חוקתיותו של החוק עמדה לראשונה לביקורת בית המשפט העליון ביוני 2008, בעת שנדון ערעורם של תושבי רצועת עזה שנכלאו מכוח החוק בשל השתייכותם לחזבאללה. נשיאת בית המשפט, דורית ביניש, קבעה בפסק דינה כי החוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה שב, וכי אין עילה להתערבות בית המשפט. עם זאת, בית המשפט לא בחן את חוקתיותה של חזקת המסוכנות, לאחר שהמדינה הצהירה כי עד כה לא עשתה בה שימוש, ובכל אחד מהמקרים שעמדו על הפרק הוכיחה את מסוכנותו של הכלוא הספציפי. באותה פסיקה נקבע כי החוק נועד לחול רק על תושבי חוץ, ואילו כלפי אזרחים ותושבים ישראלים יש להשתמש בכלים המשפטיים האחרים העומדים לרשותם של גורמי אכיפת החוק.
עם זאת, בג"ץ סבר שניתן להכשיר את חזקת המסוכנות ה"קבוצתית" במקרים מסוימים, ויש לבחנה ממקרה למקרה.
במנותק מפסיקה זו תוקן החוק באוגוסט 2008, ונוספו בו הוראות הנוגעות לסמכות הכליאה הראשונית של הלוחם הבלתי חוקי, לקביעת מקום כליאתו ולזכותו להיפגש עם עורך דין ומניעתה. זאת, בעקבות הניסיון שהצטבר במהלך השנים ובעקבות הערות שהעירו בתי המשפט המחוזיים במהלך דיונים בהליכים שונים מכוח החוק. בנוסף, נקבעה בו הוראת שעה לשנתיים, שנועדה לתת מענה לסיטואציה שבה יילכד מספר רב של לוחמים בלתי חוקיים. הוראה זו קובעת לוחות זמנים גמישים יותר, מורידה את הדרג הצבאי המוסמך לקבל החלטות בעניין הלוחמים הבלתי חוקיים, ומקימה בתי דין צבאיים מיוחדים לעניין זה. הרמטכ"ל גבי אשכנזי ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים, האלוף שי יניב, הסמיכו בשנת 2008 את אל"ם ארז פורת, נשיא בית הדין הצבאי של פיקוד צפון וחיל הים לשמש כנשיא בית הדין הצבאי המיוחד שיוקם מכוח חוק זה, ולהיות מופקד על הטיפול בנושא מטעם צה"ל.
בתיקון מס' 3 לחוק הפך סעיף 10א של הוראת השעה, העוסק בלחימה בהיקף נרחב שבה יילכד מספר רב של לוחמים בלתי חוקיים, לסעיף קבוע בחוק.
עמדת בית המשפט לגבי המונח "לוחם בלתי חוקי".
בפסיקותיו השונות בעניין, לא קיבל בית המשפט העליון את הגישה לפיה קיימת קטגוריה של לוחמים בלתי חוקיים. בבג"ץ הסיכולים הממוקדים ציין השופט ברק כי "קשה לנו לראות כיצד ניתן להכיר בקטגוריה שלישית במסגרת פירושן של אמנות האג וז'נבה. לא נראה לנו כי הוצגו בפנינו נתונים מספיקים המאפשרים לנו לומר כי קטגוריה שלישית זו הוכרה, לעת הזו, במשפט הבינלאומי המנהגי. עם זאת, מציאות חדשה מחייבת לעיתים פרשנות חדשה. כללים שפותחו על רקע מציאות שהשתנתה יצטרכו לקבל פירוש דינמי אשר יתאים אותם, במסגרת כללי הפרשנות המקובלים, למציאות החדשה".
אף בפסיקה שעסקה בחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, שבה וחזרה השופטת ביניש על עמדה זו, בקובעה שהחוק אינו קובע קטגוריה חדשה, אלא קובע הוראות לעניין מעצרם של אזרחים שהם לוחמים בלתי חוקיים.
הריאלי
עמוס בן-גוריון
עָמוֹס בֵּן-גּוּרְיּוֹן (23 באוגוסט 1920 – 22 ביולי 2008) היה סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל ומנכ"ל אתא. ילדו השני של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בט' באלול תר"פ בלונדון לדוד ופולה בן-גוריון, כילד האמצעי במשפחה בת שלושה ילדים. אחיותיו הן גאולה ורננה. גדל בתל אביב, למד בבית חינוך בתל אביב ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה, ובגיל 17 למד במשך כשנה בבית הספר החקלאי כדורי. במקביל היה חבר במחנות העולים, ובגיל 15 התגייס ל"הגנה".
