בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים לשטח העות'מאני.
קו זה יצר בהמשך השנים מספר בעיות, עקב התאמתו למציאות בשנת 1906 אך לא למציאות מאוחרת יותר:
מבועים
מַבּוּעִים הוא יישוב קהילתי בנגב הצפוני, מצפון-מזרח לעיר נתיבות וצפונית לעיר רהט, בתחום המועצה האזורית מרחבים. הוא הוקם בשנת 1958 כמרכז כפרי המספק שירותים למושבי האזור. בעקבות גלי העלייה בשנות ה-90, קלט היישוב עולים רבים וכן ילידי הארץ מבני היישובים הסמוכים. יושב ראש הוועד המקומי הוא שאול חביב, ומתגוררים בו כ-285 משפחות.
משמעות שם היישוב היא מעיינות, והוא ניתן למקום בהשראת פסוק מספר ישעיהו המסמל את הפרחת השממה: . ביישוב הוקם בית ספר בשם "מבועים", הוקמו גם גנים, מספרה ומסעדות כגון פלאפל ופיצריה.
שטח מבועים כולל כ-6,400 דונם. אך ללא משקים חקלאיים. בנוסף על כך, ביישוב פועלים 5 פעוטונים, 4 גנים ובית ספר יסודי. בני הנוער לומדים בתיכון האזורי במועצה האזורית או בבית הגדי. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער האיחוד החקלאי.
במבועים פעולים שני בתי כנסת - "רינת אבות" ו"היכל מנשה".
אטול ג'ונסטון
אטול ג'ונסטון (באנגלית: Johnston Atoll) הוא אטול במרכז האוקיינוס השקט. האי נמצא בשליש הדרך בין הוואי לאיי מרשל.
גאוגרפיה.
האיים ג'ונסטון וסנד הם איים טבעיים אולם האיים האחרים, אקאו והיקינה, הם מלאכותיים.
אקלים האי טרופי. האיים מישוריים וגדלים עליהם בעיקר עשבים ושיחים. אין באיים מים מתוקים.
תושבים.
בעבר היו תקופות שבהן התגוררו באי כ-1,100 אנשי צבא ואזרחים העובדים עבור הצבא. הגישה לאי הייתה בעיקר משדה התעופה שלו, ששימש את הצבא. כיום המסלול סגור, ומשמש רק לנחיתות חירום. כלכלת האטול התבססה על בסיסי הצבא באי. כל תצרוכתם של דרי האי הייתה מיובאת.
כיום אין באטול אוכלוסייה אזרחית והאיים סגורים לציבור. הם טריטוריה של ארצות הברית ומנהל אותם שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, השייך למשרד הפנים של ארצות הברית.
היסטוריה.
את האי ג'ונסטון גילה רב החובל ג'יימס ג'ונסטון ב-10 בדצמבר 1807 והוא נקרא על שמו. בשנת 1858 תבעו בעלות על האי הן ארצות הברית והן ממלכת הוואי.
בשל מרבצי הגואנו באי, השתלטה עליו ארצות הברית מכוח חוק איי הגואנו והכרייה באי החלה בשנת 1858 והסתיימה בשנת 1890.
ב-29 ביולי 1926 קבע נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' כי האטול הוא שמורת טבע לציפורים, והעביר את השליטה באי לידי משרד החקלאות של ארצות הברית.
ב-29 בדצמבר 1934 החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט כי האי יהא בשליטת צי ארצות הברית והוקמה באי תחנת מכ"ם. משרד הפנים המשיך לנהל את שמורת הטבע לציפורים באי.
בשנת 1936 החל צי ארצות הברית לבנות במקום בסיס למטוסים ימיים ותחנת תדלוק.
כוחות יפן הפציצו את האטול במהלך מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1958 ו-1975 שימש האטול אתר ניסוי לירי טילים. האי שימש גם כאתר ניסויים בנשק גרעיני וכיום קיים בו אתר לפירוק נשק כימי.
בשנת 2003 הועברה השליטה באי לשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית ורוב המבנים באי פורקו.
עין נטפים
עין נטפים (בערבית: ביר אל קטר או עין אל קטר) הוא מעיין מים מתוקים בהרי אילת בערוץ נחל נטפים ליד הגבול עם מצרים. המעין נמצא כשבעה ק"מ צפונית לאילת סמוך לדרך היורדת לאילת. זהו המעיין היחיד הנובע כל השנה באזור הסמוך לאילת.
המעיין.
