בבינסקי כתב למעלה מ -200 מאמרים על הפרעות עצביות. עם ז'ול "פרומנט" הוא פרסם את "ההיסטרופיתיאטיזם של נוירולוגיה דה גואר" (1917), שתורגם לאנגלית ב -1918. באבינסקי פרסם כמה מעבודותיו בפולנית .
עם פייר פאלאו, בבינסקי, בשם הבדוי "אולָף", כתב מחזה מטריד, "Les détraquées", שהופיע לראשונה בתיאטרון Deux-Masques ב -1921. ההצגה כוללת רצח תלמידה צעירה בבית ספר לבנות על ידי מנהלת בית הספר והמורה למחול.
בבינסקי נפטר באותה שנה כשני נוירולוגים פולנים גדולים, אדוארד פלטאו וסמואל גולדפלם. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת פרקינסון .
הכרה.
בבינסקי זכה לראות את הישגיו בנוירולוגיה הצרפתית שזכו לשבחים בינלאומיים. הוא זכה בפרסים על ידי אוניברסיטת וילנה בליטא, על ידי האגודה האמריקאית לנוירולוגיה, ועל ידי חברות זרות אחרות.
אטאל ביהארי ואג'פאי
אטאל ביהארי וג'פיי
הוניר
הוניר (בנורדית עתיקה: Hœnir) הוא אחד מאלי האסיר מהמיתולוגיה הנורדית. הוא מוזכר כאל שעזר לאודין בבריאת בני האדם.
מקורות.
בריאת האדם מתוארת ב"חזון הנביאה" (Völuspá), הפואמה הראשונה באדה הפואטית. לפי הפואמה, הוניר, לודור ואודין מצאו את אסק ואמבלה, שני בני האדם הראשונים. כל אחד מהאלים העניק מתנה לבני האדם ומתנתו של הוניר הייתה הנפש. ישנם ויכוחים בנוגע לתרגום של הפואמה מנורדית עתיקה ובתרגומים אחרים נתן הוניר נתן לבני האדם את ההיגיון. לפי הפואמה הוניר יהיה אחד האלים היחידים שיזכו לשרוד את ראגנארוק.
סיפור מקביל לבריאת העולם מתואר ב״הטעיה של גילבי״ באדה הפרוזאית, אך בסיפור זה במקומם של הוניר ולודור מוזכרים וילי ו-וה. היות שסנורי סטורלוסון, מחבר האדה הפרוזאית, הכיר את הפואמה, ישנה סברה שהוניר היה שם נוסף לאל וילי.
במחזור החיים מסופר שהוניר ומימיר הועברו לידי אלי הואניר במסגרת החלפת בני ערובה בין אלי הואניר לאלי האסיר. הואניר מינו את הוניר למשרה בכירה, אך הוא נהג בהססנות והסתמך באופן מוחלט על עצותיו ושיקול דעתו של מימיר. לבסוף הואניר כרתו את ראשו של מימיר ושלחו אותו לאלי האסיר.
בתרבות.
מכתש הוניר בקליסטו, אחד מירחיו של צדק קרוי על שמו של האל.
סרג'יו אולייניק
סרג'יו אולייניק (ברומנית: Sergiu Oleinic; נולד ב-25 בדצמבר 1985) הוא ג'ודוקא פורטוגזי יליד מולדובה אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
אולייניק נולד במולדובה והחל להתאמן בג'ודו בגיל 9. בשנת 2003 הוא עבר לפורטוגל בעקבות אחיו הבוגר ולדימיר, וקיבל אזרחות פורטוגלית בשנת 2007. הוא מתאמן במועדון הג'ודו של ספורטינג קלאב דה פורטוגל תחת הדרכתו של פדרו סוארס.
הוא ייצג את פורטוגל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בשלב שמינית הגמר לאחר שניצח את גאורגי זנטראיה האוקראיני והפסיד לוונדר מתיאו הדומיניקני.
פרסים.
מקור:
ארני דיגרגוריו
ארנסט "ארני" דיגרגוריו (באנגלית: Ernest "Ernie" DiGregorio; נולד ב-15 בינואר 1951) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1973–1978.
קריירת מכללות.
