פיט שקע בכאבים כרוניים שהובילו אותו לדכדוך ממושך ומנעו ממנו למלא את מטלותיו בתור ראש הממשלה. לפתע התהפכה דמותו של פיט, שנראה במקור כמנצח הגדול וסמל הפטריוטיות הבריטית. עם התקשותו למלא את דרישות התפקיד איבדו רבים מחברי הפרלמנט את אמונם בראש הממשלה. ג'ורג' השלישי, שבמקור האמין ביכולתו של פיט עם מינויו לראש הממשלה, איבד גם כן את אמונו בראש הממשלה כפי שהיה עת הוכתר המלך. מחלתו הכרונית של פיט הייתה הגורם המרכזי שעורר את התמוטטות ממשלו והתמוטטות השאיפות הפוליטיות שלו. עם זאת, שורשי הכישלון היו עמוקים יותר. עוד לפני שהמחלה הכריעה אותו, התגלה לפרלמנט הכולל על התנהלותו הממשלתית, כאשר בקרב הקבינט שמר על כמעט כל ההתנהלות השלטונית בידיו וסירב פעמים רבות לחלוק מטלות וסמכויות. הוא לא נהג לשתף במטלותיו את עמיתיו לקבינט או למפלגה ואף לא נהג להסביר להם את מדיניותו, או לנקוט באמצעים למזער את הסיכונים להתנגדות בקרב הפרלמנט. אוגוסטוס הנרי פיצרוי, הדוכס השלישי מגרפטון העיר בעצב, "הלורד צ'טהאם, עם כישרונותיו הגבוהים, לא היה בעל כישוריו באנושיות". קשיים פיזיים רק החמירו את חוליו של פיט, אשר התמוטט מספר פעמים בתגובה להם. באוקטובר 1768, לאחר כשנתיים של כהונה, פרש פיט מתפקיד ראש הממשלה.
סמואל ג'ונסון כתב כי
שנים אחרונות ומורשת.
הוראס וולפול כתב על פיט באחד ממכתביו, בעקבות כיבוש האי מרטיניק ב-1761: " אני אומר לך כי (בכושר הדיבור שלו) כבש את מרטיניק... לרומאים לקח שלוש-מאות שנה לכבוש את העולם. אנו הכנענו את כדור הארץ בשלושה מסעות מלחמה, וגודלו של כדור הארץ, אם יורשה לי לומר, לא השתנה מאז." פיט המשיך לכהן תקופת מה בבית הלורדים, וקרא ללא הועיל להתפייסות עם המתיישבים האמריקאים, בטרם יהיה מאוחר מדי. הוא מת ב-1778, שבע מהחיים הפוליטיים, חוזה בחששותיו הגרועים ביותר קורמים עור וגידים עם הצהרת העצמאות האמריקאית ב-1776. פיט נפטר במהלך דיון בבית הנבחרים. חברי בית הנבחרים הסכימו פה אחד לקיום הלוויה במנזר וסטמינסטר על חשבון האוצר הלאומי. הלורדים, לעומת זאת, הצביעו בהצבעה שנקבעה על רוב קטן שלא להיות נוכחים בהלוויה. ההלוויה לבסוף התקיימה ב-9 ביוני, וארון קבורתו של פיט הועמד במנזר למשך יומיים והביא לביקורם של תושבים רבים. תשומת הלב הציבורית הממושכת שניתנה למותו הייתה עזה, אך קצרה. פיט אכן היה כבר "מת בבחינה פוליטית", כפי שניסח זאת הוראס וולפול. רק מעטים, בהם תומכיו האדוקים, אכן ציפו ממנו שיבה לגדולה פוליטית קודם פטירתו.
חמש שנים לאחר מותו, בנו, ויליאם פיט הבן, נבחר לראש ממשלת בריטניה.
בארצות הברית זכה פיט לכבוד רב, הן בשל השפעתו המכרעת על הגבולות, והן בשל תמיכתו במתיישבים בשנים שלאחר המלחמה. בין היתר קרויה על שמו העיר פיטסבורג שבפנסילבניה. סמל העיר מעוצב לפי תבנית סמל האצולה של משפחת פיט. העיר פיטסבורג שוכנת במקום בו ניצב פורט דוקן, אחד המעוזים הצרפתיים שבו החלה למעשה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ושנפילתו סימנה את תחילת השלב המכריע במערכה.
