מלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות סבלו תושבי השכונה מהתקפות מצד שכונת שייח' ג'ראח. ב-7 בינואר 1948 נרצחו שלושה יהודים ואחרים נפצעו מיריות של הכנופיות הערביות. בג' באדר ב' ה'תש"ח 1948 פקדו הבריטים על תושבי שכונות "שמעון הצדיק" ו"נחלת שמעון" לעזוב במהירות את בתיהם מתוך דאגה לחייהם. בד' בניסן (13 באפריל) נהרגו בשיירת הדסה 78 אנשי צוות בית החולים "הדסה", מטופלים, אנשי האוניברסיטה העברית ולוחמים ליד השכונה שפונתה. כוחות של פלמ"ח "הראל" שחשו לעזרתם נהדפו על ידי הבריטים. בחול המועד פסח כבש הפלמ"ח את שייח' ג'ראח ושטח השכונות היהודיות. הבריטים הכריחו אותם לסגת בנימוק שציר התחבורה העובר שם נחוץ להם. ונתנו את מילתם שיעדכנו לכשסיימו להעביר את גייסותיהם שם. אך בעוזבם עדכנו רק את הערבים שמיהרו והשתלטו על המקום, ושטח השכונה עבר לשליטה ירדנית.
בשנת 1954 הרשה הממונה הירדני על נכסי האויב, בשיתוף עם ארגון "אונר"א", לפליטים פלסטיניים, שלא יכלו עוד לשוב לרכושם שבישראל, להתיישב בשטח סמוך ולבנות לעצמם שני חדרים כל אחד בתנאי שכירות ל-33 שנה.
לאחר מלחמת ששת הימים.
במלחמת ששת הימים ישראל כבשה את שטחי מזרח ירושלים ובכללם את שטח השכונה, סיפחה אותם למדינת ישראל וצירפה אותם לשטח המוניציפלי של ירושלים. הנכסים היהודים שלאחר מלחמת העצמאות היו בידי האפוטרופוס הכללי הירדני, עברו לידי האפוטרופוס הכללי הישראלי, בהתאם לחוק. בספטמבר 1972 שחרר האפוטרופוס הכללי הישראלי את הבעלות על הקרקע לבעליה, ועד העדה הספרדית בירושלים ו"כנסת ישראל". הנימוק המשפטי לכך היה, שבעלות ההקדשות נשארה בעינה כיוון שירדן לא הפקיעה את הקרקע אלא מינתה את "האפוטרופוס הכללי לנכסי אויב" לאחראי עליה.
בשנת 1982 הגישו שני הוועדים תביעה למימוש בעלותם ב-17 דירות בנויות בשטח. במסגרת ההליך המשפטי הגיעו הצדדים להסכם, שקיבל תוקף של פסק דין, על פיו מכירים התושבים הערבים בבעלות של הוועדים היהודים על המקום ובמקביל תוענק לדיירים מעמד של "דייר מוגן", לפיו מחובתם לשלם דמי שכירות לוועדים ולתחזק את הנכס באופן נאות. תושבי הבתים טענו בתקיפות שההסכם נחתם מאחורי גבם ושכלל לא היו מודעים לו. בשנת 1993 הגישו הוועדים תביעה לפינוי התושבים מהדירות, בטענה שהם איבדו מעמד "דייר מוגן" מפני שלא שילמו דמי שכירות וחלקם אף לא תחזקו את הנכסים כראוי וביצעו שינוי במבנה ללא היתר.
בשנת 1997 הגיש פלסטיני בשם חג'אזי תביעת בעלות על חלק מהבניין אך בית המשפט דחה את תביעתו. חג'אזי ערער לבית המשפט העליון וערעורו נדחה. במקביל, תביעות של חלק מהתושבים הפלסטינים לבטל את ההסכם מ-1982, נדחו בבית המשפט שקבע שלהסכם יש תוקף מחייב. בעקבות כך, פינה בשנת 1998 כוח של שוטרים את הדיירים הערבים מהשכונה, ונכנסו דיירים יהודיים. הדבר עורר מחאה בעולם.
בית הספר לפיקוד ימי
בית הספר לפיקוד ימי בישראל, הוא מוסד לימודי צבאי, המכשיר קציני ים לפיקוד בחיל הים.
