ערים מאפשרות שורה של תנאים ראשוניים המאפשרים התפתחות אישית טובה יותר וכן תנועה קולקטיבית שאיננה זמינה במרחבים כפריים. בראש ובראשונה, נופים עירוניים מציעים ללהט"בים סיכויים טובים יותר לפגוש להט"בים אחרים וליצור רשתות וקשרים. פלטפורמה אידיאלית אחת במסגרת זו הייתה שוק העבודה החופשי של חברות קפיטליסטיות רבות אשר פיתו אנשים להתנתק ממשפחות הגרעין המסורתיות שפוגעות לעיתים קרובות במטרה להמשיך בתעסוקה בערים גדולות יותר. המעבר למרחבים אלה העניק להם חירות חדשה בתחומי המיניות, הזהות והקרבה. יש חוקרים המתארים זאת כשלב של התנגדות נגד הציפיות המגבילות של נורמטיביות.
הלהט"בים העירוניים הדגימו דחיפה זו דרך שקעים שונים, כולל סגנון הלבוש שלהם, האופן שבו הם דיברו ונשאו את עצמם וכיצד בחרו לבנות קהילה. מנקודת מבט של מדעי החברה, היחסים בין הערים לקהילת הלהט"ב אינם רחוב חד סטרי. להט"בים מחזירים לא מעט יותר, אם לא יותר, במונחים של תרומות כלכליות ("כסף ורוד"), אקטיביזם ופוליטיקה.
גזעים.
להט"בים רבים נחשפו במהלך חייהם לדעות קדומות, סטריאוטיפים ואפליה - לא רק בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית, אלא גם על בסיס אפליה גזעית (צבע עור או זיהוי אתני) - ומיקרו-אגרסיות כלפי ביטויים שונים של הזהות החברתית שלהם. התנסות מסוג זה עשויה להיות מצידן של קבוצות שונות באוכלוסייה ההטרו-נורמטיבית, הא-מינית, או מתוך קהילת הלהט"ב עצמה, במיוחד כאשר הרכיב הדומיננטי בה מזדהה כ"לבן".
חלק מאנשי הלהט"בים הצבעוניים אינם חשים בנוח ומיוצגים במרחבי הלהט"ב. סקירה מקיפה ושיטתית של ספרות המחקר הקיימת שפורסמה סביב חוויותיהם של אנשים להט"ב צבעוניים מוצאת נושא משותף להדרה במרחבי להטב"ים לבנים ברובם. המרחבים הללו נשלטים בדרך כלל על ידי אנשים לבנים שמקדמים ערכים לבנים ומערביים, ולעיתים קרובות מותירים אנשים פרטיים של להט"בים בעלי צבע אחר בתחושה כי הם חייבים לבחור בין הקהילה הגזעית שלהם לבין קהילתם המינית והמינית. באופן כללי, החברה המערבית תקודד לעיתים קרובות בעדינות "הומו" כאדם "לבן" ואנשים להט"בים לבנים נתפסים לעיתים קרובות כפנים של תרבות וערכים להט"בים.
נושא היציאה וחשיפת הנטייה המינית והזהות המגדרית לציבור קשור לערכים ולציפיות לבנות בדיונים המיינסטרים. כאשר תרבות מערבית לבנה שמה ערך ליכולת לדבר בגלוי על זהותו עם המשפחה, מחקר מסוים מצא כי משתתפי הלהט"בים הצבעוניים ראו את שתיקת משפחתם לגבי זהותם כתומכת ומקבלת. למשל, תרבויות קולקטיביסטיות רואות בתהליך היציאה עניין משפחתי ולא פרטני. יתר על כן, היום הבין לאומי ליציאה מהארון (11 באוקטובר) יוצא ממרכז נקודות מבט לבנות כאירוע שנועד לעזור לאדם להט"ב להרגיש משוחרר ונוח בעורו. עם זאת, עבור חלק מאנשי הלהט"ב הצבעוניים, יום היציאה הבין לאומי נתפס באור שלילי בקהילות צבעוניות, ליציאה בפומבי יכולות להיות השלכות שליליות, תוך סיכון תחושת הביטחון האישית שלהן כמו גם היחסים המשפחתיים והקהילתיים שלהם. אנשי להט"ב לבנים נוטים לדחות באופן קולקטיבי את ההבדלים הללו בפרספקטיבה ביציאה מהארון וכתוצאה מכך מבודדים עוד יותר את אחיהם הלהט"בים בגדר צבעם.
