המאוזוליאום השני, של סולטאן טקש, בנו של אילארסלאן, מתוארך לשנת 1195 והסולטאן ששלט בחווארזם עד שנת 1200 בנה אותו עבור עצמו. הוא דומה במבנהו לזה של אילארסלאן אך הוא גדול יותר, וחלק מהלבנים הצבועות בטורקיז עדיין ניצבות על גגו שצורתו כשל חרוט (ראו תמונה). ייתכן כי טקש היה קבור במאוזוליאום בעבר, אך שרידי גופתו לא נמצאו במקום.
המאוזוליאום השלישי הוא של סייט אחמט ונבנה מחדש לאחר שהמבנה הקודם התמוטט בשנת 1993.
המאוזוליאום הגדול באתר הוא של טוראבק-הנם ונבנה ככל הנראה מאוחר מהאחרים, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14). לא ברור מי קבור במבנה ויש הטוענים כי הוא שימש כאולם כס ולא כמאוזוליאום. צורתו כשל מתומן ובצידם החיצוני של קירותיו קבועות נישות. הגג בצורת חרוט קרס זה לא מכבר, אך הכיפה הפנימית שרדה ומצוירות עליה דוגמאות גאומטריות בצבעי כחול ולבן, המחולקות ל-365 חלקים, כמספר ימי השנה בשנת השמש. מתחת לכיפה ניצבות 24 קשתות המסמלות את שעות היממה ומתחתן 12 קשתות גדולות יותר כנגד 12 חודשי השנה. 4 חלונות מסמלים את עונות השנה.
האזור הצפוני.
אזור זה (2 במפה) משתרע על שטח של 14.2 הקטאר בלבד ובמרכזו בית קברות מוסלמי וארבעה מבנים. המאוזוליאום של נאג'ם אדין אלקוברה מהמאה ה-14 שייסד את האסקולה הסופית הקובראווית והיה משורר, מדען ושחקן שח מצטיין. זהו המבנה הקדוש ביותר באתר כולו ולפי המסורת יש לו סגולות מרפא. בתוך המבנה שני קברים - האחד לגופו של אלקוברה והאחר לראשו, ואלה הופרדו בידי המונגולים אשר רצחו אותו.
מולו ניצב המאוזוליאום של סולטאן עלי ששלט במקום במאה ה-16, וסמוך לו המאוזוליאום של פיריאר ולי מהמאה ה-13 או ה-14. המבנה הרביעי הוא מסגד דאש שנבנה בתחילת המאה ה-20 ומשמש כיום כמוזיאון האתר.
האזור המערבי.
באזור זה (3 במפה) ששטחו 5.17 הקטאר בלבד מתחם שנבנה לכבודו של אבן חאג'יב, תלמידו של נאג'ם אדין אלקוברה, במספר שלבים בין המאה ה-14 והמאה ה-19.
הפארק הלאומי ת'ינגווטליר
הפארק הלאומי ת'ינגווטליר (באיסלנדית: Þingvellir – "מישורי האספה" - נהגה "תִ'ינְגְוֵטְלִיר" ) הוא פארק לאומי הנמצא בדרום מערב איסלנד כ-23 ק"מ מזרחית לבירה רייקיאוויק. מעבר ליופיו ולתופעות הגאולוגיות המאפיינות אותו, הפארק הוא אחד המוקדמים באירופה ונודע לו מקום ראשון במעלה בהיסטוריה ובזהות הלאומית האיסלאנדית. בשנת 2004 הוכרז ת'ינגווטליר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
האלת'ינגי.
איסלנד לא הייתה מיושבת כאשר העמים הסקנדינבים הגיעו אליה במהלך המאה ה-9 כחלק מההגירה מערבה מסקנדינביה והאיים הבריטיים. ההתיישבות הראשונה באיסלנד הוקמה ככל הנראה בשנת 870 והושלמה בשנת 930, ותקופה זו מכונה בפי ההיסטוריונים בשם "עידן ההתיישבות".
