הקואליציה של דה מונפור החלה להתפורר במהירות, הנרי קיבל מחדש את חופש התנועה שלו ותהו ובוהו החל להשתרר ברחבי אנגליה. הנרי פנה ללואי מלך צרפת כדי שישמש כבורר בסכסוך, כפי שהותנה בהסכם למבת'. דה מונפור התנגד בתחילה לרעיון, אך מאחר שנראה היה שעומדת לפרוץ מלחמה, הוא הסכים לתיווך צרפתי. הנרי נסע לפריז, מלווה בנציגיו של דה מונפור. בתחילה היו טיעוניו של דה מונפור חזקים, אך בינואר 1264 הכריז לואי על הסדר אמיין, שגינה את המורדים, אישר את זכויותיו של המלך וביטל את תקנות אוקספורד. ללואי היו השקפות משלו על עדיפות זכויות המלך על פני אלה של הברונים, אך הוא הושפע על ידי אשתו, מרגרט, אחותה של אלאנור ועל ידי האפיפיור. בהותירו את אלאנור בפריז לארגן תגבורת של שכירי חרב, שב הנרי לאנגליה בפברואר 1264, בה התחולל גל של אלימות בתגובה על ההחלטה הצרפתית הבלתי אהודה.
מלחמת הברונים השנייה פרצה לבסוף באפריל, כאשר הנרי הוביל צבא שפלש לטריטוריות של דה מונפור במידלנדס ואז התקדם דרום-מזרחה כדי לכבוש את הנתיב החשוב שהוביל לצרפת. מתוך יאוש, רדף דה מונפור אחר הנרי ושני הצבאות נפגשו בקרב לואס (Lewes) ב-14 במאי. למרות יתרונם המספרי, הוכרעו כוחותיו של הנרי. אחיו ריצ'רד נשבה והנרי ואדוארד נסוגו למנזר המקומי ונכנעו למחרת. הנרי אולץ להעניק חנינה לברונים המורדים ולחדש את תוקפם של תנאי אוקספורד.
דה מונפור לא היה מסוגל לייצב את ניצחונו וברחבי הארץ השתרר אי סדר. בצרפת, הכינה אלאונור תוכניות פלישה בתמיכתו של לואי, בעוד אדוארד נמלט משוביו במאי ואסף סביבו צבא חדש. הוא רדף אחרי כוחותיו של דה מונפור ותקף את המצודה שלו בקנילוורת' (Kenilworth). דה מונפור, מלווה בהנרי השבוי, לא הצליח לסגת וכתוצאה מכך התחולל קרב אבשאם (Evesham). בקרב ניצח אדוארד וגופתו של דה מונפור הושחתה על ידי המנצחים. הנרי, שלבש שריון מושאל, כמעט ונהרג על ידי כוחותיו של אדוארד במהלך הלחימה לפני שהם זיהו אותו כמלכם וליוו אותו למקום מבטחים. המרד חסר ההנהגה המשיך במקומות מסוימים וכמה מורדים התקבצו בקנילוורת', שנכבשה על ידי הנרי ואדוארד ב-1266 לאחר מצור ארוך. כיסי ההתנגדות הנותרים חוסלו ואחרוני המורדים נכנעו ביולי 1267. בכך הסתיימה המלחמה.
פיוס ושיקום.
לאחר קרב אבשאם נקם הנרי באויביו. הוא הורה באופן מידי על הפקעת כל הקרקעות של המורדים, ובכך הצית גל של בזיזה חסרת שליטה ברחבי הארץ. הנרי דחה בתחילה את כל הקריאות למתינות, אך באוקטובר 1266 הוא שוכנע על ידי נציג האפיפיור, אוטובונו דה פיאסקי (לימים האפיפיור אדריאנוס הרביעי), להוציא לפועל מדיניות מתונה יותר, שנקראה הכרזת קנילוורת' (Dictum of Kenilworth), שעל פיה הוחזרו למורדים אדמותיהם, בתמורה לתשלום פיצויים מצדם. חוקי מרלבורו (Statute of Marlborough) שפורסמו בנובמבר 1267, ושאישרו מחדש את תקופתם של תנאי וסטמינסטר, הציבו מגבלות לכוחם של נציגי המלך ושל הברונים הבכירים, אך לא פגעו בסמכותו של המלך. רובם של אנשי פוואטו הגולים החלו לשוב לאנגליה לאחר המלחמה. בספטמבר 1267 חתם הנרי על הסכם מונטגומרי עם ל'ואלין, והכיר בו כנסיך ויילס.
