מקללן נולד בפילדלפיה, הילד השני מחמישה של מנתח עיניים מפורסם. ב-1842 הוא התקבל לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וסיים את לימודיו במקום השני מתוך 59 בני כיתתו, 20 מתוכם יהפכו לגנרלים במלחמת האזרחים. במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ולאחריה חזר לאקדמיה ולימד הנדסה צבאית עד 1851. בין השנים 1855–1856 שירת כמשקיף צבאי במלחמת קרים. ב-1857 פרש מהצבא כדי להתמנות למהנדס ראשי של מסילות הברזל באילינוי. ב-22 במאי 1860 נשא לאישה את אלן מרסי. מאחר שמקללן התנגד להתערבות פדרלית בעבדות ותמך בזכויות המדינות בארצות הברית, כמה מעמיתיו הדרומיים ניסו לשכנעו לעבור לקונפדרציה, אך הוא היה מסור לרעיון האיחוד ודחה את רעיון הפרישה.
מלחמת האזרחים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה מקללן על ידי מושל אוהיו למייג'ור גנרל בצבא המתנדבים ומפקד המיליציה של אוהיו. ב-3 במאי התגייס בשנית לצבא הפדרלי וקיבל פיקוד על מחלקת אוהיו, וב-14 במאי הועלה בדרגה למייג'ור גנרל בצבא הסדיר, מה שהפך אותו לקצין הבכיר ביותר בצבא מלבד לוטננט גנרל וינפילד סקוט שהיה הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית. פעולותיו הצבאיות הראשונות של מקללן היו לכבוש את אזור מערב וירג'יניה, שהפכה מאוחר יותר למדינת וירג'יניה המערבית. בהגיעו לוירג'יניה הוא עורר מחלוקת כשהכריז כי הוא לא יתערב בעבדות באזור. מקללן זכה לכמה ניצחונות קטנים בווירג'יניה בהם הציג זהירות יתרה ואי רצון להשתמש בעתודות שלו, פעולות שיהפכו לסימן ההיכר שלו למשך כל המלחמה. בעקבות הניצחונות בווירג'יניה, העיתון הנפוץ הניו יורק הראלד כינה את מקללן 'נפוליאון הצעיר'.
מפקד ארמיית הפוטומק.
לאחר התבוסה הקשה שספג האיחוד בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי 1861, מינה לינקולן את מקללן למפקד מחלקת הפוטומק. תפקידו היה להגן על הבירה וושינגטון ולהשמיד את כוחות האויב בצפון ובמזרח וירג'יניה. ב-26 ביולי התמזגו למחלקה מספר יחידות מוירג'יניה ובולטימור, ובאותו יום הוכרז על הקמתה של ארמיית הפוטומק, עם מקללן כמפקדה. יכולותיו הארגוניות והלוגיסטיות הכניסו סדר לארמייה החדשה, והוא הפך אותה לכוח לוחם מרשים עם מורל גבוה ואנשי מטה יעילים. מקללן גם הורה על הקמת מערכת ביצורים מקיפה סביב וושינגטון כדי להגן עליה מפני מתקפה דרומית שהאמין כי תבוא. לא אחת רבו מקללן ווינפילד סקוט על האסטרטגיה שלדעתם צריך לנקוט; מקללן סירב לפתוח במתקפה נרחבת על הדרום מפני שהאמין כי צבא הקונפדרציה באזור צפון וירג'יניה גדול משלו בהרבה ומונה כ-150,000 חיילים, כשלמעשה מנה לכל היותר כ-60,000.
ב-1 בנובמבר 1861 פרש סקוט מתפקידו ומקללן מונה במקומו למפקד צבא האיחוד, למרות חששותיו של לינקולן. אולם מקללן לא הזדרז לצאת להתקפה על הדרום והתעלם שוב ושוב מפקודותיו של הנשיא. מיואש ומוטרד מחוסר מעשיו, הזמין אותו לינקולן לבית הלבן ב-12 בינואר 1862 כדי שיבהיר בפני הקבינט את תוכניתו. מקללן חשף בפגישה את תוכניתו להעביר את ארמיית הפוטומק בסירות על גבי נהר הראפאהנוק לאורבנה שבווירג'יניה, ובכך לאגף את כוחות הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון ששהו ליד וושינגטון, ומשם להתקדם כדי לכבוש את ריצ'מונד, בירת הקונפדרציה.
