טרסות האורז נחשבות למונומנט היחיד בפיליפינים שבו לא ניכרות ראיות להשפעה קולוניאלית. שבטי ההרים הם בין העמים היחידים בפיליפינים אשר הצליחו להתנגד לשלטון הזר, ולשמר את תרבותם. הטרסות הן מבני האבן היחידים ששרדו מהתקופה שקדמה לכיבוש הזר של הפיליפינים, שכן התרבות המקומית עשתה שימוש בעץ לבניית מבני מגורים ומקדשים. מקובל שהקמת הטרסות החלה לפני כ-2000 שנה, אך קיימת מחלוקת באשר לייעודן המקורי. ברי שלמקימיהן היה ידע והבנה מתקדמת בהנדסת בניין ובהידראוליקה. הידע הדרוש לתחזוקת הטרסות לא הועלה על הכתב, והוא עובר בעל פה מדור לדור. כאשר הטרסות החלו לשמש לחקלאות, גידלו בהן טארו ("Colocasia esculenta"), ומאוחר יותר גם אורז.
הטרסות שוכנות בגבהים הנעים בין 700 ל-1,500 מטר מעל פני הים, והן משתרעות על פני שטח של כ-10,360 קמ"ר. כל ארבע מערכות הטרסות המוכרזות השתמרו בשלמותן, וסביבן אזור חיץ של חורשות המכונות "מויונג" (Muyong), כפרים וחורשות קדושות. אף שטרסות נפוצות בכל רחבי דרום-מזרח אסיה, ייחודן של הטרסות בפיליפינים הוא בגובהן הטופוגרפי הרב ובתלילות המדרונות שעליהן הוקמו. מדרונות אלה המגיעים לשיפוע של עד 70 מעלות, אינם מאפשרים שימוש בבעלי חיים או במיכון מכל סוג שהוא. האורז שנשתל בטרסות הוא מזן עמיד בפני תנאי כפור.
הטרסות נבנו על ידי הקמת קיר אבנים ראשוני ומולאו בעפר. בתוך שכבת העפר נבנתה מערכת ניקוז תת-קרקעית, וכאשר השכבה הגיעה לגובה של כמטר מתחת לגובה הרצוי, הונחה עליה שכבה של אדמה מהודקת. קירות האבן הם בגובה ממוצע של כשני מטרים, אך קיימים קירות המגיעים עד לגובה של שישה מטרים. הטרסות עוטפות את מורדות המדרונות לאורך קווי הגובה הטופוגרפיים, והחורשות שוכנות מעליהן ומתוחזקות בהתאם למסורת השבטית. תחזוקה שוטפת זו של החורש העילי מבטיחה אספקת מים סדירה השומרת על הצפת הטרסות. הטרסות נבנו באופן שיאפשר את חלוקת המים באופן שוויוני לאורך כל המדרון, ומבלי שטרסה מסוימת תעצור את זרימתם ותמנע מים מאלה שמתחתיה. במעלה המדרונות הוקמו מערכות מורכבות של סכרים, תעלות וצינורות חיזרן, המתוחזקים בצורה שיתופית והמנקזים את המים אל הנחלים שבין המדרונות.
הכפרים שוכנים בסמוך לטרסות וכל אחד מהם מתחלק לקבוצות של מספר בתים שבכל אחת מהן מתגוררת משפחה מורחבת אחת. הבתים בנויים מעץ והם ניצבים על ארבעה עמודים. הגישה אליהם היא באמצעות סולם המורם בשעות הלילה. בכל הבתים, העשויים מעץ, יש חדר בודד, והם נושאים גג בצורת פירמידה. במרחק מה מקבוצת הבתים שוכן האזור המקודש, שבו ניצבת בדרך כלל חורשה, ובה מתגוררים ה"מומבאקי" (Mumbaki) המופקדים על עבודת הפולחן.
טיסה 1862 של אל על
שאיין (ויומינג)
שאיין (באנגלית: Cheyenne) היא עיר הבירה של מדינת ויומינג שבארצות הברית, והגדולה בערי המדינה. בעיר מתגוררים כ־65,000 תושבים (2020).
היסטוריה.
