מגמת מנסחי הסכם ורסאי, ביניהם הלורד קרזון, שר החוץ הבריטי, הייתה לקבוע את גבולות פולין בשטחים בהם התקיים רוב אתני פולני. המדינה הפולנית החדשה התנגדה למגמה זו: הן בניסיונה לקבל שטחים נוספים בפרוסיה ובשלזיה (וכן בחבל צ'שין שלבסוף נפל בידי צ'כוסלובקיה) והן בנוכחות צבאית בפועל בחבל גליציה.
כוח צבאי נראה כגורם המכריע בקביעת גבולה המזרחי של פולין. המהפכה הרוסית, ומלחמת האזרחים ברוסיה שבאה בעקבותיה, גררו את האזור כולו לכאוס. פילסודסקי חזה פדרציה של פולין וליטא השולטת בחבלי אוקראינה המערבית, ומרכזה בקייב, משם תעצור את ההתפשטות הבולשביקית מערבה. לנין, לעומתו, ראה את פולין כראש הגשר להתפשטות המהפכה הקומוניסטית אל המערב, ובמיוחד אל הפרולטריון הגרמני התוסס והמהפכני.
הקו שהוצע על ידי בעלות הברית, המכונה "קו קרזון" לא התאים לשאיפותיהם של שני האישים. פילסודסקי החל במסע הצבאי מזרחה, עמוק אל תוך אוקראינה בשנת 1920, במה שהפך עד מהרה למלחמה הפולנית-סובייטית. הוא נתקל במתקפת נגד של הצבא האדום אשר הדפה את כוחותיו עד לשערי ורשה. רבים סברו כי זהו קִצה של הרפובליקה הפולנית השנייה, וכי גורלה של פולין יהיה להסתפח לברית המועצות בדומה לאוקראינה ובלארוס. פילסודסקי ועמו ולדיסלב שיקורסקי עצרו את ההתקדמות הרוסית בשערי ורשה (במה שכונה "הנס על הוויסלה"), וחידשו את המתקפה. לאחר השגים משמעותיים במזרח הגיעו הצדדים להסכם ריגה שנחתם במרץ 1921, ואשר חילק את אדמות המריבה באוקראינה ובלארוס בין הצדדים. אדמתה ההיסטורית של פולין נותרה כולה בידי פולין, ועמה חלקים נרחבים במזרח, וקו הגבול עבר עתה הרחק מקו קרזון בצד מזרח.
גליציה, בדרום פולין בין אוקראינה העצמאית לפולין, נכבשה על ידי הפולנים עוד בנובמבר 1918. ועידת השלום בפריז קבעה כי גליציה תישאר אוטונומית תחת פיקוח פולני, ולאחר 25 שנה יקבע חבר הלאומים את עתידו של החבל, אולם הפולנים נהגו בגליציה כשטח פולני לכל דבר. ב-1923 הכירו בעלות הברית באופן רשמי בשלטון פולין בגליציה המזרחית, תמורת הבטחה לכונן שם משטר אוטונומי, הבטחה שלא קוימה מעולם.
בעיית וילנה.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 כבש הצבא הפולני את העיר וילנה. על אף שלפולנים הייתה טענה לגיטימית לריבונות בעיר, דרש חבר הלאומים כי פולין תיסוג מן העיר. הפולנים סרבו, והעיר וסביבותיה הוכרזו כמדינה עצמאית בשם "ליטא המרכזית". בשנת 1922 נערכו בחירות לפרלמנט בהן הביעו 65% מתושבי "ליטא המרכזית" את רצונם להסתפח אל פולין, וב-20 בפברואר 1922 הכריז הפרלמנט המקומי על האיחוד עם פולין. בשנת 1923 הכיר חבר הלאומים בריבונות פולין בווילנה.
צ'שין.
צ'שין (בגרמנית טשן, ובצ'כית טשין) היא עיירה קטנה בין פולין וצ'כוסלובקיה, והיא בעלת חשיבות בשל מכרות הפחם שבה. הפולנים והצ'כים נלחמו על שליטה בעיר בשנת 1919. חבר הלאומים התערב, והחליט כי השליטה בעיר תהיה לפולין, פרט לאחד מפרבריה שנמסר לצ'כוסלובקיה, ודווקא בפרבר זה היו מכרות הפחם העשירים יותר. העיר חולקה לצ'שין הפולנית וטשין הצ'כית. פולין סרבה לקבל החלטה זו, ועל אף שהאלימות לא נמשכה, הרי שהוויכוח והסכסוך נמשכו למשך עשרים שנה לאחר מכן.
