כיוון שהמצב הסופי של תופי הסמלים במכונת מזל מודרנית נקבע מראש באמצעות תכנת מחשב, ניתן לתכנת את המחשב כך שמצב התופים הסופי במקרים שבהם אין זכייה, יראה מצב של "כמעט זכייה". לדוגמה, אם לצורך זכייה בפרס הגדול במכונת מזל יש צורך בצירוף המספרים "7-7-7", אזי ניתן לתכנת את המכונה להציג לעיתים קרובות מצב של "7-7-(לא-7)". תוצאה כזו יכולה לגרום לשחקן לאשליה כי "כמעט זכה" ולגרותו להמשיך ולהמר. את תדירות הצגת מצב של "כמעט זכייה" ניתן לתכנת למחשב המכונה. במדינות נבדה וניו ג'רזי בארצות נקבע כי תכנות "כמעט זכייה" למכונות מזל אינו חוקי.
מצב דומה לזה מכונה לעיתים "החמצה קרובה". תוצאת צירוף הסמלים הסופי בכל משחק נקבעת על פי הסמלים המופיעים בחלונית שבחזית המכונה. שורות הסמלים המופיעות מעל ומתחת החלונית גלויות לשחקן. הסיכוי שייווצר צירוף "זוכה" (שאינו מזכה כאמור בתשלום) באחת מן השורות מעל או מתחת לשורה הקובעת בחלונית, גבוה יותר מזה של החלונית. מצב כזה, שבו לדוגמה השחקן רואה שורה של "7-7-7" בדיוק מעל לחלונית, עשוי אף הוא לגרותו להמשיך ולשחק. אף שהצגת שורות אלה של צירופי התופים אינה אסורה, תכנות המכונה להציג בשורות אלה "החמצות קרובות" נאסרה במדינת נבדה.
הונאה.
במכונות מזל מכניות ובמתקן המטבעות שבהן, ניתן היה לעיתים לשחק במרמה באמצעות מתקנים שונים. דוגמה היסטורית בולטת אחת היא השימוש במטבע המסתובב כשהוא מחובר לחוט ניילון. לאחר שהמכונה הייתה מזהה את משקל המטבע וגודלו כתקינים ומאפשרת את המשחק, תנועת הסיבוב של המטבע הייתה גורמת למכונה לפלוט את המטבע למגש המטבעות המוחזרים. תרגיל הונאה זה אינו אפשרי עוד במכונות מודרניות.
נעשו אף ניסיונות הונאה במכונות מזל אלקטרוניות, בשיבוש המעבד על ידי שימוש במכשיר מיקרוגל ובשיבוש התכנה השולטת על פעולת המכונה.
בישראל.
מונופול ההימורים בישראל, "מפעל הפיס", התקין כ-500 מכונות מזל ב-150 נקודות מכירה ברחבי ישראל. בעקבות החלטה של שר האוצר, משה כחלון, שלא להאריך את ההיתר להפעלתן של מכונות אלה, הפעלתן נפסקה בסוף שנת 2016. מכונות מזל המופעלות ללא רישיון על ידי גורמים פרטיים נתפסות על ידי המשטרה ומושמדות.
קרב פרייבורג (1644)
קרב פרייבורג, נקרא גם קרב שלושת הימים, התרחש ב-3 באוגוסט 5 באוגוסט, וה-9 באוגוסט 1644 כחלק ממלחמת שלושים השנים. הבווארים המבוצרים בהנהגתו של פרנץ פון מרסי נסוגו לאחר שלושה ימים נבדלים בהם הותקפו על ידי הצבא הצרפתי בהנהגתם של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ואנרי דה לה טור. לאחר הניצחונות על הבווארים התפנו הצרפתים לכיבוש העיר פרייבורג. בקרב פרייבורג היו האבידות הגבוהות ביותר מכל הקרבות במלחמת 30 השנה.
קרב יוטרבוג (1644)
קרב יוטרבוג התרחש ב-23 בנובמבר 1644, והיה חלק ממלחמת שלושים השנים. בקרב השתתפו שוודיה מצד אחד והאימפריה הרומית הקדושה מן הצד השני. הקרב הסתיים בניצחון שוודי.
אורל גרייט
מועדון הכדורסל המקצועני אורל גרייט (ПБК Урал-Грейт) היה מועדון כדורסל רוסי מהעיר פרם, שהיה מועדון הכדורסל הלא מוסקבאי הראשון שזכה באליפות הרוסית. המועדון שיחק בליגת העל הרוסית למן הקמתו ועד עונת 2008/09, עת סיים במקום העשירי בליגה ופורק בשל קשיים פיננסיים.
