תמונות בתערוכה (ברוסית: Картинки с выставки) היא סוויטה משנת 1874 מאת המלחין הרוסי מוֹדֵסט מוּסוֹרגְסְקִי היצירה מורכבת מ-10 קטעים וביניהם אינטרמצו. היא נכתבה במקור לפסנתר, אך הותאמה על ידי מלחינים שונים לסגנונות שונים. הביצוע התזמורתי הידוע של היצירה הוא בתזמורו של המלחין מוריס ראוול.
היצירה נכתבה בעקבות מותו הפתאומי של חברו של מוסורגסקי, האדריכל והצייר ויקטור הרטמן, בשנת 1873, בגיל 39, והוקדשה לו; שמה המקורי של היצירה היה "הרטמן" ובשמה המלא היא נקראת "תמונות בתערוכה – זיכרון לוויקטור הרטמן": ("артинки с выставки – Воспоминание о Викторе Гартмане", בליטוּן: "Kartínki s výstavki – Vospominániye o Víktore Gártmane") . היצירה היא מחווה של מוסורגסקי לחברו, ומתוארים בה בצורה מוזיקלית ציורים שצייר.
ויקטור הרטמן.
ויקטור אלכסנדרוביץ' הרטמן (ברוסית: Гартман, גַרטמן; 1834–1873) היה אחד ממייסדי "הסגנון הרוסי" בארכיטקטורה . בשנת 1868, לאחר 4 שנות לימודים באירופה במימון מלגה של האקדמיה לאמנות, שב לרוסיה. עם חזרתו קיבל דרגת "אקדמאי" (הדרגה האקדמית הבכירה ביותר אחרי "פרופסור" ברוסיה ובמדינות נוספות) על עיצוב תצוגה של עבודות נייר בסנקט פטרבורג בשנת 1870.
שאיפתו של הרטמן להכניס מוטיבים רוסיים לאדריכלות הייתה קרובה לדעותיהם של "החמישה" ובמיוחד למבקר האמנות ולדימיר סטאסוב, שקידם את רעיונותיו של הרטמן בעיתונות ועזר לו לבנות קשרים. מוסורגסקי נפגש לראשונה עם האדריכל בן ה-36 בשנת 1870 בביתו של סטאסוב, וקשרי ידידות אמיצים התפתחו בין השניים. מותו בטרם עת של הרטמן היה מכה קשה למוסורגסקי, שהיה בתקופה זו בודד, מריר ומכור לטיפה המרה, והרטמן היה אחד מחבריו היחידים.
תיאור היצירה.
בחורף 1874, לאחר מותו של הרטמן, ארגן חברם המשותף ולדימיר סטאסוב, כמחווה להרטמן, תערוכה באקדמיה לאמנויות היפות בסנקט פטרבורג, שבה הוצגו כ-400 מיצירותיו. תערוכה זו הייתה הבסיס ליצירה שנכתבה על ידי מוסורגסקי ביוני 1874, והנציחה את שמו של הצייר האלמוני.
"תמונות בתערוכה" מתארת את הליכתו של המבקר בתערוכת התמונות ואת תחושותיו לנוכח הציורים התלויים על הקירות. היא הייתה במקורה סדרת קטעים לפסנתר, שבה כל קטע מייצג תמונה אמיתית פרי מכחולו של הרטמן.
הקטעים קשורים זה לזה בקטעי ביניים, המכונים "פּרוֹמֶנָדָה" (מצרפתית: Promenade, טיילת או טיול). הפרומנדה פותחת את היצירה ואחר כך חוזרת מדי פעם, בווריאציה שונה מעט, בין הקטעים המתארים את התמונות. הפרומנדה היא מעין לחן רוסי איטי שמתאר את האדם המתהלך במסדרונות המוזיאון ועובר בין התמונות השונות. חשיבותו המוזיקלית של קטע זה נעוצה בהיותו גורם מאחד בין הקטעים השונים, המנוגדים זה לזה באופיים. אופי הפרומנדה עצמה משתנה מתמונה לתמונה, בהתאם להלך הרוח המובע בתמונות השונות.
הרעיון למבנה זה שאול, ככל הנראה, ממחזורי היצירות לפסנתר שצמחו במאה התשע-עשרה במרכז אירופה, כמו "קרנבל" ו"פרפרים" של שומאן.
מוסורגסקי עצמו התייחס לפרומנדות במכתב שכתב לוולדימיר סטאסוב: "הבעות הפנים שלי משתקפות במעברים אלה".
