בניגוד לכל שאר סגנונות האיקבנה, אשר מטרתם להציג את היופי הטבעי של הפרחים, הסגנון החופשי שואף ליצור יופי דרך יצירתיות האמן, ללא הגבלה בחומרים או חוקי סידור כלשהם. בנוסף לצמחים אמתיים, בסגנון החופשי ניתן להשתמש בצמחים מיובשים, נייר, פלסטיק, או מתכת. כמו כן, ניתן לגזור את העלים והפרחים ולשנות את צורתם, דבר שאינו נהוג באיקבנה המסורתית יותר.
סגנונות אחרים.
בנוסף לחמשת הסגנונות הגדולים המתוארים מעלה, קיימים סגנונות רבים שהתפתחו במהלך ההיסטוריה הארוכה של איקבנה בבתי הספר השונים. להלן דוגמאות לכמה מסגנונות כאלה.
טכניקה.
שימוש נכון בצמחים.
יצירת איקבנה מורכבת מכמות קטנה יחסית של צמחים, ועל-כן על האמן לבחור בקפידה את הצמחים בהם הוא ישתמש. לכל צמח אופי ומשמעות, המוגדרים במידה רבה על ידי השוּשוֹ שלו - כך במבוק, אשר לעולם אינו מתקפל, מסמל איתנות, האדמונית מסמלת עושר, ואילו החרצית, הפרח הקיסרי ביפן, מסמלת נצחיות וחיים ארוכים. יש להתאים את הפרח לאירוע - אותן החרציות משמשות בדרך-כלל לקישוט אירועי פרישה משירות ציבורי, או לאירוח אנשי ציבור חשובים.
מיקום הצמחים.
בגלל חשיבות המיקום המדויק של הצמחים כביטוי הרעיון של היוצר ושימור היצירה במצב קבוע, קיימות טכניקות מיקום רבות באיקבנה. סגנונות רבים, כגון ריקה, שוקה ומוריבנה משתמשים בקֵנזָאן - מחזיק שטוח עם מחטים, אשר עליהם או ביניהם מולבשים גבעולי הצמחים. סגנונות אחרים, כגון הנגירה משתמשים במנגנונים פשוטים כדי להחזיק את הענפים בזווית הרצויה - לדוגמה, בעזרת קוֹמִי, מחזיק בצורת V שעשוי מענף מתפצל המוכנס לתוך האגרטל לפני הסידור, ניתן למנוע את תזוזת הצמחים בתוך האגרטל. מנגנון נוסף, קוּבַרִי, מורכב מענף מתפצל בצורת Y וענף נוסף העובר דרך אזור הפיצול, כך שבאמצע נוצר מרווח קטן יחסית. מנגנון זה משמש בעיקר את הסגנונות הקלאסיים, בהם הצמחים לא צריכים לגעת בקצה הכלי.
כדי להקנות לענפים את הזווית הרצויה, משתמשים בחוטי מתכת. או בטריז - חותכים את הענף, מקפלים אותו עד שנוצר סדק בקיפול, ולתוך הסדק מכניסים חתיכת עץ, שמחזיק את הענף המקופל במקום הנכון.
שימור הצמחים.
לשם הארכת חייהם של צמחים באגרטל, נוקטים במספר צעדים בחיתוך בסיס הצמח - כגון חיתוך בתוך מים ושריפת קתוות, כדי שהפרח יספוג מים בעת החיתוך. בנוסף, ניתן להשתמש בכימיקלים המאריכים את חיי הצמח או בחומרים ביתיים, כגון מלח בישול.
בתי ספר.
הוותיק והגדול מבין בתי הספר לאיקבנה הוא אִיקֵנוֹבוֹ, אשר נמצא במקדש רוֹקָקוּדוֹ בקיוטו. ההיסטוריה של בית הספר מונה יותר מ-500 שונה, ומכאן בא סֵנקֵי איקנובו, אחד מאמני האיקבנה הראשונים המוזכרים בכתב. שני בתי ספר גדולים נוספים הם בית הספר אוֹחַרַה, אשר מקימו, אוּנשִין אוֹחָרַה, המציא את הסגנון מוריבנה; וסֹגֵטסוּ, בית ספר שהוקם בשנת 1927 ועשה דגש על הסגנון החופשי ועל הזמינות והפצה של איקבנה. כל אחד משלושת בתי הספר הגדולים מונה יותר ממאה אלף מורים ויותר ממיליון תלמידים; מלבדם, קיימים ביפן לבדה יותר מ-3000 בתי ספר שונים, וכמות האנשים העוסקים באיקבנה ביפן עולה על 15 מיליון. חלק מבתי הספר או סניפיהם מאוחדים תחת הגג של ארגונים שונים, כגון הארגון הבינלאומי לאיקבנה, אשר הוקם בשנת 1956 ומונה היום למעלה מ-9000 חברים.
