לאולימפיאדת מינכן (1972) הגיע הול כשיאן עולם לאחר שבמבחנים האמריקאים שנערכו בתחילת אוגוסט 1972 בשיקגו, אילינוי הוא קבע שני שיא עולם במשחים ל-200 מטר מעורב אישי 2:09.30 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:30.81 דקות. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:02.86 דקות, אחרי הכוכב הגדול של האולימפיאדה בן ארצו מארק ספיץ שקבע שיא עולם חדש של 2:00.70 דקות ולפני בן ארצו רובין בקהאוז (2:03.23 דקות). הוא לא הצליח לזכות במשחים בהם היה שיאן עולם וסיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.49 דקות, המנצח במשחה זה היה גונאר לארסון משוודיה שקבע שיא עולם חדש של 2:07.17 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:37.38 דקות, המנצח במשחה זה היה לארסון (4:31.98 דקות). בנוסף, הוא השתתף בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר וקבע שיא אולימפי חדש של 3:51.98 דקות. באותה עת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות שנערכו לאחר מכן.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה הול במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.65 שניות, אחרי חבריו לנבחרת מאט ווגל (54.35 שניות) וג'ו בוטם (54.50 שניות).
כיום הול סניור הוא רופא עיניים. בנו, גרי הול ג'וניור, הוא אלוף אולימפי בעל 10 מדליות מהן 5 זהב מ-3 אולימפיאדות (אטלנטה, סידני ואתונה) בהן השתתף, אלוף עולם בעל 5 מדליות מהן 2 זהב ושיאן עולם. הול ובנו הם הצמד היחידי של הורה ובן בהיסטוריה שהשתתפו בשלוש אולימפיאדות כל אחד.
לבן (מאכל)
לֶבֶּן הוא מוצר חלב ניגר על בסיס חלב מוחמץ על ידי חיידקי חומצת חלב. ללבן מרקם נוזלי עד קרוש והוא בעל טעם חמצמץ.
בשונה מן היוגורט ובדומה לשמנת החמוצה, הכנת הלבן מתבצעת על ידי התססת חלב באמצעות חיידקים מזופיליים בטמפרטורת החדר. ללבן ארומה שונה מן היוגורט אך דומה לשמנת החמוצה.
מוצרי לבן בישראל.
בישראל הלבן נמכר בשלוש דרגות שומן: 1.5%, 3%, ו-4.5%. הלבן הוא מוצר הנמצא תחת פיקוח מחירים של משרד החקלאות. יצרניות הלבן בישראל הן תנובה, טרה ויטבתה. לבן 1.5% נמכר בקרטונים תחת השם "רוויון" אצל תנובה ו"לרוויה" אצל טרה. לבן 3% משווק בגביעי פלסטיק תחת השם "גיל" אצל תנובה ו"לבן" אצל טרה ויטבתה. לבן 4.5% משווק בגביעים תחת השם "אשל" אצל תנובה ו"לבן" אצל יטבתה. בעבר, "גיל" ו"אשל" בכשרות למהדרין נקראו "גילה" ו"אשד" בהתאמה, אך כיום השמות שונו לשמות של המוצרים בכשרות הרגילה, וצבע הגביע במוצרים בכשרות מהודרות שונה.
תנובה מייצרת גם "גיל" בטעמי וניל ותות שדה.
בישראל, עקב העובדה שתנובה היא היחידה מבין שלוש החברות, שממתגת את הלבן שלה ב-3% ו-4.5% שומן, וכן העובדה שבעבר הלבן הכי נפוץ היה 4.5% שומן, שממותג תחת השם אשל אצל תנובה ואיננו ממותג בכלל בקרב טרה ויטבתה (נקרא פשוט "לבן"), נפוץ לחשוב ש"אשל" איננו לבן, אלא מאכל שונה.
בתרבות ובאומנות.
הלבן השתרש בתודעה כמאכל עממי וזול ולפיכך הוזכר במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בסרט "הלהקה" (1978) יש סצנה ידועה בה זמר קליין (אלי גורנשטיין) שופך על עצמו לבן כדי למנוע את פירוק הלהקה. בסדרה "קופה ראשית" לקוח הסופר אמנון טיטינסקי (דב נבון) מגיע מדי יום רק כדי לקנות לבן.
