ראטין ייצג את ארגנטינה בשני מונדיאלים, במונדיאל 1962 בצ'ילה בה הודחה ארגנטינה בסיבוב הראשון וכקפטן במונדיאל 1966 אשר נערך באנגליה. במונדיאל 1966 קיוותה ארגנטינה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע, לאורך הטורניר התלוננו הארגנטינאים על עוינות אירופאית ששיאה הגיעה במשחק רבע הגמר מול המארחת אנגליה. ראטין הורחק על ידי השופט הגרמני רודולף קרייטלן בטענה שראטין קילל אותו למרות שלא הבין ספרדית ואילו ראטין דיבר רק ספרדית ורק הצביע על סרט הקפטן שעל זרועו. ראטין סירב לרדת מהמגרש ולבסוף התרצה וירד כשהוא מלווה בשוטרים, שמועות טענו שראטין התיישב לאחר מכן על השטיח האדום מול המלכה. המשחק שהסתיים בניצחון אנגליה 0:1 היה אבן הדרך הראשונה ביריבות שבין ארגנטינה לאנגליה.
ראטין שיחק במדי הנבחרת 34 פעמים וכבש שני שערים. הוא זכה עם הנבחרת בגביע האומות שנערך בברזיל ב- 1964 במסגרתו התחרתה ארגנטינה עם נבחרות ברזיל, אנגליה ופורטוגל.
קריירת אימון והחיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו אימן ראטין את חימנסיה לה פלאטה משנת 1977 עד שנת 1979 ואחריה אימן את בוקה ג'וניורס בשנת 1980.
בשנת 2001 נבחר ראטין לבית התחתון בקונגרס הארגנטינאי וכיהן כיושב ראש וועדת הספורט עד פרישתו בשנת 2005.
מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו
מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו (בלטינית: Ceterum censeo Carthaginem esse delendam) היא אמרת כנף של קאטו הזקן, אשר נהג לסיים בה את כל נאומיו, כולל אלה שכלל לא עסקו בקרתגו. קאטו היה נוהג כך כדי לדרבן את הסנאט הרומאי להכריז מלחמה על קרתגו.
קאטו רחש איבה עמוקה לקרתגו וחשש מפניה - רגשות שנבעו משנותיו כחייל במהלך המלחמה הפונית השנייה. בעקבות ביקור רשמי שערך בקרתגו בשנת 153 לפנה"ס השתכנע סופית, במילותיו של ההיסטוריון תאודור מומזן, "כי רומא לא תהיה בטוחה בקיומה כל עוד לא תיכחד קרת-חדשה (קרתגו) מתחת השמים". עם חזרתו לרומא החל במסע תעמולה בסנאט שמטרתו הייתה הכרזת מלחמה על קרתגו והשמדתה, מסע שיסוד מרכזי בו הייתה חזרתו על הסיסמה. לפי פרופ' מ. קארי, השילוב בין אישיותו "מהלכת האימה" של קאטו לבין השימוש החוזר ונשנה בפתגם בנאומיו הובילו לבסוף להכרזת המלחמה (כאשר הזדמנה עילה לכך). עדות נוספת ליעילותה של הרטוריקה של קאטו היא בכך שיריביו האידאולוגיים בסנאט, שהתנגדו להכרזת המלחמה, אימצו את הסיסמה בשינוי קל: פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה קורקולום נהג לסיים את נאומו בכך שאמר "סוף דבר, סבורני שיש לקיים את קרתגו".
לפי גדליה אלקושי, שימוש במשפט, או באחד מניסוחיו המקוצרים: "מלבד זאת סבורני" ("Ceterum censeo") ו"על קרתגו להיחרב" ("Carthago Delenda" או "Carthago delenda est"), מחוץ להקשרו ההיסטורי מציין "דעה או השקפה שאדם דבק בה ברבים ומשמיע אותה תכופות". הביטוי מביע במקרים מסוימים גם עקשנות בלתי נלאית, נחישות ודבקות במטרה.