תרמוגרפיה רפואית
תֶּרְמוֹגְרַפְיָה רפואית היא תחום בתרמוגרפיה המפיק מידע אבחוני מקרינה תת-אדומה של גוף האדם. תרמוגרפיה עושה שימוש במצלמות תרמוגרפיות כדי ליצור הדמיית תת-אדום, בדומה להדמיה באמצעות אולטרה סאונד או באמצעות קרני רנטגן.
תרמוגרפיה מאפשרת זיהוי אזורים בגוף בהם זרימת הדם אינה תקינה ונעשה בה שימוש על ידי וטרינרים ורופאי ספורט כדי לזהות דלקות.
טכנולוגיה.
מצלמת האינפרא אדום קולטת בעיקר את קרינת החום הנפלטת משכבת הדרמיס של העור, עד עומק של כ-5 מ"מ. השינויים בחום הנפלט מהעור תלויים אך ורק בשינויי זרימת הדם בדרמיס. חום הנוצר בשרירים, במפרקים או בעצמות אינו מולך לרקמת העור ולכן אינו משפיע על טמפרטורת העור. אין הולכה ישירה של חום מהחלקים הפנימיים של הגוף הגורמת לשינויים בטמפרטורת העור. כלומר, המצלמה לא קולטת באופן ישיר תהליכי חום המתרחשים בתוך הגוף עם זאת, מטפלים אלטרנטיביים טוענים כי ניתן לגלות בעזרת המצלמה תהליכים פנימיים.
בסיס תאורטי לשימוש בתרמוגרפיה ככלי לאבחון אזורים שלא נקלטים באמצעות המצלמה.
הבסיס לתרמוגרפיה כשיטה לזיהוי תהליכים המתרחשים שלא בקרבת פני השטח של הגוף הוא בטענה כי יש התאמה בין פליטת חום באזורים שונים של העור, לבין מצבים ותהליכים פנימיים שונים של מחלה, עצבים שונים של מערכת העצבים הסימפתטית מעצבבים את כל איברי הגוף, כולל העור. כל אחד מ-31 זוגות העצבים היוצאים מעמוד השדרה מעצבב מספר איברים וכן אזורים מוגדרים בעור. כאשר יש הפרעה בתפקוד של איבר כלשהו, נטען כי זה משפיע על זרימת הדם באותו חלק של העור הקשור לאותה קבוצת עצבים שקשורה גם לאיבר בו חלה הבעיה. השינויים בזרימת הדם בעור מתבטאים בשינויי טמפרטורה אותם קולטת המצלמה התרמוגרפית. במשך השנים מופו כל אזורי הגוף בצורה מפורטת על ידי החוקרים, כך שמי שעוסק באבחון תרמוגרפי יכול לדעת ברמת דיוק גבוהה באיזה איבר או איברים יש בעיה ומהו סוג הבעיה.
כאשר מצב כלי הדם, הלימפה והעור נורמלי, השליטה והויסות של זרימת הדם בדרמיס היא בעיקרה נוירו-וסקולארית, והיא נעשית על ידי מערכת העצבים הסימפתטית. המרכיבים של תגובה סימפתטית זו הם גם אדרנרגיים וגם כולינרגיים. המרכיב האדרנגי גורם לואזוקונסטריקציה (היצרות כלי הדם) והמרכיב הכולינרגי גורם לואזודילציה (הרחבת כלי הדם) במיקרוסירקולציה (זרימת הדם הזעירה) העורית. ויסות סירקולציה עורית זו נובע מה- embryonic anterior neural ridge, אשר מייצר את ה-sympathetic paravertebral ganglion.
הסיבים הפוסט-גנגליונים מחוברים לכל אחד מאיברי הגוף וגם לעור. 31 זוגות העצבים הפריפריאליים מכילים 8-35% סיבים ללא מיאלין שהם מתפקדים כ-afferent או efferent הסימפתטי. דרך סיבים אלה נעשית השליטה על המיקרוסירקולציה העורית. בכל אחד מעצבי עמוד השדרה יש חלוקה לגבי (dorsal) ובטני (ventral), ובהתאם לזה נעשית גם חלוקתם לשליטה על חלקי העור השונים. לחלק הבטני של כל עצב פריפריאלי יש חלוקת משנה לצידי (lateral) ולקדמי (anterior), עם שליטה בהתאמה על חלקי העור שהוקצו להם. השליטה על זרימת הדם בחלקי העור השונים נעשית על ידי סיגנלים המועברים מהעצבים הפריפריאלים דרך הסיבים הפוסט-גנגליוניים חסרי המיאלין אל הקולטנים הנוירו-וסקולאריים שבעור.
