אחרית ימיו עברה על לונג בהנאות האופייניות לבני מעמדו החברתי אשר הונו איפשר לו אותן; איסוף עתיקות ותמונות אמנות, ובניית דגמים של אוניות. הוא החזיק אורווה לסוסי מרוץ ושימש כדירקטור של פארק במדינת מרילנד. תחביביו כללו ציד שועלים, דיג ושיוט, עיסוקים שאף הם אפיינו את בני מעמדו. הוא מת במרילנד בשנת 1955 בגיל 77.
אנדרס גוסטב אקברג
אנדרס גוסטב אקברג (שוודית: Anders Gustaf Ekeberg); 16 בינואר 1767 – 11 בפברואר 1813). כימאי שוודי, מגלה הטנטלום.
קורות חייו.
אנדרס גוסטב אקברג נולד בסטוקהולם ב-16 בינואר 1767.(לפי אחד המקורותנולד בקרלסקרונה (Karlskrona) שבדרום-מזרח שוודיה). אביו יוזף אריק אקברג היה בונה אניות, אמו הדויג אולריק קילברג. מגלה הארצות השוודי קרל גוסטב אקברג היה דודו.
ב-1784 החל את למודיו באוניברסיטת אופסלה. סיים דוקטורט בהצטיינות ב-1788. מ-1794 היה חבר סגל אוניברסיטת אופסלה. ובמקביל שימש מורה בקולגיום המכרות השוודי (Bergskollegium). באותה שנה מונה לדוצנט (דרגה מקבילה לפרופסור חבר בימינו) לכימיה. ב-1799 הועלה בדרגה כאשר מונה ל- experimentator של המעבדה לכימיה.
אקברג לא נישא מעולם. נפטר באופסלה ב-8 בדצמבר 1818.
פעילותו המדעית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשמנים צמחיים. בהמשך, תחום המחקר העיקרי שלו היה אנליזה של מינרלים. היה המנחה בעבודת הדוקטורט של ברצליוס הנחשב לאחד מאבות הכימיה המודרנית. רוב מאמריו הופיעו בפרסומי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-1802 גילה את תגליתו המדעית החשובה. גילוי יסוד מתכתי חדש שהוא נתן לו את השם טנטלום.
עוד משהו.
בנוסף לפעילותו המדעית עסק אקברג גם בכתיבת שירה.
פרסים ואותות הוקרה.
ב-1799 נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
Ő ő היא אות לטינית שקיימת בהונגרית וב-IPA.
שימוש האות.
Ő ő מסומן באותיות Oo עם סימן הטעמה עילי כפול.
בהונגרית, Ő ő משמש לביטוי ארוך של התנועה Öö ונחשב כאות בפני עצמה.
אריה ליב ברנשטיין
אריה לֶיְבּ (לֶייבּל) ברנשטיין (כ"ז בכסלו תרנ"א, 9 בדצמבר 1890 – 16 במאי 1965) היה עגלון ביפו ובתל אביב, מראשוני המתנדבים לגדוד נהגי הפרדות וחבר בניל"י.
קורות חיים.
אריה ברנשטיין נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנם של יוספה ויהושע הכהן ברנשטיין, יליד חברון. עוד בראשית ילדותו עברו הוריו ליפו ולאחר מכן לרמלה, שם החזיק אביו את ה"חאן", תחנת עגלות. למד בבית הספר למל בירושלים. לאחר מכן עבד ביקבי ראשון לציון ובחקלאות והיה מהעגלונים היהודים הראשונים ביפו ואחר כך בתל אביב. ב-1912 נישא לנחמה בת צבי גינצבורג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש עם אשתו ובנו מארץ ישראל למצרים בגלל אזרחותו הרוסית. באלכסנדריה היה מראשוני המתנדבים לגדוד נהגי הפרדות היהודי ונלחם במסגרתו בגליפולי. אבשלום פיינברג, שהגיע ב-1916 למצרים, גייס אותו למחתרת ניל"י, ובמסגרתה פעל ברנשטיין להעברת כסף וכלי נשק ליהודים בארץ ישראל ולקבלת מידע מהם, מידע שהועבר לבריטים. לאחר המלחמה היה מראשוני החוזרים לארץ עם הצבא הבריטי.
