סודאי נולדה וגדלה בנהריה. סיימה ב-1995 את לימודי האמנות באוניברסיטת חיפה. לאחר מכן המשיכה בלימודי אמנות במדרשה לאמנות בית ברל ובלימודי קולנוע ותקשורת במכללה להוראה טכנולוגית בתל אביב.
במשך כמעט עשרים שנה חיה ופעלה בתל אביב. עם סיום לימודי התואר הראשון הצטרפה לגלריה ג'ולי מ. כאמנית הבית, והציגה בה תערוכות יחיד, השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות, עבדה עם המאייר דני קרמן ולמדה בסטודיו של הצייר מנחם מזרחי.
בשנת 2005 חזרה לאוניברסיטת חיפה ללימודי M.F.A באמנות יצירה, אותם השלימה בשנת 2007. כיום היא ממשיכה בעשייה אומנותית, ומשתתפת בתערוכות קבוצתיות במסגרות שונות בישראל ובעולם. חיה ויוצרת בקיבוץ גבת שבעמק יזרעאל.
יצירתה.
עיסוקה בנושא ילדותה בנהריה.
החיים בעיר נהריה, שהייתה במוקד הסכסוך הישראלי-ערבי בשנות ילדותה של סודאי, הביאו אותה, כאמנית בוגרת, לעסוק בתכנים מגוונים הקשורים לסביבתה האישית והבינאישית, החברתית, הפוליטית ולעיתים גם המדינית. סודאי עוסקת בנושאים אקטואליים כגון: חברה, יחסים, טרור, מלחמה ומאבקים, וכן שכול. כמו כן היא מרבה לשלב בעבודותיה פרטים אוטוביוגרפיים שונים השאובים מעולמה הפרטי, העוסקים בהתבגרות, במעבר שבין ילדות לנשיות, התפכחות, וכן ביחסים בינתרבותיים בחייה שלה ושל משפחתה. את הדימויים היא שואבת מהתבוננות בסביבתה האישית, החברתית והלאומית. לרוב הם מבוססים על חומרים תיעודיים מזירות אירוע, על צילומי עיתונות, על צילומים מהאלבום המשפחתי ועל חוויות אישיות.
פריצה לתודעה.
בשנת 2003 פרצה סודאי לתודעה עם עבודה בשם "קו 32 א'", אותה הציגה בתערוכה "אוברקראפט" שאצרה תמי כץ-פרימן בבית האמנים בתל אביב. בעבודה זו ניסתה סודאי להעביר את התחושות והאווירה שסבבו אותה ואת ישראל בתקופת האינתיפאדה השנייה.
העבודה מתארת סצנה המבוססת על צילום עיתונות, המתעד את אחד מאירועי הדמים של האינתיפאדה – זירת פיגוע ההתאבדות בקו 32א' בירושלים (יוני 2002). היא עשויה בטכניקת רקמה ותפירה של פאייטים בשלל צבעי הקשת, שביצועה מחייב אורך רוח ושקט נפשי. באמצעות טכניקה זאת, סודאי מתארת את המציאות הקשה באופן אסתטי ודקורטיבי, דבר המעלה שאלות ומעניק לה פרשנות חדשה לגבי המציאות הישראלית התקופתית המתוארת ואופן ההתמודדות עמה.
שנה מאוחר יותר, ב-2004, עדיין תחת הרושם וההשפעה התקופתיים של אירועי האינתיפאדה השנייה, הציגה סודאי את "המתאבדות למתאבדים", בתערוכה "LOVE IS IN THE AIR” ב"זמן לאמנות" בתל אביב (אוצרת: תמי כץ-פרימן). בעבודה זו יצרה ויטראז' מדומה על חלון זכוכית המבוסס על אלמנטים של פיתוי אירוטי בסגנון אר נובו מסוף המאה התשע-עשרה, בהקשר של תעמולה פלסטינית המבטיחה פרס רומנטי כחלק מגיוס מחבלים מתאבדים למלחמת ג'יהאד.
