ואליד החל את לימודיו באלג'יריה והשלים את תעודת הבגרות הצרפתית (baccalauréat) בשנת 1887. בשנים 1898-1900 עזב את אלג'יריה, כנראה בעקבות חשש מההתפרצויות האנטישמיות באלג'יר באותן שנים מצד מתיישבים אירופאים ומקומיים, ונסע ללימודים בבריטניה. עם חזרתו לאלג'יריה הוא גויס לצבא הצרפתי, ולאחר שיחרורו החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אלג'יר. ביחד עם אישים יהודים אחרים, בהם פרופ' אנרי אבולקר, ייסד בשנת 1904 את "האגודה למחקרים חברתיים" (Groupe d’études sociales) אגודה יהודית-אלג'יראית שמטרה הייתה להיאבק באנטישמיות באלג'יריה הצרפתית באמצעות הסברה. לאחר השלמת תואר באלג'יר נסע ללימודי תואר שני באוניברסיטת פרובאנס (כיום אוניברסיטת אקס-מרסיי) והשלים עבודת מוסמך על ליברליזם כלכלי בבריטניה. לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת סורבון בפריז השלים דוקטורט והחל לשמש כמרצה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לצבא הצרפתי ונפצע בקרב על גדות נהר המארן. לאחר מכן הוא החל לשמש כנספח צרפתי לצבא הבריטי. במהלך המלחמה הוא זכה במספר עיטורים והועלה עד דרגת לוטננט. לקראת סוף המלחמה הוא מונה בתור מזכיר כללי של משרד החימוש (Ministre de l'armement) הצרפתי. בראש המשרד עמד השר הסוציאליסטי אלבר תומאס וביחד עם כלכלנים, סוציולוגים והיסטוריונים אחרים שהיו שותפים לצוותו, הם ניסו להנהיג רפורמות עם אופי סוציאליסטי בתחומי פעילותו השונים של המשרד.
לאחר המלחמה הוא המשיך לכהן בתפקידים ציבוריים שונים וצבר מוניטין כמומחה בסוגיות הגירה. הוא כיהן בתפקידים בכירים במשרד העבודה הצרפתי, ובשנת 1919 שימש כנציג של צרפת לפולין והיה מהמנסחים של אמנה ידועה בין המדינות בנושא הגירה של עובדים פולנים לצרפת. בצורה דומה היה שותף לניסוח מספר אמנות נוספות בין צרפת לארצות זרות. בשנת 1921 הוא שימש בתור נציג צרפת בארגון העבודה הבינלאומי של חבר הלאומים. מלבד זאת הוא לימד באוניברסיטת שטרסבורג ומשנת 1924 היה פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים של הסורבון. משנת 1930 הוא עמד בראש תוכנית הלימודים של כלכלה פוליטית של האוניברסיטה. הוא לימד והעביר קורסים גם במוסדות אקדמאים רבים אחרים בצרפת ושימש במקביל כמנהל של מכון מחקר בתחום הסטטיסטיקה (l’Institut statistique d’Alsace-Lorraine) ומכון מחקר בתחום התכנון האורבני (Institut d'urbanisme de Paris).
ואליד פעל במסגרת אגודת זכויות האדם של צרפת ונטה לתמוך בסוציאליזם. הוא היה פטריוט צרפתי אך גם אהד את הציונות והיה פעיל במסגרות יהודיות רבות. בין היתר כיהן כסגן נשיא כל ישראל חברים (משנת 1936), סגן נשיא אורט (משנת 1937), נשיא כבוד של התאחדות האגודות היהודיות של אלג'יריה, חבר בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת ועוד. בשנות ה-30, כאשר פליטים יהודים החלו לזרום לצרפת מאזורים אחרים באירופה בעקבות גבור האנטישמיות, הוא עמד בראש הוועד לסיוע לפליטים היהודים בצרפת מטעם היאס ויק"א. כחלק מתפקידו פעל רבות כדי למנוע את גירושם של יהודים גרמנים חזרה לגרמניה הנאצית ולסייע להם בקליטתם בצרפת. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, תקנות אנטישמיות בצרפת הביאו לפיטורו של ואליד ממשרותיו האקדמיות. הוא המשיך בפעילות במסגרות יהודיות, בניסיון להדוף את הרדיפות האנטישמיות הגוברות של יהודי צרפת ואלג'יריה, עד פטירתו בשנת 1942.