בית הספר ממוקם בבסיס ההדרכה של חיל הים בחיפה. לאחר סיום קורס חובלים, הקצינים הימיים מוצבים בכלי השייט השונים למשך תקופה משתנה בהתאם לתפקידם שנע בין שנה לשנה וחצי. בתקופה זו הקצינים ממלאים תפקידי פיקוד ראשוניים, נמצאים בתהליך הכשרה לפיקוד על מחלקות או ספינות בט"ש ולומדים לקראת התפקיד העתידי אליו הקצינים מיועדים.
לאחר תקופת הפיקוד הראשונית ולאחר מבחנים מקצועיים קפדניים ומסננים, מוצבים הקצינים בבית הספר לפיקוד ימי, המהווה מסגרת נפרדת מקורס חובלים ומטרתו להכשיר את הקצינים הצעירים לתפקידי פיקוד על מחלקות בצוללות/סטי"לים או פיקוד על כלי שיט בט"ש. ההכשרה מורכבת מתכנים מקצועיים ופיקודיים כאחד.
מבנה ארגוני של בית הספר.
בית הספר אינו מחולק למגמות, כמו קורס חובלים אלא בנוי מקורסים רבים בהתאם ליחידות האם שאליהם שובצו קציני הים במהלך קורס החובלים:
בראש בית הספר עומד קצין ים בדרגת סגן-אלוף, שפיקד על סטי"ל או צוללת ומילא תפקידים שונים ביחידות המבצעיות של חיל הים. מפקדי הקורסים בבית הספר הם קצינים בוגרי יחידות השטח של חיל הים שמוינו לתפקידי הדרכה, לאחר פיקוד על מחלקות/כלי שיט.
אוגדן
אוגדן (בסומלית: Ogaadeen) הוא אזור גאוגרפי צחיח, החופף את גבולותיה של מדינת סומלי שבאתיופיה. ידוע גם בשם סומלילנד האתיופית, ותושביה קוראים לה בשם אוגדניה; ארגונים בדלניים סומליים משתמשים בשם סומליה המערבית מסיבות פוליטיות. האזור נקרא על שם שבט סומלי הנקרא "שבט אוגדן", שרוב תושביו שייכים אליו. שבטים סומליים נוספים באזור הם גדבארסי, שאיקהאל, האוויי ומארהן.
אוגדן היא רמה ושטחה מוערך בכ-200,000 קמ"ר. האזור גובל במחוזות האתיופים אורומיה דירה דאווה ועפר במערב, בג'יבוטי בצפון ובסומליה בצפון במזרח ובדרום ובקצה הדרום מערבי בקניה.
הערים החשובות באזור הם: דאגהבר (בסומלית דהאגאקסבאאר), גוד (גודאי), ג'יג'יגה (ג'יגג'יגה), קאברי דאהאר (קאברידאהאר), שילאוו (שילאאבו) וווארדאר (ווארדהיר).
היסטוריה.
האזור סופח לתוך אתיופיה על ידי הקיסר מנליק השני במשך הרבע האחרון של המאה ה-19, וגבולה עם סומלילנד הבריטית היה אחד הגבולות הראשונים של אתיופיה שנקבעו על ידי אמנה.
החוקר י.מ. לוויס מפרש בצורה שונה את האמנה הזו, "האדמות שאתיופיה סיפחה בהאאד היו חלק מסומלילנד הבריטית אך הבריטים וויתרו לאתיופיה ולא טענו על בעלות".
הלכה למעשה, אתיופיה שלטה בצורה מנהלית על אזור קטן מזרחית לעיר ג'יג'יגה, עד 1934 כאשר האמנה האנגלו אתיופית הגדירה את הגבול באזור, וסיפחה את האזור סופית לאתיופיה.
אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, הבריטים התלבטו האם לספח את האזור בשנית לאתיופיה, או לאחדו עם "סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית וליצור סומליה יותר גדולה". בוועידת לונדון של בעלות הברית, אתיופיה ניסתה באופן לא מוצלח לגרום לסיפוחם של אוגדן ואריתריאה לתוכה ב-1945, התעמולה העקשנית של אתיופיה השתלמה והאזור סופחה אליה בשנת 1948 אך לא סומלילנד האיטלקית, ג'יבוטי, ואזור ליד בהאאד ליד הגבול עם ג'יבוטי שבסופו של דבר סופחה אליה סופית ב-1954.
