המורשת של הבלו נוט, היא אחת מהמורשות המשפיעות ביותר על המוזיקה המודרנית. החברה הייתה אחת מחברות התקליטים העצמאיות הגדולות בהיסטוריה, וקשה למצוא חברה אחרת שמתחרה בה במגוון הרחב של מוזיקאי צמרת ואלבומי מופת. בעיני רבים ממוזיקאי הג'אז היא הייתה מאז שנות הארבעים ועד היום החברה הטובה ביותר בשביל להקליט בה אלבום. במשך השנים החברה הרחיבה את יריעתה והיא מקליטה במגוון רחב של תחומים כולל למשל היפ הופ.
שמה של בלו נוט אוזכר בתחילת הסמפל "קנטלופ - פליפ פנטזיה" של להקת US3 ליצירתו של הנקוק, "אי המלונים".
פיליפו מרקטי
פיליפו מרקטי (באיטלקית: Filippo Marchetti; 26 בפברואר 1831 – 18 בינואר 1902) היה מלחין אופרה איטלקי. מרקטי, שפעל, כמוהו כמלחינים אחרים בזמנו, בצל גאוניותו של ורדי, השיג הצלחה אחת גדולה באופרה שלו משנת 1869, "רוי בלאס". מרקטי הלחין את המוזיקה עבור השיר של וסילה אלכסנדרי, "Oda gintei latine", השיר שזכה בחגיגות הלטיניות הראשונות במונפלייה, במאי 1878.
ביוגרפיה.
פיליפו מרקטי היה תלמידו של ג'וזפה לילו () וקרלו קונטי בקונסרבטוריון של נאפולי (). האופרה הראשונה שלו "Gentile da Varano" שהועלתה בטורינו בפברואר 1856 זכתה להצלחה. אותה הצלחה הושגה גם באופרה שלו "לה דמנטה" שהוצגה לראשונה בטורינו, 27 בנובמבר 1856. לאחר מכן מרקטי הלחין את "רומיאו ג'ולייטה" שהוצגה לראשונה בטריאסטה ב-25 באוקטובר 1865 עם קבלת פנים סבירה. אופרה זו הוצגה במילאנו בשנת 1867. כמו כל כך הרבה מלחינים איטלקים אחרים באותה תקופה, מרקטי זכה להצלחה הגדולה ביותר שלו עם "רוי בלאס" (שהוצגה בבית האופרה לה סקאלה ב-3 באפריל 1869). אופרה המבוססת על הדרמה רוי בלאס () מאת ויקטור הוגו. היצירה רוי בלאס מאת מרקטי הוצגה גם בגרמניה ובאנגליה. "גוסטבו ואזה" (שפורסמה בלה סקאלה, 7 בפברואר 1875) ו"דון ג'ובאני מאוסטריה" (שפורמה בטורינו, 11 במרץ 1880) היו בעיקר ​​יצירות שוליים שנשכחו.
מרקטי היה פרופסור לשירה ברומא ונשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה בשנת 1881.
בין צאצאיו הוא ג'וליו מרקטי ().
יצירות עיקריות.
האופרה "רוי בלאס", שנשכחה כמעט, בוצעה והוקלטה בשנת המאה למותו, והתגלתה כיצירה דרמטית מאוד וכתובה היטב.
בלו נוט (פירושונים)
פארק אווניו
שדרות מדיסון
שדרת מדיסון (באנגלית: Madison Avenue) היא שדרה המשתרעת מצפון לדרום ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
השדרה חד סטרית, ומאפשרת תנועה לכיוון צפון בלבד. מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מזוהה השדרה עם תעשיית הפרסום בארצות הברית.
השדרה נקראת על שם נשיא ארצות הברית הרביעי, ג'יימס מדיסון.
מהלך השדרה.
ראשיתה של השדרה בכיכר מדיסון (ברחוב 23) בדרום וקצהה הצפוני בגשר שדרת מדיסון ברחוב 138 בצפון האי. השדרה עוברת דרך מידטאון מנהטן, האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון של מנהטן), הארלם הספרדית והארלם.
ברחוב 26, לצד השדרה נמצא בעבר המדיסון סקוור גארדן (שכיום אינו ממוקם לצד השדרה, אולם עדיין קרוי על שמה).
