ההוריקן סימן II הותאם בחיפזון לתנאים המדבריים של צפון אפריקה בעקבות כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940. תחילה, הועברו מטוסים אלה דרך צרפת אל טייסת מס' 80 והחליפו את מטוסי הגלוסטר גלדיאטור. בהמשך הובלו ההוריקנים מפורקים על גבי ספינות אל חוף הזהב שבמערב אפריקה, שם הורכבו וטסו לצפון אפריקה ולמזרח התיכון. הפלת שני פיאט CR 42 ב-19 ביוני 1940, נחשבים כהפלות הראשונות של ההוריקן בזירת הים התיכון במלחמה, אך מנובמבר 1941 התמודד ההוריקן כנגד יריב איטלקי חדש, המאקי C.202, שבזכות מנועו החדש וזריזותו נהנה מעליונות על ההוריקן בקרב אוויר.
ההוריקן שירת במספר טייסות של חבר העמים הבריטי במסגרת חיל האוויר המדברי. הוא סבל אבדות כבדות בלחימה בצפון אפריקה לאחר הגעתו של המסרשמיט Bf 109 מגרסאות E ו-F לזירה והוחלף בהדרגה כמטוס לעליונות אווירית על ידי הקרטיס P-40 טומהוק/קיטיהוק. למרות זאת, שמרו גרסאות התקיפה של ההוריקן ("Hurribombers") על מעמדם בזכות ארבעה תותחי 20 מ"מ, או זוג תותחי 40 מ"מ ומטען הפצצות של 230 ק"ג בהם היו מצוידים.
במהלך קרב אל-עלמיין השני, שהחל בליל ה-23 באוקטובר 1942, טענו שש טייסות ההוריקן שהשתתפו בלחימה להשמדת 39 טנקים, 212 משאיות ונגמ"שים, 26 מכליות דלק, 42 תותחים וכ-200 כלי רכב אחרים, מצבורי דלק ותחמושת. במהלך הקרב בוצעו 842 גיחות ואבדו 11 טייסים. ההוריקן המשיך להוות חלק חשוב ממערך התקיפה עד לסוף המערכה בצפון אפריקה במאי 1943.
ההגנה על מלטה.
ההוריקן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מלטה. כשנכנסה איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940, נשענה הגנתה האווירית של מלטה על הגלוסטר גלדיאטור שבמשך שלושה שבועות נאלץ להתמודד כנגד יריב בעל עדיפות איכותית וכמותית. תגבורת של ארבעה הוריקנים הגיע לאי בסוף יוני, ויחד עם הגלדיאטור הם התמודדו כנגד כ-200 מטוסים איטלקיים שתקפו את מלטה מבסיסם בסיציליה, במחיר איבוד גלדיאטור אחד והוריקן אחד. תגבורות נוספות של תריסר הוריקנים וזוג בלקבורן סקואה (Blackburn Skua) הגיעו ב-2 באוגוסט. המספר הגדל והולך של מטוסים במלטה גרם לאיטלקים לבקש מהגרמנים לשלוח מפציצי צלילה מדגם יונקרס Ju 87 "שטוקה" כדי להשמיד את שדות התעופה. לבסוף, בניסיון להתגבר על ההתנגדות העיקשת של קומץ המטוסים באי הוצבו טייסות של הלופטוואפה בסיציליה, רק כדי לגלות שמלטה אינה מטרה קלה. לאחר מספר רב של התקפות במהלך החודשים הבאים והגעת תגבורת של 23 הוריקנים בסוף אפריל 1941, ומשלוח נוסף של 45 הוריקנים ביוני, עזבו הגרמנים את סיציליה לעבר החזית המזרחית ביוני 1941.
חשיבות מיקומה האסטרטגי של מלטה עלה ככל שהמערכה בצפון אפריקה נמשכה והצורך החיוני של הציר באספקה דרך הים (בעיקר של דלק) החזיר את הלופטוואפה להסתערות שנייה על האי בתחילת 1942. רק בחודש מרץ, בשיאה של הכתישה, הגיעה אל האי הקבוצה הראשונה של 15 מטוסי ספיטפייר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ איגל והצטרפו אל ההוריקנים כדי לחזק את ההגנה, אך רבים מהם הושמדו על הקרקע ושוב היה על ההוריקנים לשאת בעיקר הנטל עד להגעת תגבורות נוספות. צירופה של נושאת המטוסים האמריקאית ווספ (USS Wasp) איפשר את שיגורם של יותר ספיטפיירים בכל משלוח, מה ששיפר את מצבת הכוחות על האי. תפקידם של ההוריקנים בהגנה על מלטה הצטמצם בעוד מספרם של מטוסי הספיטפייר, שהיוו יריב שקול יותר מול המסרשמיט Bf 109, עלה בהתמדה. הלחץ על מלטה ירד בעקבות קרב אל-עלמיין ותחילת מבצע לפיד באוקטובר-נובמבר 1942, והוסר לחלוטין כאשר שיירת אספקה, הראשונה שהגיעה לאי ללא אבדות מאז 1941, פרקה מטען בן 55,000 טון ב-1 בדצמבר 1942.
