לפסק הלכה זה של הרב עוזיאל הצטרפו גם הרב יעקב מאיר, הרב יחיאל יעקב וינברג, והרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש ישיבת מאה שערים.
הלכה למעשה שיטתו של הרב עוזיאל לא התקבלה, ורוב הפוסקים הבולטים אסרו לחלוטין חליבה בשבת על ידי יהודי, ואף יצאו בחריפות נגד היתר זה. בעקבות התנגדות זו הרב עוזיאל הסתייג מהיתר זה, ולבסוף אף כתב כי דבריו הם "להלכה ולא למעשה". בין הפוסקים שחלקו על הרב עוזיאל ניתן למצוא את הרב קוק, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, החזון איש והרב אליעזר יהודה וולדינברג.
היו פוסקים שהקלו באופן מתון, ופישרו בין שתי הגישות הקיצוניות; זו של הרב עוזיאל, מחד, שהתירה חליבה על ידי יהודי, וזו של הפוסקים החולקים, מאידך, שאסרה לחלוטין חליבה על ידי יהודי. כך לדוגמה הרב חיים הירשנזון והרב שאול ישראלי התירו "חליבה לאיבוד", כלומר שלא ייעשה כל שימוש בחלב, או "חליבה לתוך אוכל", כלומר שהחלב יעורבב ישירות מעטיני הפרה לתוך אוכל. גם הרב צבי פסח פרנק התיר לבסוף חליבה לתוך אוכל.
בעיית החליבה בשבת המשיכה להעסיק את ציבור החקלאים שומרי המצוות עד סמוך לקום המדינה, אז החל שימוש בפתרונות מודרניים לחליבה, שפתרו את בעיית החליבה בשבת.
למעשה פולמוס הלכתי זה ייצג הבדלי עמדות אידאולוגיים בין הזרם החרדי המחמיר יותר לבין הזרם הציוני דתי. המאבק חידד את הבדלי ההשקפות בין שתי הקבוצות הללו, ותרם לריחוק שחל ביחסיהן, בייחוד לאור העובדה שאנשי הציונות הדתית לא צייתו באופן מלא לפסקי ההלכה המחמירים של הפוסקים הבולטים, כדוגמת הרב קוק והחזון איש.
פתרונות מודרניים.
פתרון שנכנס לשימוש סמוך לקום המדינה או מעט לאחר מכן, הוא השימוש במכונת חליבה חשמלית המופעלת באמצעות שעון שבת. החזון איש התיר את השימוש במכונה זו, בתנאי שהצינור יוצמד לעטיני הפרה לפני שהמכונה תתחיל לפעול.
כיום קיים פתרון הלכתי המותאם לרפתות מודרניות משוכללות, המבוסס על פסק הלכה של החזון איש והרב יצחק הרצוג. העיקרון של פתרון זה הוא, שבזמן שהרפתן מצמיד את גביעי השאיבה אל העטינים, החלב נשפך לכד המכיל חומר שפוסל אותו לשימוש (למשל: סבון או מעט נפט), ולאחר שהחלב החל לזרום מעטיני הפרה מעצמו, הרפתן משנה את כיוון הזרימה מהכד שבו החלב נפסל לשימוש למכל נקי.
יש הכשרי מהדרין שאינם מקבלים את ההיתרים הללו, וניתן לרכוש "חלב מהדרין" לגביו מובטח שהחליבה נעשתה ביום חול או על ידי לא-יהודים בלבד.
רציפי התמזה
עולם הקסמים של הארי פוטר
ניקולאוס קראפט
ניקולאוס קראפט (בצ'כית: Nikolaus Kraft 1778–1853) היה צ'לן ומלחין צ'כי, בנו של הצ'לן והמלחין אנטונין קראפט.
קראפט החל את לימודי הצ'לו אצל אביו והמשיך אצל ז'אן-לואי דופור. הוא פגש את מוצרט וניגן עמו ועם אנטון טייבר ב-12 באפריל 1789, בעת מסעו של מוצרט לברלין, והתיידד עם בטהובן
ניקולאוס קראפט היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו המשולש של בטהובן, שנכתב למען אביו, אנטונין.
קראפט חיבר ארבעה קונצ'רטי לצ'לו.
ביאנקה אשל גרשוני
ביאנקה אשל גרשוני (25 בנובמבר 1932 - 23 באפריל 2020) הייתה אמנית וצורפת ישראלית.
