בשנת 1877 היה בין מייסדי שכונת "בית יעקב", השכונה התשיעית שהוקמה בירושלים המערבית – מחוץ לחומות העיר העתיקה ונמצאת מערבה לה והרחוקה ביותר ממנה. המייסדים תכננו לבנות 70 בתים כמספר בני יעקב. 15 בתים נבנו עד שנת 1879 וכעבור שנים בנו על יתר המגרשים הריקים בתים גדולים ומודרניים.
עקב תרומתו לקהילה ומעורבותו הענפה בה, נבחר צימרינסקי לבורר בקהילה וכל שכר שקיבל בעבור בוררות היה מוסר לבית המדרש "תלמוד תורה – בית יהודה". בשנת תרל"ט, 1879, בהיותו בן 21, הוטלה עליו שליחות על ידי הרב יהושע לייב דיסקין, כיוון שנודע כאדם טוב ומסור. הרב תיאר בפניו את מצבם העגום של היתומים ואת הסכנה לנפילתם בידי המיסיון הנוצרי וביקש ממנו לשתף פעולה עמו בייסוד בית יתומים בניהולו. צימרינסקי נטל עליו את המשימה והקדיש שלוש שנים ומחצה לביסוס המוסד ולפיתוחו וזנח לשם כך את מלאכתו ואף משכן רכוש מביתו כדי להשיג כסף הדרוש למטרה זו.
פעם נזדמן לו לעזור גם בהבאת יהודים ארצה. כאשר נסע לרגל עסקיו לביירות, הכיר באונייה שני צעירים שלא הורשו לרדת לחוף ביפו והוכרחו לחזור באוניה לאודסה. הוא הוריד אותם עמו לחוף בבירות ואחר כך הכניסם עמו ארצה בדרך היבשה דרך מטולה וצפת. אחרי מלחמת העולם הראשונה השתתף ביסוד בית העולים של לשכת בני ברית בירושלים, נטל חלק בניהול משק המוסד ובהשתדלותו קיבלה הלשכה מאת הגב' חנה סטרסלסקי תרומה בסך 2,000 לירות לקניית "בית העולים". הבית נקנה כדי לספק דיור זמני לעולים עד שימצאו מגורי קבע. כשנתערער מצבו של מושב זקנים בירושלים בשל סכסוכים בין הגבאים וחוסר כספים בעקבותיו, מינה מושל המחוז את צימרינסקי לחבר הנהלה והצליח לשפר את מצבו.
יחיאל צבי ירש מאביו את הזיקה למלאכת העץ. הוא הקים בית מלאכה שנשא את השם "התעשייה לכל מיני עצי זית - ממציא עבודה בסיטונות ולאחדים" . בית המלאכה ובחזיתו חנות ממכר למזכרות מגולפות מעץ זית מהארץ הקדושה היה ליד מחנה הצבא העות'מאני מול מגדל דוד.
תיבה אמנותית שיצר מעץ זית נעשתה לפי הזמנת קהילת אונגארין בירושלים (יוצאי אוסטריה והונגריה) נשלחה כשי לקיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנץ יוזף הראשון, במלאת לו שבעים שנה בשנת 1900. הקיסר היה אהוד על היהודים בהעניקו להם שוויון זכויות בארצו. תודתו הועברה באמצעות הקונסול האוסטרי בארץ, אנטון שרפראט, במקום מושבו בירושלים וגם זכתה לתשבחות בעיתוני וינה. באותו מעמד אמר לו הקונסול: "מכל אלפי המתנות שקיבל הקיסר שבתה את לבו התיבה שיצרת ואילו היית חורט את שמך עליה, היית מקבל אות כבוד מידי הקיסר".
בחול המועד סוכות תרע"ה, אוקטובר 1914, היה בין ששת מייסדי הארגון "אומנים ובעלי מלאכות בירושלים". צימרינסקי השתתף כנציג ארגון האומנים ובעלי המלאכה בהנחת אבן היסוד לאוניברסיטה העברית וכן השתתף ביזמה ובפעולה בארגון בעלי מלאכה בירושלים ובהנהגתה במשך עשרות שנים ונחשב לזקן האומנים בירושלים.
אספת הכנסייה הארצישראלית.
