עם תחילת שנות ה-70, עברו שתי החברות גם להסעת תיירים ובמיוחד לסיורי תיירות במקומות הקדושים לנצרות בנצרת ובסביבתה של טבריה. לצורך כך, נקנו אוטובוסי תיירות תוצרת חוץ: ליילנד בהרכבה יוונית ואוטובוסי וולוו, שניהם מצוידים במושבי תיירות ובמיזוג אוויר.
לאחר מלחמת ששת הימים החלה ישראל משקיעה בבינוי ובתשתיות בגדה המערבית ובמיוחד בערים הגדולות: ג'נין, שכם, רמאללה ובית לחם. בד בבד, עם פיתוח האזור, נוצר צורך אמיתי לתחבורה ושינוע ואת מקומם של העגלה והחמור החליפה תחבורה ציבורית. לכן בתחילת שנות ה-70 נוסדו חברות אוטובוסים במזרח ירושלים שקיבלו זיכיון להסעת תיירים למקומות הקדושים בירושלים ובבית לחם וגם לחיפה ולגליל. עם החברות הראשונות שהוקמו ניתן למנות: Jett, Bahaluwan, Mount Scopus, Mount Olive, BLT-Beit Lehem Tours, NET .
בערים השונות קמו מסופי תחבורה רבים בצמוד לשווקים: התחנה המרכזית הערבית של מזרח ירושלים מול מערת צדקיהו, התחנה המרכזית של חברון הסמוכה לשוק, התחנה המרכזית של בית לחם הסמוכה לכנסייה ולכיכר המרכזית, התחנה המרכזית של רמאללה ליד כיכר הממשל.
במזרח ירושלים.
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקווי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח ירושלים. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדירים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברה מאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים מתוצרת מרצדס, שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוסים פלסטיניים". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים ברחוב סולטאן סולימאן, ליד גן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים. בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד". הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (שדרות בר-לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו הגבעה הצרפתית ותלפיות מזרח. הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני תחבורה פרטית, שנתח השימוש בה ירד מאוד. גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.
התבססות התחבורה הציבורית בישראל על אוטובוסים.
במדינת ישראל, לאורך כל שנותיה, רוב מובהק של התחבורה הציבורית מבוסס על אוטובוסים (בשונה מהמקובל בעולם המערבי), ואלו מגיעים ליישובים קטנים, בתדירות מופחתת.
הסיבה לתלות בשירות אוטובוסים החל מימי היישוב היא בעיקר פוליטית. וזאת מפני שאת מערכת הרכבות פיתחה ממשלת המנדט הבריטי מתוך כוונה לשנע כוחות צבא, ולכן נמנעה מלהיכנס לערים. היישוב היהודי העדיף לשמור מרחק מהרכבת, שאותה ניהל השלטון המנדטורי, ופיתחה את חלופת האוטובוסים. עם הקמת המדינה, המשיכו שרי התחבורה לתמוך בקואופורטיבים של חברות האוטובוסים ולפתח את מערכת האוטובוסים. הרכבת נותרה עד לשנות התשעים בעיקר לשירות מטענים.
בעלות במערך האוטובוסים בישראל.
בעלות בידי יבואני רכב.
חברות האוטובוסים שבבעלות יבואני רכב נמצאות בתחתית הטבלה של דירוג חברות האוטובוסים בדו"חות של הרשות הארצית לתחבורה ציבורית, שמשקלל זמן דיוק לוחות זמנים, אמינות, ניקיון, צפיפות, שביעות רצון כללית, ועוד. עיתונאים, עמותות, ואנשי ציבור מזהירים מפני חשש לניגוד עניינים כתוצאה מבעלות של יבואני רכב על חברות תחבורה ציבורית. בתחקיר של יגאל גואטה, הוא נותן כדוגמה את יבואן סוזוקי שמחזיק חצי מהבעלות בחברת מטרופולין, שדורגה אחת לפני אחרונה מבין חברות האוטובוסים בעת פרסום התחקיר. גם חברות קווים וסופרבוס נמצאות בבעלות חלקית של יבואני רכב. שתי חברות רכב החלו להתמודד על רכישת נתח ממניות חברת התחבורה אגד בשנת 2021: קרסו מוטורס (יחד עם קרן אלומה וקבוצת מגדל) וקבוצת כלמוביל (יחד עם קרן פורטיסימו קפיטל); שתיהן עלו לשלב הסופי בהליך הרכישה בתחילת 2022.
ההיסטוריוגרפיה של הציונות
פה דה קאלה
מארק איווניר
מארק איווניר (נולד ב-6 בספטמבר 1968) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי, בעל קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה.
איווניר נולד בצ'רנוביץ שבברית המועצות (כיום באוקראינה). עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1972 והתגורר בשכונת פרדס כץ שבבני ברק. לאחר שירותו בצה"ל, למד איווניר ליצנות ועבד ב-"Cirque Pauwels" בפריז. למד משחק בבית הספר ניסן נתיב.
קריירה.
אחר כך שיחק בקאמרי ובאופרה הישראלית. לאחר מכן הצטרף לתיאטרון גשר, שם שיחק במשך כמעט עשור. בתקופה זו גילם את דורון, המורה למשחק, בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן".
כשהוא בשנות השלושים שלו עבר ללונדון ללימודי משחק ובימוי אצל פיליפ גולייה, לאחר שקיבל מלגה. בלונדון השתתף בשני סרטים.
לאחר שאשתו קיבלה הצעת עבודה בלוס אנג'לס, המשפחה היגרה לארצות הברית בשלהי שנות ה-80. שם החלה קריירת המשחק הבינלאומית שלו. תפקידו הראשון היה בסרט "נשר הברזל 2". הוא השתתף בתפקיד הקאפו מרסל גולדברג בסרטו של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר".
