בשנת 1936 נערכה התערוכה הקולוניאלית ביוהנסבורג, העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בדרום אפריקה, ומרכז הסחר והכלכלה של המדינה. התערוכה נקראה "התערוכה האימפריאלית" (Empire Exhibition). בתערוכה זו נבנה ביתן ארץ ישראלי בתכנונו של הארכיטקט זליג אקסלרוד שהגיע לשם כך מהארץ. הוא בנה בביתן דגמים של מבנים היסטוריים מתולדות ארץ ישראל שכללו את אתרי היהדות - אוהל מועד, מקדש שלמה בית המקדש השני ומקדש הורדוס. כמו כן אתרים רומיים - מקדש יוליואנוס ומקדש יוסטיניאנוס, כנסיית הקבר ואף את כיפת הסלע המוסלמית.
התערוכה האנטי-קולוניאלית.
במקביל לתערוכה הקולוניאלית שנערכה בפריז בשנת 1931 וכתגובה לה הוצגה בפריז תערוכה אנטי-קולוניאלית, בשם "האמת על המושבות". התערוכה אורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית של צרפת וכללה שני אגפים. האגף האחד הוקדש לפשעים ולעוולות של הקולוניאליסטים כלפי העמים הנתונים לשלטונם. האגף האחר הוקדש לניגוד שבין מה שנקרא בפי המארגנים "קולוניאליזם אימפריאליסטי" לבין מדיניות הלאומים של ברית המועצות, שחוקתה העניקה שוויון זכויות לכל אזרחיה וזכות הגדרה עצמית לכל הלאומים שבתחומה.
התערוכה הנאצית.
האימפריה הקולוניאלית הגרמנית שלטה על מספר מושבות באפריקה ובאיי האוקיינוס השקט. החשובות במושבות אלו היו האחת דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה), עליה השתלטו הגרמנים בסוף המאה ה-19 ובשנים 1904 – 1907 דיכאו בה מרד של הילידים תוך שפיכות דמים מרובה, שהגיעה עד לכדי רצח העם של ההררו והנאמה. האחרת הייתה מזרח אפריקה הגרמנית שכללה את טנגניקה (כיום חלק מטנזניה), רואנדה ובורונדי וכמו כן קמרון וטוגו. כל המושבות הוצאו משליטה גרמנית לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
בין כוונות הכיבוש של גרמניה הנאצית קוננה כל העת השאיפה להחזיר לגרמניה את השליטה במושבות שהקיסרות הגרמנית הפסידה כרבע מאה קודם לכן. ברוח זו נוסד "משרד המפלגה הנאצית למדיניות קולוניאלית" . לראש המשרד התמנה נציב הרייך של בווריה פרנץ ריטר פון אפ שהרקע הקולוניאלי שלו היה מעורבות ברצח העם של ההררו והנאמה. במסגרת המשרד נערכו תוכניות לכיבוש מחדש של מושבות גרמניה לשעבר באפריקה וכיבוש המושבות של בריטניה וצרפת.
בקיץ של שנת 1939, זמן לא רב לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נערכה ביוזמתו של פון אפ תערוכה בעיר דרזדן שנקראה "התצוגה הקולוניאלת הגרמנית" (Deutsche Kolonialausstellung Dresden). בתערוכה נטלו חלק המוזיאון לאתנולוגיה, המכון הלאומי ליחסי חוץ ומושבות ומוסדות אקדמיים. בפתיחת התערוכה סקר פון אפ משמר כבוד של אנשי אס אס וראש העיר דרזדן נשא נאום בו קרא בגלוי להחזרתן לגרמניה של מושבותיה לשעבר מכוח הזכות ההיסטורית.
התערוכות היפניות.
גם הקיסרות היפנית ערכה במחצית הראשונה של המאה העשרים מספר תצוגות שניתן להגדירן כתערוכות קולוניאליות. חלקן ביפן עצמה וחלקן בשטחי הכיבוש שלה, טאיוואן שנכבשה על ידה בסוף המאה ה-19 וקוריאה שנכבשה על ידה בשנת 1910. מטרת התערוכות הייתה להפגין את ההישגים הכלכליים והחברתיים שהשלטון היפני הביא לכאורה לבני אותן ארצות. בין התערוכות הללו נכללות תערוכות שנערכו בסיאול בשנים 1915 ו-1929 ותערוכה שנערכה בטאיפיי בשנת 1935.