ויליאם פיט הצעיר
אנרגיה ירוקה
אנרגיה ירוקה הוא כינוי כללי לסוגי אנרגיה אשר אינם מזהמים את הסביבה הטבעית. זאת בניגוד לתהליך הנפוץ ביותר של הפקת אנרגיה - בעזרת דלק מאובנים (כגון פחם, נפט וגז טבעי), אשר גורם לזיהום הסביבה ולפליטת פחמן דו-חמצני ותורם להגברת אפקט החממה.
הגדרה.
קיימות מספר הגדרות למושג אנרגיה ירוקה הכוללים הגדרות אלטרנטיביות ל"אנרגיה מתחדשת":
מקורות האנרגיה הירוקה מזהמים במידה פחותה ונחשבים יחסית ידידותיים לסביבה, ולכן הם מוגדרים כ"טכנולוגיות נקיות".
המונח "אנרגיה חלופית" משמש לעיתים לתאר אנרגיה מתחדשת. המונח מתייחס לאנרגיה שאינה מזהמת ומקורה אינו מעולם הדלקים המאובנים.
מקורות אנרגיה ירוקה.
אנרגיה ירוקה כוללת תהליכי אנרגיה טבעיים שלא פולטים כלל פחמן דו-חמצני בעת הפקת החשמל:
למרות שאנרגיות אלה לא פולטות פחמן דו-חמצני, לכל אחת מהן יש חסרונות. לדוגמה, אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח דורשות שטח רב לייצור האנרגיה, ופוגעות במרחב המחיה של חיות בר. לעיתים קרובות חוות רוח פוגעות בציפורים ואף מביאות למותן. בנוסף, חציבת החומרים לייצור הלוחות הסולאריים מזהם במיוחד, והצורך להחליף לוח סולארי אחרי 20 שנות פעילות בערך מוביל לזיהום מוגבר.
אנרגיה ירוקה בישראל.
בישראל נעשים מגוון שימושים בגורמי אנרגיה ירוקה. יחד עם זאת, מספר הפרויקטים עד כה בתחום זה במדינת ישראל נמוכים יחסית לנעשה במדינות אחרות והמדינה ממשיכה לשים את רוב מקורות האנרגיה שלה בדלקים מאובנים. בשנת 2008 החלה המדינה לתקן תקנות המעודדות שימוש באנרגיה סולרית ואף יצאה במכרז להקמת תחנות כוח כאלה בנגב.
אנרגיה סולרית.
בישראל נעשה שימוש במספר טכנולוגיות שמייצרות אנרגיה סולרית:
אנרגיית רוח.
בישראל הוקמו טורבינות רוח בגולן ברכס חזקה, ליד היישוב אלוני הבשן ובגלבוע ליד היישוב מעלה גלבוע. טורבינות אלה מספקות פחות מאחוז מצריכת החשמל בישראל. יש חילוקי דעות באשר לפוטנציאל של אנרגיה זו בישראל אך בכל מקרה לישראל אין פוטנציאל רוח גבוה יחסית למדינות אחרות.
אנרגיה הידרואלקטרית.
אנרגיה הידרואלקטרית היא אנרגיה חשמלית הפועלת בעזרת אנרגיית תנועה של מים שנופלים ממקום גבוה (בדרך כלל מסכר או ממפל גבוה) מאוד שמסבבים גלגל שיניים גדול שיוצר תנועת סיבוב של הטורבינה ושל המגנט בתוך סליל נחושת שיוצר אנרגיה חשמלית. נכון להיום, אין כמעט תחנות הידרואלקטרית בישראל ובמזרח התיכון. בישראל הנהר החזק ביותר בישראל הוא נהר הירדן והוא לא מספיק חזק כדי להפעיל תחנה כזו, ולכן זה לא יעיל ולא משתלם כספית לבנות תחנות הידרואלקטריות בישראל.
גלות רומי
פרימוס
פרימוס (שם גנרי) הוא כירה ניידת הפועלת באמצעות לחץ, שנפוצה מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20.
כירת קרוסין ניידת הפועלת באמצעות לחץ נרשמה כפטנט על ידי השוודי פראנס וילהלם לינדקוויסט (Frans Wilhelm Lindqvist) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, אם כי לא ידוע בוודאות האם הוא הממציא או שרכש את התוכניות מאחרים. לינדקוויסט יצר את המותג "פרימוס" (מלטינית: "ראשון") שכבש את השווקים, הפך לשמו הגנרי של המוצר וזכה לחיקויים רבים.
במלחמת העולם השנייה הפרימוס הונפק ליחידות רבות, וחייליהן הפכו לצרכנים נלהבים שלו ותרמו להפצתו הנרחבת בשנים שלאחר המלחמה.
הפעלה.
