הפקודות הורו במפורש על עינויים ורצח של לוחמים ואזרחים חפים מפשע כאחד, עשרה אזרחים על כל חייל גרמני שנהרג. בהתאם לפקודות, נאספו כל הגברים שבכפר (מלבד הכומר). הגרמנים ריכזו את הפרטיזנים השבויים בווילה מנצ'יני, ששימשה כמפקדה, וחקרו אותם בעינויים ותוך התעללות קשה ביותר. עדות של תושבת הכפר מספרת על צעקות, מכות ויריות שנשמעו למרחוק, עד כדי כך שהכומר בא על מנת לחקור.
עדויות נוספות מתארות את פרטי ההתעללות שהייתה סאדיסטית ביותר. קאלו וריקאפיטו עמדו בעינויים מבלי לחשוף את המידע שהיה בידיהם. מקץ כחצי יום, הובלו הפרטיזנים השבויים, פצועים ועל סף מוות, ביחד עם תושבי הכפר שנתפסו, לשדה שליד וילה ג'יליוזי הסמוכה (שהופקעה למגורי החיילים הגרמנים). השבויים אולצו לחפור שלושה בורות, ותושבי הכפר נורו והושלכו לבור.
הפרטיזנים הושלכו לבור עם הגופות בעודם בחיים, וכוסו בעפר כאשר ראשם בולט אל מחוץ לאדמה. לבסוף פוצץ חומר נפץ שנטמן בבור ביחד עם האנשים. הגרמנים לא אפשרו לכומר ולתושבי הכפר להביא את גופות החללים לקבורה מסודרת. רק כעבור ארבעה ימים, כאשר נכנסו הכוחות הבריטים לכפר, יכלו תושבי הכפר לדאוג למתיהם. הם הוציאו ואספו גופות וחלקי גופות, זיהו את החללים, והביאום לקבורה. גופתו של קאלו זוהתה על ידי ג'יג'י ולנטיני על פי הכותפות שנתן לו, והובאה לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר פירנצה שם נטמנה בצמוד לקבר הוריו.
אחמד בן בלה
אחמד בן-בלה (בערבית: أحمد بن بلّة ; 25 בדצמבר 1918 - 11 באפריל 2012) היה נשיא אלג'יריה הראשון ואבי האומה האלג'ירית.
רקע.
אחמד בן-בלה נולד בעיירה מע'ניה לאיכר פשוט שאיבד את בכורו. כדי שיוכל להצטרף לאביו בעבודה, נרשם שבן-בלה נולד ב-25 בדצמבר 1916 ובכך הקדים בשנתיים את מועד הפטור מחובת הנוכחות בבית הספר.
לאחר שירות בצבא הצרפתי, שב בן בלה לאלג'יריה והחל בקריירה ציבורית. בסוף שנות ה-40 פנה לפעולות טרור באזרחים לא חמושים וביצע פשעים פליליים (דוגמת שוד בנק בעיר אוראן) כדי לממן אותן. ב-1950 נדון למאסר אך נמלט למצרים בשנה לאחר מכן. בנובמבר 1954 שב לאלג'יריה, ייסד את המחתרת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה שלחמה במלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד השלטון הצרפתי. ב-1956 נעצר ונכלא שוב ושוחרר לאחר שש שנים בעקבות הסכמי אוויאן בתחילת 1962. במהרה התפתח עימות בינו ובין בן חדה, ראש הממשלה הזמנית. בן בלה כרת ברית עם הרמטכ"ל הווארי בומדיין והגיע להסכם עם בן חדה על פיו הוא יחזיק במוסרות השלטון במשך חודש כדי להביא לשקט במדינה ותקופה שבה יתקיימו בחירות. בן בלה ניצל את אותו חודש להביא את צבאו של בומדיין, שמנה כ-45,000 חיילים נאמנים, להשתלט על מוקדי הכוח במדינה. ב-9 בספטמבר 1962 נכנסו אלפי חיילים של בומדיין לבירה אלג'יר בניגוד להסכם לפירוז העיר ובן בלה נאם בעיר נאום ניצחון. הוא הוציא את מתנגדיו, בהם בן חדה מרשימת המתמודדים בבחירות והבטיח את ניצחונו הוא בבחירות.
