מול ישיבת נתיבות עולם שכן מגרש הכדורגל העירוני. במשך שנים הוא שימש את קבוצת הכדורגל "אליצור בני ברק", והוא כונה "מגרש אליצור". בשנות ה-80, עם שינוי צביון העיר והגירת האוכלוסייה הדתית-לאומית ממנה, הופסקה פעילותו של המגרש, והוקם עליו סמינר עירוני לבנות, בהנהלת הרב שמואל מאיר. בצמוד אליו שכן בית הספר הממלכתי-דתי-תורני "סגולה". בין בוגריו: הרב ד"ר בני לאו, הרב שמואל טל ואחיו נחום לנגנטל. עם הידלדלות האוכלוסייה הדתית-לאומית באזור התאחד בית הספר עם בית הספר "מוהליבר" שבצפון-מערב העיר, ובניין בית הספר "סגולה" הוסב לסמינר "בית יעקב" לבנות עדות המזרח, בהנהלת הרבנית אלקיים. בשבתות פועלת במקום קהילה דתית-לאומית ותיקה, ורבה הוא הרב אברהם שרמן. בקצה הדרומי של הרחוב, סמוך למפעל קוקה-קולה, שוכן סמינר "בית יעקב" נוסף, בהנהלת הרב אברהם כהנא.
בצומת הרחובות כהנמן-עזרא שוכן מבנה שהקים הרב ישעיהו פרנקל-תאומים להנצחת יהודי קהילת קרקוב (קראקא), שרבים מבניה נספו בשואה. אביו, הרב שמעון פרנקל-תאומים, היה מרבני קרקוב, ובארץ שימש כרבה של קריית אונו. בצמוד לבניין על שם קדושי קראקא שכנה בעבר ישיבת אורחות תורה, וכעבור זמן היא העתיקה את משכנה למבנה סמוך, שבעבר פעל בו מפעל המנעולים "ירדני". עם התרחבות הישיבה נבנה בניין נוסף בסמוך, ונרכש שטח ברחוב השומר, בסמוך למתחם הישיבה, שבו ייבנה המבנה המרכזי שלה.
מלחמות השבת.
עד שנות ה-70 שימש רחוב השומר עורק תנועה מרכזי לנהגים מחוץ לעיר שהשתמשו בו כדרך קיצור חלופית לקטע-דרך בכביש 4, והייתה בו תנועה ערה של כלי רכב בכל ימות השבוע, כולל שבת. ממזרח לרחוב השומר נבנה בשנות ה-50 שיכון ההסתדרות והוא אוכלס על ידי עולים חדשים לא-דתיים. בשנות ה-70, לאחר הקמת השכונות החרדיות החדשות במזרח העיר, שינה האזור את צביונו. הדיירים החילונים בשיכון ההסתדרות עזבו ברובם את העיר ובמקומם באו זוגות צעירים חרדים. בעקבות השינויים הדמוגרפיים עלתה קריאה מצד תושבי האזור לסגור את רחוב השומר לתנועת כלי רכב בשבת ומדי שבת התקיימו ברחוב הפגנות של חרדים. כתוצאה מכך התחוללה במשך תקופה ארוכה 'מלחמת שבת' שכללה עימותים קשים מדי שבת של חרדים תושבי המקום מול כוחות משטרה וקבוצת תושבי המקום החילונים, שקיבלו תגבור מארגונים ופעילים חילונים. העירייה תלתה במקום שלטים המבקשים מהנהגים שלא לעבור ברחוב בשבת ופעילים חילוניים הסירו אותם. על מנת להרגיע את הרוחות ביקשה המשטרה ממשרד התחבורה לסגור את הרחוב לתנועה, אולם המשרד סירב. העירייה פעלה על דעת עצמה והציבה מחסומים לפני כניסת השבת כדי למנוע מעבר כלי רכב ברחוב בשבת. באחת השבתות חצה את רחוב השומר צעיר רכוב על ג'יפ, ונתקל בשרשרת שהוצבה בערב שבת. כתוצאה מכך התהפך הג'יפ ונוסעו נהרג. האירוע הטראגי העלה את המתח לשיא. ראש העירייה, ישראל גוטליב, שנתן את ההוראה להציב את מחסום השבת, הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
זמן קצר לאחר התאונה הסכים המפקח על התעבורה לסגור את הכביש בשבתות ובג"ץ אישר את ההחלטה. בשנת 1985 התפתחו הפגנות בקצה הדרומי של רחוב השומר בדרישה לסגור גם צד זה לתנועה בשבת.
