הישות הציונית (בערבית: الكيان الصهيوني, אלכיאן א-סהיוני), המשטר הציוני (בפרסית: رژیم صهیونیستی, רז'ים-י סהיוניסתי), או בקיצור הציונים, הוא כינוי גנאי אנטי-ציוני שניתן על ידי חלק מערבים והמוסלמים למדינת ישראל בין היתר על מנת לעשות לה דה לגיטימציה.
משמעות וכוונה.
הכינוי מתואר כאמצעי לביטוי עוינות כלפי ישראל תוך התעלמות מקיומה ודרך לביטוי דה-לגיטימציה ולשלילת זכותה להתקיים. מתאו גרי טוען כי פעמים רבות התקשורת במדינות האסלאמיות פועלת להציג את הציונות כחלק ממזימה יהודית עולמית להשתלטות על העולם כולו, תוך שילוב תכנים התומכים ברעיון הפרוטוקולים של זקני ציון. כך שהמנהיגים משתמשים במונח ציונות "ככלי פוליטי" על מנת להציג את ישראל כ"מדינה לא-לגיטימית", דבר המחזק את האנטי-ישראליות ואת תפיסת ישראל כאיום אפל.
לפי אריק סאנדקוויסט הכינוי מתאר את "המבט הערבי, שחוזר בדוקטרינת הליבה של אש"ף: שישראל הציונית אינה מדינה כלל, אלא סרח קולוניאליסטי עודף ובלתי חוקי". כך אדוארד סעיד טוען בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" כי אחד מהגורמים המבדילים בין הערבים הישראלים לפלסטינים הוא שהערבים הישראלים מתייחסים לישראל כ"מדינה ישראלית, במקום 'כישות הציונית'". לפיה גישה זו ה"פת"ח, אינו נאבק נגד היהודים כקהילה אתנית ודתית. אלא נאבק נגד ישראל כביטוי קולוניאלי המבוסס על מערכת תיאוקרטית, גזענית" השואפת להתפשט כ"'ציונות עולמית' וקולוניאליסטית." וירג'יניה ק. טילי טוענת כי המונח שולל את המדינה היהודית, אך לא את הנוכחות היהודית.
שימוש.
במדיה.
לפני 1967, הישות הציונית היה המונח הסטנדרטי בהתייחס לישראל על ידי הערבים והתקשורת הערבית, והיה פופולרי במיוחד בשידורים הרשמיים של מצרים, סוריה, וירדן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. השימוש במונח זה נמשך מאז בעיתונים המצריים, העיתונות שבשליטת המדינה בסוריה, אל-מנאר בלבנון, ובתקשורת הירדנית. באיראן לאחר 1979, נעשה שימוש בלעדי במונח "המשטר הציוני" לתיאור ישראל.
פוליטי.
הביטוי "הישות הציונית" נמצא בשימוש חלק ממדינות ערב ופוליטיקאים ואינטלקטואלים בעולם הערבי, כמו במסמכים רשמיים בינלאומיים והפך ל"מונח הפוליטי הערבי המסורתי לישראל". באו"ם נעשה שימוש קבוע במונח, בין השאר על ידי מדינות כמו לוב, סוריה, עיראק, תימן והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. כמו כן הוא משמש את איראן וקבוצות כמו חזבאללה, גדודי אל-קודס, חמאס, הרשות הפלסטינית, והארגון לשחרור פלסטין. כשבאחרון השימוש במונח הפך ל"פחות בולט" לקראת סוף שנת 1980, לאחר הסכמי קמפ דייוויד והכרת האש"ף בישראל, אך מאז הפך לנפוץ שוב.
בנדרה
בנדרה הוא שם משפחה.
הגישה הפילוסופית למיתוס
הגישה הפילוסופית למיתוס מתייחסת למספר תאוריות המוצאות התאמה בין תפקוד המיתוס והנושא בו הוא דן לבין נושאים פילוסופיים שהטרידו את יוצריו. המיתוס עונה על צורך אנושי כלשהו, ועל פי חוקרי הגישה הפילוסופית, הצורך הוא צורך פילוסופי.
חלק מן החוקרים רואים במיתוס פילוסופיה, בעוד שאחרים רואים בו כקדם-פילוסופי וקדם-לוגי, כלומר מחליפה הפרימיטיבי של הפילוסופיה המובנית: תשובה בלתי מובנית או מוכחת לוגית לבעיות פילוסופיות בוערות.
