ההיסטוריה של המעבר החלה בפלישה גאלית בשנת 390 לפנה"ס, והפלישה הצרפתית דרכו התרחשה במאי 1800, תחת פיקודו של נפוליאון בונפרטה, קונסול ראשון ברפובליקה הצרפתית והוא בן 30 בלבד. צבא אוסטרי של 140 אלף איש, הטיל מצור על ג'נובה השוכנת בחופה המערבי של צפון איטליה לאחר שזו נכבשה על ידי הצרפתים. נפוליאון חצה את המעבר עם 40 אלף חיילים ושליש מכמות הארטילריה שלהם, כאשר 20 אלף חיילים נשלחו דרך שלושה מעברים אחרים כהטעיה, בכוונה להכות את האוסטרים מאחור. האוסטרים המופתעים לא הספיקו להתארגן ולא הצליחו להעמיד כוחות רבים מול הצרפתים וכך הם הובסו בקרב מונטבלו ואחר כך בקרב מרנגו.
נפוליאון התכונן למעבר בחשאיות על ידי קיבוץ אנשים ביחידות קטנות מתחת למעבר, שהקימו נקודות אספקה לאורך החלק התחתון של המסלול, ושכר גם אומנים שיקימו חנויות לאורך המסלול. ב 15 במאי יחידה קידמית חצתה את המעבר וכבשה את אאוסטה, ולאחר מכן בתי חולים הוקמו במרטיני ואאוסטה. במרטיני היחידות קיבלו מנות לשלושה ימים. כל הציוד - מרכבות, ארטילריה, נשק ותחמושת, פורקו וחולקו לחבילות של 30 ק"ג כדי שאנשים יוכלו לסחוב אותן. התותחים נגררו על בולי אורן חלולים על ידי פרדות וכאשר הפרדות מתו מתשישות הן הוחלפו על ידי 100 חיילים. נפוליאון הציע פרסים כספיים נדיבים לחיילים ופועלים שהצליחו לבצע משימות קשות בזמן הנדרש.
במשך מספר ימים לקראת סוף מאי הצבא הצליח לעבור במעבר בקצב של 6000 איש ביום. תזמורות ניגנו מרשים לאורך המסלול, כאשר התופים הלמו בחוזקה בעיקר במקומות בהם היה צריך להיזהר. במנזר העניקו הנזירים לכל חייל שעבר שתי כוסות יין, חתיכת לחם שיפון עם גבינה כמחווה לצבא הצרפתי. בירידה השלג נערם כך שחיילים גלשו בישיבה במורד ההר ונפוליאון שהיה אחרון בשיירה החליק גם הוא. מזג האוויר הנעים שרר בכל זמן המעבר, והמסע כולו היה יכול להפוך לאסון אם מזג האיר היה משתנה.
אבסינט
פואמה סימפונית
פואמה סימפונית היא יצירה מוזיקלית חד-פרקית השואבת את השראתה ואת צורתה מדימויים חוץ-מוזיקליים. הפואמה נעה סביב נושא או נרטיב מסוים ובו כלי הנגינה "מתארים" סיפור. בראייה צורנית, לפואמה סימפונית מספר חטיבות, הדומות לאלו שבצורת סונאטה.
סגנון סימפוני זה הומצא ושוכלל על ידי המלחין ההונגרי פרנץ ליסט. ליסט חיבר 13 פואמות סימפוניות שונות משנת 1846 עד שנת 1861, כגון "הפרלודים", "טאסו", "מזפה" ו"אורפיאוס". מלחין נוסף שתרם להתפתחותה של הפואמה הסימפונית היה המלחין הגרמני ריכרד שטראוס, שחיבר, בין השאר, את הסימפוניות "דון ז'ואן", "תעלוליו העליזים של טיל אוילנשפיגל", "כה אמר זרתוסטרא" ו"דון קישוט".
אשכול
בית יוסף
בית יוסף הוא ספרו של רבי יוסף קארו, העוסק בבירור הלכות שמקורן בתלמוד ובראשונים, ופסק ההלכה. הספר נכתב על ספרו של רבי יעקב בן אשר, ארבעה טורים. חלק נוסף של הספר הוא בדק הבית, שהוא תיקונים והשלמות לבית יוסף של המחבר. הספר נכתב במשך 32 שנה. רבי יוסף קארו התחיל אותו באדריאנופול שבגבול טורקיה/יוון בשנת 1522 והשלימו בצפת שנת 1555.
מטרת הספר.
