מסכת דְּמַאי היא המסכת השלישית בסדר זרעים, שהוא הסדר הראשון בשישה סדרי משנה. כמרבית המסכתות בסדר זה, היא מופיעה במשנה ולא נכתב עליה בתלמוד הבבלי, מכיין שהיא מצווה השייכת לא"י. אלא רק בתלמוד הירושלמי ובתוספתא.
המסכת מפרטת את הלכות דמאי - הן ההלכות הקשורות להפרשת תרומות ומעשרות מגידולי הארץ, במקרים שבהם הפירות התקבלו מעם הארץ, אשר אין ביטחון שהקפיד להפריש מעשר מפירותיו.
הביטוי 'דמאי' מקורו בארמית, ופירושו: "של מה היא". פירושו המילולי של הביטוי "דמאי " הוא דא = זה ,מאי = מהו . זה הכוונה לפרות שהתקבלו מעם הארץ מאי, מה הוא מה דינם של הפרות שהתקבלו מעם הארץ. תבואה שלא הופרשו ממנה תרומות ומעשרות מכונה בלשון חכמים טבל, ותבואה שכבר הופרשו ממנה מכונה תבואה מתוקנת. כאשר קונים או מקבלים פירות ותבואה מעם הארץ, שאינו בר-סמכא בעניין המעשרות - התבואה מכונה 'דמאי', כיוון שאין אנו יודעים 'של מה היא', אם אלו פירות של טבל או שהם מתוקנים.
תוכן המסכת.
פרטי ההלכות במסכת עונים באופן מדוקדק על השאלה - עד כמה ניתן לסמוך על מי שהוא עם-הארץ בעניין תרומות ומעשרות.
הרקע החברתי לשאלה זו הוא הריבוד החברתי אצל היהודים בתקופת חז"ל. חכמי ההלכה בידלו את עצמם ממי שאינו שומר על הכללים עד תומם, והגדירו זאת בגדרים חברתיים. מי שהיה שומר את כללי ההלכה לפרטיהם, כולל ההקפדה על אכילת תבואה בטהרה - היה נקרא 'חבר' . אלו שלא הקפידו על הלכות הטהרה והלכות המעשרות כונו 'עם-הארץ'. עם זאת, עם הארץ היה נאמן על הפרשת "תרומה גדולה". מעמד ביניים היה לאלו שהיו נאמנים בעניין תרומות ומעשרות, אך לא הקפידו על טהרה, וכל אחד מהם נקרא 'נאמן'.
על אף הבידול החברתי, היו בין הקבוצות קשרים מסחריים ואף קשרי משפחה. מסכת 'דמאי' מכוונת את תלמידי החכמים, כיצד להתנהג באותן סיטואציות, שבהן הם באים במגע עם עם-הארץ. מבחינה זו, כשם שמסכת דמאי עוסקת ביחסים אלו בענייני תרומות ומעשרות, כך גם עיסוקה של מסכת זבים - בענייני טומאה וטהרה, שכן עם הארץ נחשב כטמא בטומאת זב.
עם כל זאת, המגמה הכללית של חכמים במסכת היא להקל במקרה של דמאי. המסכת פותחת במילים 'הקלין שבדמאי', ומפרטת את המינים שבהם אין חשש תרומות ומעשרות, גם כשלוקחים מעם-הארץ. בכלל, הפרק הראשון כולו עוסק בעניינים שבהם ניתן להקל בדמאי. למשל, מובאת ההלכה שבשבת ניתן לשאול את עם-הארץ לגבי התבואה שלו, והוא הופך לנאמן ליום אחד.
עניינים נוספים הנידונים במסכת: נאמנותם של בעלי חנויות, הפקדת תבואה אצל מי שאינו נאמן (פרק ג'), שליח שאינו נאמן (פרק ד'), שותפות עסקית עם עם-הארץ (פרק ו) והתנאים להפוך להיות נאמן וחבר (פרק ב')
במשנה מופיע לראשונה המושג מונופול: .
מיקומה של המסכת בסדר זרעים.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה לכך שמסכת זו סודרה לאחר מסכת פאה היא משום הזכות שיש לעניים להשתמש בדמאי, כמו שאמרו: "מאכילים את העניים דמאי".
פרקי המסכת.
בסה"כ במסכת 53 משניות.
מסכת כלאיים
מַסֶּכֶת כִּלְאַיִם היא המסכת הרביעית בסדר זרעים, שהוא הסדר הראשון מבין שישה סדרי משנה. כמרבית המסכתות בסדר זה, היא מופיעה במשנה, בתלמוד הירושלמי ובתוספתא בלבד, ולא ידוע על תלמוד בבלי עליה.
