בניגוד למלומדים בני זמנו, ויכוחיו עם עמיתיו לא גלשו לטינה אישית. הגאולוג לואי אגסי (Louis Agassiz) עירער על דיווחיו של לי בנוגע לטביעות הרגל של זוחל (Sauropus primeavus) באבן חול אדומה מעידן קדום וסבר כי אף יצור נושם אוויר לא התקיים קודם להיווצרות אבן חול מעידנים מאוחרים יותר. לי שמר על עמדתו במונוגרפיה מנוסחת ומאוירת היטב, אשר יצאה גם במהדורה מוגדלת מלווה בליתוגרפיה של טביעת הרגל בגודלה הטבעי. בסופו של דבר, אכן הוכח כי יצורים נושמי אוויר נמצאו בתצורות נוספות.
תכלילים במינרלים.
אייזק לי היה אספן נלהב של מינרלים ואבני חן והראשון לכתוב על תכלילים. קדמו לו מדענים שהתלהבו מהם, אך לי היה הראשון להשתמש במונח תכלילים (Inclusions) במינרלים ובסלעים. שנותיו הארוכות היו מוקדשות למחקר מיקרוסקופי של תכלילים, והוא צבר אוסף ניכר של מינרלים וצדפות אשר נתרם לסמית'סוניאן. האוסף שהותיר כולל כ-10,000 דוגמאות של אבני אודם, ספיר, כריזובריל, טורמלין, גארנט, קוורץ ואבנים אחרות, והוא ממוין ומלווה באיורים המראים את התכלילים המעניינים.
לי פרסם שלושה מסמכים על תצפיותיו, ואלה היוו יסוד להתפתחות חקר התכלילים באבני חן שובמינרלים:
לי נטה לגישה שונה במקצת מקודמיו. במקום הכללה מורפולוגית, כימית ופיזיקלית של תוכן הגבישים, הוא התעניין יותר במיון הסוגים השונים ואסף בלהיטות חומר על אופיים של סוגי התכלילים בקורונדום, בקבוצת הגארנט, בטופז, בספינל ובקוורץ. עבודתו של לי התמקדה בעיקר באבני חן, בעיקר עקב משיכתו לקסמן הרב, כמו גם בשל העובדה שפניהן המלוטשים סיפקו חלון מושלם להתבונן דרכו ולבחון את התכלילים. עד היום מסווגים תכלילים במינרלים ובאבני חן לפי גישתו של לי:
תארים והכרה.
אייזק לי כיהן כנשיא האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה ושימש כסגן נשיא החברה הפילוסופית האמריקאית (שם גם היה יושב ראש של ועדות הכספים והפרסומים). ב-1852 קיבל תואר כבוד LL.D מאוניברסיטת הרווארד והיה חבר או עמית במספר אקדמיות במדינות אחרות. בביקוריו באנגליה ובאירופה בשנת 1832 ובשנים 1852–1853 התקבל לי בחום על ידי אלכסנדר פון הומבולדט, ויליאם באקלנד, צ'ארלס לייל, רודריק מרצ'ינסון ואדם סדג'וויק. הוא בחן ונתן שם לדגימות של צדפות נחלים במוזיאון הבריטי, בגן הבוטני Jardin des Plantes בצרפת ובאוספים פרטיים.
גוד אסיק מחיצתא
אגרוף הזעם
ברוס לי איש הזעם (באנגלית: Fist of Fury, בעבר נודע בארצות הברית בשם The Chinese Connection; בסינית מסורתית: 精武門; בסינית מופשטת: 精武门; בפין-יין: Jīng Wǔ Mén; אין לבלבל עם Fists of Fury, "אגרופי הזעם" ברבים, שהוא שמו הקודם בארצות הברית של הבוס הגדול) הוא סרט הונג קונגי שביים לו ויי ב-1972. בסרט מככב אמן הלחימה ברוס לי שזהו סרטו השני לאחר 'הבוס הגדול'. הסרט מספר על בית ספר לאמנויות לחימה סיניות באזור הבינלאומי בשאנגחאי שנלחם נגד בית ספר לקרטה יפני.
רקע.
הסרט הוא עיבוד חופשי של דברי הימים של 'התאחדות האתלטים של צ'ינג וו', בית הספר שעליו שמו נקרא הכותר הסיני של הסרט. העלילה מציגה את סיפורו של צ'ן זן (陳真; בקנטונזית צ'ן ג'ן, אותו מגלם ברוס לי), דמות בדויה שיצר הבמאי לו וי עבור הסרט. צ'ן זן נודע כתלמידו הטוב ביותר של המאסטר שחי במציאות הו יואנג צ'ה (霍元甲; Cantonese: פוק יון גאפ) אשר, לאחר מותו המסתורי של הו, נלחם נגד דוג'ו הון קיו דל סוזוקי טארו. כינויו של צ'ן זן הוא 'אגרוף הזעם', על שום איכות לחימתו.
עלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים לאחר מותו של הו יואנג צ'ה, ובמהלך כיבושה של שאנגחאי שבסין, על ידי מספר ארצות זרות, בכללן יפן. הוא נסב על בית ספר סיני לאמנויות לחימה שהמאסטר שלו (הו) נהרג זה מכבר על ידי אנשים שחברו אל בית ספר יפני מתחרה לאמנויות לחימה, בית ספר שממשיך להטריד אותם. צ'ן יוצא לחשוף את הסיבה שבגינה נהרג המורה ולנקום את דמו.
הסרט נודע בשל סצנה שבה נאסרת על צ'ן זן כניסה לפארק שבכניסה אליו שלט בו כתוב: "אין כניסה לכלבים ולסינים" (Traditional Chinese: 「狗與華人不得入內」). לאחר ששומר סיקי חובש טורבן בפתח הפארק מתיר לכלב של אישה זרה להיכנס לפארק, איש יפני שמגיע למקום בלווית חבריו מתקרב לצ'ן ואומר לו שאם הוא יעמיד פנים שהוא כלב, הוא ייקח אותו עמו לפארק. צ'ן זועם ותוקף את היפני וחבורתו בבעיטות ובאגרופים. לאחר מכן הוא מזנק לאוויר, בועט בשלט ושובר אותו. הסרט סייע בהנצחת האגדה לפיה אכן הוצבו שלטים כאלו בפארקים בסין. בפועל, היה פארק שיועד לתושבים זרים, שאליו אכן נאסרה כניסת מקומיים ובנוסף נקבעו כללי התנהגות שונים, ובהם איסור על הכנסת כלבים ואופניים.
הכותרת היפנית שניתנה לסרט בעבר 'הקשר הסיני' (The Chinese Connection) נקראה בפרפרזה על סרט המתח שנעשה באותה עת, הקשר הצרפתי, בכיכובו של ג'ין הקמן, התכוונו להשתמש בו במקור לציון שם סרטו הקודם של ברוס לי, 'הבוס הגדול' (The Big Boss), היות שסרט זה עסק בסחר בסמים. בכל אופן, הכותרת שניתנה לסרט בארצות הברית הוחלפה במקרה בשל סיבה שאינה ידועה והסרט נשא את הכותרת 'הקשר הסיני' שנים רבות, אף שברור שהשם לא היה קשור כלל וכלל לתוכנו של הסרט. 'הבוס הגדול' נשא בארצות הברית את הכותרת 'אגרוף הזעם', מה שהביא לבלבול רב. כותרות שהושמו בטלוויזיה ובגרסאות ה-DVD של הסרט מהשנים האחרונות השיבו את שמותיו המקוריים של הסרט והסרט מכונה כיום 'אגרוף הזעם' בארצות הברית.
הסרט הוא אחת מיצירותיו רבות ההשפעה ביותר של ברוס לי, והוא אחת מהסיבות העיקריות למפנה שחל בתעשיית הקולנוע ההונג קונגית שעברה מהצגת סרטי מחול חרבות לסרטים המפגינים לחימה בידיים ריקות, והיה מהחלוצים שהביאו לתור הזהב של קולנוע הקונג פו בשנות השבעים.
גוד אסיק
מחיצה תלויה
מכללי מחיצה בהלכה, מחיצה תלויה היא מחיצה שתלויה ועומדת באוויר, ואינה צמודה לקרקע במרחק של למעלה משלושה טפחים. מחיצה כזו נחשבת לגרועה הלכתית, ומועילה רק באופנים מסוימים השנויים במחלוקת בין חכמי המשנה והתלמוד.
רקע.
בהלכה, מחיצה משמשת למספר תחומים, כגון להגדרת שטח כרשות היחיד בשבת בדיני ערובין, על ידי הקפתו במחיצות, לדיני סוכה שדפנותיה צריכות להיות מחיצות, לדיני כלאיים בהם צריך להרחיק סוגי צמחים שונים זה מזה, דיני חציצה מטומאה, לדיני מקוואות. ולתחומים נוספים. מחיצה הלכתית למטרות אלו אינה בהכרח גדר המונעת מעבר או קיר אטום המונע ראייה, וייתכן ומחיצה תחשב למחיצה הלכתית אף שיש בה פרצות רבות. הלכות המחיצה הבסיסיות הן הלכה למשה מסיני.