במהלך המרד הערבי הגדול נמנה עם פלוגות השדה בגליל התחתון.
בסוף שנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי, ובמחצית 1941 נתמנה לקצין. בשנת 1943 הוצב במדבר המערבי, ובשנת 1944 הועבר לאיטליה עם הגדוד השני של הבריגדה היהודית.
בזמן שירותו הוא חלה ואושפז בבית חולים צבאי בליברפול. בשהותו שם התאהב במרי קאלו, אנגליקנית מהאי מאן, שטיפלה בו במהלך השתלמותה כאחות. למרות התנגדות אמו לנישואים עם לא-יהודייה, השניים קיבלו את ברכתו של אביו.
הם נישאו באפריל 1946 בנישואים אזרחיים, בחיפזון, ללא נוכחות הוריהם, מכיוון שהכלה כבר הייתה בהריון. דוד בן-גוריון ניסה לסדר לה גיור כהלכה בידי רב אורתודוקסי, אך נכשל, ומרי התגיירה בלונדון על ידי רב רפורמי, גיור שלא הוכר בארץ. בסוף יולי 1946 הגיעו עמוס ומרי לארץ ישראל ובדצמבר נולדה בתם, גליה. רק ב-1968 עברו מרי וגליה גיור כהלכה, בידי הרב יהושע קניאל רבה של העיר חיפה.
בן-גוריון השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת מייג'ור. לאחר שחרורו היה חבר מנגנון ההגנה, ובשנים 1946–1947 שימש כקצין קישור מטה ההגנה עם הבריטים.
במלחמת העצמאות היה תחילה איש מחלקת הביטחון של הסוכנות. מתחילת 1948 שימש כמפקד גדוד חי"ר ב'הגנה' ואחר כך בצה"ל: גדוד 43 של חטיבת קרייתי. במהלך ההפוגה הראשונה שימש כקצין קישור עם האו"ם.
באוגוסט 1948 עזב את צה"ל ומונה למפקד נפת פתח תקווה במשטרת ישראל. לאחר כמה חודשים עבר לתפקיד סגן מפקד מחוז תל אביב. לאחר חצי שנה עבר למטה הארצי והקים שם את אגף ההדרכה. באביב 1950 קיבל את תפקיד ראש אגף הארגון. בתפקיד זה זכה לקידום לדרגת מפקח מחוזי, ובמחצית השנייה באותה שנה קודם שוב לדרגת עוזר המפקח הכללי. באותה שנה יצא ללימודים בבריטניה ובארצות הברית.
ב-7 בינואר 1952, בזמן דיון על כניסה למשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, הותקפה הכנסת על ידי מפגינים שהתנגדו לקשרים עם גרמניה, ובן-גוריון פיקד על פעולת השוטרים. בשלב מסוים הורה להזעיק את הצבא כדי למנוע מהמפגינים לחדור אל הבניין.
בן-גוריון פעל לביטול התחנות בנפות מחוז תל אביב, להקמת משמר הגבול, ויזם הקמת בית ספר לקצינים בכירים. בחודש אוקטובר 1958 (בגיל 38) קודם לדרגת ניצב וקיבל את הפיקוד על מחוז תל אביב. התוכנית להקמת יחידת החקירות המחוזית (יח"מ) של תל אביב הוכנה על ידו ועל ידי סגן-ניצב שלום ירקוני, והוגשה למפכ"ל יחזקאל סהר במרץ 1959.
האשמות שורת המתנדבים.
בדצמבר 1955 פרסמה שורת המתנדבים חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", שבה הובעה ביקורת חריפה על קצין משטרה בכיר שניהל קשרים עם אנשי עסקים שהיו חשודים בפלילים ועל הקשרים של בן-גוריון עם אחד החשודים, קשרים אשר כדבריהם "מביאים לידי פרוטקציה והעדפה". בתגובה דרש בן-גוריון במכתב גלוי שאנשי שורת המתנדבים יפרשו את טענותיהם כדי שיוכל לתבעם לדין על הוצאת דיבה. אנשי שורת המתנדבים הגיבו בהבהרת טענותיהם על בן-גוריון, על כך שכשהיה קצין בכיר במשטרה נהיה שותף בחברת "כורים" לכריית זיפזיף וכן על שהיה שותף וחבר של ישעיהו (שייקה) ירקוני, בעלה של הזמרת יפה ירקוני, שהיה חשוד במרמה בנוגע לחברת אירס"ו, שעסקה בהחזרת כספים של קורבנות השואה, והתיק שלו נסגר.