בשנים האחרונות למלכותו התערער מצב בריאותו של הנרי והוא התמקד בהשלטת שלום ברחבי ממלכתו ונעשה אדוק בדתו. אדוארד החל למלא יותר ויותר תפקידים ממשלתיים. מצבה הכספי של הממלכה היה קשה לאחר המלחמה וכאשר החליט אדוארד לצאת למסע הצלב ב-1268 היה ברור שיש להטיל מיסים חדשים. הנרי היה מודאג מכך שהיעדרותו של אדוארד תעודד מרידות נוספות, אך הוא שוכנע על ידי בנו לנהל משא ומתן עם הפרלמנט על גיוס הכספים בשנתיים הבאות. דה מונפור הטיל בזמנו קנסות כבדים על היהודים שאותם הנרי ביטל, אך זה האחרון נקט בצעדים אנטי-יהודיים בלחץ הפרלמנט בשנות מלכותו האחרונות. הנרי המשיך להשקיע בהרחבתו של מנזר וסטמינסטר וב-1269 העביר לשם את גופתו של אדוארד המודה בטקס רב רושם.
מותו.
אדוארד יצא למסע הצלב השמיני בהנהגתו של לואי מלך צרפת ב-1270, ובמקביל החל מצב בריאותו של הנרי להתערער עוד יותר. עקב חששות ממרד חדש, כתב הנרי לבנו בשנה שלאחר מכן ובקשו לשוב לאנגליה, אך אדוארד לא חזר. הנרי התאושש קמעה והכריז על רצונו להצטרף למסע הצלב בעצמו, אך הוא לא שב מעולם לאיתנו ובערבו של ה-16 בנובמבר 1272 הוא מת בווסטמינסטר. בנו אדוארד שירש את כתרו, עשה את דרכו אט אט לאנגליה, דרך גסקוניה והגיע לבסוף באוגוסט 1274.
על פי בקשתו נקבר הנרי במנזר וסטמינסטר, ממול למזבח, במקום מנוחתו הקודם של אדוארד המודה. כמה שנים לאחר מכן החלו עבודות להקמת קבר גדול יותר וב-1290 העביר אדוארד את עצמותיו של אביו למיקומם הנוכחי. הפסל הניצב על קברו עוצב בסגנון נטורליסטי בניגוד לפסלים דומים מהתקופה, אך ככל הנראה רחוק הדמיון בין הפסל לבין דמותו האמיתית של הנרי.
אלאונור קיוותה שהנרי יוכרז כקדוש כפי שהוכרז לואי התשיעי ואכן, קברו של הנרי בעיצובו הסופי דמה קבר של קדוש. בעת העברת גופתו של הנרי ב-1290 הבחינו העוסקים במלאכת ההעברה כי גופתו של המלך הייתה במצב טוב וזקנו הארוך השתמר, תופעה שנחשבה בזמנו לסימן של קדושה. במשך הזמן החלו להישמע דיווחים על ניסים שהתרחשו על הקבר, אך אדוארד היה ספקן בשומעו אותם. הדיווחים הללו נפסקו והנרי מעולם לא קודש. ב-1292 הופרד ליבו של הנרי ונקבר בנפרד במנזר פונטוורו (Abbaye de Fontevraud) באחוזת הקבר של משפחתו.
מורשתו.
ההיסטוריוגרפיה הנוכחית מציינת את תכונותיו החיוביות והשליליות של הנרי: ההיסטוריון דייוויד קרפנטר שופט אותו כאדם הגון, שנכשל כשליט בגלל נאיביותו וחוסר יכולתו לייצר תוכניות ריאליסטיות לרפורמה, נושא שהדהד הוו רידג'ווי, שגם מציין חוסר העולמו וחוסר יכולתו לנהל את חצרו, אך מי מחשיב אותו כ"בעיקרו איש של שלום, אדיב ורחום".
צאצאיו.
להנרי ולאלאנור היו חמישה ילדים:
להנרי לא היו ילדים מחוץ לנישואים
הנרי השלישי
שסק
שסק (שם מדעי: "Eriobotrya japonica") הוא מין של עץ ירוק-עד בעל עלים גדולים ממשפחת הוורדיים. פריו עגול, בין צהוב לכתום ורב גלעינים, בעל טעם מתוק-חמצמץ.
מקור השם.
מקור השם "שסק" בארמית, והוא מופיע בתלמוד, שם משמעותו לא הייתה ברורה אך נקבע בין היתר שהתייחס לפרי עץ השיזף או לפרי המדלר . בתחילת המאה ה-20 השם אומץ לפרי השסק.
