וויליאם פלטשר בארט כתב ש "מסרים אוטומטיים עשויים להתרחש ולהתקבל, בין אם הכותב מחזיק עפרון על דף הנייר, או באמצעות לוח פלנצ'ט או לוח אואיג'ה". בתחום הספיריטואליזם, נטען שרוחות נוהגות להשתלט על ידו של המתקשר, כדי לכתוב מסרים, אותיות, מכתבים ואפילו ספרים שלמים. כתיבה אוטומטית עשויה להתרחש במצבי טראנס או עירות מוחלטת. ארתור קונאן דויל, בספרו "ההתגלות החדשה" (1918), כתב שכתיבה אוטומטית מתרחשת כתוצאה מתת המודע של הסופר או באמצעות רוחות חיצוניות הפועלות דרך הסופר. המשורר הסוריאליסטי רובר דסנו, טען שהוא היה בין המוכשרים ביותר בכתיבה אוטומטית. כמה מחוקרי הפאראפסיכולוגיה, למשל, תומסון ג'יי הדסון טענו כי בכתיבה אוטומטית לא מעורבות רוחות וכי תת-המודע של הכותב הוא ההסבר.
מקרים שהתרחשו לכאורה, של כתיבה אוטומטית יוחסו לאישים אליסטר קראולי, ג'יין רוברטס, הלן שוקמן  ו-ניל דונלד וולש. ב-1975, וונדי הארט, שמוצאה מהעיירה מיידנהד, הממלכה המאוחדת,  טענה כי היא כתבה באופן אוטומטי על ניקולס מור, מפקד צבא ימי, אשר מת בשנת 1642.
ניתוח מדעי.
מדענים וספקנים כאחד מחשיבים את תופעת הכתיבה האוטומטית בתור תופעה הנובעת כתוצאה של האפקט האידיאומוטורי.
הפרופסור לפסיכולוגיה תיאודור פלורנוי חקר את הטענה שנטענה על ידי המתקשרת בת המאה ה-19 הלן סמית' (קתרין מולר) אשר התנסתה  בכתיבה אוטומטית כדי להעביר מסרים ממאדים. פלורנוי הגיע למסקנה כי אותה "שפת מאדים" של גברת סמית' הייתה בעלת מקבילות חזקות לשפת האם שלה, צרפתית ושכתיבתה האוטומטית היוותה בסך הכל את פרי זכרונן של "רומנסות הפונות לדמיון התת-הכרתי, הנגזרות במידה רבה ממקורות נשכחים שנחשפה אליהם בעבר (למשל, לספרים אשר אותם קראה בהיותה ילדה)". הוא המציא את המונח זכירה חבויה כדי לתאר את התופעה הזו.
הרופא צ'ארלס ארתור מרסייה, אשר כתב "בכתב העת הרפואי הבריטי "(1894), מתח ביקורת על הפרשנות הספיריטואליסטית של הכתיבה האוטומטית, בסכמו, "אין צורך או מקום לסיוען של רוחות, וקריאה לסיוע כזה, היא לאו דווקא סימן לחשיבה חסרת מדעיות גרידא, אלא לחשיבה לא עניינית ובלתי מסודרת". בשנת 1927, כתב הפסיכיאטר הרולד דירדן שכתיבה אוטומטית היא דרך פסיכולוגית של "הקשה" על התת-מודע, ושאין שום דבר מסתורי הנוגע לכך.
על פי החוקר הסקפטיקן, ג'ו ניקל,  "כתיבה אוטומטית מתרחשת כאשר אדם נמצא במצב של תלישות. זהו סוג של אוטומטיזם מוטורי, או פעילות שרירים בלתי מודעת".
הנוירולוג טרנס היינס כתב כי "כתיבה אוטומטית היא דוגמה לצורה מתונה יותר של מצב דיסוציאטיבי".
התנהגות של כתיבה אוטומטית התגלתה בשלושה חולים אשר סבלו מנזק להמיספירה הימנית שלהם.
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017
פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017 הוא טקס בו מוענקים פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בתחום היצירה הטלוויזיונית בישראל. הפרסים חולקו לזוכים בטקס שהתקיים ב-9 במרץ 2018 באולם אווניו שבקריית שדה התעופה בהנחיית איילת זורר ושודר בשידור חי בקשת 12.