במהלך חייו פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי כלכלה ומשפטים מעל במות אקדמאיות שונות והיה לאחד מהמומחים הנודעים בצרפת בתחום כלכלה פוליטית. כמו כן חיבר מחקרים אחדים בנושאי יהדות. הוא זכה לעיטורי כבוד רבים ממשלות שונות, בהן ממשלת צרפת, איטליה, פולין ופורטוגל. לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוא קיבל עיטור כבוד נוסף של-לאחר-המוות מממשלת צרפת, וכן הונצח בדרכים שונות. אחד מהגדולים שבבתי הספר של כל ישראל חברים בקהילה היהודית בקזבלנקה היה קרוי על שמו (école William Oualid).
טרנספורט
טרנספורט (מגרמנית: transport - משלוח) הוא כינוי כולל לשילוחם של קורבנות המשטר הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, בעיקר לשילוחם של יהודים, גם במסגרת אקציות מבתיהם או ממקומות הריכוז שלהם בערים, ביישובים ובגטאות למחנות ריכוז והשמדה.
הטרנספורטים החלו ב-1940, עם שילוח יהודים גרמנים למחנות ריכוז בצרפת, בהם גירס וסן סיפריאן. בסוף 1941 החלו הטרנספורטים של יהודים מגרמניה לגטו ריגה, שם נרצחו יהודים אלה, וכן של יהודים מגטו לודז' למחנה ההשמדה חלמנו.
הטרנספורטים האחרונים יצאו באביב 1944 מיוון למחנה ההשמדה אושוויץ, בקיץ 1944 מגטו לודז' שבפולין למחנה ההשמדה חלמנו, וכן מצרפת, שרובה כבר היה משוחרר, לאושוויץ, ובסוף 1944 - מ לאושוויץ.
הליך הגירוש.
לרוב נמסרה למיועדים לגירוש התרעה של מספר שעות בלבד, אם בכלל. לעיתים סייעו באקציה כוחות משטרה מקומיים (אוקראיניים, פולנים, ליטאים, צרפתים, בולגרים וכו'). לרוב נדרשו להשתתף בביצוע האקציה גם אנשי המשטרה היהודית. לעיתים נמסר ליהודים כי הם מועברים למחנות עבודה, או שמדובר בהעברת אוכלוסייה חלקית, בעוד היתר יושארו במקום מושבם, וזאת כדי למנוע התנגדות בקרבם.
היהודים רוכזו באלימות באזור מרכזי ביישוב, לרוב בסמוך לתחנת רכבת או בתחנה עצמה. רבים נורו או הוכו למוות במהלך הצעדה אל יעד הריכוז. לעיתים נדחסו המגורשים בקרונות משא, לעיתים הוסעו בקרונות רכבת נוסעים רגילה, כפי שקרה לעיתים בגירוש יהודי הולנד. כאשר היו הקרונות אטומים, היו בקרב המגורשים קורבנות רבים בכל קרון עקב הצפיפות, הרעב, הצמא, המחנק, והחום או הקור, בהתאם לעונת הטרנספורט.
באזורים הכבושים במזרח אירופה גורשו היהודים בדרך כלל, אם כי לא תמיד, מגטאות. באזורים הכבושים במערב אירופה גורשו היהודים בדרך כלל מבתיהם למחנות ריכוז, כמו ברנדונק וווכט (Vught) בבלגיה, וסטרבורק בהולנד, ויטל, דראנסי, פיטיביה ובון לה רולנד בצרפת. בשל ההבדלים בין מצב היהודים בין מזרח אירופה למערבה, היו הבדלים ניכרים גם בשיטת הגירוש.
במזרח, שבו גורשו היהודים מגטאות, בוצעו הגירושים במפתיע. הנאצים העבירו ליודנראט מכסה של אנשים שיועדו לגירוש, וכדי להטעות את היהודים נאמר להם כי המגורשים הם הגורמים הבלתי יצרניים בגטו, וכי הם יישלחו למקום שבו יזכו לעבודה שתתאים להם ולתנאי קיום הוגנים. לצורך ביצוע הגירוש נסגר חלק מן הגטו, וכוחות משטרה נאציים או מקומיים ערכו סריקות והובילו את היהודים, על פי המכסה שקבעו, אל הגירוש.
