בתקופת התיכון שלו בפילדלפיה, גולסון ניגן עם מוזיקאים צעירים ומבטיחים כגון ג'ון קולטריין, רד גרלנד, פילי ג'ו ג'ונס ורבים אחרים. אחרי שסיים את אוניברסיטת הווארד החל לנגן בלהקת רית'ם אנד בלוז תחת הובלתו של בול מוס ג'קסון. בלהקה פגש גולסון את טאד דמרון אשר היה הפסנתרן באותו ההרכב, ולימים נהיה להשפעה חשובה על כתיבתו של גולסון.
בשנות החמישים ניגן גולסון לתקופה קצרה וכן בהרכבים ליונל המפטון ודיזי גילספי. נוסף לכך היה גולסון מופיע עם עוד כמה הרכבים נוספים, דוגמת ההרכב של ג'וני הודג'ז.
כאשר עבד עם להקתו של האמפטון ב-1956 בהארלם גילה על מותו של החצוצרן האגדי קליפורד בראון, איתו יצא לו לעבוד תקופה קצרה, וכן הספיק להתחבר איתו. גולסון אז הלחין כמחווה את "אני זוכר את קליפורד", אשר נהיה לסטנדרט.
גולסון הלחין עוד כמה וכמה קטעים ולא מעטים מהם נהיו סטנדרטים. אחת התקופות הפוריות בחייו הייתה התקופה שבה היה חבר בשליחי הג'אז, עבורם היה המנהל המוזיקלי באלבום "Moanin'". בין המפורסמים שבקטעיו ניתן למנות את "Along Came Betty", "Whisper Not" ועוד.
בין השנים 1959–1962 גולסון הוביל הרכב בשם ג'אזטט יחד עם החצוצרן ארט פארמר. לאחר מכן עבר לכתיבת מוזיקה עבור טלוויזיה ועבור קולנוע. בשנת 1983 הקים מחדש את ההרכב וחזר לנגן ולהופיע.
בשנות התשעים ובשנות האלפיים זכה גולסון בכמה וכמה פרסים, וחזר לתודעה הציבורית. גולסון אף הופיע בהופעה קולנועית בסרט טרמינל בתפקיד עצמו.
רוב הצלחתו של גולסון היא כמלחין, הקטעים שלו הם מהקטעים המנוגנים ביותר בסצנת ההארד בופ, אך גם כנגן הוא מצליח מאוד, ונחשב לאחד מהטנורים הגדולים בתקופת ההארד בופ.
קארל גרינג
קארל גרינג (בגרמנית: Carl Theodor Göring (Goering); 28 באפריל 1841, ברוהיים - 2 באפריל 1879, אייזנאך) היה שחמטאי גרמני. בשיאו היה במקום ה-12 בעולם.
בשנת 1870 הגיע גרינג למקום השלישי בתחרות הראשונה של הקונגרס האוסטרי שהתקיימה בגראץ (ניצח: יוהאן ברגר). בשנת 1871 הגיע למקום הרביעי בתחרות קרפלד (הקונגרס התשיעי של מערב גרמניה, ניצח: לואיס פאולסן ), הגיע שלישי בתחרות לייפציג (הקונגרס הראשון של מרכז גרמניה, ניצח: אדולף אנדרסן), ניצח בתחרות ויסבאדן, הגיע למקום הרביעי בתחרות באד אמס (ניצח: שמואל מיזס ).
בשנת 1872 הגיע גרינג למקום השלישי בתחרות אלטונה (הקונגרס השלישי של צפון גרמניה, ניצח: אדולף אנדרסן, הגיע שני בתחרות לייפציג 1876 (הקונגרס השני של מרכז גרמניה, ניצח: אדולף אנדרסן, הגיע חמישי בתחרות לייפציג 1877 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע חמישי בתחרות קלן 1877 (ניצח: יוהנס צוקרטורט) .
על שמו נקראת הסתעפות בפתיחה הסקוטית, גמביט גרינג. 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. ד4 ה:ד4 4. ג3
גרינג היה פרופסור ופילוסוף. הוא התאבד בשנת 1879.
שידוך (פירושונים)
המסכה (סרט)
המסכה (באנגלית: The Mask) הוא סרט קולנוע אמריקני מסוגת הפנטזיה והקומדיה. הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 1994, מבוסס על סדרת קומיקס בשם זהה. הסרט הופק על ידי בוב אנגלמן, בוים בידי צ'אק ראסל והיה לשובר קופות.
