אחד מהנידונים בגמרא בו סבור שמואל כי יש לתת את הדבר להכרעת הדיינים, הוא בשני שטרות, שנכתבו על אותה קרקע, על שמם של שני אנשים שונים בתאריך שווה, ולא ידוע למי גמר הנותן בדעתו להקנות את הקרקע. רב סבור שיש לחלוק את הקרקע בשווה, ואילו שמואל סבור כי יש לתת את הספק להכרעת הדיינים. לפי פרשנות אחרת הניתנת בגמרא למחלוקת זו, מחלוקתם של רב ושמואל יסודה בשאלה שורשית בהלכות שטרות, לפי רב עדי חתימה כרתי - כלומר חלות השטר נעשית על ידי הנכתב בשטר והעדים החתומים בו, ואם כן אם מתוך השטר עצמו לא ניכר למי משניהם הוקנה, קנו שניהם את הקרקע במידה שווה. לעומת זאת, שמואל היה סבור כי עדי מסירה כרתי, כלומר חלות השטר היא על ידי המסירה בה מוסר המוכר או הנותן את השטר למקבל ולא לפי הנראה מתוך השטר עצמו, ואם כן מי שקיבל את השטר ראשון הוא זה שזכה בשטר.
להלכה פוסק הרמב"ם כשמואל:
כללי ההכרעה.
רבינו חננאל סבור כי הכרעה זו של שודא דדייני לא ניתנת לכל דיין, אלא רק לדיין מומחה, ההוכחה לכך היא ממעשה שהיה, בו אמר רב נחמן לרב ששת, מגדולי האמוראים, כי הכרעתו ב"שודא דדייני" אינה תקפה, מכיוון שאינו נחשב לדיין.
בידו של רבינו חננאל מקובל, כי דין "שודא דדייני" הוא רק כאשר הספק הוא על קרקע, ולא כאשר הספק הוא על כסף או על מטלטלים. אך ר"י הזקן חלוק עליו, ומביא הוכחה מ בו מובאת הכרעה זו לעניין ספק ממוני.
ערבות (משפט עברי)
ערבות היא סוג של שעבוד הנגרם על ידי שאדם משעבד את עצמו לשלם התחייבות כספית של חברו.
ערב משעבד את עצמו לרוב, כאשר אדם אחר זקוק להלוואה כספית, ואין אדם הסומך עליו ומאמין שהוא ישלם את ההלוואה. במקרה כזה, בוחר לו המלווה אדם שלישי הנאמן עליו שישלם את ההלוואה, ואם הוא מסכים לכך הוא מתחייב לשלם את ההלוואה, במקרה והלווה לא ישלם אותה בזמנה. סיבה אחרת בו נהוג לבחור אדם שלישי כערב, הוא כדי להרחיב את מעגל האנשים המוכנים לקבל על עצמו את פרעון ההלוואה, דבר הגורם למלווה להיות בטוח יותר בכספו, ולא דווקא בגלל נאמנות יתר של הערב. לא ניתן לתבוע מהערב לשלם את הכסף, לפני שפנו ללווה והוא לא שילם את הממון למרות התחייבותו.
ערב קבלן.
ערב קבלן, הוא סוג אחר של ערב, המקבל על עצמו את כל האחריות על ההתחייבות הכספית, ומשעבד את עצמו שיהיה ניתן לפנות אליו בתביעה לשלם את ההתחייבות, גם לפני שפנו ללווה או למתחייב עצמו.
ערבות בכתובה.
במסכת גיטין מובא כי ערב רגיל, המשעבד את עצמו לשלם כתובה אין חלה עליו הערבות, וזאת מכיוון שאין לו גמירות דעת אמיתית להשתעבד, למרות אמירתו. הסיבה לכך שהוא אומר שיהיה ערב לתשלום טמונה בכך שמדובר במצווה, שכן בכך הוא גורם לבניית בית בישראל, שכן על פי ההלכה אין אדם רשאי להתחתן עם אשה ללא שטר כתובה. סיבה נוספת לכך שאין לו גמירות דעת לחלות הערבות היא בכך שהוא יודע שלא גרם נזק ממשי לאף אחד, שכן בניגוד להלוואה בו המלווה מוציא מארנקו ומכספו להלוות, ובמקרה ולא יקבל את כספו חזרה יגרם לו הפסד כספי, בערבות כתובה מדובר בהתחייבות לשלם לאשה ממון במקרה בו היא תתגרש או תתאלמן ממנו, ולמעשה לא מדובר בהפסד כספי אם היא לא תקבל את הכתובה, אלא רק במניעת רווח.