השנים הראשונות של הרפובליקה.
מבנה מפלגתי.
המבנה המפלגתי שהתגבש במדינה הצעירה הורכב מימין מסיעת "הדמוקרטים הלאומים" בראשות רומן דמובסקי, שהייתה בעלת נטיות לאומניות, אנטישמיות, ואוריינטציה אנטי גרמנית. אל מולם עמדו אנשיו של פילסודסקי, אשר החלו דרכם במפלגה הסוציאליסטית, אך עתה עמדו בספירה אידאולוגית משלהם - עירוב של רעיונות פופוליסטים וטוטליטרים, בעלי גוון אנטי רוסי בולט, שהתפתח מאוחר יותר לתנועת המונים קוואזי-פשיסטית בשם סנאציה. במרכז עמדו תנועות האיכרים השונות, במיוחד בהנהגת וינצנטי ויטוס, ואילו בשמאל עמדו הסוציאליסטים (אותם עזבו אנשי פילסודסקי) והקומוניסטים המעטים.
כישלון המערכת המפלגתית.
עוד בשנת 1918 הצליח דמובסקי להדיח את ראש הממשלה הסוציאליסטי שמינה פילסודסקי, ולמנות במקומו את מקורבו, הפסנתרן הבינלאומי הפולני הנודע איגנצי ין פדרבסקי. פדרבסקי (שלימים יעמוד אף לתקופה קצרה בשנת 1940 בראש הוועד הלאומי הפולני - פרלמנט פולני שפעל בלונדון לצד הממשלה הפולנית הגולה) הצליח לשמור על יחסים טובים עם פילסודסקי, ולשמור אותו לצידו, ומינה מועצה מכוננת שתפקידה היה לנסח את החוקה. ממשלתו של פדרבסקי לא האריכה ימים, וכמוה אף הממשלות הבאות בעקבותיה, ופולין חוותה חילופי שלטון אחת לכמה חודשים. חוקה זמנית ("החוקה הקטנה") אושרה ב-20 בפברואר 1919.
במרץ 1921 הודיעה המועצה המכוננת על החוקה החדשה, שבאה להחליף את "החוקה הקטנה". לכאורה היה זה מסמך מתקדם, שהבטיח את הפרדת הרשויות, זכויות האזרח, וערכי בסיס של דמוקרטיה פרלמנטרית מערבית. למעשה הייתה המטרה של מכונני החוקה לבלום את פילסודסקי ואת אנשיו, כך שהחוקה הכפיפה את הרשות המבצעת להחלטות הפרלמנט במידה כזו, שהממשלה איבדה כל כוח לפעולה.
במצב דברים זה הייתה הרפובליקה הצעירה צריכה להתמודד עם אינפלציה הרסנית, רפורמה אגררית כושלת, בעיית מיעוטים הולכת ומחריפה, וקיטוב פנימי הרסני.
נראה כי העם הפולני לא היה בשל לקבל על עצמו חוקה מערבית מתקדמת. מאה ועשרים השנים שבהן היו הפולנים נתונים לשלטון שלוש מדינות בעלות משטרים שונים, יצרו נורמות פוליטיות שונות ומנהל שונה, בכל אחד משלושת האזורים שהרכיבו את פולין. בגליציה שהייתה בשטח הקיסרות האוסטרו-הונגרית, היו הפולנים בעלי אוטונומיה וזכויות ייצוג במוסדות השלטון המרכזי. באזורים הגרמניים היו להם פחות זכויות, ואילו במזרח, תחת שלטון הצאר הרוסי, הם היו חסרי זכויות ומושג הממשל העצמי היה זר להם. כך, בכל אזור התפתחה גישה שונה למשטר. במערב נראה שיתוף פעולה עם השלטונות כמובן מאליו, במזרח התרגלו לראות בשלטון תופעה שלילית. גם שיטות המינהל באזורים השונים התפתחו בדרך שונה לחלוטין, חלפו כעשר שנים עד שהצליחו ליצור אחידות כלשהי.
