דיודורוס טוען שלקרתגו היה הסכם עם פרס, והרודוטוס טוען שהקרב התרחש במקביל לקרב סלמיס. אם כי משה עמית סבור שהקרב היה בסך הכל עוד אחד מהסכסוכים הרבים שהתרחשו בין קרתגו ליוונים, ובמסורת מאוחרת נקשר הקרב עם קרב סלמיס.
מורשת.
גלון נחשב לרוב לטיראן חיובי יחסית. פלוטרכוס כתב עליו שהוא "עשה, כנראה, את העיר תאווה לעיניים תחת שלטון יחיד". מאוחר יותר, בימי טימוליאון, כאשר נהרסו מרבית האנדרטאות שבנו הטיראנים בעיר, רק האנדרטה של גלון הותרה על כנה. גלון מת בשנת 478 לפנה"ס, היו לו בנים אבל הוא חילק את ממלכתו בין אחיו. היירון הראשון זכה במעמד השליט, פולזילוס היה למפקד הצבא ואף נישא לדמרטה אלמנתו של גלון, תרסיבולוס האח השלישי לא קיבל שום תפקיד משמעותי בשלב זה. מאוחר יותר הסתכסכו פולזילוס והיירון, ופולזילוס נמלט.
קליין שרקהורן
נאום הקומץ
נאום הקומץ, הידוע גם כנאום מנשקי הקמעות, הוא נאום אותו נשא האמן ופעיל השמאל יאיר גרבוז בעצרת שנערכה לקראת הבחירות לכנסת העשרים. הכינוי נאום ה"קומץ" ניתן לו על שם המילה המנחה בו, "קומץ". הנאום עורר תגובות נרחבות בציבור, ויש הסבורים שהשפיע על תוצאות מערכת הבחירות.
העצרת.
הנאום נישא ב-7 במרץ 2015, כעשרה ימים לפני הבחירות, בעצרת שנערכה בכיכר רבין בתל אביב. כותרתה של העצרת הייתה "ישראל רוצה שינוי" והיא ייצגה מעין איחוד של המפלגות והפעילים למען החלפתו של ראש הממשלה באותה עת, בנימין נתניהו. את הכנס יזם ארגון בשם מיליון ידיים והלל פרטוק, דובר עיריית תל אביב יפו לשעבר עשה את האסטרטגיה, התקשורת המיתוג והשיווק של העצרת. על אף הזמן הקצר שהיה לארגון העצרת, הגיעו כ-70 אלף איש לכיכר רבין. הדובר המרכזי בעצרת היה ראש "המוסד" לשעבר, מאיר דגן, שמתח ביקורת נוקבת על המדיניות הביטחונית של הממשלה המכהנת. לצדו נאמו אחרים, בהם גרבוז, שהיה הנואם הראשון בעצרת. העצרת התרחשה ברגע מפתח במערכת הבחירות. באותה עת הסקרים הראו על שוויון בין המפלגות הגדולות (הליכוד בהובלת רוה"מ נתניהו, והמחנה הציוני בהובלת יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג).
תוכן הנאום.
הנאום ארך כ-9 דקות. להלן הקטע מעורר המחלוקת מתוך הנאום:
בשאר הנאום תיאר גרבוז תופעות נוספות בחברה אותן הוא רואה כשליליות, קרא לפעולות מחאה להחלפת השלטון, והציב את החזון אותו הוא צופה לישראל אחרי החלפת השלטון.
התגובות לנאום.
תחילה התמקדו כלי התקשורת המרכזיים בנאומו של דגן, אך ביקורת רבה נמתחה, מימין ומשמאל, על דבריו של גרבוז על "מנשקי הקמעות". היו שפירשו שבדבריו על נישוק קמעות, כלל גרבוז גם נישוק מזוזות. גם ברשתות החברתיות התעורר גל ביקורת על מספר נושאים בנאום: קשירת "מנשקי קמעות ומשתטחים על קברי קדושים" עם עבריינים פליליים באותה קטגוריה, ביטול העיקרון הדמוקרטי של שלטון הרוב והכללה על ציבור רחב. חלק מהמבקרים ראו את הנאום כגזעני כלפי עדות המזרח. בהקשר זה, נעשתה השוואה בין נאום גרבוז לבין "נאום הצ'חצ'חים" של דודו טופז בבחירות לכנסת העשירית.
