על סוגיית הכללתה של בית שאן בגבולות עולי מצרים ועולי בבל התקיימו דיונים בתקופת חז"ל. מצד אחד, הכללתה בארץ ישראל ב"גבולות עולי מצרים" נתונה בספק: בזמן כיבושי יהושע לא נכבשה, לפי הכתוב "ולא הוריש מנשה את בית שאן ואת בנותיה", וכן בימי שאול המלך נותרה עיר פלשתית ובחומותיה הוקעו ראשי שאול ובניו. לפי התנ"ך, נכבשה בית שאן רק בימי דוד המלך. השתייכותה ל"גבולות עולי בבל" גם היא לכאורה אינה ודאית: היא אינה מוזכרת במפורש בתוך גבולות הארץ הצפוניים של עולי בבל, וידוע כי הייתה עיר הלניסטית במשך כל תקופת בית שני. ספק זה הביא את חז"ל, לפי המתואר בגמרא, לשקול להוציא את בית שאן מגבולות ארץ ישראל החייבים במצוות ארץ ישראל התלויות בקרקע. נראה שדיון זה היה חשוב ליהודי הסביבה, ולכן חקקו ברצפת בית הכנסת את הברייתא התנאית, 'דתחומין', המופיעה בנוסחים שונים גם בתלמוד הירושלמי (מסכת שביעית פרק ו' הלכה א'), לאמור: בית שאן מקיימת את מצוות השמיטה, מאחר שבית שאן נמצאת בתוך גבולות ארץ ישראל.
בית הכנסת ברחוב.
תל רחוב שוכן כ-5 ק"מ מדרום לתל בית שאן. בשנת 1973 נחשפה הכתובת במהלך עיבוד אדמות קיבוץ עין הנצי"ב הסמוך. בעקבות זאת, ביצע במקום דן בהט סקירה ראשונית. בפברואר 1974 החלו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פאני ויטו מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים. בחפירות התגלה בית כנסת קדום בגודל 18 מטר על 24 מטר. רובו שימש אולם תפילה, ובו היו שני טורי עמודים בנויים בזלת. סמוך לקיר הדרומי, לכיוון ירושלים, נבנתה בימה גדולה. המתחם כולו היה מרוצף בפסיפס, ואובחנו בו שלוש שכבות של רצפה. נראה שבית הכנסת שוקם מחדש פעמיים.
משני עברי הבימה היו חדרים. מצפון לבית התפילה נמצא אולם מבוא, שכפי הנראה התווסף למבנה המקורי בשלב מאוחר. לאחר שהמתפללים עברו את אולם המבוא, הם נכנסו לאולם כניסה בכניסה יחידה, וממנו עברו אל אולם התפילה בשלוש כניסות. ברצפת הפסיפס של אולם הכניסה שובצה 'הכתובת' 4.30 מטר על 2.75 מטר גודלה וגילה כ-1500 שנה.
העתק כתובת רחוב בעין הנצי"ב.
עם גילוי הכתובת בשדות קיבוץ עין הנצי"ב, וההבנה בדבר חשיבותה, הוצע לקיבוץ לבנות מתחם מסודר הנתון לשמירה, שיספק שירותי הדרכה תואמים, ויהיה בחסות רשות העתיקות ובתפעול הקיבוץ. מתחם זה נדרש להיות פתוח, כמקובל, גם בשבתות ובחגים, על מנת לאפשר את הצגת הכתובת. זאת בדומה למקומות נוספים בניהול רשות העתיקות, כדוגמת בית הכנסת בבית אלפא ובית הכנסת העתיק בעין גדי.
אולם, קיבוץ עין הנצי"ב, בהיותו קיבוץ דתי, הבהיר כי אין ביכולתו להפעיל מקום תיירותי הפועל בשבתות ובחגים. לאחר שהובהר לקיבוץ כי תנאי זה הכרחי, ויתר הקיבוץ על החזקת הפסיפס, והכתובת הועברה בשלמותה למוזיאון ישראל בירושלים, שם היא שוכנת באגף ארכאולוגיה, באולם שלוש הדתות.
חברי הקיבוץ אמנם ויתרו על החזקת הכתובת המקורית בשל רצונם לשמור שבת, אך עוזי פז, מורה ומחנך ואחד מחברי המשק הוותיקים, לא השלים עם הוויתור והחל לבדוק אפשרות להרכיב העתק זהה למקור בגודלו ובהרכבו, ועניין בכך את חברי המשק. נמצאו אבנים מתאימות לאבני הפסיפס, בצבעי שחור ולבן, בנצרת, שהופרדו בקיבוץ לאבנים קטנות בגודל של אבני הפסיפס המקוריות. במשך שנה וחצי עבדו חברי המשק בהתנדבות על הרכבת הפסיפס, בהדרכתו של יצחק חצרוני מקיבוץ בית השיטה.