לאחר מספר עימותים נוספים עם לינקולן בנוגע לאסטרטגיה, מקללן נאלץ לשנות את תוכניתו לאחר שכוחות הקונפדרציה נסוגו מאזור וושינגטון לעבר הראפאהנוק. תוכניתו החדשה הייתה להנחית את הארמייה בפורט מונרו ולהתקדם דרך חצי האי וירג'יניה, במבצע שנודע כמערכת חצי האי. אולם בעקבות ביקורות קשות שנשמעו בקונגרס ובעיתונות על כך שמקללן הניח לצבא של ג'ונסטון לסגת בבטחה, הדיח אותו לינקולן מהפיקוד על הצבא ב-11 במרץ 1862, והשאיר אותו לפקד רק על ארמיית הפוטומק.
במערכת חצי האי (4 באפריל - 1 ביולי 1862) שוב הציג מקללן זהירות יתרה, וחוסר רצון לנהל מרדף אחר האויב. הוא הצליח להגיע למרחק של קילומטרים ספורים מריצ'מונד, אך המשיך בעקביות להעריך יתר על המידה את מספר חיילי הקונפדרציה מולו, כשלבסוף הותקף על ידי הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון בקרב שבעת האורנים (31 במאי), שהסתיים ללא הכרעה. לאחר שלושה שבועות הותקף מקללן בשנית על ידי ארמיית צפון וירג'יניה בפיקודו של הגנרל רוברט לי, במה שנודע כקרבות שבעת הימים, בסופם נסוג מקללן מוירג'יניה.
לאחר התבוסה של הגנרל ג'ון פופ מהאיחוד בקרב בול ראן השני (30-28 באוגוסט), מינה לינקולן את מקללן להגנה הכוללת על הבירה, זאת למרות התנגדותם של חברי הקבינט בוושינגטון. עם פלישתו של לי למרילנד בתחילת ספטמבר, מקללן שוב הציג את כישוריו הארגוניים כשאיחד את ארמיית וירג'יניה המובסת של פופ יחד עם ארמייתו, ויצא למרדף אחר כוחותיו של לי. ב-13 בספטמבר מצאו חייליו של מקללן העתק של פקודות הקרב של לי והציגו אותו בפניו. באותו ערב שיגר מקללן שדר טלגרף לנשיא בו התרברב כי יש בידיו את כל תוכניות המתקפה של הקונפדרציה, אך הוא המשיך בהתקדמות איטית וזהירה והניח ללי להתחפר בעיירה שרפסברג ליד אנטיאטם. בקרב אנטיאטם שנערך ב-17 בספטמבר, צבאו הגדול בהרבה של מקללן אומנם עצר את פלישתו של לי למרילנד, אך הוא כשל כאשר לא ניהל מרדף מהיר אחר צבאו המובס והקטן של לי, והניח לו לחמוק חזרה לוירג'יניה.
עם תום הקרב באנטיאטם, מקללן המשיך להציג חוסר אגרסיביות ורצון לרדוף אחר האויב, למרות דרישות חוזרות ונשנות של לינקולן. לבסוף, ב-5 בנובמבר 1862, הדיח אותו הנשיא מהפיקוד על ארמיית הפוטומק והחליפו במייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד. למרות כישלונותיו בשדה הקרב, חייליו של מקללן הצטערו לשמוע על עזיבתו מאחר שהוא דאג להם כל כך. מקללן קיבל פקודה להתייצב בטרנטון שבניו ג'רזי לשם קבלת הוראות חדשות, אולם אלו לעולם לא הגיעו. בעקבות ההפסדים של האיחוד בקרב פרדריקסברג (15-11 בדצמבר) ובקרב צ'אנסרוויל (30 באפריל - 6 במאי 1863), נשמעו בציבור קריאות להחזרתו של מקללן, אולם אלה לא מומשו.
מועמדות לנשיאות.
לאחר שהכריז על הצטרפותו למפלגה הדמוקרטית באוקטובר 1863, מקללן נבחר על ידי המפלגה לרוץ כנגד לינקולן בבחירות לנשיאות של 1864. כמו וינפילד סקוט לפניו, גם מקללן התמודד לנשיאות כשהוא איש צבא בפועל, והתפטר רק ביום הבחירות, ב-8 בנובמבר 1864. הוא תמך בהמשך המלחמה ובהחזרת האיחוד (אולם התנגד לביטול העבדות), דעות שהיו מנוגדות למצע המפלגה, שקראה להפסקת הלחימה ולפתיחת משא ומתן עם הקונפדרציה. מקללן לא השלים עם המצע שלו, וכך מסע הבחירות שלו היה לא עקבי. בנוסף, סגנו היה ג'ורג' פנדלטון, שהתנגד למלחמה בחריפות.
