איבן קנדריק הוא חבר קונגרס אמריקאי מאזור הבחירה התשיעי של מחוז קולורדו. כקבלן בניין לשעבר במזרח התיכון, הוא מנהל יחסים קרובים עם סולטן עומאן. הוא חוזר לעומאן תחת מסווה כאשר שגרירות ארצות הברית במאסקט בירת עומאן נופלת קרבן לפיגוע מיקוח של מחבלים פלסטינים.
קנדריק שניהל בעבר תאגיד בנייה גדול באזור, שחוסל ב"תאונה" שבה נהרגו כל חברי התאגיד עם נשותיהם וילדיהם, רק קנדריק וחברו עמנואל "מני" ויינגראס, אדריכל בעל שם עולמי, ואישיות אקסצנטרית שנרמז כי היה פעיל או בעל קשרים במוסד הישראלי, שרדו את הפיצוץ. ויינגראס העלה השערה לפיה אדם שכינה את עצמו "המהדי" עמד מאחורי האירוע כחלק ממאבק שליטה רחב שלו במזרח התיכון, במסגרתו ניצל קבוצות טרור מונעות אידיאלים מוסלמיים או רגשות קיפוח, כדי לסלק את בעלי העניין המערביים מהמרחב, ולשלוט בעצמו על כלכלות וממשלות במזרח התיכון.
בעקבות אירועי ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית במאסקט, נזכר קנדריק בתאוריה זו, ומנצל את ההזדמנות לחבור לאנשי הטרור בזהות בדויה, כדי להגיע לאותו "מהדי" ולחסלו. במהלך הפעולה מלווה אותו בלי-ידיעתו סוכנת חשאית מצרית המזדהה בשם ח'אלילה, העובדת בשירות משרד החוץ האמריקאי, היא מצילה את חייו במהלך האירועים, אך לבסוף הוא נלכד בידי המהדי. פרשיית מאסקט מסתיימת בהשתלטות קבוצת לוחמי יחידת מצדה בליווי מני ויינגראס על משרדי התשלובת של המהדי, ששחררו את קנדריק והרגו את המהדי.
בעקבות אירועי עומאן, הוא מסומן כמועמד עתידי לנשיאות ארצות הברית בידי אגודת סתרים בשם "אינוור בראס", קבוצת בעלי השפעה בוושינגטון ששמה לה למטרה להשפיע על איוש המשרות הבכירות בממשל ארצות הברית, כדי להבטיח את קיומה הליברלי; קבוצה זו התפרקה בעבר בעקבות פרשיית הספר "מסמכי צ'נסלור" אז כמעט חשף עיתונאי את מעורבותה של האגודה בחיסולו של אדגר הובר. (אגודת הסתרים אינוור באס מוזכרת גם במותחן "קרן בנקרופט" (2006) שכתב לדלום ויצא לאור לאחר מותו).
איש הצללים של האגודה יוזם סדרת מהלכים להבאת קנדריק לאור הזרקורים ולהיכרות רחבה של הציבור האמריקאי. במסגרת מהלכים אלו, דורך קנדריק על עצביה החשופים של אגודת סתרים אחרת, המונעת בידי תעשיית הנשק וסוחרי נשק המוכרים נשק אמריקאי לקבוצות טרור וארגונים פרה-מיליטריים ברחבי העולם השלישי ובמזרח התיכון.
הספר מסתיים בהדחת סגן נשיא ארצות הברית שאנשי לשכתו היו מעורבים בהתארגנות סוחרי הנשק, ומינויו של קנדריק לשמש בתפקיד זה.
בתרבות.
בסרט "כשהארי פגש את סאלי...", קורא הארי ברנס בספר זה בסצנה שבה סאלי מספרת לו בטלפון שהחבר-לשעבר שלה מתחתן.
מלאגרוס (מצביא)
ז'וטה הרטמן
ז'וּטָה הרטמן (בפולנית: Ziuta Hartman; י"ג בתשרי תרפ"ג, 5 באוקטובר 1922 – ב' בסיוון תשע"ה, 20 במאי 2015) הייתה לוחמת הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) במרד גטו ורשה, וממנחילות מורשת השואה בישראל.
קורות חיים.
ז'וטה הרטמן לבית רוטנברג נולדה בעיר קיילצה שבפולין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית החל ב-1 בספטמבר 1939. הרטמן חייתה עם משפחתה בקיילצה עד שנת 1941.