צימרינסקי נשלח מטעם ארגון האומנים ובעלי המלאכה בירושלים כציר לאספת הכנסייה הארצישראלית הראשונה ביוזמתו ובהשתתפותו של מנחם מנדל אוסישקין שנערך בזכרון יעקב. בכינוס התעוררה מחלוקת על זכותן של נשים להשתתף בארגון לבחור ולהיבחר בו. השקפות העולם השונות של המתדיינים היו כולן מעוגנות במסורת היהודית וכל המתדיינים, גם השוללים את זכותן להשתתף בהסתדרות הארצישראלית, הביעו הערכה רבה לנשים. בכנס הראשון נבחרה נציגות של כל יהודי ארץ ישראל כדי לשמש הנהגה, בהשתתפות של כשבעים נציגים מרחבי הארץ, מאנשי ירושלים, יפו, טבריה, מהיישובים הגדולים שכונו היישוב הישן שהיו הרוב ונציגי המושבות שכונו היישוב החדש. מנחם אוסישקין, ממנהיגי חובבי ציון, שתרם רבות לארגון האירוע, הציע כי גם נשים ישתתפו בהסתדרות הארצישראלית והעלה את הצעתו לפני מליאת האספה. הצעתו עוררה סערת רוחות, ובעקבותיה ניטש ויכוח סוער.
יחיאל מיכל פינס ניסח את הדברים בקצרה: "האישה היא חברה רק לבעלה, ואין היא יכולה להיות חברה בהסתדרות". המתנגדים דבקו בעמדה הגורסת כי השתתפותה של האישה מנוגדת לדת ולאורח החיים היהודי ואין היא נתונה כלל למיקוח. אחד מבין השוללים את זכותה של האישה להשתתף בהתאחדות נימק את דבריו מתוך הצגת המטרה הדתית כמטרה העליונה של יישוב ארץ-ישראל. "עלינו לחדש כוחותינו החומרים והרוחניים בארץ ישראל ואיך נשיג מטרתנו אם לא נשמור על חוקי תורתנו?". צימרינסקי עצמו צעק כשהחלו הצירים לעזוב את האולם - "הלזאת הובאו מירושלים הנה? איך יוכל לשאת פני שולחיו אם תקובל הצעה כזאת?". יהושע שטמפפר השתמש בביטוי הלטיני "Non possumus", שמשמעותו "איננו יכולים" וציין סירוב מטעמים דתיים.
ארבעים ושניים מתוך שבעים הצירים חתמו בזמן ההתכנסות על עצומה נגד מתן זכות בחירה לנשים. בהצבעה הפומבית על השאלה הזאת הרימו שלושים ושמונה צירים את ידם נגד מתן הזכות לנשים. שמונה עשר צירים הצביעו בעד מתן הזכות, היתר נמנעו. התוצאה הייתה חד-משמעית ואולם, מספר המתנגדים עלה רק במעט על מחצית הנוכחים. השוללים היו מבין אנשי ירושלים ואף מבין אנשי מושבות יהודה. המחייבים היו ברובם מקרב מושבות הגליל.
צימרינסקי היה בין מייסדי וחבר הנהלת לשכת של "בני ברית" בירושלים והיה כל ימיו מפעיליה. הלשכה הייתה הארגון הראשון בארץ שכל ישיבותיו התנהלו בעברית.
אחרית דבר.
במאורעות תרפ"ט נרצחו במוצא בתו בתיה חיה ובעלה אריה לייב מקלף, שתי בנותיהם מינה ורבקה ובנם אברהם משה. עד סוף ימיו סירב להיפרד מהתרבוש האדום שהקפיד לחבוש על ראשו מאז האסון, כאות מחאה נגד השלטון המנדטורי, בהסבירו: "בימי הטורקים לא הרגו את ילדי". נפטר בירושלים, ב-28 באוגוסט 1933, בן 75 במותו. הוא נקבר בצמוד לקבר בנו בהר הזיתים.
במלאת שלשים לפטירתו הוציא לאור פנחס גרייבסקי חוברת לזכרו בשם "צרור פרחים" וכן הקדיש לו דברי שבח בסדרת חוברות "החרש והמסגר בירושלים". בתו רבקה שרה הנציחה את שמו בקניית ספר תורה לבית הכנסת "בית יהודה" ומתפללי בית הכנסת הנציחו את שמו ופועלו על לוח הנצחה חרוט על שיש המותקן מעל פתח היציאה. נכדו, מרדכי מקלף, היה הרמטכ"ל השלישי של צה"ל.
