בשנת 1897 נספרו בפלך טביליסי 1,051,032 איש, כ-20% מהם בהתיישבות עירונית. החלוקה האתנית שלהם הייתה: 44.3% גאורגים, 18.7% ארמנים, 10.2% אזרים, 9.7% רוסים כולל אוקראינים ומאמינים ותיקים, 6.4% אוסטים, 3.2% (אווארים קווקזים), 2.6% יוונים, 2.4% טורקים ועוד. מעל למחצית מהאוכלוסייה דבקה בכנסייה המזרחית, יתר המיעוטים היו בעיקר מוסלמים, קתולים ויהודים.
הערות שוליים.
נוקש על שערי רקיע
המן (אסלאם)
המן (בערבית: هامان) הוא דמות המוזכרת בקוראן שש פעמים, כידידו של פרעה, וחוטא בזמנו של משה.
בסורת סיפור המעשה, היא סורה 28, בפסוק 38 מוזכר הסיפור הבא, המבוסס, כפי הנראה, על סיפורו המקראי של משה ועל סיפור מגדל בבל:
ד"ר בן שמש, מתרגם הקוראן לעברית, מוצא הקבלה בין סיפור זה לבין הנוסח המופיע בבראשית רבה, ה'.
מקורות אסלאמיים בני ימינו, שנתנו דעתם על השוני בין סיפור המן האגגי שבמגילת אסתר לבין סיפור המן שבקוראן, טוענים כי המן שבקוראן הוא דמות אמיתית שחייתה בזמן הפרעונים, ואילו המן המקראי הוא דמות אלגורית, המבוססת על עיוות הסיפור בהמן הפרעוני. היהודים טוענים טענה הפוכה.
צינה דיזנגוף
צינה חיה (ברנר) דיזנגוף (1872, תרל"ב – 23 בפברואר 1930) הייתה ממייסדי תל אביב ורעייתו של ראש העיר הראשון שלה, מאיר דיזנגוף.
ביוגרפיה.
צינה חיה ברנר נולדה וגדלה בעיר ז'יטומיר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). אביה, שלמה ברנר, היה רב. כנערה הכירה צינה את מאיר דיזנגוף, כאשר שירת במסגרת הצבא הרוסי כעורך עיתון צבאי בעיר. ב-1893 נסעו בני הזוג לאלכסנדריה שבמצרים, שם נישאו. לאחר מכן הם עלו לארץ ישראל והתגוררו ליד מפעל בקבוקי הזכוכית בטנטורה, שאותו הקים מאיר בשליחות הברון רוטשילד. בתקופה זו חלתה צינה בקדחת במהלך הריונהּ, ובהוראת רופאיה היא נסעה לפריז, שם נולדה בתה אך נפטרה בגיל חודשיים. מאז נותרו בני הזוג ללא ילדים.
ב-1894 נכשל מפעל הזכוכית בטנטורה, ובני הזוג עזבו לאודסה, שם הקים מאיר מפעל זכוכית והתרועע עם חברי חובבי ציון. ב-1904 ייסד מאיר את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ, ועלה לארץ ישראל עם צינה. בני הזוג התיישבו ביפו. ב-1906 הצטרפו לקבוצת המשפחות שייסדה את שכונת "אחוזת בית", והקימו בשדרות רוטשילד 16 את ביתם (בית דיזנגוף). מאיר דיזנגוף שימש ראש הוועד של אחוזת בית, ראש "ועד ההגירה" בתקופת גירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה, ומ-1922 כיהן כראש העיר הראשון של תל אביב. צינה דיזנגוף עסקה לאורך השנים בהוראה, סיעוד ופעילות פילנתרופית. כן סייעה לבעלה בפעילות למען קידום העיר תל אביב, במיוחד בתחום הניקיון העירוני והחינוך.
ב-1930 נפטרה צינה דיזנגוף בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור שבעיר בהלוויה רבת-משתתפים. מאיר דיזנגוף החליט לתרום את ביתם המשותף להקמת מוזיאון תל אביב לאמנות לזכרהּ. במוזיאון הוצגו כ-240 יצירות אמנות שרכש מאיר בעצמו, וכן יצירות שתרמו אמנים רבים. דיזנגוף המשיך להתגורר בקומה העליונה בבית, עד מותו ב-1936. הוא נקבר לצד רעייתו.
במרכז רחוב דיזנגוף, הקרוי על שמו של מאיר דיזנגוף, נחנכה ב-1938 כיכר צינה דיזנגוף, על שמה, שהפכה לאחד מסמליה העיקריים של תל אביב.
