בשנת 1941, יצא לאור סרט התעמולה הנאצי "אני מאשים". מטרתו של סרט זה, שהוזמן על ידי שר התעמולה יוסף גבלס, הייתה לגרום לציבור לתמוך בהמתות חסד. הסרט עוסק בצעירה הלוקה בטרשת נפוצה ומבקשת את מותה בהמתת חסד. באחת הסצנות בסרט, החוקרים הגרמנים (שמנסים למצוא תרופה למחלת הטרשת הנפוצה) עורכים ניסויים בעכברים בניסיון להדביק אותם במחלה. כאשר אחד מעכברי המעבדה גורר את רגלו האחורית, אחד החוקרים קורא לעמיתיו בהתרגשות, ומביע שמחה על כך שהצליח להפוך את העכבר למשותק.
בכלבים נערכו ניסויים במחקרים מתחום האאוגניקה. האגודה הגרמנית לפסיכולוגיה של בעלי חיים עסקה במקור בניסויים בהשבת כלבים. לאחר שחוקרי האגודה ערכו ניסויים על כלבי ציד, הם הגיעו למסקנה שאין זה מספיק להשביח רק את המאפיינים הפיזיים של הכלבים אלא שיש להשביח גם את המאפיינים הפסיכולוגים שלהם. מנהל מכון המחקר לפסיכולוגיה של בעלי חיים, האתולוג הנאצי וורנר פישל , טען כי חשיבות הכלבים במלחמה מחייבת את ביצוע הניסויים בהם. הפיזיולוג הנאצי וראש המכון לפיזיולוגיה של בעלי חיים באוניברסיטת פרנקפורט, קרל ולצר , ביצע ניסויים על כלבים ללא הרדמה במסגרתם חשף אותם ללחץ ולטמפרטורות קיצוניות.
ניסויים בבעלי חיים במחנות הריכוז וההשמדה.
ניסויים בבעלי חיים נערכו באופן שגרתי במחנות הריכוז וההשמדה לצד ניסויים בבני אדם. הניסויים שנערכו על אסירים במחנות הריכוז וההשמדה היו רבים ומגוונים והיוו המשך או השלמה לניסויים שנערכו על בעלי חיים. עם סיום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקאי הטיל על הרופא האמריקאי-יהודי, מייג'ור לאו אלכסנדר , לחקור ולנתח את הדוחות הסודיים של הנאצים שהתגלו לאחר המלחמה. בשנת 1946, כתב אלכסנדר דו"ח בו ניתח את הניסויים שנערכו על בני אדם ועל בעלי חיים במחנה הריכוז דכאו. הפרק הראשון של הדו"ח, הכולל 69 דפים, חוקר את הרופאים והחוקרים הנאצים שערכו ניסויים בבעלי חיים.
ראש שירותי הרפואה של הלופטוואפה, אריך היפקה , כתב ב-6 במרץ 1943 בנוגע לניסויים בבני אדם: "מיד הסכמתי לניסויים אלו משום שהניסויים העיקריים שלנו בבעלי חיים גדולים מיצו את עצמם ונזקקנו לתוספות". בשנת 1941, המכון להיגיינה של ואפן אס אס, שהוקם על ידי הרופא הנאצי יואכים מרוגובסקי, החליט להקים מעבדה לחקר הטיפוס במחנה בוכנוואלד. מעבדה זו פעלה בבלוק 46 במחנה. קצין הוואפן אס אס, ארווין דינג-שולר היה אחראי על ניסויים אלו. בבלוק 46, כלבים, ארנבים ועכברים שימשו להכנת נסיוב. כמו כן, זני הטיפוס ריקציית פרובזקי טופחו בתרביות בבלוק זה והוזרקו לשרקנים. ב-29 בדצמבר 1941, נכתב באחד מתיעודי המעבדה: "מאחר שניסויים בבעלי חיים אינם מסוגלים לספק הערכות מדויקות לגבי נסיוב הטיפוס, ניסויים בבני אדם חייבים להתבצע". ההיסטוריון הגרמני, אויגן קוגון, שהיה אסיר פוליטי במחנה בוכנוואלד ושירת בו כפקיד רפואי במעבדה בה התבצעו ניסויים בבני אדם דיווח בספרו Theory and Practice of Hell על ניסויים אלו. כמו כן, קוגון דיווח כי הניסויים לעיקור כפוי של בני אדם נערכו תחילה על בעלי חיים. בבלוק 40, נערכו ניסויים על ארנבים בחקר פצצות זרחן ופצצות תבערה. גם בבלוק 50 נערכו ניסויים בבעלי חיים. האסיר הצרפתי, אלפרד בלשוסקי , שנתפס על יד הגסטפו ונכלא במחנה הריכוז באשמת ריגול, טען כי הימלר היה זה שהעניק את הציוד עבור הניסויים, ואלו נערכו בפיקוחו האישי ותחת סמכותו הבלעדית.
