נולד ב-1948 בלונדון, אנגליה למשפחה יהודית חילונית. הוריה של אימו היגרו מרוסיה ורומניה, ואביו נולד בבלגיה והיגר לאירלנד כילד ולבסוף לאנגליה. הוריו של ג'אט התגוררו בצפון לונדון, אבל הוא נולד בתחנה לאם ולילד של צבא הישע ב-Bethnal Green באיסט אנד בלונדון.
כשהיה ילד קטן, עברה משפחתו מטוטנהאם לדירה ששכנה מעל העסק של אימו בפאטני, דרום לונדון וכשהיה בן תשע, בעקבות לידתה של אחותו, עברה המשפחה לבית בקינגסטון שעל התמזה, סארי. השפה העיקרית בה שוחחו במשפחה הייתה אנגלית, אולם ג'אט דיבר צרפתית עם אביו ועם משפחת אביו. ג'אט התקבל לבית ספר עמנואל בוונדסוורת', והיה אחד הילדים היהודים הבודדים שהתקבלו למוסד זה באותה עת. לאחר מכן למד בעזרת מלגה בקינגס קולג', אוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה הראשון במשפחתו שסיים תיכון והלך ללמוד באוניברסיטה. סיים תואר ראשון בהיסטוריה ב-1969, למד במשך שנה באקול נורמל סופרייר בפריז, ואחר כך המשיך וסיים בקיימברידג' דוקטורט ב-1972.
בבית הספר התיכון ובאוניברסיטה הוא היה ציוני שמאלני ועבד בחודשי הקיץ בקיבוצים. הוא עזב את הציונות אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, בהצהירו לימים "דגלתי בפנטזיה האידיאליסטית הזו של ליצור ארץ סוציאליסטית, שיתופית", אבל אז נוכחתי לדעת שהציונות השמאלנית הייתה "לחלוטין לא-מודעת לאנשים שנזרקו מהארץ... על-מנת לאפשר לפנטזיה הזו להתממש.".
הוא תיאר את הציונות שלו כ"השקעת יתר אידאולוגית".
ג'אט כתב בפברואר 2010 ש"לפני שמלאו לי עשרים הייתי וחדלתי להיות, ציוני, מרקסיסט ומתיישב שיתופי: הישג לא רע למתבגר מדרום לונדון".
עם סיום לימודיו התמנה לחבר סגל זוטר בקינגס קולג', קיימברידג' ב-1972 ושם לימד היסטוריה צרפתית מודרנית עד 1978. לימד במשך תקופה קצרה היסטוריה חברתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושב לבריטניה ב-1980 ולימד פוליטיקה בקולג' סנט אן, אוניברסיטת אוקספורד. הוא עבר לניו יורק ב-1987 ושימש כפרופסור ומופקד הקתדרה על שם אריך מריה רמרק באוניברסיטת ניו יורק וכמנהל מכון אריך מריה רמרק באוניברסיטה. הוא הרבה לכתוב מאמרים בכתב העת The New York Review of Books. ב-1996 נבחר כעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וב-2007 נבחר לחבר מן החוץ באקדמיה הבריטית.
ג'אט היה נשוי שלוש פעמים, שני נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושים. הוא היה נשוי בשלישית לג'ניפר הומנס, מבקרת המחול של הניו רפובליק, ממנה היו לו שני ילדים.
ביוני 2010, ג'אט ובנו דניאל כתבו דיאלוג אודות ברק אובמה, הפוליטיקה וההתנהגות התאגידית בניו יורק טיימס.
מאמרו של ג'אט ב-The New York Review of Books מ-27 במאי 2010 מתייחס באריכות לתקופת ההוראה שלו באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ולא לזו שבברקלי. המאמר גם מתייחס ל"חודש של הקרנות קשות" לטיפול בסרטן ב-2002, והוא מתייחס לסיבת מותו.
באחרית ימיו, הוא תיאר עצמו כ"סוציאל-דמוקרט כלל-עולמי".