במקרה בו הערב מקבל על עצמו להיות "ערב קבלן" ובכך מוכיח מוכנות רצינית יותר להשתעבד, ישנה דעה האומרת כי אם היו לבעל נכסים בשעה זו, יש לערב גמירות דעת להשתעבד, שכן הוא סומך על כך שייתכן שהבעל ישלם את התחייבותו. דעה אחרת בגמרא גורסת כי אפילו במקרה כזה אין הערב משתעבד לשלם.
ערבות כספית.
בהתחייבות כספית רגילה שאיו בה מצווה ויש בה הפסד - כמו הלוואה, ברור ש"ערב קבלן" משתעבד, שכן בכל הוא מוכיח מחויבות גדולה להשתעבד. לעומת זאת ב"ערב רגיל" המשעבד את עצמו להלוואה, ישנה מחלוקת בגמרא הדומה לזו של ערב קבלן בכתובה, לפי דעה אחת, אם היו לבעל נכסים בשעה זו, יש לערב גמירות דעת להשתעבד, שכן הוא סומך על כך שייתכן שהלווה ישלם את התחייבותוולפי דעה שנייה, גם במקרה כזה אין הערב משתעבד לשלם.
ההלכה נפסקת כי ערב רגיל משתעבד למרות שלא היו נכסים ללווה בשעת ההלוואה, אך "ערב קבלן" אינו משתעבד כלל, גם אם היו לבעל נכסים וקרקעות בשעת ההתחייבות. הגמרא מנמקת זאת כי "מצווה עבד ולא מידי חסרה", שהם שתי הסיבות המנויות לעיל לכך שאין לו גמירות דעת, היות ההתחייבות בגלל מצווה ולא בגלל מוכנות לשלם, וגם סיבה המניעה את הערב לא לרצות לשלם, שכן הוא לא גרם הפסד לאף אחד בהתחייבותו, וממילא גם אין סיבה שישלם, וזאת בשונה מהלוואה, בה הערב מרגיש התחייבות נפשית לשלם במקרה שהלווה לא שילם, שכן הוא מרגיש שהוא גרם הפסד למלווה בכך שגרם לו להלוות ללווה שלא שילם את התחייבותו.
התוספות מעירים, כי דווקא בצורה שיש את שני הסיבות המנויות, אין הערב משתעבד, אך במקרה שחסר אחד מהם, כמו בצורה שהכתובה נכתבה לאחר הנישואין כך שלא הכתובה גורמת להם להשתדך יחד, או במקרה שאדם מתחייב לשלם מצווה אחרת שכן גורמת לחיסרון ממון במקרה ולא ישלמו - כמו קניית ארבעת המינים, במקרה כזה יחול על הערב התחייבות לשלם.
ערב קבלן
ערבות (פירושונים)
צוללת ולטר
צוללת ולטר (בגרמנית: Walter-Antrieb) היא צוללת שפותחה בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה במטרה לחולל מהפכה בעולם הצוללות. לצוללת הייתה מערכת הנעה שלא צרכה אוויר חיצוני, וכך יכלה לשהות בצלילה משכי זמן ארוכים מהמקובל באותם ימים. גם מהירותה בצלילה הייתה גבוהה מאוד.
רקע.
במשך המחצית הראשונה של מלחמת העולם השנייה, היו הצוללות הגרמניות (ולמעשה כל הצוללות בכל הציים), כלי שיט שנעו במרבית הזמן על פני השטח, וצללו בעיקר כדי להתחמק מכלי שיט מלחמתיים שרדפו אחריהן עם התגלותן, או לאחר תקיפת טורפדו שהן ביצעו.
עד שנת 1942 לא היו מכ"מים מוטסים או מושטים, ולכן האמצעי היחידי לגלות צוללת היה בעזרת ראיה. יכולת גילוי זאת הייתה מוגבלת, כי נדרשו תנאי ראות טובים. לא הייתה כלל אפשרות לגלות צוללת בלילות או במזג אוויר קשה, מצב שהתרחש באוקיינוס לעיתים קרובות. בנוסף לכך, עד סוף שנת 1942 חיילות בעלות הברית לא הכניסו למערכה נושאות מטוסים, לכן גם לא היה כיסוי אווירי של מטוסי סיור על פני כל הזירות. בהתאם לכך היו בנויות הצוללות לבצע את עיקר מלחמתן על פני השטח. הייתה להן מהירות על מימית גבוהה יחסית, צללית נמוכה (בעיקר כשהן נעו בציפה חלקית בלבד), ולעומת זאת הייתה להן מהירות לא גבוהה בצלילה, ומשך השהייה בצלילה היה מוגבל.
