ג'ון בל נולד במיל קריק, כפר קטן ליד נאשוויל, טנסי. הוא היה אחד מתשעת ילדיהם של סמואל בל, חוואי ונפח ושל אשתו, מרגרט לבית אדמיסטון. סבו מצד אביו, רוברט בל, לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית תחת פיקודו של נתנאל גרין וסבו מצד אמו, ג'ון אדמיסטון, לחם גם הוא במלחמת העצמאות בקרב קינגס מאונטיין. הוא סיים את לימודיו בקמברלנד קולג' (לימים אוניברסיטת נאשוויל) ב-1814 ולמד משפטים. ב-1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והקים משרד משגשג בפרנקלין שבטנסי.
עם כניסתו לפוליטיקה הוא התמודד ב-1817 בהצלחה על מושב בסנאט של טנסי. כסנאטור הוא תמך ברפורמה במערכת המשפט והחוקה של המדינה והצביע בעד העברת בירת המדינה למרפריסבורו (רעייתו, סאלי דיקינסון, הייתה נכדתו של הארדי מרפרי, שעל שמו נקראה העיר). לאחר שכיהן כהונה אחת בסנאט, ויתר בל על התמודדות לכהונה נוספת ותחת זאת עבר לנאשוויל, שם הוא הקים משרד עורכי דין בשותפות עם הנרי קראב.
חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1827 התמודד בל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השביעי של טנסי שהתפנה כאשר הנציג המכהן, סם יוסטון, נבחר כמושל המדינה. בל ויריבו במרוץ פליקס גראנדי, ניהלו מסע בחירות צורם שבו שניהם טענו שהם תומכים ביוזמותיו של אנדרו ג'קסון. אף על פי שבסופו של דבר הביע ג'קסון את תמיכתו בגראנדי, זכה בל בתמיכה רחבה יותר של הבוחרים הצעירים וזכה בבחירות בהפרש של כאלף קולות.
כמו חברי קונגרס רבים מהדרום, התנגד בל ל"מכסי התועבה" של 1828. הוא גם התנגד למימון הפדרלי לשיפורים ב"דרך קמברלנד" , בטענה שהממשלה הפדרלית חסרה את הסמכות החוקתית לממן מיזם שכזה. אחת היוזמות הגדולות של בל הייתה חוק הקרקעות של טנסי, שבו הוא ועמיתיו חברי הקונגרס הקונגרס מטעם טנסי, ג'יימס פולק ודייווי קרוקט, הציעו שהממשלה הפדרלית תעביר חלק מקרקעותיה בטנסי לרשות המדינה כדי שתוכל להקים בתי ספר ציבוריים. חברי הקונגרס מהמדינות המזרחיות התנגדו לכך, בציינם שהניהול הכושל של טנסי של משאבי הקרקע שלה היא לא אשמת הממשלה הפדרלית וכי יש לגנוז את החוק.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של בל (1831-1829), הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני האינדיאנים של בית הנבחרים. בתפקידו זה הוא ניסח את "חוק העברת האינדיאנים" , שהוגש על ידי הוועדה בפברואר 1830 ומאוחר יותר אותה שנה הוא נחתם על ידי הנשיא ג'קסון. חוק זה הוביל להעברתם של שבטי הצ'רוקי ושל שבטים נוספים אל אוקלהומה דרך מסלול הדמעות במהלך המחצית השנייה של העשור. אחד המתנגדים הקולניים ביותר לחוק היה חבר הקונגרס ממסצ'וסטס, אדוארד אברט, לימים שותפו הפוליטי של בל.
לאחר המהפך בקבינט של ג'קסון בעקבות פרשיית התחתונית ב-1831, המליץ הסנאטור יו לווסון וייט על בל לתפקיד מזכיר המלחמה, אך המינוי ניתן ללואיס קאס. עם זאת, המשיך בל להיות בעל בריתו של ג'קסון במהלך כהונתו השלישית בקונגרס, התנגד ל"זכות הביטול" ותמך בחוק שהרחיב את סמכויות הנשיא כתגובה ל"משבר הביטול".