חברת הכנסת שלי יחימוביץ', מ"המחנה הציוני" התעמתה עם גרבוז בשידור בערוץ 10 יומיים לאחר העצרת. לטענתה, גם אם גרבוז אינו מודע לכך למעשה עשה שימוש בסטריאוטיפ המיוחס לעדות המזרח. היא קראה לדוברים להיות מודעים יותר לרובד הסמוי בדבריהם. בתגובה טען גרבוז כי דבריו כוונו נגד תפיסת עולם ולא נגד עדה מסוימת. לחיזוק דבריו נקט בדוגמה של חסידות חב"ד, שגם מיחסה לרבה המנוח הוא סולד, ולא ניתן לקשרם למזרחיות. לדברי יחימוביץ', נאומו של גרבוז היה הסיבה העיקרית להפסד השמאל בבחירות לכנסת העשרים.
מפלגות הימין הגיבו לנאום בתעמולת הבחירות שלהן:
להגנתו של גרבוז יצא ידידו המחזאי יהושע סובול. סובול חיזק את ההיקש בין מנשקי קמעות למזוזות, ואמר כי ״מי שמנשק מזוזות זה בעיה שלו ושל משפחתו". גם אחרים יצאו להגנתו של גרבוז ולביסוס טענותיו, ובהם העיתונאי אנשיל פפר, הפיזיקאי פרופ' אליה ליבוביץ והבלשן פרופ' עוזי אורנן. גרבוז עצמו התראיין בגלי צה"ל יומיים לאחר הנאום, והגן על עמדתו.
ההתבטאויות של סובול וגרבוז דווחו בהבלטה גם בתקשורת החרדית, שם הן נתפסו כהתקפה על הציבור המאמין בכללותו.
ב-31 במאי הביאו אנשי ועד מתיישבי השומרון מזוזה כשי לגרבוז, והוא התקינה בביתו. בהזדמנות זו הדגיש: "אני מעולם לא אמרתי כלום על מזוזות, הדביקו לי את זה". להגנתו יצא גם חבר ועד מתיישבי השומרון, שגיא קייזלר, שאמר כי "מה שהרגיז את רוב הציבור היה 'מנשקי המזוזות', והוא בכלל דיבר על דברים אחרים. הוא באמת בן אדם נחמד".
ב-4 באוגוסט 2015 פרסמה הדרה לוין ארדי מאמר התומך בעמדתו של גרבוז, לנוכח הרצח במצעד הגאווה בירושלים והצתת בית משפחת דוואבשה בדומא.
ב-20 במאי 2016 אמר גרבוז לערוץ 2 בראיון ראשון מאז הנאום, כי אינו מתחרט על הנאום, אך הכחיש כי התנשא על עדות המזרח. לדבריו, הוא תמיד דיבר על הצורך לפתור את בעיית הקיפוח העדתי. הוא הביע כעס על השמאל שנטש אותו.
ניתוח השפעת הנאום.
חוקר מערכות הבחירות ד"ר הני זובידה התראיין לעיתונות ואמר שהנאום של גרבוז חושף מאבק בין קבוצות מוחלשות לבין אליטה, אותה מייצג גרבוז, שעדיין מסתכלת על החלקים מסוימים באוכלוסייה בצורה אוריינטליסטית. לדידו, מדובר בהמשך ישיר לתפיסות שרווחות בממסד ובאליטות מאז קום המדינה. הוא מותח ביקורת נוקבת על השקפות אלו, משום שהן מבוססות על ההנחה השגויה לדעתו שיש בכוחה של האליטה לשפוט תרבות של בני קבוצות אחרות.
חוקר הדתות ד"ר תומר פרסיקו פרסם מאמר דעה בו גרס ששורשי הנאום נעוצים בעמדתו האירופוצנטרית של גרבוז. כלומר, לדידו, מייצג הנאום תפיסה הרווחות בחלקים של החברה הישראלית, אותה הוא מכנה "פרדיגמת הקידמה". על פי פרסיקו, המחזיקים בתפיסה זו גורסים כי עם הגידול בהשכלה יבוא גם החילון. זאת, בהתבסס על ההשתלשלות ההיסטורית במרכז אירופה במאות האחרונות. פרסיקו דוחה את התפיסה הזו, ומביא דוגמאות ממקומות אחרים בעולם בהם אין מתאם בין חילוניות והשכלה. בנוסף, הוא גורס כי עצם ההנגדה בין דת לדמוקרטיה וקידמה, הוא שגוי מיסודו.
בבלוג שלו, ניתח פרסיקו את תוצאות הבחירות, תוך שהוא נעזר בין היתר בנאום כדי לבסס את טענתו כי שיח הזהות הוא שהכתיב את תוצאות הבחירות. הוא הביא את הנאום כדוגמה לטענתו, כי חוסר היכולת של השמאל הישראלי להתחבר לזהותו היהודית, מעכב את חזרתו לשלטון.
