בשנת 983 השתתפו שבטים ונדים רבים בהתקוממות גדולה כנגד האימפריה הרומית הקדושה, אשר הספיקה לייסד ולבסס עד אז בשטחי הוונדים הפגניים מיסיונים נוצריים, קולוניות גרמניות ויחידות אדמיניסטרטיביות גרמניות כגון נורדמארק () ובילונג מארק (). ההתקוממות דוכאה בהצלחה, והוונדים עיכבו את 'התגרמנותם' בעוד כמאתיים שנה.
שקיעתם (1000–1200).
לאחר דיכוי ההתקוממות, עלה בהדרגה הלחץ שהופעל על הוונדים מצד הגרמנים, הדנים והפולנים. הפולנים פלשו לפומרניה מספר פעמים. הדנים ערכו פשיטות תכופות על החופים הבלטיים (והוונדים בתורם פשטו על שטחיהם של אלה). האימפריה הרומית הקדושה והדוכסים הגדולים (Margrave) שלה ניסו לבסס מחדש את שליטתם בשטחים ונדיים ואת המארקים (היחידות האדמיניסטרטיביות) שכוננו בהם.
ב-1068–1069 כבשה משלחת גרמנית את רתרה, אחד המקדשים הפגניים המרכזיים של הוונדים, והשמידה אותו; בעקבות זאת עבר המרכז הדתי הוונדי לארקונה. בשנים 1124 ו-1128 התנצרו הפומרנים וחלק מהוולטים. ב-1147 נערך מסע הצלב הוונדי.
בשנת 1168, במהלך מסעי הצלב הצפוניים, ארגנה דנמרק מסע צלב בהנהגתם של הבישוף אבסלון מלונד ושל ולדמר הגדול כנגד הוונדים הרוגיאניים, במטרה להמיר את דתם לנצרות. הם לכדו והשמידו את ארקונה, מבצר המקדש הוונדי, וניתצו את פסלו של אל הוונדים, סבנטביט. עם כניעתם של הוונדים הרוגיאניים, הובס למעשה האחרון מבין שבטי הוונדים הפגניים העצמאיים בידי הכוחות הפאודלים הנוצריים שמסביב.
בין המאה ה-12 והמאה ה-14 נקראו מתנחלים גרמנים להתיישב בארצות הוונדים, ועשו זאת במספרים גדולים, בהופכם את האזור מסלאבי לגרמני. המתיישבים הוזמנו על ידי הדוכסים והמנזרים המקומיים במטרה ליישב מחדש את הארץ אשר נחרבה במלחמה, לעבד את שטחי היערות הנרחבים, אשר לא יושבו עד אז, ולייסד ערים כחלק מן ההתפשטות הגרמנית מזרחה.
מרבית הוונדים התבוללו בקרב האוכלוסייה הגרמנית, וחדלו למעשה להתקיים בתור מיעוט אתני, למעט במקרה של הקאשובים ובמקרה של הסורבים. השפה הפולאבית שרדה עד לתחילת המאה ה-19 באזור של סכסוניה תחתית של היום. עם זאת, גם היום נותרו שמות מקומות ושמות משפחה רבים במזרח גרמניה ממקור ונדי. בנוסף, הדוכסים של מקלנבורג, של ריגן ושל פומרניה הם צאצאיהם של אבות ונדים.
בין השנים 1540–1973 היה כינויים הרשמי של מלכי שוודיה "מלך השוודים, הגותים והוונדים" (בשוודית: "Svears, Götes och Wendes Konung"). מלך שוודיה הנוכחי, קרל השישה עשר גוסטב, החליט כי תוארו המלכותי יהיה פשוט "מלך שוודיה" ("Sveriges Konung"). גם מלכי דנמרק ודנמרק-נורווגיה נשאו מימי הביניים ועד 1972 את התואר "מלך הוונדים והגותים".
שימושים אחרים.
המונח "ונדים" שימש במהלך ההיסטוריה גם במשמעויות הבאות:
אהרן אפריל
מולה בן חיים
מאיר גור-אריה
קרב מפרץ מנילה
1969 בישראל
1969 בישראל הייתה השנה בה חגגה 21 שנה מיום היווסדה.
פוליטיקה.