ב-31 בינואר 2018 פורסמה רשימת המועמדים בתחרות. ההכרזה על המועמדים בוצעה בשידור חי בעמוד הפייסבוק של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה והונחתה על ידי לירון ויצמן.
הוכרז גם שפרס מפעל החיים יוענק לאילנה דיין על 36 שנים בתחום היצירה הטלוויזיונית.
לאחר ההכרזה הושמעה ביקורת מצד אברי גלעד (מגיש "העולם הבוקר") ומני אסייג (מיוצרי "שנות ה-80") על התעלמותם של חברי האקדמיה ואי-העמדת תוכניותיהם בעלות הרייטינג הגבוה, לטענתם.
חברת החדשות המשיכה בנוהג החרמת הטקס זו השנה ה-11 מאחר שלטענתם: "יש תחושה שזה פרס תפור מראש".
נלי תגר הכריזה את רשימת הסדרות המועמדות בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר לילדים ונוער, ולפני שהקריאה את רשימת המועמדים קראה לכל מי שידו בדבר לשחרר את "או בוי" לחופשי מ"הארובה" בה היא נמצאת במשך שנה וחצי ולהחזיר אותה לשידוריה.
אילנה דיין עלתה לבמה לשאת נאום בקבלתה פרס מפעל חיים בתחום העשייה הטלוויזיונית. בדבריה לאחר קבלת הפרס, התייחסה ליחסי תקשורת–שלטון ולפרשיות בתיק 4000: "החובה שלנו לדבר את האמת מול פרצופה של הסערה מעולם לא הייתה יותר חשובה מאשר באביב המוטרף הזה", "דמוקרטיות לא קורסות בין לילה, והתפקיד שלנו לדאוג שאף אחד לא יצליח לכבות את האור" אמרה בין השאר בנאומה. דיין גם ציטטה בנאומה שלוש פעמים משפט שנאמר על ידי שופט אמריקאי כי "העיתונות נועדה לשרת את הנשלטים ולא את השולטים".
זוכים ומועמדים.
ברשימות מטה, הזוכים בקטגוריה מודגשים.
יצירה נוספת.
ברשימה מטה, הזוכה בקטגוריה מודגש.
מגישים.
הפרסים הוגשו על ידי הבאים:
לזכרם.
הזמרת נסרין קדרי שרה את "חייאתי" כאשר אישים בתעשיית הטלוויזיה שמתו בשנה האחרונה הוצגו ברקע על המסך.
תהילים מ&quot;ט
למנצח לבני קרח מזמור הוא פרק מ"ט מספר תהלים, הקרוי על שם הפסוק הפותח את המזמור. בחלק מהקהילות נהוג לומר מזמור זה בבית האבל בשבעת ימי האבלות, בסיום תפילת שחרית ומנחה (או בקצת קהילות בתפילות שחרית וערבית), בימים שאומרים בהם תחנון.
מהות המזמור.
תוכן המזמור הוא קריאה לאנשי העולם, שלא לבטוח ולסמוך על עושרם וממונם, כפי שכותב המלבי"ם: .
רבי אברהם אבן עזרא כתב בשבח המזמור מאחר שנרמז בו מציאות העולם הבא: ".
הרב שמשון רפאל הירש, כתב אף הוא על תוכן המזמור:
זמן אמירתו.
נהגו לומר מזמור זה בבית האבל בסיום תפילת שחרית ומנחה (ובקצת קהילות בתפילות שחרית וערבית). מנהג הוזכר כבר בבאר הגולה:
בקצת קהילות נוהגים במקום מזמור זה "מכתם לדוד" (מזמור טז), ויש נוהגים לומר "שמעו זאת כל העמים" בימים שאומרים תחנון, ו"מכתם לדוד" בימים שאין אומרים תחנון.
זואי סבר
זואי (בלינסקי) סבר (נולדה ב-23 במרץ 1974) היא ציירת ישראלית. בוגרת האקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
סבר חברה באיגוד האמנים הפלסטיים הישראלי, באיגוד האדריכלים הישראלי ובעמותת מרחב להתחדשות עירונית.
ביוגרפיה.
סבר נולדה וגדלה בלבוב במערב אוקראינה, שם למדה ציור מגיל צעיר בבית ספר לאומנות ואצל מורים פרטיים לגרפיקה, רישום קלאסי וציור צבע.