הגנה אווירית ברוסיה.
ההוריקן היה דגם המטוס המערבי הראשון, שנשלח לברית המועצות במסגרת חוק השאל-החכר, והיה גם המטוס הבריטי הנפוץ ביותר בשירות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. בסך הכל שלחו הבריטים לברית המועצות 3,374 מטוסים מדגם זה, מתוכם כ-350 אבדו במהלך ההעברה, וכ-2900 שרתו במסגרת חיל האוויר הסובייטי במהלך המלחמה.
להוריקן סימן II היה תפקיד חשוב בהגנה האווירית על ברית המועצות שב-1941 הייתה תחת פלישה גרמנית שהתקדמה בחזית רחבה לעבר לנינגרד, מוסקבה ועד שדות הנפט בדרום. במסגרת הסיוע הבריטי לסובייטים הוחלט להעביר אספקה בדרך הים אל הנמלים הצפוניים. מכיוון שנתיב השיירות היה צפוי להיות תחת איום מטוסים גרמניים מבסיסים בפינלנד הוחלט לשלוח מספר טייסות קרב כדי להגן על הנתיב. הסיוע הראשוני שניתן היה לשלוח כלל שתי טייסות של חיל האוויר המלכותי, מס' 81 ו-134 שהשתייכו לכנף מס' 151, שמנו יחד 40 מטוסים ונשלחו באמצע אוגוסט 1941 (מבצע כוח בנדיקט). חלק מהמטוסים הגיעו בטיסה לאחר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ ארגוס ב-7 בספטמבר ונחתו בבסיס סמוך למורמנסק ונוספים הגיעו מפורקים בתוך ארגזים בדרך הים. טיסות הסיור הראשונות מעל קו החזית החלו ב-11 בספטמבר ועד ה-18 באוקטובר טענו הטייסות הבריטיות להפלת 15 מטוסי אויב במחיר איבוד אחד משלהן. מלבד סיורים אוויריים עסקו הבריטים באימון ובהסבת טייסים סובייטיים על מטוסי ההוריקן. בסוף אוקטובר נמסרו המטוסים לברית המועצות והטייסים שבו לבריטניה.
תשומת לבם של הגרמנים לאזור פחתה באוקטובר, מה שאפשר לטייסי חיל האוויר המלכותי לאמן את עמיתיהם הסובייטיים כדי שיתפעלו את ההוריקן בעצמם. עד לסוף השנה הסתיים תפקידו של חיל האוויר המלכותי, אך המטוסים נותרו מאחור והפכו לראשונים מתוך אלפי מטוסים בריטיים ואמריקאיים שנכנסו לשירות בברית המועצות. ההוריקנים לא התקבלו בהתלהבות על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, ובכמה ספרי זכרונות סובייטיים מתקופת המלחמה מתואר ההוריקן באור לא מחמיא ביותר, עקב נחיתות ביצועיו בהשוואה למטוסי הקרב הגרמניים המקבילים ולדגמים החדישים של המטוסים הסובייטיים, שיוצרו בברית המועצות במהלך המלחמה.
להוריקן ה"סובייטי" היו מספר חסרונות: הוא היה איטי ב-40–50 קמ"ש מיריבו העיקרי, המסרשמיט Bf 109, וקצב הטיפוס שלו היה איטי יותר. למסרשמיט גם הייתה יכולת צלילה טובה יותר בשל עומס הכנף הנמוך של המטוס הבריטי, אך החיסרון העיקרי של ההוריקן היה חימושו: לעיתים קרובות לא הצליחו שמונת או תריסר המקלעים קטני הקוטר לגרום לנזק משמעותי למסרשמיט. כתוצאה מכך, החלו צוותי הקרקע הסובייטיים להסיר חלק ממקלעי הבראונינג 7.62 מ"מ ולהתקין במקומם מקלעים כבדים יותר מסוג Berezin UB בקוטר 12.7 מ"מ ואף תותחי 20 מ"מ מסוג ShVAK, אך כתוצאה מכך התדרדרו עוד יותר ביצועי המטוס.