במאורעות תרפ"א נתפס על ידי כנופיה ערבית, אך ניצל הודות להיכרותו עם מפקדהּ. בשנת 1927 נקטעה רגלו עקב מחלה שהחלה בעת שירותו בניל"י, ומאז היה מרותק לביתו.
ברנשטיין נפטר בחודש מאי 1965, ונקבר בדברת.
ילדיו הם בן ציון ענבר ("בנץ", מפקד גדוד 22 של כרמלי במלחמת העצמאות), יהושע, בתיה כהן ויוספה שוורצמן.
אריה צידון
אריה צידון (צימֶל) (נולד ב-15 ביולי 1939 בחיפה) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד סיירת חרוב וכמפקד חטיבת הצנחנים.
קורות חייו ופועלו.
צידון נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי ובתיכון בסמ"ת שבעירו. צידון התגייס לצה"ל בשנת 1957 במסגרת גרעין נח"ל, לאחר קורס מ"כים פנה לדני מט וביקש לעבור לחטיבת הצנחנים. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד ובשנת 1962 שימש כקצין מבצעים חטיבתי. בשנים 1965-1963 היה צידון מפקד סיירת צנחנים
. בשנים 1967-1965 שימש סגן מפקד גדוד 890 ובמלחמת ששת הימים פיקד על סיירת חרוב, אשר לחמה בגזרת לטרון ורמאללה. בספטמבר 1968 מונה צידון למפקד גדוד הנח"ל המוצנח במקומו של משה פלס (סטמפל) שנפל יחד עם 5 חיילים נוספים מהגדוד במהלך מרדף בבקעה, הוא פיקד על הגדוד בין היתר במבצע תרנגול 53. בשנת 1971 שימש כראש ענף מבצעים במטה הכללי. במלחמת יום הכיפורים שימש כסגנו של קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד והיה ממתכנני מבצע קינוח לכיבוש החרמון. ב-1973 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, מיד לאחר המלחמה, לאחר שהמח"ט עוזי יאירי ביקש לעזוב את התפקיד. ב-1975 מונה לקצין אג"ם פיקוד המרכז. יצא ללימודים באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1978 מונה לסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בהמשך קודם לדרגת תא"ל, מונה להקים אוגדת מילואים בפיקוד המרכז ופיקד עליה עד שחרורו ב-1982.
לאחר שחרורו שימש מנהל בחברה עסקית ויו"ר מושב אורות. היה ממייסדי ארגון "בני אברהם" שפעל לקידום שיתוף פעולה בין ישראל למדינות הסביבה הערביות והפלסטינים.
אריה צידון נשוי לעטרה, חברתו לגרעין "גדיש", והוא אב לארבעה.
תותים ושוקולד
תותים ושוקולד (בספרדית: Fresa y chocolate) הוא סרט קולנוע בבימויים של הבמאים הקובנים תומאס גוטיירס אלאה וחואן קרלוס טביו ובהפקה משולבת קובנית-ספרדית-מקסיקנית. הסרט יצא לאקרנים ב-1994, והוא מבוסס על הסיפור הקצר "El Lobo, el bosque y el hombre nuevo" ("הזאב, היער והגבר החדש"; הופץ בעברית גם כן בשם "תותים ושוקולד"), שכתב סנל פאס. פאס גם כתב את התסריט. את המוזיקה המלווה את הסרט כתב חוסה מריה ויטייר.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת בהוואנה ב-1979. דוד (ולדימיר קרוס), צעיר החבר במפלגה הקומוניסטית של קובה מגיע לגלידריה "קופליה" שברובע ודאדו. הוא פוגש שם את דייגו (חורחה פרוגוריה) ותמה מדוע דייגו בוחר בגלידה בטעם תות, ביום שבו הגלידרייה מציעה מצרך נדיר - גלידה בטעם שוקולד. עד מהרה מתברר לו כי דייגו הוא הומוסקסואל שמתנגד למשטר קסטרו. דייגו, שנמשך לדוד, מזמין אותו לביתו. דוד נרתע מכך, אך דמותו של דייגו מסקרנת אותו. דווקא חברו למפלגה, מיגל (פרנסיסקו גטורנו) מעודד אותו ללכת אליו, כדי שיוכל לעקוב אחריו ולאסוף מידע על פעילותו נגד המשטר. ככל שהם ממשיכים להיפגש, זונח דוד את רעיון הריגול ואילו דייגו מבין שלא יצליח לפתות את דוד. בין השניים נרקמת ידידות, ודייגו מצליח לעורר בדוד ספקות לגבי המשטר. בסופו של דבר, מצליח דייגו לעזוב את קובה, והשניים נפרדים.
