פיילי סיפרה שהצליחה לפרסם את ספרה הראשון כתוצאה ממזל בלבד. היא נדחתה על ידי בתי הוצאה רבים, עד שעורך מסוים, שילדיו היו חברים של ילדיה, ביקש לראות את עבודתה. הספר (The little disturbance of man), שכלל מכלול מעבודותיה, הקנה לפיילי שם כסופרת ומיד אחרי פרסומו, היא התחילה לפרסם סיפורים בעיתונים מוכרים. 15 שנה מאוחר יותר פיילי הוציאה את האוסף השני של סיפוריה, והיא טענה שלא הייתה מוציאה אותו אז, לולא דונלד ברת'למי, שכן וחבר שדחק בה להוציאו לאור.
אנשים רבים שאלו אותה מדוע כתבה כל כך מעט בשבעים שנות כתיבה, ועל כך פיילי ענתה בתשובות שונות. בדרך כלל היא האשימה את היותה עצלנית, וגרסה כי זהו הפגם הגדול ביותר שלה כסופרת, אך לפעמים הודתה ואמרה שהיא יכולה להשיג את אותן תוצאות בסיפור קצר שחבריה לתחום ישיגו ברומן ארוך. היא גם טענה שהיו לה דברים חשובים רבים לעשות עם זמנה הפנוי, כגון לגדל את ילדיה ולעסוק בפעילות פוליטית.
חייה האישיים של פיילי השפיעו רבות על יצירתה. ילדותה וחייה כאם עיצבו את כתיבתה ואת הדמויות החוזרות בסיפוריה. פיילי ציינה מספר פעמים שהדמות המוכרת ביותר שלה, רוז, מבוססת על עצמה ועל דילמות מילדותה.
פעילות פוליטית.
חיי המשפחה של פיילי היו רוויי פוליטיקה. דיונים פוליטיים התנהלו עם שכנים וחברים ומשפחתה נהגה לדון באירועים אקטואליים "גם בשולחן האוכל". עם זאת, חלק גדול מההיסטוריה הפרטית של משפחתה נותר חבוי. כיהודים, ידעו בני משפחתה של פיילי סבל ואלימות לפני שהגיעו לארצות הברית, אך הדבר לא התבטא בגלוי בעבודתה.
פיילי תיארה את ילדותה כ"במידת מה אופיינית ליהודים סוציאליסטים" באופן שבו פיילי האמינה כי יהדות וסוציאליזם הם אותו הדבר – כל חבריה היהודים הגיעו ממשפחות סוציאליסטיות וזה אופן החיים היהודי היחיד שהכירה. יצחק, אביה של פיילי, לא היה מוכן להתקרב לבית כנסת, לכן פיילי הייתה מלווה את סבתה לבית הכנסת בחגים. סבתה בתמורה, הייתה מבדרת אותה בעזרת סיפורים על וויכוחים סוערים בין ילדיה שלה עוד ברוסיה: יצחק הסוציאליסט, גרישה האנרכיסטית, לובה הציונית ומירה הקומוניסטית.
מרבית חייה של פיילי הושקעו בפעילות פוליטית. בשנות ה-60 המוקדמות, תנועות הנשים הפמיניסטיות החלו לקום ופיילי מצאה בתוך הקהילה הזאת מקום לבטא את עצמה ולנתח את העולם סביבה. היא סיפרה ששם מצאה ארבע חברות "הכי-טובות", שלהן יכלה לספר "כל פרט אישי ואז לדבר על הכלכלה, החברה, והטיפשות של הגברים בנושא".
האיום של מלחמה גרעינית הניע את רוב פעילותה הפוליטית וב-1978 הייתה אחת מאחד עשר הפעילים שנאסרו בעוון פריסת דגל אנטי-גרעיני על מדשאת הבית הלבן. היא נקנסה וישבה בכלא שישה חודשים. כחברה ב- War Resisters League, התנגדה למלחמת וייטנאם והייתה חברה גם במשלחת שלום להאנוי. ב-1985 ביקרה בניקרגואה ואל סלבדור אחרי שהפגינה בארצות הברית נגד גישת הממשלה כלפי מדינות אלה.
נג'יה בן מברוק
נג'יה בן מברוק (בצרפתית: Néjia Ben Mabrouk; נולדה ב-1 ביולי 1949) היא תסריטאית ובמאית קולנוע תוניסאית, הידועה בשל סרטה זוכה הפרסים "Sama" וסרטה התיעודי ""The Gulf War... What Next?"."
ביוגרפיה.
