הרגשה בלתי נשלטת של חרדה כשחושבים או נחשפים לחומרים רעילים או סינתטיים, הרגשה שצריך לעשות הכל כדי להימנע מחומרים רעילים או סינתטיים, חוסר יכולת לתפקד בצורה נורמלית בעקבות החרדה והידיעה שהפחדים לא הגיוניים אבל בלתי ניתנים לשליטה. פחד זה לעיתים מתבטא בהימנעות מצריכת תרופות הכוללות חומרים סינתטיים (כמו אקמול).
דרכי טיפול.
טיפול מתמשך הכולל העלאת הביטחון, התגברות על פחד, חשש ועצב והחלפת מחשבות שליליות במחשבות חיוביות. חשוב לציין כי לא ניתן לפתור את הבעיה בעזרת טיפול תרופתי מאחר שמעולם לא פותחה תרופה המיועדת לבעיה זו, אך יש טיפול תרופתי היכול לדכא תסמינים.
פרס לסיפורת מאת נשים
פרס לסיפורת מאת נשים (באנגלית: Women's Prize for Fiction), נקרא בעבר פרס אורנג' לספרות בדיונית (באנגלית: Orange Prize for Fiction) בשנים 2008–2013, Orange Broadband Prize for Fiction בשנים 2007–2008, ופרס בייליז לסיפורת מאת נשים בשנים 2013–2017, הוא אחד הפרסים הספרותיים היוקרתיים ביותר בבריטניה.
הפרס ניתן מדי שנה לסופרת (אישה) ממדינה כלשהי על הרומן המקורי הטוב ביותר שנכתב באנגלית ופורסם בבריטניה בשנה הקודמת.
היסטוריה.
הפרס אמור היה להינתן החל משנת 1994 בידי חברת מיצובישי, אבל המחלוקת ציבורית שהתעוררה באשר לערכו של הפרס גרמה לחברה לחזור בה ממתן החסות.
חברת אורנג' הבריטית, המפעיל הסלולרי וספקית שירותי אינטרנט לקחה על עצמה את מימון הפרס. הוא הוענק לראשונה ב-1996. חבר השופטים היה ועדה של "עיתונאים, מבקרים, סוכנים ספרותיים, מוציאים לאור, ספרנים, מוכרי ספרים" בני שני המינים, בכללם יושבת הראש הנוכחית, הסופרת והשדרנית קיית מוס.
הפרס נועד להעלות על נס את תרומתן של נשים כותבות, שמוס האמינה שנוטים לפסוח עליהן במתן פרסים חשובים.
בתגובה לרשימה הקצרה של זוכי פרס מאן בוקר ב-1991 שהייתה כולה על טהרת המין הגברי.
הזוכה בפרס מקבלת 30,000 פאונד לצד פסל ארד המכונה "בסי" (Bessie) שיצרה האמנית גרייזל ניבן (Grizel Niven), אחותו של השחקן והאמן דייוויד ניבן. בדרך-כלל מתפרסמת מדי שנה בחודש מרץ רשימת המועמדים המלאה ובחודש יוני רשימת המועמדים הקצרה, וכעבור ימים ספורים מכריזים על הזוכה. הזוכה נבחרת מדי שנה בידי צוות של "חמש נשים מובילות". ב-2005 ציינו השופטות את הספר "Small Island" של אנדריאה לוי כ-"Orange of Oranges", הרומן הטוב ביותר של העשור החולף.
הBBC טוען שפרס אורנג', יחד עם פרס בוקר הגברי ופרס קוסטה (Costa Book), מהווה שלישייה של פרסי ספרות יוקרתיים. מכירות ספרי המועמדים לפרסים הללו נסקו במידה משמעותית.
ספרה של לוי משנת 2004 נמכר בקרוב למיליון עותקים (בהשוואה לפחות מ-600,000 של זוכה פרס מאן בוקר באותה שנה),
בעוד מכירות הספר A Spell of Winter של Helen Dunmore הוכפלו בארבע אחרי שהיא הייתה הזוכה הראשונה בפרס,
מכירות ספרה של ואלרי מרטין שזכתה בפרס ב-2003 עלו פי עשרה בעקבות הזכייה.
והספריות הבריטיות, הנוהגות לתמוך בפרס בדרכים שונות, דיווחו על הצלחתן בהצגת סופר חדש בפני הקוראים: "48% אמרו שהם ניסו סופר חדש בעקבות היוזמה ו-42% אמרו שינסו ספרים אחרים של הסופרים החדשים שקראו."
אולם העובדה שבפרס יכולות לזכות רק נשים מעוררת מחלוקת.
