בים התיכון ישנם כחמישה מינים של דקרים, שחלקם בסכנת הכחדה או תחת איום. הציד שלהם נעשה על ידי דיג בצלילה, דיג בחכות, רשתות ומכמורות. אבל בינתיים רק מין אחד, דקר אלכסנדרוני, זכה להגנה מלאה בישראל – בזכות הפעילות של החברה להגנת הטבע, שהגישה שתי עתירות לבג״ץ בעניין.
לעומת זאת, דקר הסלעים, הלוקוס האדום, הוכרז כמין מוגן בהוראת שעה לשנה בלבד. ועוד יותר גרוע: אף שהדיג שלו באמצעות רובה נאסר – כל שיטות הדיג האחרות עדיין מותרות.
באוקטובר 2018 נכנס דקר הסלעים לרשימת בישראל. לאחר כשנה, החליט זאב אלקין, השר להגנת הסביבה, לא לכלול בסופו של דבר ברשימת המינים המוגנים את דקר הסלעים ואת הטונה כחולת-הסנפיר, זאת בשל לחץ שהפעילו הדייגים.
בדצמבר 2020 קיימה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל שימוע ציבורי בנושא‏‏,‏‏ והחליטה להכריז על דקר הסלעים כערך טבע מוגן בהוראת שעה למשך שנה בלבד ואף שהדיג שלו באמצעות רובה נאסר – כל שיטות הדיג האחרות עדיין מותרות. לעומת זאת, דקר אלכסנדרוני הוכר כערך טבע מוגן באופן קבוע. משמעות ההחלטה היא שרק מין אחד, הדקר אלכסנדרוני, זכה להגנה מלאה בישראל.
אצבעונית ארגמנית
אצבעונית ארגמנית (שם מדעי: "Digitalis Purpurea") הוא צמח נוי השייך למשפחת הלחכיים (בעבר שויכה ללועניתיים) הגדל בתנאי אקלים ממוזג של אירופה, אסיה וצפון אמריקה.
לאצבעונית יש מחזור חיים מוגדר של שנתיים: בשנה הראשונה הצמח מפתח רק שושנת עלים ולקראת האביב של השנה השנייה הוא מפתח גבעול ועמוד תפרחת וצומח עד לגובה של 1.2 מטר לכל היותר.
בישראל מוכרת האצבעונית בעיקר כצמח נוי בשל פרחיה בגווני הוורוד-סגלגל, אולם עיקר תרומתה של האצבעונית הארגמנית היא בערכה הרפואי הרב.
המחקר על האצבעונית.
אצבעונית ארגמנית היה הצמח הראשון בהיסטוריה שבו הוכחה סגולתו הרפואית, אולם הדרך להוכחה זאת הייתה ארוכה.
הראשון שעסק בחקר האצבעונית היה רופא ובוטנאי ממוצא גרמני בשם לאונרד פוקס. בספרו מן המאה ה-17 אודות צמחי מרפא שונים כלל לראשונה את האצבעונית והתייחס לסגולותיה הרפואיות הבאות לידי ביטוי בטיהור גוף האדם, שחרור הפרשות והרזיה. ייתכן מאוד שמחקר זה תרם לכך שמספר שנים מאוחר יותר נכלל הצמח לראשונה בלקסיקון התרופתי של לונדון (הפרמקופיאה של לונדון) ובה כתוב שתמצית מהאצבעונית מועילה כנגד תופעת ה"גודש" - Congestion (מונח רפואי שנקבע במאה ה-17 ותיאר מצב גופני המתבטא בהצטברות נוזלים בגוף וקשיי נשימה). עם זאת, על אף הכנסת הצמח ללקסיקון הרפואי לא הייתה בו שום התייחסות לכמויות ולמינונים הנכונים שעל החולה לקחת, למרות שכמויות גדולות של הצמח יכולות להוביל להרעלה ובסופו של דבר אף לגרום למוות. חוסר הבקרה בנטילת הצמח הביאה בסופו של הדבר להוצאתו מהלקסיקון הרפואי הלונדוני ולזניחתו.
לקראת המאה ה-18 רופא בריטי בשם ויליאם וית'רינג (William Withering) חידש את המחקר על האצבעונית תוך מתן דגש על כמויות מדודות לחולים בהם הוא טיפל.