בן-גוריון הגיש תביעת לשון הרע נגד ארבעת ראשי שורת המתנדבים שחתמו על החוברת, בהם אליקים העצני וחנן רפפורט. ביולי 1957 פסקו שלושת שופטי בית המשפט המחוזי, שכללו את זאב צלטנר ויצחק קיסטר, 5,300 לירות פיצויים ו-2,000 לירות הוצאות משפט נגד שורת המתנדבים על שלושה פרטי הוצאת דיבה, שכללו את הטענה נגדו שהפגין ידידות כלפי ירקוני למרות היותו חשוד בפלילים, והטענה שנתן גושפנקה מוסרית לירקוני כדי להשפיע על החוקרים לתת לו פרוטקציה בחקירה.
עם זאת, השופטים קבעו ששותפותו של עמוס בן-גוריון בקואופרטיב לכריית זיפזיף ושימושו בווילה של אחד משלושת אנשי העסקים שנזכרו בחוברת נשוא התביעה, לא היו ראויים. שורת המתנדבים ערערה לבית המשפט העליון על פסק הדין. ב-3 ביוני 1960 הפך למעשה בית המשפט העליון את פסיקתו של בית המשפט המחוזי ואת ממצאיו: הוא הפחית את הפיצויים שנקבעו ל-1,200 לירות ואת סכום ההוצאות ל-500 לירות, וקבע שהתיק נגד ירקוני נסגר מסיבות פסולות, אך אנשי שורת המתנדבים לא הוכיחו שעמוס בן-גוריון היה מעורב אישית בסגירת התיק המשטרתי נגד ירקוני.
שנים מאוחרות.
בשנת 1961, לאחר ביקור בבריטניה, החליט להקים יחידת שוטרוֹת במחוז תל אביב (לפני כן לא היו שוטרות בשירות המשטרה). בן-גוריון תמך בדרכו הפוליטית של אביו והצטרף לחוג הפנימי של מקורביו בתקופה הסוערת של פרשת לבון.
בסוף שנת 1963 פרש מהמשטרה.
לאחר מכן התמנה למנכ"ל חברת "אתא", על ידי חברת השקעות שקנתה את המפעל, לאחר מות מייסדה הנס מולר ועבר עם משפחתו לחיפה. "אתא" הייתה בזמנו בית-החרושת הגדול בישראל למוצרי ביגוד, והחזיקה ברשת חנויות ברחבי ישראל. הוא מילא תפקיד זה עד 1980.
לבן-גוריון ולאשתו מרי נולדו שלושה ילדים: שתי בנות, גליה (נולדה ב-24 בדצמבר 1946) ורותי, ובן, אלון (נולד ב-16 בנובמבר 1951), שהיה מנהל מלון וולדורף-אסטוריה במנהטן.
בן-גוריון נפטר ב-22 ביולי 2008 ונקבר בבית העלמין החילוני בקיבוץ עינת. רעייתו, מרי, נפטרה בנובמבר 2018, בגיל 94, ונטמנה לצידו.
תצפית רחוב
תצפית רחוב או אסטרונומיית מדרכה (מאנגלית: Sidewalk Astronomy) היא סוג של פעילות למען הציבור המתבצעת על ידי אסטרונומים חובבים, אשר מוציאים את הטלסקופים שלהם לרחובות העיר (מכאן שם הפעילות) או למקומות ציבוריים אחרים הומי אדם ומאפשרים לעוברי אורח להסתכל בעיקר על הירח וכוכבי הלכת, תוך כדי הסבר על האובייקט הנצפה.
תצפיות רחוב שונות מתצפיות אסטרונומיות רגילות של חובבים בכך שהן מתקיימות במקומות מוארים ועם קהל רב, במקום באתרים מרוחקים, לא מאוכלסים וחשוכים. הסיבה לכך היא כי הדגש בתצפית רחוב הוא על מתן אפשרות לכמה שיותר אנשים להסתכל על השמיים דרך טלסקופ ללא תשלום, וכך להכיר להם את גרמי השמיים ואת עולם האסטרונומיה. בדרך כלל מסתכלים על האובייקטים הבהירים ביותר, כמו הירח, כוכבי לכת וכוכבים כפולים, בגלל זיהום אור בערים ויישובים בהן מתקיימות התצפיות.