אביו של מורה היה סוחר משי מצליח באביניון, כנר חובב, שעמד על כישרונו המוזיקלי של בנו הקטן, העניק לו הכשרה ותמך בהחלטתו לבחור בקריירה מוזיקלית. בנעוריו, הוכיח מורה את יכולתו כזמר ובמקביל נחל הצלחה בחיבוריו המוזיקליים.
בהיותו כבן 25 השתקע מורה בפריז. הידיעות על בואו פשטו חיש קל בעיר והוא הוצג לפני אן, הדוכסית ממיין , שטרקלינה בסו היה מרכז חברתי לאנשי חצר המלכות בשנות דעיכתו של לואי הארבעה-עשר. אופיו הנוח והלבבי סייע לו רבות בהשגת פטרונותה של הדוכסית, שמינתה אותו לאחראי על המוזיקה בחצרה בסביבות 1708. בסו הפיק אופרות והיה ממונה על שישה עשר "הלילות הגדולים" הדו-שבועיים בעונת 15–1714, שלכבודם הפיק מחזות-ביניים וקנטטות אלגוריות, במסורת נשפי המסכות החצרוניים, ומוזיקה אחרת. טובי הנגנים ניגנו את יצירותיו לפני הקהל המובחר ביותר בצרפת. הקריירה הבוגרת של מורה יצאה איפוא לדרכה בנסיבות הנוחות ביותר שבנמצא.
בחצר החזיק ז'אן ז'וזף מורה במשרת זמר וניהל את ערבי הבידור המפוארים שהציע העוצר, הדוכס מאורליאן, בטירת וילר-קוטרה כשלואי החמישה-עשר הגיע לגיל בגרות ב-1722.
בפריז עבד מורה עם האקדמיה המלכותית למוזיקה. הוא ניהל את תזמורת האופרה של פריז משנת 1714 עד 1718, חיבר מוזיקה וניהל את "התיאטרון האיטלקי החדש" בפאליי-רויאל (1717-37). הדיברטימנטי שחיבר בשביל התיאטרון ליוו, בין היתר, את הקומדיות העדינות של פייר דה מאריבו, ומילאו, לאחר הדפסתם, שישה כרכים. במקביל ניהל את סדרת הקונצרטים שארגנה תזמורת האופרה, "קונצרטים רוחניים" (1728-34). משרותיו אלה איפשרו לו לתת ביטוי פומבי למוזיקה שלו עצמו ולחיות חיי אמידות ורווחה. מורה נשא אישה והביא לעולם בת אחת. ואולם על שנותיו האחרונות העיבו קשיים פיננסיים ואכזבות חברתיות. מורה שקע בעוני ומת בבית מחסה בניהול הכנסייה בשארנטון-לה-פון.
יצירותיו.
מורה חיבר בעיקר לבימה. יש לו יד בהופעת הסוגות הצרפתיות במובהק של טרגדיה לירית והאופרה-באלט, אבל קנאתו בכוכב העולה ז'אן-פיליפ ראמו הובילה למרירות ולטירוף שהיו מנת חלקו בסוף חייו.
מורה כתב גם שירים, דיברטימנטי, קנטילנות, מוטטים ויצירות אינסטרומנטליות (סונאטות, תרועות). בין שאר יצירותיו, שתי הסוויטות הסימפוניות (1729) ראויות במיוחד להיזכר. הסוויטה הראשונה, הידועה כנושא התוכנית "תיאטרון מופת", מכונה "תרועה לחצוצרות, טימפני, כינורות ואבובים" ומוקדשת לבנה של הדוכסית ממיין, הנסיך מדומבה. ב"קונצרטים הרוחניים", בניצוחו של מורה עצמו, הושמעה סוויטה זו בביצוע בכורה. הסוויטה השנייה, הכתובה לכינורות, אבובים וקרנות, נוגנה לראשונה בהוטל דה ויל לפני המלך לואי החמישה-עשר.
