בשנת 1999 יצא בנאי למופע משותף עם ארקדי דוכין שנקרא "ארקדי בנאי מאיר דוכין", ובו שניהם שרו ממיטב להיטיהם ויצרו שיר אחד משותף בשם "דומינו". באותה שנה הוציאו השניים מיני-אלבום תחת שם זה, ובו הקלטות אולפן של חמישה שירים שבוצעו במופע. מתוך האלבום זכו להצלחה שיר הנושא "דומינו", וכן הביצוע המשותף של השניים לשירו של בנאי "אהבה קצרה".
המאה ה-21.
בשנת 2001 יצא אלבומו השביעי של בנאי, "לב סדוק". גם הפעם בנאי כתב והלחין את כל השירים. האלבום כולל 10 שירים, בהם "אליה", "מרגישה בסרט" ושיר הנושא "לב סדוק".
בשנת 2002 יצא אלבום אוסף כפול של בנאי בשם "כמה אהבה" שהגיע למעמד אלבום פלטינה. האלבום כלל את השיר "בשם האהבה" שנכתב במיוחד עבור האוסף, וכן תקליטור נוסף ובו שירים בביצוע אקוסטי שהוקלטו במיוחד.
בשנת 2003 הקליט בנאי גרסה מחודשת לשירו של שמוליק קראוס "רואים רחוק רואים שקוף", עבור סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי". הסינגל, שעובד והופק מוזיקלית על ידי יונתן בר גיורא, מלחין הסדרה, הפך ללהיט, והיה ממתווי ההיכר של הסדרה זוכת פרס האקדמיה הישראלית. גם בעונה השנייה והשלישית של הסדרה המשיך הביצוע הזה להיות פתיח הסדרה.
בשנת 2005 הוציא בנאי שני סינגלים, "שם כל האדם" שלא יצא באלבום ו"בולטת", שכתבה לירון הרפז, שנהרגה בפיגוע בשנת 2001, ויצא באלבום "באמצע שום מקום", שכלל שירים שכתבה והלחינו וביצעו אמנים שונים.
באותה תקופה חזר בתשובה.
בשנת 2007 הוציא בנאי את האלבום "שמע קולי", שכלל שירים מפיוטים יהודיים מתקופות שונות, שנכתבו והושרו על ידי רבי שלום שבזי, רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, רב האי גאון ועוד. בנוסף ללחנים מקוריים של בנאי, מופיעים באלבום גם שירים עם לחנים מסורתיים. האלבום יועד תחילה לצאת בפברואר 2008, אך הצלחת הסינגל הראשון מתוכו, "לך אלי תשוקתי" שהלחין בנאי על פי פיוטו של פרשן המקרא והמשורר רבי אברהם אבן עזרא הקדימה את צאתו לדצמבר. בינואר יצא הסינגל השני, "איילת חן" שכתב רבי שלום שבזי והלחין בנאי על פי לחן עממי ובמרץ יצא "שלום לך דודי" של אבן גבירול לפי לחן של מוחמד וואהבי. את שירי האלבום הפיק ועיבד המוזיקאי גיל סמטנה. כשלושה חודשים אחרי צאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב.
בשנת 2011 יצא אלבום הופעה כפול של בנאי בשם "כמו אגם רוגע".
ב-12 בינואר 2017 נפטר בנאי בביתו במושב חמ"ד, לאחר מאבק בן שנה וחצי במחלת סרטן הוושט ונקבר בהר המנוחות. הוא הותיר שני ילדים, אחד מהם, הזמר נועם בנאי.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
ג'יימס
ג'יימס (James) הוא אחת הגרסאות האנגליות לשם העברי יעקב.
מונה (מכשיר)
מונה הוא מכשיר מדידה, שעוזר למנות כמות של אירועים, תכולות ביצוע או יחידות מניה שונות בפרק זמן נתון.
דוגמאות של מונים.
מונה במונית, חרף שמו, אינו מונה, משום שאינו מציג מנייה של גודל כלשהו, אלא את מחיר הנסיעה במונית. מחיר זה מחושב לפי גורמים אחדים, ובהם תשלום התחלתי קבוע, פרק הזמן שבו נמצא הנוסע במונית ומרחק הנסיעה, אך המונה אינו מציג נתונים גולמיים אלה, אלא רק את התוצאה הכספית הנובעת מהם.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות
חוק יישום תוכנית ההתנתקות, התשס"ה-2005, הידוע בכינוי חוק פינוי-פיצוי, נחקק בעקבות החלטת ראש הממשלה אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות ונועד לאפשר את ביצועה באופן חוקי.