Forbes
משת&quot;פ
פחמימנים ארומאטיים רב-טבעתיים
רוברט ראושנברג
רוברט מילטון ארנסט ראושנברג (באנגלית: Robert Milton Ernst Rauschenberg; 22 באוקטובר 1925 - 12 במאי 2008) היה אמן אמריקאי שהתבלט במעבר מאקספרסיוניזם מופשט לפופ ארט בשנות החמישים.
ראושנברג נודע בשל ה"שילובים" ("Combines") שביצע בשנות החמישים, שבהם השתמש בחומרים לא מסורתיים ובעצמים שונים כדי ליצור שילובים חדשניים. השילובים מורכבים מציור ופיסול, אך ראושנברג גם עסק בצילום, הדפס, יצירת נייר ומיצג. בשנת 1953 המם ראושנברג את עולם האומנות כשמחק ציור של וילם דה קונינג.
בשנת 1964 היה ראושנברג לאמן האמריקאי הראשון אשר זכה בפרס הגדול בביאנלה של ונציה (מרק טובי וג'יימס ויסלר זכו לפניו בפרס לציור). מאז הוא זכה לתמיכה נדירה של הממסד.
בסוף ימיו התגורר ראושנברג ויצר בניו יורק ובאי קפטיבה שבפלורידה.
ביוגרפיה.
ראושנברג נולד בפורט ארתור שבטקסס. הוא למד במכון לאומנות של קנזס סיטי ובאקדמיה ז'וליאן בפריז (שם פגש את אשתו לעתיד, הציירת סוזן וייל), ואז נרשמו השניים בשנת 1948 לבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה כדי ללמוד אצל ג'וזף אלברס, איש הבאוהאוס. ראושנברג העיד על אלברס שהמשמעת והשיטתיות של אלברס נתנו לו את ההשראה "לעשות בדיוק את ההפך" ממה שאלברס לימד אותו. בין 1949 עד 1952 למד ראושנברג בליגת הסטודנטים לאומנות של ניו יורק, שם פגש את נוקס מרטין וסיי טוומבלי. ראושנברג ווייל נישאו בקיץ 1950. בנם כריסטופר נולד ב-16 ביולי 1951. השניים נפרדו ביוני 1952.
המלחין ג'ון קייג', אשר המוזיקה שלו התאימה להפליא לאישיותו של ראושנברג, היה גם הוא בין המורים בבלק מאונטיין. ה"ציורים לבנים" אותם צייר ראושנברג בבלק מאונטיין בשנת 1951, אשר לא כללו שום דמות, נחשבים לריקים כל כך ומשקפים עד כדי שהם מגיבים לסביבה שבה הם מוצגים "עד כדי שאתה יכול כמעט לדעת כמה אנשים נמצאים בחדר" כפי שהעיר פעם ראושנברג. הציורים הלבנים נחשבים למקור השראה ליצירתו השקטה לגמרי של ג'ון קייג', "33'4, שנה לאחר מכן.
בשנת 1952 החל ראושנברג בעבודה על סדרות הציורים "ציורים שחורים" ו"ציורים אדומים" שבהם שילב על הקנבס אזורים גדולים של צבע שנמרח בצורה אקספרסיוניסטית עם קולאז' וחפצים שמצא ועשה בהם שימוש אומנותי. ה"ציורים המשולבים" הללו כללו בסופו של דבר חפצים שונים ומשונים כמו עז מפוחלצת והשמיכה של האמן. ראושנברג ניתץ את הגבולות המסורתיים בין ציור ופיסול והיווה השראה לדור של אמנים אשר חיפשו תחליפים לאומנות המסורתית.
גישתו של ראושנברג כונתה לעיתים "נאו דאדא" - תווית אשר הושמה גם על יצירותיו של בן זוגו ג'ספר ג'ונס. ראושנברג צוטט לא אחת כאומר שהוא רוצה לעבוד "בפער שבין האומנות לחיים", מה שמרמז על הטלת ספק בהבחנה בין חפצי אומנות לחפצי יום-יום, אשר מזכירה את פסל ה"מזרקה" של חלוץ זרם הדאדא מרסל דושאן.
בשנת 1961 נקט ראושנברג צעד אשר יכול להתפרש כצעד בכיוון ההפוך כאשר תמך בתפקיד של "יוצר" ביצירת המשמעות לאומנות. ראושנברג הוזמן להשתתף בתערוכה בגלריית איריס קלרט שבה הוטל על אמנים ליצור דיוקן של הבעלים איריס קלרט, ולהציגו. ראושנברג בחר לשלוח מברק לגלריה בו הצהיר "זהו דיוקן של איריס קלרט אם אני אומר כך".
