חשיבות מחקרו של מאן נובעת ממספר סיבות: ראשית, העובדה שלאחר שנים רבות בהן היו מאות תעודות וקטעי תעודות מאוחסנים ללא סדר בעשרות ארגזים במספר מוסדות, הוא הצליח - בעבודה מאומצת ורבת שנים - לפענח ולמיין כחמש מאות מהתעודות שבאוספים הבריטיים הנזכרים לעיל; שנית, הוא תארך את התעודות וסידר אותן באופן כרונולוגי, ובאופן זה הצליח ליצור תמונה ברורה של תקופה היסטורית שלמה, שהשתרעה בעיקר בין השנים 1010–1240. תקופה היסטורית זו ידועה כאחת התקופות החשובות והמרכזיות ביותר בתולדות ישראל, בה חיו ענקי הרוח של העם היהודי ומנהיגיו, כגון רב סעדיה גאון, האי גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם ובנו אברהם. במהלכה של תקופה זו עוצבו רבים מעקרונות היסוד של היהדות בתחומים רבים, בין היתר, המקרא, התפילה ומחזור התפילה, המילונאות העברית, שירת החול והקודש העברית, פילוסופיה, אתיקה ומוסר, וכמובן בתחום ההלכה עצמה; ועם זאת עד למועד פרסומו של ספרו של מאן כמעט לא התפרסמו מקורות ישירים הקשורים אליה. עבודתו של מאן היא-היא העבודה הראשונה שהצליחה לסדר את המסגרת הכרונולוגית באופן כמעט רציף ולשפוך אור חדש עליה; ושלישית, גילוייו החדשים על חיי הקהילות היהודיות של אותה התקופה, בעיקר חשיבותה של ישיבת ארץ ישראל בקרב הקהילות היהודיות במצרים ומידת השפעתה עליהן, חשיפת פועלם של אישים ומנהיגים יהודים שכמעט ולא היה ידוע עליהם דבר לפני פרסום מחקרו, וכן גילוי מוסד הנגידות במצרים.
בשנת תשס"ב, הופיע מאמרה של החוקרת מרים פרנקל על המחקר ההיסטורי של יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים. מאמר זה, שהתפרסם 80 שנה לאחר שיצא לאור הכרך השני של הספר של מאן, ולאחר שמחקר הגניזה התקדם באופן משמעותי וחלק גדול מהתעודות ההיסטוריות של הגניזה נחשף והתפרסם במאות מאמרים וספרים, בוחן את ספרו של מאן ופועלו בחקר הגניזה בכלל, בפרספקטיבה רחבה יותר. על אף חלוף הזמן, משבחת פרנקל כקודמיה את עבודתו של מאן, בפרט על היותו החלוץ ההולך לפני המחנה, ומציינת כי:
הביקורת עליו.
לא כולם קיבלו את הספר באופן דומה. בשנת 1922, מספר חודשים לפני שפורסם הכרך השני של הספר, פרסם החוקר יעקב מרקוס מאמר הביקורת על הספר. במאמר זה הביע מרקוס את הדעה כי מחקרו של מאן לא חידש רבות בקשר למה שהיה ידוע עד אז על אותה תקופה. הוא אף סבר כי לא היו בידי מאן מספיק מקורות כדי ליצור רצף כרונולוגי שיאפשר כתיבת ההיסטוריה של התקופה המדוברת, ולפיכך טען כי חלק מקביעותיו של מאן מבוסס על השערות וספוקלציות בלבד. הוא הביע אומנם הערכה רבה להשקעה ולעבודת הנמלים שעשה מאן ולתרומתו הרבה לשרטוט המסגרת הכללית של תקופה זו, עם זאת ציין כי לא ניתן יהיה להסיק מסקנות חד משמעיות בקשר לתקופה, עד שלא יזוהו, ימונו, יפורשו ויתפרסמו כל תעודות הגניזה הקיימות הקשורות לתקופה הנדונה. כדוגמה לדבריו, הביא מרקוס את ניסיונו של מאן לשחזר את שושלת ראשי ישיבת ארץ ישראל וטען כי יש להתייחס אליה בזהירות רבה. כמו כן, בניגוד לדעתו (המאוחרת) של גויטיין הוא דחה את התזה של מאן בקשר להשפעתה של ישיבת ארץ ישראל על הקהילות היהודיות במצרים וטען כי עד למאה האחת עשרה שלטו ישיבות בבל בעולם היהודי ללא עוררין.