בשנת 1990 עלתה לישראל ולמדה במשך 3 שנים (1990–1993) במגמת אומנות פלסטית בבית ספר עירוני א' בתל אביב. בשנת 1996–2001 למדה בפקולטה לארכיטקטורה שבאקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל בירושלים. פרויקט הגמר שלה נקרא "סדק", עסק בקשר הקונספטואלי בין עבר לעתיד והיה מוקדש לרחוב יפו בירושלים ולמסלול הצלבני העתיק עד לשער יפו. לאחר סיום לימודיה בשנת 2001 עבדה בתחום הפרסום. החל משנת 2010 חזרה לתחום האומנות באופן עצמאי ובחרה לעסוק בנופים ישראליים, ובעיקר בנופים אורבניים.
סבר פיתחה שיטת ציור ייחודית, הכוללת שכבות של צבע שמן ואקריליק. יש המשייכים אותה בטעות לסגנון הנאיבי, אולם אף על פי שיצירותיה של סבר מאופיינות בצבעוניות עזה, אין בהן תיאורים "נאיבים".
בקיץ 2019 הוצגה בבנייני האומה תערוכת ציורי נוף של זואי סבר תחת הכותרת "צבע של מקום". העבודות המוצגות בתערוכה משלבות בין טבע, עיר ודמיון תוך הצגת נופים מרחבי המדינה.
סבר מתגוררת בגבעתיים, שם נמצא גם הסטודיו שלה, נשואה ואם לשלושה בנים.
מקיף עירוני חשמונאים בת ים
מקיף עירוני "חשמונאים" בת ים הוא בית ספר תיכון וחטיבת ביניים בבת ים. בית הספר הוקם בשנת 1955 על ידי ד"ר מרון והיה בית הספר הראשון שהוקם בעיר בת ים. תחילה שכן בית הספר ברחוב החשמונאים שבעיר ומכאן שמו. בסוף שנת 2004, עת הפך לבית ספר מקיף שש שנתי, עבר למשכנו הנוכחי ברחוב אנה פרנק שבדרום-מזרח העיר.
מקיף חשמונאים הוא מקיף ממלכתי המופעל על ידי אגף החינוך בעיריית בת ים. בבית הספר 6 שכבות והוא מונה כ-1300 תלמידים מגילאי 12 ועד 18. נכון לשנת 2019 מנהלת חטיבת הביניים היא רונית בן שלום ומנהלת התיכון היא מלכה אביוב.
בחטיבת הביניים קיימים מספר מסלולי לימוד ובהם כיתת מופת, כיתה מדעית וכיתת משפטים. בחטיבה העליונה קיימים מסלולי לימוד נוספים כמו פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מדעי המחשב, ניהול ידע, תקשורת, מדעי החברה, ערבית וניהול עסקי. בתיכון ישנן גם מגמות מב"ר ואתג"ר.
כ-98% מבוגרי בית הספר בשנת הלימודים תשע"ז זכאים לתעודת בגרות.
בין בוגרי בית הספר נמנה החייל תומר חזן שנרצח על ידי מחבל פלסטיני.
ויכוח הרצוג–טוינבי
ויכוח הרצוג–טוֹיְנְבִּי היה ויכוח פומבי בין שגריר ישראל בקנדה יעקב הרצוג לבין ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, שנערך ב-31 בינואר 1961 ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה. הטריגר לוויכוח היו דבריו של טוינבי בהרצאה שנשא באותה אכסניה ימים אחדים קודם לכן, ובה טען כי התנהגותה של ישראל כלפי הערבים במלחמת העצמאות היא בת-השוואה מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בעקבות פרסום הדברים ביקש השגריר הרצוג, רב ומשפטן בהכשרתו, להעמיד את ההיסטוריון על טעותו. הוא קרא לטוינבי להתעמת עמו, והלה נענה לאתגר.
טוינבי היה היסטוריון שניסה ליצור בספרו "עיונים בהיסטוריה" בן שנים־עשר הכרכים תאוריה כללית של היסטוריה ותרבות. הספר עסק בעלייתן ונפילתן של תרבויות רבות במהלך ההיסטוריה האנושית. גישתו להיסטוריה הייתה כעלייתן ונפילתן של תרבויות, ולא לאומים. הקריטריונים להגדרה היו תרבותיים, בניגוד ללאומיים. היהדות היוותה מבחינתו "מאובן" או דוגמה נגדית.