הצבעת לא, כלומר דחיית הצעת שאר מדינות אירופה עלולה להביא את יוון לחדלות פרעון. קבלת ההצעה תעמיק את העול הכלכלי הקיים על אזרחי יוון.
פינון
פונון (אתר מקראי)
פּוּנֹן (גם: פִּינֹן) הייתה עיר מקראית באֱדוֹם, הנזכרת בתיאור מסע בני ישראל במדבר, בין צלמונה לאובות. העיר נזכרת גם כאחת הערים שבהן שלטו "אַלּוּפֵי עֵשָׂו".
זיהוי המקום.
העיר מזוהה כיום עם "ח'רבת פינאן" או חירבת פיון שבשיפולי הרי אדום, כ-35 ק"מ דרומית לים המלח וכ-14 ק"מ מזרחית לעין יהב. בשנת 1934 ביקרה במקום משלחת בראשות פרופ' נלסון גליק שחקרה את המקום.
באתר ח'רבת פינאן נמצאה כמות גדולה של סייגי נחושת, וכן כורי היתוך וחרסים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הביזנטית והערבית. מן הממצא הקראמי הוסק כי הפעילות הנמרצת ביותר במכרות התנהלה במאה העשירית לפני הספירה, עת השליטה במקום ע"פ התנ"ך התחלפה לסירוגין בין יהודה לבין האדומים. החוקרים העריכו שבמקום נחצבו 10,000 טונות של נחושת. בחפירה שנערכה בחירבת פידאן שבאזור המכרות נמצאו קמע וחרפושית עליה חרות הכרטוש של המלך שושנק, המוכר כפרעה שישק מהתנ"ך. ידוע כי חלק ממסע שישק חל גם בנגב וייתכן שהגיע אף לפונון.
בתחילת המאה ה-4 לספירה, העיד אוסביוס באונומסטיקון כי העיר הייתה נושבת בימיו, וכי עוד פעלו בה מכרות הנחושת הידועים שלה, כן מזכיר אוסביוס שפונון נמצאת בין פטרה לבין צוער (עיר מקראית), וכך העיד מאוחר יותר גם הירונימוס.
נחש הנחושת.
הרמב"ן, בפירושו לספר במדבר, כתב: "היו אלה המקומות בדרך ים-סוף סביב ארץ אדום ונתקצר נפש העם בדרך...ושלח להם הנחשים והשרפים...ועשה משה נחש נחושת ולא סרה מהם עד שחנו באובות". כמו כן, תרגום יונתן לספר במדבר תרגם כך: "וּנְטָלוּ מִצַלְמוֹנָה וּשְׁרוֹ בְּפוּנוֹן אֲתַר דְגָרֵי יְיָ בְּהוֹן יַת חֵיוַן קָלָן וְסִילְקַת קְבֵילְתְּהוֹן עַד צֵית שְׁמַיָא" (ויסעו מצלמונה ויחנו בפונון מקום שגירה ה' בהם נחשים קלון ועלתה צעקתם עד קצה השמי)". בהתאם, היו שכתבו, שמעשה נחש הנחושת נעשה באזור פונון - זאת, באופן התואם לזיהוי הארכאולוגי כיום בדבר מכרות הנחושת במקום.
משאל העם היווני (2015)
מייקל ויליאמס
פלישת המונגולים לאירופה
אכסניית ניקולאי
אכסניית ניקולאי (חצר ניקולאי) (ברוסית: Николаевское подво́рье) הוא שמו של מבנה במגרש הרוסים בירושלים שהוקם כאכסניה לצליינים רוסים ומשמש כיום כמטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל. המבנה נמצא בפינת רחוב יפו ורחוב שניאור חשין.
היסטוריה.
הקמת המבנה.
הבניין הוקם כאכסניית גברים בשנת 1903 לאחר ששאר בנייני מגרש הרוסים לא יכלו להכיל את כמות הצליינים הרוסים שהגיעו באותה תקופה לירושלים. הוא הכיל כ-1200 מקומות לינה לגברים ונקרא על שמו של הצאר ניקולאי השני, ששלט ברוסיה באותה תקופה.