בומדיין הציג בסוף ספטמבר 1962 את ממשלתו בה הוא היה ראש ממשלת אלג'יריה. שלטונו של בן בלה נשענה על שניים: מוחמד חיידר ראש הלשכה המדינית ובומדיין מפקד הצבא. במהרה התפטר חיידר ובן בלה נהיה תלוי יותר ויותר בבומדיין. בשנת 1963 הוא נבחר פה אחד לנשיאות אלג'יריה. במסגרת תפקידו השיב את הסדר הציבורי וערך מספר רפורמות חקלאיות. תלותו של בן בלה בבומדיין הביאה להשפעה רבה של בומדיין על המדיניות של בן בלה, שכללה השתייכות אל המדינות הבלתי-מזדהות, רפורמה קרקעית והלאמות. אולם לצד זאת, קשר בן בלה קשרים טובים עם צרפת.
ב-1 באוקטובר 1963, כאשר בקאביליה התבצרו מורדים במשטר בן בלה, מינה בן בלה רמטכ"ל אחר לצבא אלג'יריה במקום בומדיין שנותר שר ההגנה בלבד. בומדיין שנחשב לנאצריסט ביקש להזעיק סיוע מצרי לחיסול המרידה, בעוד בן בלה רצה להתפשר עם המורדים, שדרשו את הדחתו של בומדיין. אולם המתיחות בין בומדיין לבן בלה לא התפתחה ובאפריל 1964 הכחיש בומדיין קיומו של קרע ביניהם.
בשנת 1964 קיבל מברית המועצות את פרס לנין לשלום, במעמד קבלת הפרס קרא בן-בלה להשמדת ישראל.
ביוני 1965 הודח מהשלטון על ידי שר ההגנה בממשלתו, הווארי בומדיין והושם במעצר בית. לאחר מות בומדיין, ב-4 ביולי 1979, הוקלו במעט המגבלות שהוטלו עליו, ובאוקטובר 1980 הוא שוחרר ממעצרו. החששות שבן בלה יצליח לשלהב את ההמונים נגד המשטר התבדו. ב-1982 עזב את אלג'יריה ויצא לגלות בפריז, בה הוא ארגן שביתה של פועלים מוסלמים ברנו. בפשיטה על ביתו בפריז בתחילת 1983 נמצאו כלי נשק בלתי חוקיים ומסמכים שהעידו על פעילותו הפוליטית. ארבעה משומרי ראשו גורשו מצרפת והוא עבר ללוזאן בשווייץ. בן בלה היה לתומך של האסלאם הקיצוני ויצר קשרים עם אש"ף וקדאפי.
ב-1990 שב לאלג'יריה ובה נקבר בשנת 2012.
נבאסה (אי)
האי נבאסה (באנגלית: Navassa Island, מספרדית: nava משמעותו שדה) הוא אי קטן בלתי מיושב המהווה טריטוריה של ארצות הברית ומנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
איש העסקים מקליפורניה, ביל וורן טוען כי האי בבעלותו (בהתאם לחוק איי הגואנו) וכן האיטי טוענת לבעלות על האי.
גאוגרפיה.
שטחו של האי כ-5.4 קמ"ר והוא ממוקם 160 ק"מ דרומית לבסיס צי ארצות הברית במפרץ גואנטנמו שבקובה, וברבע הדרך בין האיטי לג'מייקה.
שטח האי סלעי, וגדל בו מעט עשב המסוגל לספק מזון לעדרי עיזים. כמו כן גדלים באי מספר קקטוסים.
היסטוריה.
גילוי האי.
בשנת 1504 בעת שהותו של כריסטופר קולומבוס בג'מייקה הוא שלח מספר סירות קנו להיספניולה בבקשת חילוץ. בדרכן ראו הספינות את האי וקראו לו "נבאזה", אולם מאחר שלא היו בו מים מתוקים לא נחתו בו ימאים במשך 350 השנים לאחר מכן.
תביעות בעלות על האי.
בשנת 1857 הכריז רב החובל האמריקני פיטר דנקן על בעלותו על האי במסגרת חוק איי הגואנו משנת 1856 בשל מרבצי הגואנו באי.
המרבצים ניכרו בין השנים 1865–1898 על אף מחאות ממשלת האיטי אשר טענה לבעלות על האי - טענה שנדחתה על ידי ארצות הברית.
דנקן מכר את זכויותיו באי לחברת פוספטי נבאסה מבלטימור אשר הקימה באי אתר כרייה גדול, וכן בתי מגורים עבור 140 שחורים ששוחררו במלחמת האזרחים האמריקנית מעבדותם וחיפשו עבודה.
