בגיל 17 זכתה בתחרות הפסנתר הבינלאומית בז'נבה. מאז הופיעה ברחבי העולם וערכה מספר ניכר של הקלטות.
בביקורה הראשון של מריה טיפו בצפון אמריקה בסוף שנות ה-50' של המאה ה-20, שם הופיעה ביותר מ-300 קונצרטים, ניתן לה הכינוי הורוביץ מנאפולי". הקלטתה הראשונה, תקליט אריך נגן של 12 סונאטות מאת סקרלטי, שהוקלטה במשך ארבע שעות בלבד בשנת 1955, זכתה לשבחי
הביקורת במגזין ניוזוויק במילים "התקליט המרהיב ביותר של השנה".
הקלטותיה לוריאציות גולדברג של יוהאן סבסטיאן באך ולסונאטות של דומניקו סקרלטי זכו בפרס דיאפזון ד'אור. היא הרבתה לנגן גם את המוזיקה של מוציו קלמנטי, הן בקונצרטים והן בתקליטורים. מעמדה גבוה יותר בקרב פסנתרנים מאשר בציבור הרחב. מרתה ארחריץ' דיברה עליה בריאיון רדיו כ"סנסציונית".
טיפו היא פסנתרנית בעלת עוצמה ווירטואוזיות ניכרות. המבקר פיירו ראטאלינו נזכר בנגינתה כנערה: "זריזותה הייתה דבר שלא ייאמן, והדיוק שלה עלה על זה של מרתה ארחריץ' הוולקנית." הא מסווג אותה עם "מסורת הפרשנים האיטלקים שראשיתה בטוסקניני והיא כוללת את זקי, בנדטי מיכלאנג'לי, פוליני, אקארדו, מוטי, אבאדו: פרשנים השולטים ברגשותיהם ומשיגים את הרושם הרצוי להם על הקהל." הוא מסכם: "מריה טיפו היא אביר אובד-דרך, מוכנה תמיד לצאת למאבק על האידיאל שלה, גם כשאידיאל זה לובש את דמות השטן. האידיאל [שלה] הוא יופי. יש עוד דרכים ליצור מוזיקה, אבל זו ללא ספק אינה הפחותה בהן."
טיפו היא גם מורה מסורה לשליחותה, שמעבירה כיתות אמן בפסטיבל גוביו וב"סקואולה די מוזיקה די פייזולה". היא לימדה בקונסרבטוריונים של ז'נבה, בולצאנו ופירנצה.
אובידיוס (מכתש פגיעה)
מכתש אובידיוס הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של אובידיוס. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976.
דן יקיר (מדען)
דן יקיר (נולד ב-1953) הוא פרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת במכון ויצמן למדע. חתן פרס ישראל בתחום חקר מדעי כדור הארץ, גאולוגיה ומדעי האטמוספירה לשנת תשע"ט.
ביוגרפיה.
יקיר הוא בוגר כפר הנוער כנות. למד באוניברסיטה העברית בירושלים שבה קיבל תואר ראשון (1978), תואר שני (1980) ותואר דוקטור (1987) בביוכימיה חקלאית ובחקר הפוטוסינתזה, על עבודה שכותרתה "השפעת צינה על המנגנון הפוטוסינתטי בעגבניות". יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ובאוניברסיטת דיוק. ב-1991 הצטרף במלגת אלון לסגל המחלקה למדעי הסביבה (כיום המחלקה למדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת) במכון ויצמן למדע, והתקדם לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 2003–2009 כיהן כראש המחלקה וכראש מרכז זוסמן למדעי הסביבה.
הוא כיהן כחבר הוועד המנהל של המעבדה הימית הבין-אוניברסיטאית באילת (2009–2015), מכון הערבה ללימודי הסביבה (החל מ-2013), מכון דוידסון לחינוך מדעי (החל מ-2010), והאגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (2010–2016), והוא יו"ר מועצת הפרופסורים של מכון ויצמן.
בשנת 2006 הוענק לו פרס לנדאו למדעים ולמחקר.
