משום שברוב המדינות המנצח בבחירות הפנימיות מקבל את כל קולות האלקטורים, יש מניע ברור להתרכז במדינות המפתח שטרם הוכרעו; בסבבים האחרונים, מדינות אלה כללו את פלורידה, פנסילבניה, אוהיו, ויסקונסין ומישיגן. לעומת זאת, המועמדים בוחרים להשקיע פחות זמן וכסף במדינות "בטוחות", בהן התוצאה ידועה מראש (אפילו אם יש בהן אוכלוסייה גדולה, כמו בקליפורניה, ניו יורק וטקסס).
פגיעה בהשתתפות הבוחרים.
נטען שהבחירה בשיטת האלקטורים מקטינה את אחוז ההצבעה ואת השתתפות הבוחרים. במדינות רבות, אחוז ההצבעה פחות משהיה יכול להיות אילו היו מכוננות בחירות ישירות, הודות לשליטה של מפלגות מסוימות במדינות אלה. השיטה הנוכחית מצמצמת את היתרון שניתן להשיג באמצעות הבאת מספר גדול יותר של מצביעים לקלפיות (למעט בתוך מדינות המפתח שהוזכרו), דבר שמתבטא בהפרש בין אחוז ההצבעה במדינות מתנדנדות ובמדינות האחרות.
בנוסף, מספר האלקטורים המוענק לכל מדינה לא מושפע מכמות הבוחרים שמצביעים בה (אלא מגודל האוכלוסייה ששייכת אליה), לכן אין למדינה אינטרס לעודד את אזרחיה להשתתף בבחירות. בעיה זו תשפיע בפרט על אוכלוסיות שמשתתפות פחות בבחירות - קולן לא נשמע כי לא יושקעו מאמצים בהבאתן לקלפי. אילו היו ניתנים אלקטורים בפרופורציה למספר הבוחרים, ייתכן כי מדינות היו משקיעות משאבים בקריאה להגיע להצביע, כדי לחזק את כוחן היחסי בקנה מידה הלאומי (דבר זה קורה באופן טבעי בדמוקרטיה בהן קולות הבוחרים שווים - ככל שיותר מצביעים ממדינה מסוימת משתתפים בבחירות כוחה עולה).
העדפה של מדינות עם אוכלוסייה קטנה.
יחס האלקטורים לנפש גבוה בהרבה במדינות בעלות אוכלוסייה קטנה, ומעניק לבוחרים שבתוכן השפעה משמעותית יותר על תוצאת הבחירות. לדוגמה, אלקטור אחד בקליפורניה מייצג פי ארבעה יותר בוחרים מאלקטור של ויאומינג.
הסתרת פגיעה בזכות הבחירה בפנים המדינות.
המיקוד באלקטורים של מדינה ספציפית (במקום בקולות המצביעים שבתוכה) עלול להסתיר בעיות במערכת הבחירות העצמאית שלה. לדוגמה, אם מדינה מונעת מאוכלוסיות מסוימות להצביע (באמצעות צעדים של דיכוי הצבעה כמו מגבלות על ההרשמה, מיסי בוחר, מבחני קריאה, או באמצעות הוצאת זכות הבחירה של אוכלוסייה כלשהי מהחוק), מספר המצביעים במדינה אמנם ירד, אך מספר האלקטורים שלה יישאר זהה. הביקורת גורסת כי צעדים כאלה לא יתגלו בתוצאת הבחירות, ובכך הם מוסתרים למעשה על ידי השיטה (המדינות מוגנות מפרסומים שליליים ומקנסות אפשריים של הממשלה הפדרלית).
קיימת טענה כי הפשרה המקורית על חבר האלקטורים התקבלה בין השאר כי היא אפשרה למדינות הדרום לפגוע בזכות הבחירה של אוכלוסיות העבדים שבהן, מבלי לסכן את כוחן הפוליטי.
תמיכה בשיטה.
התומכים בשיטה טוענים כי היא משמרת את האופי הפדרלי של האומה האמריקנית, שהיא קואליציה המורכבת ממספר מדינות שונות. לפיהם דעת רוב במדינות קטנות, ראויה יותר לתשומת לב בקנה מידה פדרלי, מאשר חלק בעל אוכלוסייה דומה במדינה גדולה יותר. המערכת הקיימת מעניקה לכל מדינה חופש לגבש את חוקיה וזכויותיה (בפרט סביב זכות הבחירה) מבלי לתת תמריצים לא נחוצים להעלאת מספר המצביעים.
