מלאכי הקדוש (1094 - 2 בנובמבר 1148) הוא קדוש נוצרי מאירלנד. שמו באירית הוא Máel Máedóc Ua Morgair, או Maelmhaedhoc Ó Morgair (באירית מודרנית). מלאכי היה הארכיבישוף של ארמה (כיום בצפון אירלנד). מספר ניסים מיוחסים לו, ובנוסף מיוחסת לו נבואה אפוקליפטית אשר חוזה את זהותם של 112 האפיפיורים האחרונים אחרי סלסטינוס השני, הקרויה נבואת האפיפיורים. כיום מטילים היסטוריונים ספק, אם מלאכי הקדוש הוא אכן מחבר "נבואת האפיפיורים" ורואים בו חיבור אפוקריפי מן המאה ה-16.
מלאכי הקדוש היה מיודד עם ברנאר מקלרבו ומת במנזר קלרבו שבצרפת של ימינו. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הכריז עליו כקדוש ב-6 ביולי 1199 ובכך הוא הפך לאירי הראשון אשר הוכרז כקדוש. יום החג שלו הוא ה-3 בנובמבר.
מערכון אוסקר ויילד
מערכון אוסקר ויילד (באנגלית: The Oscar Wilde Sketch) הוא אחד מהמערכונים הידועים של חבורת מונטי פייתון, הוא הופיע לראשונה בפרק האחרון של העונה השלישית של תוכנית המערכונים הקרקס המעופף (פרק מספר 39), ולאחר מכן הופיע גם בכמה תקליטים של החבורה.
המערכון מציג את דמויותיהם של המחזאי הידוע אוסקר ויילד (גרהאם צ'אפמן), הצייר ג'יימס מקניל ויסלר (ג'ון קליז) והפובליציסט ג'ורג' ברנרד שאו (מייקל פאלין), וכולו מבוסס על אנקדוטה שקרתה באמת. אוסקר ויילד היה ידוע בשנינות שלו, גם ויסלר היה שנון, ובינו לבין ויילד הייתה יריבות חברית אשר התבטאה במאבק על מרכז תשומת הלב בארוחות ערב רבות משתתפים. באחת מהארוחות האלו ויסלר אמר משפט שנון, ויילד כל כך אהב את המשפט והצהיר: "הלוואי ואני הייתי אומר את זה" ויסלר ענה לו כתגובה: "עוד תגיד את זה אוסקר, עוד תגיד". מונטי פיית'ון ביססו למעשה את כל המערכון על חילופי הדברים האלו בין האישים ועירבו את דמותו של ג'ורג' ברנרד שאו, בן תקופתם של ויסלר וויילד, בהתרחשות. האפקט הקומי נגרם בין היתר משום ששאו ידוע כדמות פחות צבעונית משני האחרים, ובמערכון רצינותו מושמת ללעג.
חסימת כבישים כמחאה
חסימת כבישים היא צורת מחאה, שהמשתמשים בה משבשים את התנועה הסדירה של כלי תחבורה בכביש. השיבוש נעשה על ידי שימוש בגוף החוסמים, על ידי העמדת כלי רכב או על ידי הצבת חפצים הגורמים לחסימה. לעיתים החסימה היא מטרה בפני עצמה, כחלק מהמחאה, ולעיתים נועדה לשבש פעילות צבאית או משטרתית.
אמצעים לחסימות כבישים.
חסימת כבישים נעשית בצורות מגוונות, על ידי מפגינים הנמצאים על הכביש, או באמצעות חפצים גדולים שהמפגינים מציבים על הכביש. לעיתים, המפגינים מבעירים את החפץ על מנת להקשות על המשטרה להזיז אותו.
תנועת Reclaim the Streets, שהחלה את דרכה בלונדון, מארגנת מסיבות ברחוב או על כבישים מהירים על מנת לשבש את תנועת המכוניות הסדירה, מתוך דעה שבשטח הציבורי יש מקום לפעילויות מגוונות ולא רק לתנועת מכוניות.
מדי שנה, כחלק מהתנגדות לקיום ועידת ארגון המדינות המתועשות, יוצאים אלפי פעילים בניסיונות לשבש את תנועת המנהיגים ופמלייתם לוועידה. המפגינים חוסמים כבישים ומסילות רכבת ואף ניסו להשבית פעילות של נמל תעופה. חלק גדול מהמפגינים משתמש בפעולה ישירה לא אלימה בשילוב עם מוזיקה או הומור.
