שנים מספר לאחר קום הקו אומץ מחירון כרטיסי היחיד של שני פני, דבר הגרם הרכבת התחתית להקרא בשם הפופולרי (באותם ימים): "Twopenny Tube" (רכבת שני-פני). ביולי של שנת 1907 הוספו דמי נסיעה של שלושה פני ובשנת 1909- של פני אחד.
הארכות שהוספו לקו.
הקו הוארך לכיוון מערב כאשר הוקמה תחנת ווד ליין במסגרת התערוכה הבריטית-צרפתית.
הקו הוארך לכיוון מזרח כאשר הוקמה תחנת ליברפול סטריט.
הקו הורחב לכיוון מערב כאשר הוקמו תחנות נוספות והקו "נמתח" עד תחנת אילינג ברודוויי.
במהלך שנות "תוכנית העמלה החדישה" (1935-1940) הקו הוארך עד מאוד:
הקו הורחב לכיוון אפינג לאחר שרשת הרכבת התחתית קיבלה את רשות השימוש בקו מ"רשת הרכבות הבריטית" (British Railways).
הקו הוארך עד לתחנת אונגר לאחר שרשת הרכבת התחתית קיבלה את רשות השימוש בקו מ"רשת הרכבות הבריטית".
הרכבת לריצ'מונד.
בשנת- 1912 התפרסמה תוכנית בה נאמר כי הקו יורחב לכיוון ריצ'מונד מתחנת שפרדס בוש, ויעבור בתחנות טורנהאם גרין וגאנרסברי. הנתיב אושר בשנת- 1913 אך בגלל מלחמת העולם הראשונה שנה אחר כך הבנייה הופסקה. בשנת- 1919 הוצעה תוכנית חילופית בה ניתן היה להשתמש במסילות הנטושות של "קו הרכבת הלונדוני-הדרום-מערבי" (London and South Western Railway). אף על פי שהאישור לדבר ניתן בשנת 1920, הדבר מעולם לא נעשה. היה זה קו פיקדילי שהשתמש במסילות הרכבת הנטושות של "קו הרכבת הלונדוני-הדרום-מערבי" בשנת- 1932.
הרכבת מאפינג לאונגר.
למרות החשמול של החלק הזה של הקו כבר בשנים 1935–1940 במהלך "תוכנית העמלה החדשה" (ראו למעלה), עדיין היו בשימוש קטרי הגרירה עד ה-18 בנובמבר 1957. מעבר ליום הזה נעשה שימוש ברכבות בעלות קרונות אחדים. ספקי הכוח והחשמל היו מוגבלים והיה בלתי אפשרי להגיע מתוך ואל לונדון ממקומות מסוימים בקו. השימוש בקו של אפינג-אונגר היה מועט ביותר והפך להפסדים כספיים כבדים לרשות הרכבות התחתיות, ולכן הופסק השימוש בו ב-30 בספטמבר 1994 והוא נמכר לחברות פרטיות. החיבור הישיר לתחנת אפינג הוסר אחרי ההשבתה, אבל שאר השלוחה נשאר שלם וללא פגע.
בימינו אלה, אוטובוסים מספקים את החיבור בין תחנת הרכבת אפינג לאונגר.
סגירה ב-2003.
רכבת בקו הסנטרל ירדה מהפסים בתחנת צ'נסרי ליין ב-25 בינואר 2003, ופצעה 32 מנוסעיה לאחר שמנוע ניתק מהרכבת ונפל על המסלול. כל הקו נסגר בעקבות ההתרחשות עד שהסיבה לתאונה התבררה ונעשו שינויים בכל הרכבות. לאחר מכן הקו נפתח מחדש בשלבים. בחודש מרץ בשנת 2003 הוגבלה פעילות הקו רק לקצוות המערביים והמזרחיים שלו כאשר השלוחה המרכזית עדיין סגורה. שרותי הקו סופקו באזור המרכזי של הקו ב-3 באפריל, לכל התחנות (בתדירות מצומצמת) עד ה-12 באפריל, ובשרות מלא עד סוף אותו החודש.
ההשבתה הוארכה גם לקו ווטרלו וסיטי בשלב מסוים, אך מפני שהקו כולל רק שתי תחנות ומספר מצומצם ביותר של רכבות- הקו החלים במהרה וחזר לתפקד מיד.
תאונה משנית יותר קרתה בתחנת וייט סיטי ב-11 במאי 2004, אך לא דווח על נפגעים.
סגירה ב-2007.
רכבת עמוסה בנוסעים ירדה מהפסים בין תחנות הרכבת מייל אנד ובת'נל גרין בשעה 9 בבוקר ב-5 ביולי 2007. מאוחר יותר התברר כי מטען שאוחסן בצורה רשלנית ליד הפסים השתחרר ממקומו.
