לאחר המלחמה הצטרף למשרד החוץ, והיה מזכירו של משה שרת. ב-1956 התמנה ליועץ לענייני ערבים לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ופעל, בין השאר, לשילוב בני העדה הדרוזית בצה"ל. ב-1963 החליף את יצחק נבון בתפקיד מנהל לשכת ראש הממשלה בן-גוריון, והיה הראשון ששמע ממנו על כוונתו להתפטר, בין השאר בעקבות דרישתו של בן-גוריון (שלא נתקבלה בהנהגת מפא"י) למנות ועדת חקירה ממלכתית למה שכונה "עסק הביש". בסוף 1964 התפטר מתפקיד זה, לדבריו, מכיוון שראש הממשלה לוי אשכול לא נתן בו אמון מלא. ב"על המשמר" נטען שהוחלף בגלל נאמנותו לבן-גוריון. לוברני שב למשרד החוץ, נשלח ללמוד צרפתית בפריז, וביולי 1965 נתמנה לשגריר ישראל באוגנדה (לאחר שהוצע לו לבחור בין להיות שגריר בפינלנד או באוגנדה), שם קשר קשרים עם אידי אמין, שהיה אז סגן הרמטכ"ל. בו-זמנית, שירת גם כשגריר לא-תושב ברואנדה. בשנת 1968 התמנה לשגריר ישראל באתיופיה במקומו של חיים בן-דוד, שנספה בתאונת מטוס בנובמבר 1967. לובראני ריכז באתיופיה את הסיוע הישראלי שהתרכז בצוותים ישראליים של גאולוגים, מומחים לכותנה, רופאים, ומומחי מלונאות. בשנת 1971 התמנה לתפקיד בכיר בקונצרן כור.
בשנת 1973 החליף לובראני את מאיר עזרי בתפקיד שגריר ישראל באיראן. לובראני היה בקשרים הדוקים עם השאה מוחמד רזא שאה פהלווי והיה בין הראשונים שהזהירו מבעוד מועד כי קרב הקץ על משטרו של השאה. ב-1978 החליף אותו בתפקיד יוסף הרמלין. ב-1979 פרש לוברני לעסקים פרטיים.
ב-1990 ניהל את המגעים הדיפלומטיים בין ישראל לאתיופיה שהובילו למבצע שלמה. בין השנים 1983–2000 שימש כמתאם פעולות הממשלה בלבנון, במסגרת זו היה מעורב במגעים עם נביה ברי, מנהיג תנועת אמל, לשחרורו של רון ארד, וכן שימש ראש משלחת ישראל למשא ומתן עם לבנון במסגרת שיחות מדריד. לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון ביוני 1985 ביקש אורי לוברני לשוב לעסקיו, אולם מאחר שהמדיניות הישראלית בדרום לבנון הייתה מורכבת ומסובכת, ביקש ממנו שר הביטחון יצחק רבין לדחות את התפטרותו.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 עבר לוברני לשמש כיועץ לשר הביטחון. הוא נשאר בתפקיד זה עד 2010, אז עבר לתפקיד יועץ לשר לנושאים אסטרטגיים, משה יעלון. בנובמבר 2015 פרש משירות המדינה.
בשנת 2014 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
לוברני היה מהדמויות המזוהות ביותר עם תקופת רצועת הביטחון הישראלית, בהיותו מתאם פעולות הממשלה בלבנון. בשנת 2013, בריאיון לפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם", הסביר שכל מי ששירת בלבנון עד מאי 2000 זכאי לקבל את אות מלחמת לבנון הראשונה.
לוברני הלך לעולמו במרץ 2018, בגיל 91.
ספקטרוסקופיית אלקטרוני אוז'ר
אורי לובראני
עמדה
אסכולת קופנהגן
בטאון חיל האוויר
בטאון חיל האוויר הוא כתב עת לנושאי תעופה ישראלי היוצא לאור מדי חודשיים, והוא המגזין הרשמי של חיל האוויר הישראלי.
הביטאון הוא יחידה צבאית של חיל האוויר.
הכתבים, הצלמים והגרפיקאים הם חיילים בשירות חובה, וחלק מהעורכים הם אזרחים עובדי צה"ל שעבדו קודם לכן במערכות תקשורת שונות. כתבי הביטאון אמונים גם על עדכון חדשות חיל האוויר באתר האינטרנט של חיל האוויר.
היסטוריה.
