באקונין היה חבר מ־1867 בליגה לשלום וחופש. ב-1869 הקים את ה"ברית הדמוקרטית החברתית" אשר הצטרפה לאינטרנציונל הראשון. בסוף 1870 השתתף בהתקוממות בליון. ב־1872 בקונגרס האינטרנציונלי בהאג הוא גורש מהמפלגה המרקסיסטית בעוון מעילת כספים, דבר שהתברר כמזימה נגדו, שנועדה למנוע את המשך התחזקותו הפוליטית בתוך המפלגה.
באקונין פרש ללוגאנו בשנת 1873 ונפטר בברן שבשווייץ ב-13 ביוני 1876.
כתביו.
כתבי באקונין משקפים נאמנה את אישיותו. הם צבעוניים ומלאי חיים אך אימפולסיביים, לא מאורגנים ולעיתים גם לא עקביים. מתוך כתביו עולה כי העקרונות הבסיסיים המרכיבים את התנאים החיוניים לכל התפתחות אנושית, קולקטיבית או אינדיבידואלית בהיסטוריה הם: חיות אנושית, מחשבה ומרד.
לדידו של באקונין כלכלה חברתית ופרטית מתאימה למרכיב הראשון, מדע למרכיב השני וחופש למרכיב השלישי. אלה הם שלושת המרכיבים הבסיסיים בתאוריה שלו.
באקונין הצהיר פעם שקיום האל איננו עולה בקנה אחד עם אושר, כבוד, חוכמה, תחושה מוסרית וחירות האדם מאחר שאם אכן קיים אלוהים, הרי כי החוכמה והרצון האנושיים, אפילו אם הם גדולים וחזקים, מתגמדים לעומת החוכמה והרצון האלוהי.
בכתביו, הדגיש באקונין את תפקידם של הקולקטיב, ההתקוממות העממית והמרד הספונטני, ביצירת חברה חופשית נטולת מעמדות. הוא דחה כל מערכת אידיאלית מרעיון האלוהים ועד כל אוטוריטה חיצונית. בין אם הריבונות נובעת מרצון השליט או מהזכות להצבעה דמוקרטית. חופש האדם, לדעתו, נובע מציות לחוקי הטבע. כאשר האדם מזהה אותם ככאלה ולא מקיימם עקב כפייה חיצונית, אנושית או אלוהית, קולקטיבית או אינדיבידואלית. בדרך זו בעיית החופש תיפתר, חוקי הטבע יומשגו על ידי גילויים מדעיים והידע עליהם יתפשט באופן אוניברסלי בין כל האנשים. האדם לא יוכל אלא לציית לחוקי הטבע כאשר הוא יזהה אותם כחוקים של טבעו. על כן לדידו של באקונין הצורך לארגון פוליטי וחוקתי ייעלם.
באקונין גרס כי על המהפכן להיות ללא רגשות או אינטרסים אישיים, ללא עקרונות מוסר, דת או פטריוטיזם אשר עלולים, לפי דעתו, להסיט אותו ממשימתו. מטרת משימה זו, לדעת באקונין, להשתמש בכל האמצעים הקיימים על מנת להחליף את החברה הקיימת. בעניינים פוליטיים היה זה באקונין אשר עורר את האנרכיסטים להתבונן באנשי השוליים, הלוא הם העובדים הלא מאורגנים ומאוגדים, בחברה המודרנית ולא על הפרולטריון המתועש כסוכן האמיתי של המהפכה. הוא האמין שהדחפים המהפכניים היו חזקים יותר בדרום ומזרח אירופה במיוחד איטליה, ספרד ורוסיה לעומת המדינות המתקדמות מהצפון.
ציטוט מפורסם של באקונין בנושא זה הוא: "חירות ללא סוציאליזם היא אי צדק, ואילו סוציאליזם בלי חופש-הריהו עבדות."
רעיונותיו הפכו דומיננטיים במאה העשרים בקרב חלקים גדולים של תנועת העבודה הרדיקלית. רבים מרעיונותיו כמעט זהים למה שכונה בהמשך סינדיקליזם. באקונין השפיע על תנועות רבות של איגודים מקצועיים - במיוחד בספרד. כתביו כוללים את "אלוהים והמדינה", "הקומונה הפריסאית ורעיון המדינה" וחיבורים רבים אחרים שהשפעתם על התנועה האנרכיסטית משמעותית גם כיום.
