מועצת העיר חיפה מורכבת מ-31 חברי מועצה הנבחרים, כאמור, במסגרת רשימות שונות בנפרד מראש העירייה. היא מוסמכת על ידי תושבי העיר להחליט בעניינים הנוגעים להם והנמצאים על סדר היום העירוני. בידי המועצה הסמכות לחוקק חוקי עזר עירוניים ולפקח על אכיפתם, לבקר את פעילות העירייה, לדון במדיניות העירייה ובתוכניותיה, לאשר מינוי בכירים לתפקידים שונים בעירייה, וכן לאשר את תקציב העירייה ולקבל החלטות שונות הנוגעות לו.
בישיבות המועצה מתקיימים דיונים והצבעות הנוגעים להחלטות הוועדות השונות ולענייני הניהול השוטף, עולות הצעות לסדר היום ומובאות שאילתות לנציגי העירייה. ישיבות המועצה מהוות במה לחברי המועצה, בעיקר לחברי האופוזיציה, להעלאת נושאים החשובים להם לדיון גלוי.
בישיבת העירייה שנערכה ב-22 בינואר 1951, קבע ראש העירייה אבא חושי, בצעדו הראשון בתפקיד, כי ישיבות מועצת העירייה ייערכו בדלתיים פתוחות וזאת על מנת שכל הדיונים יהיו פומביים. עד החלטה זו היו כל ישיבות העירייה נערכות בדלתיים סגורות. ישיבות המועצה מתקיימות מדי יום שלישי בראשית כל חודש.
חברי מועצת העיר.
הרכב מועצת העיר:
כהונה 15 (2018-2023).
קואליציה: חיים בחיפה (4), החזית החיפאית (2), דגל לתושב (2), חיפה מתחדשת (1), שדולת הגמלאים (1), אגודת ישראל המאוחדת (1), ש"ס (1). בסה"כ 12 חברים בקואליציה העירונית.
אופוזיציה: יונה יהב וצעירי חיפה (4), הירוקים של חיפה (4), הליכוד (3), מהפך (2), חיפה ביתנו (2) , מרצ (1), חיפה בשבילנו (1), אכפת לי מתושבי חיפה (1), הבית הדתי הלאומי (1). בסה"כ 19 חברים באופוזיציה העירונית.
בחודש יולי 2021 קמה התאגדות כנגד ראש העיר המכהנת בשם "מועצת השינוי" או "מועצת השינוי והשפיות" (כפי שהם מכנים את עצמם). "מועצת השינוי" מתנגדת לראש העיר ואף הצליחה לשלול את שכרם של שלושה מסגניה (שהירה שלבי, דוד עציוני ולזר קפלון) ולמנות שני סגנים בתואר מטעמם (סופי נקש ושמשון עידו). מתוקף כך מועצת העיר היא "מועצה לעומתית" ולקליש-רותם אין רוב במועצה.
כהונה 14 (2013-2018).
קואליציה: חיפה שלנו (4), יהדות התורה-ש"ס-אחדות למען כולם (4), יש עתיד-צעירי חיפה (3), חיפה ביתנו (3), חד"ש (2), אוהבי חיפה (1), בל"ד (1), הבית היהודי (1), העבודה (1), חיפה חדשה (1), רמי לוי (1), שדולת הגמלאים חיפה (1), הליכוד (1). בסה"כ 24 חברים בקואליציה העירונית.
אופוזיציה: חיים בחיפה (3), מהפך בחיפה (2), הירוקים של חיפה (2). בסה"כ 7 חברים באופוזיציה העירונית.
כהונה 13 (2008-2013).
קואליציה: חיפה שלנו (4), חיפה ביתנו (3), הליכוד (2), העבודה (2), צעירי חיפה (2), נטו (2), יהדות התורה (2), גיל - גמלאי ישראל לכנסת (1), המפד"ל (1), ש"ס (1). בסה"כ 20 חברים בקואליציה העירונית.
אופוזיציה: הירוקים (3), מהפך בחיפה (3), שינוי (2), חד"ש (2), בל"ד (1). בסה"כ 11 חברים באופוזיציה העירונית.
הוועדות.
בדומה לכנסת, גם למועצת העיר ישנן ועדות המהוות מוסדות משנה המופקדים על עניינים ספציפיים.
