פרידמן לא התעניין במיוחד במוצאו היהודי, אך האירועים שהתחוללו באירופה בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עוד בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה השפיעו גם על חייו: האנטישמיות בצ'כוסלובקיה הלכה וגברה. על רקע זה התקרב פרידמן ליהדות, ובגיל 17 הצטרף לתנועת הנוער היהודית "אל על".
לבסוף סופחה צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, ובהמשך אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה.
ב-26 באפריל 1942, כשהיה בן 21, גורש פרידמן מפראג לגטו טרזיינשטאט. גירושו התרחש בגל הגירושים הראשון, בין תחילת פעילותו של הגטו בנובמבר 1941 למאי 1942; בגל זה גורשו עִמו עוד כ-30,000 יהודים צ'כים מן האזור שנקרא אז הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
פרידמן עבד בטחנת הקמח ובמאפייה שבגטו. תמורת עבודתו קיבל לחם, וכך הצליח לשרוד בגטו במשך 18 חודשים.
השיר "הפרפר" (בצ'כית: "Motyl") חובר מעט יותר מחודש לאחר כניסתו לגטו, ב-4 ביוני 1942. הוא נשמר בדפוס במכונת כתיבה, והוא חלק מאוסף שיריו של פרידמן שנמסר למוזיאון היהודי בפראג.
בשיר זה ביטא פרידמן את כמיהתו אל החופש שמייצג הפרפר, שחסר לו במקום שבו נמצא. הפרפר, הן בהתגלמותו המוחשית והן באור, בצבעוניות ובחרות שהוא מייצג בעולם הסמלים, אינו חי בגטו; רק לרגע קט נוצרת אשליית החופש, כאשר הפרפר מרחף לו שם, אך הוא מיד מסתלק מן הגטו. משהסתלק מבין הדובר כי זהו הפרפר האחרון, ומרגע זה לא יכול להתנחם אף באשליה: (כך בתרגומה של לאה גולדברג).
בזמן שהותו בגטו הכיר פרידמן צעירה יתומה מאם כבת 18 בשם אידה גוטליב, וביולי 1944, בהיותו כבן 23, נשא אותה לאשה. הנישואים נערכו חרף האיסור הנאצי על קיום נישואים בגטו, והרב שערך את הטקס היה הרב יצחק שמידט, אביו של שלמה שמידט, שהיה חבר קרוב של פרידמן. בשנת 1944, במסגרת ניסיונות לחסל את הגטו, נשלחו ממנו משלוחים גדולים של יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ. פרידמן נשלח לאושוויץ בסוף חודש ספטמבר 1944, ונרצח עם הגיעו לשם. שלמה שמידט חברו תיאר זאת כך:
לפני שנפרד מאשתו, העביר לה פרידמן את השיר שכתב, והיא העבירה אותו לידידה, ששמרה עליו עד תום המלחמה. זמן קצר לאחר שנשלח פרידמן, נשלחה גם אידה אשתו לאושוויץ. אידה שהתה שם במשך שישה שבועות, ולאחר מכן נשלחה למחנה עבודה סמוך לגבול הצ'כי. מנובמבר 1944 ועד מאי 1945, עם שחרורו של המחנה, שהתה בו אידה. אידה שרדה את השואה, העפילה לארץ ישראל, עִברתה את שמה לעדינה ונישאה למשה שניצר. עדינה שניצר התגוררה בקיבוץ גניגר שבעמק יזרעאל עד פטירתה.
לאחר המלחמה העבירה ידידתה של אידה את השיר לשלמה שמידט, שתרגם אותו לעברית והעבירו למשמרת לבית טרזין שבקיבוץ גבעת חיים.
בשנת 1959 ראה אור קובץ ציורים ושירים של ילדי הגטו מתוך אוסף המוזיאון היהודי בפראג, ובהם "הפרפר". במקביל לגרסה בצ'כית הופיע הספר באותה שנה בתרגומים לאנגלית, לגרמנית ולצרפתית, ובשנת 1963 הופיע בתרגום עברי, שבו תורגמו השירים על ידי לאה גולדברג. הגרסה העברית של הקובץ, וכן הגרסאות האנגליות שהופיעו בהמשך, נקראה על שם השיר – "אין פרפרים פה" (בעברית בנוסחו של התרגום של שלמה שמידט).
בשנת 2010 נמסרו לבית טרזין מסמכים אישיים של פרידמן.
