שמואל ורחביה ניהלו את ההוצאה בתחילה בדרך המסורתית והתמקדו בספרי קודש וספרי רבנים. עם זאת, ב-1965 מונה להוצאה מנכ"ל חדש, לוחם הפלמ"ח ומפקד גייסות השריון לשעבר, תת-אלוף במיל' אורי בן-ארי. מינוי זה סימל מפנה חשיבתי בהוצאה, ולאחריו החלה ההוצאה פונה לקהלים רחבים ושונים. בין היתר החלו לצאת בה ספרי ילדים ונוער, מקוריים ומתורגמים ומספר גדול יחסית של ספרים בנושאי צבא וביטחון. כמו כן יצאו בהוצאה חוברות זולות במיוחד של סיפורי ילדים מצוירים, בעלוּת הפקה זולה. ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, פנה שמואל לוין אפשטיין לאהד זמורה בבקשה לשיתוף פעולה בהפקת אלבום ניצחון. כך פגש זמורה את חשב ההוצאה, עודד מודן. אחד מפירות העיסוק באלבום הניצחון היה אחד הספרים החשובים על אודות מלחמת ששת הימים והתקופה שלפניה, "החודש הארוך ביותר" בעריכת מיכאל בר-זוהר.
ביולי 1970 התפטר בן ארי, על רקע הפסדי ההוצאה ובמקומו מונה למנכ"ל, יעקב שלמון. בראשית 1972 התפטר שלמון ובמקומו התמנה אברהם גוטסמן.
בין השנים 1967 ו-1970 הפך עודד מודן לדמות המפתח בהוצאה. על רקע חובות ההוצאה, בסוף 1972 נכרת הסכם על מכירת ההוצאה לחברת מולדת של ראובן הכט, אולם ההסכם התפוצץ לאחר שלא הושגו הסכמות על תנאי המימון. באפריל 1973 נמכרה ההוצאה לחברה המאוחדת לפרסומים והדפסות. ביולי 1973 נמכרו עסקי ההוצאה לאור לעודד מודן, ופעילות הדפוס המשיכה להתנהל בידי החברה המאוחדת לפרסומים.
מודן המשיך להוציא ספרים תחת שם ההוצאה "לוין אפשטיין מודן" ובהמשך אף שינה את שמה ל"מודן הוצאה לאור". במקביל, ב-1973 נוצרה השותפות בין מודן, זמורה ואשר ביתן, שיצרה את הוצאת זמורה ביתן מודן.
בית הדפוס.
אחד מהנכסים הגדולים של ההוצאה היה בית דפוס גדול שהקים שמואל לוין אפשטיין ב-1936 בבת ים והיה אחד המפעלים הראשונים ביישוב הצעיר דאז. עם קום מדינת ישראל קיבל בית הדפוס זיכיון מהמדינה להדפיס את כל בולי הדואר שלה, וכל בולי המדינה מודפסים בו מיום הקמתה. בשנת 1964 נמכר המגרש של הדפוס במרכז בת ים ובמקומו הוקם בית דפוס באזור התעשייה בעיר.
ב-1979 נרכש בית הדפוס על ידי "מעריב" ושימש כבית דפוס של העיתון והמגזינים של הוצאת מודיעין, כמו "מעריב לנוער" ו"רייטינג". בעקבות קשייה הכספיים של קבוצת מעריב נמכר בית הדפוס באישור בית המשפט באוקטובר 2012 לקבוצת רוכשים בראשותו של איש העסקים עמוס מיימון תמורת 65 מיליון ש"ח. בדצמבר 2013 נמכר שוב, הפעם לעיתון "ישראל היום" שהעביר אליו את הדפסת העיתון (עד אז הדפיס "ישראל היום" את מרבית גיליונותיו בבית הדפוס של עיתון "הארץ").
הכוכב האדום (פירושונים)
מרורים
מרורים הוא המונח המקראי למיני הירקות שניתן לצאת בהם ידי חובת מצוות מרור בליל הסדר בחג הפסח. וכך נאמר בספר שמות: .
הדיון בשאלה מהם סוגי הירקות ה"מרורים" התקיים מאז תקופת חז"ל ועד ימינו אלה. במרוצת השנים נשכחו חלק מהמסורות אשר עסקו בזיהוי הירקות בתור כאלה הראויים להקרא מרורים. זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן סקר את הזיהויים השונים כפי שהובאו בפרשנות היהודית לדורותיה בתפוצות ישראל ופרסם על כך חוברת, אשר בסיומה מובאים עשרות מקורות מהעבר.
