אגם החולה והביצות סביבו היו סביבה טבעית ייחודית בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, במגוון הרחב של מיני צמחים ובעלי חיים המייצגים אזורי אקלים שונים בעולם. עם תחילת התכנון והביצוע של ייבוש האגם והביצות, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, נרתמו חובבי טבע ואנשי מדע מתחומים שונים למאמץ משותף, על מנת להשאיר חלק מהסביבה הטבעית כפי שהייתה, למטרות מחקר והדגמה. היוזמה עוררה מאבק ציבורי רחב שנמשך שנים אחדות, ואשר במהלכו נוסדה החברה להגנת הטבע ב-1954. לאחר התכתבויות, דיונים וויכוחים רבים של הגופים המתכננים והמבצעים, החליטה הוועדה המחוזית של מחוז הצפון, ב-6 ביוני 1956, להקצות כ-4,300 דונם משטח האגם המיובש לשמורת טבע. ב-26 בנובמבר 1964, לאחר אישור "חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע" בכנסת, הייתה שמורת החולה לשמורת הטבע הראשונה שהוכרזה על פיו. עד 1968 נוהלה השמורה על ידי קרן קיימת לישראל, ובשנה זו הועברה האחריות עליה לרשות שמורות הטבע.
בשונה משמורות טבע אחרות, שמורת החולה אינה משמרת את המצב הטבעי שהיה במקום בעת הקמתה, אלא נוצרה באמצעות בניית סוללות עפר לסכירת המים ויצירת אגם מלאכותי, לאחר שמי האגם המקורי נוקזו. על פי התוכנית הייתה השמורה אמורה לכלול אגם בשטח של כ-2,000 דונם, שטחי ביצה ואחו המייצגים את מגוון חברות הצומח הטיפוסיות לאזור, וכן את נחל עינן עד למעיינות המזינים אותו, אשר תוכננו לשמש מקור מים לשמורה. אולם עם הורדת מפלס מי אגם החולה ב-1958 הסתבר שהסוללות שהוקמו חלחלו ולא שמרו על מפלס המים, כך שבמקום אגם בשטח 2,000 דונם ובעומק 2–3 מטרים, נותר אגם בשטח מאות אחדות של דונמים ובעומק 60 ס"מ בלבד. שאיבת מרבית המים מעיינות עינן, לצורך אספקה ליישובי הגליל העליון, הפחיתה באופן משמעותי את כמות המים המוקצית לשמורה, ובמקום מי מעיין נקיים הוזנה השמורה בעיקר במים שהוזרמו אליה מבריכות דגים, מזוהמים בכימיקלים ותערובות מזון מלאכותיות המפחיתות את כמות החמצן המומס במים ופגעו אנושות ביצורים בעלי זימים כגון רכיכות ודגים. חלק ניכר מהשטחים שיועדו להיות ביצה נותרו יבשים רוב השנה וכוסו בעיקר בסבך קנה מצוי, שהצל ומנע התפתחות מגוון של חברות צומח אחרות הזקוקות לאור. רק לאחר מלחמת ששת הימים הובאו לשמורה ג'מוסים מבקעת בית צידה, לצורך רעייה וריסון ההתפשטות של חברת הקנה. בעקבות כל אלו נעלמו בשנים הראשונות רבים מהנופים, הצמחים ובעלי החיים המיוחדים לאזור וחלה הידרדרות מהירה במצב הסביבה הטבעית.
שיקום השמורה.