ווית'רינג היה הראשון אשר הגיע למסקנה כי שימוש נכון בצמח מרפא את תסמיני ה"גודש", אולם לא יכול היה לומר בוודאות מהו האיבר עליו משפיעה האצבעונית.
רק במאה ה-20 כשהצליחו לבסוף לבודד את החומרים הפעילים בצמח הגיעו למסקנה שהאיבר עליו משפיע מיצוי הצמח הוא הלב.
שימוש ברפואה.
שני החומרים הפעילים באצבעונית הארגמנית שייכים לקבוצת התרכובות הסטרואידיות בשילוב עם תרכובות סוכרים ונקראים גליקוזידים של הלב הם הדִיגוֹקְסִין והדִיגִיטוֹקְסִין, שהצמח מייצר בתור מטבוליטים שניוניים לצורך הגנתו. נטילת חומרים אלה מתבטאת בכיווץ חזק של שריר הלב שיכול לגרום בסופו של הדבר למוות. אולם נטילת החומרים הללו בתור תרופה המופקת מעליו של הצמח מסייעת כיום לחולי מחלות אי ספיקת לב והפרעות קצב הלב.
עירוני בת ים
הפועל בת ים
וילה ברחל אמנו
וילה ברחל אמנו היא מבנה הממוקם בשכונת קטמון בירושלים, ברחוב רחל אימנו 20.
הווילה הוקמה על ידי הקבלן הערבי-נוצרי איברהים חאכי. הווילה נבנתה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 כבית ליוואן. בחזית המבנה גרם מדרגות המוביל למרפסת הקומה הראשונה המעוטרת בקשתות, כמו גם מרפסת הקומה השנייה. בחזית הבית גינת נוי גדולה.
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד מלחמת העולם השנייה, שימש המבנה את קונסוליית צ'כוסלובקיה. לאחר מלחמת העצמאות הועבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים והושכר לשגרירות חוף השנהב אשר עזבה את המבנה בשנת 1980 בשל חקיקת . בין 1980–1997 שימש המבנה את מכון הרטמן, ומאז 1997 עד 2019 שימש המבנה את השגרירות הנוצרית הבינלאומית.
הלך לקנוסה
אליקים-גוסטב בדיאן
אליקים-גוסטב בדיאן (12 בדצמבר 1925 - 13 בפברואר 2000) היה פעיל ציבורי ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
ביוגרפיה.
בדיאן נולד בצ'רנוביץ שברומניה, בה סיים את לימודיו התיכוניים והחל בפעילות בתנועה הציונית המקומית. במהלך לימודיו פעל כחבר נשיאות אגודת הסטודנטים הציונים ”חשמוניאה” וכחבר הנהגה של תנועת הציונים הכלליים ”דור חדש”.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה לעלות לארץ ישראל, אולם עוכב על ידי שלטונות המנדט ונשלח למחנה מעצר בקפריסין, בו שהה בין השנים 1947–1949 והיה חבר (מטעם הציונים הכלליים) בוועד העליון של יושבי מחנות המעצר בקפריסין.
עם פינוי המחנות והעלאת תושביהם לישראל, עלה גם בדיאן לישראל והשתקע בחיפה, בה סיים את לימודי ההנדסה בטכניון. לימים השלים גם תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
פעילותו הציבורית בארץ החלה במסגרת מפלגת הציונים הכלליים. אחרי שהציונים הכלליים התאחדו עם הפרוגרסיבים למפלגה הליברלית, היה חבר בהנהלה הארצית של המפלגה הליברלית משנת 1964 ומטעמה כיהן כחבר מועצת העיר חיפה (בשנים 1965–1969, 1972–1978). מלבד זאת שימש מזכיר הסתדרות המהנדסים הארצית (1968 - 1972, 1974–1977) ויו"ר הסתדרות המהנדסים (1977 - 1980).
במקביל, בדיאן נבחר מטעם הליכוד לכנסת התשיעית והיה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת העבודה והרווחה והועדה לענייני ביקורת המדינה.