עבודותיה של ביאנקה אשל גרשוני נעות בין תכשיטים פיסוליים, אסמבלאז'ים, פיסול וציור, ומשלבות חומרים וחפצים נחותים והמוניים לצד גבוהים. יצירותיה משלבות סיפור אוטוביוגרפי ואלמנטים מיתולוגיים, והן בעלות איכויות של פטיש. אשל גרשוני היא אחת האמניות הישראליות הראשונות שהתייחסה בעבודותיה לחוויה הנשית, ועסקה בחומרים "נשיים".
ביוגרפיה.
ביאנקה אשל גרשוני נולדה בשנת 1932 בסופיה, בולגריה. בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל. בעלה הראשון היה טייס בחיל האוויר שנהרג במסגרת מבצע סיני. בשנות השישים למדה אמנות ב"מכון אבני", שם הכירה את בעלה השני, הפסל והצייר משה גרשוני, לו נישאה בשנת 1964.
את מלאכת הצורפות היא למדה באופן עצמי. בין השנים 1986–1997 לימדה במחלקה לצורפות ב"בצלאל".
הציגה בתערוכות רבות במוזיאונים ובגלריות.
עבודותיה מצויות באוספים שונים ובהם אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, המוזיאון לתכשיטים בפפורצהיים, גרמניה ועוד.
לצד בתה מנישואיה הראשונים, עטר אשל, אשל גרשוני היא אמם של האמנים ארם גרשוני ואורי גרשוני.
ביאנקה אשל גרשוני החלה בעיצוב תכשיטים בשנות השישים. היא הייתה מחלוצות החידושים בעיצוב התכשיט המסורתי. יצירותיה שילבו מתכות אצילות לצד חומרים זולים ובלתי שגרתיים כמו פורצלן, גבס וזפת, ובהמשך אף נוספו להם חפצים מן המוכן. ב-1977 הציגה תערוכת יחיד של תכשיטיה במוזיאון ישראל באצירת יונה פישר.
בשנות השמונים החלה אשל-גרשוני ליצור אסמבלאז'ים גדולי ממדים עשירים בחומרים, דימויים וצבעים. העבודות שילבו חפצים וחומרי פיסול שעברו תהליך מטשטש בעזרת לכה וצבעי שמן. ב-1985 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב באצירת שרה בריטברג-סמל שעסקה, כהגדרת האוצרת, ב"מאבק המינים ודימוי העולם ממעמקי העמדה הנפשית של האשה". יסודות הקורבנות והמוות היו מרכזיים ביצירות אלה.
החל מאמצע שנות השמונים התקטנו העבודות והוכנסו לתיבות זכוכית. "התיאטרון של ביאנקה אשל גרשוני המשיך לפעול, אך התמזער למיניאטורה". היסוד הנרטיבי, הלך והסתעף: טקסי קבורה ואבל, נישואין ולידה, תוך קיום דיאלוג עם פולחני פריון ומוות נוצריים ועממיים.
לפי מבקר האמנות איתמר לוי, פסליה של אשל-גרשוני הם .
החל מתחילת שנות ה-90 הופך הצב לדימוי מרכזי ביצירתה. הצב הוא "דימוי מובהק של העצמי הנתון בדיאלקטיקות של הסתרה והתגלות, של התכנסות ושל פריסה וכמובן של מוות ולידה החדש". ב-2001 הציגה אשל גרשוני תערוכה במוזיאון תל אביב באצירת סורין הלר ובה כלי קיבול: אגרטלים, קערות, כדים ואגנים, המזכירים תשמישי פולחן ומצבות. בעבודות הופיע הצב כדימוי מרכזי.
ניכרת ביצירות מורשת יוונית קלאסית לצד השפעה של תרבות ודת בלקניים.
בשנת 2009 הוענק לאשל-גרשוני פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט. בנימוקי הפרס נכתב: .
נפטרה באפריל 2020.
אנדרה נאווארה
אנדרה-ניקולא נאווארה (בצרפתית: André-Nicolas Navarra; 13 באוקטובר 1911 - 31 ביולי 1988) היה צ'לן צרפתי ומורה לנגינה בצ'לו.
ביוגרפיה.
נעורים.
נאווארה נולד בביאריץ למשפחה מוזיקלית. אביו היה נגן קונטרבס ממוצא איטלקי. הוריו הקנו לו ידע ראשוני בתאוריה של המוזיקה, סולמות וסולפג', עוד לפני שהחל את לימודי הנגינה בצ'לו בגיל שבע. כעבור שנתיים התקבל לקונסרבטוריון של טולוז, שאותו סיים בגיל 13 (בשנת 1924) במקום הראשון במחזור. הוא המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז, שם למד צ'לו אצל ז'יל לאופולד-לב ומוזיקה קאמרית אצל שארל טורנמיר. כעבור שנתיים, בגיל 15, סיים את לימודיו, שוב במקום הראשון.
