בהמשך, המבצר הוכרז כגן לאומי. באתר נערכו עבודות שימור ופיתוח אשר כללו הכשרת כניסה למטיילים בצידו המערבי של המבצר. הסרט בופור צולם במבצר בשנת 2006.
מבנה המבצר.
צורתו הכללית של המבצר מוארכת וצרה, בהתאם לשלוחה עליה הוא נבנה. אורכו מקצה לקצה הוא כ-420 מטרים, ורוחבו משתנה בין כ-60 מטרים בנקודה הצרה ביותר ל-150 מטרים בזו הרחבה ביותר. המבצר הוקף לכל אורכו בחומות אבן, אשר בקרבן שובצו מגדלי שמירה בהתאם לצורך. כך נוצר ההבדל בין החומה הצפונית, אשר נמצאת מעל למצוק תלול ביותר המשמש מחסום טבעי לפולשים, אשר בה מוקם מגדל אחד בלבד, לבין החומה הדרומית, שעשרת המגדלים שבולטים ממנה נועדו להקשות על הגישה הקלה יחסית מצד זה. בחלקו המערבי של המבצר שוכנים ארבעה מגדלים גדולים, אשר מטרתם הייתה הגנה על החומה המערבית, אשר נמצאת בסמוך לרחבה טבעית המאפשרת כינוס כוח פריצה לפני החומות. ברחבה זו ממוקם כיום חניון המכוניות שבכניסה לאתר.
בחלקו המזרחי של המבצר נבנה "מגדל העוז". זהו למעשה מבצר בתוך מבצר, אשר נועד לשמש מחסה ומפלט אחרון אם נפרצו חומותיה החיצוניות של המצודה. מגדל העוז מוגבה ביחס לשאר חלקי המבצר וחולש על כל חלקיו ושעריו. במגדל זה נמצאו שרידי אולמות מפוארים, בריכות מים וחדרים רבים, ומכאן יש להניח כי היה זה החלק במבצר בו השתכן כדרך קבע המושל במקום. הכניסה אל מגדל העוז נחסמה במערכת של שלושה שערים מסיביים, הנמצאים בפינה הצפון-מערבית שלו, והמגדל כולו הוגן על ידי ארבעה מגדלים פנימיים, אחד בכל פינה.
בימי קיומו חולק המבצר לשני חלקים. החלק העליון כלל את מגדל העוז ואת מרגלותיו, והכניסה אליו הייתה דרך מגדל קטן אך מבוצר בחומה הדרומית, מגדל אשר כיום נותרו ממנו רק עיי חורבות. חלקו המערבי של המבצר, החלק התחתון, היה החלק בו רוכזו המבנים המנהלתיים דוגמת מאגרי המים והאורוות. לתחום זה היו שתי כניסות, האחת בחומה הדרומית והאחת בחומה המערבית. כל הכניסות למבצר היו חלק ממגדלי ההגנה, ומול כל שער נבנה מגדל המגן עליו.
אנטרוקוקוס
המתת חסד בהלכה
נושא המתת החסד הוא מהקשים והסבוכים שעימם מתמודדת האתיקה הרפואית. עמדת ההלכה בנושא המתת החסד היא מורכבת: ההלכה שוללת לחלוטין נקיטת פעולות שיש בהן כדי להביא למותו של אדם באופן אקטיבי אך סלחנית יותר לגבי פעולות בעלות אופי פסיבי. רוב הפוסקים אינם תומכים בפעולות שמטרתן להאריך הארכה חסרת תוחלת של חיים שיש בהם ייסורים. בכך דומה הגישה ההלכתית לגישה האתית-רפואית הנהוגה מכוח החוק ברוב המוחלט של מדינות המערב.
המתת חסד אקטיבית.
המתת חסד אקטיבית של אדם, גם אם הוא סובל מייסורים קשים, אסורה כמעט בכל מדינות העולם. גם ההלכה רואה אותה בחומרה רבה. כבר בתנ"ך ניתן למצוא דוגמה לכך: הנער העמלקי סיפר שהרג את שאול המלך כדי להקל על ייסורי גסיסתו, אך כעונש נידון למוות על ידי דוד. במעשה זה מביע דוד את הכבוד הרב שרחש כלפי שאול בהיותו משיח האל, אך חז"ל דרשו מהסיפור שגם המתת חסד כזו נחשבת כרצח, ודינה מוות. אומנם מאותו סיפור תנ"כי עצמו יש שהסיקו שהאדם עצמו רשאי לאבד עצמו לדעת במצב של ייסורים קשים כפי ששאול עשה. לדעתם ייתכנו מצבים לפיהם יהיה אדם רשאי להמית עצמו במו ידיו, אולם דעתם דעת מיעוט.