פרופ' אשר כהן, חוקר פוליטיקה, נעזר בנאום להסבר תוצאות הבחירות ומבנה החברה הישראלית. הוא זיהה דפוסים של הצבעה "שבטית" בתוצאות הבחירות. הוא נסמך על ניתוח של הפרופסור ברוך קימרלינג ומחלק את הציבור הישראלי לקבוצות אותן הוא מכנה "שבטים". לטענתו, נאומו של גרבוז הוא דוגמה קלאסית למצב של שבט אחד (השבט המכונה אצל קימרלינג "אחוסלי" - אשכנזים, חילונים, ותיקים וסוציאליסטים לאומיים) לועג לשבט אחר - מזרחים מסורתיים.
פרופ' אודי לבל, סוציולוג מאוניברסיטת אריאל, ראה בנאום של גרבוז דוגמה קלאסית של השיח הרווח בישראל אותו הוא מכנה "פוליטיקה של זהויות". הוא טען שהנאום היה אחד הגורמים ששינו את סדר היום ואת חלוקת המנדטים בבחירות. לדעתו, הנאום, יחד עם הקמפיין המדגיש את המסר של החלפת נתניהו, גרמו למצביעי ימין רבים לשוב להצביע לליכוד. עוד טען שהנאום מדגיש קו שבר נוסף בין ימין ושמאל בישראל. לדידו, בימין רווחת התפיסה של "בית" פוליטי, ואילו בשמאל מודגשת השאיפה להצבעה רציונלית-טקטית. הוא תולה בכך את ההסבר לשינויים התכופים בזהות המפלגה המובילה את גוש השמאל.
היסטוריון של ימי הביניים, פרופ' אביעד קליינברג, ניתח את התגובות לנאום. הוא ראה בהן תבחין לשתי תופעות חשובות בשיח הישראלי. האחת מה שהוא מכנה "הפרטת הפוליטי בדיון הציבורי בישראל" והאחרת סלידה מהתנשאות. בהפרטת הפוליטי בדיון הציבורי בישראל, הכוונה לדיון הנסוב סביב אישים ולא סביב דרך (בניגוד למשמעות הרווחת של הפרטה בשדה הכלכלה). הוא טוען כי התגובות לנאום עסקו בשאלת אופיו והשתייכותו השבטית של גרבוז ולא ברעיונות אותם העלה. בפרסום אחר, שראה אור אחרי הבחירות, הוא מבקר את הסלידה מהתנשאות שבאה בין היתר לידי ביטוי בתגובות לנאום של גרבוז, וקורא לשוב לדיון בדרך הראויה למדינת ישראל.
פרופ' יחיאל לימור מנתח את מערכת הבחירות מזווית תקשורתית. הוא מכתיר את ההחלפה בין "קמעות" ל"מזוזות" כאחד מתשעת הסחרירים המוצלחים של מערכת הבחירות. לטענתו, השינוי הקטן הזה הגדיל מאוד את הציבור המבוקר. בעוד מנשקי הקמעות הם מיעוט שגם בציבור הדתי יש רבים המתייחסים אליהם בביטול, מנשקי המזוזות הם ציבור גדול שכולל חרדים, דתיים לאומיים, מסורתיים ואפילו חילוניים. לטענתו, גרר הדבר שינוי בסדר היום של הבחירות לכיוון שיח עדתי, שבאופן מסורתי נחשב מסייע לימין.
על פי האנתרופולוג פרופ' יורם בילו, קברי צדיקים ביהדות הם חלק ממערכת סמלים אשר מעצבת זהות, ובעלת מטען רגשי עצום. דברי גרבוז מבטאים אי הבנה של מערכת זו.
לדברי העיתונאי חגי עמית, בימים שאחרי הנאום, שתי הרשימות הגדולות ערכו סקרים עם קבוצות מיקוד שהצביעו על השפעה של הנאום. ציבור תומכי הליכוד קיבל הנע רב יותר לצאת ולהצביע, וחלק מהמתלבטים הכריע לטובת הליכוד. בדומה, ח"כ מטעם המחנה הציוני עמיר פרץ, תושב העיר שדרות, ייחס חלק גדול מהאשם בתוצאות הבחירות המאכזבות מבחינת רשימתו לנאומו של גרבוז. מספר דיווחים עיתונאיים מהימים שלאחר הבחירות מדווחים כי הסנטימנט ששלט בדעת הקהל בערים בהן זכה הליכוד לרוב, היה סלידה מדבריו של גרבוז שנתפסו כזלזול בקבוצות אוכלוסייה רבות.