שלושה ימים לאחר הטבח החליטו השלטונות הבריטיים לחסל את היישוב היהודי בחברון. שרידי הקהילה היהודית בחברון הועברו לירושלים, וכן גם ישיבת "כנסת ישראל" הקרויה כיום "ישיבת חברון". רכושם ובתיהם של היהודים נבזזו בידי הפורעים. בית הדסה הוסב על ידי ערביי חברון לבית ספר לבנות, בית הכנסת "אברהם אבינו" הוחרב ונבנה עליו דיר עזים. גם בית העלמין היהודי העתיק חולל ונהרס.
מקיץ 1929 עד 1947.
הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, וכן הרב יעקב יוסף סלונים רב עדת האשכנזים בחברון, קראו לחדש את היישוב היהודי בעיר. לקריאה הצטרפו מנהיגים ציונים בהם חיים ויצמן וחיים ארלוזורוב. פנחס רוטנברג היה חבר בוועדת השלושה, שהופקדה על ניהול כספי "קרן העזרה". עם כניסתו לתפקיד יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, דרש מההנהלה הציונית להקציב כסף לשיקום היישוב היהודי בחברון, אולם נתקל בהתנגדות, בטענה כי אין טעם להשקיע כספים רבים בשיקומו של יישוב יהודי מבודד בתוך סביבה ערבית מובהקת. בשל המחסור בכספים, הוחלט להקציב לצורך זה 10,000 ליש"ט בלבד. תשעה חודשים לאחר טבח חברון חתמו הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי ואישים רבים אחרים על קריאה להקים מחדש את היישוב היהודי בחברון. למרות זאת, שלטונות המנדט אסרו אפילו ביקורי יהודים בעיר, למעט ביום השלושים וביום השנה לטבח, אז הגיעו הניצולים לבית העלמין העתיק בחברון לפקוד את קברי הנרצחים בליווי אבטחה.
היישוב היהודי בחברון חוּדש בשנת תרצ"א 1930 על ידי 36 משפחות ספרדיות שמנו כמאה שישים נפש.
היהודים בנו קומה נוספת לבית חסון והקימו בה בית מדרש על שם הרב עמרם בן דיוואן, ממנהיגי יהדות מרוקו. לאחר מאורעות 1936 גרשו השלטונות הבריטיים את יהודי חברון מלבד משפחה אחת, משפחתו של יעקב עזרא שגרה בתל חברון במקום בו היום אדמות ישי. משפחה זו המשיכה להתגורר במקום עד החלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
תקופת השלטון הירדני.
לאחר מלחמת העצמאות הייתה חברון, חלק מהגדה המערבית, תחת שלטון ירדני עד 1967.
הירדנים הגדירו את נכסי היהודים כ"נכסי האויב הציוני". לא הפקיעו אותם, אלא העבירו אותם לאחריות האפוטרופוס הכללי על נכסי אויב.
תחת שלטון מדינת ישראל.
הניסיונות לחידוש היישוב היהודי.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חברון. מיד עם כיבוש העיר קרא דוד בן-גוריון ליישב מיד יהודים בחברון "כדי להבהיר לעולם את בעלותה (של ישראל) על השטחים שהיו תמיד יהודיים, ואבדו לה במלחמת העצמאות". האחריות על נכסי היהודים בחברון עברה מהאפוטרופוס הירדני על נכסי אויב לידי הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון. בשלהי ספטמבר 1967 פנה הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון בירושלים (שגר בעצמו בחברון קודם לטבח תרפ"ט) לשר הביטחון בבקשה להקים מחדש את הישיבה בחברון, אך משה דיין דחה את בקשתו.
בחורף 1968 התגבשה קבוצה של יהודים, דתיים וחילוניים, במטרה לחדש את היישוב היהודי בחברון. הקבוצה מנתה בין היתר את הרב משה לוינגר, הרב אליעזר ולדמן, אליקים העצני והסופר אהרן אמיר. הקבוצה פרסמה מודעות בעיתונות המזמינות את המעוניינים להצטרף אליה. מאמצי הקבוצה לקנות בתים בחברון נכשלו, ולקראת ליל הסדר, הם החליטו לשכור את מלון "פארק" המקומי. בליל הסדר בשנה זו (1968) השתתפו כמאה איש. מלבד האמורים, נטלו בו חלק גם ישראל הראל, בני קצובר והרב חיים דרוקמן (לימים דמויות מרכזיות ב"גוש אמונים"), והסופר משה שמיר. פורמלית לא היו אנשי הקבוצה מחויבים לקבל אישור לכך, אולם הם היו מתואמים בפועל עם כוחות הביטחון, שציידו אותם בנשק לפני החג. וחלק מהם אף נטלו חלק פעיל בסדר החגיגי.
