חיל האוויר השמיני של ארצות הברית (באנגלית: Eighth Air Force) הוא יחידה צבאית המשתייכת לפיקוד התקיפה הגלובלית (AFGSC) במסגרת חיל האוויר של ארצות הברית. מפקדת החיל שוכנת בבסיס חיל האוויר בארקסדייל (Barksdale Air Force Base) בלואיזיאנה.
החיל משמש ככוח מהלומה אווירית אסטרטגי גלובלי - אחד המרכיבים האוויריים המשרתים בפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית. חיל האוויר השמיני מכיל את לבו של כוח המפציצים הכבדים האמריקני: ה-B-2 ספיריט וה-B-52 סטרטופורטרס.
החיל נוסד במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-22 בפברואר 1944, כאשר פיקוד המפציצים ה-8 שבסיסו בבריטניה קיבל את שמו החדש. כחלק מחילות האוויר של צבא ארצות הברית פעל החיל בחזית מערב אירופה ועסק בהפצצות אסטרטגיות בשמי צרפת, ארצות השפלה וגרמניה, ובקרבות אוויר כבדים כנגד הלופטוואפה עד לכניעה הגרמנית במאי 1945. החיל היה המערך האווירי הגדול ביותר שפעל במלחמה מבחינת כוח האדם, הציוד והמטוסים.
במהלך המלחמה הקרה היווה החיל חלק מפיקוד האוויר האסטרטגי של ארצות הברית בפיקוד לוטננט גנרל שבסיסו בווסטובר (Westover), מסצ'וסטס והפעיל את המפציצים והטילים האסטרטגיים ברמה הגלובלית.
חיל האוויר השמיני השתתף במלחמות ובעימותים רבים ברחבי העולם, בהם מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ הראשונה.
ג'וני הרדי
יונתן "ג'וני" הרדי (2 ביוני 1934 - 6 בנובמבר 2017) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
ביוגרפיה.
יונתן הרדי נולד בחיפה ב-1934. משפחתו עברה לעיר קנטרה שבמצרים, שהייתה אז בשלטון בריטי, במסגרת עבודתו של אביו כעובד ברכבת המנדטורית. בפנימייה שבקנטרה, בה גדל הרדי עד גיל 13, הצטיין במספר רב של ענפי ספורט ובעיקר בכדורגל. ב-1948, כשאביו היה צריך במסגרת עבודתו לשוב לחיפה, הגיע עמו הרדי לביקור קצר, אך לאחר מגפת כולרה שהתפשטה בקנטרה נאלץ להישאר בחיפה. מלחמת העצמאות קיבעה אותו בעיר והוא נשאר בחיפה. ג'וני נרשם לבית הספר הריאלי והצטיין בתחרויות ספורט במגוון תחומים. באותה שנה, במשחק בין נבחרת בית הספר למכבי חיפה גילתה אותו האגודה והוא הצטרף לשורותיה.
לאחר מכן סיפר:
הרדי שיחק בשורות קבוצת הנוער מכבי "שלמה" חיפה עד גיל 16 ואז עלה לקבוצת הבוגרים. בין בני דורו שעלו איתו לבוגרים היו אשר עלמני, אברהם מנצ'ל, דניאל אסנין, יצחק צבי ושאול הרשקוביץ'. הרדי שירת בחיל הים החל מגיוסו ב-1952.
קריירה כשחקן.
הרדי היה חלוץ ימני כשלגבו הספרה 7. במדי מכבי חיפה רשם הרדי 193 הופעות בליגה ו-28 בגביע המדינה בהן הבקיע 70 ו-21 שערים בהתאמה.
ב-1961 במשחק דרבי בו שיחק כחלוץ מרכזי התנגש עם מגן הפועל חיפה, מרדכי מרטין, ושבר את רגלו. הרדי שכב ארבעה חודשים עם גבס ורק אחרי 8 חודשים חזר למגרש. הרדי הכריז על פרישה אך לאחר שהחלים החליט לשחק במשחק גמר הגביע ב-1962 מול מכבי תל אביב. המשחק הסתיים בתוצאה 0:0, לאחר החמצות רבות של הרדי. במשחק הגמר השני (באותה עת לא הייתה נהוגה שיטת הפנדלים), הבקיע הרדי שער ומכבי חיפה ניצחה 2:5 וזכתה בגביע. לאחר מכן חזר למשחק פעיל.