העמק הוא אחד מהאתרים החשובים ביותר בהיסטוריה האיסלנדית. בשנת 930 נוסד במקום האלת'ינגי (Alþingi - "אלת'ינגי", מילולית "האספה הכללית"), שהוא אחד מהמוסדות הפרלמנטריים העתיקים בעולם, וככל הנראה העתיק ביותר הקיים בימינו. חברי האלת'ינגי נפגשו בכל קיץ, כאשר דוברי החוק (Lögsögumaður) שנבחרו על ידי האספה המחוקקת (Lögrétta - "לגרייטה") ציטטו את החוק והכריעו במחלוקות בפני כל האנשים שנאספו בכינוס. האסיפות נערכו תחת "סלע החוק" (Lögberg) ששכן ככל הנראה בסמוך לקו השבר ניקילאוסארגיאו (Nikulásargjá), כשני ק"מ מצפון לחופי אגם ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn - "אגם אוסף המישורים"). האספה המחוקקת הייתה ישובה על שלוש שורות של ספסלים שהיו ערוכות בצורת מעגל. על הספסל האמצעי ישבו 48 ראשי השבטים וכל ראש שבט לווה בשני יועצים שישבו לפניו ומאחוריו.
החוקים נחשבו כאמנה בין אנשים חופשיים וכחוזה חברתי. החוקים נוסחו בכתב בשנים 1117 ו-1118, והשתמרו בכתבי יד מהמאה ה-12. כמו כן, פושעים הוענשו באספות הללו ומבקרים באתר יכולים לצפות בדרהקינגארהיליר (Drekkingarhylur - "בריכת ההטבעה") בנהר, שהייתה המקום שבו נשים עברייניות הוטבעו.
בשנת 1000 לערך הפך דובר החוק ת'ורגיר ליואוסוונינגאגודי (Þorgeir Ljósvetningagoði) את הנצרות לדת הרשמית של איסלנד. לפי המסורת, לאחר שהמיר את דתו הוא השליך את פסלי האלילים הפגאניים למפל מים שנקרא גודאפוס (Goðafoss - "מפל המים של האלים") על שם האירוע. "סלע החוק" ומקום כינוסן של אסיפות האלת'ינגי הועבר בתקופה זו כשני ק"מ מערבה וניצב בקניון אלמאנאגיאו (Almannagjá). הצוקים שמסביב יצרו תהודה והגבירו את קולות הנואמים. הסלע שוב אינו קיים לאחר שהתבלה ונשחק וכיום מסמן את מקומו תורן גבוה ובראשו מתנופף דגל איסלנד. עוד הוקמה במאה ה-11 כנסייה (Þingvallakirkja) שהייתה אחת הראשונות על האי, אך זו לא שרדה ובמקומה עומד כיום מבנה שהוקם בשנת 1859.
האלת'ינגי המשיך ופעל בת'ינגווטליר משך כמעט 350 שנים, אולם מאבקים פנימיים החלישו את כוחו ונורווגיה התערבה במדיניות הפנימית של האי. ב-1262 נכנע האלת'ינגי למלכי נורווגיה וב-1271 נשללו ממנו כל סמכויותיו. עם זאת, המוסד המשיך ותפקד כגוף שיפוטי בלבד ובעל סמכויות מוגבלות עד שנת 1798.
היסטוריה מאוחרת.
האידיאליזם של הקהילה האיסלנדית המוקדמת השפיעו על אלו שתמכו בעצמאות ריבונית לאיסלנד במהלך המאה ה-19. משוררים וסופרים התייחסו ביצירתם לת'ינגווטליר כאל המקום שבו נמצאות הנשמה והרוח של האומה האיסלנדית. ציירים החלו לצייר לא רק את המקום, כי אם גם את מוסדות החוק הקשורים אליו.
ההתעוררות הלאומית הזאת התרחשה במקביל לתופעה דומה ברחבי אירופה ולתחילתה של התייחסות לאזורים מסוימים כאל נכס רוחני. סיפורי העם האיסלנדיים תורגמו ונהיו פופולריים ביבשת. איסלנד נחשבה כמייצגת הטובה ביותר של התרבות הנורדית ותיירים רבים ערכו מסעות בת'ינגווטליר.
ב-1843 העניקה דנמרק לאיסלנד רשות לכנס את האלת'ינגי שוב אך במתכונת מצומצמת וללא סמכויות של ממש. ישיבתה הראשונה של האספה התקיימה ב-1845 ברייקיאוויק, אך בקיץ של 1848 התכנס האלת'ינגי בת'ינווליר, ודרש ממשלת דנמרק להעניק לו סמכויות מלאות של גוף מחוקק. כינוס זה סימן את האות לחזרתה של ת'ינגווטליר אל מוקד החיים הפוליטיים והתרבותיים של איסלנד, לא רק באופן רעיוני אלא גם הלכה למעשה בשטח, וב-1874 נערך פסטיבל ראשון באתר לרגל חגיגות אלף שנות יישוב באי.
