בימים האחרונים של אוקטובר 1938 אספו הנאצים למעלה מ-18,000 יהודים בעלי אזרחות פולנית שהתגוררו בגרמניה. רבים מיהודים אלה חיו רוב שנותיהם בגרמניה, ובהם נכללו גם ותיקי מלחמת העולם הראשונה. יהודים אלו גורשו לעיירה זבונשין (Zbąszyń) שבגבול בין פולין לגרמניה, אך שם סירבה הממשלה הפולנית לקבלם, בהתאם לחוק האזרחות ממרץ 1938, שבו החליטו שלטונות פולין להפקיע את האזרחות הפולנית ממי שחי מעל 5 שנים מחוץ לפולין.
היהודים נותרו באזור הגבול, ללא מחסה מפני הקור, וסבלו ממחלות ורעב. בעקבות התגייסות עולמית קיבלו מזון וציוד רפואי מהג'וינט (JDC), הצלב האדום הפולני וארגונים יהודיים פולניים. בסופו של משא ומתן בין ממשלות פולין וגרמניה סוכם שממשלת פולין תקלוט את המגורשים. תנועת החלוץ בפולין קלטה חלק לא מבוטל מאותם מגורשים והעבירה אותם לחוות ההכשרה השונות ברחבי המדינה. כ-100 צעירים נקלטו בחוות ההכשרה בגרוכוב שליד ורשה.
בקשתו של הקונסול הבריטי בפולין מהנהלת היישוב היהודי בארץ להקצות 150 מהסרטיפיקטים שאושרו לעליה לטובת מגורשי זבונשין נדחתה. כ-50 ילדים הועברו בינואר 1939 מזבונשין לאנגליה.
בין היהודים שהוגלו היה מרסל רייך-רניצקי, וכן משפחת גרינשפן מהנובר. בת המשפחה ברטה סיפרה על הגירוש לאחיה הצעיר, הרשל גרינשפן, שהתגורר באותה העת בפריז. גרינשפן סער מרגשות זעם, נטל אקדח וניגש לשגרירות גרמניה בפריז ושם ירה מטווח קרוב בפקיד זוטר בשגרירות, ארנסט פום ראט. ראט נפצע קשה ונפטר יומיים לאחר מכן. גרינשפן נעצר ונחקר על ידי המשטרה. על פי הוראתו של שר התעמולה יוזף גבלס, זכתה ההתנקשות לפרסום נרחב בעמודים הראשיים של כל עיתוני גרמניה הנאצית. המשטר הנאצי ניצל את מקרה הרצח לארגון פרץ האלימות, הספונטני לכאורה, של ליל 9 בנובמבר 1938, שנודע כליל הבדולח.
פידיפידס
פֵידִיפִּידֶס (ביוונית: Φειδιππιδης) הוא גיבורה של אגדה עממית על שליח, שהיא ההשראה לאירוע הספורטיבי המוכר, ריצת המרתון.
על פי האגדה, היה פידיפידס שליח בצבא אתונה במלחמה שבין פרס ויוון בשנת 490 לפנה"ס. לאחר ניצחון היוונים בקרב מרתון רץ השליח מהעיר מרתון ועד אתונה, מרחק של 34.5 ק"מ, על מנת להכריז על ניצחונה של יוון. כאשר הגיעו ליעדו, הוא קרא "Νενικήκαμεν!" (נֵניקָקָמֵן, ניצחנו!) ומת במקום.
האגדה נתמכת בגרסה ההיסטורית המקובלת כי תושבי אתונה, ראו את אנשי העיר ולא את מבניה כחוזקתה, ולכן, אם היה איום ממשי, הם היו נוטשים את העיר, מעלים אותה באש ויורדים בספינות אל הים להתיישב במקום אחר (או לחזור לאחר זמן מה). לכן, הייתה חשיבות מהותית לידיעה האם אתונה ניצחה, ותושביה יכולים לשכון בשקט בבתיהם, או יש לנטוש הכל ולרדת לים לפני בא הצבא הכובש. חיזוק נוסף לטענה - כשאתונה נדרשה לעזרת פוליס נוספות, התושבים איימו כי ינטשו את העיר.
לפי ספרו של ההיסטוריון הרודוטוס, אשר תיעד את היסטוריית מלחמת פרס–יוון בשנת 440 לפנה"ס לערך, פידיפידס נשלח מאתונה לספרטה על מנת להזעיק תגבורת בטרם החל הקרב, אך חזר משם בידיים ריקות. חישוב מרחק הריצה לפי הסיפור של הרודוטוס מראה שפידיפידס עבר כ-450 ק"מ תוך מספר ימים.