הפסיפס, שגודלו כ-12 מ"ר, חולק ל-16 חלקים שווים בגודלם, שחולקו תחילה למשפחות שהסכימו להרכיב את הפסיפס בבתיהן. לאחר זמן, כשלא חלה ההתקדמות הרצויה, הוחלט על המשך הרכבת הפסיפס בחדר האוכל של הקיבוץ, וחלקי הפסיפס נמסרו למספר קבוצות עבודה שהגיעו לחדר האוכל. כל קבוצה הייתה אחראית על השלמת חלקה, בהתאם לצילומי ושרטוטי הפסיפס המקורי, שנמסרו לקיבוץ מרשות העתיקות. האבנים הודבקו אבן-אבן, בדיוק רב, עם השוואה מתמדת לצילומי המקור. תחילה הודבקו האבנים לדיקט, שעליו היה השרטוט המקורי. אחר כך אוחדו החלקים השונים של הפסיפס לחטיבה אחת, שהועברה בטקס מיוחד לרחבת בית הכנסת של הקיבוץ, ושם חוזקו בבטון.
לצד הפסיפס הונחו אוסף אבני בנייה מבית הכנסת העתיק ביישוב הקדום רחוב, וכן סורג מאבן שיש עם מנורת שבעת הקנים, שנמצא אף הוא במקום, לאחר שהתווספו אליו חלקים שבורים על ידי חבר הקיבוץ אהרון בן זאב. ההעתק זהה בגודלו ובהרכבו למקור. האתר פתוח לציבור בתשלום סמלי, בימי חול, וממוקם ברחבת בית הכנסת של קיבוץ עין הנצי"ב.
דייוויד קרוס
ארצות הברית במשחקים הפאראלימפיים
ארצות הברית שלחה משלחת לכל אחד מאירועי אולימפיאדת הנכים. הן במשחקי הקיץ, והן במשחקי החורף. המשלחת האמריקאית היא אחת המשלחות המצליחות בתולדות המשחקים, וברבים מהטורנירים זכתה בכמות המדליות הגבוהה ביותר.
ארצות הברית ארחה את משחקי הקיץ הפאראלימפיים בשנת 1984 (במשותף עם בריטניה) ובשנת 1996. נוסף על ארחה ארצות הברית את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנת 2002 בסולט לייק סיטי.
השחיינית האמריקאית טרישה זורן היא הספורטאית המעוטרת ביותר בתולדות המשחקים הפאראלימפיים. היא זכתה ב-55 מדליות, מהן 41 זהב, 9 כסף ו-5 ארד. ספורטאית בולטת נוספת היא השחיינית ארין פופוביץ' שזכתה ב-19 מדליות אולימפיות, מהן 14 זהב ו-5 כסף.
עמוס אונגר
עמוס אונגר (נולד ב-1946) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן במגוון תפקידים במגזר הציבורי והעסקי.
ביוגרפיה.
אונגר הוא בוגר האוניברסיטה העברית, שרת בשריון, כמ״מ במלחמת ששת הימים וכמ״פ במלחמת ההתשה וכסמג״ד ואחר כך כמג"ד במלחמת יום הכיפורים וסמח"ט מילואים והוא סגן-אלוף במיל.
ב-1974 מונה אונגר, בידי טדי קולק, ראש העיר ירושלים, לנהל את "האגף לפיקוח על הבניה" בעיריית ירושלים. הוא שימש בתפקיד זה במהלך תקופת הבנייה האינטנסיבית של שנות ה-70.
ב-1981 לאחר תקופה קצרה של ניהול סניפי ירושלים של חברות אלקטרה ורסקו, מונה אונגר לתפקיד מנכ"ל "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי". בתקופת כהונתו עבר הרובע היהודי תהליך פיתוח מואץ - כשכונת מגורים גדולה וכאתר תיירות - ונערכו בו חפירות ארכאולוגיות רחבות היקף. עמוס אונגר אחראי על ייזום וביצוע עבודות התשתית והפיתוח הנרחבות שהתבצעו ברובע באותה העת. בין השאר ריצוף כל רחובות הרובע והקמת מערך תשתיות נרחב - מים, ביוב, תאורה ומערך גינון מקיף, והביא את פרויקט שיקום הרובע לסיומו.
