שני הפלגים התחילו להתייאש. כמה תומכי מקאדו פנו אל פרנקלין דלאנו רוזוולט כדי שישכנע את סמית' להיות הסגן של מקאדו. אנשי הטמאני הול ניסו למשוך את הוועידה עד שהאנשים מחוץ לניו יורק יאלצו לעזוב בעקבות המחירים של המלונות. ההתנגדות של הצירים מניו יורק לדרום, בעיקר לברייאן, רק גרמה לדרומיים להיות נחושים יותר. מקאדו וברייאן ניסו להעביר את הוועידה למקום אחר. תומכי מקאדו אף ניסו להעביר חוק שיגרום להדחת מועמד אחד בכל סיבוב עד שיישארו רק חמישה, אבל צירי סמית' ואלו שתמכו במועמדיהם המקומיים התנגדו. סמית' הציע שכל הצירים ישוחררו ממחויבויותיהם- ומקאדו נטה להסכים לכך בתנאי שיבוטל חוק שני השלישים- אף על פי שסמית' ציפה לכך שהצירים מאילינוי ומאינדיאנה, שנשלטו בידי מנהיגי מפלגה שתמכו בו, יישארו אצלו. תומכי סמית' סירבו לוותר, ולא היו מוכנים שמקאדו יהיה מועמד. הסיבוב השישים ואחת, ששבר שיא מבחינת אורך הסיבובים, לא היה זמן לוותר.
נראה היה שסמואל רלסטון, סנאטור מאינדיאנה, יהיה מועמד של פשרה. גם הקלאן ואנשי מקאדו היו מוכנים לתמוך בו. הוא התנגד לגינוי הקלאן. מקאדו גם הוא תמך בו, ואפילו היה מוכן לפרוש אם תומכי סמית' יתמכו בו. היו לו מעט אויבים, ותמיכה רחבה. הוא עבר את ג'ון דייוויס והגיע למקום השלישי בסיבוב ה-52. אולם התומכים במקאדו ובסמית' סירבו לוותר. ב-8 ביולי, רלסטון השיג 93 קולות בסיבוב ה-87, שהיו בעיקר מאינדיאנה ומיזורי. לפני שהיום נגמר, הוא קיבל 200 קולות, יותר ממה שדייוויס הצליח לקבל בשיאו. רוב הצירים באו ממקאדו, אבל חזרו אליו אחר כך. רבים טענו שרלסטון היה יכול להפוך למועמד אם לא היה פורש ברגע האחרון. רלסטון עצמו היה מבוגר, בן שישים ושש, ומת כעבור שנה.
הוועידה, מותשת לחלוטין, החליטה לבחור בג'ון דייוויס, מועמד פשרה שזכה במאה ושלושה קולות בסיבוב השלישי. סמית' ומקאדו פרשו שניהם. לתפקיד סגן הנשיא נבחר צ'ארלס ברייאן, אחיו של ויליאם ג'ינגס ברייאן, ומושל נברסקה, שזכה למעט יותר משני השלישים שנזקק להם. השילוב בין עורך הדין מוול סטריט למועמד הרדיקלי והכפרי לא יצר איזון אלא תחושה מפולגת, וצירים רבים שלא הכירו את דייוויס זיהו אותו כשמרן בגלל קיצוניותו של ברייאן.
בנאום הניצחון, דייוויס הבטיח שיאכוף את חוק היובש, אבל שמרנותו הובילה אותו לתמוך בחירות אישית ובזכויות המדינות, ולכן הוא נחשב למתנגד לחוק.
המפלגה הפרוגרסיבית.
הרצון ליצור מפלגה שלישית החל עוד ב-1919, כשתומכיו של תאודור רוזוולט המנוח החלו לדון ביצירת מפלגה חדשה. לקראת 1922, הסנאטור רוברט לה פולט ביסס את מעמדו כמנהיג הפרוגרסיביים.
שנה לפני הבחירות, טען לה פולט שאין צורך במפלגה שלישית כל עוד שתי המפלגות הגדולות לא יעמידו שמרנים בראשן. לאחר הפרשיות של אדוארד דוני, היה ברור שמקאדו, שהיה אהוד בקרב הפועלים ועובדי הרכבת, לא ייבחר להיות המועמד. ביולי 1924, הוחלט על הקמת המפלגה. 1,200 צירים ו-900 צופים באו לראות את היבחרו של לה פולט. בניגוד להיבחרו של תאודור רוזוולט ב-1912, האווירה הייתה קודרת למדי. החקלאים לא יכלו להרשות לעצמם להגיע לוועידה. רק שחור אחד היה בקהל ורק שני אינטלקטואלים מהמזרח. סטודנטים רבים הגיעו כדי לתמוך ברצונם של הפרוגרסיביים להחליף את הדמוקרטים. הרצון היה למנוע מהמפלגות הגדולות להשיג את רוב האלקטורים ולאלץ את בית הנבחרים לבחור בנשיא.
