את מדי הקומבאט לובשים עם נעלי קומבאט בצבע חאקי וגרביים בצבע ירוק-זית מכותנה. גרסאות מסחריות של נעליים אלו מאושרות ללא הגבלה כל עוד עומדות בתקנות הללו: להיות לפחות 6 ס"מ לגובה, להיות עשויות מבקר בצד המחוספס ולהיות ללא רוכסנים, סוליות מתכת או לשוניות צדדיות.
נעלי הרים זמינים עבור שטח קשה, קור קיצוני וכוחות הפועלים בהרים (אלפיניסטים).
תחילת הדרך.
תהליך החלפת המדים האמריקנים הירוקים המנומרים והמדבריים עם מדי הקומבאט החל באפריל 2005. עם זאת, תהליך פילדינג החל חודשיים לפני על ידי ראפיד פילדינג. חיילים מחטיבת החי"ר ה48 היו היחידה הראשונה של צבא ארצות הברית, פעילה או במילואים אשר קיבלה את מדי הקומבאט. הקליטה הראשונית של המדים היית מעורבת, עם תלונות על עמידות לא מספיק טובה ותחזוקה מוגזמת. נכון לתחילת 2010, דפוס ההסוואה המרובה בתוך יחידות בצבא ארצות הברית נראה לעיתים רחוקות ואילו מדי הקומבאט הפכו למדים הסטנדרטיים.
כלכלת האיחוד האירופי
כלכלת האיחוד האירופי בחישוב של כלל מדינות האיחוד, היא למעשה הכלכלה הגדולה בעולם (תמ"ג כולל של 17.2 טריליון דולר בשנת 2012). בין מדינות האיחוד מתקיים שיתוף פעולה הדוק, הכולל תנועה חופשית של הון, סחורות ואנשים; נורמות וסטנדרטים אחידים; מימון פרויקטים משותפים; ובמרבית מדינות האיחוד גם איחוד מוניטרי הכולל מטבע משותף - האירו.
עם זאת, ישנם הבדלים משמעותיים בין המדינות המרכיבות את האיחוד. מרבית המדינות החדשות שהצטרפו לאיחוד החל מעשור הראשון של המאה ה-21, ובדגש על מדינות מזרח היבשת סובלות מסטנדרטים כלכליים ירודים משמעותית מחמשה עשר מדינות האיחוד האירופי הוותיקות. לעומת זאת, בסוף העשור הזה נרשמה צמיחה גבוהה יותר דווקא במדינות החדשות.
תקציב.
תקציב האיחוד האירופי נועד לממן פעילויות ופרויקטים בתחומי מדיניות עליהם המדינות החברות מסכימות כי יש לפעול ברמת האיחוד האירופי. התקציב נועד להביא לצמיחה יציבה של כלכלת אירופה על ידי הגברת התחרות, הענקת תמריצים וסבסודים וקביעת סדרי עדיפויות כלל אירופיים. גודלו של התקציב לשנת 2011, היה 141 מיליארד אירו - אחוז מהתמ"ג של האיחוד.
מטבע.
האירו הוא המטבע האחיד של שמונה־עשר מתוך עשרים ושבעה המדינות החברות באיחוד האירופי. מדינות אלו שייכות לגוש האירו (Eurozone), שהוא איגוד כלכלי ומוניטרי של המדינות בהן האירו מהווה את ההילך החוקי. הבנק המרכזי האירופי הוא הסמכות המוניטרית העליונה של גוש האירו, ובראשו עומד הבנקאי האיטלקי מריו דראגי.
בגוש האירו היו חברות ב-2013 המדינות: אוסטריה, בלגיה, קפריסין, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, מלטה, הולנד, פורטוגל, סלובניה, סלובקיה, ספרד, לטביה,
מתוך 11 מדינות הנוספות החברות באיחוד האירופי, שישה מחויבות על פי אמנת מאסטריכט להצטרף לגוש האירו, כאשר יעמדו בדרישות הכניסה. שוודיה, דנמרק אינן מחויבות להצטרף על אף חברותן באיחוד. ארבע מדינות זעירות – אנדורה, מונקו, סן מרינו וקריית הוותיקן הגיעו להסכם עם האיחוד האירופי המאפשר להם להשתמש באירו כמטבע הרשמי במדינה. הסכם זה אינו מקנה להן את הזכות להיות חלק מגוש האירו ואין להן ייצוג בהנהלת הבנק המרכזי האירופי.
