ארקהרט נולדה בשם ג'יין קרטר ב-21 ביוני 1949 בליטל לונג לאק, עיירה קטנה בצפון אונטריו, לוולטר ניקולס קרטר, מהנדס כרייה, ולמריאן קווין, אישה ממוצא אירי שאבותיה היגרו לקנדה מאירלנד בתקופת הרעב הגדול של אירלנד. ארקהרט הייתה הצעירה מבין שלושה אחים. כשהייתה בת חמש משפחתה עברה לטורונטו.
בילדותה חלמה להיות שחקנית, היא השתתפה במקהלת ילדים, למדה לנגן בפסנתר ואף העבירה קיץ במרכז באנף. כמתבגרת, היא הבינה שהיא יכולה לנצל את דמיונה לתחומים אחרים, התחילה להתעמק יותר בקריאה והתחילה לכתוב שירה. כתיבתה הושפעה רבות מסיפורי המיתולוגיה האירית שמשפחת אימה סיפרה לה וגם מסיפורי אביה שהיו מורכבים מערבוב של אירועים אמתיים עם סיפורי בדיה. אימה עודדה אותה לקרוא וכבר מגיל צעיר היא קראה ספרים של לוסי מוד מונטגומרי, צ'ארלס דיקנס ועוד.
ב-1968 התחילה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת גילף (אוניברסיטת מחקר ציבורית בגילף, אונטריו, קנדה), ובאותה שנה גם הכירה את פול קיל, לו נישאה לאחר חצי שנה.
ב-1973 קיל נהרג בתאונת דרכים, מה שהפך את ארקהרט בגיל צעיר לאלמנה ללא ילדים וככל הנראה השפיע על כתיבתה, שכן היא לעיתים קרובות מתייחסת לאהבה כושלת בספריה. לאחר מותו של קיל החליטה ארקהרט לחזור לאוניברסיטת גילף על מנת ללמוד תואר ראשון בהיסטוריית האומנות. במהלך לימודיה הכירה את טוני ארקהרט, צייר גרוש ואב לארבעה ילדים המבוגר ממנה ב-15 שנים. ב-1976 הזוג נישא וב-1977 נולדה בתם המשותפת, אמילי.
קריירה.
את קריירת הכתיבה שלה התחילה ב-1982, כשהוציאה לאור את I’m Walking in the Garden of His Imaginary Palace, שכלל שירים שכתבה ביחד עם ציורים של בן זוגה. לאחריו, פרסמה שני ספרי שירה נוספים - False Shuffles ו-Little flowers of Madame de Montespan, ששיריו מתארים את חצר המלוכה של לואי הארבעה עשר מנקודת מבטה של אחת מהפילגשות הראשיות שלו.
בנובלות שלה היא מערבת סיפורים היסטוריים אמיתיים עם עלילות פרי דמיונה. ב-1986 הוציאה לאור את ספר הפרוזה הראשון שלה The Whirlpool הכולל סיפור על המתרחש במפלי הניאגרה של סוף המאה ה-19 ומבוסס על השראה ממשפחתו של בן זוגה. ספר זה זכה בפרס נובלה הזרה הטובה ביותר הצרפתי, מה שהפך את ארקהרט לזוכה הקנדית הראשונה בפרס זה.
ב-1993 היא פרסמה את Away, ספר שעלילתו סובבת סביב איכרים באירלנד בתקופת הרעב הגדול בשנות ה-40 של המאה ה-19 וחיי החלוצים בעלי המשקים באונטריו של אמצע המאה ה-19. ספר זה הושפע רבות מסיפורי המיתולוגיה האירית, ששמעה ארקהרט בילדותה ממשפחת אימה. ספר זה, זכה להצלחה רבה, שהה במשך 132 שבועות ברשימת רבי המכר של Globe and Mail, אחד מהעיתונים המרכזיים בקנדה. וזיכה את ארקהרט בפרס הטריליום. בשנת 1993 היא זכתה בפרס טריליום לספרות לצד מרגרט אטווד.
ב-1997 פרסמה ארקהרט את הנובלה The Underpainter (צייר השכבות) שזכתה בפרס המושל הכללי לספרות בדיונית.