על אף עושרה ומקוריותה, היצירה לא נפלה על אוזניים קשובות. זמן רב עבר עד שזכתה להכרה מהעולם המוזיקלי, שהתעלם ממנה לחלוטין בימי חייו של מוסורגסקי, וגם לאחר מותו. עקב הקושי הטכני הכרוך בנגינתה, ניגנוה מעטים. בשנת 1922 תזמר המלחין מוריס ראוול את היצירה, ובכך החיה אותה ופתח לפניה את אולמות הקונצרטים. היצירה בצורתה התזמורתית נוגנה לראשונה בפריז במאי 1923.
תיאור התמונות ביצירה.
התמונות שמוסורגסקי תיאר ביצירתו הן ברובן תמונות שצייר הרטמן בעת שהותו מחוץ לרוסיה גופא – באיטליה, בפולין, בצרפת ובאוקראינה. באיטליה, שם שהה כסטודנט לאמנות, צייר את הטירה האיטלקית העתיקה. בצרפת את "גני טווילרי" והקטקומבות של פריז, ואת "כיכר השוק" בלימוז'. את "שמואל גולדנברג ושמוילה" ואת ה"בידלו" צייר בפולין.
רק חלק מ"התמונות בתערוכה" שרדו.
דספריישן
ויי
וֶיִי או ואי (Veii) היא שמה של עיר אטרוסקית היסטורית שהייתה ממוקמת במרכז איטליה, בחבל אטרוריה, מספר קילומטרים צפונה משפך נהר האניו אל נהר הטיבר.
פריחתה העיקרית של ויי התרחשה בתקופת ההגמוניה האטרוסקית על איטליה, בין המאה השמינית למאה השישית לפנה"ס. בשל קרבתה הגאוגרפית של ויי לרומא חלו מאבקי כוח בין שתי הערים החל מתקופת המלוכה הרומית. המאבקים נסבו בעיקר על השליטה על נהר הטיבר ועל אגני המלח של החוף הטירני.
לפי טיטוס ליוויוס נערכו בין שתי הערים 14 מלחמות שונות, שבהן הניצחון עבר מצד לצד. אובדן ראש הגשר של ויי בצדו המזרחי של הטיבר, העיר פידנאי, היווה את תחילת סופה של העיר. המלחמה האחרונה בין הרומים לבין בני ויי, שהחלה בשנת 405 לפנה"ס, הסתיימה בחורבנה המוחלט של העיר בשנת 396 לפנה"ס. בין הגורמים שהובילו לנפילתה של ווי היה חוסר התמיכה מהערים האטרוסקיות הצפוניות עקב התקפות הגאלים באטרוריה הצפונית.
לפי המסורת הרומית, לאחר שריפתה של רומא בידי הגאלים בשנת 390 לפנה"ס הועלתה הצעה ליישב מחדש את תושבי העיר בחורבות ויי, הצעה שנדחתה לבסוף. לאחר חורבנה חולקו אדמות ויי בין אזרחי רומא וכנראה הוקם מעין ישוב במקום. בימי אוגוסטוס הפכה ויי למוניקפיום. במהלך המאה ה-4 ננטשה העיר.
האתר הארכאולוגי של ויי נתגלה במהלך המאה ה-19 וחפירות שנעשו במקום חשפו מספר שרידים של מבנים אטרוסקים, שרידים שסייעו לגיבוש הידע על התרבות האטרוסקית הקדומה.
ואי
עוזי וייל
עוזי וייל (נולד ב-29 במאי 1964) הוא סאטיריקן, מתרגם, תסריטאי, עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
עוזי וייל נולד בקיבוץ גזית, ובגיל שנה וחצי עבר עם הוריו לתל אביב.
קובץ סיפוריו הראשון "ביום שבו ירו בראש הממשלה - סיפורי אהבה" (בעריכת גבריאלה אביגור-רותם) יצא לאור בנובמבר 1991 ונחשב לאחד הספרים המייצגים של ז'אנר הכתיבה הרזה והתל אביבית (עם מבשריה נמנים גם אתגר קרת ואורלי קסטל-בלום), וזכה להצלחה רבה אצל קהל הקוראים. סרט המבוסס על הנובלה "בקרוב יקרה לך משהו טוב" מתוך הקובץ, עובד לסרט קולנוע בבימויו של אייל שיראי ובכיכובו של אסי דיין.
