חואן מררו פרס (בספרדית: Juan Marrero Pérez, 8 בדצמבר 1905 - 14 בפברואר 1989) היה כדורגלן ומאמן ספרדי שנודע בכינוי אילריו (Hilario). הוא שיחק בעמדת הקשר מתחילת שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, והוא ייצג את מדינתו במונדיאל 1934. בהמשך אימן במשך כשני עשורים מספר קבוצות, במשך רוב הזמן בליגה השנייה בספרד.
קריירה.
אילריו נולד וגדל בלאס פאלמאס שבאיים הקנריים והוא החל את הקריירה שלו במועדון המקומי פורטניו. בהמשך עבר לריאל קלוב ויקטוריה כדי למלא את תפקידו של חוסה פדרון שעבר לאספניול. כאשר הוקמה הליגה הספרדית לקראת 1929, התעניינו בשירותים דפורטיבו לה קורוניה וברצלונה, ולבסוף החליט לעבור לדפורטיבו, שעמדה לשחק בליגה השנייה. אוהדי הקבוצה סירבו לקבל את עזיבתו של השחקן האוהב עליהם וניסו למנוע זאת, אך אילריו התחפש לאישה כדי להתחמק החוצה בספינה מהאיים הקנאריים לכיוון לה קורוניה. קבוצתו המקורית, ויקטוריה, התלוננה על המעבר להתאחדות הכדורגל והיא אכן קבעה שהמעבר לא חוקי ושאסור לו לשחק בדפורטיבו, ובכל זאת הוא נשאר שם ושיחק כרגיל. גם ברצלונה הצטרפה לתלונות של ויקטוריה, ועיתונות הספורט תמכה בטענתם. אף על פי כן, בחודש מרץ יצאה בהצהרה שונה והודיעה שהמעבר חוקי, והטילה קנס כבד על ויקטוריה על כך שקיבלה סכום כסף על המעבר מבלי שההסכם יהיה רשמי וקנס קל על דפורטיבו לה קורוניה על כך שניהלה משא ומתן עם השחקן ישירות ולא דרך המועדון.
הן ויקטוריה והן ברצלונה לא ויתרו על מאמציהן וביקשו להביא את הסוגיה לישיבה השנתית של התאחדות הכדורגל ביולי. הדיון הציבורי סביב השחקן בתקופה זו משך אליו תשומת לב רבה, ואנשים רבים מכל רחבי ספרד הבחינו ביכולותיו כשחקן. לבסוף, ההחלטה באספה הייתה שאילריו יישאר שחקן של דפורטיבו לה קורוניה, והוא שיחק עם הקבוצה בליגה השנייה בשנתיים הבאות.
ב-1931 ביצעה דפורטיבו לה קורוניה את ההעברה הגדולה בתולדותיה, כשהעבירה את אילריו לשורות ריאל מדריד, מהקבוצות הבכירות במדינה, תמורת 100 אלף פסטות. בריאל מדריד שיחק במשך 5 שנים לצד בכירי הכדורגל הספרדי באותה עת, כגון ריקרדו זאמורה, סיריאקו ארסטי, חסינטו קינקוסס ולואיס רגיירו. כבר עם הגעתו לקבוצה, עזר לה לזכות בשתי אליפויות רצופות, הראשונות בתולדותיה, כשהוא כובש 5 שערים בכל אחת משתי העונות. ב-1934 זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי, כשבמשחק הגמר נגד ולנסיה כבש את שער השוויון בדרך לניצחון 2 - 1 וזכייה בתואר. העונה הבאה, עונת 1934/1935, הייתה עונת השיא של אילריו, בכך שכבש 10 שערים ב-22 משחקי ליגה בהם שותף, אך ריאל מדריד סיימה כסגניתה של האלופה ריאל בטיס.
במשך תקופתו במדריד זכה אילריו לייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד. ב-9 בדצמבר 1931 ערך את הופעת הבכורה במדיה, במשחק ידידות נגד באצטדיון הייבורי בו ספרד הובסה 7 - 1. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1934 שנערך באיטליה, אם כי אילריו לא שיחק באחד משני משחקיה של ספרד, שהודחה ברבע הגמר על ידי . ב-24 בינואר 1935, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי הנבחרת, כבש שער ועזר לקבוצתו לנצח את 2 - 0 במשחק ידידות.