במשך שנים רבות בהיסטוריה של ארצות הברית, מדינות מינו אלקטורים לפי הצבעת בית המחוקקים של המדינה, והטענה היא שבסיכומו של עניין עדיף שהבחירה לנשיאות מוכרעת בהחלטה של מדינות נפרדות, אחרת טבעה הפדרלי של ארצות הברית יוחלף בממשלה מרכזית ועצומה.
בנוסף, לפי תומכי השיטה, היא מקשה על זכייה בנשיאות באמצעות ניצחון בשטחים אורבניים עתירי אוכלוסייה בלבד, ובכך מתקנת התמקדות לא הוגנת בערים על חשבון אזורים כפריים. בתגובה לטיעון זה, נאמר כי האוכלוסייה ב-50 הערים הגדולות בארצות הברית מצטברת ל-15% מהאוכלוסייה הכוללת בלבד, וכי בבחירות שמבוססות על רוב קולות (כמו בחירות לסנאט ולמשרת מושל מדינה) לא מזוהה נטייה להתעלם מבוחרים כפריים.
עוד נטען בתמיכת השיטה הנוכחית כי הענקת כל האלקטורים במדינה למנצח דווקא מחזקת את אוכלוסיות המיעוטים, שכן במדינות צמודות גם אוכלוסייה קטנה יכולה להעניק את היתרון הדרוש למועמד המועדף עליה. דבר זה מעודד את המועמדים לחזר אחרי מגזרים מגוונים יותר של מיעוטים וקבוצות בעלי עניין.
מספר תומכים בשיטת חבר האלקטורים אומרים שבשיטת הבחירות הזו ההשפעה של הונאת בחירות ובעיות אחרות שעשויות להתעורר, מוגבלת למדינה בה הן קרו. לכן רמאות בקלפי, או דיווחים שקריים על תוצאת הבחירות לא יוכלו להשפיע בקנה מידה לאומי. ספירה מחודשת של קולות, למשל, תתרחש בפנים מדינות בלבד ולא בכל המדינות גם יחד. המתנגדים לשיטה יגידו כי הבידוד הזה למעשה לא מתרחש: אם יש חשד לבעיה בהצבעה במדינה ספציפית, הוא עדיין יכול להכריע בחירות לאומיות (בדומה להתרחשות בפלורידה בבחירות 2000).
תומכים אחרים מציינים ששימוש בחבר אלקטורים אנושי, שמורכב מבני אדם המסוגלים להפעיל גמישות ושיקול דעת, מקל על ההתמודדות במקרה בו המועמד הנבחר מת או נפסל מבחינה חוקית.
דאגלס אנגלברט
ד"ר דאגלס קארל אנגלברט (באנגלית: Douglas Carl Engelbart; 30 בינואר 1925 – 2 ביולי 2013) היה ממציא אמריקאי שנודע במיוחד בשל המצאת עכבר המחשב. הוא היה חלוץ בממשקי אדם-מחשב, GUI, היפרטקסט ורשתות מחשבים. לאנגלברט הוענק פרס טיורינג בשנת 1997 ומדליית בנג'מין פרנקלין בשנת 1999.
ביוגרפיה.
אנגלברט נולד בפורטלנד שבאורגון, השני מבין שלושה ילדים להורים ממוצא גרמני, שוודי ונורווגי. משפחתו התגוררה בפורטלנד עד מות אביו, כאשר היה בן 9 או 10 עברו לכפר Johnson Creek. את לימודיו התיכוניים סיים בפורטלנד בתיכון על שם פרנקלין ב-1942. הוא למד תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת המדינה של אורגון. באמצע לימודיו, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, זומן אנגלברט לחיל הים האמריקאי ושירת שנתיים בפיליפינים בתור טכנאי מכ"ם. על אי קטן בבקתה הוא קרא לראשונה מאמר של וניבר בוש "As We May Think", אשר השפיע עליו רבות. לאחר המלחמה חזר לאורגון וסיים את לימודיו בשנת 1948.
