פני השטח של המחוז מגוונים – ניתן למצוא בו אזורים הרריים המגיעים לשיא של 939 מטר וגם שטחים מישוריים נרחבים. כרבע מחלקו של הדנובה העובר בשטח הונגריה נמצא במחוז.
היסטוריה.
המחוז נוסד ב-1950, כאשר החלק הדרומי של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון (Pest-Pilis-Solt-Kiskun) ההיסטורי (נוסד ב-1876) הופרד ממנו וחובר למחוז באץ'-קישקון, והחלק הנותר הפך למחוז פשט. מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון נוצר במהלך השנים על ידי איחוד המחוזות ההיסטוריים פשט ופיליש, שנוסדו עוד במאה ה-11 כחלק מממלכת הונגריה והאזורים הסמוכים שולט וקישקון.
גיור-מושון-שופרון (מחוז)
Bird Eye 400
ריו מאבובה
ריו מאבובה (בצרפתית: Rio Antonio Zoba Mavuba; נולד ב-8 במרץ 1984) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר. לזכותו 13 הופעות במדי נבחרת צרפת.
קריירה.
מאבובה נולד באוניית פליטים ממלחמת האזרחים באנגולה והגיע לצרפת בא היה במעמד של חסר-לאום עד גיל 20. אימו אנגולית ואביו, ריקי מאבובה היה כדורגלן זאירי שהשתתף במונדיאל 1974.
את דרכו המקצוענית הוא החל בעונת 2003/4 בקבוצת בורדו, בה שיחק 4 עונת וביולי 2007 עבר לויאריאל. בוויאריאל מאבובה
לא שיחק הרבה, ובחלון העברות של ינואר 2008 הוא הושאל לליל. בתום אותה שנה רוכשת אותו ליל והוא מונה לקפטן הקבוצה במהלך עונת 2008/9. הוא שותף בזכייתה של ליל בדאבל בעונת 2011/2. בעונת 2012/13 הוא חווה פציעה קשה שהשביתצה אותו במשך מספר חודשים, אך הוא שב לעצמו בעונת 2013/14. ב-21 ביולי 2017 חתם מאבובה בספרטה פראג הצ'כית לאחר תשע שנים בליל.
בספטמבר 2018, לאחר תום חוזהו בפראג, חתם בקבוצת מריניאק-ארלק מהליגה האזורית השלישית בצרפת, שם הוא יסיים את הקריירה שלו.
ב-2004 הוא הוזמן לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל, אולם החליט לשחק בנבחרת צרפת והצטרף לנבחרת צרפת הצעירה. ב-2004 הוא שותף להצלחה הצרפתית בטורניר טולון ושיחק בנבחרת הצעירה עד ליורו 2006 לנבחרות צעירות. בעקבות בחירתו לשחקן המצטיין בטורניר טולון, הוא זומן לנבחרת הבוגרת של צרפת בה שיחק לראשונה ב-2004.
הוא שיחק בנבחרת צרפת עד לשנת 2007 ולאחר מכן לא זומן עד לשנת 2012. הוא שותף במוקדמות אליפות העולם 2014 ואת הופעתו האחרונה בנבחרת עשה במשחק הראשון של מונדיאל 2014 בו נכנס כמחליף בניצחון צרפת על הונדורס 3–0. מאבובה היה על הספסל בשאר הטורניר וכן במספר משחקי ידידות בספטמבר 2014. לאחריהם לא זומן שוב לנבחרת הלאומית.
תארים.
בורדו
ליל
אליעזר דב אטינגר
אליעזר דב (הלוי) אטינגר (אתינגר), (13 ביולי 1904, ט"ו בתמוז ה'תרס"ד - 25 ביולי 1988, י"א באב ה'תשמ"ה) היה צייר ישראלי.
נולד בירושלים בשנת 1904. אטינגר זכה לחינוך מסורתי בחדר ואחר כך למד בישיבת "חיי עולם" ובבית הספר תחכמוני בירושלים. במחצית הראשונה של שנות העשרים של המאה ה-20 למד ב"בצלאל".
בשנת 1927 הצטרף לארגון "ההגנה" והיה בוגר קורס מדריכים השני בירושלים (1928). לחם בעיר העתיקה בירושלים בזמן מאורעות תרפ"ט. בין השנים 1930–1932 שהה בברלין שבגרמניה, שם היה פעיל במסגרת ארגון "המכבי הצעיר", ותרם לארגון המכביה הראשונה בארץ ישראל. עם שובו לארץ ישראל שימש בתפקידי פיקוד והדרכה במסגרת "ההגנה", בירושלים, חיפה ותל אביב.