המועדון נוסד ב-1995 על ידי אוניברסיטת הטכניון של פרם, כמועדון של האוניברסיטה, אך הפך למקצועי. המועדון זכה בשתי אליפויות רצופות של הליגה הרוסית אחרי ניצחונות על אוניקס קאזאן בגמר הפלייאוף. בעונת 2005/06 אימן שרון דרוקר את המועדון וזכה עמו ביורוקאפ צ'לנג'.
באוגוסט 2009 הודיעה הקבוצה באופן רשמי על פירוקה.
אבו ג'ילדה
אַבּוּ גִ'לְדַה (בערבית: أبو جلدة) הוא כינויו של אַחְמַד חַמַד מַחְמוּד (أحمد حمد محمود; 1902? – 21 באוגוסט 1934), שודד דרכים ערבי בתקופת המנדט ששמו הפך למושג.
קורות חייו.
פעילותו הפלילית.
מחמוד נולד בכפר טמון שבאזור ג'נין. בצעירותו פנה לדרך הפשע, ובשנת 1925 אף נעצר ונדון למאסר. בינואר 1933, לאחר שרצח שלושה מקרוביו בכפר, הפך לשודד דרכים. יחד עם אנשי כנופייתו נהג לארוב לעוברי דרך ולשיירות בשומרון, להתנפל עליהם ולשדוד אותם. משטרת המנדט הבריטי לא הצליחה ללכוד אותו בסבך השיחים, בגאיות ובנקיקי ההרים.
כך תיאר העיתונאי והסופר יורם המזרחי את האיש ופועלו:
ב-22 במאי 1933, בואדי אבו שינדה שליד כפר א-דיכ בשומרון, ארבו אבו ג'ילדה ושניים או שלושה אנשים נוספים לכפריים ערבים שחזרו מהשוק בלוד, שדדו את רכושם וכלאו אותם במערה. למקום הגיעו שני שוטרים רכובים על סוסים ובידם רק רובה אחד. השודדים הקיפו אותם ואבו ג'ילדה פרק אותם מנשקם, התעלל באחד מהם – שוטר ערבי בשם חוסיין אל-עסלי – ולאחר מכן ירה בו למוות מטווח קצר. השודדים הסתלקו מן המקום אך חזרו וירו בסוסים. באירוע נלוו לאבו ג'ילדה שני עבריינים נמלטים: צאלח אחמד מוסטפא, שכונה "אל-ערמיט" (العرميط), ומחמוד מוחמד, שכונה "אבו דולה" (ابو دوله). השלושה הפכו למבוקשים על ידי משטרת המנדט. ב-23 במאי פרסמה המשטרה כי מי שיביא ללכידתם יזכה בפרס בן 150 לא"י, סכום נכבד באותם הימים (לשם השוואה, משכורתו החודשית של שוטר מקומי באותה העת עמדה על 3 לא"י). נערכו אחריהם חיפושים מקיפים של אנשי משטרה רגליים המצוידים במכשירי קשר אלחוטיים, אך הם המשיכו לנוע הלוך וחזור, חודשים רבים, בין ארץ ישראל לעבר הירדן. אבו דולה הסגיר את עצמו למשטרה בספטמבר 1933, ואף הצטרף למאמצים ללכוד את עמיתיו לשעבר. אבו ג'ילדה ואל-ערמיט נותרו חופשיים, והוסיפו לחמוק מניסיונות המשטרה ללכוד אותם. באוקטובר 1933 העלתה המשטרה את הפרס על ראשם, לסך 350 לירות למי שיביא לתפיסתו.
משטרת המנדט דיווחה על עשרה מקרי פשע, בהם נחשד אבו ג'ילדה. אלה התרחשו בין ינואר לספטמבר 1933 וכללו שלושה מקרי רצח (שלושת הכפריים בטמון, השוטר אל-עסלי ושוטר מוסף ערבי), שישה מקרים של שוד דרכים ומקרה אחד של תקיפה ושוד בהמות. כל המקרים אירעו בשומרון וכל הקורבנות (למעט שני השוטרים) היו כפריים ערבים, שאת חלקם תארה המשטרה כ"מרוששים". כן חשדה המשטרה כי אבו ג'ילדה היה מעורב בניסיון שוד של כלי רכב על כביש ירושלים-יריחו. בניגוד לטענות מאוחרות יותר, אבו ג'ילדה מעולם תקף לא שוטרים או חיילים בריטים. המקרה היחיד, שבו ייתכן ופגע ביהודי, היה ניסיון השוד על כביש ירושלים יריחו, שלא ברור אם אמנם בוצע על ידו. נראה כי גם הטענות, כאילו התעלל בנשים יהודיות, נוצריות ואחרות, חסרות בסיס.
