השתלטות חוצנים עוינת השאירה אחריה עולם הרוס וניצולים בודדים. בחודשים שלאחר מכן, אלו שהצליחו להישאר בחיים ולהימנע מנפילה בשבי, חוברים יחדיו וכנגד כל הסיכויים נלחמים למען המשך קיום המין האנושי. באופן לא צפוי, גיבור הסדרה הוא דווקא טום מייסון, פרופסור להיסטוריה, שצריך כעת להשתמש בידע העצום שרכש בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, תוך איסוף מידע מודיעיני, בשביל להנהיג את הניצולים שנלחמים באויב חזק, שיטתי וחסר רחמים, שנחוש בדעתו לחסל את האנושות. הסדרה מתמקדת במאבקם של השורדים ובנחישותם לשמור על אנושיותם כשהכול מסביבם קורס. סיפור על כושר עמידה של מעטים מול רבים, מחויבות ואומץ לב של אנשים פשוטים שנקראו להפוך לגיבורים ולהוכיח שדבר לא ישבור את הרוח האנושית.
בארונס ריגה
בארונס ריגה (בלטבית: Barons Rīga) היא קבוצת כדורסל לטבית מהעיר ריגה. הקבוצה מתמודדת בליגת העל הלטבית והליגה הבלטית.
היסטוריה.
הקבוצה השתתפה בליגת העל הלטבית מאז הקמתה (1992), ומארחת במרכז הספורט דאוגבאס. היא מחזיקה בשתי אליפויות לטביה (2007/08, 2009/10). כמו כן, בעונות: 2004/05, 2005/06, 2008/09, הגיעה הקבוצה עד לגמר הפלייאוף.
בתחילת עונת 2011/12 הורדה הקבוצה לליגה השנייה עקב בעיות תקצביות. ובעונה שלאחר מכן, העפילה בחזרה לליגה הבכירה מהמקום הראשון.
במסגרת הליגה הבלטית, הגיעה הקבוצה עד לחצי הגמר (2007/08), ועד לרבע הגמר (2005/06). בשנת 2008 זכתה הקבוצה בגביע היורוצ'לנג', כשגברה במשחק הגמר על קבוצת דקסיה מונס-אנו הבלגית 62-63.
המפלגה הקומוניסטית של פולין
המפלגה הקומוניסטית של פולין (פולנית: Komunistyczna Partia Polski - KPP) הוא שמה של מפלגה קומוניסטית שפעלה בפולין בין השנים 1918–1938. שימשה לעיתים כסוכנת של ברית המועצות בפולין.
בשנים האחרונות מואשמת המפלגה הקומוניסטית הנוכחית בהפצת רעיונות טוטליטריים, מנהיגיה נרדפים, והממשלה הימנית מנסה להוציאה אל מחוץ לחוק.
שלב ההקמה וההתגבשות (1918 - 1921).
המפלגה קמה כתוצאה מאיחודן של שתי מפלגות. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ממלכת פולין וליטא (SDKPiL), והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית-שמאל הפולנית (PPS-Lewica), נתמזגו למפלגת הפועלים הקומוניסטית של פולין (KPRP). האחרונה, בעלת המצע הריאקציונרי, הייתה בלתי חוקית מיום היווסדה ועד יום פירוקה. בתחילה זכתה המפלגה לתמיכה ניכרת, אולם תמיכה זו הועמה בעקבות רגשות לאומיים ובעקבות אי חוקיותה. מתוך שהתנגדה ללאומיות הפולנית, התנגדה גם למלחמה עם רוסיה. התנגדותה של המפלגה למלחמה נתפסה בעיני רבים כבוגדנות.
השנים השקטות (1921- 1926).
בין השנים 1921 ו-1926, ניצלה המפלגה את החופש הפוליטי היחסי, התבססה והרחיבה את פעילותה. בין השאר, הצטרפו אליה פעילים ממפלגות הבונד ופועלי ציון. כמו כן, זכתה לחיזוק מצד המפלגה הקומוניסטית במזרח אוקראינה (KPZU). בבחירות של שנת 1922 זכתה המפלגה ב-1.4% מהקולות, שהקנו לה שני מושבים בסיים.
חרף השקט החיצוני היחסי, אופיינה התקופה בקרבות פנים מפלגתיים, בין המבקשים בולשביזציה־סטליניזציה של המפלגה (ה"שמאל" הפנימי), לבין מתנגדיהם (ה"ימין" הפנימי). בקונגרס השלישי של המפלגה אשר נערך בשנת 1925, שונה שמה למפלגה הקומוניסטית של פולין.