בארצות מערב אירופה, לעומת זאת, קיבלו היהודים במשך תקופה מסוימת לפני הגירוש צווי "התייצבות לעבודה". צווים אלו ניתנו על פי רשימה שמית שהוכנה בידי הוועד היהודי המקומי. היהודים הוזמנו להתייצב לשילוח בזמן ובמקום מוגדרים, ולצורך ההטעיה נאמר להם כי הם נשלחים ליישוב מחדש ולעבודה במזרח. ככל שמספר המתייצבים לשילוחים הלך ופחת, כך הלכה שיטה זו ונעלמה.
יעדם של הטרנספורטים.
ממחנות הריכוז והעבודה ומהגטאות גורשו היהודים למחנות ההשמדה הנאציים שהוקמו בפולין - בין אם מחנות מבצע ריינהרד (טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ) או אושוויץ, חלמנו ומיידנק. חלק מהטרנספורטים הגיעו לגטו טרזין בצ'כיה, וחלקם - למחנות עבודה או לגטאות גדולים, שנועדו להפוך למקומות ריכוז, מהם נשלחו היהודים הלאה, אל מחנות ההשמדה.
ויליאם וואליד
בנק סין
בנק סין (באנגלית: Bank of China Limited או BOC, בסינית מסורתית: 中國銀行, בסינית מפושטת: 中国银行, פִּין-יִין: Zhōngguó Yínháng, ובאופן נפוץ רק: 中银 או 中行) הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים (Big Four) של סין.
הבנק נוסד בשנת 1912 כדי להחליף את הבנק האימפריאלי של סין והוא הבנק הוותיק ביותר בסין שעדיין פועל. כמו בנק לתקשורת הוא פוצל ל-2 חטיבות.
ב-2009 היה הבנק המלווה השני בגודלו בסין, ובעל שווי שוק החמישי בגודלו בעולם.
היסטוריה.
העברת כסף לכאורה לחמאס.
בשנת 2012, משפחות 8 נרצחי הפיגוע במרכז הרב הגישו תביעת פיצויים על סך מיליארד דולר נגד בנק סין. התביעה טענה כי ב 2003 סניף הבנק בניו יורק שיגר מיליוני דולרים לארגון החמאס מההנהגה של הארגון בסוריה ובאיראן. הבנק התנער מאחריות וטען כי אינו מספק שירותי בנקאות לארגוני טרור
קארפו (מיתולוגיה)
חציבה
סדרה (אוניות)
גביע ביצה
גביע ביצה הוא כלי המיועד לאכילת ביצה מבושלת, העשוי מחרוט הפוך, המונח על בסיס. בתוך החרוט מונחת הביצה, כך שניתן לאוכלה ללא שתתגלגל. את גביע הביצה ניתן להכין ממגוון חומרים רחב, החל מפלסטיק, זכוכית, מתכות שונות, חרס ועוד.
לגביעי הביצים קיים קהל אספנות, ואף מתקיים כנס חובבים באנגליה. כינוי התחביב הוא פוקילוביה (מלטינית: "pocillum" - גביע, כוס קטנה, "ovi" - ביצה).
גביעי ביצה נמצאים באתרים ארכאולוגיים החל מן התרבות המינואית, וכמה גביעי ביצה עשויים זכוכית, המתאורכים למאה הרביעית לפנה"ס, נמצאו בקומו ובטיצ'ינו. השימוש בגביעי ביצה הפך לנפוץ במאה ה-16 במערב אירופה, בעיקר בקרב האריסטוקרטיה. לואי ה-15 ביקש כי ייצרו עבורו גביעי ביצה עשויים זהב טהור מעוטרים בפיתוחים עבודת-יד.
עקב משמעותה הסימבולית של הביצה כמסמלת את גלגול החיים, הלידה והמוות, משמש גביע הביצה כמתנה מסורתית לטקס ההטבלה.
בולפפ
חוק להסדרת הטיפול באריזות
החוק להסדרת הטיפול באריזות התשע"א-2011 ("חוק האריזות"), הוא חוק במדינת ישראל המטיל על יצרנים ויבואנים של מוצרים ארוזים או אריזות שירות, למחזר את האריזות שייצרו או ייבאו. העקרון המנחה את החקיקה של חוק זה הוא עקרון אחריות יצרן מורחבת. מטרת החוק להביא לצמצום כמות הפסולת הנוצרת מאריזות, למנוע את הטמנתה ולעודד שימוש חוזר באריזות המועברות להטמנה.