עין נטפים נקרא כך כי המעיין נובע בטיפות. זהו מעיין שכבה הנמצא בין שכבת חרסית אטומה למים מתחת לבין שכבת גיר למעלה דרכה מחלחלים המים וזורמים על גבי שכבת החרסית. בסלעי הגיר יש שרידים של מאובנים קדומים.
עין נטפים הוא מקור המים הטבעי היחיד בהרי אילת הנובע לאורך כל השנה ומשמש מקור מי שתייה לבעלי החיים בסביבה. המעין מרכז אליו בעיקר בשעות בין הערביים ובשעות החשיכה בעלי חיים השותים ממימיו, מים המתקבצים לתוך בריכת אבן קטנה. למעין באים בעלי חיים כמו יעלים, עיזים, שפנים, קוצנים, עופות כגון חצוצרן המדבר, גבתונים, וורדיות סיני. במים גדלה אצה פבוטית ומסביב טחבי עלים, שערות שולמית וליניאה משילה.
היסטוריה.
שרידים של דרך עולי הרגל המוסלמים מקהיר למכה, דרב אל חג', נמצאים בסמוך לאתר לאורך תוואי כביש 12. המקום נחפר ושוחזר על ידי בית הספר שדה אילת. המעיין השפיע גם על קביעת קו הגבול המערבי בין האימפריה הבריטית לאימפריה העות'מאנית, שהוא קו הגבול המודרני בין ישראל למצרים. כקילומטר צפון-מערבית למעיין נמצא מעבר הגבול נטפים.
בתחילת נובמבר 1950 נעשה ניסיון להקים התיישבות חקלאית בעין נטפים על ידי אנשי השירות החלוצי לישראל. מצרים דרשה לפנות את המקום, ותחת לחץ האו"ם ישראל הסכימה לפנות את כוחות צה"ל, אך לא וויתרה על הזכות להתיישבות אזרחית. עם זאת, ההתיישבות לא צלחה. בדצמבר 1964 החלו כוחות של חיל ההנדסה בסלילת כביש מאילת אל עין נטפים, במימון חלקי של עיריית אילת ומשרד התיירות. במהלך העבודות נעשה שימוש ב-10 טונות של חומרי נפץ, ופונו 50,000 מ"ק של סלע. הדרך נפתחה לאחר כשלושה חודשי עבודה.
עד מלחמת ששת הימים היה בעין נטפים מוצב צבאי ישראלי, ומולו מוצב צבאי מצרי, בראס אל נקב הסמוכה לבקעת הירח.
בעקבות שיטפונות באזור בשנת 1968, סלע גדול שהדרדר הרס את השוקת באתר שנבנתה על ידי הבריטים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
שמואל בנימין הרלינג
בית אורן
בית אורן הוא קיבוץ מתחדש במרכז רכס הכרמל, בתחום המועצה האזורית חוף הכרמל.
שמו סמלי ובהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בישעיהו: "לִכְרָת לוֹ אֲרָזִים וַיִּקַּח תִּרְזָה וְאַלּוֹן וַיְאַמֶּץ לוֹ בַּעֲצֵי יָעַר נָטַע אֹרֶן וְגֶשֶׁם יְגַדֵּל", לציון יערות האורן, הגדלים בסביבתו.
נכון ל-2010, מתגוררים ביישוב כ-400 תושבים, מהם 220 חברים ו-180 תושבים.
היסטוריה.
גרעין המייסדים של היישוב הוקם ב-1934 והורכב מחברי הבחרות הסוציאליסטית יוצאי פולין ורוסיה. חברי הגרעין עברו הכשרה במגדיאל וב-1 באוקטובר 1939 עלה הגרעין המייסד לח'ירבת שלאלה כישוב הלפני אחרון ביישובי "חומה ומגדל". הנקודה נמצאת כקילומטר ממקום הקבע של היישוב כיום. בתקופה זו סללו דרכים לכוון עתלית ולכוון הגבעה שנועדה להתיישבותם (תל זערור). במקביל החלו בבניית בתים ולול לקראת התיישבותם במקום. הקבוצה עברה לבית אורן באוקטובר 1940. בעת הקמתו הוא היה היישוב היהודי היחיד בכרמל. ובהמשך הצטרפו אליו קבוצות וגרעיני הכשרה נוספים.
