ההתלבטות אם להשתתף באופן פעיל במאבק רפורמיסטי לשינוי המצב או להמתין בשקט לבוא המהפכה ליוותה את התנועות הסוציאליסטיות גם במדינות אחרות, ובמיוחד בדמוקרטיות יותר שביניהן. הימנעות מהשתתפות במאבקי היום יום וסיוע לאיגודי העובדים גזרה על הסוציאליסטים הסתגרות של כת קיצונית ובמידה ידועה גם הרחיקה אותם מהפרולטריון ממש אל שולחנות הכתיבה של תזות ותאוריות מרקסיסטיות. מצד שני, השתתפות פעילה במאבק הפוליטי דחפה את רוב הסוציאליסטים לכיוון פשרני ורפורמיסטי ולזניחה הדרגתית של המטרה המהפכנית.
הפתרון הנפוץ לבעיה, במקומות רבים, היה לשמר את האידאה המרקסיסטית המהפכנית במצע המפלגה, תוך שהמפלגה עצמה הופכת יותר ויותר לגוף רפורמיסטי במערכת הפוליטית. כך אירע בגרמניה, כפי שצוין, שם נותר קאוטסקי "שומר הגחלת" של הרעיון המרקסיסטי, אף שהמפלגה הפכה לרפורמיסטית לגמרי. בצרפת, התרחש עימות דומה בין ז'אן ז'ורס הרפורמיסטי בגישתו וז'ול גסד (Jules Guesde) על רקע כניסתו של הסוציאליסט אלכסנדר מייראן (Alexandre Millerand) לממשלתו של ואלדק-רוסו (Waldeck-Rousseau) ואימוץ הגישה הרפורמיסטית שבא בעקבות הצטרפותו.
בבריטניה, שהייתה אמורה להיות היהלום שבכתר הסוציאליסטי, הייתה הגישה המהפכנית עוד חלשה בהרבה בהשוואה לזו שבאירופה. האגודה הפביאנית שהוקמה ב-4 בינואר 1884 הייתה התארגנות של משוררים, סופרים, מחזאים ואנשי רוח בהנהגת אדוארד קרפנטר, ג'ון דייווידסון, האבלוק אליס ואדוארד פיס שחתרה לשנות את פני החברה האנגלית באופן הדרגתי ואפילו איטי במכוון: שמה של התנועה נגזר משמו של המצביא הרומי פביוס מקסימוס שהיה ידוע בכינויו Conctator, המתמהמה, על טקטיקות ההשהייה והשחיקה בהן דגל במאבק מול צבאות חניבעל שפלשו לאיטליה. חברי האגודה ומצעה השפיעו עזות על רעיונות מפלגת הלייבור הבריטית לאורך כל שנות קיומה. ניתן לומר שהמפלגה לא הפכה רפורמיסטית, היא נולדה כזו.
ההתנגדות העזה ביותר לגישה הרוויזיוניסטית הגיעה מסוציאליסטים שפעלו במדינות נעדרות מורשת של דמוקרטיה פרלמנטרית, שבהן האפשרות לרפורמיזם לא הייתה מעשית כל כך. במיוחד אמורים הדברים בתנועה הסוציאליסטית החזקה ברוסיה. בשנת 1903 התגלע בתוך הר.ס.ד.ר.פ (מפלגת הפועלים הרוסים הסוציאל-דמוקרטית המהפכנית) סכסוך קשה בין ולדימיר איליץ' לנין ויוליוס מרטוב בשאלת הרפורמיזם, כאשר לנין ועמו רוב ראשי המפלגה (שכונו לפיכך בולשביקים, ברוסית, אנשי סיעת הרוב) מצדדים בשימור מפלגה קטנה של מהפכנים מקצועיים עם תמיכה רחבה "מבחוץ" ואילו מרטוב ועמו המיעוט בהנהגה (ומכאן, מנשביקים, מיעוט ברוסית) תמכו בגישה רפורמיסטית יותר. בסופו של דבר, הביא העימות לפיצול רשמי במפלגה. (בסופו של דבר, הביאה מהפכת 1905 הכושלת למעבר שמאלה של המנשביקים ומרטוב ולהתפוררות הדרגתית של הסיעה המנשביקית והיטמעותה בחזרה במפלגה.)
מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הולידה משבר אידאולוגי נוסף בסוציאליזם האירופי. בניגוד לאמונות ששררו בדבר סולידריות בינלאומית של הפרולטריון, עם פרוץ הקרבות התברר כי מעמד הפועלים של כל צד חש להילחם בעד מדינתו. היו במפלגות הסוציאליסטיות כאלו שהשמיעו קולות מחאה, אך הם היו רפים למדי. קרל ליבקנכט בגרמניה היה היחיד ברייכסטאג הגרמני שהצביע נגד המלחמה, כששאר חברי מפלגתו מצטרפים אל הרוב. רמזי מקדונלד בבריטניה הביע מחאה דומה באמצעות התפטרות מראשות המפלגה ומן הפרלמנט.
אך המלחמה הגדולה, שהחלה בפחי נפש כה גדולים עבור הסוציאליסטים, הייתה גם עת ההזדמנות הגדולה עבורם. לנין, ממקום גלותו בשווייץ, קרא מראשית המלחמה לחולל מהפיכות בכל מקום אפשרי כדרך לסיים את המלחמה. קריאתו לא עוררה הדים וכאשר החלו פיצולים גוברים והולכים במפלגות הסוציאליסטיות, ובמיוחד בגרמניה, נראתה קריאתו חסרת סיכוי עוד יותר. אלא שאז, לקראת סוף המלחמה, פרצה המהפכה הרוסית.
המהפכה הרוסית.
המהפכה הרוסית פרצה בפברואר 1917 (מהפכת פברואר) כתוצאה מאי שביעות רצון מהמעורבות במלחמה, מניהול המלחמה על ידי הצאר ניקולאי השני ובאופן ישיר מהרעב שהחל מתפשט בבירה פטרוגרד במהלך החורף הארוך. המהפכה הביאה כמעט באופן מיידי להדחת הצאר ולכינון ברית ליברלית רפורמיסטית שביקשה לכונן דמוקרטיה ופרלמנט נבחר. מאוחר יותר באותה שנה, בסוף אוקטובר, חוללו הבולשביקים הפיכה בפטרוגרד (מהפכת אוקטובר) ולאחר מלחמת אזרחים עקובה מדם ניצחו "האדומים" - הסוציאליסטים - את "הלבנים" - אסופה של כוחות צבאיים לאומנים, מונרכיסטיים וריאקציוניים, בצירוף כוחות אנטי-בולשביקיים ממדינות ההסכמה.
כינון משטר סוציאליסטי בפעם הראשונה במדינה כלשהי הרעיד את אמות הסיפים באירופה. בגרמניה המובסת פרצו בברלין ובמינכן מספר התקוממויות בהנהגת קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וקורט אייזנר ובהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר, ניסה לעלות לשלטון בלה קון. ניסיונות נוספים התבצעו גם בווינה ובאיטליה. כל המרידות חוסלו במהירות ובאכזריות, אך זיכרון (או, ליתר דיוק, הזיכרון שהותירה התעמולה נגדן) והצלחת הבולשביקים ברוסיה להתגבר על הניסיון, כמאמרו של וינסטון צ'רצ'יל "לחנוק אותם בעריסה" עוררו גל של בהלה ואימה באירופה. בהלת האדומים שימשה בשנים הבאות כלי תועמלני יעיל בידיהן של המפלגות הפשיסטיות שצצו ברחבי העולם, כשהן מבעיתות את הבורגנים והזעיר-בורגנים של העולם מפני "סכנת הבולשביזם."
בין מלחמות העולם.
ציונות סוציאליסטית.
בעקבות הקמת המנדט הבריטי ופתיחת ארץ ישראל לעלייה יהודית וציונית במסגרת הצהרת בלפור החל להתבסס זרם הציונות הסוציאליסטית בתנועה הציונית. זרם זה דגל בשילוב של סוציאליזם וציונות, החזרת העם היהודי לחיי יצרנות וקשר עם האדמה בארץ מולדתו. במסגרת תנועה זו הוקמו הקיבוצים - אולי הניסיון המוצלח ביותר שהיה אי פעם להקמת קומונה סוציאליסטית - וכן הוקמה ההסתדרות הכללית - איגוד פועלים יהודי-ציוני. בשנות ה-20 וה-30 עלו לארץ הרבה חלוצים סוציאליסטיים והחלו להקים גופי עבודה, הגנה ומסחר ליישוב היהודי, ביניהם גדוד העבודה, השומר וההגנה. בעקבות הדומיננטיות של זרם זה במאבק הציוני, בהנהגת אישים כמו דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, הפכה מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) לדומיננטית בתנועה הציונית ומאוחר יותר גם בהנהגתה של מדינת ישראל.