בן מברוק נולדה באל עודיאן, תוניסיה, בשנת 1949, היא למדה בפנימייה ב ספקס. בגיל צעיר, היא למדה להכיר את הקולנוע האירופאי והצטרפה למועדון הקולנוע המקומי. בהתחלה, לדבריה, לא עלה בדעתה לייצר סרטים משלה:
בן מברוק התחילה את לימודיה באוניברסיטת תוניס, שם למדה צרפתית בין 1969 ל-1971, אך נאלצה לעזוב לאחר מספר סמסטרים מסיבות כלכליות. היא פנתה במקום זאת ללמוד קולנוע ב-INSAS, מכון הקולנוע בבריסל, בשנת 1972. הכשרתה הקולנועית נשענה במידה רבה על תעודה ביקורתית. היא כתבה וביימה את הסרט Pour vous servir (לשירותך) כפרויקט גמר ב-1976, ולאחר מכן עבד בתור מתמחה ברשות השידור RTBF, ולאחר מכן כעוזרת במאי.
ב-1979, בן מברוק התחילה לכתוב את התסריט הראשון שלה לסרט באורך מלא, "Sama" (עקבות). הסרט הושלם ב-1982, אך מחלוקת עם חברת ההפקה SATPEC עיכבה את צאת הסרט עד 1988. הסרט זכה בפרס קליגארי ב-1989 בברלין פסטיבל הסרטים הבינלאומי. "Sama" מכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייה של בן מברוק, ומספר את סיפורה של צעירה תוניסאית המבקשת לרכוש השכלה, אותה היא משיגה בסופו של דבר בגולה באירופה.
היא כתב וביימה סרט קצר בשם Fil al bahti 'an Shaïma (החיפוש אחר שאימה) שנכלל כקטע בסרט תיעודי "The Gulf War... What Next?" (1991), החוקר את ההשפעה של המלחמה על נשים וילדים. לאחר מכן היא כתבה את התסריט השני שלה באורך מלא, שכותרתו "Nuit à Tunis" (לילה בתוניס).
רצה והחלצינו
כף קזני
כף קזני (באנגלית: Cape Cesney) הוא כף רחבה, מכוסה קרח, בקצהו המערבי של מפרץ דייוויס (כיום מפרץ סלמון) בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי הכף.
הכף התגלה באמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה (שנערך בין השנים 1946–1947). הכף מופה על ידי פיליפ לו (Phillip Law) בשנת 1956.
מקור השם.
שמו של הכף ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הכף נקרא על שם איי. אם. קזני (A.M. Cesney) ספן באוניית צי ארצות הברית פליינג פיש (Flying Fish) שהביאה את משלחת המחקר של ארצות הברית לחקר אנטארקטיקה בין השנים 1838-1842 בפיקודו של צ'ארלס וילקס.
קייפ קזני
כאותר בן הניה
כאותר בן הניה (בצרפתית: Kaouther Ben Hania; נולדה ב-1977) היא במאית קולנוע תוניסאית. היא ידועה בשל הסרט (2017) Beauty and the Dogs אשר נבחר בתור המועמד מטעם תוניסיה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בפרסי האקדמיה ה-91.
ביוגרפיה.
בן הניה נולדה בסידי בוזיד. היא למדה בבית הספר לקולנוע (EDAC) בתוניסיה לפני שהמשיכה בלימודיה ב-La Fémis ובסורבון בפריז.
ערל
ערל הוא כינוי בהלכה ליהודי שלא קיים את מצוות ברית מילה, ולא הסיר את עורלתו. מצוות ברית מילה היא אחת מהמצוות היסודיות ביהדות, ומצווים לקיימה ביום השמיני ללידת תינוק זכר.
אדם שבמזיד לא מל מתחייב כרת. אף אדם שלא נימול מחמת אונס כגון שמתו אחיו מחמת מילה או סיבה רפואית אחרת הפוטרת אותו ממצוות ברית מילה, נחשב ערל בדינים מסוימים.
בספרי הנביאים רווח השימוש ב'ערל' ככינוי לאומות העולם, ובייחוד לפלשתים. לעיתים השתמשו חז"ל בתלמוד ובמדרשים בלשון 'ערל' ככינוי לכלל גוים.
עונשו.
אדם שבמזיד לא מל את עצמו, מלבד שביטל חיוב עשה של ברית מילה, הוא אף ענוש בעונש 'כרת', והיא המצוות עשה היחידה, מלבד ביטול קרבן פסח, שיש בה חיוב כרת על ביטולה.
