למרות היותו דמות של מפסידן, יש לו רגעים קטנים של ניצחונות. למרות היותו בגיל 40+, הוא עדיין בכושר פיזי גבוה יחסית, ונוהג להכות את חבריה המפוקפקים של בתו, קלי, וכן ללכת מכות בקטטות במועדון החשפנות ובנסיבות אחרות.
רוסלן
אולדז'יך ניידלי
אולדז'יך ניידלי (בצ'כית: Oldřich Nejedlý; 26 בדצמבר 1909 – 11 ביוני 1990) היה כדורגלן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ עבור נבחרת צ'כוסלובקיה.
קריירת משחק.
ניידלי שיחק במדי נבחרתו במונדיאל 1934 ובמונדיאל 1938. הוא היה אחד מהמבקיעים הבולטים בטורניר שנערך ב-1934 עם חמישה שערים. הישג זה זכה להכרה רשמית מפיפ"א בנובמבר 2006, לאחר שקודם לכן נזקפו לזכותו ארבעה שערים, ובכך הוא היה המבקיע המצטיין ביחד עם אנג'לו סקיאביו מנבחרת איטליה ואדמונד קונן מנבחרת גרמניה. ניידלי הבקיע שני שערים נוספים ב-1938, ובסך הכל כבש 29 שערים במדי הנבחרת. ברבע גמר מונדיאל 1938 הוא שבר את רגלו במהלך אחד המשחקים האלימים ביותר בתולדות הטורניר נגד ברזיל, פציעה שגמרה לו את הקריירה.
ניידלי שיחק במרבית הקריירה שלו עבור קבוצת ספרטה פראג, ובסך הכל הבקיע במדיה 162 שערי ליגה. הוא זכה עימה ב-4 תוארי ליגה וגם בגביע מיטרופה של 1935.
אולדריך ניידלי
תרוואדה
תרואדה
שמואל נתן וילסון
שמואל (סם) נתן וילסון (נולד: שמואל נתן וישינצקי) (כ"ז בכסלו תר"ל, 1869 – 29 בדצמבר 1958, ראשון לציון) היה קבלן בניין ישראלי, שבנה יותר מ-200 מבתיה הראשונים של שכונת אחוזת בית ותל אביב הקטנה, ובהם כמה מבתי היוקרה, בתי המסחר ומבני הציבור החשובים בתחילת ימיה של העיר. שימש גם בין מקימי שירותי כיבוי והצלה בתל אביב.
ביוגרפיה.
נולד באחוזה פודריאסק שבין העיירות וולקוביסק ופורזאבה בפלך גרודנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו היה חוכר האחוזה וסוחר יינות. הוא למד בפוליטכניקום בעיר ביאליסטוק והוסמך כעוזר-מהנדס. הוא היגר לארצות הברית, עסק שם בבניית תנורי חימום וכיהן כנשיא של ארגון ציוני. באותה תקופה שינה את שמו ל"סם וילסון" (כאשר וילסון, שהיגר מרוסיה לארצות הברית, רצה לרכוש שם אמריקאי, ראה שם זה מתנוסס על חנות בניו יורק ואימץ אותו). עלה לארץ ישראל בשנת 1909 והתגורר בתל אביב, בהותירו את אשתו, טובה, מאחור. שנה לאחר מכן, עלתה אשתו עם ששת ילדיהם, ולאחר תקופה מסוימת עברה המשפחה להתגורר בבית חדש שהקים וילסון ברחוב מונטיפיורי ואשר היווה סמל לאיכות וסגנון עבודתו.
עד מלחמת העולם הראשונה הקים כמאה בתים, ולאחריה בנה כמאה נוספים. בין המבנים הנודעים שבנה:
ב-1935 עבר וילסון להתגורר במושבה ראשון לציון בסמוך לבתו, ועסק בבניית תנורי הסקה בהזמנת הצבא הבריטי.
בנו אייבי וילסון היה ספורטאי, שנודע בעיקר הודות לפרסום שקנה כשחקן כדורגל.
בתו עידה (עדה) נישאה לעשהאל פוחצ'בסקי (בנם של נחמה פוחצ'בסקי ויחיאל מיכל פוחצ'בסקי).
וילסון נפטר ב-29 בדצמבר 1958 ונטמן בבית עלמין גני אסתר בראשון לציון.
