היא התחברה לשני חיילים בריטיים בבית קפה צרפתי ולחצה עליהם להבריח לה מדים, כל פעם להבריח לה חלק אחר, בתוך שקיות כביסה. לבסוף, כעשרה אנשים השתתפו במצבע ההברחה הזה. לאחר שהכל הגיע לידייה, היא החלה להתאמן. בכל זמן אימוניה גם החלה להסוות את דמות נשיותה. היא השתמשה במחוך על מנת להטיח את שדייה, בעזרת צמר גפן היא ניפחה את כתפייה, ושכנעה שני סקוטים שיקצצו את שערה החום הארוך לשיתאים לשיערם של המשרתים בצבא. בנוסף לכך, היא שמה על עצמות לחייה חומרי חיטוי עשויאשלגן; בתקווה לתת לעצמה את הפריחה שיש לגברים לאחר הגילוח, לבסוף, שאלה את חבריה החיילים כיצד לקדוח.
בספרה, היא כינתה את החיילים שעזרו לה במלאכת איסוף המדים כ-"משלימי החאקי".
כשהיא לובשת מעיל, ללא הלבשה תחתונה, מפחד שמא יגלו החיילים את נשיותה באמצעות תחתוניה, היא השיגה תעודת זהות מזויפת של האיש דניס סמית', וכך הגיעה אל החזית.
כשמיקדו את הבריטים על אזור הסום, היא יצאה על אופניים בדרך אל אלברט, הסום; פגשה בלנקשייר שהפך לחיל המשלוח הבריטי (לפני) שהחלו לחפור את המנהרות של הבקעה בטום דאן, שהציע לסייע לה. מחשש לביטחונה של אישה בודדה בקרב חברת נשים שעוזרת לחיילים מורעבים, דאן מצא את דורותי נטושה בבית קוטג' ביער סנליס שם ישנה. בזמן שהותה בחזית, היא חזרה לשם כל לילה, ישנה על מזרן מלוכלך, אכלה מכל מה שדאן וחבריו הצליחו לספק לה.
באחד הספרים היותר מאוחרים שלה, היא מספרת על דאן שמצא לה בודה בתוך חייל ביחד עם 179 המנהרות החברה, מחלקה 51, חיל ההנדסה המלכותי, מומחה בהנחת מטעני נפץ וחבלה שפעלו ב-400 מטר של הקו הקדמי. לורנס כותבת על כך שהיא הייתה מעורבת בחפירת המנהרות, אבל מאוחר יותר, מצאו עדויות ומכתבים מהרשויות שאימתו את כך שלא היו ללורנס את המיומנות הגבוהה לעבוד בחפירת מנהרות, אך כן הייתה לה את הרשאיות לעבוד בתוך התעלות.
המחיר על עבודתה, על הסתרת הזהות האמיתית שלה, גרמה לכך שהיא נאלצה להתמודד עם צמרמורות חוזרות, עם ראומטיזם, ועם התעלפויות חוזרות. מתוך חשש שמא תצטרך לקבל סיוע רפואי שיחשוף את זהותה האמיתית, דבר שיעמיד בסכנה את החבר עימו התיידדה, לאחר עשרה ימים של שירות היא הציגה את עצמה, כאישה שהיא, אל מול מפקד הכוחות, הוא מיד שם אותה במעצר צבאי.
החזרה לאנגליה.
היא נלקחה אל כוחות המשטרה הבריטית ונחקרה כמרגלת על ידי אלוף-משנה והוכרזה כשבוית מלחמה. משם היא נלקחה אל העבר השני של הארץ כשהיא רכובה על סוס וקשורה אל שלושה אנשי צבא. בקאלה, היא נחקרה בידי שישה גנרלים לאחר מכן נחקרה בידי עוד עשרים קצינים אחרים. היא הייתה בורה אל המושג מחנה חסיד (זונה), ונזכרה לאחר מכן על שיחות שערכו איתם: "דיברנו בהתמדה על מטרות מנוגדות. אני מצידי לא הייתי מודעת למשמעות המונח, ומצד שני הם המשיכו עם המודעות לכך שאני בורה במושג. אז לעיתים קרובות נאלצתי לספר שקרים."
