הכרה בממשלה של מדינה זרה משמעותה הכרה במדינה שבה היא מושלת, אולם הכרה במדינה אין פירושה הכרה בממשלתה. הכרה דה פקטו במדינה, ולא דה יורה, היא נדירה ומעוררת סימני שאלה באשר להכרה בממשל של אותה מדינה. הכרה דיפלומטית דה יורה היא הצהרה חזקה יותר, בעוד שהכרה דה פקטו היא בעלת אופי זמני וקשורה יותר לשליטה יעילה של המדינה המוכרת בטריטוריה שלה. כך למשל, בשנת 1921 הכירה בריטניה בברית המועצות דה פקטו, רק בשנת 1924 באה הכרה דה יורה של בריטניה בברית המועצות. דוגמה אחרת היא הכרה דיפלומטית דה פקטו שהעניקה ארצות הברית (ואחריה בריטניה) למדינת ישראל מיד לאחר שזו הכריזה עצמאות, כאשר היא משהה את ההכרה דה יורה עד לאחר שיתקיימו בה בחירות כלליות. לעומתה, ברית המועצות העניקה לישראל הכרה דה יורה שלושה ימים לאחר הכרזת העצמאות.
כאשר במדינה מתקיימים חילופי ממשל בדרך שגרה ועל פי החוק (כך למשל בבחירות), אין צורך בחידוש ההכרה הדיפלומטית במדינה זו. אולם הכרה דיפלומטית בממשל החדש נדרשת אם מתחוללת במדינה הפיכה. הכרה דיפלומטית בממשל הקיים במדינה עשויה להיות חיונית להישרדותו של ממשל זה לאורך זמן.
הכרה דיפלומטית יכולה לבוא אף בדרכי עקיפין, כגון בביקור של ראש מדינה, או בחתימת הסכם בין המדינות. אם רצונה של מדינה שלא להכיר במדינה אחרת באופן רשמי, היא יכולה להכריז כי פעולותיה אינן מהוות משום הכרה דיפלומטית בישות המדינית עימה קיימים היחסים, כך למשל הכריזה ארצות הברית כי הדיאלוג שקיימה עם הארגון לשחרור פלסטין בשנת 1988 אינו מהווה הכרה במדינה פלסטינית.
מטלת ביצוע
מטלת ביצוע היא מטלה לימודית המציגה בעיה מהחיים הדורשת פתרון או מטלה הדורשת ביצוע של משימה.
במטלת ביצוע התלמיד מדמה תפקוד כפי שהיה מתפקד בחיי היום-יום.
במטלת ביצוע יש מספר תשובות אפשריות, והתלמיד נדרש למצוא אחת מהן תוך שימוש בידע קיים ונרכש.
מטרת מטלת הביצוע היא הערכת יכולתו של התלמיד ליישם תוכני למידה תוך כדי הפעלת שיקול דעת, תכנון, ארגון ומיזוג מידע, הסקת מסקנות וביקורתיות.
מטלת ביצוע מסתיימת כאשר התלמיד מפיק תוצר חשיבה ומציג אותו.
שרה פאלין
פנטזיה (מוזיקה)
פנטזיה היא יצירה מוזיקלית ששורשיה נעוצים באמנות האלתור. מסיבה זו, רק לעיתים נדירות עוקבת הפנטזיה אחרי כללי הכתיבה המקובלים של איזו שהיא צורה מוזיקלית מחמירה (כפי שאפשר לראות באימפרומפטי).
בתקופת הבארוק ובתקופה הקלאסית, פנטזיה טיפוסית הייתה יצירה לכלי מקלדת, עם קטעי סירוגין של תרוצות מהירות ומרקם פוגלי. דוגמאות לפנטזיות מתקופת הבארוק הן הפנטזיה ופוגה כרומאטית, רי"ב 903, לצ'מבלו; פנטזיה ופוגה בסול מינור, רי"ב 542 לעוגב; ופנטזיה ופוגה בדו מינור, רי"ב 537 לעוגב, כולן יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך. דוגמה מן התקופה הקלאסית היא הפנטזיה ברה מינור, ק. 397 לפסנתר של מוצרט. דוגמה מהתקופה הרומנטית היא הפנטזיה לפסנתר בארבע ידיים, ד. 940 של שוברט ומאוחר יותר "פנטזיה קונטרפונטיסטיקה" של בוזוני או הפנטזיה על אוסטינאטו של ג'ון קוריליאנו.
