ציורי שמן.
במקביל לפיסול המדליות, החלה קרינסקי לצייר בשמן על בד ועץ. יצירותיה של קרינסקי הן ברובן ריאליסטיות ועוסקות בסיטואציות יומיומיות ומשפחתיות, תוך התייחסות למרחב הקלאסי-מודרני: תינוק מחזיק אייפון, ילד קטן היושב מול מסך טלוויזיה ענק המשדר סדרה מצוירת, זוג העסוק כל אחד במרחב תקשורתי אחר (היא מול "האנטומיה של גריי" בזמן שהוא שקוע מול מסך המחשב הנישא). ברוב יצירותיה מופיעות דמויות אנושיות המביעות רגש עמוק, על רקע מעניין שמספר סיפור ייחודי, כגון ילדה שישנה על ענפים קוצניים של עץ, או אישה קטנה השוכבת בתוך פוך ענק. רבות מיצירותיה של קרינסקי עוסקות ביחסים בין אישיים, במיוחד ביחסי הורות, משפחה, חברויות וקשר בין-דורי.
קרינסקי הציגה לראשונה את ציוריה ב-1998 בתיאטרון נוצר ובגלריה ידיים ביפו. בהמשך השתתפה בתערוכות קבוצתיות שונות ובתערוכת "שלוש אמניות" בגלריה הוראס ריכטר ביפו.
בשנת 2007 הציגה לראשונה את ציוריה בתערוכת יחיד "מעבר לבית" בגלריה "משרד" בתל אביב. ציורים אחרים שלה הוצגו גם בגלריה "פלורנטין 45" ובגלריה של מלון דייוויד אינטרקונטיננטל בתל אביב.
בעשור השני של המאה ה-21 יוצרת קרינסקי ציורי שמן על בד בסטודיו שלה בהוד-השרון ומלמדת רישום וציור קבוצות של מתבגרים ובוגרים. מדי כשנה היא עורכת תערוכות מגוונות עבור תלמידיה מכל הגילאים. במקביל היא יוצרת גם ציורים ומדליות על-פי הזמנות.
עלי זית וחרב
עלי זית וחרב הוא כתב עת היסטורי לחקר תולדות כוח המגן העברי בארץ ישראל בעת החדשה.
היסטוריה.
כתב העת "עלי זית וחרב" נוסד בשנת 1990, והוא יוצא לאור מטעם מרכז גלילי לחקר כוח המגן. הוצאת כתב העת ניזומה ברוח מפעלו המחקרי של ישראל גלילי לתיעוד ולחקר תולדות ארגון ההגנה, צבא "המדינה שבדרך".
כתב העת נועד לליבון סוגיות היסטוריות בתולדות כוח המגן העברי – המערכה לעצמאות, ההעפלה לארץ ישראל, ההתיישבות האסטרטגית, התגייסות היישוב העברי לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, המאבק המזוין נגד גזֵרות "הספר הלבן", קרבות מלחמת הקוממיות וגיבוש תפיסת הביטחון הלאומי – בשִלהי השלטון העות'מאני, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ובתקוּמת מדינת ישראל.
בשני הכרכים הראשונים פורסמו מאמרים כלליים בנושאי כוח המגן וניתוח תעודות היסטוריות. מהכרך השלישי ואֵילך נבחר לכל כרך נושא מרכזי, ולצִדו מופיעים מאמרים היסטוריים נוספים.
כתב העת "עלי זית וחרב" מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה ככתב עת אקדמי שפיט.
שמונת הכרכים הראשונים של "עלי זית וחרב" הוצאו לאור בהוצאת משרד הביטחון, ושמונת הכרכים ט'–ט"ז הוצאו לאור בהוצאת כרמל. כרכים י"ז–י"ט יצאו לאור בהוצאת משרד הביטחון והוצאת מודן.
חברי המערכת.
חברי מערכת 'עלי זית וחרב' לדורותיה: ד"ר מאיר פעיל, ד"ר מרדכי בר-און, אסנת שירן, נרי אראלי, שמואל סטמפלר, ד"ר עירית קינן, שלמה סלע, פרופ' אביבה חלמיש, שִמרי סלומון, פרופ' יגאל שפי, פרופ' זכּי שלום, ד"ר גד קרויזר, ד"ר איתמר רדאי, פרופ' גדעון ביגר.
הכותבים.
