יצירתה הכוריאוגרפית היחידה הייתה "פרפרים" (Le papillon) (1860) שכתבה לתלמידתה אמה ליוורי, הזכורה במותה בשנת 1863, כשתלבושתה עלתה באש בגלל עששית גז ששימשה לתאורת הבמה. יוהאן שטראוס הבן הלחין את "מארי טליוני פולקה" (אופוס 173) לכבוד אחייניתה של מארי טליוני, מארי "פול" טליוני, הידועה גם כ"מארי הצעירה". כיון שהשתיים נשאו אותו שם, נוטים לבלבל ביניהן.
בשנים הבאות לימדה טליוני באנגליה ריקודי חברה וריקודים סלוניים לילדים ולנשות החברה של לונדון; כמו כן לימדה בלט למספר מוגבל של תלמידים.
מוות.
טליוני מתה במרסיי ב-22 באפריל 1884, יום לפני מלאת לה 80. גופתה הועברה לפריז. יש חילוקי דעות בשאלה, אם היא קבורה במונמארטר או בפר לשז, או אם חלקת הקבר במונמארטר שייכת לאמה. רקדניות מקומיות התחילו להניח את נעלי הבלט הבלויות שלהן על הקבר במונמארטר כמנחה וכהכרת תודה לרקדנית הראשונה על קצות האצבעות.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:רקדניות בלט]]
[[קטגוריה:פרימה בלרינות]]
[[קטגוריה:משפחת טליוני]]
[[קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1804]]
[[קטגוריה:נפטרות ב-1884]]
קרב בולימוב
הקרב על בולימוב היה קרב במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, שנערך ב-31 בינואר 1915 בין צבאות האימפריה הגרמנית והאימפריה הרוסית, באזור פולין הקונגרסאית (כיום חלק מפולין) בקרבת בולימוב. הקרב, שהסתיים ללא הכרעה, נחשב כהקדמה לקרב השני על האגמים המזוריים, והיה המתקפה השלישית שערך הצבא הגרמני באזור וורשה.
הקרב.
הארמייה התשיעית הגרמנית בראשות אוגוסט פון מקנזן תקפה את הארמייה השנייה של הצבא הרוסי, תחת גנרל סמירנוב, באזור הכפר הפולני בולימוב, הסמוך לקו הרכבת המחבר בין לודז' ווורשה, והעמקים ממערב לוורשה.
הקרב על בולימוב היה הניסיון הראשון שעשו הגרמנים בשימוש בקנה מידה גדול בגז רעיל. אולם שמונה-עשר אלף פגזי הגז, ששוגרו במסגרת ההרעשה הארטילרית המקדימה של החזית הרוסית, לא הוכיחו את עצמם, מכיוון שהגז המבוסס על ברום מסוג Xylyl bromide (סוג של גז מדמיע), נישא עם הרוח חזרה לקווים הגרמניים . הגז גרם לנפגעים מעטים, אם בכלל, משום שמזג האוויר הקר גרם לו לקפוא, ובכך הפך אותו לבלתי יעיל.
כישלונה של מתקפת הגז גרם לפיקוד הגרמני לבטל את המשך המתקפה. הרוסים הגיבו בשליחת 11 דיוויזיות, בפיקוד וסילי גורקו למתקפת נגד. אש הארטילריה הגרמנית בלמה את מתקפת הנגד הרוסית, לאחר שהאחרונים ספגו כ-40,000 נפגעים.
הפיקוד הרוסי לא הבין את המשמעות של השימוש שעשו הגרמנים בגז רעיל, ולא ייחס לה חשיבות, בגלל כישלונה, ולכן לא טרח לדווח עליה לבעלות הברית המערביות של רוסיה (צרפת ובריטניה). השימוש הבא של הגרמנים בגז רעיל היה במסגרת קרב איפר השני באפריל 1915, במהלכו הביא השימוש בגז לתוצאות מרשימות הרבה יותר.
מוזיאון השלום (קוריאה הצפונית)
מוזיאון השלום של קוריאה הצפונית הוא מוזיאון בקוריאה הצפונית, אשר מנציח את זכרה של מלחמת קוריאה שהתקיימה בין השנים 1950–1953.
המוזיאון ממוקם בסמוך לשרידיו של פאנמונג'ון (Panmunjom), כפר קטן במחוז צפון חוואנגחאייה, בבניין בו נחתם הסכם שביתת הנשק שסיים את מלחמת קוריאה בתאריך 27 ביולי 1953. בניין המוזיאון הוא השריד האחרון שנותר מהכפר, שנחרב במהלך המלחמה.