הר אלגון
הר אלגון (באנגלית: Mount Elgon) הוא הר געש כבוי בגבול אוגנדה וקניה, מצפון לקיסומו, ממערב לקיטלה וממזרח למבאלה.
ההר הוא הר הגעש הגדול והקדום ביותר באפריקה ומשתרע על שטח של 3,500 קמ"ר. הר הגעש מהווה חלק מהשבר הסורי-אפריקני והקלדרה שלו היא הקלדרה השלמה הגדולה ביותר בעולם.
גאולוגיה.
אדמת ההר היא קרקע לטריטית והוא מתנקז למספר נהרות. הגדולים ביניהם הם נהר סואם הנשפך לאגם טורקנה ונהר נזויה הנשפך לאגם ויקטוריה. בצידו הדרומי של ההר קיימת רשת מערות אשר המוכרת ביותר ביניהן היא מערת קיטום שרוחבה 60 מטרים והיא חודרת 200 מטרים לעומק ההר.
להר חמש פסגות עיקריות:
אטימולוגיה.
ההר נקרא על שם שבט האלגיו (Elgeyo) שחי בעבר במערות הגדולות בצידו הדרומי.
שבט המסאי קרא להר "אל דויניו אילגון" ("Ol Doinyo Ilgoon") שפירושו הר השַד. מספר שבטים בצד האוגנדי מכנים את ההר על פי אחת מפסגותיו בשם מסבה.
היסטוריה.
האירופיים הראשונים שהעפלתם לפסגות הר אלגון מתועדת היו פ. ג'קסון, א. ג'דג' וג'. מרטין, שטיפסו לפסגת סודק בשנת 1890. בשנת 1896 היה צ'ארלס ויליאם הובלי האירופי הראשון שהקיף את ההר. קמונקה וסטיגלר היו הראשונים שהעפילו לפסגות ווגגאי וקויטובוס בשנת 1911.
קבוצות אתניות.
שלושה שבטים חיים על ההר - הבאגיסו, הסאביני והאוגיאק.
הבאגיסו והסאביני הם שבטי חקלאים. הבאגיסו מלים את בניהם בטקס שנערך כל שנה שנייה. הסאביני מקיימים טקס דומה אך מלים את בנות השבט.
הבאגיסו נקראים גם בשם באמסבה ומאמינים שהר אלגון הוא התגלמות אביהם הקדמון, מסבה.
האוגיאק היו בעבר שבט ציידים ולקטי דבש. היום יושבים מרבית בני השבט ביישובי קבע, חלקם מרצונם וחלקם על ידי הממשלה.
דונה גרציא
דונה גרציא נשיא
צמח אטלס
צמח אטלס: הישיבה (ביידיש: צמח אטלאס: די ישיבה; חלקו השני נקרא בעברית מלחמת היצר) הוא רומן היסטורי מאת הסופר חיים גראדה, המתאר את הווי חיי היהודים בליטא ובישיבותיה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הספר מתאר את קורותיה של דמות ספרותית בשם צמח אטלס, צעיר יהודי בן העיר לומז'ה, שהתחנך בישיבות נובהרדוק אשר יישמו באופן קיצוני את תורת המוסר של הרב ישראל מסלנט. לימים נעשה ראש ישיבה בעיירה וולקניק, והוא מתייחס לישיבתו ולבני עירו תוך יישום קפדני של דרך מוסרית זאת. הספר נוגע בנקודות מרכזיות של עולם המושגים הישיבתי: למדנות, מוסר, מלחמת היצר והמתח בין בחורי הישיבה ל'בעלי בתים'. העלילה מקיפה חוגים שונים של יהודי ליטא ורצופה תיאורי הווי של חיי היהודים בליטא, תוך התמודדות עם קשיי הפרנסה, מחלוקות ציבוריות על נושאים של השפעה ומעמד.
לצדו של הגיבור הראשי, מתוארת בהרחבה דמותו של ה"מחזה אברהם", המבוססת על דמותו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ, בעל ה"חזון איש". גראדה, שהכיר היטב את החזון איש ולמד עמו, מתארו בספר כדמות אידיאלית של איש תורה ומוסר, בעל שאר רוח, שהכריזמה וההשפעה שלו נובעות מאישיותו השקטה והצנועה.
