מפקד המשטרה, סלים ביי, קפטן הקורבטה ורב-טוראי פרשים שנשפטו על ידי בית דין צבאי נמצאו אשמים ב"רשלנות ומעילה בתפקיד". הם איבדו את דרגותיהם וסולקו מהמשטרה ומהצבא. סלים ביי נידון ל-15 שנות מאסר במבצר באי רודוס. מפקד הקורבטה נידון ל-5 שנות מאסר.
הממשלה העות'מאנית החליטה לשלם ₤40,000 למשפחות הקרבנות.
החרפת "משבר המזרח" וחילופי הגברא בראשות השלטון העות'מאני.
התסיסה בבלקן הייתה בעיצומה עוד מקודם. ביוני 1875 פרץ מרד אנטי-עות'מאני בבוסניה והרצגובינה. 3 ימים לפני רצח הקונסולים פרץ מרד בבולגריה שדוכא באכזריות על ידי הכוחות העות'ומאנים. דעת הקהל באירופה הנוצרית הרימה קול מחאה וזעקה. בתוכה בלט גיוסו של ויליאם גלדסטון נגד "מעשי הזוועה העות'מאנים" בבולגריה. באותו זמן דעת הקהל המוסלמית התרעמה נגד התערבות המעצמות הזרות, נשמעו קולות נגד הענקת זכויות לקהילות הלא מוסלמיות אחרי רפורמת הטנזימאט. המוסלמים בבלקן נאחזו בעצמם באימה מול מעשי הנקם וגירושי אלפי בני דתם על ידי המורדים הנוצרים.
ב-10 במאי 1876 פרץ באיסטנבול מרד נגד הסולטן אבדילאזיז ובאותו חודש ב-30 במאי הוא הודח לטובת אחיו מוראט החמישי. ב-31 באוגוסט 1876 הודח גם הסולטן מוראט בעילת "אי יציבות נפשית" והוחלף בעבדול חמיד השני. בדצמבר 1876 נחקקה החוקה הראשונה של האימפריה העות'מאנית מיוזמת הווזיר מידהט פאשה. הסולטן מיהר לפטרו.
באפריל 1877 התחילה מלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, מלחמה שהתנהלה בשטח בולגריה והסתיימה בתבוסה צורמת של הטורקים. בינואר 1878 הצבא הרוסי לא היה רחוק מאיסטנבול. בריטניה וגרמניה העמידו את רוסיה במקומה וכפו עליה קונגרס בברלין שקירר את השאיפות הרוסיות בבלקן. לעומת זאת הוכרה עצמאותן של רוב האומות הנוצריות בדרום-מזרח אירופה.
נוסח האריז&quot;ל
אוברטין
אוברטין (באוקראינית: Обертин, בפולנית: Obertyn, ביידיש: אבערטין) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, במחוז משנה טלומאץ', אשר עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית.
תולדות העיירה.
ב-22 באוגוסט 1531 נערך בסמוך לעיירה "קרב אוברטין", בין כוחותיהם של הנסיך המולדבי פטרו ררש ושל מלך פולין זיגמונט סטארי, אשר הסתיים בניצחון פולני ובכיבוש מחדש של חבל פוקוטיה.
במאה ה-18 הייתה העיירה בבעלות פרטית של האצולה, ונודעה בירידי השוורים שהתקיימו בה. במאות ה-19 וה-20 שימשה מרכז מסחר ומלאכה ליישובים החקלאיים שסביבה.
בעקבות הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נפגעה כלכלת העיירה ואוכלוסייתה הצטמצמה.
יהודי אוברטין.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-17. בשנת 1765 הוקם בעיירה בית ספר יהודי מיסודו של הרץ הומברג, ובשנת 1895 הוקם בית ספר מיסודו של הברון הירש.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כיהנו בעיירה רבנים לבית גרוס, אשר הראשון מבינם היה יצחק משה גרוס, שכיהן עד פטירתו בשנת 1865. בשנת 1920 מונה לכהן כרב העיירה אברהם שפירא.
על אף הצביון החרדי של תושבי העיירה, פעלו בה גם תנועות ציוניות, ובשנות השלושים פעל בה בית ספר עברי. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה קרוב ל-1,200 יהודים, כרבע מסך תושביה.
בשואה.
ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה כוחות הצבא האדום, ועם כניסתם פורקו מוסדות הקהילה וארגוניה. לראש מועצת העיירה מונה משה רוזנשטוק. עם צאת הסובייטים מהעיירה ביוני 1941, החלו בסביבתה פרעות של האוקראינים ביהודים, ובהשפעת מספר אוקראינים בעיירה נמנע טבח שתוכנן גם בה.
