בהשכלתו, ראשוני היה בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת הרטפורד שבקונטיקט, ארצות הברית, שם נישא לתמי, ולהם נולדו שני בנים. למד לקראת תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיים. פרסם Case Study באוניברסיטת INSEAD. היה מדריך טיולים בתת-היבשת ההודית ובסין, וכן הדריך טרקים בהימלאיה. במשך מספר שנים מילא תפקיד סמנכ"ל בקבוצת פליינג קרגו, והקים חברה לניהול והפקת אירועי ספורט, מדיטרנאו 365, שיזמה והפיקה את אירועי האופניים הגדולים בארץ בשעתו, ביניהם "רוכב ישראל" "גראן פונדו גלבוע חרמון", "גראן פונדו מכתשים" ו"ג'ירו ד'איטליה בירושלים" וכן את "מרוץ החברים למען חולי ה-ALS" ברמת השרון. בעצמו, התחרה בענפי המרתון והטריאתלון, וזכה במקום שלישי בתחרות "איש הברזל" הישראלית בקטגוריית הגיל שלו באילת בינואר 2011.
על פעולתו בתחום הספורט, זכה ב-2012 בתואר איש השנה של מגזין "אופניים", וב-2013 נבחר כספורטאי השנה בקטגוריית משפיע השנה בספורט של גולשי אתר "שוונג".
שי היה חבר במועצה הציבורית של תנועת "עתיד כחול לבן", הפועלת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני על ידי כינון שתי מדינות לשני עמים.
ביוני 2016 זכה לקבל את אות הנשיא למתנדב.
באוקטובר 2016 הגיש תוכנית רדיו בגלי צה"ל והיה בכך כנראה האילם הראשון בהיסטוריה שהגיש תוכנית רדיו. (אח'"כ הגיש תוכנית נוספת).
בנובמבר 2016 זכה בפרס Masschallenge Impact על "תרומה יוצאת מגדר הרגיל לחברה".
בדצמבר 2016 נבחר לאחד מ-50 המשפיעים חברתית של ידיעות אחרונות. במאי 2017 זכה באות יקיר העיר רמת השרון. ב 2017 השלים בעזרת קבוצת חברים ומשפחה את מרתון תל אביב והיה בכך כנראה המשותק / מונשם / אילם הראשון בעולם שעשה זאת. זכה על כך בתואר אירוע הספורט של השנה מטעם "שוונג". במרץ 2018 השלים גם את מרתון ירושלים.
כתב ופרסם ספר מדריך לרץ המתחיל, עם דנה צימרמן.
בספטמבר 2017 התנדב למשטרה כפרויקטור להפקת מרוץ האופניים ג'ירו דיאיטליה, אירוע הספורט הגדול ביותר שאי פעם נערך בישראל ולצורך כך הוענקה לו דרגת תת-ניצב, והוא היה המתנדב בעל הדרגה הבכירה ביותר במשטרה.
היה שותף בשני פטנטים ושלושה מאמרים אקדמיים.
התמודדות עם מחלת ה-ALS.
ב-2011 אובחן שי ראשוני כחולה במחלת ה-ALS. זמן קצר לאחר מכן, החל לפעול למען חולי ALS ולמען מציאת תרופה למחלה. במסגרת זאת, ראשוני היה חבר בוועד המייעץ של הארגון האמריקאי Answer ALS וכיהן כמנכ"ל ויו"ר עמותת "פרס לחיים", שהוקמה על ידי חולי ALS ופועלת לקידום חקר המחלה על מנת למצוא לה תרופה או טיפול. העמותה היא זוכת פרס ראש הממשלה לחדשנות ויצירתיות. כחלק מההתמודדות האישית והמשפחתית עם המחלה, כתב שי עם בנו הצעיר ספר, שנקרא "אבא לא מגיע", העוסק בחוויה היום-יומית של משפחה בה האב חולה.
