תוכנית HOPE VI (Housing Opportunities for People Everywhere) שהושקה ב-1992 וקיבלה הכרה חוקית ב-1998 נועדה להחליף פרויקטים של דיור ציבורי שהפכו לשכונות מצוקה בסיוע לדיירים לשכור דירות בשכונות אחרות. במסגרת תוכנית HOPE ניתנת לדיירי דיור ציבורי בשיכונים בעייתיים הברירה לעבור לדיור ציבורי אחר או לקבל סיוע כספי לשכירת דירה בשוק הפרטי בשכונה אחרת. שתי הנחות עמדו בבסיס התוכנית: הראשונה הייתה שהמשפחות יבחרו לעבור לשכונות המציעות הזדמנויות טובות יותר והשנייה שבשכונות מעורבות ייווצרו קשרים חברתיים שיאפשרו למשפחות במצוקה להגיע לעצמאות כלכלית. עד 2005 הושקעו במיזמי HOPE כמעט 6 מיליארד דולר והיא הקיפה 446 מתחמי דיור ציבורי. מעקב אחר הדיירים להם הוצעו חלופות התוכנית העלה כי רוב מי שהעדיפו להישאר בדיור ציבורי נימקו זאת באי אמונם בהמשכיות הסיוע לשכירות בשוק הפרטי ולא יכלו לעמוד בעלות השירותים הנוספים הנדרשים בדיור פרטי. אלו שהעדיפו להשתמש בסיוע לשכר דירה היו משכילים יותר ועשו זאת כדי לספק סביבה טובה יותר למשפחותיהם ובפרט ביטחון למשפחה בהשוואה לשיכוני הדיור הציבורי בהם שיעורי הפשיעה גבוהים. עם זאת, על פי רוב, דיירי הדיור הציבורי לא הצליחו ליצור קשרים חברתיים בשכונותיהם החדשות. תחת ממשל הנשיא ג'ורג' בוש שהתנגד לתוכנית הוקטן תקציבה ובשנת 2010 לא הוקצו לה כספים כלל. לאורך 15 שנותיה נהרסו במסגרת תוכנית זו 96,200 דירות ציבוריות ישנות והוחלפו ב-107,800 יחידות דיור חדשות או משופצות שמתוכן הוקצו 56,800 למשפחות מעוטות הכנסה.
אסיה.
הונג קונג.
בשנת 2006 חיו 31% מאוכלוסיית הונג קונג (כ-2.2 מיליון נפש) בבניינים בבעלות ציבורית השייכים לסוכנות הממשלתית לדיור (Hong Kong Housing Authority" ,香港房屋委員會") או ל"חברת הדיור" (Housing Society" ,房屋協會, 房協") שהוא ארגון חוץ ממשלתי ללא כוונת רווח. שני הגופים מציעים גם סבסוד עמוק של שכר הדירה עבור כ-18% נוספים מהאוכלוסייה ויוזמים פרויקטים נרחבים של בנייה למגורים.
סינגפור.
הדיור הציבורי בסינגפור מנוהל על ידי המועצה לדיור ופיתוח (Housing and Development Board" ,建屋发展局") וכ-85% מהאוכלוסייה חיה ב-900,000 המבנים המנוהלים על ידי גוף זה. הדירות הציבוריות נבנות כשכונות הכוללות בתי ספר, מרפאות, סופרמרקטים ומתקני ספורט משלהן. הבתים נבנים כדי לספק דיור בר השגה והדיירים יכולים לרכוש את דירותיהם בסיוע קרן סיוע מרכזית. בסינגפור דיור ציבורי אינו סימן לעוני או תנאי מחיה ירודים כמו במדינות אחרות ורק מיעוט מהדיירים בדיור הציבורי נמצאים מתחת לקו העוני. הדירות לדיור ציבורי אמנם זולות מדירות פרטיות אך נבנות במגוון גדלים וסגנונות המותאמים גם למעמד הבינוני. בנייה לדיור ציבורי בסינגפור החלה כבר ב-1929 בתקופת השלטון הבריטי; עם זאת רק 23,000 דירות נבנו עד 1959. מצב הדיור החמיר עוד בעקבות נזקי מלחמת העולם השנייה והביא ליצירת משכנות עוני שוועדה בריטית הגדירה ב-1947 כ"חרפה לחברה האזרחית". ב-1960 הוקמה המועצה לדיור ופיתוח שהקימה עד 1965 54,430 דירות עבור מחוסרי אמצעים. החל מאמצע שנות ה-70 החלה המועצה לבנות גם דירות המותאמות למעמד הבינוני.