המנדט הבריטי.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, הלאימו הבריטים את מבני מגרש הרוסים וביניהם גם את אכסניית ניקולאי והפכו אותם למבני שלטון. מבנה אכסניית ניקולאי הפך להיות המטה הארצי של הבולשת הבריטית בארץ ישראל ותחנת משטרה. בשנת 1937, על מנת לאפשר תנועה נוחה ברחוב יפו, הרסו הבריטים חלק קטן מהמבנה והתאימו את חזיתו שפונה לרחוב יפו לקו שאר החזיתות ברחוב. ב-23 במרץ 1944 פוצץ האצ"ל במקביל את משרדי הבולשת בירושלים, יפו וחיפה. בפיצוץ במטה הבולשת באכסניית ניקולאי נהרס חלק מהמבנה ושוקם על ידי הבריטים לאחר מכן. במהלך הטמנת חומרי הנפץ במקום נפצע לוחם האצ"ל ונפטר מפצעיו לאחר כמה שעות. לאחר התקפה זו על בניין הבולשת והתקפות נוספות בהם פיצוץ מלון המלך דוד, גידרו הבריטים את האזור והקימו בו "בווינגרד" סגור ומבוצר.
לאחר קום המדינה.
ב-14 במאי 1948, מיד עם צאת הבריטים מירושלים, נתפס מגרש הרוסים, ובתוכו אכסניית ניקולאי, ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל, במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם. לאחר הקמת מדינת ישראל הפך המבנה למטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל. עם השנים הבניין הוזנח והוספו לו תוספות ארעיות שונות שפגמו במראו. בשנת 2010 החלו עבודות שיפוץ ושימור במבנה במטרה להחזיר לו את מראהו המקורי ולהתאימו לסטנדרטים מודרניים.
גודוי קרוס (כדורגל)
קלוב דפורטיבו גודוי קרוס אנטוניו טומבה (בספרדית: Club Deportivo Godoy Cruz Antonio Tomba) הידוע בשם גודוי קרוס, הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מהעיר גודוי קרוס שבפרובינציית מנדוסה, המשחק בליגת העל הארגנטינאית.
גודוי קרוס אינה משויכת ישירות להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית, אלא תחת ניהול של מועצה פדרלית המשויכת להתאחדות, כמו כל הקבוצות אשר מחוץ לבואנוס איירס, גראן בואנוס איירס, רוסאריו וסנטה פה.
בנוסף לקבוצת הכדורגל, מפעיל המועדון גם קבוצות כדורסל, כדוריד, הוקי שדה, טניס וכדורעף.
היסטוריה.
מועדון גודוי קרוס נוסד ב-21 ביוני 1921, תחת השם ספורטיבו גודוי קרוס. ב-25 באפריל 1930 נוצר איחוד בין המועדון לבין דפורטיבו בודגה אנטוניו טומבה, ומאז הוא נושא את שמו הנוכחי.
ב-1959 נבנה אצטדיונה של הקבוצה, אסטאדיו פליסיאנו גמבארטה. כינויו של האצטדיון בן 14,000 המקומות היה "לה בודגה" (בספרדית: "La Bodega", מרתף היינות), והכינוי נגזר משם המועדון הקודם. בנוסף, הכינוי "אקספרסו" נגזר מהקירבה בין האצטדיון לפסי הרכבת. כיום הקבוצה מתאמנת במגרש, אך מארחת באצטדיון מלווינס ארחנטינס, המכיל כ-40,000 מושבים.
הקבוצה שיחקה במשך תקופה ארוכה בליגה המקומית של פרובינציית מנדוסה. האליפות הראשונה של גודוי קרוס בליגה המקומית הייתה ב-1944, ובסך הכל צברה הקבוצה 8 אליפויות מקומיות. ב-1994 העפילה הקבוצה לראשונה לליגת המשנה הארגנטינאית, שם שיחקה למעלה מעשור.
בעונת העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הארגנטינאית. לאחר שסיימה במקום הראשון באפרטורה של אותה עונה, ובמקום הראשון בטבלה המצטברת בסיום העונה (למרות שסיימה רק במקום ה-13 בטבלת הקלאוסורה), פגשה הקבוצה את נואבה צ'יקגו לדו-קרב על הכרטיס לליגה הבכירה. לאחר שוויון 1-1 בחוץ, ניצחה גודוי קרוס 3-1 ביתי והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה.