לדוגמה, כאשר יש דלקת פנימית בגוף (ולא חשוב באיזה עומק), יועבר המידע דרך סיבי העצבים הסימפתטיים הקשורים לאזור הדלקתי אל מערכת העצבים המרכזית, אשר תגרום לתגובה סימפתטית באותו אזור בעור הקשור לאזור הדלקתי. תהיה ירידה בטונוס המוטורי הסימפתטי באותו חלק של העור (הפחתה בתפקוד הסימפתטי). זה גורם לפתיחה רבה יותר של הספינקטרים הפוסט-גנגליונים השולטים על זרימת הדם העורית באותו אזור, זרימת הדם תתגבר והדבר יתבטא בהיפרתרמיה באותו חלק של העור. שינוי זה בטמפרטורה נקלט בקלות וברמת דיוק גבוהה על ידי המצלמה התרמוגרפית.
תאוריה אחרת מבססת את האבחון התרמוגרפי על סימטריה הקיימת בגוף. תבנית נורמלית של פני העור אצל אדם בריא נחשבת כזו שבה יש סטיית טמפרטורה של פחות מ-0.3 מעלות צלזיוס על פני 95% מהשטח החיצוני של עור הנבדק.
התרמוגרפיה מראה תהליכים פיזיולוגיים ולא מראה מצב אנטומי נתון כפי שקורה למשל עם מכשירי רנטגן. כך ניתן, לדוגמה, לגלות בעזרת התרמוגרפיה בעיות בעמוד השדרה או בגפיים הקשורות לחוסר תפקוד ואזומוטורי, אותן לא ניתן להראות בבדיקות הרדיולוגיות המקובלות. כאשר רואים בתרמוגרם (צילום תרמוגרפי) הפרשי טמפרטורה משמעותיים בין שני מקומות מקבילים מצידי הגוף, שאמורים להראות סימטריה, זה מצביע על אפשרות של בעיה עצבית, כי מכניזם ואזומוטורי פגום מתבטא בא-סימטריה תרמלית. מאחר שרב חלקי הגוף הם סימטריים, גוף הנבדק משמש בתרמוגרפיה כבקרה של עצמו.
בגירוי שורש עצב מופיעה ירידת טמפרטורה בדרמטומה הנמצאת באותו צד של הגוף בו נמצא העצב הקשור אליה. דרמטומה היא אזור בעור הקשור לסיגמנט בחוט השדרה. עשויה להיות לפעמים חפיפה של דרמטומות, כך ששני סיגמנטים של חוט השדרה מעצבבים את אותו חלק של העור. הכרת פריסת הדרמטומות על פני הגוף משמשת לאיתור מיקומן של הפרעות בחוט השדרה.
ברפואה אלטרנטיבית.
שימושים עיקריים.
התרמוגרפיה אינה מחליפה את שיטות האבחון האחרות, אלא מוסיפה להן אפשרויות חדשות ובכך מרחיבה ומשפרת את יכולות המערכת הרפואית בגילוי, הערכה ואבחון של בעיות רפואיות שונות.
השימוש במערכות DITI מתאים לרפואת נשים (בעיקר לגילוי מוקדם של סרטן השד), נוירולוגיה, מרפאות כאב, רפואת ספורט, אונקולוגיה, גריאטריה, אנטי אייג'ינג, מכוני שיקום ופיזיותרפיה וכן לרפואה ההוליסטית (כגון רפואה פונקציונלית, רפואה סינית, נטורופתיה, כירופרקטיקה).
אחד ההבדלים המשמעותיים בין תרמוגרפיה לבין צילומי רנטגן (כגון ממוגרפיה או CT) הוא בכך שמכשירי הרנטגן "רואים" אנטומיה (עצמות, גידולים וכו') ואילו התרמוגרפיה "רואה" תהליכים פיזיולוגיים בזמן אמת. תהליכים אלה מתבטאים בשינויים בקרינת החום הנפלטת מהגוף. שינויים אלה נקלטים במצלמת הא"א ברמת דיוק גבוהה מאד.
גילוי מוקדם של סרטן השד.
במחקרים לא נמצא כי לתרמוגרפיה יעילות כאמצעי לזיהוי מוקדם של מחלות שד והשיטה נדחתה על ידי הרפואה הקונבנציונלית.