לדעתו, חשיבות זיהוי מיני המרור בימינו אינה מצטמצמת לגבולות המחקר הלמדני והאקדמי, אלא עשויה להיות לו גם השלכה מעשית; ניתן לבחור את סוג המרור לפי שיטת הפסיקה המקובלת על המאמין, להתחשב בזמינות הירק ואפילו להעדיף מין מרור אחד על משנהו מטעמי בריאות או כשרות.
מצוות אכילת מרור.
מן התורה, מצוות אכילת מרור אינה מצווה בפני עצמה, אלא היא תלויה באכילת קרבן הפסח - המרור נאכל יחד עם בשר קרבן הפסח. בימינו, כשבית המקדש אינו קיים, ואין מקריבים את קרבן הפסח, חיוב אכילת המרור הוא מדרבנן.
מיני המרור.
המונח הוא מלשון רבים. הכוונה היא למיני ירקות אחדים. פרשן המקרא רש"י באר: "כל עשב מר נקרא מרור". מדברי המשנה נראה לכאורה שמיני הירק שהאדם יוצא בהן ידי חובת מרור הם חמישה בלבד, כולל במצבי בישול שונים: ממקורות נוספים בתלמוד מתקבל כי מספרם רב יותר.
זיהוי סוגי המרור.
לכל סוגי המרור יש מספר מאפיינים משותפים, שהם מאפיינים מחייבים בקביעת זהות המרור. המקור למאפיינים אלה (למרות שבתורה עצמה יש רק מאפיין יחיד: "מרירות") מתבאר בתלמוד (פסחים לט.) הוא מ"היקש" למצה. המאפיינים המחייבים הם:
החזרת.
החזרת היא ה"חסה" ועל כך קיימת תמימות דעות בין הפרשנים הקדומים, מימי האמוראים עד הראשונים. החסה מכונה בארמית – חסין, באירופה – ליטוגא ובקרב יוצאי ספרד – סאלאטא. היום, הכוונה היא לחסה התרבותית (Lactuca sativa). אמנם העלים של החסה מתוקים – כאשר הם צעירים אך בשלב מאוחר הם הופכים למרים. תופעה התואמת את דברי חז"ל: .
מקובל כי ביותה של החסה התרבותית היא ממין בר ידוע בשם "חסת המצפן" (Lactuca serriola) והיא "חזרת הגלים" המוזכרת במקורות.
היתרון של החסה היה בכך שברוב קהילות ישראל ניתן היה להשיג חסה בימי חודש ניסן. באיורי רוב ההגדות לפסח ה"חסה" שולטת באיור ה"מרור".
אמנם, בספר "כתר ראש", מובאת מסורת בשם רבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגר"א מווילנא, לפיה החזרת היא הירק הנקרא "זערזיך" ביידיש. אך כנראה מסורת זו אינה מדויקת. ויצוין שאף הראשון שהזכיר את הזערזיך בקשר למרור הוא ספר הלבוש, והוא עצמו כתב בהמשך שהמרור הוא חסה.
סוגי החסה.
מבחינים בין שני מיני חסות בר: "חסת המצפן" ו"חסה רותמית". לפי איורי קיר והממצא הבוטנו-ארכאולוגי, הזן המכונה בשם "חסה ערבית" היה נפוץ במצרים וגם בארץ ישראל.
עולשין.
מין הירק השני קרוי במשנה בשם "עולשין". בתלמוד הבבלי הוא מכונה: "הינדבי" וכן בערבית עד ימינו: "הנדבא". זהר עמר סבור כי הכוונה היא העולש התרבותי (Cichorium intybus). מדובר בצמח דו-שנתי, ממוצא אירופאי, בעל עלים ארוכים דמויי אזמל החובקים במקצת את הגבעול ותפרחתו תכולה. העלים הצעירים משמשים מרכיב בסלט וטעמם מריר.
בתלמוד הירושלמי תרגמו העולשין בשם היווני "טרוקסימון", שפרושו: "ירק טרי". השם ניתן לו בגלל שאינו משתמר יותר מיום אחד.
רש"י תרגם עולשין בתור "קרישפילא" והכוונה, כנראה, לירק הנקרא בצרפתית עתיקה crespele - עולש.
