על בסיס שתי הנחות אלו, חוקרי AI טענו כי קוגניציה היא המניפולציה של סמלים פנימיים על כללים פנימיים, וכי ההתנהגות האנושית היא במידה רבה חסרת הקשר (ראו קונטקסטואליזם ). לכן, פסיכולוגיה מדעית באמת היא מן האפשר, כזו שתפרט את הכללים ה"פנימיים" של התודעה האנושית, באותו האופן בו חוקי הפיזיקה מפרטים את החוקים ה"חיצוניים" של העולם הפיזי.
אולם, דרייפוס דוחה את הנחות המפתח הללו. הוא טוען כי איננו יכולים כיום (ולעולם לא נוכל) להבין את התהגותינו באותו האופן בו אנו מבינים אובייקטים. למשל, בפיזיקה או בכימיה, כלומר, על ידי החשבת עצמנו כדברים שהתנהגותם יכולה להינתן לחיזוי באמצעות חוקיים מדעיים "אובייקטיביים" וחופשיים מהקשר. לפי דרייפוס, פסיכולוגיה נטולת הקשר היא סתירה במושג.
טענותיו של דרייפוס כנגד עמדה זו, שאובות מן המסורות הפנומנולוגית וההרמנויטית (במיוחד מעבודתם של מרטין היידגר ומוריס מרלו-פונטי). היידגר טען, בניגוד לתפיסות הקוגניטיביות (עליהן התבססו בדיעבד חוקרי AI) כי הווייתנו היא בעיקרה תלוית הקשרים, ולכן, לדעת דרייפוס, שתי ההנחות ההפוכות (האפיסטמולוגית והאונטולוגית) שגויות. דרייפוס מתנגד לכך שניתן לבחור לראות את הפעילות האונושית כמונהגת על פי חוק ('law-governed') באותו האופן בו ניתן לראות את המציאות כמורכבת מעובדות אטומיות בלתי ניתנות לחלוקה (אילו רצינו בכך). כך או כך, מתקיימת קפיצת מדרגה ענקית מן ההנחה לקביעה, כי בגלל שאנחנו רוצים או בוחרים לראות דברים בדרך זו, אלו הם אכן פני המציאות באופן אובייקיבי. למעשה, דרייפוס טוען שאין זה (בהכרח) המקרה, ולפיכך כל תוכניות המחקר שמניחות זאת יתקלו במהרה בעיות תאורטיות ומעשיות עמוקות. ולכן, המאמצים הנוכחיים של העובדים בתחום נידונים לכישלון.
דרייפוס טוען שכדי להצליח לייצר מכשירים בעלי אינטליגנציה דמוית אנוש, ידרש מהמכשירים להתהוות כאדם-בתוך-העולם (human-like being-in-the-world) להיות בעלי גופים פחות או יותר דומים לשלנו, וההתאמה חברתית (כלומר חברה) פחות או יותר כמו שלנו. השקפה זו משותפת לפסיכולוגים של קוגניציה גופנית וקוגניציה מבוזרת . דעותיו דומות גם לאלה של חוקרי רובוטיקה כמו רודני ברוקס ולחוקרים בתחום החיים המלאכותיים.
דניאל קרוויאר כתב: "הזמן הוכיח את הדיוק ואת חדות העין של חלק מהטענות של דרייפוס. לו היה מנסח אותן בפחות אגרסיביות, היו ננקטות פעולות קונסטרוקטיביות שהציע הרבה יותר מוקדם."
פילוסופיית וובקאסט.
כאשר UC ברקלי ואפל החלו לייצר מספר הרצאות לרשות הציבור באופן חופשי כפודקאסטים בסביבות שנת 2006, הקלטה של דרייפוס בהוראת קורס שנקרא "אדם, אלוהים, וחברה בספרות המערב - מאלים לאלוהים ובחזרה". דורג כשידור ה-58 הפופולרי ביותר ב- iTunes. הקלטות אלה משכו את תשומת ליבם של רבים, לדרייפוס ולתחום הנושא שלו.
גבר הולך לאיבוד (שיר)
גבר הולך לאיבוד הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע שלמה ארצי. השיר יצא לאור בשנת 1978.
רקע.
השיר היה לשיר הנושא באלבום הנושא את שמו. האלבום גבר הולך לאיבוד נוצר לאחר ארבעה אלבומים כושלים שקדמו לו. ארצי קיבל הזדמנות אחרונה מחברת התקליטים, ויצר אלבום אישי יותר.