בין הרחובות 57 ו-85, ממוקמות לאורך הרחוב חנויות אופנה רבות ובהן: גוצ'י, הרמס, פראדה, שאנל, אמפוריו ארמאני, אוסקר דה לה רנטה,ראלף לורן ,איב סן לורן, דולצ'ה וגבאנה, ורה וונג, בטסי ג'ונסון, ג'יאנפרנקו פרה, קרולינה הררה, ג'ימי צ'ו, כריסטיאן דיור, בולגארי, רוברטו קוואלי, דונה קארן, ז'יבנשי, ואן טיילור.
היסטוריה.
שדרת מדיסון לא הייתה חלק מתוכנית חברי הוועדה (1811). השדרה הוקמה בין השדרה הרביעית לשדרה החמישית בשנת 1936 בשל מאמצי איש הנדל"ן ועורך הדין סמיואל ראגלס (אשר רכש ופיתח את אזור גראמרסי פארק בשנת 1831, הקים את שדרת לקסינגטון שהובילה אל הפארק, ופיתח את כיכר יוניון).
בעת הקמתה הייתה השדרה דו סטרית, אולם ב-14 בינואר 1966 הפכה השדרה לחד סטרית, כשהתנועה נעה לכיוון צפון, בעוד שהשדרה החמישית הפכה חד סטרית ובה תנועה לכיוון דרום בלבד.
תעשיית הפרסום.
המונח "שדרת מדיסון" הפך לכינוי נרדף לתחום הפרסום בעיר ניו יורק. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 התמקמו לאורך השדרה משרדי פרסום רבים. במהלך השפל שפגע בעיר ניו יורק בשנות ה-60 וה-70 עזבו חלק ניכר מסוכנויות אלה את השדרה, וכיום נותרו בה חברות פרסום מועטות.
באדי ריץ'
ברנרד (באדי) ריץ' (באנגלית: Buddy Rich; 30 בספטמבר 1917 – 2 באפריל 1987) היה מתופף ג'אז ומוביל להקות ביג בנד אמריקאי יהודי.
ריץ' נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בנגינה על תופים, ומכונה עד היום בפי כמה מבקרים כ"מתופף הגדול בעולם". ריץ' נודע בשל הטכניקה המרשימה שלו, העוצמה והמהירות שלו, שנחשבות עד היום כחסרות תקדים בהשוואה לכל שאר המתופפים האחרים בהיסטוריה.
בחלוף הזמן התקבע מעמדו של ריץ' כוירטואוז וכמוזיקאי מחונן. ריץ' מכר את תקליטי המוזיקה שלו עם הלהקות אותן הוביל, ושבר שיא של כל הזמנים במכירת דיסקים של מוזיקת ג'אז.
ילדותו.
ריץ' נולד בברוקלין שבניו יורק לבס (לבית שקולניק) ורוברט ריץ', שחקני וודוויל. כשהיה בן שנה בלבד גילה אביו שבאדי הצעיר מסוגל לשמור על קצב קבוע בעזרת כף, ובגיל שמונה-עשר חודשים ריץ' החל כבר לנגן. כינויו בתקופת ילדותו היה "Traps the Drum Wonder" (טראפס, פלא התופים), ובשיא הקריירה שלו בתור ילד, הוא היה הילד הבדרן עם המשכורת השנייה הכי גבוהה בעולם, (אחרי ג'קי קוגן). בגיל אחת עשרה ריץ' החל להוביל הרכב.
הכשרתו.
ריץ' לא למד באופן מקצועי מעולם, למעשה הוא אמר שלמידה רק תפגום בכישרון המוזיקלי שלו. ריץ' אף טען שהוא לעולם אינו מתאמן, אלא מנגן אך ורק כאשר הוא מופיע. עם זאת, מרבית המומחים מטילים ספק בגרסה זו וטוענים כי אף על פי שסביר להניח שמעולם לא נטל חלק בשיעורי נגינה פורמליים הרי שאין זה סביר שלא התאמן. הסברה הרווחת היא שריץ' דווקא כן התאמן אך עשה זאת, מטעמים השמורים עמו, בסתר.
ריץ' העריך מאוד את המתופפים צ'יק וב, ג'ין קרופה ופילי ג'ו ג'ונס והושפע מהם.
הקריירה.
לאחר שניגן עם אמנים מקומיים רבים, החל ריץ' לנגן עם טומי דורסי ב-1939 ושיתף פעולה עם מוזיקאים חשובים כולל פרנק סינטרה. במקביל הוא ניגן עם בני קרטר ורבים אחרים, נוסף על כן הוא הוביל הרכב קטן משל עצמו, והופיע בהרכבים שונים כולל של הג'אז בפילהרמונית. על פי האגדה ריץ' החליט להתחיל להוביל ביג בנד משל עצמו בשנת 1944, וכשסיפר על כך לסינטרה, הלה כתב לו המחאה בסך 40,000 דולר, ואמר "בהצלחה, זה יעזור לך בתחילת הדרך".
