תערוכתה של צבר "זיעה", הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות (מרץ-מאי 2010), עוסקת בחיי לילה, מוזיקה ושתייה. צבר ייצרה שני קירות סאונד המייצרים רטט המהדהד כל הזמן, זוהי מערכת סגורה שמצידה האחד רמקולים ומצידה השני מיתרים מתוחים. בנוסף הציגה צבר מיצב של בקבוקי אלכוהול עם סדינים טבולים בהם, ככל שעובר הזמן יותר מנוזל האלכוהול נספג בסדינים. האוצרת הדס מאור כותבת: "צבר מחברת בין אלמנטים מבניים נוקשים, דוגמת המדפים, לבין אלמנטים אמורפיים רכים, דוגמת הסדינים המלופפים. אלא שבמהלך ספיגת הנוזלים, נוקשות המדפים נסדקת ומתרככת, ואילו רכותם של הסדינים נעכרת, מוכתמת ומתגבשת...הסדינים התחובים בפיות הבקבוקים; האופן שבו הם חודרים את מדפי העץ הנוקשים והמחוררים; תהליך הספיגה והפעפוע שהם מאפשרים; התנפחות מדפי העץ כתוצאה מהצטברות הנוזלים -כל אלו עשויים להזכיר גם היבטים מסוימים של פיזיולוגיות הגוף הנשי, במהלך המחזור החודשי או בעת מגע מיני." צבר חוקרת את הקודים של מגדר ומוזיקה, בצמתים רבות ושונות, בעיקר בהקשר של "חיי לילה" בגבולות של זמן וחלל. פסליה של צבר, עבודות האינסטוליישן והפרפורמנס נעים בין האובייקט לאתר, בינה לבין המוזיקאים המשתפים איתה פעולה, בין המבקר בתערוכה הפסיבי לאקטיבי.
פסלי סאונד 2015-2019.
בעבודתה, "Transition" (2015), מציגה צבר סדרה של קאנבסים שנראים מצוירים, במבט מקרוב מתגלה העובדה שאלה חלקי מגבר שצבר מפרקת ומרכיבה מחדש, לצד כל קאנבס יש כבל המתחבר לחשמל, וכבל PL משתלשל ממנו המחכה לכלי נגינה שיתחבר אליו. המגברים עובדים, ניתן להגביר נגינה באמצעותם, כל המערך הטכני מסתתר מאחורי הקנבסים. צבר מכנה אותם "ציורים פיסליים בעלי יכולת הפקה של סאונד".
בעבודה "Propogations", שהוצגה באל-סלבדור בשנת 2015, מייצרת צבר קיר שהוא "מכונת מוזיקה" והחלל כולו מהווה את תיבת התהודה. צבר מייצרת דופן חדשה לקיר ולתוכה פותחת פתחים, מותחת מיתרים ומפזרת חלקי מגברים, אפקטים, מיקרופונים ואפקטים. הקיר מחולק - בחלקו התחתון אזור קיר הנגינה, קנה המידה המתאים לגובה אדם עומד, בו ניתן לפרוט על מיתרים ולהפעיל את הכלי. בחלקו האמצעי, אפקטים המשנים את הצליל בהתאם להגדרותיה, בחלק העליון מגברים מפורקים אשר מוציאים את הצליל. צבר מתארת את עבודתה בריאיון ל"ערב רב": "העבודות שלי היא ספק אובייקט, ספק מקום. בפעולה של הצופה מול העבודות, כל אחד דורש לעצמו מקום אחר...זה הגבול שבין הגוף של הצופה לבין האובייקט והפרה של הגבול, הפריצה שלו. כשאתה פורץ את הגבול הזה, אתה פורץ גבול של מדיום, אתה עובר מהוויזואלי לסונארי וחזרה לוויזואלי".
"Work of Felt", היא סידרה של כלי נגינה תנועתיים, עשויים לבד תעשייתי, שהוצגו במקומות שונים ברחבי העולם. שני משולשי לבד נמתחים מעלה מפינה אחת על ידי מיתר פסנתר עדין המחובר על ידי מפתח מיתרים של גיטרה. צבר מסתירה את כל האלמנטים הטכניים המאפשרים יצירת סאונד מאחורי הקירות, לצד היצירה ניתן לראות רק כבל יחיד המתחבר למגבר. שחרור או מתיחת הלבד בעזרת הגוף משנה את גובה הצליל. קאטי בטיסטה, אוצרת התערוכה "ניסיונות בריחה", שהוצגה בגלריית שולמית נזריה, לוס אנג'לס (2017). טוענת שהעבודה מתקיימת בשני אופנים, כאובייקט אינטגרלי וגם כחוויה חושית גם למבקר וגם למבצע.