בשנת 1940, הרופא הגרמני, גרהרד מדאוס , פרסם את תוצאות מחקרו על ניסויים בבעלי חיים בנושא עיקור. מדאוס ערך את הניסויים על כלבים, ארנבים ועכברים ומצא את הכמויות הדרושות לעיקור. קצין הרפואה של הכוחות המזוינים של גרמניה, אדולף פוקורני, עדכן את הימלר בנוגע למחקר זה. הימלר פנה למדאוס והנחה אותו לא לפרסם מחקרים נוספים מפאת ביטחון שדה וכן הציע לו לערוך ניסויי עיקור גם על בני אדם. הניסויים שנערכו על בני אדם במחנה הריכוז דכאו התבססו על ניסויים קודמים שנערכו על בעלי חיים. מטרת הניסויים בבני אדם הייתה לבדוק האם התוצאות שהושגו מניסויים על בעלי חיים תקפות גם בבני אדם. בנוסף, נערכו ניסויים בבעלי חיים גם במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף וכן במחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד, בהם נערכו ניסויים בבעלי חיים לצד ניסויים מקבילים בבני אדם או כמחקר נפרד בבעלי חיים בלבד. כמו כן, כניסויים מקדימים לניסויי הפוסגן, רכשו מכוני המחקר של האס אס, מלאים של בעלי חיים לצורכי ניסויים. קצין האס אס והרופא הנאצי, אוגוסט הירט, ערך בשנת 1942 ניסויים בגז חרדל על אסירים במחנות הריכוז. ניסויים אלו היוו המשך ישיר לניסויים שביצע בגז חרדל על בעלי חיים בשנת 1941 באקדמיה הצבאית לרפואה בברלין. הירט ערך את ניסויי גז החרדל על חזירים, ארנבים ועכברים. במסגרת הניסויים, פצע את עיניהם של הארנבים במטרה לבחון את ההשפעה של גז החרדל. בדו"ח מה-2 ביוני 1942, כתב הירט: "ראינו תופעה מסוימת בכבד של העכברים שלא הפתיעה אותנו, משום שראינו אותה כבר בכבד של עכברים שמתו מסרטן או ממחלות זיהומיות חמורות אחרות. התוצאות הללו נובעות מהרעלת כבד. האכלנו עכברים בוויטמין A וחשפנו אותם לגז חרדל. עכברים מאוד רגישים לגז חרדל, וניתן לצפות למוות שלהם תוך 24–48 שעות מרגע חשיפה של כמות קטנה של גז על גבם".
בשנת 1942, הרופא הנאצי והקולונל הבכיר בוואפן אס אס, יואכים מרוגובסקי, החליט שעל האס אס לנסות להפיק חיסון לטיפוס מתרביות של ריאות ארנבים. בעוד ארנבים וריקציה היו זמינים בשפע לצורכי הניסוי, מבחינה מדעית היה זה הליך מורכב שדרש מיומנות גבוהה. המנתח הנאצי וקצין הואפן אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר, ארווין דינג-שולר השתמש באקדמיה של האס אס בריאות של ארנבים ועכברים לצורך פיתוח חיסון נגד מחלת הטיפוס. באותה השנה, נערכה ישיבת חירום בין יואכים מרוגובסקי, הקצין הצבאי הראשי, זיגפריד הנדלוזר, נשיא מכון רוברט קוך , אויגן גילדמיסטר , ראש מנהל הבריאות הנאצי, לאונדרדו קונטי ובכיר מנהל הבריאות הנאצי, הנס רייטר. בישיבה זו דנו החמישה בצורך לבצע ניסויים בבני אדם בחקר מחלת הטיפוס בטענה שהניסויים בבעלי החיים לא מספקים יותר. ב-2 בינואר 1943, מחנה הריכוז בוכנוואלד נבחר למקום בו יערכו ניסויים אלו. ב-9 בינואר 1943, מנהל הכלכלה של האס אס סיפק את המשאבים הדרושים לייצור חיסונים במחנה הריכוז בוכנוואלד בו נעשו ניסויים על אסירים תוך שימוש בריאות של ארנבים למטרות תרבות הריקציה. מרוגובסקי, שטיפח את זני הארנבים, ביצע עליהם ניסויים אלו וכן גם ניסויים בסמים כגון קרדיאזול (Pentylenetetrazol). אסיר שנערכו עליו ניסויים במחקר הטיפוס העיד: "הם הזריקו לי לחזה נסיוב לטיפוס, ואחרי שעתיים חום גופי ירד. היה להם נסיוב. הם שיפרו אותו על בעלי חיים לפני כן. הם לא ניסו אותו מעולם על בני אדם. אני הייתי מהראשונים שהם השתמשו בו לשם כך".