המוזיאון כולל מספר תערוכות המתייחסות לאירועי מלחמת קוריאה, כמו גם ליחסי קוריאה הצפונית-קוריאה הדרומית ויחסי קוריאה הצפונית-ארצות הברית. בין היתר, מציג המוזיאון את כלי הנשק בהם נעשה שימוש במהלך "תקרית הגרזן" משנת 1976.
מיס תבל 1956
מיס תבל 1956 היא תחרות מיס תבל החמישית במספרה. נערכה באודיטוריום של לונג ביץ' בקליפורניה שבארצות הברית.
אלברו מורטה
אַלְבַרוֹ מוֹרְטֶה (בספרדית: Álvaro Morte; נולד ב-23 בפברואר 1975) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ספרדי. ידוע בשל דמותו של סרחיו מרקינה ("אל פרופסור"), אותה גילם בסדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר".
ביוגרפיה.
מורטה נולד בחבל אנדלוסיה בספרד. תפקידו הראשון היה תפקיד אורח בסדרה "בית חולים מרכזי" בשנת 2002.
תפקידו הראשי הראשון היה דמותו של ריי בסדרה "פלאנטה 25" בשנים 2007–2008, בה הופיע ב-65 פרקים.
בשנת 2008 אובחן כחולה סרטן, לאחר שברגלו התפתח גידול. מורטה מחשיב את תקופת מחלתו לאחד האירועים המכוננים בחייו, וכאמרתו בעקבותיו החליט "לנצל כל יום בחיים".
בשנת 2012 שב אל עולם התיאטרון, והקים את החברה "300 Pistolas" והחל לעסוק כבמאי מחזות.
בשנת 2014 החל לשחק בעונה השלישית של הטלנובלה "El secreto de Puente Viejo", ושב עם תפקידו גם לעונה הרביעית.
בשנת 2015 שיחק בפרק אחד מתוך סדרת הפשע "ויקטור רוס" של ערוץ La 1.
בשנים 2021-2017, שיחק את הדמות, "אל פרופסור" (סרחיו מרקינה), בסדרת הטלוויזיה "בית הנייר", שנרכשה על ידי נטפליקס. הסדרה הפכה ל"סדרה שאינה דוברת אנגלית" הנצפית ביותר בחברה. מורטה היה מועמד על תפקידו בסדרה למספר פרסים.
בשנת 2018 שיחק בסרט הספרדי "מיראז'" שהופק על ידי נטפליקס.
בשנת 2019 החל לככב בסדרת הדרמה "המזח" בתפקיד אוסקר לצידה של ססיליה רות. את הסדרה יצר אלכס פינה (היוצר של "בית הנייר") לשירות של פריים וידאו, ובשנת 2020 שב עם תפקידו לעונה השנייה.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "The Head", מותחן פסיכולוגי של רשת HBO, לצדם של השחקנים ג'ון לינץ' וריכרד זאמל.
בשנת 2021 שיחק מורטה בסדרת הפנטזיה האמריקאית "מחזור כישור הזמן", אשר מבוססת על הספר מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן, ועלתה בשירות הסטרימינג של פריים וידאו.
בשנת 2022 ישחק בסדרה הטלוויזיה "Objetos", סדרת מתח אודות סחר בבני אדם בהפקה ספרדית-ארגנטינאית לצדה של אאוחניה סוארס. באותה השנה תעלה המיני-סדרה ""Boundless"," סדרה היסטורית ספרדית בה יגלם מורטה את מגלה הארצות חואן סבסטיאן אלקנו.
חיים אישיים.
מורטה נשוי לסטייליסטית בלנקה קלמנטה, ואב לזוג תאומים.
אלבארו מורטה
חתונה מבורכת
חתונה מבורכת (בפרסית: عروسی خوبان, תעתיק לאנגלית: Arousi-ye Khouban, שם באנגלית: Marriage of the Blessed) הוא סרט דרמה איראני, אשר בוים על ידי מוחסן מח'מלבאף בשנת 1989. בסרט מתוארת דמותו של צלם איראני בשם חאג'י פאקדל, המתמודד עם תסמיני פוסט טראומה, שבין היתר, נגרמו לו עקב חוויותיו ממלחמת איראן–עיראק. תסמינים אלו משפיעים על תפקודו היומיומי והאנשים הסובבים אותו.
תסמיני הפוסט טראומה מתבטאים בכך, שבמספר סצנות מוצגים גירויים ראייתיים ושמיעתיים, נייטרליים במהותם, אשר גורמים לחאג'י לשחזור הטראומה, ובחלק מהמקרים אף גורמים לו לאובדן בוחן מציאות.
