עד לפטירתה בשנת 2003, היה נשוי ליהודית לבית קון, ניצולת שואה מהונגריה, מעצבת-פנים, שבין היתר, תכננה את חדר הקבינט של ממשלת ישראל. לזוג שלוש בנות. גיל התגורר בשנים 1971–2009 בירושלים ומאז מתגורר בתל אביב.
פרסומים נבחרים.
מסה על ראשית השידור העברי בארץ בישראל במרץ 1936.
תולדות השידור העברי בארץ ישראל של טרום המדינה, פרי מחקר ארכיוני וראיונות עם שדרים שעבדו ב"קול ירושלים". המסה שימשה בסיס לסרט "גלים בינוניים עד רוגשים", שאותו כתב והפיק והוקרן כעבור עשר שנים בערוץ 1.
הספר עורך סקירה נושאית והיסטורית של הטלוויזיה הישראלית ואינו עוסק בתוכן השידורים. אחד הפרקים בספר, שאף פורסם במוסף הארץ לקראת פרסומו של הספר, עסק במאבק על השידורים בשבת בשבוע הראשון של נובמבר 1969. במאי 1969 קיבלה הממשלה החלטה על השידורים בשבת ובאוקטובר נערכו בחירות. גולדה מאיר ושריה הקרובים, כולל שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, רצו לדחות את השידורים בשבת, מכיוון שהם רצו את מפד"ל בממשלה. מנגד עמדו מליאת רשות השידור ובראשה הוועד המנהל, שכל חבריו היו בעד שידורים בכל ימות השבוע, זאת בניגוד לדרג הפוליטי שמינה אותם. וגם הדרג הביצועי ובראשו המנכ"ל שמואל אלמוג צידד בדעה זו. במשך שבוע שלם הממשלה הפעילה מכבש של לחצים על רשות השידור. ביום שישי, זמן מועט לפני כניסת השבת, הוציא שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, צו ביניים, שאיפשר לרשות השידור לשדר שבעה ימים בשבוע. השידור הראשון התקיים בערב שבת, 7 בנובמבר 1969.
ספר אוטוביוגרפי אודות התבגרותו של גיל כילד בקהילת זדונסקה וולה של טרום מלחמת העולם השנייה וקורותיו בשואה. "גשר של נייר" סוקר את חייו של גיל, עד לשחרורו בשנת 1945.
מתוך ההקדמה לספר של ד"ר משה בייסקי, שופט בית המשפט העליון בדימוס ושריד השואה:
רומן על ניצולי השואה הצעירים בבואם לארץ. העלילה מתרחשת על רקע אירועים דרמטיים שקדמו להקמת המדינה
מכסה את השנים 1945–2007. הספר מספר על חייו של גיל מאז עלייתו לישראל, קליטתו בארץ, השתתפותו במלחמת העצמאות והאירועים אותם ליווה במסגרת רשות השידור.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
איוון ראקיטיץ'
יהודה ליב דוקעס
יהודה ליב (לאופולד) דוקעס (בהונגרית: Dux Lipót; 17 בינואר 1810, י"ב בשבט ה'תק"ע פרשבורג - 3 באוגוסט 1891, כ"ח בתמוז תרנ"א וינה) היה מבקר ומהדיר ספרות עם ישראל, יהודי-הונגרי.
קורות חיים.
דוקעס היה מאנשי חכמת ישראל ותנועת ההשכלה היהודית, בצעירותו למד בישיבתו של החת"ם סופר, ואחר כך הקדיש את זמנו לחכמת ישראל, ובמשך שנים רבות שהה בספריות החשובות באירופה לצורך מחקריו. תרם רבות לפילולוגיה העברית, אך גולת הכותרת של מחקרו נחשבת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, בעיקר זו של רבי שלמה אבן גבירול, שאת שיריו ההדיר בספר "שירי שלמה" (הנובר תרי"ח). במסגרת עיסוקו זה, כתב גם על תולדות המשוררים.
הוא חיבר ספרים רבים בתחומי מחקריו, מקצתם בעברית.
