חלמיש חזר עם חבריו למרגוע, אשר נכבשה ונחרבה כמעט עד היסוד בידי צבאות הדרקונים. שם, נשבו על ידי כוחותיו של לורד טודי ונשלחו למכלאות פקס תרקס לשמש כעבדים. חלמיש ובני חבורתו שוחררו מקרונות העבדים על ידי אלפי קאלינסטי, אשר הביאו אותם לממלכת האלפים המזרחית. שם החליטו להתקיף את פקס תרקס כדי לשחרר את העבדים הכלואים במצודה. הם הצליחו לחמוק אל תוך מתחם המצודה בעזרת דרך סודית (סְלָא מוֹרִי באלפית), ולבסוף גם לשחרר את העבדים מהמכרות. הם אף הביסו את שר הדרקונים הנורא קטב מרירי ונמלטו עם הפליטים לעבר הרי כרוליס כאשר צבאות הדרקונים בעקבותיהם.
טרסיס וחומת הקרח.
לאחר שהשיבו את מקבת כראס במעמקי תורברדין, בני החבורה ופליטי פקס תרקס הורשו להישאר בממלכת הגמדים התת-קרקעית למשך החורף. בינתיים החליטו חלמיש וחבריו לשים פעמיהם אל טרסיס המעטירה כדי לראות אם יוכלו לשכור ספינות כדי להעביר את הפליטים לאבנסיניה. אולם, כאשר הגיעו לשם, גילו כי טרסיס הייתה בלב יבשה (שינוי אשר נגרם בעקבות החורבן הגדול שאירע כ-350 שנה קודם לכן) ותחת שליטתם של צבאות הדרקונים. זמן קצר לאחר הגיעם לעיר, התפצלה החבורה במהלך התקפה של צבא הדרקונים האדום (ואגף מצבא הדרקונים הכחול) בפיקודה של הגבירה הכחולה.
חלמיש המשיך עם גדילן, גילתנאס, לאורנה, סער ועם שלושת אבירי סולאמניה דרק שומר-הכתר, בריאן דונר ואראן ארוך-קשת אל עבר חומת קיר הקרח כדי למצוא את בועת דרקון האגדית. בדרכם לשם, חוו חלמיש וחבריו את הסיוט אשר חוו תניס חבריו בסילבנסטי. בחלום, חלמיש נהרג מהנפותיה חסרות השליטה של טיקה. הוא אמנם לא מת, אך החותם שטבע בו החלום, היה ממשי עבורו. בטירת קיר הקרח, התעמתה חבורתו של חלמיש עם שר הדרקונים הלבן, פאל תאס אשר אחז בבועת דרקון, והרגה אותו. במהלך קרב זה, נהרגו בריאן ואראן. הם עלו על ספינה ושמו פעמיהם אל האי סנקריסט. במהלך מסע זה, חלה חלמיש מאוד והאמין כי הוא גוסס. היה זה האות הראשון להחמרת מצבו.
ארגות וצריח הכהונה הראשי.
ספינתם עלתה על שרטון בארגות בעקבות מרדף דרקונית לבנה אחריהם. שם, חלמיש וחבריו נשבו על ידי אלפי סילבנסטי, אשר העבירו אותם לידיהם של אלפי קאלינסטי, אשר גם שהו על האי. חלמיש, גדיל, סער ודרק הושמו במעצר. לאורנה ואחיה הוחזרו לאביהם, ששהה באי יחד עם עמו הגולה. לאורנה סייעה לחלמיש וחבריו להימלט מפני האלפים והם נסו אל ההרים ומצאו שם טירה סולאמנית בצידו השני של האי. בעוד שסער ודרק לקחו עימם את בועת הדרקון, המשיכו חלמיש, גדילן, לאורנה, גילתנאס וסילברה, אלפית פרא שהצטרפה אליהם, לשטות ברודפיהם דרך ההרים. הם הגיעו למקום מסתורי אשר כניסתו הייתה חצובה בדמות דרקון.
חלמיש והאחרים, מלבד גדילן, נפלו תחת השפעתו של לחש הרדמה זמן קצר לאחר כניסתם. כאשר התעורר, כמעט התעלף חלמיש למראהו של פיזבן, הואיל ובעיני חלמיש וחבריו נחשב פיזבן למת. כאשר התעורר, צפה בגדילן נעלם עם פיזבן. הוא הסכים לשוב עם לאורנה לסייע לה לשכנע את מועצת האבירים כיצד להשתמש בבועית.
