מקובל כי מורו של דוגן, רוג'ינג, העביר פחות מ-4 שעות מדי לילה בשינה, כשהוא מעביר את זמנו בזאזן. אולם, למעשה, אין זה יוצא דופן כי הנזיר יישן בזמן הזאזן. כמה חוקרי מדיטציה העלו תאוריות, כי מומחי זן שמסוגלים להגיע לרמות העמוקות יותר של הסאמאדהי במדיטציה בעצם ממלאים את אותו הצורך כמו שינת רע"מ (REM), כך שאם מוסיפים את זמן הזאזן לזמן השינה האמיתי, הם למעשה ישנים את מספר השעות הרגיל שהאדם נצרך לו. אולם, יכולת להגיע לסאמאדהי עמוק בזמן זאזן היא כנראה נדירה למדי, ולפעמים אף לאחר עשורים של מדיטציה לא מגיעים ליכולת זו.
המורה.
מכיוון שמסורת הזן מחשיבה את התקשורת הישירה יותר מאשר את הלימוד הטקסטואלי, התפקיד של מורה הזן קריטי. במסורת הזן מקובל שהרמה של המורה צריכה להיות גבוהה מאוד, אחרת הוא יוביל את תלמידיו סחור וסחור במקום לכוון למטרה. מצב שהמורה שלא מבין את הזן ולא הגיע למה שהזן מכוון נקרא לפעמים, עיוור מוליך עיוור, כלומר הסיכוי של התלמידים להגיע למטרה קלוש.
חלק מרכזי בכל זרמי הזן הוא הרעיון של "מעבר הדהרמה" (או מן-ג'ו ביפנית), הטענה לייחוס לשושלת מורים שמגיעה עד לבודהה. במקור, רעיון זה הגיע מהתיאור של הזן בציטוט להלן:
לפחות מאז ימי הביניים, העברת דהרמה הייתה היבט נורמטיבי של זרמי הזן. כל מורה זן נמצא בתוך שושלת כלשהי. בזרמים מסוימים, כולל כל השושלות היפניות, ישנם תרשימי שושלות רשמיים שמצוירים עבור טקסי ההעברה, שמתעדים את השושלת עד לבודהה. למורה הזן שהוא חלק משושלת ניתנת הסמכות המלאה להחליט שתלמיד יצורף לשושלת על סמך הרמה שלו. צירוף לשושלת מסמיך באופן אוטומטי את התלמיד ללמד זן. לפעמים ניתן לתלמיד האישור ללמד עוד לפני שהגיע לרמה שמאפשרת את צירופו לשושלת.
באופן כללי, מורה הזן הוא אדם שהוכשר בכל אחת ממסורות הזן ללמד את הדהרמה, להנחות תלמידים במדיטציה ולבצע טקסים והוכר כמורה על ידי המורה שלו. במקרים מסוימים, במיוחד בתנועות זן מודרניות, אדם שאינו מוכשר רשמית עדיין יכול לפעול בחלק או בכל התפקידים האלה.
תוארי כבוד שניתנים למורים, כוללים בדרך כלל, בסינית: "פאשי" או "צ'אנסי"; בקוראנית, "סונים", או "סאון סה"; ביפנית: "אושו" (כומר), "רושי" (מורה/אמן זקן) או "סנסיי" (מורה); ובווייטנאמית, "תיצ'" במקום שם המשפחה. רבים מהתארים האלה מקובלים אצל כמרים בודהיסטים מכל הכתות שנמצאים בהקשר תרבותי מסוים. תארים מסוימים, כגון הסנסיי היפני, משמשים אף מעבר לאסכולות הבודהיסטיות.
המושג "אמן/מורה זן" לפעמים מציין מורים חשובים, במיוחד קדמונים או ימי-ביניימים. אולם, אין קריטריון מסוים שעל פיו אפשר להקרא אמן או מורה זן. המושג פחות רגיל ביחס למורים מודרניים, מכיוון שהם בדרך כלל אינם מוכנים לקרוא לעצמם "אמנים" (מאסטר). עם זאת, המורים בהחלט מוכנים להצביע על הייחוס שלהם, ולומר מי הסמיך אותם למורים.
עם זאת, קיימים אנשים במערב, ואף כאלה המנהיגים מרכזים גדולים יחסית, שטוענים כי הם אמני זן (מאסטרים), אך אינם מוכנים לומר היכן הם הוכשרו או תחת מי. גישה זו מהווה חריגה מהזן המסורתי, שם הייחוס נחשב כמשמעותי מאוד. לפיכך, לפחות חלק מאנשי הזן המסורתי רואים בהם ככאלה שעלולים להיות שרלטנים. הם טוענים שאנשים שמחפשים מורים, צריכים להיות מודעים לכך כי ישנם מספרים גדולים של אמנים שהכשירו את עצמם.