בתקופות הרנסאנס והבארוק המוקדם (ובייחוד בתקופת טיודור הבריטית) התייחד המונח פנטזיה ליצירות שנכתבו על פי רוב - אם כי לא תמיד - לוויולים, בכתיבה שהתחלפה, במקרה זה, לסירוגין בין קטעי פוגה מהירים לקטעים איטיים יותר ומדי פעם הרמוניות מתנגשות. על פי מילון אוקספורד המרוכז למוזיקה, הפנטזיה האינסטרומנטלית הייתה קרובה היסטורית וצורנית למוטט. הפנטזיות של הנרי פרסל הן המייצגות הבארוקיות האחרונות לזן הזה, אף כי וולטר וילסון קובט ניסה, בעשורים הראשונים של המאה ה-20, לשחזר משהו מסגנון זה באמצעות תחרות, שלה חבות יצירות כמו שלישיית הפנטזיה של ג'ון איירלנד ופרנק ברידג', רביעיית הפנטזיה של בנג'מין בריטן (לאבוב וכלי מיתר) ויצירות נוספות את קיומן.
בתקופה הרומנטית השפיעו שתי מגמות מנוגדות במידה רבה על הפנטזיה: האחת הייתה דעיכת האלתור הצורני כמבחן לטכניקת הלחנה; השנייה הייתה תנועתם של מלחינים לעבר צורות חופשיות יותר. הפנטזיה בפה מינור אופוס 49 של שופן משלבת מרקמי מקלדת שונים של ה"סטיל בריליאנט" עם המופת הקלאסי של הסונאטה, והתוצאה היא יצירה שצורתה חורגת מן המוסכמות אך מתוחכמת. "קטעי פנטזיה" הרבים של שומאן הן יצירות אופי קטנות יותר, הנושאות במקרים רבים שמות תיאוריים.
פליישר
פליישר (Fleischer, Fleisher) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו קצב.
האפקט הפוטו-אלקטרי
מנזר סינאיה
מנזר סינאיה (ברומנית: Mănăstirea Sinaia), המכונה גם קתדרלת הקרפטים (Catedrala Carpaților), הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי, שהוקם בשלהי המאה ה-17, בהרי בוצ'ג', בנסיכות ולאכיה (כעת בחבל מונטניה, רומניה).
היסטוריה.
המנזר הוקם על ידי הספטאר מיכאיל קאנטקוזינו, שהיה בן למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה, לאחר ששב מעלייה לרגל לארץ ישראל, במסגרתה התפלל במנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני. לאחר שובו לוולאכיה, ייסד את המנזר לזכר מסעו. שם המנזר מזכיר את הר סיני והוא נבנה לפי דוגמת מנזר סנטה קתרינה.
בניית המנזר ארכה חמש שנים, מ-1680 עד 1685. המנזר, שהוקדש על ידי מייסדו לבתולה הקדושה, נועד בראשיתו לאכסן תריסר נזירים, לפי מספר שליחי ישו, אולם במהלך הזמן מספר הנזירים גדל והיה צורך בבנייה נוספת, כדי לספק את צורכיהם. הבנייה החדשה, שנוספה בתקופת אבי המנזר יואסף Ioasaf ופאיסיה Paisie, בין השנים 1842–1846, מכונה בשם "החצר החדשה". במהלך הבנייה הזאת הוקמה גם הכנסייה הגדולה".
בגלל המיקום האסטרטגי שלו, המנזר סבל מכיבושים טורקיים ואוסטריים, שגררו הרס חלקי של המבנים. בשנים 1893–1903 נערכו שיפוצים נרחבים במהלכם נבנתה מחדש הכנסייה הגדולה לפי תוכנית של האדריכל ג'ורג'ה מאנדריה George Mandrea.
הכנסייה הישנה.
הכנסייה הישנה בנויה בסגנון ברנקובאני. המבנה כולל 4 חלקים, המבוא prodvor, הפרוזדור pronaos, האולם המרכזי naos והמזבח. המבוא של הכנסייה מפוסל - בצד ימין מוצג משה עם לוחות הברית ובצד שמאל אחיו, אהרן, עם מטה מלבלב. במרכז מוצג הסמל של משפחת קנטקוזינו, המשפחה המייסדת - נשר בעל ראש כפול המחזיק במקורו את סמלי השלטון, צלב ושרביט.
על תקרת הפרוזדור מצוירת תמונות מחיי יקטרינה הקדושה, מגינת מנזר סנטה קתרינה מהר סיני ומחיי גאורגה הקדוש, המגן של נסיכות מולדובה ושל אנשי הצבא. הפרוזדור נשלט על ידי תמונה של המייסד בקרב 18 ילדיו משתי נשותיו (חלק מהם מאומצים) ותמונות של בני משפחה נודעים, כמו:ניאגויה בסאראב, ראדו שרבאן, קונסטנטין שרבאן, קונסטנטין קנטקוזינו, שרבאן קנטקוזינו, מצויר עם כתר על ראשו וצלב בידו ואחרים.
