ב-1801 הוביל ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן (Jean-Baptiste Bory de Saint-Vincent; 1846-1778), אז בן 23, את משלחת המחקר המדעית האמיתית הראשונה אל הר הגעש. כבסיס להעפלה שימשה פיטון-סנט-רוז ממנה יצאה המשלחת ב-25 באוקטובר. בורי, ז'וּבַנְקוּר (Jouvancourt) ובני לווייתם העפילו לאורך הסוללה הצפונית של האגן המכונה "חומת היער הלבן" (Rempart de Bois-Blanc) עד "בור קרון" (Trou Caron), חנו למרגלות פיטון דה קרק, וחקרו את מישור האוסמונדות. בורי הגיע לפסגה ב-28 באוקטובר 1801, ובאחד בצהריים הגיע לפטמה המרכזית שבין לועות בורי ודולומייה, על מנת לחזות בפעילות געשית. בורי העפיל שוב לפסגת פיטון דה לה פורנז (כשלוע דולומייה עדיין פעיל) ב-20 בנובמבר 1801 לאחר שחקר את הרמות שבין פיטון דה לה פורנז ופיטון דה נז'.
השהות של בורי על הר הגעש הייתה קצרה יחסית (שתי העפלות תוך פחות מחודש). עם זאת, בורי הותיר אחריו תיאורים טופוגרפיים מדויקים, תמצית של התצפיות הקודמות, איורים, והשערות על תופעות געשיות שמאז התבררו כנכונות. כחוקר טבע מלומד הוא תיאר רבים מסוגי הצמחים והמינרלים ונטל עמו דגימות מהם. בורי גם העניק שמות למקומות השונים, ומרביתם קרויים בשמות אלו גם כיום.
דרך עבודותיו וספריו סלל בורי את הדרך הן להרחבת הידע הוולקנולוגי המודרני והן להפגת חששם של תושבי ראוניון מהר הגעש שהיה קשור בתודעתם בהילה של רוע.
תקופת מורי הדרך.
ההעפלה על פיטון דה לה פורנז הפכה לטיול פופולרי, אבל עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 היא הייתה מוגבלת למבקרים עשירים ולמשוגעים לדבר, משום שלא היה כביש גישה לאתר והעפלה הייתה קשה מאוד ונדרשו שירותיהם של מורי דרך וסבלים.
ליווי מבקרים להר הגעש הפך להיות מומחיות ומקצוע צדדי לכמה תושבים ברמת Plaine des Cafres (הרמה בין הרי הגעש), בייחוד תושבים מהקילומטר ה-27, כיום הכפר בּוּר-מוּרָה (Bourg-Murat). שם בולט במיוחד מתקופה ארוכה זו הוא ז'וזמון לוֹרֶה (Josémont Lauret) שמת מעייפות וקור בליל ה-6 באוקטובר 1887. אנדרטה לזכרו ניצבת בקצה שביל ההליכה להר.
במאה ה-20 הייתה נקודת המפגש פונדק הר הגעש, כיום ליד המוזיאון "בית הר הגעש" (Maison du Volcan) בבּוּר-מוּרָה. מרבית המטיילים היו בני ראוניון או תיירים מצרפת, ולעיתים נדירות תיירים ממדינות אחרות. באופן טבעי גדלה כמות המטיילים כאשר הר הגעש התפרץ. מספר מורי הדרך והסבלים שהתלוו למטיילים היה תלוי בעושרם של המטיילים ובאורך הזמן המתוכנן למסע.
הסיור להר ארך בדרך כלל שלושה ימים. היום הראשון הוקדש להליכה עד לחומת אגן פוקה, השני כלל את ההעפלה לפסגת פיטון דה לה פורנז, וצפייה בלועות, ויום השלישי הוקדש לחזרה לנקודת המוצא.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 בילו המטיילים את הלילות במערות, או במחסות שנבנו מענפים מכוסים בעשב, ואז נבנתה בקתה במעבר בלקומב. בקתה זו שהייתה בהתחלה פשוטה, הפכה במשך השנים, לאחר כמה שינויים, הרחבות ושיפוצים למלון ומסעדה.
היסטוריה של התפרצויות אחרונות.
מאז התצפיות הראשונות ב-1650 קיימים רישומים על כ-300 התפרצויות. הרישומים נעשו באופן שיטתי מאז אמצע המאה ה-20. את ההתפרצויות ניתן לראות בדרך כלל מפסגה סמוכה בשם Piton Bert.