סמלים.
דגלי הקשת או הקשת בענן הפכו סמלי הקהילה הלהט"בית. סמל הלמבה היווני ("L" המסמל שחרור), משולשים, סרטים וסמלי מגדר משמשים גם כסמל "קבלת הומואים". ישנם סוגים רבים של דגלים המייצגים חלוקות משנה בקהילה הגאה, אך הנפוץ ביותר הוא דגל הקשת. לדברי האמן האמריקאי גילברט בייקר, יוצר דגל הקשת הידוע, כל צבע מייצג ערך בקהילה:
מאוחר יותר הוסרו מהדגל הצבע הורוד והאינדיגו, וכתוצאה מכך הוצג הדגל של ימינו שהוצג לראשונה במצעד גאווה בשנת 1979. דגלים אחרים כוללים את דגל הניצחון על מחלת האיידס, "דגל הגאווה מעור" ו-"דגל הגאווה של הדובים".
סמל הלמדא אומץ במקור על ידי ברית הפעילים הגאים בניו יורק (Gay Activists Alliance) בשנת 1970 לאחר שהתנתקו מהחזית הגדולה יותר לשחרור הומואים. האות למדא נבחרה מכיוון שאנשים עלולים לבלבל אותה לסמל קולג' ולא להכיר בו כסמל של קהילה הומוסקסואלית אלא אם כן היא מעורבת בפועל בקהילה. כבר בדצמבר 1974 הוכרזה הלמדא רשמית כסמל הבינלאומי לזכויות הומוסקסואלים ולסביות על ידי הקונגרס הבינלאומי לזכויות הומואים באדינבורו, סקוטלנד".
המשולש הוורוד הפך לסמל לקהילה הגאה לאחר השואה. לא רק שהוא ייצגה יהודים, אלא הומוסקסואלים שנהרגו בגלל החוק הגרמני באותה תקופה. במהלך השואה הלכו הומוסקסואלים עם משולשים ורודים עליהם כדי שיבחינו בינם לבין יהודים, אסירים רגילים ואסירים פוליטיים. המשולש השחור הוא סמל לנקבות לסביות באותה תקופה.
המשולש הורוד והצהוב שימש לסימון הומוסקסואלים יהודים. לסמלים מגדריים ישנה רשימה ארוכה הרבה יותר של וריאציות של יחסים הומוסקסואליים או דו-מיניים שניתן לזהות אותם בבירור, אך ייתכן שלא ניתן לראות אותם באופן פופולרי כמו הסמלים האחרים. סמלים נוספים המתייחסים לקהילה הגאה או גאוות הומוסקסואלים כוללים את סרטון המודעות להתאבדות הומואים, סרטים למודעות למחלת האיידס, "פרחי קרנף" ו-"קרנף סגול".
בסתיו 1995 אימץ הקמפיין לזכויות האדם סמליל (לוגו) (שלט שווה צהוב על ריבוע כחול עמוק) שהפך לאחד הסמלים המוכרים ביותר של הקהילה הלסבית, ההומוסקסואלית, הביסקסואלית והטרנסג'נדרית. ניתן להבחין בלוגו ברחבי העולם שהפך לשם נרדף למאבק למען שוויון זכויות לאנשי להט"ב.
אחד השינויים הבולטים לאחרונה בוצע בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-8 ביוני 2017. שם הוספו שני פסים חדשים לדגל הלהט"ב המסורתי, אחד שחור ואחד חום. אלה נועדו להדגיש את חברי הצבע בקהילה הרחבה יותר של להט"בקאא - לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, קווירים, אינטרסקסים, א-מיניים (LGBTQIA).
הקהילה הגאה בישראל.