חוקר אחר, בן ציון הלפר טען במאמר ביקורת נוסף על הספר, משנת 1923, כי מאן חסר "כישרונות בלשניים" של היסטוריונים גדולים, ובעיקר התכוון לצבי גרץ.
חוקר נוסף, רפאל מאהלר, כתב גם הוא מאמר ביקורת על הספר, שיצא לאור בסוף שנות השלושים. במאמר שיבח מאהלר את עבודתו של מאן ובפרט את יכולתו לפתור בעיות מתודלוגיות בהן נתקל במהלך כתיבת החיבור, אולם ביקר את הגישה האידיאליסטית בה נקט.
גם אליהו אשתור, בערך שכתב על יעקב מאן באנציקלופדיה העברית, הביע הערכה רבה למאן ולהישגו בספר זה, אם כי ביקר אותו אף הוא, על התעלמותו מתעודות ערביות והתמקדותו בתולדות הקהילה היהודיות בלבד.
גויטיין עצמו הודה, בהקדמה שכתב למהדורה האמריקנית של הספר משנת 1970, כי על אף חשיבותו הרבה של הספר וחידושיו, יש לזכור שמדובר באחד המחקרים הראשונים בתקופה זו ומאז הורחבו הנושאים בהם דן מאן לאין ערוך. אחת מהדוגמאות בהן הוא משתמש לביסוס לדבריו היא הפרק על הקהילה היהודית, לה הקדיש מאן 29 עמודים בכרך הראשון של ספרו, בעוד שגויטיין עצמו כתב על כך כרך שלם, בן 633 עמודים, בסדרת ספריו המבוססת על כתבי הגניזה, חברה ים-תיכונית.
אף החוקרת מרים פרנקל, שכאמור קבעה כי אכן מדובר בספר חשוב ביותר, סבורה שעבודתו של מאן היא רק:
יתירה מזאת, טוענת פרנקל:
פרנקל תולה זאת בעובדה שחשיפת התעודות היוותה עבור מאן אתגר אינטלקטואלי גרידא, וטוענת כי לא היה מוּנע מתוך עניין אמיתי בקהילות היהודיות בארצות האסלאם. "גישה טכנית" זאת, מנעה מהגילויים המרעישים שפרסם או מחיי הקהילה התוססים כפי שהם עולים מתוך התעודות שחשף ופענח, לבוא לידי ביטוי בדרך הראויה והנכונה במחקר שהתבסס על התעודות, בכרך א' של ספרו.
הוצאת קוראים
הוצאת קוראים היא הוצאת ספרים העוסקת בהוצאה לאור של ספרות ילדים ונוער, ספרי עיון, ספרי בישול ולימוד. בכל שנה הם מוציאים 70–100 כותרים.
בשנים האחרונות התרחבה ההוצאה גם לתרגומים של רומנים, ביניהם "חברים ובעלים" מאת ננסי תאייר, ספרי מתח (מאת לי צ'יילד, פיטר ג'יימס ועוד) וספרות ארוטיקה למבוגרים בלבד (טרילוגיית "הסתערות - עוצרי נשימה" מאת מאיה בנקס ו"סאבית" מאת טרה סו מי) וספרות יפה למבוגרים ולנוער.
הוצאת קוראים נוסדה בשנת 1996 על ידי אבנר פחימה ומאיר כהן, שהחלו את דרכם בהפצת ספרים ומילונים והחליטו להקים הוצאה לאור בשפה העברית. פחימה הוא אחיו של דני פחימה, שהקים עוד קודם לכן את דני ספרים.
משרדי החברה ומחסניה שוכנים בקריית גת.
כותבים בולטים בהוצאה הם: פרופ' מאיה פרוכטמן, פרופ' עמירם רביב, ד"ר מירי ברוך, דבורה עומר, נורית זרחי, שלומית כהן-אסיף, יהודה אטלס, סמדר שיר, מירה מאיר, זאב ענר, דורית אורגד, יונה זילברמן, דליה קורח שגב ודנית סלומון. ד"ר מירי ברוך משמשת גם כיועצת חינוכית לספרות הילדים והנוער.
בספרות לבני הנוער בולטים רבי המכר "בת-עשרה – מדריך לנערה המתבגרת" מאת דנית סלומון וסדרת הקלאסיקה; "אן מאבונלי", "טום סויר" ו"אי המטמון", לצד ספרי פנטזיה כגון סדרת נפילת הממלכות
בתחום ספרי העיון וההעשרה בולטים סדרת מילוני "אריאל" בעריכתה של פרופ' מאיה פרוכטמן. האלבום "ישראל 50" וספר העיון "נתניהו – הדרך אל הכוח", שניהם בעריכת בן כספית ויהודה שיף.