בתור המועמד הפרוגרסיבי, הפך לה פולט למנהיג האמריקני הראשון של קואליציה בין חקלאים ופועלים, ושל סוציאליסטים ורדיקלים. איגודי פועלים תמכו בו באופן רשמי. סגנו היה הסנאטור ברטון ווילר ממונטנה, שהיה אחד מהדמוקרטים שנטשו את מפלגתם והצטרפו אל לה פולט, באכזבה ממועמדותו של דייוויס. השילוב בין שניהם הוביל למסר שהפרוגרסיביים רוצים למשוך מצביעים משני הצדדים.
אף על פי שהיה חולה בדלקת ריאות, ובמשך רוב האביב נעדר מהסנאט, לה פולט בן ה-64 עדיין היה מועמד ראוי. הוא התעסק במחדלים רבים, ופגע במפלגות הגדולות באזורים חשובים. המצע שלו קרץ במיוחד לחקלאים, אולם הוא ניסה למשוך את כל האמריקנים. הוא טען שיש לקצץ בתקציב הביטחון ולשלם את הבונוס לחיילים. בבסיס תוכניתו הייתה התקפה על מונופולים, ודרישתו לחסל אותם. תומכיו הסוציאליסטים פירשו זאת כהתקפה על הקפיטליזם בכללותו. תומכיו הלא-סוציאליסטים האמינו שזאת חזרה לדרכו של רוזוולט. הוא גם קרא לבעלות ממשלתית על תעשיית המים ואיגודי הרכבת. בנוסף תמך בהלאמת תעשיות הסיגריות ומפעלים גדולים. הוא תמך במיסוי מוגבר על עשירים ובהסכמים קיבוציים עם העובדים. אנשי המפלגה הקומוניסטית האמריקאית טענו שלה פולט היה ריאקציונר שרצה לחזור לעידן העסקים הקטנים.
תוצאות.
היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות שבהן כל האינדיאנים היו אזרחי ארצות הברית ויכלו להצביע.
משום שהוועידה הדמוקרטית פיצלה את הדמוקרטים, ובגלל הכלכלה המשגשגת, היה מעט מאוד ספק שקולידג' יזכה. הסלוגן שלו, "תהיה קול עם קולידג'", היה פופולרי.
מספר הקולות עלה ב-2,300,000 מהבחירות הקודמות, אולם בגלל מעמדו של לה פולט, הדמוקרטים והרפובליקנים השיגו פחות קולות ממערכת הבחירות הקודמות. לה פולט פגע בדמוקרטים, ודייוויס השיג 750,000 קולות פחות מקוקס ב-1920. קולידג' השיג 425,000 קולות פחות מהרדינג ב-1920. למרות זאת, העובדה שלה פולט משך דמוקרטים ליברלים אפשרה לו לנצח את דייוויס בהפרש של 25.2% מהקולות (ההפרש השני בגובהו מאז 1824). דייוויס השיג רק 28.8% מהקולות, המספר הנמוך ביותר שמועמד דמוקרטי זכה לו.
כמעט חמישה מיליון אזרחים הצביעו למפלגות אחרות, בעיקר ללה פולט. הוא הצליח כמעט בכל מדינה, אולם בעיקר בצפון-מזרח המדינה. אף על פי שזכה ב-16% מהקולות, לה פולט ניצח רק בוויסקונסין.
הרפובליקנים זכו בפחות מחוזות מאשר ב-1920, לעומת הדמוקרטים שזכו ביותר מחוזות. דייוויס הוביל ב-1,279 מחוזות, הרבה יותר מקוקס, בעיקר בגלל זכייתו במדינות הגבול ומדינות הקונפדרציה. לה פולט פגע בכוח הרפובליקני במערב התיכון.
קולידג' השיג רוב מוחלט ב-1,217 מחוזות, ודייוויס רק ב-1,193, לעומת 137 ללה פולט. רק 540 מחוזות לא העניקו למפלגה רוב מוחלט.