על מנת להאט את תנועת המכוניות הסדירה, אך לא לעבור על החוק, פעילים רבים משתמשים בטקטיקת מסה קריטית, בשיטה זו, המפגינים רוכבים באיטיות על אופניים, באופן שמעכב את תנועת המכוניות אך לא חוסם אותה. שימוש בטקטיקה מבוצע בעיקר על ידי פעילי איכות הסביבה, אך היא נלקחה גם לתחומים אחרים כגון מאבק בכיבוש או מאבק למען זכויות בעלי חיים. סיסמתם של המפגינים היא "אנחנו לא חוסמים את התנועה, אנחנו התנועה!".
לעיתים קורה שהפגנה שקטה הופכת למהומה והמפגינים ללא כל תכנון מוקדם חוסמים את נתיב המכוניות.
יחס ותגובות לחסימת כבישים.
במדינות שונות חסימת כבישים אסורה על פי חוק, ואינה נכללת ברישיון לעריכת הפגנה. אף שלא ניתן רישיון לחסימת כבישים כמחאה, הפגנה מרובת משתתפים עשויה להביא לחסימת כבישים כדי להגן על ביטחון המפגינים. בקרב מפגינים ישנם חילוקי דעות האם חסימת כבישים היא כלי מחאה לגיטימי או לא. הדעה הרווחת בארגוני מחאה היא שחסימת כבישים אינה בגדר מחאה אלימה. ההתנגדות לחסימת כבישים נובעת משיבוש התנועה, מעיכובם של נהגים ובזבוז זמנם בשהיה לא רצויה.
בישראל.
בישראל, שימשה חסימת כבישים קבוצות שונות של מפגינים:
היבטי החוק בישראל.
חסימת כביש עלולה להיחשב עבירה על סעיף 332(2) לחוק העונשין, התשל"ז-1977 - "סיכון חיי אדם בנתיב תחבורה", שהעונש המרבי בגינה הוא עשרים שנות מאסר. בשני מקרים הייתה חסימת כבישים בפועל או בתכנון חלק מכתב אישום שהסתיים בהרשעה:
ביוני 2005, בעקבות חסימות כבישים שהיו חלק מהמחאה נגד תוכנית ההתנתקות, פורסם באתר וואלה! מאמר בשם "כך תעיפו את המתנחלים מהכביש". המאמר הציע שלל פעולות בהן ניתן כביכול לנקוט כנגד המפגינים נגד התוכנית. בין השאר הוצע לאיים להצית מפגין שעומד להצית צמיג באמצע נתיב נסיעה ולרוקן מטף כיבוי אש לכיוון עיני המפגינים אם הצמיג כבר בוער. המאמר עורר סערה בציבור ובכנסת. לאחר תלונתה של מועצת יש"ע בפני היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט מזוז להסתפק באזהרה בלבד כלפי וואלה! תקשורת ולא לפתוח בחקירה פלילית בחשד להסתה.
אנגלברג
אנגלברג (בגרמנית: Engelberg) היא עיירת נופש בקנטון אובוולדן בשווייץ, השוכנת למרגלות הר טיטליס. בימי הביניים שכן באנגלברג מנזר בנדיקטיני והוא שימש כמרכז חינוך. במאה ה-19 יצא לאנגלברג שם בינלאומי כעיירת נופש, מרפא ורוגע. באנגלברג חיים כיום 3,500 תושבים.
באנגלברג אתר סקי והיא התחרתה על אירוח אולימפיאדת החורף של 1928, אולם המשחקים התקיימו בסופו של דבר בסנט מוריץ שבשווייץ.
גלריה לאמנות
גלריה לאמנות היא חלל להצגת יצירות אמנות, במיוחד אוספי ציור או פיסול. מקור המונח במונח האדריכלי "גלריה", המתייחס למרפסת של כנסייה. כיום נעשה שימוש במונח להבחנה בין מוזיאונים לחללים פרטיים או מסחריים, או קטנים יותר. עם זאת, ההבחנה בין מוזיאון לאמנות וגלריה מטושטשת: קיימות גלריות ציבוריות או לא-מסחריות; וקיימים מוזיאונים קטנים ופרטיים.
במקרים רבים מתרכזות גלריות לאמנות עכשווית, המוכרות עבודות של אמנים בני זמננו, באזורים מסוימים בערים גדולות: למשל אזור הרחובות בן-יהודה וגורדון, נווה צדק או אזור קריית המלאכה בתל אביב, אזור צ'לסי בניו יורק, או אזור מיטֶה בברלין.