בטאון חיל-האוויר הוקם ב-2 בספטמבר 1948. הגיליון הראשון ראה אור לראשונה ב-20 בספטמבר באותה שנה כמגזין עב-כרס היוצא לאור מדי שישה חודשים. המגזין הכיל חדשות מבסיסי החיל, סיפורי גבורה ומדור מכתבי חיילים. הוא נערך על ידי מייסדו משה הדר (פומי), ומחירו עמד על 50 מיל.
הבטאון יצא לאור לאחר הצעת אגף המנהלה של חיל האוויר בנושא דפוסי הפעולה של החיל מול אגף כוח האדם והמטה הכללי (המטכ"ל). בהצעה מצויה התייחסות גם לשיתוף הפעולה בין שירות התרבות שלו, שבראשו עמד אז ד"ר אברהם שאנן, לבין שירות התרבות הכללי. אנשי שירות התרבות פנו בקריאה לכל יחידות החיל לבוא וליטול חלק בכתיבת המאמרים לבטאון זה — אולם ללא הצלחה, ולכן נאלצו לכתוב בעצמם את רוב המאמרים. הבטאון הופיע אחת לכמה חודשים, במתכונת של חוברת עבת כרס הכוללת צילומי צבע, דבר שהיה נדיר באותה תקופה, וזכה לתפוצה רבה בין בני הנוער.
בשנת 1977 שונתה מתכונת העבודה של הביטאון, העיתון גדל, הפורמט שונה ותדירותו גדלה לשישה גיליונות בשנה. בעקבות השינוי הדרסטי מספר הגיליון שונה ל-1, כלומר החל מיספור חדש. מאז מופיע על הביטאון מספר הגיליון החדש ובסוגריים מספר הגיליון הראשון מספטמבר 1948. עם התקדמות טכנולוגיות הדפוס הוכנסו יותר ויותר עמודי צבע לעיתון, עד שבתחילת שנות התשעים הפך העיתון צבעוני לחלוטין. הבטאון מודפס על דפי כרומו (נייר צילום) וכולל כתבות על חיל-האוויר, ידיעות חדשותיות על הנעשה בישראל ומחוצה לה בנושאי תעופה, מדור היסטורי, מדור שאלות הקוראים ועוד.
למרות היותו גוף צבאי, הבטאון מתנהל כמשק עצמאי סגור. בשנת 1991, כאשר ביקש הרמטכ"ל הטרי אהוד ברק לסגור את כל הביטאונים הצבאיים, היה בטאון חיל-האוויר אחד משלושת הביטאונים שהמשיכו לצאת לאור (השניים האחרים היו "במחנה" ו"מערכות"), בין השאר בשל העובדה שהחזיק את עצמו כלכלית ולא היה לנטל על תקציב משרד הביטחון. בטאון חיל-האוויר מצליח גם כיום לכסות את עלויות ההפקה היקרות שלו ולהימצא במאזן כלכלי חיובי.
יחידת בטאון חיל-האוויר אחראית גם על אתר האינטרנט והרשתות החברתיות של החיל. האתר החל לפעול ב-16 בספטמבר 1998. צוות האינטרנט עובד משתף פעולה עם כתבי הבטאון כדי לעדכן את האתר.
קניון עזריאלי
התורה האלקטרומגנטית
ביטאון חיל האוויר
רביעיית כרמל
רביעיית כרמל היא רביעיית מיתרים ישראלית, שהוקמה בשנת 1999.
חברי הרביעייה הם:
היסטוריה.
הרביעייה השתלמה בארץ עם חיים טאוב ובחו"ל עם חברי רביעיית אלבן ברג בתוכנית ללימודי מוזיקה קאמרית בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן. בנוסף, למדה הרביעייה עם חברי הרביעיות אמדאוס, האגן, ברטוק וינאצ'ק והשתתפה בכיתות אמן עם הכנרים אייזק שטרן, מרים פריד והנרי מאייר. הרביעייה משתתפת בתוכנית "פרו קווארטט" בצרפת.
הרביעייה הופיעה בצרפת, אנגליה, אוסטריה, איטליה, שווייץ ובקרנגי הול בניו יורק. בישראל הופיעה הרביעייה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בפסטיבל ישראל, בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, וכן בסדרות שונות למוזיקה קאמרית.
פרויקט הדגל של רביעיית כרמל היא הסדרה המונחית "מעבר לקשת". מנחה אותה ויולן הרביעייה, ד"ר יואל גרינברג, מוזיקולוג במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
הקליטה דיסק מיצירותיו של פאול בן-חיים.
