הגיוס במלחמה היה בהיקף מלא ולמשק חסרו ידיים עובדות של מאות אלפי צעירים מכל ענפי המשק. העובדים שנשארו במפעלים עשו כל מאמץ למלא את מקום המגויסים. פקידים ועובדי שירותים עברו לעבודה בייצור. הקצב הרגיל של ימי שלום הוחלף בימי עבודה של שעות עבודה מרובות מעבר לשמונה השעות המקובלות.
כבר ביום הכיפורים עצמו נפתחו לעבודה, לפי דרישת משרד הביטחון, מפעלים המייצרים לצרכים ביטחוניים והעובדים הוזעקו לעבודה מבתיהם ומבתי הכנסת.
ההסתדרות הכללית, שעמדה אז בשיא כוחה, הייתה (שלא כממשיכתה ההסתדרות החדשה), לא רק איגוד עובדים, אלא גוף כלכלי ופוליטי רב כוח, יצרן ומעסיק, שחלש על משק המדינה, נקטה בצעדים להמשכת הייצור והקטנת הנזקים למשק. התעשייה ההסתדרותית ובראשה מפעל סולתם שעסק בייצור מערכות נשק לצה"ל, פעלה למילוי צורכי מערכת הביטחון. תנובה עשתה מאמצים למלא את צורכי האוכלוסייה במוצרי חלב ובמצרכים בסיסיים.
באמצע חודש אוקטובר ולקראת סופו, לאחר שהתהפך הגלגל וצה"ל החל לנצח את צבאות האויב, החלו החיים בעורף לחזור אט אט למסלולם. ב-21 באוקטובר חודשו הלימודים בכל מוסדות החינוך, למעט האוניברסיטאות שבהן בוטל בפרוץ המלחמה הסמסטר הראשון, וב-24 באוקטובר בשעה 18:00 בוטלה ההאפלה. אלפי אזרחים יצאו לראשונה מאז פרוץ המלחמה לבלות מחוץ לבתיהם.
בסוף החורף ובאביב של שנת 1974, עד לחתימת הסכמי הפרדת הכוחות, עם מצרים ב-18 בינואר 1974 ועם סוריה ב-31 במאי 1974, היה המצב עדיין מתוח ונערכו חילופי אש עם כוחות האויב, אשר בגזרה הסורית הגיעו לכדי מלחמת התשה של ממש. בחורף ובאביב הייתה אווירה כבדה במדינה שנמשכה עוד חודשים רבים לאחר מכן ואף התחזקה עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ופעילותן של תנועות המחאה. בחודש אוגוסט הובאו למנוחת עולמים חללי צה"ל שהיו קבורים עד אז בבתי קברות ארעיים.
כשם שבמלחמת ששת הימים הפך השיר "ירושלים של זהב" פרי עטה של נעמי שמר למזוהה עם מלחמה זו. גם במלחמת יום הכיפרים הפך שיר אחר של נעמי שמר, "לו יהי", לאחד מסמליה של המלחמה. מילות השיר ביטאו את התקווה לסיום מהיר של המלחמה ולשלומם של חיילי צה"ל:
מלחמת הגנרלים.
במהלך המלחמה פרצו ויכוחים עזים בין אחדים מאלופי צה"ל שפיקדו עליה, וויכוחים אלה נמשכו גם שנים רבות לאחר המלחמה.
הוויכוחים על מתקפה ב-8 באוקטובר.
ב-8 באוקטובר 1973 נערכה בחזית סיני מתקפת הנגד שנכשלה. הקרב החל כמתקפת נגד של כוחות השריון של צה"ל, במטרה לפרוץ את הקו המצרי, שהתבסס בגדה המזרחית של תעלת סואץ לאחר צליחתה עם פרוץ המלחמה. אלא שכוחות הצבא המצרי, שנערכו להתקפה זו, בלמו את הכוחות הישראלים. בקרב הכושל השתתפה אוגדה 162 של אברהם אדן (ברן). אוגדה 143 של אריאל שרון היוותה עתודה עד שעות הצהרים ואז הוסטה דרומה למבצע אחר, כך שעד תום המתקפה לא השתתפה כלל בקרבות. הדיווחים שהגיעו מאוגדה 162 לאורך כל יום ועד שעות הערב הסוו את ממדי הכישלון. יתרה מזאת, דיווחים כוזבים על הצלחה גדולה בשעות הבוקר הגיעו לקריית הממשלה בתל אביב ויצרו אופוריה שנמשכה עד שעות אחרי הצהרים. אלוף הפיקוד שהתרשם מההצלחה החליט לקראת הצהרים לוותר על הגיבוי של אוגדת שרון ושלח אותה דרומה לפתיחת התקפה אוגדתית נוספת מדרום.