פרסים.
"תותים ושוקולד" היה הסרט הקובני הראשון, ונכון לשנת 2011 - היחיד, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הוא היה מועמד גם לפרס דב הזהב בפסטיבל ברלין, וזכה בפרס דב הכסף מטעם חבר השופטים ובפרס טדי. כן זכה בפרס גויה לסרט הזר הטוב ביותר בשפה הספרדית, בפרס השופטים בפסטיבל סאנדנס, בפרס קונדור הכסף מטעם מבקרי הקולנוע הארגנטינאים בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ובשישה פרסים בפסטיבל גרמאדו (בחירת הקהל, בחירת המבקרים, הסרט הלטיני הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לקרוס ולפרוגריה) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (למירטה איבארה). כן זכה הסרט בשמונה פרסים בפסטיבל הוואנה לקולנוע, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לפרוגוריה), שחקנית המשנה הטובה ביותר ובחירת הקהל.
גדר הגבול ישראל–מצרים
גדר הגבול ישראל–מצרים היא מכשול מעבר באורך 241 ק"מ שבנתה מדינת ישראל לאורך גבול ישראל-מצרים, בניסיון לבלום את ההסתננות מאפריקה לישראל וחדירה של פעילות טרור משטח חצי האי סיני.
רקע.
לאחר נסיגת ישראל מחצי האי סיני בשנת 1982 במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, סומן הגבול החדש באמצעות אבני סימון, ובחלקים מסוימים באמצעות גדר תיל נמוכה. הגדר לא היוותה מכשול משמעותי למבריחים בשל גובהה ובשל כיסויה בחולות נודדים במהלך הזמן. במהלך השנים הוברחו דרך הגבול הפרוץ בעיקר סמים ונשים זרות העוסקות בזנות. ההברחות נעשו בעיקר על ידי בדואים תושבי חצי האי סיני, שגרו בסמיכות לגבול והכירו את השטח, ואת הפעילות השוטפת של המשטרה המצרית וצה"ל.
גורמים במערכת הביטחון החלו לעסוק בנושא הקמת גדר על גבול מצרים עוד ב-2001, אבל משרד הביטחון, צה"ל והממשלה התנגדו להקמת גדר ביטחון. בדצמבר 2005 אירעה חדירת מחבלים פלסטינים לתוך שטחי ישראל דרך הגבול, שהעלתה לסדר היום שוב את ההצעה להקים גדר שתקשה על מעבר באזור.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החלו חדירות מאורגנות של פליטים ומהגרי עבודה אפריקאים, באמצעות מדריכים בדואים, ממצרים לישראל. ב-2007 הטיל ראש הממשלה אהוד אולמרט על המשנה לראש הממשלה, חיים רמון, שהיה אחראי על המעקב אחרי השלמת גדר ההפרדה במרחב התפר בין ישראל ליהודה ושומרון, לבדוק את היתכנות הקמת גדר ביטחון על גבול מצרים ורמון אכן החל בתכנונה ובנייתה תוכננה להתחיל ביוני 2008. הקמת הגדר עוכבה בשל מחלוקות תקציביות עם שר הביטחון דאז אהוד ברק ועמדת השר לביטחון פנים אבי דיכטר בעד מתן עדיפות להקמת מתקני השהיה, עד שבמהלך כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים היווספות גורם ההסתננות הלא פלילית והתגברות איום הטרור, הובילו את ממשלת ישראל להאיץ את הקמת המכשול הקרקעי ועיבוי כוחות צבא בקו הגבול.
ביולי 2009 עלה שוב רעיון הקמת הגדר ובדצמבר החליט נתניהו לתמוך בהקמתה. במרץ 2010 עברה החלטת ממשלה על הקמת הגדר והשלמתה עד אמצע 2013.
מטרה.