מסורת הילולה זו והתהלוכה המתקיימת בה, הועתקו בשלמותם לישראל, והיא נהוגה גם בבית כנסת "אלגריבה" באופקים, שנבנה במתכונת בית הכנסת המקורי.
בתי-כנסת על-שם אל-גריבה בישראל.
חשיבותו המיתית הגדולה של בית-כנסת 'אל-גריבה' ליהודי האי והמסורות הקשורות בו, אינן מוגבלות למסורת הילולה זו בלבד, והן גלשו מעבר לקהילה היהודית המקומית, ונפוצות גם בקרב יהודי תוניסיה, אצל יוצאי צפון-אפריקה אחרים בכלל, וכן בתודעתם של ערבים-תוניסאים. אחד הביטויים לכך הוא בול תוניסאי שהונפק לקראת אירוע ההילולה ולכבודו, אשר נושאו הוא המבואה הראשית של בית-הכנסת.
בתי-כנסת בשם זה, הוקמו ביישובים שונים בישראל, בהם מתגוררים רבים מיוצאי הקהילה, דוגמת ירושלים, לוד, נתיבות, אופקים ועוד. חלקם עוצב בדמותו של בית-הכנסת המקורי. גם אולם בית-המדרש של ישיבת כסא רחמים עוצב בהשראתו.
פנימיה
רב נחמן
רב נחמן בר יעקב (230 לערך - 320). מגדולי אמוראי בבל בדור השני והשלישי, ראש ישיבת נהרדעא ומעמודי התווך של התלמוד הבבלי. רב נחמן היה עשיר ובעל נכסים, חתנו של ראש הגולה, דיין מפורסם ומגדולי דורו בהלכה ובאגדה. התמחה במיוחד בדיני ממונות, עד שנקבעה הלכה כמותו בכל מחלוקת הקשורה בנושאים אלו. דין שבועת היסת הוא מתקנותיו.
הדעה המקובלת היא כי "רב נחמן" סתם בתלמוד הוא רב נחמן בר יעקב, לעומת רב נחמן בר יצחק המאוחר יותר, המוזכר בדרך כלל יחד עם שם אביו. לעומת זאת, התוספות כתבו שלשיטת רש"י רב נחמן סתם הוא רב נחמן בר יצחק, והם עצמם חלקו עליו. מקובל כפי שיטת התוספות, הראיה לכך היא מכך שרב נחמן בר יצחק מקשה פעמים רבות בתלמוד על דבריו של רב נחמן, או שמביע דעה שונה משלו, כך שלכאורה לא ייתכן שמדובר באדם אחד.
ביוגרפיה.
רב נחמן נולד במחצית הראשונה של המאה ה-3. אביו, רב יעקב, היה מסופרי הדיינים בבית דינו של שמואל בנהרדעא. בבגרותו מסר רב נחמן על מנהגי בית הדין שראה בילדותו, בהיותו כבן שש-שבע, בבית דינו של שמואל, ומסר ברייתות ופסקים שלמד מפיו.
יש מגדולי החוקרים שקבעו שרב נחמן נולד בשנת 235. יש שקבעו שהנחה זו אינה הגיונית בשל פער השנים שנמצא - לפי הנחה זו - בינו לבין שלושת חבריו - רב יהודה, רב הונא ורב חסדא, ובשל תמיהות נוספות, ולכן יש להניח כי שנת לידתו היא בין השנים 225–320 - כדעת לצרוס, או בין השנים 210-220.
משפחתו.
רב נחמן היה תלמידו המובהק של רבה בר אבוה. לדעות מסוימות היה רבה בר אבוה ראש הגולה או לפחות היה ממשפחת ראשי הגולה, ואת בתו ילתא השיא לרב נחמן, שכן בתלמוד מסופר כי רבה בר אבוה ביקש להשיא את בתו לרב נחמן. עוד עולה מן התלמוד, כי אשתו של רב נחמן - ילתא - הייתה בתו של ריש גלותא. בנוסף, רב שרירא גאון מעיד כי הוא צאצא של רבה בר אבוה, וכותב עליו "ומן דבית נשיאה הוה", כלומר "וממשפחת הנשיא היה". מצירוף מקורות אלו למד מחבר סדר הדורות, כי חותנו של רב נחמן היה רבה בר אבוה, וכי הוא שימש במשרת ריש גלותא. בעקבות סדר הדורות כתבו כך גם שי"ר, אייזיק הירש וייס ועוד. וייס אף מוסיף כי "ככל ראש הגולה היה עשיר כל ימיו", ומצביע על מקור בתלמוד לקביעה זו.
