באוגוסט 1922 היו גם גריפית' וגם קולינס בין המתים. גריפית' התמוטט מן המאמץ הכרוך במשרה, ואילו קולינס נרצח מן המארב. את שתי המשרות קיבל ויליאם תומאס קוסגרייב מידידיו הטובים של דה ואלירה לשעבר, ולאחר מכן אחד מיריביו הגדולים. באפריל 1923 הסתיימה המלחמה בניצחון הממשלה בראשותו של קוסגרייב. ה-IRA ירד למחתרת והפך לארגון טרור.
מדינת אירלנד החופשית במציאות.
ממשל.
שתי מפלגות עיקריות משלו במדינה האירית החופשית. האחת Cumann na nGaedhael, מפלגתם של קוסגרייב וחסידי ההסכם, אשר שלטה במדינה עד שנת 1932. השנייה Fianna Fáil (חיילי הגורל) בראשותו של דה ואלירה אשר קיבלה את השלטון באופן דמוקרטי בשנת 1932.
התפתחות חוקתית.
מייקל קולינס תיאר את ההסכם האנגלו־אירי כ"חירות להשיג את החירות". למעשה ההסכם העניק למדינה את רוב הסמלים, הכוחות החוקיים והתפקידים של מדינה ריבונית, לרבות דמוקרטיה פרלמנטרית, ממשלה, מוסדות שיפוטיים, וחוקה כתובה שהיה בידי המדינה האירית החופשית לשנותה. על אלו היו מספר מגבלות:
כל זאת השתנה בשנות ה-20. רפורמה בחבר העמים הבריטי הביאה לכך שבשנת 1927 ויתר המלך על התואר "מלך באירלנד" לטובת התואר "מלך אירלנד" שפירושו הוא כי סמכויותיו הביצועיות אבדו, ולמעשה מדיניותו הוכתבה לא על ידי הממשלה בלונדון אלא על ידי ממשלתה של אירלנד (שינויים דומים חלו גם לגבי קנדה, אוסטרליה וניו זילנד). פיחות דומה חל גם במעמדו של המושל. למעשה, משנת 1927 לא הייתה לבריטניה כל יד בענייניה הפנימיים של המדינה האירית החופשית.
המדינה המשיכה בדרכה אל העצמאות כאשר החלה לקבל האמנתם של שגרירים, דבר שלא נעשה על ידי אף דומיניון לפניהם. אירלנד רשמה את ההסכם האנגלו־אירי בחבר הלאומים כמסמך בינלאומי רשמי, על אף התנגדותה של בריטניה שהתעקשה בכך שמדובר בעניין בריטי פנימי.
המדינה קיבלה את רשותו של המלך, שיהיו אלה אירים ש"ייעצו" לו כיצד להפעיל את סמכויותיו, ואכן עשתה כן בחתמה הסכם עצמאי עם פורטוגל בשנת 1931, והחלה להשתמש בחותמו של "מלך אירלנד" במקום חותמו של "מלך אנגליה" על פני מסמכים רשמיים. על פני החותם היה דיוקנו של המלך "ג'ורג' החמישי מלך אירלנד", וכן סמלה הרשמי של המדינה, הנבל, והמילים הגאליות Saorstát Éireann שפירושן "מדינת אירלנד החופשית". היה זה החותם העצמאי הראשון של מדינה כלשהי בחבר העמים הבריטי. אף רפובליקני אדוק כדה ואלירה היה חייב להודות כי המדובר בצעדים מרחיקי לכת בכיוון הרצוי לו.
בשנת 1929 פגע המשבר הכלכלי העולמי אף באירלנד. במשך שלוש שנים נאבק קוסגרייב לייצב את כלכלת המדינה, אך בבחירות בשנת 1932 סר חינו בעיני הבוחרים (במיוחד בשל מצבה של הכלכלה) והוא הוחלף בדה ואלירה.
כאשר קיבל דה ואלירה את תפקיד נשיא המועצה המבצעת (המקביל, כאמור, לתפקידו של ראש הממשלה), לאחר שמפלגתו, פאינה פאיל, זכתה בבחירות בשנת 1932, המשיך בצעדים אלו. ללא כל אפשרות בריטית להצר את צעדיו, ביטל את שבועת הנאמנות, את הסנאט, את הייצוג לאוניברסיטאות בדאל (אשר מכוחו היו בדאל שישה צירים פרוטסטנטים), ואת האפשרות לעתור לבית הדין הבריטי המקביל לבג"ץ. לאחר התפטרותו של אדוארד השמיני יורשו של המלך ג'ורג' החמישי אשר התפטר לאחר תקופה קצרה בתפקיד בשל פרשת אהבים עם גרושה אמריקנית, ניסה דה ואלירה לנצל את המצב על מנת לבטל את תפקידי המלך והמושל מעיקרם, באמצעות תיקון מספר 27 לחוקה. יועציו המשפטיים יעצו לו כי לתפקידים אלו קיום מעבר לחוקה הכתובה במספר רב של אמנות, חוקים, צווים ותקנות, והיה עליו לחוקק חוק מיוחד על מנת לבטל את כל ה"זנבות" שהותיר.