קואן.
אסכולות הזן (בעיקר אך לא רק רינזאי) מקושרים לקואנים (ביפנית; בסינית: גונגאן; קוריאנית: גונג'אן). המושג מלכתחילה התייחס למקרים משפטיים בשושלת הטאנג בסין.
במובן מסוים, הקואן הוא עקרון ממשי, או חוק מציאותי. קואנים פעמים רבות נראים כחסרי משמעות לשונית או פרדוקסלית. ה'תשובה' לקואן כוללת טרנספורמציה של המבט או של התודעה, שעשויה להיות רדיקלית או מתונה, הדומה לחויית המטאנויה בנצרות.
דוגמה של קואן זה היא: "שתי כפיים מוחאות, ונוצר קול. מהו הקול של כף אחת?". יש שאומרים כי לאחר אימונים מתמידים, המתאמן והקואן נעשים לאחד. אם כי רוב קבוצות הזן מכוונות להארה "פתאומית", דבר זה בדרך כלל קורה רק לאחר הרבה הכנה. ישנן דוגמאות לפעילות קואן מוצלחת שהביאה לחוויית הארה, וגם לשנים של עבודת קואן חסרת תועלת.
מורי זן אומרים כי יש לקחת את הבעיה המוצבת על ידי הקואן ברצינות, ולגשת אליה כעניין של חיים ומוות ממש. ישנה הבדלה חדה בין דרכים נכונות ומוטעות לענות על קואן – אם כי יש הרבה "תשובות נכונות", המאמינים אמורים להציג את ההבנה שלהם של הקואן ושל הזן בכל ישותם.
השליטה של תלמיד זן על קואן מסוים מוצגת למורה בפגישה פרטית (הקרויה באסכולות יפניות שונות דוקוסאן, דאייסן, או סנזן). התשובה לקואן יותר תלויה ב"איך" היא נענית. במילים אחרות, התשובה היא לא רק עניין של אמירה, אלא של שינוי של כל החוויה של התלמיד; הוא חייב "לחיות" את התשובה לקואן ולא רק לומר אמירה נכונה.
אין לומר כי יש תשובה אחת נכונה לקואן מסוים, אם כי יש תשובות נכונות ולא נכונות, ולמעשה, תלמידים היו מחברים ספרים של תשובות מקובלות לקואנים על מנת לעזור להם להתכונן לפגישה. אוספים אלה הם בעלי ערך רב למחקר המודרני על הנושא.
כשהם הולכים אחר המסורת של ה"קואן החי", מספר מורי זן מערביים מוסיפים לקואנים המסורתיים ממקורות מערביים שונים, כגון אמירות פרדוקסליות מהתנ"ך.
בזרם הסוטו ישיבת הזאזן היא על פי עקרון של מוקושו זן (ביפנית) - הזן השקט. בסוטו זן בזמן ישיבת הזאזן אין קואן. בזרם זה הקואן הוא לא בעיה פורמלית שהמורה נותן לתלמיד. הקואן מופיע בחיי היומיום בטבעיות. התלמיד של זרם זה צריך לזהות את הקואן כאשר הוא מופיע. (זו אינה חידה או אתגר אינטלקטואלי שהחיים מזמנים.) הופעת הקואן בחיי היום יום משקפת את התובנה של התלמיד שהדרך שבה הוא חי עד עתה אינה נכונה או מדויקת או שעתה הוא מבין את המציאות באור אחר.
זן והתרבות המערבית.
על אף שהיו מורי זן שנסעו למערב בחצי הראשון של המאה ה-20 ועוד לפני זה, הזן התפתח במערב בעיקר בחצי השני של המאה הזו. מאז שנות השלושים בבריטניה, ולפחות מאז תנועת הביט בשנות החמישים בארצות הברית, המערב מגלה התעניינות גוברת בזן. בהתחלה היו אלו בעיקר מורים יפנים שהיגרו למערב (בעיקר לארצות הברית ומעט גם לאירופה), הקימו מרכזי זן ואף דור של ממשיכים. בדור הנוכחי של המורים במערב ניתן למצוא מספר מורים שהגיע מיפן, ממשיכים רבים של המורים היפנים הראשונים וכן מערביים שנסעו ללמוד ביפן וחזרו כמורי זן.
