מלחמת שבע השנים נמשכה בין השנים 1756–1763, והייתה את פרוסיה, בריטניה הגדולה והנובר (עם המלך הבריטי כנסיך-בוחר) נגד אוסטריה, צרפת, רוסיה, שוודיה, ומדינות גרמניה הקטנות יותר. ספרד נגררה לסכסוך מאוחר יותר בשנת 1761, לצד צרפת. ספרד הסכימה לתקוף את פורטוגל - בעלת הברית של בריטניה ובעקבות כך פלשה אליה בשנת 1762, פלישה שהסתיימה באסון. גרוע מכך - הבירות של הודו המזרחית והמערבית הספרדיות - מנילה והוואנה בהתאמה נתפסו על ידי הבריטים. לאחר הסכם פריז בשנת 1763 הוחזרו גם הוואנה וגם מנילה לספרד, בתמורה למסירת פלורידה לבריטניה.
מלחמת המהפכה האמריקאית.
בתקווה לנקום בבריטים על תבוסתם במלחמת שבע השנים, הציעה צרפת תמיכה למורדים האמריקנים המבקשים עצמאות מבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובשנת 1778 נכנסה למלחמה לצדם. לאחר מכן הם דחקו בספרד לעשות זאת, בתקווה שהכוח המשולב יהיה חזק מספיק כדי להתגבר על הצי המלכותי הבריטי ויוכל לפלוש לאנגליה. בשנת 1779 הצטרפה ספרד למלחמה, בתקווה לנצל את בריטניה המוחלשת באופן משמעותי.
ברנרדו דה גלבז, מושל לואיזיאנה הספרדית, פיקד על כוח קוטטני שהורכב מפוארטו ריקנים, ונצואלים, דומיניקנים, סלבדורים, ניקרגואנים ומקסיקנים במהלך המלחמה המהפכנית. הם ניצלו את הסחת דעתם של הבריטים בשל המהפכה, וכבשו את הערים מוביל, פנסקולה וסנט לואיס.
באירופה נותרו בעלות בריתה המסורתית של בריטניה אוסטריה ופורטוגל נייטרליות והותירו אותן מבודדות. בגלל זה כמעט ולא הייתה פעילות צבאית ביבשת אירופה מלבד המצור הגדול על גיברלטר. למרות מצוקה ממושכת, חיל המצב הבריטי שם הצליח להחזיק מעמד עד שהוקל עליו והסלע נשאר בידי בריטים בעקבות חוזה פריז. המצור נמשך שלוש שנים ושבעה חודשים והיה הארוך ביותר בתולדות הצבא הבריטי. באותן שנים הסלע נפגע על ידי 244,104 פגזי ארטילריה מהים לחוף ו-14,283 פגזים שנורו מצפון. 663 תותחי המגנים השיבו בתגובה 200,600 סיבובים וספינות בריטיות השליכו עוד 5,000 פגזים. המגנים איבדו 333 הרוגים בקרב, 1,010 פצועים ו-1,034 הרוגים ממחלות. האנשים ששירתו בתותחי חיל המצב איבדו 196 הרוגים או פצועים. בנוסף, 196 עובדים אזרחיים נהרגו ו-800 מתו ממחלות. המערערים הפסידו יותר מ־6,000 הרוגים או פצועים.
בניגוד לבני בריתם הצרפתים (שעבורם המלחמה התבררה כאסון, כלכלית וצבאית), הרוויחו הספרדים מספר רווחים טריטוריאליים, ותפסו בחזרה את פלורידה ומנורקה. למרות זאת היו סימנים מבשרי רעות עבור הספרדים, מכיוון שהצי הצרפתי והספרדי המשולב לא הצליחו להשיג שליטה בים ונכשלו גם בשניים מיעדי המפתח שלהם, החזרת גיברלטר ופלישה לבריטניה.
משבר נווטקה עם בריטניה, 1789–1795.