עם הופעת הספר הטור של רבי יעקב בן אשר הפך הספר למורה הלכה למעשה ברוב ארצות אירופה, במאת השנים הראשונות מהמצאת הדפוס נדפס בעשרות מהדורות, והיה לספר יסוד בכל בית יהודי.
הואיל ושיטת הפסיקה של הטור היא בעיקר על פי אביו הרא"ש שרוב פסקיו הם פסקי רבני אשכנז, ובעיקר בעלי התוספות, נמצאו תלמידי פוסקי ספרד בחלל ספרותי הלכתי, שהניע את רבי יוסף קארו לחבר את ספרו.
ריבוי השיטות והחומר הכתוב קיבל מענה על ידי כינוסו למקום אחד.
מבנה הספר.
הספר נכתב כמעין פירוש לספר ארבעה טורים. רבי יוסף קארו סיכם בהרחבה את כל סוגיותיו של הטור. בהתחלת כל סוגיה מובא מקור בסיסי, ציטוט מהגמרא, או במידה שאין גמרא על הלכה זו, ציטוט מאחד הראשונים. לאחר הבאת המקור הבסיסי, מביא רבי יוסף קארו את הפרושים השונים לגמרא, ואת הדעות הנוספות בסוגיה. כמו כן הוא מוסיף על הדעות הראשונות, ראשונים נוספים שפירשו וסברו כדעתם. לסיכום הסוגיה רבי יוסף קארו פוסק הלכה כאחת הדעות, או כפשרה מתאימה על פי דעתו, כל זה על פי שיטת הפסיקה המיוחדת שלו.
לאחר מספר שנים מההוצאה הראשונה של הספר, רבי יוסף קארו הוסיף את "בדק הבית". הוא הוסיף חיבור זה בתוך החיבור המקורי "בית יוסף". את זה הוא עשה משום שהגיעו לפניו ספרים נוספים של הראשונים, ולאחר עיון נוסף בסוגיות. לרוב אין שינוי מהותי בחיבור "בדק הבית", אלא רק תוספות ותיקונים קלים.
שיטת הפסיקה של ה"בית יוסף".
דרך פסיקתו של ה"בית יוסף" היא לרוב על פי שניים מתוך שלושה מהפוסקים המכונים "שלושת עמודי הוראה": הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם. שיטת פסיקה זו היא חידושו של ר' יוסף קארו, וכך הוא מנמק בהקדמתו לבית יוסף מדוע בחר בדרך זו: דרכם של הראשונים בפסיקת ההלכה הייתה לפסוק ישירות מן התלמוד ולהביא ראיות ממנו לדבריהם. בדרך זו, טוען ר' יוסף קארו, לא ניתן כבר ללכת בדורו. חיבורי הראשונים מלאים בנימוקים וראיות תלמודיות ואין בידיו היכולת להכריע טענתו של מי מהם חזקה או מסתברת יותר, מה גם שאפילו היה הולך בדרך זו - היא דרך ארוכה ולא היה מספיק להכריע בכל דין. לפיכך הוא בוחר בדרך אחרת והיא לפסוק על פי פוסקים שבקהילות ישראל השונות היה נהוג לפסוק על פיהם והם הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, וכאשר ישנה מחלוקת ביניהם הוא מכריע על פי הרוב מביניהם.
וכאשר אין הכרעה על פי דעותיהם, הוא הוסיף עוד חמישה רבנים, מגדולי הראשונים, שיכריעו את ההלכה: הרמב"ן, הרשב"א, הר"ן, המרדכי והסמ"ג.
השגות על שיטה זו.
על שיטתו של ה"בית יוסף" קמו כמה חולקים. אצל יהדות אשכנז בעיקר קבלו על כך שפסיקה כזו יוצרת הכרעה בדרך כלל כשיטת הרי"ף והרמב"ם שהולכים על פי רוב באותה שיטה, בעוד הרא"ש בדרך כלל בעמדת מיעוט ונדחה מהלכה, למרות שבקהילות אשכנז נוהגים בדרך כלל כשיטתו, המבוססת בעיקרה על בעלי התוספות וחכמים נוספים.
מחשובי הפוסקים של יהדות אשכנז שהתנגדו לדרך פסיקה זו היה ר' משה איסרליש (הרמ"א) בספרו דרכי משה על הטור. הרמ"א כתב את ספרו בתור ספר עצמאי, אך מאחר שהוא מצטט באופן נרחב דברים שכבר הביא ה"בית יוסף" ואף מרבה לצטט באריכות את דברי הבית יוסף, המדפיסים קיצצו בספרו, והביאו רק את הדברים שבהם חולק על הבית יוסף או מוסיף עליו. דפוס זה השתרש, ומודפס בגוף ספרי ה"טור", ואילו ספר המקור מודפס בנפרד בדרך כלל, וידוע כ"דרכי משה הארוך".
