היישוב מתקופת הברזל נחקר בעיקר בחלקו המזרחי של האתר. שכבות היישוב נערמו לעובי של 3 מטר וכללו שלבי בנייה רבים המתוארכים לבין המאה ה-12 לפנה"ס ועד המאה ה-8 או ה-7 לפנה"ס (מתחילת תקופת הברזל וכמעט עד סוף התקופה עם הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל). מאחר שמדובר ביישוב קטן ולא מבוצר, מדובר ביישוב כפרי, אך גודלם של המבנים מעיד על כך שמדובר ביישוב משגשג. יכול להיות גם ששטח האתר שנחפר מייצג רק חלק מהכפר שבו חיו תושבים אמידים יותר. מרבית הבניה נעשתה באבני גוויל (אבנים לא מסותתות), אך היה גם שימוש בלבנים בגדלים שונים. גגות הבתים היו עשויים מקנים וענפים המצופים בטיח. רוב המבנים שנחשפו היה בתי מגורים פרטיים, פרט לשני מבנים גדולים יחסית ומבנה רגיל שבו נמצאו שרידי פולחן. באתר נמצאו מספר רב של מתקנים חקלאיים המתאימים ליישוב חקלאי כגון ממגורות. פרט לכלים יומיומיים שנמצאו באתר נמצאו גם כלי יוקרה, כלים בסגנון פלשתי וכלים בסגנון אשורי.
מטנוסקה (נהר)
נהר מטנוסקה (באנגלית: Matanuska River) הוא נהר שאורכו כ-121 ק"מ, הנמצא באלסקה, שבארצות הברית.
מקור של הנהר הוא קרחון מטנוסקה והוא נשפך למפרץ קוק כ-40 ק"מ מאנקורג'. שם הנהר מבוסס על מילה רוסית Med - שפרושה נחושת.
בחלק התחתון של הנהר יש מקומות המתאימים לחקלאות, דבר נדיר באלסקה. במקביל לנהר נסלל כביש מהיר ובמספר מקומות לאורך הנהר נבנו גשרים של מסילת רכבת.
הנהר הוא מקום חביב לחובבי מים לבנים שמשתמשמים בעיקר בקיאקים.
פסיקודה
ישמח חתני (פירושונים)
הר הארווי (אנטארקטיקה)
הר הארווי (באנגלית: Mount Harvey) הוא הר שאינו מכוסה שלג מזרחית למפרץ אמונדסן, בהרי טולה בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה. ההר הוא הגבוה מבין ההרים הסמוכים לו.
ההר ממוקם 11 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית להר גלידל.
ההר ממוקם 9 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית להר אולדפילד.
היסטוריה.
גילוי ההר.
ההר נראה לראשונה באוקטובר 1956, על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בפיקודו של פ. וו. קרון (P.W. Crohn).
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של ויליאם הארווי (William Harvey) נגר בתחנת מוסון בשנת 1954.
הר הארווי
משפחת גולדברגר
משפחת גולדברגר, היא משפחה יהודית-הונגרית, (בהונגרית: Goldberger család). האב הקדמון של המשפחה נקרא בשמו הפרטי פרץ, והיה צורף שעל פי המסורת המשפחתית היגר להונגריה מפדובה או מוונציה, לפי סברה אחרת הגיע להונגריה ממוראביה והתיישב באובודה.
פרנץ גולדברגר.
פרנץ גולדברג, בנו של פרץ, ששינה את שמו מגולדברג לגולדברגר בראשית המאה ה-19 - נולד כבר באובודה בשנת 1755. הוא סחר בטקסטיל מגיל צעיר, ובשנת 1785, בשיתוף עם אמן הצביעה הכחולה המאסטר הצ'כי סטיברל, הקים מפעל לצביעה כחולה (צביעה כחולה היא טכנולוגיית צביעה ששימשה על טקסטיל. שמה נובע מהתבנית הכחולה בצורתה המקורית. היא הייתה בדרך כלל צביעה בלבן על רקע כחול) ברחוב לאיוש (כיום הוא מוזיאון הטקסטיל בבודפשט). שם המפעל היה מפעל טקסטיל גולדברגר. המוצרים שלהם הפכו במהרה פופולריים מאוד. פרנץ החזיק מחסן וחנות בפשט. הוא פתח סיטונאות בשנת 1800, שם מכר בעיקר מוצרים משלו. בהמשך קנה את שני הבתים הסמוכים לבית הסדנה ולבית המלאכה והרחיב את המפעל באזור שמאחוריהם.
שמואל גולדברגר.
שמואל גולדברגר (1784–1848), בנו של פרנץ גולדברגר, המשיך את העסק אחריו. הוא עסק בייצור באופן מעשי מאז שנת 1810 ואילו אביו פרנץ דאג למכירת המוצרים. בשנת 1845 רכש מכונת פֶּרוֹטִין, מכונת דפוס לטקסטיל המודרנית ביותר באותה תקופה. הגולדברגרים תמכו במהפכת 49–1848 ובמלחמת העצמאות, והשתתפו באספקת מדים לצבא ההונגרי, לכן אחרי דיכוי מלחמת העצמאות נדרשו לשלם סכום גדול של כופר מלחמה לאוסטריה המנצחת וגם לספק להם חלק ניכר מתוצרתם.
עם מותו של שמואל גולדברגר, אשתו, ארז'בט אדלר לקחה את ניהול המפעל לידיה, שעמד שוב על הרגליים במהירה, ובשנת 1854 קיבל רישיון מחדש לעסקים סיטונאיים. האלמנה פרשה בשנת 1861 (נפטרה בשנת 1869) והעבירה את הפירמה לבניה. בשנת 1857 ביקר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה בפשט-בודה וגם במפעל כאות "שסלח" על התנהלות משפחת גולדברגר במלחמת העצמאות. המשפחה קיבלה את תואר האצולה בשנת 1867, אז יכלו לאמץ את תוספת השם "בוודאי" (Buday) כלומר מהעיר בודה.
קארוי גולדברגר.
משנת 1870 ניהל קארוי גולדברגר את החברה. בשנת 1876 בנו הגדול, ברטולד גולדברגר, לקח לידיו את הנהגת החברה עד מותו בשנת 1913. בתקופה זו הוכנסו מכונות הרוֹלֶר להדפסה על בדים במקום מכונות הפרוטין המיושנות ואלה השיגו הצלחה משמעותית בשוק ומכירות מוצרי החברה נסקו בבית ומחוץ. בשנת 1905 הוקמה חברה בע"מ בשם גולדברגר שמואל בע"מ (שהייתה קודם חברה מוגבלת ציבורית).
לאו גולדברגר.
לאו גולדברגר, בנו של ברטולד גולדברגר, היה דמות בולטת בתעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד מרכזי במודרניזציה של תעשיית הטקסטיל ההונגרית בעשורים הראשונים של המאה העשרים. הוא היה נשיא ומנכ"ל מפעל גולדברגר שנוסד בשנת 1785, ואחר כך מנהל האיגוד הלאומי של התעשיינים בהונגריה (GYOSZ). יו"ר ונשיא האיגוד הלאומי של יצרני הטקסטיל ההונגריים, חבר מועצת המנהלים של המכון ההונגרי לסחר חוץ, יועץ בכיר בבנק הלאומי של הונגריה, וחבר הבית העליון של הונגריה משנת 1935. הוא נלכד על ידי הגסטאפו בשנת 1944 וגורש למחנה ריכוז. הוא נפטר שם במחנה הריכוז מאוטהאוזן כמה ימים לאחר שחרור מחנה.
אלייד נדל&quot;ן
שלו גנוסר
שלו גנוסר (1902–1984 או 1985) היה מרצה וחוקר בתחומי דיני הקניין, יסודות המשפט, סדר הדין האזרחי, דיני הראיות, סדר הדין הפלילי, פשיטת רגל ואתיקה מקצועית. שימש כדיקן הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים וכשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה.
גנוסר נולד בשם סרג' פרדריק גרינצויג באנטוורפן שבבלגיה, ונוכח פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדד במהלך ילדותו ובחרותו במספר ערים שונות ברחבי העולם. רכש את השכלתו המשפטית באוניברסיטת בריסל, במקביל ללימודי מוזיקה (תחום שגנוסר, שניגן בוויולה, אהב במיוחד), ועבד כעורך דין באנטוורפן, תוך שהוא משלים לימודי דוקטורט במשפטים. בשנת 1939 עלה ארצה יחד עם אשתו ובתו. זמן קצר לאחר קבלת הרישיון לעסוק בעריכת דין בארץ ישראל (ב-1941), התגייס לצבא הבריטי ושירת בו במהלך מלחמת העולם השנייה עד שנת 1944, אז חזר לעסוק בעריכת דין. ב-1948 מונה כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ועברת את שמו.
בשנת 1951 הצטרף גנוסר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והיה הדיקן שלה בשנים 1958-1954 ו-1967-1963. במשך שנים ארוכות היה חבר בוועדת סדר הדין האזרחי (בראשות שופט או שופטת של בית המשפט העליון). בשנת 1963 שימש "נשיא בית המשפט" במסגרת "'משפט ציבורי' כנגד הקהילה היהודית מאלג'יריה, שלא עלתה בהמוניה לארץ עם עצמאות אלג'יריה".
גנוסר פרש לגמלאות בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, ולכבודו הוקדשה חוברת של כתב העת "משפטים". במהלך השנים פרסם שורה ארוכה של מאמרים אקדמיים, וכן שני ספרים בצרפתית שזכו לחשיפה אקדמית משמעותית בצרפת ובבלגיה. בין תלמידיו בפקולטה למשפטים: שופט בית המשפט העליון בדימוס יצחק אנגלרד, פרופ' אליהו הרנון מהאוניברסיטה העברית וראש לשכת עורכי הדין בישראל לשעבר עו"ד יעקב רובין.
ג'ון בוואן (שודד ים)
ג'ון בוואן (באנגלית: John Bowen; נפטר ב-1704) היה פיראט ממוצא קראולי שהיה פעיל בתור הזהב של הפיראטים. הוא הפליג עם בני דורו המפורסמים האחרים, כולל נתנאל נורט (שהחליף אותו כקפטן הספינה האחרונה של בוואן, "דאפינט") וג'ורג' בות', שהיה הקפטן שלו כשהיה איש צוות על סיפון ה"ספיקר". במשך תקופה של ארבע שנים. בוואן שדד כ-170,000 ליש"ט בסחורות ומטבעות ופרש לבורבון לתקופה קצרה לפני מותו בשנת 1704.
ראשית החיים.
יליד ברמודה, לאחר מכן עבר בוואן להתגורר בקרוליינה, שם חתם על שירות באוניה אנגלית, כבעל דרגה זוטר. עם זאת, הספינה של בוואן הותקפה והוא נלכד על ידי שודדי ים צרפתים. הפיראטים חצו את האוקיינוס האטלנטי, לכיוון מדגסקר, אך הם עלו על שרטון סמוך לאלסה בדרום האי. בוואן ושאר האסירים האנגלים הצליחו לתפוס את הסירה הגדולה של הספינה, והפליגו בה כ 70 ק״מ, לסנט אוגוסטין. בוואן נשאר בסנט אוגוסטין במשך 18 החודשים הבאים לפני שבסופו של דבר החליט להפוך לפיראט בעצמו. הוא הצטרף לצוות של קפטן ריד, ונבחר על ידי הצוות להיות הנווט בהפלגה.
לאחר שקפטן ריד השתלט על ספינה הודית גדולה, חזר בוואן למדגסקר והצטרף לג'ורג' בות' כאיש צוות. באפריל 1699 כבש בות' ספינת עבדים לשעבר בגודל 450 טון, 50 תותחים, "הספיקר". בוואן שירת תחת פיקודו של בות' עד שנת 1700, אז נהרג בות' על ידי ערבים בזנזיבר בעת ניהול משא ומתן על קניית אספקה לספינה שלו.
קריירה פיראטית.
קפטן ה"ספיקר".