ריקון הקערה השביעית מביא לרעידת אדמה המחריבה את כל הערים על פני כדור הארץ, תזוזת כל ההרים וכל האיים, וברד כבד המחריב את פני כדור הארץ.
גם בעקבות מכה זו לא חוזרים החוטאים בתשובה.
שבעת הקערות של זעם האל
לאוואל (קנדה)
לאוואל (בצרפתית: Laval) היא עיר בפרובינציית קוויבק בקנדה. זו העיר השלישית בגודלה בפרובינציה וה-13 בגודלה בקנדה, עם אוכלוסייה של 401,553 (נכון לשנת 2011).
ההתיישבות הראשונה במקום נעשתה בידי ישועים בשנת 1636. עד תחילת המאה ה-20 האזור היה מיושב בצורה כפרית. בתקופה זו נוסדו מספר רב של עיריות, עד שבשנת 1965 ממשלת קוויבק החליטה לאחד את כלל העיריות באי לעירייה אחת, ובכך נוסדה לאוואל.
שבעת הקערות
דיסני ג'וניור
ערוץ דיסני ג'וניור (באנגלית: Disney Junior) הוא ערוץ טלוויזיה בבעלות חברת וולט דיסני, הערוץ החל לפעול בתחילת 2011. בערוץ משודרות סדרות ותוכניות שקהל היעד שלהן הוא ילדים בגילאים שנתיים עד 12 שנים. בישראל הערוץ החל את שידוריו ב-18 ביולי 2011 ב-yes וב-27 בנובמבר 2013 ב-HOT. הערוץ משודר באפיק 84 ב-Yes ב-HOT בערוץ 79 והחל מ-1 באוקטובר 2017 התחיל לשדר גם בסלקום tv, וכן תכנים ממנו ב-VOD של שלושת החברות.
כריסטופר טיי
כריסטופר טיי (באנגלית: Christopher Tye; סביבות 1505 - סביבות 1572) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי, שלמד באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1545 היה לדוקטור למוזיקה הן בקיימברידג' והן באוקספורד.
חייו.
טיי היה מדריך המקהלה של קתדרלת אילי מסביבות שנת 1543 ומשנת 1559 כיהן גם כנגן עוגב במקום. דף השער של "מעשי השליחים" מאת טיי (לונדון 1553) מתאר אותו כ"אחד מאצילי הקאפלה המכובדת ביותר של הוד מעלתו", וייתכן שהיה המורה למוזיקה של המלך אדוארד השישי, שתואר כמי שציטט את אביו, הנרי השמיני שאמר, כי לאנגליה יש רק אל אחד, אמת אחת ודוקטור אחד לאמנות המוזיקה, הלא הוא דוקטור טיי, הנערץ על שליטתו בהרמוניה של המוזיקה.
טיי נשאר באלי בתקופת שלטונה של המלכה הקתולית מרי, על אף העדפתו הברורה לפרוטסטנטיות. ב-1560 או 1561 התפטר ממשרתו באלי, שם החליף אותו בתפקידו רוברט וייט (שאף נשא לאישה את בתו), התקדש לכנסייה והיה לרקטור של דודינגטון אשר במחוז קיימברידג'. הוא מת ב-1572 או 1573, עדיין פעיל כנראה בתקופת שלטונה של אליזבת, כדברי אנתוני ווד:
המוזיקה של טיי לכנסייה הקתולית כוללת מזמורי תפילה ומיסות - ידועה בעיקר מיסה המבוססת על השיר "רוח המערב" (המהווה בסיס גם למיסות מאת ג'ון טאוורנר וג'ון שפארד). עוד חיבר יצירות באנגלית לכנסייה האנגליקנית, בהן מוזיקה לטקסי תפילה ומזמורים, ויצירות להרכבי ויולים.
הסימן
הסימן הוא סיפור קצר, בן מ"ב פרקים קצרים, מאת ש"י עגנון, קינה על עיר הולדתו, בוצ'אץ', שקהילתה היהודית חרבה בשואה בזמן הכיבוש הנאצי של העיר. לסיפור, שבגרסתו הראשונה פורסם בשנת 1944, אופי אוטוביוגרפי, והוא היחיד שבו עסק עגנון באופן מפורש בשואה במהלכה.
תמצית העלילה.