לאחר פגישת מועצת האבן הלבנה, חלמיש המשיך עם לאורנה, סער וגדילן לצריח הכהונה הראשי. שם הקימו מגננה זריזה כנגד צבאות הדרקונים המאיימים לבוא. חלמיש נלחם באומץ נגד כוחות הזדון, וכוחות ההגנה על הצריח הצליחו להדוף לבסוף את הצבאות כאשר לארונה השתמשה בבועת הדרקון אשר מצאה בצריח. אך סער נאלץ להקריב עצמו בקרב יחיד מול שרת הדרקונים, קיטיארה.
מותו של גיבור.
לאחר הניצחון בצריח הכהונה הראשי, שב חלמיש עם לאורנה לפלנתאס, שם התקבלו כגיבורים. לאורנה קודמה לתפקיד מצביאת צבא האבן הלבנה, וכאשר חזרו דרקוני הטוב, "ניתן" לחלמיש וגדילן, דרקון בשם קירסה להילחם על גבו. חלמיש נרתע ופחד פחד מוות, אך קירסה הצליח להניח על אוכפו. הם ששו אלי קרב, ובמערכה על וינגארד, הצליחו לשבות קצין מצבא הדרקונים בשם בקריס.
הם רכבו לעבר קאלאמן ואף שם נתקבלו כגיבורים ונערכו לכבודם חגיגות. לאחר שלאורנה קיבלה מכתב סודי כדי לבצע חילופי שבויים בין בקריס לתניס, הסכים חלמיש ללכת איתה לבצע את ההסכם. אולם, דבר זה נתגלה כמלכודת, ולאורנה נשבתה בידי כוחות הזדון ואולם חלמיש וגדילן הורשו לשוב לגבולותיה של העיר קאלאמן. שם, התאחדו מחדש עם תניס וחבריו והסכימו לקחת ברם, איש הנצח.
בדרכם לנראקה, ברם נמלט מהחבורה וחלמיש החל לרדוף אחריו. כאשר המשיך אחר ברם אל בית האלים, ליבו של חלמיש הכזיב אותו והוא סבל מהתקף לב קטלני. בעודו שוכב גוסס, הוא הביט בפיזבן וראה אותו כמי שהוא באמת. חלמיש ביקש ממנו לעזור לו לעזוב את אנסאלון בכבוד. פיזבן נשא את חלמיש אל הבריכה האפלה בבית האלים ונעלמו יחד.
סיפורים סופרו לאחר המלחמה, כי רוחו של חלמיש נחה תחת עץ ליד כבשנו של אל הגמדים ריאורקס ממתין לחבריו (במיוחד לגדילן) שישובו להתאחד עמו. בתום מלחמת הנשמות, איחוד זה מושלם לבסוף.
מראה ואופי.
גובהו של חלמיש הוא כמחצית גובהו של אלף, עם חזה רחב. ידיים נוקשות ומחושלות הכפולות מזרועות אלף. הוא בעל זקן שחור ועבה, ועיניים בצבע כחול פלדה. חלמיש נודע כבעל פוביה חמורה ממים וספינות, וכן נוטה לבחילות בגבהים גדולים ואף אלרגי לסוסים.
אברהם לנדא
רבי אברהם לנדא (ה'טשכנובר'; תקמ"ד, 1784 - ה' באדר א' תרל"ה, 1875) היה רב, פוסק ואדמו"ר במאה ה-19. היה רבה של צ'חאנוב (בכתיב אחר: טשכנוב) במשך חמישים וחמש שנה, ואבי שושלת חסידות סטריקוב.
קורות חייו.
נולד בכפר פרניצ'וב לרפאל וראדא דובז'ינסקי. אביו רפאל (נפטר: תקפ"ד 1824) היה נכדו של רבי בעריש חסיד מקוטנא, בן בנו היחיד יחיאל מיכל. אמו ראדא (נפטרה: כ' באלול תר"ח 1848) הייתה נכדתו של רבי זאב וולף אוירבך, אב בית דין לונטשיץ, נכדו של רבי מנחם מנדל אוירבך, בעל "עטרת זקנים" על ה"מגן אברהם" - מצאצאי המהר"ל מפראג.
נישא ליוטא, בתו של ר' דן לנדא מפלוצק, ממשפחה של מתנגדים וחתן ר' איצ'לה פלוצקר אשר שלח את חתנו ר' דן לפרניצ'וב כדי שיתהה על קנקנו של הבחור עבור בתו שלו, אך לבסוף ר' דן עצמו חמד אותו כחתן לבתו. מיד לאחר אירוסיו שינה את שם משפחתו מדובז'ינסקי ללנדא, כשם משפחת חותנו.
