הבחירות הפרלמנטריות במצרים 2011–2012
בעקבות ההפיכה במצרים ב-2011, שבה הודח חוסני מובארכ מתפקיד נשיא מצרים והשלטון עבר לידי המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, נקבעו על פי החלטתה בחירות כלליות וחופשיות לפרלמנט המצרי בשלושה סבבים. בסבב הראשון שהסתיים ב-3 בדצמבר 2011 ונערך עבור כ-30% ממושבי הפרלמנט (שמספרם הכולל הוא 498) זכתה "מפלגת החופש והצדק" של תנועת "האחים המוסלמים" האסלאמיסטית ב-36.6% מהקולות, מפלגת א-נור הסלפית הקיצונית זכתה בכ-24.4% מהקולות, מפלגת אל-וסט האסלאמית המתונה יחסית זכתה בכ-4.3% מהקולות, רשימת מפלגות הגוש הליברלי זכתה בכ-13.3% מהקולות ומפלגת אל-ופד הליברלית זכתה בכ-7% מהקולות. תוצאות הסבב השני והשלישי דמו מאוד לראשון ואף המגמה האיסלמיסטית התעצמה ולאחר הסבב השלישי מחזיקות המפלגות האסלאמיסטיות כ-70% ממושבי הפרלמנט.
הרקע לבחירות.
בסוף 2010, בשלהי תקופת שלטונו של חוסני מובראק, התקיימו בחירות לפרלמנט, אך לוו במחלוקות ודיכוי, כמו גם האשמות של זיוף והונאת בחירות.
בעקבות אירועים דומים בתוניסיה, קראו פעילי מחאה מצריים למפגינים להראות נוכחות בערים ברחבי מצרים בימים שיועדו במיוחד ל-"ימי זעם" שונים. למרות שדווח על אלימות במספר מקומות, התקיימו בעיקר הפגנות שלוות עד ל-10 בפברואר 2011, כאשר הקריאות למובארק להתפטר קיבלו תהודה. למחרת, סגן הנשיא עומר סולימאן הודיע על התפטרותו של מובארק מכס הנשיאות תוך מסירת השלטון לידי הצבא. המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, בראשותו של פילדמרשל מוחמד חוסיין טנטאווי לקחה את השלטון והבטיחה להוביל את המדינה בתקופת המעבר עד להקמת ממשלה אזרחית.
משאל עם חוקתי אושר ב-19 במרס.
חוק הבחירות החדש.
בעבר היו חששות כי יהיה דרוש שינוי בשיטת הבחירות, בשל העובדה כי השיטה הקיימת הייתה מבוססת ברובה על בחירה מחוזית בהצבעה של "המנצח לוקח הכול" (המיועדת למועמדים יחידים, להבדיל ממפלגות או קואליציות רשימות), יהיה לטובת המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NDP), מפלגת נאמני שלטון מובראק, אך המפלגה הלאומית הדמוקרטית פורקה באפריל 2011.
טיוטת החוק עבור שיטת הבחירות שיועדה לשימוש בבחירות המתקרבות, הוצגה ב-30 במאי 2011; באופן שנוי במחלוקת, היא שמרה על ההצבעה של "המנצח לוקח הכל", עבור שני שלישים של המושבים, בעוד כשליש בלבד מהמושבים נבחר בצורה של ייצוג יחסי.
ב - 7 ביולי 2011, הממשלה הזמנית אישרה את חוק הבחירות החדש. הוא התווה חלוקה חדשה של חצי-חצי בחלוקת המושבים, בין אלו שנבחרו בצורה יחסית, לבין המושבים שנבחרו בשיטת "המנצח לוקח הכל"; מגבלת גיל המינימום למועמדים הופחתה גם כן מ-30 ל-25.
ב - 21 ביולי 2011, הודיע המועצה הצבאית העליונה, כי:
בסוף ספטמבר 2011, הוכרז שוב על חלוקה חדשה ובה רק שליש של המושבים ייבחר בהצבעה של "המנצח לוקח הכל". עם זאת, חברי פרלמנט הללו שנבחרים ישירות יוכלו להיות רק להיות רק עצמאיים ולא חברי מפלגות פוליטיות. הגבלה זו הובילה לאיומים של החרמת הבחירות על ידי קשת רחבה של מפלגות שהתכוונו להתמודד בבחירות. המפלגות ציינו בהצהרותיהם כי דרישותיהם לשינוי חוק הבחירות צריך להתקבל עד 2 באוקטובר, אחרת הם מחרימים את הבחירות. לאחר פגישה עם מנהיגי המפלגות הפוליטיות ב-1 באוקטובר 2011, המועצה הצבאית העליונה, השולטת זמנית במדינה, הסכימה לאפשר לחברי מפלגה לרוץ למושבים בבחירות הישירות, לקבוע לוח זמנים ברור יותר למעבר לשלטון אזרחי ולשקול לבטל משפטים צבאיים לאזרחים.
