השיר "Che sarà" בוצע בפסטיבל על ידי חוזה פליסיאנו ועל ידי הלהקה "ריקי אה פוברי" (העשירים והעניים). השיר הגיע למקום השני בתחרות אחרי השיר "הלב הוא צועני". המפיקים האיטלקים של חברת התקליטים RCA ראו בשיר הזדמנות להביא את פליסיאנו, שהיה כבר אז כוכב בינלאומי, לאיטליה. אף על פי שריקי אה פוברי הייתה להקה חדשה, היא נבחרה לבצע את השיר, אחרי שג'אני מורנדי, זמר מפורסם באיטליה שעבד עם RCA, דחה את הפנייה אליו לשיר את השיר.
הקלטות.
ההקלטה של פליסיאנו של השיר באיטלקית שזכתה להצלחה באיטליה, במרכז ומזרח אירופה, במזרח התיכון וביפן. פליסיאנו הקליט גרסה של השיר בספרדית בשם "Qué será" שזכתה להצלחה רבה בדרום אמריקה ובספרד, שם הגיעה למקום הראשון במצעד. גרסה באנגלית של השיר נקראה "Shake A Hand" ונכנסה למצעדים בסקנדינביה אבל לא הגיע לעשרת הראשונים בארצות הברית ובבריטניה.
השיר מופיע בסרט הבולגרי הקלאסי משנת 1982, " A Nameless Band". בסצנה מסוימת מכריזה הזמרת רני (בגילומה של קטרינה אברו) על "Che sarà" כ"שיר לאהבה, פרידה ועוד משהו".
מילות השיר.
השיר מתאר את העצבות של הזמר כשהוא עוזב את כפר מולדתו, ונכתב בהשראת העיר קורטונה בטוסקנה שם הפזמונאי פרנקו מיליאצ'י חי שנים רבות. ג'ימי פונטנה, שכתב את הלחן, הקדיש את השיר לברנלדה, כפר מולדתה של אשתו.
במקרה סיפורו של קורטונה מהדהד בתולדות חייו של חוזה פליסיאנו, שנולד בכפר לארס שבפוארטו ריקו, ועבר לניו יורק, שם הצטרף לתושבי פוארטו ריקו רבים שהיגרו לארצות הברית.
Che sara
Qué Será
פריץ קליין (חוקר)
פרד "פריץ" קליין (באנגלית: Fred "Fritz" Klein; 27 בדצמבר 1932 - 24 במאי 2006) היה חוקר מין, פסיכיאטר ופעיל זכויות ביסקסואליות אוסטרי-אמריקאי יהודי.
ביוגרפיה.
קליין נולד בווינה שבאוסטריה ב-27 בדצמבר 1932 להורים אורתודוקסים. כשהיה ילד, משפחתו היגרה לניו יורק שבארצות הברית כדי לחמוק מאנטישמיות.
קליין בעל תואר ראשון באמנות מישיבה יוניברסיטי (1953), תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה (1955), תואר שלישי ברפואה מאוניברסיטת ברן (1961).
ב-1974, יצא מהארון כביסקסואל, ומצא להפתעתו כי אין כמעט דבר על ביסקסואליות בספרות כאשר חיפש בספריית העיר ניו יורק. באותה שנה, הוא ייסד את הפורום הביסקסואלי, קבוצת התמיכה הראשונה בעולם שקהל המטרה שלה היה ביסקסואלים בלבד.
ב-1978, הוא כתב את המהדורה הראשונה של הספר האופציה הביסקסואלית. המהדורה השנייה של הספר יצאה ב-1993.
ב-23 ביולי 1998, הוא ייסד את המכון האמריקאי לביסקסואליות שמטרתו לקדם מחקר וחינוך בנושא ביסקסואליות.
ב-2006, קליין הובחן כחולה בסרטן ועבר ניתוח בעקבות כך. למרות שהוא היה צפוי למות מסרטן תוך חודשים ספורים, פריץ קליין נפטר מדום לב בביתו שבסן דייגו שבקליפורניה בגיל 73. קליין הותיר אחריו שני אחים ובן זוגו לחיים, טום רייס. קליין תרם את גופתו למדע.
פריץ קליין
אנטוניו פרנסיסקו בונפים לופס
אנטוניו פרנסיסקו בונפים לופס (בפורטוגזית: Antônio Francisco Bonfim Lopes; נולד ב-24 במאי 1976), המכונה גם "נֶם", הוא ראש קרטל סמים ברזילאי ואחד ממנהיגי ארגון הפשע "אמיגוס דוס אמיגוס". לופס היה בעל שווי נטו של 100 מיליון ריאל (60 מיליון דולר), המנהיג הבלתי מעורער של כל ענייני הסחר בסמים בפאבלה רוסיניה שברִיוֹ ומותג על ידי ממשלת ברזיל כ"אויב הציבור מספר 1".