ב- 2 ביולי 1941 נכנס לעיירה הצבא ההונגרי. בתקופה זו עברו דרכה אלפי עקורים יהודים מתחומי הונגריה אל מעבר לנהר דניסטר, שם נרצחו.
באוגוסט 1941 עבר השלטון בעיירה לידי הגרמנים, ועד מהרה פרסמו גזרות נגד היהודים, כגון חובת ענידת סרט מגן דוד על הזרוע, איסור מסחר ומלאכה, איסור יציאה מהעיירה ועבודות כפייה על כל הגברים בני 14 ומעלה.
הגרמנים השחיתו את בית הכנסת בעיירה, תוך שאילצו את רב העיירה ונכבדי הקהילה לרקוד מסביב למדורה בה שרפו את ספרי התורה.
בעיירה הוקם יודנרט, בראשותו הועמד מוניו ליטוואק, אשר עסק בהעברת רכוש וכסף לגרמנים ולאוקראינים, ובמסירת גברים לעבודות כפייה. החל מסתיו 1941 הוחמרו תנאי הקיום של היהודים בעיירה, ובמיוחד של כמה עשרות פליטים מהונגריה, שהצטופפו בבית המרחץ של העיירה ברעב ובקור.
בפברואר 1942 נלקחו מהעיירה כמה יהודים שהואשמו בקומוניזם לקולומיאה, ושם נרצחו, וביום 10 באפריל 1942 צוו כל יהודי העיירה לעבור בתוך ארבעה ימים לגטו קולומיאה. לאחר העקירה הוכרזה העיירה "נקייה מיהודים", והאוקראינים בזזו את רכוש היהודים שנותר בה.
כ-600 יהודים שהגיעו לעיירה עד אוגוסט 1942 צוו ביום 6 בספטמבר לעבור להורודנקה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ- 120 יהודים הסתתרו בסביבת העיירה וביער חוצימיז', אך רבים מהם נתפסו, והוצאו להורג על ידי המשטרה האוקראינית.
ביום 30 במרץ 1944 שבו לעיירה כוחות הצבא האדום. היחידים ששרדו מהקהילה היהודית בעיירה הם 11 מבין המגויסים לצבא האדום, 28 יהודים שפנו לברית המועצות ו- 36 יהודים שהסתתרו בסביבת העיירה ולא נתפסו.
גאווה ודעה קדומה (סדרה, 1980)
גאווה ודעה קדומה (באנגלית: Pride and Prejudice) היא סדרת טלוויזיה משנת 1980 בהפקת ה-BBC, עיבוד של הסופרת פיי וולדון לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן, שיצא לאור לראשונה בשנת 1813.
בסדרה בת חמשת הפרקים מככבים אליזבת גארווי כאליזבת בנט ודייוויד רינטול בתפקיד מר דארסי.
לרומן נעשו עיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה - סדרה זו היא החמישית במספר שהופקה על ידי ה-BBC. גרסאות נוספות של הרומן שודרו ב-1938, 1952, 1958, 1967 וב-1995.
תקציר הפרקים.
פרק ראשון: כשמר בינגלי מגיע לגור בקרבת מקום למשפחת בנט, גברת בנט רואה אותו כרכושה הפרטי של אחת מחמש בנותיה הרווקות.
פרק שני: מר קולינס, שעתיד לרשת את לונגבורן בית משפחת בנט, מבקש להתפייס עם המשפחה. הוא מתעתד לשאת לאישה את אחת הבנות.
פרק שלישי: ג'יין נפגעת עמוקות מהעזיבה הפתאומית של מר בינגלי ונסיעתו ללונדון. אליזבת משוכנעת שמר דארסי הוא האשם בכך, כמו גם בצרות שנגרמו למר ויקהם.
פרק רביעי: בעיני אליזבת הצעת הנישואים של מר דארסי היא מעליבה, ובלתי ראויה לג'נטלמן. אך כאשר היא קוראת את מכתבו של דארסי, ונודע לה האמת על ויקהם, היא מתביישת בעצמה ובדעות הקדומות שלה.
פרק חמישי: אחרי שאליזבת מבקרת בפמברלי ופוגשת שוב את מר דארסי, היא מבינה שהרושם הראשוני שלה ממנו היה שגוי. בגלל מעשיה של לידיה, היא מתחילה להתחרט על ההזדמנות שהוחמצה.