באירופה, לאקספרסיוניזם ולדאדא באמנות יש הרבה מן המשותף עם הזן והקואנים. הסוריאליסט הצרפתי המוקדם רנה דומאל תרגם את ד. ט. סוזוקי, וכן טקסטים בודהיסטיים אחרים מסנסקריט.
ספרו של איוגן הריגל "זן באמנות הקשת" מתאר את ההכשרה שעבר ביפן באמנות קשת היפנית, קיודו, המשמשת גם כתרגול מדיטטיבי על ידי זן בודהיסטים. ספר זה נחשב אחד מהספרים הראשונים שנכתבו על זן בשפה אירופית, ולכן כאחד מהתיאורים הראשונים בהם פגשו רבים במערב במושג "זן", אך כיום ישנה מחלוקת האם אווַה קֵנזוֹ, מורה הזן והקשת בו הריגל פגש ביפן, אכן היה מומחה לזן או אף מתרגל זן, וכמה מתוך כתביו של הריגל אכן משקפים את דעותיו של מורו ולא את השקפותיו האישיות של הריגל. הפילוסוף היהודי ארתור קסטלר, העלה השערה על גבי מגזין אנקאונטר שהפילוסופיה של הריגל הגרמני הושפעה מההגות הנאצית, ובמכתב תשובה למערכת הפילוסוף גרשם שלום כתב וצירף מסמכים שהוכיחו שהריגל היה חבר פעיל במפלגה הנאצית ובארגון הנאצי "הליגה המיליטנטית לתרבות גרמנית", והחזיק בהשקפותיו אלה עד יום מותו. בנוסף טען שלום שהפילוסופיה שלו נועדה להצדיק את מדיניות המפלגה הנאצית.
לפילוסוף הבריטי-אמריקאי אלן ווטס היה עניין אישי בזן, והוא כתב והרצה רבות עליו. הוא היה מעוניין בו כמכשיר לשינוי מיסטי של התודעה, וגם כדוגמה לצורת חיים לא-מערבית ולא-נוצרית שפיתחה אמנויות פרקטיות ונעלות גם יחד.
בטלני הדהרמה, רומן מעת ג'ק קרואק שפורסם ב-1959, נתן לקוראיו מבט על האופן שבו התעניינות בבודהיזם ובזן שינתה את חייהם של קבוצה קטנה של צעירים אמריקאיים. הספר מבוסס על אירועים אמיתיים, שאירעו בזמן שגארי סניידר (הקרוי בסיפור "ג'אפי ריידר") למד זן באופן פורמלי במנזרים יפניים בין 1956 ל־1968.
ד. ט. סוזוקי שהיה מלומד שעסק בבודהיזם כתב ספרים על זן שהפכו לרבי מכר במערב. הספרים שלו תרמו רבות להתפשטות הזן במערב. אף על פי כן נמתחה מצד מורי זן מסוימים ביקורת על ההבנה של ד. ט. סוזוקי את הזן. יש להבדיל את ד. ט. סוזוקי משינריו סוזוקי שהוא מורה מזרם הסוֹטוֹ וכתב את הספר "תודעת הזן - תודעת המתלמד".
צעירים רבים בדור הביט והיפים בשנות ה-60 וה-70 לא הבינו כראוי את המטרות והשיטות של הזן. בעוד שהמלומד ד. ט. סוזוקי הדגיש בזן ערכים כמו צניעות, עבודה, שירות, תפילה, הודאה, ומדיטציה, תת-התרבות ההיפית לעיתים התמקדה במצבי התודעה עצמם. אמן הזן היפני זנקיי שיבייאמה אמר: "ייתכן כי האפקט שישנם לסמים מסוימים דומה בצורה שטחית להיבטים מסוימים של הזן... אך כאשר ההשפעה של הסם חולפת, החוויה הפסיכולוגית שהאדם עובר גם היא חולפת ונחלשת, ואינה נותרת כעובדה ממשית".
הספר "זן ואמנות אחזקת האופנוע", מאת רוברט מ. פירסיג, היה רב-מכר בשנת 1974, אך הוא אינו עוסק באופן גלוי בזן, אלא ברעיונות מטפיזיים של "איכות" מנקודת המבט של הדמות הראשית. פירסיג השתתף במרכז הזן במינסוטה בזמן כתיבת הספר. פירסיג מסביר בספר כי למרות כותרתו "אין לקשור בין הספר לבין המידע הממשי הרב שמתייחס לזן בודהיזם אורתודוקסי".
קשיים בהבנת הזן.