סטרוקונסטנטינוב
סטרוקונסטנטינוב (אוקראינית: Старокостянтинів, רוסית: Староконстантинов. בעברית נקראה העיירה קונסטנטין-ישן וביידיש אלט-קאָנסטאַנטין) היא עיר באזור ווהלין במערב אוקראינה מצפון לחמלניצקי (פרוסקורוב). היא משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז סטרוקונסטיניבסקי (Старокостянтинівський район). ב-2007 התגוררו בעיר 34,700 תושבים.
היסטוריה.
סטרוקונסטנטינוב נוסדה במאה ה-16 כאשר קונסטנטין אוסטרוז'סקי (Константи́н Ива́нович Остро́жский) בנה מבצר בכפר קולישצ'נצי (Колищенцы ). הכפר התפתח לעיר שנקראה קונסטנטינוב הישנה, כדי להבדיל אותה מקונסטנטינוב החדשה (Новоконстантинова) שהייתה באותו אזור.
ב-1793 סופחה סטרוקונסטנטינוב יחד עם רוב אוקראינה לרוסיה.
הקהילה היהודית.
נראה שיהודים התיישבו בעיר זמן לא רב אחרי שנוסדה. בזמן גזירות ת"ח ות"ט הייתה שם כבר אוכלוסייה יהודית ניכרת. ב-1629 התגוררו במקום 130 משפחות שהיוו כ-25% מן האוכלוסייה הכללית. בזמן הפוגרומים בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי ברחו אליה יהודים מכל האזור, משום שחשבו שהעיירה המבוצרת תהיה מקלט עבורם. הקוזקים פרצו למבצר בתשעה באב ורצחו את רובם, למרות שהגנרל הפולני וישנבצקי ניסה להגן עליהם.
במאה ה-19 רוב תושבי העיירה היהודים היו חסידי צ'רנוביל וסדיגורה. בעיר חי נכדו של הבעל שם טוב, רבי אהרן מטיטיוב. כמו כן פעלו בעיירה אדמו"רים משושלת נישכיז. מספר התושבים היהודים הגבוה ביותר היה ב-1897 אז נמנו 9,212 איש.
לאחר התבססות השלטון הסובייטי בווהלין ב-1920, פסקו חיי הקהילה בעיר, ורבים מהתושבים עזבו. מספר התושבים היהודים בעיר ירד ל-6,934, שהיוו 41.3% מהאוכלוסייה, ובשנת 1931 הגיע ל-4,837 (33% מהאוכלוסייה).
בעיר נולדו הסופרים אברהם בר גוטלובר ואברהם גולדפדן אבי תיאטרון יידיש וכן הפסלת חנה אורלוף.
בשואה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 ביולי 1941, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודיה. בהמשך, מינו בה יודנרט, אשר נצטווה לספק לשלטונות עובדי כפייה יהודים ותשלומי כופר.
ב-3 באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים 439 קשישים וחולים יהודים מהעיר, לאחר התעללות קשה, בשטחו של מחנה צבאי סמוך. כעבור מספר ימים רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-800 יהודים נוספים מהעיר ביער נובוגורודסקי הסמוך אליה, ובהמשך, רצחו את משכילי הקהילה.
בסוף אוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו מגודר שהוקם בה, בו צוו לענוד טלאי צהוב. לעובדי הכפייה בגטו הקצו הגרמנים 100 גרם לחם ליום, וליתר יושבי הגטו לא סופק כל מזון. בשל כך, מתו מרעב וממגיפות רבים מיושבי הגטו. בהמשך, הועברו לגטו שבעיר יהודים נוספים מהסביבה ביניהם יהודי הריציב.
בתחילת קיץ 1942 נרצחו בסמוך לעיר כ-4,000 יהודים. ב-29 בנובמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ס ושוטרים מקומיים, ורצחו את כל יושביו ליד הקולחוז נובוגורודסקי.
יום כל הנשמות
יום כל הנשמות הוא חג קתולי המצוין ב-2 בנובמבר מדי שנה, ביום שלאחר יום כל הקדושים. יום זה מוקדש להעלאת זכרם של המתים. הטקסים המקובלים בו הם עריכת תפילות רקוויאם, עריכת טקסים בבתי עלמין ועריכת סעודות לזכר המתים. בדרום אמריקה ניתנת לחגיגת יום זה חשיבות מיוחדת ויש לה אופי מיוחד. היא קרויה שם יום המתים. מטרתו המסורתית של החג היא מתן סיוע, באמצעות תפילה, לנפשות הקרובים המשתוקקות להיטהר מחטאיהן וכך לצאת מכור המצרף אל גן העדן.
בורג'ה
אל אדון
Femme Fatale Tour (DVD)
פטריות מרפא