הספר ראה אור בשנת 2000, בהוצאת הקרן הקיימת לישראל. הופיע בשנת 2003 גם באנגלית תחת השם Green Dress for a Country. שם הספר הוא פרפרזה על הביטוי "נלבישך שלמת בטון ומלט". הספר עוסק בתולדות הייעור בארץ ישראל עד להקמת מדינת ישראל. חידושו הגדול של הספר הוא בהארת תרומת השלטון הבריטי לנטיעות העצים בארץ. למרות האתוס הציוני שהעלה על נס את תרומתה של הקרן הקיימת לייעור, הרי שעל כל עץ שנטעה הקרן, נטעו הבריטים כמות עצים גדולה פי שישה ועל פני שטח גדול פי עשרה. הבריטים היו בין הנוטעים הראשיים בתולדות הארץ והראשונים שעסקו גם בשימור יערות ועצים. בספר ישנו תיאור מפורט של הנטיעות בארץ ומובאות בו מפות מקוריות של הקרן הקיימת. לממשלת המנדט היה משרד ממשלתי מיוחד לנושא הייעור, הוא צורף בתחילה למשרד החקלאות ובשנות השלושים נהפך למשרד ממשלתי נפרד. שמירת היערות החלה בתקופה המנדט, כולל השמורה הגדולה של הר מירון, הר הכרמל. הבריטים עשו עבודה מדעית רבה ונטעו עצים בכל סוגי השטחים: בחולות, בהרים, במדבר. ארץ ישראל של התקופה הייתה ככל הנראה המעבדה הכי גדולה בניסיונות נטיעת עצים: הביאו זנים מאוסטרליה, הודו, יוון, קפריסין, צרפת. התכתבו עם רוסיה לצורך הבאת עצים. הבריטים נטעו לצורכי ייפויה של הארץ וגם לשימוש בעצים לבנייה. הבריטים החילו בבואם לארץ חוק הקיים עד לימינו אלה, לפיו אסור לכרות עץ אם הרוצה לכרות לא קיבל אישור מגורם ממשלתי רשמי, גם אם הדבר נעשה בחצרו הפרטית. הארץ מולאה בתקופת המנדט באורנים על ידי הבריטים והקרן הקיימת (בכך החלו במידה מועטה הטמפלרים), אורן קפריסאי, רוב סוגי האורנים לא נקלטו, אולם אורן הצנובר כן נקלט. כן נטעו ג'קרנדות, שיטה הכחלחלה ועוד. הבריטים הביאו לארץ עשרות מתוך 604 סוגי האקליפטוס וניסו לנטעם. הם הביאו ברושים. הבריטים הביאו צמחים לייצוב החולות אותם נטעו. הבריטים הגיעו למסקנה שמרבית העצים שניטעו לא התאימו לארץ, אולם הם הורישו את הידע של מה מותר ומה אסור.
בראש מחלקת הייעור של הקרן הקיימת ואחר כך מדינת ישראל שקמה עמד יוסף וייץ, ששטם את האנגלים. כמעט שלא נוצר שיתוף פעולה בין שני הגורמים שעסקו בייעור בארץ, הקרן הקיימת עבדה לבד והבריטים עבדו לבד. סגן מנהל המחלקה שהיה מנהל המחלקה בפועל היה עמיהוד גור והייתה שנאה בינו לבין וייץ. לאחר הקמת המדינה דאג וייץ לכך שהקרן הקיימת תשלוט על כל מחלקת הייעור ופיטר את עמיהוד גור מעבודתו בתואנה שהוא שיתף פעולה עם הבריטים. וייץ כתב ספר בשם "היער והייעור בארץ". הוא תיאר את תהליך הייעור כצמיחת עץ ששורשיו גדלו בתקופה העות'מאנית, והענפים בתקופת המנדט.
הקרן הקיימת, יחד עם פיק"א והממשל הבריטי, ייערו את הארץ והפכו את ישראל לירוקה יותר משהייתה כשקמה המדינה ב-1947-8. הבריטים נטעו את יער שער הגיא, והתנועה הציונית את יער בלפור, יער עין החורש ועוד. חלק גדול ממה שנטעו הבריטים לא נותר כיום בתחומי מדינת ישראל, כי נטעו בהרים: באו קוף שעל יד חברון, יער אום צפא ליד רמאללה, באזור ג'נין, שכם, ומעלה אדומים.
מפעלו העכשווי.