לאחר נישואיו התגורר בעיירת חותנו, פלוצק. הסתופף אצל רבי פישל מסטריקוב ונחשב תלמידו המובהק. על פי ההערכה, למד אצל רבי אריה לייב צינץ מפלוצק. כמו כן נפגש פעמיים עם רבי שמחה בונים מפשיסחה, הפעם הראשונה הייתה בעת ששהה רבי בונים בפלוצק, עיר מגוריו של רבי אברהם לנדא. רבי בונים סיפר עליו לרבו היהודי הקדוש מפשיסחא, אשר ביקש לפגוש בעצמו את רבי אברהם, אך הוא נמנע מכך בשל התנגדות חותנו ה'מתנגד'.
בשנת תק"פ 1820, התמנה כרבה של טשכנוב, וכיהן בה עד פטירתו. מיד לאחר קבלת הרבנות הקים בה ישיבה ועמד בראשה. עם תלמידי הישיבה נמנו רבים שלימים התפרסמו כגדולי תורה בפולין.
במשך שנים רבות סירב לנהוג באדמו"רות. רק בשנת תרכ"ו (1866), לאחר פטירת החידושי הרי"ם מגור, הצליח רבי אלעזר הכהן מפולטוסק לשכנעו לקבל על עצמו אדמו"רות, בטענה כי יש למלא את החלל שנוצר עם פטירת הרבי מגור. אף על פי שהחל לנהוג באדמו"רות - ערך "שולחנות" וקיבל "פתקאות" ו"פדיונות"- לא שינה שתי הנהגות שהקפיד עליהן עד אז: הוא התפלל תפילת שחרית בוותיקין ולפי נוסח אשכנז. שתי הנהגות אלו היו יוצאות דופן בעולם החסידות.
בין הבאים לטשכנוב להסתופף בחצרו של הרבי מטשכנוב היו רבי אברהם בורנשטיין מסוכצ'וב, רבי יחיאל מאיר מגוסטינין ורבי אלעזר הכהן מפולטוצק. בשבע השנים האחרונות לחייו העביר את משרת הרבנות בטשכנוב לידי בנו רבי יעקב לנדא.
רבי אברהם מטשכנוב נפטר בה' באדר א' תרל"ה. הוא נקבר בבית הקברות היהודי הישן בטשכנוב ששכן במרכז העיר. גדולי הרבנים הספידוהו, וחלק מההספדים הודפסו כספרים. מלבד הרבי מטשכנוב נפטרו באותה שנה עוד שניים מהרבנים המפורסמים באותו דור, רבי אליהו גוטמכר ורבי יעקב אריה מראדזימין, וחלק מהמספידים קישרו בדבריהם בין השלושה.
לאחר פטירתו הוסב שמה של הישיבה המקומית בטשכנוב ל"בית אברהם" על שמו של רבי אברהם מטשכנוב. מדי שנה, ביום השנה לפטירתו, נהגו תושבי העיר לפקוד את האוהל בבית הקברות המקומי. מנהגם היה להקיש שלוש פעמים עם מפתח על דלת האוהל ורק לאחר מכן להיכנס פנימה.
בקיץ תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נודע שהנאצים מתכוננים לחרוש את שטח בית הקברות הישן של טשכנוב שבמרכז העיר כדי להכשיר את המקום לבניית מבנים לשימושם. האדמו"ר מאלכסנדר, ששהה אז בגטו ורשה, הורה על העתקת קברו של הרבי מטשכנוב ממקומו. קבוצת יהודים פתחה את קברו כדי להעביר את גופתו לבית הקברות החדש ולעיניהם התגלתה גופתו כשהיא שלמה. למרות הסכנה שהייתה כרוכה בכך, ליוו רבים מיהודי העיר את הרבי מטשכנוב בהלוויה מאולתרת לקברו החדש.
לאחר המלחמה שבו שרידי היהודים לעיר והקימו גלעד על קברו של הרבי מטשכנוב משברי מצבות שעקרו הנאצים מקברים סמוכים. אך כעבור כמה שנים עקרו תושבי המקום את הגלעד ומאז לא נודע מקום קברו המדויק. גם בית מדרשו ובית מגוריו הסמוך, ששרדו עד לשואה, נחרבו עד היסוד.
לזכרו של רבי אברהם מטשכנוב הוקמו מוסדות טשכנוב בשכונת רמות בירושלים.
מעמדו התורני והרבני בדורו.
רבי אברהם מטשכנוב נחשב מגאוני התורה ומחשובי הרבנים בדורו, ולדעתו ההלכתית היה משקל רב. לפתחו הגיעו הנושאים המרכזיים של אותו דור ואשר עוררו פולמוס בקרב גדולי הרבנים, ובהם: מצת מכונה, קופת רבי מאיר בעל הנס לעניי ארץ ישראל, גזירת הלבוש וגילוח הזקן והפיאות, גיטין והתרת עגונות.
ידידו, בעל חידושי הרי"ם, לאחר שפסק בעניין התרת עגונות, כתב: