על פי ההגדרה המצומצמת של האזור נמצאות באזור המדינות הבאות (שהיו בעבר חלק מברית המועצות):
מדינות מזרח אירופה על פי ההגדרה המרחיבה.
עד נפילתו של הגוש הקומוניסטי נהגו להתייחס לכל המדינות בהן יש שלטון קומוניסטי כחלק ממזרח אירופה או הגוש המזרחי.
הערה: יוון וטורקיה, על אף מיקומן במזרחה של יבשת אירופה אינן נחשבות חלק ממזרח אירופה בשל השלטונות הלא-קומוניסטיים שהיו בהן.
המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא) שנחשבו בעבר חלק ממזרח אירופה כיום הן מבחינה גאוגרפית והן מבחינה תרבותית נוטות לצפון אירופה.
ישנן עוד מדינות רבות נוספות שנחשבו בשלב מסוים בהיסטוריה כחלק ממזרח אירופה, ובפרט אותן ארצות שהיו חלק מברית המועצות או קודם לכן חלק מהאימפריה הרוסית.
בעייתיות עם ההגדרה המרחיבה.
החלוקה של ימי המלחמה הקרה בין מזרח ומערב אירופה שהתבססה על החלוקה בין מדינות נאט"ו לבין הגוש המזרחי אינה תקפה יותר, מאז נפילתו של הגוש המזרחי והרחבתו של האיחוד האירופי מזרחה.
לרוב מדינות מזרח אירופה יש בימינו ממשלות ליברליות ושלטון דמוקרטי. כמו כן ההבדלים ברמת החיים ופערי ההכנסה בין מזרח ומערב אירופה הולכים ומצטמצמים.
מסיבה זו, בימינו, נכון להתייחס למדינות מזרח אירופה מבחינה גאוגרפית בלבד, היינו לפי ההגדרה המצומצמת, המאפיינת מדינות אלה גם מבחינה תרבותית.
היסטוריה.
המונח "מזרח אירופה" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 לתאר את חלקיה של אירופה שנפלו מאחור מבחינה טכנולוגית, ולא התקדמו יחד עם מערב אירופה לאחר המהפכה התעשייתית. במזרחה של אירופה נשארו צורות השלטון המסורתיות של אצילים וצמיתים - מבנה כלכלי שהלך ונעלם במערב אירופה הליברלית.
המונח המודרני "מזרח אירופה" מקורו בהקמת הגוש המזרחי בשחרור הקומוניסטי של ארצות מזרח אירופה מהכיבוש הנאצי בסיומה של מלחמת העולם השנייה.
"מסך הברזל" שהפריד בין מזרחה ומערבה של אירופה במהלך המלחמה הקרה יצר הבדל ברמת החיים ורמת ההכנסה בין מזרחה למערבה של אירופה - הבדל הנוסף על השוני בצורת השלטון.
הקטור ברליוז
לואי הקטור ברליוז (; 11 בדצמבר 1803 - 8 במרץ 1869) היה מלחין צרפתי מהתקופה הרומנטית, הידוע בעיקר בזכות הסימפוניה הפנטסטית שהלחין ב-1830, ובזכות הרקוויאם שהלחין ב-1837.
ביוגרפיה.
לואי הקטור ברליוז נולד ביישוב לה קוט סנט אנדרה (La Côte Saint André) במחוז איזר בצרפת בדצמבר 1803. אביו שהיה רופא, שלח אותו ללמוד רפואה בפריז כשהיה בן 18, אך הקטור הצעיר לא אהב את לימודי הרפואה ונטש אותם למרות התנגדות אביו. שנה לאחר מכן עבר ללמוד קומפוזיציה ואופרה בקונסרבטואר של פריז. בין מוריו שם היה ז'אן פרנסואה לסואר.
חייו ויצירתו.
