ניהול מרקום או ניהול תקשורת שיווקית – הוא תחום באגף השיווק או הפרסום, שאינו נחשב למקצוע פורמלי או תפקיד הנהלה. התפקיד מוגדר תחת הרבה מאוד שמות וכובעים, הוא פעמים רבות "משרתם של מספר אדונים". מדובר בתפקיד הנחשב למורכב יחסית מבחינה ביצועית ותפעולית, מחייב יכולות שליטה, ביצוע וארגון, הוא מולטי-דיסציפלינארי וכולל הרבה מאוד תחומי הכשרה, ביצוע וניהול. לתפקיד מרקום יש מקום מרכזי וחשוב במערך השיווק הארגוני, ככזה המרכז ומתכלל מידע רב ועשיה מגוונת, דורש השכלה מתאימה, ידע, ובמקרים רבים מחייב ניסיון והכשרה .
מחלקת המרקום היא הגוף המיישם, התומך והמקשר בין הנחיות השיווק לבין הביצוע בפועל של חלק ניכר מהצרכים השיווקים של הארגון בו הוא פועל. המחלקה יכולה לפעול ולהשפיע כלפי חוץ הארגון וכלפי פנים הארגון בהתאם לצורכי הארגון, כאשר היקפי העבודה והתפקיד ותחומי האחריות, הם נגזרות של גודל הארגון וצרכיו השונים. לא בכל ארגון יש מנהל/ת תקשורת שיווקית תחת מנהל/ת מחלקת השיווק, ולא בכל ארגון יש מנהל/ת שיווק מעל מנהל/ת התקשורת השיווקית.
איש/אשת המרקום, או מנהל/ת התקשורת השיווקית - כמו גם אלו העובדים תחת הגדרות ושמות תפקיד נוספים, כגון מנהלי מותג, דירקטורים שיווקיים, מתאמי שיווק, מנהלי פרסום, מנהלי דיגיטל, מנהלי סושיאל, מנהלי תוכן שיווקי, מנהלי פיתוח משאבים, מנהלי מחלקת תקשורת ארגונית, וכדומה - אמונים על תכנון, תקצוב וביצוע נגזרות השיווק; על תפעול ספקי השיווק, ועל עמידה במטרות, יעדי ותקציבי הפעילות והמשימות שהוגדרו.
ישנם מוסדות לימוד ספורים בהם ניתן ללמוד קורסים ספציפיים בנושא ניהול מרקום. בישראל, ניתן ללמוד תואר ראשון בפרסום ותקשורת שיווקית .B.A ותואר שני באסטרטגיה דיגיטלית ותקשורת שיווקית .M.A ב.
בשנת 2020 הוקם בישראל איגוד המרקום הישראלי, המוגדר כבית מקצועי לאנשי ומנהלי התקשורת השיווקית, הארגונית, הדיגיטלית, המיתוגית והחזותית בישראל. איגוד המרקום - הפונה הן לשכירים והן לעצמאים, ואף לספקי פתרונות תקשורת שיווקית - מבדל עצמו מאיגוד השיווק הישראלי המיועד למנהלי וסמנכ"לי שיווק בלבד ולחברות מפרסמות הגדולות במשק, בכך שפונה לכל מנהלי הביצוע השיווקיים, ולחברות ועסקים בכל סדרי הגודל (גם כאלו בעלי תקציבי שיווק ופרסום מינימליים).
פסים וכוכבים
יבוסים
יְבוּסִים, על פי המקרא הוא שבט כנעני שחי בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס. בירתם שעל שמם נקראה הייתה העיר יְבוּס (שמה של העיר ירושלים לפני שדוד נתן לה את שמה) עד לימי המלך דוד שכבש את העיר בשנת 1004 לפנה"ס לערך. בהתאם למצוות מחיית שבעה עממין, נצטוו בני ישראל להכרית גם את העם היבוסי, אולם בזמן כיבוש הארץ והתנחלות השבטים לא היה לבני ישראל די כוח להשמידם.
גנאלוגיה.
אין עדויות על יבוס ועל היבוסים מחוץ למקרא. ישנם חוקרים החושבים כי יבוס הוא מקום אחר מירושלים וחוקרים אחרים מעדיפים לראות בשם 'יבוס' כמעין שם פסאודו-אתני ללא שום רקע היסטורי.
