ז'יבקוב היה איש מנגנון המפלגה הקומוניסטית והחל לצבור כוח פוליטי במפלגה. ב-1951 היה לחבר הפוליטביורו של המפלגה תחת וולקו צ'רבנקוב. לאחר מותו של יוסיף סטלין נחלש מעמדו של צ'רבנקוב, בראשית 1954 הוא התפטר מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית וב-4 במרץ נבחר ז'יבקוב לתפקיד. ב-1956 פעל ז'יבקוב להדחתו המלאה של צ'רבנקוב ולמינויו של אנטון יוגוב לראש הממשלה. אף שיוגוב ניסה ליישם מדיניות מטעמו, היה זה ז'יבקוב שהשתלט בהדרגה על כל מנגנוני המפלגה הקומוניסטית עד שהצליח להשיג שליטה אבסולוטית במפלגה, עניין שהוביל לסיום כהונתו של יוגוב ולהשמתו במעצר בית.
כהונת ראש הממשלה.
ב-20 בנובמבר 1962 מונה ז'יבקוב לראש ממשלת בולגריה. ז'יבקוב הוביל קו פרו סובייטי נוקשה, החל בהעמקת תפקידה של בולגריה בברית ורשה וכלה בשמירה על מערכת יחסים קרובה עם ליאוניד ברז'נייב, שליט ברית המועצות. ב-1965 נכשל ניסיון להדיח אותו מראשות המפלגה ובעקבותיו החל לגלות פתיחות במדיניותו בעיקר בתחום הכלכלי. ב-1966 הכריז על רפורמה כלכלית בבולגריה והתיר חופש כלכלי מוגבל במגזרים מסוימים. ב-10 ביוני 1967 ניתקה בולגריה את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל כשאר חברות ברית ורשה, בעקבות מלחמת ששת הימים. באוגוסט 1968 נטל הצבא הבולגרי חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-7 ביולי 1971 התפטר ז'יבקוב מתפקיד ראש הממשלה ומינה את עצמו לתפקיד חדש שהוא יצר: "יושב ראש מועצת המדינה". לתפקיד ראש הממשלה מונה סטאנקו טודורוב, אך היה זה ז'יבקוב שהמשיך לשלוט אבסולוטית בבולגריה.
יושב ראש מועצת המדינה.
ב--1977 עוטר ז'יבקוב בתואר גיבור ברית המועצות. בשנים אלו גברה מאוד האחיזה הסובייטית בבולגריה וברית המועצות ניצלה את משאביה הכלכליים ואת תשתיותיה של המדינה בתחום נמלי הים והנהר ובתי הזיקוק כדי לגרוף רווחים לעצמה, בעוד שהכלכלה הבולגרית כמעט לא הרוויחה דבר בעקבות פעילות כלכלית נרחבת זו. ב-1984 החלה הממשלה הבולגרית בתהליך "בולגריזיציה" שכוון נגד המיעוט הטורקי במדינה וכלל הגבלת תעסוקה ואילוץ החלפת שמות פרטיים ושמות משפחה לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כ-300,000 אזרחים בולגרים ממוצא טורקי נאלצו או אולצו לעזוב את בולגריה ולהגר לטורקיה.
לאחר עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות והחלת תהליך הפרסטרויקה הכריז ז'יבקוב על תהליך מצומצם יותר בבולגריה שכונה פראוסטרויסטבו. סתיו העמים לא פסח על בולגריה, צעדיו של ז'יבקוב לא הועילו והחלה במדינה תסיסה חברתית. בנובמבר 1989 פרצו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר. הנהגת המפלגה הקומוניסטית אילצה את ז'יבקוב להתפטר ובמקומו מונה פטר מלאדנוב תוך מתן הבטחות לרפורמות שלטוניות מסוימות.
מדיניות.
ז'יבקוב נקט במדיניות כלכלית וחברתית שנעה בין הגישה המרקסיסטית לניניסטית לבין הגישה הרפורמיסטית, שהנטייה לגבי האחרונה הייתה חלק מגל של רפורמות פוליטיות וכלכליות במשטרים הקומוניסטים במהלך שנות ה-60, שנבלם במידה מסוימת לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה (שנבעה מחשש סובייטי שהרפורמות במדינה ישפיעו לרעה על המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה.
מדיניות כלכלית.
