במהלך מלחמת העולם הראשונה ארץ ישראל סבלה ממשבר כלכלי חמור, ממכת ארבה ומיחסים מורכבים על השלטונות וכוחות הצבא הטורקיים הרבים שהיו מוצבים בה. חרף עזיבת רוב הנתינים הזרים את ארץ ישראל עם פרוץ המלחמה בחרו אנשי המושבה האמריקאית להישאר בירושלים, וכן התגייסו לפעילות לתמיכה בקהילות העיר באמצעות הפעלת בתי תמחוי, בתי חולים, בתי יתומים ומפעלי צדקה נוספים. פעילות זאת התאפשרה משום שבמהלך רוב שנות המלחמה הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית, ואונייתיה היוו בחלקים גדולים של המלחמה צינור האספקה היחיד אל מחוץ לאימפריה העותמאנית. דרך אוניות אלו הגיעו לארץ כספים רבים שנאספו בידי ארגון הג'וינט שגויסו על ידי יהודי אמריקה וחולקו בארץ על ידי ראשי היישוב היהודי והקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק (שהיה ידיד המושבה האמריקאית) וכן כספי סיוע שאפשרו את פעילות הצדקה של המושבה האמריקאית. בזכות היחסים הקרובים של אנשי המושבה עם השלטונות - ואף עם אחמד ג'מאל פאשה, מושל סוריה וארץ ישראל במהלך המלחמה, הועברו לניהולה של המושבה גם בתי תמחוי שהוקמו על ידי המוסדות העותמאניים והם קיבלו מימון להפעלתם. אנשי המושבה גם התנדבו בבתי החולים של ארגון הסהר האדום. צלם המושבה, הול לארס לרסון הוזמן על ידי הטורקים לסייר בחזית ולתעד את המאמץ המלחמתי הטורקי, כמו גם את חיי התושבים. בין היתר הוא גם תיעד את מכת הארבה שפקדה את ארץ ישראל ב-1915, בעיצומה של המלחמה.
כאשר נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לעות'מאנים באפריל 1917 (עקב הכרזת המלחמה על גרמניה על ידי ארצות הברית), המליץ הקונסול גלייזברוק לכל הנתינים בעלי האזרחות האמריקאית לעזוב את ארץ ישראל. אנשי המושבה החליטו להישאר ולהמשיך בפעילותם. השלטונות הטורקיים - אף על פי שבשלביה הסופיים של המלחמה הם ניהלו מעצרים ומרדפים נרחבים אחרי בעלי אזרחות אמריקאית (בעיקר יהודים), הרשו - בפקודת ג'מאל פאשה, לאנשי המושבה להישאר במקומם ואף להמשיך בפעילותם ההומניטרית.
תקופת המנדט.
סיום המלחמה והחלת שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל היטיבו עם כלכלת הארץ ועם מצבם של חברי המושבה. הם מצאו בקלות שפה משותפת עם השלטונות הבריטיים, והנציחו עבורם במצלמותיהם אירועים מרכזיים, חגיגות וטקסים רשמיים, ואף את חתונותיהם של אנשי השלטון, הצבא והמשטרה. מצלמותיהם גם ליוו את תנופת ההתיישבות הציונית ברחבי ארץ ישראל ואירועים מרכזיים בחיי היישוב. אוסף הצילומים שהותירו מאחוריהם מעיד שסיירו ברחבי המזרח התיכון והגיעו גם למצרים, סודאן, לבנון, סוריה ועיראק, ובהם תיעדו את חיי התושבים המקומיים והקולוניאלים האירופיים.