"אותה השנה שבאה השמועה שנהרגו כל היהודים שהיו בעירי דרתי בשכונה אחת משכונות ירושלים, בבית שבניתי לי אחר הפרעות של שנת תרפ"ט, שבגימטריא שלה נצח ישראל", כך מתחיל המספר את סיפורו, וממשיך: "לא עשיתי מספד על עירי ולא קראתי לבכי ולאבל על עדת ה' שכילה האויב, שאותו היום שנשמעה השמועה על העיר ועל הרוגיה ערב שבועות היה ואחר חצות היום היה והעברתי את אבלי על מתי עירי מפני שמחת זמן מתן תורתנו". הסיפור כולו נמסר על ידי המספר בגוף ראשון.
המספר מתאר את ההכנות לחג, את תפילת החג ואת סעודת החג. תוך כדי זאת חלפו במוחו מחשבות על עירו: "אמת שכבר מתה עירי ואותם שלא מתו דומים למתים". המספר סיפר לאשתו וילדיו על מנהגי החג בעירו. תוך כדי הסיפור נזכר בחורבן עירו, שביטל את ההבדל בין עניים לעשירים, "מאחר שאויב אחד כילה את כולם כאחד איני מבחין ביניהם". לאחר תום הסעודה הלך המספר לבית הכנסת, לתיקון ליל שבועות, שבו קרא בספר האזהרות של רבי שלמה אבן גבירול.
המספר נזכר בילדותו, ובמפגשיו הראשונים עם יצירתו של שלמה אבן גבירול, ובה הפיוט "שְׁבִיָּה עֲנִיָּה", שראשי השורות שלו נותנות את שם המחבר, "שלמה". בדרכו לבית הכנסת נהנה המספר מיפי שכונתו ונזכר בהקמתה ובימיה הראשונים.
המספר הגיע לבית התפילה ומצאו ריק מאדם. הוא מתאר את הקישוטים לכבוד החג, ש"כנגדם בדרום עומדים נרות הנשמה בלא שיעור ובלא מספר. ששה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים עשו שליש מישראל נפטרים ושני שלישים יתומים ואין לך אדם מישראל שאין לו כמה מניינים נפטרים." המספר העלה בדמיונו את בתי התפילה שבעירו החרבה, ובכל אחד מהם את האנשים שישבו בהם לתפילה וללימוד. "עמדתי כאיש נדהם והבטתי באנשי עירי ואף הם הביטו בי ולא נראה שמץ של תוכחה בעיניהם עלי שאני כך והם כך." המספר נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו ובחזן הזקן ששימש שם, אומר את הפיוט "שביה עניה". זיכרונותיו המשיכו והובילו אותו לבית המדרש הישן בעירו, שם שוחח עם חיים השמש.
המספר התעורר מהזיותיו וחזר לקרוא בסדר מצוות השם. בצריף בית הכנסת לא היה איש מלבדו. אך לפתע "נפתחו דלתות ארון הקודש וראיתי כמראה דמות איש עומד וראשו מונח בין ספרי התורה ושמעתי קול יוצא מתוך הארון מבין בדי עצי החיים". האיש פנה אל המספר, אך "לא במילים דיבר בי. רק מחשבתו אשר חשב נחקקה לפני והיא עשתה מלים". למספר התברר שהאיש הדובר אליו הוא רבי שלמה אבן גבירול. "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה ואני החזרתי לו, הלוא אדוני יודע שהלילה הזה ליל שבועות שניעורים כל הלילה ואומרים תיקון ליל שבועות. מכל מקום קצת קשה. רבינו שלמה אבן גבירול ראש משוררי הקודש מה ראה שירד מהיכל השירה לצריף זה שבשכונה זו לדבר עם אדם כמוני".
קרא המספר את הפיוט "שביה עניה", נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו, שעתה הוא שומם, וגעה בבכי. לשאלת רבי שלמה "על שום מה אתה בוכה?" ענה המספר: "בוכה אני על עירי שכל היהודים שהיו שם נהרגו". ראה המספר את רבי שלמה מרחש בשפתיו ושמע שהזכיר את שם עירו ואמר "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה". והסימן: "הטיתי אוזני ושמעתי שדיבר בשיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי. וידעתי שסימן עשה לו המשורר לעירי בשיר שעשה לה בחרוזים שקולים ונאים בלשון הקודש". והמספר מוסיף: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי. ואם אני איני זוכר את דברי השיר כי נשמטה נפשי מחמת גבורת השיר, השיר מתנגן בשמי מעלה בשירי משוררי הקודש אשר יאהב השם".
