השיגור הראשון בוצע מכן השיגור LC-39A במרכז החלל קנדי. בדומה לשיגור הראשון של החללית דרגון 1.0, שנשאה איתה גלגל גבינה לחלל, גם הפעם המטען היה סמלי ויוצא דופן: מכוניתו הפרטית של אילון מאסק, טסלה רודסטר אדומה, בתא הכפפות היו עותק של הספר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, מגבת ושלט עם כיתוב "בלי פאניקה"; במושב הנהג ישבה בובה בחליפת האסטרונאוט של החברה; ברכב הושמעו השירים "Space Oddity" ו־"Life on Mars" של דייוויד בואי ללא הפסקה. למכונית חוברו שלוש מצלמות ששידרו ממנה בשידור חי למשך מספר שעות. היא שוגרה למסלול אליפטי סביב השמש בו תגיע אל מעבר למרחק של מאדים מהשמש.
שני המאיצים הצדדיים, שזו להם הטיסה השנייה לחלל, שבו ונחתו בהצלחה במנחתים ייעודיים סמוך לאתר השיגור יחד. המאיץ האמצעי לא הצליח לנחות והתרסק באוקיינוס במהירות 480 קמ"ש, 100 מטר מהאסדה עליה יועד לנחות.
לאחר הדגמת יכולותיו, אפשר הטיל ל-SpaceX לזכות במספר חוזים משמעותיים, בינם 40% מחוזי השיגור הבאים של משרד ההגנה האמריקאי, אשר ידרוש מהחברה לפתח יכולות נוספות לטיל, כמו הרכבת מטען אנכית (כיום הטיל מורכב אופקית ומועמד על כן השיגור טרם לשיגורו). כחלק מהחוזה יפתחו בניין נייד אשר לאחר הרמת הטיל, יכסה אותו ובו יורכבו המטען וחופת המטען, יכולת הנדרשת על ידי הלוויינים שלהם, כמו גם חופת מטען אווירודינמית גדולה יותר, שתתאים למטענים הגדולים. כיום משתמש הטיל באותה חופת מטען כמו הפאלקון 9, שכבר נחשבת קטנה יחסית ליכולת נשיאת המטען שלו, מה שמועצם עבור הפאלקון הכבד העוצמתי.
בנוסף, הטיל זכה במספר חוזי שיגור עבור נאס"א, כמו החללית Psyche, ושיגור חלקים לתחנת החלל LOP-G, שתיבנה סביב הירח כחלק מתוכנית ארטמיס, יחד עם חוזי אספקה לתחנה זו, בה ישגר הטיל את חללית ה-Dragon XL, גרסה של חללית הדראגון של החברה שתותאם לאספקת התחנה.
מחיר.
מחיר השיגור של פאלקון כבד נע בין 90 מיליון דולר כאשר מאיצי הצד נוחתים חזרה ל־150 מיליון דולר לתצורה בה כל שלושת השלבים המאיצים משתמשים במלוא הדלק שבהם. מדובר במחיר תחרותי מאוד בשוק שיגורי הלוויינים. (לשם השוואה: טיל דלתא 4 כבד מסוגל לשגר מטען במשקל קטן בכ-50% מפאלקון כבד אך עולה יותר מפי 2 ממנו - 350 מיליון דולר.)
שיגורים.
הפעלתו המסחרית הראשונה של הפאלקון הכבד הייתה ב-11 באפריל 2019, עם שיגור לוויין התקשורת הסעודי ArabSat 6A. בשיגור הזה, לראשונה בפאלקון כבד, שלושת המאיצים של הפאלקון נחתו בחזרה בהצלחה., אולם עקב רוחות וגלים גבוהים, המאיץ המרכזי אבד בים.
השיגור השלישי היה ב-25 ביוני 2019 בהזמנת מחלקת ההגנה של ארצות הברית. גם בשיגור זה שני מאיצי הצד נחתו בהצלחה והמאיץ המרכזי אבד בים.
צבי בכרך
צבי (וַלטר) בכרך (7 בספטמבר 1928 – 28 ביולי 2014) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן, מבכירי חוקרי השואה והאנטישמיות.
הוא פרסם מחקרים וספרים בתולדות הנאציזם והאידאולוגיה הנאצית והפשיסטית, האינטלקטואלים היהודים והגרמנים בתקופת ויימאר, האנטישמיות ותולדות יהדות גרמניה.
שימש כחוקר בכיר ביד ושם וכנשיא מכון ליאו בק.
ביוגרפיה.
נולד למשפחה יהודית בהנאו שבגרמניה בשנת 1928. אביו שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ועסק בבנקאות ובמסחר. בגיל צעיר עברה המשפחה להמבורג וצבי התחנך אצל ידיד המשפחה, הרב יוסף צבי קרליבך.
כעבור עשר שנים, בשנת 1938, נמלט עם משפחתו להולנד. בינואר 1942 נתפסה המשפחה על ידי הנאצים, וצבי נשלח למחנה המעבר וסטרבורק, לאחר מכן לגטו טרזיינשטט ולמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. הוא שרד את צעדות המוות ושוחרר על ידי הצבא האמריקאי. הוריו לא שרדו ורק אחיו נשאר בחיים. בשנת 1945 עלה לישראל, כשהוא בן 18 בעוד שאחיו פנה לארצות הברית. צבי היה חבר קיבוץ בארות יצחק שבנגב והשתתף בלחימה על הגנת הקיבוץ מול הצבא המצרי במלחמת העצמאות. לאחר המלחמה היה שותף להקמתו מחדש של הקיבוץ ולימים עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בתל אביב. פרופ' בכרך היה מתלמידיו של מר שושני, ושימש כעוזרו בעת ששושני התגורר בקיבוץ בארות יצחק.
