ב-1884 יישבה גרמניה את החלק הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ומספר קבוצות איים סמוכים. עם פרוץ המלחמה, עשו הגרמנים במושבה שימוש כתחנת רדיו וכדי לסייע ל"פלגת מזרח אסיה הגרמנית" שהיוותה איום על קווי הספנות באזור. כתוצאה מכך, דרשה בריטניה שמתקני הרדיו יושמדו. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, לאור בקשתה של ממשלת בריטניה ב-6 באוגוסט, הוקם חיל המשלוח הימי והצבאי של אוסטרליה. יעדיו של הכוח היו התחנות הגרמניות ביאפ שבאיי קרוליין ובנאורו וברבאול שבבריטניה החדשה. חיל המשלוח כלל גדוד חיל רגלים (1,023 איש) שהתגייסו בסידני, 500 אנשי מילואים של הצי, מלחים לשעבר שאורגנו בשש פלוגות חיל רגלים ו-500 איש נוספים מרגימנט קנדי, גדוד מיליציה מקווינסלנד שהתנדב לשירות מעבר לים ונשלח להיות חיל מצב באי יום חמישי (Thursday Island). כל הכוחות הללו יחדיו, הוצבו תחת פיקודו של קולונל ויליאם הולמס, קצין מיליציה באותה עת, שהיה מפקד הבריגדה השישית ומזכיר מועצת המים והביוב של סידני.
כוח המשימה הפליג מסידני ב-19 באוגוסט והגיע אל מול פורט מורסבי, שם הם המתינו לליווי. בהיותם בפורט מורסבי, החליט הולמס להנחית את חיילי המיליציה של קווינסלנד, עקב חששות למוכנותם לפעולה. כשהם מלווים בסיירת "סידני" ובסיירת המערכה "אוסטרליה", הגיע כוח המשימה לרבאול ב-11 בספטמבר ומצא שהנמל ריק מכוחות גרמנים. "סידני" והמשחתת "וורגו" הנחיתו כוחות קטנים של מילואי הצי בקבקאול ובבירה המינהלית של בריטניה החדשה, הרברטשוה, מדרום-מזרח לרבאול. כוחות אלה תוגברו ראשית על ידי מלחים מה"וורגו" ומהמשחתת "יארה" ומאוחר יותר על ידי חיילי רגלים מאניית התובלה "ברימה".
לאחר מכן נחת כוח קטן של 25 אנשי המילואים של הצי במפרץ קבקאול והמשיך לפני הארץ כדי לתפוס את תחנת הרדיו, שההנחה הייתה שהיא פועלת בביטה פקה, שבעה ק"מ דרומה. האוסטרלים נתקלו בהתנגדות של כוח מעורב של אנשי מילואים גרמנים ושל כוח המשטרה של הילידים המלנזים, שאילץ אותם להילחם בדרכם לתחנת הרדיו. עם ערוב היום, הם הגיעו לתחנה ומצאו אותה נטושה, כשהתורן שלה על הארץ, אך הציוד היה שלם. במהלך כיבוש ביטה פקה, נהרגו שישה אוסטרלים וחמישה נפצעו, בעוד שמגיני המקום איבדו מש"ק גרמני אחד וכ-30 מלנזים שנהרגו, בנוסף לפצוע גרמני אחד ועשרה מלנזים. מאוחר יותר נטען שהאבדות הכבדות בקרב המלנזים נבעו מכך שהאוסטרלים דקרו בפגיונותיהם את כל השבויים. בקרב זה היה מלח כשיר (Able seaman) ו.ג.ו ויליאמס, לחלל הראשון של אוסטרליה במלחמה. החלל הראשון של צבא היבשה היה קצין הרפואה, קפטן ב.ס.א. פוקלי, שנהרג באותו יום.
עם רדת הלילה של ה-12 בספטמבר, הנחיתה ה"ברימה" את גדוד חיל הרגלים ברבאול. באחר הצהריים של יום המחרת, אף על פי שהמושל הגרמני עדיין לא נכנע, התקיים טקס לציון תחילת השלטון הבריטי בבריטניה החדשה. הממשל הגרמני נסוג לפנים הארץ לטומה ועם שחר ה-14 בספטמבר הפגיזה ה"אנקאוטר" את הרכס הסמוך לעיר, בעוד שמחצית מהגדוד התקדם אל העיר בחיפוי תותחי שדה. מטחי האש היו מספיקים דיים כדי לגרום לפתיחת משא ומתן, שהוביל לסיום המצור על טומה בעקבות כניעת שארית חיל המצב של 40 הגרמנים ו-110 הילידים. הטריטוריה הגרמנית נכנעה ב-17 בספטמבר 1914.