לאחר ייסוד הפרס כינה אותו אוברון וו "פרס הלימון" בעוד ג'רמיין גריר טענה שבמהרה יחלקו פרס ל"סופרים ג'ינגים".
א. ס. בייאט, הזוכה בפרס מאן בוקר לשנת 1990, כינתה אותו "הפרס הסקסיסטי", וטענה "שמעולם לא היינו זקוקים לכזה פרס"
לולה יאנג, יושבת ראש חבר השופטים, טענה ב-1999, שספרות הנשים הבריטית מתחלקת לשתי קטגוריות: "קרתנית וצרת-אופקים" או "משפחתית באופן שטחי".
לינדה גראנט הואשמה בגנבה ספרותית בעקבות זכייתה בפרס בשנת 2000,
בעוד בשנה שאחריה, הרכב מבקרים גברים הרכיב רשימת מועמדים משלהם וביקר קשות את רשימת המועמדים המקורית.
רשימת המועמדים לשנת 2007 גונתה כנובעת מ... "פסולת רבה..." בידי יושבת ראש חבר השופטים מיוריאל גריי
בעוד סיימון ג'נקינס, העורך הקודם של הטיימס, כינה אותו "סקסיסטי".
ב-2008 כינה טים לוט את הפרס "תעלול סקסיסטי" והציע ש"פרס אורנג' הוא סקסיסטי ומפלה, וצריך להתרחק ממנו".
אף אישה לא זכתה בפרס יותר מפעם אחת, אבל מרגרט אטווד הייתה מועמדת שלוש פעמים מבלי שזכתה.
בשנת 2013, עם התחלפות המממן המסחרי של הפרס ליצרנית המשקה Baileys ("אייריש קרים"), התחלף גם שם הפרס לשמו הנוכחי.
איי קרוליין
איי קרוליין (בספרדית: Islas Carolinas) הם ארכיפלג המורכב מאיים קטנים הנמצא במערב האוקיינוס השקט, צפונית לגינאה החדשה. מבחינה פוליטית מתחלקים האיים בין מיקרונזיה בצד המזרחי של הארכיפלג, ובין פלאו בקצה המערבי שלו. מבחינה היסטורית היה האזור תחת שליטה ספרדית, כחלק מאזור איי הודו המזרחית הספרדיים, ונוהל ממנילה שבפיליפינים.
תיאור.
קבוצת האיים מכילה כ-500 איי אלמוגים קטנים, מזרחית לפיליפינים. המרחק ממנילה ליאפ, אחד האיים הגדולים בקבוצה הוא 1,930 ק"מ. מרבית האיים בקבוצה הם איים נמוכים, אך ישנם מספר איים המתנשאים לגובה.
היסטוריה.
לאחר שחמש ספינות שונות עגנו באזור, קיבלו האיים את שמם ב-1686 על ידי הספרדי פרנסיסקו לסקאנו, שקרא להם על שם קרלוס השני, מלך ספרד, שמימן את המשלחת.
מספר חוקרים מערביים הגיעו לאיים לאחר מכן, אך כשהחלו להגיע מיסיונרים נוצרים ב-1732 אירעו מספר תקריות אלימות כנגד הזרים. רק ב-1875 הצהירה האימפריה הספרדית על שליטה אל קבוצת האיים, וערכה ניסיונות לבסס את ריבונותה. איי קרוליין סופחו לשטחי איי הודו המזרחית הספרדיים ונשלטו מהפיליפינים. גרמניה, ששלטה באי יאפ (Yap), ערערה על ההצהרה הספרדית, והנושא הובא לבוררות אצל האפיפיור לאו השלושה עשר, שפסק לזכות ספרד, אך העניק לגרמניה זכויות מסחר חופשי. הספרדים לא כבשו אף אי מאיי קרוליין באופן רשמי עד 1886.
ב-1899, כתוצאה מתבוסתה במלחמת ארצות הברית–ספרד שנה קודם, מכרה ספרד לגרמניה את איי קרוליין בעבור 25,000,000 פזטות (כמיליון לירות שטרלינג), והאחרונה סיפחה אותם לגינאה החדשה הגרמנית.
ב-1914 כבשה האימפריה היפנית את האיים מידי הגרמנים, וב-1920 קיבלה מנדט חבר הלאומים לשליטה עליהם. במהלך מלחמת העולם השנייה הקימו היפנים בסיס גדול בלגונת טרוק, אותו שיתקו בעלות הברית במבצע כדור ברד ב-1944. לאחר המלחמה הפכו האיים לשטח נאמנות של ארצות הברית ולבסוף זכו בעצמאות (1986 במיקרונזיה ו-1994 בפלאו).