דיגרגוריו נולד בעיר נורת' פרובידנס שברוד איילנד, ובין השנים 1969–1973 למד בפרובידנס קולג'. בקבוצת הכדורסל של פרובידנס שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה לעתיד דייב גאוויט, ולצד שחקן האולסטאר לעתיד מרווין בארנס. בעונת 1972/1973 הוביל את קבוצתו לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, לראשונה בתולדות המועדון, עם ממוצעים של 24.5 נקודות ו-8.6 אסיסטים למשחק. במשחק רבע הגמר קלע דיגרגוריו 30 נקודות בניצחון מול אוניברסיטת מרילנד, ובחצי הגמר קלע 32 אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת ממפיס.
קריירת משחק ב-NBA.
בדראפט ה-NBA 1973 נלקח דיגרגוריו בבחירה השלישית על ידי קבוצת באפלו ברייבס, במדיה שיחק בארבע עונותיו הראשונות בליגה. ב-1 בינואר 1974 קבע שיא קריירה ושיא מועדון של 25 אסיסטים במשחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס. בסיום עונתו הראשונה זכה בתואר רוקי העונה לאחר שקלע 15.2 נקודות בממוצע למשחק והוביל את כל שחקני הליגה בממוצע אסיסטים למשחק (8.2) ובאחוזי קליעה מקו העונשין (90.2%).
במהלך עונתו השנייה סבל מפציעה קשה בברכו, ומאז ועד לסיום הקריירה לא הצליח לשחזר את יכולתו מעונת הרוקי המוצלחת. בקיץ 1977, לאחר ארבע עונות עם הברייבס, הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, ובפברואר 1978 שוחרר וחתם על חוזה בבוסטון סלטיקס. בסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 27.
ממוצעיו הכוללים לאורך חמש עונותיו ב-NBA הם 9.6 נקודות, 2.0 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק.
פלוגת הטנקים הסודית בירושלים
פלוגת הטנקים הסודית בירושלים היא פלוגת טנקים שהוחזקה בירושלים בשנות ה-50 וה-60 בניגוד להסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן שנחתמו לאחר מלחמת העצמאות. הטנקים הועלו בחשאי לירושלים בשנת 1955, ודבר קיומה של הפלוגה נשמר בסוד עד מלחמת ששת הימים.
עם פרוץ הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים יצאו טנקי הפלוגה והשתתפו בקרבות מול הירדנים. הופעת הטנקים מיד עם פרוץ האש הפתיעה את הירדנים, ולפלוגה הסודית היה תפקיד חשוב בקרב על ירושלים.
רקע.
עם סיומה של מלחמת העצמאות חצה קו הגבול בין ישראל לירדן את ירושלים, במה שנודע כקו העירוני. אזור הר הצופים נותר כמובלעת ישראלית מפורזת בשטח הירדני, ומדי שבועיים הייתה עולה שיירה להר הצופים.
במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן שנחתם בשנת 1949 הוטלו הגבלות על הצדדים בסוגי וכמוית הנשק אותם מותר להחזיק בעיר, וחל איסור על הכנסת כלי נשק בקוטר גדול מ-0.5 אינץ'. למרות ההסכם, הבריחה ישראל כלי נשק כבדים יותר והעלתה להר הצופים באופן קבוע חיילים במסווה של שוטרים או עובדי אוניברסיטה.
בצה"ל שאפו להחזיק בירושלים כוחות להתערבות מהירה במקרה של תקרית עם הירדנים. באמצע שנות החמישים הוחלט להעלות לירושלים פלוגת טנקים שתוחזק בהסתר.
הפלוגה הראשונה: M10 וולברין.
הפלוגה הוקמה לראשונה בשנת 1955. משימת הקמת הפלוגה הוטלה על דוד ארגמן, שהיה מפקדה הראשון. ארגמן בחר כ-60 חיילי חי"ר מהחטיבה הירושלמית, והפלוגה החדשה הוכשרה בבית הספר לשריון. לפלוגה הוקצו 14 טנקי M10 וולברין, והפלוגה סופחה לגדוד השריון הפיקודי של פיקוד המרכז (גש"פ 182).
בסביבות מאי 1956 הוחלט להעלות את הטנקים לירושלים. עקב האיסור על הכנסת נשק כבד לעיר הוסוו הטנקים בתוך מכולות עץ גדולות של חברת החשמל, והועמסו על מובילים. סיורים של אנשי האו"ם עוכבו בדרך לירושלים בטענה כי נשמעו יריות באזור שער הגיא והדרך אינה בטוחה. לפנות בוקר הגיעו המובילים לירושלים והטנקים אוחסנו בצריפים בתוך מחנה שנלר.