לעומתם כותבים חוקרים אחרים, כי קביעה זו שגויה מכל וכל. ראשית הם דוחים את הראיה מאיגרתו של רב שרירא גאון, ומצביעים על כך שהגאון לא כתב שרבה בר אבוה היה הנשיא, אלא ממשפחת הנשיא. יתירה מכך, הגאון עצמו מדגיש, שכל ידיעתו על קרבתו של רבה בר אבוה למשפחת הנשיא נובעת רק מצירוף ידיעתו האישית על כך שהוא עצמו מצאצאי רבה בר אבוה, עם מסורת משפחתית עתיקה שהם ממשפחתו של ריש גלותא. אם כן, דבר זה לא מבואר בשום מקור קדמוני, ולכן הסיק זאת רב שרירא מתוך צירופי העובדות הגנאלוגיות.
ההוכחה מצירוף המקורות מהתלמוד הבבלי נדחית אף היא, משום שלא נאמר במפורש שרבה בר אבוה השיא את בתו לרב נחמן, אלא רק שהוא שקל לעשות כן, וביקש שיבררו האם רב נחמן אינו סריס. לא מוזכר בשום מקום שנישואין אלו יצאו לפועל, וככל הנראה לא הייתה ילתא בתו של רבה בר אבוה, אלא בתו של ראש הגולה, שהיה אדם אחר. זו דעתם של ר' יצחק אייזיק הלוי, ר' אהרן היימן ועוד.
קביעתו של וייס כי רבה בר אבוה היה עשיר כל ימיו נסתרת לחלוטין מהמקור שהוא עצמו מביא, משום שהתלמוד מתאר שם שהוא היה עני מרוד, ורק לאחר פגישה עם אליהו הנביא העשיר. מכאן הפרכה נוספת לטענה שהוא שימש במשרת ראש הגלות, שהרי ראשי הגלות היו עשירים מעצם תפקידם ולא נזקקו לנסי אליהו הנביא כדי להתעשר.
אשתו ילתא מוזכרת פעמים מספר בגמרא. בעלה רב נחמן היה נוהג להזכירה בשמה. בניו של רב נחמן - הון, מר זוטרא, רבה, מר הונא בר רב נחמן, רב אחא, ורבין - היו תלמידי חכמים. לבתו קראו דונג.
רבותיו.
לפי דברי רש"י היה תלמידו של רב, אבל יש מפקפקים על כך.
אודות השאלה האם רב נחמן למד אצל שמואל קיימים ספיקות וישנן ראיות לכאן ולכאן. פעמים רבות מובא בתלמוד המשפט "אמר רב נחמן אמר שמואל", השמור בדרך כלל לשמיעה ישירה (להבדיל מ"אמר ר' פלוני משום ר' אלמוני"). לפיכך מקובל בין כותבי תולדות האמוראים שהוא היה תלמידו, וכך נכתב כבר באיגרת רב שרירא גאון. אולם יש מהחוקרים שהטילו ספק בקביעה זו, בין היתר משום שכמעט באף מקום לא מובא בתלמוד משא ומתן ישיר שלהם, ועל כן הוצרכו לומר שהנוסחה "אמר רב נחמן אמר שמואל" במקרה זה אינה מעידה בהכרח על שמיעה ישירה, ולפרש את הכינוי "רבנו", שמכנה בו רב נחמן את שמואל, במובן של "גדול הדור". אכן בהמשך המחקר הובעה הסתייגות מדעה זו, והועלתה אפשרות שלא תועד משא ומתן ביניהם משום שרב נחמן האריך ימים מאוד, ובמקרים כאלה אין התלמוד מוסר על שמועות מוקדמות מחיי החכם, שאפשר שטרם הגיע להוראה אז.
כשמואל רבו, הייתה לרב נחמן מומחיות מיוחדת בדיני המשפט העברי, ולכן התמנה לדיין לדון בדיני ממונות, מקצוע שהכיר עוד מילדותו. מומחיותו הייתה מוסכמת על הכל עד שרב הונא ביטל את דברי עצמו מפני דעת רב נחמן משום קרבתו של רב נחמן לביתו של ראש הגולה, מקום שדינים מצויים שם. התלמוד קובע את הכלל שהלכה כרב נחמן בדיני ממונות, ואף רב נחמן עצמו ציין את עדיפותו על פני חבריו בתחום זה "כולי עלמא לגבי דידי בדינא דרדקי נינהו" - "בדיני ממונות, כולם הם דרדקים לעומתי". כך התבטא לפי גרסה אחת, אף מול רב יהודה, ראש ישיבת פומבדיתא. ואכן ההלכה נפסקת כמותו בדיני ממונות בכל מקום, והוא אף מוזכר בתלמוד לפני רבי יוחנן שהיה דור או שניים לפניו, כאשר מדובר בדיני ממונות. מרבית מהלכותיו של רב נחמן הן בדיני ממונות. הוא גם קבע כללים עקרוניים בהלכות אלו, כמו חיוב שבועת היסת וההוראה שלפיה במקרים מסוימים, שבהם לא ניתן להכריע את הדין בעדים ובראיות – "כל דאלים גבר". רב נחמן עסק גם באגדה.