פאבל פרידמן
פבל פרידמן
אוטולנגי
מערך האלבך
מערך האלבך (Halbach Array) הוא סידור מגנטים מיוחד, אשר מחזק את השדה המגנטי בצידו האחד, ומבטלו כמעט לגמרי בצידו השני. כיוון קטבי המגנטים מסתובב (בפאה הקדמית באיור: שמאלה, מטה, ימינה, מעלה, שמאלה). סידור זה דומה להצבת מגנטי פרסה בשרשרת, כך שקטבים זהים נוגעים.
תוצא זה התגלה תאורטית בשנת 1973 בידי ג'ון מאלינסון. ב-1980 גילה אותו קלאוס האלבך באופן בלתי תלוי, והשתמש בו כדי למקד קרניים במאיץ חלקיקים שבמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
מערכי האלבך שטוחים.
מודל למערך האלבך שטוח אידיאלי הוא לוח פרומגנטי אינסופי בעובי d, בין המישורים y=-d ו-y=0, אשר כיוון המגנוט בו מסתובב באופן רציף במישור x-y עם תלות מחזורית במקום x בלבד:
formula_1
השדה המגנטי הנוצר מעל הלוח (formula_2):
formula_3
השדה המגנטי מסתובב בכיוון הפוך מכיוון סיבוב המגנוט.
מתחת ללוח השדה המגנטי מתאפס.
שימושים.
שימוש פשוט ונפוץ במערך האלבך הוא בתור מגנט למקרר. מגנט כזה נצמד למשטח פאראמגנטי (המקרר) בכוח רב יותר מאשר מגנט אחיד פשוט.
גליל האלבך.
הכללת הרעיון לגאומטריה גלילית מאפשרת כליאת השדה המגנטי כולו בחלקו הפנימי של גליל ממוגנט.
ג'ורג' טקשיירה
ציקלופלגיה
ציקלופלגיה (Cycloplegia) הוא שיתוק של השרירים הריסניים (ciliary muscles) מה שגורם להרחבה של אישון העין. הדבר מביא לחוסר יכולת במיקוד העין. השיתוק נגרם כתוצאה מנטילת תרופות כגון אטרופין, אשר מטרתם להרפות שרירים בין היתר למטרת בדיקה רפואית אצל רופא עיניים ובנוסף כטיפול במחלות שונות כגון דלקת הקשתית. בנוסף השיתוק יכול להתפתח כתוצאה מפציעה באזור העין.
טיפול במחלה מתבצע באמצעות טיפות מתאימות (ציקלופנטולט) המשתקות את יכולת המיקוד הטבעית של העין (אוקומודציה), ובדיקתה באמצעות מכשיר בשם רטינוסקופ, בצורה נטולת השפעת גורמים חיצוניים.
שיתוק קשתית
רב אחדבוי בר אמי
רב אחדבוי בר אמי היה אמורא שחי בדור הרביעי לאמוראי בבל.
הוא היה חברו של רב ששת. כאשר פגע פעם בטעות בכבודו של רב ששת, הוא השתתק וכוח הדיבור נלקח ממנו. אמו של רב אחדבוי, שהייתה מניקתו של רב ששת, באה להתחנן לפני רב ששת שירחם עליו, אך הוא לא מחל על כבודו, עד שהראתה לו את דדיה, ואמרה לו: ראה דדים אלו שינקת מהם! כאן לא יכול היה רב ששת להתעלם מחוש הכרת הטובה למניקתו ומחל לרב אחדבוי. מסיבה זו קראו עולא "משגש ארחתיה דאימיה" (גרם לאמו מהומה ושגעון, שכן גילתה את שדיה). בפעם אחרת הוא שאל את רב ששת שאלה הלכתית שמעשית לא תיתכן שתקרה (המערה בעצמו מהו) ורב ששת כעס עליו.
רבים מדברי תורתו של רב אחדבוי מופיעים בתלמוד, רובם שאלות הלכתיות "בעי מיניה" או קושיות על אמרה של מישהו אחר "מתקיף לה" או "מתיב" (=קושייא מברייתא). אחת מהם היא שאלתו האם חלה טומאת עבודה זרה על עבודה זרה שקטנה מכזית. שאלתו הייתה, מכיוון שטומאת עבודה זרה הוקשה לשרץ אך גם הוקשה למת (ע"ע טומאת עבודה זרה), האם שיעורה כשרץ שאפילו פחות מכזית מטמא, או דווקא בכזית כמו טומאת מת. לבסוף פשט את שאלתו רב אויא (ולפי גרסה אחרת רבה בר עולא) שהביא ראיה מברייתא שבה כתוב בפירוש .