סוציאליזם באירופה ובארצות הברית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפצלה התנועה הסוציאליסטית לשני זרמים נפרדים: סוציאל-דמוקרטי וקומוניסטי. הסוציאל-דמוקרטים הלכו וצברו כוח ובהדרגה אף החלו מגיעים לתפיסת השלטון או לכל הפחות שותפות בו. כך אירע ברוב מדינות סקנדינביה, בריטניה, גרמניה, צרפת וארצות הברית, לצד המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית של יוג'ין דבס היו גם למשטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט (החל ב-1933) מאפיינים סוציאל-דמוקרטיים מובהקים.
המפלגות הקומוניסטיות במדינות השונות, לעומתן, נרתעו משיתוף פעולה שלטוני ואימצו באופן חד-משמעי את הגרסה הלניניסטית של המרקסיזם, כפי שהונהג בברית המועצות. בהמשך, הפך האינטרנציונל השלישי (שנוסד ב-1919) לכלי שרת בלבד בידיה של ברית המועצות. נוכח רתיעתם של כוחות רבים וחשובים במדינות המערב מן המרקסיזם, הבטיח דבר זה באופן מעשי כי שלטון קומוניסטי לא יקום באירופה המערבית בשלב הקרוב.
בין שתיהן צצו תנועות נוסח האוסטרו-מרקסיסטים באוסטריה או ה-SAP בגרמניה, שחתרו לאיחוד בין הסוציאל-דמוקרטים לקומוניסטים ונתקלו בעוינות מצד שתי התנועות כאחת.
במקביל להתפתחות זו בתנועה הסוציאליסטית, צצו במדינות רבות באירופה מפלגות פשיסטיות רבות, כשהן חורתות על דגלן התנגדות לליברליזם ולסוציאליזם באחת. בפועל, אימצו חלק מהמדינות הפשיסטיות חלקים מסוימים מהמצע הסוציאליסטי או הסוציאל-דמוקרטי, ובוודאי שאת התפיסות הקולקטיביסטיות בו. משטר פשיסטי ראשון עלה לשלטון באיטליה בשנת 1922, עם בניטו מוסוליני (סוציאליסט לשעבר) ותנועות פשיסטיות חזקות היו גם בספרד, פורטוגל, גרמניה והונגריה, כשחלקן תופסות את השלטון במהלך שנות השלושים.
ברית המועצות.
במקביל להתרחשויות באירופה המשיכה המפלגה הקומוניסטית ברוסיה "לבנות את הסוציאליזם" בברית-המועצות. תחת שלטונו של לנין הולאמו כל אמצעי הייצור לבד מאלו הקשורים לייצור חקלאי והוכפפו לשליטה ותכנון ריכוזי, מעמד הקולאקים ("בעלי האדמות") הושמד בידי הצבא האדום ובמהרה כוננה דיקטטורה תחת שלטון הבולשביקים, תחילת תחת לנין ואחרי מותו תחת יוסיף סטלין, שדחק את רגליו של ליאון טרוצקי באמצעות מאבקי שלטון ותככים פוליטיים.
בין סטלין וטרוצקי היו חילוקי דעות רעיוניים. טרוצקי האמין במהפכה מתמדת בכל העולם, ואילו סטלין האמין שהמטרה היא להתמקד בביסוס המהפכה בברית המועצות ולוותר בשלב זה על המהפכה בארצות אחרות.
אחרי ביסוס שלטונו בסוף שנות העשרים החל סטלין בשנת 1929 במעבר למה שכונה "שלב גבוה יותר של סוציאליזם". שלב זה כלל קולקטיביזציה של החקלאות, תוך גרימת רעב ומותם של מיליוני איכרים. בעודפי הייצור החקלאי שנוצרו עשו שימוש לצורך תוכנית החומש הראשונה, שמטרתה הייתה להביא לתיעוש מזורז של רוסיה. התוצאות שהושגו נראו באותה תקופה מרשימות מאוד, אף כי במחיר של מיליוני מתים נוספים. מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על כך שקצב התיעוש בברית המועצות לא היה למעשה מהיר מזה שבאימפריה היפנית או בארצות הברית שבהן פעלו משטרים שונים, וכי השימוש במשאבים, חומרים וכוח אדם בברית המועצות היה בזבזני מאוד