בעוד המדיניות המוניטרית נקבעת על ידי הבנק המרכזי האירופי (ECB), למדינות החברות בגוש האירו אין ממשלה מאוחדת, משרד אוצר מאוחד או מדיניות פיסקלית מחייבת אולם משבר החוב האירופי הביא לפעולה מתואמת של המדינות העיקריות החברות בגוש האירו ויצירת מנגנון היציבות הפיננסית האירופית.
מסחר.
האיחוד האירופי הוא היצואן הגדול ביותר בעולם והחל משנת 2008 הוא גם היבואן הגדול ביותר בעולם של סחורות ושירותים.
שותפות הסחר הגדולות ביותר של האיחוד האירופי, הן: ארצות הברית (497,658 מיליון דולר), סין (433,789 מיליון דולר), רוסיה (336,474 מיליון דולר), שווייץ (237,885 מיליון דולר), נורווגיה (150,258 מיליון דולר), טורקיה (122,961 מיליון דולר), יפן (119,303 מיליון דולר) וברזיל (76,685 מיליון דולר).
ישראל גורניצקי
ישראל גורניצקי (בליטאית: Izraels Gornickis; 1 בספטמבר 1889 - 24 במאי 1956), היה עורך דין ישראלי, מייסד משרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
ביוגרפיה.
גורניצקי נולד בגרודנו, שהייתה אז חלק מליטא (כיום בלארוס). גורניצקי קיבל חינוך יהודי ציוני וכללי, והיה פוליגלוט בעל שליטה ב-13 שפות (ביניהן: רוסית, אנגלית, עברית, פולנית, לטבית, יידיש, גרמנית, צ'כית, צרפתית, ערבית, איטלקית, ליטאית ואספרנטו). גורניצקי קיבל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת פריז (1911) ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת קייב (1914). הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1917 והיה חבר באיגוד עורכי הדין היהודיים בליטא. בין השנים 1921–1935 גר ועסק בעריכת דין בריגה, והתמחה בעיקר בתחומי הנפט, הבנקאות והביטוח.
בשנת 1914 ברח גורניצקי עם משפחתו לסנט פטרסבורג עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ושב לריגה רק בשנת 1920. בשנת 1926 נאסר לזמן קצר בגין הסתרת ה"הרפתקן הבינלאומי" ליברמן. גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה בצירוף חקיקת חוקים אשר הגבילו עיסוקם של עורכי דין יהודיים בגרמניה, הובילו להחלטתו לעלות לישראל בשנת 1936. הוא התיישב ברח' הגליל בתל אביב, בבית שקנה בביקורו הראשון בפלשתינה בשנת 1933 (כאשר באותו ביקור גם קנה נכס ברחובות אשר השכיר בהמשך לחיים ויצמן). בשנות ה-40 עבד בוועדה לסיוע למהגרים ופליטים שהגיעו לארץ מלטביה.
גורניצקי עבר את בחינות הלשכה לעורכי דין זרים בישראל בשנת 1937, מספרו בפנקס עורכי הדין היה 577, ובהמשך הוסמך כנוטריון. בשנת 1938 ייסד את משרד עורכי הדין י. גורניצקי ושות' (אשר בעת הקמתו נקרא גורניציקי את א. פולונסקי, עורכי דין). משרדו, שממוקם כיום בשדרות רוטשילד בתל אביב אך בעת הקמתו היה ברחוב אחד העם, ניהל תיקים של חברות ענק ושל אישים בכירים בישראל, ובמסגרת זאת מונה גורניצקי ל"מחסל" (המכונה כיום "מפרק") של חברות רבות שהגיעו לחדלות פרעון. בין היתר היה גורניצקי גם חבר בקרן לביטוח הדדי של חברי הסתדרות עורכי-הדין היהודיים בארץ-ישראל, ונציג ציבור במועצה שמינה שר האוצר, לוי אשכול לפי תקנות מילווה מלחמה (איגרות חוב למוכ"ז), התשי"א-1951, וכן במועצה שמינה קודמו, שר האוצר אליעזר קפלן. כמו כן, היה היועץ המשפטי של מייסדי חברת "עלית" בתחילת דרכם.