חברי הקבוצה נשארו במהלך חג הפסח ללון במלון, ושר החינוך, יגאל אלון, ביקר אותם והביע תמיכה מופגנת. לפי תוכניתו המדינית, תוכנית אלון, אמורה הייתה חברון להיוותר בתוך גבולות הקבע של ישראל. אלון נתן לאנשי הקבוצה רכב לצרכיהם, ואף הבטיח כי ידאג למי מהם אשר זקוק לתעסוקה. גם שר הביטחון משה דיין השיב לברכת החג שלהם. הלכי הרוח רווחים בתקשורת הישראלית תמכו בהתנחלות בחברון, כך למשל מאמר המערכת של העיתון "הארץ".
בימים הבאים החלו אישי ציבור ערבים בעיר למחות על כניסת המתנחלים. בי"ד באייר דנה ממשלת ישראל בנושא וקיבלה החלטה ליישב יהודים בסביבות העיר עצמה, בנפרד מתושביה הערביים, באמצעות הקמת שכונה עירונית יהודית על גבעה ממזרח לעיר. הממשלה החליטה כי עד להקמת שכונה זו, המתנחלים דיירי 'מלון פארק' יתגוררו במתחם בניין הממשל הצבאי של חברון. קבוצת המתנחלים גרה שם כשנתיים עד לאכלוס השכונה קריית ארבע, באלול תשל"א (1971).
באוגוסט 1968 הקימו המתנחלים בלא אישור דוכן לממכר משקאות בין דוכני הערבים עבור אורחים ומבקרים שבאו לחתונת בני קצובר שהתקיימה במקום, והמושל הצבאי ומתאם פעולות הממשלה בשטחים הורו לפרקו. פרשת הדוכן עוררה סערה ציבורית בישראל עקב שלושה צווי גירוש שניתנו למבשלת, מזכיר ההתנחלות וצעיר נוסף. ראש הממשלה, לוי אשכול כעס ואמר על כך: "המתנחלים נכנסו למקום כמבקרים והעמידו את כולנו לפני עובדה. לא טוב, אבל כך קרה. הפיכת ההתנהגות הזאת לשיטה, בכל עניין – קטן כגדול – תערער את עצם סמכות של הממשל אם לא למעלה מזה". בעקבות לחץ ציבורי בוטלו הצווים. בסוף 1968 זכו מתנחלי חברון לעידודם של דוד בן-גוריון וש"י עגנון. ב-3 במרץ 1969 העניק שר הביטחון משה דיין אישור לרב משה לוינגר, להפעיל את המזנון וחנות המזכרות ליד מערת המכפלה.
בן-גוריון, שבשנת 1970 פרש מפעילות פוליטית, התבטא בעניין חברון: "יש לדאוג ליישוב גדול וגדל בחברון שתהא מסוגלת במשך הזמן להיות חלק ממדינת ישראל".
מתנחלי קריית ארבע נהגו לבקר באופן קבוע בחברון ופעלו להשבת הנוכחות היהודית למערת המכפלה ולאתרים יהודיים בעיר. בשנת 1976, התארגן ועד של חברי הכנסת גאולה כהן מתנועת החרות, מטילדה גז ממפלגת העבודה, הלל זיידל מל"ע, אברהם ורדיגר מפועלי אגודת ישראל, וידידיה בארי מהליברלים, שדרשו את חידוש היישוב היהודי. באותה שנה, ביוזמתו של פרופ' בן ציון טבגר, תושב קריית ארבע, החל מאבק למען חשיפתו ושיקומו של "בית הכנסת על שם אברהם אבינו" שננטש לאחר מאורעות תרפ"ט. בשנת 1979 שוקם ושוחזר בית הכנסת למרות התנגדויות רבות מצד ממשלת ישראל.
הקמת השכונות היהודיות.