מטפה
מַטְפֶּה (נקרא מטף בפי העם) הוא אמצעי לכיבוי אש או לריסון אש, והוא חלק מההגנה הפעילה מפני אש.
ישנם שני סוגי עיקרים של מַטְפִּים: מטפה שמור בלחץ, ומטפה מחולל לחץ. במטפה השמור בלחץ חומר ההדף (החומר הדחוס הדוחף את החומר החוצה) נשמר באותו מכל שבו נמצא הגורם לכיבוי אש. לפי הגורם נקבע חומר ההדף, וישנם סוגים שונים הנמצאים בשימוש. מטפים שמורים בלחץ הם הנפוצים ביותר.
מטפי מחסנית כוללים את החומר המניע במכל נתיק שיש לנקבו לפני השימוש, וכך מתערבב חומר המניעה ומביא לכיבוי האש. סוג זה אומנם איננו נפוץ, אך הוא הדומיננטי במתקנים תעשייתיים, שם נעשה בו שימוש גבוה מן הממוצע.
למטפה נתיק יתרונות של החלפה פשוטה וטעינה מיידית, המאפשרים למשתמש לתפעל את המטפה ולהשתלט על השריפה ביתר קלות. בניגוד למטפים מקומפרסים, מטפים אלו מנצלים פחמן דו-חמצני דחוס במקום חנקן.
במעבדות רבות, לצד מטפה רגיל ישנו מטפה נוסף, שבדרך כלל צבוע בצבע צהוב ומיועד לכיבוי שרפות של מתכות.
ועידת צ'רנוביץ
ועידת צ'רנוביץ או הוועידה [הראשונה] לשפה היידית (ביידיש: טשערנאָוויצער קאָנפֿערענץ או די [ערשׂטע] קאָנפֿערענץ פֿאָר דער יודישער שפּראַך), המכונה לעיתים ועידת הסופרים היהודים, הייתה ועידה אשר התכנסה בין 30 באוגוסט ו-3 בספטמבר 1908 בעיר צ'רנוביץ (אז בירת דוכסות בוקובינה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה) ביוזמתו של נתן בירנבוים, ובתמיכתם של חיים ז'יטלובסקי, דוד פינסקי, יעקב גורדין ומנהיגי תרבות יהודים נוספים.
בין המשתתפים: שלום אש, הירש דוד נומברג, נח פרילוצקי, אברהם רייזן, א. אלמי (אליהו-חיים שעפּט), גרשם באדר, אסתר פרומקין, משה לייב הלפרן, מתתיהו מייזס, מיכאל וייכרט. י"ל פרץ, ממנהיגי הוועידה (אז בן 56), היה זקן המשתתפים.
רקע.
הוועידה התקיימה לנוכח ההתעוררות הלאומית היהודית בשלהי המאה ה-19. כיוון שלכל לאום יש שפה המייחדת אותו, מטרת הוועידה הייתה להחליט איזו שפה תהיה השפה הלאומית של העם היהודי: העברית או היידיש. בין מארגני הוועידה נכללו נתן בירנבוים ודוד פינסקי. הציונים, שתמכו בעברית, ראו ביידיש שפה גלותית; הם טענו כי לא ניתן להחיות את הרעיון הציוני ללא שימוש בעברית, השפה ההיסטורית של העם היהודי. מולם ניצבו התומכים ביידישיזם, אידאולוגיה שקראה להשתחררות מתחושת הנחיתות של ה"ז'רגון", שדובר על ידי המעמדות הנמוכים, ועודדה כתיבה ספרותית בשפה; הם היו סבורים, כי היידיש היא שפתו של העם היהודי באירופה זה מאות שנים, ולכן היא השפה המתאימה ביותר להיות שפתו של העם היהודי.
סדר יומה של הוועידה.
יום לפני פתיחת הוועידה אושרו סופית הסעיפים שעל סדר היום:
בתום ויכוח סוער בדיוני הוועידה, הוכרז בוועידה כי היידיש היא שפה לאומית של העם היהודי, אך אינה השפה הלאומית היחידה. שלום אש הציע בוועידה לתרגם ליידיש אוצרות תרבותיים יהודיים מתקופות שונות.
ועידת השפה היידית
הוועידה הראשונה לשפה היידית
הוועידה לשפה היידית
הוועידה לשפת יידיש