ב-26 בפברואר נפטר ראש הממשלה, לוי אשכול. מיד לאחר פטירתו ממונה יגאל אלון לראש הממשלה בפועל וב-17 במרץ ממונה גולדה מאיר לתפקיד ומציגה את ממשלת ישראל הארבע עשרה בפני הכנסת. מאיר הופכת בכך לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה בישראל (והשלישית בעולם כולו).
ב-28 באוקטובר נערכו הבחירות לכנסת השביעית, בהן הגיע המערך להישגים הטובים ביותר מבחינתו, למעט מערכת בחירות אחת. בבחירות אלו התמודד דוד בן-גוריון במסגרת רשימה עצמאית, "הרשימה הממלכתית", הזוכה לארבעה מנדטים. ב-15 בדצמבר הציגה מאיר את ממשלתה השנייה (החמש עשרה במנין הממשלות) בפני הכנסת.
המצב הביטחוני מוסיף לעמוד בראש סדר היום הציבורי, בעיקר לאור פריצתה (8 במרץ) של מלחמת ההתשה. בתוך כך, מתבלטים ניסיונות תיווך בינלאומיים. ב-9 בדצמבר הציג מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, את יזמת השלום שלו למזרח התיכון. תוכנית רוג'רס (הראשונה).
ב-21 באוגוסט מנסה צעיר אוסטרלי מעורער בנפשו להצית את מסגד אל-אקצא. מוחלט להקים את ועדת זוסמן לבדיקת האירוע.
חברה ותרבות.
ספורט.
לאחר שניצחה פעמיים את נבחרתה של ניו זילנד, פעם את נבחרת אוסטרליה וסיימה בתיקו 1-1 בסידני (שער יתרון של מוטל'ה שפיגלר) מעפילה נבחרת ישראל בכדורגל למונדיאל במקסיקו בפעם היחידה בתולדותיה.
1970 בישראל
1970 בישראל הייתה השנה בה חגגה 22 שנה מיום היווסדה.
פוליטיקה.
הנושא המרכזי שעל סדר היום הציבורי היה התמשכותה של מלחמת ההתשה (שהחלה ב-1969). לקראת אוגוסט הוחלט להענות ליוזמה האמריקאית להפסקת אש, גם במחיר הסכמה עקרונית לנסיגה של צה"ל מקווי הפסקת האש גם ללא הסכם שלום מלא. על רקע התנגדותם להחלטה זו, פרשו (4 באוגוסט) שרי גח"ל מ"ממשלת הליכוד הלאומי" וההסכם שמביא לסיום המלחמה (7 באוגוסט) נחתם ללא הסכמת גח"ל.
עוד בפוליטיקה
צבא וביטחון.
בשנת 1970 חלה הסלמה בלחימה שבמסגרת מלחמת ההתשה. בשנה זו לראשונה אירעו התנגשויות בין צה"ל לבין חיל המשלוח הסובייטי שהוצע באדמת מצרים. מעבר למלחמת ההתשה, נאלצה מדינת ישראל להתמודד מול פעולות טרור קשות. בין היתר, מוקמת יחידת המסתערבים רימון להתמודדות עם הטרור.
אירועי הטרור הקשים משפיעים גם על מדינות שכנות: לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון, מגיבה ממשלת ירדן בפעולה נגד בסיסי ארגוני הטרור הפלסטינים בשטחה, פעולות "ספטמבר השחור".
חברה ותרבות.
תרבות.
הדי מלחמת ההתשה מגיעים גם לזירה התרבותית: עולה המחזה מעורר המחלוקת של חנוך לוין, "מלכת אמבטיה", שהציג בצורה סטירית בוטה אלמנטים הקשורים לנושא המלחמה והציג את גולדה מאיר בצורת אם צדקנית. המועצה לביקורת סרטים ומחזות פסלה את הריביו הסאטירי, אך חזרה בה כשנדרשה לנמק את החלטתה. בסופו של דבר החליטה הנהלת התיאטרון הקאמרי, חרף מחאותיו של לוין, להוריד את ההצגה לאחר 19 מופעים בלבד. את שירי "מלכת אמבטיה" הלחין זהר לוי.