מילואים (פירושונים)
רינה שפירא
רינה שפירא (נולדה בינואר 1932) היא פרופסור אמריטה בחוג לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 1995.
קורות חיים.
שפירא נולדה בתל אביב לשרגא ודבורה נצר, אחות למשה נצר. למדה בבית החינוך לילדי עובדים ע"ש א.ד גורדון ולאחריו בתיכון חדש. בכיתה י"א גויס כל המחזור לצה"ל (מחזור ילידי 1931 אליהם הצטרפו ילידי 1932 שלמדו באותן כיתות, "מחזור הילדים") למלחמת השחרור. עם סיום המלחמה למדה בסמינר למורים וגננות של זרם העובדים בגבעת השלושה, שתקופת הלימודים בו קוצרה על מנת לאפשר לבוגרים לצאת להוראה ביישובי עולים שהגיעו אז ארצה. במהלך 1950–1951 הייתה בצוות ההקמה וניהלה את בתי הספר ביישוב גורן בגליל המערבי ובמעברת תל עדשים בעמק יזרעאל. ב-1952 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לסוציולוגיה והיסטוריה כללית. בתקופת לימודיה שימשה כמורה במעברת תלפיות ובקטמון בירושלים (1952–1958). בשנת 1960 סיימה שפירא את לימודי התואר השני בחינוך באוניברסיטה העברית וב-1961 החלה בלימודי דוקטורט בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר קבלת התואר, בשנת 1965, שבה לישראל והצטרפה לסגל החוגים לסוציולוגיה ולחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969–1973 עמדה שפירא בראש החוג לסוציולוגיה. בשנת 1973 קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1985 לפרופסור מן המניין. בין תפקידיה הנוספים באוניברסיטה: דיקן הסטודנטים (1973–1977), ראש בית הספר לחינוך (1977–1982) וראש היחידה לסוציולוגיה של חינוך וקהילה. כמו כן היא מונתה לשמש יועצת לרקטור האוניברסיטה בנושאי נשים באקדמיה (1989–1993) וסטודנטים עולים (1991–1993).
לאורך השנים הייתה שפירא מעורבת בוועדות מקצועיות וציבוריות שונות לנושא החינוך, בהן הוועדה למעמד האישה. בשנים 1977–1987 הייתה חברת המועצה להשכלה גבוהה. מטעם המועצה להשכלה גבוהה מונתה לכמה ועדות ביניהן הוועדה להסדרת הלימודים במכינות האקדמיות באוניברסיטאות. מטעם משרד החינוך והתרבות מונתה לעמוד בראש מספר ועדות, בהן ועדה לבחינת המעבר ליום לימודים ארוך, הוועדה להוראת קריאה והוועדה לתקצוב תנועות הנוער בישראל. לצד פעילות מקצועית היא מונתה גם לשמש חברה בדירקטוריון מפעל הפיס, הנהלת "דבר" וחברת ועדת החקירה הממשלתית לבדיקת המצב בבתי הסוהר בישראל. בשנים 1995–1998 עמדה שפירא בראש הוועד המנהל של מליאת רשות השידור.
במהלך שנות התשעים של המאה הקודמת והעשור הראשון של המאה הנוכחית יזמה וליוותה רפורמה חינוכית בתל אביב שעיקרה הענקת אפשרות להורים לבחור באופן מבוקר – באמצעות תהליך של "בחירה מבוקרת" – חינוך לילדיהם בבתי ספר בעלי אוריינטציה חינוכית אופיינית, תוך הקפדה על שמירת שוויון ההזדמנויות לקבוצות שונות באוכלוסייה. במהלך אותה תקופה שימשה יועצת למשרד החינוך בנושאי הבחירה – מרחבי חינוך ובתי ספר ייחודיים בקהילות ובמערכת כולה.
פרופ' שפירא מתמחה בחקר בתי ספר וקהילותיהם, בחירת הורים, תנועות נוער, חינוך גבוה, וכמו כן פרסמה ספרים על סטודנטים, תנועות נוער, פוליטיקה ובחירה בחינוך, ומאמרים רבים בנושאים אלו ואחרים. לרשימת הספרים והמאמרים ראה מטה קישור באתר אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 הוענק לפרופ' שפירא פרס ישראל בתחום חקר החינוך.