ישראל.
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות ה-50. בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ. בסוף שנות ה-60 היו 23% מהדירות בישראל, 206,000 דירות, מושכרות בדיור ציבורי בניהול עמידר. מאז שנות ה-70 חלה ירידה באחוז היחסי של הדיור הציבורי ומאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998 לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד מ-108,000 בשנת 1999 ל-75,500 בשנת 2011 כלומר פחות מ-2% בלבד ממלאי הדירות. בשנת 2010 הוגשו למשרד כ-8,000 בקשות לדיור ציבורי. 2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להמשך 6–7 שנים. בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, בשנת 2011 היה הסיוע המוצע ליחיד 1,044 ש"ח בחודש, משפחה (עד שלושה ילדים)– 1,250 ש"ח ומשפחה עם ארבעה ילדים ויותר – 1,550 ש"ח.
חברות דיור ציבורי בישראל.
עד שנת 2012 פעלה גם חברת פרזות באזור ירושלים עד שפורקה ו-750 הדירות שבניהולה הועברו לחברות עמידר ועמיגור.
זכאות לדיור ציבורי בישראל.
עקב המחסור בדירות ציבוריות הקריטריונים לזכאות הוקשחו ובשנת 2012 זכאים לדיור ציבורי רק משפחות (ובכלל זה משפחות חד-הוריות) שיש בהן שלושה ילדים לפחות אשר ממצות את כושר ההשתכרות ומקבלות קצבת הבטחת הכנסה או שהכנסתן אינה עולה על "הכנסה מזכה", המתעדכנת מעת לעת או נכים רתוקים לכיסאות גלגלים ששכרם אינו עולה על השכר הממוצע במשק
אוסטרליה.
דיור ציבורי באוסטרליה נמצא באחריות ממשלות המדינות השונות המרכיבות את הפדרציה האוסטרלית והמימון מגיע בחלקו מהממשל הפדרלי. בשנת 2006 היו 304,000 יחידות דיור ציבוריות מתוך 7.1 מיליון יחידות דיור בסך הכל.
ארמניאק
וינסנט מרטלה
וינסנט מיכאל מרטלה (באנגלית: Vincent Michael Martella; נולד ב-15 באוקטובר 1992) הוא שחקן, מדבב וזמר אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בגלל התפקיד גרג ווליגור בסדרת הטלוויזיה "כולם שונאים את כריס", ובקולו של פיניאס פלין מן הסדרה "פיניאס ופרב" המשודרת בערוץ דיסני.
החיים וקריירה.
מרטלה נולד ב-15 באוקטובר 1992 ברוצ'סטר שבניו יורק. הוא הופיע בסרט "מודלים לחיקוי" בהשתתפותם של שון ויליאם סקוט ופול ראד. היה לו תפקיד ראשי בסרט "חנות פתיונות" יחד עם בילי אנגוול, בילי ריי ומיילי סיירוס. הוא שיחק גם ב"מדריך ההישרדות של נד" ואת אלבומו הראשון הוציא בבית הספר ובו הוא ניגן בפסנתר ושר. האלבום שנכתב על ידי מרטלה זמין ב-iTunes. הוא גר בדילנד שבפלורידה עם אימו, אביו ושלושת אחיו.
מועמדות לפרסים.
מרטלה הועמד פעמיים לפרס האמן הצעיר ופעם אחת לפרס השחקן הצעיר בשל משחקו ב"כולם שונאים את כריס".
