ברובה של המאה ה-20 גב היד נחבט בעזרת יד אחת; היו מקומות בעולם בהם ניסו להתחיל לחבוט עם שתי ידיים, כגון המזרח הרחוק ומרכז אסיה, אך סגנון זה לא היה מקובל ונחשב כלא אמין . השחקנים הידועים הראשונים שהשתמשו באחיזת שתי הידיים היו האוסטרלים ויויאן מקגרט וג'ון ברומיץ' בסביבות שנות ה-30, אך חוץ מהם רבים המשיכו לחבוט ביד אחת במשך כמה עשורים .
המפנה המשמעותי הראשון החל בשנות ה-70 עם ג'ימי קונורס וכריס אברט, ואחריהם שחקנים רבים החלו להשתמש באחיזת שתי הידיים. תופעה הפוכה שקרתה אצל פיט סמפראס וסטפן אדברג היא שהם עברו לחבוט גב יד מאחיזת שתי הידיים ליד אחת מאוחר יחסית, כאשר כבר הגיעו להישגים רבים בטניס.
בשנים האחרונות המעבר לחבטת גב יד בשתי הידיים כמעט ו"הושלם": בשנת 2007 היו 19 טניסאים בדירוג הטופ 50 שחובטים חבטת גב יד ביד אחת. בשנת 2012 נותרו כבר רק 11 כאלו.
רוב השחקנים החובטים ביד אחת מתבלטים גם במשחק רשת טוב יותר משחקנים החובטים בשתי ידיים, אצלם היציבות טובה יותר בדרך כלל, וגם המשחק מהקו האחורי טוב יותר. כמו כן שחקני היד אחת חובטים את רוב חבטות ההחזרה עם חבטת חיתוך לאזור החבטה בו יריבם חלש יותר. לעומתם רוב החובטים בשתי ידיים נהנים מיציבותם הטובה משום שכאשר שתי היידים מחזיקות את המחבט, מסלולו יהיה עקבי יותר ומשקל המחבט יתפזר בין שתי הידיים בצורה שווה והסגנון לא מצריך ידיים חזקות במיוחד (אחד ההסברים שבגללם רובן המוחלט של הנשים חובטות בשתי ידיים), דבר נוסף הוא שהחובטים בשתי ידיים מעדיפים יותר את אלמנט הכוח מאשר את אלמנט ה"רגש".
חובטי גב יד ידועים.
השחקן הראשון שהתבלט ביכולתו לחבוט גב יד טוב יותר מיריביו באופן שיטתי היה דון באדג'. לבאדג' הייתה חבטת גב יד ייחודית יחסית לשנות ה-30 וה-40, שהעניקה לכדור סיבוב עילי חזק שהקשה מאוד על יריביו להתמודד איתו. קן רוזוול היה שחקן מקצוען נוסף שהיה ידוע בחבטת גב היד שלו בשנות ה-50 וה-60, שהקנתה לכדוריו מהירות גבוהה.
שחקנים מקצוענים נוספים שבלטו בכישורי חבטת גב-יד טובה:
שיטת מצליח
שיטת "מצליח" היא ביטוי שגור בסלנג העברי ובעקבות כך באופן רשמי בפסקי דין, המתאר ניצול חוסר תשומת לב של הזולת, והפקת תועלת על חשבונו. שְמה מבוסס על בדיחה, המספרת על סועד, המגלה בחשבון מסעדה חיוב בגין מנה בשם "מצליח", שלא זכורה לו. לשאלתו מהי מנה זו, עונה המלצר: "אם הלקוח משלם - זה מצליח".
באִפיונה השלילי והנפוץ יותר, מתקיימת השיטה בין שני גורמים, שיש ביניהם מערכת יחסים עסקית או אחרת. היא בנויה על אי-הגינות ידועה מראש ומוסווית, וכוללת ניסיון לבצע מהלך של גורם אחד המשפיע על הגורם השני. תוצאות המהלך תלויות בגורם השני ובאפשרותו לגלות את הניסיון. עם הגילוי, באה הנסיגה מהמהלך.
חוק הגנת הצרכן קובע בסעיף 13ד1. (א) כי אם נגבה מצרכן סכום עודף בעסקה מתמשכת נוסף על הסכום שהעוסק רשאי לגבות בהתאם לתנאי ההתקשרות ביניהם, ישיב לו העוסק את הסכום העודף בתוספת ריבית והצמדה, תוך 4 ימי עסקים. בנוסף יפצה העוסק את הצרכן ב-16 שקלים חדשים כתשלום בשל הוצאותיו.
שימוש בשיטה.