באקונין ומרקס.
יריבו האידאולוגי העיקרי של באקונין היה קרל מרקס. בין היתר אמר על מרקס שהוא "יהיר, בוגדני וערמומי", אף שהעריך את עומק הגותו. מרקס עצמו לא העריך את באקונין, וראה בו טיפוס ספק שרלטן ספק מטורף, שהשקפותיו אבסורדיות וברבריות.
באקונין צפה שהשקפת העולם של קרל מרקס תביא בסופו של דבר לרודנות. ב־1870 אף פרסם אזהרה בזאת הלשון:
פיוטר קרופוטקין
פיוטר אלכסייביץ' קְרוֹפּוֹטְקִין (ברוסית: Пётр Алексе́евич Кропо́ткин; 9 בדצמבר 1842, מוסקבה - 8 בפברואר 1921, דמיטרוב שליד מוסקבה) היה, אחרי מות מיכאל באקונין, התאורטיקן הראשי של האנרכו-קומוניזם.
חייו.
נעורים.
קרופוטקין נולד למשפחת אצולה מנסיכות סמולנסק אשר התגוררה במוסקבה והחזיקה גם אדמות מרובות בשלושה מחוזות, וכ-1,200 צמיתים (על משפחותיהם) שמעמדם היה כמעמד עבדים עד לרפורמה של 1861. אביו, אלכסיי פטרוביץ' קרופוטקין, שירת בצבא בימי ניקולאי הראשון בתפקידי מטה, ואימו הייתה ביתו של גנרל קוזאקי. היה הבן השלישי במשפחה בת ארבע נפשות, ובגיל שלוש וחצי התייתם מאימו, ושנתיים אחר כך נשא אביו אישה אחרת. בילדותו התחנך בביתו על ידי מלמדים, בגיל 11 למד בגימנסיה ה-1 במוסקבה - שם נמשך למדעי הגאוגרפיה, ובשנת 1857, בגיל 15 נתקבל לבית הספר לפז'ים בפטרבורג - בית ספר חצי-צבאי לילדי אצילים אשר יועד להכשיר את אנשי החצר של הצאר, ש-150 תלמידיו אף היו משרתים את הצאר ומשפחתו במהלך לימודיהם. על אף אופיו השמרני של בית הספר, נחשף קרופוטקין הצעיר לרעיונות פילוסופיים, וקיים תכתובת קבועה בנושאים אלו עם אחיו אלכסנדר אשר למד בבית ספר צבאי אחר, ואף נחשף לכתביהם של לב טולסטוי ואלכסנדר הרצן. הוא גיבש סביבו קבוצת תלמידים ששוחחו ביניהם בחשאי בסוגיות פוליטיות. נטיית לבם הייתה לרפורמות במעמד האיכרים. חזון זה נתגשם חלקית באמנסיפציה שהוכרזה ב-1861, על פיה יכלו האיכרים 'לקנות' את חירותם. קרופוטקין נמשך אחר ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית, ורעיונותיהם של האנציקלופדיסטים הצרפתים. כבר בנעוריו, ויתר על כינוי התואר קניאז, ואף נהג לתקן את ידידיו כשכינוהו כך. כמו כן הלכה והתפתחה התעניינותו במצבם של בני מעמד האיכרים ככל שהתבגר.
שירות צבאי.
על פי הנוהג, יכלו בוגרי בית הספר לפז'ים לבחור לעצמם עם סיום לימודיהם לאיזה גדוד ירצו להיכנס, והתחילו שירותם במעמד קצונה. קרופוטקין החליט להתגייס דווקא לשירות בסיביר, וזאת מתוך עניין גאוגרפי בחבל ארץ נידח זה - ועורר עליו את תמיהתם של חבריו ללימודים. למעשה התאווה לצאת ללימודים אקדמיים, אולם אביו התנגד לאוניברסיטה, והוא ביקש שלא להתעמת איתו. תחילה שירת למשך תקופה כמזכירו האישי של מושל עבר הבאיקל בצ'יטה, ואחר כך נסתפח לגדוד הקוזקים של סיביר המזרחית באירקוטסק. בסיביר נחשף בין היתר לגולים מהמרד הפולני, מתיישבים שרבים מהם היו למעשה פושעים אשר ריצו את עונשם, ואף דוחובורים שחיו בשיתוף אשר תרמו אף הם לגיבוש תפיסת עולמו, שהלכה והתרחקה מהמקובל בקרב בני מעמדו. שם ניצל גם את מעמד הקצונה שלו, כמו גם את המינהל הסיבירי שהיה פתוח יותר בדעותיו מאשר המנהיגות הפוליטית בבירה, במטרה לנסות ולקדם רפורמות חברתיות ומוניציפליות. בהמשך השתתף ואף עמד בראש מספר משלחות מחקר באזור גבול רוסיה-סין. מסעותיו הניחו את היסוד לחקר המדעי של המזרח הרחוק הרוסי בתחומי האנתרופולוגיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה. לאחר מרד הגולים הפולנים ב-1866 החליטו הוא ואחיו אלכסנדר לעזוב את הצבא, ועשו כן באביב 1867.