ועדות החובה (ועדות שכל רשות מקומית חייבת להקים) הפועלות לצד מועצת העיר הן: ועדת מכרזים, ועדת ביטחון, ועדת מל"ח, ועדת הנחות, ועדת ערר על שומת הארנונה, ועדת תמיכות, ועדת כספים, ועדה לענייני ביקורת, ועדה לקליטת עלייה, ועדה לבטיחות בדרכים, ועדת חינוך וועדת איכות הסביבה. מליאת מועצת העיר משמשת ועדה המקומית לתכנון ולבנייה. ועדה נוספת היא ועדת הנהלה, המורכבת מנציגי סיעות הקואליציה והדומה באופייה להנהלת הקואליציה בכנסת.
לצד ועדות החובה, ישנן גם ועדות רשות שהקימה המועצה, והן: ועדת קניות, ועדת נכסים, ועדת תרבות, ועדת נוער, ועדת ספורט, ועדת שמות, ועדת תברואה, ועדת רווחה, ועדה תורנית, ועדת בריאות, ועדת פיטורין, ועדת ערר על הוצאה לפנסיה מוקדמת, ועדת רישוי עסק, ועדת ביטוחים, ועדת מינוי עורכי דין ושמאים וועדת אגרות.
ראשי העירייה.
עד שנת 1940 היו מרבית התושבים בחיפה ערבים ולכן ראשי העיר היו ערבים. בשנת 1940 הפכו היהודים לרוב, דבר שהתבטא גם בבחירות לראשות העיר עם בחירתו של ראש עיר יהודי ראשון.
בניין העירייה.
בניין עיריית חיפה נמצא בשכונת הדר הכרמל, אל מול גן הזיכרון. הוא נבנה בסגנון מונומנטלי מנדטורי בריטי, ונחנך ב-29 ביוני 1942. המבנה תוכנן על ידי האדריכל בנימין חייקין. המבנה משמש את העירייה, אולם בשל מחסור במקום, הועברו חלק ממשרדיה למבנה מלון שעמד מאחורי בניין העירייה. משרד ראש העיר ומליאת מועצת העיר נותרו בבניין המקורי.
פרס יקיר חיפה.
אות יקיר חיפה הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית חיפה לנבחרים מבין ותיקי חיפה, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומה ארוכת שנים לעיר ולמדינה. האות מוענק אחת לשנה, ל-18 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו.
בין המעוטרים באות: שלום ואנו, שבח וייס, עמירם חרלף, אברהם ב. יהושע, עמוס כרמלי, צפורה לסקוב, דוד לסקוב, אפי נצר, אברהם סכנין ומשה עמאר.
דן בן דוד
הנציב הבריטי
התאחדות בעלי התעשייה בישראל
בית עיריית חיפה
ליהואה
ליהואה (באנגלית: Līhu'e או Lihue) הוא יישוב באי קאואיי שבמחוז קאואיי שבמדינת הוואי שבארצות הברית. העיר היא השנייה בגודלה באי קאואיי. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 בעיר כ-5,674 איש. את העיר משרת "נמל התעופה הבינלאומי של ליהואה". בעיר גם ממוקם מרכז הקניות הגדול ביותר באי קאואיי. שטח העיר כ-18.4 קמ"ר והצפיפות בה היא כ-346.8 איש לקמ"ר. כמחצית מאנשי העיר הם ממוצא אסייתי. בעיר נמצא "הקולג' הקהילתי של קאואיי".
אוז'יף
המטרו האחרון
המטרו האחרון (בצרפתית: Le Dernier Métro) הוא סרט מ-1980 אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו והשחקנים הראשיים הם קתרין דנב וז'ראר דפארדיה.
ב-1981 הסרט זכה ב-10 פרסי סזאר בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (דפארדיה), השחקנית הטובה ביותר (דנב), הצילום הטוב ביותר (נסטור אלמנדרוס), הבמאי הטוב ביותר (טריפו), העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר, עיצוב ההפקה הטובה ביותר, המוזיקה הטובה ביותר והתסריט הטוב ביותר. בנוסף הסרט זכה למועמדויות לסרט הזר הטוב ביותר בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר.