מאז שהחלו התצפיות זוהו מקורות ההתפרצות בשלושת הלועות שבפסגה שבחרוט המרכזי או בתוך אגן פוקה. עם זאת התרחשו גם התפרצויות מתוך סדקים מחוץ לאגן. ההתפרצויות הבולטות ביותר מסוג זה התרחשו לאחרונה:
לאחר תקופה של חוסר פעילות של יותר מחמש שנים בין 1992 ל-1998, חזר פיטון דה לה פורנז להיות פעיל מאוד. לאחר ההתפרצות הגדולה של מרץ 1998 שנמשכה 196 ימים, התרחשו בין שתיים לשלוש התפרצויות מדי שנה מאז.
ההתפרצות הגדולה של 2007, שהחלה ב-2 באפריל 2007, הייתה עזה באופן יוצא דופן. נוצר סדק בהר בגובה נמוך וממנו ניתזו מזרקות של לבה. כמה מיליוני מ"ק של סלע מותך נשפכו לאוקיינוס. הכפריים בכפר טְרַמְבְּלֶה הסמוך חששו מזרימת לבה מתוך האגן. החשש לא התממש, אבל הם סבלו מאפר געשי, ולפילי שנחתו על בתיהם, מפליטת גזי גופרית ואדים חומציים, ומשריפות יער. התרוקנות הלבה מתוך תא המאגמה בתוך הר הגעש גרמה להתמוטטות המסיבית של לוע דולומייה.
ההתפרצויות שבאו אחר-כך התחוללו בתוך לוע דולומייה, והיו מתונות יותר. בין 21 בספטמבר ל-2 באוקטובר 2008, ב-28-27 בנובמבר 2008, ובין 15 בדצמבר 2008 ל-4 בפברואר 2009.
שתי התפרצויות בזק של כמה שעות התחוללו בשלהי 2009. הראשונה ב-5 בנובמבר 2009 באגף המזרחי של לוע דולומייה, והשנייה ב-14 בדצמבר 2009 בצד הדרומי של חרוט דולומייה.
במהלך 2010 התחוללו שלוש התפרצויות: הראשונה, בין 2 ל-12 בינואר 2010, השנייה, החלה ב-14 באוקטובר 2010 בלוע שאטו פוֹר (Chateau Fort) והסתיימה ב-31 באוקטובר, והשלישית ב-10-9 בדצמבר.
ב-2015 התפרץ ההר פעמיים, בפעם האחרונה החלה ההתפרצות ב-17 במאי 2015.
העפלה להר כיום.
כביש יער מס' 5 (route forestière n° 5) המכונה "נתיב הר הגעש" (route forestière du Volcan) הוא כביש נוח סלול המוביל מהכפר בּוּר-מוּרָה לקצה הקלדרה למקום המכונה "מעבר בלקומב". בקצה הדרך חנייה ותצפית על אגן פוקה, ובמזג אוויר טוב ניתן לראות את החרוט המרכזי. בסמוך "בקתת הר הגעש" (gîte du Volcan) שבה ניתן ללון.
לאחר ההתפרצות של אפריל 2007 שבה התמוטטה רצפת לוע דולומייה לעומק של 300 מטרים נאסרה ההעפלה לפסגה באופן רשמי לקהל הרחב עד דצמבר 2009. שולי הלועות של הפסגה נסדקו והם בלתי יציבים וגושי סלע ניתקים מהם לפתע באופן תדיר.
מ-24 בדצמבר 2009 הותרה הגישה לנקודה תצפית בודדת בסמוך לקצה המזרחי של לוע דולומייה. מצד שני הסיור סביב הלועות עדיין אסור בשל הסכנה הנמשכת מהתמוטטות.
הדרך אל הפסגה מתחילה במורד חומת אגן פוקה במעבר בלקומב. בתחתית המורד מתחיל שביל המסומן היטב באמצעות כתמים גדולים של צבע לבן שנועד לעזור למטיילים במקרה של היווצרות ערפל, תופעה שכיחה מאוד בהר הגעש.
השביל עובר במרחק של כמה מאות מטרים מחרוט אפר קטן המכונה "פורמיקה לאו" ("Formica Leo"), ואז ממשיך אל מבנה געשי בגובה עשרה מטרים, הורניטו שחללו הפנימי מזוגג, המכונה "קפלת רוזמון" ("Chapelle de Rosemont").
השביל הנוכחי פונה שמאלה ומטפס בהדרגה על הצד הצפוני של הפסגה. השביל הקודם אפשר לפנות ימינה להעפלה ישירה ללוע בורי, לסייר סביב לועות בורי ודולומייה ולבסוף לחזור דרך הצד הצפוני. הגישה ללוע דולומייה נאסרה לחלוטין בצו מ-11 בספטמבר 1992 כיוון ששולי הלוע ורצפתו אינם יציבים ועלולים להתמוטט בכל רגע.