לאחר השירות הצבאי.
לאחר שירותו הצבאי למד קרופוטקין מתמטיקה באוניברסיטה בפטרבורג במשך חמש שנים והחל לעבוד בוועדה הסטטיסטית של משרד הפנים. במקביל ללימודיו עסק בתרגום כתבים מדעיים ובהמשך מחקריו הגאוגרפיים, ובהסקת מסקנות שונות ממסעותיו. פרסומיו בתחום זה אף יצאו לאור על ידי האגודה הגאוגרפית, בה החל לעבוד כמזכיר מחלקת הגאוגרפיה הפיזית. בהמשך עמד בראש משלחת גאוגרפית לארצות הקוטב הסקנדינביות. באביב 1872 נסע לשווייץ וזאת במטרה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, ולהיחשף לרעיונות שהיו אז נפוצים יותר במערב אירופה, מאשר ברוסיה שבה הייתה צנזורה חזקה ביותר. קרופוטקין השקיע זמנו בקריאת העיתונות הסוציאליסטית והאנרכיסטית ובאסיפות הפועלים, בין היתר בכאלו שהוקדשו לזכר הקומונה הפריזאית אשר השפיעו מאוד על רוחו. עם זאת שם גם החל לבקר את ניסיונותיהם של הפוליטיקאים הסוציאליסטים לזכות בבחירות, גם במחיר ויתורים פוליטיים. בהמשך נסע אל הרי היורה, שם הושפע מאנשי הפדרציה היורית, שנמנו על הזרם האנרכיסטי מתלמידיו של מיכאיל באקונין - אנשי האופוזיציה באינטרנציונל שנישלט על ידי 'המועצה העליונה' בלונדון בראשון מרקס ואנגלס, אשר טענו כנגד גישתם הסמכותנית, והתמקדותם בתפיסת השלטון בין היתר באמצעות השתתפות בבחירות. על אף שהושפע מאוד מתורתו של באקונין, ואימץ את תורתו האנרכיסטית השניים מעולם לא נפגשו.
עם שובו לרוסיה הצטרף לתנועת 'ההליכה אל העם' בעיצומה. ידידו דימיטרי קלאמנאנץ צירף אותו לאגודת סתרים בהנהגת ניקולאי טשיקובסקי שהיה אף הוא לידידו, אשר ביקשה להפיץ השכלה ולהטיף לסוציאליזם בקרב האיכרות הרוסית ופעלה בשלושים ושמונה פלכים בקיסרות. אנשי האגודה שבאו ברובם מקרב שכבות האינטליגנציה נהגו לאמץ אורח חיים פועלי, לחלוק ברכושם, להתלבש בבגדי איכרים ולהתנכר להוריהם האצילים והבורגניים. רבים מחברי האגודה נעצרו ונשלחו לעבודות כפייה ולגלות בסיביר. ב-1874 נעצר גם קרופוטקין עצמו ונכלא במבצר פטרופלובסק. במהלך מאסרו זכה ליחס מועדף בשל מוצאו האריסטוקרטי והמשיך לקרוא רבות, ואף הותר לו להמשיך בעבודתו המדעית בשירות האגודה הגאוגרפית. במרץ 1876 הועבר לבית הסוהר הסמוך לבית המשפט לקראת תחילת משפטו. בריאותו החלה להתרופף והוא הועבר לבית חולים - ממנו הצליח לבסוף להימלט בסיוע חבריו - וברח לבריטניה.