לכידתו.
אבו ג'ילדה היה מבוקש על ידי משטרת המנדט במשך כשנה מאז רצח השוטר אל-עסלי. במסגרת הניסיונות ללכוד אותו ערכו כוחות משטרה גדולים סיורים בשומרון, לעיתים בסיוע מטוסי חיל-האוויר המלכותי, וחיפושי-עונשין בכפרים, שנחשדו כי העניקו סיוע לאבו ג'ילדה. כמו כן, גייסה המשטרה שוטרים מיוחדים ("גפירים") ערבים, שהוצבו בנקודות משטרה זמניות באותם הכפרים. המשטרה גם עצרה את קרוביהם של המבוקשים, כאמצעי נוסף ללחוץ עליהם. למרות זאת, אבו ג'ילדה הצליח לחמוק מרודפיו במשך תקופה ארוכה, במהלכה זכה להילת גבורה בקרב ערביי הארץ. מאמצי המשטרה ללוכדו נשאו לבסוף פרי ב-13 באפריל 1934. על פי אחת הגרסאות, נודע למשטרה כי הוא מסתתר במערה ליד כפר הולדתו, טמון. אנשי המשטרה בפיקודו של מפקד משטרת שכם הקיפו את המערה. הלכודים במערה, אבו ג'ילדה ואל-ערמיט, ירו כדור אחד, אך אלא פגעו באיש. המשטרה הטילה מצור על המערה, והביאה למקום את סלים אל-עדילי, קרוב משפחתו של אל-ערמיט. אל-עדילי נכנס למערה ושכנע את שני המבוקשים להיכנע. השניים נלקחו למשטרת שכם, ומשם הובלו לבית הסוהר בירושלים. בעיתון "פלסטין" התפרסם שמקום מחבואו של אבו ג'ילדה נתגלה בעקבות מעקב אחר נערה שנהגה להיפגש איתו. על פי גרסה אחרת, אחד מבני חבורתו הסגיר אותו.
ישיבתו בבית הכלא המרכזי.
קיימות כמה עדויות על ישיבתו של אבו ג'ילדה בבית הסוהר בירושלים, ובהן עדותו של אב"א אחימאיר:
משפטו ותלייתו.
בחודש יוני 1934 נערך משפטו של אבו ג'ילדה בבית המשפט לעניינים פליליים בשכם. הוא הועמד לדין על רצח השוטר הערבי ב-22 במאי 1933. ביחד עמו הועמד לדין גם אל-ערמיט, שותפו לפשע. אבו ג'ילדה יוצג על ידי עורך דין בשם חסן סידקי ביי-דג'ני. בדין ישבו ארבעה שופטים – שני בריטים ושני ערבים. השופט פרנסיס בייקר היה אב בית הדין ולצדו השופטים ג'וליאן דה-פרייטס, עלי חסנה ויוסף חלבי.
ב-25 ביוני 1934 נשמעו העדויות במשפט. בעדויותיהם בבית המשפט הכחישו שני הנאשמים כי ידעו דבר כלשהו על הרצח וטענו כי אף לא הכירו את זירת הרצח. הם טענו כי בעת ביצוע הרצח שהו בעבר הירדן. למחרת הודיעו השופטים כי הם מרשיעים את שני הנאשמים. השופטים הודיעו כי הם מאמינים לעדויות העדים שנשמעו בפניהם ואינם מאמינים לדברי הנאשמים. לאחר ההרשעה שאל אב בית הדין, השופט האנגלי פרנסיס בייקר, את אבו ג'ילדה: "האם אתה מודע לכך שהורשעת על ביצוע רצח אכזרי ביותר, לאחר שפרקת את השוטר מנשקו ואז ירית בו?" לאל-ערמיט, הנאשם השני, פנה השופט ואמר: "ואתה חברת לאדם זה!" ראש ההרכב שאל את הנאשמים, לפני גזירת גזר הדין, האם יש להם משהו לומר. אל-ערמיט השיב: "אנו מבקשים רחמים". אבו ג'ילדה השיב כי אין לו מה לומר.