ביום ראשון, ה-13 ביולי 1890, פרימונט מת בגיל 77 כתוצאה מדלקת הצפק בביתו בניו יורק. הציבור לא ידע על מחלתו.
אל-ג'דידה
אל-גַ'דִידִה (בערבית: الجديدة; בצרפתית: El Jadida) היא עיר נמל השוכנת על החוף האטלנטי של מרוקו, במחוז אל-ג'דידה. בעיר מתגוררים כ-144,440 איש (נכון ל-2004). העיר אינה בנויה בסגנון מורי, כמו שאר ערי האזור, אלא בסגנון פורטוגלי.
אל ג'דידה שנודעה בשם מזאגאן (פורטוגזית Mazagão) הוקמה בידי הפורטוגזים בשנת 1502. היא ננטשה בשנת 1769 ורבים מתושביה פונו לברזיל, שם בנו התיישבות חדשה בשם מזאגאן החדשה (כיום באמאפה). לאחר נסיגת הפורטוגזים, נכבשה העיר בידי הסולטאן מוחמד בן עבדאללה.
בשנת 2004 נרשמה העיר הפורטוגזית במזאגאן כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כלכלת העיר מתתבססת בעיקר על ייצוא שעועית, שקדים, תירס, חומוס, צמר, עורות, שעווה וביצים. העיר מייבאת כותנה, סוכר, תה ואורז. נוכחותם של נמלים ומפעלים בקרבת העיר, גורמים לזיהום חופיה.
היסטוריה.
הפורטוגזים התיישבו במזאגאן ב-1502, לאחר שהשתלטו על האזור ב-1486. בתחילה ניצב באתר מגדל יחיד שכונה אל-בריג'ה (el-Brija), ורק ב-1514, לאחר מספר שנים בהן התגוררו במבנים זמניים, החליטו הפורטוגזים להקים מצודה במקום. המצודה תוכננה בידי האחים פרנסישקו ודיוגו דה ארודה (de Arruda) שבנו ביצורים נוספים ברחבי מרוקו. ב-1541 ולאחר שהפורטוגזים איבדו את השליטה באגאדיר שבדרום הארץ, הורחבה המצודה, והעיר עברה תהליך מהיר של עיור. במקום הוקמו מספר מבני דת, ובסוף המאה ה-16 ניצבו בה ארבע כנסיות ומספר קפלות. ב-1769 עזבו הפורטוגזים את העיר שהייתה למעוזם האחרון במרוקו. לפי הסכם השלום שחתמו הפורטוגזים עם הסולטאן מוחמד בן עבדאללה, נאסר עליהם להוציא רכוש מהעיר. תחת זאת הם מיקשו את חומות העיר, ופוצצו אותן עם הגעת המרוקאים. הפיצוצים גרמו לאבדות כבדות ולהרס חלק מהביצורים, והעיר נותרה בשיממונה. היא נודעה בשם "ההרוסה" (al-Mahdouma) עד שהסולטאן מולאי עבד רחמאן הורה לקומם את הריסותיה ב-1832. חלקיה ההרוסים של החומה שוקמו, במקום הוקם מסגד, ושמה הפורטוגזי של העיר נאסר לשימוש. תחת זאת כונתה העיר בשם "אל-ג'דידה", היינו "החדשה".
על אף זאת, לא נפגע חופש הפולחן בעיר, הכנסיות נותרו על כנן, ויהודים שהגיעו לעיר הקימו בה בתי כנסת. במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לעיר סוחרים אירופים, מיסיונרים ושגרירים אשר העניקו לה ניחוח קוסמופוליטי. חלקם של היהודים בקרב מתיישבים אלה היה חשוב במיוחד. הם התיישבו ברחבי עיר המבוצרת והפכוה הלכה למעשה לרובע יהודי (מלאח). באותה עת נודעה העיר בפי הצרפתים בשם "לה דוביל מרוקן" (Le Deauville Marocain - "דוביל המרוקאית"), על שמה של עיר הקיט הצרפתית דוביל בנורמנדי שבצרפת. הצרפתים השיבו לעיר את השם "מזאגאן" בשנת 1912, והיא שבה והייתה ל"אל-ג'דידה" לאחר עצמאות מרוקו ב-1956. הקהילה היהודית בעיר שגשגה עד עליית יהודי מרוקו לישראל, למעט אירוע אחד של פרעות שהתרחש בפברואר 1955.
