בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב כרמי לצבא הבריטי ליחידת חיל הרגלים ה"באפס", והיה סמל מחלקתי בפלוגה ששמרה על שדה התעופה של חיפה, על מחסני נשק ותחמושת בסביבת חיפה ועל הנמל ושובר הגלים. למראה הנשק הרב, החליט להעביר חלק ממנו להגנה. לימים סיפר: "אם כי ידעתי, שתחמושת זו מיועדת לחזית, למלחמה בנאצים, הלא הייתה כאן, לנגד עיניי, כמות עצומה כל כך של תחמושת, עד שלא יכולתי להימנע מהרהורים על ניסיון 'ללוות' משהו, למען צורכי ההגנה הדוחקים." כרמי סיפר על כך ליצחק שדה, ולאחר הרבה מאמצי שכנוע, קיבל אור ירוק. בקיץ 1941, הוביל כרמי כעשרים אנשי "הגנה" אל מצבורי נשק קל, והשלל היה עשרים ארגזי תחמושת. בעקבות הצלחה ראשונה זאת, באו רכישות נוספות.
בהמשך היה רב־סמל פלוגתי בקבוצת החקירה המיוחדת SIG שהורכבה מ־38 חיילים יהודים, רובם מארץ ישראל, דוברי השפה הגרמנית ופעלה במדבר לוב וביצעה פשיטות נועזות מעבר לקווי האויב הגרמני.
כרמי המשיך בפעילות רכש נשק לארגון "ההגנה" ממצרים ומהמדבר המערבי, בזמן המלחמה. בפברואר 1943, הקימה "ההגנה" מרכז רכש בקהיר, בפיקודו של לוי אברהמי, ראש הש"י בחיפה, שהגיע, בעזרתו של ישראל כרמי, למצרים מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי. במסגרת פעולות רכש אלו הוכנה בסדנת יחידתו של כרמי משאית שלל גרמנית (מאלו ששימשו את יחידות הקומנדו להעברת חילים מחופשים במדים גרמניים לביצוע מבצעים מאחורי קווי האויב), עליה הועמסו חמישה טון תחמושת ונשק, כולל מקלעים ותת־מקלעים. כרמי יצא עם משאית זו, כשבידו מסמכים המעידים כביכול שהנשק נשלח לשם בדיקה במשרדי המודיעין הבריטי בארץ ישראל, דרך המדבר המערבי, עד שהגיע עמה בשלום לקיבוצו גבעת השלושה, שם נפרק הנשק ונשלח למחסני "ההגנה".
בבריגדה, בנוקמים ובבריחה.
בשנת 1944 עבר לשרת בבריגדה היהודית שלחמה בחזית איטליה. לאחר תום המלחמה נמנה עם קבוצת הנוקמים, קבוצה שביצעה מעשי נקם בפושעי מלחמה נאצים, לצדם של חיים לסקוב, מאיר זורע, שמעון אבידן ואחרים. בתום המלחמה חזר לגבעת השלושה, אך שב לאירופה כדי לקחת חלק בפעולות תנועת הבריחה, שהעבירה ניצולי שואה ממזרח וממרכז אירופה לנמלי איטליה, משם העפילו לארץ ישראל.
במלחמת העצמאות.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות סייע כרמי לפליקס באטוס בהקמת הקורס הראשון ב"הגנה" למפקדי שריון. פליקס ביאטוס היה לוחם בצבא האדום לשעבר שלאחר מכן הקים את גדוד הטנקים במסגרת חטיבה 8, חטיבת השריון הראשונה של חיל השריון הישראלי. לאחר מכן הוצב כרמי לשירות המשוריינים (שמ"ש) של "ההגנה" שעל בסיסו הוקם לאחר מכן חיל השריון.
מיד לאחר הכרזת העצמאות הוקמו שתי פלוגות ג'יפים שנשלחו לנגב וכרמי נתמנה לפקד על אחת מהן. על בסיס פלוגות אלו הוקם הגדוד התשיעי של הפלמ"ח שהיה גדוד פשיטה ממונע במסגרת חטיבת הנגב וישראל כרמי מונה למפקדו. הגדוד פשט על שדה התעופה של עזה ופוצץ את גשר דאהרייה.
בעת ההתקפה על קיבוץ נגבה, ביוני 1948, היה הכוח של כרמי בדרכו דרומה וחטיבת גבעתי שלחה אותו לעזרת נגבה. ישראל כרמי סיפר לימים:
מיד לאחר נסיגתם של הטנקים המצרים מגדרות נגבה, נסוגו ממנה שאר כלי-הרכב המשוריינים ואנשי חיל הרגלים המצרי. תוך כדי כך סבלו אנשי החי"ר המצרים אבדות כבדות מאש מגיני נגבה.
