בנייתה של הקתדרלה (Sé) החלה ב-1562 והסתיימה ב-1619, אם כי המזבח הושלם רק ב-1652. היא מוקדשת לקתרינה מאלכסנדריה, שביום חגה, 25 בנובמבר ב-1510, כבשו הפורטוגזים את העיר. גובה המבנה הוא 35 מטר, אורכו 76 מטר ורוחבו 56 מטר. קירותיו החיצוניים של מעוצבים בסגנון טוסקני והחלל נתמך בעמודים קורינתיים. על המזבח ציורים המתארים סצינות מחייה של קתרינה הקדושה, ומשני צדדיו פסלי עץ של השליחים הקדושים פאולוס ופטרוס. הקתדרלה משמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של גואה, וכסאו שוכן בסמוך למזבח. מימין ומשמאל למזבח המרכזי, שוכנים שישה מזבחות נוספים, שלושה בכל צד. בכל אחד מצדדיה של הקתדרלה שוכנות ארבע קפלות, ובאחת מהן נמצא בפטיסטריום שלפי המסורת רחץ בו פרנסיסקו חאווייר (ראו להלן). בקפלה אחרת שמור צלב עושה ניסים המסוגל לרפא את החולים. הוא מונח בקופסה שבצידה האחד חור המאפשר לשלוח יד ולגעת בו. לצידה של הקתדרלה נצבו בעבר שני מגדלים אך אחד מהם קרס. במגדל שנותר על כנו, בצידה הדרומי של הקתדרלה, קבוע "פעמון הזהב" מהמאה ה-17, שזכה לשמו בזכות "צלילו העשיר". בתקופת האינקוויזיציה צלצלו בפעמון כדי להכריז על תחילת האוטו דה פה שנערכה בכיכר שלפני הקתדרלה. דרומית-מזרחית לקתדרלה שוכן ארמון האינקוויזיטורים ההרוס. הוא היה בשימוש מ-1561 עד 1774, ובמשך 113 שנות פעילותו של נדונו בו 16,000 מקרים.
כנסיית פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
ממערב לקתדרלה שוכנים המנזר וכנסיית פרנציסקוס מאסיזי. הכנסייה הוקמה לראשונה ב-1517, פורקה והוקמה מחדש ב-1762. בכנסייה מזבח מוזהב בסגנון הבארוק, ובו ניצבים פסליהם של פרנציסקוס הקדוש ושל הצלוב. מתחת למזבח קבועות המילים "ענווה" ו"עוני" ומצדדיו תמונות המתארות את חייו של פרנציסקוס הקדוש. בכל אחד מצדדי הכנסייה שלוש קפלות ושני מזבחות. המבנה מעוצב מבחוץ בסגנון טוסקני והכניסה הראשית אליו היא בסגנון מנואליני. במנזר שמאחורי הכנסייה שוכן כיום המוזיאון הארכאולוגי, ובו מוצגים פורטוגזיים והודיים.
בזיליקת בום ז'זוש.
בנייתה של הבזיליקה החלה ב-1594 והסתיימה ב-1605. עיקר פרסומה בשל כך שקבור בה הקדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר, והיא משמשת כמקום עלייה לרגל. פנים הכנסייה מעוצב בסגנון הרנסאנס הקלאסי, והמזבחות בסגנון הבארוק. במזבח המרכזי מתואר ישו הילד ומצידו הימני ניצב פסלו של פרנסיסקו חאווייר. מזבחות נוספים מוקדשים לגבירתנו של התקוה, למיכאל ולאנטוניוס מפדובה, הקדוש המגן של פורטוגל. שרידיו של פרנסיסקו חאווייר מונחים בקפלה מימין למזבח המרכזי. השרידים הובאו לגואה ב-1613 והונחו בקפלה ב-1655. הקבר הושלם ב-1698 לאחר עשר שנות עבודה. הוא עשוי מפנינה ומישפה, וקבועים בו ארבעה לוחות ארד המתארים סצינות מחייו של הקדוש. השרידים עצמם שמורים בתיבת כסף שדפנותיה העשויות מזכוכית מאפשרות לראותם. סמוך לכנסייה שוכן ביתו של האב הישועי. המבנה המקורי הוקם ב-1585, ונהרס ב-1633. הוא נבנה מחדש באופן חלקי ב-1783.
קפלת קתרינה הקדושה.