נהוג שאמנים מיוצגים על ידי גלריה, ובכך משמשת הגלריה לא רק כחלל תצוגה אלא כמעין סוכנות. גלריות מסחריות מתקיימות כלכלית באמצעות עמלות שאותן הן גובות על מכירה של יצירות המוצגות בהן או של יצירות של אמנים המיוצגים על ידיהן. על מנת לקיים תערוכות איכותיות, שוכרות גלריות רבות את שירותיהם של אוצרים.
במונח "גלריה" נעשה שימוש לתיאור ספרייה של קובצי תמונות השמורה באינטרנט. לעיתים קרויה גלריה כזו "גלריה מקוונת".
גלריה גם מתארת את החלק העליון בחלוקה של קומה לשתי קומות כאשר גובה התקרה מאפשר זאת על ידי הוספת קונסטרוקציה. מקובל לעשות זאת כתוספת במבנים עתיקים ובמבני תעשייה שהוסבו למגורים הנקראים לופט, מקור השם בשנות ה-80 של המאה ה-20 כאשר כתוצאה מצפיפות ומחסור בדירות אמנים צעירים עברו להתגורר במבני תעשייה בערים הגדולות, אמנים אלו נהגו לאחסן את עבודותיהם בחלק מהחלל שהוגבה לשם כך לשם חיסכון במקום ובעצם שימש כגלריה.
ברורים
בֵּרוּרִים היא חווה חקלאית בשפלה הדרומית, מדרום לגדרה. שטחה כ-3,800 דונם. שמה נגזר מפעולת בירור הזרעים.
החווה הוקמה ב-1950 על ידי חברת הזרע, לצורך ניסיונות וגידול זרעי ירקות וגידולי שדה. כיום היא משמשת כמרכז הפיתוח והמשרד הראשי של החברה.
אינגלברג
אזור התעשייה עטרות
אזור התעשייה עטרות הוא אזור תעשייה השוכן בצפונה של ירושלים. פארק התעשייה קרוי על שם מושב העובדים עטרות ששכן בסמוך לו בין השנים 1919–1948. פארק התעשייה מונה כ-200 מפעלים, שפועלים במגוון רחב של תחומים: בטון ועפר, מסגרות, נגרות, מפעלי מזון משחטות (לרבות עוף ירושלים) ובשר. חברות ארציות קוקה קולה טמפו פילסברי מפעל מצות מוסכים מוסכי אוטובוסים אגד קווים גולדן ועוד מפעלי פיצוחים קיטרינג מוסך המשטרתי מפעל תעשייה אווירית בסיס מג"ב עוטף ירושלים וקניון עטרות בבעלות רמי לוי בפארק עובדים כ-6,000 עובדים, מהם כ 3500 ישראלים וכ-2500 עובדי שטחים. בצדו הצפוני של אזור התעשייה נמצא שדה התעופה עטרות שנסגר בעקבות האינתיפאדה השנייה.
היסטוריה.
לאחר מלחמת ששת הימים, בתחילת שנת 1970, בחנה החברה הכלכלית לירושלים אופציות שונות להקמת אזור תעשייה נוסף לעיר והוחלט שהוא יוקם באזור בו שכן מושב עטרות ההיסטורי ושטחיו החקלאיים. לצורך כך הוקצו לקראת סוף שנת 1970, 9 מיליון לירות ישראליות. אזור התעשייה כלל מחסנים לאחסון ולחלוקה, תעשייה קלה ומוסכים. רבים מהעובדים בו היו ערבים-פלסטינים בני השכונות והכפרים הסמוכים. המרחק הרב בין אזור התעשייה לבין מרכז העיר ירושלים, ובעיות ביטחוניות שנבעו ממיקומו, הקשו על התפתחותו, בעיקר בעתות של מתיחות ביטחונית. אלו הגיע לשיאן לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, שהובילה לסגירת 45 מפעלים באזור במשך שנת 2001. באותה תקופה מפעלים גדולים כגון "אינטרקוסמא" לקוסמטיקה, "טבע" לתרופות ומפעל המסוקים של התעשייה האווירית עזבו את האזור. המצב המשיך להידרדר עד שהובע חשש לקיום אזור התעשייה בכלל. החברה הכלכלית לירושלים אף עתרה לבג"ץ שהאזור יוכרז נפגע פעולות איבה. בתגובה הודיע משרד האוצר שהאזור לא יוכרז כ"נפגע איבה", אך יקבל סיוע בשיקומו.