עלילת הסרט עוקבת אחרי סטנלי איפקיס (ג'ים קארי), פקיד בנק טוב לב וחלש אופי שחייו משתנים לאחר שהוא מוצא מסכה ישנה ומסתורית, שכאשר הוא חובש אותה על פניו הוא זוכה לכוחות על-טבעיים שמתבטאים ביכולתו לגרום למציאות להתנהג כמו סרטים מצוירים כגון הלוני טונס. איפקיס מנסה לנצל כוחות אלה כדי להשיג כסף, כבוד ואת הבחורה בה חפץ - הזמרת טינה קרלייל (קמרון דיאז, בתפקידה הקולנועי הראשון), זוגתו של דוריאן טיירל, גנגסטר מקומי (פיטר גרין). עד מהרה הוא מוצא עצמו מטרה הן של המשטרה והן של אנשי הפשע המאורגן.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית אפקטים מיוחדים לשנת 1994. קארי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
לסרט יצא פסקול הכולל 12 שירים ונקרא "המסכה: מוזיקה מסרט הקולנוע".
ב-2005 יצא סרט המשך בשם "המסכה חוזרת" ללא צוות השחקנים המקורי, חוץ מהופעת האורח של ד"ר ניומן בתחילת הסרט. הסרט זכה לביקורות קוטלות והיה כישלון מסחרי.
מטען בתפזורת
מטען בתפזורת (אנגלית: Bulk cargo) הוא מטען סחורות, אשר נשלחות באמצעי תחבורה, בכמויות גדולות וכשהן לא ארוזות. המטען נפרק, או נשפך, אל תוך אמצעי התחבורה, באמצעות כף מחפר, או צינור, כשהוא במצב נוזלי או מוצק. בין אמצעי התחבורה המשנעים מטענים בתפזורת נמצאים: אוניות צובר, קרונות רכבת, או משאיות. סחורות בתפזורת מסווגות לסחורות יבשות או נוזליות.
נושאת התפזורת הגדולה בעולם היא אוניית הצובר Berge Stahl, לה הדחק של 364,768 טון. נמל התפזורת העמוס בעולם הוא נמל ניו אורלינס.
מחיצה גרועה
הסימפוניה השמינית של בטהובן
הסימפוניה השמינית בפה מז'ור (אופוס 93) היא סימפוניה בת ארבעה פרקים שחיבר לודוויג ואן בטהובן בשנת 1812. מזג הסימפוניה הוא שמח ועליז, וקטעים ממנו הוחשבו לבדיחות מוזיקליות. כמו יצירות אחרות של בטהובן כדוגמת הסונאטות לפסנתר באופוס 27 של המלחין, הוא חורג מהדרך הקלאסית והמקובלת בתקופתו והופך את החלק הרביעי לחלק החשוב ביותר ביצירה.
תהליך ההלחנה והופעת הבכורה.
בטהובן החל לעבוד על הסימפוניה השמינית בקיץ של שנת 1812, מיד לאחר סיום הסימפוניה השביעית, כשהיה בן 41. בטהובן השלים את כתיבת הסימפוניה השמינית תוך ארבעה חודשים, ובאופן חריג הוא לא הקדיש אותה לאיש.
הופעת הבכורה התקיימה ב-27 בפברואר 1814 בווינה, באולם בו הוצגה הסימפוניה השביעית רק חודשיים קודם לכן. אף על פי שבטהובן היה חירש כמעט לגמרי, הוא ניצח על היצירה בעצמו. נמסר כי "התזמורת התעלמה מעיוותיו המגושמים ועקבה אחר הכנר הראשון במקום".
מבקרים רבים בתקופה טענו כי הסימפוניה השמינית לא עמדה בסטנדרטים שהציבה הסימפוניה שקדמה לה, למרות שהקהל אהב את היצירה (עד היום הסימפוניה השמינית מבוצעת ומוקלטת יותר מהשביעית). נאמר כי כאשר נשאל בטהובן על ידי תלמידו קארל צ'רני מדוע השמינית הייתה פחות אהודה מהשביעית, השיב: "משום שהשמינית טובה יותר".
אינסטרומנטציה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
צורה.
הסימפוניה השמינית מורכבת מארבעה פרקים:
משך היצירה הוא 26 דקות בערך.
פרק ראשון.
הפרק הראשון כתוב במשקל שלושה רבעים. כמו פרקים ראשונים ביצירות רבות אחרות של בטהובן בתקופה זו, גם פרק זה הוא בצורת סונאטה ומסתיים בקודה מסכמת. חלק זה, עם זאת, בלתי רגיל ביחס ליצירות אחרות של בטהובן מכיוון שהשיא הוא בסיכום ולא בפיתוח. לקראת הסוף, התיבות הסוגרות את הפרק הראשון יוצרות קרשנדו, והחזרה על התיבות הראשונות של היצירה מסומנות ב-fff (פורטיסיסימו), תופעה נדירה ביצירותיו של בטהובן אך נוכחת גם בסימפוניות השישית והשביעית.