בשנת 2011 הוציאה פרופ' שפירא את ספרה "מורה רנה אמרה שאנחנו יכולים: המסע שעשינו תלמידי ואני בשנות החמישים בדרך לישראל". הספר מתאר פסיפס של סיפורים אישיים וקבוצתיים של תלמידי המעברות יוצאי מדינות ערב ומורתם – רנה, וכולל גם תיאור מפגש מחודש בין המורה לתלמידיה בשנות האלפיים. הספר נוגע בנושאים חשובים למערכת החינוך ולחברה הישראלית בכללותה: פלורליזם, כור היתוך, דימוי מגדרי, דרכי חינוך, תנועות נוער, סובלנות, הדרה, אלימות, קבלת האחר ואימוצו וחהשתלבות בחברה הישראלית.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובצה במקום ה-29 הלא ריאלי ברשימתו של רון חולדאי "תל אביב 1" למועצת עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2015 קיבלה שפירא את התואר "יקירת העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2018 פורסם ספרה של שפירא "לוי יצחק 9, תל אביב" בהוצאת כרמל. מתוך תיאור הספר: "זהו ספר שהציבורי והאישי משמשים בו בערבוביה, בדיוק כפי שהיה בית הוריה, והוא מספק תובנות חדשות על הדור ההוא, על מנהיגיו ועל אנשיו."
חיים אישיים.
פרופ' שפירא נישאה ב-1951 לאורי שפירא מכפר מלל, כלכלן שעבד עם לוי אשכול ופנחס ספיר ושימש כנציג רשות ההשקעות בארצות הברית, עבר לשוק הפרטי ובשנות התשעים חזר לעבודה ציבורית ושימש יועצו של יצחק נבון עת כיהן כשר החינוך. לרינה ואורי שפירא שלושה ילדים.
מספריה.
לרשימה מלאה של הפרסומים ראה אתר אוניברסיטת תל אביב: https://www.tau.ac.il/profile/rina2#anchor_general_info
רנה שפירא
ולנטין קוזמיץ' איוואנוב
ולנטין קוזמיץ' איוואנוב (ברוסית: Валентин Козьмич Иванов; 19 בנובמבר 1934, מוסקבה – 8 בנובמבר 2011) היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ/שחקן כנף, והיה אחד ממלכי השערים של מונדיאל 1962, שזכה עם נבחרתו במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מלבורן. איוואנוב היה ידוע בשל מהירותו, הטכניקה הגבוהה שלו ויכולת הכדרור. הוא היה יכול להבקיע או לבשל שערים באותה מידה. כמו כן, הוא היה נוטל חלק פעיל במשחק ההגנה של קבוצותיו השונות ולא מתמקד רק בהתקפה.
איוואנוב הופיע בסך הכל 59 פעמים במדי נבחרת ברית המועצות, והבקיע 26 שערים. מבחינה זו הוא נמצא במקום השלישי בהיסטוריה של הכדורגל הסובייטי לאחר אולג בלוחין ואולג פרוטאסוב. איוואנוב היה שותף ביחד עם עוד ארבעה שחקנים לשיא ההבקעות במונדיאל 1962, ובמונדיאל 1958 הוא הבקיע שני שערים. במשך רוב קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור טורפדו מוסקבה. בסך הכל הוא הבקיע 124 שערים ב-286 משחקי ליגה, והוא ממוקם במקום התשיעי מבחינת המדדים הללו.
אשתו, לידיה איוואנובה הייתה אלופה אולימפית בהתעמלות ושופטת ספורט ידוע. בנו של איוואנוב, הנקרא גם כן ולנטין, הוא שופט כדורגל בינלאומי.
פריץ פישר (רופא)
פריץ פישר (גרמנית: Fritz Fischer; 5 באוקטובר 1912 – 2003), היה רופא גרמני שנאשם במשפט הרופאים בגרמניה על ביצוע ניסויים רפואיים בבני-אדם במחנה הריכוז ראוונסבריק.
חייו.
פישר נולד בברלין שבגרמניה. למד רפואה בבון, בלייפציג ובהמבורג שם הוסמך בשנת 1938. בשנת 1934 הצטרף לאס אס וב-1937 למפלגה הנאצית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה כרופא בואפן אס אס בדרגת לוטננט שני.