אולם במקביל, החלו להיפרץ בתקופה זו בקיעים אידאולוגיים ואישיים בין חברי המושבה. דור המייסדים הלך והתחלף בבני הדור השני, ילידי ירושלים, שחלקם מאסו במגבלות הנוקשות של החיים הקומונליים וקראו תגר על מנהיגותם הבלתי מעורערת של הספאפורדים. בתחילת שנות ה-30 גברו חילוקי הדעות בין בני הדור השני, והחל תהליך של פרישה מהחיים הקומונליים וחלוקת הרכוש. מחלקת הצילום רבת התהילה של המושבה הפכה להיות "שירות הצילום של מאטסון" (Matson Photo Service), בבעלותו ובניהולו של הצלם בן המושבה אריק מאטסון, וסטודיו הצילום של מאטסון עבר לחנות בקומת הכניסה של מלון פאסט. שנים מספר לאחר מלחמת העולם השנייה חדלה המושבה האמריקאית להתקיים כקהילה דתית, אך חברים בודדים מתוכה המשיכו לפעול בעיר. מלחמת העצמאות ב-1948 הותירה את מתחם המושבה האמריקאית מצידו הירדני של הקו העירוני, קו הגבול הבינלאומי שחצה את ירושלים. בני המושבה שנותרו התקשו למצוא את מקומם בעיר הספר הירדנית, והתפזרו ברובם חזרה לארצות הברית או למדינות אחרות.
מלון אמריקן קולוני.
המבנה הראשי של המלון היה במקורו ארמון, שנבנה בידי רבאח אל-חוסייני (בן משפחת חוסייני, מאצולת ירושלים הערבית) עבור ארבע נשותיו. הוא בנוי סביב חצר פנימית מרוצפת אבן, המשובצת בערוגות פרחים ובמרכזה מזרקת מים. מרתף הבניין, חלל אפלולי מקומר תקרות, הוסב לבר ההומה מדי ערב בבליל לשונות. עם השנים, נוספו אגפים חדשים למבנה המקורי עם חדרים נוספים וכל השירותים הנדרשים ממלון בן-זמננו, וכן גנים מטופחים המקיפים אותו. החדרים והשטחים הציבוריים מעוצבים בהידור מזרחי מאופק התואם את רוחו המקורית של המבנה, על חלליו המאופיינים בקמרונות, קשתות, תקרות מעוטרות ורצפות שיש מסוגננות. האווירה הכללית במקום משדרת קולוניאליות של פעם.
בסוף שנות ה-50, עם מותם של אחרוני דור המייסדים, הוסבו מבני המושבה למלון שפעל במזרח ירושלים הירדנית, תחת השם "אמריקן קולוני הוטל". מיקומו של המלון היה בסמוך לשער מנדלבאום, אשר נקבע כשער המעבר היחיד לאורך "הקו העירוני" - הגבול הבינלאומי שביתר את העיר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר המשיך מלון אמריקן קולוני לפעול ואף עבר הרחבה ושיפוץ, תוך שמירה על אופיו הייחודי, ותוך הקפדה על שימור הזהות הבינלאומית והימנעות עקרונית מזיהויו כישראלי. ככזה, הפך למקום אכסון פופולרי לנציגי העיתונות הזרה ולפוליטיקאים שאינם חפצים ליצור הכרה דה פקטו בריבונותה של ישראל על ירושלים. כמו כן מהווה המלון מקום מפגש ודיאלוג בין מדינאים ישראלים ופלסטינים. מיקומו של המלון, בשכנות לבניין האוריינט האוס ששימש מטה אש"ף במזרח ירושלים, הפך אותו בית חם לפוליטיקאים פלסטינים ולאורחיהם הישראלים והזרים. בשנת 1992 התקיימו במלון מפגשים בין נציגים ישראלים ופלסטינים, כחלק מסדרת המפגשים שהובילו לחתימת הסכמי אוסלו ב-1993.
ב-1999 צורף מלון אמריקן קולוני לרשת מלונות הבוטיק היוקרתית "רלה א שאטו" (Relais &amp; Chateaux), והוא זכה בשנת 2005 בפרס הרשת לשירות מצטיין. לאחר מכן צורף לרשת היוקרתית The Leading Hotels of the World בקטגוריית "מלונות קטנים".
המלון נמצא בבעלות משפחת וסטר, צאצאי הוריישו ואנה ספאפורד. בשנת 2004 ציין מלון אמריקן קולוני 120 שנה להיווסדו באירוע חגיגי בנוכחות דיפלומטים ופוליטיקאים פלסטינים, ישראלים ומרחבי העולם. "המלון הזה מייצג את העתיד של המזרח התיכון, לא את העבר" אמר שמעון פרס באותו מעמד. שליח האו"ם טריה לארסן הגדיר את המקום "ביתי השני; מקדש לעיתונאים, דיפלומטים ומרגלים".
בשנת 2012 שודרגה במלון אף מערכת המיחשוב על מנת להתאימה לסטנדרטים של מלונות פאר מתקדמים ברחבי העולם.
במלון כיום 73 חדרים מאובזרים היטב ו-13 סוויטות מפוארות. קיר בלובי הכניסה מוקדש לאוסף התמונות והחתימות של הידוענים שהתארחו במקום, ביניהם וינסטון צ'רצ'יל, טוני בלייר, לורנס איש ערב, מיכאיל גורבצ'וב, לורד אדמונד אלנבי, ריצ'רד גיר, ג'יין פונדה, עומר שריף, פיטר יוסטינוב ורבים אחרים.
בית הקברות של המושבה.
בית הקברות של המושבה האמריקאית מצוי בגן הלאומי ע"ש טבצ'ניק בהר הצופים, בסמוך אל הכניסה של האוניברסיטה העברית. בית קברות נוסף של המושבה האמריקאית נמצא גם בהר ציון. בית קברות קטן נוסף מצוי בפינת המושבה לצד המלון.
אמריקן קולוני
אינתיפאדת אל־אקצא
דוגלאס אדאמס
דוגלאס אדמס
דוגלס אדמס
רובי וויליאמס
אל פצ'ינו
אלפרדו ג'יימס "אל" פצ'ינו (באנגלית: Alfredo James "Al" Pacino; נולד ב-25 באפריל 1940) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד לתשעה פרסי אוסקר במהלך הקריירה שלו, מתוכם זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "ניחוח אישה", ובארבע זכיות בפרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
אל פצ'ינו נולד ברובע הברונקס שבניו יורק שבארצות הברית. בנם של רוזה (לבית ג'רארדי) וסלבטורה פצ'ינו. הוריו התגרשו כשהיה ילד. אביו ממשפחה נוצרית והוא היה סוכן ביטוח ומסעדן סיציליאני-איטלקי שהיגר לארצות הברית. גם הורי אמו היגרו לארצות הברית מקורלאונה שבסיציליה.
הופעת הבכורה של פצ'ינו בקולנוע הייתה ב-1969 כאשר שיחק בתפקיד משני קטן בסרט "אני, נטלי".
ב-1971 שיחק תפקיד ראשי בסרט "בהלה בפארק הסמים".
ב-1991 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "פרנקי וג'וני" בתור טבח ואסיר משוחרר.
ב-1972 גילם את מייקל קורלאונה בשובר הקופות "הסנדק" ובסרטי ההמשך "הסנדק 2" ו"הסנדק 3". הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ועד סוף שנות ה-70 היו לו שלוש מועמדויות נוספות לפרס זה. למרות מועמדויות נוספות, רק בשנת 1992 זכה פצ'ינו בפרס, עבור תפקידו כסגן-אלוף עיוור של הצבא האמריקאי בסרט "ניחוח אישה". באותה שנה הוא היה גם מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו ב"גלנגרי גלן רוס". פצ'ינו לא השיג מועמדויות אחרות מאז שתי אלו, אך זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, עבור מפעל חיים ועבור תפקידו במיני-סדרה "מלאכים באמריקה".
בשנת 1983 שיחק פצ'ינו את המאפיונר טוני מונטנה בסרט "פני צלקת", בסרט הוא אומר את אחד ממשפטי הקאלט הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע "say hello to my little friend!" (תגידו שלום לחברי הקטן). באותה שנה שיחק בחידוש של ברודוויילמחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
פצ'ינו דחה במהלך השנים מספר תפקידים מבטיחים בדיעבד במהלך הקריירה שלו, ביניהם תפקיד האן סולו ב"מלחמת הכוכבים", קפטן וילארד ב"אפוקליפסה עכשיו" (שביססו את הקריירה של האריסון פורד ומרטין שין) ואדוארד לואיס ב"אישה יפה".
ב-2007 השתתף בשובר הקופות "אושן 13".
בשנת 2011 ביים וכתב את הסרט התיעודי "ויילד סלומה", שבחלקו הוא עלילתי בהשתתפותם של ג'סיקה צ'סטיין ואסטל פרסונס. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-68 של ונציה ב-31 באוגוסט 2011.
חיים אישיים.