ארקהרט חברה במסדר האמנויות והספרות וקצינה במסדר קנדה. היא לימדה כתיבה יצירתית במספר מוסדות אקדמיים ובעלת תואר דוקטור של כבוד ממספר אוניברסיטאות קנדיות, ביניהן אוניברסיטת טורונטו. (היא גם מוגדרת כפרופסור שלא מן המניין בבית הספר לכתיבה יצירתית של אוניברסיטה זו) ואוניברסיטת מערב אונטריו .
ארקהאט עוסקת גם בעריכת ספרים. בשנת 2007 היא ערכה ספר של סיפורים קצרים מאת אליזבת' גרייס היי.
כיום היא מתגוררת במחוז נורת'אמברלנד, שבאונטריו, עם בן זוגה טוני ארקהרט, ובעשורים האחרונים שוהה בכל שנה חלק מזמנה באירלנד.
אליזבת' מוריי
אליזבת' מוריי (באנגלית: Elizabeth Murray; 6 בספטמבר 1940 - 12 באוגוסט 2007) הייתה אמנית רב-תחומית אמריקאית, המיוחסת לזרם האמנות הנאו-אקספרסיוניסטי. מוריי הייתה ידועה בייחוד בשל הקנבסים הצורניים, רב שכבתיים ובעלי הנפח בהם השתמשה, הפורשים ממסורת תולדות האמנות של חלל בעל עומק, המבוטא בדו מימד. בין יצירותיה המפורסמות " (1978) ו-"(1972). זכתה במענק וחברות אקדמית לשנת 1999, של קרן מקארת'ור ). עבודותיה מוצגות באוספים חשובים רבים, כגון מוזיאון גוגנהיים בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק , מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית במנהטן, ניו יורק (Whitney Museum of American Art), המוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו ועוד רבים.
ביוגרפיה.
מוריי נולדה בשנת 1940 בשיקגו, שבאילינוי וגדלה בבלומינגטון שבאינדיאנה. הוריה היו מהגרים אירים, אמא טיפלה במשפחה, ואילו האב עסק בעריכת דין. למרות זאת, מצבם הכלכלי היה ירוד. כשרונה האמנותי של אליזבת' בלט כבר בילדותה והתבטא באהבתה לקומיקס ואנימציה. בזכות תמיכתו הכלכלית של אחד ממוריה בתיכון, התקבלה בשנת 1958 ללימודי תואר ראשון במכון לאומנויות של שיקגו . בשנת 1964 סיימה את לימודי התואר השני בקולג' מילס שבאוקלנד.
בשנת 1965 עברה מוריי לבאפלו שבמדינת ניו יורק, והועסקה כמורה בקולג' קתולי לנשים. בתקופה זו נישאה לפסל דון סונסרי (Don Sunseri) וילדה את בנה הבכור דקוטה סונסרי. בזמן זה שמרה על קרבה לציירת ג'ניפר ברלט, שהשפיעה על יצירתה. בשנת 1967 עברה עם משפחתה לעיר ניו יורק, שם פיתחה את סגנונה האמנותי הבוגר. בעקבות גירושיה בשנת 1973, עזבה מוריי את ניו יורק, אך חזרה בשנת 1980 ובהמשך נישאה לבוב הולמן (Bob Holman), משורר ואומן במה. אז נולדו לה שתי בנותיה - סופיה ודייזי. בשנות ה-80 לימדה אמנות באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת בארד, ושקדה על טיפוח אמנים צעירים.
בשלהי חייה סבלה מוריי מסרטן מוח וסרטן הריאה. ניתוח מוח מורכב הותיר אותה ללא יכולת להמשיך באומנותה. מוריי נפטרה בביתה בניו יורק בשנת 2007, בגיל 66, לאחר סיבוכים ממחלת סרטן הריאות ממנה סבלה.
קריירה וסגנון אמנותי.
בשנת 1997, תיאר מגזין "Art in America" את יצירתה של מוריי, כ"וולט דיסני פוגש את אדוארד מונק וסלבדור דאלי, אך ללא החרדה והאניגמה".
סגנונה האומנותי של מוריי שואב השראה מזרמים אומנותיים מגוונים, משימוש מינימליסטי בצורה וצבע, ועד שילוב של סוריאליזם רב גוני. עבודותיה פורצות את גבולות אומנות הציור הדו-ממדי, ובוחנות את צורת וטופוגרפיית הקנבס. יצירותיה בולטות החוצה מן הקיר באופן פיסולי ומשתעשעות בהבדלים שבין ציור כאובייקט, לעומת ציור כחלל המשמש להצגת אובייקטים.
עבודתה המוקדמת של מוריי הושפעה מהאומנים סזאן, ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג, שליצירתם נחשפה בשנות ה-60 של המאה העשרים. ניכרת ביצירתה גם השפעתם של האקספרסיוניזם המופשט של ג'קסון פולוק, ויליאם דה קונינג, והקוביזם של פבלו פיקאסו, אותם הכירה בזמן לימודיה במכון לאומנויות של שיקגו. בהמשך נחשפה גם להשפעות סגנון הפופ ארט.
עם הגעתה לניו יורק בשנת 1967, התמקדה מוריי בסגנון מופשט, בציורים גדולי ממדים, אבסטרקטיים ובגוונים בהירים. היא הושפעה מסביבתה, מחנויות האמנות בהן נהגה לבקר, ומאומנים כמו מר מרדן (Mr. Marden) וריצ'רד סרה . ציוריה הוצגו ונאצרו לראשונה בשנת 1972 על ידי מרת'ה טוקר, בביאנלה של וויטני, אך ללא הצלחה מסחרית. בשלהי שנות ה-70 החלה לעבוד על קנבסים גדולים יותר, לעיתים בצורות בלתי קונבנציונליות, ובצבעים עזים שהושפעו מסגנון הפופ ארט.
בשנת 1980, עם שובה לניו יורק, מאופיינות יצירותיה בממדים מוגזמים באופן מכוון, וכן שימוש בקנבסים קרומיים ובעלי טקסטורות, שבזכותן זכתה לפרסום והכרה ציבוריים. יצירות אלה מגוללות את הנרטיב על ידי הצורות המוגזמות ועיוותן. סגנונה של מוריי התרחק אז מן המופשט לעבר ייצוג צורני, כפי שניתן לראות ביצירות כמו (1981), וביצירות בהן החלה לחקור את המוטיב שיהפוך לחביב עליה, ספל הקפה ("Just In Time").
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים התרכזה מוריי בתיאור חפצים ביתיים שנדמים כחיים ונעים בתנועות בלתי אפשריות. בציור (1997) למשל, מתוארים שני ספלי קפה בעלי ידיות אחיזה שלובות. בתקופה זו בולטים צורות ותכנים אשר "דוחפים" ואף יוצאים מתחומי הקנבס - גופים גדולים, משונים, חסרי צורה ואף שבורים לעיתים. חפצים דוממים הניצבים במרחב, אך מוצגים דרך נקודת מבטה הסובייקטיבית של היוצרת, נקודת מבט הומוריסטית, צבעונית ומלאת שמחת חיים, בה שזורה תחושה של כאוס, אותה דימתה מוריי לתחושת הפאניקה שהיא חשה לפני סיום יצירה.
בשנת 1988 הוצגה תערוכת הסולו הגדולה הראשונה של מוריי, במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית במנהטן שבניו יורק, שבה התבסס מעמדה כאומנית אמריקאית מובילה, בעלת יכולת ייחודית לשזור בין המופשט לבין הייצוג הפיזי. יצירותיה נודעו כחקירה של צורניות והפשטה, שילוב המעורר תגובה רגשית מורכבת אצל הצופה.
בשנת 1996, הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק.
מורשתה.
לאורך שנות פעילותה של אליזבת' מוריי, תקפו מבקרים רבים את אומנותה וכינו אותה "אמנות נמוכה", ואף לעגו להומור ולשמחת החיים שהיא מעוררת, אך לביקורת זו לא הייתה כל השפעה מתמשכת. החוסן שהפגינה אל מול מבקריה, הפך את מוריי לאייקון של פמיניזם. מוריי הוכיחה, כי גוף עבודה חזק, בוטח, בעל שליטה, עשוי בהחלט להתגבר על מבקריו. לדבריה של מוריי "מה שאני רוצה שהאמנות שלי תעשה, זה באמת לגרום לאנשים להרגיש דברים אחרת. האטו והסתכלו והתעוררו, כמעט בכל דרך שהיא.".
סרט.
"Everybody Knows...Elizabeth Murray", סרט על חייה ועבודתה של מוריי, הופיע בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2016.
אידה אפלברוג