בתקופת כהונתו הוקמו ברובע שורה של מוזיאונים ואתרים ארכאולוגיים בהם הקארדו - הרחוב הראשי מן התקופה הרומית והביזנטית; מוזיאון "הבית השרוף" ואתר ה"פרבר ההרודיאני" שמתחת לישיבת הכותל.
בתחילת 1987 מונה אונגר, בידי השר דוד לוי, לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. הוא שימש בתפקידו ארבע שנים. בתקופה זו, בצד הניהול השוטף של המשרד, הכין עמוס אונגר תוכניות מקיפות להתמודדות עם שיכונו של גל המהגרים הגדול שהגיע לישראל, במהלך שנות ה-90, מברית המועצות. תוכניות משרד הבינוי והשיכון שהוכנו באותה תקופה כללו הרחבת ערים ויישובים והקמת ערים חדשות. מיליון העולים החדשים שהגיעו במהלך השנים שלאחר מכן ארצה, נקלטו ויושבו בפרויקטים שהוקמו על פי תוכניות אלו.
ב-1991 פרש עמוס אונגר מן השרות הציבורי ומונה להקים את העיר מודיעין. הוא יזם והוביל את תכנון הפרויקט על כל שלביו, וניהל את הקמתה ופיתוחה של העיר במשך 15 שנים רצופות. כל המהלך התבצע באמצעות החברה שהקים לצורך זה: "עמ-גר ניהול בניה ופרויקטים". החברה, בשיתוף עם חברת הבת "עמק איילון ניהול תשתית ופרויקטים", תפקדה כמנהלת ההקמה והבינוי של העיר ושל עשרים אלף יחידות הדיור הראשונות שנבנו בה.
אונגר יישם את הניסיון שצבר כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ובהקמת העיר מודיעין, באמצעות חברת "עמ-גר ניהול בנייה ופרויקטים בע"מ". החברה התמחתה בניהול, פיתוח והקמה של פרויקטים גדולים במגזר הציבורי, ותכנון ובנייה של מוסדות תרבות וחינוך. בין הפרויקטים שהחברה תכננה וניהלה: פרויקט "שיקום מרכז העיר ירושלים" בשנים 1995 – 2005 שכלל בין השאר את הפיכת רוב רחובות מרכז העיר למדרחובים; ואת "תוכניות מערב ירושלים", מטעם עיריית ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל - תוכנית ענק להרחבת ירושלים באמצעות בניית עשרות אלפי יחידות דיור ממערב לעיר - תוכנית ספדיה (תוכנית אשר לא אושרה).
פעילות ציבורית.
עמוס אונגר פעיל באופן התנדבותי בגופים ציבוריים שונים. בין השאר הוא חבר בוועד המנהל של תיאטרון החאן בירושלים. מזה עשרים וחמש שנים הוא גם חבר הנהלת עמותת "יד לשריון" בלטרון, ומשמש בתפקידים ציבוריים נוספים.
מאין באנו (ספר)
מאין באנו - הצופן הגנטי של התנ"ך הוא ספר מאת פרופסור ישראל קנוהל, במרכזו עומדת תאוריה בדבר השלבים הראשונים של התגבשות עם ישראל ואמונתו. הספר יצא בשנת 2008 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר דן בשני נושאים מרכזיים:
לאורך כל הספר בוחן קנוהל כיצד התאוריה אותה הוא מעלה משתקפת במקרא. הספר מתבסס על גישה מדעית בדומה לעומדת בבסיס ביקורת המקרא, כי המקרא נכתב על ידי בני אדם וככזה ניתן לנתחו בכלים ספרותיים. קנוהל מנסה לאתר גרעיני אמת בסיפורים המקראיים ולעמתם מול עובדות ידועות מתחום הארכאולוגיה.
התיזה המרכזית של הספר היא כי עם ישראל התגבש בארץ ישראל משלוש קבוצות אתניות שונות, וכי האמונה המקראית התפתחה משילוב אלמנטים של שלוש הקבוצות. זאת על רקע התמורות הגאו-פוליטיות במאה ה-13 לפנה"ס, שהובילו לתקופה של תוהו ובוהו במזרח הקדום.
התיזה של קנוהל מנוגדת הן לגישה השלטת בקרב חוקרי מקרא והמזרח הקדום, לפיה עם ישראל מוצאו כנעני בעיקרו; והן למסורת הדתית, לפיה העם הגיע כקבוצה מגובשת שעלתה ממצרים.
מוצא העם.