בני ההדזה ניזונים מבשר ציד (בעיקר קודואים, אימפלות או בבונים) ומפירות, שורשים, פקעות ודבש שהם מלקטים, והם לא מתבססים כלל על חקלאות. הרגלי התזונה שלהם אינם קבועים, והם משתנים בהתאם להיצע הקיים. כך, למשל, בעונה היבשה, בה בעלי החיים נפוצים יותר, הם מבוססים על בשר יותר מאשר בעונה הגשומה.
ככלל, הגברים יוצאים לחפש מזון לבדם, ואילו הנשים, שלרוב אינן צדות, אלא מלקטות פירות, שורשים ופקעות, יוצאות בקבוצה, ולעיתים מלוות בגבר. מאז המאה ה-20, בהשפעת שבטים שכנים, החלו כמה מבני ההדזה להיעזר בכלבי ציד, אולם תופעה זו אינה רווחת. מירב הציד מתבצע באמצעות חץ וקשת. הציידים מקשטים את חיציהם בסימן מזהה, כדי שניתן יהיה לדעת מי מהם פגע בציד. שלל הציד מתחלק אומנם בין כל חברי השבט, אך צייד טוב יותר נחשב לגבר חזק ואיכותי יותר, וסיכוייו למצוא זיווג גבוהים יותר.
ניסיונות הממשל הטנזני, ועוד קודם לכן נסיונותיהם של הבריטים להעביר את בני ההדזה ליישובי קבע נכשלו. גם נסיונותיהם של מיסיונרים לנצרם נכשלו, ואין להם דת של ממש. בני ההדזה אף מקפידים לבדל עצמם מבני העמים הסובבים אותם – הדטוגה (Datooga), האיראקוו (Iraqw) והאיסאנזו (Isanzu), ואף שהם מקיימים איתם יחסי מסחר, הם אינם נטמעים בהם. אם בני השבט קרובים למקום מגורים קבוע, נשלחים לעיתים ילדיהם לבית ספר, אך בדרך כלל לשנה או פחות מכך. האנתרופולוג פרנק מרלו סבור כי התיירות האקולוגית מהווה איום של ממש על אורח החיים של בני ההדזה, שכן אספקת המזון והכסף שהתיירים מביאים עמם עשויה לגרום לבני ההדזה לנטוש את הציד, כפי שקרה לעמים אחרים באפריקה, ולהפוך אותו לפעילות ראווה בלבד. מרלו חושש כי במקרה כזה, עלולים התיירים לנטוש את השבטים, ואלו ייוותרו ללא המיומנויות שהיו לאבותיהם. מנגד, סבורים חוקרים אחרים כי התיירות מסייעת להדזה לשמור על אורחות חייהם.
אזור מגורים.
בני ההדזה מתגוררים בסרנגטי בטנזניה, סביב אגם אייסי, מקווה מים גדול של מי מלח שמתייבש כמעט לחלוטין בעונה היבשה. כ-250 מבני ההדזה חיים במערב האגם. ה-750 הנותרים חיים ממזרח לאגם באזור שמשתרע על פני 2,500 ק"מ.
היסטוריה.
היסטוריה כללית.
מאז המאה ה-18, בני ההדזה החלו לבוא במגע עם חקלאים ורועים שנכנסו לשטח המחיה שלהם. האינטראקציות היו עוינות לרוב וגרמו לירידה באוכלוסיית ההדזה בסוף המאה ה-19. המגע הראשון עם האדם הלבן האירופאי והכתבים המתעדים את בני ההדזה על ידי אירופאים הם מסוף המאה ה-19. מאז, בוצעו ניסיונות רבים מצד ממשלים קולוניאליים, הממשל בטנזניה ומסיונרים חיצוניים לגרום לבני ההדזה להתיישב בישובי קבע על ידי חשיפתם לאורח החיים החקלאי ולנצרות. רובם המוחץ של מאמצים אלו נכשלו, ובני הדזה רבים עדיין מנהלים את אותו אורח החיים שקיימו אבות אבותיהם. בשנים האחרונות, בני ההדזה נתונים תחת לחץ מקבוצות שכנות שמאיימות על אדמתם וכמו כן הם מושפעים מהעלייה בתיירות ומציד בספארי.