בתחום ספרי הבישול, נמצאים ספריה רבי-המכר של דנית סלומון: "שוקולד ושושנים", "עוגות בקלי קלות", "פשטידות בקלי קלות" ו"בקלי קלות" וספריהם של השפים אביב משה, שגב משה ועזרא קדם.
הוצאת קוראים חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
קוראים הוצאת ספרים
איימן אגבאריה
איימן אגבאריה (נולד ב-1968 באום אל-פחם) הוא משורר, מחזאי ומרצה פלסטיני. הוא חבר סגל במכון מנדל למנהיגות ומרצה באוניברסיטת חיפה. מנהיג חינוכי וחברתי בחברה הערבית בישראל וחבר בוועדות חינוך ובמועצה הפדגוגית העליונה הערבית. פרסם שירים מחזות קצרים ומאמרים רבים בענייני חינוך ערבי.
ביוגרפיה.
אגבאריה נולד באום אל-פחם ב-1968. למד בבית הספר התיכון האורתודוקסי הערבי בחיפה. כבר מצעירותו עסק בכתיבת שירה, מחזות ומאמרים בערבית.
הוא סיים שני תוארי מוסמך בפיתוח בינלאומי ושינוי חברתי ובקרמינולוגיה באוניברסיטת קלארק בארצות הברית ובאוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר דוקטור כפול, בלימודי מדיניות חינוך בינלאומי והשוואתי באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
התמחותו.
אגבאריה שימש בתפקידים בכירים בחברה למתנ"סים, בשתיל - הקרן החדשה לישראל ובמכללה האקדמית בית ברל, בה עמד במשך חמש שנים בראש התוכנית לחינוך בלתי פורמלי לסטודנטים ערבים. הוא שימש יועץ בכיר לוועדת המעקב לענייני חינוך ערבי וחבר בוועדת המקצוע ללימודי האזרחות של משרד החינוך, ממנה התפטר ב-2010 בעקבות חילוקי דעות עם יו"ר הוועדה. אגבאריה כיהן כחבר מייסד שותף בארגון דראסאת. מתמחה בחינוך בקרב מיעוטים אתניים ודתיים וחוקר סוגיות של מדיניות ופדגוגיה בחינוך לאזרחות, חינוך אסלאמי, והכשרת מורים.
כתביו.
מחזאי.
כמה ממחזותיו הועלו על בימות התיאטרון. "האוטובוס" אותו ביים פואד עווד בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, בתקופת ניהול הפסטיבל בידי עתי ציטרון, בשנת 2002. "הלבן שבעין", בתיאטרון אל-מידאן בחיפה בשנת 2005, וכן המחזה "שמש אל תלכי" בתיאטרון הפרינג' אשר בנצרת.
טרור מוסלמי
חיל הים המצרי
חיל הים המצרי (בערבית מצרית: القوات البحريه المصريه; תעתיק מדויק: אלקואת אלבחרי′יו אלמצרי′יו; מילולית: הכוחות הימיים המצריים) הוא הזרוע הימית של צבא מצרים. משימותיו העיקריות של חיל הים המצרי כוללות הגנות קו החוף של מצרים שאורכו למעלה מ-2,000 ק"מ בים התיכון ובים סוף, הגנת פתחי תעלת סואץ ותמיכה בזרועות האחרות של צבא מצרים.
חיל הים המצרי התעצם והתחדש בשנים האחרונות. נכון לשנת 2020, הוא חיל הים הגדול ביותר במספר הכלים במזרח התיכון, והשישי במספר הכלים הכולל בעולם.
הבסיס הראשי של חיל הים המצרי נמצא באלכסנדריה. לחיל הים בסיסים נוספים בע'רדקה, ספאגה, פורט סעיד, מרסא מטרוח, ברניס, וסואץ.
מבנה הכוח.
רובו של צי חיל הים המצרי מורכב משייטות של פריגטות, קורבטות, צוללות, שולות מוקשים, ספינות טילים וספינות סיור. כמו כן, חיל הים המצרי מתכנן הצטיידות בשתי נושאות מסוקים עד לסוף שנת 2016. על החיל מפקד תת-אדמירל אוסמה אל-גינדי, שהוא אף חבר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים של מצרים.
כלי טיס.