רביעיית כרמל זכתה בפרס ראשון בתחרויות האביב לשנת 2004 בתחום המוזיקה הקאמרית ובתחום ביצוע מוזיקה ישראלית ובפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לרביעיות מיתרים של האקדמיה "פראג וינה בודפשט" שנערכה ברייכנאו, אוסטריה.
אולפן עברית
אולפן עברית (מכונה בקיצור אולפן; מקור המילה בארמית "בית אולפנא", משמעותה: מקום לימוד) הוא בית ספר ללימוד אינטנסיבי של השפה העברית. האולפנים מיועדים בראש ובראשונה לעולים חדשים במסגרת תהליך הקליטה. בנוסף יכולים ללמוד בהם גם תושבי חוץ ותיירים.
מדינת ישראל מפעילה אולפנים באמצעות המשרד לקליטת עלייה, משרד החינוך והסוכנות היהודית. עולים חדשים זכאים לפטור משכר לימוד באולפנים. אולפנים מתקיימים בערים, קיבוצים ובאוניברסיטאות. קיימים אולפנים בהם לומדים לא רק עולים חדשים אלא גם תיירים ודיפלומטים כמו אולפן "עקיבא" ו"אולפן רעננה" או לעובדים זרים כמו אולפן "גורדון" בתל אביב.
באולפן בסיסי נלמדות כ-500 שעות לימוד במתכונת בוקר (במשך כחמישה חודשים) או במתכונת ערב (במשך כעשרה חודשים).
האולפן נועד להקל על שילוב מהיר ככל האפשר של העולה במדינה ועל התערותו החברתית, התרבותית והכלכלית בה. להשגת מטרה זו נלמדת עברית ברמה המאפשרת קיום שיחה, קריאה והבנה בסיסית של השפה. בנוסף, אולפנים רבים מלמדים גם נושאי תרבות ישראלית, היסטוריה וגאוגרפיה.
האולפן הראשון נוסד בירושלים ב-1949. האולפנים היוו כלי ליישום תפיסת כור ההיתוך כיוון שאפשרו לפתח תחושת זהות משותפת ורגשי שייכות בקרב יהודים בני תרבויות שונות. במהלך השנים סיימו את האולפנים יותר מ-1.3 מיליון עולים חדשים.
בנוסף לאולפן הבסיסי קיימים סוגי אולפן נוספים:
מסגרת האולפן היא גישה ייחודית וחדשנית ללימוד שפה בשל היותה מבוססת תרבות. בשל כך אומצה ומיושמת על ידי עמים אחרים השואפים להחיות שפות נכחדות או שאינן בשימוש. במדינות כגון ויילס, אזרבייג'ן, קטלוניה וניו זילנד ביססו את לימודי השפה המקומית על שיטת האולפן; בוויילס אף משתמשים בשם "אולפן" כשמו של אחד מקורסי המתחילים (באיות המקומי: Wlpan).
ביקורת.
מחקר ממשלתי שנערך ב-2007 הראה שאפילו לאחר חמישה חודשים של לימוד עברית אינטנסיבי באולפן, 60% מהעולים מעל גיל 30 לא יודעים לקרוא, לכתוב או לדבר עברית ברמה מינימלית. המצב באוכלוסייה הרוסית גרוע אף יותר, ו-70% מהעולים דוברי הרוסית אינם יכולים להבין את החדשות בעברית.
כתוצאה מהמחקר הכנסת הקימה ועדה כדי לבדוק את המצב ולתת המלצות לשיפור ושינוי שיטת האולפן. מספר אלטרנטיבות כבר נשקלו כשיטות לימוד באולפן.
ב-2011 דווח על הישגים בינוניים של מרבית הלומדים באולפנים, ועל נשירה מהלימודים, בשל מבני לימוד מוזנחים ורעועים, מספר תלמידים גבוה בכיתה, מחסור בציוד, ושיטות מיון והוראה מיושנות.
ב-2012 הוקם אולפן אלטרנטיבי, "כאן זה לא אולפן", כביקורת על שיטות הלימוד המיושנות והנרטיב החד-ממדי באולפן.
כמענה לביקורות ולכשלים המובנים באולפנים הרגילים הוקמו בשנים האחרונות אולפנים חדשניים הפועלים בשיטות עדכניות לרכישת שפה שנייה, כגון אולפן אור.
Goats Head Soup