אף על פי שהמבצע היה מוצלח, ניתן לטעון שהוא לא נוהל כהלכה והאוסטרלים עוכבו על ידי כוח ילידים מאומן-למחצה. ללא קשר לעובדה שהאוסטרלים נאלצו להילחם בקרב פנים אל פנים בלתי צפוי מבחינתם, האיגוף שהם ביצעו לעמדות הגרמניות ערערו את הביטחון העצמי של האויב. בהשוואה לקרבות מאוחרים יותר, האבדות של הכוח לא היו כבדות, אך הן היו כבדות באופן יחסי לתועלת שהופקה ממטרת המבצע. האבדות במבצע כללו את 35 אנשי צוות הצוללת HMAS AE1 שנעלמה באופן בלתי מוסבר במהלך סיור שערכה מול חופי רבאול ב-14 בספטמבר.
בעקבות כיבושן של העמדות הגרמניות באזור, החזיק חיל המשלוח הימי והצבאי את השטח עד לסוף המלחמה. ב-9 בינואר 1915, העביר הולמס את הפיקוד על הכוח לבריגדיר גנרל, סר סמואל פת'ברידג', המזכיר לשעבר של משרד ההגנה. הולמס שב לאוסטרליה והצטרף לכוח האימפריאלי האוסטרלי, כפי שעשו מרבית אנשיו. הם הוחלפו על ידי הגדוד השלישי שהיה ידוע בכינוי "הכוח הטרופי" בשל העובדה שהוא הוצב בעיקר באזורים הטרופיים. פת'ברידג' הקים את המבנה המנהלי של המושבה שתפקד בכל תקופת השלטון הצבאי שם. אף על פי שעל פי החוק הבינלאומי היה צורך להמשיך בצורת הממשל הגרמני, הטריטוריה הפכה עד מהרה לקולוניה בריטית באופיה.
הכוח האימפריאלי האוסטרלי.
עם פרוץ המלחמה, כוחותיה הצבאיים של אוסטרליה הורכבו בעיקר מכוחות מיליציה והכוחות הסדירים שהיו קיימים שירתו בעיקר ביחידות תותחנים והנדסה והוצבו בעיקר במשימות הגנה חופיות. על פי הוראות "חוק ההגנה של 1903" (Defence Act 1903), שאסר על שליחתם של המגויסים אל מעבר לים, עם פרוץ המלחמה היה ברור שכוח נפרד לחלוטין, שכוח האדם שלו יכלול מתנדבים בלבד, חייב להיות מוקם. הכוח הזה נודע בשם הכוח האימפריאלי האוסטרלי (Australian Imperial Force – AIF). לימים נקראה יחידה זו בשם "הכוח האימפריאלי האוסטרלי הראשון" כדי להבדיל אותה מ"הכוח האימפריאלי האוסטרלי השני", שגויס במלחמת העולם השנייה.
תהליך ההקמה של ה-AIF החל זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה ורעיון הקמתו היה פרי יוזמתם של ברידג'ס ווייט. עם הקמתו, כלל הכוח רק דיוויזיית חיל רגלים אחת, "הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה" ואת "בריגדת הרוכבים הקלה הראשונה". הדיוויזיה הראשונה כללה את "בריגדת חיל הרגלים הראשונה" בפיקודו של קולונל הנרי מק'לאורין, את "בריגדת חיל הרגלים השנייה" תחת פיקודו של קולונל ג'יימס ווייטסייד מק'קיי, פוליטיקאי אוסטרלי ושר ההגנה לשעבר ואת "בריגדת חיל הרגלים השלישית" בפיקודו של קולונל איוון סינקלייר- מקלגן, קצין בריטי סדיר שהושאל לצבא אוסטרליה לפני המלחמה, את בריגדת הרוכבים הקלה הראשונה, בפיקודו של קולונל הנרי שובל, קצין סדיר אוסטרלי ואת כוח הארטילריה של הדיוויזיה בפיקודו של קולונל טלבוט הובס.
