ב-2005 פרסם הוגו קרווציק מאמר שבו הוא מבקר את ביטחון MQV תחת מודלים של ביטחון ידועים ומציין שהתגלו על ידו כמה חולשות בפרוטוקול. אף על פי שהפרוטוקול זכה לפופולריות רבה וה-NSA הכליל אותו ברשימה הנבחרת של אלגוריתמים שעברו בדיקה של קריפטאנליסטים מקצועיים, הרי שלא ניתנה הוכחה פורמלית לביטחונו במונחים של ביטחון סמנטי לפי מודל סיבוכיות סטנדרטי או במסגרת מודל אורקל אקראי. הוגו הציע לתקן את הליקויים שמצא על ידי אלגוריתם משופר משלו שנקרא HMQV שפועל עם פונקציית גיבוב ומציע יעילות דומה למקורי ועם ביטחון מוכח. אלפרד מנזס ביקר את ממצאיו של הוגו וטען כי HMQV אינו בטוח יותר ומציג התקפה ריאליסטית במודל קנטי-קרווציק שבה אפשר לחשוף את המפתח הפרטי של המשתתפים. וכן מצא לדבריו שגיאות קריטיות בהוכחות המתמטיות שהובאו על ידי קרווציק. התיקון שהציע מנזס נקרא HMQV-1 והוא גרסה מתוקנת שעמידה בפני ההתקפה המצוינת (אולם בשל התיקון אינה מהירה יותר מהמקורית). קרווציק הגיב על טענות מנזס במאמר משלו וסתר חלק מהן.
חלק מהוויכוח מתמקד סביב הבדיקה שנקראת G-test, כלומר במהלך הפרוטוקול המקורי בוצע הכפל ב-formula_22 כדי להבטיח שהתוצאה שייכת לתת-חבורה formula_143 מסדר formula_21 וכי לא נבחר בכוונה תחילה ערך מתת חבורה קטנה יותר שעלולה להפוך את הפרוטוקול ללא בטוח כי התוקף יכול להפעיל כוח גס אם ידוע לו שהמפתח נמצא בטווח אחר קטן משמעותית מהמצופה. ב-HMQV הבדיקה הזו הוסרה לטובת יעילות בטענה שאינה מוסיפה לביטחון האלגוריתם לפי מודל אורקל אקראי. על כל פנים, הוספת פונקציית גיבוב לפרוטוקול MQV כפי שהציע קרווציק מקובלת כיום כיוון שהיא יעילה למדי ואינה מסכנת את ביטחון הפרוטוקול.
השוואת פרוטוקול HMQV לעומת MQV (בחבורה ציקלית רגילה).
נתון פרוטוקול דיפי הלמן הבסיסי (שאינו מאומת), בו המשתתפת formula_145 עם מפתח פרטי formula_146 והמפתח הציבורי formula_147 והמשתתף formula_148 עם מפתחות formula_149 בהתאמה, רוצים לשתף ביניהם מפתח סודי formula_12 הם פועלים כך; formula_145 שולחת ל-formula_148 את formula_153 וכן formula_32 שולח ל-formula_26 את formula_156. המפתחות formula_2 ו-formula_158 הם המפתחות הפרטיים הזמניים של formula_26 ו-formula_32 בהתאמה ואילו formula_161 ו-formula_162 הם המפתחות הציבוריים המתאימים. בשני הפרוטוקולים formula_145 ו-formula_148 מריצים את פרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי ואז:
כעת שני המשתתפים מחלצים את הסוד המשותף formula_169
ביטחון.
הסברה היא שהפרוטוקול בטוח כנגד ההתקפות המצוינות לעיל; מפתחות ידועים, שמירת סודיות קדימה, התחזות ושליטה. בהנחה שבעיית הלוגריתם הדיסקרטי ובעיית דיפי-הלמן קשות לפתרון, אם כי לא ניתנה כל הוכחה פורמלית. מסרי הפרוטוקול זהים לפרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי מסיבה זו הוא בעל תפוקה ורוחב פס טובים יותר מדיפי-הלמן שאומת באמצעות חתימה דיגיטלית. אולם פרוטוקול MQV (גרסה 1) אינו מספק שמירת סודיות קדימה במובן החזק. כלומר לפי המפתחים התכונה הזו מתקיימת רק כאשר המשתתפים בפרוטוקול הגונים, כלומר מבצעים את מהלכי הפרוטוקול כראוי. בעוד שאם אחד מהם אינו הגון ייתכן שסודיות קדימה לא תושג. אפשר לנסח את המודל בשני אופנים. בראשון המפתח הפרטי הקבוע של אחד מהצדדים המשתתפים בפרוטוקול נחשף ובמודל החמור יותר כל המידע הפרטי של המשתתף נחשף. במקרה האחרון הפרוטוקול ייכשל. אם יוזם ההתקשרות נפרץ וכל המידע הפרטי שלו נחשף לתוקף לאחר תחילת ההתקשרות, אם החשיפה ארעה לפני שקיבל בחזרה את התגובה של המשתתף האחר הרי שהתוקף יכול להשיג את מפתח השיחה.