לאחר משחק מול מכבי רמת-גן שנערך לעיני כ-50 אלף צופים הדביקו להרדי את הכינוי "שייע גלזר הקטן", מחמאה שבאותם ימים נחשבה לכבוד רב. מקרה אחר שעורר את תגובת התקשורת וגרם לה לשבח את הרדי עקב הגינותו הייתה "פרשת היד". באחד המשחקים של מכבי חיפה נגד מכבי יפו הבקיע הרדי שער עם היד. אף על פי שהשופט קבע תחילה שהשער חוקי, אמר הרדי כי אכן השער הובקע עם היד וכך, השער נפסל לבסוף.
ב-1963 שוחרר הרדי לבקשתו לבית"ר חיפה בה שימש מאמן-שחקן במשך 3 שנים, לאחר מכן עבר למכבי זכרון יעקב בה גם שימש כמאמן-שחקן במשך 3 שנים ובגיל 34 פרש מכדורגל.
הרדי לא זכה להופיע בנבחרת ישראל בכדורגל, אך הופיע בנבחרת המשנה לנבחרת, שכונתה ישראל ב`, שבין השאר השתתפה במשחקי המכביה החמישית ב-1957 וקיבלה בה מדליה.
קריירה כמאמן.
לאחר שפרש החל לאמן את קבוצת הנוער במכבי חיפה יחד עם עבודתו ברכבת ישראל כמנהל רכש. לעיתים שימש כמנהל הקבוצה הבוגרת. עם פיטוריו של אדמונד שמילוביץ', ב-1970 הפך למאמן במכבי חיפה. בעונת 1971/1972 אימן הרדי את מכבי חיפה והגיע למקום ה-7 בליגה הלאומית (הליגה הראשונה אז). לאחר שהוחלף שימש כמנהל הקבוצה ובאותה שנה עבר לאמן את הפועל חיפה.
ב-1977 נקרא לאמן את מכבי חיפה במקום מרדכי שפיגלר שהתפטר עקב פתיחת ליגה גרועה עם שלושה הפסדים רצופים בליגה הארצית. באותה עונה סיים במקום ה-7 בליגה הארצית (המיקום הכי נמוך של מכבי חיפה בכל הזמנים).
ב-1980 החל כמאמן הבוגרים יחד עם הדור שגידל בנוער ואיתו עלה לליגה הלאומית (הליגה הראשונה אז) בעונת 1980–1981. הרדי המשיך עונה נוספת עם הבוגרים בטרם שב לאימון הנוער. באותה עונה הגיע עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה ונוצח בבעיטות עונשין מול בני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
לאחר עונה נוספת של הרדי בליגה הלאומית, פינה את מקומו למאמן נבחרת ישראל בדימוס, ג'ק מנסל. לאחר שכשל במשימתו באמצע העונה פוטר מנסל ושוב נקרא הרדי לתפקיד מאמן הקבוצה והצליח להשאיר את הקבוצה בליגה. לאחר מכן החל לאמן את הנוער וזכה באליפות. בעונת 1988/89, בה שימש כעוזר מאמן תחת המאמן אמציה לבקוביץ', זכתה מכבי חיפה באליפות השלישית בתולדותיה ולראשונה הרדי היה שותף באליפות. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה מנהלה המקצועי של מחלקת הנוער של הקבוצה ובין השנים 1994–1996 היה מגלה הכישרונות של הקבוצה הבוגרת.
כמאמן נוער, הדריך שחקנים רבים בראשית דרכם. ביניהם אבי רן, איתן אהרוני, אברהם אבוקרט, ברוך ממן, משה סלקטר, ירון פרסלני, רוני רוזנטל, ראובן עטר, אייל ברקוביץ', אריק בנדו וניר דוידוביץ'.
בשנת 2020 החליטה עיריית חיפה להנציח את זכרו של הרדי באמצעות קריאת רחוב חדש על שמו בשכונה שעתידה להבנות בסמוך לאצטדיון סמי עופר.
כיכר סאו פרנסיסקו
כיכר סאו פרנסיסקו (פורטוגזית Praça São Francisco) היא כיכר בעיר סאו קריסטובאו שבמדינת סרז'יפה בברזיל. הכיכר רבועה, ומוקפת בשלושה מבני ציבור חשובים - כנסיית סאו פרנסיסקו, כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה וארמון הפרובינציה - וכן בחמישה בתי מידות ממאות ה-18 וה-19. כל אלה יוצרים נוף אורבאני המשקף את דברי ימי העיר מאז היווסדה. הכיכר הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2010.
היסטוריה.
