לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרף ילין למפלגת "יש עתיד" והוצב במקום השביעי. לאחר שהרשימה זכתה ב-11 מושבים, נבחר ילין לכנסת. שימש כחבר בוועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת וכיהן כיושב-ראש השדולה למען השלטון המקומי, יושב-ראש השדולה לעוטף ישראל וכיושב-ראש השדולה החקלאית.
בראשית 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הודיע כי הוא עוזב את "יש עתיד" ולא יתמודד מטעמה לכנסת. ב-20 בפברואר 2019 שוריין במקום ה-10 ברשימת "העבודה". המפלגה זכתה בשישה מנדטים וילין לא נכנס לכנסת.
לאחר פיזור הכנסת ה-21 בסוף מאי 2019 ולקראת הבחירות לכנסת ה-22, הודיע ילין כי הוא מוותר על השריון ברשימת העבודה לכנסת שקיבל מהיו"ר הפורש אבי גבאי, וכי הוא פורש מהחיים הפוליטיים.
חיים אישיים.
ילין הוא תושב בארי. ואב לארבעה.
וייט פליינס
וייט פליינס (באנגלית: White Plains) היא בירת מחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היישוב ממוקם בדרום-מרכז מחוז וסטצ'סטר, כאשר אזור מרכז העיר של וייט פליינס נמצא כ-11 קילומטרים מזרחית לנהר ההדסון. העיר גובלת בצפון בעיר של נורת' קאסל, מצפון וממזרח בעיר האריסון, בדרום בעיר סקרסדייל, ובמערב בעיר גרינבור.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2000 אוכלוסיית העיר באותה העת מנתה 53,077 תושבים, 20,921 משקי בית, ו-12,704 משפחות. צפיפות האוכלוסייה באותה העת הייתה 2,091.1 אנשים לקילומטר מרובע. 64.93% מהתושבים הם לבנים, 15.91% אפרו-אמריקאים, 4.5% אסייתים, 0.34% אינדיאנים, 10.37% מגזע אחר ו-3.88% משני גזעים או יותר.
בשנת 2010, המגזין ביזנסוויק ציין כי וייט פליינס היא אחת הערים בעלות הצמיחה המהירה ביותר בארצות הברית.
גאוגרפיה.
העיר משתרעת על שטח של כ-25.6 קילומטרים רבועים, מתוכם 25.4 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-0.2 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת 154 מטרים מעל פני ים.
תושבים נודעים מוייט פליינס.
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו או גדלו בוייט פליינס כוללים את:
מנטל
ענישה קולקטיבית ביהדות
הענישה הקולקטיבית ביהדות היא השקפת היהדות על הענישה הקולקטיבית, כלומר ענישת אוכלוסייה שלמה משום חטאם של בודדים.
התנ"ך מביע כמה פעמים גינוי לשימוש בענישה קולקטיבית: , , וכתמיהת אברהם אבינו .
בתנ"ך.
בסיפורי התנ"ך אנו מוצאים כמה פעמים מקרים שבהם נעשה שימוש בענישה קולקטיבית:
ניתן לחלק את סוגי הענישה הקולקטיבית לשניים, ענישה הנעשית בידי הבורא (כמו המבול, עונש מחלוקת קורח ועדתו, ועוד) וענישה הנעשית בידי אדם אך על-פי ציווי האל (מחיית זרע עמלק או עיר הנידחת). לעומת דוגמאות אלו, מצינו בתנ"ך ענישה קולקטיבית הנעשית בידי אדם, לא משום ציווי הבורא.
הריגת אנשי שכם.
לאחר מעשה דינה, מקנאים לכבודה שמעון ולוי, נוטלים איש חרבם והורגים את כל הזכרים תושבי שכם, בעודם כואבים אחרי ברית מילה שעשו כחלק מהסכם פיקטיבי עם בני יעקב. מדברי יעקב אביהם לאחר המעשה עולה שלא כעס על עצם הריגת תושבי שכם, אלא אך ורק מתוצאות המעשה.
לטעם הריגת כל תושבי העיר, על אף שהחוטא היה רק שכם בן חמור, ניתנו טעמים רבים:
רבי משה בן מיימון נתן נימוק הלכתי המחייב הריגת כל אנשי שכם: בני-נח מצווים על הדינים – כלומר קיום מערכת משפט מסודרת, ומכיוון שתושבי שכם לא הקימו מערכת משפט שכזו, שהרי שכם גזל את דינה והם לא הענישו אותו, התחייבו תושבי העיר כולה מיתה.