ביוני 2016 הוא זכה לביוגרפיה שכתב העיתונאי האנגלי מישה גלני לאחר סדרת ראיונות שנם העביר לו בכלא. הספר, שנקרא "כנופיות ריו", מספר את חייו של סוחר הסמים מההגעה לפאבלה רוסיניה ועד למעצרו בשנת 2011.
ראשית חייו.
לופס נולד באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו. הוריו עברו מפאראיבה, מדינה בצפון ברזיל כדי להימלט מהעוני שם. לפני שהיה מעורב בסחר בסמים, לופס עבד כנער משלוחים בחברת מגזינים.
קריירה פלילית.
לופס הפך לאכוף חוק ומאבטח של מנהיג אמיגוס דוס אמיגוס, ארסמאר רודריגס מורירה, הידוע גם בכינויו "בֵם-טֵי-וי". כאשר נהרג מורירה בשנת 2005, רצח לופס את יורשו של מורירה, אורלנדו חוזה רודריגס ותפס את השלטון כמנהיגו החדש של הארגון בשנת 2007. בתקופת שלטונו על רוסיניה היו ללופס 120 מתנקשים חמושים והיה אחראי ליותר מ-60% מהקוקאין הנצרך בריו. היו לו קשרים עם סוחרי קוקאין בבוליביה והוא היה מייבא 200 ק"ג של קוקאין מבוליביה מדי חודש. לופס התגורר באחוזה מפוארת בת 3 קומות בריו וזכה למוניטין בזכות מסיבותיו ויחסיו עם ידוענים רבים.
באמצעות חקירה של התובע הכללי במדינת מינאס גראיס, נמצא קשר ידידות בין נם לשוער העבר ברונו פרננדס דה סוזה. על פי החקירה, חברותו עם השוער הבטיחה לסוחר השפעה חזקה בגזרות מחוץ לקהילה. בין התיקים הפליליים הרבים, נם היה אחראי לרציחות ולהסתרת גוויותיהן של שתי נשים צעירות.
המעצר בשנת 2011.
ב-10 בנובמבר 2011 עצרה המשטרה הפדרלית את לופס, שהתחבא בתוך מכונית טויוטה קורולה, שיצאה מרוסיניה. לופס ניסה לשחד את המשטרה בסכום של 570,000 דולר אך הם סירבו לו כאשר הנהג טען לחסינות דיפלומטית. לופס נידון ל-12 שנים בכלא פדרלי שמור של מחלקת הכלא הלאומית, באשמת סחר לא חוקי בסמים. לאחר מעצרו, נכבשה רוסיניה על ידי היחידה המשטרתית לשמירת השלום, שהוקמה על ידי מזכיר ביטחון הפנים של ריו, ז'וסה בלטראמה, במטרה להשיב את הפאבלות לשליטת המדינה.
יוהאן כריסטיאן פבריציוס
יוהאן כריסטיאן פבריציוס (בדנית: Johann Christian Fabricius; 7 בינואר 1745 – 3 במרץ 1808) היה אנטומולוג דני המתמחה בחרקים, שכללו באותה תקופה את כל פרוקי הרגל: חרקים, ארכנידים, סרטנים ואחרים. הוא היה תלמידו של קרל לינאוס, ונחשב לאחד האנטומולוגים החשובים ביותר של המאה ה-18, לאחר שתיאר כמעט 10,000 מינים של בעלי חיים, וביסס את הבסיס לסיווג המודרני של החרקים.
אבולוציה.
הרעיונות האבולוציוניים של פבריציוס אינם ידועים. הוא האמין שמקור האדם בקופים הגדולים ומינים חדשים יכולים להיווצר על ידי הכלאה של מינים קיימים. הוא גם נקרא "אבי לאמארקיזם" מאחר שהאמין כי מינים חדשים יכולים להיווצר מהסתגלות מורפולוגית. פברוסיוס כתב על השפעת הסביבה על התפתחות המינים ותופעות ברירה זוויגית (נקבות שמעדיפות את הזכרים החזקים ביותר).
עבודתו.