ההיסטוריה בעל פה של בני ההדזה על עברם מחולקת ל-4 תקופות, כל אחת מאופיינת על ידי תרבות אחרת. לפי מסורת זו, בתקופה הראשונה שבתחילת הימים, העולם היה מאוכלס על ידי ענקים שעירים שנקראו "אקאקאניב" או "גלניב" – מילים שמשמעותן אבות קדמונים. לפי המסורת, בני האקאקאניב לא השתמשו בכלים או באש. הם צדו על ידי נעיצת מבט בטרף. לאחר מכן, הטרף היה נופל ומת למרגלותיהם. הם אכלו בשר נא, ולא בנו בתים. בנוסף, הם ישנו תחת עצים, כפי שבני ההדזה נוהגים לעשות כיום במשך העונה היבשה. בגרסאות קדומות יותר של הסיפור, הסיבה לחוסר השימוש באש הייתה כי פיזית הדבר לא היה אפשרי במצב הקדום בו העולם היה נמצא. בני הדזה צעירים שהולכים לבתי הספר כיום טוענים כי בני האקאקאניב פשוט לא ידעו כיצד לעשות זאת.
בתקופה השנייה, בני האקאקאניב נוצחו על ידי טלאטלאניב – ענקים הזהים בגודלם לבני האקאקאניב אך אופיינו בחוסר שיער. הם השתמשו באש על מנת לבשל בשר, אך בתקופה זו ניצב בפניהם מכשול אחר – בעלי החיים נהיו מודעים יותר לסכנה הנשקפת מבני האדם ועל כן היה קשה לצוד אותם והיה צריך לרדוף אחריהם בעזרת כלבי ציד. בני הטלאטלאניב היו האנשים הראשונים שהשתמשו בתרופות ובקמעות על מנת להגן על עצמם מפני אויבים, והם חיו במערות.
התקופה השלישית הייתה מאוכלסת על ידי בני ההאמאקוואניב שהיו קטנים יותר בגודלם מהדורות הקודמים. הם המציאו קערות, חיצים, ומיכלים שמשמשים לבישול. כמו כן, הם התמחו בשימוש באש. בנוסף, הם בנו בתים כמו הבתים המשמשים את בני ההדזה כיום. בני ההאמאקוואניב היו הראשונים מבין האבות הקדמונים של בני ההדזה שיצרו קשר עם אנשים מקבוצות אחרות לצורכי מסחר. הם סחרו בעיקר בברזל על מנת לייצר סכינים וראשי חיצים.
התקופה הרביעית נמשכת עד היום והיא מאופיינת בבני האמאאישוניב (מודרניים). כאשר מדברים על תקופת האמאאישוניב, בני ההדזה יודעים להזכיר שמות ומקומות ספציפיים, ויכולים להעריך לפני כמה דורות אירועים התרחשו.
ארכאולוגיה והיסטוריה גנטית.
בני ההדזה אינם קרובים גנטית לאף קבוצה אתנית אחרת. בעבר נחשבו בני ההדזה כמשויכים לקבוצת החויסאן, משום שלשתי הקבוצות מכנה שפתי משותף של 'קליקים' בדיבור, אך מחקרים גנטיים שנערכו הצביעו על כך שהם למעשה קרובים יותר לפיגמים. בני ההדזה דוברים שפה ייחודית להם, הכוללת שימוש בעיצורים מצוצים, ואינה דומה לשפות האחרות באזור.
בדיקות גנטיות מציעות כי בעבר התרחש ערבוב בין בני ההדזה לבני הבאנטו, וכמו כן ערבוב מועט עם אוכלוסיות נילוטיות וכושיתיות באלפי השנים האחרונות. כיום, מיעוט מנשות ההדזה מתחתנות עם גברים מקבוצות השכנות לבני ההדזה כגון בני הבאנטו. בעשורים קודמים, אונס או שבי של נשות הדזה על ידי גברים חיצוניים היה נפוץ למדי.
האבות הקדמונים של בני ההדזה ככל הנראה התגוררו בטריטוריה הנוכחית שמשמשת את בני ההדזה כיום. ממצאים ארכאולוגים מעידים כי האזור היה מיושב על ידי קבוצות של ציידים–לקטים כבני ההדזה לפחות מתחילת עידן האבן המאוחר, לפני כ-50,000 שנה.
אף על פי שבני ההדזה אינם מייצרים אמנות מאבן כיום, הם מחשיבים מספר אזורים של אמנות באבן הכלולים בטריטוריה שלהם ככאלה שנוצרו על ידי אבותיהם הקדמונים.
כמו כן, לפי ההיסטוריה שבעל פה שמסופרת על ידי בני ההדזה, הם לא עברו לשטח הנוכחי ממקום אחר אי פעם.
התקופה הפרה-קולוניאלית.
