את הערבים הנחה לרוב בעל המקום, רודורף סאליס, שעשה זאת בדרך מיוחדת, שנונה ואירונית ואף פנה באופן ישיר למבקרים הקבועים, אותם כינה בכינויים ושמות מופרכים. ב-1896 הוביל סאליס את להקת המועדון למופע הופעות, בסיומו החליט להעביר את מיקומו של המועדון קרוב יותר למרכז העיר. אולם הוא נפטר במרץ 1897. המועדון נסגר מיד לאחר מכן.
לאחר מות סאליס.
היו מספר ניסיונות להחיות את המועדון. בין 1907 לשנות העשרים התקיים מועדון באותו שם בשדרות קלישי 68 (Boulevard de Clichy). במשך השנים המשיכו להתקיים באותו מקום בית קפה ובית מלון, הנושאים את השם (ואת סמל החתול מהכרזה שעיצב תאופיל סטינלן), אך ללא של קשר למועדון המקורי ולתכניו.
ב-1899 הקים אנרי פורסי את המועדון "Boîte à Fursy" ("תיבת פורסי"), במיקומו ההיסטורי של "החתול השחור" ברחוב ויקטור-מאסה, שביקש לשמר את רוחו המקורית.
חיקויים התייחסות באמנות.
בסרט מלכים הולכים קדימה משנת 1958 מבקרים פרנק סינטרה ונטלי ווד במועדון לילה בשם זה.
במקומות רבים בעולם קמו מועדונים בשם "החתול השחור" או דומה לו, כך למשל "Els Quatre Gats" ("ארבעת החתולים") בברצלונה, Бродя́чая соба́ка ("הכלב המשוטט") בסנקט פטרבורג.
יחסי איראן–בחריין
יחסי איראן–בחריין (בפרסית: روابط ایران و بحرین, בערבית: العلاقات البحرينية الإيرانية) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת בחריין. מאז המהפכה האיראנית ב-1979 היחסים בין שתי המדינות מתוחים על רקע נושאים גאופוליטיים שונים, כגון פרשנות האסלאם ושאיפות איראן להוביל את העולם המוסלמי. רוב אוכלוסיית בחריין משתייכת לזרם השיעי לעומת בית המלוכה הסוני, דבר שגורם למתיחות נוספת ביחסים. גורם נוסף למתיחות בין המדינות היא היחסים עם המערב, ואיראן מתחה ביקורת חריפה על בחריין לאחר שהאחרונה אירחה את הצי החמישי של ארצות הברית בבסיסי חיל הים שלה.
לאחר הצתת שגרירות ערב הסעודית באיראן עקב הוצאתו להורג של השייח' נימר א-נימר, הודיעה סעודיה על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים שלה עם איראן. בעקבות כך בחריין, בעלת בריתה של סעודיה, הודיעה על צעד דומה ב-4 בינואר 2016.
טרם המהפכה האיראנית.
איראן טענה לבעלות על האי בחריין עד שבמרץ 1970 מוחמד רזא שאה פהלווי הודיע על ביטול הטענות האיראניות, בעקבות משא ומתן בין בריטניה לאיראן. בעקבות ביטול הטענות, חתמו שתי המדינות על הסכם ב-1970.
לאחר המהפכה האיראנית.
בעקבות המהפכה האיראנית שבה עלה רוחאללה ח'ומייני לשלטון באיראן ב-1979, הצהירה איראן על כוונתה לייצא את המהפכה האסלאמית ברחבי העולם המוסלמי, ובייחוד בעולם הערבי.
שנתיים לאחר מכן, פונדמנטליסטים שיעים ניהלו ניסיון הפיכה בבחריין בחסות החזית האסלאמית לשחרור בחריין. ניסיון ההפיכה, אשר נכשל, הונהג על ידי איש הדת השיעי האיראני, חאג' אל-אסלאם האדי אל-מודריסי. ממשלת בחריין ראתה בניסיון ההפיכה כוונה איראנית להפיל את הממשלה הסונית. איראן הכחישה את מעורבותה בניסיון ההפיכה, ואמרה כי ייתכן שהפונדמנטליסטים קיבלו השראה מהמהפכה האיראנית, אולם הם לא זכו לתמיכת איראן. מחשש לניסיונות הפיכה נוספים, נכלאו אלפים מאזרחי בחריין והיחסים עם איראן הידרדרו.
