ביום שלישי, 23 בנובמבר, העלה המרכז האינדונזי לוולקנולוגיה ולהתמודדות עם סכנות גאולוגיות (PVMBG) את דרגת כוננות ההתפרצות של ההר ל"אזהרה" בשל התגברות רעשי האדמה הקלים ורעידות האדמה הרדודות ממקור געשי בהר. בשל החשש מהתפרצות קרובה הורו הרשויות לתושבים ולתיירים לא להיכנס לאזור סביב ההר ברדיוס של שלושה קילומטרים והוקמו מחסות ארעיים. האזור נסגר למבקרים לכל שארית השנה.
ביום שישי, 26 בנובמבר 2010, החל ההר לפלוט אפר געשי.
ב-29 בנובמבר 2010 הורה משרד התחבורה באינדונזיה על השבתת שדה התעופה של מאלאנג עד ל-4 בדצמבר 2010. מאלאנג היא עיר בת 800,000 תושבים כ-25 קילומטרים מערבית להר ברומו. בשדה התעופה המקומי היו נוחתות כעשר טיסות ביום מהבירה ג'קרטה. סורונו (Surono), הוולקנולוג הממשלתי, דיווח שהר הגעש פלט עמוד אפר בגובה 700 מטרים.
בין 25 בנובמבר 2010 ל-14 בדצמבר 2010 חלה "התנפחות" קלה של ההר, תהליך המעיד על הצטברות מאגמה בתא מאגמה מתחת להר, ובדרך כלל הוא סימן מקדים להתפרצות גדולה, אלא שמ-15 בדצמבר 2010 נעצרה ההתנפחות, ומאז היא לא התחדשה.
ההתפרצויות של 2011.
הר הגעש היה עדיין פעיל ב-2011, פעילות שהתבטאה בהתפרצויות לסירוגין. ב-23 בינואר 2011 דיווח המרכז האינדונזי לוולקנולוגיה ולהתמודדות עם סכנות גאולוגיות (PVMBG) שמאז 19 בדצמבר 2010 נפלטו מההר בפעילות ההתפרצות אפר געשי וחומרים לוהטים וגרמו למטר של חומרים שנשר סביב הלוע. התפרצויות רצופות ב-21 בינואר גרמו לנשירת אפר דק בעיקר באזורים הכפריים של נגאדירג'ו (Ngadirejo) וסוקאפורה וונוקרטו (Sukapura Wonokerto) במחוז פרובולינגו (Probolinggo). המטר הכבד של אפר געשי מההתפרצויות שהחלו ב-19 בדצמבר 2010 גרם לשיבושים בחיי היום-יום של התושבים. בתחילת 2011 החלו להתעורר חששות בנוגע להשפעה של נשירת האפר על הכלכלה המקומית לטווח הקצר והפוטנציאל לבעיות בריאותיות על התושבים שסביב ההר ולפגיעה בסביבה בטווח הארוך. בשל כמות הגשם העונתי הרבה שירדה ב-2011 התעוררו חששות מלהארים וקילוחי לבה בשל משקעים של האפר הגעשי, החול וחומרים אחרים שנפלטו מההר שהצטברו על מדרונותיו. פעילות סייסמית נשלטה על ידי תנודות של רעידות אדמה קלות ודיווחים על התפרצויות סוערות הגיעו מתחנת הניטור שעל ההר "עמדת התצפית ברומו". התושבים שגרו על גדות הנהרות הוזהרו על הסכנה מלהארים, בייחוד כאשר היה גשם כבד באזור. התפרצויות ורעידות געשיות דווחו ב-21 וב-22 בינואר 2011, כשהפעילות הגעשית שככה ב-23 בינואר 2011.
ב-23 בינואר 2011 הומלץ לתושבי היישובים הסמוכים להר להימנע מלהתקרב להר. תיירים ומטיילים קיבלו הנחיה שלא להתקרב מעבר לגבול שני קילומטרים מהלוע הפעיל.
ב-27 בינואר 2011 התריע המרכז להתרעות על אפר געשי (Volcanic Ash Advisory Center) בדרווין באוסטרליה שענן האפר הגעשי מהתפרצות הר ברומו הגיע לגובה של 18,000 רגל (5.4 קילומטרים) והוא משתרע לאורך 200 מיילים ימיים דרומית מזרחית לקלדרה. עקב כך החליטו כמה חברות תעופה לבטל חלק מהטיסות לבאלי, 340 קילומטרים מזרחית להר.
