עם המשוררים בצוותו נמנו לאזאר צוקרמן (ידוע גם כלייזר צוקרמן – זמר ורקדן; הוא המשיך עם גולדפאדן לניו יורק והייתה לו קריירה בימתית ארוכה), משה זילברמן ושמחה דינמאן, אך את התגלית המרכזית היווה זיגמונד מוֹגוּלֶסקוֹ: בחור בן 18, יתום שכבר התקדם כזמר, ולא רק כסוליסט במקהלות בתי הכנסת הגדולים של בוקרשט, כי אם גם בבתי קפה, במסיבות ואפילו במקהלות הכנסייה. לפני שקולו התחלף הוא שר עם צוקרמן, דינמאן ומשה וואלד ב"מקהלה האיזראליטית" ('היהודית'), כשהוא מופיע בטקסים חשובים בקהילה היהודית. בנוסף, נהג מוגולסקו לחקות שחקנים רומנים מסוימים. גולדפאדן שמע על אודותיו, והחליט לזמנו ללהקה. מבחן הבמה שלו אצל גולדפאדן כלל סצנה מתוך "Vlăduţu Mamei" ('ילד של אמא'), שהיווה מאוחר יותר בסיס לקומדיה הקלילה של גולדפאדן שמענדריק, אדער, די קאמישע חתונה ('שמֶנדריק, או, החתונה הקומית'), שבה כיכב מוגולסקו כאדם צעיר, אומלל ותמים ביותר.
גיוס זה של חזנים עורר מחלוקת מסוימת. החזן ישראל קופר, החזן הראשי של בית הכנסת הגדול של בוקרשט, סבר שיש בכך משום חילול הקודש, כאשר חזנים שרים על במה חילונית עבור קהלים שיש בהם עירוב בין המינים, וכשהחזנים והמתפללים נשארים עד מאוחר בהצגות וכך לא יכולים להגיע בזמן לתפילת שחרית.
בסוף אותו קיץ כבר ניתן היה לומר כי תיאטרון היידיש הפך לעובדה מבוססת בבוקרשט. זרם הסוחרים היהודים והמתווכים שהגיעו אליה בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגדיל מאוד את הקהל. עם הבאים היו ישראל רוזנברג ויעקב ספיבקובסקי, שהיה צאצא למשפחת יהודית רוסית עשירה ומעורבת בתרבות הגבוהה. שניהם הצטרפו ללהקתו של גולדפאדן, אך עזבו לאחר זמן לא רב, על מנת לייסד את תיאטרון היידיש הראשון באימפריה הרוסית.
כדי למשוך את הקהל שלא היה גדול שוב ושוב היה עליו לכתוב מספר גדול של מחזות ושירים. בנוסף לכתיבה מקורית הוא תרגם מחזות מרומנית, מצרפתית, מגרמנית ומשפות אחרות. בשנתיים הראשונות לפעילותו כתב 22 מחזות, ובסופו של דבר כתב כ-40. אף שלא הצליח תמיד להשאיר את השחקנים בלהקתו כאשר הפכו לכוכבים בזכות עצמם, המשיך, במשך שנים רבות, לגייס כישרונות חדשים, ולהקתו הייתה למקום שבו ניתן לרכוש הכשרה טובה לקריירה בתיאטרון היידיש. בסוף השנה כתבו גם אחרים מחזות ביידיש, בהם משה הורוביץ, שחיבר את דער טיראנישער באנקיר ('הבנקאי העריץ'), או גרודנר במחזהו קורווע און גנב ('זונה וגנב'). תיאטרון היידיש הפך לתיאטרון גדול עם במות משוכללות, מקהלות ותוספות שונות, שנועדו לסצנות בעלות משתתפים רבים.
גולדפאדן נעזר ביון גיקה, שהיה אז מנהל התיאטרון הלאומי הרומני, כדי להקים בצורה חוקית "אגודה דרמטית", שתטפל בעניינים המנהליים של התיאטרון. ממסמכי האגודה ניתן ללמוד שהלהקה בז'יגניצה כללה את מוריס טייך, מיכל ליכמן (גליקמן), לאזאר צוקרמן, מרגרטה שוורץ, סופיה פלאנדי, אבא גולדשטיין וקלרה גולדשטיין. ממסמכים דומים נודע שכאשר גרודנר ומוגולסקו פרשו מן הלהקה, עזבו אתם י' רוזנברג, יעקב ספיבקובסקי, פ' שפירא, מ' בנדרבסקי, אנטה גרודנר ורוזה פרידמן.
