זך מאריך בהסברו מדוע הוא מסתייג כל-כך מאותה "מוזיקליות" אלתרמנית, אותה העלו על נס אוהביו של אלתרמן ואיננו חוסך במילים קשות. לדבריו "ההנאה מן המשקל בטהרתו הסכמטית, היא ההנאה הפרימיטיבית ביותר, המיידית ביותר, אולם גם הדלה ביותר, שרק אדם חסר-כישרון מינימלי להנות מדקויות וגוני-הביטוי של הריתמוס האנושיים יותר יכול ליפול לה לקרבן". בתור דוגמה להנאה ריקה כזו הוא מביא למשל את ההיקסמות משירו של אדגר אלן פו "העורב". לדברי זך, ההקפדה המדויקת על המשקל איננה "דוגמה לכישרונו המוזיקלי הבלתי-רגיל של אלתרמן, כפי שנוהגות מצוות-האנשים - המלומדות לומר. אדרבא, הן עדות למחסור ריתמי המבקש לו מפלט בדלות הרבה עוד יותר, אולם הבטוחה, של המידה המדויקת". יתרה מזו, הקצב איננו מגיע מפנימיות השיר אלא מוכתב מבחוץ, דבר היוצר מלאכותיות, חוסר-כנות, חוסר הומאניות ותחושה של קברט. כך למשל השורות "מי יבין אי צופה לו שעת הפקודה/ אם הרחק או אם פתח הבית?/ מי ימות, בני אמי, ויפול אפרקדן/ מי ימית ויפול אפיים" מציגות ריתמוס קופצני וילדותי שאיננו מתאים לתוכן וגורר את הקורא להמשיך ולדהור בטקסט במקום להשתהות, להרהר, להסס ולהבחין בפרט אותנטי, החסר כל-כך אצל אלתרמן, לפי זך. בהמשך משווה זך את חוסר-היכולת של אלתרמן עם שורות משירי דוד פוגל ומצביע על המופת השירי של פוגל כדגם רצוי.
זך מסכם בציינו שלאלתרמן, שהוא אכן "רב-מג של מילים" (כלומר קוסם) יש פגם יסודי כמשורר והוא - חוסר רגש וחוסר רגישות פתוחה לעולם ולאדם האינדיבידואלי - "פגומה אצלו היכולת להיות אדם משתתף בעולם ולתת ביטוי לכך". חוסר הרגש מוביל לחוסר אפשרות לצייר רגע מסוים בעולם ולהחליפו בסמלים ערטילאיים ופשטניים. גם שמות פרטיים הופכים לשמות עצם סמליים (מיכל מיכאל מ"עיר היונה" שאינם אלא הנערה והנער מ"מגש הכסף" שאינם אלא ייצוג של דור תש"ח, "החמוטל" כשם כללי לכל-אשה). זך מדגים למשל שציורי השוק והרחוב בשירי אלתרמן, פרט לכך שכלל אינם מכאן-ועכשיו, אלא מאיזו אירופה אגדית-למחצה, הם סכמטיים, סמליים, כלליים ולא-אישיים.
ה"הן" מתוך ה"לאו" - "הרהורים על שירת אלתרמן" כמניפסט לשירה הצעירה.
"הרהורים של שירת אלתרמן" וניסוחו המורחב "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" הגדירו למעשה את הדרך הראויה לכתוב שירה מודרנית עבור דור שלם. האידיאל הוצב ככתיבת שירה אותנטית, קונקרטית, המתייחסת לאדם ספציפי כאן-ועכשיו. הדרך להשגת האידיאל הובן כהיפוך של מה שזך מצא כפגימה אצל אלתרמן: כתיבה בלשון פשוטה ויומיומית, שימוש מדויק בדימויים מתוך עולם החוויה והרגש של המשורר ולא בסמלים כלליים, בריחה מתיאטרליות ופאתוס ומעל הכול שימוש בריתמוס פנימי חופשי הנובע מתוך השיר, לא במקצבים ומסגרות משקליות מלאכותיות וללא חריזה.
במשך כחמישה עשורים כיוון המאמר את כותבי השירה בעברית. משוררים עבריים לא כתבו כמעט בחרוז ובמשקל. בשנת 2005 התפרסם בראש גיליונו הראשון של כתב העת הו! מניפסט שירי (או "מאמר פרוגרמטי") מאת דורי מנור שבא להחזיר את החרוז והמשקל לשירה ולשחרר אותה מעולו של זך. אנשי חבורת "הו!" הותקפו קשות על האנכרוניזם והשטחיות שלהם ועל קוצר הבנתם הן את שירת אלתרמן והן את ביקורתו של זך אך גם פתחו, לראשונה, דיון פורה ופולמוסי במאמרו של זך כלפיד שלאורו יש ליצור שירה.