השיטה נפוצה בעיקר בתחום הכלכלי, כך למשל: חברה מסחרית מעלה את מחיר השירות הקבוע שהיא גובה, מבלי ליידע את הלקוח; זאת, מתוך הנחה, שהלקוח, הרגיל לקבל את החיוב החודשי, לא ישים לב לשינוי. אם תתאמת ההנחה – זה יצליח; אם הלקוח ישים לב, ויערער על גובה החיוב – זה לא יצליח, והחברה תתקן את המחיר, מבלי שנגרם לה כמעט נזק (למעט, נזק תדמיתי, למשל).
עסקאות בהן נפוץ השימוש בשיטה:
הכלל הקבוע בשיטה, וממנו נגזר שמה, הוא: "יצליח – יצליח, לא יצליח – לא יצליח"; ובמילים אחרות: קיים סיכוי, שהניסיון יצליח, ומנגד, לא ייגרם נזק (או שיגרם נזק מזערי) אם הניסיון לא יצליח, ולכן אין מה להפסיד וכדאי לנסות.
שיטת מצליח מתקיימת גם בתחומים אחרים של החיים:
בספרו של ג'ון גרישם, מוריד הגשם, מתמודד עורך דין צעיר בשם רודי ביילור עם חברת ביטוח, שנקטה בשיטת מצליח: כאשר אחד ממבוטחי החברה פונה אליה כדי לקבל סכום משמעותי, החברה דוחה את דרישתו מייד, אך אם ממשיך הלקוח להיאבק על זכויותיו, החברה נותנת לו את כספו.
גרסה מרוככת יותר של שיטת מצליח היא "לפחות ניסינו": בגרסה זו, נעשה ניסיון להשיג תועלת, אך לאו דווקא באמצעים לא הוגנים. למשל, מיקוח במשא ומתן והצגת עמדות פתיחה קיצוניות ובלתי מתקבלות על הדעת.
צינור הנפט אילת-אשקלון
אברהם חזן
הרב אברהם חזן (י"ז באלול תר"פ, 1 בספטמבר 1920 - כ"ג בניסן תשס"ג, 25 באפריל 2003) היה רב באלג'יריה, מרוקו, צרפת וישראל. רבה של משטרת ישראל ושל שירות בתי הסוהר.
קורות חיים.
נולד בעיירה טיארט שבאלג'יריה. למד אצל אביו, הרב מכלוף חזן (רבה של טיארט) ובישיבת עץ חיים בערים אוראן ואלג'יר (בראשותו של הרב דוד אשכנזי).
בהיותו בן 19 קיבל סמיכה לרבנות מרבו הרב אשכנזי והיה רבן של העיירה ג'ריוויל והעיר סעידה. בשנת 1942, זמן מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הצרפתי. הוא נלקח למחנה העבודה "בדו", בו ריכזו את היהודים. וסיים את תפקידו (ב-1958) כרבה הראשי של צבא צרפת במרוקו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הפך לרב הראשי של צבא צרפת במרוקו. הוא התגייס למשימת שיקום החינוך במרוקו. כאיש חינוך היה לאחר המלחמה ממכונניו של 'בית המדרש למורים' (Ecole Normale Hebraique' E.N.H) המודרני והציוני בקזבלנקה (שהוקם בשיתוף כי"ח). בית המדרש הקיף כ-30,000 תלמידים. פעילותו החינוכית הייתה ענפה במסגרות הפורמליות והלא פורמליות. בד בבד, היה הרב חזן איש המחתרת הציונית, וסיכן את עצמו למען עליית יהודי מרוקו. פעילות זו גרמה לגירושו ממרוקו בשנת 1958 (על פעילות זו הוענק לו על ידי משרד הביטחון "עיטור לוחמי המדינה" ב-1987).
ב-1961 עבר לשטרסבורג, שם כיהן כרב צבאי של מחוז אלזאס וייסד את הקהילה הספרדית של שטרסבורג. באותה עת ארגן יחד עם פרופ' אנדרה נהר ורעייתו פרופ' רינה נהר את "רכבת ההצלה" שהקיפה 700 ילדים על משפחותיהם, שעברו מאלג'יריה, שננטשה על ידי צבא צרפת, לשטרסבורג.
לאחר מלחמת ששת הימים עלו הרב חזן ומשפחתו לישראל (סוכות תשכ"ח) והתיישב בירושלים. בשנת 1970 מונה הרב חזן לרב הראשי של המשטרה, משמר הגבול ושירות בתי הסוהר, תפקיד בו שימש במשך 22 שנה. בתפקידו זה גיבש שתי מסגרות חינוכיות בתוך בתי הסוהר: מדרשות תורניות ואגפי לש"ם (לשומרי מצוות). שתי המסגרות יועדו לסיוע לאסירים המעוניינים להשתקם ברוח ערכי הדת היהדות (שק"ד – שיקום דתי).