בעבודתה משנת 2017, "Closer", מייצרת צבר אלמנט אדריכלי, הפועל כמערכת עצמאית, פינה שהיא כלי נגינה, מונוליט לבן, עם מיקרופונים מוטמעים בו. הקיר הופך לכלי נגינה דמוי צ'לו או גיטרה, שניתן לנגן בו על ידי הכנסת היד אל תוך הקיר דרך חורים המיועדים לכך ופריטה על המיתרים. צידה החיצוני של הפינה, הפונה אל המבקרים, הוא לבן ואטום, רק צמד מיקרופונים חודרים אותו מבחוץ. צידה הפנימי של הפינה הוא החלק של המבצע, המכיל שני סוגי פתחים, האחד לנגינה והשני לשירה. על קהל המבקרים לבחור האם לעמוד מול הפינה החיצונית, לחוות את הפרפורמנס היכן ששומעים את הסאונד הטוב ביותר אך לא רואים את המבצע, או האם לעמוד בצידה הפנימי של הפינה, לראות את המבצע אך לשמוע פחות טוב את היצירה.
"מלודיות של נזק ודאי" היא עבודת הפרפורמנס של צבר שבוצע בגרסאות שונות ברחבי העולם. "מלודיות של נזק ודאי (אופוס 3)" הוצגה במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, בינואר 2019. בתערוכה, גיטרות שבורות מפוזרות ברחבי הגלריה. המיתרים מחוברים מחדש ל"שאריות" הגיטרות, בצורה לא קונבנציונלית, שיוצרות מערך של כלי נגינה מחווטים מחדש.צבר הופכת את האנרגיה ההרסנית שמייצג הדימוי של הגיטרה המנופצת לתהליך של יצירה נשית, חושנית ועדינה. צבר ריסקה בסטודיו שלה גיטרות חדשות, תיעדה את הדרכים שבהן הן התנפצו ורשמה אותן שוב מחדש על רצפת חלל התערוכה, לאחר מכן היא מתחה מחדש מיתרים וטוותה מעין מפת דרכים באמצעות קולאז' של גיטרות מנופצות. צבר הפכה את המרחב כולו לכלי נגינה עצום ועם זאת מתעתע ופגיע. כלי נגינה שיש לשכב על הארץ כדי לנגן בו, לחזור לשלב מוקדם יותר בהתפתחות, וכל מיתר מפיק צליל אחר בהתאם לאופיו ואורכו. כדי לנגן בכלי הנגינה/המיצב, על המבקרים לשכב על הרצפה לצד השברים/השאריות או למצוא דרכים אחרות שבהן יוכלו להפעיל את העבודה.
ניצן מינץ
ניצן מינץ (נולדה בשנת 1989) היא אמנית ישראלית. מתגוררת ופועלת בתל אביב. מינץ החלה את דרכה כאמנית רחוב היוצרת במרחב הציבורי בתל אביב, כאשר היא מציבה שירים פרי עטה על קירות ברחובות העיר. מ-2013 היא יוצרת גם בסטודיו יצירות המוצגות בחללי תצוגה פורמליים ויצרה יצירות רבות ברחובותיהן של ערים רבות בעולם, ביניהן ניו יורק, מיאמי, מונטריאול, לונדון, פריז, פראג, וינה, ברלין ועוד.
ביוגרפיה.
ניצן מינץ נולדה בתל אביב בשנת 1989 וגדלה בשכונת נווה צדק. נכדת-נכדתו של שמעון רוקח, ממייסדי השכונה, ונכדתה של הפסלת וציירת לאה מג'רו-מינץ - מי ששיקמה את בית רוקח, אחד מעשרת הבתים הראשונים בתל אביב, והפכה אותו לאחד מאתרי המורשת של תל אביב. מינץ עצמה גדלה בבית רוקח, והושפעה רבות מהפסלים והציורים של סבתה שמילאו את בית ילדותה. אביה של מינץ הוא מהנדס תוכנה ואימה פסיכותרפיסטית בהכשרתה. מינץ היא בת בכורה במשפחה של שישה ילדים, מתוכם ארבעה ילדי אומנה.
תחילת הדרך ושירת רחוב.