מקאלה היא נלקחה לסאינט עומר כדי לעבור חקירת נוספות. הצבא היה נבוך מעצם העובדה אישה הצליחה לפרוץ את חומות האבטחה הקשים, והיה מלא בפחד שמא בנות אחרת נוספות ייקחו על עצמן תפקידים של גברים במהלך המלחמה במקרה שהסיפור של לרנס יתפרסם. בעקבות חשדנות השופט, שפחד מהאפשרות שהיא תוכל לשחרר מידע מודיעיני רגיש מאוד, הוא הורה שהיא תישאר בצרפת עד לסיום הקרב על לוס. הוא הוחזקה בתוך מנזר דה בון פסטר, בנוסף לכל היא הוכרחה להישבע לא לכתוב כלום על החוויה שלה ואף חתמה על תצהיר ברוח זאת, אחרת תישלח לכלא. כשהיא נשלחה חזרה ללונדון, היא טיילה לאורך התעלה האנגלית על אותה מעבורת כמו אמלין פנקהרסט, מי שגם ביקשה ממנה לספר ולדבר על הפגישה הסוספרג'יסית.
פעם אחת, כשהיית בלונדון, ניסתה לכתוב אודות חוויותיה ל"מגזין העולם הרחב", מגזין בריטי מאויר שיוצא אחת לחודש, אבל היא נאלצה למחק את אזכורה לספרה הראשון בגלל הוראות משרד המלחמה שהשביעה אותה לא לספר את סיפורה, מאוחר יותר היא הגיבה: "כדי לקיים את הבטחתי אני מקריבה את הסיכוי להרוויח ממאמרים עיתוניים, ולהרוויח כדי לממן את חיי."
חיים מאוחרים.
בשנת 1919, עברה דורותי לגור בקאנונבורי, איזלינגטון, והחלה לכתוב בחשבון בו כתבה על חוויותיה וסיפורה האישי: "החבלנית דורותי לורנס: החיילת האנגלייה היחידה". זה אמנם התקבל בעין יפה באנגליה, אמריקה ואוסטרליה, אך זה הדאיג מאוד את משרד המלחמה, ואף על פי שקהל המבקשים רצו שהסיפורים שלה יתקדמו, זה לא צלח ולא הפך להצלחה מסחרית שהיא רצתה שזה יהיה.
ללא הכנסה וללא אמינות ככתבת, עד לשנת 1925 היא הייתה בעלת התנהגות כה לא יציבה עד שזה הגיע לידי תשומת לב מרובה מצד הרשויות. לאחר שהצליחה לשכנע את הרופא באמיתות סיפורה אודות האונס שעברה בשנות העשרה של על ידי האפוטרופוס שלה, וכשלא היה לה איש ממשפחתה אשר ידאג לה, היא נלקחה לטיפול שלאחר מכן יצאה שפויה. היא אושפזה בבית החולים הנפשי הראשון בלונדון, בשנת 1925, לאחר מכן עברה למוסד מקל יותר, בצפון לונדון.
מורשתה.
בשנת 2003, ריצ'רד בנט, נכדו של ריצ'ד שמשון בנט, מי שהיה אחד מהחיילים שעזרו ללורנס אז בצרפת, הוא מצא הערה שלה באחד מתיקי מוזיאון ההנדסה המלכותי, בחאטהאם, קנט. בחקירה עתידית נוספת, במזרח סאסקס, מצא ההיסטוריון רפאל סטיפיק מכתב שנכתב על ידי סר וולטר, אודות לרנס. היסטוריון בנושא צבא, סימון ג'ונאס, שמצא עותק מספרה של לורנס, התחיל לאסוף מידע והחל לכתוב את הביוגרפיה שלה.
מאוחר יותר, הסיפור שלה הפך לחלק מתערוכה ב"מוזיאון המלחמה האימפריאלי" על נשים במלחמה. מאוחר יותר, מצא ג'ונאס טענות חזקות מפיק על האונס שעברה, מספיק כדי להיכלל בתיק הרפואי שלה, שהוחזק בארכיון המטרופולין, לונדון, אך הוא לא זמין לגישה.
לקריאה נוספת.
http://www.times-series.co.uk/photos/picture_gallery/archive/2003/11/20/Features+(features)/432132.display/
ישראל ולץ
הרב ישראל ולץ (וועלץ) (ה'תרמ"ז, 1886 - ז' בחשוון ה'תשל"ד, 2 בנובמבר 1973, ירושלים) היה רב, פוסק וראש ישיבה בהונגריה ובישראל, כיהן כאב"ד בבודפשט אחר השואה, ולאחר מכן כמו"צ בירושלים. בעל שו"ת "דברי ישראל".
