ההיסטוריה של השושלת מתחילה בזרעו של אבטו רובאל אשר נהרג בקרב שימברה קור אחד מצאצאיו היה חאזאקאיס וולדה חווריוט אביו של מיכאל סהול, חאזאקאיס עצמו התחתן עם וויזרו ישאטה מריאם שהייתה בתו של אזאז' יעקב שהיה מצאצאי ראס פריס הגדול. כך ששולת זו היא בקו נשי. השושלת הזו החלה לשלוט על תיגראי לאחר שמיכאל סהול חתר תחת ראס תיגראי אנדה היימנות והכריז על עצמו כשליט תיגראי ב-1748, סהול הוציא להורג את אנדה בעיר עדווה ב-1759. השושלת הזו המשיכה לשלוט על תיגראי עד 1818 כאשר הדאג'זמץ וולדה רפאל נהרג בקרב על ידי דאג'זמץ סאבגדיס ב-1918 בעקבות מותו עולה לשלטון בטיגראי שושלת אגמה, השושלת התיגראינית לעומת זאת המשיכה לשלוט על מחוז תמביין תחת התואר "שום-תמביין" הנמצא בחבל תיגראי. השושלת הזו עלתה שוב לשלטון ב-1867 על כל תיגראי כאשר הקיסר בזמנו תקלה גיורגיס השני נתן לראס קאסה מרצ'ה לשלוט על כל תיגראי. השליט היחיד מהשושלת שנהפך לקיסר אתיופיה היה יוהנס הרביעי (1871–1889) לאחר מותו השושלת החלה בקרב על כס הקיסרות בין בנו של יוהנס ראס מנגשה יוהנס לבין מלך שאווה מנליק השני שבסופו האמהרים משאווה ניצחו, אך למרות זאת השושלת המשיכה לשלוט על תיגראי עד המהפכה האתיופית.
קונצ'רטי לחליל של מוצרט
וולפגנג אמדאוס מוצרט כתב שלוש יצירות לחליל ולתזמורת: הקונצ'רטו בסול מז'ור (קכל 313), הקונצ'רטו ברה מז'ור (קכל 314) והאנדנטה לחליל ולתזמורת (קכל 315). יצירות אלו נמנות עם היצירות החשובות ביותר ברפרטואר לחליל.
רקע.
מעיון ברשימת יצירותיו של מוצרט, ניתן לראות שהיה לו יחס מיוחד כלפי כלי הנשיפה. חלק ניכר מן הקונצ'רטי ומן המוזיקה הקאמרית שכתב הוא לכלי נשיפה, כאשר יצירות רבות מתוכן נכתבו במיוחד בעבור חבריו שניגנו בכלים אלו.
עם זאת, מוצרט נודע לפחות בצעירותו באי-חיבתו לחליל ככלי סולני. יחס זה ניכר במכתבים שונים שכתב לאביו, כמו במכתב מה-14 בפברואר 1778: "כשאני צריך לכתוב עבור כלי שאיני מחבב, אני מיד מאבד עניין".
בחודש ספטמבר 1777 נסע מוצרט מזלצבורג למנהיים, שם התארח בין השאר אצל משפחת וונדלינג חובבי המוזיקה (אשר אחד מבניה, יוהאן וונדלינג, היה חלילן ידוע). מוצרט פגש שם, בין היתר, הולנדי עשיר וחלילן חובב בשם פרדיננד דה-ז'אן, שבעבורו מוצרט הוזמן לכתוב "שלושה קונצ'רטי קטנים, קלים וקצרים", וכן "מספר רביעיות לחליל" (להרכב של חליל, כינור, ויולה וצ'לו), בעבור מאתיים גולדן. באותה עת היה זה סכום אשר היה שווה למשכורת שנתית של פועל. למורת רוחו של דה-ז'אן, עבודתו של מוצרט התעכבה ולא עמדה בציפיות. עד לחודש פברואר 1778 הספיק מוצרט לכתוב רק שני קונצ'רטי ופרק עצמאי אחד, כאשר את הקונצ'רטו ברה מז'ור עיבד מגרסה קודמת לאבוב (על פי מחקר מוזיקולוגי מקיף). בנוסף, הספיק לכתוב רק שלוש רביעיות (רביעייה בלה מז'ור, רביעית במספר, נכתבה בתקופה מאוחרת יותר). דה-ז'אן, שרגז מאוד על מיעוט היצירות ומן האיחור, שילם למוצרט רק 96 גולדן.
הקונצ'רטו הראשון בסול מז'ור.