תגובות למאמר.
התגובה האישית של אלתרמן ומקורביו.
המאמר הכה בהלם את ציבור הקוראים, חובבי אלתרמן והקהילה הספרותית שהוא היה מרכזה. רבים לא ראו במאמר אלא תקיפה של משורר השואף להתפרסם על ידי בעיטה בדמות האב, ובשל כך ראו בזך דמות נלעגת ובזויה. לפי ספר שירים שכתב יעקב אורלנד על אלתרמן, אלתרמן עצמו ביקש מאורלנד להיות עד לפגישה אישית בינו ובין זך בקפה "כסית". הפגישה בין השניים התנהלה בנימה שקטה. בפנותו לזך שאל אלתרמן, שנפגע אישית, "עד כדי כך אלתרמן כלום? כלום כלום כלום? שום נקודת זכות?". על פי התיאור השירי של אורלנד ותיאור נוסף, של לאור, במהלך השיחה נכנס לבית הקפה זאב יוסיפון, ידידו ומעריצו של אלתרמן. לאחר זמן מה הבין יוסיפון עם מי יושב ידידו הנערץ. יוסיפון זינק ממקומו בזעם ופנה באופן מאיים אל זך, תוך שהוא זועק לעברו: "אתה אידיוט!" בתגובה, היסה אותו אלתרמן במילים שקטות "הלוואי זה היה אידיוט", בהמשך התנהלו בין שני המשוררים יחסים מיוחדים במינם. אלתרמן לא סלח לזך וזך ידע עד כמה נפגע אלתרמן וגילה כלפיו במפגשים חברתיים יחס רחום ומעולם לא התבטא כנגדו בפומבי.
להתקפה על שירתו של אלתרמן נודעה חשיבות בהמשך דרכו היצירתית. בשנים שלאחר מכן העדיף אלתרמן לפתח את תחום המחזאות, על-פני השירה הלירית, וחיבר את "פונדק הרוחות" ואת "כנרת כנרת".
זך לא חזר בו מתוכן המאמר אולם שב וחזר לפגיעה האישית שפגע באלתרמן האיש. בשנת 2002 הופיעה הפואמה של זך "עם נתן אלתרמן בחולות", בה הוא שב ודן עם המשורר המת ביחסיהם האישיים וכותב, תוך התייחסות ישירה למפגש ב"כסית": "הֲרֵי זוֹ הִזְדַמְּנוּת לוֹמַר לְָך, אֵין בְּלִבִּי/ עָליך, מִחוּץ לְמַה שֶּׁיֵש. כְּבָר דִּבַּרְנוּ עַל כְָּך./ תִּשְׁאַל אֶת אוֹרְלַנְד. הוּא עֹוד חי?". בשנת 2013 כתב בשירו "לנתן א." מן הספר "מן המקום שבו לא היינו אל המקום שבו לא נהיה": "אִם חָלילה פגעתי בךָ/.../ ואתה עוד כואב, חלילה, אָחִי,/ דע, רק כתבתי על אחד התאומים/ וגם לָזֶה לא אִחַלתי אלא נִחוּמים/ כי קראתי את שירךָ על האֵם, האֲסוּפִי והנֵר./ אנא מְחַק מדבָרַי כל מִלָה ומִלָה/ שבהן צִעַרתִיךָ ואולי גם את עצמי./ כי המדֻבָּר, אחרֵי הכל, בַּאֲסוּפים/ וגם אִם איש מרעֶיךָ או רֵעַי לא יבין/ מֻבְטְחַני כי שנינו, איש וּכְאֵבו, מְבינים".
התייחסויות פרשניות ומאוחרות.
מאמר הפרשנות המרכזי שנועד להיות תשובה לביקורתו של זך היה מאמרו של דן מירון "נקודת המוצא". במאמרו זה מראה מירון שאלתרמן היה מודע לחלוטין לשירה המודרנית האירופאית ולתאוריות המודרניסטיות, ושכתיבתו הסימבולית, לשונו ה"אנכרוניסטית" והמקצב הלכאורה-מלאכותי בו נקט הם ביטוי פנימי אמיתי ואותנטי לעולמו של המשורר. מירון טוען שכל שירתו של אלתרמן היא "ניגון" שצריך להתפרש באמצעות השיר הראשון של "כוכבים בחוץ", שהוא המפתח והמוצא לכל שירת אלתרמן, עוד חוזר הניגון. לפי מירון, הזרות, האדישות הצורנית והמילים ה"נוכריות" והבלתי-רגילות אינן שלילה של רגש אלא מבטאים את תחושתו של הדובר בשיר האלתרמני (שהוא לעולם ה"הלך") כלפי הטבע והעולם החיצוני.