שנות הבידוד והרדיפה (1926 - 1938).
אנשי המפלגה סייעו להצלחתה של הפיכת מאי 1926. בעקבות זאת, הואשמה המפלגה על ידי הסובייטים בכך, שלא השכילה לצפות את סכנתה של הממשלה החדשה בהנהגתו של יוזף פילסודסקי לברית המועצות. חברים במפלגה היו מקורבנות הטיהורים הגדולים. מאידך, נרדפו אנשי המפלגה על ידי הממשל הפולני. הרדיפות משני הצדדים הגיעו עד כדי מאסר ואף רצח. לבסוף פורקה המפלגה על ידי הסובייטים במסגרת הטיהורים הגדולים ורוב ראשי הוצאו להורג. בשנת 1956 בוועידת המפלגות הקומוניסטיות הוחלט שהחלטה על פירוק המפלגה היה שגוי ולא מבוסס.
מצע ומטרה.
מטרתה האסטרטגית של המפלגה, הייתה מהפכה סוציאליסטית. מטרתה הטקטית, אם כי לא על דעת כל חבריה, הייתה חבירה לברית המועצות עד כדי התמזגות פולין בה כאחת הרפובליקות הסובייטיות.
חברים.
בין החברים הבולטים במפלגה ניתן למנות את הבאים: אדווארד אוחאב, איזאק דויטשר (מוצא יהודי), אלכסנדר זבדסקי, בולסלב ביירוט, וודיסווב גומווקה, יוליאן לשצ'ינסקי (ראש המפלגה משנת 1929 ועד 1937 כאשר הוצא להורג), יעקוב ברמן (מוצא יהודי), לאון פסטרנק (מוצא יהודי), מריאן ספיחלסקי, סטניסווב מאזור, שמעון דובז'ינסקי (מוצא יהודי), יוליאן מרחלבסקי.
מחול באתיופיה
המחול באתיופיה מאופיין ברובו בריקוד אתני הייחודי לכל ישות אתנית במדינה זו. באתיופיה מתגוררות כשמונים ישויות אתניות שונות; "לכל שבט יש את הריקוד האופייני לו, ונדיר שלשבט אחד יהיו מספר ריקודים שונים. ריקוד אחד משמש לתפקידים שונים". מכאן שעושר המחול האתני באתיופיה נובע ממגוון הקבוצות האתניות החיות בה, ולא מכמות הריקודים שיש לקבוצה זו או לאחרת. מאחר שאותו מחול הוא בעל שימושים שונים, ועשוי להתאים לאירועים שונים – שמחות, חתונות וחגיגות לאומיות - ניתן לשנות את מילות השירים המלווים את המחול בהתאם לאירוע, אבל המקצב ומבנה המחול על חומריו התנועתיים נותר זהה.
ריקוד עם אותנטי.
חוקר הפולקלור פליקס הרבורגר (Felix Hoerburger) מבחין בין "ריקודי עם ממקור ראשוני", לבין "ריקוד עם ממקור שניוני". הראשון נחשב ל"אותנטי", מסורתי, קשור לכפר, לחיים הטבעיים; אלא שמרבית החוקרים כיום טוענים שגם המחול הנחשב ל"אותנטי" אינו קפוא על שמריו, אלא משתנה על פני ציר הזמן ומשקף את השינוי בחברה. לפיכך, ה"אותנטי" הוא "אותנטי" לאותו זמן. ב"ריקוד עם ממקור שניוני", יוצר כוריאוגרף שינוי מודע במחול ממקור ראשון כדי להתאימו לצורכי הבמה, לאורך זמן המופע וכדומה.
בכפרי אתיופיה, "ריקוד העם ממקור ראשוני" מתבצע בדרך כלל תחת כיפת השמיים, כשהכפריים צופים בו מסביב ומשתלבים בתוכו. לעומת זאת, "ריקוד עם ממקור שניוני", מתקיים בדרך כלל בתיאטרון או בבית מלון לפני תיירים. באתיופיה קיימת מסגרת מקצועית לתיאטרון, מוזיקה ומחול הקיימים בתיאטרון הלאומי באדיס אבבה. במסגרתה פועלת להקת פולקלור של מחול ולה צמודה תזמורת עם כלים מסורתיים ושני זמרים. במלונות הגדולים ובהם משתכנים תיירים, קיימות תוכניות בידור של מחול ומוזיקה של פולקלור המוגשות לתיירים. הטלוויזיה האתיופית מרבה לצלם תוכניות אלו, וקיימת תעשייה פורחת של קלטות וידאו המשמשות מקור לחיקוי. ריקודים אלו ניתן לסווג כ"ריקוד עם ממקור שניוני". לעיתים קרובות המבנה המסורתי של הריקוד מתבטל כדי להתמקד במרכיבים וירטואוזיים יותר של הריקוד שירשימו את הקהל, וגם להגביל את אורכו כדי שישתלב כחלק מתוכנית תרבותית-בידורית.