ב - 11 בנובמבר 2011, בית משפט מינהלי במנצורה קבע כי חברי המפלגה הלאומית הדמוקרטית לשעבר, מפלגת נאמני מובראק, לא יורשו לעמוד לבחירה כמועמדים עצמאיים. לא היה ידוע, באופן מיידי, אם בסופו של דבר פסק דין זה יחול על כל המדינה. ב-14 בנובמבר 2011, בית המשפט המנהלי העליון בקהיר דחה את ההחלטה ואיפשר לחברי המפל"ד לשעבר לעמוד לבחירה כעצמאיים.
מפלגות.
תנועת האחים המוסלמים הודיעה ב-15 בפברואר 2011, כי תייסד את "מפלגת החופש והצדק" במטרה לרוץ בבחירות. מפלגת "אל ווסאט" ("מפלגת המרכז"), הסיעה האסלאמית המתונה יחסית של האחים המוסלמים, אושרה כמפלגה באופן רשמי ב-19 בפברואר, חמש עשרה שנה לאחר הקמתה.
"מפלגת החירות והצדק" והמפלגה הליברלית "וופד החדשה" הודיעו ב-13 ביוני 2011, כי יתמודדו בבחירות בקואליציה אחת.
כתגובה לקואליציית מרכז-ימין זו, צדדים שונים באגפים הדמוקרטים-ליברלים ומרכז הגבירו את שיתוף הפעולה. חמש מפלגות ניסחו הצהרה משותפת הבאה בביקורת על חוק הבחירות הנוכחי ומציעה חוק חדש. ב-16 באוגוסט, 15 תנועות פוליטיות וחברתיות הכריזו על , הנקרא "הגוש המצרי" ("אל-כותלה") ומורכב ממפלגות ליברליות, חילונית ומרכז-שמאל של המפה הפוליטית, כמו גם ארגונים חברתיים ואיגודים מקצועיים, וכן גם ממפלגת השחרור האסלאמית המסורתית, הסופי. המטרה העיקרית של הקואליציה, למנוע ניצחון מתקרב של האחים המוסלמים, עם "מפלגת החופש והצדק" שלהם. מפלגת "וופד" הודיעה על נטישת הברית שלה עם האיסלמיסטים בשל הפערים בנוגע לחוקה העתידית, וכי תצטרף לקואליציה ליברלית חדשה במקום.
ב-12 באוגוסט, שלוש המפלגות האיסלמיות-סלפיות (אחת הרשומה כחוק כ"מפלגת נור", ואלו שעדיין אינן רשומות כחוק, ה"פאדילה" וה"אסאלה") הודיעו על רשימת מועמדים מאוחדת ומרוץ משותף.
חמש מפלגות סוציאליסטיות ותנועות ייסדו את ברית "קואליציית הכוחות הסוציאלים" במטרה לרוץ במשותף בבחירות הקרבות.
כמה פרשנים הביעו חששות כי חברים לשעבר ב"מפלגה הדמוקרטית הלאומית", המפלגה השלטת לשעבר של נאמני מובראק, עשוים להשיג השפעה רבה בפרלמנט החדש הנבחר. בין המפלגות שזוהו עם בסיס חזק של חברי מפלגת מובראק לשעבר היו:
מפקחים ומשקיפים.
המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, השולטת זמנית במדינה, הודיעה כי תאסור על "פיקוח זר" בשל מה שטענה כ"שמירה על ריבונות מצרית". עם זאת, תקדם בברכה "משקיפים" זרים. קבוצות כגון NDI, מרכז קרטר, המכון הרפובליקני הבינלאומי והמכון הדרום אפריקאי, טורקי, פולני ודני נטלו חלק. לצד 300 נציגי חברה אזרחית זרים יש 25,000 פקחים מוסמכים ואף הרבה יותר אזרחים מודאגים אשר התחייבו, ביוזמה עצמית, להזהיר את מארגני הבחירות על כל הפרה שיתקלו בה. בנוסף, מצרים רבים פנו לאזרחים מצרים המבצעים פיקוח דרך מדיה חברתית כגון פייסבוק, טוויטר ו-YouTube, עם סרטונים המביאים הפרות או אי סדרים במהלך הבחירות שפורסמו על ידי ארגון שאיפנקום.