סאו קריסטובאו נוסדה ב-1 בינואר 1590, בתקופת מלכותו של פליפה הראשון, מלך פורטוגל, והיא שימשה כבירת מדינת סרז'יפה עד 1855. העיר נוסדה סמוך למקום בו שוכנת כיום העיר אראקז'ו, על מצר יבשה שיוצר נחל פושים (Poxim). מיקום זה נבחר כדי לאפשר את הגנתה מפני אוכלוסיית האינדיאנים העוינת שחייתה בסביבתה, ומפני מבריחי סחורות צרפתים שפעלו בנהרות הסמוכים. קיומה של העיר היה תלוי בשמירת עורקי התעבורה שקישרו בינה לבין המרכזים העירוניים החשובים של צפון-מזרח ברזיל באותה עת - הערים סלבדור ואולינדה. העיר הועברה למקום אחר בשנים 1594-1595, ומוקמה על גבעה במיקומה הנוכחי ב-1607. עד אמצע המאה ה-19 שמשה העיר כמרכז שלטוני ומסחרי וכנקודת היציאה לכיבוש פנים הארץ. ב-1855 אבדה סאו קריסטובאו את תפקידה כבירת המדינה, ומבני הציבור ובתי המגורים שלה השתמרו כעדות לעברה.
הכיכר.
הכיכר הוקמה כמרכז האזרחי והדתי של היישוב, בראש הגבעה עליה ניצבת העיר, בגובה של 40 מטרים מעל פני הים. העיר התחתית שסביב לכיכר שמשה את אזורי התעשייה והנמל ולמגורי האוכלוסיות החלשות. אורכה של הכיכר הוא 73 מטרים ורוחבה 51 מטרים. הכיכר מרוצפת בפיסות אבן ובמרכזה ניצב צלב עץ על בסיס אבן.
כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו.
כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו (Igreja e Convento de São Francisco) הידוע גם ככנסיית ומנזר הצלב הקדוש (Igreja e Convento de Santa Cruz), שוכנים בצידה הצפוני של הכיכר, מקום בו היא מתרחבת בכעשרה מטרים נוספים. הקמת המנזר החלה בשנת 1693 ומומנה בכספי תרומות של תושבי העיר. באמצע המאה ה-19 התערערו יסודות מגדל הפעמונים, והוא נהרס כדי לפנות מקום למגדל חדש, אך בנייתו של זה הופסקה עם העתקת הבירה לאראקז'ו. עד העתקת הבירה שימש המנזר גם כבית האוצר של הפרובינציה, וב-1897 השתכנו בו חיילים אשר דכאו מרד שפרץ בסמוך. הקלויסטר שמהווה את עיקר המבנה, הוקם מחדש בידי נזירים גרמנים בשנת 1902, לאחר שהיה נטוש במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. לאחר מספר תהפוכות הושלם גם מגדל הפעמונים בשנת 1943.
הכנסייה בולטת מעט אל שטח הכיכר. הפורטיקו שבחזיתה עשוי מארבע קשתות אבן ומוקף במעקה מתכת.
לאולם הכנסייה תקרת קמרון חבית מעוטרת בסגנון טרומפ ל'איי. המזבח המרכזי שוכן מתחת לחופה הנישאת על ידי שמונה עמודים מעוטרים בזהב. משני צידי המזבח המרכזי, שני מזבחות משניים שמעל כל אחד מהם קשת הנישאת על ידי ארבעה עמודים.
המנזר צמוד לכנסייה ממזרח. בקלויסטר שש קשתות בכל אחד מצידי הגינה המרכזית, והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח בצידן הפנימי ובמוטיבים גאומטריים בצידן החיצוני. כיום משמש המנזר כמוזיאון לאמנות עתיקה.
כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה.
מבנה כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה (Antiga Igreja e Santa Casa de Misericórdia) ניצב בצידה המזרחי של הכיכר. המבנה המקורי הוקם בעת ייסוד העיר ושימש ככנסייה. המבנה הנוכחי, שלו חזית פשוטה עם עיטורי בארוק, נבנה במאה ה-18, ותפקד כבית חולים עד שאיבד את התמיכה הממשלתית בשנת 1870. המבנה ננטש עד שנת 1922, עת החל פועל בו בית יתומים. כיום משמש המבנה כבית ספר יסודי וכבית אבות לנזירות. המבנה כולל את הכנסייה ואת אגף בית החולים הישן, שביניהם ניצב מגדל הפעמונים. בתוך המבנה חצר פנימית רבועה שבמרכזה גינה.
ארמון הפרובינציה.