בנובמבר 2007 הגיע נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הגיע לביקור רשמי ראשון בבחריין ונפגש עם המלך חמד בן עיסא אאל ח'ליפה. במהלך פגישותיו, דן אחמדינז'אד בהסכמים לאספקת גז טבעי לבחריין. לאחר הביקור שתי המדינות התחילו ליהנות מקשרים טובים יותר והיחסים הכלכליים השתפרו.
במהלך המחאות בבחריין במרץ 2011, איראן הביעה תמיכה במפגינים, שרובם שיעים, וגינתה את המעורבות הצבאית של כוח המגן של חצי האי ערב בדיכוי ההפגנות. עקב התמיכה האיראנית, היחסים בין שתי המדינות הידרדרו, כששתי המדינות גירשו את השגרירים באופן הדדי. לאיראן הצטרפה עיראק שהתנגדה להתערבות הצבאית של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, שהתערבה לבקשת הממשלה הבחריינית. בעלות הברית של בחריין האשימו את איראן בכך שהיא מסיתה למהפכה במדינה הקטנה ותהו בנוגע ללגיטימיות של דרישות המפגינים.
ב-12 באוגוסט 2012 הודיע שר החוץ של בחריין, ח'אלד אל-ח'ליפה בחשבון הטוויטר שלו כי בחריין תשיב את שגרירה לאיראן, 18 חודשים לאחר פרוץ המתיחות.
ב-19 ביולי 2015, לאחר שהמנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי הביע תמיכה ב"עמים המדוכאים" ברחבי המזרח התיכון, כולל בחריין, זומן הממונה על היחסים בין שתי המדינות, מורטזה סאנוברי, לשיחה עם שר החוץ של בחריין, שם הביע מחאה על "התערבות בוטה" כלשונו ב"הצהרותיו של עלי ח'אמנאי נגד ממלכת בחריין".
ב-13 באוגוסט 2015 הודיע משרד הפנים של בחריין על מעצרם של חמישה מחברי ארגון טרור, שהיה קשור לפחות לפיגוע אחד בעיר סיתרה וכי נראה שהם קיבלו סיוע והדרכה מארגון הטרור חזבאללה וממשמרות המהפכה האיראניים.
ב-1 באוקטובר 2015 (שבוע לאחר אסון העלייה לרגל במכה) החזירה בחריין את השגריר שלה מאיראן והורתה לארגון איראני לעזוב את המדינה בתוך 3 ימים, בתגובה ל"התערבות איראנית מתמשכת בענייני הממלכה". זאת אחרי שהשלטונות גילו מפעל גדול לייצור פצצות ועצרו מספר חשודים בקשר עם משמרות המהפכה האיראנים. החלטת בחריין להחזיר את שגרירה מאיראן באה "לנוכח המשך ההתערבות האיראנית בענייני ממלכת בחריין... כדי ליצור סכסוכים עדתיים". בתגובה לכך, הודיע משרד החוץ האיראני כי "האיש השני בחשיבותו בשגרירות בחריין בטהראן הוא אישיות בלתי רצויה, ועליו לעזוב בתוך 72 שעות".
היחסים בעקבות ההתקפה על שגרירות סעודיה באיראן.
בעקבות המתקפה על השגרירויות הדיפלומטיות באיראן ב-2016, גינה שר החוץ של בחריין את "שתי התקפות הטרור על שגרירות ממלכת ערב הסעודית בטהראן והקונסוליה שלה במשהד". בהצהרה נאמר כי "המעשים הדמגוגיים והברבריים הללו מהווים הפרה בוטה של החוק הבינלאומי וכן את אמנת וינה, אשר מגנים על ביטחונן של הנציגויות הדיפלומטיות".
ב-4 בינואר 2016 ניתקה בחריין את היחסים הדיפלומטיים שלה עם איראן, והאשימה אותה בהתערבות בענייניה הפנימיים של סעודיה לאחר שסעודיה הוציאה להורג את איש הדת נימר א-נימר על מעורבותו בהפגנות בערב הסעודית.