עם הזמן הפך המקום חרדי כולו, והמאבק שכך. כיום חוק העזר העירוני אוסר תנועה של כלי רכב ברחוב השומר בשבת.
שמואל קליין
שמואל קליין (17 בנובמבר 1886, תרמ"ז – 21 באפריל 1940, י"ד בניסן ת"ש) היה רב, היסטוריון וחוקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל.
קורות חיים.
נולד בהונגריה לאידל הערצפעלד ולאברהם צבי קליין, רבה של סילאש באלהאש. קיבל חינוך מסורתי, ולאחר מכן השכלה כללית. למד בבית המדרש לרבנים בברלין, והוסמך לרבנות. כמו כן למד באוניברסיטאות של ברלין ושל היידלברג. בשנת 1909 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
כיהן כרב העיר טוזלה (1909–1913) ובהמשך עבר לכהן כרב העיירה נובה זמקי (1913–1928). נשא את יהודית (אדית) לבית הרשקוביץ, ולזוג לא נולדו ילדים. כשהיה בן 40 נפטר חמיו, והוא אימץ את גיסו הצעיר יהודה אליצור, שהיה אז בן 15, והפך לתלמידו המובהק.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, ומיד עם עלייתו ארצה החל לכהן כפרופסור לחקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. פרסם ספרים ומחקרים רבים בתחום זה, בעברית ובגרמנית.
היה חבר ועד הלשון העברית, וחבר בוועדות המקצועיות של הוועד למונחי גאוגרפיה וארכאולוגיה.
קליין נפטר בביתו בשכונת הבוכרים בירושלים בערב פסח ת"ש (1940), בן 53 במותו. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים. על מצבת קברו נכתב: .
גיסו, פרופ' יהודה אליצור, ערך ועיבד מתוך עזבונו של פרופ' קליין את הספר "ארץ הגליל", והוא יצא שש שנים לאחר מותו, בשנת 1946.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
תאונת המכרה בצ'ילה (או תאונת המכרה בקופיאפו, בספרדית: Copiapó) החלה בשעות אחר הצהרים של יום חמישי, ה-5 באוגוסט 2010, כקריסת סלעים במכרה לכריית נחושת וזהב סן חוסה, מכרה שעד למועד התאונה התקיימה בו פעילות כרייה כבר 121 שנים. המכרה ממוקם במדבר אטקמה, במרחק של 45 ק"מ מצפון לבירת מחוז אטקמה, קופיאפו, שבצפון צ'ילה. הכורים שנלכדו כתוצאה ממפולת זו, שנודעו בכינוי "ה-33" (בספרדית: Los 33), נמצאו בעומק של 700 מטרים מתחת לפני האדמה ובמרחק של כ-5 ק"מ מהכניסה הראשית למכרה שעברה דרך מנהרת השירות הספירלית שלו. קבוצת האנשים, שהורכבה מכורים מנוסים ומצוותי תמיכה טכנית, יחד עם עובדים מנוסים פחות, שרדה במשך תקופת שיא של 69 ימים במעמקי האדמה עד לחילוצם. חוסר היציבות הגאולוגית במכרה הישן והיסטוריה ארוכה של הפרת תקנות בטיחות מצדם של בעלי המכרה, הביאו לסדרה של קנסות שהוטלו עליהם ושל תאונות, כולל שמונה מקרי מוות, במהלך עשרות השנים שקדמו לתאונה ב-2010. עקב ההיסטוריה הידועה לשמצה של המכרה, התקבלה בתחילה הסברה שקרוב לוודאי שהכורים לא שרדו את קריסת הסלעים או שהם ירעבו למוות לפני שהם יימצאו, אם בכלל.
כחצי שנה לפני שארעה תאונת המכרה, חוותה צ'ילה רעידת אדמה קשה שלוותה בצונאמי.
