בשובו ארצה, בשנת 1953, מונה למהנדס ראשי וראש ענף אפסנאות קשר. בשנים 1955–1957 שימש סגן קצין קשר ראשי ובשנים 1957 - 1962 עמד בראש חיל הקשר, בדרגת אלוף-משנה. בתקופתו הואצה והועצמה הדרישה למכשור קשר נייד המיוצר באופן עצמאי, ללא תלות בגורמי חוץ, ושם החיל שונה לחיל הקשר והאלקטרוניקה. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
בשנים 1962 עד 1964 שימש כיועץ מדעי בשגרירות ישראל בארצות הברית.
בשנת 1964 מונה למנכ"ל משרד הדואר, במקביל שימש יו"ר "החברה הבינלאומית לבזק", חברה משותפת למשרד הדואר ולחברה הצרפתית לכבלים ולרדיו, שתכננה והפעילה כבל תקשורת תת-ימי בין ישראל לצרפת שאפשר לישראל תקשורת טלפון בינלאומית. בשנת 1968 מונה למנכ"ל רפא"ל. באותה שנה הוענק לו פרס ביטחון ישראל. בשנים 1970–1972 שימש בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון.
לביא שימש כיו"ר המועצה לקשר ואלקטרוניקה ונשיא הסניף הישראלי של אגודת מהנדסי החשמל (IEEE).
בסיס 2
צביעת הכסט
צביעת הכּסט (Hoechst staining, Bisbenzimide dyes) היא צביעה פלואורסצנטית ל-DNA דו גדילי, מכיוון שה-DNA בתאים אאוקריוטים מרוכז בגרעין התא. צביעת הכסט מאופיינת בקליטת אור בטווח אולטרה סגול (350 nm) ופליטת אור כחול (460 nm כמו DAPI), האור הכחול נפלט כאשר מולקולת הצבע נקשרת לקשר A-T ב-DNA דו גדילי, קישור של מולקולת הצבע לקשר G-C פולט ב-50% פחות צבע מקישור ל A-T, שאריות צבע שאינו אחוז ב-DNA פולט אור ירוק.
ישנן מספר מולקולות דומות המשמשות לצביעת הכסט. המולקולות הללו (bis-benzimides) דומות מאוד במבנה, אך שונות בקבוצות הקיצון שלהם ובכך הן בעלות יכולת שונה לחדור דרך ממברנות. הן מסומנות כ-Hoechst 33342, Hoechst 33258, ו-Hoechst 34580. בצביעת הכסט ניתן לצבוע גם תאים מקובעים וגם תאים חיים בניגוד לצביעות גרעיניות אחרות כגון צביעת DAPI שאינה מאפשרת לצבוע תאים חיים. צביעת התאים החיים מתאפשרת בזכות יכולתם של מולקולות הצבע לחדור את הממברנה.
צביעת הכסט משמשת:
הערות לגבי שימוש בצביעת הכסט:
קחון
קחוֹן (מספרדית: Cajón, מילולית: "תיבה" או "מגירה") הוא סוג של תוף המורכב מתיבת עץ שבחזיתה משטח דק (בדרך כלל דיקט). הנגינה עליו מתבצעת תוך כדי ישיבה עליו והקשה על משטח הדיקט באמצעות כפות הידיים או באמצעות מקלות תיפוף.
מקורותיו והתפתחותו.
מקורותיו של הקחון הם ככל הנראה בעבדים האפריקאים שהגיעו לפרו, ובהמשך הוא נפוץ במוזיקה של מדינות רבות באמריקה הלטינית, בדגש על קובה - שם הוא מהווה חלק בלתי נפרד מסגנון הרומבה האפרו-קובני. כמו כן, הקחון הוא כלי הנגינה הנפוץ ביותר במוזיקה האפרו-פרואנית במאה ה-20.
מעריכים כי הקחון התפתח בחופי פרו בשנים המוקדמות של המאה ה-19, והגיע לשיא הפופולריות שלו באמצע המאה. לקראת סוף המאה החלו נגני הקחון לבצע שינויים בעיצובו, בעיקר על ידי כיפוף חלק מפאותיו, על מנת לגוון את ויברציית הצליל שהוא מפיק.
