נהר הרוביקון נותר בתודעה המערבית בביטוי "לחצות את הרוביקון", שפירושו הוא לעשות מעשה שאין ממנו חזרה. ביטוי נוסף שנחקק מאותו אירוע הוא אמירתו של קיסר: "הפור נפל".
תקופה ארוכה מיקומו המדויק של הנהר לא היה ידוע. בתקופת רנסאנס היה ויכוח בין החוקרים על זהות הנהר במהלך השנים היו מספר תאוריות לגבי זיהוי הנהר. הוא זוהה בשנת 1933 ובשנת 1991 תיאוריה זו קיבלה הוכחה.
אסכולת האג
אסכולת האג (בהולנדית: Haager Schule) הייתה אסכולת ציור הולנדית, שפעלה בערך בין השנים 1860 ל-1900 בהאג שבהולנד. האסכולה קיבלה את השראתה מאסכולת ברביזון, שפעלה מתחילת המאה התשע עשרה בצרפת.
עבודותיהם של ציירי האסכולה התאפיינו בעיסוק במוטיבים מחיי היומיום, עם שימוש בצבעים כהים וקודרים יחסית בהשוואה לציור האימפרסיוניסטי שהתפתח החל משנות החמישים של המאה בצרפת. לכן נקראה לעיתים האסכולה האפורה.
ציורי האסכולה היו פופולריים מאוד בארצות-הברית, ששימשה יעד לחלק ניכר מהציורים, דבר שתרם ככל הנראה לעיסוק בנופים שלווים, לסצינות ביתיות סנטימנטליות, ולעבודת מכחול מרוככת.
הציירים הבולטים באסכולה היו:
המפרי דייוי
שבר הפין
שבר הפין הוא פציעה הכוללת קרע ברקמת הפין הספוגית אצל הזכר האנושי. הפציעה, שאיננה שכיחה, נגרמת בדרך כלל כתוצאה מפגיעת טראומה כוחנית בפין זקוף. צליל ביקוע וכאב חד מלווים את רגע הפציעה. שבר הפין נחשב למצב חירום רפואי, המחייב לרוב התערבות כירורגית מיידית כאמצעי טיפול. עיכוב במתן הטיפול מעלה את הסבירות לסיבוכים ולפגיעה בלתי הפיכה בתפקוד המיני בעתיד. שיעור הסיבוכים כתוצאה מאמצעי טיפול שאינם כירורגיים עומד על 10%–50. הסיבוכים כוללים קרע תמידי ברקמת הפין, נזק לשופכה, כאב ובעיות בעת מתן שתן וקיום יחסי מין.
ככלל, פציעה מסוג זה נדירה. הגורם הנפוץ ביותר - כ-30% מהמקרים - לשבר הפין הוא קיום יחסי מין. על פי מחקר שנערך ב-2014, התנוחות בעלות הסיכון הרב ביותר הן כאלה בהן האישה נמצאת למעלה, לעומת זאת, התנוחה המסיונרית היא הבטוחה ביותר. המחקר משער כי בתנוחות בהם האישה למעלה היא נמצאת בשליטה ומשקל גופה על הגבר. לעומת זאת, בתנוחות שהגבר נמצא בשליטה יש לו את היכולת לעצור במידה והוא חש אי נוחות, וכך להפחית את הסיכוי לפגוע בעצמו.
גורמים אחרים עשויים להיות כיפוף יתר של הפין בשעת אוננות, תאונות עבודה, פצעי ירי ושאר טראומות מכניות כולל התהפכות במיטה, מכות ישירות וסגירה מהירה של פרטי לבוש על פין זקוף.
קישורים חיצוניים.
בית דין
בית דין הוא מוסד המוסמך לפסוק בסכסוכים, לרוב בתחום מסוים ומוגדר. בית המשפט הוא המערכת הכללית של המדינה הדנה בסכסוכים. לצידה פועלת מערכת של בתי דין המוקצים לתחומים מסוימים, ודנים בסמכות מקבילה לבית המשפט או בסמכות ייחודית בתחום בו הם פועלים.
בנוסף לבתי הדין הפועלים במדינות השונות, ישנם בתי דין בינלאומיים, העוסקים לרוב בהפרות של המשפט הבינלאומי הנוגעות לפשעי מלחמה.
