בשל הפופולריות האינטרנטית של התרבות הקווירית ברחבי העולם, הנשפים הגיעו גם לצ'ילה בשנת 2017. מאטי קלר (Mati Keller), המייסד של הבית הראשון בקהילת הנשפים בצ'ילה, זכה בפרס המסלול כשהתחרה ב-Bello Horizonte Voguing Fever בשנת 2016. קלר למד ריקוד ופגש את הרקדן המפורסם אנג'ל סאג'ה (Angel Ceja) בשנת 2013, שבזכותו למד את הריקוד המקורי ויצר את סגנון הווג החדש- ווג פם, אשר מאופיין בתנועות נשיות חדות ומוגזמות. הווג פם מוכר היום ברחבי העולם, ורקדני ווג רבים משתמשים בו
ישראל.
סגנון הריקוד ווג הגיע לישראל בשנת 2018, כתוצאה מהייצוגים הרבים שלו בטלוויזיה ובקולנוע. הייצוג המרכזי שבהם הוא השתתפותה של השחקנית האמריקנית ונסה האדג'נס בעונת האולסטארס השלישית של המירוץ לדראג של רופול. במהלך הפרק היא הצהירה: "I'm so into vouging right now", הצהרה שהפכה מהר מאוד לבדיחה להט"בפאקית עולמית, אשר עוררה את עניין הקהילה הגאה העולמית בריקוד הווג. בשנת 2018, נערכו מספר סדנאות ווגינג ביוזמת הבית הפתוח בירושלים והמרכז הגאה בתל אביב, מסיבות ווגינג של הליין Butch Queen בת"א, ואף במערכת השעות של סטודיו B בת"א מציעים שיעורי ווגינג למתחילים\ות.
בישראל קיימת קבוצת ה-CROSS, הפועלת כשנתיים וחצי. הקבוצה מארגנת נשפים באופן תדיר ברחבי הארץ, ובעיקר בת"א - בבמועדון הלבונטין7. הקבוצה מורכבת בימינו מארבעה חברי וחברות צוות, 2 מלכות הדראג ג'ואנה ראס ואישה, ועוד שני מפיקים ופרפורמרים לסביאנקה (מתן אנחייסי), ושלגון (גון מזראי), המעוניינים ליצור חגיגה קווירית קבועה במרחב הלהטבפא"קי הישראלי. במקור, הכילה הקבוצה גם את מלכת הדראג ז'קלין ויזו (יעקב גולדנברג). הקבוצה התחילה את דרכה כליין בחיי הלילה התל אביביים, והציעה הופעות דראג חודשיות לקהל הרחב. כחלק מאירועי הגאווה של תל אביב-יפו שנת 2018, ארגן הליין נשף ראשון במועדון התל אביבי הוותיק לבונטין7. לאחר זמן מה, נוספה לה גם הופעת "במה פתוחה" של קהל המתנסה בדראג בפעם הראשונה. ההיענות הרבה לשני האירועים גרמה לחברי "קרוס" להבין כי קיים צורך בקרב קהל הולך וגדל בתל אביב להביע את עצמו באמצעות פרפורמנס מגדרי-דראגיסטי, בין אם באמצעות דמויות דראג מוגדרות היטב או הופעות על רחבת הנשף. לכן, הוחלט למסד את "נשף קרוס" כאירוע דו-חודשי קבוע בלבונטין7, בהנחיית ז'קלין ויזו ועם הופעות מיוחדות של שאר חברי הליין. לאחר עזיבתה של ז'קלין, המשיך הנשף להתקיים בהנחייתם של ג'ואנה ואישה ועם הופעותיהם של שלגון ולסביאנקה.
"נשפי קרוס" מוצגים כמקום להיות בו מי שאת\ה, כל משתתף ומשתתפת מוזמנים להופיע, ללא קשר לנטייה המינית. הנשפים מנסים להעצים את תרבות השוליים הלהט"בפאקית, ולהגחיך את התרבות והמוסדות הנורמטיביים. ישנם כמה אלמנטים ייחודיים לנשפים הישראליים, הראשון ביניהם הוא שהנשף אינה תחרות, אין זוכים ומפסידים, מתוך הרצון לספק חוויה חיובית תרבותית שאינה מכילה תחרותיות; השני, הקטגוריות רלוונטיות לתרבות הישראלית, ולא מועתקות מהתרבות האמריקנית. בעזרת הקטגוריות הרלוונטיות, ניתן להעביר ביקורת על המציאות הישראלית או דווקא לשבחה; והשלישי, הוא הבתים. רוב הבתים אשר קיימים בארץ מתבססים על ארגונים להט"בפאקים קיימים. למשל: בית איגי, או בית הקרוס. הבתים לא חיים ביחד בקומונה, אך יש להם משמעות משפחתית וקהילתית. כך למשל, שתי הדראג קווין המנחות הנוכחיות (ג'ואנה ראס ואישה) הן אחיות דראג, ודראגיסטיות אחרות שלמדו מהן לעשות דראג הן בנותיהן.