בריאיון לידיעות אחרונות סיפר ארצי: "למה דרך מרפסת? כי פעם באתי הביתה ולא היה לי מפתח. קפצתי מהמרפסת לכיוון הבית וטיפסתי פנימה. המילים לא כוונו למישהו ספציפי. זה אפילו שיר אהבה-נקמה כי בסוף הגבר לא מגיע". ארצי סיפר שבחברת התקליטים לא אהבו את השיר הקודר הזה וביקשו שלא להכניסו לתקליט.
את הפתיח מלווה בפסנתר ביצע משה לוי.
בשנת 2000 הוציא ארצי גרסה מחודשת לשיר עבור אלבום האוסף "אהבתיהם", בעיבוד חדש בו דיקלמו את השיר דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז.
במאי 2011 עופר לוי חידש את השיר בגרסה מזרחית בחידוש שזכה להצלחה.
אלישבע גיסין אפרתי
אלישבע גיסין אפרתי (1887 - 19 ביוני 1972) הייתה מנשות העלייה השנייה ומראשוני מתיישבי פתח תקווה וראשון לציון. הוסמכה כגננת ועבדה בגן הילדים העברי הראשון בארץ (בראשון לציון) וייסדה את הגן העברי הראשון בירושלים. לחמה על מתן זכות הצבעה לנשים והייתה פעילה בהנחלת השפה העברית ותכנים ארצישראלים בקרב ילדי הגיל הרך.
ביוגרפיה.
ילדותה.
אלישבע נולדה ב-1887 בעיר סטרי ביחוב שבפלך מוהילב לאפרים גיסין ולרחל לאה קרוטקין (בת הרב זאב קרוטקין). אלישבע הייתה צעירת הילדים ולה עוד 4 אחים ו-4 אחיות. על אף שהבית היה דתי-מסורתי, איפשרו ההורים לילדיהם רכישת השכלה רחבה. בבית שררה אווירה ציונית ורצון לעלות ארצה. בילדותה למדה אלישבע ב"חדר" מעורב (בנים ובנות) בו למדו בעברית כהכנה לעליה ארצה.
העלייה ארצה.
ב-1891 שלח אבי המשפחה 2 מילדיו (את משה גיסין וזלמן גיסין) ארצה על מנת להכין את הקרקע לעליית המשפחה. השניים מתחילים לעבוד במושבות ולאחר זמן מה מודיעים להורים שהחליטו לקנות חלקת קרקע בשולי פתח תקווה ומבקשים כסף מהאב למימון הרכישה. בכסף שנשלח הם קונים כ-20 דונם קרקע ומקימים עליה בית למשפחה. ב-1894 שלח האב עוד שניים מילדיו ארצה וב-1899 עלתה ארצה שאר המשפחה ואלישבע בתוכם (למעט אח אחד שנשאר ברוסיה מפאת עסקיו).
פעילותה החינוכית.
בהגיעה ארצה התחילה אלישבע ללמוד בבית הספר פיק"א של הברון רוטשילד. עקב סכסוך בין אחיה לבין פקיד הברון נאלצה אלישבע לעזוב את בית הספר ולהתחיל ללמוד אצל אחותה בראשון לציון. לאחר השלמת לימודי בית הספר היסודי, עברה אלישבע השתלמות לחינוך בגיל הרך אצל אסתר שפירא גינזבורג בגן העברי הראשון שפתחה אסתר והוסמכה כגננת.
ב-1903, לאחר הסמכתה, קיבלה אלישבע הצעה מדוד ילין לפתוח את הגן העברי הראשון בירושלים. היא נענתה להזמנה, עברה לירושלים והחלה לנהל את הגן תוך שהיא מתמודדת עם חרם מצד האוכלוסייה החרדית. בתקופת עבודתה גרה בביתו של ילין. ב-1909 חזרה לפתח תקווה על מנת לנהל גן ילדים במקום.
בכל תקופת פעילותה כגננת הקפידה אלישבע להנחיל את השפה העברית לילדי הגן ואף עודדה גננות אחרות לעשות כך.
פעילותה הציבורית.
בראשית המאה ה-20 לא ניתנה זכות הצבעה לנשים למוסדות לאומיים ומוניציפליים. במקביל לעבודתה כגננת פעלה אלישבע להשגת שוויון לנשים ומתן זכות הצבעה לנשים. את המערכה הראשונה ניהלה עם עוד 6 נשים בתקופת הבחירות לוועד המקומי של פתח תקווה ב-1919. לשם הרחבת הפעילות מקימות אלישבע וחברותיה את "התאחדות נשים עבריות לשוויון זכויות בארץ ישראל" והן פועלות לקבלת זכות הצבעה במוסדות הלאומיים.