בתחילתו של תהליך הגיוס, נבחרו אנשי ה-AIF על פי הקריטריונים הקפדניים ביותר שהיו נהוגים בצבא כל שהוא שלחם במלחמת העולם הראשונה ומקובל לחשוב שבקושי 30% מהמתנדבים נופו על רקע רפואי. הקריטריונים לגיוס היו טווח הגילאים 18–35 (אף על פי שקיימת סברה שנערים מעל גיל 14 וגברים עד גיל 70 הצליחו להתגייס), גובהם היה צריך להיות לפחות 1.68 מ' והיקף החזה שלהם היה צריך להיות לפחות 86 ס"מ. רבות מדרישות קפדניות אלה הוסרו בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, לכשעלה הצורך בכוח אדם נוסף. ואכן, האבדות בקרב גל המתנדבים הראשון היו כבדות, כך שמתוך 32,000 החיילים המקוריים של ה-AIF, רק 7,000 שרדו עד לסוף המלחמה.
הנכונות הראשונית לגיוס הייתה כה גבוהה, כך שבספטמבר 1914 התקבלה החלטה להקים את "בריגדת חיל הרגלים הרביעית", את "בריגדת הרוכבים הקלה השנייה" ואת "בריגדת הרוכבים הקלה השלישית". על בריגדת חיל הרגלים הרביעית פיקד קולונל ג'ון מונש, מהנדס ואיש עסקים ידוע ממלבורן. ה-AIF המשיך לגדול במהלך המלחמה, ובסופו של דבר מנה חמש דיוויזיות חיל רגלים, שתי דיוויזיות רכובות ותערובת של יחידות נוספות. דיוויזיות חיל רגלים שישית הוקמה באופן חלקי בבריטניה בפברואר 1917. האבדות של דיוויזיה זו בשלב הראשון של קרב אראס ובקרב מסין, הובילו להחלטה לפרק את היחידה החדשה ולתגבר בשארית כוח האדם שלה את שאר חמש הדיוויזיות.
גליפולי.
רקע.
הדיוויזיה הראשונה הפליגה מאלבני שבאוסטרליה המערבית ב-1 בנובמבר 1914 בשיירה של 10 ספינות תובלה שלוותה בכמה ספינות מלחמה בריטיות, אוסטרליות ויפניות. יעדו הראשון של הכוח היה מצרים שהייתה בשליטה בריטית, עם עצירת ביניים בציילון, אך השיירה עוכבה מספר פעמים עקב חשש מיירוט על ידי ספינות מלחמה גרמניות ששייטו באזור. החששות הוכחו מאוחר יותר כמוצדקות כאשר הסיירת הקלה אמדן נראתה ליד איי קוקוס. בשעה שהשיירה ביצעה תמרון כדי להתחמק מהאיום, העסיקה הסיירת של הצי המלכותי האוסטרלי, "סידני", את האמדן בירי מתותחיה הכבדים ולאחר קרב שארך 25 דקות, הוצאה הספינה הגרמנית מכלל פעולה.
האיום מצדן של הספינות הגרמניות נוטרל והשיירה הצליחה להמשיך במסעה ללא הפרעה. עם הגעת הדיוויזיה הראשונה למצרים בנובמבר, היא הוצבה במחנה מנה שליד קהיר, שם הם סייעו בהגנתה של תעלת סואץ כנגד הטורקים שהכריזו על מלחמה ב-29 באוקטובר. במהלך תקופה זו החלו האוסטרלים לקיים אימוני הכנה לקראת השתתפותם בקרבות בחזית המערבית, שכן בשלב זה היה הכוח מיועד להגעה לאנגליה כדי להיות מוצב בחזית זו. בעת המתנתם במצרים, אוחדו הכוחות האוסטרלים והניו זילנדים ל"גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" (Australian and New Zealand Army Corps, או בראשי התיבות ANZAC - אנזא"ק), בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם בירדווד, שכללה את הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה ואת "הדיוויזיה של ניו זילנד ואוסטרליה" (New Zealand and Australian Division – NZ&amp;A).
עקב צפיפות של הכוחות ומחסור בציוד באנגליה, הוחלט להשאיר את אנשי האנזא"ק במצרים במהלך החורף האירופאי, כדי שימשיכו באימוניהם ויכינו את עצמם למלחמת החפירות בצרפת. אך למרות זאת, האימונים שזכו להם האוסטרלים והניו זילנדים באותה עת היו בסיסיים מאוד ולמרות הדעה החיובית אז, הם היוו הכנה מוגבלת מאוד לעתיד לבוא.