הבית נבנה על גבי אדמות הקדש בנבנישתי האמון עליו עד היום. ההקדש מיוחס לעולי תימן שהתגוררו במקום החל משנת 1885. במהלך מאורעות 1936–1939, בעקבות פרעות שהוביל חאג' אמין אל חוסייני, אילצו אותם הבריטים בשנת 1938 לעזוב את המקום, והם לא שבו אליו גם לאחר סיום המנדט הבריטי, מאחר שאדמות ההקדש נותרו בשטחי הכיבוש הירדני.
את המבנה בן שבע הקומות בנה עבור העמותה קבלן פלסטיני. הוא נבנה תוך חריגה מחוקי הבנייה במקום, המתירים בנייה לגובה שתי קומות בלבד, ולאחר דיונים במספר ערכאות נפסק כי יש להרוס אותו. בית המשפט הוציא מספר צווים לפינוי ואיטום המבנה, שלא בוצעו על ידי עיריית ירושלים. בראשית 2010 החל שר הפנים אלי ישי בניסיון להכשיר את המבנה.
במקרים רבים יידו ערבים אבנים לעבר הבית וגרמו לו נזק.
יעב&quot;ץ
רב אחא בריה דרב איקא
פרס יפה לונדון יערי
פרס יפה לונדון-יערי הוא פרס המוענק מדי שנה לנשים המקדמות יוזמות חברתיות, על שמה של יפה לונדון-יערי.
יפה לונדון יערי הייתה ממקימות ומובילות מערכת הרווחה למשפחות בישראל בימי קום המדינה. במהלך חייה המקצועיים פעלה למען דאגה לקהילה ועמידה על שוויון זכויות לנשים ועל קידום מעמדן. לאחר מותה בשנת 2003, החליטו שלושת בניה – יוסי, אריק ואליעזר יערי ובני משפחותיהם, להקים מתוך עזבונה קרן במטרה "לסייע לנשים לשבור את תקרת הזכוכית ותאפשר להן להתקדם לעמדות ניהול והשפעה בחברה הישראלית" בני המשפחה גייסו לטובת הקרן תרומות נוספות, במטרה להעניק את הפרס לכל הפחות עד ליום בו ימלאו מאה שנה להולדתה.
בני המשפחה פנו ל"קרן החדשה לישראל" כדי שתנהל את הקרן, כשבני המשפחה שותפים מלאים במיון ובקבלת ההחלטות.
במהלך השנים בהן הקרן פועלת ניתנו הפרסים למגוון נשים מפלחים שונים בחברה הישראלית. נשים דתיות וחילוניות, יהודיות וערביות, ישראליות ותיקות ועולות חדשות. נשים שעסקו ביזמות חברתית, יזמות תעסוקתית, גישור בין אוכלוסיות נשים חלשות והממסד, סיוע בהתאגדות מקצועית, גישור בין קהילות ועוד.
רבי חנינא מסורא
יהושע קפלן
טומי לייטרסדורף
נע&quot;ם
מורפיאוס
מורפיאוס או מורפיוס (מיוונית: Μορφεύς או Μορφέας; מעצב החלומות) הוא אל החלומות והשינה במיתולוגיה היוונית. מנהיג האונאירוי (Oneiroi) - "שבט החלומות", ילדיה של אלת הלילה ניקס.
למורפיאוס יש את היכולת להפוך לכל צורה אנושית ולהופיע בחלומות. מראהו האמיתי הוא של שד מכונף, בדומה לרבים מאחיו.
משפחתו.
לפי המשורר האפי היווני הסיודוס, ניקס, אלת הלילה, יצרה את "שבט החלומות" (φῦλον Ὀνείρων) כתוצאה מרביית בתולים, אולם קיקרו טוען כי השבט היו ילדיהם של הלילה וארבוס - התגלמות הלילה והעלטה.
מורפיאוס הוא הוותיק מהשלישייה המכונה "אונאירוי". מסיבה זו, הוא מכונה גם אונאירוס. האונאירו הם בני לוויה של היפנוס, אל השינה, המביא חלומות אל בני התמותה והאלים אשר נופלים תחת כוחה של השינה. מורפיאוס רואה בהיפנוס דמות אב כיוון שהוא דואג גם לאחיו.