שם הסרט נגזר מהתופעה שרווחה בזמן הכיבוש הגרמני בפריז, בה הוצגו הצגות התיאטרון בשעה מוקדמת יחסית על מנת שהצופים יספיקו לתפוס את "המטרו האחרון" לפני העוצר הלילי.
עלילה.
הסרט מספר על במאי תיאטרון יהודי ואשתו הגויה אשר בזמן הכיבוש הגרמני בפריז במהלך מלחמת העולם השנייה מחביאה אותו מהנאצים במרתף, בזמן שהיא מבצעת את עבודתו הקודמת, מביימת בתיאטרון שלו. דרך תהפוכות אישיות והיסטוריות רבות, התנהגותה של מריון שטיינר וחבריה היא ביטוי נוסף לאמירה האמריקאית המפורסמת, "ההצגה חייבת להמשך".
כמו בסרטו המוקדם יותר של טריפו, ז'יל וג'ים, יש משולש אהבים בין שלוש הדמויות הראשיות: מריון שטיינר (דנב), בעלה לוקה (היינץ בנט) וברנאר גראנז'ה (דפארדיה), שחקן בהפקה האחרונה של התיאטרון.
הפקה.
במאי הסרט, פרנסואה טריפו, אמר כי שנים רבות לפני יצירת הסרט ידע כי יום אחד יצור סרט שיעסוק בתקופה בה פריז הייתה תחת השלטון הנאצי, תקופה אותה חווה כילד בפריז, אך רק בשנות ה-70 הציבוריות הצרפתית החלה לעסוק בנושאים אלו. הוא בחר למקם את העלילה בתחום התיאטרון בפריז מאחר שהכיר אותו היטב. טריפו ציין כי אמנם עלילתו המרכזית של הסרט היא בדיונית, אך סצינות מסוימות מבוססות על אירועים אמיתיים המבוססים על זכרונותיהם של דמויות מתחום התיאטרון הצרפתי. לדוגמה, התגרה בין השחקן גראנז'ה (בגילומו של דפארדייה) ובין מבקר התיאטרון הפרו-נאצי דאקסיה (בגילומו של ז'אן-לואי רישאר). סצנה זו מבוססת על עימות שהיה בין השחקן ז'אן מארה ובין מבקר התיאטרון אלן לוברו שעבד בעיתון "Je suis partout" .
אלקטרה (סופוקלס)
אלקטרה (יוונית Ηλέκτρα) הוא מחזה טראגי יווני של סופוקלס. התאריך בו הוא נכתב לא ידוע, דמיון בסגנון הכתיבה עם המחזות "פילוקטטס" (409 לפני הספירה) ו"אדיפוס בקולונוס" (401 לפני הספירה) מוביל חוקרי ספרות להניח כי הוא נכתב לקראת סוף הקריירה של סופוקלס. המחזה סובב סביב דמותה של אלקטרה, וסביב נקמתם שלה ושל אחיה אורסטס באימם קליטמנסטרה ובאביהם החורג אייגיסתוס.
רקע.
כאשר המלך אגממנון חוזר ממלחמת טרויה עם פילגשו הטרייה קסנדרה, אשתו קליטמנסטרה (שלקחה לה למאהב את אייגיסתוס, דודנו של אגממנון) הורגת אותם. קליטמנסטרה מאמינה כי הניאוף היה מוצדק, מכיוון שאגממנון הקריב את בתם איפיגניה לפני המלחמה, כפי שהצטווה על ידי האלים. אלקטרה, בתו של אגממנון וקליטמנסטרה, הצילה את אחיה התינוק אורסטס מאימהּ על ידי ששלחה אותו לסטרופיאוס מלך פוקיס. המחזה מתחיל שנים מאוחר יותר כשחוזר אורסטס כאדם בוגר עם מזימה לנקמה.
עלילת המחזה.
אורסטס מגיע עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיאוס, ופדגוג, כלומר חונך (משרת ותיק של אורסטס, שלקח אותו מאלקטרה לסטרופיאוס). מזימתם היא להביא את החונך להכריז שאורסטס מת בתאונת מרכבה, וששני אנשים (שהם לאמיתו של דבר אורסטס ופילאדס) יגיעו זמן קצר לאחר מכן להגיש את צנצנת האפר של שרידי גופתו.