הגלובליזציה מתוארת בספר כתופעה עולמית שהתפתחה לאחר נפילת חומת ברלין. הגלובליזציה מתוארת כתופעה בלתי נמנעת, גורפת ובלתי צפויה. רוב הספר עוסק בתופעת הלקסוס ובאפשרויות הגלומות בה ורק מיעוט מדפי הספר עוסקים בעץ הזית. לפי פרידמן, בתקופת המלחמה הקרה השאלה שנשאלה יותר מכל הייתה "מהו גודל הטיל שלך" בעידן הגלובליזציה השאלה הנשאלת יותר מכל היא "מהי מהירות המודם שלך". הפחד במלחמה הקרה היה מפני השמדה בידי אויב מוכר במאבק עולמי קבוע. הפחד בעידן הגלובליזציה הוא מפני שינוי מהיר על ידי אויב שלא ניתן לראותו.
פרידמן כותב אודות מאפייני הגלובליזציה באומרו שאין מלחמה בין שתי מדינות בהן פועלים סניפים של מקדונלד'ס. חברת מקדונלד'ס הפועלת במדינות רבות היא אחת מסמלי הגלובליזציה. טענה זו איננה נכונה בסכסוך הישראלי ערבי, למשל. המלחמה בעידן הגלובליזציה היא עסק יקר הצופן בחובו הפסד כלכלי אדיר והמדינות המאופיינות על ידי הלקסוס יימנעו ממלחמות.
פרידמן מציג שלוש "דמוקרטיזציות" השולטות בעידן הגלובליזציה והן: כספים, טכנולוגיה ומידע. האינטרנט מאפשר יצירת קשר גלובלי בין בני אדם, ידע ומידע. בשנת 1995 נמדדה העוצמה של מדינה או של חברה במספר המחשבים האישיים. בשנת 1998 נמדדה העוצמה על ידי הקישוריות ורוחב הפס ברשתות הפנימיות ובאינטרנט. המפתח לעושר הוא הדרך שהחברה או הארץ צוברים ידע, משיגים שיתוף בידע וקוצרים ידע. ההון האינטלקטואלי הוא בעל חשיבות עצומה.
מבנה הספר.
הספר כולל פרק פתיחה, ארבעה חלקים, פרק תודות קצר ומפתח העניינים. ארבעת חלקי הספר הם:
אוסקר חאייס
אוסקר חַאיֶיס בגרמנית: Oscar Chajes; 14 בדצמבר 1873, ברודי – 28 בפברואר 1928, ניו יורק) היה שחמטאי יהודי אוסטרי-אמריקאי.
חייו.
חאייס היה יהודי שנולד בברודי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה). בשנת 1909 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה באקסלסיור. בשנת 1910 הגיע למקום השני בשיקגו. בתחילת 1911 חלק מקום 3–4 בניו יורק ובקיץ אותה שנה חלק מקום 23–26 עם 8.5/25 בתחרות קרלסבד, תחרות בה השתתפו 26 שחקנים והייתה מהחזקות שבתחרויות השחמט אי פעם. 17 מתוך 25 השחמטאים המובילים בעולם נטלו חלק בתחרות זו שאותה ניצח ריצ'רד טייכמן. למרות מיקומו הנמוך זכה בתואר אמן כמו גם בשניים מפרסי היופי שחולקו בתחרות, על ניצחונותיו נגד סבלי גריגורייביץ' טרטקובר
ויוליוס פרליס.
בשנת 1913 חלק מקום 5–6 בתחרות בניו-יורק, מקום 4–5 בתחרות אחרת בניו-יורק ומקום 3 בתחרות נוספת בניו-יורק. כמו כן חלק מקום 4–5 בתחרות שהתקיימה בהוואנה, תחרות בה ניצח פרנק מרשל. בתחרות זו השתתפו שניים מעשרת החזקים בעולם, וחמישה מתוך 48 המובילים בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, חלק חאייס מקום 2–3 בתחרות ניו-יורק (ניצח: אדוארד לסקר). בשנת 1915 חלק חאייס מקום 3–4 בתחרות ניו-יורק. בתחרות לזכרו של רייס, שהתקיימה בניו-יורק בחודשים ינואר-פברואר 1916 הגיע חאייס למקום השלישי (חוסה ראול קפבלנקה ניצח). בשנת 1917 ניצח חאייס בתחרות רוצ'סטר (אליפות ניו-יורק). ביולי 1918 הגיע שני אחרי אברהם קופצ'יק בתחרות ריי-ביץ'.
בחודשים אוקטובר-נובמבר 1918 הגיע למקום הרביעי בתחרות ניו-יורק (מועדון השחמט במנהטן).