גיינסוויל
גיינסוויל (באנגלית: Gainesville) היא בירת מחוז אלצ'ואה במדינת פלורידה בארצות הברית. בעיר מתגוררים 124,354 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר הגדולה ביותר באזור צפון מרכז פלורידה. במטרופולין של העיר מתגוררים 264,275 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה.
האזור בו נמצאת העיר כיום היה מיושב על ידי אינדיאנים במשך מאות רבות לפני בואם של האירופאים. עם בואם של הספרדים במאה ה-16 החלה להצטמצם האוכלוסייה המקומית, בעיקר בגלל המחלות שהספרדים הביאו אתם. הנותרים התנצרו בעקבות פעולת המיסיונים שהוקמו באזור בתחילת המאה ה-17.
במאה ה-19 שטחי פלורידה הועברו לארצות הברית. פלורידה נהפכה למדינה והיא חולקה למחוזות, שאחד מהם היה אלצ'ואה. ב-1853 הוחלט להקים בירה חדשה למחוז במקום ניוננסוויל (Newnansville) במטרה לקרב את בירת המחוז למסילת הרכבת הקרובה. הוחלט לקרוא לעיר החדשה גיינסוויל, ככל הנראה על שמו של הגנרל אדמונד גיינס שלחם בשבטי האינדיאנים המקומיים. האתר של העיר נבחר ב-1854 וכעבור שנתיים החלו העבודות על הקמת הבירה החדשה. באותה שנה הבירה הועברה באופן רשמי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית גיינסוויל הייתה מוצב צבאי משני יחסית של כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה באזור. גיינסוויל נכבשה פעמיים, ב-15 בפברואר 1864 וב-17 באוגוסט באותה שנה, על ידי כוחות קטנים של צבא האיחוד, אך בשתי הפעמים הכוחות הושגו כעבור זמן לא רב.
ב-1866, לאחר ניצחון האיחוד במלחמה, גיינסוויל קיבלה מעמד רשמי של עיר. ב-1867 פלורידה עברה למשטר צבאי כחלק מתקופת השיקום, אשר אילץ את כל הערים בפלורידה לעבור הכרזה מחדש כערים, כפי שקרה לגיינסוויל ב-1869. באותן שנים העיר החלה לשגשג כמרכז להובלת כותנה שגודלה בשדות באזור. בשנים שלאחר מכן החקלאות התרחבה והכלכלה החלה להסתמך גם על כריית זרחה.
ב-1906 נפתחה בעיר אוניברסיטת פלורידה שתרמה להתפתחות הכלכלה המקומית. בעקבות מזיקים שפשטו ביבולי הכותנה בין 1916 ו-1918, גידול הכותנה באזור הופסק לחלוטין וכלכלת העיר עברה להסתמכות על יבולים אחרים. כלכלת העיר נפגעה גם עקב מלחמת העולם הראשונה שסגרה בפני מכרות הזרחה שווקים במרכז אירופה, ובמיוחד בגרמניה.
לאחר המלחמה העיר, כמו יתר ארצות הברית, החלה לשגשג, במיוחד בשוק הנדל"ן. למרות זאת הכלכלה המקומית עדיין התבססה בעיקר על חקלאות. כלכלת גיינסוויל נשארה יציבה למדי גם במהלך השפל הגדול בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, ומצב העיר היה טוב יחסית למרבית ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה תרמה לשגשוג העיר, ובמהלכה מפעים רבים בעיר קיבלו הזמנות מהצבא. לאחר המלחמה אלפי חיילים משוחררים התיישבו בעיר כשלמדו באוניברסיטת פלורידה, והאוניברסיטה נהפכה לחלק חיוני בכלכלה המקומית.
חינוך.
בעיר נמצאות אוניברסיטת פלורידה ומכללת סנטה פה. כמו כן נמצא בעיר קמפוס של מכללת סיטי שבסיסה בפורט לודרדייל.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי גיינסוויל, הנמצא במרחק של כ-5 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
גיינסוויל נמצאת על מסלולו של כביש בין-מדינתי 75, המתחיל במיאמי בדרום פלורידה ומסתיים בגבול עם קנדה במדינת מישיגן.