ב-ז' באדר א' תשס"ה (16 בפברואר 2005) אושר החוק סופית ברוב של 59 תומכים כנגד 40 מתנגדים וחמישה נמנעים.
החוק.
החוק קבע שמועצה אזורית חוף עזה תבוטל ושהמתיישבים ברצועת עזה ובהתנחלויות שפונו בצפון השומרון יפונו, אך יקבלו פיצוי כספי המחושב לפי הרכוש שיאבד להם, גודל משפחתם ומספר השנים שגר ביישוב, לרבות פיצוי בגין עוגמת הנפש, סיוע להתאקלמות מחדש, ופיצוי בגין עלות המעבר, למתנחלים שיפנו את ביתם בעצמם עד לתאריך הקובע. בנוסף, החוק מציע מענק למפונים שייתיישבו מחדש באזורי עדיפות לאומית כגון הנגב והגליל. שהות בלתי מורשית באזורים המפונים לאחר המועד הקובע, נקבעה כעבירה פלילית שדינה מאסר ושלילת שליש מהפיצויים - סנקציות שלא מומשו בסופו של דבר.
החוק עבר מספר תיקונים בוועדות הכנסת בעקבות פניות של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל שקבלו על כך שהפיצויים נמוכים ואינם מאפשרים התחלה מחדש אחרי הפינוי.
כנגד החוק הוגשה גם עתירה לבג"ץ, שפסק (ב-9 ביוני 2005), ברוב של עשרה שופטים מול אחד, כי החוק בעיקרו תקף. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, שפסק שהחוק אינו חוקתי.
עם זאת, תיקן בג"ץ כמה סעיפים כלכליים:
ועוד תיקונים קלים.
למתנחלים שיפנו את ביתם בעצמם עד לתאריך הקובע, נקבע פיצוי בגין עלויות המעבר.
דיסידנט
דִּיסִידֵנְט (מלטינית: dissidentem - מרוחק, לא מסכים, נמצא בחוץ. במינוח האקדמיה ללשון העברית: פָּלִיג) בהגדרתו הרחבה, הוא אדם המתנגד לדעה הרווחת, לשלטון או למבנה החברתי המקובל, בעיקר במדינות רודניות וטוטליטריות.
המונח שימש במקור לתיאור התנגדות למשטר הסובייטי, והוא רווח כיום בעיקר לתיאור דיסידנטים פוליטיים, היוצאים כנגד משטרים טוטליטריים. רובם נוקטים באמצעי התנגדות בלתי אלימה להבעת ביקורת על המשטר, אם כי חלקם ניסו לגייס תמיכה להפיכה והפלת המשטר הקיים בארצם. לרוב הם נרדפים על ידי השלטון ומופעלים כנגדם אמצעי ענישה: מאסר, פגיעה כלכלית ואף הוצאה להורג. ערב הסעודית היא דוגמה בולטת להתייחסות משטרים טוטאלטריות: מאז היעלמותו של העיתונאי הסעודי, ג'מאל ח'אשוקג'י, עלה נושא ההתנגדות, הדיבור החופשי והביקורת הפנימית בממלכת ערב הסעודית בשיח התקשורתי והפוליטי הבינלאומי. עם זאת, למי שמכיר את ההיסטוריה של הממלכה, ההתנגדות איננה עניין חדש ובוודאי שהיא אינה מוגבלת לביקורתו של ח'אשוקג'י על ההתייחסות כלפי מתנגדים, "שרובם, במקרה הרע, ביקורתיים קלים כלפי הממשלה." רבים מאנשי רוח ומבני המשפחה השלטת שהתבטאו נגד דיכוי וחוסר החירויות בסעודיה הוגלו ואויימו.