העיר ואתריה.
בעת העתיקה נקראה העיר "רוסיביס", שם המכיל תחילית "רוס", שבאה מהמילה הפיניקית ללשון יבשה "ראש".
העיר שוכנת על חופה המזרחי של לשון יבשה הנשלחת אל האוקיינוס האטלנטי, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לקזבלנקה. המצודה שצורתה כשל כוכב שלו ארבעה קצוות, משתרעת לאורך 300 מטרים ורוחבה 250 מטרים. היא תוכננה באופן שיעניק מענה לארטילריה שהתפתחה בראשית המאה ה-16, וחומותיה בעובי של עשרה מטרים ובגובה ממוצע של שמונה מטרים. לאורך החומות עובר נתיב סיור ברוחב של שני מטרים. לעיר יש כיום ארבעה מגדלי שמירה בארבעה קצותיה - מגדל המלאך במזרח, מגדל סבסטיאן הקדוש בצפון, מגדל אנטוניוס הקדוש במערב ומגדל רוח הקודש בדרום. המגדל החמישי - מגדל המושל - ניצב בעבר בכניסה הראשית הקודמת של העיר בחומה הדרומי, אך הוא נהרס בפיצוץ ב-1769 ולא שוקם.
למצודה היו במקור שלושה שערים - "שער הים" קבוע בחומה המזרחית ופונה אל הנמל, "שער השור" בחומה הצפון-מערבית, והשער הראשי הקודם הנמצא בצידה הדרומי של העיר ופונה כיום לחפיר מים הצמוד לחומה הדרומית. בעבר היה שער זה נגיש באמצעות גשר הרמה. החפיר הקיף את העיר מכל צדדיה, רוחבו היה 20 מטרים, עומקו כשלושה מטרים, ומי ים מילאו אותו. בעת השלטון הצרפתי נסתם החפיר באדמה ובמרכזה של החומה המערבית נפתח שער חדש המשמש כיום כשער הכניסה העיקרי של העיר. בין שער זה לשער הים נמתח רחובה הראשי של העיר המבוצרת - רח' מוחמד אשמי בבאי (Rue Mohammed Achemi Babaï), ובעבר רואה דה קריירה (Rua da Carreira).
בתוך העיר מספר מבנים חשובים, וביניהם:
גרי אקשטיין
גרשון (גרי) אקשטיין (18 באוגוסט 1948 – 20 בספטמבר 2021) היה גיטריסט, מוזיקאי, זמר, מפיק ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
אקשטיין נולד ברחובות, גדל והתבגר בחולון. בגיל 16 החל לנגן בגיטרה. בשנות השישים היה שותף במספר להקות: "כובשי הקצב", "המטפסים", "להקת תל אביב", להקת "מטריות", להקת "הכוכבים הכחולים" ולהקת "הנסיכים".
אקשטיין הקים את להקת "האצבעות" (שאחד מחבריה היה משה לוי, קלידן צעיר מבת-ים, שהפך ממעריץ לחבר בהרכב), ולצד קטעי רית'ם אנד בלוז, רוק כבד, וקטעים של ג'ימי הנדריקס, יצר וניגן גם חומר מקורי שהופיע אחר כך באלבומו הראשון.
בשנות ה-70.
ב-1975 עם התפרקות "האצבעות", הקים אקשטיין שלישייה בשם "קליידוסקופ" עם יוסי מנחם בבס ויעקב אגת בתופים.
בתחילת 1976 הגיעה הלהקה לראשונה לאולפן הקלטות ("טריטון") להקלטת 2 שירים שאקשטיין כתב והלחין: "היה לי טוב" ו"יש לנו זמן". שני השירים יצאו בתקליטון שדרים באמצע השנה, ומתוך תחושה כי עבר זמנן של 'להקות הקצב', צוין רק שמו של אקשטיין כסולן, במקום שמה של הלהקה. השירים שלוו בנגינת גיטרה חזקה וכבדה מהרגיל, הושמעו במידה מועטה.