עוד בתחום התרבות:
אלבומים נוספים: חוה אלברשטיין מוציאה את האלבום "משירי ארץ אהבתי"; להקת הנח"ל יוצאת בתוכניתה "בהיאחזות הנחל בסיני" ולהקת פיקוד מרכז מופיעה עם תוכניתה ה-18, "ליד הירדן", ובה הופיעו הלהיטים "תחת עץ האקליפטוס", "יש לי אהוב בסיירת חרוב" ו"הימים האחרים"; ליאור ייני מוציא את אלבום הבכורה שלו, "תודה רבה"; יוצא אלבום הבכורה של שלישיית "לא אכפת להם"
קבלן (פירושונים)
ריצ'רד ג'ונסון
ריצ'רד מנטור ג'ונסון (באנגלית: Richard Mentor Johnson; 17 באוקטובר 1780 – 19 בנובמבר 1850) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא מרטין ואן ביורן. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כסנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי.
ילדותו ונעוריו.
ג'ונסון נולד בברגראס שבקנטקי (שהייתה נתונה עד 1792 תחת חסות וירג'יניה), החמישי בין 11 ילדיהם של רוברט וימימה ג'ונסון. בשנת 1782 עברה המשפחה להתגורר בהתיישבות המבוצרת בברייאנ'ס סטיישן. אמו של ג'ונסון נטלה חלק פעיל בהגנה על המבצר במהלך פשיטתו של סיימון גירטי בשנת 1782, במהלכה עמד ג'ונסון עצמו בסכנה בעת שנורה על מיטת התינוק שבה ישן חץ בוער שנכבה על ידי אחותו. בשנת 1784 עברה המשפחה בשנית והתיישבה בגרייט קרוסינג. על פי ביוגרפיות שנכתבו אודות ג'ונסון בימי חייו, חינוכו הפורמלי החל רק בהגיעו לגיל 15, עם כניסתו לאוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון. בשנת 1799 הוא החל בלימודי משפטים ובשנת 1802 הוסמך לעריכת דין ופתח את משרדו הפרטי בגרייט קרוסינג.
פעילותו הפוליטית.
ג'ונסון עסק בעריכת דין לצד עיסוקים נוספים במסחר ובשותפות בעסקי אחיו. כעורך דין הוא פעל פעמים רבות פרו בונו וסייע לשכבות החלשות. בביתו הפרטי שוכנו על ידיו אלמנות, יתומים ונכים. בשנת 1804 הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים של קנטקי וכיהן בו, על אף הדרישה בחוק על פיה נבחרים יהיו בני 24 לפחות. ג'ונסון היה חבר הוועדה לענייני בתי המשפט ובמהלך כהונתו נודע כתומך בחקיקה נגד הפקעת קרקעות. כהונתו בבית הנבחרים של קנטקי נמשכה עד בחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית, בשנת 1806. בחירתו זו נעשתה גם היא על אף דרישת הגיל המינימלית בחוק, אך זו התאפשרה לאור הגיעו לגיל המתאים בין תאריך הבחירות לתאריך תחילת המושב בבית הנבחרים.
כהונתו הראשונה בבית הנבחרים.
ג'ונסון כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שש כהונות רצופות (1807–1819), ומאוחר יותר שב לכהן בו בשנית (1829–1837). הוא נודע במאבקיו למען השכבות החלשות וזכה לתשומת לב ציבורית בהתנגדותו להארכת הזיכיון של הבנק הראשון של ארצות הברית. בשנים 1809–1811 עמד בראש הוועדה שעסקה בתביעות כספיות של לוחמים שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית. בין היתר אושרה בתמיכתו תביעת אלמנתו של אלכסנדר המילטון להשבת תגמולים שנדחו על ידי המילטון עצמו בתקופת חייו.
מלחמת 1812.
מלחמת 1812 העלתה בקנטקי חששות למצור על נמל ניו אורלינס והתמוטטות הכלכלה המקומית. במערכת הבחירות של 1808 היה ג'ונסון בין התומכים העיקריים ליציאה למלחמה בבריטים, ועם הכרזת המלחמה ביוני 1812 הוא שב אל קנטקי והחל בגיוס מתנדבים ללחימה. 300 המתנדבים שנבחרו על ידיו תחילה בחרו בו למפקד הפלוגה, ולאחר איחודה אל רגימנט שבו 500 איש נבחר ג'ונסון למפקד האוגדה בדרגת קולונל, תחת פיקודו של מושל טריטוריית אינדיאנה ויליאם הנרי הריסון.