ב-1936 הצטרף לוולנסיה כדי לשחק עמה בגביע הספרדי. הוא שיחק בשני משחקיה בגביע, אך היא הודחה עוד לפני שמינית גמר הטורניר על ידי אספניול. בהמשך השנה פרצה מלחמת האזרחים, ובזמן המלחמה עבר להתגורר בלה קורוניה שבחבל גליסיה, שם השתתף במשחקי ידידות מעטים. אחד הסיפורים הידועים מתקופת המלחמה היה שכשחברו של אילריו, השוער פאקו טריגו היה בבר בעיר, חיילים פשיסטים, מהצבא של פרנסיסקו פרנקו, נכנסו לבר ורצו לעצור אותו. כשהם החלו ללוות אותו החוצה, נכנס אילריו פנימה, והחיילים זיהו אותו כשחקן המפורסם שייצג את המדינה במונדיאל וביקשו ממנו חתימות. אילריו הבין שחברו בצרה ולכן הציג אותו בתור "השוער המפורסם מסנטנדר". החיילים חשו נבוכים ומבוישים, התנצלו וביקשו עוד חתימה בדרך החוצה.
כאשר תמה המלחמה ב-1939, בגיל 34, שב אילריו למשחק מקצועני כשהצטרף לברצלונה, במדיה שיחק במשך עונה בודדת. בסוף העונה חזר ללה קורוניה והחל לשמש מאמן-שחקן בקבוצה הבכירה בעיר, דפורטיבו לה קורוניה, שהייתה אז בליגה השנייה. הוא סייע לה לעלות לליגה הראשונה מהמקום השני, והוא המשיך בקבוצה עוד עונה. לקראת סוף עונת 1942/1943 שימש מאמנה של אלצ'ה, גם כן מהליגה השנייה, אך הוא לא הצליח לעזור לה להתייצב והיא ירדה לליגה השלישית.
באמצע עונת 1944/1945 מונה אילריו למאמנה של ראסינג פרול מליגת המשנה, עמה סיים את העונה במקום ה-10. בעונת 1945/1946 שב לאמן את דפורטיבו לה קורוניה, שירדה חזרה לליגה השנייה. עמו כמאמן היא עלתה פעם נוספת לליגה הבכירה כשסיימה במקום השני בליגה, אך בעונה הבאה הקבוצה כשלה והוא עזב את תפקידו במועדון עוד בדצמבר, כשאת העונה הקבוצה סיימה במקום לפני האחרון וירדה ליגה. כבר בפברואר 1947 שב לראסינג פרול לקדנציה שנייה. ראסינג פרול שרדה בקושי רב בליגה השנייה, סיימה רק נקודה מעל למקום ה-12 שמוביל לפלייאוף על המקום בליגה. עונת 1947/1948 הייתה מוצלחת הרבה יותר עבור אילריו וקבוצתו, שהגיעה עד למקום השלישי תוך התבססות על יכולת גבוהה של החלוץ חוסה קאירו, שהבקיע 26 שערים במהלך העונה. אולם, העונה הבאה הייתה קשה במיוחד עבור ראסינג פרול, ולאחר 6 הפסדים רצופים בליגה אילריו פוטר.
בעונת 1949/1950 אימן את ז'ירונה, גם היא מהליגה השנייה, והוא הדריך אותה עת סיימה במקום ה-9, במרכז הטבלה. לאחר מכן שב לאיים הקנאריים, שם גדל, והוא אימן את לאס פאלמס ב-1951. בהמשך אימן לתקופה קצרה את טנריפה ואז הצטרף לצוות המקצועי של דפורטיבו לה קורוניה. בעונת 1958/1959 הפך באופן זמני למאמן הקבוצה עד סוף העונה והיא סיימה במקום השביעי בליגה השנייה. באמצע העונה הבאה שב לראסינג פרול לקדנציה שלישית גם אצלה, אך היא ירדה לליגה השלישית מהמקום האחרון בסוף העונה.
ב-1989, בגיל 83, הלך אילריו לעולמו כאשר גר בעיר הולדתו, לאס פאלמאס.
שירות הביון הלאומי (קניה)
שירות הביון הלאומי של קניה (בסוואהילי: Huduma ya Ujasusi ya Kitaifa) שבעבר נודע בשם השירות הלאומי לביון וביטחון (NSIS) הוא סוכנות ריגול ושירות הביטחון של קניה, הפועל כשירות חשאי ומשטרה חשאית.
מקורו ב"אגף המיוחד", מחלקת משטרה ארצית אשר נוצרה ב-1952 תחת ממשל האימפריה הבריטית. בין היתר הוא סיפק את המודיעין הנדרש לדיכוי ההתקוממויות במאו מאו.