באמצע שנות ה -50, התכנון המרכזי בסגנון סובייטי הניב אינדיקטורים כלכליים שהעידו על כך שהבולגרים חזרו לסגנון חייהם לפני המלחמה: השכר הריאלי עלה ב -75%, צריכת בשר, פירות וירקות גדלה במידה ניכרת, מתקנים רפואיים ורופאים היו זמינים לחלקים גדולים יותר של אוכלוסייה, ובשנת 1957 נהנו עובדי משק קולקטיביים ממערכת הפנסיה והרווחה החקלאית הראשונה במזרח אירופה.
ב-1959, המפלגה הקומוניסטית קיבלה השראה מן הקפיצה הגדולה הסינית קדימה כדי לסמל התפרצות פתאומית של הפעילות הכלכלית כדי להיות מוזרק לתוך תוכנית החומש השלישית (1958–1962), אשר היקפה המקורי היה שמרני למדי. על פי התוכנית המתוקנת, הייצור התעשייתי יוכפל והייצור החקלאי ישולש עד 1962; מטרת קולקטיביזציה חקלאיתה היה להשיג משקים חקלאיים גדולים בקנה מידה בענף זה; ההשקעות בתעשייה הקלה יוכפלו, וסחר החוץ יתרחב. בעקבות המודל הסיני, כל החברה הבולגרית הייתה צריכה להתפשט ולהתגייס כדי לעמוד ביעדי התכנון. שתי מטרות של התוכנית המתוקנת הגרנדיוזית היו לשמור על בולגריה בקנה אחד עם הגוש הסובייטי, שכל חבריו היו יוצאים לתוכניות לצמיחה מואצת ולכבות עימותים מפלגתיים פנימיים. התמזגות של חוות קולקטיביות צמצמה את מספרן ב-70%, ולאחר מכן שטח חקלאי ממוצע היה השני רק לברית המועצות בין מדינות במזרח אירופה. ז'יבקוב, ש"התזות "שלו הגדיר את מטרות התוכנית, טיהר את חברי הפוליטביורו ואת יריביו במפלגה בוריס טסקוב (1959) ואת אנטון יוגוב (ב-1962), וציטט את ביקורתם על מדיניותו כמכשול כלכלי. כבר בשנת 1960, עם זאת, נאלץ ז'יבקוב להגדיר מחדש את המטרות הבלתי אפשריות של תזותיו. העדר עבודה מיומנת וחומרים גרם השלמת פרויקטים בקצב הקבוע בלתי אפשרי. יבוליו היו גרועים עד מאוד בשנות השישים המוקדמות; אי-שקט איכרים אילץ את הממשלה להעלות את מחירי המזון; וחוסר שביעות הרצון העירונית, שנבע ממחירים גבוהים יותר, הכביד על משבר שפרץ בקיץ 1962. האשמה נפלה על הניסויים של ז'יבקוב בתכנון מבוזר, שננטש לחלוטין ב־1963. למרות זאת, בשנת 1960 הערך שנוצר על ידי התעשייה הכבדה בהתאמה של תעשיית האור, ועיבוד מזון לייצוא גדל במהירות. בשלב השני כללו הוצאות התקציב בעיקר השקעה מחדש במגזרים שניתנו בעדיפות ראשונה. השלמת הקולקטיביזציה ב-1958 העבירה 678 אלף איכרים, כ -20% מכוח העבודה הפעיל, למשרות תעשייתיות.
