ניסיונותיו של יואב למצוא את מקומו בצרפת אינם עולים יפה. הוא אינו מוצא כיוון תעסוקתי, לא משתלב בסביבה וניסיונו לעסוק בדוגמנות מסתיים בהטרדה מינית מצד האמן.
בהמשך, זה נאלץ למצוא עבודה בחברת אבטחה המאוישת על-ידי ישראלים, אליה הוא יכול להתקבל תודות לניסיונו הצבאי. עם זאת, הוא מסרב לדבר עברית עם הישראלים, ובאחד מרגעי השיא בסרט אף מועל בתפקידו כמאבטח, ומכניס את קהל לתחום השמור (קונסוליה ישראלית) בניגוד להוראות, תוך שהוא מכריז כי "אין יותר גבולות".
מעשיו של יואב בשירות הצבאי אינם מפורשים, אך ישנו פלשבק אחד משירותו, במהלכו יורים על מטרות דמה במהלך אימון מטווחים. באמצעות קצב הירי, מבצע יואב שירים, והקצין הבכיר צריך לזהות באיזה שיר מדובר. עוד מוזכר טקס יום זיכרון בבית עלמין צבאי, שבו מבצעות חיילות את השיר העליז הללויה.
סמלים בולטים בעלילה.
בסרט נפרסים בפני הצופה סמלים רבים הבונים את המסר בנפרד מן העלילה.
הגיבור מנסה להתנתק מהשפה ולדבר בשפה זרה, באופן המסמל את ניסיונו להתנתק מזהותו ומצורת החשיבה שלו. בראיון בערוץ הכנסת, הסביר הבמאי כי השפה, שהיא הדרך באמצעותה חושבים, מתקשרים, ותופסים את העולם, היא מרכיב מרכזי בזהות ובתפקוד, וגיבור הסיפור מבקש באחת להתנער ממנה.
הגיבור לובש מעיל אחד בלבד בצבע צהוב חרדל, לכל אורך העלילה.
הכותב נחשף במערומיו מול הצייר הצרפתי, ולמעשה מפקיד את עצמו בידו, אך זה מטריד אותו מינית במקום לאפשר לו לקיים את החוזה באופן תקין.
כבר ביומו הראשון בעיר הזרה, יואב נשדד וכמעט שמת מן הקור. חוויית השוד אינה מתמצה בתיאור הקשיים, אלא מעצבת סצנה של לידה מחדש. יואב נכנס לדירה ריקה, ובעת שהוא שוכב באמבטיה בגדיו ומטלטליו נשדדים ממנו.
בהמשך, רוכש יואב מילון ומשנן את משמעויות המילים בצרפתית. בין היתר, לומד יואב מילים קשות לתיאור מולדתו.
אף שהגיבור מתחבב על הזוג המארח אותו, הקשר ביניהם אינו מסתיים יפה ונידון לכישלון. בשלב כלשהו, הצופה מבין כי יואב יקיים קשר מיני עם אחד מבני הזוג, וזה בסופו של דבר שוכב עם האישה. עם זאת, הקשר ביניהם אינו עולה יפה, ויואב נותר לבדו.
יואב חי חיי דלות ונמצא בתחתית הסולם החברתי ללא כל כיוון, אך מתמיד בבריחתו מזהותו הישראלית. מצבו מודגש באמצעות מצבם השפיר של בני הזוג שאירחו אותו בדירתם, הנהנים מחיים נוחים.
במהלך נסיעתו ברכבת עם עמיתו מחברת האבטחה, זה מטריד זרים ברכבת לצלילי התקווה.
ליואב יש אובבסיה עם גיבור ילדותו, הקטור מטרויה. משזה מתאר לעמיתו הישראלי את גיבורו, זה לועג לו ובז לו על בריחתו מאכילס. בהמשך, נלקח יואב מהואן, בסצנה המבקשת להפנות לסיפורו של הקטור.
השימוש בהקטור מעצים את המתח בין דימוי היהודי הבורח לבין היהודי-הציוני השש אלי קרב. היוצר מנסה להעביר את המסר שלעיתים, דווקא הבריחה מן המוות כשכולם רצים אל מותם היא הדורשת עזוז, ושהמוות רציני מדי מלהכפיפו למיתוסי גבורה.
יואב דוחה הצעות לקשר מבת זוגו לשעבר וקרוביו. במהלך העלילה, מתבהר כי הבחירה בצרפת אינה מקרית. יואב נשאל מדוע להגר לצרפת כשיהודים כה רבים עוזבים אותה, ובוחר שלא לענות.