קטגוריה נוספת הוא מחול לבמה, או "מחול יצירתי בן–זמננו", כלומר מחול אמנותי שנוצר על ידי כוריאוגרף כביטוי אישי בהשראה של מחול עממי. נכון להיום, קטגוריה זאת לא קיימת באתיופיה.
המחקר על המחול האתיופי.
המחקר על המחול האתיופי מועט ביותר והחל ב-1964 בפרויקט משותף של ממשלות אתיופיה והונגריה. המומחים האתיופים שהשתתפו במחקר כללו את דבאלק צגאי (Debalke Tsegaye) ויואל יוהנס (Yoel Yohannes), והמוזיקאים ההונגרים שהשתתפו גיורגי מרטין (György Martin) ובאלינט סרוסי (Bálint Sárosi). המוזיקאי ההונגרי טיבור ואדאסי (Tibor Vadasy) המשיך את המחקר ופרסם ניתוחים של מספר ריקודי עם אתיופים (1970, 1971, 1973), ובהם המחול האמהרי, הטיגרי, הגורגה, וואלו ואורומו.
ב-1974, עם פרוץ המהפכה האתיופית, חוסר השקט הפוליטי הביא להפסקת המחקר והקשר של המחול האתיופי מחוץ למדינה. רק בשנים האחרונות הורחב מאגר תיעוד במצלמת וידאו של ריקודי העמים החיים באתיופיה המצוי בארכיון משרד התרבות האתיופית. הספרות בנושא המחול מועטה ביותר, והמעט הקיים, נכתב על ידי מוזיקאים ולא אנשי מחול. אבדו נגש (Abdu Negash), לשעבר כוריאוגרף התיאטרון הלאומי האתיופי, קיבל הכשרה מקצועית בצעירותו במוסקבה והיה תלמידו של ואדאסי.
המחול וביתא ישראל באתיופיה.
ביתא ישראל רקדו את הריקודים של שכניהם, האמהרים והתגרים. מרבית יהודי אתיופיה התגוררו בכפרים בבגמדר, שם יושבים האמהרים, ואימצו את האסכסתה (געז: እሰክሰታ) המאפיינת את המחול של קבוצה זו. האסכסתה קיימת גם בריקודים של קבוצות אתניות נוספות במינונים שונים, אך אצל האמהרים ריקוד הכתפיים הוא לב לבו של המחול. למרות שהאמהרים אינם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, השפעתה היא דומיננטית באתיופיה, וריקוד הכתפיים האמהרי הפך לריקוד העם המייצג את אתיופיה. יהודים נוספים שישבו בחבל תיגראי אימצו את הריקוד המקומי. מחול זה שונה במבנה ובחומרים התנועתיים שלו מהריקוד האמהרי.
היהודים, כשכניהם, רקדו בכפרים בתלבושות לבנות רקומות מסורתיות (שֶמַה) וברגליים יחפות תחת כיפת השמיים, או בתוך סככה שהוקמה לכבוד שמחות. הריקודים המסורתיים, שנלמדו בצפייה, ללא הדרכה, היו פתוחים לכל. גם לימוד המוזיקה נעשה על ידי שמיעה, ללא תווים. האזמרי היה איש המקצוע בתחום, שהיה נודד בין הכפרים, מנגן בכלים מסורתיים, מחבר שירים חדשים והכפריים היו מצטרפים אליו בריקוד ושירה.
בריקודים האמהרי והתגרי, בדומה לריקודים אתיופים אחרים, קיים איחוד בין מחול, שירה ונגינה. הנגן הוא לא רק צופה, אלא לוקח חלק בריקוד ויכול אף להוביל אותו. בדרך כלל הרקדן הטוב הוא גם הנגן הטוב. הריקודים האמהרי והתגרי נחשבים לריקודים המפותחים יותר באתיופיה, והדבר בא לידי ביטוי בעושר התנועתי של האסכסתה ובהיותם מבוצעים הן בהפרדה בין המינים והן בעירוב בין המינים ובזוגות.
ניתוח האסכסתה.