בין החוקרים החשובים שעסקו בטבעו הפילוסופי של המיתוס ניתן למנות את לוסיאן לוי-בריהל, פול רדין ואלבר קאמי. גם פרשנותם של חלק מהחוקרים שעסקו בגישה המדעית למיתוס (ע"ע הגישה המדעית למיתוס) רלוונטית לדיון על טבעו הפילוסופי של המיתוס שכן היא מובילה למסקנות סיסטמטיות מתודולוגיות הנוגעות לאופיו הפילוסופי של המיתוס.
החשיבה המיתית כהפך של הפילוסופיה.
ע"פ טיילור ופרייזר (ראה הרחבה), האדם הקדום חושב בצורה זהה או קרובה לצורת חשיבתו של האדם המודרני. לעומת זאת, לוסיאן לוי-בריהל מבדיל בין צורת החשיבה הקדומה לזו המודרנית. לא זאת בלבד שהמיתוס אינו מבוסס אמפירית בדומה לחשיבה המדעית של היום, הוא גם א-לוגי, "קדם- לוגי" בלשונו של לוי-בריהל. האדם הקדום, ע"פ טיילור ופרייזר, מבחין בעולם באופן זהה לאדם המודרני, קרי כצופה מן החוץ המתבונן בעולם, עורך ניסויים לצורך הבנתו אך לעולם אינו משפיע על תוצאותיהם. לעומתם טוען לוי-בריהל שהאדם הקדום רואה את העולם כחלק ממנו. הוא אינו מבדיל או מפריד בינו לבין הטבע והוא שואף להתייחד עמו, לשלב קדום, סימביוטי במהותו. המיתוס מורכב מיסודות שבהכרח נוגדים את המדע, על פי לוי-בריהל, שכן כל התופעות, לרבות בני האדם עצמם, חפציהם ותרבותם, הם חלק מתחום אימפרסונלי ומיסטי המתמזג עם הטבע.
טיילור ופרייזר מכלילים את המיתוס כפילוסופיה, בזמן שלוי-בריהל מעמיד אותו מול הפילוסופיה, כיוון שהפילוסופיה, על פיו, דורשת התרחקות ומרחק בין האדם לבין הטבע. כיוון שהאדם הפרימיטיבי מתייחד עם הטבע, הוא אינו פילוסופי במהותו.
האדם הקדום כפילוסוף.
בניגוד ללוי-בריהל, שראה בחשיבה המיתו-פואטית חשיבה קדם מדעית, הנוגדת במהותה את החשיבה המדעית המודרנית, פול רדין האמין בקיומם של יסודות פילוסופיים, לוגיים ומובנים בתוך המיתוס. רדין מחלק כל תרבות ל"אנשים רגילים" ול"הוגים". ההוגים מחפשים אחרי ההסבר הפילוסופי המלא, לעומת ה"אנשים הרגילים", המסתפקים בהסבר פשוט ו"א-לוגי". אמנם גם ה"אנשים הרגילים" מעדיפים הסברים מובנים בעלי תבניות דומות, אך הם מוכנים להסתפק אף בהסברים פחותים. כמות ה"אנשים הרגילים" וה"הוגים" נותרת זהה בכל דור ודור. על פי רדין, ההסברים המיתו-פואטיים התפתחו בהדרגה להסברים מדעיים מובנים יותר כתוצאה מהתפתחות ומהתקדמות ההיסטוריה. ה"הוגים" המאוחרים מסתמכים על ה"הוגים" הראשונים וכך נוצרת התקדמות. ההסבר של רדין מבטל את הסברו של לוי-בריהל לפיו האדם הקדום בכלל לא חשב בצורה קרובה לצורת החשיבה של האדם המודרני.
המיתוס כמעשייה פילוסופית.
מספר חוקרים, ביניהם הנס יונאס ורודולף בולטמן, רואים במיתוס אמירה פילוסופית, כעין מעשייה בעלת מסר פילוסופי. אלבר קאמי יישם את שיטות האנליזה של חוקרים אלו בפרשנותו למיתוס של הומרוס "סיזיפוס". בפרשנות זו מתאים קאמי את המיתוס אל האקזיסטציאליזם, הזרם בו הוא דוגל.
הומרוס מתאר את סיזיפוס כאדם מסכן הראוי לרחמים: סיזיפוס נידון לגלגל אבן במעלה הר גבוה, אך בכל פעם שהאבן מגיעה לפסגת ההר, היא מתגלגלת למטה שוב וסיזיפוס נאלץ לחזור ולגלגל אותה לפסגה שוב ושוב באופן נצחי.