בשלב כלשהו בעלילה, יואב "מוכר" לחברו אמיל את כל "הסיפורים" שלו. בהמשך, הוא מתחרט, ומבקש לקבל אותם בחזרה.
הפקה.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-גרמנית שצולמה בפריז. הוא הופק על ידי אסנת הנדלסמן קרן וטליה קלינהנדלר מחברת פאי סרטים, סעיד בן סעיד ו-Komolizen Film, ויצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ ומשרד התרבות.
הסרט מבוסס על זיכרונותיו האישיים של לפיד מהתקופה שבה חי בפריז. הוא נכתב על ידי לפיד ביחד עם אביו, חיים לפיד, ונערך על ידי אמו, ערה לפיד, אשר נפטרה לקראת סיום העריכה והסרט הוקדש לזכרה.
פרסים ומועמדויות.
בשנת 2019 זכה "מילים נרדפות" בפרס דוב הזהב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ברלין. זו הפעם הראשונה שסרט ישראלי זוכה בפרס זה.
קישורים חיצוניים.
מידע וכתבות:
ביקורות
ראיונות
צביקה האוזר
פרס דב הזהב
פלימות' סופרבירד
פלימות' סופרבירד (באנגלית: Plymouth Superbird) היא "מכונית שרירים" ("Muscle car" ), לשימוש רחוב או ל"מרוצי דראג" ("Drag racing" ), בתצורת מכונית ספורט אשר יוצרה על ידי "חטיבת "פלימות'" ("(Plymouth (automobile") בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בשנת המודל 1970 (החל מ-22 באוקטובר 1969).
צ'ארלס קוטסוורת' פינקני
פלימות' לייזר
פלימות' לייזר (באנגלית: Plymouth Laser) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, 3 דלתות, אשר יוצרה על ידי "חטיבת "פלימות'" ("Plymouth (automobile)" ) בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1989–1994 (משנת המודל 1990) בארצות הברית.
דגמי "פלימות' לייזר" יוצרו על ידי "(Diamond-Star Motors (DSM (שם מלא: Mitsubishi Motor Manufacturing of America Inc.(MMMA" שהופעלה בשותפות (Joint venture) בין קרייזלר ומיצובישי מוטורס.
אייזיאה באומן
אייזיאה באומן (באנגלית: Isaiah Bowman; 26 בדצמבר 1878, ווטרלו, אונטריו, קנדה – 6 בינואר 1950, בולטימור, ארצות הברית) היה גאוגרף אמריקאי ונשיא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, 1935–1948. ידוע בין היתר בהנהגת נומרוס קלאוזוס, שהגבילה את מספר הסטודנטים היהודים ובדעותיו האנטישמיות.
ביוגרפיה.
באומן נולד בכפר באונטריו, ליד ווטרלו, קנדה. משפחתו הייתה שייכת לכת המנוניטים, ובגיל שמונה שבועות עבר אביו של באומן ומשפחתו לבקתת עץ בבראון סיטי, מישיגן, שישים קילומטר מדטרויט. בשנת 1900, הפך באומן לאזרח אמריקני והתכונן ללמוד בהרווארד. בתחילה הוא למד באוניברסיטת מזרח מישיגן, אבל עבר מאוחר יותר להרווארד ולמד אצל הגאומורפולוג ויליאם מוריס דייוויס.
המשלחות לאמריקה הדרומית.
לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד בשנת 1905, הוא הפך לאסיסטנט ולתלמיד באוניברסיטת ייל, שם שהה במשך עשר שנים. הוא החל את הקריירה שלו עם התמחות מחקרית בגיאומורפולוגיה, אך במהרה התעניין באינטראקציות בין האדם לסביבה, במיוחד בהרי האנדים. הוא הוביל מספר משלחות לאזורי האנדיאנים, ב־1907, ב־1911 וב־1913. מטרת מסעו ב־1907 הייתה לחקור את ההשערה של ויליאם מוריס דייוויס, כי מחזוריות הסחיפה הייתה אחראית על נופים רבים באנדים. במסע זה הוא נכנס תחילה לחופי פרו וצ'ילה לפני שנסע דרך היבשה לבוליביה, אגם טיטיקקה ופרו. עבודתו זו זיכתה אותו בדוקטורט בגאומורפולוגיה 1909.