הקיבוץ שימש כבסיס אימונים של ארגון "ההגנה". ב-1945 סייעו חברי הקיבוץ למבצע פריצת מחנה עתלית לחילוץ מעפילים ממחנה המעצר. בקיבוץ קיים אתר הנצחה לצנחני היישוב שנספו במלחמת העולם השנייה, וכן פסל "הציפור הפצועה" של הפסלת חנה אורלוף לזכרם של שלושת הצנחנים תושבי בית אורן ויגור שנספו באסון מעגן ב-1954.
בשנת 1961 שקע הקיבוץ בחובות גדולים. הקשיים הכלכליים שנמשכו שנים רבות גררו גם קשיים חברתיים, עד למשבר חריף שעבר הקיבוץ ב-1987, בעקבותיו עזבו אותו רבים מחבריו הוותיקים.
ב-1995 הפך בית אורן לקיבוץ מתחדש, לאחר שבשנת 1987 עבר משבר כלכלי חריף. מאז עבר המשק הפרטה והוא פועל בשיטת התקציב הדיפרנציאלי.
ב-2 בדצמבר 2010 פרצה שרפה באזור עספיא שבכרמל, אשר התפשטה לשטח קיבוץ בית אורן וסביבתו. בתים בשכונה הדרומית נשרפו ותושבי הקיבוץ נאלצו להתפנות. ב-3 בינואר 2011 החלה הקמת שכונת קרווילות למטרת אכלוס זמני של תושבי הקיבוץ שבתיהם נשרפו. בשנת 2013 החלו עבודות תשתית בשטחים חדשים במטרה להכשיר מגורים עבור תושבי הקיבוץ שבתיהם נשרפו.
כלכלה.
כלכלת בית אורן מתבססת בעיקר על חקלאות, כאשר הקיבוץ הוא שותף בתאגיד "בננות החוף" אשר מרכז גידול, אריזה ושיווק של מגוון מוצרים חקלאיים. בנוסף, קיימים בקיבוץ ענפי תיירות, בשל מיקומו בלב יערות הכרמל ואזור "שווייצריה הקטנה". ביישוב בית מלון וספא, חוות סוסים, מרכז לאופני הרים ואולם אירועים. בנוסף מתפרנסים תושבי הקיבוץ מגידולי שדה ובננות, לול תרנגולות וממפעל למוצרי הלחמת מתכת.
סיין
שובל (קיבוץ)
שוֹבָל הוא קיבוץ בצפון הנגב ליד העיר רהט השייך למועצה אזורית בני שמעון. הקיבוץ משתייך לקיבוץ הארצי. נוסד ב-6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות והוקם על ידי גרעין חברי השומר הצעיר בארץ ומחוצה לה ועל ידי מעפילים מהאונייה "פאטריה".
מיקום.
קיבוץ שובל שוכן בין קריית גת לבאר שבע והגישה אליו היא דרך כביש 264. הקיבוץ ממוקם בדיוק במרכז ישראל בין הנקודה הצפונית ביותר בחרמון (33.20 צפון) לנקודה הדרומית ביותר באילת (29.29 צפון).
מקור השם.
חברי הקיבוץ רצו לקרוא לקיבוץ בשם "אילת" משום שרצו להתיישב ליד הים באזור אילת, אולם המוסדות המיישבים בחרו בשם שובל, כגרסה עברית של ישוב בשם "סובילא", המופיע במפת מידבא. יישוב זה מזוהה עם "ביר זבאלה", חורבה הסמוכה לקיבוץ, בה הייתה נקודת שיטור בריטית.
היסטוריה.
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין של השומר הצעיר ותנועת הקיבוץ המאוחד אשר התיישב תחילה ב"מצפה הים" שבצפון נתניה, ביוני 1944, כקיבוץ "אילת". הגרעין כלל קבוצה של ילידי הארץ וקבוצה של עולים חדשים מדרום אפריקה, שקיבלו הכשרה בקיבוץ עין השופט.
הקיבוץ עלה לקרקע באדמות קרן קיימת לישראל ב"ביר זבאלה" במוצאי יום כיפור, 6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות. במקום הוקמו 3 צריפים ומגדל מים. שטח הקרקע שקיבל הקיבוץ בעת הקמתו היה 1,713 דונם, מתוכם 701 דונם היה אדמות שרכשה הקרן הקיימת במרחק של 5 ק"מ מנקודת ההתיישבות. את אספקת המים קיבל הקיבוץ במכליות מקיבוץ רוחמה. חלק מחברי הגרעין נשארו ב"מצפה הים" בנתניה עד יולי 1949, ורק אז הצטרפו ליתר חברי הקיבוץ בשובל.