את ההשקפה הבסיסית של ההלכה על המתת חסד מנסח הרב ישראל מאיר לאו:
כפי שעולה מדברי הרמ"א, האיסור על פעולה אקטיבית כדי להמית אינו איסור רק על מעשה הריגה ממש, אלא על כל פעולה מזרזת מוות:
קיימת אף דעה בהלכה לפיה אסור כלל לגעת בגוסס, מחשש להחיש המוות.
כך נפסק בשולחן ערוך:
המתת חסד פסיבית.
כעיקרון תומכת ההלכה בהימנעות מהארכת חיים שאין בה תוחלת. הרמ"א מתיר להפסיק לחטוב עצים במקום שבו נמצא גוסס או להימנע מלשים מלח על לשונו, אף שהוא מניח שחטיבת עצים ומלח על הלשון מעכבים את צאת הנשמה.
חלוקים הפוסקים בשאלה מה נקרא הסרת דבר המונע מוות ומותר, ומה נקרא מעשה המזרז מוות ואסור.
קיימת דעה קיצונית שלפיה כל טיפול מאריך חיים, אף אם מתבצע נגד רצונו של החולה הסובל, הוא בגדר חובה. דעה זו התפשטה כהשקפתה של ההלכה, אף שלמעשה היא דעת מיעוט. הרב יעקב ישראל קניבסקי כתב על כך: "בעיקר היסוד דכל מה שאפשר להאריך חיי החולה (אפילו אינו אלא לחיי שעה) צריכים לעשות, אמת שגם אני שמעתי בילדותי מימרא זו, ולא ידעתי אם זהו מבר סמכא הוא, אבל בעיניי דבר זה צריך עיון גדול".
אחרים סבורים שמותר להימנע מלהאריך חיי חולה סופני סובל (ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב), ויש הסבורים שזהו אינו רק היתר אלא חובה. הרב משה פיינשטיין אף סובר שגם אם החולה אינו סובל לדעת הרופאים, חל איסור להאריך את חייו, משום שאין הרופאים יכולים לדעת מה טיבם של הייסורים הכרוכים בעיכוב צאת הנפש.
הדעה המקובלת בין הפוסקים היא שבחולה סופני שאפסה תקוותו אין צורך לבצע פעולות כגון החייאה, הנשמה, ניתוחים, דיאליזה, כימותרפיה ועוד. מצד שני, אסור לחדול מלתת מזון ונוזלים.
שאלה שנויה במחלוקת היא מה הדין במקרה שבו חובר חולה סופני למכשיר הנשמה. האם מותר לנתקו ממנו. הרב חיים דוד הלוי ואחרים התירו זאת, אך רוב הפוסקים אסרו. "פטנט הלכתי" שמגשר בין הדעות ושנעשה בו שימוש הוא חיבור מכשיר ההנשמה לשעון, כך שיפסיק מעצמו לכמה שניות מפעם לפעם. ניתוק המכונה במצב שבו היא שובתת לרגע יכול להיחשב לפעולה פסיבית מותרת (הימנעות מחידוש פעולתה אינה כהפסקת פעילותה).
תפילה על חולה שימות.
פוסקי ההלכה דנים האם מותר להתפלל על חולה שימות. הר"ן כתב שאם החולה מתייסר ואין תקווה שיתרפא מותר להתפלל עליו שימות, כמו שמסופר בתלמוד על אמתא דבי רבי שהתפללה על רבי יהודה הנשיא שימות.
כריסטינה משוודיה
חוליית סילואן
חוליית סילואן היא תא טרור פלסטיני של ארבעה תושבים ישראליים ממזרח ירושלים שהופעלה בידי ארגון הטרור האסלאמיסטי חמאס, וכונתה באמצעי תקשורת בישראל "חוליית סילואן", על שם הכפר סילואן שבמזרח ירושלים. החולייה הייתה אחראית לשורה של פיגועי טרור רצחניים ולעשרות הרוגים ופצועים, ואף ניסתה לבצע פיגועים אסטרטגיים.
החוליה הייתה אחראית לפיגועים בקפה מומנט, באוניברסיטה העברית, בשפילד קלאב בראשון לציון (שבוצעו ברובם ב-2002) וכן לניסיונות לביצוע פיגועים והטמנת מטעני חבלה בתשתיות אסטרטגיות. החוליה נחשפה ונעצרה בידי שירות הביטחון הכללי. בית המשפט הרשיע את הטרוריסטים חברי החוליה ברצח 35 בני אדם, וגזר עליהם עונשי מאסר לתקופות ממושכות. רוב חברי החוליה השתחררו בעסקת שליט.