לאחר המשלחת, באומן האמין כי השערתו של מוריס נכונה. מסעו של באומן ב-1911 היה קצר יחסית, התרחש כולו בפרו, סקר את ארקיפה ועמק הנהר אורובמבה. מטרת המשלחת הייתה למפות את הטופוגרפיה של האזור מקוסקו אל החוף. בעקבות כך נאלץ באומן למתן את מסקנותיו הקודמות על מחזוריות הסחיפה, כי הבחין בהשפעת ההתקרחנות ופעילות וולקנית שיצרו את הנוף הסחוף הנ״ל. משלחת זו נבלמה במידה רבה על ידי "הגילוי" בו זמנית של מאצ'ו פיצ'ו על ידי עמיתו של באומן, חירם בינגהאם.
המשלחת של 1913 הייתה מסע רחב היקף בין צ'ילה, ארגנטינה ובוליביה, החל בבואנוס איירס. התוצאות של משלחת זו היו פחות משמעותית לגבי המסקנות מאשר שתי נסיעותיו הקודמות.
משלחות על שם באומן.
החל משנת 2005 האגודה הגאוגרפית האמריקאית סייעה בפרויקטים בינלאומיים של מחקר משותף, שנקראה "מסעות באומן" לכבודו של באומן, בין השאר כדי לייעץ לממשלת ארצות הברית בנוגע למגמות עתידיות בשטח האנושי של מדינות אחרות.
בשירות הגאוגרפיה והמדינה.
בזמן שבאומן היה באמריקה הדרומית, האגודה הגאוגרפית האמריקאית (AGS) הייתה מועדון חברתי, עם בעיות במימון ובעלת פעילות מוגבלת במחקר. האגודה שכרה את באומן כמנהלה בשנת 1915. הוא מיתג את הארגון כמכון למחקר אקדמי, הכפיל את מספר החברים בו והגדיל את נוכחותו והשפעתו הציבורית.
מעמדו של באומן כמנכ״ל האגודה הגאוגרפית האמריקאית, הפך אותו לדמות ציבורית מרכזית בקרב הגאוגרפים האמריקאיים. באותה העת, כבר השתוללה באירופה מלחמת העולם הראשונה, הנשיא באותו הזמן – וודרו וילסון היה זקוק למידע גאוגרפי רב, בעיקר בנושאים שקשורים לתוכניות השלום שאחרי המלחמה. הנשיא הקים "ועדת חקירה" (1917–1919), בניסיון לתכנן אפשרויות להגדרה עצמית עבור עמי מזרח אירופה והבלקן באמצעות מיפוי מפורט של משתנים תרבותיים ומדיניים. כדמות מרכזית ידועה של הגאוגרפיה האמריקאית, הוזמן באומן להשתתף בוועדה. תרומותיו של באומן בהסדר ורסאי, שסיכם את מלחמת העולם הראשונה, הן רבות ומגוונות, והוא ידוע בתמיכתו בקיומה של מדינת פולין.
התשובה המדעית לבעיות גאופוליטיות תישאר סימן ההיכר בקריירה של באומן. לאחר המלחמה עבד באומן יותר כגאוגרף פוליטי מאשר כגאוגרף פיזי, אם כי הוא המשיך להתמקד ביחסים שבין נוף לאנשים. הספר שפרסם לאחר המלחמה, "העולם החדש" ב־1921, תיאר את הגאוגרפיה של העולם כהגמוניה אמריקאית ודומיננטיות פוליטית.
בשנת 1931 הוא נבחר לנשיא האיחוד הגאוגרפי הבינלאומי ( IGU) ובשנת 1933 הוא היה יו"ר המועצה הלאומית למחקר.
נשיא אוניברסיטה.
באומן ניהל את האגודה הגאוגרפית האמריקנית עד 1935, כאשר מונה לנשיא החמישי של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. זאת הייתה תקופת השפל בארצות הברית, ומצבה של האוניברסיטה היה בכי רע, ובאומן קיבל בירושה גירעון גדול. הוא הצליח לצמצם את הגירעון ולבנות מחדש את תקציב האוניברסיטה.
בהמשך שירותו הממשלתי, הפך באומן ליועץ של משרד החוץ, וייעץ לנשיא פרנקלין רוזוולט במהלך מלחמת העולם השנייה. באותה תקופה היה באומן מקדיש חלק מהשבוע לשהייה בוושינגטון, והותיר את ניהול האוניברסיטה בידי סגנו. בתור יועץ של מחלקת המדינה, השתתף באומן בכנס דומברטון אוקס ובכנס סן פרנסיסקו, ששיחקו תפקיד ביסוד האו"ם.