בעבר ואף כיום משמש אזור אוגדן כמוקד לסכסוך בין אתיופיה לסומליה, שהגיע עד כדי מלחמה בשנות ה-70 - מלחמת אוגדן.
לסיה אוקראינקה
לֶסְיָה אוּקְרָאִינְקַה (באוקראינית: Леся Українка) הוא שם העט של לריסה פטריבנה קוֹסַאץ'-קְבִיטְקַה (באוקראינית: Лариса Петрівна Косач-Квітка; 25 בפברואר 1871, נובוהרד-וולינסקי, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 1 באוגוסט 1913, סוראמי, גאורגיה, שם), מהמשוררות והסופרות החשובות ביותר בספרות האוקראינית.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1871 בעיר נובוהרד-וולינסקי שאוקראינה (אז בשטחה של האימפריה הרוסית). אמה הייתה סופרת ואביה היה משפטן ופוליטיקאי. למרות מוצאו הבלארוסי של אביה, הוא הקדיש את חייו לפיתוח ולהאדרת התרבות האוקראינית ותמך כלכלית בהוצאות לאור.
לאמה הייתה חשיבות עליונה בגידולה; השפה האוקראינית הייתה השפה היחידה שבה דיברו בבית ובה דיברו גם כל מוריה. גם דודהּ, אחי אמהּ, היה מדען, היסטוריון, פילוסוף, וחוקר פולקלור, והשפיע רבות על השקפותיה. זאת, לעומת בתי הספר הציבוריים, ששפת ההוראה בהם הייתה רוסית. לסיה למדה לקרוא כבר בגיל ארבע. היא ואחיה מיכאילו נהגו לקרוא יצירות ספרותיות ברוב השפות הזרות המערביות, על-מנת להבינן בשפת המקור. אוקראינקה הושפעה רבות מהמלחין מיכולה ליסנקו.
בשנת 1879, כשהייתה בת תשע, כתבה אוקראינקה את שירה הראשון - התקווה ("Надія") - שנכתב בתגובה לחדשות על גורלה של דודתה אולֶנה אנטוניבנה קוסא'ץ (מנישואים: טסלנקו-פּריחודקו), אשר נידונה לגלות בעקבות השתתפותו בתנועות פוליטיות נגד האוטוקרטיה הצארית של רוסיה. בתקופה זו עברה משפחתה לעיר לוצק ודודה תמך בהחלטתה ללמוד שירים וסיפורי עם אוקראיניים, כמו גם את הביבליה.
בגיל 13 פרסמה אוקראינקה את השיר "שושנת העמק" או "חבצלת העמק". השיר התפרסם בכתב העת זוריה שיצא לאור בלביב. בגיל 17 ארגנו אוקראינקה ואחיה קבוצת ספרות, ששמה למטרה את פיתוחה של הספרות האוקראינית ותרגום קלסיקות זרות לשפה האוקראינית. אחת מהיצירות שתרגמו הייתה "ערבים בחווה ליד דיקאנקה" של ניקולאי גוגול. בשנת 1893 התפרסם אוסף השירה הראשון של אוקראינקה. היות שפרסומים בשפה האוקראינית הוצאו מחוץ לחוק בתחומי האימפריה הרוסית, פורסם ספרה רק בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (מערב אוקראינה) והוברח באופן לא חוקי לקייב.
אוקראינקה חלתה בשחפת, ומחלתה גרמה לה לעזוב את אוקראינה בחיפוש אחר מקום צחיח יותר. כתוצאה מכך, היא ביקרה וחיה במקומות רבים בעולם, בעיקר באזורי חוף הים התיכון. היא אהבה לחוות תרבויות אחרות, כפי שניתן להבחין בעבודתה "ההיסטוריה העתיקה של העמים האוריינטלים", שבמקור נכתב עבור קרובי משפחתה הצעירים. הספר פורסם בלביב ואיוון פרנקו היה מעורב בפרסומו. אוקראינקה כתבה דרמות ושירים אשר הכילו התייחסויות רבות לתרבות ולהיסטוריה של העם האוקראיני.
בגיל 26 פגשה אוקראינקה פקיד ממינסק, אשר שהה ביאלטה לצורך טיפול במחלתו. היא התאהבה בו והשניים חיו יחד משך כארבע שנים, עד למותו. בתקופה זו היא כתבה שירים רבים על אהבתם, שחלקם לא פורסמו.