יון גיקה היה בעל ברית רב ערך לתיאטרון היידיש בבוקרשט. בכמה מקרים הביע את דעתו האוהדת על איכות המשחק, וכן על ההיבטים הטכניים של תיאטרון היידיש. ב-1881 הוא רכש עבור התיאטרון הלאומי הרומני תלבושות – שבהן השתמשו קודם בטקס שהתקיים בהצגה ביידיש, לכבוד הכתרתו של שלמה המלך – על מנת להשתמש בהן בטקס ההכתרה האמיתי של קרול הראשון, מלך רומניה.
התקופה בבוקרשט הייתה מוצלחת ביותר עבור התיאטרון מבחינה חומרית, ואפשרה לגולדפאדן להשקיע בתפאורה, בתלבושות ובמשכורות נאות לשחקנים. תיאור נוסף על גולדפאדן בבוקרשט אפשר לראות בכתבה מאת ברנרד נתנזון בהמליץ
פנייה למחזות דרמטיים.
בעוד שקומדיה קלילה וסאטירה היוו את הבסיס לתיאטרון היידיש כאמצעי ביטוי מסחרי מצליח, הן לא היו מבססות את גולדפאדן כ"שייקספיר ביידיש" (כפי שכינה אותו "הניו יורק טיימס" עם מותו ב-1908). כאדם שקרא רבות בשפות אחדות, הוא היה מודע היטב לכך שאין מסורת של ספרות דרמה ביהדות מזרח אירופה. הקהל שלו חיפש רק "כוס טובה של יין ושיר ביידיש". שנים אחרי כן ניסח את שדרש הקהל ממנו: "אנחנו לא הולכים לתיאטרון כדי שיבכו לנו [...] יש לנו צרות משל עצמנו בבית מהאישה ומהילדים! אנחנו הולכים לתיאטרון כדי שיעודדו אותנו וכדי שעבור הפרנק שאנחנו משלמים ישמחו אותנו ונצחק טוב טוב". גולדפאדן כתב שמצב זה העמיד אותו בעימות עם הקהל: "רציתי לנקום בקהל [...] משום שמאוד כעסתי עליו על שהוא מכריח אותי בכוח לעשות בלגן על הבמה שלי. לא אחים! אם כבר יש לי במה ברשותי היא תהיה בית ספר עבורכם. אתם, שלא היה לכם זמן ללמוד, להשכיל, תבואו אלי כדי לראות איך אני מצייר עבורכם תמונה נאמנה של החיים. אתם תראו את עצמכם כמו במראה עם תכונותיכם הטובות והרעות [...] כשצחקתם ונהניתם מהבדיחות הקומיות שלי, לבי בכה אז כשהסתכלתי עליכם. עכשיו, אחים, קחו לכם דרמה, טרגדיה מן החיים. אתם בוכים ולבי אז שמח". אבל "עימותו" עם הקהל היה מבוסס על הבנת קהלו זה. כך למשל, לדבריו: "כתבתי את די כישוף־מאכערין (המכשפה) ברומניה, מקום בו האוכלוסייה היהודית והרומנית מאמינה מאוד במכשפות".
גם בשנים הראשונות של להקתו לא נמנע גולדפאדן מכתיבה על נושאים רציניים. הצגת הוודוויל שלו בבוטושאן הייתה די רעקרוטן ("המגויסים"), שעסקה בקבוצות המגייסים בכוח שחטפו אנשים מן הרחוב לגיוס לצבא הרומני. כבר לפני 1876 תרגם גולדפאדן את "האי השומם" מאת אוגוסט פון קוֹצֶבּוּ (Kotzebue). כך נעשה מחזה מאת אריסטוקרט גרמני ומרגל רוסי למחזה הלא-קומי הראשון שבוצע באופן מקצועי ביידיש. אחרי ההתחלה, שבה היו בעיקר וודווילים וקומדיות קלות (על אף ש"שמֶנדריק" ו"שני קוני למל" היו מחזות מתוחכמים יחסית), התחיל גולדפאדן לכתוב מחזות רציניים רבים ביידיש על נושאים יהודיים. המפורסם ביותר מהם הוא שולמית, גם כן מ-1880. גולדפאדן עצמו אמר שהמעבר לנושאים רציניים הפך לאפשרי לאחר שחינך את הקהל שלו. נחמה סנדרוב הציעה שסיבה שוות-משקל הייתה העובדה שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית הגיעו לרומניה יהודים רבים מרוסיה, שנחשפו לתיאטרון מתוחכם יותר בשפה הרוסית. פנייתו החדה של גולדפאדן לנושאים רציניים חפפה בערך את הבאת להקתו לאודסה.
