ריאל מדריד קסטיליה היא קבוצת המילואים של המועדון, המשחקת כיום בסגונדה ב'. הקבוצה נוסדה בשנת 1930 תחת השם "אגרופסיון דפורטיבה פלוס פטרה". בשנת 1972, שונה שמהּ ל"מועדון הכדורגל קסטיליה". בשנת 1991, שונה שמהּ פעם נוספת ל"ריאל מדריד ב'", ובשנת 2004 קיבלה הקבוצה את שמהּ הנוכחי, "ריאל מדריד קסטיליה". הקבוצה זכתה פעמיים בגביע הספרדי לנוער, פעם אחת באליפות ה-"Segunda División" (הליגה הספרדית השנייה) ושלוש פעמים באליפות הליגה השלישית. בעונת 1979/80, הקבוצה הגיעה עד לגמר גביע המלך הספרדי, שם הפסידה 1–6 לקבוצת האם, ריאל מדריד. כוכבי עבר והווה רבים גדלו בקבוצה לאורך השנים.
שחקנים מפורסמים בתולדות המועדון.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 עם די סטפנו פושקאש וקופה ועד למאה החדשה עם רונאלדו נזאריו, זידאן ובהמשך כריסטיאנו רונאלדו עברו והתפרסמו בריאל מדריד עשרות שחקנים. מדיניות ה"גלקטיקוס" של ריאל וההצלחה שלה בחזיתות רבות מיתגה אותה כמועדון-על, ושחקנים גדולים ברחבי העולם רצו להצטרף למועדון מה שהוביל לכך שאגדות כדורגל רבות שיחקו בשורותיו.
שיאים.
נכון ל-28 במאי 2022. שחקנים מודגשים הם שחקנים שעדיין פעילים.
עזרא פאונד
עזרא פאונד (באנגלית: Ezra Pound; 30 באוקטובר 1885 – 1 בנובמבר 1972) היה משורר אמריקאי נודע, אבי האימג'יזם. מלבד היותו אחד המשוררים האמריקאים החשובים בכל הזמנים, היה מתרגם חשוב, מהראשונים שהכיר למערב את השירה היפנית והסינית (למשל, את המשורר הסיני לי באי). בתקופת מלחמת העולם השנייה שיתף פעולה עם הפשיסטים באיטליה ועל כך נשפט לאחר המלחמה.
חייו.
עזרא פאונד נולד בשנת 1885 במדינת איידהו כעזרא ווסטון לומיס פאונד להומר לומיס פאונד ואיזבל ווסטון. מנעוריו שאף להיות משורר. בשנת 1901, בגיל 17, החל ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1905, בגיל 20, הוענק לו תואר ראשון במדעי הרוח ולאחר מכן המשיך לימודיו בשפות רומאניות.
בהחליטו כי אין מקום למשוררים בארצות הברית, יצא בשנת 1906 לגלות מרצון באירופה, שנמשכה עשרות שנים.
בוונציה הוציא בשנת 1908 את ספר שיריו הראשון. לאחר מכן עבר ללונדון ובה התפרנס מכתיבה והוראה והיה למזכירו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס. בשנת 1910 הוציא לאור את ספר מסותיו הראשון.
ב-1913 החל לכתוב בכתב עת בשם "האגואיסט", ואף שכנע את ג'יימס ג'ויס לעשות כן, לאחר שקיבל עליו המלצה מייטס.
בימי מלחמת העולם הראשונה חי באירלנד בביתו של ייטס. שנים אלה ועד שנות העשרים, נחשבות לפסגת יצירתו.
משפחתו.
פאונד, שהגיע ללונדון ב-1909, התחבר שם למשוררי התקופה ובין השאר למשוררת אוליביה שייקספיר . ב-1914 נישא פאונד לביתה של אוליביה, דורותי שייקספיר (Dorothy Shakespear) .
ב-1921 עברה המשפחה לפריז שם ניהל פאונד פרשיית אהבים ארוכת שנים עם אולגה רודגה שהייתה צעירה ממנו ב-10 שנים. היחסים האלו נמשכו גם כשעברה משפחת פאונד לאיטליה ובעקבות יחסים אלו הרתה אולגה וביולי 1925 ילדה את ביתם מארי. במקביל הרתה גם דורותי ובספטמבר אותה שנה ילדה את בנם אומאר פאונד .
