אולם, כיוון שיש הכרח לספק חשמל לכל רחבי מדינת ישראל בכל יום ויום, כולל שבת, וכל פגיעה באספקת החשמל כרוכה בסיכון חיי אדם, מצאו חלק מהפוסקים צד היתר לשימוש בחשמל המיוצר בשבת. עקב כך שבבתי החולים ישנם מכשירים רפואיים רבים מצילי חיים שעובדים על ידי חשמל, וגם בבתים פרטיים חולים רבים נעזרים במכשירים חשמליים להצלת חיים, וכמו כן כוחות הביטחון והמשטרה נעזרים באספקת החשמל כדי להיות ערוכים למצב חירום, פסקו שמותר להשתמש בחשמל המיוצר בשבת בחברת החשמל, כיוון שממילא הוא מיוצר לצורכי פיקוח נפש. כמו כן, הוסיפו פוסקים אלו שאם תיקנו טכנאי חברת החשמל בשבת עצמה תיקונים במערכת החשמל כדי לדאוג לאספקת חשמל סדירה לרשת החשמל, מותר לכל היהודים להשתמש בחשמל שחודש בשבת. אולם, אם ידוע בוודאות שהתיקון במערכת החשמל היה במקום קטן שבו אין צורך של פיקוח נפש, והתיקון נעשה על ידי יהודים, אכן אסור להשתמש בחשמל כל אותה שבת.
בשנים האחרונות התפרסמו ספרים וחוברות הטוענים שאף הפוסקים שהקלו בעבר מטעם פיקוח נפש כנזכר למעלה, לא הקלו במצב הקיים כיום בתחנת הכוח שכמות ייצור החשמל וריבוי המלאכות הנעשות על ידי מפעילי התחנה, תלוי באופן ישיר בדרישת צריכת המשתמשים, ולמעשה ככל שתושבי הארץ דורשים חשמל כך מרבים עובדי התחנות במלאכות רבות כדי לספק חשמל כפי הדרישה. נוסף על כך, מלבד ייצור חברת החשמל נאלצת לבצע שדרוגים ותיקונים מערכתיים במקטעי ההולכה והחלוקה, הנעשים בדרך כלל בשבת וחג כדי למנוע פגיעה בצרכני החשמל, ואלו אסורים בשבת.
על אף הצדדים שהעלו פוסקים להקל בשימוש בחשמל המיוצר על ידי יהודים בארץ ישראל, בירושלים ובבני ברק ובשאר חלקי הארץ ישנם כ-30,000 בתי אב חרדים אשר נוהגים על עצמם איסור שימוש ברשת החשמל בשבת, בעיקר בהתבסס על פסקו של החזון איש, ומשתמשים בשבת בחשמל המיוצר באופן פרטי, על ידי גנרטורים של הקהילה או במצברים פרטיים הממוקמים בדרך כלל בדירה. ההתקנות נעשות בדרך כלל באופן פיראטי ולעיתים מסוכן, בהיעדר יכולת חוקית לייצר חשמל ללא רישיון.
בחודש אב תשע"ז פורסם כי גובש מתווה מול משרד האנרגיה, לפיו יוקמו תחנות חשמל בשולי הערים החרדיות, מענה למשפחות הצורכות חשמל כשר בשבת. כשנה לאחר מכן יצאו מספר גורמים בציבור החרדי בקמפיין שפורסם בעיקר בקו הנייעס 'קו הסקופים', הקורא לציבור לפנות לחברת החשמל ולדרוש את החלפת העובדים בשבת לעובדים שאינם יהודים, כך שלדבריהם יהיה היתר לפי כל השיטות לשימוש בחשמל בשבתות ללא צורך בגנרטור וכדומה. לטענת עיתונים חרדים, על העצומה חתמו כחצי מיליון איש. ב-17 ביולי 2018 פורסם הסכם שנחתם בין נציגי המפלגות החרדיות מול יו"ר רשות החשמל ונציגי הממשלה במסגרת הרפורמה במשק החשמל, ובו מוצגים עקרונות להסדרת השימוש בחשמל כשר.
אמירה לנוכרי
אמירה לנכרי - שבות הוא מונח בהלכות שבת שפירושו: אסור מדרבנן לבקש מגוי שיעשה בשביל היהודי איסורי שבת.
האיסור אינו רק באמירה מפורשת או ברמיזה, אלא אף אם לא אמר לגוי דבר, והגוי עשה מעצמו מלאכה עבור ישראל, אסור שכן חכמים אסרו כל הנאה ממלאכת גוי שנעשתה בשביל יהודי.