קריירה.
לאחר סיום לימודיו בקונסרבטוריון של פריז נאווארה נשאר בעיר אך הפסיק לחלוטין לקבל שיעורי נגינה, דבר יוצא דופן אף לגבי סולנים ממדרגה ראשונה. בשל החוסר בתרגילי נגינה אטיודים מספקים לצ'לו, הוא כתב בעצמו סידרה של תרגילים והתאמן בנגינתם. תרגילים אלה כללו עיבודים של הרבה מתרגילי הנגינה שכתבו קרל פלש ואוטוקאר סבצ'יק עבור הכינור.
נאווארה ניצל תקופה זו גם כדי להיפגש עם נגנים כמו הצ'לן עמנואל פויירמן, הפסנתרן אלפרד קורטו והכנר ז'אק טיבו ולהאזין לנגינתם. כמו כן, הוא טיפח קשרי ידידות עם המלחינים ז'אק איבר, פלורנט שמידט וארתור הונגר. בהמשך אף קיבל את הדרכתו של פבלו קזאלס בהיבטים האמנותיים של הנגינה בצ'לו.
בשנים 1929 עד 1935 ניגן עם רביעיית המיתרים קרטלי. כסולן הופיע לראשונה עם תזמורת קולון הפריזאית בניצוח גבריאל פיירנה בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו ברה מינור של אדואר לאלו. בשנת 1933 מונה לצ'לן הראשי של תזמורת האופרה של פריז ובמקביל הופיע כסולן עם תזמורות אירופאיות שונות.
בכל השנים האלה הירבה נאווארה לעסוק גם בספורט. הספורט החביב עליו היה שחיה, אך הוא נהנה גם מאגרוף. על מבנה הגוף החסון והשרירי שפיתח כתוצאה מעיסוקיו אלה שמר גם שנים לאחר מכן וראה בו נכס מועיל לצ'לן, הנדרש לשלוט בכלי נגינה גדול יחסית.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המשיך נאווארה לבסס את הקריירה שלו, שקיבלה חיזוק יתר כאשר זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית של וינה. מלחמת העולם השנייה עצרה באחת את התקדמותו, כאשר הניח את הצ'לו מידיו והתגייס לחיל הרגלים הצרפתי.
נאווארה אחרי מלחמת העולם השנייה.
ב-1945, לאחר תקופת אימונים שנועדה להשיב לעצמו את כישוריו הפיזיים, חידש נאווארה את הקריירה. ב-1949 קיבל עליו משרת פרופסור בקונסרבטוריון של פריז, כממשיכו של פייר פורנייה, ויצא לסיורי הופעות נרחבים בארצות הברית, אירופה, אסיה וברית המועצות, בהם ניגן תחת שרביטם של גדולי המנצחים של תקופתו. הופעותיו כללו ביצועי בכורה של קונצ'רטי לצ'לו שנכתבו למענו, בהם הקונצ'רטו של אנדרה ז'וליבה, שנאווארה הקליט לחברת אראטו; התקליט יצא בארצות הברית על וסטמינסטר XWN-19118 (מונו) ו-WST-17118 (סטריאו). כמו כן הקליט את הקונצ'רטו לצ'לו מאת אדוארד אלגר עם סר ג'ון ברבירולי על דוכן המנצחים, בביצוע שמצא מהלכים אל לב הקהל.
נאווארה הקליט את הקונצ'רטו השני לצ'לו של דבוז'אק ב-1954 עם התזמורת הסימפונית החדשה של לונדון, בניצוח רודולף שוורץ. חברת קפיטול הוציאה הקלטה זו בשנת 1955, מק"ט p 8301
נוסף למשרתו בקונסרבטוריון של פריז, הדריך נאווארה בקורסי קיץ באקדמיה למוזיקה בסיינה החל ב-1954 ובקורסי סתיו בסן-ז'אן-דה-לוז, וקיבל משרת פרופסור נוספת בבית הספר הגבוה למוזיקה דטמולד ב-1958. כמו כן לימד בלונדון ובווינה.
אנדרה נאווארה מת בסיינה שבאיטליה.
הצינה הגדולה בבית הגדול