ב-30 במאי 1942, הרופא הנאצי, קרל קלאוברג, אמר למפקד האס אס, היינריך הימלר, שהוא רוצה לבצע ניסויי עיקור כפוי באסירות באושוויץ. לצורך כך, קלאוברג ביקש מהימלר מתקן מגורים לנשים, ציוד רנטגן ומכשור מחקרי נוסף ומעבדת ניסויים בבעלי חיים. ב-7 ביולי 1942, נערך כינוס בין היינריך הימלר לבין מתאם הניסויים בבני אדם שנערכו באושוויץ ובראוונסבריק, קארל גבהרדט, קצין האס אס הבכיר והמפקח הכללי של מחנות הריכוז, ריכרד גליקס והרופא הנאצי, קרל קלאוברג. הארבעה דנו בתוכנית לעיקור כפוי של יהודים, שהצריכה עריכת ניסויים. הימלר הבטיח בכינוס זה לקלאוברג כי אושוויץ תעמוד לרשותו עבור ניסויים בבעלי חיים ובבני אדם כאחד.
הבקטריולוג הנאצי וקצין האס אה, ארנולד דומן ערך במחנה ההשמדה אושוויץ ניסויים בבעלי חיים. במסגרת מחקריו, הוא הדביק בעלי חיים בנגיף דלקת הכבד. דומן ניסה להימנע מעריכת ניסויים בילדים אולם הרופא הבכיר קורט גוטצי הפציר בו להתעורר מ"תרדמת ניסויי בעלי החיים" בה היה שרוי. לאחר מכן, דומן הדביק 11 ילדים יהודים בנגיף דלקת הכבד. בשנת 1941, מעבדת המחקר של הביולוג הפולני רודולף וייגל פעלה תחת שליטה נאצית. הנאצים הורו לווייגל ולביולוג היהודי פולני, לודוויק פלק, לפתח חיסון נגד טיפוס. וייגל ופלק ערכו לשם כך ניסויים בבעלי חיים. פלק ערך את הניסויים בגטו לבוב. מפברואר 1943, ביצע פלק ניסויים בבעלי חיים (בעיקר בארנבים) במחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד תחת הפיקוח הישיר של האס אס.
ציד בגרמניה הנאצית.
הציד בגרמניה הנאצית היה ספורט מסורתי, וכן תחביב נפוץ בקרב מנהיגי המשטר הנאצי, גאולייטרים, חברי חוליות החיסול הנאציות וסגל מחנות ההשמדה. רבים מאלו שהקדישו את שעות עבודתם בטבח בני אדם, העדיפו לבלות את שעות הפנאי שלהם בציד. ב-21 ביולי 1941, קצין האס אס וחבר האיינזנצקומנדו , פליקס לנדאו, ציין ביומנו: "הבחורים קבלו יום חופש, וחלקם יצאו לצוד". בשנת 1937, הגאולייטר, קרל קאופמן , קיבל מהמשטר הנאצי זכויות ציד בשמורת Duvenstedter Brook. קאופמן גידר את השמורה, הכריז עליה כאתר שנמצא מחוץ לתחום הציבור, אכלס את השמורה באיילים אצילים, והשתמש בה למטרות ציד. גם גנרל הוואפן אס אס הבכיר, אוסוולד פוהל, נהג לצאת למסעות ציד, והאובר-גרופנפיהרר, ורנר לורנץ , כיהן כשר הציד של המבורג. לאחר כיבוש פולין, יערותיה הפכו לאזורי ציד עבור הגרמנים.