אחד ממעשיו האחרונים של הייד כנשיא היה ביקור אצל השגריר הגרמני בדבלין ב-3 במאי 1945 כדי להביע את תנחומיו על מותו של אדולף היטלר (אירלנד הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה). דבר קיומו של הביקור נותר בסוד עד ל-2005.
פרישה ומוות.
הייד בחר שלא להציג את מועמדותו לתקופת כהונה נוספת וסיים את תפקידו כנשיא ב-25 ביוני 1945. עקב בריאותו הרופפת, הוא לא שב לביתו במחוז רוסקומון, שנותר ריק מאז מותה של אשתו, חודשים ספורים לפני בחירתו לתפקיד הנשיא. תחת זאת, הוא עבר להתגורר במעונו לשעבר של המזכיר של הלורד לוטננט במתחם מעון הנשיאות, שם הוא בילה את שנותיו האחרונות. דאגלס הייד מת בשעה 10 בערב ב-12 ביולי 1949, בגיל 89.
כנשיא לשעבר של אירלנד היה זכאי הייד להלוויה ממלכתית. אך התעוררה בעיה. הייד היה מאמין של הכנסייה של אירלנד (הפרוטסטנטית) וטקס האשכבה היה אמור להיערך בקתדרלת פטריק הקדוש שבדבלין. חוקי הכנסייה הקתולית של אירלנד אסרו על מאמינה להשתתף בטקסים שנערכו בכנסיות לא-קתוליות. כתוצאה מכך, כל חברי הממשלה הקתולים, למעט שר הבריאות נואל בראון, נשארו מחוץ לבניין הקתדרלה בזמן הטקס. הם הצטרפו למסע ההלוויה כאשר ארונו של הייד יצא מהקתדרלה. איימון דה ואלירה, באותה עת מנהיג האופוזיציה, גם לא נכח בטקס ומפלגתו, פיאנה פול, יוצגה על ידי חבר בכיר שהיה מאמין של הכנסייה של אירלנד, ארסקין המילטון צ'ילדרס, לימים נשיאה הרביעי של אירלנד. הייד נטמן בפרנצ'פארק שבמחוז רוסקומון, שבו בילה את שנות חייו הראשונות, לצד קבריהם של אשתו לוסי, בתו נואלה, אחותו אנט והוריו.
מוקסין כותנה
יורקשייר צפון
חגיגת קיץ
חגיגת קיץ הוא ספר השירה החמישי של נתן אלתרמן, והאחרון שראה אור בחייו של המשורר. הספר, המכיל 45 שירים וקטעי פרוזה המצטרפים לסיפור עלילה רווי הומור, ראה אור ב-1965.
עלילת הספר.
הספר מגולל עלילת ליל-קיץ אחד רצוף הפתעות בשכונת פלורנטין בתל אביב (המכונה ביצירה "סטמבול") ומציג שלל דמויות, רובן של עולים חדשים וותיקים מארצות המזרח, מסלוניקי וטורקיה וממזרח אירופה. אלתרמן, שהכניס את עצמו לתוך העלילה כדמות "המחבר", הרבה לבקר באזור. ברחוב רענן שכנה הכריכייה של משפחת בינדר (צילה בינדר הייתה אהובתו של אלתרמן), כן נהג לבלות בבר "מונטה קרלו" ובמסעדת הפועלים "אלימלך" ששכנו בשכונה וביקר בבתי המלאכה הקטנים שבה. השירים מביעים התלהבות מהקולות, הריחות והטעמים שבשכונה ומהמסורות העממיות של תושביה.
במרכז העלילה ניצבת מסיבה שמתכנן סניף הבנק המקומי לחגוג במסעדת "סטמבול", כאשר באותה עת מתכנן העבריין מישה ברחסיד לשדוד את אותו סניף. אולם, מעשה השוד מסתבך כאשר אלמנה המכונה "המכשפה" המתגוררת מול הסניף מיידה בברחסיד פרימוס שמתלקח ועקב כך נאלץ ברחסיד לחלצה מהשריפה. לאחר מכן מגיע ברחסיד למסעדה על מנת לחלץ את המלצרית מרים-הלן מנחת זרועו של סרסור בשם וולדרסקי. בסיפור מתערבת גם אשתו המתה של שומר הבנק, סימן-טוב המחוללת כרוח רפאים סערה בעיצומו של ליל הקיץ. עלילה מקבילה דנה בגורלה של קבוצת עולים ממרוקו בראשות אדם בשם ציבא תשובה, המתכננת הפגנה למחרת היום. במהלך הספר מתברר שמרים-הלן אינה אלא בתו האובדת של תשובה. גם גביע שהפקיד תשובה כמשכון בבנק מוחזר אליו באורח מקרי כאשר הוא מושלך מחלון המסעדה.