ב-1990 התחיל וייל לערוך ולכתוב את "השער האחורי" של המקומון התל אביבי "העיר". "השער האחורי", שהורכב עד אז מציטטות ומודעות שהשאירו הקוראים בטלמסר, הפך על ידי וייל לאוסף של ציטטות אמיתיות ובעיקר מומצאות של דמויות קבועות והזויות (ובהן שלום טוקשה, פרופ' קרל גוסטב, דב הכותל וצל הרים אביגדור). הטור נחשב לטור קאלט שלא היסס להתייחס בהומור לנושאים לא מקובלים. הטור כלל גם סיפורים קצרים, שירים וציורים מפעם לפעם (עם כותבי 'השער' נמנו גם יוסף אל דרור ומודי בר און). בשנת 2000 פסל עורך העיר טור של וייל שעסק בפדופיליה, וייל בתגובה פרסם את הטור באינטרנט והתפטר מהעיתון, ובכך גם הגיע לסיומו "השער האחורי".
טורו בנענע "הגבול הדק" היה במתכונת "השער האחורי" והתפרסם מדי יום באתר (כאשר בכל שבוע הופיע גם תרגום של וייל לשירה אמריקאית מודרנית).
אך גם שם עורר וייל את זעמם של הגולשים בקטעי הומור שהתעקשו לעסוק בפרות קדושות (השואה למשל) ובעקבותיהם החליט וייל למנוע את אפשרות התגובות למאמרים. קובץ מטורי "הגבול הדק" התפרסם גם כספר.
וייל היה מהכותבים הראשיים של החמישייה הקאמרית. יצר יחד עם המוזיקאי יוסי בבליקי את סדרת האיגיון "8 דקות ביום" (ערוץ 1, 2003), שהייתה ההמשך הישיר של השער האחורי, וכתב טקסטים לשני שירים באלבום דצמבר של בבליקי ובועז כהן שיצא בדצמבר 2005, ולאלבום הרביעי של להקת פונץ', "פינוקיו". מ-2003 עד 2006 היה וייל הכותב הראשי של התוכנית הרצועה בערוץ הטלוויזיה בכבלים ביפ. ב-2006 עבר להיות כותב משני בתוכנית, לאחר שהחל לעבוד על פרויקט בחברת הלוויין יס. ב-2007 כתב במשותף עם שירי ארצי פרקים לעונתה השנייה של "בטיפול". ב-2008 כתב לסדרה "גם להם מגיע" בערוץ 10 שירדה משידור לאחר זמן קצר לאחר בקורת על אחת הדמויות בתוכנית שהייתה עם תסמונת טורט. ב-2010 כתב את התסריט לגרסה הישראלית של סדרת הטלוויזיה המשרד (סדרת טלוויזיה ישראלית). בשנת 2019 כתב את התסריט לסדרת המתח "עיר מקלט (סדרת טלוויזיה)" שמשודרת ב YES.
וייל מתרגם מאנגלית סופרים ומשוררים אמריקאים כדוגמת מארק סטרנד, ארנסט המינגוויי וריימונד קארבר שאסופת שירים שלו בתרגומו ועריכתו של וייל זכתה להערכה רבה (בנוסף תרגם וערך וייל טקסטים להצגה על פי סיפורי קארבר "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה").
בחודש אפריל 2013 פנה וייל לציבור בבקשת מימון המונים, בניסיון לגייס 55 אלף ש"ח, לצורך סיום כתיבת ספרו "חמישה חלומות". הפניה זכתה להצלחה: תוך שעות גויס הסכום המבוקש ובימים שלאחר מכן גויס סכום העומד על 230% מסכום היעד. לתורמים הבטיח וייל כי יקבלו את ספרו בהקדשה אישית ובמחיר זול יותר, עוד בטרם יופיע בחנויות הספרים. אולם הספר, אשר יצא לאור בהוצאת מודן, החל להימכר בחנויות הספרים בשבוע הראשון של חודש יוני 2013, עוד בטרם קיבלו התורמים עותק ממנו. בתגובה למחאות תורמיו הכחיש וייל כי יצר מצג שווא ולפיו הספר יצא בהוצאה פרטית והתנצל על האיחור במשלוח הספר לתורמים.
חיים אישיים.
נשוי לאמנית איריס דה בוטון, ולהם בן אחד.
צירקון
צירקוניום
קובי אור
קובי אור (נולד 1948) הוא פובליציסט ופילוסוף-רוק.
ביוגרפיה.
אור נולד ברמת גן וחי בה עד היום. כתיבתו השפיעה מאוד על דור שלם של יוצרים ומבקרים. מאז סוף שנות השבעים הוא כותב בנושאי רוק אלטרנטיבי בישראל כשהוא שוזר במאמריו ציטוטי שירה והתייחסויות לדת, למוות, לקומיקס ולפילוסופיה.