על פי אחת התאוריות, העבדים באמריקה הדרומית השתמשו בתחילה בתיבת עץ פשוטה על מנת להפיק ממנה מוזיקה ככלי הקשה, על מנת להתגבר על החרם המוזיקלי שהוטל על האזורים האפריקאים ביבשת. בדרך זו, הקחונים יכלו להיות מוסווים בקלות כשרפרפים ולא להיות מוגדרים ככלי נגינה. תאוריה זו גורסת, אם כן, כי הדיכוי שהטיל הכיבוש הספרדי על מוזיקת העבדים הוא אשר הביא להתפתחותו של הקחון.
עם חלוף השנים, הפך הקחון לחלק משמעותי ואינטגרלי מהמוזיקה הפרואנית והקובנית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל הכלי להיות נפוץ גם במוזיקת הפלמנקו, בעיקר בסיועו של הגיטריסט הספרדי פאקו דה לוסיה.
מבנה הקחון.
חמש מתוך שש פאות התיבה עשויות מעץ עבה, בדרך כלל בעובי של 1-2 סנטימטר. משטח דק של עץ לבוד ("דיקט") ממוסמר לתיבה בתור הפאה השישית, ומשמש כמשטח ההקשה. במשטח העץ שממול למשטח ההקשה ממוקם חור, שממנו מופק הצליל.
הקצוות העליונים של משטח ההקשה בדרך כלל לא ממוסמרים לתיבה, וכך ניתן להפיק צליל גם מהקשה עליהם ופגיעתם בתיבה. בקחון המודרני ישנם מספר ברגים בקצהו העליון, על מנת לכוון את גוון הצליל. בנוסף, נהוג להתקין לרוחב משטח ההקשה (מצדו הפנימי) מספר מיתרים, על מנת להפיק צלילים נוספים (בדומה לתוף הסנר). לעיתים מוצמדים לקחון גם מצילות קטנות (בדומה לאלה של הטמבורין). המתופף מנגן על הקחון באמצעות כפות ידיו והאצבעות, ובאזורים שונים של משטח ההקשה (ולעיתים אף על פאות אחרות של התיבה), ואף משתמש בהטיה של זווית הקחון - כל זאת על מנת להרחיב את מגוון הצלילים המופקים מהכלי. בקחון המודרני, חור הפקת הצליל ממוקם לעיתים באחת מהפאות הצדדיות של התיבה.
השימוש כיום.
כיום, הקחון נפוץ מאוד במוזיקה קובנית, במוזיקה פרואנית וכן בסגנונות שונים של מוזיקה קריאולית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הובא הקחון גם למוזיקת הפלמנקו על ידי הגיטריסט פאקו דה לוסיה. השימוש בקחון במוזיקת הפלמנקו כולל שימוש ב טכניקת נגינה ספציפית, אשר עיקרה לחץ על חזית הקחון באמצעות רגלו של המתופף על מנת לשנות את גובה הצליל שהכלי מפיק.
הקחון המודרני נפוץ בעיקר ככלי ליווי לגיטרה אקוסטית. בין המוזיקאים שעושים שימוש בקחון בשיריהם (בהופעות או בהקלטות אולפן) ניתן למנות את ג'ניפר לופז, פליטווד מק, אנסטסיה, ג'יפסי קינגז, נורה ג'ונס ואחרים.
ככל שהקחון הופך לכלי נפוץ ומוכר יותר, חברות מרכזיות ליצור תופים וכלי הקשה מייצרות יותר דגמים ממנו. כמו כן, הוא הופך לחלק בלתי נפרד מערכות כלי הקשה של נגני כלי הקשה ("פרקשיוניסטים").
בשנת 2001 הוכרז הקחון כ"מורשת לאומית" על ידי המוסד הלאומי הפרואני לתרבות.
צבי דר
צבי דר (31 באוגוסט 1898 - 6 בינואר 1969) היה מנהל התעשייה הצבאית.
דר נולד בשם פרנץ לדרר בקרלסבאד, בבוהמיה שבאוסטרו-הונגריה, כיום בצ'כיה. ב-1913 הצטרף לתנועת בלאו וייס ובמרוצת הזמן נבחר ליו"ר התנועה בצ'כוסלובקיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנה בין מייסדי תנועת החלוץ באירופה. בתקופת המלחמה שירת כקצין לוחם מטעם צבא אוסטריה בחזית מול איטליה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ חפציבה.
