על פי תיקונים לחוקה המצרית מ-1980, הנשיא עוסק בענייני חוץ וביטחון בעוד שראש הממשלה אחראי על מדיניות הפנים והכלכלה. ראש הממשלה מתמנה על ידי הנשיא. ראש הממשלה אחראי לניסוח מדיניות הממשלה במגוון נושאים, והוא האחראי לניהולם הסדיר של משרדי הממשלה.
ראשי ממשלת מצרים.
המאה ה-19.
אף שהלכה למעשה נוצר התפקיד ב-1878, כבר ב-1857 היה במצרים תפקיד מקביל דומה בשם יושב ראש הקבינט.
תחת שלטון האימפריה העות'מאנית (1878–1914).
בתקופה זו שלטו במדינה הח'דיוים משושלת מוחמד עלי: אסמאעיל פאשא, תאופיק פאשא ועבאס חלמי השני אשר הודח על ידי הבריטים ב-1914
סולטנות מצרים (1914–1922).
בתקופת סולטנות מצרים שלטו חוסיין כאמל ואחריו פואד הראשון שבסיום תקופת הסולטנות יהפוך למלך מצרים
ממלכת מצרים (1922–1953).
בממלכת מצרים שירשה את הסולטנות שלטו המלכים: פואד הראשון ופארוק שהודח במהפכת הקצינים החופשיים ועל הנייר מונה בנו פואד השני שהיה תינוק ושימש באופן רשמי מלך עד ביטול המונרכיה במאי 1953
צ'רלי מאנגר
צ'ארלי מנגר
צ'רלי מנגר
נוזל חוץ תאי
הנוזל החוץ-תאי
הנוזל החוץ תאי
חירבת אל-קצר
ח'ירבת אל-קצר
ח'רבת אל-קצר
חרבת אל-קצר
מורל האזארד
מורל הזארד
Moral hazard
בעיית הסוכן-מנהל
Principal-agent problem
טמרין לבן-שפתיים
טמרין לבן-שפתיים (שם מדעי: Saguinus labiatus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצתו ביער האמזונאס בברזיל ובצפון בוליביה ומזרח פרו. כמו שאר הטמרינים הוא שוכן עצים ופעיל יום.
למין זה שלושה תת-מינים:
תת-המינים חיים ביערות גשם טרופיים. הטמרין נמצא לרוב בגובה על העצים בגוב של 10 מטר מפני הקרקע כאשר הם עולים לגובה של עד 18 מטר על מנת לישון, כחלק מהאסטרטגיה שלהם להימנע מטורפים. הם חיים בלהקות בין 4 לבין 15 פרטים בשטח של 335 דונם כאשר יש חפיפה של 40% מהשטח בין להקות שונות. צפיפות המין 18.6 פרטים לקמ"ר.
קדמת גופו אדומה, גבו כסוף, גפיו וזנב שחורות, פניו שחורות, כאשר על השפתיים והאף שיער לבן רב. קיים כתם לבן על האוזניים שלעיתים משולב בצבע אדום. משקל הזכר בין 400 לבין 505 גרם, ואילו משקל הנקבה בין 380 לבין 490 גרם. אורך הגוף הוא 23–26 ס"מ ואורך הזנב 34–41 ס"מ.
כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים. משך ההיריון 140–150 ימים שלאחריה נולדים תאומים לא זהים בין חודשים אוקטובר לדצמבר. לאחר הלידה כל הקבוצה לוקחת חלק בטיפול בגורים.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין הוא אוכל-כול והוא אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.
לטמרין זה מספר טורפים בעיקר מיני נחשים ולטאות גדולות. בשילוב עם טמרין חום-ראש הוא יתקוף טורפים גדולים יותר למשל הטאירה הגדול ממשפחת הסמורים.
אוכלוסיית מין זה יציבה ולא קיים לה איום ישיר כלשהו.
עופות טמאים
עופות טמאים הם עופות אסורים באכילה על פי היהדות.
פירוט העופות הטמאים בתורה.
רשימת העופות האסורים מופיעה בתורה, בפרק שבו מוזכרים כל בעלי החיים האסורים באכילה ():
הגמרא במסכת חולין מוסיפה עוד כמה שמות עופות כפי שהיו מוכרים בזמנם, ובהם הזרזיר שאינו כתוב במפורש, אך הוא מסתובב בחברת עורבים, ולכן הוא בכלל "כל עורב למינו", כפי שאומר הפתגם - "לא לחינם הלך זרזיר אצל עורב" כלומר שהוא קרוב אליו ואסור כמוהו באכילה.