באוקטובר 2021 נערך ה-JLM Ball, בהפקת ליין המסיבות הירושלמי הגאה "טיפולי הרמה", שהתקיים במרכז העיר ירושלים בבניין מלון YMCA. באירוע השתתפו למעלה מ-700 משתתפים כקהל, והוא נחשב לנשף הגדול ביותר שהתרחש בירושלים אי פעם.
תרבות הנשפים העכשווית (קהילת הקיקי - Kiki Scene).
המילה "קיקי" לקוחה מתרבות הנשפים ההיסטורית, ומשמעותה קול צחקוק (כמו חי חי), פירושה הוא לעשות כיף או בילוי נוח וכיפי. את ראשית תרבות הנשפים העכשווית, "קיקי", ניתן לתארך לשנת 2005, בניו יורק. ארגוני בריאות גאים שונים כמו GMHS וHMI, ניסו לטפל בקורבנות הרבים של מחלת האיידס, ולפיכך ארגנו נשפים מפוארים שבהם סופקו בדיקות איידס בחינם, טיפול מניעתי נגד המחלה, וקידום מין בטוח בקרב חברי הקהילה הגאה.
בתי הקיקי מארחים את הנשפים ועודדו השתתפות של הקהילה הלה"טבפאקית הצעירה. עיקר הפעילים בסצנת הקיקי הם בני נוער וצעירים בגילאים 13–25. רבים מבני הנוער הללו מתמודדים עם מציאות אכזרית של חוסר קבלה, התעללות, HIV, זנות, מגורים ברחוב ואלימות משטרתית. בנשפים ובאירועים משוחחים על נושאים אלו ומסופקת תמיכה נפשית למשתתפים. קהילת הקיקי מספקת מרחב מוגן ומעצים, דרך להשתייכות ולביטוי עצמי, ומציאות אלטרנטיבית בה מריעים לבני הנוער שנדחו מבתי המוצא שלהם ורואים אותם כפי שהם באמת ב'קהילת הנשפים'. כמו בתרבות הנשפים המקורית, הילדים והנערים מוצאים הורים גאים חלופיים המהווים מעין מנטורים בשבילם. הקהילה של תרבות הקיקי מספקת לילדים ולנערים מקום פיזי למגורים, תמיכה כלכלית במידת הצורך, וטיפולים פסיכולוגיים לילדים שמצאו את עצמם ללא בית ברחוב.
מגפת האיידס.
"קהילת הנשפים" מכילה את פלח האוכלוסייה בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לחלות במחלת האיידס. התפשטות מחלת האיידס בארצות הברית הייתה גבוהה ומהירה במיוחד בקרב קהילות השוליים, במצב סוציו-אקונומי נמוך, אשר לעיתים קרובות הודרו מהשיח הציבורי ומטיפול הרשויות. חלק מאותם אוכלוסיות, היו הומואים ושחורים. לפי ההערכות בארצות הברית, גברים בין הגילאים 13–29 אשר מקיימים יחסי מין עם גברים אחרים הם כ-61% מהחולים במחלה. מתוך אותו פלח אוכלוסייה, גברים שחורים צעירים בסיכון הגבוה ביותר, ובשנת 2009 היוו כ-48% מהחולים במחלה. בשל הריכוז המשמעותי של אותו פלח אוכלוסייה בסיכון למחלה בנשפים, ארגוני בריאות רבים מספקים שירותים בריאותיים דרך אותם נשפים, ואף מארגנים אותם בעצמם על מנת לספק חינוך מיני, בדיקות איידס בחינם, ושיח על מין בטוח. הנשף המפורסם ביותר נקרא 'נשף הלטקס' ומתקיים מדי שנה בניו יורק על ידי ארגון GMHC, ומקדם בעזרתו מין בטוח בקרב גברים הומואים.