בספרות העברית המקצועית וכן בשימוש הנרחב אין אחידות בתרגומו של המשפט. בעוד חוקרים מודרניים, כגון ההיסטוריון ישראל שצמן, מתרגמים את המשפט כ"מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו", בתרגומים מוקדמים יותר, כגון תרגומו של יוסף ליבס ל"חיי אישים" של פלוטרכוס, מתורגם הפתגם כך: "סוף דבר סבורני שיש להחריב את קרתגו". במהדורה הראשונה לספרו של אלקושי "אוצר פתגמים וניבים לאטיניים" תורגם המשפט לנוסח "מלבד זה דעתי היא, שמן ההכרח להחריב את קרתגו", ובמהדורה השנייה תורגם המשפט כ"מלבד זאת סבורני כי יש להחריב את קרתגו".
המהפכה האתיופית
המהפכה האתיופית, הידועה גם בשם המהפכה המרקסיסטית, היא מהפכה שהתרחשה באתיופיה בין 12 בינואר ל-15 בספטמבר 1974, ושבמסגרתה הופל היילה סלאסי, קיסר האימפריה האתיופית והחונטה הצבאית עלתה לשלטון במקומו.
רקע.
הקיסר: ניסיונות לשינוי.
ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של הקיסר היילה סלאסי העידו על גידול בהתנגדות לשלטונו. לאחר דיכוי ההפיכה הכושלת של 1960 הקיסר החל בצעדים למנוע הפיכה נוספת ולכן חילק חלקות אדמה לקציני צבא ומשטרה. ב-1966 הקיסר יזם תוכנית לשינוי מערכת מיסוי האדמה, תוכנית שתפגע במיוחד באצילים שהיו בעלי אחוזות אדמה גדולות. תוכנית זו של הקיסר נכשלה, ובתגובה לכך בנובמבר 1967 בית הנבחרים יזם תוכנית למיסוי היבול החקלאי. חקלאים רבים התנגדו לכך, בייחוד במחוז גוג'אם שבצפון-מערב אתיופיה. ב-1969 לאחר שנתיים של פעולה צבאית ממשלתית במחוז, הממשלה ביטלה את תוכנית המיסוי. מפלת הקיסר במחוז גוג'אם עודדה התקוממויות של בעלי קרקעות מחוזיים נוספים אך לא באותו סדר גודל. בתחילת 1965 הפגנת סטודנטים פרצה והמפגינים דרשו רפורמות חדשות, טיפול בשחיתות השלטונית ופיקוח על מחירים, בו בזמן החלו איכרים מהמחוזות הדרומיים להפגין כנגד הקיסר ועל מנת להשתיקם חולקו להם אדמות. הממשלה שהגבילה את פעילות קונפדרציית איגודי העובדים האתיופים הותקפה בביקורת חריפה על ידי העובדים, בעיות אלו גרמו לקיסר לטפל ביחסי חוץ ולהשאיר את מדיניות הפנים לראש ממשלתו אקלילו הבט-ווולד.
העם: הקיסר נכשל.