משתתפים בולטים בכרכי עלי זית וחרב (לפי סדר כרונולוגי): ד"ר משה סנה, ד"ר פנחס עופר, ד"ר אלחנן אורן, נשיא המדינה פרופ' אפרים קציר, סא"ל יונה בנדמן, פרופ' אלון קדיש, ד"ר מוחמד יוסף סואעד, ד"ר משה ארנוולד, פרופ' מוסטפא כבהא, פרופ' ארנון גולן, ד"ר שמעון אביבי, פרופ' מאיר חזן, פרופ' תמיר גורן, פרופ' דב לוין, פרופ' יואב גלבר, פרופ' יהושע בן-אריה, פרופ' בני מוריס, ד"ר מרדכי בר-און, פרופ' מוסטפא עבאסי, הסופר מאיר שלו, ד"ר רונן יצחק, פרופ' מרדכי גיחון, אברהם עקביה, ד"ר מרדכי נאור, ד"ר יגאל אייל, אלוף שלמה שמיר, ד"ר יאיר שפיגל, ד"ר ענת גרנית-הכהן, פרופ' לילך רוזנברג-פרידמן, פרופ' יגאל עילם, ד"ר איתמר רדאי, ד"ר אופירה גראוויס-קובלסקי, ד"ר בני גשור, עו"ד חיים שנהב, פרופ' יוסי בן-ארצי, פרופ' זאב צחור, ד"ר יעקב צור, נשיא המדינה יצחק נבון, פרופ' יוסי כץ, ד"ר ענת קדרון, פרופ' משה ארנס, עו"ד דרור לין, פרופ' אבי שליים, ד"ר צבי צמרת, פרופ' אמיר גולדשטיין, פרופ' עוזי ארד, פרופ' אבי עורי, פרופ' אריה אלדד, פרופ' ערן דולב, פרופ' צפורה שחורי-רובין, פרופ' יורם אפשטיין, פרופ' יהודה דנון, ד"ר מחמד עָקְל, הסופר יהודה עציון, הסופר דודי זילברשלג, ד"ר אהרֹן עזתי, ד"ר יורם פריד, ד״ר חיים פיארברג (פיירברג), פרופ' גדעון ביגר, ד"ר אל"ם חיים סרברו, פרופ' זכּי שלום, ד"ר יוסרי ח'יזראן, ד"ר נעמה בן-זאב, פרופ' יחיעם ויץ, אל"ם פסח מלובני, נשיא בית המשפט העליון השופט מאיר שמגר, פרופ' מיכאל קרן, ד"ר לנא והבה, פרופ' יאיר זלטנרייך, האמן עאסם אבּו שקרה, פרופ' ישראל רוזנסון, אל"ם דניאל רוזן, המשורר והסופר חיים גורי, פרופ' אניטה שפירא, פרופ' מחמוד יזבק, פרופ' אסעד גאנם, פרופ' שלמה אבינרי, אלוף שלמה גזית, חוקר זמרת הארץ אליהו הכֹּהן, דברי ישראל גלילי ודוד בן-גוריון.
לאור מדיניות טיפוחם של היסטוריונים בתחילת דרכם המחקרית, מערכת "עלי זית וחרב" מעמידה לרשותם את במת הפרסום, בהתאם לכללי הבחינה (לקטוּרה) האקדמיים המחייבים.
לנצמן
לנצמן הוא שם משפחה.
לנדסמן
לנדסמן הוא שם משפחה ממקור גרמני.
לנדמן
לנדמן הוא שם משפחה.
סטניסלב ויספיאנסקי
סטניסלב מטאוש איגנאצי ויספיאנסקיׁ (בפולנית: Stanisław Mateusz Ignacy Wyspiański; 15 בינואר 1869 - 28 בנובמבר 1907) היה מחזאי, צייר ומשורר, מאייר ומתרגם פולני. כמו כן היה מעצב פנים ומעצב רהיטים.
ויספיאנסקי היה סופר פטריוט, מונע על ידי האידאולוגיה האמנותית של תנועת "פולין הצעירה", ובהשפעתה יצר שורה של דרמות לאומיות וסימבוליות. הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות והרב-גוניות בתקופת השלטון הזר בפולין במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ביצירתו הוא שילב מגמות מודרניסטיות עם נושאים השאובים מן המסורת העממית וההיסטוריה הרומנטית של ארצו. באופן בלתי רשמי הוא נחשב ל"בארד הרביעי" של השירה הפולנית, לצדם של אדם מיצקביץ', יוליוש סלובצקי, וזיגמונט קרסינסקי.
שנות ילדותו וצעירותו.