דעותיו הפוליטיות.
בשנת 1924 השתקע באיטליה בעיר ראפאלו שבריביירה. בתקופה זו החליט שלא די לו ביצירת שירה חדשנית והפך ל"מתקן עולם" בכתיבת שירה פוליטית ימנית רדיקלית. שיריו כוונו מאז בעיקר נגד הריבית העושקת ובהמשך הפך למסית אנטישמי בוטה, שיצא ביצירתו נגד היהדות כאשמה בכל תחלואי העולם, ולבסוף הגיע להערצת בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
קרבתו לחוגים בעלי דעות דומות הביאוהו לקצה הימני של המפה הפוליטית ולשנאת היהודים אותם האשים בכל צרות העולם. דעותיו אלו הביאו אותו, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לשתף פעולה עם הפשיסטים באיטליה ועל כך נשפט, בסיום המלחמה, על ידי הצבא האמריקאי. לאחריה נקבע שהוא בלתי כשיר לעמוד לדין והוא הושם במשך 13 שנה בבית חולים פסיכיאטרי.
בעת מלחמת העולם השנייה התגורר פאונד באיטליה, ומאז שנת 1942 שידר שידורי תעמולה פשיסטית נגד ארצות הברית ובעלות בריתה שנלחמו בנאציזם ובפשיזם. תעמולתו הייתה מלווה בהסתה אנטישמית.
בתום המלחמה, בשנת 1945, נעצר פאונד על ידי השלטונות האמריקאים. תחילה נכלא במחנה צבאי אמריקאי ליד העיר פיזה ובהמשך הובא לארצות הברית על מנת להעמידו לדין באשמת בגידה. בלחץ ידידיו ומעריציו מחוגי הספרות והשירה, ובזכות מעמדו כמשורר גדול, הוא נמצא בלתי כשיר לעמוד לדין ואושפז ונכלא בבית חולים פסיכיאטרי, עד לשנת 1958. שחרורו התאפשר בעקבות עצומה של סופרים ואנשי רוח מכל העולם, דוגמת ז'אן-פול סארטר וארנסט המינגוויי, ידידו הטוב, שאף תמך בו כלכלית. בעת אשפוזו המשיך בכתיבת שירה שפורסמה בשנת 1957. שירתו זו, שנכתבה לאחר שדבר השואה כבר הפך לידיעת הכלל, הייתה שירה אנטישמית קיצונית וארסית. "היהודי" בשיריו הוא המרמה את הגוי, הוא השולט בכל והדוחף את הגוי למלחמה, שכוונתו היא להביא להשמדתו.
לאחר שחרורו מהאשפוז ב-1958 חזר פאונד לאיטליה וחי בוונציה עד למותו בשנת 1972. נקבר בסן מיקלה.
גם לאחר מותו ב-1972 המשיכו דעותיו הפשיסטיות והאנטישמיות בחייו להעיב על הערכתו כמשורר.
פרשת פרס בולינגן.
פרס בולינגן לספרות לאומית אמריקאית נוסד ב-1948 על ידי משפחת מלון ומומן על ידי קרן בולינגן . שם הפרס נלקח משם בית מגוריו של הפסיכולוג קרל יונג בשווייץ. מייסדי הקרן ואנשי ועדת הפרס היו כולם בני דמותו של פאונד דהיינו קתולים שמרנים וחלקם אף אנטישמים. ב-1949 הם החליטו (בשיתוף עם ספריית הקונגרס) להעניק את הפרס הראשון (בסך 1000 ליש"ט) לפאונד כהוקרה על ספרו "הפיזאן קנטוס" (זמירות פיזה - על שם המחנה בו נכלא עם סיום המלחמה) אותו כתב בתקופת מאסרו (כנראה שמתן הפרס היה גם חלק מהלחץ לשחררו מבית החולים הפסיכיאטרי). ההחלטה עוררה מחלוקת גדולה בעולם כשמצדדי מתן הפרס טענו לתרומה הספרותית הגדולה של פאונד ומתנגדי מתן הפרס העלו את דעותיו האנטישמיות ואת בוגדנותו בתקופת המלחמה.
תרגומים לעברית.
שירים רבים של פאונד תורגמו לעברית, בדרך כלל בכתבי עת.