המוטיב מורכב משלושה חלקים המורכבים כל אחד מארבע תיבות, לפי סדר: חזק-חלש-חזק. בתחילת הסיכום, המוטיב מודגש כאשר בטהובן שומט את ארבע התיבות האמצעיות.
פרק שני.
הפרק השני הוא פרודיה על המטרונום, מכשיר אשר רק הומצא (או ליתר דיוק, שוכלל מאוד) בתקופתו של בטהובן על ידי חברו יוהאן מלצל. כבר לפני בטהובן התבדחו מוזיקלית על חשבונם של מכשירי הקצב, המפורסם שבהם הוא היידן בסימפוניית השעון (מספר 101) שלו.
פרודיית המטרונום מתחילה ממש בפתיחת הפרק, כאשר כלי נשיפה מנגנים אקורדים בקצב של שמיניות עם סטקטו-קצב שנמשך על פני כל הפרק. הטמפו בפרק זה מהיר בצורה יוצאת דופן ביחס לפרק שאמור להיות איטי בסימפוניה בתקופה של בטהובן.
הפרק הוא בסולם סי במול מז'ור, הסובדומיננטה של פה. צ'ארלס רוזן קרא לפרק: "סונאטה איטית"; בסופו של החלק השני אין פיתוח אלא מודולציה לסולם סי במול וסיכום; כך, ניתן להחשיב חלק זה לסונטינה.
בנושא השני ישנו מוטיב של מעבר מהיר עם חלקי 64, המיצג ככל הנראה מטרונום שיצא מכיוון. המוטיב הזה מנוגן על ידי כל התזמורת בסוף הקודה.
פרק שלישי.
הפרק הזה הוא מעין חידוש נוסטלגי של המינואט המיושן אשר דעך ונעלם בזמן שהסימפוניה הולחנה (חידוש דומה אחר של המינואט על ידי בטהובן נכתב בשנת 1802 בסונטה לפסנתר, אופוס 31 מס. 3). המינואט שבו בחר בטהובן להשתמש אינו דומה במיוחד למינואט של המאה ה-18. כך, לדוגמה, הוא מורה על ספורצנדו על הפעימה הלא מוטעמת השנייה ועל כל חמש הפעימות שלאחריה. הדבר הופך את הפרק לדומה בסגנונו לפרקים אחרים בסימפוניה, אשר גם הם מסתמכים בין השאר על הדגשות מלאות הומור.
כמינואטים רבים אחרים, הולחן גם מינואט זה בצורה טרנרית, ובנוסף לכך מכיל גם קטעי סולו לקרנות ולקלרינט.
פרק רביעי.
זהו הפרק האיתן של היצירה, אשר כתוב במפעם המהיר ביותר.
הפרק מולחן בצורת רונדו סונאטה, כאשר המוטיב הפותח של הפרק מופיע שוב בשלושה מקומות שונים בהמשך הפרק: בתחילת חלק הפיתוח, בתחילת הרפריזה, ובערך באמצע הקודה. בפרק זה, בפעם הראשונה ביצירה סימפונית, הטימפני מכוונים למרווח של אוקטבה זה מזה, דבר המנבא את המרווח של האוקטבה בין פה נמוך לגבוה בטימפני בסימפוניה התשיעית, העתידה להיכתב כתריסר שנים לאחר הסימפוניה השמינית.
חלק הקודה נחשבת לאחת מהקודות החשובות והיוצאות מן הכלל בכל עבודותיו של בטהובן. לקודה שתי נקודות מפתח בולטות: תו ה-דו דיאז, אשר נשמע שלא במקומו ועם זאת מתאים בצורה הרמונית, מפריע למוטיב המרכזי ולקטע ההיצג, והסיכום לפתע מקבל את ה"הסבר": הוא מסתבר להיות השורש של הדומיננטה של הסולם המרוחק: פה דיאז מינור, והמוטיב המרכזי מנוגן בחוזקה בסולם זה מעט לאחר מכן, מופיעה מודולציה יוצאת מגדר הרגיל, בה מונחת הסולם חצי טון למטה הישר לסולם הבית (הטוניקה) בו היצירה מתחילה - פה מז'ור.
הסימפוניה תמה, בצורה הומוריסטית, באקורד מרשים ורם באקורד הטוניקה.
תל-נוף