דיסידנטים נודעים מהמאה העשרים הם נתן שרנסקי, אנדריי סחרוב, אלכסנדר סולז'ניצין, פיוטר יקיר, ולדימיר בוקובסקי, אלכסנדר יסנין-וולפין, אנדריי סיניאבסקי ואנדרי אמלריק, ולריה נובודבורסקיה בברית המועצות, לך ולנסה בפולין, וואי ג'ינגשנג בסין, נלסון מנדלה בדרום אפריקה, ואונג סן סו צ'י במיאנמר.
חלק מהדיסידנטים בברית המועצות אושפזו בבתי חולים פסיכיאטריים וקיבלו טיפול תרופתי בכפייה. לאחר התפרקות ברית המועצות כולם קיבלו הכרה כאנשים בריאים מנטלית.
בשנות השישים והשבעים נודעו מספר דיסידנטים יהודים בברית המועצות שנודעו בשם אסירי ציון, ביניהם: נתן שרנסקי, אידה נודל, סילבה זלמנסון, יוסף מנדלביץ', אדוארד קוזנצוב ואחרים. פעילותם נבעה ממניעים לאומיים-ציוניים, למען חופש הגירה למדינת ישראל.
בתחילה המונח התייחס לאנשים שחלקו על דעת הכנסייה. החל מתקופת שלטונו של סטלין בברית המועצות ובעיקר בתקופת המלחמה הקרה נעשה בו שימוש בעיקר לתיאור מתנגדים למשטרים קומוניסטיים. מתחילת המאה ה-21, לאחר התפרקות ברית המועצות, נהוג להשתמש בכינוי "דיסידנט" למתנגדי משטר במדינות טוטליטריות כמו סין ומיאנמר.
יוליוס ולהאוזן
יוליוס וֶלְהַאוּזֶן (גרמנית: Julius Wellhausen; 17 במאי 1844 – 17 בינואר 1918) היה חוקר מקרא, מזרחן ותאולוג נוצרי פרוטסטנטי (לותרני) גרמני. ולהאוזן נחשב לחוקר המרכזי בקרב מייסדי מחקר המקרא המודרני. הוא אסף מסקנות שגיבשו חוקרים שקדמו לו וגיבש אותן לכלל שיטה שרבים מעקרונותיה מקובלים עד היום על חוקרי מקרא. מלבד מחקריו במקרא עסק גם בחקר האסלאם והנצרות ובהיסטוריה.
קורות חייו.
ולהאוזן נולד בעיר המלין במחוז וסטפאליה שבממלכת הנובר (כיום בגרמניה), לאב כומר נוצרי-פרוטסטנטי. ולהאוזן עצמו היה בן הכנסייה הלותרנית. למד תאולוגיה באוניברסיטת גטינגן מפי היינריך אוולד (חוקר מקרא בפני עצמו), וב-1870 קיבל שם משרת מרצה להיסטוריה של הברית הישנה. ב-1872 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת גרייפסוואלד. הוא התפטר ממשרתו בשנת 1882 מטעמי מצפון. במכתב ההתפטרות הוא כתב: אחר כך הוא קיבל משרת פרופסור ללימודי מזרחנות בפקולטה לבלשנות בהאלה. נבחר לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מרבורג ב-1885, הועבר לאוניברסיטת גטינגן ב-1892, שם נשאר עד מותו ב-1918.
שיטתו.
ולהאוזן פיתח את השערת התעודות בביקורת המקרא.
ולהאוזן טען כי התורה מתחלקת לארבעה מקורות עיקריים שונים - J (ה"יהוויסט") המוקדם והפרימיטיבי יותר, E (ה"אלוהיסט") המתוחכם והמאוחר יותר, D (ה"דויטרונומיסט" - משנה-תורתי) המבטא את הרפורמה של יאשיהו בדבר ריכוז הפולחן, ו-P (ה"כוהני") מתקופת בית שני, המבטא את הדת שהנחילו הכוהנים לעם לאחר גלות בבל, הכוללת הקרבת קורבנות ודקדוקי מצוות.
ניתוחים מאוחרים של שיטתו מראים, כי ניכרים בה בבירור השפעת האידאולוגיה הנוצרית-פרוטסטנטית שלו, כמו גם הפילוסופיה ההגליאנית, שלפיה ההיסטוריה מתקדמת בשילוב של התפתחות מן הפרימיטיבי למתוחכם, יחד עם תגובות נגד, היוצרות את הנוסחה המפורסמת "תיזה, אנטיתיזה וסינתיזה".