נאמר לשמואל ואחיו שעליהם להתכונן, שכן תוך שלושה ימים גורלם יהיה כגורל הבריטים היות שסירבו להתאסלם, וניתנה להם האפשרות לאכול כאוות נפשם. הם לעומת זאת הם פנו לתפילות וצום.
ביום שבו הוחלט על הוצאתם להורג הם הובלו עירומים לפני חצר המלכות וכאשר אימו של טיפו סאהיב שנכחה במקום הבחינה בכך שהם נימולים הם נשאלו לגזעם כלומר מוצאם הם אמרו שהם שייכים לגזע "בני-ישראל". אימו של הסולטאן הפצירה בבנה להפסיק את ההוצאה להורג שכן לפי הקוראן הם שייכים לעם הספר. הסולטאן השתכנע וחס על חייהם.
התנאי להישארותם בחיים היה בכך שישהו בתור אורחים עם כל הפריוילגיות של בני המלוכה אך ללא אפשרות לצאת מתחומי הארמון.
ישנן מחלוקות לגבי הזמן בו נשארו האחים כאורחי הסולטאן. ההשערות נעות בין 3 שנים ל-14 שנים, יש האומרים רק כשנה.
הגרסה האמיתית היא כנראה כזו, האחים שהסולטאן חס על חייהם הוכרחו כאות הערכה על חייהם לשרת בצבא הסולטאן ונלחמו בשורותיו במשך כשנתיים עד אשר באחת ממלחמותיו או קרבותיו הגיעו לקוצ'ין ושם נפגשו עם יהודי האזור ובעזרתם הצליחו להימלט מפני הסולטאן ולחזור דרך מספר תלאות ועיכובים לבתיהם.
מסמכים בארכיון העיר פונה מראים ששמואל ואחיו יצחק, יחד עם מספר קצינים וחיילים נוספים נמלטו משבי והגיעו בשנת 1786 לעיר פונה.
החזרה לקהילה.
כאשר האחים חזרו לבתיהם ולחיק משפחותיהם הקהילה נדהמה שכן לא ידעו על כך שהאחים שרדו ושמם הלך לפניהם.
האחים אף גילו שנשותיהם התאבלו עליהם וישבו שבעה עליהם.
שמואל נאם בפני משפחתו והקהילה ואמר "בזמן היותי תלוי בין החיים ומוות נדרתי בפני השם שבמידה ואצא מכאן בחיים אקים בית תפילה להלל את השם ונפלאותיו" ואכן בכסף שקיבל מהסולטאן תכנן והחל את בנייתו של בית הכנסת הראשון של קהילת "בני-ישראל מהודו" בשם שער הרחמים (Gate Of Mercy)
האחים חזרו לשירות הבריטים ותרמו ידע נרחב על ארמון הסולטאן ושאר פרטים אותם קלטו במהלך שהותם בשבי וכן קישרו בין אחד מהווזירים (שרים)של טיפו סאהיב לבין הבריטים, על כך אימו של טיפו סאהיב אף הטילה קללה שבני משפחתו של שמואל וצאצאיו יסבלו למשך 7 דורות ושבכל דור ישרוד רק זכר אחד ולא יותר.
באחת הקרבות לאחר שחזרו לשירות הבריטים ניתן לאחים לקחת שלל מלחמה כאות הערכה על תרומתם הרבה לקרב והנהגתם את החיילים המקומיים ובעזרת השלל שכלל שקי מטבעות זהב בנו את בית הכנסת "שער הרחמים" ב-1796.
רוב המסמכים והראיות מראים שבניית בית הכנסת אשר נסתיים בתאריך 13.5.1796, נבנה בעזרת שכרם הצבאי של האחים שמואל ויצחק ותרומות מבני ובנות הקהילה ולא משלל או כסף שקיבלו מהסולטאן.
המעמד בקהילה.
על הקמת בית הכנסת הראשון של קהילת "בני-ישראל מהודו" במומבאי זכו שמואל יחזקאל דיווקר בתואר קומאדן מוקאדם (קומאדן-מהמילה commadent ומוקאדם-פירושו במרטהית יהודית נשיא, כלומר מפקד נשיא) וכן גם מספר בני משפחתו וצאצאיו וצאצאיהם, הנושא בתואר תפקד כמנהיג קהילת "בני-ישראל מהודו" והתואר עבר אך ורק בירושה אך היה יכול להישלל ולעבור לאדם אחר ממשפחת ה"קומאדן מוקאדם דיווקר" אם זקני העדה מצאו אותו כלא ראוי והחליטו פה אחד שהתואר יעבור לאדם אחר מצאצאי שמואל יחזקאל דיווקר.