גולדפאדן היה גם תאורטיקן של תיאטרון וגם איש מעשה בתחום. על היותו תאורטיקן ניתן ללמוד מהתעניינותו, כמעט מתחילת עיסוקו בתיאטרון, בתפאורה שתתמוך בנושאי מחזותיו. חלק נכבד מן הקהילה היהודית, וגולדפאדן בתוכם, הכיר כבר את התיאטרון העכשווי בשפות אחרות. מסעותיה הראשוניים של להקתו של גולדפאדן ביאשי, בבוטושאן, בגאלאץ, בבראילה ובבוקרשט יכלו בקלות להיות מסעות של להקה דוברת רומנית. מן ההתחלה ניתן היה לראות בתיאטרון היידיש ביטוי לאופי הלאומי היהודי, אך הערכים התיאטרליים של להקת גולדפאדן היו בדרך כלל אלו של התיאטרון הרומני של אותה תקופה. כמו כן, היידיש היא שפה גרמאנית, שעל אף שדוברה בעיקר בקרב יהודים, היא נטמעה גם בלשונם של לא-יהודים במולדובה ובטרנסילבניה והייתה לשפת מסחר חשובה. העובדה שהראשון שכתב על תיאטרון יידיש היה המשורר הלאומי הרומני מיכאי אמינסקו היא עדות לכך שהעניין בתיאטרון יידיש חצה את גבולות הקהילה היהודית.
כבר מן ההתחלה משך אליו תיאטרון היידיש ביקורת תיאטרון, בדומה לכל תיאטרון אירופי אחר בזמנו. ברקוביץ' מצטט חוברת שחיבר ג' אברמסקי אשר פורסמה ב-1877, שבה תיאר וביקר אברמסקי את כל מחזותיו של גולדפאדן מאותה שנה. הוא דן בשאלה מהו אופיו הראוי של תיאטרון היידיש, והרהר בכך שיכול להיות לו דמיון לתיאטרון האנגלי בתקופה האליזבתנית. הוא ציין מקורות רבים לצורה זו שמתחילה לצמוח (בטווח שנע מפורים שפיל לקרקס ופנטומימה). הוא שיבח את התפקידים הנשיים החזקים, אך ביקר היבטים מסוימים שראה בהם חולשה: שחקן גבר המשחק בצורה לא משכנעת את האם במחזה שמענדריק, או המחזה די שטומע כלה כולו.
רוסיה.
אביו של גולדפאדן כתב לו שישכנע את להקתו לבוא לאודסה (האימפריה הרוסית). העיתוי היה מתאים: סופה של המלחמה פירושו היה שרוב הקהל המשכיל והאמיד היה עכשיו באודסה ולא בבוקרשט. הסוחרים והיזמים שעברו לבוקרשט בזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית חזרו לאודסה רוזנברג כבר עזב את להקתו של גולדפאדן וביצע את הרפרטואר של גולדפאדן באודסה. בין השאר העלה את המחזות "די שוועבעלעך", "די דריי טויבע", "בריינדעלע קאזאק" ומחזות אחרים של גולדפאדן.
בעזרת הלוואה שקיבל מליברסקו פנה גולדפאדן מזרחה, עם קבוצה בת 42 איש, כולל שחקנים, מוזיקאים ובני משפחותיהם. אחרי סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית הִרבו הוא ולהקתו לנסוע ברחבי האימפריה הרוסית. במיוחד נסעו לחארקוב, למוסקבה ולסנקט פטרבורג. יעקב אדלר תיאר את גולדפאדן בתקופה זו כרודף תענוגות, יהיר, שקשה להגיע אליו כמו לְקיסר. הוא המשיך לכתוב מחזות בקצב מהיר, בעיקר מחזות בנושאים רציניים, כמו דאקטאר אלמאסאדא, אדער, די יידן אין פאלערמא (דוקטור אלמסדו, או, היהודים בפלרמו'), שולמית ובר כוכבא. האחרון היה אופרטה אפלה למדי על מרד בר כוכבא, שנכתבה אחרי הפוגרומים שהתרחשו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1881, כשהנטייה הייתה נגד אמנציפציה ליהודים.
פרטים נוספים מספר העיתונאי הצרפתי ויקטור טיסו (Tissot), שהיה בברדיצ'ב כאשר להקתו של גולדפאדן שהתה שם. הוא צפה בשני מחזות – די רעקרוטן, שהצגת הבכורה שלה התקיימה בבוטושאן, ודי שוועבעלעך ('הגפרורים'). תיאורו של טיסו מציג תמונה של התיאטרון ושל הקהל שאותו פגשה להקתו של גולדפאדן מחוץ לערים הגדולות: