חג הבנות צבר במרוצת הדורות מספר טעמים והקשרים חלקם קשורים לגבורה נשית בהקשר של חג החנוכה, וחלקם קשורים לאירועים מקראיים אחרים בהם היה לנשים תפקיד מפתח:
יהודית.
מסורת ראשונה קושרת את החג אל סיפורה של יהודית, האלמנה שערפה את ראשו של אולופרנא (או הולופרנס לפי התעתיק היווני). הסיפור מסופר בספר יהודית, שהוא מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, והוא מוזכר לא פעם בדברי הפוסקים והפרשנים כסיבת חיוב הנשים במצוות הדלקת נר של חנוכה. כך למשל כתבו התוספות: "פירש רשב"ם שעיקר הנס היה על ידן, בפורים - על ידי אסתר; בחנוכה - על ידי יהודית".
הסיפור הוא על הולפורנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצאר, שיצא למסע לארץ ישראל על מנת לכבוש אותה. הוא הטיל מצור על העיר בתוליה (או בית אלוה), שבה גרה יהודית, אלמנה עשירה ויפה. תושבי העיר חיפשו דרך לגבור על הולפורנס ולמנוע ממנו להגיע לירושלים, אך לא הצליחו. יהודית מצאה פתרון. היא כבשה את שר הצבא ביופייה, השקתה אותו בחלב (או ביין), ערפה את ראשו והצילה את יהודה כולה. על פי גישה זו יהודית הושיעה את ישראל באירוע שאמנם קדם למרד החשמונאי, אך היה קשור גם הוא לכיבוש היווני, והוא התחולל בליל ראש חודש טבת.
האחות החשמונאית.
סיפור נוסף הקשור בגבורת נשים ובחג החנוכה הוא מעשה 'חנה בת מתתיהו הכהן הגדול' או לפי גרסה אחרת 'בתו של יוחנן כהן גדול'. לפי מסורת מימי הביניים היא זו שעוררה את מרד החשמונאים. לפי סיפור זה, כשעמדה מלכות יוון וגזרה גזירות על ישראל, נקבע כי כל אישה עברייה תיבעל על ידי ההגמון בליל חתונתה. כשהגיע זמנה של הבת החשמונאית להינשא, היא סירבה לקבל את רוע הגזירה. האישה האמיצה קרעה את בגדיה ודרשה מאחיה שלא יעמדו מנגד. בתחילה רצו האחים לקום עליה להורגה, אך היא הצליחה לשכנע אותם לצאת לפעולה נועזת שתציל אותה ואת כלל הנשים היהודיות מידי ההגמון. בליל חתונתה הגיעה האחות אל המלך בליווי אחיה. הם התגנבו לחדרו של המלך והרגו אותו. כך החלה מלחמת המכבים ביוונים לפי רש"י, סיפור זה הוא המקור לחיוב נשים בהדלקת נר חנוכה: "שגזרו היוונים על כל בתולות הנשואות להיבעל לטפסר [=פקיד מלכותי בכיר] תחילה ועל ידי אישה נעשה הנס".
קיימות עדויות רבות לקיום חוק הלילה הראשון שעל פיו כל הנערות הבתולות בליל כלולותיהן נמסרו לאונס בידי נציגי השלטון הכובש.
גירוש הנשים הנוכריות בתקופת עזרא הסופר.
חוקר הפולקלור יום-טוב לוינסקי העלה השערה בדבר מקורו הראשוני של חג "ראש חודש לבנות" ולדעתו החג קשור לגירוש הנשים הנכריות בימי עזרא הסופר, שההחלטה להיבדל מהן התקבלה בראש חודש טבת, וביצועה הגיע לכלל סיום בראש חודש ניסן. כך עולה מתוך המסופר בספר עזרא: "וַיַּעֲשׂוּ כֵן בְּנֵי הַגּוֹלָה, וַיִּבָּדְלוּ עֶזְרָא הַכֹּהֵן אֲנָשִׁים רָאשֵׁי הָאָבוֹת לְבֵית אֲבֹתָם וְכֻלָּם בְּשֵׁמוֹת, וַיֵּשְׁבוּ בְּיוֹם אֶחָד לַחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי לְדַרְיוֹשׁ הַדָּבָר. וַיְכַלּוּ בַכֹּל אֲנָשִׁים הַהֹשִׁיבוּ נָשִׁים נָכְרִיּוֹת עַד יוֹם אֶחָד לַחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן". ברם, אין שום חיזוק להשערה זו, לא בכתב ולא במסורת בעל פה.
הקשר לאסתר המלכה.
