את ילדותו העביר ביהרי באוראדיה. הוא למד צבעות אצל אביו כצבע חדרים ודירות. בשנת 1874 עבר לגור בפשט, שם עבד בעבודת ריטוש במעבדת צילום. את שאיפתו להיות צייר יכול היה לבטא רק בדרכים עקיפות בשל חוסר יכולת כלכלית. בינתיים, למד בבית הספר לשרטוט וציור דגמים של הצייר ברטלן סקאי. בשנת 1876 עבר לווינה, שם ביקר באופן קבוע בהרצאות באקדמיה לאמנויות. בין 1878 לבין 1879 הפך לסטודנט רגיל באקדמיה. חזר לבודפשט והתפרנס מציורי דיוקנים. בשנת 1883 נסע לפריז, שוב תוך קשיי מימון ופרנסה. בפריז למד כשנה וחצי אצל ז'אן פול לורנס וביצע גם מחקרים לימודיים. לפרנסתו העתיק את ציורי מוזיאון הלובר עבור סוחרי אמנות. בין 1890 לבין 1891 ניהל בפריז בית ספר לציור. שם בעיר האורות התוודע לאימפרסיוניזם ול-plein air (מבוטא "פלנר") שהיה סגנון ציור באוויר בחוץ, סגנון שנכנס לאופנה במחצית השנייה של המאה ה-19, והתאפיין בשימוש באור טבעי ומפוזר במקום תאורת סטודיו ממוקדת. סגנון זה הפך למרכיב מכונן ביצירתו המאוחרת של ביהרי. הוא הושפע גם מסגנונו של הצייר מיהאי מונקאצ'י ההונגרי שהתגורר בפריז. לאחר שחזר להונגריה עבד להתגורר לסירוגין בעיר בסולנוק במזרח המדינה. הוא זכה בפרסים רבים וגם במענקים כספיים שהתלוו לפרסים. שנים מציוריו נרכשו על ידי הקיסר פרנץ יוזף. גם מאוחר יותר לא עזב ממש את סולנוק והפך לחבר מייסד של מושבת האמנים של סולנוק.
בית הקברות בורג'ל
בית הקברות בורג'ל הוא בית הקברות היהודי של העיר תוניס. שמו נגזר משמו של הרב אליה חי בורג'ל שהיה הרב הראשי לתוניסיה ופעל להקמת בית הקברות וגם נקבר בו. בית הקברות ממקום בשדרות חייר א-דין פאשה. בית הקברות בורג'ל הוא, כנראה, בית הקברות היהודי הגדול ביותר במגרב. לא ידוע כמה קברים יש בו, אך כנראה מדובר במעל עשרים אלף קברים. בית הקברות החליף את בית הקברות היהודי הישן ששכן בלה-פאסג' (Le passage) במרכז העיר. בבית הקברות ישנם אזורי קבורה נפרדים לקהילת התוניסאים - "התואנסה", וקהילת יוצאי לבורנו, "הגראנה". אזורי הקבורה מופרדים בחומה עם פתחי מעבר. בבית הקברות יש מצבת זיכרון לזכר יהודי תוניסיה שנהרגו ונרצחו בזמן הכבוש הנאצי. וכן מצבת זיכרון לזכר ילדי אוסלו שנספו באסון המטוס.
בית הקברות מחולק לחלקות כאשר כל חלקה נקראת על שם אישיות או רב ידוע הקבורים בה.
היסטוריה.
בשנת 1887 אסרה עירית תוניס על המשך הקבורה בבתי הקברות שנמצאים בתוך שטח העיר. מה שאילץ את הקהילה היהודית של העיר תוניס לרכוש שטח חלופי לבית הקברות מחוץ לעיר. בית הקברות החדש נחנך בשנת 1894. לאחר שאזל שטח הקבורה בבית הקברות הישן. לקראת פתיחת בית הקברות היה עימות בן הרב בורג'ל לבית הנהגת קהילת הגראנה בגלל רצונו של בורג'ל לצמצם את חלקם בבית הקברות. מנהיגי הגראנה עירבו את הרב הראשי של צרפת ובסופו של דבר הם קיבלו את חלקם. גם לאחר פתיחת בית הקברות המשיכו להשתמש במתקני בית הקברות הישן לצורך טהרת המת וטקסי הלוויה ומשם יצאו הלווית לבית הקברות בורג'ל שנת 1898 נפטר הרב אליה בורג'ל וניטמן בבית הקברות. בשנת 1927 נפתח בית קברות נוצרי בצמוד לבית הקברות היהודי. בית הקברות הנוצרי נקרא באותו השם. בשנת 1958 הפקיעה עירית תוניס את שטח בית הקברות היהודי הישן בלה-פאסג' כדי להפוך אותו לגן ציבורי. עצמות של דמויות ידועות ורבנים חשובים כגון רבי חי טייב, שהיו קבורים שם הועברו לבורג'ל. בשנת 2007 הוקם "ארגון בית הקברות היהודי הבין לאומי" (AICJT) שמטרתו לתעד לתחזק ולשחזר את בית הקברות בורג'ל. כמו כן הארגון יוזם וממן מחקרים בעניין.