תוצאות.
הבית התחתון, "אספת העם".
בשלב הראשון, רבים מהמועמדים היחידים לא עברו את סף ה-50%, ולכן התמודדו בסיבוב שני ב-5 בדצמבר. עוד בטרם פורסמו התוצאות הרשמיות עבור כמה כל מפלגה קיבלה, כבר הייתה ההערכה מטעם ערוצים בינלאומיים שונים וכן הדלפות מאנשים המעורבים בספירה, כי "מפלגת החופש והצדק" של "האחים המוסלמים" צפויה לקבל בסביבות כ-40% מהקולות, והצלאפים בין 15-30 אחוז. ועדת הבחירות הכריזה על השתתפות של 62% מבעלי זכות הבחירה, "המספר הגבוה ביותר מאז ימי פרעה" .
בשלב השני של הבחירות (15 בדצמבר), פרשנים ומומחים רבים חזו ניצחון חוזר למפלגות האיסלמיות בשל אזורי ההצבעה המורכבים מאוכלוסייה כפרית עניה ושמרנית. הטלוויזיה הממלכתי דיווחה על תוצאות ראשוניות, שאימתו את צפי המומחים כי מפלגת "החופש והצדק" של האחים המוסלמים תהיה בראש ומיד אחריה תבוא מפלגת א-נור של הסלאפים .
לקראת השלב השלישי כבר היה ברור כי שלב זה יהיה המשך המגמה האיסלמיסטית שהצטיירה בשני השלבים הקודמים.
חסידתיים
חסידתיים (שם מדעי: Ciconiidae), היא משפחת עופות בסדרת החסידאים.
רב אויא סבא
מוחמד בסינדוואה
מוחמד סאלם בסינדוואה (בערבית: محمد سالم باسندوة; נולד ב־4 באפריל 1953 בעדן) היה ראש הממשלה השביעי של תימן, לאחר האיחוד בין צפון תימן לדרום תימן.
בסינדוואה, שנמנה עם אנשי מפלגת השלטון, כיהן בשנים 1993–1994 כשר החוץ של תימן. בראשית העשור הראשון של המאה העשרים־ואחת פרש בסינדוואה ממפלגת השלטון, נעשה לעצמאי והצטרף להתנגדות לנשיא תימן עלי עבדאללה סאלח. עם פרוץ גל המחאה בתימן בשנת 2011, כחלק מגל המחאה בארצות ערב, היה בסינדוואה לאחד ממובילי המאבק.
בנובמבר 2011, לאחר שגל המחאה הביא את הנשיא סאלח לעזוב את תימן, מינה נשיא תימן בפועל עבד אל ראב מנסור אל האדי את בסינדוואה לראש ממשלה. בסינדוואה כיהן בתפקיד מ־10 בדצמבר 2011 עד ספטמבר 2014.
גלאצו ויסקונטי השני
גלאצו ויסקונטי השני (באיטלקית: Galeazzo II Visconti; סביב 1320 - 4 באוגוסט 1378) היה שליט פאביה ומערב לומברדיה מבית ויסקונטי והיה אביו של ג'אן גלאצו ויסקונטי, שהיה דוכס מילאנו הראשון.
תולדות חייו.
גלאצו נולד במילאנו לבית ויסקונטי. אביו היה שליט מילאנו, סטפאנו ויסקונטי. האב נפטר כאשר גלאצו היה בן שבע. השלטון בעיר נמסר לידי דודו, ג'ובאני.
בשנת 1343 ערך גלאצו מסע צליינות לארץ ישראל. בשנת 1345 הפך אותו דודו ג'ובאני לשליט בולוניה. ב-1350 נשא לאשה את ביאנקה מסבויה. עם מותו של ג'ובאני ב-1354 ירש גלאצו את השלטון על מילאנו יחד עם אחיו מתאו וברנבאו ויסקונטי. לפי התכנון המקורי בחלקו של גלאצו נפלו האדמות המערביות והעיר פאביה, השלטון במילאנו עצמה אמור היה להתחלק לסירוגין בין האחים לפי תקופות. ב-1355 הורעל מתאו בזמן ארוחת ערב, ככל הנראה על ידי אחיו. גלצאו ירש את חלקו של מתאו (לודי, פיאצ'נצה, פארמה ובולוניה) וביצר את כס שלטונו בפאביה. ברנבאו נותר שליט יחיד על מילאנו.
ב-1356 הוביל גלאצו את הצבא המשותף לו ולאחיו כנגד משפחות אסטה מפרארה וגונזגה ממנטובה.