במרגלות ההרים שארטרז, ורקור, טריאב, במעבר וורפ (cluse de Voreppe) ובמישור ביאבר-ואלואר שבו שרר בזמנו אקלים חם ולח המזכיר את האקלים הים תיכוני ושסייע לתנופת החקלאות המקומית.
בשלהי הפרהיסטוריה נוצר בסביבות 2700 לפנה"ס אתר נאוליתי על הגדה הדרומית של האגם פאראדרי. מדובר בכפר בן חמישה בתים משפחתיים מעץ שאוכלס על ידי כחמישים תושבים. כיום חופרים את האתר הנמצא מתחת למי האגם. בימי פרוטוהיסטוריה ובתקופת הברונזה בין 1300-110 לפנה"ס הופיעו מעבדים ראשונים של מתכות, שסיפקו, כנראה, ביקוש מצד אנשי המקום. גילוים של חפצי ברונזה רבים (גרזינים, סכינים, צמידים וכו') בשטח הכפרים גונסלן ואלוואר של ימינו, מצביע על חשיבותו של ענף עיבוד הברונזה במקום.
בהמשך כשהופיעו בהרי האלפים השבטים הגאליים הראשונים התחילה תקופת הברזל .
התקופה הרומית.
הרומאים מצאו באזור ארבע קבוצות של גאלים. החשובה ביניהן היו האלוברוגים ששטח שליטתם השתרעה מז'נבה עד לקולארו (גראטיאנופוליס, לימים גרנובל) ואחר כך עד לווייאן שהייתה בירתם.
בשנים 125-118 לפנה"ס נחלו העמים הגאליים - האלוברוגים, הארוורנים והווקונקים תבוסות מצד הרומאים, האחרונים הצליחו להשתלט על אזור רחב בין האלפים להרי הפירנאים. הם הקימו בו את פרובינקיית גאליה טרנסאלפינה או גאליה נארבוננסיס.
וייאן הפכה לעיר רומית משגשגת והייתה באותה תקופה המרכז הפוליטי והכלכלי הראשי של האזור הידוע כיום כמחוז איזר. בווייאן ניתן לראות עד היום שרידים בולטים רבים מאותה תקופה כמו, למשל, מקדש אוגוסטוס ומקדש ליביה, והתיאטרון העתיק.
ימי הביניים.
בימי הביניים האזור והעיר גרנובל ידעו תקופה של התפתחות.
בעקבות הכיבוש הרומי קמה כאן בין השנים 443–524 ממלכת הבוגרונדים עד לקרב וזרונס כשהוחלפה על ידי ממלכות פרנקיות. לצד המלכים תפקיד מנהלי ומשפטי הולך וגדל מילאו הבישופים הנוצרים שעמדו בראש דיוקסיות
כמו בשאר אירופה, במחוז איזר בתקופה הידועה כימי הביניים התחתונים - בין 750–1000 - נבנו טירות ומבצרים רבים. המבצרים עברו פיתוחים רבים - מן ה"מוט" וביצורי העץ, שנתגלו באתר מוט שי שאטלאר בשיראן (Chirens),
ועד טירות האבן שנועדו להגן על האצילים וסימלו את מעמדם באחוזה.
בסביבות שנת 1000 התחיל ברחבי מחוז איזר גל חדש של בניית טירות: ב-980 היו חמש טירות מבוצרות בלבד ומספרן עלה בשנת 1120 ל-120.
באותן השנים בלטה ההתארגנות המדינית של חבל דופינה ההיסטורי ובראשו הרוזנים והנסיכים שקראו לעצמם הדופן (דולפינים) של ווייאן. הראשון במנהיגיו היה גיג הראשון, נסיך אלבון.
הוא היה מנהיג שאפתן והחזיק כבר בשלהי המאה ה-9 טירה, כפר וכנסייה ביישוב ויזי (Vizille), וכן אחוזות בחבל רוסיון מדרום לווייאן.
