היינריך ריינהולד, ששמו העברי היה יחיאל, נולד בברלין בירת גרמניה ב-1916. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. בשנת 1937 הצטרף למשטרת היישובים העבריים ושירת בצפת. בעת שירותו קשר קשרים עם קצין יהודי במשטרת המנדט בשם מקס שינדלר, שהיה בעברו עורך דין וחוקר משטרה בברלין. בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי והוצב ביחידת קומנדו במסגרת הבאפס, שבה התמחה בחבלה והגיע לדרגת סמל. ב-25 במאי 1946 שוחרר מהצבא הבריטי כשדרגתו בעת השחרור רב-סמל. לאחר השחרור נתקבל לעבודה בשק"ם הבריטי ה-NAAFI. באותה עת הצטרף לאצ"ל בחיפה. בארגון ניתן לו הכינוי המחתרתי "ינאי" והוא הדריך את חברי הארגון בחבלה. ריינהולד השתתף בניסיון להטביע את אחת מאוניות הצי הבריטי. הכוונה הייתה להחדיר חביות נפץ לשטח הנמל באמצעות מכונית של הצי הבריטי, וריינהולד נבחר לנהוג במכונית בגלל מראהו החיצוני שהתאים לחייל בריטי, אך הפעולה בוטלה עקב תקלה.
סוכן הבולשת באצ"ל.
הסברה שרווחה באצ"ל הייתה כי בזמן היותו של ריינהולד בחיפה הצליחה הבולשת הבריטית לגייסו כסוכן, וכי ריינהולד היה לסוכן הבכיר של הבריטים שפעל בשורות האצ"ל. באפריל 1946 עבר לירושלים, שם שימש מדריך בקורס למפקדים של האצ"ל, שבמסגרתו לימד את חניכיו להרכיב מטעני נפץ והדריך אותם אף באימוני שדה.
הפיצוץ במלון המלך דוד.
מלון המלך דוד בירושלים היה המפואר במלונות ארץ ישראל בתקופת המנדט. בשנת 1938 העביר ממשל השלטון המנדטורי את מושבו לאגף הדרומי של המלון ושיכן בו משרדים אזרחיים וצבאיים בראשותם של פקידים וקצינים בכירים. מקום מושבו של ג'ון שאו, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, היה אף הוא במלון.
אירועי "השבת השחורה" גרמו לתנועת המרי העברי לרצות להגיב והמלון נבחר על ידי מפקדת "ההגנה" בראשותו של ראש המטה הארצי משה סנה כמטרה לפעולת חבלה של האצ"ל, אך עקב התערבותו של נשיא ההסתדרות הציונית חיים ויצמן, שתבע להפסיק את המאבק המזוין בבריטים, חזרה בה מכוונתה. מפקד האצ"ל מנחם בגין החליט בכל זאת להוציא את מעשה החבלה אל הפועל.
ב-22 ביולי 1946, בצהרי היום, משרדי הממשל המנדטורי שבבניין המו אדם. קבוצת אנשי אצ"ל מחופשים למלצרים סודנים הכניסה למלון כדי חלב גדולים, ובהם חומר נפץ, הפעילה את מנגנוני ההשהיה וברחה. הפיצוץ הרס את כל האגף הדרומי של מלון המלך דוד, על כל קומותיו. בפיצוץ נהרגו קרוב למאה אנשים, בריטים, ערבים ויהודים ועשרות נפצעו.
הפעולה הביאה לסיום שיתוף הפעולה בין שלושת ארגוני המחתרת ולפירוק תנועת המרי העברי והגבירה את האיבה שבין ההגנה לבין האצ"ל והלח"י. האצ"ל טען לימים כי סמוך למועד הפיצוץ הוא הודיע עליו למערכת העיתון "פלסטיין פוסט" ואף לקונסוליה הצרפתית.
כן טען האצ"ל (לאחר שהתברר דבר בגידתו של ריינהולד) שריינהולד, שהיה שותף לביצוע הפעולה, לא הצליח להעביר בזמן אזהרה למפעיליו על אודות ההתקפה הצפויה על המלון, והללו העדיפו שלא לפעול כל עוד לא הגיעה התראה מפורשת.
הפיצוץ בתחנת הרכבת בירושלים.