הרמב"ן פירש כי תושבי העיר היו חייבים מיתה בלי קשר למעשה דינה, אך היות שמלכם חטא והם כולם נתיניו, הרגו שמעון ולוי את תושבי העיר כולה.
האור החיים הציע, כי הריגת אנשי שכם הייתה מכורח המציאות, שהרי תושבי שכם היו מונעים מבני יעקב להרוג את מלכם שהוא אכן היה חייב מיתה מן הדין.
כך או כך, פרשנים אלו מציעים לראות את הרג כל אנשי העיר לא כענישה קולקטיבית גרידא, כי אם מעשה בעל נימוק כשלעצמו וניכר כי הענישה הקולקטיבית אינה מקובלת בעיניהם.
הדבר מודגש בדברי פרשנים מאוחרים המפרשים את דברי יעקב כגינוי מוחלט למעשה, כך שהריגת אנשי שכם אכן לא הייתה ראויה כל עיקר. "אילו הרגו את שכם וחמור, ודאי היה הדין עמהם. אך הם לא חסו על אנשים חסרי מגן, המסורים בידיהם בלא כוח. גדולה מזו, הם שדדו, ובדרך כלל פקדו על אנשי העיר את עוון אדוניהם. לכך לא הייתה כל הצדקה".
פרשנות אחרת היא כי הריגת תושבי שכם הייתה למעשה מלחמה, כעם נגד עם, בדומה למלחמת מדין ובמלחמה כזו מותרת הריגת כל תושבי העיר. גישה זו, מצדיקה למעשה את הענישה הקולקטיבית כאקט מלחמתי, כך שבמהלך מלחמה הענישה הקולקטיבית מותרת.
גדעון ואנשי פנואל.
הנביא מספר אשר בעת מלחמת גדעון נגד מלכי מדין ביקש גדעון מאנשי העיר סוכות לחם עבור אנשיו. שרי העיר סירבו וגדעון נשבע כי בשובו מהמלחמה ידוש את בשרם בקוצי המדבר ובברקנים. גם אנשי פנואל סירבו לבוא לעזרתו, להם נשבע גדעון כי יתוץ את מגדלם.
בשובו מנצח מהקרב, מקיים גדעון את הבטחתו: שבעים ושבעה זקני סוכות יוסרו בקוצים. גם את מגדל העיר פנואל נתץ גדעון, אך הפסוק מוסיף .
הפרשנים מרגישים בקושי, מדוע נהרגו תושבי העיר פנואל כולה, זאת בייחוד לאור העובדה שבעיר הסמוכה, סוכות, רק השרים נענשו.
יש המפרשים כי גדעון לא התכוון להרוג את אנשי פנואל, ועשה זאת רק מפני שנלחמו בו כדי למנוע את נתיצת המגדל. מכך יש להסיק, כי העונש הקולקטיבי אינו דבר ראוי כשלעצמו, רק במקרה שהדבר נצרך לצורך אחר – יש להתירו.
על-פי מוטיב זה, בהכרח שעצם נתיצת המגדל לא הייתה לשווא ולשם עונש גרידא. גדעון ראה שתושבי העיר אינם חשים כחלק מהעם כולו וצרותיהם אינם נוגעות להם כלל, מפני המגדל המגן ושומר עליהם מפני הצרות המתרחשות, לכך נועדה הריסת המגדל לחבר את תושבי העיר עם שאר העם, מטאפורית ומעשית.
פרשנים אחרים מציעים גישה שונה, לפיה גדעון תכנן מלכתחילה להרוג את כל תושבי העיר, ולכך היה לו צידוק: אחרי שראה את רוע לבם ותכונותיהם השליליות שלא הסכימו לסייע במלחמה ולו עזרה פשוטה וקלה שכזו, הגיע גדעון למסקנה שעליהם למות או מפני שבסירובם לעזור לו היה בכך מרידה במלכות שעונשה מוות.
גישה זו, אינה שוללת ענישה קולקטיבית לחלוטין, אלא נותנת בידי המנהיג את סמכות ההחלטה מתי לבצעה, אך גם זאת מתוך הצדקה מוסרית למעשה, אם מתוך מעשי העיר או כתגובה למרידה במלכות.
הרג בני אפרים.
הנביא מספר כי לאחר מלחמתו של יפתח עם בני עמון, אנשי שבט אפרים התכנסו על כך שלא צרפם עמו למלחמה:
אודות כך כותב רבי דוד קמחי ש"ההרג הרב הזה היה לעונש עונות שהיו בשבט אפרים בנסתר", אך לא ביאר טעם היתר ההריגה, שהרי בוודאי לא ידעו אנשי גלעד את עוונות שבט אפרים שבשביל כך יהרגום.
