נתן אלתרמן היה בקיא היטב במבנה ובאופיין של הבלדות העתיקות. בעקבות כך, ניתן למצוא בשיר מאפיינים רבים של הבלדה. השיר מתחיל בשיחה בין הדובר לקהל. מתחילת השיר חש הקורא כי זוהי בעצם מעשייה או אגדה עתיקה. עם זאת, הבלדות העתיקות עסקו לרוב בגיבורים שעשו מעשי גבורה על-אנושיים, ואילו בשיר אליפלט ניתן להבין, לאחר זמן מועט של קריאה, כי אליפלט הוא איננו גיבור, אלא אנטי-גיבור. הוא מתואר כילד חסר מזל, אשר מתואר בידי שכניו כי ילד שאיננו נורמטיבי. "כשגוזלים מידיו צעצוע", איננו מתעצבן, ונותר מחויך ומבולבל.
אף על פי שאליפלט מתואר היטב בידי מכריו, הוריו של אליפלט למעשה חסרים בשיר. כנראה שאלתרמן גרם להיעדרות הוריו של אליפלט כדי ליצור תחושת הזדהות גדולה יותר עמו.
אליפלט נשאר בדמות הילד המנותק שלא מבין את המתרחש סביבו במשך כל השיר. הוא עובר מהילדות היישר לשדה הקרב, שם הוא מרגיש צורך לעזור במערכה, על אף היותו יודע כי תהייה זו משימה קשה. בסופו של דבר, חוזר הוא לחבריו ומתמוטט בעודו מחייך.
סופו של השיר הוא מפתיע, מפני שאלתרמן מתאר את השיר כשיר חסר סוף והתחלה, ושמותו של אליפלט הוא לא הדבר המרכזי בסיפור. מכאן נשאלת שאלת הרעיון המרכזי למחבר: מדוע עברנו את המסע עם אליפלט, שכן סופו שלו הוא לא הדבר המרכזי בשיר?
המחבר יוצר ביצירה הזו גיבור מסוג חדש - האנטי גיבור, שכן הוא אינו לוחם אמיץ, ולא מבין את ההשלכות הסופיות של מעשיו, אך לבסוף מחליט לעשות את המעשה האמיץ ביותר, ומקריב את חייו בשביל חבריו.
הגמול האלוהי שניתן לאליפלט באמצעות המלאך גבריאל, המדבר אל המת כבן משפחה יהודי קרוב, "במרום לנו יש ממך נחת", הוא סיום דתי רציני לחלוטין: האלוהות היא היחידה המבינה נכונה את תמהוניותיו של הגיבור. זו תמהונות אלוהית. זהו סיום מרטירולוגי, ארכאיסטי מאוד, והוא עשוי בנוסח המרטירולוגיה הנוצרית, על דמות המלאך היורד משמיים ונוטל אליו את הקדוש המעונה.
חלקי השיר.
החלק הראשון של השיר (שלושת הבתים הראשונים) מתאר את אליפלט כילד, ובא כהקבלה או כהקדמה לחלק השני של השיר (ארבעת הבתים הבאים), המתאר אותו כחייל.
חלק ראשון: אליפלט כילד.
חלק זה מתאר את הילד אליפלט. השיר נפתח בשורה "נזמר נא את שיר אליפלט" כלומר, אנשים שרים על אליפלט ממרחק הזמן ומתארים אותו בתחילה כילד תם. הוא מתואר כילד תמים שכל הווייתו היא נתינה ושאינו יודע להתגונן מפני גזילה או שאינו מבין שמנצלים את תמימותו ("אם גוזלים מידיו צעצוע, הוא נשאר מבולבל ומחייך" בבית השני).
הסביבה החברתית אומרת שלאליפלט אין אופי כלל, אך הקורא מבין שאין זה נכון: טבועות באליפלט תכונות כמו פשטות ויושר, שהן בעלות עוצמה דווקא בגלל שאינו שואל "מדוע ולמה" ודווקא בגלל הנאיביות שבו. נקודת המוצא של השיר היא - "נזמר נא". יש המציינים שאלתרמן הביא כאן ביקורת על דחייה חברתית: אנחנו כחברה הסתכלנו על אליפלט מילדותו בשמץ זלזול ורחמים, גזלנו מידיו צעצועים, הצקנו לו קצת, השארנו אותו בשולי החברה, ולאחר שמת זימרנו עליו, אבל לא ניסינו להבין את נקודת מבטו או להזדהות עמו. כנראה שהאנשים בסביבתו של אליפלט חסרו את הפשטות והיושר שלו ודבר זה גרם להם להיות חסרי מנוחה וחסרי מענה, מה שהניע אותם לזמר את שירו. חלק זה של השיר מראה לדעת אותם חוקרים, את חוסר הכבוד של החברה והתייחסותה האיוולת לחריגים שבתוכה, ה"אליפלטים", מה שמראה על העקמומיות שלה וחוסר רצונה לראות את ערוותה שלה.