בבוקר 30 באוקטובר 1946 התכנסו מספר אנשי אצ"ל בדירת אחד מחברי המחתרת בירושלים. מפקדם הציג בפניהם שלוש מזוודות נפץ ושק עם כלי נשק לקראת משימתם הבאה. ריינהולד שנועד להיות מפקד הפעולה לא הגיע לפגישה, וההנחה הייתה כי נאסר. הוא גם לא נמצא בחיפוש שאנשי האצ"ל ערכו בדירתו. המשימה שהוטלה על הכוח הייתה פיצוץ תחנת הרכבת בירושלים, כחלק ממאמצי הארגון לפגוע בתשתיות ששימשו את הממשלה והצבא הבריטיים, ולנסות לשתק את התנהלות השלטון באמצעות התקפות חוזרות על מתקניו. בפעולה השתתפו שמונה צעירים. שניים מהם כבר שהו בתחנה, מחופשים לסבּלים ערבים. יתר השישה הגיעו למקום במכונית, בהם מאיר פיינשטיין שנהג במכונית, ושני חברי מחתרת, גבר ואישה, שעמדו להתחזות לזוג נאהבים. כשהגיעו לתחנה נטלו חברי המחתרת שהתחזו לסבלים את המזוודות שבהן הוטמנו המטענים והניחום ליד קופות התחנה, אז הוצאו הנצרות והמזוודות מולכדו.
אנשי המחתרת חזרו אל המכונית, אולם הגבר והאישה שהתחזו לנאהבים נשארו בתחנה כדי להזהיר את האנשים שבתחנה מראש על הפיצוץ, זאת מאחר שהאצ"ל לא רצה שיפגעו אנשים אלא שתפגע התחנה בלבד והחליט לפרסם אזהרה. האישה הוציאה מתיקה מפת בד לבנה גדולה ופרשה אותה על המזוודות. על הבד נרשם בעברית, בערבית ובאנגלית "סכנה מוקשים!" ומתחת צויר סמל האצ"ל. בני הזוג התחילו להתרחק, אולם שני ערבים שהיו בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים במקום לדלוק אחריהם. שניהם הוקפו בהמון רב. אחד המאבטחים שלף אקדח וירה מעל ראשי האנשים. האישה הצליחה להיחלץ מאחד הערבים שאחז בה, ומשתתפי הפעולה זינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום. בתחילה נראה היה כי הצליחו להימלט, אך לאחר רגע ניתכה אש כבדה מכל עבר ושריונית בריטית החלה לדלוק אחריהם. המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, אז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ושתתה דם. פיינשטיין רץ אל עבר בית מחסה ונכנס אליו. בעקבותיו הגיעו השוטרים שעקבו אחרי סימני הדם ועצרו אותו. מלבדו נתפסו שלושה ממשתתפי הפעולה האחרים. בינתיים ניסה קצין חבלה בריטי לנטרל את הפצצה, אולם זו התפוצצה, הרגה אותו וגרמה להרס בתחנה.
הבגידה נחשפה.
לאחר הפעולה בתחנת הרכבת החלו אנשי אצ"ל לחפשו ועד מהרה נתברר להם כי ריינהולד – "ינאי", מי שהיה אמור להיות מפקד הפעולה ונעדר ממנה, הוא שהודיע לבריטים מראש על הפעולה, וכך נפלו משתתפי הפעולה לתוך המארב.
כבר לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד היו מי שחשדו כי ריינהולד היה מקור להדלפות מידע על מחסני התחמושת של האצ"ל ולהלשנות על אנשי האצ"ל. אך לא היו ראיות לכך והוא אף ידע לרכוש את אמונם בכוח אישיותו ובזכות מומחיותו בחבלה. עתה נזכרו אנשי האצ"ל כי בפעולה לפיצוץ מלון המלך דוד, שבה נועד לו התפקיד להכין את מטעני החבלה ומנגנוני ההשהיה, נודע לו על כך רק לאחר שהועבר, 24 שעות לפני הפעולה, למקום מסתור. אנשי האצ"ל נזכרו כי הוא היה מתוח ועצבני וניסה באמתלות שונות לשכנע את חבריו לעכב את הפעולה וכן ביקש לצאת מן המסתור "רק לחצי שעה", אך מפקד הפעולה אסר על אנשיו לעזוב את המקום וכך נמנעה ממנו האפשרות להזהיר את הבריטים והללו לא פינו את המלון.
גורלו.