בעניין מוצא היבוסים קיימות מספר תאוריות, מודרניות ומסורתיות: יש הסוברים שהיבוסים לא היו "כנענים", כלומר תושבים מקוריים של ארץ ישראל. השם יבוסים אינו נזכר כצורתו בשום מקור חיצוני, ואף על פי כן יש כמה עדויות להשפעה חורית-חתית על תושביה הקדומים של ירושלים, המרמזת אולי למוצאם מאסיה הקטנה, טורקיה של ימינו. יש הסוברים כי ישנה זיקה בין ממלכת היבוסים לממלכת "מיתאני" בצפון סוריה, שגם היא מורכבת מאוכלוסייה חורית מונהגת על ידי אצולה הודו-ארית. במכתבי אל עמרנה מן המאה ה-14 לפנה"ס קרוי מלך ירושלים עבדיחיבה (או עבדיחיפה, באכדית, שבהּ נכתבו המכתבים משמשים אותם סימנים ל'פ' ול'ב'). 'חיבה' הוא שמה של אלה ראשית חורית וחתית. שם זה שימר זכר בשמותיהם של כמה דמויות מקראיות: 'חובה', 'חביה', 'חופה', 'חופים', ואולי גם 'חובב', רובם שמות כוהנים. גם השם ההודי-אירופאי ארוונה מעיד על מוצאם החיתי. תאוריה נוספת בדבר מוצאם של היבוסים היא של אדוארד ליפינסקי, פרופסור ללימודי מזרחנות וסלאביים באוניברסיטה הקתולית בלוון, הוא טען כי ככל הנראה היבוסים היו שבט אמורי. ליפינסקי זיהה אותם עם קבוצת "יאבסים" המובאת בכתב יתדות שנמצא בארכיון של העיר העתיקה מארי שבסוריה.
ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה המסורתית של היבוסים, וקובע כי הם צאצאיו של כנען: . כמו כן, ספר בראשית וספר שמות מזהים את היבוסים כאחד משבעת עמי כנען. עם זאת, הזיהוי של היבוסים כחתיים ולא כנענים מופיע גם במקורות יהודיים מסורתיים, כך כתוב בפרקי דרבי אליעזר: . רש"י, פרשן מקרא צרפתי בימי הביניים, טען שמוצא היבוסים הוא פלשתי.
במקרא.
ההיסטוריה היבוסית על פי המקרא.
כשכבשו בני ישראל את ארץ כנען, ב-1200 לפנה"ס לערך, נשלטו היבוסים בידי אדוני-צדק, שנקרא על שם האל צדק (בעל). אדוני-צדק השתתף בברית שהקימו ערים מקומיות כנגד בני ישראל, בהן לכיש, עגלון וחברון. יהושע בן נון הביס את הברית והרג את אדוני-צדק. חרף מות אדוני-צדק, היבוסים הוסיפו להתבצר ביבוס, המוגנת והקשה לכיבוש. היבוסים נשארו במבצרם ההררי ויצרו מובלעת נכרית בתוך נחלות בני יהודה ובנימין, אירוע זה מוזכר פעמיים בתנ"ך: .
בתקופה זו הוזכר שמה של העיר יבוס כעיר נכרית בקשר לפרשת פילגש בגבעה: יהודי יצא מבית לחם לכיוון ביתו שבנחלת שבט אפרים יחד עם נערו ופילגשו, דרך 'דרך ההר' שעברה על קו פרשת המים (באזור שכונת רחביה כיום). נערו של האיש הציע לו לסטות מעט מהדרך ליבוס על מנת ללון שם, אך האיש סירב בטענה שהוא מעדיף ללון בעיר יהודית, והם המשיכו לגבעה (שועפט של היום) ושם התרחשה הפרשה הטרגית של אונס הפילגש בגבעה.
הפרשנות המקובלת על סיפור כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד המלך (הסיפור מופיע פעמיים, בשינויים קלים, בספר שמואל ובספר דברי הימים) היא שיבוס הייתה המבצר החזק ביותר בכנען ונחשבה לבלתי חדירה. עקב כך טענו היבוסים, כאשר נדרשו להיכנע לדוד, כי ביכולתם להביס את דוד עם החלשים (הַעִוְרִים וְהַפִּסְחִים) שבאנשיהם. אולם דוד ואנשיו צלחו בכיבוש העיר. יש הטוענים כי העיר נלקחה בהתקפה דרך פיר המים האנכי המכונה "פיר וורן" על ידי יואב בן צרויה.
אחרון היבוסים שהוזכרו בתנ"ך היה אֲרַוְנָה, ממנו רכש דוד חלקה על הר מוריה בתקווה לבנות עליו מזבח לה'.