חלק מהסרט הוא צבעוני וחלקו מצולם בשחור-לבן. כמו כן, נכללו בסרט גם מספר סצנות שלא בוימו מלכתחילה. סצנות אלו מתרחשות בין צוות הסרט לבין עוברים ושבים במוקדים מסוימים, ובין הצוות לבין שוטרים איראניים. בכך מוצגות גם פניה האמיתיות של טהראן בזמן הפקת הסרט.
לדברי הבמאי, מוחסן מח'מלבאף, ההשראה לסרט התבססה על מקרים דומים שחוו, חלק ממכריו וקרוביו השונים. מאז יציאתו לאקרנים, הוצג הסרט ביותר מ-60 פסטיבלי קולנוע שונים ברחבי העולם. בשנת יציאתו הוצג הסרט, בין היתר, בפסטיבל לוקרנו ה-42 בשווייץ, ובפסטיבל הקולנוע של פיגרה דה פוז הפורטוגזי.
תקציר העלילה.
פתיחת הסרט.
הסרט נפתח מנקודת מבט של עגלת מזון, המובלת במסדרון. במהלך הובלתה נראה בקצה המסדרון, אדם הלבוש בלבן, ורעש תנועת העגלה גורם לו לאחוז בראשו ולצעוק. כאשר העגלה מוכנסת לחדרה המיועד, נראים בו אנשים, אשר חלק מהם הוזים באופן מילולי ופיזי, התנהגות המדמה שדה קרב. בסצנה זו נראה לראשונה גיבור הסרט, חאג'י פּאקדל, שלזרועו מוזרקת תרופה. תוך כדי כך נזכר בחוויה משדה הקרב, ומוצגים סרטוני שחזור ותיעוד מקרבות יבשתיים ואוויריים של מלחמת איראן–עיראק. כך מתוודעים צופי הסרט לשגרת החיים באותו מרכז רפואי מסוים ולרעיון המרכזי של הסרט.
התמודדותו של חאג'י עם חיי החברה.
חאג'י משוחרר מאותו מרכז רפואי בלוויית ארוסתו, מהרי (Mehri), וקרוביו. רופאו ממליץ על מתן כדורים לצורך איזון מצבו הנפשי במקרה הצורך, וטוען שנישואיו הצפויים יביאו שמחה לחייו. בזמן נסיעתם של חאג'י וקרוביו ליעדם, נראים בצידי הדרך סיסמאות, המקושרות לאנשי דת שונים, וביניהם האייתוללה חומייני, וכנראה מהוות חלק מתעמולת המהפכה שהתרחשה ב-1979. עם הגעתם, חאג'י מביט במספר כרזות מסוימות, והקול שנוצר מתליית אחת הכרזות חוזר מספר פעמים. הגירוי הראייתי והשמיעתי גורמים להזעה על גבי פניו, והוא הוזה אנשי ביטחון ואזרחים ביחד עם קולות ירי ברחוב שבו הוא נמצא. מצב זה גורם לו לצרוח ולגעת בחוזקה בפניו. הסצנה מסתיימת בהכנסת כדורים לפיו על ידי קרוביו. זוהי הפעם הראשונה בה צופי הסרט עדים לתסמיני הפוסט טראומה, שמהם סובל חאג'י.
באחת הסצנות הבאות, נער בשם מאמאלי מבהיל בחורה האוחזת במגש, ועליו גרעיני פרי אדום. כתוצאה מהבהלה, המגש מועף ונוחת בחוזקה, והרצפה מוכתמת בצבע אדום. גירוי זה גורם לחאג'י לדמיין קול פיצוץ, אש מיתמרת, וחייל פצוע. גם מצב זה גורם לו לצרוח ולהחזיק בחוזקה את פניו.
בהמשך חאג'י מוכנס על ידי מהרי לחדר מסוים ובו תמונות, סרטים ומקרן. לאחר קריאה מבחוץ מהרי מפעילה את המקרן, ונצפה סרט שבו נראים בין היתר בני אדם הסובלים מתת תזונה באפריקה, בני אדם העוברים סימון על גבי מצחם, ומהומות בין היתר בלבנון. תוך כדי הצפייה מהרי מדברת עם חאג'י לגבי חתונתם, אך חאג'י מדבר על הנצפה בסרט. הצפייה גורמת לפניו להלבין והוא נע בחוסר נוחיות. תוך כדי מהרי גוערת בו על כך, שלא צריך להיות לו אכפת מבעיותיהם של אחרים בעולם.