סיכת צוק איתן
מבצר ארנברייטשטיין
מבצר ארנברייטשטיין (בגרמנית: Festung Ehrenbreitstein) נמצא על הר בגדה המזרחית של הריין מול קובלנץ במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
רקע היסטורי.
יש עדות להתיישבות במקום עוד מהאלף הרביעי לפנה"ס. הוא מוזכר לראשונה בכתובים ב-1139 כרכושו של הארכיבישוף של טריר. מהיותו קרוב לגבול צרפת הוא הותקף מספר פעמים עד שנכבש על ידם ב-1799. הם נסוגו מהאזור ב-1801 לאחר שפוצצו את המבצר.
לפי הסכם קונגרס וינה מ-1815 עבר חבל הריין לשליטת פרוסיה והיות שקובלנץ חלשה על השייט בריין ובמוזל, ביצרו הפרוסים את המבצר והרחיבו אותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזק המבצר על ידי כוחות הכיבוש הצרפתיים עד 1947. ב-1946–1950 הוא שימש כמחנה פליטים ולאחר מכן שימש לדיור. ב-1956 נפתח בו המוזיאון הראשון וב-1972 הוקמה בשטחו אנדרטה לחללי הצבא הגרמני.
המבצר כיום.
המבצר משמש כיום אתר תיירותי ותרבותי. יש בו מוזיאון לצילום, מוזיאון ארכאולוגי ותערוכות אמנותיות קבועות ומתחלפות. כן נערכים בו קונצרטים ואירועי תרבות שונים.
ב-2010 הוקם רכבל שהוא מהגדולים בגרמניה המחבר את הפינה הגרמנית עם המבצר. דבר זה הפך את המבצר יותר נגיש ופופולרי. מהמבצר יש תצפית מרהיבה על קובלנץ, הריין והפינה הגרמנית.
ב-2002 הוכרז המבצר שנמצא בתוך עמק הריין המרכזי העילי כאתר מורשת עולמית של אונסקו.
פרסקו - יורם כרמי
חי דוידוב
חי דוידוב (נולד ב-4 ביוני 1979) הוא שחקן, מחזאי, תסריטאי, במאי תיאטרון ויוצר טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
דוידוב נולד למשפחה יהודית-בוכרית. בין השנים 2001–2004 למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. הוא זוכה קרן שרת לשנת 2002–2003 וזוכה פרס קיפוד הזהב להצגת פרינג' בקטגוריית עבודת צוות בהצגה "רומיאו ויוליה". הוא שירת בלהקה הצבאית של חיל הקשר.
קריירה בתיאטרון.
בתיאטרון הבוכרי.
ב-2005 הקים דוידוב יחד עם אחיו רונן את התיאטרון הבוכרי "חנדה חנדה" ההצגות דוברות עברית, רוסית ובוכרית אשר להן יש סיבובי הופעות בישראל ומחוצה לה. כתבו ושיחקו בהצגה חנדה חנדה 1 עד 4.
במסגרת התיאטרון העלו בשנים 2005–2007 כתב, ביים והשתתף במחזמר "בבוכרה הייתי בוי (עשיר)", עיבוד מודרני למחזמר "כנר על הגג" מאת שלום עליכם.
בשנת 2008 העלה את ההצגה "חנדה חנדה 2".
ב-2009 העלה את ההצגה "נשמה של אמא". בשנת 2010 העלה את ההצגה "הקמצן" ובשנת 2011 העלה את ההצגה "המתאבד", עיבוד מודרני למחזה מאת ניקולאי ארדמן.
בשנת 2016 כתב וביים יחד עם אחיו את ההצגה "חמה על הכלה" 1 ו-2 בו משתתפים גם השחקנים אליק שמעונוב וטטיאנה מחלינובסקי.
בתיאטרון הישראלי.
דוידוב שיחק בהצגה "שמעון בר לשון", פרי עטו של שמואל הספרי שהוצגה בתיאטרון המדיטק בחולון. הוא העלה יחד עם עוד שניים מחבריו את המופע "המושב לצים", שהוצג בתיאטרון צוותא. בשנת 2011 שיחק במחזה "כל הזמן שבעולם".
קריירה בטלוויזיה.
בשנת 2013 שיחק בתפקידי אורח בסדרות: "החממה" ב-Yes, "פצועים בראש" ב-HOT, ו-"הבורר" גם הוא ב-HOT.