גם כשהיה משותק ומונשם, עדיין פעל להאצת חקר המחלה ולקידום מציאת תרופה או טיפול וכן לפיתוח טכנולוגיה מסייעת לחולים.
באפריל 2015 הוביל את עמותת פרס לחיים לזכייה בפרס Bloomberg Genesis Generation בסך מאה אלף דולר לצורך פיתוח אפליקציה למעקב אחר חולי ALS. האפליקציה זכתה גם במימון המדען הראשי.
היה חבר ב-Leadership Team של IBT - Israel Brain Technology. היה שותף מייסד בחברת הסטארט אפ EyeControl שזכתה גם היא במימון המדען הראשי, וחבר בוועד המדעי של חברת Neurosense. היה חבר בוועדה המייעצת ל FDA בנושאי ניסויים קליניים ותרופות ל ALS ופעיל להנגשת צה"ל.
הוביל צוות אינטרדיסציפלינרי לשינוי מתודת ההקשבה למטופל בבתי חולים בארץ.
בינואר 2017 פרש מתפקיד המנכ"ל ונותר בתפקיד יו"ר פרס לחיים. העמותה מציעה את פרס שי ראשוני לחולה המשפיע בעולם בחקר ה ALS. הפרס הוא שנתי בגובה $25,000.
בוסניאקים בארץ ישראל
בשנות השמונים הראשונות של המאה ה-19 הגיעו קבוצות מהגרים בוסניאקים מבוסניה לארץ ישראל. רובם התיישב בקיסריה וחלק מהם התיישב בכפר יאנון שנמצא ממזרח לשכם.
ההתיישבות בקיסריה.
בקונגרס ברלין בשנת 1878 קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית את השליטה והמינהל בבוסניה והרצגובינה. חלק מתושבי האזורים האלה היו בוסניאקים, כלומר מוסלמים בוסנים ממוצא סלאבי, ששלטו עד אז באוכלוסייה הנוצרית המקומית. בעקבות הכיבוש האוסטרי, הם חששו מפני השלטון הנוצרי ומפני האוכלוסייה הנוצרית שנשלטה על ידיהם בעבר. בחסות הסולטאן העות'מאני עבד אל חמיד השני, היגרו בוסניאקים רבים והתיישבו ברחבי האימפריה העות'מאנית: מאה אלף בוסניאקים היגרו לאנטוליה, מאתיים משפחות היגרו לדמשק, ארבעים משפחות התיישבו בכפר יאנון וכמאה משפחות התיישבו באזור השרון וקיסריה. כך נוצרה התופעה שאוכלוסייה סלאבית מהגרת מאירופה, משלטון אוסטרי, ונודדת לאסיה כדי לחיות תחת חסות ממשלה מוסלמית.
מבחינת השלטון העות'מאני, נוצר חלל שלטוני ריק באזור השרון הצפוני, והם נזקקו לגורם נאמן באזור זה. חלק מהבוסניאקים יושב באזור חורבות סופסאפי וחדידון, כשישה קילומטר מזרחית לקיסריה. אולם ישיבתם במקום נתקלה בקשיים רבים עקב מחלת הקדחת וגנבות של הבדואים, והם עברו להתיישב בקיסריה שהייתה מוקפת חומה ושכנה לחוף הים, וכך זכו ליהנות מקרירות בימי הקיץ ומתנאי ביטחון והגנה. הבוסניאקים בנו לעצמם בתים מאבני החורבות שבמקום, וייסדו יישוב משלהם.
