גיוס מסע הצלב עורר, כפי שעורר במסעות צלב קודמים, רגשות אנטישמיים חזקים שהובילו לפגיעה בקהילות היהודיות בארצות אירופה ובעיקר בארצות מהן יצא מסע הצלב. הידיעה על התמוטטות ממלכת ירושלים הצלבנית התקבלה בשמחה בקרב הקהילות היהודיות של אירופה שזכרו היטב את פרעות תתנ"ו שהקדימו את מסע הצלב הראשון. שמחה כבושה זו התחלפה בחשש אמיתי משהתגברה התעמולה לגיוס צלבנים ומספר רבי אלעזר מוורמס:
גרמניה.
למרות התעמולה האנטישמית הארסית ולמרות מספר ניסיונות לפרוע ביהודים פרש קיסר פרידריך ברברוסה את חסותו על יהודי גרמניה והוציא הוראות מפורשות כי כל הפוגע ביהודים יומת והפוגע ברכושם ייענש בכריתת ידו. קהילות שונות שהרגישו מאוימות במיוחד פנו לשליטי העיר ותמורת תשלום שוחד קנו את ביטחונם, יהודים הועברו למצודות והפקידו את רכושם וספרי הקודש למשמרת.
אנגליה.
גזירות תתק"ן.
יום הכתרתו של ריצ'רד לב הארי סימן תחילת גל פרעות בקהילה היהודית. בערב ההכתרה הותקפו שליחי הקהילה היהודית לטקס שבאו ובידיהם מתנות, תקיפה זו הולידה שמועה כי המלך בעצמו רוצה בהשמדת היהודים. המון מוסת מתושבי לונדון ואספסוף שהגיע לבירה לרגל ההכתרה התקיפו את משכנות היהודים והעלו אותם באש, לאחר מכן פרצו התוקפים לתוך הבתים רצחו את יושביהם ושדדו את תכולתם. תוך כדי המהומה נשרפו מספר בתים של נוצרים ואחדים מהפורעים נהרגו בידי חבריהם תוך קטטות על הביזה. שליח המלך נמנע מלהתערב מאחר שחשש לחייו. לאחר הפרעות נענשו מספר פורעים שפגעו ברכוש נוצרי והמלך מיהר להוציא הוראות מפורשות למנוע אירועים דומים. עם זאת לאחר השתוללות חסרת המעצור בלונדון פורשו התקנות ככיסוי בלבד.
גזירות תתקנ"א.
בחודש פברואר 1190 התחדשו הפרעות ביהודי אנגליה בגל חדש ואלים במיוחד ששילב את השנאה הדתית עם הרצון להימנע מתשלום חובות לנושים היהודים (שבמותם עבר החוב לבעלות הכתר). הפרעות החלו בעיר לין (אנגלית: Lynn) ומשם התפשטו לעיר נוריץ' (אנגלית: Norwich) ומשם לכל עבר, בפרעות השתתפו כל המעמדות - איכרים אצילים ואנשי דת. היהודים שלא נרצחו ביד הועמדו בפני ברירת שמד ונטבחו לאחר מכן, רכוש היהודים נבזז והפורעים הקדישו מאמץ לאתר את שטרי החוב. במספר מקרים ברחו היהודים למצודות העיר שם קיבלו מחסה מפקידי ממשל שנשמעו לפקודות המלך.
האירוע הקשה ביותר אירע בעיר יורק כאן הציתו את המהומות אצילים שהיו שקועים בחובות ליהודי העיר ולבית המלוכה. לאחר הצתה של אחד מרובעי העיר ובעוד פקידי המלך עסוקים בכיבוי האש פרצו הפורעים לביתם של היהודים הנושים לחובם ושדדו את תכולתו. לאחר אירוע זה ברחו חלק מיהודי העיר למגדל קליפורד - מצודת העיר יורק. אלו שנשארו בעיר נטבחו בבתיהם על ידי הפורעים שחזרו לסיבוב שני של הרג ושוד. היהודים שברחו למבצר מצאו עצמם במצור של ההמון המוסת שהחל בהכנות לשרוף את מבנה העץ. לאור חוסר התקווה שבמצבם בחרו יהודי העיר למות על קידוש השם וכ-150 יהודים התאבדו. המועטים שניצלו נטבחו מיד עם תפיסת המצודה על ידי ההמון.