בורמה, ציילון, סינגפור ואיי מזרח הודו ההולנדית.
לאחר המתקפה על פרל הארבור ופתיחת החזית הפסיפית ב-7 בדצמבר 1941, נשלחו 51 הוריקנים סימן II בארגזים לסינגפור עם 24 טייסים, כגרעין של חמש טייסות. הם הגיעו ב-3 בינואר 1942, בזמן שטייסות הקרב של בעלות הברית, המצוידות בברוסטר בופאלו, היו על סף התמוטטות בעקבות המערכה במלאיה. חיל האוויר של הצבא היפני הקיסרי (ובעיקר מטוס הקרב נקג'ימה Ki-43), מפקדיו והאסטרטגיה שלו לא הוערכו נכונה על ידי בעלות הברית וכתוצאה מכך הופתעו במידה רבה.
לאחר הגעת המטוסים לסינגפור, הם הורכבו בתוך 48 שעות ובתוך שלושה ימים היו 21 מהם מוכנים לפעולה. ההוריקן סבל מנחיתות בביצועיו: צוותי הקרקע הרכיבו לו תריסר מקלעים במקום שמונה, דבר שפגע בכושר הטיפוס וביכולת התמרון של המטוס, אך גם הפך אותו למפיל מפציצים יעיל יותר.
24 הטייסים שהגיעו עם המטוסים הקימו את טייסת מס' 232, בעוד הטייסת הניו זילנדית המקומית, מס' 488, החליפה את מטוסי הבופאלו שלה בהוריקן. ב-18 בינואר, יצרו שתי הטייסות את הבסיס לקבוצה האווירית ה-226. טייסת מס' 232 הפכה למבצעית ב-20 בינואר, השיגה את ההפלות וגם ספגה את האבדות הראשונות של מטוסי ההוריקן בדרום-מזרח אסיה.
בין ה-27 ל-30 בינואר, הגיעו 48 הוריקנים נוספים (סימן IIA) על גבי נושאת המטוסים אה"מ אינדומיטבל ונחתו בשני בסיסים סביב פאלמבאנג (Palembang) שבסומטרה.
בשל מחסור באמצעי התרעה מתאימים, הושמדו 30 הוריקנים על הקרקע בסומטרה, מרביתם ב-7 בפברואר. לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הועברו ב-10 בפברואר שרידי טייסות מס' 232 ו-488 לפלמבאנג. צנחנים יפניים החלו את הפלישה לסומטרה ב-13 בפברואר וההוריקנים הפילו שישה מטוסי תובלה אך איבדו שבעה מטוסים משלהם. ב-18 בפברואר הועברו 18 המטוסים האחרונים לג'אווה, היחידים ששרדו מתוך הקבוצה המקורית של 99 הוריקנים.
לאחר הפלישה לג'אווה ב-28 בפברואר, התפנו חלק מהטייסים בדרך הים לאוסטרליה. מטוס אחד שלא הורכב, הועבר לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי והפך להוריקן היחיד בשירותו, באימונים וביחידות לא קרביות אחרות.
בציילון, פעלו ההוריקנים של טייסת מס' 30 של חיל האוויר המלכותי כנגד המפציצים ומטוסי הזירו מנושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני בפיקודו של אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, אשר תקפו את קולומבו ב-5 באפריל ואת טרינקומאלי (Trincomalee) ב-9 באפריל 1942. כ-20 הוריקנים התעמתו מול 120 מטוסי זירו תחת פיקודו של קפטן מיטסו פוצ'ידה (Mitsuo Fuchida), שהוביל גם את ההתקפה היפנית על פרל הארבור.
הקרבות באראקאן במסגרת המערכה על בורמה ב-1943, סימנו את השימוש האחרון בקנה מידה גדול בהוריקן כמטוס קרב טהור לשעות היום, אך הוא הוסיף לשרת כמטוס קרב-הפצצה בזירה זו עד לסוף המלחמה ולעיתים אף היה מעורב בקרבות אוויר: ב-15 בפברואר 1944 הפיל ג'אגדיש צ'אנדרה ורמה (Jagedish Chandra Verma) מטייסת מס' 6 של חיל האוויר ההודי Ki-43, ההפלה היחידה של חיל האוויר ההודי במלחמה.
פעולות מנושאות מטוסים.