בעבר עסק ביגר בין השאר בפרויקט בהשתתפות חוקרים ישראלים ופלסטינים, שמטרתו הייתה להוציא אטלס של מלחמת העצמאות ושיכלול גם את הכפרים הערביים והיהודיים שנהרסו ב-1948. גדעון ביגר נתן את התשומה הגאוגרפית לפרויקט שבשלב זה הוקפא.
באחרונה עסק במחקר תופעות ייחודיות בגבולות מדינת ישראל ובהם האזורים המפורזים מול סוריה ושטח ההפקר בלטרון. עם תלמידו, ד"ר יורם פריד, כתב מאמרים על מעורבותו של צה"ל בעצוב פני המדינה לאחר הקמתה.
ספרים שכתב.
Green Dress for a country (with Nili Liphscitz), Jerusalem, 2001
היפנרוטומקיה פוליפילי
איקיקה
איקיקה (בספרדית: Iquique) היא עיר נמל ובירת מחוז טרפקה (Tarapacá) בצפון צ'ילה. היא שוכנת לחוף האוקיינוס השקט, בשולי מדבר אטקמה. על פי מפקד אוכלוסין מ-2002, אוכלוסייתה מנתה 226,419 נפשות. שמה של איקיקה נגזר מהביטוי "Ique-Ique", שמשמעותו בשפת איימרה "שלווה" או "מנוחה".
היסטוריה.
איקיקה נוסדה במאה ה-16 ונקראה תחילה "Nuestra Señora de la Concepción de Ique-que". בתקופה הקולוניאלית הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו, ולאחר מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית נותרה בשטח פרו. גילוי מרבצי המלחת במדבר אטקמה הביא לצמיחתה המהירה מאמצע המאה ה-19, עת שימשה נמל ראשי לייצוא המלחת ותוצריה לאירופה.
ההכרה בערכה הכלכלי הרב של המלחת גרמה לסכסוכי גבול בין צ'ילה, פרו ובוליביה, ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1883). במהלך המלחמה התחולל מול חופי איקיקה קרב ימי (ב-21 במאי 1879) בין חילות הים של צ'ילה ופרו. אף כי לא הושגה בו הכרעה, עורר הקרב אלפי צעירים צ'יליאניים להתגייס לצבא, והוא נחשב בהיסטוריה של צ'ילה לאחד הגורמים העיקריים שהביאו לניצחונה במלחמה.
בסיום המלחמה סיפחה צ'ילה את מחוזות טקנה (Tacna), אריקה (Arica) וטרפקה, ובהם מרבית אזורי הכרייה של המלחת. בעקבות זאת קיבלה איקיקה תנופה נוספת לגידולה והפכה לעיר קוסמופוליטית, מרכז לחברות הכרייה, שרובן היו בבעלות בריטית ואמריקנית.
תנאי ההעסקה הירודים של פועלי מכרות המלחת גרמו לתסיסה בקרב הפועלים, שהגיעה לשיאה בשביתה כללית, בדצמבר 1907. אלפי פועלים שובתים ובני משפחותיהם צעדו מהמכרות והתקבצו באיקיקה, שם התכנסו בחצר בית הספר "דומינגו סנטה מריה", ופנו לממשל לתווך ביניהם לבין המעסיקים במשא ומתן על דרישותיהם. ארגוני הפועלים של איקיקה תמכו במאבק פועלי המכרות והצטרפו לשביתתם עד שהעיר הושבתה לחלוטין. השביתה הסתיימה ב-21 בדצמבר לאחר שכוחות צבא פתחו באש לעבר השובתים והרגו כמה מאות מהם, בטבח סנטה מריה דה איקיקה, שהיה לאירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה.
ירידת מחיר המלחת לאחר שפותחה שיטה להפקת אשלגן חנקתי באופן מלאכותי, ובמקביל השפל הגדול שהחל ב-1929, פגעו קשות בכלכלת איקיקה, שהתבססה כולה על יצוא המלחת. המוני פועלים עזבו את המכרות והיגרו אליה, אך נותרו ללא תעסוקה. בעשורים הבאים התפתח בה בהדרגה ענף הדיג ותעשיות הנלוות אליו, עד שאיקיקה הפכה מנמל מלחת לנמל של קמח דגים. ב-1975 היא הוכרזה כנמל חופשי ("Zona Franca") על מנת למשוך אליה השקעות זרות.