כמו במקומות אחרים, גם בישראל של שנות ה-50 עד ה-80 של המאה ה-20 התמודדו הומואים ולסביות עם מציאות קשה. התנסות זו עודדה היווצרותה של קהילה, שהתכנסה סביב דמויות כמו תיאו מינץ, וסביב ארגונים שונים, כגון אגודת הלהט"ב או ארגון "קל"ף". יחד עם זאת, בשלהי המאה ה-20 גברה הסובלנות גם בחברה הישראלית. בעשור הראשון של המאה ה-21 ניתן היה לזהות שני תהליכים מנוגדים: הקהילה אמנם גדלה והתחזקה, ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים, מחד גיסא. אבל מאידך גיסא, פחות להטב"ים ראו עצמם חלק מ"קהילה". בערים כמו תל אביב, להט"בים רבים אינם רואים עוד צורך בשיוך קהילתי.
חברה.
בישראל קיימת קהילה להט"בית פעילה, עם פסטיבלי גאווה שנתיים, שמתקיימים בתל אביב וירושלים מאז שנת 1998. אירועי גאווה מתקיימים גם באופן קבוע בערים חיפה, פתח תקווה, חדרה, רעננה, אילת, וראשון לציון. בשנת 2016, מצעד הגאווה הראשון אי פעם שנקבע בבאר שבע בוטל על ידי בית המשפט העליון בישראל בשל חששות ביטחוניים, אך התקיים עם אלפי משתתפים בכל שנה לאחר מכן. ישראל היא אחת מתוך 11 מדינות זרות שיש להן ארגון חבר בקבוצת הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG) האמריקאית, בשם תהל"ה. מצעד הגאווה בתל אביב הוא הגדול ביותר במזרח התיכון. בשנת 2016, דווח על כ-200,000 משתתפים במהלכו. המצעד הוא חגיגת הגאווה הגדולה ביותר ביבשת אסיה, ובשנת 2017 משך יותר מ-200,000 איש, שמתוכם כ-30,000 מהם תיירים. בשנת 2018 מספר המשתתפים דווח כי גדל ביותר מ-250,000, ושוב מעל ל-250,000 משתתפים בשנת 2019.
ב-2019 הודיעה עמותת האגודה למען הלהט"ב בישראל כי אירועים ומצעדי גאווה יתקיימו ב-12 ערים שמעולם לא התקיימו בהן לפני, כגון טבריה, בית שמש, זכרון יעקב, רמת גן, פתח תקווה, פרדס חנה-כרכור, נתניה, רעננה, יבנה וקריית ביאליק וכ-50 אירועים ברחבי הארץ סך הכל. בנוסף, התקיימה במתחם שרונה החתונה הגאה הגדולה בישראל.
בריאות.
ב-23 בפברואר 2016 אישר משרד הבריאות תוכנית לטיפול מונע לפני חשיפה (PrEP) להפחתת ההעברה של מחלת HIV. מה שהופך את ישראל לאחת המדינות הראשונות ליישם אותה. התרופות מועברות במרכזי איידס בבתי חולים ובמרפאות המשרתים את קהילת הלהט"ב, בנוסף למרפאות קופות חולים.
בשנת 2020, מעצב הפנים הישראלי ינאי פרישר גוטמן ייסד את העמותה "קליניקה למשפחה גאה" אשר מתמקדת בייעוץ ותמיכה מקצועית ומשפטית, טיפול רגשי בילדים ומתבגרים, הדרכה וגישור בין זוגות וליווי בתהליך הורות להט"בית.
מדיה.
אחד העיתונים הישראלים הראשונים שסקר את נושא האזרחים ההומוסקסואליים היה מאמר משנת 1962 בהעולם הזה עד סגירתו ב-1993. בנימה סנסציוניסטית התריע העיתון מפני תנועת "מחתרת סודית" בתוך ישראל. בין השנים 1989–2001 שימש מגזין הלהט"ב קל"ף חזק עבור ביטוי ספרותי ואידאולוגי לנשים לסביות שהיו פעילות בארגון קל"ף. בשנת 1990 יצא כתב העת הדו-חודשי, נתיב נוסף מטעם אגודת הלהט"ב, עד סגירתו ב-1994. בסך הכל הוציא לאור כ-15 בגיליונות שעסקו בתכנים שנחשבו למיינסטרים, כגון אקטואליה, פוליטיקה, איידס, וההימצאות בתוך "הארון" בקרב הקהילה.