עדות לטרגדיה מופיעה בספרו של רבי אפרים בן יעקב מבון שמזכירו בחיבורו "ספר הזכירה":
משנתברר לפורעים כי שטרי החוב מוחזקים לביטחון בכנסיית העיר יורק, הפורעים פנו לכנסייה ושרפו את השטרות. מאז אותו פוגרום, קיבלו על עצמם יהודי אנגליה שלא לעבור את הלילה בעיר יורק. המנהג נהוג עד עצם היום הזה, כשיהודים רבים העוסקים במסחר בעיר יורק נוסעים לפרבר מרוחק מן העיר ללון ושבים בבוקר לעבודתם.
יציאה לארץ הקודש.
החל משנת 1188 החלו גדודים של צלבנים בתנועה לכוון ארץ הקודש, גדודים אלו הגיעו בחלקם עוד לפני המנהיגים והצבא העיקרי להשתתף במצור על עכו וחלקם השתתפו בפעולות צבאיות כנגד מוסלמים בפורטוגל.
האימפריה הביזנטית.
מסלול המסע היבשתי שקבע הקיסר ברברוסה - ככל הנראה למנוע מסע בים מהלוחמים הגרמנים שלא היו מורגלים בו הוביל אותו דרך שטחי אנטליה שבשליטת הביזנטים. אימפריה זו שימי תהילתה מאחוריה, שינתה את פניה מאז מסעי הצלב הקודמים, כוחות מנוגדים החלו לקרוע נתחים משטחי השפעתה הן באזור הבלקן ואסיה הקטנה. שושלת הקומנינים ששלטה בביזנטיון בתקופת מסעי הצלב הראשון והשני הודחה מכסאה, אחד מיורשיה תפס את השלטון בקפריסין ועיר הבירה נשלטה על ידי איסאקוס אנגלוס .
בצר לו פנה אנגלוס וכרת ברית עם צלאח א-דין על בסיס היריבות המשותפת מול השבטים הסלג'וקים מחד והיריבות עם אירופה הקתולית מאידך. ברית אינטרסים זו נתחדדה לאחר קרב קרני חיטין משברור היה כי מסע צלב חדש מתארגן העשוי להציב אתגר משותף לשניהם.
לאחר משא ומתן הבטיח הקיסר הביזנטי לצלאח א-דין את עזרתו כנגד הנוצרים האירופים ועזרה בהתקפה על קפריסין ובתמורה הובטח לו הכרה בריבונות האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה, שטחי נסיכות אנטיוכיה הצלבנית, ולפי מקורות אחדים פריסת חסות ביזנטית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.
ידיעות על ברית זאת הועברו לאירופה ממספר מקורות נפרדים המדווחים על שגרירים של צלאח א-דין בארמון הקיסר ותפיסת שליחים ביזנטיים על ידי השליט הצלבני בטריפולי.
המחנה הגרמני.
ב-11 במאי 1189 יצא הצבא הגרמני שמוערך ב-15,000 חיילים בראשות פרידריך ברברוסה ובנו פרידריך השישי, דוכס שוואביה מגרמניה דרך היבשה אל כוון מזרח אירופה, הבלקנים והאימפריה הביזנטית במסלול המזכיר את מסלול מסע הצלב השני בו השתתף פרידריך ברברוסה כנסיך בצבא הגרמני המוכה של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מסלול זה שהבעייתיות שבו הובררה במסעי הצלב הקודמים, הוכן מראש במשא ומתן מוקדם על ידי הקיסר שדאג אף למתן ערבויות לקיסר ביזנטיון כי צבאו לא יתקיף את האימפריה ולהתנהגות נאותה של חייליו. בתמורה הבטיחו הביזנטים לדאוג למורי דרך ולאספקה זמינה לצבא בשטח ביזנטיון.
הצבא הגרמני צעד לאורך הדנובה דרך אוסטריה והונגריה ובסוף יוני 1189 הגיע לגבול הבלקני של האימפריה, כאן ניכרו סימנים להתפוררות כוחה של ביזנטיון והצבא היה נתון לתקיפות גרילה מצד בדלנים בולגרים, סרבים וביזנטים. התקפות אלו בנוסף על ידיעות על ברית בין הקיסר הביזנטי איסאקוס אנגלוס לצלאח א-דין עוררו רגשות קשים ורדומים כנגד ביזנטיון שהתגבשו לכדי משבר של ממש.
ב-13 באוגוסט הגיע המחנה הגרמני לסופיה ומצא את העיר נטושה, נציגים ששלח הקיסר לקונסטנטינופול נאסרו והביזנטים נמנעו במופגן מלמלא את חלקם בהסכם. המחנה הגרמני חנה בפיליפופוליס והחל בהרס שיטתי של הסביבה מחד ומשא ומתן עם המורדים הבולגרים מאידך.