לאחר הפעולה בתחנת הרכבת ריינהולד נעלם. בחיפוש שערכו בחדרו בשכונת רחביה נתגלו ראיות כי ניהל פרשיות אהבים עם כמה נשים בעת ובעונה אחת וכי היה קלפן. עקבותיו נעלמו אך אנשי האצ"ל לא הרפו. נתברר להם כי אמו של ריינהולד מתגוררת בכפר יונה. הם בדקו את דברי הדואר שלה וממכתבים ששלח לה נתגלה להם כי באותה עת, ב-1947, נמצא בנה בבלגיה. אליהו לנקין, מפקד האצ"ל באירופה, הטיל על אחד מאנשי האצ"ל, מרדכי שני, לצאת לבלגיה ולחטוף את ריינהולד. הסברה הייתה כי מטרת החטיפה הייתה חיסולו של ריינהולד. לשני נמסרה תמונתו של ריינהולד והוא הכין העתקים מן התמונה ושלח אותם לכל אירוע יהודי בבלגיה ובהולנד עם אחד מאנשיו כדי שינסה לאתרו ולזהותו אם יגיע לאירוע, אולם ריינהולד נזהר לנפשו ולא הגיע לאירועים.
במרץ 1947, כאשר ד"ר שמשון יוניצ'מן, מבכירי התנועה הרוויזיוניסטית, ביקר בבלגיה ביקש ממנו שני לערוך אזכרה בבריסל לעולה הגרדום שלמה בן-יוסף ולפרסם אותה ברבים, שמא יתפתה ריינהולד לבוא אליה גם הוא. ואכן כך קרה; בתום האזכרה ניגש אל הד"ר יוניצ'מן צעיר בלונדיני והציג עצמו כבית"רי לשעבר. שני שנכח אף הוא באולם זיהה את האיש והחל לעקוב אחריו. המטרה הייתה למשוך אותו למלכודת ולחסלו. ההזדמנות נוצרה כשריינהולד התפתה לבוא לפגישה עם שליחי האצ"ל ונכנס למונית. נהג המונית היה יהודי בלגי איש האצ"ל. בדרך עצר הנהג ולמונית נכנסו אחיו של הנהג ומרדכי שני. שני החל להלום בקת אקדח על ראשו של ריינהולד שלאחר מספר מהלומות איבד את הכרתו. אלא שתוך כדי כך הבחין הנהג במראה במכונית העוקבת אחריו. החל מרדף כשהמכונית העוקבת מנסה להדביקם. לפתע נתקעה מכוניתם בתעלה והמכונית הרודפת הצליחה להדביקם. מרדכי שני וחבריו הצליחו להשליך למי התעלה את כלי נשקם ואז הקיפו אותם שוטרים בלגים ועמם שני אנשים בלבוש אזרחי, שרק לאחר מכן נתברר כי היו אנשי הבולשת הבריטית. שלושת העצורים מסרו לשוטרים הסבר לחטיפה באומרם כי הם ניצולי השואה וכי ריינהולד הוא קאפו לשעבר שהם באו לנקום בו.
שלושת החוטפים הועמדו לדין. מרדכי שני נדון לשלוש שנות מאסר על חטיפה ולשישה חודשי מאסר נוספים על כניסה בלתי חוקית לבלגיה ואילו כל אחד משני האחים נדון לעשרים חודשי מאסר ושוחררו בתום שנה. לאחר כשנה במאסר נתבשר שני כי הוא עומד להשתחרר, אולם בהציצו בתעודת השחרור גילה כי הוא עומד להיות משוחרר אל אזור הכיבוש הבריטי בברלין, מאחר שהוא חתום על מסמך שלפיו הוא מצהיר (בשמו הבדוי) כי בכוונתו להגיע לשם. היה ברור לו כי המסמך המזויף הוא תוצרת הבולשת הבריטית שרצתה למשוך אותו לאזור הבריטי כדי לחקור אותו על פעולות האצ"ל באירופה. שני העדיף להישאר בכלא עד תום תקופת מאסרו.
ריינהולד עצמו, לאחר שחולץ מן המונית, היה יומיים במעצר ושוחרר לאחר התערבות המשלחת הצבאית הבריטית בבריסל, שטענה כי הוא חייל בריטי שהסתבך בקטטה ויישפט בבריטניה. הוא הועבר לאנגליה ושם נעלמו עקבותיו, ומאז לא נודע עליו דבר.
רמז לגורלו של ריינהולד היה בשנת 2005, כאשר אחותו, אווה ברלין, תושבת העיר פרינסטון בניו ג'רזי, פרסמה באתרי גניאולוגיה באינטרנט, כי היא מבקשת פרטים מכל היודע מקום הימצאו, במילים אלה:
מכך שבמשך כ-60 שנה לא יצר ריינהולד קשר עם אחותו, ניתן אולי ללמוד כי המוות מצאוֹ לפני זמן רב.
גילויים מאוחרים.
מחקרו של נרי אריאלי.