עונש זה נזכר בתורה בפרשת לך לך לאחר שאלוהים מצווה את אברהם במצוות המילה:
לדעת הרמב"ם אינו מתחייב בכרת אלא אם כן מת בעודו ערל, לעומת זאת סבור הראב"ד שכל יום שאינו מל מתחייב בכרת. לפי הסברו של רבי יוסף קארו כוונת הראב"ד היא שחיוב הכרת רובץ על האדם מיום שנעשה בר מצווה, וביום שנימול פוקע ממנו החיוב (ואין כוונת הראב"ד שבכל יום שעובר חל חיוב כרת בפני עצמו).
דיני ערל.
ערל, מלבד שביטל מצוות עשה ומתחייב בכרת, ישנם בתורה כמה דינים ואיסורים מיוחדים לערל:
קרבן פסח.
אדם ערל נאסר עליו, באיסור לאו, לשחוט קרבן פסח ולאכול ממנו כמפורש בתורה:
בתלמוד למדו שלא רק מילת עצמו מעכבת אותו מלעשות ולאכול את קרבן הפסח, אלא אף אם אחד מבניו או עבדיו הכנענים טרם נימול, נאסר בעשיית ובאכילת קרבן הפסח:
תרומה.
חז"ל למדו בגזירה שווה מאיסור אכילת קרבן פסח לערל, שאף תרומה אסורה באכילה לכהן ערל, בין אם לא נימול במזיד ובין שלא נימול בשוגג או באונס, כפי שנזכר במשנה במסכת יבמות .
קדשים.
גם לעניין שאר הקורבנות מבואר בראשונים שאין לערל לאכול מהם, וכך פסק ברמב"ם .
קבלת דם.
בתלמוד למדו מהנאמר בספר יחזקאל שערל אף אסור לעבוד בבית המקדש, ואם עבד - עבודתו פסולה. וכך כתב ברמב"ם: "כל הזבחים שקבלו דמן זר, אונן... ערל, טמא, יושב...פסל"...
הזאה.
ערל פסול להזאת מי חטאת של פרה אדומה לטהר טמאים, וכך פסק הרמב"ם בספרו "הכל כשירין להזות חוץ מאשה וטומטום ואנדרוגינוס וקטן שאין בו דעת, אבל קטן שיש בו דעת כשר להזות והערל כשר להזות שאין הערל טמא"...
למול אחרים.
בראשונים כתבו שערל שלא מל מחמת אונס כגון שמתו אחיו מחמת מילה וכדומה ומפני זה מפחד למול את עצמו, מותר לו למול אחרים, אך ערל שמזיד לא מל עצמו נחשב כמומר לדבר אחד שהוא פסול לאותו הדבר. וכך פסק בשולחן ערוך (יו"ד סי' ב ס"ז): "מומר לערלות, דינו כמומר לעבירה אחת. ואם אינו ערל אלא מפני שמתו אחיו מחמת מילה, הרי הוא כשאר ישראל כשר".
יין נסך.
כתב רבינו ירוחם (ני"ז ח"א קנב ע"ד) בשם רבינו מאיר (תשב"ץ קטן סי' שפ) דמשוך בערלתו אינו עושה יין נסך דניסוך אינו תלוי במילה שהרי משומד מהול הוא ועושה יין נסך במגעו וזה אף על פי שנמשכה ערלתו לבו לשמים. וכן כתב בספר ארחות חיים (סי' כג הלכות יין נסך אות ו) וכתוב עוד שם דאפילו משומד לערלות מותר כדאיתא בפרק הערל (יבמות עא.)".
אמנם הלבוש (יו"ד סי' ב ס"ז) כתב: "משומד לערלות שאינו מהול, שלא מלו אותו אבותיו וגם הוא אינו מל את עצמו, הרי הוא כמשומד לשאר עבירות, ואם מתו אחיו מחמת מילה ומיראה לא מלו אותו גם כן, וגם הוא עצמו נותן טעם שמתיירא מן המיתה, הרי הוא כשאר ישראל כשר".
קרבן ראיה.
בתלמוד בתחילת מסכת חגיגה הובאה דעת רבי עקיבא שפוטר ערל מלעלות לרגל ולהקריב עולת ראיה, וטעמו הוא שערל דינו כטמא.
ברכת כהנים.
לדעת המגן אברהם ערל אפילו לא מל במזיד כשר לנשיאת כפים, מאחר שאינו גורע יותר מבעל מום שפסול לעבודה במקדש אך כשר לישא את כפיו. אמנם לדעת הפרי חדש ערל פסול לישא את כפיו, מאחר שעבודתו בבית המקדש פסולה.