מעבר לקיום הנשפים, מתקיימים פרויקטים בריאותיים רבים תוך שימוש בפלטפורמות של נשפים קיימים. 'פרויקט ווג' (ProjectVOGUE) הוא בין הפרויקטים המוכרים שנעשו בארצות הברית במטרה למנוע את התפשטות מחלת האיידס, שגבתה קורבנות רבים בקרב קהילת הנשפים. הפרויקט היה שיתוף פעולה בין מספר אוניברסיטאות מחקר: אוניברסיטת רוצ'סטר (University of Rochester School of Medicine and Dentistry) אוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל (Florida International University), וארגוני הבריאות: המרכז לבריאות ממחלת הסרטן על שם פרד האצ'ינסון (the Fred Hutchinson Cancer Research Center) ומוקה, המרכז לבריאות גברים צבעוניים (MOCHA). מטרתו של הפרויקט לספק למשתתפים בנשפים כלים טיפוליים כמו חיסונים ניסיוניים למחלת האיידס, וכלים נפשיים- חינוכיים כמו שיעורי חינוך מיני, וטיפולים פסיכולוגיים בשל טראומות האובדן הרבות שהקהילה חוותה ועודנה חווה. בשביל למשוך את המשתתפים להגיע למפגשים לאחר הנשפים, ניתנת לכל אחד מהם מתנת הגעה בשווי 25$ ושוברי נסיעה בחינם. כמו כן, מארגני 'פרויקט ווג', כמו פרויקטים אחרים, השתמשו במבנה המשפחתי של 'קהילת הנשפים', ופנו ל-15 אמהות ואבות מפורסמים בקהילת הנשפים בבקשה להשתתף במפגשים ולהדריך את ילדיהם ואת שאר הקהילה. 'פרויקט ווג' הצליח להקטין את אחוזי החולים במחלה בקרב המשתתפים, וכן עזר לקהילה להתמודד עם טראומת האובדן של חברי קהילה רבים שנפטרו בשל מחלת האיידס.
זו רק אחת מהשותפויות הרבות שהתגבשו ברחבי ארצות הברית בין ענף הבריאות לבין קהילת הנשפים לעידוד מניעת HIV. בסך הכל, מגפת האיידס לקחה, וממשיכה לקחת את חייהם של משתתפים רבים בנשפים, אך טראומה זו גרמה לקהילה להתהדק כשהחברים הספידו, התאבלו וחגגו יחד את חייהם של חבריהם.
השפעות תרבותיות.
תרבות הנשפים בניו יורק הותירה חותם מרכזי על התרבות הפופולרית בכלל והתרבות הגאה בפרט, משנת 1980 עד היום.
ריקוד.
ההשפעה הבולטת ביותר של תרבות הנשפים על המיינסטרים היא ה-Vogue, סגנון ריקוד שמקורו באולמות נשפים של הארלם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הריקוד הפך למוכר בשנות ה-80, בזכות רקדני הווג שצעדו על מסלולי תצוגות האופנה: בתחילה אצל המעצב טיירי מוגלר בפריז, ולאחר מכן בנשף של DIFFA, ארגון שנאבק בהתפשטות מחלת האיידס ותומכיו השתייכו לתחומי עיצוב למיניהן. כמו כן, ההשפעה המוכרת ביותר של סגנון הריקוד היא על הקליפ של מדונה לשירה VOUGE, אשר הופץ בשנת 1990 והוביל לחשיפה עולמית של סגנון הריקוד המחתרתי. הקליפ מציג את מדונה רוקדת לצד שניים מרקדני הווג המוכרים והבולטים באותה תקופה – לואי וחוזה אקסטרווגנזה. חוזה הוא גם זה שיצר את הכוריאוגרפיה לקליפ המפורסם.
יש הרבה אגדות המספרות כיצד הומצא הריקוד, אך על פי הדיג'יי דייוויד דה פינו, הסגנון התחיל במועדון ניו יורקי שנקרא Footsteps: "כל מיני בחורים שחורים זרקו 'שייד' אחד על השני. לאחד מהם, פאריס דופרי, היה גיליון של 'ווג' בתיק, ובזמן שרקד הוא שלף אותו, פתח אותו בעמוד שבו הופיעה דוגמנית וחיקה את התנוחה שלה לפי הקצב. אחר כך הוא דפדף קדימה, עצר בתנוחה חדשה וכן הלאה. בתוך כמה רגעים, זה הפך לקרב תנוחות בין הנוכחים. הרעיון הבסיסי היה ליצור תנוחות נשגבות יותר, ועד מהרה זה החל להופיע בנשפים. תחילה הם כינו את זה 'פוזינג' ואז זה נקרא 'ווגינג', על שם המגזין כמובן".