בתחילת שנות השישים, עם זאת, השינויים במערכת נבעו מצורך להשיג צמיחה מתמשכת בכל ענפי הייצור, כולל החקלאות. תמריצים ספציפיים לרפורמה היו מחסור בעובדים ובאנרגיה, והחשיבות הגוברת של סחר החוץ בשנות ה"הפשרה "של אמצע שנות השישים. כתוצאה מכך, בשנת 1962 החלה תוכנית החומש הרביעית עידן של רפורמה כלכלית שהביא שורה של גישות חדשות למטרה הישנה של צמיחה אינטנסיבית. בתעשייה "מערכת הניהול החדשה" הוצגה בשנת 1964 ונמשכה עד 1968. גישה זו נועדה לייעל את היחידות הכלכליות ולהפוך את מנהלי הארגון ליותר אחראים לביצועים. ביוני 1964, כחמישים מפעלי תעשייה, בעיקר מפיקים של טקסטיל ומוצרי צריכה אחרים, הוכנסו למערכת החדשה. השכר, הבונוסים וקרנות ההשקעה נקשרו לרווחי הארגון, עד 70% מהם ניתן היה לשמור. קרנות ההשקעה החיצוניות היו בעיקר באשראי הבנקאי ולא בתקציב המדינה . ב-1965 סובסידיות המדינה עדיין היוו 63% של קרנות השקעה ארגוניות, לעומת זאת, בעוד 30% הגיעו מרווחים הארגון נשאר רק 7% מן האשראי הבנקאי. ידי 1970 סובסידיות תקציב היוו רק 27% של קרנות השקעה, בעוד זיכויים בנקאיים קפץ ל 39%, ושמירה רווחי הארגון הגיע 34%. מפעלי הטייס הצליחו מאוד, והרוויחו רווחים שהיו כפולים מהנורמה. ב-1967 הגיעו שני שלישים מהייצור התעשייתי מחברות תחת השיטה החדשה, שעד אז אימצו שטחים מחוץ לייצור הצריכה.
לפני סוף שנות השישים, עם זאת, התכנון הכלכלי הבולגרי חזר לכיוון הגישה הקומוניסטי האורתודוקסי. אנליסטים מערביים רבים ייחסו את הנסיגה הבולגרית מהרפורמות של שנות השישים למתח שנגרם על ידי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב -1968. ייתכן שהאירועים הבינלאומיים מילאו תפקיד, אך עיתוי הנסיגה והפלישה מעידים על מרכיב נוסף: חוסר שביעות רצון האליטה המפלגתית עם התוצאות וההשלכות האידאולוגיות של הרפורמה. לדוגמה, ביולי 1968, חודש לפני הפלישה לצ'כוסלובקיה, בוטלה מערכת התמחור התלת-ממדית של בולגריה. הנהגת המפלגה מעולם לא קיבלה את הרעיון של תמחור חופשי וגמיש עבור מוצרים מסוימים, שהייתה עזיבה בולגרית חשובה מתכנון מרכזי בשנות השישים. ההתנגדות לרפורמה עודדה עוד יותר על ידי סדרה של מקרים שבהם מנהלי ארגונים גדולים השתמשו במשאבים פיננסיים מבוזרים חדשים כדי לכסות את הכיסים שלהם. עם זאת, חלק ממאמצי הרישוי, כמו יצירת קומפלקס חקלאי-תעשייתי, זכו לביקורת פנימית. גם לקוחות מערביים וגם לקוחות מקומיים נותרו לא מרוצים מאיכותם של מוצרים רבים מבולגריה. מפגשי מפלגות והעיתונות מתחו ביקורת על הפרות מונופוליסטיות הנובעות מהחלטות לא רציונליות ביישום העליון והעני של המדיניות הרציונלית ברמת הארגון.
לאחר קיפאון יחסי בשנות השבעים, המודל הכלכלי החדש (NEM), שהונהג ב -1981 כתוכנית הרפורמה הכלכלית האחרונה, שיפר לכאורה את היצע מוצרי הצריכה ושיפר את הכלכלה באופן כללי. במאמץ לתקן את בעיות ההפצה הכרוכות של הכלכלה המרכזית, מוסדות כלכליים גבוהים יותר היו אחראים מבחינה כספית לנזק שנגרם להחלטותיהם ברמות הכפופות. מכלולים או אגודות קיבלו חופש מפורש לחתום על חוזים שלהם עם ספקים ולקוחות בבית ומחוץ לבית. עם זאת, NEM לא היה מסוגל לשפר באופן דרסטי את איכות או כמות של סחורות בולגרית לייצר. בשנת 1983 ז'יבקוב ביקורת חריפה על כל התעשייה הבולגרית וחקלאות בנאום גדול, אבל הרפורמות שנוצר על ידי הנאום שלו לא עשה דבר כדי לשפר את המצ בכמות גדולה של מוצרים מקומיים באיכות גבוהה נשלחה אל מחוץ למדינה בתחילת שנות השמונים כדי להקטין את החוב הבולגרי של בולגריה, ורכישה של טכנולוגיה מערבית הוקרבה מאותה סיבה, התפתחות טכנית משבשת וצרכנים מפוכחים. NEM הוכיח כישלון, והתוצר הלאומי הגולמי בין 1981 ל-1982 היה רק ​​2.9%.