כשנחרבה העיר נהרדעא בשנת ד'י"ט (258-259) העביר את הישיבה לשכנציב ואחר כך למחוזא.
רב נחמן היה איש אמיד ומיוחס, שהיה גם מקורב לשלטונות היהודיים (ריש גלותא). העריך מאוד את עמיתיו בארץ ישראל, והיה נוהג לארח אותם בביתו. דוגמה לכך הוא ביקור האמורא רבי יצחק בביתו. מסופר שכאשר נפרד ר' יצחק מרב נחמן, אמר רב נחמן: יברכני מר. אמר לו:
קשריו עם הריש גלותא.
בקשר למעמדו של רב נחמן בבית הראש גלותא, קיימים דעות שונות. ברש"י מובא "... ורב נחמן ראש בנהרדעא ודיין לראש גלותא וחתניה דבי נשיאה". במקום אחר כותב רש"י בצורה שונה: "דיין היה ממונה מפי ריש גלותא וחתנא דבי נשיאה". במחקר מקובל ששימש כדיין ראשי בבית דינו של ראש הגולה. אף על פי שלא נמצאו לדעה זו סימוכין ברורים בתלמוד ובראשונים, מסתמך המחקר על מקורות שונים הרומזים על הנחה זו:
לעומת זאת קיימים ראיות סותרות לגישה זו, כך למשל נראה מסופר במסכת בבא קמא על אדם שבא לדין תורה לפני הריש גלותא, ובתגובה לפסקו הלא מובן של הריש גלותא הוא אמר "מה לי ולריש גלותא הדן בדיני פרסים? והוא הלך לרב נחמן שפסק לו על פי המשפט העברי. מכך אנו רואים שבית הדין של רב נחמן היה נפרד מזה של הראש גלותא. ראיה אחרת היא מדבריו של רב נחמן על עצמו שהוא "דן יחידי", ומכך נראה שלא דן בבית דינו של הריש גלותא.
בבית הדין.
דרכו בפסיקות משפטיות התאפיינה בתקיפות בלתי רגילה. הוא התבטא על פסיקה של רב הונא בהלכות תנאי "דרדקי" - בנמקו שלמרות גדלותו היוצאת דופן של רב הונא, הוא נחשב לגביו כילד קטן, בפסיקות משפטיות. בדיון הלכתי אחר, שבו נחלקו גדולי האמוראים האם עבדים נחשבים כמטלטלין לעניין גבייה מהיתומים - שעל פי ההלכה בעל חוב של אביהם גובה רק מקרקעות שירשו מהאבא, ועולא, רבי אלעזר, חכמי ישיבת נהרדעא ורב חנא בר ביזנא שהיה דיין בפומבדיתא הכריעו שעבד נחשב כמטלטלין, אך רב נחמן הורה לרב חנא בר ביזנא שפסק כך, לחזור בו מפסקו ולהשיב את העבדים לבעליהם, וקבע כי אם לא יעשה כך הוא יחשב כדיין שטעה בדין שעליו לשלם את הפסק המעוות מכספו הפרטי. את פסקו נימק בברייתא שהייתה מסורה בידו מאבימי.
כאשר אשה באה לצעוק לפניו שעבדי הריש גלותא - שבסוכתו היה נוהג למסור את השיעור - גזלו ממנה עצים וממנה בנו את הסוכה, כך שלטענתה הוא ישב בסוכה גזולה ולא יצא ידי חובתו, הוא התעלם ממנה לחלוטין. צווחה האשה: אשה נכדתו של אברהם אבינו שהיו לו 318 עבדים צועקת לפניך ואינך משגיח בה? בכל זאת התעלם ממנה רב נחמן ואמר לחכמים: צעקנית היא זו, על פי תקנת חכמים הנקראת תקנת מריש שאדם שגזל עץ ובנאה מבבית אינו צריך לקעקע ולהחריב את כל הבניין כדי להחזיר עץ בודד את זה, ומשלם לנגזל את דמי העצים בלבד, מפני תקנת השבין, שהגזלנין לא ימנעו מלחזור בתשובה.
פסקיו במשפט העברי.
אומדנא וסימנים.