המחלוקות וחילופי ההאשמות בין הגנרלים הקשורים ביום זה ושנמשכו אחרי המלחמה ועד ועדת אגרנט היו בין אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש) לבין ברן, ובין ברן לשרון.
גורודיש האשים את ברן ששיקר בדיווחיו ולא פעל על פי הפקודות. ברן האשים את גורודיש ששיבש את פקודת הרמטכ"ל ולא שלח סיוע כפי שהבטיח.
כמו כן, התלונן כי גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון. בערבו של יום הקרב היה ברור כי המתקפה הישראלית נכשלה. המצרים השתלטו על כל שטח קו בר-לב ואף כבשו חלקים מציר החת"ם המרוחק 8–10 קילומטרים מתעלת סואץ.
שרון טען אחרי המלחמה שלא קיבל פקודה לשלוח סיוע ושקיבל פקודה לרדת עם אוגדתו דרומה.
המחלוקות באותו היום שהתפוגגו אחרי תום המלחמה עם התבררות הנתונים כללו חילופי האשמות בין הצד של הרמטכ"ל דוד אלעזר וגורודיש לבין שרון והן כללו האשמה ששרון לא תקף אחרי הצהריים ולפני הלילה במרכז גזרתו וכי כוחותיו נעים באיטיות רבה. גורודיש שהיה בטוח שכוחותיו של שרון נמצאים עדיין באזור טסה, התעלם ולא האמין שחלק מאוגדת שרון כבר הגיעה למתלה ולגידי וכי צריך להחזיר את הכוחות צפונה לביצוע המתקפה.
עד אחרי המלחמה האשימו גורודיש ודדו את שרון שאיטיותו גרמה לאי ביצוע המתקפה בגזרתו שהייתה יכולה להקל על אוגדת ברן. רק עם פרסומי ועדת אגרנט התברר שגורודיש לא הקשיב לדיווחים המדויקים מאוגדת שרון או לא רצה להאמין שכוחות שרון נעו במהירות גבוהה מהמצופה דרומה, ובסיכומו של דבר הוציא פקודה למתקפה שלא יכלה להתבצע כפי שחשב.
הוויכוחים ב-9 באוקטובר.
בליל 8 באוקטובר התקיימה ישיבה במטה הפיקוד באום חשיבה בנוכחות שר הביטחון, משה דיין. הפיקוד יחד עם ברן ננזפו על ידי דיין על כישלון אותו יום. ההנחיות לשרון כללו אפשרות ליוזמה חופשית לפיתוח הגזרה. למחרת החלה אוגדת שרון לפעול בגזרתה וגדוד סיור של האוגדה מצא תפר בין הדיווזיות המצריות. שרון דיווח לגורודיש על כך וביקש אישור לפתיחת ראש גשר במקום. גורודיש אישר את הפעולה אולם דדו הרמטכ"ל ששמע על כך אחרי הצהרים נתן פקודה לגורודיש לבלום את אוגדת שרון והסגת הכוחות מהאזור הצמוד לתעלה.
גורודיש לא הצליח להעביר את הפקודות לשרון ונוצר נתק בין הפיקוד לאוגדה. גורודיש הגיע בעצמו לשרון כדי לתת לו פקודת נסיגה.
גונן התלונן כי שרון לא ציית לפקודותיו ותבע מהרמטכ"ל דוד אלעזר לפטר את שרון. בעקבות התערבות שר הביטחון נשאר שרון בתפקידו ואף יותר, גורודיש הודח מתפקידו ובר לב נכנס כמפקד גזרת המלחמה בדרום.
הוויכוחים עם חציית התעלה.
ב-14 באוקטובר חלה תפנית במערכה וכוחות צה"ל החלו להביס את הצבא המצרי. בערבו של אותו יום אמר חיים בר-לב בשיחת טלפון לראש הממשלה "הם חוזרים לעצמם, וצה"ל חוזר לעצמו".