כמה חוקרות הצביעו על הדמיון בין מנהגי 'חג הבנות' למנהגי פורים, וסברו שהחג נוסד לרגל הגעתה של אסתר לארמון המלך, שהתרחשה בחודש טבת לפי המוזכר במגילה, ברם אין על כך עדות כלשהי בכתב או בעל פה.
עדויות על החג.
נראה כי במקביל למסורת כתובה שנקבעה והונהגה על ידי מנהיגות דתית גברית, התקיימו לאורך דורות רבים טקסים אשר נשמרו על ידי נשים והועברו כמסורת בעל פה. אפשר למצוא עדויות לכך בשירת הקודש של נשים מהאי ג'רבה כפי שנחקרה על ידי מרים גז-אביגל ומתועדת בספרה. השירה נתחברה מתוך נקודת מבט נשית והדמויות הנשיות מוצגות בה באופן חיובי ביותר. שירת הנשים זו הועברה מדור לדור בעל פה, ללא תיעוד על יוצרות השירה ופרטים אחרים.
טקס "ראש חודש הבנות" מיוחד, שעדות מפורטת אודותיו נשתמרה בידינו, התקיים בתוניס בשנת תקט"ז (1755) בהשתתפות הרב אליהו שפירא. הרב שפירא היה חכם ממוצא פולני, שהשתקע במקום בשנת תס"ד (1727), ופתח ישיבה שהוסיפה להתקיים עד המאה העשרים. בשנת תקט"ז נפטרו בקהילה היהודית נערות אחדות. שנת תקט"ז הייתה שנה מעוברת וראש חודש טבת חל באותה השנה ביום השישי. האמהות והסבתות הרבו לבוא לבית הכנסת של הרב, ובשעת קריאת התורה נדחפו להיכל והתפללו לשלום בנותיהן. לאחר קריאת התורה קם הרב ונשא נאום נלהב על זכותן של הנשים הצדקניות שעמדו לישראל. בדבריו העלה את זכרן של דבורה ויעל, את כבודה של אסתר, את קדושתה של סרח בת אשר, את ברוריה אשת מאיר ואת מעשה הגבורה של יהודית. הרב הדגיש, כי מקורו של "ראש חודש הבנות" היא קבלה מזמן החשמונאים, שבו אירע גם מעשה יהודית, ועל כן ראוי שיום זה יהיה יום טוב לבנות. הרב שפירא אף סידר טקס מיוחד לכבוד היום. כל הנשים שנכחו במעמד עברו לפני התיבה ונשקו את ספר התורה. הרב פרש את ידיו מעליהן ונשא נוסח מיוחד של תפילת "מי שברך" שתיקן לשלום הבנות.
בשנת תרפ"ו (1925) החליטו ראשי הקהילה בתוניס לקיים ביום זה מדי שנה חגיגת בת מצווה שיתופית לבנות בית הספר של "כל ישראל חברים", כדי לקרב בנות אילו למסורת היהודית. יש בידינו תיאור מפורט של טקס זה משנת תרפ"ו. לעדויות הכתובות מצטרפות בדור האחרון עדויות בעל פה שמסרו נשים יוצאות צפון אפריקה לחוקרות שתיעדו את דבריהן.
מנהגי החג.
המנהגים שנשמרו בקרב נשים בקהילות במזרח התיכון, ובמיוחד נשות תוניסיה והאי ג'רבה, מאפשרים לנו הצצה לטקסים ומנהגים של אחוות נשים שהיו נהוגים ככל הנראה לאורך דורות רבים ואבדו בתהליך "קיבוץ הגלויות" והמעבר לישראל. זהו חג שאין בו חוקים, המהות היא העיקר – יום של גיבוש ושמחה נשית אותנטית ופשוטה. ד"ר מרים גז-אביגל, חוקרת יהדות תוניסיה, מספרת: "...כל אותו היום הנשים בישלו, אפו ושרו שירות של חול ושירות של קודש שאליהם הצטרפו גם ריקודים. לקראת הערב ישבו כל הבנות לסעודה ובלילה התפזרו כל אחת אל ביתה כשידיה מלאות בדברי מאפה ומתיקה שאותם חילקה לקרובים וחברים."