בניגוד לרוב המלחינים, ברליוז לא היה פסנתרן מבצע. מוזיקאים בני זמנו התקשו להאמין, שמוזיקאי שמנגן בגיטרה יכול להלחין מוזיקה תזמורתית ראויה לשמה, אך מכשלה זו לא מנעה ממנו לכתוב את הסימפוניה הפנטסטית, שחיבר בהשראתה של השחקנית השייקספירית הרייט סמיתסון, שבה התאהב בגיל 23. משסירבה לחיזוריו, שקע בדיכאון. כתיבת היצירה, שאותה כינה "אפיזודות בחייו של אמן", עזרה לו להתגבר על אהבתו חסרת הסיכוי. ב-1830 בוצעה הסימפוניה הפנטסטית לראשונה, והיא נחשבת ליצירתו החשובה ביותר. חמשת פרקיה קשורים זה לזה בנושא-מוטו, ה"אידיאה פיקס", כמו באופרות הצרפתיות הראשונות, כאלה של כרוביני. לאחר פרסום היצירה נסע ברליוז לרומא. כשחזר כעבור שנתיים פגש את הרייט סמיתסון באולם הקונצרטים בזמן ביצוע הסימפוניה הפנטסטית, ולאחר תקופה קצרה התחתנו. למרבה האירוניה - נישואים אלו לא החזיקו זמן רב ולאחר שנים מספר נפרד הזוג. ברליוז התחתן שנית לאחר מספר שנים, עם אישה בשם מרי רסיו (שם הבמה של מרי מרטן).
את הסימפוניה הבאה שלו, "הרולד באיטליה", כתב ברליוז בשנת 1834 כקונצ'רטו לוויולה לפי הזמנתו של ניקולו פגניני. לאחר השלמתה, החליט פגניני שאיננה מלהיבה דיה לביצוע ולא ניגן אותה. ההשראה לכתיבת הסימפוניה באה מן הפואמה של לורד ביירון, "צ'יילד הרולד". כקונצ'רטו, "הרולד באיטליה" אינו נחשב להצלחה, משום שהוויולה, המייצגת את הרולד במצבים שונים ומנוגדים, איננה מעורבת ממש בנעשה, כך שהמוזיקה של הגיבור הראשי איננה שולטת בפעילות התזמורתית. עם זאת, זו סימפוניה ספרותית בנויה היטב, בסגנון שלאחר בטהובן, יצירה ססגונית, עשירה בנושאים ומרשימה בביצועה.
בשנת 1837 כתב ברליוז את הרקוויאם שלו, לזכר חללי מלחמות צרפת. זו אולי הרהוטה ביצירותיו מבחינת המלודיה, ההרמוניה והמרקם. רישומה של היצירה על המאזינים היה גדול, בעיקר הודות לארבע קבוצות כלי נשיפה ממתכת המנגנות מכל צדי האולם בעת ובעונה אחת. היה בכך משום השבתה לחיים של המוזיקה שכתב ג'ובאני גבריאלי בבזיליקת סן מרקו הוונציאנית, בעולם ההרמוני של המאה ה-19.
הסימפוניה הבאה של ברליוז, "הלוויה וניצחון", נכתבה בשנת 1840 לזכר חללי המהפכה של 1830, שהחזירה את הבורבונים לשלטון. ביצירה זו נתן ברליוז ביטוי לגבורה הנפוליאונית ולרגש אישי.
האופרות של ברליוז הושפעו מן האמנות, בעיקר מציוריו האקזוטיים והעשירים של דלקרואה ומן הספרות, בעיקר זו של ורגיליוס, גתה ושייקספיר. "בנוונוטו צ'ליני" נוצרה בהשפעת זיכרונותיו של הפסל האיטלקי, והאופרה האחרונה שלו "ביאטריס ובנדיקט" משנת 1862 נוצרה על פי הקומדיה של שייקספיר "מהומה רבה על לא דבר".
ב-8 במרץ 1869 נפטר ברליוז, ונקבר לצד שתי נשותיו, הרייט סמיתסון ומרי רסיו.
סגנון ומורשת מוזיקלית.
סגנונו של ברליוז אופייני לתקופה הרומנטית (המאה ה-19) - הבעה והחצנה של רגשות, חשיבות גדולה מאוד לאפקטים תזמוריים ולחומר המוזיקלי, והזנחה מסוימת של צורות ארגון החומר שהיו מקובלות בתקופה הקלאסית.
תרומתו הגדולה ביותר של ברליוז לעולם המוזיקה הוא מחקרו בתחום התזמור. ברליוז היה הראשון שכתב ספר מפורט על צורות תזמור במוזיקה. יצירותיו ידועות בתזמורים גרנדיוזיים (לעיתים עד כדי הגזמה). נטייתו הברורה הייתה ליצור צליל תזמורתי מאסיבי, אך בחלק מיצירותיו (למשל בפתיחת הפרק הראשון של הסימפוניה הפנטסטית) הוא מוכיח שהוא מסוגל לתזמר גם באופן מינימליסטי ואינטימי יותר.