צלב הצי
צלב הצי (באנגלית: Navy Cross) הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים בצי ארצות הברית או בחיל הנחתים של ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן בקרב או בפעולה במהלך שירותם. העיטור ניתן כאשר הפעולה אינה מצדיקה את מדליית הכבוד. העיטור נוסד בשנת 1919 והוא חולק מאז כ-6,950 פעמים. העיטור מוענק על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית בשם נשיא ארצות הברית.
קריטריונים.
קריטריונים להענקת העיטור:
1. צלב הצי יוענק ליחידים אשר במהלך שירותם בצי ארצות הברית או בחיל הנחתים התבלטו במעשה גבורה עילאי אשר אינו מצדיק הענקת מדליית הכבוד. מעשה גבורה זה:
2. מעשה הגבורה התבצע בנוכחות סכנה גדולה או תחת סיכון עצמי גבוה, והתבצע באופן כזה שהבליט את החייל ביחס לעמיתיו לצי או לנחתים האחרים.
תיאור.
העיטור מורכב מצלב פאטה עם קווי מתאר קעורים ומעוגלים ברוחב 1.5 אינץ'. בין זרועותיו נמצאים עלי דפנה עם פירות המסמנים הישגיות. בחזית ובמרכז העיטור ישנה אונייה המשייטת על גלים המסמלת את השירות בים. במרכז הצד האחורי של העיטור יש שני עוגנים מצטלבים וביניהן האותיות USN.
מקבלי עיטורים.
כ-6,950 עיטורי לב הצי הוענקו. להלן מספר העיטורים על פי מערכה או פעולה:
כוכבים נודדים
כוכבים תועים
סליוט 7
סליוט 1
דמיאן שאזל
דמיאן שאזל (באנגלית: Damien Chazelle; נולד ב-19 בינואר 1985) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. הסרט השני אותו ביים, "ויפלאש", שיצא לאקרנים ב-2014, זכה לשבחים רבים כולל חמש מועמדויות לפרס האוסקר, כולל מועמדות לשאזל עצמו כתסריטאי בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר. על סרטו "לה לה לנד", שהתמודד ל-14 פרסי אוסקר, זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
שאזל נולד בפרובידנס, רוד איילנד, ב-19 בינואר 1985. הוא בנם של הסופרת וההיסטוריונית פרופסור לתולדות ימי הביניים סיליה (מרטין), אנגלו-קנדית במוצאה, ומדען המחשב הצרפתי ברנרד שאזל המלמד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. לפי רצון הוריו, נוצרים רומיים-קתוליים לפי דתם, הוא למד בבית ספר יהודי בפרינסטון. שאיפתו הראשונה הייתה תעשיית הקולנוע, אך לאחר מכן רצה להיות מוזיקאי והתאמץ מאוד כדי להיות מתופף ג'אז בבית הספר התיכון. שאזל סיפר שהיה לו מורה קשוח למוזיקה שהיווה את ההשראה לדמותו של טרנס פלצ'ר בסרט הפריצה שלו, ויפלאש. עם זאת, שלא כמו גיבור הסרט אנדרו ניימן, שאזל הצהיר שבאופן אינסטינקטיבי הוא תמיד ידע שאין לו כישרון להיות מוזיקאי דגול, ואחרי התיכון שב לתעשיית הקולנוע אותה הגדיר כאהבתו הראשונה. הוא סיים תואר ראשון בקולנוע במחלקה לאומנות חזותית ולימודי הסביבה באוניברסיטת הרווארד, שם פגש ב-2010 את אשתו לעתיד ג'סמין מק'גלייד, גם היא תסריטאית, במאית ומפיקה. השניים התגרשו ב-2014 ומשנת 2015 בת זוגו היא השחקנית אוליביה המילטון אותה הכיר בעת צילומי הסרט "לה לה לנד".
קריירה קולנועית.