זוהר (זֹהַר) הוא כפר שיתופי חקלאי בנגב המערבי. מבחינה המוניציפלית היישוב נמצא בתחומי המועצה האזורית לכיש ומשתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היישוב הוקם בשנת 1956 ויושב על ידי עולים מאלג'יריה ומתוניסיה. במהלך השנים הצטרפו אליו עולים שלא נקלטו ביישובים אחרים (מסיבות לוגיסטיות) מעיראק, הונגריה, רוסיה ועוד.
הקמת הבסיס של יישוב והיישוב עצמו נעשתה על ידי גורמים רבים. הבולטים ביניהם היו מקורות (חברת המים הלאומית), גרעיני נח"ל שהתיישבו בסביבה, איחוד הקבוצות והקיבוצים ומועצת הכפריים השיתופיים. טרם קום המדינה באזור היישוב התמקם בסיס שדה של הפלמ"ח במשך כחצי שנה.
בשנות ה-50 וה-60 סבל היישוב מהתקפות פידאיון רבות שבאו מכוון רצועת עזה.
תחילה השתייך היישוב לחטיבת איחוד הקבוצות והקיבוצים שפעלה תחת תנועת העובד הציוני. עם הפיכת החטיבה לתנועה עצמאית זוהר עברה לתנועת האיחוד החקלאי (שהוקמה באמצעות איחוד מספר גופים, ביניהם מועצת הכפריים השיתופים שזוהר הייתה חברה אף בה. איחוד גופים אלה התקיים במקביל להפיכת החטיבה לתנועה עצמאית). במהלך השנים זוהר השתלבה באיחוד החקלאי. בשנת 1965 זוהר הייתה מהכפריים הבולטים של התנועה שלקחו חלק במאבק נגד חוק המושבים (יחד עם כל יישובי האיחוד החקלאי) שלבסוף צלח, ובשנות ה-70 וה-80 זוהר לקחה חלק נרחב בהקמת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
זוהר נמצא בצפון הנגב, בדרום מערב חבל לכיש בסמוך לערים שדרות, קריית גת ואשקלון.
מהבחינה החקלאית תנאי הגידול ביישוב הם אופטימליים לרוב הגידולים הנפוצים בישראל. טמפרטורה נוחה, אדמה כבדה וכמות משקעים רבה. השטח החקלאי של היישוב גדול מאוד אך יש שטחים שנמצאים בטריטוריית היישוב ולא בבעלותו או בבעלות חבריו, או כאלה שנחכרו/הושכרו לגורמים חיצוניים לשנים רבות (חלק מהשטחים החקלאים של היישוב נמצאים בתחומי המועצות האזוריות שער הנגב ומרחבים).
אגם זוהר - אגם מלאכותי (במקורו טבעי) ששטחו כ-1,200 דונם והוא בעל יכולת להכיל כ-7 מיליון קוב מים. הקמת האגם החלה בשנת 1949. והוא אחד ממאגרי המים הגדולים בישראל, על כן גם המוביל הארצי עובר בשטחו של היישוב.
היישוב סובל, ביחד עם שאר יישובי הנגב המערבי, ממתקפות של רקטות מרצועת עזה.
לאחרונה אושר ביישוב פרויקט הקמה של שכונה חדשה מול אגם זוהר שתכלול 92 מגרשים.
יד נתן
יַד נָתָן הוא מושב במישור החוף הדרומי ליד הערים קריית גת ואשקלון. המושב נמצא בתחומי המועצה אזורית לכיש ומשתייך לתנועת התנועה הציונית. המושב הוקם בשנת 1953 על ידי עולים מהונגריה. היישוב נקרא על שמו של נתן אוטו קומוי, מנשיאי ההסתדרות הציונית בהונגריה שנרצח בשנת 1945 על ידי אנטישמים. במושב כשבעים בתי משק ומתגוררות בו כמאה משפחות נוספות בהרחבה.
היישוב הוקם במקום בו שכן הכפר הערבי בית עפה. במלחמת העצמאות נתפס בית עפה על ידי צבא מצרים. במקום התרחשו ביולי 1948 קרבות קשים בין צה"ל לצבא המצרי שפלש לתחומי המדינה היהודית הריבונית. לאחר כיבוש משטרת עיראק סווידאן הסמוכה נכבש הכפר סופית. תושביו, שנמלטו במהלך הקרבות, לא הורשו לחזור אליו לאחריהם, ורכושם הוכרז נכסי נפקדים. בצפון המושב, מאחורי חלקת החממות, ישנה אנדרטה לחללי חטיבת גבעתי וחיל הים שנפלו בקרב על כיבוש הכפר.