את התזמורת שלו הוא הרכיב רק בשנות השישים, אך רוב הזמן מאז ועד למותו, התזמורת הצליחה בתקופה בה רוב להקותיו. ריץ' גם ניגן כמתופף אולפן בהקלטות רבות, כאשר המפורסמות ביותר שבהן היו ההקלטות של אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג, בהן הוא ניגן לצד הפסנתרן אוסקר פיטרסון והקונטרבסיסט ריי בראון. בשנים אלו הוא גם הופיע לעיתים תכופות בטונייט שואו של ג'וני קרסון.
בשנותיו האחרונות הופיע ריץ' בברים ואולמי הופעות יחד עם הרכבי ג'אז שונים. במקביל, מכר דיסקים של מוזיקת ג'אז מקורית משל עצמו ברחבי העולם.
השפעה ומורשת.
ריץ' נחשב לאחד המתופפים הטובים והמוערכים בהיסטוריית הג'אז והסווינג. סגנון נגינתו הייחודי נחשב לפורץ דרך כאשר היה מבין הראשונים שהביאו אל קדמת הבמה את התופים ככלי ראשי ולא משני כפי שהיה נהוג עד אותו זמן.
ריץ' השפיע רבות על המוזיקה ועל עולם התיפוף בכלל. רבים מן המתופפים הטובים בעולם העידו כי ריץ' היווה מודל לחיקוי עבורם.
מותו והנצחתו.
ריץ' המשיך לנגן ולהופיע עד סוף חייו. ב-2 באפריל 1987, הוא נפטר מדום לב במהלך ניתוח לטיפול בגידול ממאיר במוחו, חצי שנה לפני יום הולדתו ה-70, ונטמן בבית הקברות "פארק הזיכרון" בלוס אנג'לס.
מזה מספר שנים, נערך בארצות הברית כנס מתופפים שנתי לזכרו של ריץ' הנערך בנוכחות טובי המתופפים בעולם שמופיעים עם להקת הביג בנד המקורית שהוביל ריץ' במהלך שנות חייו. הכנס עוסק כל פעם בסגנון מוזיקה אחר. אחת ההופעות הזכורות ביותר שנערכו לזכרו של ריץ' הייתה של שלישיית המתופפים דייב וויקל, סטיב גאד וויני קוליוטה.
חיים אישיים.
ריץ' היה קנאי לפרטיותו וגם כאשר נשאל בראיונות על חייו הפרטיים סירב לספק פרטים על כך. הוא נישא לרקדנית מרי אליסון בשנת 1953 עמה היה בזוגיות עד לפטירתו, ונולדה להם בת אחת, קת'י ריץ' אשר הפכה גם היא למוזיקאית. בן דודו הוא השחקן, המפיק והתסריטאי ג'ונתן הייז (ג'ק שכטר).
רננה לשם
רננה לשם בן-גוריון (29 במרץ 1925 – 20 במאי 2008) הייתה מיקרוביולוגית ישראלית, ממייסדי המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה (לצדו של פרופ' אלכסנדר קינן) וסגנית יו"ר המכון, ופרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
לשם נולדה בירושלים בשנת 1925, בתם של פולה ודוד בן-גוריון, מראשי המדינה שבדרך (ולימים ראש ממשלת ישראל, הראשון). רננה הייתה בתם הצעירה, אחותם של גאולה ועמוס, והיחידה מבין השלושה שנולדה בארץ. בצעירותה הושפעה מאוד מספרו של זאב ז'בוטינסקי "שמשון", ובעקבות זאת ביקשה ממכריה לתקופה מסוימת לקרוא לה סמדר.
בהתקפה על שיירת הדסה ב-13 באפריל 1948, נהרג ארוסה של בן-גוריון, שהיה אז סטודנט צעיר.
בשנת 1950 קיבלה בן-גוריון תואר מוסמך במדעים בבקטריולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשט"ו-1956 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בבקטריולוגיה, "מחקר הגורמים המתנים את אלימות חיידק הדבר".
ב-1956 נישאה לדוד (דולי) לשם, מהנדס אווירונאוטיקה.
בשנים 1957–1958 עשתה פוסט-דוקטורט במכון פסטר לצדו של פרנסואה ז'קוב. משנת 1953 שימשה לשם כחוקרת במחלקה לגנטיקה בקטריאלית במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.