בשנת 1979 נכנסה קבוצה של נשים וילדים לבית הדסה. בישיבת הממשלה שהתקיימה לאחר מכן הכריז ראש הממשלה מנחם בגין: "גם חברון היא ישראל. לא אתן לאף מקום בישראל להיות 'יודנריין'" (כלומר, נקייה מיהודים). הצבא לא פינה את הנשים והילדים, אך הקיף את הבית כדי למנוע כניסת מתיישבים נוספים. במרץ 1980 החליטה הממשלה על הקמת ישיבה ובית ספר שדה בחברון כפשרה בין הדורשים התיישבות יהודית לבין השוללים.
ב-2 במאי 1980 נרצחו שישה יהודים ו-16 נפצעו בהתקפה על מתפללים סמוך לבית הדסה. בעקבות זאת החליטה ממשלת ישראל על חידוש היישוב היהודי בעיר, בקובעה: "אין מניעה שיהודים יהיו בחברון, כבכל מקום בארץ ישראל". באותה שנה נתמנה הרב דב ליאור לרב היישוב (תפקיד בו כיהן עד לשנת תשע"ה).
בשנת 1981 חודשה ההתיישבות היהודית בשכונת אברהם אבינו. בראש קבוצת המתיישבים עמד הרב משה לוינגר. בשנת 1982 הוקמה בידי הרב משה בלייכר ועשרה תלמידים ישיבת שבי חברון. הישיבה החלה דרכה בבית הדסה, אך זמן קצר לאחר הקמתה נרצח יהודי בדקירה בידי ערבי, ושר הביטחון אריאל שרון החליט בתגובה לסגור את בית הספר הערבי לבנות שפעל בבית רומנו ולשכן בו את תלמידי הישיבה. בנין הישיבה החדש נבנה על גבי הבניין ששימש בין היתר את הרב חיים חזקיהו מדיני וישיבת תורת אמת (חב"ד). בתחילת 2008 מנתה הישיבה כ-250 תלמידים, מתוכם כ-75 אברכים.
בשנת 1983 הוקמה בתל רומיידה שכונה יהודית חדשה שכללה שבעה קראוונים ונקראה "אדמות ישי". בה מתגוררים בין השאר פעיל הציבור ברוך מרזל ומחברת הספר חברון שוברת שתיקה - ציפי שליסל.
מ-1983 עד 1997.
ב-5 באוקטובר 1983 החליטה ממשלת ישראל להקים ועדה מוניציפלית עצמאית ליישוב היהודי בחברון.
ב-20 בינואר 1986 נחנך בית הדסה.
ב-25 בפברואר 1994 התרחש טבח מערת המכפלה, שבמהלכו רצח ברוך גולדשטיין, תושב קריית ארבע, 29 מתפללים מוסלמים ופצע 100 נוספים. יצחק רבין שקל את האפשרות לפנות את רוב המתנחלים בחברון באמצעות ביטול צווי התפיסה "לצרכים ביטחוניים" שמכוחם יושבים רבים מהמתנחלים בבתיהם, אולם החליט שלא לעשות זאת מחשש למלחמת אחים. עוצר ממושך הוטל על השכונות הפלסטיניות כדי למנוע מעשי נקם. במהלך חול המועד פסח של אותה שנה הגיעו עשרות אלפי מבקרים לחברון להביע תמיכה ביישוב היהודי בחברון.
בשנת ה'תשנ"ה, החלה יוזמת אירוח המוני ביישוב היהודי בחברון בשבת פרשת חיי שרה, ומאז מגיעים אלפי יהודים לעיר בכל שבת זו. בשנה זו אף נחנך בסמוך למערת המכפלה מרכז גוטניק. במקום הייתה "מסעדת המתנחלים" שהייתה המבנה היהודי הראשון בחברון לאחר מלחמת ששת הימים.
הסכם חברון.
מעמדו של היישוב היהודי בחברון הוגדר באופן בינלאומי בהסכם חברון, שסוכם ב-1997 על ידי בנימין נתניהו ויאסר ערפאת כחלק מתהליך אוסלו. ההסכם קובע כי האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית יחיו זו ליד זו בתקופת הביניים. העיר חולקה לשני אזורים: אזור H-1 (כ-80%) בשליטה ביטחונית של הרשות הפלסטינית, ואזור H-2 בשליטה ישראלית, ובו היישוב היהודי בחברון ועשרות אלפי תושבים פלסטינים.