מקור השם "אליפלט" בתנ"ך - אליפלט מוזכר כאחד מבניו של דוד המלך, נחשב בימינו כשם גלותי ולא שם ישראלי-"צברי" טיפוסי. בדומה לשמות כמו "ירחמיאל" ששימשו ביידיש כשמות נרדפים ל"שלימזל", שימש השם "אליפלט" בספרות העברית לתיאורו של אביון וביש-גדא, כדוגמת אליפלט העגלון, גיבור שירו של יל"ג.
חלק שני: אליפלט החייל.
בתים 4-8 של השיר מתארים את אליפלט החייל.התום המוחלט של הילד אליפלט הופך בקרב לגבורה עילאית, שברצונו לחדש את האספקה "הוא זחל כך ישר מול האש". מעשה זה זוכה בסיומו של השיר לגמול אלוהי – המלאך גבריאל יורד משמים ואומר לו ש"במרום לנו יש ממך נחת".
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מצא אנלוגיה בין דמות ה"ביש גדא" בחלק הראשון של השיר, לבין סיפור גבורה קלאסי של הקרבה בחלקו השני. כך למשל, השורות "כשגוזלים מידיו צעצוע, הוא נשאר מבולבל ומחייך" מקבילות בצליל וביחס ל"ובשובו מהומם ופצוע, התמוטט הוא, כרע וחייך". הקבלה זו, בין דמות הגיבור הישראלי הראוי לבין דמות התימהוני, מערערת לדעתו של הירשפלד על אתוס הגבורה הישראלי של לוחמי תש"ח: "אליפלט הופך סמל לחייל המת. החייל המת באשר הוא, הוא ילד תם ש'אין לו אופי אפילו במיל', המוותר על חייו בתום גמור.. פתאום 'אליפלט' אינו שיר על תימהוני אחד, אלא על החייל הישראלי כתם גמור שהכלל מנצל את תומו. הוא שיר המערער על אתוס הגבורה הישראלי ומאיר אותו באור מר ומזעזע". גם סיום השיר עם ירידת המלאך גבריאל אל אליפלט, באה לדעתו כנגד תפיסת המוות של דור תש"ח, שראה במוות סוף מוחלט של חיי האדם.
דעה הפוכה מביאה חוקרת הספרות זיוה שמיר. "אליפלט", נכתב לדעתה כשיר הודיה לנערים שהקריבו את חייהם במאבק על עצמאות המדינה, ולא ככתב אישום על החברה ועל אתוס הגבורה. אלתרמן לטענתה, ענה בשיר זה למקטרגיו הצעירים של אותה תקופה שהאשימו אותו בקולקטיביות יתר, שתיאר יותר מדי את ה"אנחנו" על חשבון ה"אני". הוא לא תיאר כאן דמות נלעגת ומגוחכת, אלא סיפר סיפור עצוב על פרט אחד מתוך הקולקטיב, דמות של אנטי-גיבור עם השם הגלותי אליפלט, שביצע, מיוזמתו, מעשה גבורה כשמסר את חייו כדי להגן על חבריו בעת הקרב. לדבריה, "אלתרמן עומד נפעם מול נכונותו של היהודי החדש, בנם של 'חֶנונִים מוּאָרִים בִּנְגוֹהוֹת הַמַּטְבעֵ' .. לגלות מסירות אין -קץ, לסכן את עצמו, ואפילו להשליך את נפשו מנגד, למען רֵעיו ולמען עתיד עמו. יחד עם זאת, הוא דומע על החיים הצעירים הנגדעים בשדה הקרב, ותוהה בינו לבינו אם הקרבן התמים הזה מחויב המציאות". עוד היא טוענת, כי אליפלט הוא מעין סמל ומשל לעם ישראל כולו, שהופך מאנטי-גיבור יהודי גלותי ודחוי, שאף אחד לא האמין בו ושספג השמצות מכל עבר, ליהודי חדש הבא ללחום על עצמאותו.