ב-4 ביולי 1867, מופה לראשונה האזור בו נמצאת כיום העיר שאיין (אז היה האזור חלק מטריטוריית דקוטה, לימים חלק מטריטוריית ויומינג) על ידי גנרל גרנוויל דודג' (
General Grenville Dodge), במטרה להקים במקום את קו מסילת הברזל יוניון פסיפיק.
ב-8 באוגוסט 1867 התאגדה העיר, וב-10 באוגוסט נבחר ראש העיר הראשון ה. מ. הוק (H. M. Hook). באותה עת, התגוררו בעיר כ-600 תושבים, מרביתם עובדי מסילות הברזל. קו הרכבת הגיע למקום בו נמצאת כיום העיר ב-13 בנובמבר באותה שנה, והתיישבו באזור כ-4,000 מתיישבים אשר כללו כורים, בוקרים, גנבים, זונות, והוקמו בעיר בתי עינוגים ("סאלון" -"saloon").
גרנוויל דוג' לא נתן לעיר את שמה, היה זה אחד מאנשי צוותו שהעניק לה את השם "שאיין" על שם השבט האינדיאני "שאיין", שהיה ידוע בתעוזתו, ובתוקפנותו. שבט זה הקשה מאוד על בוני מסילות הברזל במלאכתם.
בחודש דצמבר באותה שנה אישר בית המחוקקים של טריטוריית דקוטה את הקמת העיר. העיירה שאיין נבחרה כבירת טריטוריית ויומינג, בהיותה העיר הגדולה והחשובה בטריטוריה, וכן בשל היותה העיר היחידה המחוברת לרשת מסילות הברזל. עם הפיכת הטריטוריה למדינה, הפכה העיר לבירתה.
גאוגרפיה.
שטחה הכולל של העיר 54.9 קמ"ר מהם 54.7 קמ"ר שטחי יבשה ו-0.2 קמ"ר (0.38%) שטחי מים.
תחבורה.
דרך העיר עובר כביש בינמדינתי 25, העובר מניו מקסיקו ועד ויומינג, וכביש בינמדינתי 80, המקשר את ניו יורק לקליפורניה.
בעיר פועל שדה התעופה שאיין. קווי הרכבת של חברת יוניון פסיפיק מקשרים את העיר לערים אחרות במערב ארצות הברית.
נחום סלונים
נחום אברהם סלונים (תשעה באב ה'תרפ"ד, 9 באוגוסט 1924 - 15 באפריל 2012) היה לוחם אצ"ל ואיש עסקים ישראלי יליד ישראל. תרם רבות לקידום הספורט בישראל בכלל ולתנועת בית"ר בפרט, והיה מפורצי הדרך להקמת המועצה להסדר ההימורים בספורט. בנוסף היה למפיק תיאטרון וסרטים ואף זכה בשני פרסים בפסטיבל ברלין היוקרתי על סרטו "המרתף" בכיכובו של שמעון ישראלי ב-1963.
טרם קום המדינה.
נחום אברהם סלונים הוא מצאצאיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, "בעל התניא" מייסד חסידות חב"ד, ובנו ממשיכו רבי דובער שניאורי 'הרבי האמצעי', אביה של אם היישוב היהודי בחברון הרבנית מנוחה רחל סלונים.
אביו של נחום היה הרב מנחם מנדל שמואל סלונים, והוא היה השביעי מבין שמונה אחים ואחיות.
בגיל צעיר הצטרף נחום לארגון האצ"ל.
במוצאי שבת, 27 באוקטובר 1944 - השתתף בתקיפת האצ"ל את משרדי מס הכנסה בשלוש הערים הגדולות (ירושלים, חיפה, ותל אביב) - היעד נבחר בשל התחושה שכלל האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל תשמח בפעולה זו - כולל המתנגדים הקבועים לפעילות האצ"ל והלח"י - בשל גביית המס הגבוהה מקרב התושבים היהודיים בא"י. משרדי מס-ההכנסה בתל אביב שכנו ברחוב נחלת-בנימין מספר 69 בקומת הקרקע. את הפעולה בתל אביב, שבראשה עמד נחום סלונים, ביצעה חוליה קטנה בת שלושה לוחמים וכן זוג להתראה. אחד הלוחמים ניפץ את זגוגיות החלונות והשניים האחרים החדירו פנימה מטעני חבלה והפעילו את פתיל ההשהיה. לאחר שהחוליה הסתלקה נשמעה התפוצצות ומשרדי מס-ההכנסה נהרסו כליל. הפעולה בוצעה בשלמות וללא נפגעים.