ניטור.
הפעילות הגעשית מנוטרת באורח קבע בעזרת רשת של סיימוגרפים, חיישנים גאופיזיים (טילטמטרים, אקטנסומטרים, חיישני GPS וכו'), מגנטומטרים, חיישני המזהים פליטת גז רדון ורשת של מצלמות מעקב. ציוד המעקב ניזון מחשמל המופק בתאים סולריים, והמידע מהחיישנים השונים נשלח בתשדורת אלחוטית למצפה הר הגעש פיטון דה לה פורנז (OVPF – ראשי תיבות של Observatoire volcanologique du piton de la Fournaise) השוכן בכפר בּוּר-מוּרָה, כ-20 קילומטרים צפונית-מזרחית מפסגת הר הגעש. המצפה שנוסד ב-1978 בעקבות זרם הלבה שהרס חלקו מפיטון-סנט-רוז ב-1977, מופעל על ידי "Institut de Physique du Globe de Paris" (המכון הגאופיזי העולמי של פריז), בשיתוף פעולה עם "המרכז הלאומי למחקר מדעי" (CNRS ראשי תיבות של Centre national de la recherche scientifique) ואוניברסיטת ראוניון. המצפה מפרסם לעיתים קרובות דוחות בצרפתית באתר האינטרנט שלו על הפעילות העכשווית של פיטון דה לה פורנז. "מרכז המידע הגאולוגי של האי ראוניון" (RIGIC ראשי תיבות של Réunion Island Geological Information Center) מתרגם דוחות אלו לאנגלית לחלוקה בקהילה המדעית דוברת האנגלית.
הנהלים מפרטים כמה רמות של כוננות עליהם מחליט המושל (préfet) על בסיס הדוחות המדעיים:
עזרא דותן
עזרא דותן ("בבן") (25 בספטמבר 1937 - 16 במאי 1981) היה טייס קרב בחיל האוויר ואלוף הפלות שבזכות הישגיו בקרבות כונה "מר סקייהוק". נפטר בעת שירותו בדרגת אל"ם.
ביוגרפיה.
נולד בשם עזרא זנדמן ב-25 בספטמבר 1937 בדנציג, גרמניה. בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, העפיל עם הוריו לארץ ישראל אך גורש ממנה על ידי שלטונות המנדט והיה מגולי מאוריציוס. בשנת 1945 עלה בשנית לארץ ישראל. התגורר בנהריה והשלים בה את לימודיו היסודיים. לאחר מכן למד בבית הספר הטכני בחיפה. בנעוריו היה חבר בקלוב התעופה לישראל.
התגייס לצה"ל במאי 1955 והתנדב לקורס טיס אותו סיים בשנת 1957. שירת בטייסת 117 בה נחשב לטייס מבטיח. במהלך יום הקרבות של 7 באפריל 1967 בחזית סוריה, נזקפה לזכותו הפלה ראשונה. במלחמת ששת הימים הוביל מבנים של מטוסי מיראז' 3 לתקיפת שדות התעופה הערביים במסגרת מבצע מוקד. תקף פעמיים את שדה התעופה H-3 בעיראק. במהלך המלחמה הפיל שני מטוסי קרב. באוגוסט 1968 עבר הסבה לטייס סקייהוק ומונה למפקד טייסת 109.
במהלך מלחמת ההתשה הוביל גיחות תקיפה רבות. בשנת 1970, במסגרת מבצע קלחת 2 כנגד ריכוזי מחבלים בפתחלנד, הוביל רביעיית סקייהוקים לתקיפת סוללות תותחים סוריות. בדרכו לתקיפה נתקל במטוסי תקיפה סוריים מדגם מיג 17 וניהל כנגדם קרב אוויר זאת על אף שמטוס הסקייהוק הוא מטוס תקיפה ואינו מיועד לקרבות אוויר. במהלך מרדף הצליח לפגוע ולהפיל מיג 17 ברקטות נגד טנקים מדגם "זוני". הייתה זו ההפלה הראשונה בעולם של מטוס סקייהוק באמצעות רקטה. לאחר מכן, הפיל מיג נוסף בירי תותח וניהל קרב אוויר עם מיג שלישי ללא תוצאות. לאחר קרב זה דבק בו הכינוי "מר סקייהוק" - טייס הסקייהוק היחיד בעולם שהפיל מטוסי מיג בקרב-אוויר.