בתי הדין מאופיינים בכך שלעיתים המותב היושב בהם כולל, לצד משפטנים, או אף במקומם, נציגים בעלי ידע והבנה ייחודית בנושא בו דן בית הדין, אך הדיוטות בנושאים משפטיים. כך, למשל, הרכבו של בית הדין לעבודה כולל "נציגי ציבור" (נציג העובדים ונציג המעבידים) שלרוב אינם משפטנים, והרכבו של בית דין צבאי כולל גם קצינים שאינם משפטנים. כן דן בית הדין לרוב על פי סדרי דין ייחודיים לו, ולעיתים על פי מערכת דינים מהותית מיוחדת, כבמקרה של בית דין דתי, הדן על פי הדין הדתי (לדוגמה השריעה במקרה של בית הדין המוסלמי).
בישראל.
במשפט בישראל, מקובל להבדיל בין בית משפט ובין בית דין, במאפיינים של "מי", "מה", ו"איך". מי קובע את פסק הדין: בבית משפט רק שופטים קובעים את פסק הדין, ואילו בבית דין גם חסרי השכלה משפטית עשויים להיות קובעי פסק הדין (רבנים, נציגי ציבור, קצינים ועוד). על פי מה ניתן פסק הדין: בבית משפט פסק הדין ניתן רק על פי החוק הישראלי, ואילו בבית דין מתחשבים במערכת משפט נוספת (ההלכה, תקנות צבאיות ועוד). איך מתנהל סדר הדין: בבית משפט יש מערכת פרוצדורלית קבועה לפיה מתנהל סדר הדין, לעומת זאת לכל בית דין יש מערכת פרוצדורלית עצמאית.
עם זאת, במדינת ישראל הטשטש מעט הגבול בין בית הדין ובית המשפט, עם הקמתם של בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לעניינים מנהליים, שעל אף שיש בהם מקצת ממאפייני בית הדין, הם נחשבים לחלק ממערכת בתי המשפט הכלליים.
בנות צלופחד
מודיעין (עיר קדומה)
פסיפס
פְּסֵיפָס (בלעז: מוֹזָאִיקָה) הוא יצירת אמנות שבה מורכבות פיסות שונות לכדי ריצוף משטח – לרוב רצפה או כחלק מעיטור אדריכלי אחר. פיסות הפסיפס, העשויות אבן, זכוכית, או חומרים שונים קרויות בשם הכולל "אבני פסיפס" משובצות בתוך מלט או חומר אחר המחבר ביניהן.
אופי השימוש בפסיפסים מגוון. לעיתים הפסיפס הוא ללא דוגמה, ולעיתים משולבים אבנים ססגוניות היוצרות דגמים ודמויות. בעת העתיקה שימש הפסיפס כחיפוי רצפה למבני ציבור, מבני דת, בתי מרחץ, בתי מגורים ועוד. איכותו של הפסיפס נמדדת בגודל האבנים המשובצות בו (ככל שהן קטנות יותר יכול האמן ליצור עיטור מורכב יותר), וכן ביכולתו של האמן ליצור נפחיות של הדמויות והעיטורים (על ידי תיאור אור-וצל) בעזרת אבני הפסיפס.
הדגמים ברצפות הפסיפס היו לקוחים, כנראה, מתוך 'ספר דגמים' שהיה ברשות אמני הפסיפס, וחזרו במקומות שונים (דמיון בולט, למשל, נמצא בין הפסיפסים שנעשו בעבר הירדן לאלו של ארץ ישראל בתקופה הביזנטית).
אטימולוגיה.
המילה פסיפס הגיעה לעברית מהמילה היוונית ψῆφος (תעתיק: פּסֶפוֹס) שמשמעותה המילולית היא אבן. היא נכנסה בתקופת חז"ל ובלשונם שימשה גם לתיאור גבול או שפה. ניתן למצוא מילה זו מספר פעמים במסכת אבות:
פסיפסים בעת העתיקה.
הפסיפסים הראשונים בתרבות המערבית (מהמאה ה-6 לפנה"ס) נמצאו בגורדיון (טורקיה של היום) והיו עשויים חלוקי נחל בלתי מסותתים. בטכניקה זו יוצרו בתחילה צורות גאומטריות פשוטות אך במהרה התפתחה השיטה לכדי תיאור אילוזיוניסטי צבעוני על טהרת האבן הטבעית.
פסיפסים שנמצאו מסוף המאה ה-3 לפנה"ס עשויים כבר קוביות אבן מסותתות ומשוייפות.
לקראת המאה הראשונה לספירה מתחילות המוזאיקות לעטר קירות ולא רק רצפות. בעקבות התפתחות זו מתפתח גם השימוש באבני מוזאיקה- טסרה מזכוכית. דבר המאפשר פלטת צבעים רחבה בהרבה וייצור טסרות זהב.