כוחות חילוץ והצלה רבים הגיעו לתחנות מייל אנד ובת'נל גרין אולם פרט לפציעות קלות לא נרשמו אבדות בנפש. תנועת הרכבות באזור הושבתה בשני הכיוונים וחודשה יומיים לאחר מכן.
ציוד ושימוש.
ציוד ששימש בעבר.
כאשר נפתחה לקהל הרחב, הרכבת הופעלה על ידי קטרים חשמליים אשר גררו אחריהם קרונות. לכל קרון היה דלת משני הצדדים כפי שהיו באותם זמנים גם ברכבות נוספות ברחבי המדינה כגון גלאזגו. הקטרים, בעודם בעלי משקל רב, הוכחו כלא משביעי רצון בגלל גרימתם לזעזועים ורעדה. הם הוחלפו במכוניות מנוע בשנת 1903.
בשנות העשרים המלאי היה זקוק להחלפה ושיפוץ נרחב. מאחר שהציוד שהיה בשימוש בימים הללו תיפקד באופן גרוע ולא עבר במנהרות הצרות, הוחלט לחדש את המאגר הקיים. דלתות הקרונות סולקו, והוחלפו על ידי מעבר לנוחיות הנוסעים. חידוש הקו נעשה בפלת'ם שבלונדון.
בשנת- 1920, נקנו מספר רכבות שיתפקדו בקו בין התחנות ווד ליין ואילינג ברודוויי. הרכבות גם שימשו את קו בייקרלו לזמן מסוים.
הציוד הישן של 1903 ושנות העשרים הוסר מהשימוש בשנת- 1939. עם הרחבת הקו וחשמולו הופעלו רכבות חדישות יותר ומהירות יותר.
הציוד התיישן ועד שנות החמישים אבדה מהימנותו. חלקם לא שימשו בכלל בגלל מלחמת העולם השנייה ונשמרו עד לפתיחת ההארכות של הקו לאחריה. התוכניות להחלפתם ננטשו בסופו של דבר; סוג חדש של רכבות הוכנס לתפעול במקומם בשנת- 1962. הציוד שימש את הקו העד להחלפתו בשנת 1992.
שלוחת אפינג-אונגר לא חושמלה אלא עד שנת 1957. עד אז שימשו את הקו רכבות גרירה המונעות על ידי קיטור. כאשר חישמול הקו החל נעשה שימוש ברכבות משנת- 1935, מאוחר יותר רכבות משנת 1962 אשר עברו שינוי מיוחד כדי להתאים עצמם לזרם החשמל המוגבל. השלוחה נסגרה לבסוף בשנת 1994 (ראו למעלה).
ציוד המשמש כיום.
כמו כל קו ברכבת התחתית של לונדון, קו סנטרל מופעל על ידי סוג אחד של ציוד. מלאי 1992 הוחדר לקו בהדרגה מאפריל של שנת-1993, עד 17 בפברואר 1995 והיה הראשון בלונדון שהציג את המערכת האוטומטית אשר הכריזה לנוסעים על התחנות וכיוון הנסיעה. האספקה של 1992 צבועה באדום, לבן וכחול (כצבעי לוגו הרכבת התחתית) וכל רכבת היא בעלת 8 קרונות.
בשנת 1996, הקו שוכלל על ידי הוספת מחשבים לרכבות אשר איפשרו נהיגה אוטומטית. הדבר הוכנס לשימוש בשנים לאחר מכן.
עובדות.
אורכו של קו סנטרל הוא 74 קילומטרים (46 מיילים) מה שהופך אותו לקו הארוך ביותר ברכבת התחתית. בקו ישנם 49 תחנות ומופעל על ידי 72 רכבות בזמנים העמוסים ביותר. ככלל ישנם 85 רכבות, לכל אחת 8 קרונות ורובם יוצרו בשנת 1992.
בדיקת הרכבות ושיפוצן נעשה בתחנת מערב רוזליפ. תחזוק שיגרתי של הרכבות נעשה גם בתחנות היינהולט ווייט סיטי. תחנת וייט סיטי גם מאפשרת אחסון רכבות בלילה, אף כי התחנות וודפורד ולופטון מאפשרות זאת.
הנסיעה הארוכה ביותר ברכבת התחתית של לונדון בלי לשנות קו רכבת היא בקו סנטרל בין התחנות מערב רוזליפ ואפינג (54.9 ק"מ, 34.1 מייל), ומשכה הוא שעה ו-28 דקות בקירוב.