במרץ 1977 יצא לרדיו הלהיט הראשון של אקשטיין - "קפטן ג'ק". בעקבות הצלחתו של השיר, הושלם אלבום הבכורה של אקשטיין - "מחזור א' תשל"ז", שיצא באוקטובר אותה שנה בחברת התקליטים "קוליפון" (שהתמחתה בעיקר במוזיקה מזרחית, וגם הפיצה את אלבומיו של צביקה פיק). עוד באותה שנה הוא ניגן בהקלטות של צביקה פיק לאלבומו "שירי משוררים" וכן בתקליט השדרים הראשון של זוהר ארגוב - "ילדה חיכיתי שנים". ההקלטות עם שני הזמרים נערכו באולפני "קוליפון" ביפו, שם החל אקשטיין להתמקצע גם כטכנאי קול.
במהלך 1978 ליווה את צביקה פיק בהקלטת אלבומו של האחרון - "מוסיקה". באוגוסט אותה שנה הופיע אקשטיין בפסטיבל המוזיקה הגדול ביותר עד אז "פסטיבל הפופ בנואיבה-נביעות". הוא שימש גם כנגן בלהקת הליווי של שלום חנוך, וגם כסולן, וגרסתו החיה ומלאת העוצמה ל"בלוז בית הקפה" תועדה באלבום הפסטיבל. בסוף אותה שנה יצא אלבומה היחיד של להקת הרוק הנתנייתית "גן עדן", בה שימש אקשטיין כטכנאי ההקלטה.
ב-1979 הוציא את אלבומו השני, "גרי אקשטיין" שכלל את הלהיטים: "בוגי איתי הלילה", "היום זה היום", "אני הולך לבית שאן" (שנכתב כפרודיה על שירו של צביקה פיק - "אני הולך לאן שאן"), "רוח סתיו" ו"קפטן ג'ק" (שנכלל גם באלבומו הראשון). באותה שנה הקליט דואט עם שלמה ארצי, "פתאום כשלא באת" וניגן בתקליטו של ארצי "דרכים", כולל סולו הגיטרה בשיר "צוותא". באותה שנה ניגן אקשטיין בהופעות ובהקלטות האלבום "המראה" של צביקה פיק, בתקליט "והילד הזה הוא אני" שכתב יהודה אטלס והלחין אבנר קנר, עיבד את השיר "הלילה האחרון" לעוזי פוקס, השתתף בהקלטות אלבומו הראשון של בני אלבז "ריקוד האהבה", ניגן סולו גיטרה מרשים ב"בלדה על אבשלום" של ג'קי אלקיים, ו"עייפה קצת" שביצעה עדנה לב, וכן הקליט את אלבום הבכורה של איתן מסורי "המון דברים" והשתתף בכתיבת המחזמר "טרמפ למוות".
בשנות ה-80.
ב-1980 הנהיג את להקת "סתיו" (עם יאיר שרגאי בגיטרות, מוטי דיכנה בבס, שלמה חממי בתופים, ודריו מלכי בקלידים). עוד באותה שנה ניגן בגיטרות באלבום הבכורה של אריק סיני, והלחין מתוכו את השיר "מסתובב ושר", וכן ניגן בגיטרות ושר קולות רקע באלבומו של אריק איינשטיין - "חמוש במשקפיים".
ב-1980 כתב והלחין את השיר "מי מפחד מרוקנ'רול" עבור הסרט "פצעי בגרות 80" של זאב רווח וכן ערך את המוזיקה לסרט. בסרט זה שר את השירים "היום זה היום" ו"סוזי", ואף השתתף בסרט בתפקיד אורח.
ב-1981 יצאו בחברת "הד-ארצי" שני אלבומים של אקשטיין: הראשון – "לא לשידור", כלל שירים בסגנונות שונים, שהקליט בשנתיים שחלפו מאז אלבומו הקודם, ביניהם "איה ודן" (מילים: אהוד מנור), עימו הופיע בקדם אירוויזיון 1981, "לא נורמלי" (שנוצר גם הוא לקדם), "סוזי", "לא לשידור" (שיר הנושא לסרטו של יעוד לבנון מ-1981) "שוב מנגן" (שהייתה גרסה עברית של קובי לוריא ללהיט "Do It Again" של להקת "סטילי דן" האמריקאית).