ב-15 בפברואר 1898 התפוצצה ספינת המלחמה האמריקאית "מיין" במימי נמל הוואנה. הפיצוץ היה העילה לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד. במהלך הקיץ השתלט צבא ארצות הברית על קובה, והשלטון הספרדי בה הסתיים. ב-1902 הייתה קובה למדינה עצמאית, בכפוף לתיקון פלאט, והוואנה הייתה לבירתה.
בראשית המאה ה-20 הייתה נתונה קובה תחת השפעה אמריקאית חזקה. הוואנה הפכה ליעד תיירות מועדף על האמריקאים, ובעיר הוקמו מלונות פאר, בתי קזינו ומועדוני לילה. בשנות ה-30 פקדו אותה לעיתים תכופות ראשי המאפיה, ובהם מאיר לנסקי ולאקי לוצ'יאנו, שגם ניהלו כמה מבתי הקזינו הגדולים בעיר. באותה העת, הניבו ההימורים בהוואנה רווחים גדולים אף יותר מאשר בלאס וגאס. ב-1958 ביקרו בהוואנה מעל 300 אלף תיירים אמריקאים. חתן פרס נובל לספרות, ארנסט המינגוויי, שהתגורר בה במשך שנים רבות וכתב בה כמה מספריו, טען כי "במונחי יופי, רק ונציה ופריז עולות על הוואנה".
המהפכה הקובנית ב-1959 שמה קץ לעידן זה. התיירים האמריקאים עזבו, והאמברגו שהטילה ממשלת ארצות הברית פגע קשות בכלכלת העיר. במהלך שנות ה-60 הולאמו רוב בתי העסק בעיר. מצבם הכלכלי הקשה של התושבים ושל הממשלה מנע את שימור המבנים הישנים בעיר, והם החלו לסבול מהזנחה. המצב הכלכלי בקובה החמיר לאחר התפרקות ברית המועצות, שתמכה בה כלכלית, בשנת 1991. ממשלת קובה החליטה לממש את הפוטנציאל התיירותי של העיר, ותיירים ממדינות מערב אירופה ומקנדה החלו לפקוד אותה. תיירים אלה מכניסים לקופת המדינה כ-2 מיליארד דולרים מדי שנה, מה שאיפשר את שיפוצם של מבנים ורחובות בעיר העתיקה.
גאוגרפיה.
הוואנה שוכנת בחלקה המערבי של קובה, על חופה הצפוני. מצפון לה התפר שבין מצר פלורידה לבין מפרץ מקסיקו. רוב העיר משתרעת מדרום וממערב למפרץ הוואנה - מפרץ קטן המופרד מהים בתעלה טבעית, ולו 3 לשונות ים - מָארִימֶלֶנָה, גוּאַנָבָּקוֹאָה ואָָטארֶס. נחל אַלְמָנְדָארֶס חוצה את העיר ונשפך לים קילומטרים ספורים מערבית למפרץ. הנחל מהווה את גבולו המערבי של רובע ודאדו. הגבעות בתחומי העיר מגיעות לגובה מקסימלי של כ-60 מ' מעל פני הים.
אקלים.
בהוואנה, כבכל קובה, שורר אקלים טרופי. הטמפרטורות הממוצעות בהוואנה נעות בין 24 מעלות בינואר ל-31 מעלות באוגוסט. הטמפרטורה יורדת מתחת ל-10 מעלות רק לעיתים נדירות. מדי שנה יורדים בה בממוצע 1,167 מ"מ גשם, כאשר החודשים הגשומים ביותר הם יוני ואוקטובר, ואילו החודשים שבין פברואר לאפריל הם הגשומים פחות. סופות הוריקן פוקדות את העיר מעת לעת, אך הן חלשות ביחס לסופות שפוקדות את חופה הדרומי של קובה.
אדמיניסטרציה.
פורמלית, מנוהלת הוואנה על ידי עירייה. עם זאת, לנוכחות הממשלה ומוסדותיה בעיר השפעה על ניהולה. בנוסף, חלק מהשירותים מסופקים על ידי הוועדות להגנת המהפכה. בפועל, מספקת העירייה שירותים מוניציפליים שוטפים, כגון איסוף פסולת וכיבוי אש.
עד 1976 כלל מחוז העיר הוואנה 6 נפות. באותה שנה הורחב תחום השיפוט של הוואנה, וכיום הוא חופף לתחום שיפוטו של המחוז כולו.
בהוואנה 15 רבעים המנוהלים בידי עיריות משנה:
דמוגרפיה.