בתחנת צ'נסרי ליין ממוקמות המדרגות הנעות הקצרות ביותר- 9.1 מטרים, הכוללות 50 מדרגות.
תחנות.
שלוחת מערב רייזליפ.
השלוחה מתחברת בתחנת צפון אקטון.
שלוחת אילינג ברודוויי.
השלוחה מתחברת בתחנת צפון אקטון.
מסתעף לשתי שלוחות.
שלוחת אונגר (כיום שלוחת אפינג).
התחנות הבאות לאונגר משומשות כשרות "קו הלוך ושוב" ואינן שייכות לפעילות השוטפת של הקו.
תוכניות לעתיד.
בסוף שנת- 2007, תחנת הרכבת שפרדס בוש תהפך לתחנה מקבילה עם תחנת רשת הרכבות העיליות בקו המערב-לונדוני.
ישנן תוכניות להקביל את תחנות הרכבת התחתית בקו סנטרל עם קו חדש של חשמליות:
ישנו תכנון ולפיו יחוברו התחנות צפון אקטון והאנגר ליין באמצעות תחנת ביניים חדשה. הדבר יספק להולכי הרגל מרחק קצר יותר לעבר תחנת פארק רויאל בקו פיקדילי.
יציאת מצריים
אליפות אירופה בכדורסל 2001
יורובאסקט 2001, ובשמה המלא אליפות אירופה בכדורסל 2001 היא האליפות ה-32 המאורגנת על ידי פיב"א אירופה. התחרות נערכה בטורקיה בין ה-31 באוגוסט ל-9 בספטמבר. נבחרת יוגוסלביה זכתה בתחרות אחרי שניצחה את המארחת, נבחרת טורקיה, בגמר. פרדראג סטויאקוביץ' היוגוסלבי הוכרז כשחקן המצטיין בתחרות.
מהלך התחרות.
16 הנבחרות חולקו לארבעה בתים בשיטת הראונד רובין. הראשונה בכל בית עולה אוטומטית לרבע הגמר, כשהמקומות השני והשלישי בכל בית מתחרים בסיבוב נוק-אאוט נוסף על העלייה לרבע הגמר. מרבע הגמר התחרות משוחקת בשיטת נוק-אאוט עד וכולל הגמר.
יורובאסקט 2001
יורובסקט 2001
Apple Logic
כתובות הסלע בטמגאלי
טמגאלי (קזחית: Таңбалы Тас, המשמעות הוא מקום צבוע או מסומן) הוא אתר פטרוגליפים השוכן באזור סמירצ'יה שבקזחסטן, במרחק 170 קילומטרים צפונית-מערבית לאלמטי. רוב הפטרוגליפים נמצאים בקניון הראשי, ומיעוטם נמצאים בקניונים סמוכים וקטנים יותר. רוב הפטרוגליפים מתוארכים לתקופת הברונזה, וחלקם כוסו בימי הביניים או לאחר מכן בתחריטים.
היסטוריה.
עד המאה ה-20 לא נבנו יישובים חדשים באזור בו שוכנים עיקר הפטרוגליפים. הקברים ומבני הדת נמצאים בעמק הסמוך לטמגאלי, ובשאר ההר נמצאים יישובים, בתי קברות ואתרי פטרוגליפים משניים. ככל הנראה הורכב האתר מאזור מגורים ומאזור דת, שהיו מופרדים על ידי אזור חיץ שומם. בתחילת תקופת הברזל פותח אזור המגורים, אך עדיין לא השיק למתחם הדתי, ובימי הביניים הצטמק גודלו. במאה ה-19 הוקמו באזור טמגאלי בתי חורף קזחיים, וכך גם במקומות שננטשו בעבר. המתחם הדתי הוקף בבתי מגורים אחדים.
במסגרת תהליך הקולקטיביזציה שבוצע בשנות ה-30 ובשנות ה-40 סולקו תושבי טמגאלי מבתיהם. ב-1966 חודש היישוב במקום על ידי מתיישבים מרוסיה ומאוקראינה, שאכלסו קולחוז סובייטי. האוכלוסייה המקומית נטמעה בתוך מהגרים קזחים שהגיעו לאזור בשנים שלאחר הקמת הקולחוז. תושבי האזור החדשים היו מוסלמים ברובם, וחלקו כבוד לאתרי הדת העתיקים למרות שלא היה ביניהם קשר היסטורי. האתר זכה להתעניינות מחודשת בזכות מחקר ארכאולוגי שהתנהל בו ב-1957 על ידי הארכאולוג אלכסיי רוגוז'ינסקי. הממשלה הקזחית השקיעה בפיתוח האתר, ובשנת 2004 הוכרז טמגאלי כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
תיאור.