ויספיאנסקי נולד בקרקוב, אז באוסטרו-הונגריה, לפרנצישק ויספיאנסקי ומריה לבית רוגובסקי. האב היה פסל והחזיק סטודיו משלו על גבעת ואבל. כשהיה בן 9, נפטרה אמו משחפת. אביו, שהיה מכור לאלכוהול, לא היה מסוגל לטפל בו, והוא אומץ על ידי דודתו יואנה סטנקביצ'ובה ובעלה קז'ימייז'. משפחת סטנקביץ' נמנתה עם בני המעמד הבורגני האינטלקטואלי. את ביתם פקד, בין היתר, הצייר הידוע יאן מטייקו. מטייקו זיהה את כשרונותיו האמנותיים של סטניסלב והעניק לו את שיעורי הציור הראשונים. ויספיאנסקי למד בגימנסיה על שם אנה הקדושה, שהיה מוסד חינוך יחיד במינו. למרות איסור על ההוראה בפולנית במרבית מוסדות החינוך, במוסד זה הועברו השיעורים בכל זאת בפולנית. המורים השקיעו עניין רב בלהעניק לתלמידיהם ידע נרחב בהיסטוריה של פולין ושל ספרותה. בית הספר קנה לעצמו שם על ידי תלמידיו המפורסמים, כגון לוציאן רידל, סטניסלב אסטרייכר והנריק אופיינסקי שתפסו מקום מכובד בחיי התרבות של קרקוב. בימי לימודיו התיכוניים נמשך ויספיאנסקי במיוחד אל האמנות והספרות. לפי עדות אמו המאמצת, יואנה סטנקביצ'ובה, הוא נהג מילדותו לצייר בתים, בעלי חיים, צמחים, סמלים הרלדיים וקישוטים אמנותיים. הוא יצר גם שחזור דרמטי במיוחד של ציורו של מטייקו "סטפאן באטורי במצור על פסקוב".
בשנת 1887 נרשם ויספיאנסקי לפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה היאגלונית בקרקוב, ובמקביל – לבית הספר לאמנויות היפות בעיר, שם היה לתלמידו של פלוריאן צינק. בעת לימודיו באוניברסיטה נכח גם בקורסים על אמנות, היסטוריה וספרות. מטייקו, שכיהן באותן השנים כדקאן בית הספר לאמנויות, ביקש ממנו להצטרף ליצירת הפנים הפוליכרומי של הבזיליקה מרים הקדושה בקרקוב.
התחלת דרכו כצייר ומחזאי.
בשנים 1895-1890 הפסיק ויספיאנסקי את לימודיו בקרקוב כדי לטייל ברחבי אירופה, בעיקר באיטליה, בשווייץ, בגרמניה, בפראג ובצרפת. שהותו בצרפת הייתה תחנה חשובה בהתפתחותו האמנותית. למד שם באקדמיית קולרוסי ומפני שדמי הלימודים שם היו גבוהים מאוד נזקק למלגה. בצרפת הכיר ויספיאנסקי את פול גוגן וביחד ביקרו במוזיאונים לאמנות. רושם עז עשה עליו יפי ציוריו של פובי דה שאבאן. ביקר גם בהצגות תיאטרון - של מחזות קלאסיים ושל שקספיר. מחזותיו העתידיים - "דניאל", "מלאגר" ו "חזרתו של אודיסאוס" נכתבו בהשראת מסורת המחזאות הקדומה. באותה תקופה כתב מספר מחזות כמו 'Królowa Polskiej Korony ("מלכת הכתר הפולני"), "ורשביאנקה" ואת הגרסאות הראשונות של "Legenda" (ה"אגדה"). מחזה אחרון זה התבסס על אגדה פולנית עתיקה על אודות וארס וסאווה.
באוגוסט 1894 חזר ויספיאנסקי לקרקוב ונעשה פעיל במסגרת התנועה המודרניסטית. עיצב ובאופן חלקי צייר את הפנים הפוליכרומי של החלק הגותי בכנסייה הפרנציסקנית, שהורכב ממראות מפולין, בעיקר מוטיבים פלורליים, גאומטריים והראלדיים. ראש הכנסייה עודד אותו לעצב גם כמה ויטראז'ים כמו "המבורכת שלומית", הסטיגמטה של פרנציסקוס הקדוש" ו"אלוהים האב". עבור עיצוב הנוף של התל קושצ'ושקו (Kopiec Kościuszki) זכה בפרס "האקדמיה הפולנית ללימודים". כצייר, מעצב פנים ומשורר שיתף ויספיאנסקי פעולה עם התיאטרון העירוני. יצר תפאורות וריהוט להצגות תיאטרון ואף ביים מחזות שונים.
שיא הקריירה.