הקפלה שוכנת ממערב לכנסיית פרנציסקוס הקדוש ומוקדשת גם היא לקתרינה הקדושה מאלכסנדריה. במקום זה הקים אפונשו דה אלבוקרקה את הקפלה הראשונה בגואה בשנת 1510. בשנת 1550 הקפלה הורחבה, והיא נבנתה מחדש ב-1992.
כנסיית קאטאנו.
כנסיית קאטאנו הקדוש ניצבת מדרום לקתדרלה ומעבר לרחבה שבמרכז האתר. היא נבנתה על ידי נזירים שהגיעו לגואה ב-1640, והבנייה החלה ב-1655. המבנה עוצב בהשפעת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. המזבח המרכזי מוקדש לגבירתנו של ההשגחה השמימית, ומספר ציורים מנציחים את חייו של קאטאנו הקדוש. בכנסייה שישה מזבחות נוספים, ומתחתיה קריפטה שבה הוטמנו בעבר שרידיהם של מספר נציבים פורטוגזים. כל הגופות הועברו במשך השנים לפורטוגל.
קשת הנציב.
קשת הנציב נבנתה ב-1597 לציון הגעתו של ואסקו דה גאמה להודו, היא הוקמה בידי נכדו של דה גאמה, ששימש כנציב בגואה בין 1597 ל-1600. מעל הקשת נראית דמותו של דה גאמה, ומעליה דמות האוחזת בתנ"ך. השער נבנה מחדש בשנת 1952.
שער אדיל שאה.
השער בגובה של שלושה מטרים הוא השריד היחיד לעיר הפרה-פורטוגזית והוא הוביל אל ארמון השאה. עד שנת 1695 התגוררו הנציבים הפורטוגזים בארמון, אך לאחר מכן מצבו התדרדר והוא נהרס בשנת 1820.
הגבעה הקדושה.
דרומית-מערבית לכנסיית בום ז'זוש ניצבת "הגבעה הקדושה" שבה מספר כנסיות נוספות. כנסיית גבירתנו של הרוזריום ניצבת בראש הגבעה, והיא נבנתה בשנת 1549. למבנה כניסה בגובה של שתי קומות ולצידו מגדל. ליד כנסייה זו שוכנים שרידיהם של מנזר וכנסיית אגוסטין הקדוש, וכן של המגדל ששרד מהם שגובהו 46 מטר. המנזר הוקם ב-1572 והכנסייה נוספה לו ב-1602, אך הם ננטשו ב-1835.
ישראל מזמושץ
האראלד הראשון, מלך נורווגיה
האראלד הראשון (בנורדית עתיקה: Haraldr hárfagri; בנורווגית: Harald Hårfagre - האראלד נאה-השיער; 850 – 933) היה על פי היסטוריונים מימי הביניים מלך נורווגיה הראשון. על פי המסורות שהיו מקובלות בנורווגיה ובאיסלנד במאות ה-12 וה-13, הוא מלך משנת 872 ועד 931. רוב תולדות חייו לוטות בערפל, מאחר שרוב התיאורים הנוגעים אליו הועלו על הכתב בסאגות כ-300 שנה לאחר מותו. קיימים שרידים מועטים של שירת הלל של משוררי חצר המלכות שלו שהתייחסו לניצחונותיו על מתנגדיו בתוך נורווגיה. המידע שעולה בשירה זו לא עולה בקנה אחד עם הסיפורים בסאגות שהיא כלולה בהם והסאגות עצמן מטילות לעיתים ספקות בפרטי הרקע של הביוגרפיה שלו.
האראלד ירש את כס המלוכה לאחר מותו של אביו, האלפדאן השחור (Halfdan svart), בשנת 860, והפך לשליט של אזור קטן יחסית בדרום נורווגיה (בתחומי מחוז וסטפולד של ימינו). שניים מבניו, אריק הראשון והוקון הראשון, ירשו אותו והיו למלכי נורווגיה אחריו.
המקורות המוקדמים הראשונים שמזכירים את האראלד הן שתי פואמות שחוברו על ידי משוררים שפעלו בחצר מלכותו. הפואמה הראשונה, שרק חלקים ממנה שרדו בסאגות המלכותיות מהמאה ה-13, מתארת את החיים בחצר המלכות של האראלד, מזכירות שהוא התחתן עם אישה דנית ושהוא ניצח בקרב בהפרספויורד. הפואמה השנייה מתייחסת לסדרה של קרבות בהן ניצח האראלד.