המסכת עוסקת בדיני "כלאיים", זריעת זרעים (שיבלים, ירקות, אילנות) האסורים זה בזה. היא מבוססת על הפסוק: "שָׂדְךָ לֹא תִזְרַע כִּלְאָיִם", ועוסקת באופן האיסור, דיני הזרעים, וכו'.
המסכת עוסקת, בין היתר, בסוגי הכלאיים הבאים:
מיקומה של המסכת בסדר זרעים.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, סודרה מסכת כלאיים לאחר מסכת דמאי לפי סדר הופעתם בכתוב. שכן קודם נאמר: "לֹא תְכַלֶּה פְּאַת שָׂדְךָ לִקְצֹר" ורק בהמשך הפרשה מופיעים מצוות כלאיים: "אֶת-חֻקֹּתַי תִּשְׁמֹרוּ בְּהֶמְתְּךָ לֹא תַרְבִּיעַ כִּלְאַיִם שָׂדְךָ לֹא תִזְרַע כִּלְאָיִם וּבֶגֶד כִּלְאַיִם שַׁעַטְנֵז לֹא יַעֲלֶה עָלֶיךָ".
פרקי המסכת.
בסה"כ במסכת 77 משניות.
אפריקאנס
אפריקאנס (Afrikaans) היא אחת השפות הרשמיות בדרום אפריקה ומשמשת בעיקר את האפריקאנרים (לבנים ממוצא הולנדי, גרמני וצרפתי) והצבעוניים (בני תערובת, צאצאי מתיישבים לבנים ובני שבטים אפריקאים וגזעים אחרים, כגון צאצאי מלזים שהובאו לדרום אפריקה). גם בנמיביה הסמוכה תפוצה נרחבת לשפה.
האפריקאנס התפתחה מההולנדית של המאה ה-17 אשר אליה השתרבבו מילים אנגליות, צרפתיות, אפריקניות ואפילו אסיאתיות. השפה שייכת למשפחת השפות ה"גרמאניות מערביות" ומזכירה מאוד הולנדית, ואף נחשבה לדיאלקט הולנדי ("הולנדית קייפ" או "הולנדית אפריקאית") עד תחילת המאה ה-20, אך בשנת 1925 זכתה להכרה כשפה בפני עצמה. אחד החלוצים בהפיכתה של האפריקאנס לשפה רשמית היה קורנליוס יאקובוס לאנגנהובן (1873–1932).
בשנות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה נחשבה האפריקאנס לשפת השלטון הלבן, וניסיונות מפלגת השלטון להנחילה כשפת לימוד בבתי הספר ה"שחורים" נתקלו בהתנגדות עזה וגרמו לפרוץ מהומות ברחבי המדינה. האנגלית, שהייתה השפה הרשמית השנייה בצד האפריקאנס בימי השלטון הלבן, נחשבה מקובלת יותר על השחורים בדרום אפריקה כשפה המקשרת בין בני הקבוצות האתניות השונות, בהיותה שפה אוניברסלית יותר ובעיקר שפתה של האופוזיציה הליברלית למפלגת השלטון.
עם סיומו של משטר האפרטהייד ובחירתו של נלסון מנדלה כנשיא השחור הראשון בשנת 1994, הייתה האפריקאנס לאחת מ-11 שפות רשמיות שוות מעמד במדינה, אך משיקולים פרקטיים הוחלט שהשפה האנגלית תקבל קדימות בכל הכיתובים הרשמיים.
בנמיביה שימשה האפריקאנס כשפה רשמית (בצד הגרמנית) עד הכרזת עצמאותה בשנת 1990.
מסכת שביעית
מַסֶּכֶת שְֹבִיעִית היא המסכת החמישית בסדר זרעים, שהוא הסדר הראשון בשישה סדרי משנה. מסכת זו מכילה עשרה פרקים ו-89 משניות.
במסכת מפורטות הלכות דיני השמיטה בשנה השביעית, שהיא מצווה האוסרת את עבודת הקרקע במשך אותה שנה (שמיטת קרקעות) ומבטלת את כל החובות שעוד לא נפרעו (שמיטת כספים). שנת שמיטה חלה כל שבע שנים. .
על מסכת זו אין תלמוד בבלי, אלא תלמוד ירושלמי ותוספתא בלבד.
דינים המפורטים במסכת.