אריאל הירשפלד מטעים שביקורתו של זך איננה מודרניסטית אלא באה מתוך הרומנטיקה וככזו מחייבת שיקוף של התוכן בצורה, בעוד שאלתרמן מדגיש דווקא את הניכור והזרות בין התוכן לצורה. אלתרמן, לפי הירשפלד ומירון, מודע היטב לפער בין תוכן נסער וצורה מוקפדת ושקולה ומבקש ליצור מהם שפע חווייתי ורעיוני. הירשפלד עומד על כך שהמשקל בשירי "כוכבים בחוץ" דווקא איננו מדויק, אלא מכיל חוסרים קטנים אך רבי משמעות (למשל בשורות מתוך "הנה העצים": "הנה העצים במלמול עליהם. / הנה האוויר הסחרחר מגובה. / אינני רוצה / לכתוב אליהם. / רוצה בלבם לנגוע." יש חוסר או הפרעה במשקל היוצרת עלייה וציפייה לקראת המילה "לנגוע").
ביקורת עכשווית אודות המאמר של נתן זך הובעה בספרו של גידי רשף משנת 2014 "בחזרה לזמן וריתמוס". בספר זה, נבחנו הטיעונים של זך כנגד אלתרמן ואף נאמר בו בצורה קיצונית, "עלינו לוותר על הרעיון שזך אמר אי פעם דבר משמעותי על שירת אלתרמן". רשף טען שהכתיבה הביקורתית של זך לא עוברת את הסף המינימלי הדרוש לכתיבה עיונית תקינה - שכמות הסילופים העובדתיים והניסוחים המטושטשים חורגת מכל נורמה ראויה - וזאת בנוסף לליקויים תאורטיים חמורים - ולכן, לפי רשף, כתיבה כזאת אינה ראויה לשמש בסיס תאורטי למהפכת הריתמוס החופשי, או מודל לכתיבה ביקורתית בכלל.
טוסאינט ריקטס
מועצת הפסיכולוגים
מועצת הפסיכולוגים היא גוף סטטוטורי במדינת ישראל שתפקידו הוא לייעץ לשר הבריאות בנושאים הנוגעים לעיסוק בפסיכולוגיה ועל יישום חוק הפסיכולוגים וקביעת מדיניות, כללי אתיקה ועוד בנושאי הפסיכולוגיה בישראל. המועצה פועלת מכוח פרק ו' לחוק הפסיכולוגים. שר הבריאות או מי מטעמו הוא יושב ראש המועצה.
מבנה המועצה.
מועצת הפסיכולוגים מורכבת מ-27 חברים:
ישראל מהוסיאטין
חיים ילין (פוליטיקאי)
חיים יֶלין (נולד ב-12 באוגוסט 1958) הוא איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד" וכראש המועצה האזורית אשכול (2007–2015).
ביוגרפיה.
חיים ילין נולד בבואנוס איירס, בירת בארגנטינה, במשפחה ציונית. בהיותו בן 8 התגרשו הוריו. בגיל 18 עלה לישראל עם קבוצת "אתגר", שחצי מחבריה הצטרפו לקיבוץ החותרים וחציים לבארי. שירת בצה"ל כחייל בודד בתור מדריך בקורס מפקדי טנקים.
למד כלכלה וניהול במכללת ספיר ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הצטרף כחבר לקיבוץ בארי. כעבור שנים, כשקיבוץ נחל עוז נקלע למשבר, והיה על סף פשיטת רגל, התבקש לעבור אליו כדי לעזור לשקמו. הוא שימש יושב ראש הקיבוץ ובהמשך, שימש יושב ראש גם בקיבוצים להב ומשאבי שדה.
כפוליטיקאי.
בנובמבר 2007 נבחר לראש המועצה אזורית אשכול, וב-2012 נבחר לקדנציה שנייה ברוב של 91%. במהלך כהונתו ערך צה"ל את מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, שבמהלכם נאלץ להתמודד עם ירי של רקטות ופצמ"רים אל יישובי המועצה האזורית. במבצע צוק איתן נחשפה תשתית מנהרות הלחימה של החמאס המאיימות על יישובי עוטף עזה. איומים אלה שיבשו את שגרת החיים ביישובי המועצה וביישובים נוספים במהלך המבצע, גרמו להרוגים ופצועים ולנזק רב. נוסף לדאגות ציבוריות אלה, בנו, ששירת כלוחם במבצע, נפצע קל ואושפז לימים אחדים בבית החולים.