פרופ' בכרך השלים את בחינות הבגרות בגיל מבוגר והחל בלימודיו האקדמיים בזמן ששימש מורה במספר תיכונים בעיר וסחף אחריו מעריצים רבים אשר השתתפו בהרצאותיו. הוא הצטרף לסגל המרצים באוניברסיטת בר-אילן עד ליציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גם אז המשיך ללמד באוניברסיטה קבוצה ממעריציו אשר כינו עצמם "חוג הצבי".
בשנת 2008, עם הגיעו לגבורות, ערכה אוניברסיטת בר-אילן בשיתוף אוניברסיטת פורטו וגורמים נוספים כנס לכבודו בנושא הסובלנות ובהשתתפות מרצים רבים מהארץ ומעולם.
פרופ' בכרך נפטר ב-28 ביולי 2014 והוא בן 85. בשנת 1949 נישא לחנה שושנה (וייס) בכרך, שנפטרה כעשרה חודשים אחריו. לזוג נולדו שלושה ילדים: מנחם בכרך, ששירת כתא"ל בצה"ל, בתפקידי פיקוד בחיל התותחנים, פרופ' ערן בכרך, וירולוג, חבר סגל בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ומלכה אור-חן, ששימשה כסגנית ראש המחלקה לקרימינולוגיה ונציבת האוניברסיטה למניעת הטרדה מינית באוניברסיטת בר-אילן.
ואיומיה טיוס
ואיומיה טיוס (באנגלית: Wyomia Tyus; נולדה ב-29 באוגוסט 1945) היא אצנית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בריצת 100 מטר. היא האצנית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שהגנה על תוארה בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה.
טיוס נולדה בגריפין, ג'ורג'יה. היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה טיוס בשתי מדליות. מדליית זהב בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם של וילמה רודולף מארצות הברית, 11.2 שניות, לפני בת ארצה אדית מקגוויר (11.6 שניות) ואווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ומדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות).
בשנת 1965 קבעה טיוס בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 10.3 שניות. שבועיים לאחר מכן ב-31 ביולי בתחרות שנערכה בקייב אוקראינה (אז ברית המועצות) היא השוותה את השיא העולמי בריצת 100 מטר של אירנה שווינסקה האצנית היהודיה מפולין וקבעה 11.1 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה טיוס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.78 שניות, לפני בת ארצה ברברה פרל (23.83 נשיות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה טיוס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 11.0 שניות, לפני פרל (11.1 שניות) ושווינסקה (11.1 שניות) בפעם השנייה ברציפות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שזוכה להישג זה ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 42.8 שניות, לפני קובה (43.3 שניות) וברית המועצות (43.4 שניות). כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש של 43.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה טיוס מתחרויות.
אובסיי טמקין
אובסיי טמקין (Owsei Temkin; 6 באוקטובר 1902 מינסק - 18 ביולי 2002, ארצות הברית) היה היסטוריון של הרפואה יהודי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קורות חיים.
טמקין נולד במינסק ב-6 באוקטובר 1902 למשפחה יהודית. בשנת 1905 משפחתו עברה, עקב הפוגרומים, ללייפציג, שם אביו פתח חנות לכלי נגינה. בשנת 1922 החל טמקין ללמוד רפואה באוניברסיטת לייפציג. הוא לקח גם קורסים באנגלית, בפילוסופיה ובזואולוגיה. טמקין החל בשנת 1925 לקחת קורסים אצל הנרי זיגריסט (Henry Sigerist) בהיסטוריה של הרפואה וכתב את התזה שלו בנושא "מושגי המחלה אצל היפוקרטס" תחתיו הנחיית של זיגריסט. בשנת 1927 סיים את לימודיו ושנה לאחר מכן הוסמך כרופא. אולם טמקין לא פנה לפרקטיקה של הרפואה ובמקום זה החל לשמש כעוזר מחקר של זיגריסט. בשנת 1932 נבחר זיגריסט לעמוד בראש המרכז הראשון להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבארצות הברית. בין השנים 1958 ל-1968 שימש כמנהל המכון.
טמקין זכה במדליית ולץ' (welch medal) בשנת 1952 ובפרס סרטון (sarton prize). במשך עשרים שנה ערך את כתב העת Bulletin of the History of Medicine. עד שנותיו האחרונות, חרף קשיים רפואיים המשיך במחקריו. הוא היה נשוי לליליאן, אותה פגש בלימודים ואב לשתי בנות. אחת מבנותיו, ג'ודית' (Judith T. Irvine), היא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מישיגן. הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 1968 יצא ספר מאמרים לכבודו, "Medicine, science, and culture: historical essays in honor of Owsei Temkin". נפטר בשנת 2002 בגיל 99.
SPIE (The International Society for Optical Engineering) היא אגודה מדעית בינלאומית להנדסה אופטית.
אודות.
האגודה הוקמה בראשון ביולי 1955 בקליפורניה כ-Society of Photographic Instrumentation Engineers. בשנת 1964 שונה שמה ל-Society of Photo-Optical Instrumentation Engineers. בשנת 1981 שונה שם האגודה ל-SPIE—The International Society for Optical Engineering ומשנת 2007 היא מתקראת SPIE. נכון ל-2011 באגודה חברים יותר מ-180,000 אנשים מ-170 מדינות.
האגודה מפעילה את SPIE Digital Library, ספרייה וירטואלית ובה יותר מ-313,000 מאמרים בנושאים הקשורים לפעילות האגודה.