סופה של מדינת אירלנד החופשית.
בשנת 1937 החליף דה ואלירה את החוקה משנת 1922 שניסח מייקל קולינס, בחוקה שהוא עצמו ניסח. בחוקה החדשה, שנתקבלה ב-29 בדצמבר אותה שנה, הוא קרא למדינה החדשה Éire (איירה), ויצר תפקיד חדש, נשיא אירלנד, אשר החליף את המושל של המדינה האירית החופשית. חוקתו של דה ואלירה לא הכירה בחלוקתה של אירלנד לצפון ולדרום, אך קיבלה אותה כעובדה. החוקה נתנה גם מעמד מיוחד לכנסייה הקתולית, אך הכירה בזכויותיהן של אמונות אחרות, ובמיוחד הדת האנגליקנית והדת היהודית. בשנת 1948 הפכה המדינה לרפובליקה על ידי יורשיו של דה ואלירה.
T-90 הוא טנק מערכה רוסי מהדור השלישי שנכנס לייצור סדרתי החל משנת 1993. הטנק מיוצר במפעל אורלוואגונזאבוד בעיר ניז'ני טאגיל - המפעל שבו פותחו, בין היתר, טנקי T-62 ו-T-72. כשאר הטנקים הסובייטיים המודרניים, טנק ה-T-90 מאופיין בצללית קטנה, משקל נמוך, יכולת צליחת נהרות לעומק של עד 5 מטרים וצוות בן 3 לוחמים בלבד המתאפשר על ידי קיומה של מערכת טעינה אוטומטית המבטלת את הצורך בטען.
החל מהצגתו של טנק ה-T-72, עסקה ברית המועצות בפיתוח ושדרוג הטנק, אשר גרסתו המתקדמת ביותר (T-72BU) מותגה כ-T-90, בעיקר לצורכי שיווק. ה-T-90 נועד להיות פשוט וזול יותר לייצור מה-T-80, כמו שה-T-72 היה הגרסה הזולה ל-T-64. מטרה זו הושגה באמצעות שילוב המערכות המתקדמות אשר פותחו עבור טנק ה-T-80 על גבי טנק ה-T-72 הזול והפשוט לייצור, המשתמש במנוע דיזל אמין, בניגוד לטורבינת גז של ה-T-80.
תיאור.
מיגון.
בהתאם לדוקטרינת השריון הרוסית, הטנק מתבסס בראש ובראשונה על צללית נמוכה, המקטינה את חתימת הטנק בשדה הקרב.
שריון הטנק מורכב משלוש שכבות הגנה; השכבה הראשונה היא מיגון פסיבי של שריון מרוכב. השכבה השנייה כוללת מיגון ריאקטיבי דור ב' מדגם KONTAKT-5 המותקן על חזית וצדדי השלדה ועל הצריח בצורת "לבנים". השריון הריאקטיבי מותקן גם על תקרת הצריח כנגד איומים מלמעלה.
הטנק מצויד גם במערכת הגנה אקטיבית רכה מדגם SHTORA (ברוסית: Штора, "וילון") לשיבוש אופטרוני, המיועדת לשבש טילי נ"ט מתבייתי כתם לייזר או רוכבי קרן לייזר. עובי השריון הוא שווה ערך ל־420 עד 900 מ"מ בצריח כנגד קלעים קינטיים, ושווה ערך ל־500 עד 900 מ"מ כנגד מטענים חלולים. דפנות התובה שוות ערך ל־710-670 מ"מ נגד קינטי ול־1,340-990 מ"מ נגד חלול. כמו כן קיימות בטנק 12 מדוכות עשן היעילות בתחום האור הנראה ובתחום האינפרא אדום, מערכת התרעה כנגד קרינת לייזר עם 4 מקלטי לייזר, וכן מיגון אב"כ כולל.
חימוש.
עוצמת האש העיקרית של הטנק היא תותח חלק הקדח M46A2 בקוטר 125 המ"מ, הזהה לדגמים הקודמים, ה-T-72 וה-T-80.