ב-2001 ביקרו רוגווי, בלייר ובונה את הפרוטוקול כפי שהתקבל לתקן SEC-1 והעלו כמה נקודות שראוי להיזהר בהן, תיארו כמה התקפות אפשריות כנגד הפרוטוקול וציינו שהאיומים אינם פטאליים והפרוטוקול טוב לדעתם אם כי יש צורך להגדיר במדויק את יעדי הפרוטוקול באופן שיאפשר להעריך את ביטחונו, מה שלא נעשה בתקן למעט כמה הערות כלליות. כמו כן מציינים שהפרוטוקול יכול להיות בטוח רק במסגרת שבה כל משתמש מחזיק במפתחות הצפנה ארוכי טווח ובמפתחות ארעיים חד פעמיים, מסיבה זו פרוטוקול 2 לא בטוח.
ב-2003 פרסמו פטר לידביטר ונייג'ל סמארט התקפה כנגד גרסת העקום האליפטי של הפרוטוקול: ECMQV (וכן כל פרוטוקול שיתוף מפתח מאומת מבוסס דיפי-הלמן שאינו עושה שימוש בחתימה דיגיטלית) באמצעות התקפת סריג שבה ניתן לחשוף את המפתח הפרטי ארוך הטווח של אחד המשתמשים כאשר חלק מהפרמטרים ידוע (כגון אם משתתף אחד הצליח לגלות חלק מסיביות ערך כלשהו המשמש את המשתתף השני בהכנת המפתח הארעי. גרעין התחלתי, Nonce, וקטור האתחול וכדומה. ערכים כאלו יכולים להתגלות לתוקף בדרכים אחרות כמו דליפה עקב יישום גרוע של האלגוריתם בתוכנה או בהתקפת ערוץ צדדי כמו קרינה אלקטרומגנטית וכדומה). בכל אופן לאחר מספר ריצות של הפרוטוקול, המשתתף יכול לחשוף את המפתח הפרטי של הצד השני ולהתחזות אליו. הממצאים מראים שביטחון הפרוטוקול מצטמצם ל-formula_170 ולא formula_171 כאשר formula_17 הוא סדר השדה.
התקפת שיתוף לא ידוע.
פרוטוקול MQV (פרוטוקול 1) אינו פתור את בעיית "שיתוף לא ידוע" לעיל, כלומר אפשר לבצע התקפה של קליסקי כדלהלן: המצותת formula_25 מיירטת את מפתח הציבורי formula_69 המיועד ל-formula_32 ומחליפה אותו ב-formula_176 מחשבת את formula_177 וכן את formula_178 ואז רושמת את המפתחות הללו אצל הרשות המאשרת כדי שיהיו תקפים ושולחת את formula_179 ל-formula_32. המשתמש formula_32 מגיב במשלוח formula_70 ל-formula_25 והיא מעבירה אותו הלאה ל-formula_26 ללא שינוי. כעת formula_26 ו-formula_32 שיתפו את formula_12 בזמן ש-formula_32 משוכנע כל העת שהוא משתף מפתח עם formula_25 בעוד שלמעשה הוא שיתף מפתח עם formula_26. ישנן שתי דרכים לפתור בעיה זו, האחת להוסיף את זהות המשתתפים לכל מהלכי הפרוטוקול והשנייה להוסיף מהלך שלישי כמו בפרוטוקול 3.
קו השלג (אסטרונומיה)
קו השלג (או קו הקרח או קו הכפור, באנגלית: Snow line, Ice line או Frost line בהתאמה) באסטרופיזיקה ומדעים פלנטריים זהו רדיוס סביב הכוכב שמעברו מים יכולים להתגבש לקרח. לפעמים משתמשים במונח זה לתיאור רדיוס בו אמוניה, מתאן או פחמן דו-חמצני, חנקן או גזים אחרים יכולים להתגבש למוצקים. לקו זה ישנה חשיבות גובה בהיווצרותה של מערכת פלנטרית, שכן לפי המודלים המקובלים, כמו ספיחה על ליבה, כוכבי לכת גזיים נוצרים עקב ספיחתו של גז על פני מוצקים. כלומר דורשים פלנטיסימלים להיווצרות כוכבי לכת ופלנטיסימלים יכולים להיווצר רק מקרח וסלעים. קו זה קיים מכיוון ששטף הקרינה מהכוכב יורד עם המרחק, וברדיוס קטן הקרינה מונעת התגבשות של קרח.