לפי הרמבם במורה הנבוכים חלק מהמאכלים הטמאים נבחרו להרחקת עבודה זרה משום שהיו בעלי מעמד מיוחד אצל העמים הסובבים. שמעון בודנהיימר מציין סיבה זו להכללת הדוכיפת, היען והחסידה ברשימה זו משום שנחשבו לעופות נערצים במצריים העתיקה.
סימני כשרות ומסורת בעופות.
בניגוד לבהמות ולדגים להם קבע המקרא כללים ברורים לזיהוי טומאה או טהרה, כללים כאלו לגבי העופות קיימים רק במשנה:
בספרי דבר זה נלמד מנשר - שהנשר דורס, אין לו אצבע יתירה, אין לו זפק, וקרקבנו אינו נקלף. וכל הדומים לו - טמאים. חלק מהראשונים, ובראשם הרמב"ם, הסתפקו בסימנים אלו כדי להתיר עופות באכילה. לעומת זאת, ראשונים אחרים קבעו שעוף שאין עליו מסורת שהוא נאכל - אסור באכילה, ושיטה זו נפסקה להלכה בשולחן ערוך. למעשה, המינים שיש לגביהם מסורת ללא עוררין הם: תרנגולים, יונים, אווזים
וברווזים. יש מינים שישנה מחלוקת לגביהם:
ביהדות הקראית.
לדעת ענן בן דוד והקראים אין ממש בכללים המוזכרים למעלה, ובעיקרון כל העופות טהורים חוץ מהעופות מהרשימה דלעיל; אלא שזיהוי רוב העופות הללו אינו ידוע, ולכן מותר לאכול רק תרנגולים, ברבורים, אווזים, יונים, תורים, קוראים ושלווים - שכן רק על עופות אלו יש לקראים מסורת (בלשונם 'סבל הירושה') שהם טהורים.
המפלגה הקומוניסטית הישראלית
המפלגה הקומוניסטית הישראלית, או בראשי תיבות מק"י (בערבית: الحزب الشيوعي الاسرائيلي), היא מפלגת שמאל רדיקלית קומוניסטית ששורשיה נעוצים עוד בתקופת היישוב העברי בארץ ישראל, במפלגת פועלים סוציאליסטית עברית, שנוסדה ב-1919 ואשר בשנת 1924 שינתה את שמה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. כיום מק"י מהווה חלק מהחזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש). נקראה בעבר בשם רשימה קומוניסטית חדשה או בקיצור רק"ח.
היסטוריה.
בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות, הקימו המנהיגים הקומוניסטים הערבים שנשארו בישראל יחד עם הפק"פ היהודית את מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית. עם זאת, כיום המפלגה מכירה בתאריך ההקמה של הפק"פ - 1919, כתאריך הווסדה, בכך היא המפלגה הוותיקה ביותר בישראל. בימי המנדט הבריטי הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ורק לאחר הקמתה של מדינת ישראל ניתנה לה האפשרות לפעול בגלוי.
הפילוג.
ביוני 1965 חל פילוג במפלגה והיא התפצלה לשתי מפלגות חדשות. למרות שהפלג בראשות משה סנה ושמואל מיקוניס היווה מיעוט בתוך המפלגה, הוא היה רוב בין חמישה חברי הכנסת של המפלגה. לכן, ובהתאם לחוק, ניתנו השם מק"י, רוב נכסי המפלגה, כמו גם פתק הבחירות "ק'" לפלג הפורש בראשות סנה ומיקוניס. חברי הפלג בראשות מאיר וילנר ותופיק טובי עתרו לבית המשפט העליון בעניין, וזה החליט שלא להפוך את ההחלטה. לאור כך, הוחלט בפלג בראשות וילנר וטובי על אימוץ השם "רשימה קומוניסטית חדשה" (רק"ח). עם זאת, המפלגה המשיכה להשתמש בשם המפלגה הקומוניסטית הישראלית במפגשיה הפנימיים כל עוד אין הכרח חוקי שלא להשתמש בשם זה. לדוגמה, בספרים בהוצאת המפלגה נרשם: הוצאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח).
1965-1989: רק"ח.
רשימה קומוניסטית חדשה (רק"ח) היה שמו של פלג בעל רוב ערבי שהתפלג מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית בין 1965 ל-1989. בשנת 1989 חזר לשמו הקודם, "המפלגה הקומוניסטית הישראלית".