בשנת 1922 נערכו הבחירות הראשונות לנשיאות על פי החוקה החדשה. לנשיא נבחר איש השמאל גבריאל נרוטוביץ'. פילסודסקי התייאש מבחירתו של נרוטוביץ' עד כדי כך שהודיע על פרישתו מן החיים הציבוריים. כנגד נרוטוביץ' נפתח מסע הסתה בטענה כי בחירתו הייתה בקולותיהם של היהודים. מסע זה הביא לרציחתו ימים ספורים לאחר בחירתו.
יציבות יחסית הושגה בתקופת כהונתו של ולדיסלב גרבסקי בראשות הממשלה. גרבסקי נקט בצעדים חמורים ויוצאי דופן על מנת לנסות ולהתמודד עם המצב הכלכלי. צעדים אלו, שלוו אף במסע אנטישמי, הביאו בין היתר לעלייתם של יהודים רבים בשנים אלו לארץ ישראל; העלייה הרביעית אף כונתה "עליית גרבסקי" בשל כך. ממשלתו של גרבסקי נפלה לאחר כשנתיים בנובמבר 1925.
הפיכת מאי.
בנובמבר 1925 נפלה ממשלתו של גרבסקי, ולאחר טלטולים שונים התייצבה קואליציית ימין - מרכז - איכרים, בראשות וינצנטי ויטוס. ממשלה זו כמעט ולא נהנתה מתמיכה עממית כלשהי, ורבים חשו כי העת בשלה לשינוי מהותי.
בנוסף למהומה מבית, טולטלה המערכת הפוליטית הפולנית בשל מלחמת סחר עם גרמניה, שהחלה עוד בחודש יוני 1925, ובשל חתימת הסכם לוקרנו ב-16 באוקטובר 1925. על פי ההסכם תערך בוררות בין גרמניה ופולין בכל סכסוך הנוגע לשאלת גבולה המערבי של פולין, בעוד שגבולה המערבי של גרמניה עם צרפת נותר כשהיה על פי הסכם ורסאי, וניתנה לו ערבות של המעצמות. דבר זה הראה בבירור כי בעוד שגבולה המערבי של גרמניה הוא סופי ואינו נתון למיקוח, יש מקום לחשש בשאלת גבולה עם פולין, וכי המערב איבד כל עניין בשלמותה של פולין, וכי הוא חותר לנירמול היחסים עם גרמניה.
ב-10 במאי 1926 נוסדה ממשלתו של ויטוס, ובאותו היום נתן פילסודסקי ריאיון לעיתון נפוץ, שבו אמר כי הוא "מוכן להילחם כנגד ה"סיימוקרטיה" והבטיח 'סניטציה' של החיים הציבוריים". העיתון הוחרם על ידי הממשלה והורד מדוכני העיתונים.
בלילה שבין 11 במאי ו-12 במאי הוכרז מצב חירום בוורשה, ומספר יחידות צבא נשבעו אמונים לפילסודסקי. בבוקר אותו היום צעדו היחידות ותפסו את הגשרים שעל הוויסלה, בעוד שממשלת ויטוס מכריזה על מצב חירום. בשעה חמש אחרי הצהריים, נפגש פילסודסקי עם הנשיא וויציֶכובסקי ודרש את התפטרות ממשלת ויטוס. הנשיא דרש את כניעתו של פילסודסקי. לאחר צאת פילסודסקי מן הפגישה החלו פעולות אלימות. כעבור יומיים הכריזו הסוציאליסטים על תמיכתם בפילסודסקי ועל שביתה כללית, דבר שהפריע מאוד לפעילות הכוחות הצבאיים התומכים בממשלה. לבסוף התפטר ויטוס על מנת למנוע מן הקרבות הספורדיים שפרצו מלהפוך למלחמת אזרחים.
כארבע מאות אנשים (חיילים ואזרחים) נהרגו בפעולות האיבה, ו-900 נפצעו. פילסודסקי ראה לנגד עיניו את מעשיו של בניטו מוסוליני ב"מצעד על רומא" בשנת 1922. אך בניגוד למוסוליני סירב לקבל כל משרה פרט לזו של השר לענייני צבא. ראש הממשלה היה קאזימיֶש בַרטֶל. פילסודסקי סירב להצעה להיות לנשיא, ובמקומו מונה הכימאי הנודע איגנצי מושצ'יצקי. עם זאת היה כוחו של פילסודסקי רב מכוחם של ראש הממשלה והנשיא גם יחד.
השלטון האישי.