ב-1972 הקים את עמותת 'קרן התשובה', שאפשרה לאסירים המשוחררים לחיות אורח חיים דתי, ללמוד תורה ולהתפרנס מחוץ לגבולות הכלא. הוא עמד בראשה במשך 31 שנה עד לפטירתו. כיום עומד בראשה בנו רו"ח יואל חזן. הרב חזן ביסס את עבודתו על העמדה שיש לכלול בשיקום אסירים משוחררים מרכיבים שיענו על צרכיו הפיזיים, הנפשיים והרוחניים, ויימנעו ממנו לשוב אל הפשע. ההצלחה הרבה של דרכו נחקרה גם באקדמיה.
הרב חזן היה אישיות ציבורית מרכזית בקרב יהודי צרפת וקהילת העולים מצרפת וצפון אפריקה בישראל. הוא נתמנה ליו"ר "התאחדות עולי צרפת וצפון אפריקה וארצות דוברות צרפתית" (ב-1973) ושימש בתפקיד זה עד 1982. הוא התבלט כמנהיג ומחנך. הוא הפך לכוח המניע של פעילות ענפה של עידוד עלייה מצרפת וצפון אפריקה; דאגה לקליטת העולים ושילובם החברתי והכלכלי בארץ. בד בבד היה פעיל ציבורית ותקשורתית במאבקו כנגד האנטישמיות והאנטי-ישראליות בארצות הדוברות צרפתית באירופה.
מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים כתב ספר "יום כפור – מלחמה ותפילה" (A. Hazan, Yom Kippour: Guerre et Prière, Jerusalem 1975). בספר זה תימצת את מחשבתו ותפיסת עולמו, החותרת לחשוף את הממד המטאפיזי-רוחני במאורעות ההווה. הוא האמין בתובנות שניתן לשאוב מהמקרא ומחז"ל בהבנת מאורעות ימינו. הוא נסמך על ניתוח טיפולוגי של סיפורי האבות בספר בראשית ומורכבות היחסים בין הדמויות השונות (יעקב מול עשיו; יצחק מול ישמעאל) כדי לנתח את סבך היחסים בין ישראל לעמים ובמיוחד בין ישראל לעולם הערבי בימינו.
בשלהי שנות ה-80 היה ממקימי "קהילת אמונה" של עולים חדשים דוברי צרפתית בשכונת בקעה בירושלים. הוא עמד בראשה בראשית דרכה.
בשנת 1993 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "שיתוף הפעולה עם צרפת על מוסדותיה התרבותיים והמדעיים והאומנותיים, לשם שיפור איכות החיים והעשרת חיי התרבות בישראל".
בערוב ימיו הקדיש תשומת לב מרובה לחשבון נפש נוקב על פניה של הרבנות וירידת מעמדה. בנאום שנשא בכנס שאורגן לכבוד גבורותיו הוא סיכם את מפעל חייו ובא חשבון עם מנהיגות דורנו. הוא הפנה קריאה נרגשת לראשי הרבנות לצאת "מארבע אמות מקלטם הבטוח". הוא תבע מהם להתרכז במהות, להפיץ מאור התורה ולתת מענה לבעיות הדור בסבר פנים יפות. בדבריו נשמעה ביקורת עזה על התנהלותה של הרבנות ורמיסת מסורת צפון אפריקה, שהייתה ידועה בסובלנותה ובמאור פניה כלפי כלל הציבור היהודי. צר היה לו על השחתת דמות הרב בישראל ואופי הפסיקה המחמיר שהתפשט בכל שדרות הרבנות. קווי אופי אלו לא תאמו את רוח הרבנות המתונה כפי שלמדה ממסורת רבנות צפון אפריקה.
הרב חזן היה חבר נפש ושותף לדרך של הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו). השניים היו ממנהיגי יהדות עולי צרפת בארץ. השניים פעלו יחד בכל תחנות חייו של הרב חזן, החל ממחנה העבודה "בדו" בימי מלחמת העולם השנייה.
הרב אברהם חזן נפטר ביום כ"ג בניסן תשס"ג ונטמן בירושלים. זכרו מונצח ברחוב על שמו במרכז העיר ירושלים (בסמוך לגן העצמאות).
בנו רו"ח יואל חזן מנהל כיום את ארגון קרן התשובה ופעיל בעוד מספר ארגוני חסד ישראלים צרפתים.