קנדו (כור גרעיני)
כור קנדו (באנגלית: CANDU Reactor) הוא כור גרעיני שפיתחה החברה לאנרגיה אטומית של קנדה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה העשרים, בשיתוף עם חברת החשמל של חבל אונטריו שבקנדה. בכורים אלו משמשים מים כבדים להאטת נייטרונים (moderator) ומים כבדים תחת לחץ גבוה משמשים לקליטת החום שנוצר בתהליך הביקוע הגרעיני. הדלק הגרעיני הוא אורניום לא מועשר.
שמו של הכור נגזר מהאותיות הראשונות במילה קנדה (CAN), מהאות הראשונה במילה דאוטריום (D), אחד המרכיבים של מים כבדים, ומהאות הראשונה במילה אורניום (U).
כמה מהתכונות הייחודיות של כור קנדו:
פעולת הכור.
מוטות אורניום טבעי השרויים בתוך דוד הליבה פולטים חלקיקים שונים בהם נייטרונים. דוד ליבת הכור מלא במים כבדים המאטים את הנייטרונים עד כדי כך שהם נלכדים על ידי אטומים של החומר הבקיע אורניום-235, המהווה 0.72% מהאורניום הטבעי. האטומים האלו אינם יציבים ולכן הם מתבקעים ופולטים עוד נייטרונים, וכך נוצרת תגובת שרשרת מבוקרת. מוטות כיבוי ובקרה מווסתים את כמות הנייטרונים האיטיים ולכן גם את קצב תגובת השרשרת. תהליך הביקוע הגרעיני מפיק חום. החום נקלט על ידי נוזל (בכורי קנדו אלו מים כבדים) המוחזק בלחץ גבוה כדי למנוע את רתיחתו. שחלוף חום מתבצע בתוך דוד קיטור שהוא גם מחליף חום, ובתוכו החום עובר דרך דופן הצינורות מן המים הכבדים אל מים רגילים (מים קלים). מים אלו רותחים ויוצרים קיטור המפעיל טורבינה וגנרטור חשמלי.
החום השיורי שאינו בשימוש להפקת חשמל מסולק על ידי מערכות קירור המובילות את החום למאגר מים גדול טבעי כגון ים, אגם או נהר.
כורי קנדו בפעולה (2008).
ארבעה כורי קנדו נוספים שנסגרו זמנית לצורך שיפוץ (נכון לשנת 2008) יגדילו את אספקת החשמל של חבל אונטריו שבקנדה ב 2,530 מגה-ואט עם הפעלתם. שני כורים אחרים באותו חבל-ארץ התיישנו ונסגרו. בפרובינציית מניטובה שבקנדה פעל כור קנדו ניסויי בהספק של 60 מגה-ואט, עד שנסגר ופורק בשלהי המאה העשרים. הכור היה ייחודי בכך שהוא קורר בנוזל אורגני (במקום במים כבדים), שזרם במאונך, ולא במאוזן כרגיל בכור קנדו.
כור קנדו מתקדם.
בשנת 2008 החברה לאנרגיה אטומית של קנדה ממשיכה לעסוק בתכנון הנדסי של הדור הבא של כורי קנדו. "כור קנדו מתקדם" (באנגלית: Advanced CANDU Reactor, בראשי תיבות: ACR) יקורר במים כבדים, ויתודלק באורניום מועשר במקצת. חידושים אלה יאפשרו את הוזלת הכור בעיקר בגלל גודלו הקטן יחסית והחסכון במים כבדים ובחומרים בכלל. בניית הכור תיעשה בשיטה מודולרית שתאפשר קיצור לוח הזמנים, ובכך ייחסכו גם עלויות עבודה והון. כבכל כור קנדו, מאט הנייטרונים יהיה עשוי ממים כבדים גם בכור המתקדם.
הפרוגרסיבים
איקונוקלסטיקה
אליקים גוסטב בדיאן
קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג
קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג הוא השם תחתיו בחר אונסק"ו לכנות קבוצה של ארבעה עשר אתרים ומכלולי קבורה המצויים בסין, והשייכים לתקופות שושלות מינג וצ'ינג, כאתר מורשת עולמית.
הקברים נכללו ברשימת אתרי מורשת עולמית בשנים 2000, 2003 ו-2004.
רשימת האתרים כוללת את הקברים ומכלולי הקבורה הבאים:
תוספות ב-2003.