מיכאל קרייני
אקדמיית לונדון למוזיקה ואמנויות דרמטיות
אקדמיית לונדון למוזיקה ואמנות הדרמה
הוארז
פוסט-חילוניות
פוסט-חילוניות היא השקפה המבקשת לערער על פרשנויות ותפיסות חילוניות או על תהליך החילון, ולהצביע על תחומים של עמימות ונזילות המערערים על הקטגוריות הנוקשות של דת וחילוניות. כמו כן, ההשקפה הפוסט-חילונית מבקשת להביע ביקורת על החילוניות כאידאולוגיה וכתופעה חברתית בהקשרים שונים שבהם היא מופיעה ועל יחסה כלפי קבוצות שונות בחברה.
בעוד שהביקורת הפוסט-חילונית רחבה ומסועפת, המשותף לכל סוגי הביקורת הזאת הוא הצבעה על החילוניות כהגמוניה וכקטגוריה שקופה שעברה טבעות (נטורליזציה) ועל כן הנחותיה מתוות הרבה מהלכים חברתיים וייצור של ידע גם מבלי משים, וכן הטענה שקשה לעשות הבחנה ברורה בין דת לבין חילוניות, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות האלו על החברה או למיין מופעים חברתיים לפיהן, הוא ניסיון בעייתי שלא מסוגל להכיל גוונים רבים בתרבות המערב, ובעיקר בתרבויות הלא מערביות. טענה נוספת של ההשקפה הפוסט-חילונית היא שיש הרבה סוגים שונים של דתות ושל חילונויות אשר אי אפשר להעמיד בקנה אחד. בכך ההשקפה הפוסט-חילונית מושפעת מאוד מהפוסטמודרניזם ומהפוסטקולוניאליזם.
השקפות פוסט-חילוניות על תהליך החילון.
הגדרות והבחנות.
חילון הוא התרחקות מהמסורת, הדת, וכן מאורח החיים הנוגע להן. המושג חילון נגזר מהמונח חול, כלומר התחום שאין בו קדושה. קיימות הבחנות שונות בין מובנים שונים של החילוניות, ביניהן ההבחנה הפילוסופית של צ'ארלס טיילור וההבחנה הסוציולוגית של ג'ון סומרוויל. הבחנות אלו אינן מנוגדות אחת לשנייה בהכרח ומובנים שונים יכולים להופיע בהקשר מסוים בכפיפה אחת.
שלושת המובנים שצ'ארלס טיילור מונה לחילון הם:
ג'ון סומרוויל מונה שישה מובנים אחרים לחילון, והם:
ביקורת על תזת החילון.
תזת החילון היא תזה מודרניסטית שמבקשת לקשור בין החילון למודרנה ולקידמה, ובגרסה הרווחת שלה יותר ויותר אנשים "מגלים את האמת" ועוברים מהדת לחילוניות. לפי יעקב ידגר, "תזה זו היא בשורשה סיפור על התפתחות היסטורית אימננטית לעבר קדמה בלתי נמנעת, מתוך מאבק בין שני כוחות - הדת וההיגיון - שסופו ידוע מראש... הנרטיב המכונן של תזת החילון נתפס על ידי רבים מנאמניה - במיוחד בכל הקשור לחקר החברה - כמדעי ואוניברסלי, כלומר כתיאור עובדתי של ההתפתחות האנושית על ציר הזמן." אנשים התומכים בתזת החילון בדרך כלל משרטטים מהלך היסטורי שבו לאורך הזמן אנשים נעשו יותר ויותר חילוניים, כשהמפנה המשמעותי התרחש בתקופת הרנסאנס ובתקופה המודרנית בעקבות השפעתן של תנועת הנאורות ושל המהפכה המדעית.