עבודתו של ג'אט כוללות את ספרו "אחרי המלחמה", שזכה לתשבחות רבות ומגולל את ההיסטוריה של אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה. הוא גם ידוע בשל השקפותיו על ישראל שהיו מושא לוויכוח סוער אחרי שהוא דגל בפתרון מדינה אחת לסכסוך הישראלי-פלסטיני. לפי העיתונאי דייוויד הרמן, כשניהל ג'אט את מכון רמרק, ספרו "אחרי המלחמה" ומאמריו על ישראל הפכו אותו ל"אחד האינטלקטואלים הציבוריים הידועים ביותר באמריקה", בעוד שקודם לכן הוא היה היסטוריון בריטי אלמוני, שהתמחה בהיסטוריה צרפתית מודרנית."
בראיון שהעניק שבועות מספר לפני מותו, אמר ג'אט: "אני רואה את עצמי קודם כל ומעל הכל כמורה להיסטוריה; אחרי-כן ככותב של היסטוריה אירופית; אחר-כך כפרשן לענייני אירופה; אחר-כך כאינטלקטואל ציבורי המשתייך לשמאל האמריקני, ורק לבסוף, לפעמים, משתתף אופורטוניסטי בדיון האמריקני הכואב על העניין היהודי..."
כתיבתו.
היסטוריה אירופית.
חוויותיו של ג'אט בפריז תרמו למה שייהפך לקשר ארוך ופורה עם התרבות הפוליטית הצרפתית. הוא תרגם את הדוקטורט שלו מקיימברידג' לצרפתית והוציא אותו לאור ב-1976 תחת הכותר "La reconstruction du parti socialiste: 1921-1926". אנני קריגל כתבה את המבוא לספר וביחד עם מוריס אגילון (Maurice Agulhon) השפיעה עמוקות על עבודתו המוקדמת כהיסטוריונית חברתית צרפתית. ספרו השני של ג'אט, "Socialism in Provence 1871-1914: A Study in the Origins of the French Modern Left", היה "חקירה של המסורת הפוליטית שעיצבה את האומה", נעשה ניסיון להסביר את המקורות המוקדמים וההמשכיות של השמאל הפוליטי באזור. יותר מכל עבודה אחרת של ג'אט, Socialism in Provence התבסס על מחקר ארכיבי נרחב. היה זה ניסיונו הראשון והיחידי למצב עצמו באסכולת ההיסטוריה החברתית שרווחה בשנות השבעים.
היסטוריה צרפתית מודרנית.
במהלך שנות השבעים והשמונים עסק ג'אט במחקר היסטורי של צרפת המודרנית. הספר "Marxism and the French Left: Studies in Labour and Politics in France 1830-1981" מאגד כמה ממאמריו שטרם ראו אור לפני כן, העוסקים במאות ה-19 וה-20, ומסתיים במסה על מיטראן. בספרו "Past Imperfect: French Intellectuals, 1944-1956", עובר ג'אט עובר מהיסטוריה חברתית להיסטוריה אינטלקטואלית, ומתמיכה במסורות הצרפתיות המרקסיסטיות להיות מבקריהן. ב-"Past Imperfect", הוא מגנה את האינטלקטואלים הצרפתיים של התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומעל כולם את ז'אן-פול סארטר על "השכחה המוסרית שכפו על עצמם".
ג'אט מבקר את מה שהוא רואה כאמונה עיוורת בקומוניזם של סטלין. לדעתו של ג'אט, הוגים צרפתים כמו ז'אן-פול סארטר היו עיוורים בשל הקרתנות שלהם, ולא היו מסוגלים לראות שקריאתם לאותנטיות אינטלקטואלית צריכה לדרוש מהם לחקור את קשריהם שלהם לקומוניזם ולבקר את ברית המועצות בשל מדיניותה בעידן של אירופה אחרי המלחמה. הייתה זו במידה מסוימת ביקורת מבפנים, בהשתמשו במקורות צרפתים ובסגנון וכחני נגד אינטלקטואלים צרפתים מפורסמים. ג'אט העלה טענה דומה בכמה מכתביו הפופולריים. לשם דוגמה, בעקבות הודאתו של הנשיא ז'אק שיראק, ב-1995, באחריותה של צרפת בשיתוף הפעולה של צרפת של וישי עם מדינות הציר ביום השנה לגירוש היהודים מפריז הוא טען במאמר פובליציסטי שהתפרסם בניו יורק טיימס ש:
אחרי המלחמה.