המשורר הרומאי אובידיוס, מציין במטמורפוזות כי מורפיאוס הוא בנו של היפנוס, מורפיאוס בא לידי ביטוי בחלומות של מלכים ושליטים בדמותם של גברים כשליחי האלים.
מורפיאוס זוהה עם רוח החלום אשר זאוס שלח לאגממנון באיליאדה.
מורפאוס
מורפיוס
ציר המתפללים
ציר המתפללים בחברון הוא כביש באורך של כ-730 מטר המחבר בין קריית ארבע ומערת המכפלה בחברון. הציר משמש כלי רכב של ישראלים ותיירים הפוקדים את מערת המכפלה. נאסר על פלסטינים לנסוע בכביש, למעט תושבי הרחוב, המורשים לנסוע בו בימי חול בלבד. הציר הוא דרך הגישה העיקרית למתפללים המגיעים ברגל למערת המכפלה בימי שבת.
ציר המתפללים הורחב לאחר הפיגוע שהתרחש בו בנובמבר 2002. לצורך ההרחבה הופקעו קרקעות ומבנים שהיו שייכים לפלסטינים. במהלך ההרחבה נהרסו מספר מבנים בעלי ערך אדריכלי והיסטורי מתקופת הסולטנות הממלוכית והאימפריה העות'מאנית.
תוואי הציר.
הדרך יוצאת משער הכניסה הדרומי של קריית ארבע ומשם פונה מערבה בקו ישר דרך העמק המפריד בין קריית ארבע לחברון, לאחר העמק הדרך פוגשת בציר ציון וממשיכה דרך סמטאות העיר העתיקה של חברון עד למערת המכפלה.
השימוש בציר.
השימוש בציר המתפללים נועד להקל על מתפללים במערת המכפלה המגיעים אליה ברגל בימי שבת וחג, כחלופה קצרה יותר לציר ציון.
בגלל שהדרך עוברת בתוך שכונה ערבית, אירעו בה לאורך השנים עימותים רבים בין יהודים לערבים. בשנת 2002 התרחש הפיגוע בציר המתפללים בו נרצחו 12 בני אדם ובהם מפקד חטיבת יהודה אל"ם דרור וינברג.
בשנת 2004 ניתן בבג"ץ פסק דין המאפשר תפיסה של שטחי קרקע בצידי הדרך וכן הריסה חלקית של שני מבנים וחלק ממבנה נוסף כדי להרחיב ולמגן את הכביש.
על פי עדויות באתר "שוברים שתיקה" של חיילים ששירתו בציר המתפללים, תפקידם העיקרי בימי חול הוא להפריד בין יהודים לערבים העוברים בציר. בימי שבת וחג הונחו החיילים לאסור כל תנועה של ערבים בציר.
חלק מבתי הפלסטינים לאורך הציר פונו מתושביהם, ומפעם לפעם נכנסים אליהם מתנחלים מתוך כוונה להתפלל במקום ולהישאר בהם.
על פי עדות של פעילה במחסום Watch מאוגוסט 2020, לאורך ציר המתפללים הוצבה גדר המייצרת עבור המתפללים היהודים מרחב לפסוע בו בשבתות ובמועדים, ומצידה השני שביל צר עבור התושבים הפלסטינים.
ניסויי ברנולי
חסמב&quot;ה או חבורת סוד מוחלט בהחלט
האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה
האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (אנגלית: American Association for Ethiopian Jews) ובקיצור AAEJ היה ארגון יהודי-אמריקאי שפעל בין 1974–1993 והעיקרי שפעל למען עליית ביתא ישראל לישראל. תרומתו של הארגון לעליית ביתא ישראל הייתה מעל ומעבר ו
היסטוריה.