איתורית
זימונית
זימוּנִית (באנגלית: Pager) הוא השם העברי למכשיר אלקטרוני (המכונה גם איתורית על שם חברה שהפעילה בעבר שירותי זימון או בִּיפֶּר על שם החברה שעדיין מפעילה שירותים מעין אלה) המשמש ליצירת קשר עם נושאו. הזימונית קדמה לטלפון הסלולרי, והיא משתמשת בטכנולוגיה של שידור גלי רדיו ממרכז התקשורת אל המנוי לשירות.
מכשירי הזימונית פותחו בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והפכו להיות נפוצים בשימוש נרחב בשנות ה-80. ב, הזמינות הנרחבת של טלפונים סלולריים הקטינה מאוד את תעשיית שירותי הזימונית ברחבי העולם. עם זאת, מכשירי זימונית ממשיכים לשמש חלק משירותי החירום בעולם, מכיוון שהכיסוי של מערכות הזימונית המודרניות, בשילוב עם שימוש בתקשורת לוויינית, יכולה להפוך את מערכות אלו לאמינות יותר מרשתות סלולריות במקרים מסוימים, כולל בזמן חירום ואסונות טבע. אמינות זו הובילה ארגוני שירותי החירום בעולם להמשיך להשתמש במכשיר, על פני שירותים סלולריים ומסחריים אחרים, להעברת הודעות חירום.
בישראל קבוצת ביפר ממשיכה לספק שירותי תקשורת לגופי החירום, ההצלה והביטחון של ישראל ושירותי תקשורת עסקיים, על בסיס טכנולוגיה שפותחה במקור למכשירי זימונית.
היסטוריה.
בשנת 1949 רשם הממציא היהודי אמריקני אלפרד ג'יי גרוס, שיה מעורב קודם בפיתוח מכשירי ווקי טוקי, פטנט על תקשורת רדיו חד כיוונית.
אחד משירותי הזימונית הראשונים הושק בשנת 1950, עבור רופאים באזור ניו יורק. הרופאים שילמו 12 דולר לחודש עבור השירות ונשאו מכשיר במשקל 200 גרם, שקיבל הודעות טלפון בטווח של 40 ק"מ ממגדל בו משדר בודד. המערכת יוצרה על ידי חברת Reevesound והופעלה על ידי חברת Telanswerphone. בשנת 1960, ג'ון פרנסיס מיטשל שילב אלמנטים של מכשירי הקשר והרדיו לרכב של חברת מוטורולה, כדי ליצור את מכשיר הזימונית הראשון שעשה שימוש בטרנזיסטורים. ומאותו זמן, טכנולוגיית הזימונית השתפרה במהירות והמכשיר הפך פופולרי לתקשורת עם עובדי שירותי חירום.
בשנת 1962, השיק מונפול התקשרות של ארצות הברית חברת "בל" (Bell) את מערכת הרדיו "Bellboy". זו הייתה המערכת המסחרית הראשונה לזימון אישי. המערכת הייתה גם אחד היישומים הצרכניים הראשונים של הטרנזיסטור (שהומצא על ידי Bell Labs ב-1947), שעליו קיבלו שלושה ממציאי Bell Labs פרס נובל לפיזיקה בשנת 1956. המכשיר היה בערך בגודל של מכשיר שלט קטן לטלוויזיה, שהיה יכול להיכנס לכיס או לארנק של הלקוח, הישג לא קטן באותה תקופה. ה-"Bellboy" היה מסוף שהודיע למשתמש כאשר מישהו ניסה להתקשר אליו. כאשר האדם קיבל אות קולי (זמזום) במכשיר, המשתמש מצא טלפון והתקשר למוקד השירות, שהודיע למשתמש על הודעת המתקשר.
החל מאמצע שנות השמונים של המאה ה-20, הפכו שירותים מסוד זה לפופולרים בקרב גורמי חירום ואנשי מקצוע. שירותי התקשורת הופעלו או על ידי תחנת בסיס מקומית, או באמצעות מספר טלפון שהוקצה לכל מכשיר בנפרד. בשנת 1983 אישרה רשות התקשורת הפדרלית בארצות הברית שימוש גם בתקשורת לוויינים כחלק מרשת הזימונית, כך שהפריסה של השירות התרחבה באופן משמעותי.