החידוש והיתרון בפרימוס היה מנגנון ההפעלה שלו, שאיפשר להבה עזה פי כמה מזו של קודמיו. לעומת הפתילייה, בה דולק הקצה העליון של פתילה הטבולה בחלקה התחתון בדלק העולה למעלה בשל עקרון הנימיות, בפרימוס להבת המבער מאדה את הדלק שבצנרת, כך שהדלק מסופק למבער כגז הנפלט בלחץ. חומר הדלק הנפוץ לשימוש בפרימוס הוא קרוסין הקרוי בלשון העם ובתחנות הדלק בארץ בשם "נפט".
לשם הפעלת הפרימוס נדרש חימום מקדים של המבער שבראשו על ידי הדלקת כמות קטנה של כוהל או חומר דליק אחר הנמזג למתקן טבעתי מיוחד הנמצא בבסיס המבער. עם ההדלקה מפעילים משאבת בוכנה ידנית קטנה (באמצעות ידית בצידו של מכל הדלק) ליצירת לחץ במיכל הקרוסין, הדוחף את חומר הדלק במעלה צינור נחושת לכוון המבער. הדלק עובר בדרכו אל פתח המבער וגם מעליו (בכך למעשה עבר דרך הלהבה של החימום המקדים). הדלק הנוזלי שעולה בצינור הנחושת מעל ללהבה מתאדה ונפלט בצורת גז חם מהמבער ובכך מאפשר בעירה עזה ויעילה עם כמות פיח נמוכה. הבעירה בפרימוס נמשכת מאחר שחלק מאנרגיית החום שימשה בכל זמן הבעירה לחימום קצה הצינור ולפליטת גז קרוסין חם.
הפרימוס בישראל.
בישראל של תקופת היישוב והקמת המדינה היה הפרימוס אמצעי נפוץ להרתחת דודי כביסה. על מנת לאפשֵר להציב דוד גדול מעל הפרימוס הקטן יחסית, הושם הדוד על מתקן תלת רגלי (שכונה "דריי-פוס", חצובה בגרמנית), אשר הפרימוס הונח תחתיו.
הפרימוס שימש באותה תקופה גם לבישול. חיים כהנא, חבר "גרעין ירושלים" של הפועל המזרחי (ממקימי נחלים בגליל), תיאר בזיכרונותיו ממחנה העבודה במנחמיה, 1941, את הווי החיים במחנה, בו בישלו באמצעות פרימוס:
חרירי המבער נסתמו לעיתים קרובות בפיח, שמנע את הפעלת הפרימוס. בעלי המכשיר שיחררו את הסתימה באמצעות מחט ארוכה או מסרו את הפרימוס לתיקון אצל איש מקצוע שהתמחה בכך.
פעולת האידוי והלהבה החזקה יצרו רעש רב שהיה לסימן ההיכר של הפרימוס. הביטוי "מרעיש כמו פרימוס" שימש תיאור ציורי לאנשים פטפטניים וקולניים. ב-1948, כאשר החלו לפעול מטוסי האוסטר אוטוקרט של שירות האוויר, הם כונו "פרימוס" עקב רעש מנועיהם שהזכיר את רעש הפרימוס. השם "פרימוס" שימש גם באותה תקופה בסלנג הקיבוץ ככינוי לאדם שלישי ששובץ, עקב מצוקת דיור, להתגורר בדירת זוג. הקישור לפרימוס נוצר אם משום שהדייר היווה מטרד כמו רעש הפרימוס, או משום שבנוכחותו נוצרה יחידה של שלושה, כמו הפרימוס בעל שלוש הרגליים.
הפרימוס בתרבות הישראלית.
במחזה "זה היה בחנוכה" מאת נתן אלתרמן מגלם הפרימוס את תפקיד יהודה המכבי במשחק החנוכה.
שימושים מודרניים.
גרסאות מודרניות של הפרימוס עדיין משמשות כציוד מחנאות. אמנם כירות הלחץ כבדות יותר מגזיה רגילה והפעלתן ותחזוקתן מסובכות יותר, אך הן מחממות את המזון מהר יותר. כמו כן, באזורים שונים בעולם קל יותר להשיג קרוסין מאשר מילוי לגזיות הפועלות על גז בישול.
הפרימוס משמש עדיין גם כמכשיר חימום ובישול בסיסי במדינות העולם השלישי, למשל בתת-היבשת ההודית.
כיום קיים מגוון כירות מופעלות לחץ, המותאם לשימוש כמעט בכל נוזל דליק נדיף, לרבות אלכוהול, סולר ודלקי מנוע אחרים, דלק סילוני וקרוסין. לחלק מהכירות מתאימים כמה סוגי דלק שונים או אף תערובות דלק.