ב-30 באוקטובר 1946 נעצר (כתוצאה מהלשנה של היינריך ריינהולד, "ינאי" - עליו מבוסס ספרו של דוד שחר, "סוכן הוד מלכותו") ונשלח למחנה המעצר הבריטי בלטרון. באותו היום נעצר גם יצחק פרידמן. השניים לא נותרו במעצר זמן רב. הם ניצלו את ביקורו השבועי של רופא השיניים בכלא כדי להימלט. ב-8 בפברואר 1947, הצליחו השניים להסתנן לתא המטען של מכוניתו של רופא השיניים - שיצאה משער המחנה ללא מפריע. השניים הגיעו עם המכונית עד למגרש הרוסים בירושלים, שהיווה תחנת משטרה בריטית. הם התחזו לצמד שיכורים כדי להסתנן משם חזרה בעזרת חבריהם לארגון חזרה לתל אביב.
נחום סלונים חזר לפעילות מבצעית במסגרת ח"ק (חיל קרב) תל אביב ויצחק פרידמן עסק בהדרכה ונתמנה אחראי על מחלקת ייצור חומרי הנפץ, שם ייצרו גם כספית רועמת (שהייתה חיונית להכנת רימונים).
חטיפת הקצין הבריטי היהודי.
ב-16 באפריל 1947 הוצאו להורג בתלייה עולי הגרדום, ארבעת לוחמי האצ"ל - דב גרונר, מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר בכלא עכו. מספר ימים אחר כך הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלות אותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים. לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור. מפקד הפעולה היה נחום סלונים. היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן ("שמשון"), והנהג, אהרון מזרחי. עמרמי סיפר על האירוע:.
היחידה העבירה את הקצין לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו. עמרמי החליט לחקור אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון. לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן. כשהתברר לקצין הבריטי שחבל התלייה מצפה לו פתאום התחיל לומר תפילת "קדיש" מתחילתה ועד סופה ואחר הוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם". לאחר הדברים האלה, התנצל עמרמי בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
פרשת אלטלנה.
ב-20 ביוני 1948 הפגיזו תותחים את ספינת הנשק אלטלנה מול חופי תל אביב. על הספינה נמצאו מפקד הארגון, מנחם בגין וכן אחותו הצעירה של נחום - שולה ("ניצה") פולק.
שולה סיפרה על החוויה:
לאחר הקמת המדינה.
נחום העביר את רוב שנותיו בתל אביב ביושבו על הגדר מחוץ לבוהמה התל אביבית הסוערת - אך במקביל ניהל והפיק רבים ממוקדי הבילוי התל אביביים - ביניהם מועדון החברים התל אביבי הראשון מועדון המפתח בבן יהודה 77 בצפון הישן של תל אביב - לימים מועדון "מנדי'ס", "פרדריקה", "בריוזקה", "רנדוו", דנס בר לילה ו"גימנסיה". כמו כן הקים יחד עם שמעון ישראלי את תיאטרון "שי-נס" שהריץ את מיטב תוכניות הבידור של שנות השישים וביניהם "סתם יום של חול", "התאומים", "שין-שין", רבקה רז ועוד.
בשנת 1963 הפיק את סרטו של נתן גרוס, "המרתף". בסרט שיחק לבדו שמעון ישראלי (אם לא מחשיבים את קולה של זהרירה חריפאי) שבנוסף כתב את התסריט ביחד עם יעקב מלכין. על הפן האמנותי של הסרט היה מופקד האמן יגאל תומרקין. "המרתף" היה למעשה לסרט הראשון בישראל שעסק בנושא השואה - וסיפר על צעיר יהודי בתקופת מלחמת העולם השנייה ונקמתו בקצין נאצי. הסרט זכה לביקורות מהללות, זכה בפרס כינור דוד ובשני פרסים בפסטיבל הסרטים היוקרתי בברלין - בקופות הסרט נחל כישלון חרוץ, ככל הנראה עקב הנושא הרגיש ואי-המוכנות של הקהל הישראלי להתמודדות עם הפצע הפתוח.
שונות.