מן המסופר ב עולה כי למרות שבני ישראל השמידו את רוב בני שבעת העממים שישבו לפניהם בארץ כנען וביטלו את המשכיותם כעממים אוטונומיים, עדיין נותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם היבוסים) ושלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
מצוות הריגתם.
קיימת מצוות עשה מהתורה לביצוע רצח עם בשבעת העממים שישבו בארץ ישראל בתקופת ההתנחלות אם פניהם אינם לשלום, בתוכם נמצא העם היבוסי.
לאחר כיבוש הארץ והתנחלות השבטים בתקופת יהושע בן נון, שבט בנימין לא הצליח לכבוש את העם היבוסי, מבצרם היה חזק מדי. הרד"ק התקשה מדוע לא נעשה להם נס, והוא העלה רעיון לפיו:
רש"י טען בשם הספרי שסיבת אי כיבוש היבוסים (שלשיטתו מוצאם פלישתי) היא ש"לא היו רשאין, מחמת השבועה שנשבע אברהם לאבימלך". מחבר הספר דעת סופרים מציע הסבר האומר כי לדעת רש"י אף שהיבוסי היה משבעת האומות, ייחוסו מגיע גם למשפחת אבימלך, והם באו לישראל בטענה לשמור את הברית שכרת אברהם עם אבימלך.
השפעתם.
על שם כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד נקרא "מבצע יבוסי" שנועד לתפיסת שטחים שאותם הבריטים היו אמורים לפנות לפני 15 במאי 1948 וכן לכיבוש שכונות ערביות, על מנת ליצור רצף טריטוריאלי בשליטת הצד היהודי. את המבצע ניהלו חטיבת עציוני עם חטיבת הפלמ"ח הראל. תוצאת המבצע היא כיבוש שכונת קטמון בירושלים.
בנרטיב הפלסטיני.
פוליטיקאים ערבים רבים טענו שמוצא הפלסטינים הוא בעם היבוסי. מיתוס זה נועד לומר כי לפלסטינים יש טענה היסטורית לירושלים שקודמת לזו היהודית. בין פוליטיקאים אלו ניתן למנות את יאסר ערפאת ופייסל חוסייני. ברשות הפלסטינית אף הכניסו מיתוס זה לספרי הלימוד.
לדעת החוקרים לטענה זו אין כל ביסוס עובדתי, פרופסור אריק ה'קלין מהמחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון טוען כי קיימת הסכמה כללית בקרב היסטוריונים וארכאולוגים לפיה פלסטינים מודרניים "קשורים יותר לערביי ערב הסעודית, תימן, ירדן ומדינות אחרות" מאשר ליבוסים, ושהם חסרים כל קשר משמעותי אליהם.
לפי ההיסטוריון והסופר הגרמני, וילס די הס, שחי ב ובתחילת המאה העשרים תושביה הנוצרים והמוסלמים של ארץ ישראל בזמנו היו מהמוצאים הבאים: "בלקנים, יוונים, סורים, לטינים, מצרים, טורקים, ארמנים, איטלקים, פרסים, כורדים, גרמנים, אפגנים, צ'רקסים, בוסנים, סודאנים, שומרונים, אלג'יראים, מותאווילים, טטרים, הונגרים, סקוטים, נווארים, בריטונים, אנגלים, פרנקים, רותאנים, בוהמיינים, בולגרים, גאורגים, נסטוראנים, הודים, קופטים ומארונים ועמים נוספים". אלו אוסף עמים שלא קיים כל קשר בינם לבין היבוסים הקדומים.
סינית תקנית
הורמון אדרנוקורטיקוטרופיק
סופי דה סגיר
הרוזנת סופי דה סגיר (בצרפתית: Sophie Rostopchine, Comtesse de Ségur; 1 באוגוסט 1799 סנקט פטרבורג – 9 בפברואר 1874 פריז) הייתה סופרת ילדים צרפתייה ממוצא רוסי, בתו של הגנרל רוסטופצ'ין (הידוע כמצביא ששרף את העיר מוסקבה בשנת 1812).
ביוגרפיה.
סגיר הייתה ידועה בילדותה כילדה שובבה וחובבת מתיחות, שהוריה ניסו לדכא בעזרת חינוך קפדני.
לאחר נישואיה לאז'ן דה סגיר, קצין צרפתי ממעמד האצולה, קיבלה סגיר את אזרחות בעלה, ועברה לגור בצרפת. רוב חייה עברו עליה בקרב חוגי החברה הגבוהה של צרפת, ורק בגיל 57 החלה בקריירה ספרותית.