בשנת 1998 קיבל הארגון את שמו הנוכחי.
מבנה.
שירות הביון מחולק לשבע חטיבות:
הכנסייה האורתודוקסית של יוון
הכנסייה האורתודוקסית של יוון או בשמה הרשמי - כנסיית יוון
(ביוונית: Ἐκκλησία τῆς Ἑλλάδος) (אקליסיה טיס אלאדוס) היא נחשבת חלק מהכנסייה האורתודוקסית היוונית הרחבה יותר, ומייצגת את הכנסייה האוטוקפלית של יוון. היא מפעילה את סמכותה על מוסדות הדת האורתודוקסית היוונית בשטחי יוון העצמאית "הישנה" כפי שהייתה בשנת 1912, לפני מלחמות הבלקן מהשנים 1912–1913, בעוד שמוסדות הדת האורתודוקסיים היוונים בשאר יוון - ("האדמות החדשות" -בצפונה של יוון - אפירוס, מקדוניה, תרקיה המערבית, איים כמו לימנוס, לסבוס, כיוס, פטמוס, סמוס ואיקריה, ו כרתים והאיים הדודקאנסיים - כפופים לפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול.
עם זאת, רוב הדיוקסיוס של המיטרופוליות ב"ארצות החדשות " של יוון מנוהלות בפועל מסיבות פרקטיות על ידי כנסיית יוון, זאת לפי הסכם בין כנסיית אתונה וזו של קונסטנטינופול. ראש כנסיית יוון, הפרימט, הוא ארכיבישוף אתונה ושל כל יוון.
כנסיית יוון היא אחת מחמש עשרה הכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות האוטוקפליות. עד שנת 1833 היא הייתה שייכת לפטריארכיית קונסטנטינופול אולם עם הכרזת עצמאות יוון, הכריזה את עצמה כאוטוקפלית, במיוחד כשהפטריארכיה נמצאה בשטחה של האימפריה העות'מאנית והייתה תלויה בה.
מעמד האוטוקפליות הוכר לה לבסוף על ידי הפטריארכייה בקונסטנטינופול בשנת 1850.
כיום בראש כנסיית יוון, החל מ-7 בפברואר 2008 מכהן ארכיבישוף אתונה וכל יוון, ירונימוס השני.
לכנסיית יוון כעשרת מיליון מאמינים. השפה הליטורגית היא היוונית קוינה, לשון הברית החדשה, השפה השימושית - היוונית המודרנית.
לוח השנה הוא גרגוריאני, פרט לקביעת תאריך חג הפסחא שהוא לפי לוח השנה היוליאני. הפולחן והמוזיקה הליטורגיים הם ביזנטיים.
הדת השלטת ביוון.
הדת הנוצרית האורתודוקסית הפכה באופן רשמי לסממן קבוע של הזהות הלאומית היוונית עוד בחוקה המודרנית הראשונה של יוון, חוק אפידאורוס משנת 1822 בימי מלחמת העצמאות של יוון. הפתיח לכל החוקות הבאות של יוון מתחיל במילים "בשם השילוש הקדוש, החד מהותי ובלתי מחולק והכנסייה האורתודוקסית של ישו המשיח" מוגדרת כ"דת השלטת של יוון".
המשכורות והפנסיות של כמרי הכנסייה האורתודוקסית משולמים על ידי המדינה בשיעורים הדומים לאלו של המורים.
בעבר פיצתה הכנסייה על כך את המדינה באמצעות תשלום מס בשווי 35% על ההכנסות השוטפות של הכסייה, אולם מס זה בוטל בשנת 2004.
בתוקף מעמדה כדת שלטת, חוקיה הקאנוניים של הכנסייה מוכרים של ידי הממשלה היוונית בתחומים הנוגעים לניהול הכנסייה. מוסד הכנסייה מנוהל על ידי "חוקת כנסיית יוון" שהיא חוק שנקבע באמצעות הצבעה בפרלמנט המדינה. הנישואים הדתיים והטבילות מוכרים כשקולים כנגד הטקסים התואמים האזרחיים ותעודותיהם מונפקות על ידי הכמרים המנהלים אותם. כל התלמידים היוונים-אורתודוקסים הלומדים בבתי הספר יסודיים ותיכונים ביוון לומדים את מקצוע הדת הנוצרית האורתודוקסית. הקשר בין הכנסייה למדינה מנוהל על ידי המשרד לחינוך לאומי לענייני דת.
היררכיית הכנסייה.