ז'לז'ניק בלגרד
חזית ההתנגדות האפריקנרית (Afrikaner Weerstandsbeweging, AWB) היא מפלגה לאומנית ימנית מדרום אפריקה. המפלגה התחילה את דרכה כמיליציה חמושה עד שהתפרקה מנשקה. זוהי מפלגה ניאו נאצית השואפת להקים רפובליקה אפריקנרית-בורית. התנועה הוקמה על ידי יוג'ין טר'בלאנש, שהנהיג את התנועה עד שנרצח ב-2010 על ידי שני פועלים שחורים שעבדו בחווה שלו, והוא הוחלף על ידי סטיין ואן רונג.
המפלגה הוקמה במוסך בהידלברג בפרובינציית טרנסוואל (כיום חאוטנג), מדרום מזרח ליוהנסבורג על ידי קצין משטרה לשעבר, יוג'ין טר'בלאנש שהיה מאוכזב מהשקפותיו הליברליות של ראש ממשלת דרום אפריקה דאז.
דגל המפלגה.
דגל המפלגה הוא מורכב ברקע אדום שבמרכזו מעגל לבן, כשבמעגל מצוירת תבנית המורכבת משלוש פעמים הספרה 7 בשחור ומזכירה במידת מה טריסקל. על אף הדמיון לצלב הקרס טוענים אנשי הארגון כי דגלם מושפע מהמשמעות התנ"כית של הספרה 7.
חזית ההתנגדות האפריקאנרית
המופארם ורסאץ'
הארמייה ה-21 (ברית המועצות)
הארמייה ה-21 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, והשתתפה במערכה הצבאית בחזית המזרחית נגד צבאות מדינות הציר.
היסטוריה.
הארמייה ה-21 הוקמה במאי 1941 מכוחות שהשתייכו ל"מחוז הצבאי של הוולגה", וכללה עם הקמתה 6 דיוויזיות רגלים. ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות היא הוצבה מדרום להומל, כחלק מכוחות הדרג השני של החזית המערבית, ותוגברה בקורפוס ממוכן. במחצית הראשונה של יולי ניהלה הארמייה שורת מתקפות נגד הכוחות הגרמניים המתקדמים, ואף זכתה למספר הצלחות מקומיות. במהלך אוגוסט נאלצה הארמייה לסגת לקו נהר דסנה תחת לחץ גרמני כבד, וחלק מכוחותיה כותרו. הארמייה ה-21 סופחה לחזית בריאנסק החדשה, ולאחר זמן קצר הועברה תחת פיקוד החזית הדרום-מערבית. בראשית ספטמבר נאלצה הארמייה לסגת דרומה תחת לחצה של ארמיית הפאנצר השנייה הגרמנית, ונדחקה לתוך כיס גדול שנוצר כתוצאה מכיתור הכוחות הסובייטיים באזור קייב. חלק קטן מכוחות הארמייה הצליחו לחמוק מהכיתור הגרמני, אך מרבית יחידותיה נלכדו בטבעת הכיתור הגרמנית והושמדו במהלך קרב קייב.
בראשית אוקטובר הוקמה הארמייה ה-21 מחדש, לאחר שתוגברה בכוחות מעתודת הסטאבקה, והוצבה להגן על אזור חרקוב-בלגורוד. היא נאלצה לסגת בהדרגה מזרחה תחת לחץ הארמייה השישית הגרמנית, אך בראשית נובמבר הצליחה לייצב קו הגנה חדש מעבר לנהר דונייץ העליון. במסגרת מתקפת החורף של הצבא האדום השתתפה הארמייה בינואר 1942 במתקפה כושלת באזור אגן הדונבאס. לאחר זמן קצר היא נאלצה לעבור למגננה, ועמדותיה נותרו ללא שינוי עד לתום החורף. במחצית השנייה של חודש מאי השתתפה הארמייה במתקפה סובייטית גדולה באזור חרקוב. היא היוותה חלק מהזרוע הצפונית של המתקפה הסובייטית, אך התקדמותה נבלמה לאחר שהגרמנים הזרימו עתודות חזקות לאזור המותקף. רוב היחידות הסובייטיות האחרות שהשתתפו בקרב חרקוב השני כותרו והושמדו, לאחר שהגרמנים עברו להתקפת נגד.