הקרע בין בל לבין ג'קסון החל להתגלע במהלך תקופת כהונתו הרביעית של בל בקונגרס (1835-1833). ג'קסון התנגד לרעיון של בנק מרכזי ומשך ב-1833 את פיקדונות הממשלה מהבנק השני של ארצות הברית . בתחילה לא הגיב בל בסוגיה זו, בעוד שפולק הגן על פעולות הממשל. ביוני 1834, בעקבות התפטרות יושב ראש בית הנבחרים, אנדרו סטיבנסון, שאף פולק לתפוס את מקומו. יריביו של ג'קסון העניקו את תמיכתם לבל והוא נבחר ברוב של 114 תומכים מול 78 מתנגדים. בעקבות בחירתו, הצהיר בל שהוא לא בהכרח התנגד למתן זיכיון מחודש לבנק, צעד שג'קסון התנגד לו בתקיפות, ובעלי בריתו של פולק התקיפו את בל בעיתונות כידיד של הבנק.
הקרע הסופי ביחסי בל-ג'קסון הגיע ב-1835 כאשר בל תמך במועמדות לנשיאות של יו לווסון וייט, שהיה אחד משלושת חברי המפלגה הוויגית החדשה שהתמודדו נגד היורש שג'קסון בחר, מרטין ואן ביורן. ג'קסון כינה את בל, וייט ואת יריבו משכבר הימים דייווי קרוקט כ"בוגדים צבועים". כאשר התכנס בית הנבחרים באותה שנה, יזם פולק מערכה לזכייה בכס היושב ראש והביס את בל ברוב של 132 תומכים ו-84 מתנגדים. ידידיו של ג'קסון היו כה שבעי רצון מתבוסתו של בל, עד שהם קיימו חגיגה בגני ווקסהול בנאשוויל עם בקבוקי שמפניה וירי בתותחים.
בל בילה את רוב שנותיו הנותרות בבית הנבחרים ביוזמות חקיקה שברובן לא צלחו ושמטרתן הייתה לחסל את מערכת "מתן הג'ובים". ב-1837 הוא הובס שוב על ידי פולק בבחירות ליושב ראש הבית, והפעם ב-116 קולות לפולק ו-103 קולות שהצביעו עבורו. במאי בשנה הבאה התנהל דיון בבית הנבחרים על הצעת חוק שהתייחסה למעשי האיבה של האינדיאנים, כשבל דחף לניהול משא ובעל בריתו של ג'קסון, הופקינס ל. טרני, דחף לאישור הקמתו של כוח צבאי. כאשר הטיח בל בטרני שהוא "כלי שרת" של ג'קסון, תקף אותו טרני ובין השניים התפתחה תגרת אגרופים.
ב-1839 ניסה ג'קסון לשכנע את המושל לשעבר של טנסי, ויליאם קרול, להתמודד בבחירות מול בל, אך קרול סירב, בטענה שאף אחד לא מסוגל להביס את בל במחוז הבית שלו. לבסוף שכנעו חסידיו של ג'קסון את רוברט ברטון להתמודד, אך הוא הובס בקלות על ידי בל בבחירות הכלליות. במרץ אותה שנה תכננו בעלי בריתו של בל בבית הנבחרים מתקפה אחרונה נגד פולק (שפרש כדי להתמודד עם משרת המושל) על ידי הסרת הביטוי "ללא משוא פנים" (impartial) מדברי התודה המקובלים לפרישתו.
מזכיר המלחמה.
בה בעת שבל ניצח בבחירות של 1839, נאבקו הוויגים בטנסי ברמה המדינתית, כשהמושל המכהן, ניוטון קאנון הפסיד לפולק והדמוקרטים השיגו רוב בבית הנבחרים של המדינה. כשהוא נחוש בדעתו לחדש את כוחם של הוויגים בטנסי, בילה בל כמה שבועות בשנת 1840 כשהוא מקושש קולות ברחבי טנסי עבור הפוליטיקאים הוויגים. אף על פי שבתחילה הוא תמך במנהיג המפלגה, הנרי קליי במועמדותו לנשיאות, הוא העביר את תמיכתו למי שבסופו של דבר היה מועמד המפלגה לנשיאות, ויליאם הנרי הריסון, וסייע לו לזכות בקולות הבוחרים בטנסי במהלך מערכת הבחירות בה הוא ניצח. מאמציו של בל סייעו גם למועמד הוויגים לתפקיד המושל, ג'יימס ג'ונס להביס את פולק.