חכמי אשכנז מזהים עולשין עם עשב בר ממשפחת הסוככים, כעין פטרזילית בר (Anthriscus sylvestris). הוא צמח מרעה הנפוץ מאוד באירופה. הוא נזכר בספרות הקדומה כירק מאכל היות שטעמו חריף ומריר. אולם המהרי"ל דחה את האפשרות להשתמש בצמח זה כמרור. זאת, על סמך העובדה כי בסידורים ראשונים נכתב שיש להשתמש בו לטיבול ראשוני – ירק בחרוסת.
רוב החוקרים זיהו את העולשים עם מיני ה-Cichorium. עם זאת, במקומות אחדים באשכנז לא שררה מסורת זיהוי של העולש.
תמכה.
הזיהוי של ה"תמכה" אינו מוחלט. סביר להניח שמדובר בצמח ממשפחת הסוככיים – משפחה הידועה בצמחים שרובם בעלי ניחוח וגבעוליהם חלולים. במשפחה זו מצויים הגזר (גזר קיפח), הפטרוזיליה, עשבי תיבול ותבלינים נוספים. ה"תמכה" הוא קרוב לסוג הגזר (Daucus). הוא מוגדר כך אצל דיוסקורידס היווני.
רש"י ומפרשים נוספים זיהו אותו עם הצמח "מרובייא" הנקרא בימינו מרמר מצוי (Marrubium vulgare). הוא צמח רב-שנתי בעל עלים מעוגלים ושעירים המעניקים לו גוון לבן-אפרפר. צמח הגדל בצידי הדרכים ומעזבות, מר בטעמו ששימש בעת העתיקה כצמח מרפא. הוראת שמו היווני והלטיני הוא "מר" אפשר שמקורו בשם העברי מרור.
הרמב"ם מזהה את "התמכה" עם צמח הנקרא בערבית "סריס". הצמח נזכר, בין השאר, אצל פליניוס הזקן, בתור צמח הדומה לחסה, מר ומועיל לפעילויות הקיבה. ייתכן שממנו הכינו את "מי סורס" המוזכרים בתלמוד הירושלמי: "רבנין דהכא אמרין מליי מי סורס וקדחין ושתיין ומחזירין". בתרגום לערבית מזוהה הצמח בתור עולש האינדביה (Cichorium intybus). בניגוד לעולש התרבותי הוא מפתח בצעירותו שושנת עלים ששפתם שסועה, עורקי העלים בהירים. הוא דומה לחסה ונאכל כמוהו – אם כי הוא יותר מר. בהגדה לפסח מימי הביניים, נמצא איור המראה צמח זה בתור מרור.
הרמב"ם מתאר את ה"סיריס" בתור צמח מר מאוד. ממנו מרכיבים רופאי המגרב (צפון אפריקה) משקה ידוע היטב. זהר עמר מניח כי הרמב"ם הכיר היטב את עולש האינדביה מספרד, מצפון אפריקה וממצרים. והוא תואם את התיאור המובא בפירוש הרמב"ם: "תמכא – מין מיני עולשין, אלא שהוא גדל בגינות".
סוגי התמכה.
מבחינים בין סוגים אפשריים לתמכה. בתלמוד הירושלמי זוהה עם "גנגידין", אשר לפי האיור דומה לגזר הבר. רש"י נוטה לצמח שבצלילו ניכר השם "מר". הרמב"ם נוטה לצמח מרפא המוכר בשם "סיריס".
חרחבינה.
חרחבינה או "חרחבינין" או "חרבינין" – הוא הירק הרביעי שניתן לצאת על ידי אכילתו מחובת מרור בפסח. הזיהוי אינו קל. וכך הוגדר בתלמוד ירושלמי, מסכת פסחים: . ובתלמוד בבלי, מסכת פסחים, אומר רבי שמעון בן לקיש: . בשני המקרים קשה לזהות את השמות וכן לא ברור האם הכוונה לשם אחד או שניים.
רש"י מבאר: "אצוותא דדיקלא" – "סיב הגדל ונכרך סביב לדקל שקורין ווידיל"א (בצרפתית עתיקה: קנוקנת). מתאור זה וצמח דומה בשם "אצוותא חרוזיאתא" עולה שמדובר בצמח מטפס, הגדל בארץ ובצרפת, בבתי גידול לחים ונכרך בעזרת גבעוליו הדקים דמויי החבל על צמחים שונים או על עצמים אחרים ושמו חבלבלן המשוכות (Calystegia sepium).