חריסטו לוקוב
חְרִיסְטוֹ נִיקוֹלוֹב לוּקוֹב (בבולגרית: Христо Николов Луков; 6 בינואר 1887, וארנה, נסיכות בולגריה - 13 בפברואר 1943, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי וגנרל בולגרי, אשר כיהן כשר ההגנה של הממלכה בין 1935 ל-1938. לוקוב עמד בראש הארגון הלאומני והאנטישמי איחוד הלגיונות הלאומיים של בולגריה וקיים קשרים הדוקים עם המפלגה הנאצית בגרמניה. ב-1943 נורה למוות בפתח ביתו בסופיה על ידי חברי קבוצת מחתרת קומוניסטית וביניהם הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה.
ביוגרפיה.
הקריירה הצבאית.
חריסטו לוקוב נולד בווארנה. בהמשך עבר לסופיה ובה סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית. ב-1907 התגייס לצבא והוצב בגדוד ארטילריה. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה ולאחריה נותר בשורות הצבא למרות צמצומו המשמעותי ומונה למפקד רגימנט רגלים. בהמשך, מונה למפקד בית הספר לארטילריה של הצבא הבולגרי ובין 1934 ל-1935 פיקד על אוגדת רגלים.
הקריירה הפוליטית.
ב-23 בנובמבר 1935 מונה לשר ההגנה בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב. במקביל עמד בראש הארגון הלאומני "איחוד הלגיונות הלאומיים של בולגריה", שחבריו כונו "הלגיונרים". לוקוב תמך ברעיונותיה של התנועה הנאצית וקיים קשרים אישיים עם ראשיה. בהמשך, נקט מדיניות עצמאית ונהג לדווח לראשי השלטון בגרמניה הנאצית ולקבל מהם הנחיות. פעילות זו הייתה לצנינים בעיניו של המלך בוריס השלישי. בינואר 1938, בלחצו של המלך בוריס השלישי, סיים לוקוב את תפקידו כשר ההגנה של בולגריה, הועלה לדרגת גנרל לויטננט ושוחרר מהצבא. הוא המשיך לעמוד בראש תנועת "הלגיונרים" ולקיים קשרים נרחבים עם ראשי התנועה הנאצית בגרמניה. הוא תמך בחוק להגנת האומה ובצעדים הנלווים אליו, שכללו רדיפות יהודים והחרמת רכושם. ב-1942, במהלך ביקור בברלין, התלונן המלך בוריס השלישי אצל שר החוץ הגרמני יואכים ריבנטרופ על כך שגרמניה הנאצית חותרת תחת משטרו באמצעות הגנרל לוקוב. ריבנטרופ הורה לקיים חקירה ובמהלכה הוברר כי הגנרל לוקוב מדווח ישירות לחוגי ממשל גרמניים ובכללם להרמן גרינג. בעקבות החקירה הורה ריבנטרופ להפסיק את הקשרים הישירים עם הגנרל לוקוב.
רציחתו והתגובות לרצח.
ב-13 בפברואר 1943 נורה חריסטו לוקוב בפתח ביתו על ידי חברי תא מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית אשר ארבו לו במקום, ומת מפצעיו. בין המתנקשים הייתה הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה. הרצח עורר תגובות קשות בקרב חוגי הימין הקיצוני בבולגריה, שאף הטילו אחריות לרצח על חצר המלוכה. ראש הממשלה בוגדאן פילוב ציין בתקשורת כי ברצח השתתפו "מספר צעירים יהודים". בהמשך, השתמש ברצח כאמתלה להגברת התעמולה נגד יהודי בולגריה. ב-17 בפברואר כתב ראש הממשלה פילוב למלך בוריס השלישי, כי על בולגריה לנצל את הרצח להחמרת הצעדים הננקטים נגד היהודים והקומוניסטים וכי הוא מאמין כי גרמניה תעניק תמיכה מלאה לממשלה שתדע להתמודד ולפתור את הבעיה היהודית והקומוניסטית. פילוב הורה לשר הפנים פטר גברובסקי לשתף פעולה עם "הלגיונרים" בנקיטת צעדים נגד "היהודים והקומוניסטים". שגריר גרמניה בבולגריה אדולף היינץ בֶּקֶרְלֶה ציין כי מדובר באבידה קשה לגרמניה.