תולדות חייו.
נולד בשנת ה'תרמ"ז לר' צבי ולץ. למד אצל הרב יוסף לייב סופר מפקש, בעל "ילקוט סופר" ואצל רבי עקיבא סופר מפרשבורג, בעל "דעת סופר". נשא את בתו של הרב חיים אפרים באלאיטי, אב"ד טארנאליה. כיהן כרבה של טיניע, שם עמד בראשות ישיבה שהקים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, החל לכהן כרבה של פשט, אחד מחלקיה של עיר הבירה בודפשט, וגם בה עמד בראש ישיבה. הוא התפרסם בתור אחד מגדולי הרבנים בהונגריה, וקיימות חליפות מכתבי הלכה שלו עם אחרים מגדולי דורו בהונגריה. למשך תקופה מסוימת הוא ערך את קובץ "תל תלפיות" שהיווה במה תורנית לגדולי רבני הונגריה, לאחר שרבי דוד צבי קאצבורג, שהיה עורכו הראשי, נפטר. בתקופת השואה, הסתתר בביתו הרב ישכר שלמה טייכטל. לאחר ששרד את השואה עלה ארצה והתיישב ב"שיכון הרבנים" בירושלים, והתפרסם בו כפוסק ומו"צ. נפטר בז' בחשוון ה'תשל"ד ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
סוסון עשב
סוסון עשב (שם מדעי: "Phyllopteryx") הוא סוג של דגי ים ממשפחת האבובוניים בתוכו 2 מינים. בעבר היה בו סוג ומין יחיד.
2 המינים חיים סמוך לחופים הדרומיים של אוסטרליה וטסמניה במים קרירים שופעים אצות חומות גדולות. הם קרובים למין היחידי בסוגו סוסון האצה ולכמה מהאבוביים וכן לסוסוני הים המוכרים מהאזורים הטרופיים.
יצורים אלה בעלי הסוואה טובה ודומים לאצות, כך הם לא מתגלים על ידי טורפים ויכולים לארוב לסרטנים קטנים ולפלנקטון אותו הם שואבים לחרטומם המוזר במהירות. אצל דגים אלה הזכר משריץ צאצאים בכיס מיוחד אליו הנקבה מטילה ביצים ואחר כך עוזבת.
אטימולוגיה.
מיוונית Phyllo- עלה, -pteryx כנף או סנפיר. שם הסוג ניתן לאור איברים דמויי עלה קטן שנמצאו במין הראשון שתואר בסוג זה.
סוסון עשב אדום
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
הבנק המרכזי של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (בקוריאנית: 조선민주주의인민공화국중앙은행) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של קוריאה הצפונית, האחראי על הנפקת המטבע של המדינה, וון צפון-קוריאני.
הבנק הוקם בתאריך 6 בדצמבר 1947, והוא כפוף להוראות הקבינט של קוריאה הצפונית.
הבנק המרכזי מפעיל למעלה מ-220 סניפים ברחבי קוריאה הצפונית, וכן מנפיק כרטיס חיוב עצמאי בשם צ'ונסונג (Chŏnsŏng).
נשיא הבנק החל משנת 2014 הוא קים צ'ון ג'יון, אשר החליף את פאק ריונג-צ'ון.
היסטוריה.
ב-15 בפברואר 1946, בתקופת הכיבוש הצבאי הסובייטי בקוריאה (לאחר תום מלחמת העולם השנייה ותום תקופת הכיבוש היפני בקוריאה), הכריזו השלטונות הסובייטים על הקמת הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית, שאמור היה להיות תחת שליטת הצבא הסובייטי. עם זאת, הבנק נכשל בהשגת מטרותיו בתקופה זו, כאשר ועדת המעבר הצפון-קוריאנית (שנועדה לקבל את השליטה במדינה עם תום תקופת הכיבוש הסובייטי) בחרה שלא לשתף פעולה עם הבנק, ובמקום זאת להשתמש בשירותיו של בנק החקלאים, שפעל במדינה בתקופה זו.
ב-6 בדצמבר 1947, ובמסגרת רפורמה כלכלית מקיפה, אוחד בנק החקלאים עם הבנק המרכזי, במטרה להבטיח פיקוח צמוד יותר מטעם ועדת המעבר הצפון-קוריאנית על המצב המוניטרי במדינה.
בית הנייר