העובדים כרו את הגואנו וגררו אותו בקרונות למפרץ לולו, שם המתינו סירות לאסוף את המחצב. מאוחר יותר נבנתה מסילת ברזל באי.
בשל תנאי העבודה הקשים וההתנהגות הקשוחה של המשגיחים הלבנים, פרץ מרד באי בשנת 1889 והמשגיחים נרצחו. אוניית מלחמה החזירה את השחורים לבולטימור למשפט רצח. אגודות לזכויות אדם בארצות הברית ובהן האחווה של מסדר דייגי הגליל מימנו את עלויות ההגנה של השחורים שטענו להגנה עצמית וכן טענו כי לארצות הברית אין סמכות על האי. המשפט הגיע לבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1890 אשר פסק כי חוק הגואנו תואם לחוקת ארצות הברית והורה על הוצאה להורג של השחורים. בשל מחאה ציבורית רחבה, נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון המיר את העונשים לעונשי מאסר.
בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898 נפסקה הכרייה באי, והחברה פשטה רגל.
לאחר פתיחת תעלת פנמה.
לאחר פתיחת תעלת פנמה בשנת 1914 קיבל האי חשיבות אסטרטגית בהיותו על נתיב הספינות הנע בין ארצות הברית לתעלה. בשנת 1917 הוקם באי מגדלור בגובה 45 מטרים, אשר פורק בשנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1929 הוחלפו שומרי המגדלור במשואה אוטומטית, והחל משנת 1939 ועד פירוקו נוהל המגדלור על ידי משמר החופים של ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש האי נקודת תצפית של צי ארצות הברית. מאז שעזבו כוחות הצי את האי עם תום המלחמה, האי אינו מיושב.
האי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
מאז מלחמת העולם השנייה נוהגים להגיע לאי חובבי רדיו במטרה לשדר מהטריטוריה הנחשבת ל"מדינה נפרדת" על פי כללי איגוד חובבי הרדיו של ארצות הברית.
ב-29 באוגוסט 1996 הועברה השליטה באי לידי משרד הפנים של ארצות הברית, וב-16 בינואר נקבע כי הגוף המנהל את האי יהיה המשרד לענייני האיים של ארצות הברית.
בשל ייחודו של האי כאתר טבע שכמעט לא נפגע בידי האדם במהלך המאה ה-20, הועבר האי ב-3 בדצמבר 1999 לידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, אשר הפכו את האי לשטח טבע מוגן. הכניסה לאי נאסרה בלא היתר ממשרד הדגה והבר בפוארטו ריקו והאי משמש משלחות מחקר הבאות לצפות בצומח ובבעלי החיים של האי.
כלכלה.
האי בלתי מיושב ואין בו פעילות כלכלית. אוצר הטבע היחיד באי הוא גואנו.
מאניק סטריט פריצ'רז
מאניק סטריט פריצ'רז (אנגלית: Manic Street Preachers) היא להקת רוק וולשית.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה בשנת 1986 בעיירה בלאקווד אשר בוויילס והפכה לאחת הלהקות החשובות של תחילת שנות ה-90. זכתה פעמיים בפרס הבריט-אוורדס בפרס הלהקה הטובה ביותר ובפרס האלבום הטוב ביותר, ב-1996 וב-1998. המאניקס החלה את דרכה בתור להקת פאנק רוק, בעוד שכיום הלהקה מקושרת יותר עם רוק אלטרנטיבי ואינדי, לאור השינויים שחלו בלהקה במהלך השנים. היא ידועה בעיקר בשל היעלמותו המסתורית וההתאבדות האפשרית של גיטריסט הלהקה, ריצ'י ג'יימס אדוארדס בשנת 1995
ב-24 בנובמבר 2008 הכריזו באנגליה על מותו הרשמי. מאז היעלמותו נכתבים רוב הטקסטים של שירי הלהקה על ידי נגן הבס ניקי וייר.
חלק משירי הלהקה המוקדמים מזדהים עם האידאולוגיה הסוציאליסטית והנאו-מרקסיסטית, הלהקה אף הופיעה בקובה בשנת 2001 וחבריה נפגשו עם פידל קסטרו. הביקור וההופעה תועדו בדי.וי.די בשם Louder Than War. באוסף הווידאו קליפים שהוציאה הלהקה בדי.וי.די, נראה שחקן המחופש לקארל מרקס ומציג אותם כ"להקת הרוק החביבה עליו".