ב-1920 נבחרו 7 נשים (ואלישבע בתוכן) לייצג את הקול הנשי בוועידת "כנסת ישראל".
הייתה בין מייסדות ארגון ויצו.
משפחתה.
ב-1912 נישאה אלישבע ליקותיאל שרוייט. לאחר הנישואין החליטו לשנות שם משפחתם ל"אפרתי" על שם אביה של אלישבע, אפריים. לזוג נולדו 4 בנות. נפטרה ב-1972 והובאה למנוחות בבית הקברות הישן סגולה ליד בעלה שנפטר ב-1971.
עינוי מים סיני
וויצך זורק
מסגד המעיין
מסגד המעיין (ערבית: مسجد العين, "מסג'ד אלעין") הוא מסגד נטוש בעין כרם הניצב מעל "מעיין מרים", ממנו לפי המסורת הנוצרית לגמה מרים, אם ישו, בביקורה אצל אלישבע, אם יוחנן המטביל, כששתיהן היו הרות. אל המעיין מוליכה נקבה חצובה באבן מתקופת בית שני.
המסגד נבנה במחצית השנייה של המאה ה-19, וכלל מגדל, אולם תפילה ומעליו שלוש כיפות. הוא נקרא על שמו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, שבשנת 638, בדרכו לכבוש את ירושלים מידי הביזנטים, עצר להתפלל במקום.
כיום נותר מהמסגד מינרט בלבד.
באומנות.
הצייר ראובן רובין הרבה לצייר את עין כרם, וניתן לראות את המסגד בציורו "הדרך לעין כרם".
תסמונת לזרוס
תסמונת לזרוס (לב הלזרוס) הידועה גם כ"שיבה לחיים לאחר החייאת לב-ריאה כושלת" היא חזרה ספונטנית של קצב לב תקין לאחר ניסיונות החייאה כושלים.
התרחשות התסמונת צוינה בספרות הרפואית כ-38 פעמים מאז שנת 1982.
המקור לשם התסמונת הוא מדמותו של לזרוס, שכפי שתואר בברית החדשה הוחזר מעולם המתים על ידי ישו.
המופעים של התסמונת הזו נדירים ביותר, והסיבות להתרחשותה לא מובנות. אחת ההשערות לתופעה היא שגורם מרכזי (אם כי לא היחיד) יכול להיות הצטברות של לחץ בחזה כתוצאה מהחייאת לב-ריאה (CPR).
ההרפייה והפחתת הלחץ לאחר שהסתיימו מאמצי ההחייאה כביכול יכולים לאפשר התרחבות של הלב, מה שמעורר את קצב הסינוס (הדחפים החשמליים) של הלב ומפעיל מחדש את פעימות הלב.
גורמים אפשריים נוספים הם היפרקלמיה או מינונים גבוהים של אפינפרין.
ייתכן כי תרופות המוזרקות דרך הווריד ההיקפי לא משיגות את התוצאה הרצויה כתוצאה מחזרה ורידית לקויה, וכאשר התשואה הוורידית משתפרת לאחר הפסקת האינפלצייה הדינמית, השפעה אפשרית של התרופות יכולה להיות חידוש של מחזור הדם.
היסטוריה.
שיא.
ולמה תומאס, 59, ממערב וירג'יניה, ארצות הברית, מחזיקה בזמן שיא להתאוששות ממוות קליני. במאי 2008 נכנסה תומאס לדום לב בביתה. חובשים הצליחו ליצור אצלה דופק קלוש לאחר שמונה דקות של החייאה. לאחר שהגיעה לבית החולים ליבה הפסיק לפעום פעמיים והיא חוברה למכונת הנשמה. הרופאים ניסו להוריד את חום גופה כדי למנוע פגיעה מוחית נוספת. היא הוכרזה כמתה קלינית במשך 17 שעות לאחר שהרופאים לא הצליחו לגלות פעילות מוחית. בנה, טים תומאס, הצהיר כי "עורה כבר התחיל להתקשות, ידיה ורגליה התקשחו (...)". ניתקו אותה כבר ממכונות ההנשמה וסידורי ההלוויה היו בעיצומם. עם זאת, כעשר דקות לאחר שהסירו ממנה את האמצעים הרפואיים שהחזיקו אותה בחיים, היא חזרה לחיים והתאוששה.
השלכות.