הספר נכתב במקורו ביידיש ויצא לאור בלוס אנג'לס ב-1967. חלקו השני יצא בניו יורק ב-1968. היצירה תורגמה לעברית על ידי א"ד שפיר, ויצאה לאור בשנת 1968 בהוצאת עם עובד. חלקו השני של הספר יצא בעברית בשנת 1971 תחת השם מלחמת היצר, במהדורה הקטנה בכריכה רכה המכילה את חלקים א-ב בלבד (192 עמודים), ובמהדורה גדולה בכריכה קשה המכילה גם חלקים נוספים ג-ד (424 עמודים סה"כ).
הספר זכה בפרס האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות.
סימנים (תלמוד)
נתינת סימנים היא אחד מעזרי הזיכרון שבהם השתמשו חז"ל בתלמוד וכן חכמים מאוחרים יותר, כדי לזכור בעל-פה עניינים שבהלכה או שבאגדה.
טעם ופירוש הסימנים.
הצורך לנתינת הסימנים היה בעיקר בזמן שבו תורה שבעל פה טרם הועלתה על הכתב - רובה או כולה, ומכל מקום נלמדה בעל פה ממש. מדובר בדרך כלל בסוג של ראשי תיבות (שאמנם לא תמיד נלקחו מראש המילה) הבאים לסכם רשימה או סוגיה כדי להקל על זכירתן. בתלמוד הבבלי מופיעים סימנים כאלה מדי פעם, כעזר לזיכרון הסוגיה.
המקור.
אחד ממניחי הסימנים הידועים היה רבי יהודה, שסימנו לעשר המכות נזכר בהגדה של פסח: .
במשנה במסכת מנחות מופיע סימן אחר שלו: "שתי הלחם אורכן - שבעה, ורוחבן - ארבעה, וקרנותיהן - ארבע אצבעות. לחם הפנים אורכן - עשרה, ורוחבן - חמישה, וקרנותיו - שבע אצבעות. רבי יהודה אומר: שלא תטעה, זד"ד יה"ז".
זיכרון הטקסט הנלמד היה חשוב ביותר עבור חז"ל, שלימודם היה על-פה. במקומות רבים חז"ל הדגישו את חשיבות זכירת הלימוד, ובהקשר זה הוזכרה גם שיטת הסימנים: . התלמוד הבבלי דורש את ראשי התיבות של כל אותיות האלף-בית, ואת האותיות ס' ע' הוא דורש: סימנים עשה.
על תועלת השימוש בסימנים אומר התלמוד (בתרגום לעברית): "בני יהודה שהיו מדייקים בלשונם והיו מניחים סימנים - נתקיימה תורתם בידם, בני הגליל שלא דייקו בלשונם ולא הניחו סימנים - לא נתקיימה תורתם בידם".
הסימנים בתלמוד הבבלי.
בעשרות מקומות ברחבי התלמוד הבבלי מובאים סימנים לזכירת הסוגיה. שהם בדרך כלל ראשי תיבות של סוגיות ועניינים מסוימים. לרוב מדובר בסוגיה שבה כמה שלבים, או כמה דעות תנאים או אמוראים. כגון הסימן יע"ל קג"ם, שהוא ראשי התיבות של המקומות בהם הלכה כאביי נגד רבא. הסימן הרגיל נוקט באות הדומיננטית (לאו דווקא הראשונה) משמו של כל חכם או מהמילה המרכזית בכל ראיה, וכיוצא בזה. לעיתים אינו בצורת ראשי תיבות אלא כסדרה של מילים, שכל אחת מייצגת שלב אחר בסוגיה וכיוצא בזה. כך מבקש הסימן לשמור גם על סדר הסוגיה.
בכתבי היד של התלמוד הסימנים רבים עוד יותר; נראה שעם הזמן, ככל שהתלמוד נלמד יותר מתוך הכתב, כך לא הבינו הלומדים את תועלת הסימנים, כאשר הסוגיה כבר כתובה בפניהם, ועל כן חלק מהמעתיקים השמיטו חלק מהסימנים. אך בזמן הקדום, ובפרט בתקופת הגאונים ולפניה, נלמד התלמוד בעיקרו בעל פה, ועל כן חשיבות הסימנים הייתה קריטית לזיכרון מבנה הסוגיה. הסימנים היו כה טבועים בתלמוד, עד שמצאנו את הגאונים מצטטים מראי מקום בתלמוד בהתייחס לסימן מסוים שמופיע בו (שהרי ציון דפים מוסכם כבימינו לא היה, וציון לפרק במסכת היה לעיתים לא ממוקד דיו).