משבר Nootka היה משבר עם בריטניה שהחל בשנת 1789 ב-Nootka Sound, אזור לא מיושב באותה תקופה שהוא כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה. ספרד תפסה אוניות מסחר בריטיות קטנות העוסקות בסחר בפרוות באזור באוקיינוס השקט באזור בחוף האוקיינוס השקט. ספרד טענה לבעלות על בסיס צו אפיפיורי משנת 1493 שלדברי ספרד נתן לה שליטה על האוקיינוס השקט כולו. בריטניה דחתה את הטענות הספרדיות והשתמשה בכוח הימי העילאי בהרבה כדי לאיים על מלחמה ולנצח את המחלוקת. ספרד, מעצמה צבאית דעכה במהירות, לא הצליחה להיות תלויה בבעלת בריתה הוותיקה בצרפת, שנקעה על ידי המהפכה הפנימית. המחלוקת הוסדרה במשא ומתן בין השנים 1792–1794, שהפכה ידידותית כשספרד החליפה צד ב-1792 והפכה לבעלת ברית של בריטניה נגד צרפת. ספרד נכנעה לבריטניה ברבות מטענותיה המסחריות והטריטוריאליות באוקיינוס השקט, וסיימה מונופול של מאתיים שנים על הסחר באסיה-פסיפיק. התוצאה הייתה ניצחון לאינטרסים המרקנטיליים של בריטניה ופתח את הדרך להתפשטות בריטית באוקיינוס השקט.
המהפכה הצרפתית.
בעקבות המהפכה הצרפתית בשנת 1789, היו בריטניה וספרד באופן יוצא דופן בעלות ברית לראשונה מזה למעלה ממאה שנים. לאחר שהמלך לואי ה-16 מצרפת הוצא להורג בשנת 1793 הצטרפה בריטניה לספרד בקואליציה הולכת וגדלה של מדינות אירופאיות שניסו לפלוש לצרפת ולהביס את המהפכה. הקואליציה ספגה מספר תבוסות בידי הצרפתים ועד מהרה התפרקה. ספרד, שהושפעה על ידי מנואל דה גודוי הפרו-צרפתי, עשתה שלום בשנת 1795 בזמן שבריטניה המשיכה להילחם הלאה.
בשנת 1796 ספרד חתמה על חוזה סן אילדפונסו והתיישרה עם הצרפתים נגד הבריטים.
מלחמות נפוליאון.
עם תחילת מלחמות נפוליאון, ספרד שוב מצאה את עצמה קשורה בצרפת, ושוב מצאה את עצמה מגובשת בים, בעיקר בקרב טרפלגר. ניסיונות בריטים לכבוש חלקים מהאימפריה הקולוניאלית הספרדית לא צלחו וכללו כישלונות בבואנוס איירס, מונטווידאו, פוארטו ריקו והאיים הקנריים.
נפוליאון פלש לספרד בשנת 1807, בתקווה שהשליטה הצרפתית באיבריה תקל על המלחמה עם בריטניה. הוא ניסה להכריח את פורטוגל לקבל את מערכת היבשת, ולהציב את אחיו על הכס הספרדי. כתוצאה מכך, בסופו של דבר הגיעו הבריטים ו (רוב) הספרדים לאותו צד, והתאחדו נגד הפלישה הצרפתית. צבא בריטי-ספרדי-פורטוגלי מאוחד, בפיקודו של הדוכס מוולינגטון, אילץ בסופו של דבר את הצרפתים לסגת מספרד, במלחמת חצי האי, שהספרדים מכנים מלחמת העצמאות שלהם .
סחר עבדים אטלנטי.
במאה ה-19 האימפריה הבריטית הייתה בשיא כוחה, ובריטניה ביקשה לסיים את סחר העבדים האטלנטי, התהליך שבאמצעותו חידשו והוגדלו אוכלוסיית העבדים ביבשת אמריקה ובמיוחד בארצות הברית. בריטניה הוציאה אל מחוץ לחוק בשנת 1807.
בוועידת לונדון ב-1817 לחצו הבריטים על המעצמות הקולוניאליות האירופיות הגדולות, כולל ספרד, להסכים לבטל את סחר העבדים. במסגרת ההסכם, ספרד הסכימה לסיים את סחר העבדים מצפון לקו המשווה מייד, ודרומית לקו המשווה עד שנת 1820. ספינות חיל הים הבריטיות קיבלו את הזכות לחפש עבדים חשודים. למרות העליונות הימית הבריטית המדהימה, הסחר נמשך. בשנת 1835 התחדש ההסכם האנגלו-ספרדי על סחר העבדים, והורחבו זכויותיהם של רב החובלים הבריטיים לעלות ולחפש בספינות ספרדיות. ועדות בריטיות-ספרדיות מעורבות הוקמו בפריטאון והוואנה. כלי רכב הנושאים 'פריטי ציוד' מוגדרים (כולל ציוד בלגן נוסף, עצים, מזון) הוכרזו "לכאורה" כעבדים. עם זאת, לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה, המינוף שהעניקה התמיכה הפוליטית הבריטית בממשלת ספרד פחת, ותנועת הביטול הבריטית התמקדה בארצות הברית ובברזיל. העבדות בוטלה במושבה הקריבית העיקרית של ספרד, קובה, בשנת 1888, למעלה מחמישים שנה לאחר שהמנהג הוצא מחוץ לחוק ברחבי האימפריה הבריטית.