אלתרמן מגלה יחס סלחני ביותר לפושעים קטנים משולי החברה ומציג, תוך הזדהות רבה את מה שנקרא "ישראל השנייה".
שיר משמר.
שיר מספר 10, המובא בהקשר הספר כמונולוג של ציבא תשובה המופנה לבתו, מרים-הלן, הוא חריג ביחס לשירי הספר. השיר ארוך (13 בתים, 78 שורות) ובעל אופי טראגי. ישנה סברה נפוצה שזוהי פנייתו האוהבת והמודאגת של אלתרמן לבתו היחידה, תרצה אתר, שהייתה נתונה בדיכאון קשה.
המחזה.
כבר לאחר צאת הספר לאור באביב 1965 ביקש במאי התיאטרון שמואל בונים להעלותו על הבמה. אלתרמן סירב להצעה אבל נתן לבונים את ברכת הדרך להעלאה עתידית של מחזה על פי היצירה. בסופו של דבר הועלתה היצירה על בימת התיאטרון הקאמרי ב-1972, לאחר מות המשורר. את התפאורה צייר אריה נבון וסשה ארגוב הלחין. בהצגה השתתפו יוסי ידין בדמות המחבר, זהרירה חריפאי כקלרה, בעלת המסעדה. עוד השתתפו בהפקה אבנר חזקיהו, יוסי גרבר ואחרים. בונים שמר על נאמנות לטקסט, תוך שינויים והתאמות קלות עבור המימד הדרמטי. שני שירים שהלחין ארגוב במיוחד להצגה הפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי : "שיר משמר" ו"שיר סיום" ("כבר השעה מאוחרת...")
חלוקה (תורת המספרים)
ארנסט האנפשנגל
ג'ו מנטנייה
ג'ו מנטגנה
ארנסט הנפשטנגל
מדביר טבעי
חנן ביטינסקי
חנן ביטינסקי זלץ
אסון סופת השלגים ברכס אנאפורנה (2014)
אסון סופת השלגים ברכס אנאפורנה בנפאל, סמוך למעבר ההרים ת'ורונג לה, התרחש ב-14 באוקטובר 2014. באסון נהרגו 43 מטיילים, בהם ארבעה ישראלים, רבים נפצעו מכוויות קור.
רקע.
אזור אנאפורנה הוא אחד האזורים המתוירים בנפאל. לפי דוח משרד התיירות הנפאלי, בשנת 2017 ביקרו במקום למעלה מ-140 אלף מטיילים, רובם המכריע בעונת התיירות שחודש אוקטובר הוא שיאה.
האסון.
האסון התרחש במסלול מטיילים (טרק) המקיף את רכס אנאפורנה לאחר שציקלון הודהוד גרם לירידת כמויות שלג עצומות בסביבת הרכס, מה שגרם למפולות שלגים על הטרק.
הסופה לא הייתה הפתעה מטאורולוגית. הבעייתיות שהובילה לאסון הייתה העדר תקשורת ואי העברת אזהרה למטיילים על הסופה המתקרבת.
לאחר היוודע דבר האסון, שהתרחש בגובה של כ-5,400 מטר מעל פני הים, החלו פעולות חילוץ, שבמהלכן הובאו כ-500 מטיילים, תוך ארבעה ימים, למקום מבטחים, והתגלו בהדרגה גופות הנספים. מטיילים שלא נפגעו מיידית פעלו לחלץ עצמם תוך שהם מסייעים זה לזה,
בין ההרוגים היו מטיילים מישראל, מקנדה, מהודו, מסלובקיה, מפולין ומיפן, וכן אנשי צוות מנפאל. ב-19 באוקטובר הודיעו שלטונות נפאל שאפסה תקווה למציאת ניצולים, אף שנותרו כ-50 נעדרים.
נפגעים ישראלים באסון.
עם המטיילים ברכס אנאפורנה נמנו עשרות ישראלים. ארבעה ישראלים נספו בסופת השלגים הבלתי צפויה. מסיפורים של הצעירים הניצולים ניתן להתרשם מערבות הדדית ששררה בין המטיילים הישראלים.
גופותיהם של שלושה מהנספים (נדב שהם, אגם לוריא ותמר אריאל, נווטת הקרב הדתייה הראשונה בחיל האוויר הישראלי) נמצאו שעות ספורות לאחר האסון, גופתה של ישראלית נוספת (מיכל צ'רקסקי) נמצאה רק לאחר שישה ימים מהאסון.