בשנת 1955 סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בעת זו היה גם חבר באחווה "Sigma Phi Epsilon", ולאחר מכן הוועדה הלאומית לאווירונאוטיקה שכרה אותו למרכז המחקר על שם אמס (Ames Research Center), שם עבד עד שנת 1951. כסטודנט בברקלי סייע בבניית המחשב הדיגיטלי של קליפורניה, CLADIC. עבודת הגמר שלו הובילה לרישום של מספר פרויקטים, ולאחר סיום התואר השני הוא נשאר בברקלי במשרת עוזר מרצה במשך שנה, אך לבסוף עזב כי גרס שלא יממש את מטרותיו שם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה מעורב בפיתוח ARPANET - רשת מחשבים הראשונה בעולם שהופעלה ב-29 באוקטובר 1969. בשנת 1970 קיבל פטנט על התקן שהיה יכול לתת מיקום על צג המחשב: עכבר. הוא לא קיבל תמלוגים על המצאת העכבר, מכיוון שתוקף הפטנט פג בשנת 1987, לפני שהמכשיר נכנס לשימוש רחב.
מסיבות שונות, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפסיק אנגלברט את עבודתו בחברות המובילות בתחום המחשבים.
ביולי 2013 נפטר אנגלברט בגיל 88 בביתו באתרטון (Atherton) שבעמק הסיליקון, קליפורניה, בשל אי-ספיקת כליות. בשנותיו האחרונות היה מאובחן גם באלצהיימר. הוא הותיר 4 ילדים.
קריירה והישגים.
הקריירה של אנגלברט החלה לצמוח בשנת 1951, כאשר התארס והגיע למסקנה כי מבחינתו לא היו לו מטרות מלבד קבלת השכלה טובה והשגת עבודה מכובדת. לאחר כמה חודשים הוא הגיע להחלטה שהוא ימקד את עבודתו בניסיון לשפר את העולם. הוא הגיע למספר מסקנות:
בשנת 1945 קרא אנגלברט את מאמרו של וניבר בוש "As We May Think", הקורא לאפשר הפצת ידע לציבור הרחב, ומאמר זה השפיע עליו רבות. דאגלס קרא גם מאמר בנוגע למחשבים ("טכנולוגיה שהופיע לא מזמן"), ומניסיונו כטכנאי מכ"ם ידע שאפשר לנתח מידע ולהציג אותו על מסך. מאותו רגע הייתה מטרתו ליצור את היכולת לשיתוף רעיונות דרך המחשב על מנת לעבוד כקולקטיב על פתרונות יצירתיים, בזמן שמחשבים נוצלו על מנת לפתור בעיות מתמטיות.
לאחר סיום הדוקטורט בברקלי ב-1955, פתח סטארט אפ בשם "Digital Techniques", על מנת לייחצן את המחקר שלו על אביזרי אחסון. שנה לאחר מכן החליט לממש את חלומו משנת 1951 להתחיל במחקר מדעי. בשנת 1957 החל לעבוד במכון המחקר של אוניברסיטת סטנפורד השוכן במנלו פארק. תחילה עבד תחת הדרכתו של יואיט קראיין על מכשירים מגנטיים ואלקטרוניקה מיניאטורית. בהמשך הפכו אנגלברט וקראיין הפכו לחברים אישיים.
SRI ו ARC.
ב-SRI International רשם אנגלברט כתריסר פטנטים, ובשנת 1962 פרסם דוח על המחקר המתוכנן שלו "Augmentation Research Center", ונהיה הכוח המניע מאחורי העיצוב והפיתוח של מערכת האון ליין, "NLS". אנגלברט והקבוצה שלו פיתחו ממשק משתמש כגון מסך ממופה ביטים והעכבר.
רבים מרעיונותיו פותחו על ידו לממשק משתמש באמצע שנות ה-60, הרבה לפני המצאת המחשב הביתי.
בשנת 1967 ביצע אנגלברט רישום לפטנט על עכבר מעץ העובד על שני גלגלי מתכת אשר פיתח עם ביל אינגליש, ובשנת 1970 הפטנט אושר. כמה שנים לפני כן תואר העכבר בתור "סמן למסך על ידי צירי X ו-Y", ולאחר מכן סיפר אנגלברט כי הכינוי "עכבר" הופיע בגלל צורת המכשיר וכן עקב החוט, שנראה כמו זנב. קבוצתו גם קראה לסמן על המסך "ג'וק", אך לבסוף כינוי זה לא נכנס לשימוש. אנגלברט לא קיבל כסף על המצאת העכבר. SRI רשמו את הפטנט על העכבר. אך לא היה להם מושג מה שוויו האמיתי. לאחר מספר שנים הם מכרו את הפטנט לחברת אפל בכ-40,000 דולר.
אנגלברט הציג רעיונות נוספים להמצאות בשנת 1968 במצגת שלימים זכתה לכינוי "אם כל המצגות" Mother Of All Demos .
תל&quot;ג
בית הנבחרים של ארצות הברית