הזכות לביטחון ולחיים
ביטניק
ביטניקים
הצעת חוק פאי
חוק פאי של אינדיאנה הוא כינוי פופולרי להצעת חוק מספר 246 שנדונה באספה הכללית של מדינת אינדיאנה בשנת 1897. זהו אחד הניסיונות הנודעים ביותר לקבוע עובדה מדעית באמצעות חקיקה. על אף הכינוי הנפוץ של הצעת חוק זו, התוצאה העיקרית שאליה חתרה הצעת החוק הייתה שיטה לתרבוע העיגול, ולא קביעת ערכו של formula_1 (פאי, היחס בין היקף המעגל לקוטרו) כפי שנכתב בטעות במהדורה ישנה של ספר השיאים של גינס. עם זאת, ההצעה אכן כללה טענות שאם מקבלים את נכונותן, נגזרים מכך מספר ערכים שונים של formula_1, כגון 3.2. תהליך החקיקה נעצר בעקבות התערבותו של פרופסור למתמטיקה מאוניברסיטת פרדו, שבמקרה נכח באספה הכללית.
הוכחה שתרבוע העיגול אינו אפשרי בבנייה בסרגל ומחוגה ניתנה 15 שנים קודם לכן על ידי פרדיננד לינדמן באמצעות משפט לינדמן. קירובים טובים יותר ל־formula_1 מאשר אלה שבהצעת החוק ידועים כבר מהעת העתיקה.
יוזם ההצעה היה ד"ר אדווין ג'יי גודווין (Edwin J. Goodwin MD) רופא במקצועו ומתמטיקאי חובב, והיא הוגשה על ידי חבר בית הנבחרים של אינדיאנה. החוק הציע לקבוע אמת מתמטית חדשה שעל פיה שיטתו של גודווין לתרבוע העיגול תהיה מחייבת במערכת החינוך ובמדידת הקרקעות באינדיאנה. במבוא להצעת החוק נאמר שתגליותיו המתמטיות של גודווין מוצעות באמצעות החוק כדי שישמשו ללא תמורה בבתי הספר באינדיאנה. הצעת החוק כללה קביעות מתמטיות אחדות, ובסופה צוינו הישגים קודמים של גודווין: פתרונותיו לבעיות של שילוש זווית, הכפלת קובייה ותרבוע העיגול הוכרו, כביכול, כתרומה למדע על ידי כתב העת American Mathematical Monthly.
החוק נדון בוועדה לקרקעות ביצתיות ובוועדת החינוך, שאישרו אותו והעבירו אותו להצבעה במליאה. איש מהמחוקקים אשר עסקו בהעברת החוק לא הבין את ההוכחות המתמטיות של החוק, אך כולם תמכו בו כי חשבו שיש בו תרומה חיובית למערכת החינוך במדינה.
בשלב זה הציג אחד מחברי האספה הכללית את הצעת החוק לפרופ' קלארנס אביתר ואלדו מאוניברסיטת פרדו, ששהה באזור בביקור עבודה, ושאל אותו אם הוא מעוניין להכיר את "גאון המתמטיקה המקומי". לאחר עיון בחוק סירב הפרופסור להיפגש עם ממציא השיטות המתמטיות הללו, ואמר שהוא מכיר כבר מספיק משוגעים. באותו ערב ואלדו יצר קשר עם מספר חברים בסנאט של אינדיאנה, הסביר להם את חוסר ההיגיון בחוק, ובכך הביא לעצירת תהליך החקיקה.
פרס דוש
אנדרטת הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה
אנדרטת הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה (באנגלית: Memorial to Japanese-American Patriotism in World War II) היא אנדרטה המצויה בוושינגטון בירת ארצות הברית, לזכרם של אזרחי ארצות הברית היפנים-אמריקאים, אשר לחמו עם צבא ארצות הברית כנגד יפן במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת קרן הזיכרון היפנית-אמריקאית הלאומית (National Japanese American Memorial Foundation) אשר החלה להשיג מימון והסכמה להקמת האנדרטה בשנת 1988. חוק פדרלי PL 102-502 שנחקק בעקבות פעילות הקרן והורה על הקמת האנדרטה, נחתם על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-24 באוקטובר 1992.
האתר להקמת האנדרטה הועבר מחזקתו של אדריכל הקפיטול בשנת 1996 לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. האנדרטה נחנכה בשנת 2000, וכיום שטח האנדרטה שייך לממשלת ארצות הברית, והיא מתוחזקת על ידי שירות הפארקים.
במרכז האנדרטה פסל של עגור וסביבו גדר תיל, מעשה ידי הפסלת נינה אקאמו. באנדרטה פעמון יפני מסורתי, וגן זן יפני מסורתי. סביב האנדרטה ציטוטים של כותבים יפנים אמריקאים.