רופאים מישראל יצאו לקטמנדו לשם סיוע בטיפול ראשוני ב-16 פצועים ישראלים, מהם שנפגעו כוויות קור ומהם נפגעי טראומה, והבאתם להמשך טיפול בישראל. כתוצאה מכוויות הקור נאלצו הרופאים לקטוע את כל אצבעות ידיו של מור ספיר, שלימים יהפוך למטפס בינלאומי ואלוף עולם בענף טיפוס על קירות לקטועי ידיים.
הנצחת הישראלים שנספו.
אגם לוריא, מיכל צ'רקסקי ונדב שהם מונצחים במסגרת מיזם "משא למסע" לזכרם של תרמילאים ישראלים שנהרגו במהלך הטיול, ועיקרו השאלת תרמילים שעליהם תפור פאץ׳ לזכר המטייל.
מיזם נוסף לכבוד נדב שהם בשיתוף בית חב"ד בקטמנדו: רכישת מכשירי טלפון לוויניים המסייעים למטיילים היוצאים לטרקים בנפאל. המכשירים מושאלים על ידי הרב חזקי לפשיץ מבית חב"ד בקטמנדו ומשמשים את המטיילים לקריאה לעזרה בזמן חירום ומצוקה.
ביוני 2019 יצא לאור הספר "הנווטת - תמר אריאל" מאת רזיאל ממט המתאר את חייה של תמר אריאל.
האירועים שהתרחשו במהלך סופת השלגים היוו בסיס לרומן הבדיוני "בית התה על פס המוות" מאת דניאל אדלסון שנשלח אז לסקר את האסון.
אליהו בית-צורי
בעלי ניבי חרב
בעלי ניבי חרב היא קבוצה נכחדת של בעלי חיים שהתאפיינו בניבים עליונים ארוכים. הם היו בעלי חוליות טורפים שהשתייכו לקבוצת הסינאפסידה: רובם יונקים ומקצתם תרפסידים קדומים מהם. יצורים אלו, במיוחד היונקים שבהם, מהווים דוגמה לאבולוציה מתכנסת, שכן על אף היותם רחוקים אחד מהשני הם הפגינו דמיון רב ששימש אותם למטרות דומות.
המוכר מבין חברי קבוצה זו הוא הסמילודון, חתול שנחרבי שהיה אחד מבעלי ניבי החרב הגדולים ביותר. מין זה מהווה נציג שכיח של הקבוצה בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה וכו'.
אבולוציה ומיון.
קבוצת בעלי ניבי החרב אוספת תחתיה מינים רבים, קרובים ורחוקים בתקופתם, מראם וקשריהם האבולוציוניים. על אף שחלקם היו בני זמנו של האדם הקדמון, חלק ניכר מההיסטוריה של יצורים אלו התרחשה לפני קיומם של אבותיו ההומינידיים. היסטוריה זו נפרשה על פני חלק ניכר מלוח הזמנים הגאולוגי: מכ-250 מיליוני שנים לפני זמננו, בתור הפרם של עידן הפלאוזואיקון בו חיו הגורגונופסיים, דרך היונקים בעלי ניבי החרב הקדומים שחיו לפני כ-50 מיליוני שנים בתקופת האאוקן של עידן הקנוזואיקון, ועד מין הסמילודון "Smilodon fatalis" שנכחד לפני כעשרת אלפים שנים. בעלי ניבי החרב היונקים החלו לשגשג עם שאר בני המחלקה לאחר הכחדת קרטיקון-שלישון, בה הסתיימה מלוכתם של הדינוזאורים, הפטרוזאורים ודומיהם.
מספר מיני הקבוצה היה רב, אך הדמיון ביניהם לא מעיד בהכרח על קשר קרוב, שכן מאפייניהם המבדילים אותם מאחרים התפתחו על ידי דפוס אבולוציוני הקרוי אבולוציה מתכנסת. לפיכך, זוהי קבוצה פוליפילטית, כלומר כזו שקבוצותיה או מיניה נכללים יחדיו בשל מאפיין אחד או יותר המשותף לכולם, אך כזה שהתפתח באופן עצמאי אצל כל אחד (מאפיין הומופלסי). במקרה זה, המאפיינים העיקריים המשותפים לכולם הם ניביהם ומבנים קשורים. בשל כך, רק בעלי חיים המחזיקים במאפיינים אלו נחשבים כבעלי ניבי חרב. לדוגמה, הנמר הערפילי, הניבתן, איילי מושק, הבבון, הטירנוזאורוס רקס והיואינטתריום – כולם בעלי שיניים ארוכות, אך אינם נחשבים כך מפאת החוסר במאפיינים אחרים.