התותח בעל דיוק משופר, וניתן להחלפה בקלות ובמהירות במקרה של פגיעה או תקלה. התותח מיוצב בשני הצירים ונטען במטען אוטומטי הכולל 22 פגזים תורנים, המבטל את הצורך בטען. השימוש במטען אוטומטי מאפשר לטנק ירי של 7–8 פגזים בדקה. חימוש התותח כולל פגזים קינטיים, חלולים, נפיץ־רסס ושרפנל עם מרעום זמן. בנוסף הוא אף יכול לשגר טילים נגד טנקים מונחי לייזר מסוג "רפלקס" 9M119 לטווח של עד 4,000 מ' בעלי ראש נפץ במטען חלול, המסוגלים לחדור שריון ריאקטיבי וכן לפגוע במסוקים בטווח של 5,000 מ'. החימוש המשני של הטנק כולל מקלע נ"מ NSV 12.7 מ"מ ומקלע מקביל 7.62 מ"מ. מערכת בקרת האש של הטנק היא אינטגרלית אוטומטית. מערכת זו כוללת מחשב בליסטי וערוצי ירי לפגזים וטילים.
שירות.
בעקבות קשיים תקציביים יוצרה כמות מעטה יחסית של טנקי T-90 וכ-700 טנקים בלבד מדגם זה משרתים את חיל השריון הרוסי. כיום משרת הטנק גם בצבא הודו. הודו אף החלה לייצר ברישיון את גרסת הייצוא של הטנק, "T-90S", הכוללת מנוע משופר (1,000 כ"ס) ורכיבים אלקטרוניים מתוצרת חברות מערביות.
במלחמת רוסיה-גאורגיה ב-2008 הטנק הוכיח את עצמו כיעיל מאוד, כאשר נע על השטח במהירות גבוהה מאוד וסייע לכוחות בהתגברות על טנקי המערכה הגאורגיים, שהורכבו מטנקים סובייטיים, שמוגנו במערכות הגנה מערביות.
דגמים.
כלים מבוססי שלדה:
גלריה.
טנק Т-90А בפורום הבינלאומי "טכנולוגיה בבניית מכונות" 2012:
גאורג רימן
גאורג פרידריך ברנרד רימן
טיל נגד טנקים
טיל נגד טנקים (בראשי תיבות: טיל נ"ט) הוא טיל שמטרתו היא להשמיד בעיקר טנקים אך גם כלים משוריינים אחרים. בניגוד לרקטה נגד טנקים, טיל נ"ט כולל מנגנוני הנחיה וניהוג עצמי.
היסטוריה.
עוד במלחמת העולם השנייה החלו להופיע רקטות נ"ט כגון הבזוקה, הפאנצרפאוסט והפיאט. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו הסובייטים לייצר את ה-RPG-7 - מטול רקטות נגד טנקים, אולי הנפוץ והמפורסם בעולם.
טילי נ"ט אמיתיים החלו להופיע בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך למעשה רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו גרסאות יעילות להופיע. הראשונה שבהם הייתה הסאגר הסובייטי - טיל נ"ט מונחה תיל (המפעיל שולט בטיל באמצעות תיבת שליטה שמחוברת לטיל באמצעות תיל ארוך). בעקבות הצלחתו של הסאגר, פיתחו האמריקאים את הטאו (TOW) - אף הוא טיל נ"ט מונחה תיל.
ישנם שלושה דורות של טילי נ"ט מונחים. ככל שהדור מתקדם יותר - שליטת המפעיל בטיל פשוטה יותר:
בחלק מהטילים החדשים ישנה אופציה של "תקיפה עילית", שבה הטיל מגיע קרוב אל המטרה ואז עולה לגובה וצולל עליה, על מנת לפגוע בחלק העליון והחשוף יחסית של הטנקים.
מבנה ופעולה.
טיל הנ"ט משוגר על ידי חי"ר, רק"ם, או מסוק ומורכב ממנוע, ראש נפץ, ומערכת הנחיה.
ראש הנפץ.
הראש הקרבי של טיל הנ"ט הוא בדרך כלל מטען חלול, שמתוכנן לרכז את אנרגיית הפיצוץ בנקודה אחת, לחדור את שריון הטנק, וליצור סילון של מתכת נוזלית לוהטת ורסיסים שמשמידים את צוות הטנק מבפנים. בטילים חדשים ישנם ראשי נפץ דו-שלביים (טאנדם), המתוכננים לגרום לפיצוץ לוחות השריון הריאקטיבי בעזרת ראש נפץ קטן, ואז לתקוף את השריון הפסיבי (הרגיל) עם מטען חלול.
משגר.