פברוסיוס נחשב לאחד האנטומולוגים הגדולים של המאה ה-18. הייתה לו יכולת מופלאה להתבונן בחרקים ובכך התעלה על מורו קרל לינאוס שנטה לצד הבוטני. פבוטיוסיוס תיאר 9,776 מינים של חרקים, בהשוואה לכ-3,000 שתיאר לינאוס. הטקסונים שתוארו על ידי פבריציוס מסומנים בקיצור F.,Fab. או Fabr.
פברוסיוס הוסיף שני תחומים חדשים למערכת הסיווג. הוא החשיב מאפיינים מלאכותיים וטבעיים כאחד. מאפיינים מלאכותיים מאפשרים קביעת המין, ותכונות טבעיות מאפשרות את הקשר בין סוגים וזנים אחרים.
בניגוד למערכת סיווג החרקים של לינאוס, שהתבססה בעיקר על מספר הכנפיים, וצורתם, השתמש פביציוס בצורת חלקי הפה כדי להגדיר מחלקה. הוא הצהיר כי "אלה שניזונים באותה צורה ובעלי ביולוגיה זהה, חייבים להיות שייכים לאותו סוג". המערכת של פברוסיוס נותרה כיום בסיס לסיווג חרקים, אף כי השמות שהציע השתנו. למשל השם שנתן לסדרת החיפושיות היה "Eleutherata", ולא "Coleoptera", והוא השתמש ב-"Piezata" עבור דבוראים שהיום מכונים Hymenoptera. פברוסיוס גם צפה כי איברי המין הזכריים יספקו מאפיינים שימושיים לסיווג, אך לא יכול היה ליישם את התובנה הזו בעצמו והיא אכן הוכחה כנכונה רק עם התפתחות המקרוסקופיים מאוחר יותר.
עבודותיו העיקריות בנושא מיון אנטומולוגיה היו:
רבות מהעבודות שלו ניתן למצוא בספריות דיגיטליות:
פברוסיוס כתב גם כמה עבודות על כלכלה, אם כי אלה חשובות הרבה פחות מיצירותיו הזואולוגיות. הם כוללים (1773), (1786–1790) (1781).
אוטוליזה
בביולוגיה, אוֹטוֹלִיזָה (בעברית: תֶּמֶס עַצְמִי) תהליך הידוע כעיכול עצמי, מתייחס להרס של התא דרך פעולת האנזימים של התא עצמו.
האוטוליזה היא תוצאה של פעולת אנזימי עיכול שבתוך התאים (בליזוזום). המונח עשוי גם להתייחס לעיכול של אנזים אחד על ידי מולקולה אחרת של אותו אנזים.
שם המונח נובע מצירוף של מילים ביוונית עתיקה αὐτο- ("עצמי") ו- λύσις ("פיצול").
תהליך פירוק הרקמות יכול להתרחש על ידי מספר גורמים. חלק מגורמים אלו כוללים שפיכת אנזים, פעילות חרקים ופעילות חיידקית.
הרס תאים.
הרס תאים אוטוליטי אינו שכיח באורגניזמים חיים בוגרים, ומתרחש בדרך כלל בתאים פצועים וברקמות גוססות. תהליך של אוטוליזה מתחיל על ידי ליזוזומים של התאים המשחררים אנזימי עיכול לציטופלזמה. אנזימים אלו משתחררים עקב הפסקת תהליכים פעילים בתא, ולא כתהליך פעיל. במילים אחרות, למרות שהאוטוליזה דומה לתהליך הפעיל של עיכול חומרים מזינים על ידי תאים חיים, התאים המתים אינם מעכלים את עצמם באופן פעיל כפי שנטען לעיתים קרובות, וכפי שנראה כי המונח המקביל "עיכול-עצמי" אכן רומז על משמעות התהליך. ניתן להפחית את האוטליזה של אברוני תאים בודדים אם האברון מאוחסן במאגר איזוטוני בתנאי הקפאה לאחר תהליך של שבירת התא.
שימושים.
בריפוי פצעים הטריה (התייבשות אוטוליטית) יכולה להיות תהליך מועיל, כאשר הגוף מתפרק ומחסל רקמות מתות, כך שרקמות אלו יוכלו להישטף או להיסחף מאליהן. חבישות מודרניות לפצעים, העוזרות לשמור על לחות הפצע, יכולות לסייע בתהליך זה.
בתעשיית המזון אוטוליזה כוללת הרג של שמרים ועידוד פירוק תאים של שמרים על ידי אנזימים שונים. השמרים האוטוליזיים המתקבלים משמשים כתוספת לטעם או כמשפרי טעם. עבור תמצית שמרים, כאשר תהליך זה מופעל על ידי תוספת של מלח בישול, הוא מכונה פלסמוליזה.