הרטמן ומשפחתה נצטוו על ידי השלטונות הנאצים לעבור לגטו, יחד עם כל בני הקהילה היהודית בקיילצה. היא נתפסה מחוץ לגטו של קיילצה ללא הטלאי הצהוב, בעת שחיפשה מזון לבני משפחתה, והצליחה למלט עצמה. תחילה לגטו ראדום. ואחר כך הגיעה אל קרובי משפחתה בגטו ורשה.
גיוסה ותפקידיה באצ"י.
ביולי 1942 החלו הגרמנים ביישום תוכניתם להשמדת הגטו על ידי מבצע, שכונה "האקציה הגדולה", של משלוחים מזורזים של אלפי יהודים ברכבות מטען למחנה ההשמדה בטרבלינקה. במהלך "האקציה הגדולה" פגשה הרטמן באקראי את בן עירה אברהם רודאל, חבר אצ"י. אחיו ליאון היה ממפקדי אצ"י הבכירים, והוא גייס אותה לארגון בפיקודו של פאוול פרנקל. אברהם אמר להרטמן: "למה לך לעבוד ב'טבנס' [מפעל לטקסטיל ולפרוות שהוקם בתחום הגטו לייצור מדים עבור הצבא הגרמני בהנהלתו של אזרח גרמני, אשר העסיק את יהודי הגטו בתנאים מחפירים], בואי אלינו [לאצ"י] תהיה לך עבודה אצלנו. מה שיהיה אתנו יהיה אתך". רוב חברי אצ"י הגיעו משורות תנועת הנוער בית"ר, והיו חברי תאי האצ"ל והתנועה הרביזיוניסטית. אולם בשורותיו היו גם חברים רבים מתנועות אחרות, או יהודים שאינם חברי מפלגה. הרטמן הייתה אחת מהם.
במרד גטו ורשה.
הרטמן מלאה באצ"י תפקיד של קשרית, והשתתפה בהברחת תרופות, מכתבים, נשק ואמצעי לחימה באמצעות שני דליים, אשר בתחתיתם היו החומרים המוברחים, ועליהם המוני דגים קטנים, אשר הפיצו סירחון ומנעו מהנאצים לשאול שאלות נוספות לגבי תכולתם של הדליים. היא קישרה את הגטו המוקף בחומה עם ורשה. הרטמן השתתפה במבצעים רבים של רכישת נשק והברחתו לגטו. בהדרגה נקלטה בקרב חברי אצ"י והייתה לאחת מהם. היא ערכה ביקורים בעמדות אצ"י, והכירה כל אחת מהן, ואת החברים ששהו בהן לצורך הצטיידות ואימונים. בין השאר, שהתה באחת מדירות אצ"י ברחוב נאלבקי 34. "בדירה זו התקיימו אימונים צבאיים בקבוצות בנות חמישה-עשר עד עשרים איש. כאן גם היו נאספים לפעמים עד שישים איש. אך כל זה בתקופה יותר מאוחרת".
ביולי 1942 מצאה הרטמן בדירה זו לוחמים בודדים שברשותם נשק. היא העידה שהחברים נהגו לצאת ולקנות נשק ב"אוסטבנהוף" (בגרמנית: "Ostbahnhof"), תחנת הרכבת המזרחית של ורשה, מידי פולנים וגם מידי גרמנים.
היא ביקרה במטה הראשי של אצ"י בכיכר מוראנובסקה 7–9, שם למדה מקרוב על הפעילות הרוחשת לקראת המרד בגטו ורשה. לדבריה: "דיברו החבר'ה ביניהם, שארגונם כבר מונה כחמש מאות לוחמים מאורגנים".
סמוך לפרוץ המרד, ערב חג הפסח תש"ג 1943, שהתה הרטמן עם כשלושים צעירים באחד הבונקרים של אצ"י. היא הופתעה לראות אותם לבושים במדי הצבא הגרמני, כדי להסוות את פעולתם. מטרתם של חברי אצ"י הייתה להשמיד את הטנקים הגרמניים, ולהטיל בלבול בקרב הכוחות הגרמנים. עם פרוץ המרד בגטו ורשה, לחמה הרטמן באזור ה"מברשתנים", בו גם שכן מפעל "טבנס" של התעשיין הגרמני ולטר טבנס. ביום השלישי למערכה, 21 באפריל 1943, שהתה בבונקר ברחוב שביטוירסקה 38, וטיפלה בפצועים מהתקפת הגרמנים.