חידוש חשוב נוסף שהביא עמו ברליוז הוא ה"אידיאה פיקס" - מוטיב מוזיקלי בעל משמעות סמלית ביצירה, החוזר בכל פעם ב"לבוש" אחר. ה"אידיאה פיקס" הופיע לראשונה בסימפוניה הפנטסטית וסימל את אהובתו של גיבור העלילה, השבה ונגלית אליו בהזיותיו.
ברליוז זכה לפופולריות ולהערכה רבה בתקופתו ופטר קורנליוס אף הכריז עליו כאחד משלושת ה-B, כיום לא נהוג לראות אותו כאחד משלישייה זו (במקומו נכנס אליה המלחין יוהנס ברהמס) אך הוא עדיין זוכה להערכה רבה.
הנצחה.
נקודת ברליוז באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של הקטור ברליוז.
קורס חובלים
קורס חובלים של חיל הים הישראלי הוא קורס קצינים התנדבותי, ייעודי לקציני ים, המתקיים בבית הספר לקצינים, בבה"ד חיל הים. כל קצין ספינה מכל סוג שהוא, חייב להיות בוגר הקורס.
הקורס מכשיר את בוגריו לתפקיד קציני נשק, גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר), מכונה ואלקטרוניקה בספינות הטילים ובצוללות של חיל הים הישראלי ולפיקוד על כלי הבט"ש של החיל.
אורכו של הקורס שנתיים וארבעה חודשים, ובסיומו מקבל הבוגר דרגות קצונה (סגן) ותואר אקדמי במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה. בוגרי הקורס מתחייבים לחתום על חמש שנות שירות קבע.
הקורס נחשב לאחד הקורסים היוקרתיים ביותר בצה"ל, לצד קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי. שני קורסים אלו ייחודיים בכך שהם מכשירים קצינים לוחמים הישר משלב הגיוס, בלא שהצוערים שרתו כחוגרים קודם לכן. לאחר קבלת נתוני האיכות (קב"א, דפ"ר וצד"כ) בצו הראשון, מוזמנים בעלי נתוני האיכות הרלוונטיים לבחינות מיון, הכוללות שאלוני אישיות ומבחנים נוספים. לאחר ניפוי נוסף ניגשים המועמדים המעוניינים בכך לסדרת מיון המכונה "גיבוש חובלים", במסגרתה הם נדרשים לעבור מבחן כושר גופני, לעמוד במבחני דינמיקה קבוצתית, מבחן הדרכתי הכולל מבחן באוריינות קריאה ועוד. במסגרת הגיבוש, נדרשים המועמדים אף להתמודד עם תנאים תובעניים וקשים באופן יחסי.
מבין אלפי מועמדים בשנה הניגשים אל המיונים הראשוניים נבחרים כ-100 צוערים לתחילת הקורס. רק כ-30% מן הצוערים שיתחילו את הקורס יסיימו אותו וישרתו כקצינים בחיל הים הישראלי.
שלבים קדומים.
המונח חובלים מקורו בתנ"ך במובן של משיטי ספינות בים. המושג "קורס חובלים" יושם בעת החדשה על ידי הפלי"ם באשר קיימו בשנת 1945 קורס חובלים ראשון בבית הספר הימי בחיפה. בקורס שארך שישה חודשים הוקנה ידע תאורטי ומעשי בהשטת אוניות ברמה של חובל שני בצי הסוחר. כן הוחדרו נושאי ההעפלה והיחס למעפילים. המדריך הראשי בקורס היה שמואל טנקוס. אחד החניכים בו היה אברהם זכאי שנעשה מפקד ראשון של הפלי"ם. נערכו חמישה קורסים ברצף בהם הוכשרו כ-80 חניכים. בוגרי קורס חובלים של הפלי"ם היו נכונים ליציאה מחוץ לישראל, למפגש עם העולים פליטי השואה, להכנת אוניות לקליטתם, להפלגה ים והורדת העולים בחוף.
היסטוריה.
הקורס הראשון של חיל הים להכשרת קצינים להשטת כלי שיט, קורס חובלים א', נפתח בשנת 1948 בנמל יפו. מפקד הקורס היה רב חובל שמואל טנקוס. את המחזור הראשון סיימו 50 קצינים בפברואר 1949. הבוגרים שובצו בתפקידי פיקוד בכלי השיט שפעלו עד אז בפיקוד מפקדים ממונים ובעלי ניסיון ימי; ממתנדבי חוץ לארץ, רבי חובלים אזרחיים, מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס, מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי וחברי פל"ים.
מגמת מכונה.