במקרים מסוימים התירו חכמים אמירה לגוי, כמו באמירה לגוי לעשות איסור מדרבנן במקום צער, חולי או הפסד ממון, ונחשבת בהלכה כ"שבות דשבות"; כלומר, עבירה על שבות על ידי פעולה של שבות: האמירה לגוי היא עבירה על שבות, והפעולה שהגוי עושה גם היא אסורה רק משום שבות.
האמירה לגוי אסורה ביום טוב (במלאכות האסורות ביום טוב), כשם שהיא אסורה בשבת.
מקור ההלכה.
המקור להלכה הוא קושייתו של רב אשי, על דברי רב פפא במסכת שבת.
המשנה במסכת שבת אומרת: . והכוונה לפועלים שיבואו ויעשו מלאכה, לאחר השבת.
על התוספת "ולא יאמר לחבירו..." מקשה הגמרא .
מתרץ רב פפא: . על כך מקשה רב אשי . וזהו המקור להלכה.
טעמי האיסור.
בטעם איסור אמירה לגוי נאמרו כמה דעות:
בספרות האחרונים נאמרו הבדלים בין הטעמים.
היתרים.
שבות דשבות במקום מצווה.
בתלמוד מובא דעתו של רבה שהתיר לומר לגוי להביא מים חמים לצורך רפואת תינוק ביום מילתו, על אף שמעשה הגוי היה כרוך באיסור הוצאה מדרבנן. הראשונים נחלקו אם יש ללמוד מדברי רבה אלו לכל דיני שבת:
נחלקו הראשונים אם גם הפסד ממון נקרא צורך גדול, לדעת הרמב"ם הותרה אמירה לגוי באיסור דרבנן לצורך הפסד, ויש חולקים, להלכה נפסק בשולחן ערוך הרב שיש לסמוך על הדעה המקילה לצורך הפסד ממוני משמעותי.
כלל זה תקף גם בעשיית מלאכה על ידי יהודי עצמו, אם המלאכה אינה אלא שבות ונעשית גם בשינוי - מותר לעשותה במקום צער ובמקום הפסד גדול.
רמז.
הדעה הרווחת בהלכה שאין הבדל בין אמירה מפורשת לגוי לבין רמיזה, אולם דעת הרב יואל סירקיש ועוד, להתיר רמיזה לגוי.
היתר נוסף שנהג הרב יוסף מטראני הוא רמיזה לגוי (שאינה בלשון ציווי), באופן שההנאה ממלאכתו איננה מוחלטת, אלא היא רק תוספת להנאה קיימת לדוגמה: אם יש אור בחדר אולם האור איננו מספיק חזק, מותר לומר לגוי בלשון רמז "אין כאן מספיק אור" והגוי יבין שצריך להדליק עוד אור. הרב יעקב עמדין חלק על היתר זה.
המהר"ם מינץ התיר לומר לנכרי המביא ליהודי מכתב בשבת "אינני יכול לקרוא את המכתב" כך שהנכרי יבין מכך שאם הוא רוצה שהיהודי יקרא את המכתב עליו לפתוח בשבילו את המכתב אחרונים כתבו שאין ללמוד מדין זה לשאר דינים, משום שפתיחת מכתב בשבת איננה אסורה.
עם זאת מותר לומר לגוי ציווי שיבין ממנו לעשות מלאכה אחר השבת (אך לא בפירוש), שכן איסור אמירה לנכרי אינו אלא לעשות מלאכה בשבת עצמה.
צער בעלי חיים.
מותר לומר לגוי לחלוב בעל חיים בשבת, כיוון שיש לבעל החיים צער מריבוי החלב, ולא גזרו על אמירה לנכרי במקום איסור מהתורה של צער בעלי חיים, אך בתנאי שיטול הנכרי את החלב לעצמו או שיקנה את החלב מגוי לאחר השבת בסכום פעוט, כדי שלא יהא נראה כחולב לצורך ישראל. אם הנכרי חלב מעצמו את החלב, אין כל בעיה ואין צורך לשלם לו משום מראית העין. אך אסור לשתות את החלב בשבת.
משום מראית עין.
גזרו חז"ל שלא יעשה הנכרי פעולה לצורכו שלו עצמו, אם נראה הדבר כאילו עושה לצורך היהודי. מסיבה זו, השוכר גוי להוליך עבורו סחורה לביתו ממקום פלוני ובא הלה ולקח את הסחורה בשבת מבית היהודי ברשות, ראוי לבית הדין שבעיר לקנוס את היהודי בממון לפי עשרו או במלקות, אף על פי שהגוי עשה כאן פעולה לצורך עצמו, שהרי הגוי מקבל את הכסף לפי כמות העבודה ולא לפי השעות, כך ששעת העבודה היא לצורכו עצמו - להשלים את ההתחייבות שעליה הוא מקבל כסף קצוב. אך אם טעה והוא טוען שחשב שמותר, יש לבית הדין להאמינו.