שאלה אחרת שאל בעניין ההלכה האומרת כי , האם דין זה אמור גם על יתומים גדולים או רק על קטנים. להלכה מסקנת התלמוד היא שגם על גדולים. במקום אחר הוא שאל את רבא מה דין המבשל בשר בחלב גדי לפני שילדה (קרוב ללידה, שכבר יש לה חלב) האם גם אז עבר על איסור זה או שמא "לא תבשל גדי בחלב אמו" בא ללמד שדווקא בחלב גדי שילדה אסור לבשל. רבא הוכיח לו שגם במקרה כזה קיים איסור.
אחדבוי בר אמי
אברהם ניניו
אברהם ניניו (25 בדצמבר 1918 – 17 במאי 1985) היה במאי ושחקן בתיאטרון הישראלי ובחוץ לארץ.
ביוגרפיה.
אלברט ניניו נולד למשפחה ספרדית מסורתית, לאביו בכור שמואל, סוחר עורות בעיסוקו, ולדונה לבית בונדי באלכסנדריה שבמצרים.
הוריו עלו עמו לארץ ישראל בשנת 1927 והשתקעו בשכונת נווה שלום, תל אביב. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר אליאנס.
ניניו שחונן בקול ערב, השתתף כחבר מקהלת בית הכנסת "אוהל מועד" ולאחר מכן כסולן במקהלתו של החזן שלמה רביץ. ניניו היה החבר הספרדי היחידי במקהלה, לשם כך למד את נוסח תפילות אשכנז. בהיותו בן 14 התפלל כחזן בבית הכנסת הגדול ובאולם "אוהל שם". במסיבות "עונג שבת" פגש במשורר חיים נחמן ביאליק שהדריך אותו כיצד לבטא ולהגות את יצירותיו.
פועלו כשחקן.
את דרכו בתיאטרון החל באולפן הדרמטי של צבי פרידלנד. בהמשך שימש גם כעוזרו של פרידלנד בחוג הדרמטי בגימנסיה הרצליה, שבה הכיר את אשתו לעתיד, חנה זילברשטיין (בן ארי).
לימים, סיפר ניניו על מבחן הקבלה לאולפן הדרמטי:
[...] ואני מקבל הודעה להתכונן לבחינה בבית הספר "כרמל", ביום ה' ב - 11 בלילה. [...] באתי למקום לבוש בחליפת שבת. חושך. אין נפש חיה. דלת נפתחת, קרן אור, וסילואטה של בחור צעיר יוצאת. "חכה כאן עד שנקרא לך". בחורה יוצאת. בחור נכנס. דפיקות הלב. סוף-סוף - "ניניו". נכנסתי. מוקף בכעשרים בחורים ובחורות ישב איש נלבב, עייף חריף, עם שערות מפוזרות ועיניים פיקחיות ועירניות: המורה צבי פרידלנד. קראתי סיפור של פרץ ושיר של ביאליק, ושרתי חזנות נוסח ספרד ונוסח אשכנז ושיר בלאדינו. "אתה מוכן להקריב הכל כדי להגיע לתיאטרון?" "כן", עניתי בביטחון. "מעכשיו אתה איתי, אבל תזכור: עליך לעבוד, לעבוד, לעבוד!"
בשנת 1939 החל ניניו לשחק בתיאטרון "הבימה". בתחילה השתתף בהצגות בהתנדבות ובמקביל עבד כפקיד בבנק אפותיקאי. ההצגה הראשונה בה השתתף הייתה "האנוסים", בבימויו של צבי פרידלנד. תפקידו המרכזי הראשון היה שלמה'לה בהצגה "טוביה החולב" בבימויו ברוך צ'מרינסקי. בין תפקידיו הבולטים: פוק ב"חלום ליל קיץ", עוץ ב"אהבת ציון", אנדרה ב"אמא טבע" וזמלה ב"עלי כינור". בשנת 1958 התקבל לקולקטיב "הבימה".
במלחמת העצמאות גויס לצה"ל והופיע בפני חיילים, יחד עם השחקנית עדה טל, במסגרת הצמד "עדה וניניו". להיטי הצמד "הבה ונתפייסה" (מתוך ההצגה "עלי כינור") ו"סטן וברן", זכו להצלחה גדולה והוקלטו ע"ג תקליט (במהירות 78 סל"ד). בנוסף הקליט הצמד ביצוע לשירו של נתן אלתרמן "נסים ותמר" ולאחד מלהיטי להקת הצ'יזבטרון, "הג'יפ" (חיים חפר).
פועלו כבמאי.
לאחר המלחמה השתלם בפריז בקורס במאים. בשנת 1951, ביים את הצגתו הראשונה, "אגדת הנהר" ובכך פתח פֶּתַח לבימוי הפנימי של הדור השני בתיאטרון "הבימה".