פרופ' יקיר הוא חתן פרס ישראל בתחום חקר מדעי כדור הארץ, גאולוגיה ומדעי האטמוספירה לשנת תשע"ט. בנימוקי ועדת הפרס נכתב:
כולם יצאו לקרב
"כולם יצאו לקרב" הוא רומן אוטוביוגרפי מאת דוד פוגל, המגולל את קורותיו של רודולף וייכרט, בן דמותו של הסופר, במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת. כתיבת היצירה לא נשלמה; פוגל חיבר אותה בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים, אך בשנת 1944 נתפס על ידי הנאצים במקום מושבו באוטוויל שבצרפת ונשלח לאושוויץ, שם נספה. זוהי היצירה היחידה שכתב פוגל ביידיש, אולם עד כה היא פורסמה בעברית בלבד, בתרגומו של מנחם פרי שעיבד וערך את הרומן מתוך טיוטה בלתי גמורה שנמצאה בעזבונו של היוצר (הנוסח העברי המודפס מונה כ-130 עמודים). פרי אף העניק לרומן את שמו, הלקוח מתוך אחד משיריו האחרונים של פוגל, הפותח במילים "שַׁעֲטַת צְבָאוֹת בִּמְלוֹא תֵבֵל". "כולם יצאו לקרב" יצא לאור לראשונה בשנת 1990 בהוצאת הספרייה החדשה, כחלק מהקובץ תחנות כבות המאגד את כלל יצירות הפרוזה של פוגל (למעט חיי נישואים).
תקציר העלילה.
עלילת "כולם יצאו לקרב" נפתחת בשניים בספטמבר 1939, יום אחד לפני הכרזת המלחמה של צרפת על גרמניה הנאצית. רודולף וייכרט, אמן יהודי ונתין אוסטרי לשעבר המתגורר כעת בצרפת, נוסע עם בתו בת העשר ברכבת האחרונה מפריז לאוטוויל (Hauteville), שם שוהה אשתו חולת השחפת בבית מרפא. כחודש לאחר מכן, בשלושה באוקטובר, שוטרים צרפתים מגיעים לעצור אותו בפנסיון שהוא שוהה בו, במטרה לשלחו לאחד ממחנות ההסגר המיועדים לנתינים זרים. כפי שמסביר במאמרו דן לאור, עם פרוץ המלחמה החל להתעורר בצרפת חשש כבד מפני "גיס חמישי": כתוצאה מכך, תוך ימים ספורים הפכו עשרות אלפי מהגרים גרמנים ואוסטרים לשוהים בלתי רצויים, הובלו למרכזי איסוף ומשם נשלחו למחנות מעצר מאולתרים, שבהם שהו לעיתים גם חודשים ממושכים. מחנות אלה כונו לימים "מחנות הבושה" ("les camps de la honte"), שכּן באופן אירוני (או פרדוקסלי), רבים מהעצורים היו פליטים שנמלטו מארצות הרייך השלישי בדיוק משום היותם מתנגדים מובהקים של המשטר הנאצי – או, לחלופין, קורבנותיו. כך, יהודים, קומוניסטים ואחרים שנרדפו על ידי הנאצים ואף נכלאו במחנות ריכוז, מצאו עצמם על אדמת צרפת חשודים כאזרחיו-נציגיו של האויב הגרמני שממנו ברחו.
מחנה האיסוף בבורג.