לאחר המלחמה, באוגוסט 1919 הגיע חאייס למקום השלישי בתחרות טרוי. בשנת 1920 ניצח בתחרות ניו-יורק. בשנת 1923 חלק מקום 17–18 בתחרות קרלובי וארי ומקום 7–8 בתחרות הקונגרס האמריקני התשיעי שהתקיימה בניו ג'רזי. בשנת 1924 ניצח בתחרות ניו-יורק ובשנת 1926 הגיע למקום ה-11 בתחרות שיקגו, תחרות בה ניצח מרשל.
חאייס קיים שני דו-קרבות מול דוד ינובסקי: בשנת 1913 בהוואנה שם הפסיד +0 -2 =1 ובשנת 1918 בניו-יורק שם ניצח +7 -5 =10 (שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ועשר תוצאות תיקו). להלן אחד המשחקים:
חאייס היה האדם האחרון שניצח את קפבלנקה, בתחרות ניו-יורק בשנת 1916, לפני פרק הזמן של שמונה שנים בו איש לא הצליח לנצח את קפבלנקה במשחק תחרותי.
ניצחון של חאייס מול אהרון נימצוביץ':
חאייס מת בניו-יורק בשנת 1928.
המהפכה הקובנית
המהפכה הקובנית היא סדרת האירועים בשלהי שנות ה-50, שבמהלכה הודח שליט קובה פולחנסיו בטיסטה, ובמקומו תפס את השלטון פידל קסטרו, שהנהיג בה משטר מרקסיסטי.
ההכנות למהפכה.
ראשיתה של המהפכה ב-26 ביולי 1953. באותו היום, תקפו כמאה לוחמי גרילה בהנהגת פידל וראול קסטרו את המחנה הצבאי מוֹנקָאדָה שבסנטיאגו דה קובה. כשלים תכנוניים הביאו לכישלון המתקפה. רוב המורדים נהרגו או נלכדו על ידי הצבא. האחים קסטרו נמלטו מהעיר, אך נלכדו תוך זמן קצר. פידל, שהגן על עצמו בבית המשפט, נדון ל-15 שנות מאסר וראול ל-13 שנים. הם ריצו את עונשם בבית סוהר באיסלה דה פינוס.
בשנת 1955 החליט בטיסטה לשחרר את כל האסירים הפוליטיים. האחים קסטרו יצאו לגלות במקסיקו, והחלו לתכנן הפיכה. הם הקימו תנועה בשם "תנועת ה-26 ביולי" (Movimiento 26 de Julio), על שם התאריך בו בוצעה המתקפה על מונקאדה שנתיים קודם לכן. לתנועה הצטרפו גולים קובנים נוספים, וכן רופא ארגנטינאי צעיר בעל דעות מרקסיסטיות בשם ארנסטו צ'ה גווארה. פעילי התנועה ערכו אימונים צבאיים, בהדרכתו של אלברטו באיו, ממנהיגיהם הצבאיים של הרפובליקנים בעת מלחמת האזרחים בספרד.
החזרה לקובה ומלחמת הגרילה בסיירה מאסטרה.
ב-25 בנובמבר 1956 עלתה קבוצה של 82 אנשי התנועה על היאכטה "גראנמה", ועשו את דרכם לכיוון קובה. ב-2 בדצמבר הם נחתו בפלאיה לאס קולוראדאס שבחופה הדרום מזרחי של קובה, במחוז אוריינטה. המיקום לא היה מקרי - בשנת 1895 הגיע לאותו אזור חוסה מארטי, שהוביל את המאבק הקובני לעצמאות מספרד. לאחר הנחיתה החלו לנוע לכיוון הסיירה מאסטרה, רכס הרים מיוער בו הקימו את מפקדתם. בדרכם לסיירה מאסטרה נתקלו המורדים בכוחות צבא, שהרגו את רובם. היתר נמלטו, בקבוצות קטנות, עד שהצליחו להתאחד מחדש. אותה קבוצה, שכללה את האחים קסטרו, קמילו סיינפואגוס וצ'ה גווארה, הייתה לגרעין הקשה של הנהגת התנועה.