לפי ד"ר יעל לוין עיקרו של החג הוא חגיגת אחוות נשים, התכנסות הבנות ואכילת מאכלי חלב ולפעמים גם שתית יין במקום שבו החנוכיה דולקת. אכילת מאכלי חלב נזכרת גם בהגהות האשכנזיות לשולחן ערוך והיא אכן נקשרת במעשה יהודית: "יש אומרים שיש לאכול גבינה בחנוכה לפי שהנס נעשה בחלב שהאכילה יהודית את האויב". כמה מנהגים נוספים מוזכרים במאמרה של לוין: בתוניס היו עורכים סעודה חגיגית ושולחים משלוח מנות לבנות. כמו כן חגגו ביום זה חגיגת בת מצווה שיתופית; בלוב היו הנערות מבקרות זו את זו ועורכות מסיבה; באי ג'רבה חגגו את החג בעיקר הרווקות כסגולה למציאת שידוך מוצלח; בקהילות יוון השלימו הבנות זו עם זו כמנהג יום הכיפורים; בתוניס, בלוב ובמקומות רבים נוספים נהגו שנשים לא תבצענה מלאכה ביום זה. בעדות אחדות, ובכלל זאת בקהילות מרוקו ותוניסיה, היה קיים אף המנהג שבראש חודש טבת הבחורים המאורסים היו מביאים מתנות לארוסותיהם.
בעמותת 'אל-גריבה', מרכז תרבותי עולמי למורשת יהדות תוניסיה בירושלים, חוגגים מאז 2011 מדי שנה את "ראש חודש לבנות". במסגרת החגיגה מוענקת מדי שנה אות "יקירת העדה" לאישה רבת פעלים ומעוררת השראה.
מרד המס נגד תגלת פלאסר השלישי
מרד המס נגד תגלת פלאסר השלישי היה מרד של מספר מדינות כנגד האימפריה האשורית החדשה שפרץ בגלל עול המיסים וחוסר העצמאות של המדינות. המרד הוביל את המלך לצאת למסע לדיכויו ולהענשת המדינות המורדות.
האירוע נזכר הן בתנ"ך והן בעדויות הכתבים האשוריים של תיגלת פלאסר, דוגמת הכתובת שנמצאה בכלח. בין המדינות המורדות ניתן למנות את ממלכת ישראל.
רקע.
האימפריה האשורית החדשה הייתה בעת ההיא מעצמה חזקה, וכבשה מדינות רבות.
אחרי שכבשה את כל המדינות, מלכי המדינות אולצו להעלות לאשור מס כל שנה, אך לעיתים היו מרידות של קואליציות שלמות כנגד המדיניות הזאת ורצון לצאת מן התלות.
בשנת 733 לפנה"ס קמה קואליציה חדשה- ממלכת ישראל, מצרים העתיקה, עזה, ארם-דמשק וערבים.
בנוסף לקואליציה, ממלכת ישראל וארם-דמשק יצאו ללחום כנגד ממלכת יהודה בניסיון להחליף את בית דוד ומלכה אחז בבן טבאל. והן כדי להגן על בעלת בריתו- יהודה, שכן אחז הפך עצמו למלך וסאל, והן כדי לדכא את המרד ולהעניש את המדינות המורדות יצא תיגלת פלאסר למסע בארץ-ישראל וערב.
הצבא האשורי.
בתקופה זו הצבא האשורי היה מורכב משני יסודות עיקריים: חיל רגלים, שהיה החיל הגדול יותר והחיל הרכוב, שהיה קטן יותר במספרו, אך יוקרתי יותר ובעל חשיבות צבאית רבה. החיל הרכוב התחלק לשני חלקים בלתי שווים: החלק הגדול היה חיל המרכבות וחלק הקטן יותר היה חיל הפרשים. בנוסף ליחידות המלכותיות שהיו עיקר הצבא, כלל הצבא גם בעלי יחידות מקרב בעלות בריתה של אשור. בנוסף, היה לאשור חיל הנדסה מפותח שהיה ביכולתו להפעיל מכונות מצור. מכונת המצור הנפוצה בתקופה זו היה איל ניגוח. הוא היה יעיל לא רק נגד שערי העיר, אלא גם נגד חומותיה. חומות העיר היו עשויות פעמים רבות מלבני בוץ ואיל ניגוח חזק יכול היה לפעור בהן פרצות. יחד עם זאת, פעמים רבות לא הסתערו על העיר הבצורה והטילו עליה מצור כטקטיקה הכרעה עיקרית. לצד איילי ניגוח השתמשו האשורים במגדלי מצור. מספר החיילים קשה לקביעה והמקורות העתיקים לא מוסרים פעמים רבות מספרים כלשהם. במקרים שכן נמסרים מספרים הם גבוהים מאוד ולאו דווקא מהימנים. כך או כך הצבא האשורי היה הגדול והחזק ביותר במזרח התיכון בתקופה זו.