מחיצה צריכה להיות לפחות בגובה י' טפחים (כ־80 ס"מ) וכן עליה להיות עמידה ברוח מצויה, היינו שאינה נופלת מפאת משב רוח רגיל. אין צורך שהמחיצה תעשה על ידי אדם לצורך כל שהו, ואפילו מחיצה טבעית כגון נהר, עץ או מתלול, ('תל המתלקט') - כשרה. כמו כן מחיצה יכולה להיעשות מכלים (ובתנאי שיהיו יציבים) ובתנאים מסוימים אף מבעלי חיים ומבני אדם.
במשנה.
המקורות לדיונים אודות מחיצה תלויה מופיעים מספר מקומות במשנה:
במסכת עירובין דנה המשנה אודות שני רשויות היחיד הסמוכים זה לזה וביניהם יש באר מים או בור מים, והדיירים רוצים לשאוב מים בעצם יום השבת. הבעיה היא, שהבור מפסיק בין המחיצה שבין שתי רשויות היחיד, כך שהבור נמצא בחלק שבין שתי רשויות ללא מחיצה המפרדת, וכל אחת מהם שישאב מים מתוך הבור, הרי זה כאילו הוא שואב מתוך שטח חבירו. אי לכך, תיקנו חז"ל שמפאת המורכבות והקושי הטכני להקים במקום מחיצה, ניתן להקים במקום מחיצה תלויה, כלומר - כזו שאינה מגיעה עד הקרקע.
אודות כך כותבת המשנה: .
במשנה מובאים שלוש שיטות: לפי רבן שמעון בן גמליאל, הדבר תלוי ועומד במחלוקת בין שמאי ובין בית הלל, האם המחיצה צריכה להתחיל "למטה" או "מלמעלה" (ראו להלן). לפי רבי יהודה די בכותל המפריד בין שתי החצירות, אף אם הכותל אינו נכנס לתוך שטח הבור, והוא סבור ש"מחיצה תלויה מתרת אפילו ביבשה".
שיטת רשב"ג.
בשיטת רבן שמעון בן גמליאל, נחלקו רב הונא ורב יהודה: לפי רב הונא, תקנת המחיצה התלויה, היא תקנה מיוחדת וקולא שהקילו חז"ל במים, מפאת המורכבות והקושי הטכני להקים במקום מחיצה. בהתאם לכך הוא מפרש, שבין לבית שמאי ובין לבית הלל אין צורך שהמחיצה תכנס לתוך המים, ודי בכך שהמחיצה תלויה ועומדת מעל המים. אלא שלפי בית שמאי על המחיצה להיות סמוך למים "למטה", ולפי בית הלל על המחיצה להיות אפילו "למעלה" סמול לכותלי הבור מלמעלה.
לעומת זאת, לפי רב יהודה גם במים לא התירו חז"ל מחיצה תלויה, אלא יש צורך במחיצה המשמשת בפועל כ"היכר" גמור בין שתי הרשויות. מכיוון שכך, הוא מפרש את דבריו של רבן שמעון בן גמליאל, שברו שהמחיצה צריכה להקבע בתוך המים עצמם, אלא שנחלקו בית שמאי ובית הלל האם המחיצה צריכה להיכנס עד לתחתית הבור, שלפי בית הלל די בכך שראשי הקנים של המחיצה מלמטה נכנסים לתוך המים ולפי בית הלל על המחיצה להיכנס מתחתית בור המים עד כטפח למעלה מהמים.
להלכה.
להלכה נחלקו הראשונים כמי נפסקת ההלכה: לפי רש"י מסקנת התלמוד - וממילא ההלכה - נפסקת כרב הונא שמחיצה תלויה הותרה במים. בעלי התוספות כתבו שעל סמך פסקו זה של רש"י, נהגו היהודים בזמנם לקבוע בתי כיסאות (שירותים) על המים, שם עשו את צורכיהם, למרות העובדה שהמעשה עלול להחשב כהעברה מרשות היחיד לכרמלית. לעומת זאת בעלי התוספות קבעו כי יש לפסוק כרב הונא, שכן כפי שיטתו סבורים כמותו גם רב, רבי חייא, וברייתא שאותה הביא חכם בשם יעקב קרחינאה, והוא מסביר את מסקנת התלמוד באופן שאינו סותר את ההלכה של רב יהודה. לפי המובא בתוספות, גם רבינו חננאל ורבינו תם סבורים כך. כך גם נפסק ברמב"ם, בסמ"ג, בטור ובשולחן ערוך