מנוחה
מְנוּחָה הוא מושב בחבל לכיש השייך למועצה אזורית לכיש. אוכלוסיית המושב כוללת כ-600 תושבים, והיא כוללת חילונים, מסורתיים ודתיים.
המושב הוקם בינואר 1953 על ידי עולים מכורדיסטן ממעברת קסטינה, שהיוו את הרוב ומעולים מפרס ממעברת זרעין. שמו ניתן לו ביחד עם היישוב נחלה על שם הארגון הציוני מנוחה ונחלה שהקים את המושבה רחובות.
הרב שבתאי בן חיים כיהן כרב היישוב משנת 1955, וכן כרבו של חבל לכיש.
הרחבת המושב נבנתה על חורבות הכפר הערבי ג'סר, שתושביו ברחו בעת מלחמת העצמאות. באזור עברה הרכבת העות'מאנית למצרים.
במושב פועלות מסגרות לגיל הרך. ילדי המושב מתחנכים בבית הספר האזורי או לחלופין בקריית גת. בני הנוער לומדים אף הם בקריית גת או בכפר מנחם.
קלוביס הראשון
נוגה (מושב)
נוגה (נֹגַהּ) הוא מושב בחבל לכיש השייך למועצה אזורית לכיש.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1955 על ידי עולים מעיראק ומאיראן, ברובם ממעברת אגרובנק. המושב הוקם על גבי חלק מאדמות העיירה אל-פאלוג'ה, שתושביה עזבו אותה במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור לבתיהם. השם שניתן ליישוב הוא סמלי ופירושו - האור והנוגה בתחיית ההתיישבות היהודית-ציונית בחבל לכיש. נוגה הוא מושב העובדים הראשון בישראל שהתפרק.
החיים בשנים הראשונות לא היו קלים והתנאים במושב היו ירודים. מרבית התושבים עסקו בחקלאות והילדים הלכו ברגל לבתי הספר במושבים הסמוכים.
תלמים
תְּלָמִים הוא מושב קהילתי דתי השוכן במישור החוף הדרומי בין הערים שדרות וקריית גת. המושב נמצא בתחומי המועצה האזורית לכיש ומהווה כיישוב המערבי ביותר בה. הוא משתייך לתנועת המושבים. המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מהאי ג'רבה שבתוניסיה על אדמות היישוב הפלסטיני החרב בריר.
שם היישוב לקוח מפסוק ב: .
תלמים הוא יישוב דתי והוא כולל מוסדות חינוך דתי המשרתים את כלל תושבי האזור, כגון בית הספר היסודי "הרב קוק".
הרב הראשון של המושב היה הרב ניסים טרבלסי שהגיע גם הוא מהאי ג'רבה שבתוניסיה. היה שוחט, מוהל ומנהיג רוחני. כיהן בתפקידו כרב המושב במשך כ-50 שנה.
במהלך השנים המושב התפתח ונבנו מספר הרחבות. היום הוא כולל קרוב ל-900 תושבים. במושב מספר בתי כנסת וגם ישיבה של הרב ניר בן ארצי.
המושב כולל צרכניה, מועדון פיס, בתי כנסת, מקווה, מרפאה, בית ספר ממלכתי דתי, גני ילדים, מעון ומגרש ספורט משולב.
איבו מירו יוביץ'
איבוֹ מירוֹ יוֹביץ' (Ivo Miro Jović; 15 ביולי 1950), היה אחד משלושת חברי נשיאוּת בוסניה והרצגובינה (2005–2006), כנציג הקרואטי של הפדרציה.
יוביץ' הוא חבר מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי של בוסניה והרצגובינה.
במרץ 2005, לאחר הדחתו של דרגאן צ'וביץ' מן הנשיאות, בחר הפרלמנט ביוביץ' כמחליפו בתפקיד החבר הקרואטי בנשיאות בוסניה והרצגובינה. יוביץ' כיהן כיו"ר הנשיאות מיוני 2005.
דפנה (קיבוץ)
דַּפְנָה הוא קיבוץ בעמק החולה, לא הרחק מגבול ישראל-לבנון, כ-7 קילומטרים מצפון-מזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון. נחל דן זורם בתחומו ובתחומו גם שוכן בית הספר האזורי "הר וגיא". בצידו המערבי של הקיבוץ זורם נחל הדן ובצידו המזרחי נחל ליש. בחלקו הצפוני של הקיבוץ זורם נחל טל.