לורנס אוליפנט ביקר במקום בשנת 1882 ומוצא את ראשוני הבוסנים, אשר בונים בתים בקיסריה ומפלסים בה דרכים, על גבי העתיקות המעניינות שבמקום. הוא כתב שהם: "משתמשים ביסודות עתיקים ונוטלים לצורכי בנייה אבני גזית ממקדשיו של הורדוס וכן אבנים מהכנסייה הצלבנית". הוא מביע את צערו על פעולות הבנייה שנעשו על גבי שרידים קדומים, תוך הריסתם. בשנת 1886 הגיע ליישוב המהנדס והארכאולוג הטמפלרי גוטליב שומאכר. הוא כתב שבמקום נבנו 22 בניינים וגגות הרעפים שלהם הקנו למקום אופי אירופאי. בתחילה, לא נעשה תכנון כולל של היישוב. בשנת 1888 התבקש שומאכר להכין תוכנית כוללת לעיר, ומתוכנית זו מתברר שהעות'מאנים תכננו לקלוט במקום בוסנים נוספים, ולהפוך את העיר למרכז השלטון באזור.
הבוסנים ראו את עצמם כאירופאים, וביקשו לשמור על ייחודם. הם התחתנו בתוך הקהילה או עם נשים טורקיות, ולא התחתנו עם ערביי האזור. אף על פי שהם היו מוסלמים אדוקים, הם חשדו וגם זלזלו בבדואים שהתגוררו באזור. הם העדיפו את קרבת היהודים וקיימו יחסי מסחר ושכנות טובה עם ראשוני חדרה. את בניהם, הם שלחו ללמוד בבתי ספר יהודיים בזכרון יעקב, בבנימינה, בחדרה ובמקווה ישראל.
ירידת היישוב הבוסני.
תושבי קיסריה סבלו מאוד מהקדחת, ורבים מהם מתו מהמחלה. במהלך השנים חלה ירידה ביישוב הבוסני בקיסריה. סיום השלטון העות'מאני בשנת 1918 וראשית תקופת המנדט הבריטי השפיעו גם על ירידת קיסריה הבוסנית. הבריטים ביטלו את המרכז השלטוני בקיסריה, וכתוצאה מכך פרנסת התושבים נפגעה. מרבית אדמות הבוסנים נרכשו על ידי פיק"א שהחכירה חלק מהאדמות לערבים. נערך ניסיון להקים מושבה יהודית במקום, ובמשך תקופה מסוימת, התגוררו ביישוב פועלים יהודים וכן משפחות של איכרים יהודים. מכיוון שאדמות הבוסנים נרכשו על ידי פיק"א, התבטל הבסיס החקלאי של היישוב, ולא הייתה הצדקה לקיום יישוב בוסני במקום.
ואכן, במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, חלק מהבוסנים עברו לחיפה, ואחרים עסקו בעבודות חוץ. מקומם של הבוסנים נתפס בהדרגה על ידי ערבים שחכרו ועיבדו את אדמות פיק"א. לפי מפקד רשמי משנת 1922, התגוררו במקום 288 מוסלמים, 26 יהודים ו-32 נוצרים; סך הכל 346 תושבים. בשנת 1931 נמנו במקום: 686 מוסלמים (חלקם בוסנים) ו-19 נוצרים.
במפקדים האחרונים שנערכו על ידי שלטון המנדט, נמנו בין 200 ל-300 בוסנים בקיסריה, אולם ערב מלחמת העצמאות נשארו בה רק כ-12 משפחות. הבוסנים לא לקחו חלק פעיל ביותר בתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל, אולם כמה מהם התבלטו בה: עורך הדין עות'מאן בושנאק מטולכרם נחשב ללאומן קיצוני, ואילו עבד-אל-רחמן בושנאק היה מן הבולטים בצעירי העסקנים הערבים הלאומיים: מורה לספרות אנגלית בבית המדרש הממשלתי למורים, מרצה ופובלציסט, ועורכו הראשי של הירחון הערבי הממשלתי "אל-מונתדא". ד"ר מוסטפא בושנאק ישב כגולה פוליטי במצרים בתקופה שבין המרד הערבי הגדול ועד 1945 ונחשב למנהיג לאומי חשוב, ממקורבי חאג' אמין אל-חוסייני.
הריסת קיסריה הבוסנית בשנת 1948.