מנגד, הוגים פוסט-חילוניים שונים תוקפים את ההבחנה הברורה בין "חילוניות" ל"דתיות", ואת האפשרות לשרטט מהלך ליניארי ברור המוביל מהדת לחילוניות. עוד הם תוקפים את ההבנה של החילוניות כמצב העניינים הטבעי והמובן מאליו שאליו האנושות חזרה באופן בלתי נמנע אחרי שטלטלה מעליה את האשליות של הדת. הם מציירים תמונה רבת ממדים של תחומים מסוימים של חול ושל דתיות שהשתנו בין חברות ותקופות שונות, ומראים שמבחינה האובייקטיבית בעוד שברבות מתרבויות המערב המוסדות הדתיים אכן נחלשו (ובמקומות אחרים הם דווקא התחזקו), אנשים החלו דווקא להשתתף יותר בפרקטיקות דתיות שונות או אימצו לעצמם זהויות רוחניות שונות שמתכתבות עם המודרנה - ניתן להצביע על זהויות היברידיות כמו הזהות המסורתית או על תנועות ניו אייג'יות שפורחות כיום. כמו כן, קיימת טענה שגם האורתודוקסיה הדתית לא נוצרה רק כריאקציה לחילון ולמודרנה, אלא שהיא חלק מהמודרנה וקיימים בה אפיונים חילוניים מסוימים, כמו צורת הארגון שלה.
במקביל, הוגים רבים מצביעים על החילוניות והמודרנה כמושפעות מהדת, ומ"תת מודע תאולוגי". מהלך כזה בוצע עוד על ידי הוגים מודרניים - מקס וובר עסק בקשר בין האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם, קרל שמיט פיתח רעיונות על ריבונות ותאולוגיה פוליטית, והוגים כמו מישל דה מונטן ובלז פסקל עסקו ב"יסוד המיסטי של הסמכות", אולם כיום מקובל יותר ויותר לאתר תשתיות תאולוגיות וסמלים דתיים שעברו חילון בבסיס המחשבה החילונית - למשל, ביחסה של התנועה הציונית החילונית לארץ ישראל.
תהליך החילון בעולם היהודי.
בעולם היהודי החילון החל במאה ה-19 (למעט מספר מבשרים מוקדמים יותר) אך קיבל תאוצה רק במאה העשרים, בעקבות מספר גורמים כמו האמנציפציה, הציונות והשואה.
לפי דוד סורוצקין - עם זאת, הוא מדגיש שאין בתיאור הטרורספקטיבי הזה כדי לתאר את המציאות באופן המכיל את מורכבותיה.
לדעת מספר חוקרים, המורכבות העיקרית המאפיינת את החילון בעולם היהודי היא היערכותו בגלות - מדינת ישראל יועדה על ידי התנועה הציונית להיות חילונית מלכתחילה, ולא הייתה מדינה ש"צריך היה" לחלן כחלק מהתהליך הזה. לעומת זאת, החילון התרכז בחילון של קהילות, טקסטים, וסמלים, ושלילת הגלות הציונית קיבלה אופי מחלן, התופס את הדת כגלותית, על אף הבסיס התאולוגי של הרעיון. כך למדינת ישראל יוחס תפקיד מפתח בחילון ואדמת ארץ ישראל הפכה ל"קדושה", בעוד הציונים משליכים עליה מטענים תאולוגיים שחולנו.
ביקורת על החילוניות.
הביקורת על החילוניות רבה ומגוונת. בספרו החלוצי של טלאל אסד "כינון החילוניות", הוא מונה שורה של בעיות בחילוניות, וביניהן הטענות שבעוד שהחילוניות האשימה את הדת ביצירת מיתוסים, היא יצרה מיתוסים משל עצמה; שהמשמעות של הימנעות מהסברים על-טבעיים לטבע גוררת חילון של ההסברים לסבל האדם, חרדה מסבל כזה ומשטר המכתיב את התנהגות האדם כדי להימנע ממנו; שהיא יוצרת תרבות אינדיבידואליסטית בה החברה קיימת רק כדי לאפשר את התפתחותו של הפרט. הוא רואה בחילוניות עוד "דת" הנאבקת מול דתות אחרות ושואפת לצמצם אותן לעניין אישי - כלומר, למחוק אותן מהתחום הציבורי. בספרו הוא מנתח את העניין גם מנקודת מבט פוסטקולוניאליסטית וטוען שנעשה שימוש בחילוניות על מנת לטעון לעליונות של המערב על שאר העולם, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות הנוקשות של "דתי" ו"חילוני" על החברות המזרחיות ההטרוגניות הוא ניסיון כושל שנושא בתוכו עוולות.
גם בישראל קיימת ביקורת חריפה על השימוש הבעייתי בקטגוריות האלו, בין היתר תוך הזכרת הציבור המסורתי ש"נפל בין הכיסאות" ואינו מגדיר את עצמו חילוני או דתי.