החקלאים הראשונים באזור שנחשב כטזניה כיום היו דוברי שפות כושיות, ועבדו כרועי בקר. בהמשך הגיעו בני הבאנטו לאזור, והביאו עימם אוכלוסייה של חקלאים, כלי ברזל וכלי נשק. הקבוצה האתנית הגדולה האחרונה שהצטרפה לאזור היו בני הבילוטיק שהיגרו דרומה מסודאן במהלך המאה ה-18. כל אחת מהאוכלוסיות הללו של רועים וחקלאים החליפו אוכלוסיות קדומות יותר של ציידים–לקטים, משום שאלו היו בנחיתות מבחינה דמוגרפית וגאוגרפית. על כן, קבוצות כמו בני ההדזה היו פעם גדולות הרבה יותר, ומאז ועד היום נמצאות תחת איום של פלישת החקלאות לאזורים שהם ניכסו לעצמם בעבר. שבטי האיראקוו והדאטוגה (Datooga) אולצו להיכנס לשטחי ההדזה בעקבות התרחבות של שבט המסאי. בני האיסאנזו עברו להתגורר מזרחה לשטח ההדזה באזור 1850. בני ההדזה גם יצרו קשרים עם שבט המסאי והסוקומה (Sukuma) מערבה לאגם אייסי. בני שבט האיסנזו היו עוינים כלפי בני ההדזה לעיתים, ולעיתים שבו אותם כחלק מעסקאות עבדים.
מאוחר יותר, האינטראקציות בין שתי הקבוצות היו שלוות יותר, ולעיתים התרחשו נישואים בין שתי הקבוצות, זאת אף על פי שבשנת 1912 בני ההדזה תוארו כמוכנים למלחמה עם האיסאנזו. לעומת זאת, בני הסוקומה ובני ההדזה קיימו מערכת יחסים פורייה יותר. בני הסוקומה העבירו את עדריהם דרך שטחי ההדזה, וכמו כן התבצע סחר חליפין של כלי מתכת בין שתי הקבוצות. בני ההדזה ניצלו מתכת זאת להכנת ראשי חצים על מנת לצוד פילים ברחבי שטחם.
הגישה הכללית של הקבוצות השכנות כלפי בני ההדזה הייתה מוטה מדעות קדומות. הם ראו אותם כנחותים, לא מפותחים, לא בעלי שפה אמיתית, וכקבוצה חברתית שנוצרה על ידי פושעים ועניים שנפלטו בעבר אל היערות. רבות מאי הבנות אלו תורגמו בהמשך לכתבים על ידי מבקרים קולוניאלים.
המאה ה-20.
בסוף המאה ה-19, כוחות אירופאים כבשו שטחים רבים מאפריקה וסיפחו אותם לקולוניות שלהם. בני ההדזה הפכו להיות חלק מקולוניה גרמנית. חרף זאת, אין ראיות שבני ההדזה זכו למפגש עם האירופאים בשלב זה.
העדויות הראשונות על בני ההדזה בספרות הגרמנית הכתובה היו על ידי אוסקר באומן.
בני ההדזה התחבאו מפני באומן וחוקרים אחרים, כך שתיאוריהם של החוקרים מבוססים על סיפורים ששמעו בעצם מגורמים אחרים.
האירופאים הראשונים שדיווחו על פגישה פנים מול פנים עם בני ההדזה היו אוטו דמפקוולף ואריק אובסט. השליטה הגרמנית הסתיימה והוחלפה על ידי שליטה בריטית בסוף מלחמת העולם הראשונה (1917), וזמן קצר לאחר מכן בני ההדזה תוארו על ידי קצין בריטי שכתביו מתארים את בני ההדזה ואת אורח חייהם באופן זהה לצורה בה הם חיים כיום. בכתבים נעשתה הבחנה בין בי הדזה 'טהורים' שהתקיימו על ידי ציד ולקטות ובין בני ההדזה שחיו עם בני האיסאנזו וקיימו אורח חיים מודרני יותר.
לפי דיווחים מסוימים, היו לבני ההדזה מנהיגים כדוגמת 'צ'יף', אך נראה שמדובר בדיווחים שגויים. מקורות מהימנים יותר בתחילת המאה ה-20 דיווחו כי בני ההדזה מקיימים אורח חיים שוויוני בין בני החברה, כפי שהם עושים כיום. כמו כן, הם גרו במחנות בגודל דומה לאלו שהם מתגוררים בהם כיום, השתמשו באותם כלים, בנו בקתות באותו סגנון והאמינו באותן אמונות דתיות.