עד 1958 עסק קסטרו בבניית כוחו ובהתקפות גרילה על צבאו של בטיסטה באזור הסיירה מאסטרה. באותה תקופה, הצליח קסטרו להשיג שליטה צבאית באזור, על אף הנחיתות המספרית והתשתיתית. באמצעות הוצאה להורג של מי שנחשד כתומך בבטיסטה, הושגה גם שליטה פוליטית באזור. ב-14 במרץ 1958 הטילה ממשלת ארצות הברית אמברגו על כלי נשק. הדבר השפיע קשות על צבאו של בטיסטה, ובמיוחד על חיל האוויר שלו. קסטרו דווקא הצליח להשיג אספקה של נשק וציוד תקשורת, חלקו ממקורות בצבא ארצות הברית וממקורות הקשורים ב-CIA. ב-28 ביוני פתח בטיסטה במבצע וֶרָאנוֹ (שכונה על ידי המורדים "לה אופנסיבה"). כ-12 אלף חיילים, מחציתם טירונים, פשטו על הסיירה מאסטרה, במטרה להכניע את כוחותיו של קסטרו. ב-31 ביולי, צבאו הקטן של קסטרו (כ-300 איש) כמעט שהוכנע. בקשתו להפסקת אש נענתה, ושבוע של משא ומתן עקר אפשר לכוחותיו להימלט בחזרה להרים ולהתבצר מחדש. מתקפתו של בטיסטה נבלמה, ולמעשה נכשלה.
מתקפת הנגד.
ב-21 באוגוסט יצאו כוחותיו של קסטרו למתקפת נגד. הם ניצחו בסדרה של קרבות, ושורה של עיירות שנכבשו על ידם, ובראשן גיסה שנכבשה ב-30 בנובמבר, הבטיחו את שליטתו במישורי נהר קאוטו, צפונית לסיירה מאסטרה.
במקביל, כוחות בפיקודם של גווארה, סיינפואגוס וחיימה וגה נעו בשלושה טורים מערבה. הכוח בפיקודו של וגה נתקל במארב והושמד כמעט לגמרי. כוחותיו של גווארה התמקמו סביב סנטה קלרה, ואילו כוחותיו של סיינפואגוס צרו על מחנה צבאי ביגואחאי (Yaguajay). כוח זה, שיצא לדרכו כשהוא כולל 60 לוחמים בלבד (כרבע מכלל כוחותיו של קסטרו), זכה לתמיכה רבה בדרכו, ועד הגיעו ליגואחאי כבר מנה קרוב ל-500 לוחמים. ב-19 בדצמבר החלה מתקפתו של סיינפואגוס על המחנה. כוחות הצבא בפיקודו של אבון ליי הצליחו להדוף אותה. חרף ניסיונות חוזרים ונשנים, תוך שימוש בטרקטור שחומש בקנה בקליבר של 50 מ"מ, וכונה "הטנק", לא עלה בידו של סיינפואגוס להשתלט על המחנה. בסופו של דבר, ב-30 בדצמבר, אזלה התחמושת שהייתה בידו של ליי, והוא נאלץ להיכנע. לניצחון בקרב זה הייתה חשיבות מוראלית גבוהה למורדים.
גם הכוח בפיקודו של גווארה צבר תמיכה בדרכו לסנטה קלרה, ועד הגיעו לעיר מנה כ-300 לוחמים. ב-29 בדצמבר חסמו כוחותיו מסילת ברזל ולכדו בה רכבת עמוסה בחיילים, בתחמושת ובאספקה. בקרב שנמשך שעה וחצי בלבד, הצליחו להשתלט על הרכבת. ב-31 בדצמבר תקפו כוחותיו של גווארה, אליהם חברו כוחותיו של סיינפואגוס, את סנטה קלרה עצמה. לאחר שרשרת הכשלונות של צבא בטיסטה, המוראל של חייליו היה ירוד והמוטיבציה שלהם הייתה נמוכה. עד אחר הצהריים באותו היום נפלה העיר בידי המורדים.
בעקבות ההפסדים הרצופים ביגואחאי ובסנטה קלרה, הבין בטיסטה כי הגעתם של המורדים להוואנה היא רק עניין של זמן. ב-1 בינואר 1959 נמלט בחשאי לרפובליקה הדומיניקנית, ובכך הגיע הקץ לשלטונו. באותו היום עוד המשיכו קרבות ברחבי המדינה, כאשר כוח בפיקודו של ויליאם אלכסנדר מורגן השתלט על סיינפואגוס. ב-2 בינואר נודע דבר הימלטו של בטיסטה מהמדינה, והצבא בסנטיאגו דה קובה נכנע לכוחותיו של קסטרו שצרו על העיר, ללא קרב. באותו היום הגיעו גווארה וסיינפואגוס להוואנה. ב-3 בינואר נכנס מנואל אורוטיה יאו למשרד הנשיא. קסטרו עצמו הגיע לבירה ב-8 בינואר בסיומו של מסע ניצחון ברחבי המדינה.
תוצאות המהפכה.
אימוץ הקומוניזם.