בשנת 1938 שימש כסגן מפקד העיר ירושלים מטעם ההגנה והיה ממארגני ההפגנות בירושלים נגד הספר הלבן. במלחמת השחרור לחם בקרבות השחרור של העיר טבריה כמפקד העיר מטעם ההגנה.
שירת בצה"ל, בדרגת סרן ובתפקיד קצין העיר במרחב נתניה.
בשנת 1941 נשא לאשה את אורה בת דב גוברמן מטבריה. בשנת 1957 מכרו בני הזוג את חלקם בבעלות במלונות המשפחתיים בטבריה.
כמה מעבודותיו של אטינגר מצויות באוסף מוזיאון ישראל שבירושלים, וביניהן רישום "דיוקן גבר ומתווה של אבל פן בחזית ובצדודית" (1924).
לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים
מחנה הריכוז הינצרט
מחנה הריכוז הינצרט (בגרמנית: SS-Sonderlager Hinzert, וגם: KZ Hinzert) היה מחנה ריכוז נאצי בריינלנד-פפאלץ בגרמניה, במרחק של 30 ק"מ מגבול גרמניה-לוקסמבורג.
בשנים 1939 – 1945 נכלאו במחנה 13,600 אסירים פוליטיים בגילאי 18 עד 80. עבור רובם, הינצרט היה תחנת מעבר לפני שנשלחו למחנות ריכוז גדולים יותר, שבהם נרצחו. המחנה פוקח, נוהל ונשמר בעיקר על ידי אנשי אס אס, שלפי עדויות ניצולי המחנה היו ידועים לשמצה באכזריותם וברשעותם.
היסטוריה.
מבנה המחנה וסביבתו.
המחנה הוקם על רמת הוכוואלד, בקרבת הרי הונסריק במערב גרמניה. שמו ניתן לו עקב קרבתו לכפר הסמוך, הנקרא כיום הינצרט-פלרט (Hinzert-Pölert). הרמה, שגובהה 550 מטרים, חשופה ללחות גבוהה, רוחות, משקעים עזים, ערפל וטמפרטורות קרות מאוד בחורף. המחנה היה מוקף בעצי מחט, ששימשו כחומרי גלם לבנייתו ולתחזוקתו.
שביל גישה שגבל בשטח הקבורה של האסירים היה בסמיכות לאזור הראשון של המחנה. אזור זה כלל שבעה מבנים: עמדת שמירה, עמדת פיקוד, מוסך, בית מלאכה, ביתן לקצינים ושתי בקתות מגורים לאנשי האס אס. אזור זה של המחנה קושט בפרחים ובצמחייה. האסירים נכלאו באזור אחר, בשטח של 200 מטרים על 200 מטרים, שהוקף בגדרות תיל בגובה 3 מטרים ובמגדלי שמירה. באזור האסירים היו גם מטה מפקדי המחנה, סדנת בגדים, שטח נגרות, אזור הסגר, חדר מתים, אזור לחיטוי האסירים ו"מלתחה" בה הושארו חפצי האסירים.
האסירים שוכנו בארבעה צריפים; כל צריף הורכב משני חדרים ובכל אחד מהם 26 דרגשים, כך שהללו יכלו לאכסן 208 אסירים. בהמשך הכניסו לצריפים מזרני קש כדי להגדיל את הקיבולת ל-560 אסירים. כמה חדרים נשמרו במיוחד לאסירים שהשתייכו לקטגוריה מסוימת, דוגמת אסירי "הלילה והערפל" – אסירים שנכלאו בשל התנגדותם למשטר הנאצי.
המחנה הכיל שלושה מבנים נוספים: מבנה לאנשי הגסטפו, מבנה מנהלה, ומטבח.
בין אזורי המחנה השונים חצץ מגרש מסדרים מרכזי, ששטחו הוקטן עם הזמן לאחר שאנשי האס אס הקימו גינת ירק על חלק ממנו. תורן ניצב במרכז המגרש, ועליו נתלו רמקולים, מהם בקעו קולות פקודה. לעיתים היה על האסירים לעמוד מול התורן במשך שעות בתור עונש. מגרש המסדרים שימש גם לאימונים ותרגילי סדר, שבהם היה על האסירים לקפוץ מעלה ומטה משעה ארבע וחצי בבוקר לצלילי תופים.
תנאי החיים במחנה.