בשנת 2005 התגוררו בהוואנה כ-2.3 מיליון תושבים, שהם כ-20% מתושביה של קובה כולה. כ-700 אלף תושבים נוספים מתגוררים במטרופולין של הוואנה, החורג מתחומי מחוז העיר הוואנה, וכולל גם ערים במחוז הוואנה הסובב אותו. ממשלת קובה מנסה להגביל את ההגירה הפנימית לעיר, על מנת לשמור על איזון במספר התושבים במדינה, ומתוך חשש שתשתיות המים, החשמל והתחבורה בעיר אינן ערוכות לקליטת תושבים נוספים. התושבים המהגרים לעיר מגיעים בעיקר ממזרח והם מכונים "Palestinos" ("פלסטינים").
בדומה ליתר המדינה, מרבית תושבי הוואנה הם ממוצא ספרדי, ומיעוטם שחורים ומולאטים. ככלל, בתקופה שלפני המהפכה הקובנית, החלוקה האתנית תאמה את החלוקה המעמדית - רוב האליטות ובני מעמד הביניים היו לבנים, ורוב בני מעמד הפועלים היו שחורים ומולאטים. ממשל קסטרו נקט צעדים לצמצום האפליה ממנה סבלו השחורים והמולאטים במקומות העבודה, בחינוך ובדיור, וסייע בקידומם.
מיעוטים נוספים בהוואנה כוללים כ-100 אלף תושבים ממוצא סיני (לעומת כ-200 אלף לפני המהפכה) וכן כמה אלפי פליטים בני נוער שנקלטו ממדינות צפון אפריקה.
רוב תושבי הוואנה הם נוצרים-קתוליים.
יהודי הוואנה.
בין הספרדים שהתיישבו בקובה היו גם אנוסים. במהלך השנים הגיעו לאי יהודים נוספים, חלקם מהולנד ומברזיל. רבים מהם הסתירו את יהדותם, מחשש האינקוויזיציה. לאחר עצמאות קובה הוסר חשש זה וב-1917 חיו במדינה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה. בשנות ה-30 וה-40 נמלטו לקובה יהודים רבים מאירופה, על אף חוקים שהגבילו את ההגירה היהודית למדינה. בשיאה, מנתה הקהילה היהודית כ-15 אלף נפש. לאחר המהפכה, הצטמצם בהדרגה מספר היהודים בהוואנה, והוא מונה כיום 1,100 תושבים בלבד (מתוך כ-1,500 בקובה כולה). שלושה מתוך חמישה בתי הכנסת שהוקמו בהוואנה עודם פעילים.
כלכלה.
בראשית ימיה של הוואנה, הייתה העיר מרכז חשוב למסחר של ספרד עם מושבותיה באמריקה. לאחר עצמאות קובה, הפכה לאתר נופש ותיירות, שהיה פופולרי בקרב האמריקאים. כיום, תחת שלטונו הקומוניסטי של קסטרו, וכתוצאה מהאמברגו האמריקאי, מצבה הכלכלי של העיר שונה. התפרקות ברית המועצות כמעט שמוטטה את כלכלתה של קובה, ובשנות ה-90 הורגש במדינה בכלל ובהוואנה בפרט מחסור חריף במוצרי יסוד כמזון ודלק. המצב בעיר השתפר מעט הודות להתפתחות התיירות במדינה, אך עדיין מורגש לעיתים מחסור במוצרים שונים.
הוואנה היא המרכז התעשייתי הגדול ביותר בקובה, אך שהתעשייה המרכזית במדינה, תעשיית הסוכר, מרוכזת במקומות אחרים. התעשייה בהוואנה היא בעיקר תעשייה קלה, לעיתים מבוססת על עבודת יד. בין ענפי התעשייה המרכזיים נמנים מזון, משקאות אלכוהוליים (ובמיוחד רום), טקסטיל, מוצרי טבק (ובמיוחד סיגרים).
אף שממשל קסטרו קידם את הפעילות בנמלי סיינפואגוס ומטאנסאס, נמלהּ של הוואנה הוא עדיין הנמל הפעיל ביותר במדינה, וכ-50% ממוצרי היבוא והיצוא עוברים דרכו. בנמל פועלת גם מספנה, והוא משמש גם סירות דייג.
מרבית העסקים בהוואנה הולאמו במהלך שנות ה-60. עסקים פרטיים קטנים, כגון סנדלריות ומתפרות, עדיין פועלים בעיר, אך מספרם קטן. רוב המסחר מתרכז ברובע ודאדו.