ביוני 1948, בעת ההפוגה הראשונה, והטבעת אלטלנה נערך כרמי להתקפה על מצודת זאב, משכן הצה"ר ובית"ר שברחוב המלך ג'ורג', אולם ההוראה לביצוע ההתקפה בוטלה ברגע האחרון.
הגדוד התשיעי השתתף בהדיפת ההתקפה על קיבוץ בארות יצחק ולחם בהתקפה השנייה על משטרת עיראק סווידאן, בכיבוש באר שבע ועוד. בסוף 1948 החליף חיים בר לב את כרמי בפיקוד על הגדוד, וכרמי עבר לחטיבה 7 עד לתום המלחמה
לאחר המלחמה.
ישראל כרמי חזר לזמן מה לקיבוצו, גבעת השלושה, בטרם שב וחזר לשרת בצה"ל. בשנת 1952 התמנה כמפקד גדוד הסיור של פיקוד הדרום. בשנת 1954 מונה למפקד עוצבת בני חיל. במלחמת סיני, בשנת 1956, היה סגנו של דוד אלעזר בפיקוד על חטיבת הנגב, חטיבת חיל רגלים במילואים שלחמה ברצועת עזה. לאחר המלחמה שירת כמפקד חטיבה 27. בשנת 1962 נתמנה לתפקיד קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), ואותו מילא עד לפרישתו מצה"ל בשנת 1971. את זיכרונותיו מזירות הקרב הרבות שהשתתף בהן העלה על הכתב בספרו "בדרך לוחמים" שיצא לאור בשנת 1960.
ישראל כרמי נפטר בשנת 2008, בגיל 92.
תור הזהב (מיתולוגיה יוונית)
המונח "תוֹר הזהב" (ביוונית: Χρυσόν Γένος, "כריסון ינוס") במיתולוגיה היוונית מתייחס לתקופה המאושרת ביותר בתחילת האנושות (לפני תקופות הברזל הארד והכסף).
הייתה זו תקופה שבה האדם היה טהור ובן אלמוות, ושבה שרר מצב אידיאלי של שלום, הרמוניה, יציבות ורווחה.
המשורר היווני הסיודוס בן המאה השמינית לפנה"ס מסביר בפואמה "עבודות וימים" כי לפני תקופתו התקיימו ארבע תקופות, שהראשונה והמושלמת ביותר שבהן הייתה "תור הזהב". הוא כתב:
תור הזהב מופיע גם ביצירותיהם של המשוררים הרומיים ורגיליוס ("עבודת האדמה") ואובידיוס ("מטמורפוזות"). אובידיוס כתב:
תור הזהב בא לקיצו כשהודח סטורן ויופיטר תפס את מקומו, אז התחיל "תור הכסף" בו נוצרו עונות השנה (במקום האביב התמידי של תור הזהב) והאדמה החלה לדרוש עיבוד כדי להפיק יבול.
המונח משמש בהשאלה לתיאור כל תקופה טובה בתולדות ציוויליזציה כלשהי.
תומר (מושב)
תומר (תֹּמֶר) היא התנחלות וכן מושב עובדים בבקעת הירדן השייך לתנועת המושבים ונמצא בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1976 ושמו ניתן לו בגלל עצי התמר הרבים הנפוצים באזור בו הוקם. מקץ שנתיים, בשנת 1978, עבר היישוב למיקומו הנוכחי. מושב תומר ממוקם במרכז בקעת הירדן על כביש 90, מרחק של 4 קילומטר דרומית לצומת פצאל ("מפגש הבקעה").
רוב התושבים עוסקים בענפי חקלאות שונים כגון: כרמים, פרחים וירקות לייצוא.
המבנה המתארי של היישוב הוא בצורת משולש כאשר שכונות המגורים הם 8 אשכולות הפזורים בתוך המשולש. הגישה לאשכולות בדרך היקפית התוחמת את אזור המגורים, וממנו יש כביש המוביל פנימה לאשכול המגורים.
חקלאות.