ב-1971 הוחלט לנסות לראשונה ולשקם את השמורה, בעיקר על ידי חידוש הסוללות ובניית מאגר שיקוע לשיפור איכות המים. השיקום הצליח חלקית, אך איכות המים נותרה ירודה מאחר שעיקר מקורות המים הוזרמו מבריכות הדגים ומינים פולשים כגון שפמנונים היו מערבלים את הקרקע הבוצית ופוגעים בצלילות המים וכמות אור השמש החודרת. ב-1999 יובש האגם המרכזי בניסיון לצמצם את אוכלוסיית השפמנונים והצמחים פולשים ולנסות להחזיר מיני צומח מקומיים כגון גומא פפירוס ונופרים. ניסיון זה פגע בבית הגידול וסדק את סוללות העפר שפגמו ביכולת האטימה של הסוללות וגרמו לירידת מפלס המים. בנוסף הצמחים שנשתלו נשאו מינים פולשים של חלזונות, בעיקר מצפון אמריקה שדחקו מינים מקומיים והנופרים עצמן לא שרדו לאחר שנאכלו במהרה על ידי הנוטריות שפלשו לאגם בעבר. בעקבות כך נעשה ניסיון שיקום נוסף ב-2004 שמטרתו אבטחת איכות וכמות המים והחל מ-2005 החלו להזרים מים נקיים מהירדן שאכן שיפרו את איכות המים וגרמו להתאוששות קלה במגוון החי ששרד. ב-2011 התגלתה במקום אוכלוסייה של עגולשון שחור-גחון, ייתכן בעקבות תוצאות השיקום.
בשנת 2007 הנפיק דואר ישראל סדרה בת שלושה בולים של שמורת החולה, ועליהם כמה מבעלי החיים הייחודיים לשמורה.
חוסיין
חוסיין (בערבית: حُسَين) הוא שם פרטי ושם משפחה ממקור ערבי.
חוסיין אבן טלאל
החזון אי&quot;ש
חזקיהו מלך יהודה
אפליה מינית
אפליה מינית (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִינָנוּת, באנגלית: Sexism) היא יחס מפלה כלפי בני מין מסוים, ואילו אפליה מגדרית (באנגלית: Gender discrimination) היא יחס מפלה כלפי בני מגדר מסוים. הצורה המוכרת והמדוברת ביותר של אפליה מינית היא אפליית נשים, אולם קיימת במקביל גם אפליית גברים. כמו כן קיימת גם אפליה של קבוצות מגדריות שאינן מקובלות על התפישה ההטרונורמטיבית כמו טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים.
מינניות, מונח המשויך לאפליה מינית ולהטרדה מינית, היא התייחסות אל מינו של האדם כהגדרת מהותו, התנהגותו והלכותיו, תפקודו בחברה ועיסוקו המקצועי. כאשר הציפייה של אדם אחד מאחר להתנהגות מסוימת ולחלופין אי-התנהגות אחרת שבמרכזם שיוך מיני לגברי או נשי, הופכת לתביעה (להתנהגות זו) או כאשר אדם פוגע בכבודו של אחר בשל התנהגות המנוגדת לצפייה בהתאם לשיוך מיני מכונה התופעה מינניות.
ככל סוגי האפליה, אפליה מינית עשויה להתבטא במנהגים ואף בחוקים של מדינות שונות. יש הרואים אפליה מינית בכל חוק המבדיל בין אזרחים שונים על-פי מינם, שלא לצורך ביולוגי מובהק. כך למשל החוקים בישראל אשר מבדילים בין גברים לנשים בהקשר של משך השירות הצבאי, זמינות לתפקידים שונים בשירות הצבאי, גיל פרישה, תשלום דמי מזונות ועוד, מוצגים לעיתים כחוקים הלוקים באפליה מינית, חלקם נגד נשים וחלקם נגד גברים. עם זאת, רבים מחוקי מדינת ישראל אוסרים אפליה מסוגים שונים, ובכלל זה: חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק איסור אפליה, ועוד.
השגתו של שוויון מגדרי הוגדר בשנת 2015 כאחד מהיעדים של האו"ם וכל המדינות החברות באו"ם חתמו על התחייבות לצמצם את האפליה המגדרית בעולם. האו"ם פועל לאורך זמן לצמצום האפליה המינית באמצעות תוכנית הפיתוח של האו"ם , ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 הצליח הארגון, למשל, לצמצם את הפערים בנוכחות נשים בבתי-ספר במדינות שונות ברחבי העולם.
מחקר משותף של אוניברסיטת לידס ואוניברסיטת מיזורי מצא שנשים שחיות במדינות שבהן האפליה המינית נמוכה יותר, מדווחות על שביעות רצון גבוהה יותר מחייהן.
אפליה מינית לטובת גברים.
רקע.