איי הדודקאנז
קרב האולימפוס
קרב האולימפוס (באנגלית: The Battle of Olympus), שהופץ ביפן במקור כ-אולימפוס נו טטקאי (オ リ ュ ン ポ ス の 戦 い?), הוא משחק פלטפורמה, פעולה והרפתקאות שיצא לאור ב-1988. המשחק פותח על ידי אינפיניטי (Infinity) והופץ על ידי ברודרבנד (Brøderbund) למערכת נינטנדו (NES).
יש גם גרסת גיימבוי של המשחק שיצאה ב-1993. גרסה זו פותחה על ידי רדיקל אנטרטיינמנט (Radical Entertainment) והופצה על ידי אימג'ניר באופן בלעדי באירופה.
תיאור המשחק.
כשהוא דומה מאוד לפרק השני בסדרת משחקי האגדה של זלדה, "קרב האולימפוס" מתרחש ביוון העתיקה אשר נמצאת תחת שלטון טרור של האדס, אל השאול ושליטו האפל של העולם התחתון.
הלן, אהובתו של אורפאוס, נחטפת על ידי האדס שמחזיק אותה בשבי. מפה של יוון העתיקה מראה מבוכים שונים וערי מדינה מיוון העתיקה שעל השחקן לבקר במסעו. חרבות, מגינים, וגבישים מספקים כוח התקפי והגנתי לשחקן. שלושה שברים של אהבה, בצורת לבבות, פזורים ברחבי המשחק כדי להזכיר לאורפאוס את אהובתו הלן. האדס שולט בטרטרוס, שם חיים נתיניו החזקים ביותר לצדו.
במהלך מסעו, על אורפאוס להפגש עם האלים האולימפיים ולהשיג את טובתם, החל מזאוס, אבי האלים האולימפיים, שמעודד את האלים האחרים להעניק כוחות לאורפאוס. כוחות אלה באים לידי ביטוי בצורת נשק, מגן, וציוד מיוחד אחר כגון נבל, אשר מזמין את פגסוס, הסוס המעופף, שלוקח את אורפאוס למקומות רחוקים. ככל שהמשחק מתקדם, שחקנים נחשפים לצורות שונות של כלי נשק משודרגים. השחקן מתחיל עם מחבט עץ בסיסי. מאוחר יותר, מקבל השחקן פריטים כגון מטה השומר, אשר מסוגל להקרין את האש, חרב הנימפה והחרב האלוהית המסוגלת להקרין ברק. במהלך המשחק, אוסף השחקן כמה פריטים המוזכרים במיתולוגיה היוונית כגון הנבל של אפולו, החרב של הפייסטוס, המטה של פרומתאוס והסנדלים של הרמס.
המשחק כולל מפגשים עם יצורים מיתולוגיים כמו השור, למיה, קיקלופ, הידרה, קנטאור, טאלוס, המינוטאורוס, מדוזה, קרברוס, ציפורי סטימפליה, סלמנדרה, האריה מנמאה, וגם הרפיה. על השחקן להילחם בדרכו עמוק אל תוך השאול, להביס את האדס ולבסוף להציל את הלן.
The Battle of Olympus
מפעל ואן נלה
מפעל ון נלה (בהולנדית Van Nellefabriek) הוא מבנה היסטורי ששימש כבית חרושת, השוכן בעיר רוטרדם שבהולנד. המבנה שנבנה בין השנים 1925 ו-1931 בסגנון הבינלאומי, הוכרז בשנת 2014 כאתר מורשת עולמית. מפעל ואן נלה מהווה דוגמה מוקדמת לתכנון תעשייתי מוצלח, הן מבחינה פונקציואלית והן באספקט הוויזואלי.
היסטוריה.
חברת ואן נלה נוסדה בשנת 1782 בידי יוהנס ואן נלה (Johannes van Nelle) בעיר רוטרדם, והתמחתה בסחר בטבק. החברה נרכשה במאה ה-19 בידי משפחת ואן דר ליאו (van der Leeuw) אשר המשיכה וניהלה אותה באותו שם. אחד מבניה של משפחה זו, קיס ואן דר ליאו (Kees Van der Leeuw), הגה את רעיון הקמת המפעל בפולדר ספאן (Spaanse Polder) סמוך לתעלת סכי (Schie). באותה עת שכן הפולדר בעיבורי רוטרדם, אך כיום הוא נמצא בלב שטח בנוי, צפונית-מערבית למרכזה של העיר. בהיותו גם פילוסוף ואמן, ביקש קיס כי מבנה המפעל יגלם במאפייניו רעיונות הומניים וסוציאליים, ויתרום לסביבת עבודה וליחסי עבודה בריאים. בעשור השני של המאה ה-20 החל הפרויקט ללבוש צורה, ועבודות ההקמה החלו בשנת 1925. מטרתו של היזם ושל צוות האדריכלים - מיכיאל ברינקמן (Michiel Brinkman) עד מותו ב-1923, ובנו יאן ברינקמן (Jan Brinkman) - הייתה ליצור מכלול תעשייתי, שיכלול שטחי אחסון ושינוע תואמים.