בשנת 1913 נשא גורניצקי לאישה את נינה נחמה ברלין (ילידת 1892), אותה פגש בשנת 1911 כאשר שניהם היו סטודנטים בצרפת. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: תאומים, ירוחם ואוריאל, אשר הלכו בדרכו של אביהם והפכו לעורכי דין ידועים בזכות עצמם. בראשית שנות ה-50 הם הצטרפו למשרד שהקים אביהם. ירוחם (1921–1997), הבכור, עמד בראש המשרד בין השנים 1956–1994. אוריאל (לימים אוריאל גורני) (1921-2002) היה שותף במשרד אך בחלק משנותיו כעורך דין כיהן בתפקידים במגזר הציבורי. אוריאל נישא לרות דונקלבלום, בתו של ד"ר מנחם דונקלבלום, לימים שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון, ועל שמו ייסדה משפחתו את פרס גורני למשפט ציבורי. הבן הצעיר רפי (1927–2004) היה לאיש עסקים ואלוף ישראל בטניס בשנות ה-50.
ישראל גוניצקי נפטר ב-24 במאי 1956 ונקבר בקריית שאול בתל אביב.
בית המעצר תל אביב
בית מעצר תל אביב (בראשי תיבות: בימ"ר תל אביב), המכונה באופן עממי בית המעצר אבו כביר, הוא בית מעצר של שירות בתי הסוהר, השוכן בדרך בן צבי 82 בשכונת אבו כביר בדרום תל אביב-יפו.
היסטוריה.
מבנה בית המעצר נבנה בימי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, בשנת 1937, ושימש כמצודה. בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל הפך לבית מעצר, ובשנת 1970 נוספה לו קומה שלישית. בשנת 1984 הורחב המתקן ונוספו לו שני אגפים, ובשנים 2005–2006 הועבר מידי משטרת ישראל לידי שירות בתי הסוהר. בשנת 2012 החל לפעול בבית המעצר אגף גמילה מסמים.
מאז שהאחריות על ניהול בית המעצר עברה לשב"ס הוחלט להקל על תהליך קליטת העצירים בכך שכל עציר חדש שנכנס לכותלי בית המעצר יצטרך לעבור מספר נקודות (חיפוש בעירום, זיהוי ביומטרי, בדיקה רפואית, שיחה עם עובד סוציאלי ושיחה עם קצין המודיעין), מבנה בית המעצר בנוי כך שמחלקים את הקומה הראשונה של תאי המעצר לפי דרגות של ותק וחומרת עבירות, מסוכנות אישית וצורך בהגנה קבועה. במקום גם קיימים אגפים מיוחדים המתואמים לקבוצות שונות בהם בין היתר אגף לקטינים וכן אגף לנשים ואף תא מעצר לאסירים אובדניים אשר מרושת במצלמות שפעילות כל שעות היממה על מנת למנוע מקרי התאבדויות של עצורים. בתאים הרגילים של בית המעצר יש כ-2 מיטות, 2 מצלמות ואשנבי אשר משמש כעזר הצצה לסוהרים, גם חדרון המקלחת הפנימי עוצב על מנת למנוע מקרי התאבדויות בכך שבנוי מרצועות רוחביות של זכוכית משוריינת שדרכה המצלמות והסוהרים יכולים לראות כל דבר אשר עושה העציר במקלחת ובשירותים.
בעבר שטח חצר בית הכלא וכן שטח חדר האוכל היה גדול ותפס הרבה משטח בית המעצר. לאחר השיפוצים הוחלט לבנות על שטח זה שלושה אגפי בטון מזוין ובכל אחד מהאגפים קיימת חצר קטנה פנימית.
בית המעצר משמש את מחוז תל אביב של משטרת ישראל ואת יחידותיה הארציות, ובו כ-350 מקומות כליאה. כל השוהים במתקן הם עצורים פליליים, למעט אגף אסירים שנשפטו לתקופות מאסר קצרות. במתקן מועסקים כ-170 אנשי סגל.
בנובמבר 2019 פורסם כי המועצה הארצית לתכנון ובנייה החליטה להעביר לאישור ממשלת ישראל תוכנית המתאר הארצית למתקני כליאה - תמ"א 24, במסגרת התוכנית צפוי להתפנות בית המעצר.
בית המעצר באבו כביר
בית המעצר אבו כביר
בימ&quot;ר תל אביב
קרול פופ דה סטמארי