כמו כן הופיע בתפקידים קטנים בסרטים כגון "שומר המדינה" של רוברט דה נירו, "טרמינל" של ספילברג וב"אלוף ללא עוררין 2" ובתפקידי אורח בסדרות האמריקאיות "CSI", "המגן", "בית הבובות", "24", "מונק", "זהות בדויה", "ג'אג", "ווקר", "", "פרינג'", "היחידה", "סוכן מחוק", ניקיטה", ״המנטליסט״, "רופא להשכיר", "הוואי חמש-אפס (2010)" ו-"TOUCH", "הרשימה השחורה", "הומלנד" ו"S.W.A.T".
איווניר שיחק בסדרה "עניין של זמן" וב-1998–1999, בסדרת ההמשך "20 פלוס" באותו התפקיד. הוא הופיע בשנת 2003 בסדרת הטלוויזיה "פרנקו וספקטור", דרמת עורכי דין בהפקת קשת. בשנת 2007 שיחק בסרט האקשן "מבוקש" בכיכובו של ריצ'רד גיר ואת סמל קאמרוב במשחק הווידאו Call of Duty 4. בשנת 2009 גילם את נח, הדמות הראשית בסדרת הדרמה "תיבת נח" ואת סמל קאמרוב במשחק הווידאו Call of Duty 6.
איווניר השתתף בסדרת סרטי אמנות הלחימה המשולבת Undisputed בתפקיד גאגא: בסרט "אלוף ללא עוררין 2" (Undisputed II: Last Man Standing, 2006) ובסרט "בלתי מנוצח" (Undisputed III: Redemption, 2010).
בשנת 2010 כיכב איווניר כדמות המרכזית בסרטו של ערן ריקליס "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" והיה מועמד לפרס אופיר על משחקו בסרט.
בשנת 2011 גילם שוב את סמל קאמרוב במשחק הווידאו Call of Duty 8.
בשנת 2012 שיחק בסרטו של ירון זילברמן "כלים שלובים", לצידם של פיליפ סימור הופמן, כריסטופר ווקן וקתרין קינר.
כמו כן שיחק איווניר בשנה זו בדרמת הריגול "תא גורדין" בתפקיד יאשה לונדין לצדם של רן דנקר, הלנה ירלובה, סלבה ביברגל, מוני מושונוב ונטע ריסקין.
בשנת 2013 שיחק בסדרה "להיות איתה" שיצר אסי עזר לקשת, לצד רותם סלע ואביב אלוש.
בשנת 2014 שיחק בפרק בסדרה "הרשימה השחורה". כמו כן דיבב את הדמות סת רות' במשחק הווידאו "".
בשנת 2017 שיחק בעונה ה-2 של הסדרה "שטח מת" בפרק 11 כשהוא מגלם טרוריסט מבוקש. כן שיחק בסרט הגרמני "להתראות גרמניה" בבימויו של סם גרברסקי. בנוסף, שיחק בפרקים ה-8 וה-9 של סדרת הטלוויזיה "המושיעים" בתור שר ההגנה הרוסי.
בשנת 2018 גילם את איוון קרופין בעונה 5 ו-7 של "הומלנד".
בשנת 2018 גילם את דמותו של הרמטכ"ל מרדכי גור בסרט הקולנוע "שבעה ימים באנטבה", המבוסס על אירועי מבצע אנטבה. בשנת 2018 הופיע בסדרת הטלוויזיה "בארי" של רשת HBO וגילם את ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה בפרק 9 של הסדרה "" ששודרה ברשת FX בשנת 2018.
בשנת 2019 שיחק בסרטו של פאבל לונגין "עשו", עיבוד קולנועי לספרו של מאיר שלו באותו השם. באותה השנה שיחק לצד כריס אוונס במותחן הריגול "אתר הצלילה בים האדום" שביים וכתב גידי רף, אודות מבצע נמל בית.
בשנת 2020 שיחק בסרטה של מירנדה ג'ולי "קג'יליונר". לוהק גם לאחד התפקידים הראשיים לצדה של הילרי סוונק בסדרת המדע הבדיוני של נטפליקס "הרחק" בתור מישה פופוב, קוסמונאוט רוסי ותיק מטעם רוסקוסמוס שהוא גם המהנדס של מעבורת החלל. שיחק גם בסדרת הטלוויזיה "האפיפיור החדש" בכיכובו של ג'וד לאו שביים פאולו סורנטינו עבור הערוצים HBO (ארצות הברית), Canal+ (צרפת), Sky Atlantic (איטליה). איווניר גילם את באוור, שגריר ארצות הברית לכס הקדוש. בסוף שנה זו גילם את אלכסיי בסדרת הטלוויזיה הספרדית "נזדרוביה" של רשת הטלוויזיה #0" בכיכובו של כוכב הקולנוע הספרדי הוגו סילבה.
חיים אישיים.
איווניר נשוי למאיה רז, שדרנית בגלי צה"ל, אחותה למחצה של השחקנית רומי אבולעפיה, בתם של העיתונאי מנשה רז והשדרנית והשחקנית רינת אבולעפיה. אב לשתי בנות ומתגורר בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
איל (נהר)
מספר נהרות בעולם קרויים אִיל, בצורות איות שונות.
פיליפ גולייה
פיליפ גולייה (צרפתית: Philippe Gaulier; נולד ב-4 במרץ 1943 בפריז) הוא שחקן, במאי, פנטומימאי וליצן, מייסד בית הספר École Philippe Gaulier ללימוד משחק.