פסיפסים בימי הביניים.
במעבר הדרגתי עולות המוזאיקות מהרצפה לקירות ותקרות, לא מעט בעקבות קודקס תאודוסיאנוס (427 לספירה) שאסר הצבת סמלים דתיים על רצפות. בתקופה זו החומר השלט נעשה טסרת הזכוכית, אבן משמשת בעיקר ליצירת עור הפנים והידיים של הדמויות. התיאור נהיה קאנוני יותר ופחות אילוזיוניסטי.
פסיפסים באמנות המודרנית.
לאחר ירידת חינו של הפסיפס בתקופת הרנסאנס, הוא זכה לתקופת זוהר נוספת שתחילתה בהקמת סדנת הפסיפס האפיפיורית בתחילת המאה ה-18. סדנה זו הוקמה לשם העתקת יצירות אמנות חשובות בטכניקת המוזאיקה אך עד מהירה החלו לייצר בסדנא גם מוזאיקות חדשות.
ב־1804 הקים נפוליאון סדנאת מוזאיקה קיסרית.
במחצית המאה ה-19, פיתח הדוקטור אנטוניו סאלוויאטי מוונציה את ייצור המוזאיקה לכלל תעשייה. בית המלאכה שלו היה אחראי לכמה מהמוזאיקות החשובות של התקופה, כגון מונומנט הנסיך אלברט בלונדון, עמוד הניצחון של ברלין ועוד.
ב-1889 הוקם בברלין מפעל המוזאיקה פול &amp; ואגנר שנחל הצלחה עולמית ואף נפתח עבורו סניף שני בארצות הברית.
באמנות החדשה קיים שימוש בפסיפס והוא מופיע בפסלים ומיצגים. בעידן המודרני, מומש רעיון הפסיפס, באמצעים טכנולוגיים, המאפשרים הפקת פסיפס תמונות - תמונה המורכבת מתמונות, קטנות.
אמנות פסיפס בישראל.
בתל אביב מוצגים שני פסיפסים מאבנים צבעוניות מעשה ידיו של נחום גוטמן: בשדרות רוטשילד ובמבואת הכניסה המערבית של מגדל שלום.
האמנית דינה שנהב יוצרת פסיפסים המציגים דימויים מן העיתונות היומית תוך שימוש בחומרים מתכלים כגון ספוגים צבועים.
אמנים ישראלים נוספים המשתמשים בפסיפס ביצירותיהם: דוד וקשטיין ואילנה שפיר.
האמן הישראלי יוסי לוגסי יצר במשך מעל אלף דיוקנאות של אישים מפורסמים מפסיפס, המוצגים לקהל בבית המשפחה ביפו.
פסיפסים מפורסמים.
פסיפסים מפורסמים ניתן לראות בכנסיית 'איה סופיה' באיסטנבול, בכנסית סן ויטאלה ברוונה שבאיטליה, במאוזולאום של 'גאלה פלאצידיה' באיטליה, בעתיקות פומפיי והרקולנאום, ברצפת כנסייה במידבא שבירדן הידועה כמפת מידבא ועוד.
בישראל התגלו מאות רצפות פסיפס מתקופות עתיקות, בבתי מרחץ רומיים וביזנטיים, בבתי כנסת, במסגדים, בכנסיות, בגתות תירוש, בבתים פרטיים ובמבני ציבור ועוד. בין הפסיפסים בישראל מפורסמים הפסיפסים בעיר הרומית-ביזנטית ציפורי, הפסיפס שבבית הכנסת הקדום בבית אלפא המציג את גלגל המזלות, והפסיפס בבית הכנסת בעין גדי.
אלפס
אִלְפָּס הוא כלי בישול המיועד לאידוי, כמו מחבת עמוקה בעלת מכסה. זהו כלי רחב ונמוך, להכנת תבשילים מאודים, להרתחה ולבישול ירקות, בשר ודגים.
הבישול באלפס, היה כשלב שני לאחר שלב ראשון של בישול בקדרה, עניים היו מסתפקים רק בבישול בקדרה.
בימי קדם יוצר האלפס מחרס, ולו מכסה תואם ומהודק. בארץ ישראל נודעו כפר שיחין וכפר חנניה הקדום כמקומות ייצורם של כלי חרס, בהם אלפסים, באיכות גבוהה. האלפסים היו מעוצבים כך שניתן היה להשתמש בהם גם כשהיו האחד מעל השני. את מכסה האלפס, שיש לו ידית ונקב, ניצלו גם לסינון ירקות בתוך אידויים.