משפחתו.
שמואל יחזקאל דיווקר היה נשוי לשתי נשים במקביל בהתאם לחוקי התנ"ך (ולא לפי השינויים שבוצעו במרבית קהילות ישראל). רג'ו באי ורהמאן באי (רחומה). מנישואין אלו נולדו לו שתי בנות, שם אחת היה דיאנה שנולדה ב-1777.
שמואל סיים את בניית בית הכנסת "שער הרחמים" במומבאי ב-1796, בהיותו בקוצ'ין בבית הכנסת פארדסי של קהילת קוצ'ין, רכש ספר תורה כדי לחנוך את בית הכנסת החדש במומבאי אך נפל למשכב בתחילת הדרך ונפטר ונקבר באירנקולם צפונית לקוצ'ין ב14 בכסליו 1797.
על מצבתו רשום:"This marks(the grave) of Rav Samuel,son of Ezekiel Diveker,Commadan Israel,who died on wednesday the 14th day of the month of Kislev in the year 1797"
ישנה גרסה נוספת הטוענת שקובץ מנאמני הסולטאן טיפו סאהיב זיהו את שמואל בהיותו בקוצ'ין והרעילו אותו או רצחו אותו בעזרת סכין או חרב.
הסולטאן עצמו נהרג במלחמת מייסור ה-4 בשנת 1799, כשנתיים לאחר פטירת שמואל.
היות שלא היו לו בנים אלא רק בנות, נשותיו החליטו לאמץ את אחיינו דאדא קמודן דיווקר (1777–1846), בן אחיו יצחק יחזקאל דיווקר (איסאג'י הסאג'י דיווקר) כדי שימשיך את שמו בהתאם למסורות אותם הימים. יצחק ירש את התואר קומאדן מוקאדם מאחיו ולאחריו בנו, שהיה גם בנו המאומץ של שמואל, ירש את התואר וכך עבר בירושה עד לצאצאו של דויד (דאדא) דיווקר. יוסף יצחק דיווקר (1854–1932), נכדו שהיה האחרון שנשא בתואר עד פטירתו והתואר אף כתוב על מצבתו שבבית העלמין ווארלי בהודו.
בנו של יוסף, חנוך יוסף דיווקר (1887–1970) ומשפחתו, כולל ילדי ילדיו האחרים של יוסף החלו להגר לישראל ב-1949 ורובם מתגוררים בישראל, עם גרעין גדול של המשפחה המתגורר בעיר אור עקיבא.
צאצאי שמואל יחזקאל דיווקר דרך נישואין בעיקר של הנשים מחוץ לקהילת "בני-ישראל מהודו" נפוצו אף לאירופה, האמריקות, אוסטרליה ועוד ובישראל רבים שינו את שם משפחתם מדיווקר ליוסף, שמואל וכדומה.
ישנן גם מספר משפחות בעלות שם המשפחה כגון דנדקר או טריגלו שהם צאצאיו כתוצאה מנישואין נשות דיווקר.
ישנם מספר צאצאים שאף קשורים וחברים בארגון "הבונים החופשיים".
בין צאצאיו הישירים ניתן למנות את המחזאי דויד חיים דיווקר והסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר .
מורשתו.
פרט לבית הכנסת שבנה "שערי הרחמים" בעיר מומבאי ב-1796 אשר חודש ב-1860 עם לוחית זיכרון בשמו בשלוש שפות: עברית, אנגלית ומרטהית יהודית.
הוחלט בבית הכנסת לערוך אזכרה בשמו בכל יום כיפור מאז שנת 1919, בית הכנסת הוציא ספרון לזכרו עם פרטים על חייו ב-1927.
במומבאי קיים רחוב על שמו:Samuel street ועל שם אחיו יצחק: Issaji street (שם הרחוב על שם יצחק שונה בשנת 2020)
"שער הרחמים" שאחרי בית הכנסת מכונה "סמאג'י חסאג'י" כלומר "שמואל יחזקאל" על שמו.