הקיסר הביזנטי לחוץ בין הפטיש לסדן עמד מול אפשרות עימות מול הצבא הגרמני החזק ובלית ברירה נאלץ לשחרר את שליחי פרידריך ברברוסה וב-14 בפברואר 1190 תחת איום כיבוש הבירה הביזנטית נאלץ להיכנס להסכם לפיו יועברו הגייסות הגרמניים לצד האסיאתי של הדרדנלים בעזרת צי ביזנטי. בחודש מרץ עבר הצבא הגרמני את המיצר ובמסע מהיר נכנס אל תוך אזור השליטה של הסולטאן של רום. ב-17 במאי לאחר קרבות בלתי פוסקים עמדו הגרמנים מול קוניה בירת הסולטנות אותה כבשו ביום אחד. לאחר מנוחה של שבוע התקדם הצבא לכוון דרום דרך ארמניה מתקרב אל ארץ הקודש.
מות הקיסר והתפוררות המחנה הגרמני.
ב-10 ביוני 1190 טבע הקיסר פרידריך ברברוסה בנהר קאליקאדנוס (לטינית: Calycadnus) הידוע בשם גק-סו (טורקית: Göksu). עם מותו של פרידריך ברברוסה התפזר המחנה הגרמני וחדל מלהיות כוח בעל ערך צבאי של ממש. חלק מהצלבנים הגרמנים חזרו לאירופה וחלקם התאבדו. כוח קטן המוערך ב-5,000 חיילים המשיך לסוריה בפיקוד בנו של הקיסר דוכס שוואביה כשהם נושאים איתם את גופתו של הקיסר משומרת בחומץ. אך עם הגיעם לארץ הקודש מאבדים הגרמנים את חשיבותם ככוח צבאי פוליטי, דוכס שווביה מוזמן לצור על ידי שליט העיר והטוען לכתר קונרד ממונפראטו ובאוקטובר 1190 מופיע עם שארית גדודיו מול חומות עכו. הופעת הגדודים הגרמנים מול חומות עכו נותנת דחיפה לייסוד המסדר הטבטוני. ב-20 בינואר 1191 נהרג הדוכס בקרבות על חומות העיר וכך בא המסע הגרמני אל סופו.
גופתו של הקיסר לא שרדה את המסע וליבו נטמן בטרסוס. חלקים אחרים נטמנו בכנסיית פטרוס הקדוש באנטיוכיה, העצמות נקברו בצור.
המחנה הצרפתי.
ב-4 ביולי 1190 נתכנסו המחנות הצרפתי שמנה כ-2,000 חיילים והאנגלי שמנה כ-5,000 לוחמים בוויזלי שבצרפת, שני המחנות נועדו להגיע לארץ ישראל בדרך הים אך מגבלות לוגיסטיות חייבו את התפצלות הכוחות שנדברו להיפגש במסינה שבסיציליה.
בעת השהות בסיציליה פרצו מחדש סכסוכים ישנים שדרשו פתרון - ריצ'רד לב הארי תקף מבצרים באזור מסינה בשם עלבון שנגרם לאחותו ג'ואן אלמנת מלך סיציליה, בעוד פיליפ השני מלבה בחשאי את המהומות מאחר שאירוסי אחותו לריצ'רד לב הארי עלו על שרטון משהביאה אלינור, דוכסית אקוויטניה ארוסה חדשה - ברנגאריה מנאוורה.
רק הבטחות לתשלום פיצוי כספי ניכר מגובה בפיצויים בזכויות טריטוריליות בצרפת הצליחו לישר את ההדורים אך המשא ומתן הכפול ארך שבעה חודשים. ב-30 במרץ 1191 הפליג פיליפ השני ממסינה ונחת בחופי עכו ב-20 באפריל.
המחנה האנגלי.
ב-10 באפריל 1191 יצא ריצ'רד לב הארי ממסינה לכוון ארץ הקודש, סערה פתאומית פיזרה את הצי וסחפה את אוניית הדגל ועליה אחות המלך וארוסתו לחופי האי קפריסין בעוד רוב הצי נסחף לאי רודוס. השליט הביזנטי המורד של האי, איסאק קומנינוס, שבה את צוות האוניה וסירב לשחרר את האצילות ובעיקר סירב להחזיר את המטלטלין היקרים שנועדו לממן את המסע.