חשיבות להיווצרות כוכבי לכת.
לקו השלג ישנה חשיבות קריטית בהיווצרות מערכת כוכבי לכת. בתקופה ראשונית לפני שכוכבי לכת נוצרים, הכוכב מוקף בדיסקה של אבק וגז, הנקראת דיסקה קדם-פלנטרית. מדיסקה זו למעשה נוצרים כוכבי הלכת הסלעיים והגזיים. יצירתו של כוכב לכת גזי דורשת גרעין מוצק שעליו יספח הגז. ספיחה מתרחשת ברגע שהמהירות התרמית של חלקיקי הגז משתווה למהירות מילוט מהמוצק. כלומר על המוצקים להתגבש לגוף מספיק מסיבי בשביל שהכבידה העצמית תהיה גבוהה די למשיכת הגז.
ברדיוס הקטן מקו השלג, המים נמצאים במצבם הגזי, והם יכולים להיספח על מוצקים אחרים- סלעים. סלעים אלו יכולים להיווצר בכל רדיוס, אך יצירתם של סלעים מאבק גוזלת זמן רב. זמן זה יכול להיות גדול מזמן חיי הדיסקה הקדם פלנטרית. כך שכוכבי לכת מסיביים מספיק אינם יכולים להיווצר קרוב לכוכב שלהם.
לעומת זאת, ברדיוס הגדול מקו השלג, המים הופכים למוצקים שעליהם יכול להיספח גז אחר. המים יוצרים פלנטיסימלים קרחיים שבזמנם יכולים להתנגש בינם לבין עצמם וליצור פלנטיסימלים גדולים יותר. פלנטיסימלים גדולים אלו סופחים אליהם גז רב, דבר המגביר בצורה ניכרת את המסה ואיתה את האזור ממנו הגז יכול להיספח על כוכב הלכת המתהווה. מנגנון זה מהיר בהרבה ממנגנון בו גז נספח על פלנטיסימלים סלעיים, כך שכוכבי לכת גזיים נוצרים בשלב מוקדם יותר מכוכבי לכת סלעיים והם משפעים על היווצרותם של כוכבי לכת הסלעיים.
כך למעשה הקו השלג מפריד בין שני מנגנוני יצירה שונים. ניתן להסיק מכך שלא יהיו כוכבי לכת גזיים קרובים לכוכב שלהם, אך תצפיות לא מסתדרות עם המסקנה. תצפיות בכוכבי לכת חוץ שמשיים מראים כמות גדולה של כוכבי לכת מסוג צדק חם, כלומר כוכבי לכת גזיים ענקיים הנמצאים קרוב מאוד לכוכב. ההסבר המקובל הוא שכוכבי לכת אלו נוצרו מעבר לקו השלג, אך נדדו קרוב יותר עד להגעה לרדיוס בו אנו צופים בהם כיום.
אין מניעה עקרונית להיווצרות כוכבי לכת סלעיים מעבר לקו השלג, אך כוכבי לכת אלו יהיו בעלי כמות גבוהה בהרבה של קרח ביחס לכוכבי לכת קרובים לכוכב. כך לדוגמה כוכב הלכת הננסי פלוטו נחשב לסלעי והרכבו הוא בעיקר סיליקטים וקרח. זמן חיים של דיסקה קדם-פלנטרית הוא כ-5Myr, כך שמנגנון היווצרות כוכבי לכת גזיים צריך להיות מהיר מספיק. מנגנון היווצרות של כוכבי לכת סלעיים אינו מחויב להיות מהיר, מכיוון שהסלעים (בניגוד לגז) ממשיכים להתקיים גם לאחר התפוגגות של הדיסקה.
במערכת השמש.
במערכת השמש, קו הקרח עובר במרחק הקטן מ-5 יחידות אסטרונומיות מהשמש, כלומר כל ארבעת ענקי הגזים במערכת השמש נמצאים מעברו. כלומר הקו למעשה מפריד בין כוכבי לכת גזיים לבין כוכבי לכת סלעיים מחקרים שונים נותנים מספר הערכות מספריות לקו השלג:
הערכות שונות לטמפרטורה בקו השלג נעות בין 145 קלווין לבין 170 קלווין.
חגורת אסטרואידים.