ב-2001 הוכרזה איקיקה "בירת התרבות של אמריקה" לשנה זו, מעמד שהביא לגידול ופיתוח התיירות בעיר.
מבצע מוראל
מבצע מוראל היה מבצע להעלאת יהודי מרוקו, שנערך מ-16 במרץ 1961 עד ב-24 ביולי 1961 ובמסגרתו נחטפו לישראל כ-530 ילדים יהודים.
לפני סגירת השערים לעלייה ממרוקו לישראל, הצליח "המוסד" לארגן יציאה חשאית של משפחות עד שקרה אסון - ספינת המעפילים "אגוז" טבעה וכל 44 נוסעיה, מחציתם ילדים, נספו. נוצר צורך דחוף בנתיב חדש, רעיון חדש.
כך נולד הרעיון: שליח ארגון יתחזה לנציג של ארגון שווייצרי הומניטרי שיוצב בקזבלנקה יפנה לשלטונות מרוקו ביוזמה להוציא מאות ילדים יהודים ומוסלמים לחופשה בשווייץ. אחרי שהות קצרה בשווייץ ימשיכו הילדים היהודים לישראל. מבצע זה היה תוכנית סודית של "המוסד" להברחת מאות נערים ונערות יהודים ממרוקו לישראל לפני סגירת השערים לעלייה.
באותו הזמן בשווייץ:
דייוויד ליטמן בן למשפחה יהודית בריטית עשירה היה בראשית 1961 בן 28, ומנהיג קבוצות ההוקי, הקריקט, הטניס והאגרוף היה בעל ביטחון עצמי גבוה. בית הספר הבריטי הכין אותו לכל משימה, הוא ידע מה המצב במרוקו, היהודים אומנם נעשו אזרחים בעלי זכויות שוות אחרי מתן העצמאות, אך השלטונות המרוקאים על מנת לשמור על תושביהם שהיו זקוקים להם יותר מאי פעם, למלא את החלל שנוצר אחרי עזיבת כרבע מליון הצרפתים את מרוקו, אסרו את יציאתם החופשית את המדינה. ליטמן שמע גם על טביעתה של הספינה "אגוז" עם 44 המעפילים. הוא חש עצבות גדולה וחיפש מה לעשות למען עמו.
ליטמן התדפק על דלתותיהם של הארגונים היהודיים בז'נבה וביקש שיטילו עליו משימה אולם לא היה להם מה להציע לו. הוא הגיע לבסוף לארגון OSE (ראשי תיבות בצרפתית של עבודה וביטחון ליתומים), שעסק בהצלת ילדים בתקופת השואה ואחריה. בשביל מנהל הארגון ליטמן היה מתנה משמים כי יומיים קודם לכן פנו אליו מהסוכנות היהודית בשווייץ בבקשה לסייע במציאת מתנדב לשליחות חשאית במרוקו. ליטמן בחזותו ובביוגרפיה שלו התאים כמו כפפה ליד לתפקיד וכך נולד מבצע מוראל. ליטמן סיכן במבצע לא רק את עצמו אלא גם את משפחתו. כדי לשמור על חשאיות, מפעיליו לא סיפרו לו שהוא עובד עבור "המוסד" והוא היה בטוח שהוא עובד למען הסוכנות היהודית. דויד ליטמן יצא מיד לקזבלנקה מצויד במכתב מארגון שווייצרי הומניטרי, שם פתח משרד והתחיל לעבוד.
אנשי המוסד גד שחר ופנחס קציר עברו מבית לבית בקזבלנקה ושכנעו את הורי הילדים לתת לילדיהם לעלות לישראל. כל זה נעשה תוך סיכון וללא ידיעת שלטונות מרוקו. אלה היו אחרוני העולים ממרוקו לפני ששערי הארץ הזו נסגרו ליציאת יהודים. הצעירים אולצו להיפרד ממשפחותיהם ולצאת "אל הבלתי נודע".
במלאת 25 שנה למבצע מוראל, בשנת 1986 התקיים באשקלון כנס של הילדים שעלו. הכנס הפגיש את בני הזוג ליטמן עם הילדים שבגרו וליטמן זכה לתעודת הוקרה על פועלו.
יעקב טורי
יעקב טוּרי (5 בינואר 1915 – 8 בדצמבר 2004) היה פרופסור מן המניין לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, היסטוריון, מרצה, ואיש חינוך ישראלי.
חייו ופועלו.