למחרת נכנסה אוגדת שרון למהלך פריצת מסדרון לתעלה ויצירת ראש גשר בשני צידי התעלה. על האוגדות האחרות הוטל לשמש עתודה לאוגדת שרון. ראש הגשר הוקם בלילה שבין 15 באוקטובר ל-16 באוקטובר בו גם החלה המתקפה על הצד המערבי של התעלה. בעת ההכנות לצליחה היו אופן ביצועה, מועדי הביצוע וסדר הכוחות שאמור היה להשתתף בה - נושא להתנצחות בין האלופים. גם הצליחה עצמה, אף על פי שהסתיימה בהצלחה, הייתה מרובת קשיים. פריצת הצירים והקרב על החווה הסינית, התפרקות גשר הגלילים, "פקקי התנועה" האדירים של השריון והרכב בדרך לחציית התעלה - כל אלו נעשו במאמץ כביר, תוך קרבות קשים ומורכבים עם הכוחות המצריים באזור.
במשך כל קרב הצליחה התלונן חיים בר-לב על כך ששרון פועל על דעת עצמו ולא על פי הפקודות. שרון לא חסך מלשונו המושחזת, בנוכחות קציני אוגדתו, הערות עוקצניות על בר לב. לאחר המלחמה התוודה שרון כי כאשר בר לב טען בפניו כי לא עמד בציפיות לייצב בגדה המזרחית מסדרון נקי מכוחות מצריים, התחשק לו באותו רגע לתת לבר לב סטירת לחי ובקושי התאפק מלעשות כן.
במלחמה זו הגיעו עיתונאים אל מפקדות שתי האוגדות. הגדיל לעשות שרון שבמטהו הסתופפו במרוצת הקרבות, כל אחד בזמנו, מספר רב של עיתונאים בכירים, בהם מיכאל בר-זוהר, ישעיהו בן-פורת, חנוך ברטוב, עמוס אטינגר, יעקב אגמון חזי כרמל ומיכה שגריר. הפרשן לענייני ביטחון של "מעריב", אורי דן לא מש לרגע מקרון הפיקוד של שרון ושמע את כל תלונותיו על יחס דרגי הפיקוד העליונים כלפיו. לאחר המלחמה הצדיק שרון את התנהלותו זו בנימוק, שגם בעיצומה של מלחמה אין להסתיר מהעם את האמת.
לסיקור התקשורתי הנרחב תרם גם מִשכהּ הרב של תקופת הקרבות, בעת שבכל קרון פיקוד ובסביבתו רחשה פעילות של חיילי וקציני מילואים במספר רב, שהיו עדים למתרחש והעבירו זאת, בדרכים שונות, לידיעת משפחותיהם וחבריהם. כל אלה גרמו לכך שכל ההתנצחויות בין האלופים לא נשארו חסויות והשמועות עליהן הגיעו בתוך מהלך הקרבות לידיעת הציבור בעורף. גם ההד החוזר של מאבקי האלופים הגיע מהעורף לחזית. כך הגיע לידיעת שרון המידע כי בצמרת צה"ל יש מחשבות להדיח אותו מתפקיד מפקד האוגדה. שרון התלונן באוזני קציניו, שמטרת השמועות הללו לנגח אותו לקראת הבחירות לכנסת.
עניין הבחירות לכנסת עלה גם לאחר שבמהלך הקרב ב-17 באוקטובר נחבט ראשו של שרון במקלע כבד ונגרם פצע שטחי במצחו. בצהרי אותו יום זומן שרון לפגישה עם שר הביטחון דיין, הרמטכ"ל אלעזר, וחיים בר-לב בחפ"ק של אדן. שרון הגיע לפגישה בנגמ"ש, לאחר שהחליף את התחבושת ספוגת הדם שעטרה את מצחו בתחבושת חדשה לבנה. בדרך נתקל שרון לראשונה בגילויי ההערצה מצד קצינים וחיילים שהבחינו בו, תופעה שתהפוך לנחלת רבים בישראל לאחר המלחמה, שידביקו לו את הכינוי "אריק מלך ישראל". בהגיעו לפגישה חשף לראווה את תחבושתו ולא חבש מעליה קסדה. מתנגדיו של שרון טענו כי לא חבש קסדה כדי שתמונתו חבוש תחבושת תשמש אותו במערכת הבחירות. לאנשיו אמר שרון כי מי שצריך לחבוש קסדה הם מפקדיו שעמם יתחשבן לאחר המלחמה.
בנובמבר 1973 ננזף אריאל שרון על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר על התנהלותו כלפי האלופים האחרים במהלך המלחמה והדבר פורסם גם בעיתונות החוץ.
לאחר המלחמה.