קאמי, לעומת זאת, אינו מתייחס לסיזיפוס ברחמנות, אלא בהערצה. סיזיפוס נידון לגורל האנושי המצפה לכל האדם: חיים ללא מטרה וכיוון – "האבסורד שבקיום האנושי", בלשונו. סיזיפוס יודע את גורלו ואת עתידו, אך במקום להתאבד ולשים קץ לסבלו, הוא ממשיך. ועל כן הוא דמות הראויה להערצה, על גבורתה לעמוד מול הגורל האנושי, האקזיסטנציאליסטי.
ניתן ליישם את הפרשנות של קאמי גם על מיתוסים רבים נוספים, למשל: הדנאידות, פרומתאוס ועוד. קאמי סובר כי המיתוס הוא פתח לחשיבה האקזיסטנציאליסטית של האדם, ושיש לקרוא, לנתח ולהבין את המיתוס באופן אקזיסטנציאליסטי.
אבן ביטומנית
איביאמ
החוף של רינת
החוף של רינת היא סדרת טלוויזיה מוזיקלית לילדים בכיכובה של רינת גבאי, התוכנית הופקה בשנים 2013–2014 לשתי עונות ב-HOT VOD YOUNG.
עלילה.
התוכנית מתרחשת בחוף הים שקיבלה קלרה (חנה לסלאו) מהדוד שלה פומרנץ. אל החוף מגיעים גם רינת, גיא, ושלכת (ניקי גולדשטיין), ושם הם פוגשים בשמשון (אביעד בנטוב) המציל והדג שלו תורג'מן. בהמשך מצטרפת כוכי (טלי אורן, קיצור של "כוכב-ים") במקום קלרה. בסוף כל פרק ישנו שיר מפורסם בביצוע הדמויות.
מוזיקה.
בין השירים שבוצעו בתוכנית "לעולם בעקבות השמש" של שרי, "מכת שמש" של יגאל בשן, "הגלשן שלי" של דני סנדרסון, "יום סבבה" של להקת אטרף, "שובי לים" של אילנה אביטל, "דרך ארוכה" של גלי עטרי, "טוב שבאת" של גידי גוב ואחרים.
שיר הנושא נקרא "החוף של רינת" והוא מבוצע על ידי רינת גבאי. שתי העונות יצאו על גבי מארזי DVD.
ספין-אוף.
בשנת 2017 נוצר ספין-אוף לסדרה שנקרא "יש לי חג עם רינת וחברים" העוסק בחגי ישראל, גם בספין-אוף משתתפים קלרה ושמשון המציל.
השמורה הביוספרית סונדרבאנס
גיא הוכמן
גיא הוכמן (נולד ב-13 באוקטובר 1988) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, תסריטאי ואושיית רשת ישראלי. יצירותיו השונות זכו להצלחה רבה. יצר את הסדרה "נייס גיא" ביוטיוב, ואת הסדרה "מחפש כיוון" באתר mako של קשת.
ביוגרפיה.
הוכמן נולד ברמת גן. למד בבית הספר התיכון העירוני אהל שם בעיר במגמת תיאטרון. בצה"ל שירת כלוחם ומפקד בגדוד 932 של הנח"ל.
לאחר השחרור מהצבא, עבד בצוות בידור בכפר הנופש לחיילים באשקלון והדריך כשנתיים נוער בסיכון בעמותת "אחריי!".
בשנת 2012 שיחק בסרט "מקום בגן עדן" בבימויו של יוסי מדמוני.
בשנת 2013 פתח יחד עם עילי קמחי את ערוץ נייס גיא באתר YouTube והסרטון הראשון אותו יצרו יחד עם נועם טורנברג הפך להצלחה ויראלית בין לילה. בערוץ המנוהל על ידי שותפו ליצירה הבמאי והעורך עילי קמחי (וידאומן) מערכונים קומיים אשר עוקבים אחר עלילותיו של "נייס גיא" (בגילומו של הוכמן), צעיר ישראלי כושל אשר חולם למצוא אהבה. המערכונים זוכים לוויראליות והסרטונים בערוץ צברו מיליוני צפיות.
בשנת 2014 נבחר לאחד מחמשת כוכבי הרשת המובילים בישראל על ידי אתר וואלה!. באותה שנה החל לכתוב טור באתר mako בשם "הבן של השכנה", אותו הוא כתב על בסיס שבועי.
בשנת 2015 יצר וכתב את הקומדיה האינטרנטית "מחפש כיוון", שמשודרת ב-mako בהפקת שידורי קשת, ועוסקת בצעיר ישראלי מדור ה-Y אשר מנסה למצוא כיוון משמעותי לחייו. בסדרה התארחו מפורסמים רבים, ביניהם: אדיר מילר, איציק זוהר, משה דץ ודנית גרינברג.