היסטוריה.
מייסדי קיבוץ דפנה היו עולים מליטא, גרמניה ופולין שהתארגנו לקבוצה במסגרת הקיבוץ המאוחד וישבו החל משנת 1932 בגבעת מיכאל שליד נס ציונה. כעבור 7 שנים, כשהיא מונה כמעט 250 נפש, נערכה קבוצת ההתיישבות לעלייה לקרקע בצפון עמק החולה, וב-3 במאי 1939 הוקם הקיבוץ במקומו הנוכחי כחלק ממבצע חומה ומגדל וכראשון מבין מצודות אוסישקין. בתחילה נקרא שמו "מצודת אוסישקין א'" אך לאחר התנגדות החברים שונה שמו ולבסוף נקרא כשם העיר הקדומה "דפנה" ששכנה באזור בתקופה ההלניסטית. יוספוס מתאר את האזור "והאגמים אשר לו (מצפון) משתרעים עד דפני. ושם ארץ מעיינות-מים אשר מהם יוצא הנהר המכונה 'הירדן הקטן', ומימיו נופלים אל הירדן הגדול" ומכאן נבחר שמה.
לאחר עלייתו על הקרקע ניסה הקיבוץ לפתח ענפים שונים ומגוונים כבסיס כלכלי, אחד מהם היה גידול קנאביס לצרכים תעשייתיים.
בשל מיקומו ליד הגבול, סבל היישוב מהתקפות רבות במשך שנות קיומה של מדינת ישראל. מספר פעמים (בין היתר במלחמת העצמאות ומלחמת לבנון הראשונה) פונו הילדים מן הקיבוץ. פעמים רבות ירדה אוכלוסיית דפנה למקלטים עקב הפגזות או ירי קטיושות.
ב-4 בפברואר 1997 התרסק סמוך לבית הקברות של הקיבוץ מסוק יסעור ו-32 חיילים נהרגו. מסוק נוסף התרסק באותו זמן במושב שאר ישוב הסמוך במה שנקרא אסון המסוקים.
משנת 2000 עבר הקיבוץ שינוי ומתנהל בצורה המאפשרת לחבריו לקבל את רוב השכר אליהם תוך שמירה על רמת מעורבות הדדית התומכת בחלשים, צורת התנהלות הנקראת "קיבוץ מתחדש". אוכלוסיית הוותיקים, וביניהם מייסדי הקיבוץ, ממשיכה להתנהל בצורה הישנה בערבות של כלל החברים.
בראשית המאה ה-21 החלה הקמת הרחבה קהילתית במקום, ובשנת 2006 הושלמו בתיה הראשונים והמשפחות הראשונות נכנסו אליהם.
בין ילידי הקיבוץ נמנים רב ניצב שלמה אהרונישקי, פרופ' אליעזר יריב והיזם זוהר לבקוביץ.
כלכלה.
כלכלת קיבוץ דפנה נשענת על מספר ענפי חקלאות, ותיירות:
שושלת פהלווי
שושלת פהלווי (בפרסית: ) היא שושלת המלוכה האחרונה באיראן. תחילתה של השושלת ב־1925, כאשר הוכתר רזא ח'אן לשאה במקום אחמד שאה קאג'אר מהשושלת הקאג'ארית, וסופה בהדחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי במהלך המהפכה האסלאמית ב-1979. הטוען לכתר פהלווי כיום הוא רזא כורש עלי פהלווי, והוא פועל נגד משטר הרפובליקה האסלאמית מגלות.
רזא שאה פהלווי (1925–1944).
שמו המקורי היה רזא ח'אן והוא עלה לשלטון לאחר שביצע הפיכה צבאית מוצלחת באיראן ב־1921.
הוא כיהן כשר המלחמה והמפקד העליון של צבאו, ומ־1923 היה גם ראש הממשלה. ב־1925 הכריז עצמו כשאה (קיסר). ב־1935 שינה את שם ארצו מפרס לאיראן. ביצע רפורמות במדינתו והידק את הקשרים עם שכנותיה. ב־1941 אילצו אותו בעלות הברית לוותר על כיסאו לבנו מוחמד רזא שאה לאור ניסיונתו להתקרב לגרמניה הנאצית והוא הוגלה לדרום אפריקה, שם מת.
מעמדות חברתיים.
הרפורמות שהנהיג רזא שאה הובילו לשינויי מעמד בחברה הפרסית ולהקמת סדר מעמדות חדש:
מוחמד רזא שאה פהלווי (1944–1980).