האמפתיה החזקה של העם הצ'יליאני שהופגנה כלפי הכורים וכלפי משפחותיהם, וההד הציבורי הרב, גרמו לממשלת צ'ילה ליטול את ניהול מבצע החיפוש וההצלה מידיה של בעלת המכרה הפרטית, "חברת הכרייה הראשונה של סן אסטבן" (Compañía Minera San Esteban Primera). המשאבים הניכרים שעמדו לרשותה של חברת הכרייה הממשלתית, "קודלקו" (Codelco), אפשרו לקדוח במהירות שמונה פירי בדיקה. ב-22 באוגוסט, 17 ימים לאחר שארעה התאונה, נכתבה הודעה באותיות אדומות גדולות שהוצמדה לקצה של מקדח, כאשר הוא הועלה אל פני השטח ולאחר שהוא חדר לאזור שצוותי החיפוש סברו שבו נמצאים העובדים הלכודים. על גבי ההודעה נכתב בפשטות: "אנחנו בסדר במקלט, ה-33" (בספרדית: Estamos bien en el refugio, los 33). אזרחי צ'ילה דרשו מהנהגת המדינה למצוא את הדרך להחזיר את העובדים הלכודים בשלום לבתיהם ולמשפחותיהם.
מרגע שצוותי החילוץ והעולם כולו, הבינו שהכורים הלכודים חיים, יזמה צ'ילה תוכנית מקפת לביטחונם של האנשים במהלך התקופה שבה הם היו לכודים מתחת לפני האדמה ולחילוצם. התוכנית כללה פריסה של שלושה צוותי קידוח בינלאומיים, ליווי של ממשלת צ'ילה, וייעוץ של מומחים מסוכנות החלל נאס"א ומתאגידים רב-לאומיים מכל רחבי העולם. ב-13 באוקטובר 2010, לאחר 69 ימים, הועלו כל 33 הכורים הלכודים בשלום אל פני האדמה במבצע חילוץ שארך כמעט 24 שעות. לאחר שאחרון הכורים הועלה אל פני הקרקע, הציגו אנשי צוות ההצלה שלקחו חלק במבצע, ושעדיין נותרו מתחת לפני הקרקע, שלט שבו נכתב "המשימה הושלמה, צ'ילה" (בספרדית: Misión cumplida Chile). האירוע הועבר באמצעות מצלמות אל רשתות הטלוויזיה והאינטרנט ונצפה בשידור חי על ידי יותר ממיליארד צופים ברחבי העולם.
כמעט כל 33 הכורים שחולצו היו במצב רפואי מניח את הדעת. שניים מהכורים סבלו מצורנת, אחד מהם מדלקת ריאות ואחרים סבלו מדלקות בשיניים ומבעיות בקרנית. שליש מעלות מבצע החילוץ שהגיעה ל-20 מיליון דולרים, מומן על ידי תרומות פרטיות והשאר הגיע מבעלי המכרה ומממשלת צ'ילה. בעקבות תאונת המכרה בצ'ילה נוהלו מספר חקירות, שהסתיימו ב-1 באוגוסט 2013, לאחר שלוש שנים, מבלי שהוגשו תביעות פליליות.
רקע.
לצ'ילה מסורת ארוכה של כרייה שהפכה אותה ליצרנית הנחושת הגדולה בעולם. מאז שנת 2000 מתו כ-34 איש בשנה בממוצע בתאונות כרייה בצ'ילה, כשהשיא היה 43 הרוגים ב-2008, על פי נתונים מ"השירות הלאומי לגאולוגיה ולכרייה" (Servicio Nacional de Geología y Minería de Chile).
המכרה שבו התרחשה התאונה הוא בבעלות "חברת הכרייה של סן אסטבן" (Compañía Minera San Esteban), הידועה לשמצה בשל התפעול הבלתי בטיחותי שמתבצע במכרות שבבעלותה. על פי נתונים מ"אגודת הבטיחות של צ'ילה" (Asociación Chilena de Seguridad), שמונה כורים מצאו את מותם במכרה סן חוסה ב-12 השנים שקדמו לתאונה. השירות הלאומי לגאולוגיה וכרייה קנס את החברה 42 פעמים בשש השנים שקדמו לתאונה על הפרת כללי בטיחות. ב-2007 נסגר המכרה באופן זמני, כאשר קרובי משפחתו של כורה שנהרג בתאונה הגישו תביעה כנגד החברה, אך ב-2008 נפתח המכרה מחדש, אף על פי שתנאי העבודה במכרה עדיין לא עמדו בכללי הבטיחות, סוגיה שנותרה תחת חקירה בפיקוחו של הסנאטור הצ'יליאני, בלאדו פרוקריקה. עקב אילוצים תקציביים, נותרו רק שלושה פקחים שהיו אחראים על 884 המכרות של אזור אטקמה בתקופה שקדמה לתאונה.