הוא הגדיל בהמשך את מספר תאריו ואת אחוזותיו הודות ליחסי קרבה עם בישופי גרנובל וואלאנס, כתוצאה של אסטרטגיה דיפלומטית מבוססת נישואין בין שושולות
חבל דופינה הפך למדינה עצמאית ביחס לאימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני. למשך מעל מאתיים שנה התקיימה דופינה כמדינה עצמאית שהתעמתה לעיתים קרובות עם רוזנות סבויה. ב-29 במרץ 1349 לפי הסכם רומאן (Romans) ויתר הומברט (או הומבר) השני מווייאן על דופינה לטובת מלך צרפת, פיליפ השישי מבית ולואה.
התקופה המודרנית.
במאה ה-16 הוקמו מבצרים נוספים במיוחד מסביב לגרנובל כהגנה מפני מתקפות השליטים מסבויה. במאה ה-17 התבלטה במיוחד דמותו של פרנסואה דה בון דה לדיגייר, לוטננט כללי של דופינה מטעם מלכות צרפת, שעשה מאמצים להבטחת שלום האזור ולקידומו הכלכלי. במאה ה-18 שגשג אזור איזר אולם פריחתו נפגעה עקב ההגירה ההמונית של ההוגנוטים אל מחוץ לצרפת . ניסיונות התקוממות נגד עוולות המשטר זכו לפעמים בתמיכה עממית רחבה. כך במקרה האיכר המרדן והמבריחן לואי מנדרן שהכריז מלחמה על גובי המיסים, fermiers généraux- השנואים.
בגרנובל פרח חיי תרבות, למשל מסביב לספרייה העירונית, שבה פעלו מלומדים כמו אנרי גאניון, סבו של הסופר סטנדל, מדענים והוגים נאורים כמו הגאולוג והליתולוג דאודה דה דולומייה, הממציא והמומחה בתחום האוטומציה של הנולים במפעלי האריגה, ז'אק דה ווקנסון, הפילוסוף גבריאל בונו דה מאבלי, אחיו של קונדיאק, הפוליטיקאי אנטואן ברנאב. ברנאב יחד עם ז'אן-ז'וזף מוניה עמדו ב-7 ביוני 1788 בראש התקוממות שנקראה "יום הרעפים" (Jour des Tuiles) שפרצה בגרנובל ושבה השליכו המורדים רעפים על ראשי המשמר המלכותי. זו הייתה התקוממות חשובה שבישרה את פריצת המהפיכה הצרפתית.
במאות הבאות עמד האזור בסימן המהפכה התעשייתית ותנופת התיירות בהרים. משאבי הטבע המקומיים - היערות, זרמי המים המהירים, המים התת-קרקעיים, מחצבי המתכות כמו ברזל, עופרת, כסף - איפשרו התפתחות תעשיית הנייר, הטקסטיל, המכרות, עיבוד המתכות. עוד בימי הביניים נודעה פעילות הכרייה בבראנד. (Brandes)
למחוז גם מקורות רבים לאנרגיה הידרואלקטרית שתרמו גם כן להפיכתו לאחד האזורים המתועשים ביותר של צרפת. מציאות זו באה לידי ביטוי גם ב"תערוכה הבינלאומית של "הפחם הלבן" (כאן במבן של הכוח ההידראולי) ושל התיירות" שאורגנה בגרנובל ב-21 במאי-25 באוקטובר 1925.
התקדמות התעשייה והטכנולוגיה בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 תרמה להתקדמותם של מגזרים כלכליים שונים. פול ארו התקין בשנת 1886 את התנור החשמלי הראשון בתעשיית המתכות והתחיל בעיר פרוז' יציקת ראשונה של אלומיניום בעזרת האלקטרוליזה. מפעל זה לאלומיניום קיים עדיין, אם כי אינו פעיל, והוא מהווה דוגמה מאלפת לאדריכלות התעשייתית בתחילת המאה ה-20.
מלחמת העולם השנייה.