שגרת הטיפולים בטנקים בוצעו במוסכי חברת האוטובוסים "המקשר". לקראת מלחמת סיני גויסה הפלוגה למקרה וירדן תחליט להיכנס למלחמה, אולם בסופו של דבר נשארה ירדן מחוץ ללחימה.
הפלוגה השנייה: סופר שרמן.
בשנת 1958 הוחלט להקים פלוגה חדשה שתהיה מצוידת בטנקי סופר שרמן, השבחה ישראלית לטנקי השרמן הוותיקים. באותה שנה התקיימו חגיגות העשור למדינת ישראל והוחלט לנצל את החגיגות כדי להעלות את הטנקים לירושלים בהחבא. מדינת ישראל העבירה לירדן דרך האו"ם בקשה לקיים מצעד צבאי בירושלים, למרות ההסכמים בין המדינות. ירדן התנגדה, אך לאחר תיווך של האו"ם הוסכם על קיום המצעד בגבעת רם. עוד הוסכם להתיר לצה"ל להעלות גדוד של טנקי שרמן, שיורד מירושלים מיד עם תום המצעד, תחת פיקוחם של אנשי האו"ם.
לאחר המצעד הוזמנו אנשי האו"ם לנשף שנערך לכבודם ביפו. בזמן שאנשי האו"ם בילו במסיבה ביפו, הוריד צה"ל שלוש פלוגות טנקים מירושלים, אולם הותיר פלוגה אחת. שישה טנקים הוסתרו במבנים במחנה שנלר והשאר שוכנו במחנה סטף.
הפיקוד על הפלוגה נמסר לרס"ן אהרון קמארה, שהשתחרר בשנה הקודמת מהצבא והיה בשרות מילואים. קמארה בחר כ-100 חיילי מילואים תושבי ירושלים מתוך החטיבה הירושלמית, ואלה עברו קורס מקצועות ואימון בשריון. בשנת 1960 הייתה הפלוגה מוכנה. הפלוגה השתייכה לגדוד השריון הפיקודי של פיקוד מרכז (גש"פ 182), והייתה מסופחת לחטיבה הירושלמית.
משימתה העיקרית של הפלוגה הייתה התערבות מהירה במקרה של התקפה על השיירה הקבועה שהייתה עולה למובלעת הר הצופים מדי שבועיים. הטנקים במחנה שנלר היו מתודלקים ומוכנים לתנועה מיידית. במהלך שנות ה-60 הועמדו הטנקים בכוננות פעמים רבות, בעיקר כאשר היה חשש להתקפה על השיירה להר הצופים. מפקדי הטנקים ערכו סיורים רבים לאורך הקו העירוני כדי ללמוד ולהכיר את צירי התנועה בעיר ואת עמדות הטנקים המיועדות.
מלחמת ששת הימים.
הפלוגה גויסה ב-19 במאי 1967 כחלק מהעלאת הכוננות במהלך תקופת ההמתנה. לארבע המחלקות בפלוגה צורפה מחלקת טנקי סופר שרמן נוספת מחטיבה 60, וכעת הכילה הפלוגה 18 טנקים. במהלך תקופת ההמתנה הוכנו הטנקים לתנועה והמפקדים ערכו סיורים לאורך הקו העירוני. ב-3 ביוני ביקר בפלוגה הרמטכ"ל יצחק רבין אשר בדק את מוכנות הפלוגה.
עם תחילת הלחימה בירושלים היו טנקי הפלוגה כוח השריון היחידי בעיר. עם תחילת האש ניסה קמארה, מפקד הפלוגה, ליצור קשר עם מפקד חטיבת ירושלים אליעזר אמיתי, ומשלא הצליח החליט להעלות את הטנקים שהיו בסטף לכיוון ירושלים. טנקים אלה חברו לשאר הטנקים שיצאו משנלר למגרש הרוסים. הפלוגה חולקה לשני כוחות: כוח המ"פ קמארה כלל שתי מחלקות (שמונה טנקים) ופעל יחד עם החטיבה הירושלמית בדרום מזרח העיר, וכוח הסמ"פ, רפי ישעיה, אשר עבר תחת פיקוד חטיבת הצנחנים 55 ולחם עימם בצפון העיר.
כוח המ"פ.