כובש השער הראשון אי פעם של גודוי קרוס בליגה הבכירה היה אנסו פרס, שכבש ב-9 בספטמבר 2006 מול בלגראנו במשחק שהסתיים בשוויון 1-1. אמנם, בסיום העונה ניצבה גודוי קרוס במקום ה-18 בטבלת היורדות, מה שחייב אותה בצמד משחקי מבחן מול הוראקן. בשני המשחקים הפסידה גודוי קרוס, ולאחר הפסד מצטבר של 5-2 חזרה לליגת המשנה לאחר עונה אחת בלבד.
שהותה המחודשת של הקבוצה בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד, לאחר שבעונת סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה והעפילה אוטומטית בחזרה לליגה הבכירה. עונת השיא של הקבוצה הייתה עונת הקלאוסורה 2010. תחת המאמן עומר אסאד, הגיעה הקבוצה למקום השלישי בטבלה תוך שהיא צוברת 37 נקודות, שיא עבור קבוצה שאינה משויכת ישירות להתאחדות. בזכות הישג זה רשמה הקבוצה היסטוריה כשייצגה את ארגנטינה בגביע ליברטדורס 2011, והייתה הקבוצה הראשונה שמייצגת את ארגנטינה ואינה משויכת ישירות להתאחדות.
קלווריה
לונקה קוז'יברודסקה
לונקה (לאה) קוֹז'יבּרוֹדסקה (לעיתים: קוז'יברודסקי; בפולנית: Leah-Lonka Kozibrodska; 1916, פרושקוב, פולין - 13 באפריל 1943, אושוויץ, פולין) הייתה בתקופת השואה מהקשריות הראשיות של תנועת "החלוץ" ותנועת "דרור" בוורשה, חברת הארגון היהודי הלוחם, הייתה הקשרית של יצחק צוקרמן.
ילדות ונעורים.
נולדה ב-1916 בעיירה פרושקוב שליד ורשה, פולין. אביה, אברהם, היה מחנך ומורה לעברית, רוב חניכיו הצטרפו לתנועה החלוצית. אחיה, דוד, נמנה עם פעילי "החלוץ" ותנועת "דרור" בווילנה. למדה בבית ספר פולני והייתה פעילה בתנועת הנוער הסוציאליסטית הפולנית. בנוסף לפולנית, ליידיש ולעברית ששמעה בבית הוריה, למדה צרפתית וגרמנית באוניברסיטה וגם רכשה בקלות אנגלית, רוסית ואוקראינית. שאפה להמשיך בלימודי בלשנות.
קשרית במחתרת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בהשפעת אחיה ואביה הצטרפה לתנועת "פרייהייט" ועד מהרה הייתה לשליחה של התנועה. פעלה בשליחות התנועה בזהות שאולה של פולנייה בשם קריסטינה קוסובסקה. הייתה בעלת מראה ארי מובהק: עיניים כחולות, אף סולד ושיער בהיר אותו קלעה על ראשה כמנהג הפולניות או הגרמניות, על פי אופי השליחות. כשרונה לשפות סייע לה רבות. לא אחת טעו לחשוב שהייתה שליחה של הגסטאפו ובשנת 1939, בניסיונה לעבור לווילנה, נתפסה על ידי הצבא האדום ונחשדה כמרגלת גרמניה, אך ניצלה מעונש מוות.
השתתפה בהקמת נקודות חקלאיות בכפרים סמוכים לערים והעברת החברים והחברות לאותן הנקודות כדי להקל על מאבק הקיום הכלכלי וכדי לנצל את המקומות כמסגרת ארגונית תנועתית. כשנסעה ברחבי הגנרלגוברנמן שכנעה את החברים והחברות לעבור לאותן הנקודות והעבירה אותם אליהן. מכיוון שהתנועה בדרכים הייתה מסוכנת ליהודים, נהגה ללוות חברים וחברות ליעדיהם. בין היתר, העבירה חברים וחברות בדרכם לסמינר המרכזי הראשון של תנועת "דרור" שהתקיים בוורשה בחודשים יוני ויולי 1940, אליו הגיעו חברי תנועה מ-23 סניפים מרחבי הגנרלגוברנמן. מלבד תנועתה בין הגטאות הגיעה גם למספר מחנות עבודה והעבירה מידע לחברים שנמצאו בהם.