חרף דרישתו של דה-ז'אן, הקונצ'רטו בסול מז'ור אינו קצר כלל (זמן ביצועו מגיע לכ-28 דקות), ואיננו פשוט. כיום הוא אף משמש כיצירת חובה במבחני קבלה ובתחרויות רבות. ליצירה זו של מוצרט לא נשתמר כתב-יד, והיא מופיעה לראשונה בקטלוג של ברייטקופף. חסרונו של כתב היד ניכר היטב, מכיוון שישנם לא מעט צלילים בקונצ'רטו כולו שאינם מאומתים, וקיימות ליצירה מספר גרסאות בהוצאות השונות.
הקונצ'רטו כתוב להרכב סטנדרטי הכולל שני אבובים, שתי קרנות וכלי קשת. בפרק השני, מחליפים שני חלילים את האבובים.
בחלק מהארגון המחודש של רשימת קכל, קיבל הקונצ'רטו הראשון את המספר 285c
הקונצ'רטו השני ברה מז'ור.
משום אופייה של היצירה ולאור התכתבויותיו של מוצרט עם משפחתו, אנו למדים על קיומו של קונצ'רטו לאבוב בדו מז'ור. בעבר, הוטל ספק על היות הקונצ'רטו השני לחליל יצירה מקורית לחליל, עד שב- 1920 התגלו חלקים מן הקונצ'רטו לאבוב, שכתב היד שלו אבוד, והחשדות נתאמתו. לא ברור לגמרי מדוע עיבד מוצרט את הקונצ'רטו לחליל במקום לכתוב קונצ'רטו חדש נוסף, אך ההנחה הסבירה היא שעשה זאת מפאת קוצר בזמן. כיום מבוצעת היצירה תדירות, על ידי חלילנים ואבובנים כאחד. לקונצ'רטו השני לחליל כתב יד מקורי ומתוארך מאת מוצרט עצמו.
ההרכב לו כתוב הקונצ'רטו זהה לקונצ'רטו הקודם, וכולל שני אבובים, שתי קרנות וכלי קשת, לאורך הפרקים כולם.
מספר רשימת קכל החדש של הקונצ'רטו הוא 285d.
אנדנטה לחליל ולתזמורת בדו מז'ור.
פרק עצמאי זה אשר נכתב גם הוא בעבור דה-ז'אן הוא ככל הנראה הפרק שהיה אמור להיות הפרק השני בקונצ'רטו הראשון בסול מז'ור. אופיו שונה מאוד מן הפרק אשר בחר מוצרט לכלול בקונצ'רטו, והוא דינמי ועירני יותר ממנו.
לקריאה נוספת.
Franz Giegling, Neue Mozart Ausgabe
נג'ואן גראייב
דקל אבשלום
בולחוב
בּוֹלֶחוֹב או בולכוב (מיידיש: באָלעכאָוו או באלחוב; באוקראינית: Болехів, "בולחיב"; בפולנית: Bolechów; ברוסית: Болехoв) היא עיירה (לשעבר עיירה יהודית) בנפת דוֹלינה שבמחוז איוואנו-פרנקיבסק במערב אוקראינה, לשעבר בחבל גליציה ההיסטורי, כ-85 ק"מ מדרום לעיר לבוב וכ-70 ק"מ ממזרח לגבול אוקראינה–פולין.
היסטוריה.
בולחוב נוסדה בראשית המאה ה-17. עד שנת 1772 הייתה בולחוב חלק מממלכת פולין; משנת 1772 ועד 1918 הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ובין שתי מלחמות העולם בשטח פולין. ב-1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שעל פיו עבר המחוז שבו נמצאה בולחוב לידי ברית המועצות. ביוני 1941 הפרה גרמניה את הסכם האי-התקפה, כבשה את מזרח פולין וכך עברה בולחוב לשלטון גרמני.
יהודי בולחוב.
ראשיתה של הקהילה היהודית.
קהילה יהודית הייתה בבולחוב מיום היווסדה על ידי ניקולס גידזינסקי. מייסד העיירה העניק ליהודים זכויות שוות לאלה של התושבים הנוצרים, והדבר אושר על ידי המלך זיגמונט השלישי מבית ואזה (Waza) שהיה הדוכס הגדול של ליטא, נסיך הכתר הפולני, מלך האיחוד הפולני-ליטאי ומאוחר יותר מלך שוודיה.
מפנה לרעה ביחס השלטונות הפולנים אל האוכלוסייה היהודית חל עם מותו של מנהיג פולין יוזף פילסודסקי בשנת 1935. הממשלה הפולנית עודדה את האזרחים להחרים בתי עסק יהודיים, ובתי עסק הוזהרו שלא לעשות עסקים עם יהודים. כל אלה הביאו להתדרדרות במצבם של יהודי בולחוב והסביבה, כמו של היהודים בגליציה כולה. מתיאורים בעיתונים של אותה תקופה ידוע כי מספר התקיפות האלימות נגד יהודים עלה עלייה חדה ומאות יהודים נהרגו בירי.