מלבד הרמ"א, חלקו על השולחן ערוך מהריק"ש (ר' יעקב קאשטרו), אשר כתב ספר הגהות לשולחן ערוך, בו הוא מעיר על דברי הר"י קארו על פי התיקונים שהביא הר"י קארו עצמו בספר "בדק הבית" ל"בית יוסף". הגדיל והרחיק מכולם ר' יום טוב צהלון, המהריט"ץ, מגדולי ההלכה בטורקיה ובא"י בסוף המאה ה-16 ותחילתה של המאה ה-17, בהביעו את הדעה שהשולחן ערוך "עשאו הרב יוסף קארו זלה"ה לקטנים ועמי הארץ".
השפעת ה"בית יוסף".
בדור הראשון רבה ההתנגדות אליו, וחכמים שונים לא למדוהו בטענה שהוא ממעט בעמל התורה, ומשמיט מקורות שראויים להחשב בהלכה. לדוגמה, ריב"ל (ר' יוסף אבן לב 1505-1580, מגדולי המורים והפוסקים במרכזי התורה בסלוני וקושטא) נעל בפני הספר את דלתי ישיבתו. .
אך עם השנים הפך הבית יוסף לכלי ראשון במעלה בקביעת ההלכה, וכשהוא מביא תשובה או משמיטה יש לדבר זה משקל בהלכה.
השולחן ערוך.
רבי יוסף קארו כתב ספר של סיכומי הדינים העולים מ"בית יוסף", וזאת על מנת לאפשר לראות את מסקנת ההלכה, ולאפשר חזרה מהירה על הדברים בספר "שולחן ערוך". בסופו של דבר הפך ה"שולחן ערוך" לספרו החשוב יותר והשימושי יותר של רבי יוסף קארו.
ספר "שולחן ערוך" נחלק, כמו ספר "הטור", לארבעה חלקים כדלהלן: אורח חיים, יורה דעה, חושן משפט ואבן העזר. וכן הסימנים שבו מחולקים באופן זהה (למעט שינויים ספורים).
הנצחת הספר בית יוסף במדינת ישראל.
על שם ספרו בית יוסף על ארבעת הטורים רחובות בערים; בני-ברק, צפת, קרית גת, ראשון לציון, תל אביב-יפו.
עינב
העינב הוא פרי גפן היין. זהו ענבה, פרי לא קלימקטרי בעל זג (קליפה) דק ועשיר בצבענים וציפה מימית, שבתוכה 4-0 חרצנים. צבע הענב משתנה בתלות זן הגפן ויכול להיות סגול, אדום, ורוד או ירוק. לענבים צורה אליפטית. קיימים מאות זני ענבים, הנחלקים באופן מסורתי לענבי יין - המיועדים לייצור יין וגראפה, ענבי שולחן - המיועדים לאכילה כמות שהם, וענבי שולחן ויין - המתאימים לשני הייעודים. בנוסף, יכולים הענבים להצרך בצורת צימוקים, ריבה, ג'לי, חומץ, תמצית זרעי ענבים, שמן זרעי ענבים, צ'ורצ'חלה (ממתק גרוזיני מסורתי) או דבשה. גם לחרצנים שימוש חשוב לתעשיית שמן מזרעי ענבים המשמש לעיסוי ולרפואה. הליך קטיף הענבים נקרא בציר.
היסטוריה.
ביות הענבים הסגולים התרחש במרכז אסיה. הופעת השמר בצורה טבעית על קליפת הענב הובילה לשימוש בפרי לייצור משקה אלכוהולי - יין. ההירוגליפים של מצרים העתיקה מתעדים את עיבוד הענבים הסגולים, דבר המיוחס גם ליוונים, לפיניקים ולרומאים. בתקופות מאוחרות יותר הענבים התפשטו לכל אירופה ומשם לעולם החדש.
הזג הוא קליפתו הדקה של הענב, העוטפת את ציפת הפרי בה מצוי החרצן. הענבים הם הפרי היחיד שיש שם נפרד לקליפה שלהם. המקור למילה זג מובא ב, ממנו ניתן להסיק כי כבר בתקופה קדומה זו משמעות המילה זג הייתה קליפת הענב והמילה חרצן שימשה לתיאור גרעינו:
"כל ימי נזרו מכל אשר יעשה מגפן היין מחרצנים ועד זג לא יאכל".