המלחמות הקרליסטיות.
במהלך מלחמות הקרליסטים הייתה ספרד עסוקה במלחמת אזרחים, כתוצאה ממאבק כוח בין היורשת המלכותית, איזבלה והקרליסטים, בהובלת דודה דון קרלוס. מחשש לספרד תאוקרטית מחודשת, ומחשש ממונרך ספרדי חדש שעשוי לסרב לקבל את עצמאותן של מושבות אמריקה הלטינית שאיבדה ספרד, וממהומות פנים (במיוחד בקרב הקתולים והאירים), בריטניה תמכה בהתמדה באיזבלה שהייתה ליברלית והתנגדה לתומכי הקרליסטים שהיו ריאקציונרים.
בשנת 1835, הממלכה המאוחדת הקימה את הברית המרובעת, בין בריטניה, ספרד, צרפת ופורטוגל, שתמכה באיזבלה השנייה, מלכת ספרד. במהלך מלחמת הקרליסטים הראשונה, בריטניה סבסדה את הכוחות המזוינים הספרדים, ממש כפי שעשתה במלחמת חצי האי. זה היה חיוני לכלכלת המלחמה הספרדית, שכן מאז מלחמות נפוליאון הכוחות הצבאיים הספרדים מומנו בצורה גרועה, והיה להם את המורשת של אובדן רוב האימפריה הקולוניאלית של ספרד. יתר על כן, בריטניה תרמה תרומה צבאית ישירה גדולה; הלגיון הבריטי בן 10,000 חיילים, בראשות ג'ורג' דה לייסי אוונס, ראה פעולה בנווארה ותרם רבות לדיכוי המרד.
המאה ה-20.
לאחר האסון הספרדי של 1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד, היחסים התדרדרו: העיתונות הבריטית כללה את ספרד בתוך קבוצת העמים הרקובים שעליהם רמז הלורד סליסבורי בנאום במאי 1898. לעומת זאת, העיתונות הספרדית ניצלה כל סיכוי לבקר את הזוועות הבריטיות שביצעו במהלך מלחמת הבורים השנייה, ולשמוח על כל נפילה בריטית בסכסוך.
ספרד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה. היא לא הייתה מוכנה להילחם ונקרעה בין סיעות שהעדיפו את צרפת לאלה שהעדיפו את גרמניה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, 1936–1939, הממשלה הקונסרבטיבית בלונדון הייתה נייטרלית, והובילה את האמברגו נשק הן נגד הממשלה הרפובליקנית והן נגד הלאומנים של פרנקו. עם זאת, גרמניה, איטליה וברית המועצות התריסו נגד האמברגו וקומוניסטים בריטים ארגנו מתנדבים לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בצד הרפובליקני. מנהיגים רבים של השמרנים האמינו כי הממשלה הרפובליקנית במדריד היא בובה של סוציאליסטים וקומוניסטים של השמאל הקיצוני. בהתאם, הממשלה הבריטית נקטה מדיניות של נייטרליות מיטיבה כלפי המתקוממים הצבאיים, במטרה סמויה להימנע מכל עזרה ישירה או עקיפה לממשלת החזית העממית. לפרנקו הייתה תמיכה משמעותית מברלין ואיטליה ואחרי 1940 נלחץ להצטרף למלחמה. תנאיו היו גבוהים מכדי שהיטלר יקבל; בינתיים בריטניה עשתה מאמץ חזק ומוצלח לשמור על ספרד נייטרלית. מפלגת העבודה התנגדה לפרנקו ואחרי שעלתה לשלטון בשנת 1945 היו היחסים צוננים. לאחר פרנקו נפטר בשנת 1975 ותנועת הדמוקרטיזציה קיבלה את השלטון, היחסים התפתחו וידידותיים, והסחר והתיירות צמחו במהירות.
סכסוכים מזוינים.
המלחמות בין הבריטים לספרדים כוללות:
היחסים כיום.