מחנה הינצרט הוקם בשנת 1938 על מנת לשכן בו פועלי בנייה שעמלו על הקמת קו זיגפריד. המחנה עלה באש ב-16 באוגוסט 1939, ונבנה מחדש באוקטובר של אותה השנה. הוא הוסב למתקן מאסר משטרתי ו"חינוך מחדש" עבור אסירים בעלי עונשים קלים (מתחת ל-14 שנות מאסר) וכן עבור פועלים שהפגינו התנהגות "אסוציאלית" בפי הנאצים. פועלים אלה, שרובם נשלחו למחנה על ידי הגסטפו מברמן, עבדו לא רק על קו זיגפריד, אלא גם בתשתיות צבאיות נוספות כגון בסיסי אוויר במנהיים ובמיינץ.
מ-1 ביולי 1940 היה המחנה כפוף לאגף הפיקוח על מחנות הריכוז. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לבלגיה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת בשנת 1940, מחנה הינצרט שימש גם ככלא עבור אסירים פוליטיים מאותן מדינות, שהיו צריכים לעבור תהליך של "גרמניזציה" או שהושמו ב"מעצר הגנתי".
ב-7 בפברואר 1942 הועבר הפיקוד על המחנה לידי המשרד המרכזי של האס אס למנהל וכלכלה. המחנה שימש גם את הגסטפו של לוקסמבורג והעיר טריר. עד לכניסתם של אסירי "הלילה והערפל" הראשונים, המחנה התנהל לפי המבנה הארגוני של מחנות ריכוז אחרים, וכלל מפקדה, אגף פוליטי, מחנה "שמירה וריתוק" ויחידות רפואה ושמירה. לאחר כניסתם של האסירים הפוליטיים, האגף הפוליטי ומחנה ה"שמירה והריתוק" נסגרו.
המחנה נותר מחנה עצמאי, עד 21 בנובמבר 1944, אז סופח למחנה הריכוז בוכנוואלד. המחנה נהרס חלקית בהפצצה אווירית ב-22 בפברואר 1945. למרות ההפצה, המחנה נותר פעיל עד 3 במרץ 1945, כאשר מרבית אסיריו הוצעדו בצעדת מוות לצפון הסן והיתר נשלחו למחנה בוכנוואלד.
מפקדי המחנה.
ב-9 באוקטובר 1939, אס-אס שטנדרטנפיהרר הרמן פיסטר החל לפקד על המחנה, עד דצמבר 1941, אז ניתן לו הפיקוד על מחנה בוכנוואלד, והוא הוחלף על ידי האופט-שטורמפיהרר אגון ציל. ציל, ששירת לפני כן במחנות הריכוז דכאו, בוכנוואלד, וראוונסבריק, נשלח למחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס באפריל 1942, שם שירת כסגן מפקד המחנה. הוא הוחלף על ידי מפקד שלישי ואחרון על מחנה הינצרט, האופט-שטורמפיהרר פאול שפורנברג.
אסירי המחנה.
קרוב ל-13,600 אסירים נכלאו במחנה הינצרט. האסירים הראשונים היו פועלי בניין גרמנים שעבדו בבניין קו זיגפריד והיו בעלי "התנהגות אנטי-סוציאלית". זמן קצר לאחר מכן, הוכנסו למחנה עובדי כפייה מהמדינות הכבושות השכנות. החל משנת 1941, קבוצות גדולות של אסירים נשלחו להינצרט, בעיקר אסירים פוליטיים מלוקסמבורג וצרפת. יתר האסירים, שהיו בעיקר עובדי כפייה ושבוי מלחמה, הגיעו מפולין ומברית המועצות. החל מ-7 בדצמבר 1941, אז ניתנה הפקודה של אסירי "הלילה והערפל", נאסרו במחנה מתנגדים לנאצים בדרכם למחנות ריכוז גדולים יותר כמו נאצוויילר-שטרוטהוף, דכאו, בוכנוואלד, שבהם האסירים נרצחו.
אסירים רבים ממחנה הינצרט נשלחו לעבודות כפייה שונות מסביב לשטח המחנה ביחידות "קומנדו" מיוחדות. היו 23 יחידות שונות כאלה, והאסירים שנכללו בהם עבדו בעיקר בבסיסי אוויר, בייבוש ביצות, ובעבודות ייעור.
היו גם יחידות קומנדו מיוחדות שפעלו בשטח המחנה:
רוב אסירי "הלילה והערפל" שובצו ביחידות הקומנדו הפנימיות, כדי להסוות את עקבותיהם ואת עצם כליאתם.
המחנה נבנה בתחילה כדי לשכן 560 אסירים, אך בפועל שוכנו בו בממוצע 800 אסירים. לעיתים, כמות האסירים הוכפלה וכך היו כלואים במחנה 1,600 איש.
רציחות ופשעי מלחמה.