בז'ז'ני
בז'ז'ני (באוקראינית: Бережани, בֶּרֶזַ'אנִי; בפולנית: Brzeżany; ביידיש: ברעזשאַן) היא עיר במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז ברזנסקי.
העיר שוכנת כמאה קילומטרים ממזרח ללבוב, וכ-50 קילומטרים מדרום מערב לטרנופול. אוכלוסייתה מונה כ-20,000 איש, וגובהה כ-400 מטרים מעל פני הים.
בימי השואה חלק מיהודי העיר נרצחו בגולגים שבסיביר, ולאחר הכיבוש הגרמני המקום שימש כגטו גם ליהודים מהעיירות הסמוכות, וביניהם רוהטין וסטרטין. רוב יהודי העיר נרצחו.
תולדות העיר.
העיר נזכרת לראשונה בשנת 1374, ובשנת 1530 הוענקו לה זכויות עיר בידי זיגמונט הראשון, מלך פולין. משך כמאתיים שנה הייתה העיר בבעלות משפחת האצולה הפולנית סייניאבסקי.
מצודה שנבנתה בעיר במאה ה-17 הצליחה להדוף מהעיר את פשיטות הטטרים והקוזקים, אך לא את גייסותיהם של חמלניצקי ושל השוודים.
בשנת 1772 סופחה העיר לאוסטריה, ובשנת 1867 לאוסטרו הונגריה, ובתקופה זו התפתחה במהירות, עד מלחמת העולם הראשונה, אז עבר בעיר קו החזית, והיא נשרפה פעמיים.
יהודי בז'ז'ני.
הידיעה הראשונה על ישיבת יהודים בעיר היא משנת 1563. בשנת 1638 נעשתה הקהילה בעיר לעצמאית, ואף פרשה חסותה על קהילות נרייב ופרמישלן. בשנת 1718 הוקם בעיר בית כנסת מפואר, ולצדו בית מדרש.
החל משנת 1880 היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית. בשנה זו התמנה לרב הקהילה שלום מרדכי הכהן שבדרון.
בשנת 1893 הוקמה בעיר אגודה ציונית בשם "בני ציון", ובשנת 1907 נוסד בעיר בית ספר עברי מרשת שפה ברורה. במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נשרפו בידי הרוסים בתים רבים של יהודים בעיר, ובקיץ 1918 פגעה בעיר שרפה נוספת. בשנת 1920 סבלו יהודי העיר מהתעללות מצד חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר המפלגות הציוניות השונות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, הנוער הציוני, עקיבא, בית"ר ובני עקיבא.
בשנות השלושים התרבו מעשי האנטישמיות בעיר ובסביבתה, ובמקרה אחד נרצחה משפחה יהודית באחד הכפרים הסמוכים. בתקופה זו נמנו בעיר כ-3,670 יהודים, מתוך כ-10,000 תושבים.
בין רבני העיר נודעו: הרב צבי ב"ר חיים מקולומיאה, הרב יחיאל מיכל היילפרין (מחותנו של ה"פני יהושע"), והרב שלום מרדכי שבדרון "המהרש"ם מברז'אן",
בשואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנס לעיר הצבא האדום, ועד מהרה נאסרה פעילות הארגונים היהודיים בעיר, וחנויות רבות של יהודים נסגרו. פליטים יהודים שהגיעו לעיר ממערב פולין זכו לעזרה חשאית מצד ועד הקהילה, לאחר שהוגדרו על ידי השלטונות הסובייטיים כגורם בלתי רצוי בעיר.
ביום 7 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים לאחר הפצצה כבדה, בעיקר של הרובע היהודי. בימים הראשונים לכיבוש נרצחו כמה עשרות מיהודי העיר בידי גרמנים ואוקראינים. חלקם נורו בפארק העירוני, וחלקם, לרבות נשים, נרצחו בגרזנים בבית הקברות הנוצרי. בד בבד, החלו איכרים אוקראינים לערוך פוגרום ביהודים שהתגוררו בפרברי העיר, תוך שוד דירותיהם. עד מהרה הוטלו על יהודי העיר הגבלות תנועה, והם חויבו לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע.