בחור מישיבת סלבודקה, חיים לופט, נאסר בימים הראשונים של הכיבוש הנאצי. כאשר נכנסו שני פאשיסטים ליטאים לחדרו, עמד חיים לבוש בתפילין והתפלל שחרית. הרוצחים צעקו לעומתו: רב אתה? אנו נראה לך מיד כיצד מתנהגים עם רבנים-זשידים! חיים לופט ענה בקור-רוח: עליכם יהיה לחכות קצת עד שאגמור תפילתי, ואהיה מוכן ללכת אתכם. אך הם לא חיכו, קרעו את התפילין, זרקום על הרצפה ודרסום במגפיהם, וסחבוהו מהבית. הוא נשאר איתן ברוחו, ועל אף המכות והמהלומות שהנחיתו על ראשו ועל גופו, המשיך בדרכו להתפלל בקול רם עד שהביאוהו לפורט השביעי, ושמה רצחוהו ביחד עם עוד עשרות מחבריו ביניהם היו בנו של הרב מטריסק, העשיל פלהן, הרב ליב שימשוביץ, לייב ארליך, יצחק קוטלר, אהרן רייכמאן, ישראל סיגל מפוזלבה, חיים שיצקוס, אריה יבלנוביץ, אברהם יצחק זאקס.
ב-27 ביולי פתחו הנאצים ועוזריהם הליטאים בחטיפות. חטפו יהודים ברחובות והוציאום מבתיהם והובילום לפורט התשיעי או השביעי. שם עינום והתעללו בקורבנות, ואחר-כך הרגו אותם. בשבוע הראשון של החטיפות הוצאו להורג 108 בני-ישיבה יחד עם הרבנים מן הכולל ובהם הרב ר' ליפה זילבר, הרב חיים גילמן, הרב חיים בצרבין.
ב-18 באוגוסט, כ"ה מנחם אב, עשרה ימים לאחר שכלאו את היהודים בגטו, נכנסו אנשי הגסטאפו לגטו ודרשו להמציא להם 500 איש לעבודה אינטליגנטית כביכול. בין המגויסים לעבודה זו היו 40 מבני הישיבה, הרב שמואל ראלבה, יהושע גראז, ברוך שטראס ועוד. היודנראט הצליחו לאסוף רק 300 מבין 500 הנדרשים. אולם אנשי הגסטאפו לא אמרו די, ואספו 543 איש, הביאו את כולם ל"פורט הרביעי" והמיתום ביריות.
ב-26 בספטמבר, בערב שבת שובה, הקיפו הרוצחים כמה רחובות של הגטו, בסביבה שבה התגוררו שרידי בני-הישיבה, מפקד הגטו קוזלובסקי, נאצי ליטאי, התלונן שירו אליו מתוך הגטו, וזה היה מבצע עונשין. ליטאים מזוינים ברובים ביצעו את הפעולה. הם הוציאו אלף נפשות, נשים וילדים, בהם 64 בני-ישיבה ורבנים: הרב איסר שור ואשתו, הרב צבי שניידר ואשתו, הרב ר' משה בנדם עם בני משפחתו, רבה של עיר מוש, משה גודציכס, נחום אולשוואנג ואחרים, והרגום על נשיהם וטפם.
ב-28 באוקטובר, ה' מרחשון תש"ב, קיבלה הנהלת הגטו פקודה מן הגסטאפו, שעל כל היהודים להתאסף ב"ככר-הדמוקרטיה", ומי שלא יבוא יומת בירייה. בשעה שמונה בבוקר הופיע איש-הגסטאפו הידוע באכזריותו, הלמוט ראוקה, והתחיל לבצע סלקציה בין תושבי הגטו. כ-9200 יהודים, ביניהם עשרות בני-הישיבה וחמישה רבנים, נשלחו למוות בפורט התשיעי. ביניהם היו ר' יחזקאל ברשטין ראש ישיבת "אור ישראל" עם כל משפחתו, ר' ישראל יעקב לובטשאנסקי, המנהל הרוחני של ישיבת ברנוביץ', רבה של בושטריץ, ר' מרדכי ליפשיץ עם משפחתו, הרב ר' נפתלי ווסרמן, בנו של ר' אלחנן ווסרמן, הרב ר' זלמן שטיין ובני-משפחתו, מזכיר הישיבה ר' יעקב שלמה ורבים אחרים.
1913 בארצות הברית
1913 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 137 שנה מיום היווסדה.
התקופה הפרה-קולומביאנית
התקופה הפרה-קולומביאנית או התקופה הטרום-קולומביאנית הוא כינוי היסטוריוגרפי לפרק הזמן בהיסטוריה של העולם החדש שקדם ל"גילוי אמריקה" בידי כריסטופר קולומבוס. המונח מעניק חשיבות מרכזית לשינוי התרבותי, החברתי, הדמוגרפי והפוליטי שחולל הקולוניאליזם האירופי בהמיספירה המערבית החל מסוף המאה ה-15.
מעבר לתיקוף היסטורי המונח מתייחס גם למכלול מאפייני החברה והתרבות של אותן תרבויות אמריקאיות-ילידיות שהתקיימו ללא מגע עם הכובשים האירופאים שנמשכו והתקיימו לעיתים גם עשרות ומאות שנים לאחר 1492, בהתאם להתפשטות הקולוניאליזם וקצב אכיפת התרבות האירופית על זו הילידית. מסיבה זו עושים חלק מהחוקרים שימוש חלופי במונח "התקופה הפרה-קולוניאלית באמריקה".
סקירה היסטורית כללית.
מחקרים ארכאולוגיים, בלשניים וגנטיים מצביעים על כך שתושביה הראשונים של יבשת אמריקה היו ציידים-לקטים נוודים שהגיעו אליה מאסיה, כנראה דרך גשר היבשה שחיבר בין שתי היבשות עד לפני כ-11,000 שנים במקום בו נמצא היום מצר ברינג. עדויות מוקדמות לנוכחות אנושית ביבשת מתוארכות לכ-12,500 שנה לפני זמננו. הן נמצאו באתר מונטה ורדה שבצ'ילה, ומשויכות לתקופה שקדמה לתרבות קלוביס. בשנת 2020 פורסמו מחקרים המעידים על כך שיבשת אמריקה יושבה כבר לפני כ-30,000 שנה, וייתכן שחלק ממתיישביה הראשונים הגיעו דרך הים.
מאז אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, התפתחו במרכז אמריקה מספר תרבויות, ובהן האולמקים, טאוטיווקאן, מאיה, הזפוטקים, המישטקים, הוואסטקים, טרסקאן, הטולטקים והאצטקים. תרבויות אלה רכשו ידע רב במתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה, היו להן לוחות שנה מתקדמים, הם ידעו לבנות מבנים מרשימים ובהם פירמידות, וכן עשו שימוש (מועט) בגלגלים. ממצאים בצפון מקסיקו גילו שימוש בשיטת ספירה על בסיס ויגסימלי. כמה מהערים שהקימו, ובהן טאוטיווקאן, טנוצ'טיטלאן וצ'ולולה היו מהערים הגדולות ביותר בעולם באותה העת, והתגוררו בהן עשרות ומאות אלפי בני אדם.
בדרום אמריקה התפתחו מאז האלף ה-3 לפנה"ס תרבויות כגון תרבות ולדיביה (באקוודור של ימינו), נורטה צ'יקו (בצפון פרו של ימינו), הקניארים (אקוודור), צ'אווין (פרו), מואיסקה (קולומביה), מוצ'ה (פרו), קצ'ואה (ממנו צמחה אימפריית האינקה), איימרה (בוליביה) וקמבבה (אמאזוניה). לעמים אלה היו הישגים רבים בחקלאות, ובין היתר בייתו את התירס, השעועית, המניהוט והכותנה, ואף הם רכשו ידע בתחומי הרפואה וההנדסה.
תקופת הנוודים.
ראשית ההתיישבות המכונה "אינדיאנית" ביבשת אמריקה הייתה של קבוצות של נוודים, אשר החלו לנדוד דרומה לאחר שחצו את מצר ברינג. עקב כך שהיו אלה חברות לא מפותחות מבחינה טכנולוגית אשר עשו שימוש מועט בכלים ולא הייתה להם יכולת של קרוא וכתוב, לא השאירו אנשיהן ממצאים שישפכו אור על דרך חייהם. משערים כי מרבית הקבוצות הללו היו בנות כמה עשרות חברים, שבדומה לאבותיהן בסיביר התפרנסו בעיקר מציד וליקוט, ולא הקימו יישובי קבע.
ככל הנראה נאלצו קבוצות אלו לנדוד תחילה דרומה עקב האקלים הקר והלא נוח למחיה באזור אלסקה שאליו הם הגיעו בראשית נדודיהם. לאורך כל זמן השהות באלסקה וקנדה של ימינו היה הדרום הברירה היותר נוחה אשר מזג האוויר בו יותר מתאים לגוף האדם, יש בו יותר ירק ופירות לליקוט, עקב כך גם יותר חיות שניתן לצוד, ויותר מקורות מים בלתי קפואים.
ניתן לשער כי לאחר שהקבוצות הללו הגיעו למרחבים בעלי האקלים הנוח יותר של צפון ארצות הברית של ימינו היה המניע להמשיך לנדוד בעיקרו מופיע כאשר עודף אוכלוסין של התיישבות בני אדם דחף קבוצות חלשות מביניהם לחפש מקומות שעליהם אין תחרות. כך התפשטה ההתיישבות מזרחה לאורך השדרה המרכזית של אמריקה הצפונית עד לחופי האוקיינוס האטלנטי, וכך גם נדחפו קבוצות אחרות דרומה אל תוך האזורים הצחיחים והפחות נוחים של דרום מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו של ימינו.
ניתן לשער כי מכניזם זה גרם להמשך ההתפשטות האנושית לאורך היבשת הלאה דרומה אל תוך האזורים הטרופיים של מרכז אמריקה שבהמשך הדרך, אל תוך מרחבי אמריקה הדרומית ואגן האמזונאס עד לפטגוניה וארץ האש, כאשר בכל מרחב נוח להתיישבות היה נוצר עודף אוכלוסייה שהיה דוחף אחדות מהקבוצות להגר מזרחה או דרומה לחפש מקומות שעליהם יש תחרות פחותה יותר.
תקופת השבטים.
בכל אחד מהאזורים שאליהם הגיעה ההתיישבות האנושית, במיוחד באזורים בעלי האקלים הנוח, היו קבוצות מתיישבות והופכות אותו לאזור מגוריהן הקבוע. תקופה זו החלה בכל אזור בזמן שונה, על פי זמן ההגעה של בני האדם אליו. האזור האחרון להיות מיושב, הפינה הדרומית של דרום אמריקה, ראה את הגעתם של בני אדם כנראה לפני כ-13,000 שנה. יש לשער כי תחילת ההתיישבות הזאת התקיימה במתכונת אשר אפיינה עד לבוא האדם האירופאי את שבטי צפון אמריקה, כלומר שבטים החיים בשטח נתון, מרכז הפעילות שלהם הוא ביישוב קבוע למחצה המורכב מאהלים. אוהלים אלה, או סככות באזורים אחרים, היו ניתנים לפירוק והובלה למקום ההתיישבות הבא. מקורות הפרנסה היו הציד והליקוט, ששימשו אותם קודם לכן, לצד דיג באזורים המתאימים ובמספר מקרים מוגבל גם חקלאות של עיבוד קרקע ומרעה.
המתיישבים של צפון אמריקה לא בייתו בהמות משא, ועל כן הובלת מאהל למקום חלופי הייתה אופציה בלתי קלה. גם כאשר היה מתקיים שינוי מקום מגורים הוא היה נעשה רק בתוך המרחב הקרוב, וזאת מן הסתם על מנת להימנע מקונפליקט עם שבט אחר או על מנת להתקרב אל אזורים עשירים יותר במזון. בדרום אמריקה לעומת זאת, בוצע ביות, עם הזמן, של הלמה והאלפקה, אך אלה פעלו רק ברמות הגבוהות של האנדים ושירתו את האזורים שבהם התפתחו עם הזמן ממלכות הטיוואנאקו והאינקה, וייתכן והן תרמו לעצמה שלהן על בסיס יכולת ההובלה של אנשים, מזון ומחצבים.