תחבורה.
נמל התעופה חוסה מארטי, השוכן כ-11 ק"מ מדרום למרכז העיר, הוא נמל התעופה העיקרי של קובה, והוא גם בסיס הפעולה המרכזי של חברות התעופה קובאנה דה אוויאסיון, אָאֶרוֹגָאוְויוֹטָה ואָאֶרוֹ קָארִיבֶּאָן. נמל התעופה משרת 25 חברות תעופה, המפעילות קווים ל-60 יעדים ברחבי העולם. 3 חברות התעופה הקובניות מפעילות קווים ל-16 יעדים בקובה עצמה. שדה תעופה קטן יותר, פְּלָאיה בָּרָקוֹאָה, נמצא ממערב לעיר, ומיועד לטיסות פנים, בעיקר של חברת אארוגאוויוטה.
חברת הרכבות הקובנית, UFC, מפעילה קווים לערים שונות ברחבי קובה, ומסיעה כ-12 מיליון נוסעים בשנה. הקו הארוך ביותר מהוואנה הוא הקו לסנטיאגו דה קובה, שאורכו 836 ק"מ.
חברות אומניבוס ומטרובוס מפעילות קווי אוטובוס בתוך הוואנה, ואילו החברות אסטרו ווִיָאסוּל מפעילה קווים מהוואנה לערים שונות ברחבי המדינה. האוטובוסים שמפעילה מטרובוס מכונים קָאמֶיוֹס (Camellos, בספרדית: גמלים), בשל המבנה שלהם, שכולל שתי "דבשות". אוטובוסים ענקיים אלה, המבוססים על משאיות, הם פיתוח קובני, והם מסוגלים להכיל כ-300 נוסעים.
חינוך.
מוסדות החינוך בהוואנה כפופים לשלטון המרכזי בקובה. האוניברסיטה היחידה הפועלת בעיר, אוניברסיטת הוואנה, נוסדה ב-1728 ונחשבה בעבר לאחת האוניברסיטאות המובילות בהמיספירה המערבית. לאחר המהפכה ירדה קרנה של האוניברסיטה, שכן מאז מתערבת ממשלת קובה בתכני הלימוד. בעבר פעלה ברובע מריאנאו האוניברסיטה הקתולית, אך היא נסגרה לאחר המהפכה.
מוסד חשוב נוסף הוא בית הספר הלאומי לבלט, שבו לומדים כ-4,300 תלמידים, והוא בית הספר הגדול בעולם לבלט.
ספורט.
הספורט הפופולרי ביותר בקובה הוא הבייסבול, ושתי קבוצות מהוואנה משחקות בליגה הראשונה - האינדוסטריאלס והמטרופוליטנוס. האצטדיון הגדול בעיר הוא האסטדיו לטינואמריקנו, שנחנך ב-1946, והוא יכול להכיל קהל של כ-55 אלף צופים.
ב-1991 אירחה הוואנה את המשחקים הפאן-אמריקאיים, ולרגל המאורע נבנו בה מתקני ספורט רבים. ב-1992 אירחה את טורניר הגביע העולמי של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית. בשנת 2003 הציגה הוואנה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת 2012, אך מועמדות זו ירדה מהפרק בשלב מוקדם.
פתוגניות
פָּתוֹגֶנִיוּת (באנגלית: Pathogenicity; על פי החלטות האקדמיה: מַרְעָנוּת) היא מכלול המנגנונים והשיטות באמצעותם אורגניזמים, כגון חיידקים ופטריות, וכן מחוללי מחלות אחרים, בהם נגיפים וחלבוני פריון, גורמים לתופעות המחלה ומתמודדים עם מערכות ההגנה של הגוף.
פתוגנים.
קיימים חמישה סוגים של פתוגנים (בעברית: מַרְעָנִים):
פרוטיסטים ובעלי חיים מעוררים מחלות מכונים לעיתים קרובות טפילים (בלועזית: פרזיטים). גם הנגיפים ורבים מן החיידקים הם למעשה טפילים, אך בעגה המקצועית בתחום המיקרוביולוגיה הרפואית נהוג להתעלם מכך ולכנות רק פרוטיסטים ובעלי חיים פתוגניים "טפילים".
גורמי פתוגניות.
גורמי הפתוגניות נחלקים לרוב לארבעה סוגים:
תרופות רבות, ובמיוחד סוגי אנטיביוטיקה, מתמקדות באחד מארבעת הגורמים הללו ומונעות מהפתוגן מלייצר את החומר הרלוונטי.
מואב