לה פולט פגע במפלגה הדמוקרטית באזורים שבהם המפלגה לא ביססה את עצמה, וכך גם אצל הרפובליקנים. דייוויס ניצח רק בדרום הדמוקרטי ובאוקלהומה. מפני שהדמוקרטים הליברליים תמכו בלה פולט, דייוויס הפסיד לקולידג' בהפרש של 25%. רק וורן הרדינג, שהשיג 26.2% יותר מקוקס ב-1920, הצליח יותר מקולידג' בתחרות בין כמה מועמדים (ג'יימס מונרו היה המועמד היחיד ב-1820).
ביחד, לה פולט ודייוויס השיגו 2,500,000 קולות פחות מקולידג'. אולם בשלוש-עשרה מדינות (ארבע מדינות גבול ותשע מערביות) קולידג' לא זכה לרוב מוחלט. אולם הוא כן ניצח ב-35 מדינות, ודייוויס הצליח לזכות רק ב-12. כל מדינות הקונפדרציה, וגם אוקלהומה, תמכו בדייוויס. כל מדינות האיחוד (פרט לוויסקונסין ולאוקלהומה) תמכו בקולידג'. הייתה זאת הפעם האחרונה בה מישהו נבחר לנשיאות ללא ניצחון במדינת קונפדרציה.
היו אלו הבחירות האחרונות עד 1952, בהן הרפובליקנים זכו במסצ'וסטס וברוד איילנד. הרפובליקנים אפילו ניצחו בניו יורק סיטי, הישג שלא חזר על עצמו מאז.
דווניה
דווניה (בבולגרית: Девня) היא עיר בצפון מזרח בולגריה בשטח מחוז וארנה השוכנת 354 ק"מ צפונית מזרחית לבירה סופיה ו-25 ק"מ מערבית לבירת המחוז וארנה.
היסטוריה.
ב-106 הוקמה בסמיכות למיקום העיר המודרנית מצודה רומית בשם מרטיאנופוליס על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס ונקראה על שם אחותו של הקיסר. במהלך המאה ה-5 הוחרבה המצודה. במהלך המאה ה-9 הקים אומורטאג חאן האימפריה הבולגרית הראשונה מצודת דרכים במקום. במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובתעודות עות'מאניות מהמאה ה-17 מצוי תיעוד ל-3 כפרים באזור: דווניה, כפר הנהר דווניה ופובליאנובו.
ב-1652 ציין נוסע עות'מאני בשם אווליה צ'לבי שבמקום יש 40 עד 50 טחנות רוח המשמשות מרכז טחינה אזורי של תבואה, גם לחקלאים מאזור דוברוג'ה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נהרסו מרבית הטחנות באזור. החל מראשית המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית החלו לגלות עניין בממצאים הארכאולוגיים שבמקום ונערכו מספר חפירות שקשרו את השרידים לעיר העתיקה מרטיאנופוליס. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר האזור מתוקף סיכומי קונגרס ברלין לחזקת נסיכות בולגריה. ב-27 באוגוסט 1969 החליטה הממשלה הבולגרית לאחד את שלושת הכפרים לעיר אחת שכונתה דווניה.
כלכלה.
באזור העיר קיימים מפעלים לעיבוד סוכר, יצור דשנים, כימיקלים וחומרי בניין. העיר ממוקמת בסמיכות לעורקי התחבורה מספר 7 ו-8, של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. חלק נכבד מתעסוקת העיר נסמכת על קומפלקס הנמלים בעיר וארנה.
גאוגרפיה.
דווניה ממוקמת בעמק ובסמוך אליו עובר תוואי הנהר דווניה. בעיר שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc. דווניה נודעת במעיינות הרבים הנובעים בסביבתה ומשמשים כמקור מי שתייה והשקייה חקלאית. הקרקע פורייה ועשירה ברקבובית.
הקפת הראש
הקפת הראש היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לגברים לגלח את שער פאות הראש באופנים מסוימים. איסור זה הוא הבסיס הראשוני למנהג היהודי הנפוץ לגדל פיאות בצידי הראש.
מקור האיסור.
נאמר בספר ויקרא בפרשת קדושים בהתייחס "אֶל כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל":
על פי דברי חז"ל, "הקפת הראש" היא תספורת היוצרת כעין עיגול המקיף את הראש. בדרך הטבע השיער הצומח בצדעיים "שובר" את המעגל, והסרת השיער מן הצדעיים היא "הקפה".
טעם המצווה.