עד לתאריך 13.05.1896 נקרא בית הכנסת "סמאג'י חסאג'י" אך באותו היום הוחלט לשנותו לשם "שער הרחמים" הוא ידוע גם בכינוי "ז'וני מאשיד" כלומר בית הכנסת הישן.
עד לשנה 1889 צאצא של שמואל יחזקאל היה גם אחראי לבית הכנסת הראשון אך לאחר מכן הופסק הנוהג הזה.
בונג ג'ון-הו
בונג ג'ון-הו (בקוריאנית: 봉준호,) הוא במאי ותסריטאי דרום קוריאני, זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. בשנת 2019 זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן על סרטו "פרזיטים". הופע ברשימת טיים 100 של מגזין טיים בשנת 2020.
ביוגרפיה.
בונג נולד בטגו, שבדרום קוריאה והוא הצעיר מבין ארבעה ילדים. אביו, בונג סנג-גיון, היה מעצב גרפי, מעצב תעשייתי ופרופסור לאמנות באוניברסיטת יונגונגם וראש המחלקה לאמנות במכון הלאומי לקולנוע; אמו, פרק-סו יאנג, הייתה עקרת בית במשרה מלאה. אביו פרש מהמכון הטכנולוגי של סיאול כפרופסור לעיצוב בשנת 2007 ונפטר בשנת 2017. סבו מצד אמו של בונג, פארק טאווון, היה סופר מוערך בהכיבוש היפני בקוריאה. בזמן שבונג היה בבית ספר יסודי, המשפחה עברה להתגורר בסיאול, והתגוררה בג'מסיל-דונג ליד נהר האן. בשנת 1988 נרשם בונג לאוניברסיטת יונסי, במגמת סוציולוגיה. הוא שירת שנתיים בצבא, בהתאם לשירות החובה של דרום קוריאה לפני שחזר ללימודים בשנת 1992. בהמשך הקים בונג, יחד עם סטודנטים מאוניברסיטאות שכנות, מועדון קולנוע בשם "דלת צהובה". כחבר במועדון, בונג עשה את סרטיו הראשונים. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת יונסי בשנת 1995. בין השנים 1994–1995 למד באקדמיה הקוריאנית לקולנוע.
קריירה.
לאחר סיום לימודיו, הוא בילה את חמש השנים הבאות בתפקידים שונים בהפקות סרטים של במאים אחרים. הוא שימש כעוזר במאי ותסריטי. בשנת 2000 השלים את הסרט הראשון שלו "כלבים נובחים אינם נושכים". הסרט, על מרצה זוטר באוניברסיטה שחוטף את הכלב של השכן, צולם באותו מתחם דירות בו התגורר בונג לאחר נישואיו. עם יציאתו לאקרנים, בפברואר 2000, הסרט זכה להתעניינות מסחרית מועטה אך קיבל כמה ביקורות חיוביות. הוא הוזמן למדור התחרויות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן בספרד, וזכה בפרסים בפסטיבל סלמדאנס ובפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בהונג קונג.
סרטו השני של בונג, "זיכרונות מרצח" (2003), היה פרויקט גדול בהרבה, שמבוסס על מחזה תיאטרון על רוצח סדרתי אמיתי, שהטיל אימה על עיירה כפרית בשנות השמונים ומעולם לא נתפס (אם כי חשוד הודה בפשע בשנת 2019). הפקת הסרט הייתה תהליך מורכב והוא קבע שיא מקומי למספר המיקומים בהם צולם. הוא יצא לאור באפריל 2003 וזכה מיד בהצלחה מסחרית וביקורות חיוביות. תוך זמן קצר הסרט מכר למעלה מחמישה מיליון כרטיסים, ושורה של פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, ופרס התאורה הטובה ביותר בטקס פרסי "הפעמון הגדול" ("האוסקר הקוריאני") בשנת 2003. אף על פי שלא הוזמן לפסטיבל קאן ופסטיבל ונציה, בסופו של דבר זכה הסרט בבכורה הבינלאומית שלו, שוב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן סבסטיאן, שם קיבל שלושה פרסים כולל פרס צדף הכסף לבמאי הטוב ביותר.