כאשר הרכיב הנשיא החדש האריסון את הקבינט שלו ב-1841, הוא הציע את משרת מזכיר המלחמה לבל, זאת על סמך הצעתו של דניאל ובסטר. לאחר שבל נעתר להצעה, תקפו אותו הדמוקרטים על צביעותו והם ציינו שהוא לחם במערכת "הענקת הג'ובים" במשך כל שנות ה-30 של המאה ה-19. לאחר מותו של הריסון, הסכים יורשו, ג'ון טיילר, להשאיר על כנם את כל המינויים לקבינט של קודמו, אם כי רבים מחברי הקבינט פקפקו באפשרות שטיילר, כדמוקרט לשעבר, יתמוך ביוזמותיהם של הוויגים. במאי 1841 הוציא בל את הדוח שלו על מערכת הביטחון של האומה וגרס שהיא מיושנת. הוא גם המליץ להחליף את המפקחים האזרחיים על בתי הנשק בבעלי מקצוע צבאיים, מתוך חשש שהמפקחים האזרחיים יחסרו את הידע הדרוש לאחסון תחמושת.
כפי שחששו חברי הקבינט, הוכחה עוינותו של טיילר ליוזמות הוויגיות, והוא הטיל וטו על שורה של יוזמות חקיקה שהוצגו על ידי קליי ובעלי בריתו בקונגרס וסירב להשהות את הצבעות הקבינט על החלטותיו. לבסוף, ב-11 בספטמבר 1841, יומיים לאחר שטיילר הטיל וטו על הצעת חוק תאגידי הכספים, הלכו בל ועוד כמה חברי הקבינט בעקבות קליי, והתפטרו במחאה.
בל שב לטנסי כדי להתמקד בעסקיו הפרטיים. הוא המשיך לסייע למועמדים של המפלגה הוויגית במערכות הבחירות שלהם, סייע לג'ונס להביס שוב את פולק בבחירות למושל המדינה ב-1843 וסייע לגייס את קולות מצביעי המדינה עבור קליי בהתמודדותו מול פולק במערכת הבחירות לנשיאות של 1844, אף על פי שבסופו של דבר פולק ניצח.
חבר הסנאט.
ב-1847 שב בל לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של טנסי. הוצע לו להיבחר כיושב ראש הבית אך הוא סירב. זמן קצר לאחר מכן לקח על עצמו בית הנבחרים, שכעת נשלט על ידי הוויגים, לאייש את אחד משני המושבים של המדינה בסנאט של ארצות הברית. המושב אויש על ידי הוויגי ספנסר ג'רנגין, שזעם על המפלגה שהצביעה בעד חקיקת מיסוי שלה הוא התנגד ולא היה לו סיכוי להיבחר מחדש. בל, בתמיכתם של העיתונים Jonesborough Whig בבעלותו של ויליאם בראונלאו וה-Daily Eagle מממפיס, היה בין אלו שהציגו את מועמדותם למושב זה. לאחר כמה שבועות ו-48 סבבי הצבעה זכה בל בסופו של דבר לרוב הדרוש ב-22 בנובמבר 1847.
זמן קצר לאחר הגעתו לסנאט, החל בל לדבר נמרצות נגד מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בטענה שהיא פעולה רודנית של יריבו הוותיק, ג'יימס פולק, שכעת כיהן כנשיא ארצות הברית. הוא רמז שגם אם המלחמה נחשבת למלחמת מגן, אין לארצות הברית שום זכות להשתלט על חלקים משטחיה של מקסיקו. הוא היה מוטרד בין השאר מכך שתוספת שטחים תוביל את סוגיה השנויה במחלוקת של העבדות בחזרה לחזית הוויכוח של הפוליטיקה האמריקאית, במיוחד לאור הצעת "תנאי וילמוט" שהייתה אמורה לאסור את העבדות בטריטוריות החדשות. על כל פנים, הוא הצביע בעד אישור הסכם גואדלופה אידלגו במרץ 1848.