מנוריאליזם
מנוריאליזם או סניורליזם הוא שמו של ארגון הכלכלה והחברה האיכרית בתקופת ימי הביניים במערב ובחלקים ממרכז אירופה. השיטה המנוריאלית אופיינה בהאצלת הכוח הכלכלי והמשפטי לאדון, שחי על האדמות שבבעלותו ועל מיסוי שגבה מאוכלוסיית האיכרים והצמיתים שתחתיו. התחייבויות מיסוי אלו שלהם ניתן היה לשלם באמצעות עבודה (קורווה), באמצעות מוצרים ("ברטר") או לעיתים נדירות כסף.
המילה "מנור" או "סניור" מבוססת על חלוקת שטחי אירופה לשטחים ששמם היה "סניוריה" (seigneurie) (אחוזה), שכל אחד מהם היה כפוף בדרך כלל לסניור, אדון האחוזה. הסניור החזיק בחצר מנוריאלית שבה היו נהגים וחוקים מקומיים. חלק מהסניורים היו בישופים ואבות מנזרים, שסמכותם הייתה דומה לזו של סניור.
הסניורים קנו לעצמם בדרך כלל את אחוזותיהם באחת מארבע דרכים מקובלות: כירושה של וילה (חווה) רומית, שבעליה המקוריים נטש אותה, חוסל על–ידי האדון החדש, או הפך לשותף חלקי או מלא, שווה או כפוף לאדון חדש; כמתנה (aprisio) שהעניק השליט העליון מתוך כלל אדמות המלוכה (הפיסק, fisc) והייתה מותנית בתנאים מסוימים; כאדמה בבעלות מלאה (נחלת אבות, אלודיום, allodium) של האדון; או כבנפיקיום או פרקריה (benefice, precaria)—אדמה שהוענקה לאדון באופן מותנה. בפועל, כל הצורות נטו להפוך עם הזמן לאדמת אלודיום, ויכולתו של המלך שהעניקם לשלול את האדמות מן הוסאלים הייתה לרוב מוגבלת.
תכונות המערכת המנוריאלית.
בכל סניוריה היו שלושה סוגים של אדמה:
האדון נהנה, נוסף להכנסות אלו, מהכנסות על כל פעולה שבוצעה באחוזה, כולל שימוש בטחנת הקמח, במאפייה או בבית היין, או עבור הזכות לצוד או לתת לחזירים לרעות בשטח המיוער של האחוזה, כמו גם הכנסות בכל פעם שבה השתנה החוכר של חלקת אדמה. בגלל ההוצאות הגבוהות שהיו כרוכות בניהול האחוזה, נטו בעלי אחוזות קטנות להסתמך פחות על חכירת הווילנים.
מבחינה נומינלית היו הווילנים חוכרי אדמה מן האדון, אך בפועל הפכה החכירה כמעט בכל המקרים מוּרשת, עם תשלום לאדון עם העברת האדמה לחבר אחר במשפחה. נטישת האדמה הייתה אסורה על הווילן הצמית וגם העברת האדמה לאדם שלישי הייתה כרוכה בתשלום לאדון. בהדרגה, התפתח מנהג נפוץ של החכרת משנה של אדמה על–ידי וילנים לווילנים אחרים, וגם העבודה בדומנה הומרה במקרים רבים בתשלום נוסף לאדון, במיוחד החל מהמאה השלוש-עשרה.
בין המערכות המנוריאליות השונות היו הבדלים ניכרים ממקום למקום ומתקופה לתקופה. לא כל האחוזות כללו את כל שלושת סוגי האדמה. בדרך כלל, הדומנה היוותה בערך שליש מהאדמה וחלקות הווילנים היוו מעט יותר, אך חלק מהאחוזות כללו רק אדמת דומנה ואילו אחרות אדמות איכרים בלבד. היחס שבין חלקות חכירה חופשית ולא חופשית השתנה אף הוא במידה ניכרת, ודרש הסתמכות גדולה או קטנה יותר על עבודה שכירה לביצוע העבודה החקלאית בדומנה.
היחס שבין האדמה המעובדת לדומנה נטה לטובת הדומנה באחוזות הקטנות יותר, ולהפך באחוזות הגדולות יותר, בהן עמד לרשות האדון מספר רב יותר של וילנים לעיבוד אדמותיו. אחוז החכירה החופשית השתנה פחות, אך נטה להיות גדול יותר באחוזות קטנות.