בתרבויות קדומות רבות, תפקיד הנשים היה ניהול משק הבית, כאשר החיים הציבוריים יועדו לגברים. כבר בעת העתיקה במקומות שונים הייתה מדיניות מכוונת לאפליה בין נשים לגברים. בעת מחאת נשים ברומא העתיקה, צוטט קאטו הזקן באומרו, "ברגע שהן (הנשים) יהפכו לשוות לנו, הן יהפכו לממונות עלינו". מחאה זו הייתה אירוע יוצא דופן בהיסטוריה, שכן בדרך כלל קיבלו הנשים את מעמדן בהכנעה.
באירופה של ימי הביניים, חוקים רשמיים שללו מנשים זכות להחזיק ברכוש, ללמוד, לעבוד במרבית המקצועות או להשתתף בחיים הציבוריים. במקומות שונים בעולם לבעל הייתה זכות למכור את אשתו, ובתרבויות שונות נורמות חברתיות הכתיבו שלנשים אסור לבצע עסקים ללא השגחתו של גבר, או אף לקבל החלטות משמעותיות עבור ילדיהן ללא אישור מדמות סמכות גברית.
עם עלייתן ההדרגתית של מגמות עולמיות של ליברליזציה ודמוקרטציה במדינות שונות במאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20, החלו התארגוניות של נשים לדרוש שוויון בתחומים שונים בחברה, וקבלת שוויון הזדמנויות וזכות בחירה. במאה ה-20 מרבית מדינות העולם הכירו בזכות הבחירה לנשים, אולם הקשר זה היה רק אחד היבט אחד של האפליה המינית, ונותרו היבטים רבים נוספים של אפליה מינית שלא זכו, לדעת נשים רבות במערב בחצי השני של המאה ה-20, לפתרון הולם. הגל השני של הפמיניזם שהחל החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עסק בהיבטים הללו, ונגע בנושאים מורכבים יותר כמו אפליה תעסוקתית, שכר לא שוויוני, אי שוויון משפטי, הגבלות עסקיות על נשים, אפליה בייצוג של חשיבותן של נשים מצליחות בתחומים שונים ועוד. הגל השלישי של הפמיניזם שהחל בשנות ה-90 של המאה ה-20, ניסה לרדת לרזולוציות גדולות יותר ולרדת לשורשן של בעיות העומק שעומדות מאחוריי האפליה המינית, והוגות מתקופה זו לא היססו לקרוא להטיל ספק ולזעזע ביסודות של הסדר החברתי המסורתית. העיסוק באפליה המגדרית בשנים אלו נגע לנושאים מורכבים עוד יותר, דוגמת חוסר איזון במחויבויות משק הבית, שיח שמקטין נשים, דרך הצגתן של נשים בתוכניות טלוויזיה וסרטים.
במדינות רבות החלו חוקים האוסרים על אפליה תעסוקתית על בסיס מגדר, והוסרו מגבלות שונות על נשים - הן בחקיקה והן בנורמות החברתיות.
סיבות לאפליה המינית.
שורשיה של האפליה המינית בתפקידים החברתיים המסורתיים שהיו נהוגים במשך שנים רבות לגברים ולנשים - כאשר הנשים אחראיות על משק הבית, וגברים על הכלכלה והחיים הציבוריים.
הגל השני של הפמיניזם שפרץ בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, היה פורץ דרך בכך שבמיינסטרים התרבותי החלו הוגות נשיות לדון בסיבות לאפליה. בשנת 1970 ספרה רב המכר של קייט מילט, פוליטיקה מינית, הציג תאוריה על פיה החברה כולה מושתתת על דפוסים פטריארכליים, ודיכוי נשים מקורו באינטרסים פוליטיים. שנה לאחר מכן ספרה של ג'רמיין גריר, הסריסה, העלה טענה שמקור הדיכוי הנשי בהדחקה המינית שלהן, שמנתקת את הנשים מהאנרגיה היצירתית לה הן זקוקות כדי להיות עצמאיות ולהגשים את עצמן. ספרים אלו ונוספים מאותה התקופה השפיעו רבות על התפיסה והשיח סביב מקורות האפליה המינית, אולם תאוריות אלו לא הצליחו לזכות לקבלה נרחבת בציבור.