בגיל שש עשרה החלה לכתוב שירה, ואת דרכה כאמנית רחוב החלה בגיל שבע עשרה: "אחרי שאהוב נעוריי עזב אותי. אני והחברה הכי טובה שלי היינו שתינו שבורות לב ומדוכאות, ויצרנו דמות, שרבוט במחברת. קנינו פחיות ספריי שחור וריססנו את הדמות בכל העיר. היינו יוצאות בלילה, מרססות ובורחות, צורחות מהנאה, מלאות פחד ואדרנלין. ככה הצלנו את עצמנו מהדיכאון. ניסיתי להתאבד קצת לפני שגרפיטי נכנס לחיי, כך שכל החוויה עוררה אותי לחיים." בתחילת דרכה כתבה מינץ את שירה בכתב יד ובאלתור, ולאחר מכן החליפה את הטכניקה המאולתרת בשיטה מתוכננת ומחושבת המתבססת על שבלונות. בצבא שירתה כמדריכת אב"כ בחיל הים בחיפה. בתקופה זו החלה לייצר את שירי הרחוב הראשונים שלה. עבודותיה הראשונות הופיעו על עמודי חשמל ישנים בנווה צדק, עמודי עץ שאליהם מסמרה שלטי-שירה. רוב העבודות של מינץ נוצרו משאריות: פיסות עץ, משטחי מתכת, ניירות מסוגים שונים או חלקי פסולת בניין שסיימו את תפקידם; חומרים שנושאים עמם עבר, התרחשויות וסיפורים אישיים, שמינץ פועלת מולם מתוך ניסיון להוסיף להם ולחשוף באמצעותם משהו אישי משלה.
בשנת 2010 החלה את לימודיה במגמות כתיבה ואמנות פלסטית בבית הספר הגבוה מנשר לאמנות, ובמקביל המשיכה לייצר אמנות במרחב הציבורי. בשנת 2012, בתערוכה על אמנות רחוב שהתקיימה במוזיאון תל אביב ולוותה בספר בנושא, הופיעו כמה מהיצירות של מינץ ונכתב עליה כי היא "אחת מכותבות השירה המרתקות בתל אביב. השירה היא חלק מיצירת אמנות שלמה שנתלית כתמונה ומתמזגת עם הרחוב ועם האובייקטים שבו. החתימה בשם המלא מייחדת את מינץ בנוף השירה ברחוב בפרט ואמנות הרחוב בכלל".
מינץ מגדירה את יצירתה כ'יצירה תלויית מקום', כאשר היא מתייחסת למרחב שבו היא פועלת, שיריה מגיבים לרחוב ולחלל. כך למשל בעבודה 'התנופה', מתייחסת מינץ גם לשם הרחוב בו נמצאת העבודה, רחוב התנופה, וגם לפעולת אגרוף, במהלכה יש לקחת תנופה. מינץ התייחסה בעבודה לסרסורים שנהגו לשבת מול הקיר עליו נכתב השיר, בקריית המלאכה בתל אביב. בריאיון לשני נוי אמרה מינץ "כתבתי את זה לכבודם ובאמת אחרי שבועיים ידיד שלי שנמצא בסטודיו מעל הלוקיישן דיווח לי בדיוק על מה קרה ביום שמחקו את העבודה. מה שקרה שם זה שהלקוחות התלוננו שזה מפריע להם, והיה שם ויכוח שלם וצעקות. עכשיו כשאני נזכרת בזה, כשסיימתי לכתוב את השיר מישהו באוטו עבר, אני מניחה שהוא גם חיפש זונות, והשיר ממש עשה לו משהו, הוא הגיב אליו במעין צקצוק, ואמר 'זה נורא'. זה היה הרגע שבגללו התחלתי לעבוד בסוג הזה של היצירה".
שיריה של מינץ שיקפו ביקורת נוקבת נגד אדישותו של עולם האמנות כלפי המתרחש "מתחת לבית". ביום אימץ עולם האמנות לעצמו את הקומות העליונות בבנייני קריית המלאכה, ואילו בלילה הפכה שכונה זו לאזור מוּכּר של זנות. הנוף העירוני המתפורר מוצא את מקומו בעבודותיה של מינץ גם באמצעות תהליכי עבודה חומריים. אסתטיקת ההרס מתגלמת ביצירות לא רק דרך החפצים הנאספים מבחוץ, אלא גם דרך הטקסטורה המבטאת את פני השטח הסדוקים והמוזנחים של העיר. באמצעות בניית שכבות של בד, נייר, דבקים וחומרים נוספים על גבי המצע, ותהליכים של קילוף, תלישה ושפיכת חומרי ניקוי, העבודות מקבלות מראה טלאים מחוספס, המכניס לתוכן את הסביבה העירונית השבירה והמפורקת.
המעבר מהמרחב העירוני לחלל הפורמלי.