הפיגועים.
הפיגועים שביצעה החולייה:
תפיסת חברי החוליה ועונשיהם.
באוגוסט 2002 נחשפה החוליה על ידי השב"כ וכל חבריה נעצרו. הם הועמדו למשפט בעוון רצח 35 ישראלים, ביצוע פעולות טרור, קשירת קשר עם האויב וסיוע לאויב בשעת מלחמה. המחבלים הודו בביצוע הפיגועים אך סירבו להביע חרטה על מעשיהם, אלא הביעו גאווה בהם. בית המשפט גזר עליהם מאסרי עולם ארוכים במיוחד ונימק: "מן הראוי שהנאשמים יימקו בכלא עד אחרון ימיהם".
חברי החוליה ועונשיהם:
בשנת 2003, אישר בג"ץ לכוחות הביטחון להרוס את בתיהם של המחבלים חברי החולייה. בינואר נהרסו בתיהם.
בשנת 2005 החליט שר הפנים אופיר פינס לשלול את מעמדם כתושבי קבע.
איתן בן-אליהו
איתן בן-אליהו (נולד ב-10 בספטמבר 1944) הוא איש צבא ישראלי, שכיהן כמפקד ה-13 של חיל האוויר הישראלי מיולי 1996 ועד אפריל 2000.
ביוגרפיה.
איתן בן-אליהו נולד וגדל בירושלים, בן לאב עולה מאיראן ואם ילידת מקדוניה. למד בבית ספר דתי והיה חניך בצופים הדתיים בשבט משואות.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, למד לתואר שני באסטרטגיה ויחסים בינלאומיים וסיים את הלימודים, אך בשל פרוץ מלחמת המפרץ לא השלים את התואר. בוגר קורס מתקדם למינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
טייס קרב.
באוקטובר 1962 התגייס לקורס טיס, וסיים אותו בנובמבר 1964 במגמת קרב. את קורס האימון המבצעי (קא"מ) עבר בטייסת 113 ("טייסת הצרעה") ובסיומו עבר לשרת כטייס אוראגן, ובאוגוסט 1965 החל קורס מדריכי טיסה בבית הספר לטיסה (ביס"ט) שבסיומו מונה למדריך בביס"ט. במהלך שירותו בביס"ט, שנמשך עד אפריל 1967, השתתף בהקמת הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי והיה טייס בצוות.
במלחמת ששת הימים שירת כטייס אוראגן בטייסת 113. בדצמבר 1967 עבר לטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") שהפעילה מטוסי מיראז' 3, ובספטמבר 1969 עבר בעת הקמתה לטייסת 201 ("טייסת האחת") שהפעילה מטוסי F-4 פנטום. בהמשך התמנה גם לסמ"ט ב' ולסמ"ט א' בטייסת 201. ביוני 1972 סיים קורס מערכות נשק לטייסי קרב בבסיס חיל האוויר האמריקני "נליס" במדינת נבדה בארצות הברית.
בספטמבר 1973 מונה לראש מדור תכנון מבצעים במטה החיל. ימים ספורים לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, מפקד טייסת 201 דאז נפצע בנטישה ולא יכול היה להמשיך בתפקידו. באותם ימים, בתחילת המלחמה, ספגה הטייסת אבדות כבדות, כאשר שבעה אנשי צוות נהרגו. בן-אליהו הוזעק לטייסת כדי לפקד עליה כממלא מקום. הוא נטל את הפיקוד על הטייסת והוביל אותה במלחמה. תחת פיקודו התאוששה הטייסת. בתום המלחמה המשיך לפקד עליה, ומינויו הפך לקבוע ונמשך שלוש שנים.
בינואר 1976 מונה לראש צוות הקליטה של מטוסי ה-F-15 איגל, וביוני אותה שנה מונה למפקד טייסת ה-F-15 איגל ("בז") הראשונה של החיל: טייסת 133 ("טייסת אבירי הזנב הכפול").
ביוני 1979 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת אמצעי לחימה במטה החיל. ב-1981 טס במטוסי F15 שליוו את מטוסי ה-F16 בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק. ב-1982 החל לימודי תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. עם סיום לימודיו ביולי 1984 מונה למפקד בסיס רמת דוד.