בשנת 1962 החלו להופיע ביצירותיו של ראושנברג לא רק עצמים שמצא, אלא גם תמונות שמצא, אשר הועברו אל הקנבס בטכניקה של הדפס משי. טכניקה זו, אשר שימשה בעבר רק ביישומים מסחריים, אפשרה לראושנברג להתייחס ליכולת השיעתוק של תמונות, וכתוצאה מכך, השטחת החוויה. עבודותיו אלו מקבילות לעבודות של אנדי וורהול, וראושנברג וג'ונס נמנים בשל כך על מבשרי הפופ ארט האמריקאי.
בשנת 1966 הקימו בילי קלובר וראושנברג את ניסויים באומנות וטכנולוגיה (Experiments in Art and Technology - E.A.T) ארגון ללא כוונת רווח שמטרתו לעודד שיתופי פעולה בין אומנים ומהנדסים.
נוסף על ציוריו ופסליו, תרם ראושנברג גם לפיתוח אומנות ההדפס והמיצג. הוא זכה בפרס גראמי על עיצוב האלבום של להקת טוקינג הדס Speaking in Tongues.
ב-9 במאי 2006 נמכרה יצירה של ראושנברג בשם "Cage" אשר הוקדשה לג'ון קייג' בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק תמורת סכום של $1,360,000 - שיא עבור יצירה של ראושנברג.
בוורס נגד הארדוויק
הורטי סאלוסטיאני
גני לוקולוס
גני לוקולוס (בלטינית: Horti Lucullani, פונטי: "הורטי לוקולאני") היו גנים רומאיים שהיו חלק מווילה פטריקית שנבנתה על גבעת פינקיוס, בחלקה הצפוני של רומא העתיקה. הגנים הוקמו על ידי לוקיוס ליקיניוס לוקולוס בשנת 60 לפנה"ס לערך. כיום, מצויים במקום בו עמדו הגנים, גני וילה בורגזה, ששטחם כ-69,000 מ"ר.
היסטוריה.
בעת מסעותיו הצבאיים ברחבי אנטוליה, מסופוטמיה והאימפריה הפרתית, התרשם לוקולוס מהגנים המצויים באזורים אלה. לוקולוס עמד בראש הצבא הרומי הראשון שחצה את נהר החידקל ובהגיעו לארמונות הפרסיים נשבה בקסמי הגנים שראה, והחליט לבנות גנים בסגנון זה גם ברומא וכן בעיר הולדתו טוסקולום (בסמוך לפרסצ'אטי של ימינו), ובאחוזתו שבנאפולי. בשל הגנים הפרסיים לעגו הרומאים ללוקולוס והוא זכה כינוי "כסרכסס בטוגה".
קסיוס דיו מכנה את הגנים בשם "הגנים האסייתיים" (horti Asiatici).
לוקולוס מילא את גניו ביצירות אמנות רבות - בעיקר פסלים מיוון העתיקה או העתקים של פסלים מיוון העתיקה.
בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס, שימשו הגנים את מסלינה, הקיסרית לתנות אהבים עם מאהבים שונים (לאחר שגרמה לבעלי הגנים - ואלריוס להתאבד ולהוריש לה את הגנים). כאשר קלאודיוס גילה את בגידתה, הוא הורה על הוצאתה להורג בגנים. הגנים נותרו רכוש קיסרי רומא לאחר מותה של מסלינה.
בשנת 2007 התגלו שרידי פסיפס של מבנים שהיו בגנים, בסמוך למדרגות הספרדיות של ימינו.
גני למיה
גני למיה (בלטינית: Horti Lamiani - "הורטי למיאני") היו גנים ברומא העתיקה, על פסגת גבעת אסקווילינו, במקום בו נמצאת כיום פיאצה ויטוריו אמנואלה.
הגנים נבנו על ידי הקונסול הליוס למיה (Helius Lamia) במאה הראשונה, ובתקופת שלטונו של הקיסר קליגולה הפכו רכוש המשפחה הקיסרית. אפרו של קליגולה נטמן בגנים.
שרידי הגנים התגלו בחפירות שנערכו במאה ה-19, ובהם פרסקאות, וריצוף שיש וברונזה.
כמו כן התגלו פסלים רבים שהיו בגנים ובהם ונוס אסקווילינו ופסלו של קומודוס, המוצגים כיום כחלק מאוספי המוזיאון הקפיטוליני.
המזרה של גורי
אוייזד גורי