כישלון הממשלה בביצוע רפורמות כלכליות-פוליטיות משמעותיות יחד עם העלייה באינפלציה, השחיתות, הרעב שהוסתר מהקהילה הבינלאומית ואי שביעות הרצון הכללית סיפקו את הרקע למהפכה המרקסיסטית שהחלה להתפתח. רוב המפגינים כנגד הקיסר היו משכילים עירוניים שקידמו ליברליות ודמוקרטיה פרלמנטרית היו בראש התקוממויות האזרחיות. ערב המהפכה הצבא אתיופי היה מחולק למספר סיעות, הקיסר קידם את החלוקה הזאת בכוונה על מנת למנוע מכל אדם או קבוצה כלשהי לצבור כוח. סיעות אלו כללו את המשמר הקיסרי שאורגנו מחדש בעקבות ההפיכה הכושלת ב-1960, זרוע היבשה (הכוח הלאומי-קרקעי האתיופי) שהיה מחולק בעצמו למספר רב של סיעות אך נשלט על ידי קבוצה של קצינים בכירים שהיו קשורים לקבוצת האנשים שנקראו "החוזרים", והסיעה האחרונה חיל האוויר. בוגרי המכללות הצבאיות וקציניהם יצרו גם קבוצה נפרדת. התנאים בצבא האתיופי היו גרועים עם אזרחים שהיו מגויסים לעיתים קרובות וקיבלו משכורות נמוכות ואוכל שלא הספיק לכלל החיליים. האזרחים המגויסים שכללו בתוכם בוגרי אוניברסיטאות שהגיעו מהאזורים הכפריים שסבלו מבצורת ארוכה ורעב חריף. התפיסה הכללית בעם כלפי הרעב הייתה שהממשלה המרכזית סירבה בכוונה לעזור ברעב המתחולל בצפון המדינה. אי שביעות הרצון בעם הייתה רבה והייתה נפוצה בעיקר בשכבות הביניים שרובו תמך בעבר בקיסר מאז סוף מלחמת השחרור האתיופית.
מהלכי המהפכה.
חלק ראשון: הפגנות.
המהפכה החלה עם מרד של החטיבה הרביעית של צבא אתיופיה שהייתה מוצבת בנאגלה במחוז סידאמו שבדרום אתיופיה ב-12 בינואר 1974. החיילים שהובלו על ידי הקצינים שלהם מחו על חוסר באוכל ומים ולקחו את כבן ערובה את מפקד החטיבה ודרשו פיצוי מהקיסר. ניסיון הפיוס הכושל הוביל לדרישות דומות מיחידות אחרות בצבא האתיופי, באסמרה שבאריתריאה החטיבה השנייה כלאה את מפקידה והודיעה על תמיכה במורדי החטיבה הרביעית. חיל הקשר האתיופי שתמך בהתקוממות שידר את המידע ליתר חטיבות הצבא. במקביל לכך באתיופיה עצמה הייתה אי שביעות רצון כללית והעם החל בהתנגדות ברחבי הקיסרות האתיופית. התנגדות הייתה בעיקר בגלל עליית מחירי הדלק בעקבות משבר האנרגיה העולמי, שנוי תוכנית הלימודים בבתי הספר ושכר מורים נמוך החל להתגבש לקראת סוף פברואר. המורים, הפועלים והסטודנטים דרשו משכורת גבוהות יותר ותנאים טובים יותר בעבודה ובחינוך בנוסף להתנגדות לרפורמה האגררית והרעב שפקד את אתיופיה בתחילת שנות השבעים. קבוצות אלו החלו להקים תנועות פוליטיות על מנת לקדם את מטרותיהם. המהומות בבירה והמרד הצבאי הממושך הובילו להתפטרותו של ראש הממשלה אקלילו הבט-וולד ב-28 בפברואר. בעקבות זאת הקיסר מינה את אנדלקטצ'או מקונן אציל שוואני נוסף לראש ממשלה.
ב-5 במרץ הממשלה הודיעה על שינוי באחד מסעיפי חוקת 1955 ובעקבות זאת ראש ממשלת אתיופיה הוא זה שעומד בראש בית הנבחרים ולא הקיסר. הממשלה החדשה רק ביצעה את החלטות הקיסר שנשמרו בסוד, הקבינט החדש למשל שמונה על ידי הקיסר הורכב רק מאצילים.
ועדת החוקה השמרנית שמונתה ב-21 במרץ לא כללה נציגים של הקבוצות שדרשו שינויים. הממשלה החדשה לא הציגה רפורמות רציניות להוציא העלאת שכר החיילים, הממשלה בחנה את הדרישה לשינויים במערכת החינוך והחלה לפקח על האינפלציה. שינויים אלו הפחיתו את אי שביעות הרצון הכללית לקראת סוף מרץ.
חלק שני: השלטון.