אמירה לנכרי
ריבוי משימות אנושי
יה אכסף
יה ריבון עולם
לחם משנה (שבת)
שביתת בהמתו
שביתת בהמתו הוא הציווי על כל יהודי לאפשר לבעלי החיים שברשותו, לנוח מכל מלאכה בשבת כמו כן אסור לאדם לגרום לבעלי לחיים שברשותו לעבוד בשבת ולעבור על אחת מהמלאכות (אפילו מלאכה מדרבנן).
פעולה הגורמת לבעל חיים לישא משא בשבת נקראת מחמר.
מקור.
מקור האיסור הוא הפסוק . פסוק נוסף שקשור לאיסור העבודה של הבהמה הוא . מכיוון שפסוק זה נכתב בלשון חיובית האומרת כי יש לנוח בשבת, ולא בלשון שלילית, יש המחשיבים את איסור מחמר ל"איסור עשה", שכן הכלל אומר ש"לאו הבא מכלל עשה - עשה".
פרטי האיסור.
האיסור הוא לא רק להפעיל את הבהמה לעבודה על ידי היהודי בעצמו, אלא אף למוסרה לגוי שיעבוד עימה בשבת, בהשאלה או בשכירות. חז"ל תיקנו וגזרו שאין למכור בעלי חיים המיועדים למלאכה כמו שור או גמל לגוי כלל, שמא יבוא להשכיר לו, ואז יעבוד עימה מלבד ימות החול - גם בשבת.
מלאכת הוצאה.
בין האיסורים המוזכרים רבות במשנה בנושא זה הוא הלבשת בעל החיים בבגד שאינו מלבושיו, ונחשב להוצאה, כך שאסור לטלטלו ארבע אמות ברשות הרבים ולהוציאו מרשות לרשות.
מלבוש המיועד לשמירה על בעל החיים.
מלבוש המיועד לתפוס בו את בעל החיים, נחשב למלבוש, מכיוון שהוא עשוי לטובת בעל החיים לשומרו. ניתן להוציא לרשות הרבים גמל באפסר, נאקה ב"חטם" (רצועה הנתחבת בנקבים שנוקבו בחוטמה, ומונחת שם לעולם, ולעיתים קושרים בה חבל ארוך או קצר), לובדיקיס בפרומביא, וסוס ב"שיר" (כלי המונח סביב צוורו, וטבעת קבועה בה, ובה מכניסין את החבל שעימו מושכין את הסוס).
בתלמוד מובא כי פשוט, שכלי שאינו שומר את בעל החיים (כמו למשל נאקה באפסר), נחשב למשוי, שהרי אין בו תועלת, אך הסתפקו תלמידיו של רבי יהודה הנשיא, מסדר המשנה, כאשר מניחים על בעל חיים כלי שמיועד לשמירה מיוחדת שאינה נחוצה כל כך, האם הוא נחשב למשוי, וזה ענה להם כי מדובר במחלוקת תנאים, וחנניה סבור שגם אם אדם עושה לבעל חיים כלי לשמירה אף על פי שאינו חפץ בו, כמו למשל חתול שאין דרכו לברוח מבעליו, אין זה נחשב למשוי (אך חבריו, חלוקים עליו). הלכה למעשה פסק רב הונא בר חייא כחנניה. כמו כן נחלקו רב ושמואל במחלוקת זו עצמה, האם מותר להוציא בעל חיים עם בגד או כלי המונח מעליו ליופי, רב אוסר זאת ושמואל מתיר זאת.
יש שכתבו שמלבוש שעשוי לשמירה יתירה אינו נחשב למשוי רק אם יש קצת בני אדם שעושים כן בחול. להלכה נחלקו הראשונים. הרי"ף פסק ששמירה יתירה נחשבת למשוי נגד דעת חנניה וכן פסקו הגאונים, ואילו הרז"ה, הראב"ד והרשב"א פסקו כדעת שמואל שההלכה היא כחנניה.
למרות זאת, גזרו חז"ל לא להעמיס על בעל החיים גם כלי שעשוי לשמירתו, אם הוא עשוי ליפול באמצע רשות הרבים, דבר שיגרום לבעליו להרימו בשגגה או מתוך לחץ. לכן, מותר להוציא על עז רק אפסר שחקוק לה בין קרניה במקום שלא עלול ליפול ולא - אסור, מכיוון שראשה צר והחבל עשוי ליפול במהירות.
מלבוש העשוי לרפואת בעל החיים.