פילגש בגבעה.
בסיום מעשה פילגש בגבעה, מציין הנביא כי ישראל הרגו את כל שבט בנימין, כולל הבהמות, ואף העלו את הערים באש. ניכר שזהו עונש קולקטיבי שמטרתו לגדוע את השבט מישראל (), כשהדבר נעשה על-פי רצון ה' ושאלה באורים ותומים ().
לכך יש להשתמש בנימוק שבשעת מלחמה אין איסור רציחה, ומכיוון שישראל הכריזו מלחמה על שבט בנימין הותרה הריגת משפחותיהם גם-כן, וגישה זו למעשה מתירה ענישה קולקטיבית בעת מלחמה.
ההלכה הפסוקה.
הרמב"ם פסק: "ואם לא השלימו או שהשלימו ולא קבלו שבע מצות. עושין עמהם מלחמה והורגין כל הזכרים הגדולים. ובוזזין כל ממונם וטפם. ואין הורגין אשה ולא קטן שנאמר "והנשים והטף" – זה טף של זכרים" ().
כלומר, ענישה קולקטיבית מותרת כנגד גברים בוגרים, אך מוגבלת תחת תנאים מסוימים (אחרי קריאה לשלום, נתינת אפשרות לעזיבה ועוד). בנוסף, בזיזת הממון מותרת בעת מלחמה, לעומת גזל הגוי, האסור בעת שלום.
הד לקושי המוסרי בעונש הקולקטיבי המוטל על הגברים, ללא הבט על השתתפותו במלחמה או לו, ניתן למצוא במחלוקת הפוסקים בפירוש דברי הרמב"ם "הורגין כל הזכרים הגדולים": האם פירוש דברי הרמב"ם הוא כפשוטו, כל הזכרים הבוגרים ממש או שמא דווקא משתתפי המלחמה בפועל.
ריו גרנדה (פירושונים)
אוזי
אוֹזִי (Aussie, בארצות הברית ובאנגליה מבוטא: אוסי) היא כינוי סלנגי בו משתמשים האוסטרלים, לכנות את עצמם. באירועי ספורט ואחרים, משמשת המילה כשהיא נאמרת 3 פעמים ברציפות (אוזי, אוזי, אוזי), כקריאת עידוד. לעיתים קרובות משמש הביטוי כתיאור לאוסטרליה עצמה (I'm in Aussie).
האוסטרלים ידועים כחובבי סלנג, ולמרות ששפתם הרשמית היא אנגלית, הם משתמשים בביטויים רבים, אשר לא יהיו נהירים לדובר אנגלית מצוי. האוסטרלי, אינו רואה במילה "אוזי" כינוי גנאי, והוא משתמש בה כלפי עצמו, בני עמו, מולדתו וחיות המחמד שלו. מהמילה איזו, נגזרו ביטויים נוספים כגון:
מופלא הסמוך לאיש
מופלא הסמוך לאיש הוא מושג תלמודי-הלכתי, המתאר ילד הקרוב להיות בן מצוות, כלומר בן 12 לזכר או בת 11 לנקבה. לגיל זה ישנה משמעות בדיני "הפלאה" (התחומים בהם ישנה החלת חלות באמצעות דיבור), ולעניינים מסוימים מעשיו חלים כאילו היה גדול.
דינו של מופלא הסמוך לאיש.
אף על פי שמופלא הסמוך לאיש עודנו קטן, ומשכך אינו מוגדר כבר דעת האחראי למעשיו בדרך כלל, מופלא הסמוך לאיש יכול לנדור, להישבע או להקדיש וכיוצא בזה, ונדריו חלים כנדרי גדול. לאחר שנדר, יש לבדוק האם הוא יודע את משמעות הנדר ואם הוא מבין לשם מי הוא נודר או מקדיש, ואם התברר שהוא יודע את משמעות מעשיו, נדריו יהיו קיימים על אף שעדיין איננו נחשב איש עד גיל מצוות. הטעם לדין זה, הוא משום שבגיל כזה אנו יכולים לבדוק אם הילד יודע מה משמעות הנדר או ההקדש. קודם גיל זה אפילו אם הילד אומר בפירוש שהוא מבין מהו נדר, נדריו לא חלים, ולדבריו אין משמעות הלכתית.
תוקף הדין.