לאחר שפעיל השלום ג'ד אברהם חזר לארצות הברית משהותו באתיופיה הוא ייסד ב-1969 יחד עם פעילים נוספים את ארגון "ידידי קהילת ביתא ישראל", בשנת 1974 אוחד הארגון עם הוועד האמריקאי למען הפלאשים המנומנם שבראשו עמד מרטין וורמברנד ואלו יצרו יחד את האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה. בראש האגודה עמד גרנום ברגר. בשנות ה-80 ל המאה ה-20 פעלה האגודה לשחרור גדליה אוריה שעלה לישראל בשנת 1984.
כשהסתמן שרוב היהודים מאתיופיה כבר בישראל, החליט הוועד המנהל של האגודה ב-1993 על פיזורו. שנה לאחר מכן הקימו אחדים מחברי האגודה לשעבר את האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה שהיא עמותה רשומה. חלק מחברי האגודה האמריקאים יחד עם חלק מחברי האגודה הקנדית למען יהודי אתיופיה הקימו את ארגון חברי יהודי אתיופיה.
American Association for Ethiopian Jews
מסילת הרכבת לאילת
מסילת הרכבת לאילת הוא פרויקט מסילתי שמטרתו לחבר בין מרכז ישראל לאילת בקו רכבת חשמלי. הפרויקט מורכב ויקר וצפוי לכלול 63 גשרים באורך כולל של 4.5 ק"מ ו-5 מנהרות באורך כולל של 9.5 ק"מ, ביניהן מנהרה ארוכה שתחילתה באזור ממשית וסופה בערבה. המרחק בין תל אביב-יפו לאילת עומד על 380 ק"מ, והתכנון מדבר על שעתיים נסיעה במהירות של עד 300 קמ"ש. הקמת קו רכבת לאילת החלה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 (מסילת הדרום), אך נפסקה בשנת 1977, במרכז הנגב במרחק של 170 ק"מ מהעיר. הפרויקט המוצע מבוסס בחלקו על שדרוג מסילה זו.
עלות המיזם הוערכה, בשנת 2021, בכ-40 מיליארד שקל. הוצאות המיזם כוללות רכישת ציוד נייד חשמלי, הכפלת מסילות קיימות (באר שבע-דימונה), שדרוג מסילות, חשמול מסילות וסלילת 240 ק"מ חדשים, העלות אינה כוללת את החיבור לאילת שכנראה יתבצע על ידי חפירת נמל התעלה חדש, שסביר שיהיה נתון במחלוקת, לאור השלכותיו על העיר אילת ועל מפרץ אילת.
היסטוריה.
בשנת 1957 החלה הקמתו של המפעל התעשייתי הראשון באילת, מפעל שמן וסבון של חברת "עץ הזית". המפעל היה אמור להיות נסמך על יבוא של חומרי גלם מאפריקה ויצוא דרך נמל אילת שהוקם באותה עת. בעת ההכרזה על הקמתו ביקרה ועדת הכלכלה של הכנסת בעיר וראש העיר חנוך ננר העלה דרישה להקים גם קו רכבת לאילת. בפברואר 1958 הכריז שר התחבורה שהקמת קו הרכבת לדימונה תחל בקרוב ובהמשך תגיע גם לאילת. בשנת 1959, תוכנית למסילת רכבת לאילת נכללה במסגרת תוכנית החומש לפיתוח הנגב.
בשנת 1963 החלו דיונים על מציאת תוואי לרכבת לאילת. בספטמבר 1963 ביקרו חברי הנהלת רכבת ישראל באילת וסקרו את תוואי הקרקע שעליו תונח מסילת הברזל, ובדקו את המקומות המוצעים לתחנות הרכבת.
בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, נסגרה תעלת סואץ למעבר אוניות, ובסיום המלחמה היוותה התעלה את קו הפסקת האש בין ישראל למצרים. לפיכך העלה שר התחבורה, גד יעקבי, את הרעיון שמסילת רכבת לאילת תהווה גשר יבשתי ואלטרנטיבה לתעלת סואץ, שתקשר את הים-התיכון עם ים-סוף. משרד התחבורה העריך בשנת 1974 שההשקעה במסילה תחזיר את עצמה תוך 12 שנים (כלומר בשנת 1982). תעלת סואץ נפתחה מחדש למעבר אוניות ביוני 1975.