אוכלוסייה ותרבות.
ילידי האיים דוברים מספר ניבים של שפות מיקרונזיות וכן פלוואנית, אך גם אנגלית נמצאת בשימוש, בעיקר במסחר. בין קבוצות שונות באוכלוסיית האיים ניתן למצוא פיליפינים ויפנים.
תושבי האיים מתבססים בעיקר על דיג וחקלאות. במספר איים נבנים בתי התושבים מחומרים מקומיים בלבד, כגון עלי דקל הקוקוס המשמשים לבניית גג.
תושבי האיים מאמינים באופן מסורתי בישות עליונה (יאלאפאר) וברוח רעה (קאן), אך הם כמעט ולא עוסקים בפולחן דתי. בעקבות פעילות מיסיונרית רחבת היקף, הנצרות היא הדת השלטת באזור זה של מיקרונזיה.
יאן ארטוס ברטראן
יאן ארטוס ברטראן (בצרפתית: Yann Arthus-Bertrand; נולד ב-13 במרץ 1946 בפריז) הוא צלם, מהמפורסמים בעולם,במאי ועיתונאי צרפתי, פעיל וסמל בינלאומי למאבק בתחום שמירת הסביבה.
ביוגרפיה.
ברטראן נולד בפריז למשפחת תכשיטנים מפורסמת, אשר בין השאר מופקדת על ייצור אותות הכבוד לממשלת צרפת מאז המהפכה הצרפתית והוא אח לחמישה. בשנת 1963, כשהוא בן 17, עזב את הבית במטרה להיכנס לעסקי הקולנוע. הוא החל בעבודות שירות באולפני קולנוע ואחר כך מצא עבודה כעוזר במאי. כעבור כמה שנים החל לקבל עבודות בתור שחקן. לאחר תקופה קצרה, עזב את תעשיית הקולנוע לטובת עבודה בספארי, באזור אלייה במרכז צרפת, ובגיל 30, עבר לשמורת מסאי מארה בדרם מערב קניה, לכתיבת דוקטורט על אריות. למימון לימודיו, עבד בשמורה כטייס כדור פורח, והנופים שראה מהאויר, היו ההשראה לעבודתו בצילום.
קריירה מקצועית בצילום.
לאחר שעבר עם משפחתו לאפריקה, פגש בקניה את ג'ונתן סקוט, צלם טבע, והוא הוביל אותו לעניין בצילום.
בשנות ה-80, ברטראן החל לעבוד כצלם בעבור הנשיונל ג'יאוגרפיק, "לה פיגארו" ו"פארי מאץ".
במשך כ-10 שנים, תיעד גם מכוניות ואופנועים המותירים שובלי עשן, במרוץ פריז דקר.
ב-2007, בקר גם בישראל במסגרת סיבוביו בעולם.
ספרו - אלבום תמונות כדור הארץ ממעוף הציפור.
בשנת 1992, בעקבות דברים ששמע בכנס ועידת האקלים בריו, החליט להתמסר לפרויקט לצלם את כדור הארץ מלמעלה. לאחר גיוס כספים לפרויקט שכלל גם את משכון ביתו, החל בצילומים. הוא טס מעל 80 ארצות במשך שנתיים וב- 1999, פרסם את הספר Earth from Above, "מבט לאדמה מן השמיים", אשר זכה להצלחה ענקית,נמכר בלמעלה מ-4 מיליוני עותקים ותורגם ל-27 שפות.
ספרו הוא ספר הצילום המצליח ביותר בעולם
סרטי טבע וסרטים תיעודיים.
בשנת 2009, יצא לאקרנים הסרט התיעודי Home, המכיל צילומים אוויריים של מקומות שונים ב-54 מדינות ברחבי כדור הארץ.
בשנת 2012, יצא סרטו התיעודי "Planet Ocean" - כוכב הלכת אוקיינוס", העוסק בהיסטוריה של האורגניזמים החיים באוקיינוס, והיחסים שיש להם זה עם זה ועם בני האדם.
בשנת 2015, יצא לאקרנים הסרט התיעודי "Human" - "פני האנושות", של ראיונות קצרים עם אנשים מאות אנשים מסביב לעולם. הסרט נוצר בעקבות פרויקט של צוותו, שראיין 6,000 אנשים ברחבי העולם. אלה ספרו על חייהם וחלומותיהם לצד הקשיים, ומתוכם נבחרומספר עדויות לצד צילומי נופים מהארצות שמהן הם באו.