שמו של השסק בערבית הוא "אסכדיניה", שיבוש של שמו הטורקי yenidünya, "עולם חדש". באנגלית שמו של השסק הוא "לוקוואט" (Loquat), לקוח משמו הסיני בקנטונזית. באיטלקית הוא מכונה "נספולו", ברוסית הוא מכונה "מושמולה", שם שהובא מדרום רוסיה, ביוונית הוא נקרא Μουσμουλιά (מוסמוליה) ובגרמנית שמו של השסק הוא "מיספל".
מאפיינים.
מקור העץ באזור דרום מזרח סין, אם כי הוא גדל גם ביפן, ומגדלים אותו גם בישראל, בברזיל ובמספר מדינות נוספות. עץ השסק יכול להגיע עד גובה של 5–10 מטר, אם כי הוא בדרך כלל קטן יותר, בסביבות 3–4 מטר.
השסק גדל באשכולות, וגודלו נע בין 3–5 ס"מ בעת בשלותו. לפרי תכולת סוכר גבוהה (כ-10 אחוזים), חומצה ופקטין.
בישראל פריחת השסק מתחילה בעונת הסתיו ואורכת כ-80–100 ימים. משקלו של פרי שסק בודד הוא 50 גרם בממוצע.
גלעיני השסק ועליו הצעירים רעילים במקצת, ומכילים כמויות קטנות של גליקוזידים ציאנוגניים (כולל אמיגדלין). חומרים אלה ישוחררו לגוף בעת עיכול הגלעינים. אולם טעמם המר של הגלעינים מונע לרוב את אכילתם בידי בני אדם ובכל מקרה ריכוז הרעל בגלעין הוא נמוך מכדי לגרום נזק.
פיתוח מינים תרבותיים.
בארץ פותחו כמה זנים מסחריים של השסק, "עכו 13", ו"עכו 1", שפותחו בתחנת הניסיונות החקלאית של עכו, ו"צריפין", שפותח במכון וולקני, "זיקים", ו"ביג ג'ים". בשנים האחרונות יובאו ואוקלמו בארץ זני שסק נוספים, גדולים במיוחד, מספרד ומקליפורניה. היום נטועים בישראל כ-5000 דונם שסק. במטעים המסחריים, בשומרון ובשפלה, ותחת מעטה רשת, להגנה מפני ציפורים ועטלפים, ניתן להגיע ליבול מסחרי של קרוב לשלושה טון לדונם. לשסק חיי מדף קצרים ביותר ושמירתו בקירור מזיקה לטעמו. בקעת הנדיב שממזרח לבנימינה, ועמק בת שלמה שממזרח לזכרון יעקב הם מאזורי הגידול הראשיים של השסק בצפון הארץ.
נטיעות בישראל וסביבתה.
השסק נטוע באזורים רבים בישראל - בהרי ירושלים, בגליל העליון, בשפלה, באזורי החוף ובנגב הצפוני. הפרי התחבב על האוכלוסייה הישראלית משום שהוא מניב פרי ראשון לאחר תקופת החורף, והוא שונה מן ההדרים, הבננות ותפוחי העץ מהאיסום.
ברצועת החוף הלבנונית, מצור וצידון ועד למבואות ביירות נטועים עצי שסק גדולים. גם במצרים, לאורך תעלות המים המתוקים, נטועים עצי שסק גדולים מאד.
בתרבות.
הפרי מוזכר רבות בספרות הסינית, כמו בשיריו של לי באי.
אדוארד הראשון
מדוזות סוכך
מדוזות סוכך או מדוזות אמיתיות (שם מדעי: "Scyphozoa") הם מחלקה של בעלי חיים ימיים, רב-תאים, חסרי חוליות ופרימיטיבים, השייכים למערכת הצורבים ומכילות את מיני המדוזות המוכרות. קבוצות של מדוזות דומות השייכות למחלקות אחרות הם: כמה מההידרתים, המחלקה Staurozoa (בעלי גבעול) ומדוזות קובייתיות.
במחלקה זו יותר מ-200 מינים, שכולם חיים בים, אך לעיתים ייסחפו גם למים מתוקים באמצעות זרמים.
השם מדוזה הושאל מדמותה של מדוזה המופיעה במיתולוגיה היוונית שהייתה דמות נשית מפלצתית עם נחשים מתפתלים במקום שיער.
מבנה המדוזה.
גוף מדוזת הסוכך הוא בצורת פעמון. מבנה המדוזה בסיסי ביותר: היא חסרת ראש, חסרת סנפירים, איבר מין או לב. במקום מוח יש לה רשת עצבים ראשונית בלתי מפותחת. גופה של המדוזה עשוי שתי שכבות, חיצונית ופנימית. בין שתי השכבות מצויה שכבה ספוגית-ג'לטינית שרובה מים ונקראת מזוגלאה.