לקריאה נוספת.
בית החיים היהודי הישן בתוניס, אברהם הטל, פעמים 67 הוצאת יד יצחק בן-צבי, אביב תשנ"ו.
צ'ו (מדינה)
צ'וּ (בסינית: 楚, בפין-יין: Chǔ. בסינית עתיקה: ) הייתה מדינה עצמאית בתקופת שושלת ג'ואו. החל מן המלך ווּ מצ'ו במאה ה8 לפנה"ס, הכריזו שליטי צ'ו על עצמם מלכים במעמד זהה למלכי ג'ואו. על אף שבתחילה הייתה צ'ו חסרת חשיבות בהיותה ממוקמת בדרום הרחוק ובעלת מנהגים שונים מאלו של המישור המרכזי, הרי שבהמשך יישמה בהצלחה שורת רפורמות מנהליות והפכה למדינה מצליחה ומתרחבת במהלך תקופת האביב והסתיו. עם התרחבותה הפכה צ'ו לכוח משמעותי בתקופת המדינות הלוחמות, עד שנכבשה בידי צִ'ין בשנת 223 לפנה"ס.
צ'ו נודעה גם בשמות גִ'ינְג וגִ'ינְגְצ'וּ, וכללה את רוב שטחם של המחוזות המודרניים חוביי וחונאן, בצירוף חלקים מצ'ונגצ'ינג, גוויג'ואו, חנאן, אנחווי, ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ושאנגחאי. במשך יותר מ-400 שנים הייתה דָאן-יָאנְג, בירתה של צ'ו, ממוקמת בצומת של נהרות דָאן ושִׂי בקרבת נפת סצ'ואן במחוז חנאן של היום, אולם מאוחר יותר הפכה יִינְג לעיר הבירה. במקור המשפחה ששלטה בצ'ו השתייכה לשבט נָאי (嬭) ולשושלת יֵן (酓), אולם בשלב מאוחר יותר נכתב שם השבט בתור מִי (芈), ושם השושלת בתור שְׂיונְ'ג (熊).
היסטוריה.
הקמה.
על פי האגדות שמציין סה-מה צ'יין ברשומות ההיסטוריון, מוצאה של המשפחה המלכותית של צ'ו הוא מן הקיסר הצהוב ומנכדו ויורשו ג'וואנש'ו. נינו של ג'וואנש'ו, ווּחְווֵי (吳回) מונה על ידי הקיסר קו לאחראי על האש תחת התואר ג'וז'ונג. לבנו של ווּחְווֵי, לוּג'ונְג (陸終) היו שישה בנים, שכולם נולדו בניתוח קיסרי. הצעיר מביניהם, גִ'ילְייֵן לקח לעצמו את שם המשפחה מִי. צאצא של גִ'ילְייֵן בשם יוּ'שְׂיונְ'ג היה מורהו של המלך וֶן משושלת ג'ואו (מלך ב-1099-1050 לפנה"ס). לאחר ששושלת ג'ואו הפילה את שושלת שאנג, העניק המלך צֶ'נְג (מלך 1042-1021 לפנה"ס) לשְׂיונְ'ג יִי נינו של יוּ'שְׂיונְ'ג את נחלת צ'ו ואת התואר השושלתי 子 (zǐ, דְזְה, "רוזן"). שְׂיונְ'ג יִי בנה את הבירה הראשונה של צ'ו בדָאן-יָאנְג (אזור סצ'ואן במחוז חנאן של היום).
שושלת ג'ואו המערבית.
ב-977 לפנה"ס, במהלך מסע מלחמה נגד צ'ו, טבעה ספינתו של ג'או, מלך ג'ואו והוא טבע בנהר חאן. לאחר מותו הפסיקה ג'ואו להתרחב אל הדרום, ובכך איפשרה לשבטים הדרומיים ולצ'ו לקבע אוטונומיה הרבה לפני שהדבר התאפשר למדינות צפוניות יותר. רוזן צ'ו שְׂיונְ'ג צ'וּ' כבש את מדינת אֶה ב-863 לפנה"ס, והפך את בירתה אֶג'וֹאוּ לאחת מערי הבירה שלו. בשנת 703 או 706 לפנה"ס שליט צ'ו שְׂיונְ'ג טונְג הכריז על עצמו מלך, והביא לעצמאותה המוחלטת של מדינת צ'ו משושלת ג'ואו.
תקופת האביב והסתיו.
בראשית ימיה הייתה צ'ו מדינה מצליחה, כובשת ומיליטריסטית, שנודעה כמי שמכפיפה ומספחת בעלות ברית. כך גדלה צ'ו ממדינה קטנה לכדי ממלכה גדולה. תחת שלטונו של המלך גְ'וָאנְג הגיעה צ'ו לשיא כוחה, ונחשבה לאחת מחמשת ההגמונים של התקופה. לאחר מספר קרבות עם מדינות שכנות, בין השנים 695 ל689 לפנה"ס, עברה בירת צ'ו מדָאן-יָאנְג דרום מזרחה אל יִינְג. בתחילה ביססה צ'ו את כוחה על ידי סיפוח מדינות קטנות באזור המקורי שלה (חוביי של היום), ואז התפשטה צפונה לכיוון המישור המרכזי של סין. בקיץ של שנת 658 לפנה"ס, סיפחה צ'ו את מדינת חְוָאנְג.
האיום מצד צ'ו גרם להיווצרות מספר בריתות תחת ההנהגה של גִ'ין. הבריתות הללו הגבילו את צ'ו, עד שזו הפסידה לראשונה בקרב משמעותי בצֶ'נְגְפּוּ בשנת 632 לפנה"ס. במהלך המאה השישית לפנה"ס התקיימו מספר קרבות בין ג'ין לבין צ'ו על השליטה במישור המרכזי. ב596 לפנה"ס הביסה צ'ו את ג'ין בקרב בִּי, וניטרלה זמנית את יכולתה של ג'ין לבלום את התפשטות צ'ו. צ'ו השתמשה באיומים והפחדות כדי לייצר ברית עם מדינת גֶ'נְג והשתמשה בה אסטרטגית כנציגה שלה במישור המרכזי. מהעבר השני יצרה ג'ין שוב ושוב בריתות עם מדינות לוּ, וֵיי (הקטנה) וסונְג כדי לאזן את ההשפעה של צ'ו. המתח בין ג'ין לצ'ו המשיך עד שנת 579 לפנה"ס, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם שביתת נשק.
בתחילת המאה השישית לפנה"ס חיזקה ג'ין את מדינת ווּ ליד הדלתא של היאנגצה כדי שתשמש משקל נגד לצ'ו. ווּ הביסה את צִ'י ופלשה לצ'ו ב-506 לפנה"ס. בעקבות קרב בָּוֹג'וּ' היא כבשה את יִינְג בירת צ'ו וגרמה למלך גָ'או להימלט עם בני בריתו אל יוּ'ן ואל סְווֵי לבסוף שב המלך גָ'או אל יִינְג, אולם לאחר התקפה נוספת מצד ווּ ב-504 לפנה"ס הוא העביר זמנית את בירתו לאזור שבעבר היה מדינת זְ'ווֹ. צ'ו החלה לחזק את מדינת יְוֵּ'ה באזור גֶ'גְ'יָאנְג של היום כך שתשמש בת ברית כנגד ווּ. יְוֵּ'ה בתחילה הייתה משועבדת למלך פֿוּצָ'אי מווּ עד שהוא שחרר את מלכה גְווֹגְ'ייֵן ממאסר, וזה החליט לנקום בשוביו לשעבר, וכך ריסק וכבש את כל שטחה של ווּ.
תקופת המדינות הלוחמות.
חופשיה מקשייה עם ווּ, סיפחה צ'ו את צֶ'ן ב-479 לפנה"ס, ועלתה על צָאי בצפון בשנת 447 לפנה"ס. מדיניות ההתרחבות המשיכה עד הדור האחרון לפני נפילת צ'ין (לוּ נכבשה בידי המלך קָאולְיֵה ב-223 לפנה"ס.) אולם בסוף המאה ה5 לפנה"ס ממשלת צ'ו נעשתה כבר מושחתת ובלתי יעילה, ומרבית אוצר המדינה שימש בעיקר לתשלומים לפמליית המלך. לפקידים רבים אז לא היה תפקיד ממשי מלבד משיכת המשכורת, וצבא צ'ו, גם אם היה גדול, היה באיכות ירודה.