השוטרים הצרפתים מבטיחים לווייכרט כי משך שהותו במחנה לא יעלה על ימים ספורים, לאחר שוועדת המיון שמונתה לצורך העניין תבחן את מסמכיו ותמצא כי אין הוא מהווה סכנה לצרפת, אך הוא מפקפק בנכונותה של הבטחה זו. וייכרט מורשה להיפרד מאשתו המאושפזת בבית החולים ומבתו שאותה שיכן מבעוד מועד אצל משפחה צרפתית זעיר-בורגנית, אך כבר בבוקר המחרת נשלח למחנה האיסוף בבורג (Bourg). תנאי המעצר בבורג טובים יחסית, והעצורים זוכים למזון ושתייה, לתנאים סניטריים, לביקורים מבני משפחה וכן ליחס הוגן מצד חיילי המחנה; משכך, האווירה במחנה אופטימית והעצורים מבלים את זמנם במשחקי קלפים, בשירה, בשיחה ובשתייה לשוכרה. את חדר המעצר חולק וייכרט עם שורת מהגרים-פליטים אחרים, חלקם יהודים, ומתוודע לקורותיהם ולאופיים במהלך שהותו בבורג: דוקטור ריכרד פריד, רופא הנהנה להפגין את ידיעותיו גם שלא לצורך; קארל ("קארלכן") אמבאך, שפיו מלא תמיד גלולות-מציצה נגד שיעול, המבקש לשמש כנציג העצורים ולהתחבב על הכול; ד"ר יוכם זליגסון החכם וטוב הלב, שופט לשעבר; יוהאן שטרנהיימר, בעל בית חרושת שירד מנכסיו עם עליית הנאצים לשלטון; ואוטו שטוקר חולה הזאבת, שמראהו מעורר סלידה. כאן, כמו גם בהמשך היצירה, התיאור הפרטני של דמויותיהם של העצורים משרטט בפני הקורא את דיוקנה של חברת המהגרים, על שלל לאומיהם של הפרטים בתוכה, עמדותיהם הפוליטיות, אמונותיהם הדתיות ומעמדותיהם החברתיים – אינדיבידואלים שנדחסו כעת יחד בלית ברירה אל חלל מצומצם, כאילו היו מקשה אחת, בשל המציאות שנכפתה עליהם. בכך קורותיהן ואופיין של דמויות אלה נעים בין האישי לכללי, כאשר מחד גיסא הן בעלות ביוגרפיה ועולם פרטיים, ומאידך גיסא הן כפופות למעמד חברתי ולזמן ההיסטורי בתוכם הן נתונות והופכות לסמל מייצג תחת מכבש המלחמה.
ארנדון.
כשבוע מיום הגעתו לבורג, וייכרט נשלח עם שאר היהודים למחנה המעצר בארנדון (Arandon), שהיה בעברו בית חרושת לאוטומובילים. בימים שלאחר מכן מצטרפים פליטים יהודיים נוספים אל החבורה הקטנה, תחילה מן האצטדיון בליון ואחר כך ממחנה שאמבאראן. בתוך כך מתוודע וייכרט לשורה של דמויות נוספות, ובהן פְרידֶה, היפוכונדר אשר הכול מזלזלים בו, מקטרת כבויה תמיד בפיו; פאול וייס, אדם מפוקפק המשתלט על חלקת הרחצה המעופשת של המחנה ומכונה "בלן" – ושלאחר הדחתו מתפקיד זה, ממציא לו מני מסחר אחרים מהם הוא מוצא את פרנסתו; מפקד המחנה, קאפיטן לדו בעל מבט הפלדה, וסגנו, סרז'נט אבי המכונה על ידי העצורים "נחש המשקפיים", המחילים משטר עריצות כמו-צבאי על יושבי ארנדון. אנשי שאמבאראן מגיעים לארנדון בקבוצות ממוספרות, מאחת עד חמש-עשרה; קודמיהם במחנה – אנשי בורג וליון– חייבים להקים לעצמם קבוצה משלהם, שבמהרה תהפוך לקבוצת הקשישים היושבת ללא מעשה, משוחררת ממלאכה; בתוכם מצוי גם וייכרט בן הארבעים ושמונה, הצעיר שבחבורה. הם בוחרים לעצמם את המספר אפס, המקובל גם על המנהלה הצרפתית של המחנה.
התנאים בארנדון קשים מאוד, בוודאי בהשוואה לבורג: המזון מועט ומעופש, המים בלתי נקיים והתנאים הסניטריים מצויים מתחת לכל ביקורת; החורף מביא עמו קור מקפיא אשר אין ממנו הגנה באולמות השינה הפרוצים לרוח. שורה של ציוויים, חלקם מגוחכים וחסרי כל פשר, ניחתת על העצורים, אשר עוברים חקירות מצד מפקדי המחנה, המבקשים לדעת ולרשום הכול על אודותיהם. עם זאת, למרות התנאים הקשים – ואולי דווקא בגללם – חברת יושבי המחנה נדמית, לפרקים, כמעין דגם בזעיר-אנפין לחברה שב"חוץ": העצורים מוצאים לעצמם מיני פרנסות, מייסדים בית משפט לפתרון סכסוכים המתגלעים בינם לבין עצמם, מארגנים ערבי תרבות והרצאות, מייסדים להקת תיאטרון ונהנים ממופעי קברט.