ב-9 בינואר 2016 הודיעה חברת התעופה הלאומית של בחריין, גאלף אייר כי היא תשהה את טיסותיה בין נמל התעופה של בחריין לבין נמל התעופה של טהראן.
שלילת אזרחותו של עיסא קאסים.
ב-20 ביוני 2016 נשללה אזרחותו של עיסא קאסים ועל פי הודעת משרד הפנים של בחריין הוא השתמש במעמדו על מנת "לשרת אינטרסים זרים" ולקדם "כתות ואלימות". כמו כן נכתב כי איש הדת "אימץ את התיאוקרטיה והדגיש את הנאמנות המוחלטת לאנשי הדת" וכי "הוא היה בקשר רציף עם ארגונים ומפלגות שהן אויבות הממלכה". חוק האזרחות של בחריין מאפשר לשלול אזרחות מאדם ש"גורם נזק לאינטרסים של הממלכה או מזיק לחובת הנאמנות לה".
פאנטה רג'ינה נאקרו
פאנטה רג'ינה נאקרו (בצרפתית: Fanta Régina Nacro; נולדה ב-4 בספטמבר 1962) היא במאית קולנוע מבורקינה פאסו. היא ידועה בשל סרטיה "La Nuit de la Verité" (לילה של אמת) (2004) ו- "Un Certain Matin" (בוקר מסוים) (1991), אשר זכו להכרה בינלאומית.
נאקרו ידועה גם בהיותה האישה הראשונה מבורקינה פאסו לביים סרט עלילתי, והוא חברה מייסדת של ארגון Guilde Africaine des Realisateurs et Producteurs (גילדת הבמאים והמפיקים האפריקאית).
תחילת דרכה.
נאקרו גדלה באזור הכפרי של בורקינה פאסו. בצעירותה, תכננה להיות מיילדת. מאוחר יותר הבינה כי התשוקה שלה היה בסיפור סיפורים, ופיתחה עניין בעבודה בתעשיית הקולנוע. שכנה שלה הכירה לה את בית הספר לקולנוע, Institut d'Education Cinématographique de Ouagadougou (INAFEC) בבורקינה פאסו, והיא נרשמה של ללימודים.&gt;
במהלך לימודיה ב-INAFEC, פגשה נאקרו את אידריסה אואדראוגו, במאי שמאוחר יותר גם עבדה עבורו כעורכת. היא סיימה את התואר הראשון שלה במדעי וטכניות התקשורת ב-1986.
מאוחר יותר, היא גם השלימה תואר שני בקולנוע ולימודי תקשורת בסורבון.
קריירה.
פעילותה הראשונה של נאקרו בתעשייה הייתה במהלך שיתוף פעולה במסגרת הלימודים ב-INAFEC. החוג לקולנוע שם חבר לחוג באוניברסיטת הווארד, בראשותו של הפרופסור אביי פורד. היא מונה את העשייה הקולקטיבית בפרויקט, שבו היא פגשה את הבמאי זיינבו דייוויס, בתור ניסיון ראשוני ומעצב עבורה.
בהתחלה נאקרו עבדה כקריינית בטלוויזיה, ואז עבדה גם בתחום ההמשכיות והעריכה, עד שעלה בידה לביים את הסרט הראשון שלה, "Un Certain Matin" (1991).
בשנת 1999 הקימה נאקרו, יחד עם ז'אן-מארי טנו ובאלופו בקופה-קניינדה, את Guilde Africaine des Realisateurs et Producteurs (גילדת הבמאים והמפיקים האפריקאית) כדי להרחיב את העבודה של יוצרי סרטים אפריקאים. היוזמה פועלת להביא יותר תשומת לב לקולנוע אפריקאי במאמץ לתמוך בתעשייה.
סרטים.
סרטה הראשון היה סרט קצר בשם "Un Certain Matin" (1992). מאז, היא הפיקה וביימה מספר סרטים קצרים, לעיתים קרובות בהסתכלות הומוריסטית על המסורות של ארצה והמורכבות שביחסים בין המסורת לעידן המודרני. סרטה "Bintou" זכה ביותר מ-20 פרסים בפסטיבלים בינלאומיים, וזכה בפרס FESPACO לסרט הקצר הטוב ביותר בשנת 2001.
"Puk Nini".