רק"ח הוקמה בשנת 1965 כאשר התפלגה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). המתח בין קבוצת שמואל מיקוניס ומשה סנה, לבין תופיק טובי, אמיל חביבי ומאיר וילנר הגיע לשיאו בשנת 1964, כשברית המועצות העניקה את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה. אחמד בן-בלה קרא להשמדת ישראל עם קבלת הפרס, דבר שעורר ויכוח חריף במפלגה. ב-20 בספטמבר 1964 פרסם מיקוניס מאמר בעיתון המפלגה, "קול העם", ובו גינה את הענקת הפרס למנהיג ערבי המצהיר בראש חוצות על מחויבותו להשמדת ישראל. סירובו של אל-איתיחאד, עיתון המפלגה בערבית, לפרסם את המאמר העמיק את השסע. אירוע נוסף שתרם לפילוג - ב-8 בדצמבר 1964 נהרג אברהם ג'ורי, חייל בגרעין נח"ל מתנועת הנוער בנק"י, בשדות קיבוץ יד חנה בתקרית גבול עם חיילים ירדניים. קיומן של שתי ועידות מפלגתיות נפרדות באוגוסט 1965 הוכיח, כי הפילוג במק"י היה לעובדה מוגמרת. החברים הערבים במפלגה, ועמם חלק מהחברים היהודים אשר התנגדו לציונות הקימו את רק"ח. השם מק"י נשאר בידי הפלג הלאומי-יהודי משום שרוב חברי הכנסת של מק"י היו מן הפלג הזה.
ברית המועצות לא נקטה עמדה בשאלת הפילוג והקפידה להתייחס למק"י ולרק"ח באופן שווה, מצב זה השתנה ב-1967 כשבעקבות תמיכתה של מק"י במלחמת ששת הימים ניתקו ברית המועצות וארצות הגוש הקומוניסטי (פרט לרומניה) את קשריהם עם מק"י והכירו ברק"ח כמפלגה הקומוניסטית ה"רשמית" של ישראל.
רק"ח ראתה בציונות תנועה לאומית בורגנית המשרתת את האימפריאליזם ואת מלחמת ששת הימים כאקט של תוקפנות ישראלית. עוד מאפיין של רק"ח היה נאמנותה הבלתי מתפשרת לברית המועצות, היא הייתה בין המפלגות הקומוניסטיות הבודדות במערב שתמכה בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ונשארה נאמנה לקרמלין עשרות שנים לאחר שרוב המפלגות הקומוניסטיות ניערו את חוצנן משליטת מוסקבה. רק"ח תמכה בפוטש של אוגוסט כנגד מיכאיל גורבצ'וב ובדיון שעסק בשאלה למה ברית המועצות התמוטטה ניכרה אי הסכמה. לאחר ויכוחים רבים העמדה הרשמית הייתה שנפילתה של ברית המועצות הייתה כתוצאה מבגידת המנהיגים. דעת המיעוט הייתה שהסיבה הייתה בחוסר הדמוקרטיה. כיום יותר ויותר חברי מפלגה תומכים בעמדה השנייה.
למרות שבאופן רשמי הגדירה את עצמה כמפלגה קומוניסטית יהודית-ערבית רובם המכריע חבריה ומצבעיה היו ערביים ורבים מהם הכריזו שלמרות שאינם קומוניסטים הם מצביעים לרק"ח מכיוון שהיא המפלגה הלאומית-ערבית היחידה שפועלת בפוליטיקה הישראלית. ומנגד הואשמה על ידי כוחות משמאלה, כגון מצפן שנטשה את השאיפה למהפכה סוציאליסטית. מבחינה אידאולוגית גם החברים היהודים וגם החברים הערבים קיבלו את האידאולוגיה הקומוניסטית ולפיה פעלו במעגל הפנימי של המפלגה, וכך לדוגמה מזכ"ל המפלגה היה יהודי ובמוסדותיה נשמר רוב יהודי לפי העיקרון שמפלגה קומוניסטית צריכה לשקף את המצב הדמוגרפי בארצה, אולם כאשר המפלגה הפיצה תעמולה והתמודדה במעגלים ציבוריים היא הדגישה את הפן הלאומי-פלסטיני תוך צמצום דרסטי של התעמולה המעמדית-סוציאליסטית עד כמעט להיעלמותה בתקופות מסוימות.