בשנים שאחרי פרסום הספר "Past Imperfect", התחיל ג'אט להתמקד בסוגיות רחבות יותר של ההיסטוריה האירופית. הוא שהה בשנות השמונים ובמרבית משנות התשעים באמורי, אוקספורד, סטנפורד ווינה, שם לימד תאוריה פוליטית, למד צ'כית, והתיידד עם כמה אינטלקטואלים מזרח אירופאים. השחקנית פולט גודארד, אלמנתו של אריך מריה רמרק, הורישה את הונה לאוניברסיטת ניו יורק והדבר איפשר למכון ללימודים אירופים שנשא את שמו של בעלה המנוח לפרוח בהנהלתו של ג'אט.
ספרו רחב היריעה הראשון של ג'אט על תקופה זו - התוצאה של נאום שנשא במרכז בולוניה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1995, היה "?A Grand Illusion" במסה ארוכה זו, הוא התמקד באיחוד האירופי ובסיכוייו לעתיד, שלפי השקפתו, היו עגומים. לדעתו של ג'אט, תחושת החלוקה של אירופה, הייתה מזה זמן רב אחת מ"האובססיות המגדירות את תושביה".
הוא טען כי המעלות של איחוד אירופה, לא חולקו בצורה שווה וכי לאזורים שהיו בעדיפות האיחוד האירופי היה יותר מן המשותף זה עם זה, מאשר עם השכנים שדרו באותה מדינה.
מדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה, חבל הארץ רון-אלפ בצרפת, לומברדיה וקטלוניה הם דוגמאות ל"אזורי-על" המחולקים בצורה לא-שוויונית. לדעתו של ג'אט ניתן לראות חלוקה אחרת באמנת שנגן. לא יותר מאשר "הגורם המשותף הגבוה ביותר של אריתמטיקה פוליטית מפלה", אמנת שנגן הפכה את ארצות מזרח אירופה למדינות חיץ המיועדות לשמור על מהגרים בלתי רצויים דחוקים אל הקיר. סכנות דומות קיימות במזרח אירופה, שם מבקרים לשעבר של האוניברסליזם הסובייטי הפכו עצמם לאנטי-אירופאים ולאומנים מוסתים.
ג'אט כתב כי בעיות אלו יוכלו לבוא על פתרונן רק בהתערבות לאומית מוגברת. צריך לפנות למדינות על-מנת שיחלקו מחדש את עושרן וישמרו את הרקמה החברתית המתפוררת של החברות עליהן הן שולטות. לדעתו של ג'אט יש לשנות את התפישה של תפקיד המדינה, כפי שתיאר זאת בספרו "אחרי המלחמה".
בספרו "אחרי המלחמה", ג'אט בחן את ההיסטוריה האירופית החל מתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 2000. היה זה המחקר מקיף היריעה הראשון בו ג'אט כתב על נושא רחב כל-כך, שעבודותיו המוקדמות, "Socialism in Provence" ו-"Past Imperfect" התמקדו בהטלת ספק בהנחות המקובלות על השמאל הצרפתי. "אחרי המלחמה", הכולל קרוב לאלף עמודים, זכה בשבחים רבים בשל ההיקף האנציקלופדי שלו ונכלל ברשימת המועמדים הסופיים של פרס פוליצר לספרות תעודית לשנת 2006.
ה-BBC תיארו בהספד של ג'אט את "אחרי המלחמה" כ"מוכר בידי היסטוריונים כאחת מהעבודות הטובות ביותר שנכתבו על הנושא" של היסטוריה אירופית מודרנית. הספר נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של שנת 2005 בידי מדור הספרים של הניו יורק טיימס וב-2009, הכתיר אותו העיתון "Toronto Star" כספר ההיסטוריה הטוב ביותר של העשור.
רבה רעת הארץ.
ספרו האחרון של ג'אט שהתפרסם בעודו בחיים, "רבה רעת הארץ", מנסה ללמוד מלקחי העבר ולעודד את הקוראים לחשוב "מה יקרה מעתה?" הספר מעודד חזרה לסוציאל-דמוקרטיה וקיבל ביקורות מעורבות.