ב-1925 הונחה על אדמת הפולדר הרכה, שכבת חול בעובי של שניים וחצי מטרים, ואליה הוחדרו עמודי בטון מזוין אשר נועדו לייצב את הקרקע, ואשר יוצרו באתר החל בשנת 1926. את המבנה נושאים עמודי בטון מזוין מאונכים בצורת פטריות, הנושאים קורות מאוזנות וכן את רצפת המבנה. הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1931, ובמקום יוצרו קפה, תה וטבק; ובהמשך גם גומי לעיסה, סיגריות, פודינג ואורז.
עם סיום הקמת המבנה, הוא זכה בתגובות אוהדות: צמד הצלמים רוברטסון וירבורי (Robertson and Yerbury) כינו אותו ("a poem in steel and glass"), והאדריכל הידוע לה קורבוזיה עמד על ה שלו ("purity and uncompromising clarity").
הייצור במקום פסק בשנת 1995, וב-1998 תכנן אריק חודה (Eric Gude), אדריכל הולנדי המתמחה בשימור מבני תעשייה, את התאמתו של המבנה לייעודו החדש. העבודות החלו בשנת 2000, ומאז סיומן מוכר המבנה בשם "מפעל העיצוב ואן נלה" (Van Nelle Ontwerpfabriek). במבנה פועלות חברות עיצוב ומדיה, וכן נערכים בו פגישות, אירועים וכנסים.
המבנה.
מכלול המבנים באתר משתרע על פני שטח של 100 דונם, אך רק חלקו המזרחי הסמוך לתעלה, ובו המבנים משנות ה-20 המאוחרות, נכלל בהכרזת אונסק"ו. מבנים אלה, המשתרעים על פני שטח של 50 דונם, שמשו לעיבוד, אריזה ושיווק של תה, קפה וטבק. המכלול העיקרי של האתר כולל שלושה מפעלים בממדים שונים, הניצבים זה בהמשכו של זה, לאורכו של רחוב פנימי. הם נושאים גגות שטוחים רחבי ידיים במפלסים שונים: הגדול והגבוה מבין שלושת המפעלים שימש לייצור טבק והוקם באתר בין השנים 1926-1928; מצפון לו שוכן מפעל הקפה הנמוך ממנו מעט, אשר הוקם בשנים 1928-1930; ומצפון לאחרון ניצב מפעל התה מהשנים 1928-1929, וזהו הנמוך מבין שלושת המבנים. מדרום למפעל הטבק, ממשיכה חזיתו אל מבנה משרדים, גם הוא מהשנים 1928-1930. אורכו הכולל של מסך הזכוכית והפלדה בחזית המזרחית של ארבעת המבנים הוא 220 מטרים, וזה נשלט על ידי קווים אנכיים ורצופים, הנפסקים רק במקומות בהם הותקנו שלושה גרמי מדרגות. גרם המדרגות הדרומי (במפעל הטבק) והגבוה מכולם, מסתיים בקצהו העליון בחדר תה ומרפסת פנורמית בצורת רוטונדה.
ממזרח למכלול בתי החרושת (בינם לבין התעלה) ניצבים מספר מבנים פונקציונליים נוספים: בית הדוודים והארובה הצמודה אליו (1927-1929), אולם השילוח (1927-1929) המחובר אל המפעלים באמצעות חמישה גשרי פלדה וזכוכית, המחסנים המאוחרים יותר (1942-1943 ו-1967), ולבסוף בתי המלאכה הצמודים לתעלה (1929-1930). הדוודים הופעלו תחילה באמצעות פחם], ובהמשך הוסבו לפעולה בנפט. בגשרים הותקנו מסועים המובילים אל התעלה, מקום בו הוטענה הסחורה אל ספינות נהר באמצעות עגורנים.