האחוזות היו שונות גם בארגון הגאוגרפי שלהן. רובן חפפו לשטח שני כפרים או יותר, ולעיתים קרובות היו כפרים שהיו בו-זמנית בשליטה של שתי אחוזות, דבר שהוביל לעיתים להחלפת עבודות הדומנה בתשלום אצל האיכרים המרוחקים מאחוזת האדון. הדומנה כמו גם חלקות האיכרים לא היה יחידה אחת אלא בית מרכזי שסביבו אדמה ובנייני אחוזה, וכן רצועות שונות שפוזרו ברחבי האחוזה לצד חלקות הווילנים.
בעלי האחוזות לא היו תמיד וסאלים לוחמים שהעניקו שירותי לחימה או כסף לווסאל שמעליהם. חלק לא מבוטל מהאדונים (17 אחוז באנגליה בשנת 1086) חבו נאמנות ישירות למלך, וחלק גדול עוד יותר (כרבע) היו בבעלות בישופויות ומנזרים. האחוזות מן הסוג האחרון היו בדרך כלל גדולות יותר והיה בהן חלק ניכר הרבה יותר של אדמת וילנים בהשוואה לאחוזות האחרות.
צבא ארה&quot;ב
חטיבת ביסלמ&quot;ח
בית הספר למפקדי כיתות ומקצועות חיל הרגלים (ביסלמ"ח) או חטיבה 828. משמש כבית ספר להכשרת מקצועות החי"ר בצה"ל ובעיקר להכשרת מפקדי הכיתות של חטיבות החי"ר השונות. בעבר נקרא גם חטיבה 772. החל משנת 2007 נקרא בית הספר על שמו של הרמטכ"ל השישי צבי צור.
היסטוריה.
בית הספר למפקדי כיתות (ביסלמ"כ) הוקם בשנת 1974 תחת פיקודו של אל"ם יעקב חסדאי, לצורך איחוד גדודי הכשרת מפקדי הכיתות אשר השתייכו לכל אחת מחטיבות החי"ר הקיימות, תחת מסגרת תורתית ופיקודית אחודה. החטיבה כוללת 3 גדודים סדירים המשמשים גם כמסגרות המכשירות מפקדי כיתות בחיל הרגלים.
עם הקמת בית הספר היה נהוג כי חניכי הקורס היו משויכים לגדודים בהתאם לחטיבות מהן הגיעו במקור, וכך הצנחנים ביצעו את הכשרת מפקדי הכיתות בגדוד 450, לוחמי גולני בגדוד 17 ואילו הנח"לאים בגדוד 906. עם הקמתן של חטיבת חטיבת גבעתי וחטיבת כפיר שונה הדבר והונהג קורס מעורב אשר אותו עוברים כלל החניכים. תחילה היה בית-הספר ממוקם בהר שגור באזור כרמיאל ולאחר מכן באזור צומת הנגב ובירוחם. באוקטובר 1992 הועברו תחת כפיפותו גם הכשרות אשר התבצעו - עד יישום הסכמי אוסלו - בבה"ד 3 (בית הספר לחי"ר -ביסל"ח) אשר שכן ליד חווארה, ובית-הספר קיבל את השם בית-הספר למ"כים ומקצועות החי"ר - ביסלמ"ח. בנוסף קיים בחטיבה גדוד סיור ופלוגה מסייעת במילואים בכל אחד משלושת הגדודים.
בשנת 2018 הוחלט לעבור למתכונת של קורס אחיד, כאשר גדוד 17 מכשיר חניכים מחטיבות גולני וגבעתי, גדוד 450 מכשיר חניכים מחטיבות הצנחנים, הנח"ל וכפיר, וגדוד 906 מכשיר חניכים מחטיבת עוז ומגדודי הסיור החטיבתיים. הקורס מכשיר גם חניכים מחיל ההנדסה. הכשרת חניכי הגדודים המעורבים הועברה לביסל"ק.
גדוד 906 (שועלי הנגב).
הגדוד הועבר מהנח"ל. הגדוד מכשיר לוחמים מחטיבת עוז, מגדודי הסיור החטיבתיים, מגדוד נצח יהודה ומהפלוגות החרדיות תומר שבגבעתי וחץ שבצנחנים.
גדוד 450 (האריה המעופף).
גדוד המ"כים 450 הוקם בשנת 1970 כגדוד נוסף בחטיבת הצנחנים, מתוך תובנה שצריך למסד את קורס המ"כים בגדודי החטיבה ולאחדם למסגרת אחת על מנת להתמקצע, להוריד את הנטל מהגדודים, וליצור עוד גדוד מבצעי בחטיבה. עד אז, כל מפקד פלוגה הכשיר את פלוגתו במסגרת המסלול, והעביר לבדו את קורס המ"כים כסיום האימון המתקדם.