תולדות הסיפור ומקומו ביצירתו של עגנון.
נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם בשנת 1944, ובגרסתו המורחבת, שבה 30 עמודים, הוא נכלל בכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו, "האש והעצים" (שם המרמז לעקדת יצחק), שיצא לאור בשנת 1962. הסיפור חותם גם את הכרך "עיר ומלואה", שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון, ומספר את סיפורה של בוצ'אץ'.
במסה העוסקת בכרך "האש והעצים" ציין ברוך קורצווייל:
על מיקומו של הסיפור בסוף הכרך "עיר ומלואה" העירה ניצה בן-דב: "הבחירה העריכתית לחתום בסיפור זה קובץ, העוסק בעיר המולדת בוצ'אץ', מרמזת שזה סופו הנורא וזו חתימתו האחרונה של אותו עולם ומלואו תוסס וחיוני שעגנון תיעדו באהבה, במסירות ובביקורתיות בכרך זה וביצירות אחרות." אלן מינץ, הרואה בסיפור זה סיפור חניכה, שבו הוטלה על עגנון החובה לספר את סיפורה של עירו, הציג עמדה שונה: "התגלותו של אבן גבירול והפיוט שחיבר הם יסודות מפתח המדגישים את תפקידו של הסיפור בהתהוות תהליך ההנצחה, ואינם סוף פסוק. אילו התבקשתי לארגן מחדש את סדר הסיפורים בעיר ומלואה, הייתי מעמיד אפוא את "הסימן" בראש הקובץ".
פרשנות.
זמנו ומקום התרחשותו של הסיפור.
הסיפור מתחיל במילים: "אותה השנה שבאה השמועה שנהרגו כל היהודים שהיו בעירי דרתי בשכונה אחת משכונות ירושלים, בבית שבניתי לי אחר הפרעות של שנת תרפ"ט" אף שהמספר אינו נוקב בשם השכונה, ידוע על פי הביוגרפיה של עגנון, המזוהה עם המספר, שזו שכונת תלפיות, שבה בנה עגנון את ביתו בשנת 1931. את עיר הולדתו, שאת חורבנה הוא מבכה, מציין המספר במפורש: "מילידי בוטשאטש אני".
נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם באביב 1944, ובגרסתו הסופית והמורחבת הוא נכלל בכרך "האש והעצים", שיצא לאור בשנת 1962 (זהו הכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו). באמצע יוני 1943 הוצאו להורג אחרוני היהודים בגטו של בוצ'אץ', וביולי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין, כך שזמן התרחשותו של הסיפור (לפחות בגרסתו הראשונה, שבה אומר המספר "ועיני זלגו דמעות מחמת הצרות שבאו על עירי, ואיני יודע אם עדיין היא קיימת") הוא חג השבועות ה'תש"ג. בגרסה הסופית מדבר המספר על "ששה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים". זהו מידע אנכרוניסטי (הנובע מהפער שבין זמן הסיפור לזמן כתיבתה של הגרסה הסופית), משום שבשבועות ה'תש"ג טרם נודע מספר היהודים שהושמדו (ולמעשה בשלב זה טרם הגיע מספרם לשישה מיליונים, משום שהשמדת היהודים הייתה באמצעיתה).
הסיפור מתרחש במשך פחות מיממה, בערב חג השבועות ובליל החג. על מועד זה העיר ברוך קורצווייל: "והאם מקרה הוא הדבר שהסיפור "הסימן" מוקדש לחג השבועות, לחג מתן תורתנו? אז נחתם גורלנו, נגזרה בחירתנו הבעייתית להיות השה על "האש והעצים" של סביבתנו." ניצה בן-דב הוסיפה על כך: "ייתכן שהשמועה על הכחדת כל יהודי עיר הולדתו של עגנון אכן הגיעה לאוזניו בערב חג השבועות, אבל ייתכן גם שמטעמים אידאולוגיים, סמליים וספרותיים היה נוח לסופר המתוחכם לעגן את הגעת השמועה הנוראה בחג השבועות דווקא."
החיזיון המיסטי.