חייו של האראלד מתוארים בכמה מהסאגות המלכותיות, שאף אחת מהן לא מאוחרת מהמאה ה-12. הדיווחים שלהם על האראלד ועל חייו שונים בכמה נקודות, וחלק מהתוכן שלהן לא ברור, אך לא ברור אם במאות ה-12 וה-13 היה מקובל שהוא איחד את נורווגיה לממלכה אחת. כמה היסטוריונים מודרניים הניחו ששלטונו היה מוגבל לאזורי החוף של דרום נורווגיה, על אף שאין בנמצא עדויות מהתקופה שיתמכו בטענתם או מקורות אחרים על חייו של האראלד.
התיאורים בסאגות.
במחזור העולם, שהוא המקור המפורט ביותר, אם כי לא הקדום ביותר, על חייו של האראלד, נכתב שהוא ירש לאחר מותו של אביו, האלפדאן השחור, את הריבונות על כמה ממלכות קטנות ומפוזרות במחוז וסטפולד, שאותם אביו ירש או כבש. אחיה של אמו, גוטהורם, היה הפטרון שלו.
איחודה של נורווגיה קשור לסיפור אהבה. הוא החל בהצעת נישואים שהסתיימה בסירוב ובלעג מצדה של גידה, בתו של איריק, מלך הורדלנד. גידה אמרה שהיא סירבה להינשא להאראלד עד שהוא יהיה "המלך של כל נורווגיה". סירוב זה גרם להאראלד לנדור נדר שהוא לא יסתפר או יסרק את שערו עד שהוא יהיה מלכה היחיד של נורווגיה וכאשר הוא מילא את התנאי הזה עשר שנים מאוחר יותר, הוא שינה את כינויו מ"סבוך השיער" ל"נאה השיער".
ב-866 התקיימה סדרת הכיבושים הראשונה מני רבות של ממלכות קטנות רבות שמהם איחד האראלד את כל נורווגיה, כולל המחוז השוודי ורמלנד שהיה נאמן למלך שוודיה. ב-872, לאחר ניצחון גדול שנחל בהרפספיורד שליד סטוונגר, הפך האראלד למלך ממלכת נורווגיה כולה, אך לממלכתו נשקפו סכנות ממתנגדיו שמצאו מקלט באיסלנד שהתגלתה זה מקרוב, באורקני, באיי שטלנד, באיים ההברידיים, באיי פארו ובצפונה של יבשת אירופה. עם זאת, עזיבתם של מתנגדיו לא הייתה כולה מרצונם. ראשי שבטים נורווגים רבים שהיו בעלי ממון וכבוד, היוו איום על שלטונו של האראלד, ולפיכך הם היו נתונים להטרדות רבות מצדו והוא גרם להם לעזוב את נורווגיה. לבסוף, נאלץ האראלד לשגר משלחת לחלקה המערבי של הארץ כדי לטהר את סקוטלנד ואת האיים הסובבים אותה מוויקינגים שמצאו שם מקלט.
המקור הראשון שמזכיר את האראלד, "ספר האיסלנדים" (Íslendingabók) מהמאה ה-12, מציין שאיסלנד יושבה בימי חייו על ידי מתנגדים של האראלד שנמלטו מנורווגיה על רקע זה שהם דחו את זכותו להטיל מיסים על כל הארץ.
שנותיו האחרונות.
על פי הסאגות, עמדו שנותיו האחרונות של האראלד בסימון המאבקים בין בניו הרבים. מספר בניו של האראלד משתנה על פי דיווחים שונים ועומד בין 11 ל-20. תריסר מבניו היו מלכים, שניים מתוכם על כל נורווגיה. הוא העניק לכולם תארים מלכותיים ונחלות שעליהן הם שלטו כנציגיו, אך הסדר זה לא שם קץ לעימותים שהמשיכו גם לאחר מותו. בערוב ימיו העביר האראלד את השליטה בממלכתו לבנו המועדף, אריק "גרזן הדם", שאותו הוא הועיד להיות יורשו. אריק משל לצדו של אביו לאחר שזה היה כבר בן 80. שלוש שנים לאחר מכן מת האראלד הראשון.
אלכסנדר פטרוב
אלכסנדר פטרוב (ברוסית: Александр Дмитриевич Петров) (12 בפברואר 1794, ביסרובו, 22 באפריל 1867, ורשה) היה שחמטאי רוסי, מחבר בעיות שחמט וסופר. כונה גם פילידור הצפוני ולה בורדונה הרוסי.
היה פרופסור למכונות באוניברסיטת סנקט פטרבורג עד לשנת 1840.
ביוגרפיה.