ב-1930, במקביל לחגיגות המילניום להקמתו של האלת'ינגי בהן השתתפו בין 30,000 ל-40,000 איש (כ-15% מאוכלוסיית המדינה אותה עת), הכירה ממשלת איסלנד באופן רשמי בחשיבותו של ת'ינגווטליר בכך שהכריזה עליו כעל פארק לאומי (Þingvellir Þjóðgarður), דבר שהיה חידוש באותה תקופה באירופה. הנימוק להחלטה היה חשיבותו ההיסטורית של האתר וכן הסביבה הטבעית הגעשית והטקטונית שבה הוא נמצא. באותו מועד נבנה "בית החווה" (Þingvallabær - "ת'ינגווטלאבאייר") בצמוד לכנסייה, ומבנה זה שהורחב בשנת 1974, משמש כמעון הקיץ של ראש ממשלת איסלנד.
חשיבותו של המקום הודגשה שוב 14 שנה לאחר מכן, ב-17 ביוני 1944, עת נאספו כ-30,000 איש בת'ינגווטליר, כדי להאזין להכרזת העצמאות של הרפובליקה של איסלנד. מאז נערכים בפארק הלאומי כל הפסטיבלים החשובים המציינים את המועדים ההיסטוריים החשובים בדברי ימי האי והמדינה.
בשנת 2004 העניק אונסק"ו לת'ינגווטליר מעמד של אתר מורשת עולמית.
גאולוגיה וגאוגרפיה.
במהלך עידן הקרח האחרון היה האתר מכוסה בשכבת קרח שעובייה היה כקילומטר, ומתחת לשכבה זו הייתה פעילות געשית שגרמה ליצירת סלעי טוף. חלק מההתפרצויות הגעשיות התפתחו לכדי זרמי לבה שחדרו מבעד למעטה הקרח העבה. התפרצויות אחרות גרמו להמסה חלקית של הקרח וליצירת הרים ורכסים העשויים מפאלאגוניט.
כאשר חלה עלייה בטמפרטורה הממוצעת לפני כ-22,000 שנים, הקרחונים החלו להתמוסס. הצורה הראשונה של אגם ת'ינגוואטלאוואטן הופיעה לפני כ-12,000 שנים. לשון הקרח נמצאה בשקע ת'ינגווטליר כאשר בכיוון דרום נוצרה לגונת קרח, צפונית להרי גראפנינגספייל (Grafningsfjöll). ת'ינגוואטלאוואטן נוצר כאשר הקרח נדחף לכיוון צפון והמים שהגיעו ממנו הצטברו בשקע. מתחת לפני הקרח החלו להיחשף הרי הפאלאגוניט.
לפני כ-10,000 שנים התחוללה התפרצות געשית נוספת שבעקבותיה נוצרו ההר סקייאלדבריידיר (Skjaldbreiður) והר געש בעל מדרון שטוח בכיוון דרום מההר קראפנאביירג (Hrafnabjörg), שממנו זרמה הלבה לת'ינגווטליר. ההתפרצות הייתה ארוכה מאוד וישנן השערות שלפיהן היא נמשכה כמה עשרות שנים.
הלבה גררה איתה מים עכורים וקפואים מדרום לשקע ת'ינגווטליר. המים שקעו דרך שכבת הלבה והצטברו מתחתיה כמאגר מים צלול. זרם הלבה שפרץ מהר הגעש בעל המדרון השטוח דרומית לקראפנאביירג הגיע עד לאגם וחסם את היציאה בסוגסהורן. בעקבות כך עלה מפלס המים, אך עלייה זאת התאזנה כיוון שהלבה תפסה את מקומם של המים. הלבה מילאה את שקע ת'ינגווטליר, אך שקיעת הקרקע בעקבות הפעילות הסייסמולוגית גרמה ליצירה מחדש של שקעי הקרקע.
לפני כ-3,000 שנים נוצר חריץ לבה במרחק שמונה קילומטרים בכיוון צפון-מזרח מקראפנאביירג, וגרם ליצירתו של ת'יואופאקראון (Þjófahraun). הלבה התפשטה עד רכס טינדאסקאגי. ההתפרצות האחרונה בת'ינגווטליר התרחשה לפני כ-2,000 שנה, ומאז לא הייתה במקום פעילות געשית.