שואת יהודי בולחוב.
האקציה הראשונה.
כארבעה חודשים לאחר הפלישה הגרמנית, החל בז' בחשוון ה'תש"א ב-28 וב-29 באוקטובר 1941, נערכה האקציה הראשונה בבולחוב, שבה נלקחו כאלף יהודים מבתיהם, נכלאו בדום קתוליצקי, בית המרכז הקהילתי הקתולי בגבולה הצפוני של העיירה, ושם עונו בדרכים שונות במשך יממה: הגרמנים הכריחו את היהודים לעמוד זה על כתפיו של זה, אשה עירומה הוכרחה לרקוד על גביהם. את עיני הרב הורוויץ שסירב להביט בה דקרו, ולאחר מכן קרעוהו לגזרים. אחרים נהרגו במכות קת, או נחנקו מהצפיפות. כל זה נמשך שעות. לאחר מכן הוסעו היהודים ליער טניאוה, כמה קילומטרים מחוץ לעיר, נורו שם ונקברו בבור שנחפר באדמה. האדמה ב"קבר האחים" הזה המשיכה לנוע כמה ימים אחרי הטבח, שכן לא כל הנקברים מתו, כשכיסו את הבור.
במקביל, גדלה האוכלוסייה של העיר, שמנתה בשנת 1940 כ-3,000 איש, בכמה אלפים, שכן יהודים הובאו לעיר מן הכפרים הסמוכים.
על האקציה הראשונה העידה בשנת 1946 רבקה מונדשיין:
האקציה השנייה.
האקציה השנייה התחוללה כשנה לאחר האקציה הראשונה, ב-3–5 בספטמבר 1942. באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, וכ-2,000 נוספים שולחו ברכבות משא להשמדה בתאי גזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.
על האקציה השנייה העידה בשנת 1946 מטילדה גלרנטר:
עדותם של הניצולים, סיפרם של אנאטול רניה "כיכר העיר ריקה" ושל הניצול שלמה אדלר "אני שוב יהודי".
האקציות "הקטנות".
רוב היהודים שנותרו אחרי האקציה השנייה ב-1942, נשלחו לגטו של סטרי. אחרים מגיל 14 וחצי נאלצו לעבוד. בכל מיני מפעלים, אותם חיסלו מדי פעם. כך שב-קיץ 1943 כבר נשארו בעיר רק כאלף יהודים. רובם נרצחו בסופו של דבר ורק מעטים נמלטו ליערות הקרובים ושם ניסו לשרוד תוך הסתתרות בבורות שחפרו ביער וגנבת אוכל מהכפרים הסמוכים. חלקם גם הצטרפו לפרטיזנים.
במהלך אחת האקציות "הקטנות" שהתרחשו ב-1943 – אז כבר נותרו בחיים רק כ-900 יהודים שעבדו במחנות עבודה מאולתרים – קבוצות של יהודים, מאה פה, מאתיים שם, נלקחו לבית הקברות של בולחוב ונורו שם. קולות הירייה נשמעו היטב מבתי העיירה, שכן בית הקברות היה מרחק הליכה קצרה מהבתים. לדברי עדת שמיעה שגרה באחד הבתים האלה, קולן של מכונות הירייה שנשמע מבית הקברות היה כל כך חזק עד שאמה, שהייתה אז אשה בשנות הארבעים לחייה, הורידה מכונת תפירה עתיקה ובלויה והפעילה את הדוושה, כך שהרעם החורק יכסה על רעש היריות.
"האוקראינים היו הגרועים מכולם".
לפי עדויות של ניצולים רבים, לקחו האוקראינים חלק פעיל בהשמדת היהודים. "אוסטרלי אחד שהיכרתי מאוחר יותר היה קורא באופן קבוע למשתפי הפעולה האוקראינים בשם קצבים... אחר צהריים אחד הוא אמר לי, סטרוטינסקי היה קצב מפורסם, הוא הרג הרבה אנשים. והיה קצב אחר, מאטויצקי, שהתפאר בכך שהוא אישית הרג 400 יהודים, בעצמו. הייתה גם משפחה שקראו לה מניוק - משפחה אוקראינית, הם דיברו יידיש מושלמת, ושניים מן האחים התחילו להתנפל על היהודים בשואה וגם הם הרגו הרבה יהודים."