עם שילובם של מכמ"ים מושטים ומוטסים, ועם כניסתן של נושאות המטוסים למערכה, השתנתה התמונה מן הקצה אל הקצה. הצוללות הגרמניות נאלצו לפעול בעיקר בצלילה, הן לנוע והן לתקוף. יכולתן המוגבלת להישאר בצלילה, וחוסר אפשרותן לנוע במהירויות גבוהות הביא את מטה הצוללות (בראשות אדמירל קרל דניץ) לחפש דרכים להתאמת תכנון הצוללות לדרישות החדשות, דהיינו לשפר את מהירות הצוללות בצלילה ולהאריך את משך שהייתן בצלילה.
על רקע זה, ולמרות המאמץ העצום שנדרש מכל התעשייה הנאצית כדי לייצר צוללות רגילות, ניתנה הוראה לעסוק בפיתוח שייתן מענה לדרישות החדשות.
במקביל, השקיעו הגרמנים מאמצים לתת מענה לתנאים החדשים שנוצרו על ידי תכנון צוללות חדשות שכונו צוללת חשמלית.
היסטוריה.
עוד בשנת 1933 עבד הלמוט ולטר, מהנדס מכונות, על רעיון של הנעת צוללת בעזרת טורבינה במעגל סגור. הוא חלם על הנעה בעזרת גרסה יציבה של מי חמצן שנקראת פרהידרול (Perhydrol). המערכת הייתה מאוד מורכבת אבל הייתה קטנה יותר ושקלה פחות מהמערכת המקובלת של דיזל/גנרטור שהייתה צורת ההנעה הרגילה.
ההצעה הראשונה שלו למטה חיל הים הוגשה באוקטובר 1934, והייתה על צוללת ניסיונית בת 300 טון, עם מהירות על מימית של 25 קשר, ומהירות בצלילה של 30 קשר. החישובים שלו הראו שהצוללת יכולה לעבור טווח של 2,500 מיילים במהירות 15 קשר על מימי, ו-500 מיילים במהירות כזאת בצלילה. צוללת רגילה באותו זמן הייתה בעלת ביצועים הרבה פחות מרשימים (11 קשר על מימי ו-7 קשרים בצלילה).
כל הצעותיו נדחו על הסף, בטענה שהן יותר מדי יוצאות דופן ודמיוניות. ולטר לא התייאש ובשנת 1937 הוא הראה את תוכניותיו לאל"ם (באותה עת, לימים אדמירל, מפקד צי הצוללות) קרל דניץ שהיה אז מפקד שייטת האימונים. דניץ התרשם מאוד מהתכנון, והפנה את הבקשות לגורמים המתאימים, ובשנת 1939 התקבל אישור לחתום על חוזה תכנון ובנייה של צוללת ניסוי. שם הפרויקט (ולאחר מכן גם שם הצוללת) היה V-80.
הצוללת נבנתה בסודיות גמורה, והושקה ב-14 באפריל 1940. תוצאות הניסויים שנערכו באביב של אותה שנה היו סנסציוניות. היא שטה בצלילה במהירות של 23 קשרים ימיים, מהירות שהייתה יותר מכפליים המהירות המרבית של צוללות רגילות.
בינואר 1942 נחתם חוזה תכנון ובנייה של ארבע צוללות. הבנייה החלה בדצמבר של אותה שנה, והצוללת הראשונה הושקה בספטמבר 1943. כל ארבע הצוללות שימשו רק לניסויים ולאימונים. מהירותן בצלילה הגיעה ל-25 קשרים ימיים.
בשלהי 1943, הציע ולטר לבנות צוללות גדולות, 1,475 טון, שיוכלו להיות מבצעיות, בעלות מהירות גבוהה ויכולת לשאת 23 טורפדו. חוזה נחתם לבניית שתי צוללות, אולם לאחר תחילת הבנייה נתנה הוראה לעצור את הפרויקט ולהפנות המשאשבים לבניית צוללות אחרות. בזאת נסתם הגולל על בניית צוללות ולטר.
בתום מלחמת העולם השנייה הועברה צוללת אחת לבריטניה, שופצה והיוותה צוללת ניסויים בצי הבריטי.
התכנון.