המסכת מסודרת לפי סדר כרונולוגי, ומתחילה בדיני השנה השישית המכונים תוספת שביעית. דינים אלו כוללים איסור חרישה ועיבוד הקרקע בזמנים משתנים לפני השנה השביעית. דינים אלו נקבעו מכיוון שלעיבוד הקרקע לוקח זמן להשפיע, מה שגורם לכך שלעיתים גם פעולה חקלאית שמבוצעת בשנה השישית משפיעה בפועל בעיקר על השנה השביעית. מיד לאחר דינים אלו מגדירה המשנה מהו "שדה אילן" (מטע). הסיבה להגדרת מהות המטע היא שדבר זה קובע רבות לעניין הלכות שביעית בהן יש הבדל בין טיפול בשדה לבין טיפול במטע.
בנוסף במסכת מופיע החובה לנהוג קדושה בפירות שגדלו בשנה השביעית, איסור ספיחין: פירות שהחלו לגדול לראשונה בשנה השביעית, וכן דין שמיטת כספים ופרוזבול, המבטלים את כל החובות שאנשים חבים איש לרעהו בסוף כל שנת שמיטה.
מיקומה של המסכת בסדר זרעים.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, היה נכון שאחרי מסכת כלאיים תופיע מסכת ערלה (שכן זו סדר הופעת המצוות בתורה בפרשת קדושים: מצוות כלאיים מופיעה ב ואילו מצוות ערלה מופיעה ב), אך מכיוון שהערלה היא לא מהמצוות שאדם חייב לעשותם (שכן כל עוד לא נטע - לא התחייב בערלה) ואילו השביעית כן, סודרה מסכת שביעית אחרי מסכת כלאיים.
סיבה אחרת שמזכיר הרמב"ם, היא שלשביעית יוחדה פרשה מיוחדת "ולפיכך הקדים לדבר בשמיטה".
פרקי המסכת.
בסה"כ במסכת 89 משניות.
תוצר מקומי גולמי
תוצר מקומי גולמי (תמ"ג; באנגלית: gross domestic product – GDP) הוא מונח כלכלי המציין מדידה של הערך הכולל של הסחורות (מוצרים) והשירותים שיוצרו בשטח טריטוריאלי מסוים (לרוב מדובר במדינה) במהלך תקופה נתונה (לרוב מדובר על שנה), לפני הפחתת הבלאי. נתונים אלו מבוטאים במונחים של כסף. המונח שונה מתוצר לאומי גולמי (תל"ג) בכך שהוא מוציא מכלל החישובים העברות כספים בין מדינות, כך שהחישוב כולל למעשה את התוצר שנוצר בתוך מדינה מסוימת ולא את התוצר שנתקבל בה.
התמ"ג הוא אחד המדדים המשמשים להערכת חוסנו הכלכלי של האזור הנבדק. יחד עם זאת, התמ"ג אינו משקף בהכרח את רמת ההתפתחות הכלכלית היחסית של המדינה, משום שהוא איננו מתחשב בשאלת פיזור התוצר הנמדד בין כמה תחומים, בשאלת מהות המוצר הנמדד או בשאלת ריכוזיות הרווח מהמוצר בכלל הכלכלה במדינה. לדוגמה, מדינה בעלת כלכלה המבוססת ברובה המוחלט על ייצור נפט עשויה להציג תמ"ג גבוה מאוד אך אין בכך להעיד בהכרח על חוסנו הכלכלי של המשק באותה מדינה או על כך שהמשק כולו נהנה משגשוג ופיתוח ולא רק קבוצה קטנה של משקיעים או בעלי-עניין.
יש להבחין בין תמ"ג נומינלי השימושי יותר בהשוואה לכלכלות לאומיות בשוק הבינלאומי אך אינו משקף הבדלים ביוקר המחיה ובשיעורי האינפלציה של המדינות, לבין תמ"ג שווי כוח קנייה (PPP) שעשוי להיות שימושי יותר בהשוואת רמת החיים בין מדינות.
ניתן לחלק את התמ"ג הכולל לתרומה של כל ענף או מגזר במשק. היחס בין התמ"ג לכלל אוכלוסיית האזור הוא התמ"ג לנפש (נקרא גם רמת החיים הממוצעת).
על בסיס התמ"ג נבנה מדד תמ"ג לנפש המותאם לכח קניה במדינה. מדד זה לוקח בחשבון שני משתנים נוספים: גודל האוכלוסייה במדינה, ורמת המחירים במדינה. באמצעות התמ"ג לנפש מעריכים את רמת החיים במדינה.
על פי נתוני קרן המטבע הבינלאומית, סכום התמ"ג של כלל מדינות העולם עמד בשנת 2014 על 77.27 טריליוני דולרים, כאשר עשר המדינות המובילות ייצרו 65.18% ממנו, ואילו על פי נתוני הבנק העולמי (לפי כוח קנייה) עמד התמ"ג של כלל מדינות העולם בשנת 2014 על 108 טריליוני PPP כאשר עשר המדינות המובילות ייצרו 60% ממנו.