היקף שטחי הקרקע המיועדים לחקלאות בתומר הוא כ-4,200 דונם. הקרקעות החקלאיות אינן צמודות לבתי המגורים אלא נמצאות בסמוך ליישוב ובמרחק. מרבית חברי המושב עוסקים בחקלאות כמקצוע העיקרי, ומיעוטם מלבד חקלאות עובדים בעיסוק נוסף. הגידולים העיקריים בתומר הם פלפל לייצוא, מטעי תמרים, כרמים (ענבי מאכל), תבלינים, עגבניות שרי ופרחים.
אקסום
אַקְסוּם (באמהרית: አክሱም, תעתיק מדויק: אכסום) היא עיר בצפון אתיופיה השוכנת במחוז תיגראי המרכזית שבתיגראי. היא ממוקמת לצד בסיסו של רכס הרי עדווה בגובה של 2,130 מטר מעל פני הים. העיר נתנה את שמה לממלכת אקסום אשר שלטה באזור משך 1,500 שנה לערך, משנת 400 לפנה"ס ועד המאה ה-10. אקסום היא העיר הקדושה ביותר לנוצרים באתיופיה, ובה הוכתרו קיסרי אתיופיה בני השושלת הסולומונית. הכנסייה האורתודוקסית האתיופית טוענת שבכנסיית גבירתנו מרים מציון שבאקסום שוכן ארון הברית המקורי והעתיק, ובו לוחות הברית שניתנו למשה בהר סיני, ואתיופים רבים מאמינים בכך בכל לב.
לפי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה ב-2015, מנתה אוכלוסיית אקסום 66,800 נפש. כ-85% מכלל האוכלוסייה חברים בכנסייה האתיופית האורתודוקסית, ויתרתה מוסלמית סונית, נוצרית פרוטסטנטית וחברי קהילה נוצרית לא אורתודוקסית. ערכה ההיסטורי של אקסום זיכה אותה בתואר אתר מורשת עולמית מארגון אונסק"ו בשנת 1980, אף שרובה המכריע של העיר טרם נחקר.
היסטוריה.
לפי האגדה המקומית שימשה אקסום כבירתה של מלכת שבא במאה ה-10 לפנה"ס, אך ברי כי מדובר באגדה בלבד. ממלכת אקסום נוסדה בסביבות שנת 400 לפנה"ס ובמאה ה-1 לספירה הייתה לכוח משמעותי בצפון אתיופיה והייתה ידועה לסוחרים יוונים. במאה ה-3 חרגה השפעתה של הממלכה מתחומי אפריקה וגלשה לדרום-מערבו של חצי האי ערב.
ממלכת אקסום פיתחה שפה כתובה משל עצמה הנקראת געז, וסגנון אדריכלי שייחודו בהקמתן של אסטלות גרניט עצומות ברחבי העיר. הממלכה הגיעה לשיאה בתקופתו של אזנה, מלך אקסום, אשר הוטבל לנצרות בשנת 325 או 328. בשיאה שלטה אקסום על אזורים נרחבים בצפון אתיופיה, אריתריאה, צפון סודאן, דרום מצרים, ג'יבוטי, תימן ודרום ערב הסעודית, ושטחה הסתכם בכ-1.25 מיליון קמ"ר.
הסיבות המדויקות לשקיעתה של הממלכה אינן ידועות בבירור אך נראה שזו נגרמה על ידי קבוצות מוסלמיות אשר ערערו את שליטתה בדרכי המסחר. בסופו של דבר נמוגו קשריה המסחריים של הממלכה עם אלכסנדריה, האימפריה הביזנטית ועם דרום אירופה, וגדולתה הייתה כלא הייתה. כפי ששקעה הממלכה, כך ירדה גם העיר מגדולתה, ואיבדה את מרבית תושביה אשר הוכרחו להגר דרומה. באמצע המאה ה-7 ננטשה העיר אך המקום המשיך ושימש כמקום פולחן דתי וכמקום הכתרת קיסרי אתיופיה על מנת להראות את המשכיות שושלת המלוכה. המלך האחרון של ממלכת אקסום אשר הומלך בעיר שלט במאה ה-10, אם כי השושלת כבר ירדה מגדולתה זמן רב קודם לכן.
אתרי העיר.
אורכה של העיר כ-4 ק"מ ממזרח למערב ורוחבה מגיע ל-1.5 ק"מ לכל היותר. היא בנויה בצורת חצי סהר סביב גבעה הנישאת לגובה של 2,225 מטר, קרי כ-100 מטר מעל העיר והשוכנת מצפון לה. בחלקה הצפון-מערבי של העיר, ממערב לגבעה, שוכנים שדה האסטלות הצפוני ומתחם כנסיית גבירתנו מרים מציון.
שדה האסטלות הצפוני.