במחנות הריכוז וההשמדה.
לאחר דיכוי המרד, במחצית מאי 1943, הסתתרו היא וחבריה בבונקרים. חלק מהם היו מגיחים מפעם בפעם בלילות, כדי להביא מזון ונשק, ולהתנקש במשמרות, שסיירו בלילה בחורבות הגטו. הבונקר בו שהתה נתגלה על ידי הגרמנים. הם פוצצו אותו ורבים מהמסתתרים בו נהרגו. השורדים נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה מיידאנק. התנאים ששררו בו היו קשים ואכזריים. במיידאנק קיבלה הרטמן עונש של 25 מלקות משום שלא עמדה, לדעת החייל גרמני שארגן מסדר, כפי שצריך היה לעמוד. "ספרתי רק 17 והתעלפתי" – סיפרה הרטמן. באחד הימים נשלחה על ידי הגרמנים אל מחנה העבודה בסקרז'יסקו-קמיינה (בפולנית: Skarzysko), וממנו עברה בשנת 1944 לעבודת כפייה במפעל נשק במחנה ליפסק (מחנה משנה של בוכנוואלד).
לקראת סוף המלחמה, כאשר הצבא האדום כבר התקרב לגבולות הרייך הגרמני, שלחו הגרמנים את הרטמן ואלפי יהודים אחרים אל גרמניה בצעדות המוות. עשרות אלפים מתו במשך המלחמה בצעדות אלו, אולם היא שרדה גם פרק זה.
לאחר המלחמה.
בתום המלחמה חזרה הרטמן לקיילצה, עיר הולדתה, וגילתה שאביה נפטר ב-1943 ברוסיה, ואמה מתה במחנה טרבלינקה. כמו כן, נודע לה שאחיה חי בארץ ישראל. היא עזבה את קיילצה לפני הפוגרום שנערך בעיר, ואת פולין, יחד עם בעלה משה הרטמן, אותו הכירה באחד המחנות. יחד עברו לגרמניה, ובהמשך לצרפת.
במדינת ישראל.
הרטמן עלתה עם בעלה ובנה בן השלוש לארץ ישראל בשנת 1952. בן נוסף נולד בישראל. לאחר חבלי קליטה קשים קבעה משפחת הרטמן את ביתה בשכונת תל גיבורים בחולון.
מעטים היו הניצולים משורות אצ"י ששרדו את המרד בגטו ורשה. הרטמן הייתה אחת מהם ועשתה רבות כדי שסיפור גבורתם לא ישכח. היא הופיעה והרצתה בקרב תלמידים, בני נוער וחיילים, וסיפרה על גבורתם של חבריה, צעירים רעבים אבל עם אמונה גדולה, אשר יצאו להגן על כבוד בני עמם – החיים והמתים – ולנקום בגרמנים ובעוזריהם.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת תשס"ח (2008), שנת השישים להקמת מדינת ישראל, התכבדה ז'וטה הרטמן בהדלקת משואה לזכרם של לוחמי הגטאות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2010 הוענקה לה אזרחות כבוד מעיריית ורשה, אולם היא סירבה לנסוע לשם ולקבל תעודה זו, משום שנדרה, לא לחזור ל"מקום הארור" ההוא לעולם.
ב–2011 הדליקה משואה בעצרת יום הזיכרון לשואה ולגבורה במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
הרטמן, שהאריכה חיים מקרב השורדים הספורים של המרד מבין לוחמי האצ"י, היא גיבורת סרטם התיעודי של יובל חיימוביץ'־זוסר וסימון שכטר "ונזכור את כולם?" (2016). זעקתה מאיימת להצית מחדש את אחד הוויכוחים הטעונים והרגישים ביותר שמתנהלים בישראל על זיכרון השואה בישראל, ויכוח, שבמרכזו השאלה מדוע הודר מהזיכרון הלאומי חלקם של לוחמי האצ"י במרד גטו ורשה.
ויקטוריה המילטון
ויקטוריה המילטון (באנגלית: Victoria Hamilton; נולדה ב-5 באפריל 1971) היא שחקנית אנגלייה ידועה מהופעותיה על הבמה ועל מסכי הטלוויזיה.
ביוגרפיה.
המילטון נולדה בשם ויקטוריה שארפ בווימבלדון שבלונדון, וגדלה בגודלמינג שבמחוז סארי. היא למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.