בשנת 1933 יזם קידוח ליד הקיבוץ, כשנתגלו מים בשפע הוחלט לחלקם בין הקיבוצים השכנים ולשם כך הוקמה "אגודת המים השיתופית של עמק חרוד" שדר עמד בראשה והמהנדס שמחה בלאס התקבל על ידו להיות היועץ והמתכנן שלה. בהמשך היה דר מנהל אגודת המים של משקי עמק יזרעאל וחבר הנהלת "סולל בונה". לאחר מכן הוא מונה לארגן את התעשייה ההסתדרותית, היה מנהלה הראשון של כור תעשיות ועמד בראש החברה בשנים 1944-1950.
היה חבר ארגון "ההגנה" והשתתף בתעשיית כלי הנשק שיצרו במחתרת, בשנים 1950–1967 כיהן כמנהל התעשייה הצבאית. היה חתן פרס ביטחון ישראל ב-1968 על מפעל חיים על פועלו בתע"ש. על שמו נקרא בית התרבות בחפציבה "בית צבי", שעל תכנונו הוחל לעבוד ב-1969 (כיום נטוש).
ויברציה
משחתת מסדרת אקצוקי
משטח (שינוע)
משטח (מכונה גם משטח העמסה או רפסודה) הוא מתקן שינוע שטוח שעליו מעמיסים מוצרים באופן יציב לצורך הזזתם באמצעות מלגזה או עגלת משטחים. המשטח מהווה את הבסיס ליחידת מוצרים לשינוע, הנערמים על המשטח באופן מסודר ומחוברים אליו בעזרת עטיפת פלסטיק חזק, או באמצעי אחר.
רוב המשטחים הנמצאים בשימוש בתעשייה עשויים מעץ ואילו מיעוטם עשוי מחומרים אחרים כגון: פלסטיק, מתכת, או נייר.
השימוש במכולות לשינוע סחורות העלה את השימוש במשטחים, זאת כיוון שרצפתה של המכולה שטוחה ונקייה ממכשולים ומאפשרת העמסה יעילה של משטחי סחורות. על רוב המשטחים ניתן להעמיס בקלות סחורות במשקל של טון אחד. בתחילת המאה ה-21 יותר מחצי מיליארד משטחים מיוצרים מדי שנה ובארצות הברית לבדה נמצאים בשימוש בכל עת כשני מיליארד משטחים.
סידור סחורות על גבי משטחים מקל במידה ניכרת על שינוע סחורות כבדות. סחורות המסודרות על גבי משטח ניתנות לשינוע בקלות בעזרת מלגזות בגדלים שונים ואפילו במלגזות ידניות. המשטח מאפשר שינוע קל ומהיר בעזרת מלגזה ידנית, במיוחד בשעה שהוא נעשה על גבי רצפה שטוחה וחזקה. כדי להקל על שינוע סחורות על גבי משטחים, נקבעו במהלך השנים תקנים לגודל משטחים.
ארגונים העושים שימוש במשטחים תקניים יכולים להפחית במידה ניכרת בהוצאות השינוע והאחסון. משטחים נמצאים בשימוש כמעט בכל תחומי התעשייה להוציא מפעלים המשנעים סחורות קטנות מאוד בגודלן (למשל, יצרני תכשיטים) או סחורות גדולות מכדי להתאים למשטח (למשל, יצרני מכוניות).
היעדר תקן עולמי למשטחים גורם להוצאות מיותרות רבות במסחר הבינלאומי. הקושי ביישומו של תקן עולמי בתחום זה נובע מן העובדה כי משטחים משמשים לשינוע מגוון אדיר של סחורות וכי הפתחים, דרכם יש להעביר משטחים, משתנים בגודלם במקומות שונים.
היסטוריה.
משטחים הוכנסו כאמצעים לשינוע סחורות במהלך תחילת המאה ה-20, עד לאותה עת נעשה שימוש נרחב בארגזים וחביות לצורך הגנה על סחורות, אחסונן ושינוען. לוח עץ פשוט, מורכב מקרשים ממוסמרים שתי וערב, הקדים את משטח העץ המוכר היום. פיתוח המלגזה בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביאו להרחבת השימוש במשטחים. מלגזות משוכללות יותר, היכולות להטות את המזלג ולא רק לשלוט על גובה המזלג, הקלו על העמסת משטחים על כלי רכב וגרמו להפצת השימוש במשטח כאמצעי שינוע.
תקנים ותקנות.
ISO 6780.
ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) קבע שש מידות למשטחי שינוע, המפורטים בתקן ISO 6780
משטח אירופי - EuroPallet.