הפילוג במפלגה הדמוקרטית וההצלחות הצבאיות של האיחוד בסתיו 1864 העלו את קרנה של המפלגה הרפובליקנית שרצה תחת השם "מפלגת האיחוד הלאומית". ביום הבחירות זכה לינקולן בהפרש של מעל 400,000 קולות בספירה הכללית ו-212 אלקטורלים לעומת 21 של מקללן. למרות הפופולריות שלו בקרב החיילים, אלה נתנו ללינקולן יותר מ-70% מקולותיהם.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה, מקללן ומשפחתו עברו להתגורר באירופה וחזרו לארצות הברית ב-1868. עם חזרתו מקללן מונה למהנדס ראשי במחלקת הנמלים של ניו יורק. בתום שהות נוספת באירופה (1875-1873), הוא התמודד מטעם הדמוקרטים על תפקיד מושל ניו ג'רזי וזכה, אולם שירת רק כהונה אחת (1881-1877). כתומך נלהב של המועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884, קיווה מקללן להתמנות לשר המלחמה בקבינט של קליבלנד, אולם יריביו הפוליטיים טרפדו את המהלך. את שנותיו האחרונות הקדיש לטיולים ולכתיבה, ביניהם ספר זכרונותיו שיצא לאור ב-1887, בו הגן מקללן על אופן תפקודו במלחמה. ב-29 באוקטובר 1885 נפטר מקללן בן ה-58 מהתקף לב, ונקבר בטרנטון, ניו ג'רזי.
עליות בשנים 1881-1700
צפצאף
צפצאף (בערבית: صفصاف) היה כפר ערבי בגליל העליון כ-8 קילומטרים צפונית מערבית לצפת.
היסטוריה.
בתקופת התלמוד שכן במקום יישוב בשם ספסופא.
בכתביו של יאקות אל-חמאווי נזכר הכפר בשם א-צפצף.
על פי תעודות מהתקופה העות'מאנית גידלו בכפר חיטה, שעורה, גפן, תאנה, דבורים ועיזים.
אחרית.
ב-29 באוקטובר 1948, תקף צה"ל את הכפר במסגרת מבצע חירם. לאחר כניעת הכפר, בוצע באנשיו טבח, בו כפתו חיילים בין 50 ל-70 פלאחים, ירו בהם למוות והשליכו אותם לבור. נאנסו גם ארבע נשים, בהן נערה בת 14. בעקבות הטבח ברחו התושבים ללבנון. על אדמות הכפר הוקם היישוב ספסופה (לימים כפר חושן).
ואןריפאבליק
משה קניוק
משה קַניוּק (1 במרץ 1899; י"ד באדר ה'תרנ"ט - 17 באפריל 1972) היה מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות וממייסדי כפר הילדים גבעת המורה.
ביוגרפיה.
קניוק נולד בשנת 1899 בטרנופול שבגליציה המזרחית (בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למרדכי ומלכה בת זלמן שטטמוייאר. למד בגימנסיה בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות פראג, ברלין והיידלברג. בתקופת לימודיו היה חבר הוועד של הפדרציה הציונית בברלין. ב-1925 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת דגניה א'. מאוחר יותר התגורר בחיפה ובתל אביב.
בשנת 1927 נישא קניוק לשרה, בתו של שמחה בראוורמן. בשנת 1931 מונה כמנהל כפר הילדים בגבעת המורה. במקביל עסק כחבר בהנהלת החברה לתערוכות ו"יריד המזרח". בעקבות היכרותו עם מאיר דיזנגוף, שקניוק שימש כמזכירו, מונה קניוק למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב החדש. הוא שימש בתפקידו לצד קרל שוורץ, אויגן קולב וחיים גמזו ב-1949. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1962. לאחר פרישתו של גמזו, מונה קניוק למנהלו הכללי של מוזיאון תל אביב לאמנות. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1952.
ילדיו של קניוק הם הסופר יורם קניוק (1930 – 2013) ומרים (מירה) קניוק שפריר (1936 - 2021).