אלמנטים ביוגרפיים ומשפחתיים.
בשנת 2005 החלה סודאי להכניס לעבודותיה אלמנטים ביוגרפיים ומשפחתיים; בעבודה "אינשאללה", המבוססת על צילום שנלקח מהאלבום המשפחתי של האמנית, הפכה סודאי קיר שלם במתחם בית בנמל שבמתחם נמל תל אביב למעין שטיח קיר אוריינטלי דקורטיבי, הנתון במסגרת קישוטית שבה מופיעה המילה "אינשאללה" בקליגרפיה עברית-ערבית הלקוחה מכתבי הקודש המוסלמיים. בעבודה נראה סבה של האמנית לבוש טלית וחובש כיפה וכובע, מברך אותה. הדימוי הפיגורטיבי שמצוי בעבודה משתלב ומובלע לסירוגין בתוך אורנמנטיקה מזרחית ושלל דקורציות דמויות שטיח קיר מזרחי, שמתפקדות כגריד הסוואה. השטיח הדקורטיבי מבליע בתוכו ניגודים, לכאורה, שמשתלבים זה בזה לכדי שיח תרבותי, דתי, עדתי, ולשוני אינטגרטיבי עשיר. המילה "אינשאללה" היא מיצוי של כל המגולם בברכה, ומבטאת את הכמיהה להגשמת הבקשה שבה.
העבודה "אינשאללה" היוותה בסיס לעיסוק נרחב ומעמיק של סודאי בסוגיית האינטראקציה בין מזרח ומערב, הדומה והמנוגד. בסדרה "ברכות" שהוצגה בתערוכה "אוריינטד" (2008) ובתערוכה "הולכת כמו מצרייה" (2011), עוסקות עבודותיה ביחסים גדושים בניגודים תרבותיים וערכיים בחברה הישראלית, וביחסיה המורכבים של ארץ ישראל הקדומה והעכשווית עם סביבתה התרבותית, הגאוגרפית, המדינית והפוליטית.
בשנת 2008, כחלק מאירועי יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, נבחרה סודאי להציג את עבודותיה בתערוכה "AS IS - אמנות ישראל בת ימינו" ב-Complesso Del Vittoriano בכיכר ונציה שברומא, איטליה. בתערוכה, שהופקה בשיתוף שגרירות ישראל ובחסות מוסדות ממשלתיים, הוצגו העבודות "קו 32 א'", "המתאבדות למתאבדים" ו"קורבנות", עם עבודותיהם של 20 אמנים ישראלים נוספים, בהם סיגלית לנדאו, ניר הוד, אלי שמיר ויעל ברתנא, שעוסקים, לדברי האוצרת רות כץ, "במציאות הישראלית - לטוב ולרע - ומייצגים את הפן האנושי של החברה הישראלית, את המורכבות והפחדים שלה".
מדונה די קמפיליו
מדונה די קמפיליו (באיטלקית: Madonna di Campiglio. מכונה בקיצור: מדונה) היא עיירת סקי בצפון מזרח איטליה. העיירה שוכנת בעמק רֵנְדֶנָה (Rendena) שבנפת טרנטו, בין מצוקי ברנטה בדולומיטים לבין קרחון פרסנה (Presena). גובה העיירה 1,522 מטר ואוכלוסייתה מונה כ-1,000 איש.
מדונה די קמפיליו ידועה כאחת מעיירות הנופש והסקי היותר יוקרתיות באיטליה. היא מארחת בקביעות תחרויות סנובורד ותחרויות סקי אלפיני במסגרת סבב הגביע העולמי של פדרציית הסקי העולמית (FIS). כמו כן, קבוצות המרוצים של פרארי ודוקאטי מקיימות מדי שנה בינואר אירוע תקשורתי שנתי במדונה, דרך נותנת החסות המשותפת שלהן – חברת מרלבורו.
אתר הסקי.
מרחב הגלישה של מדונה די קמפיליו כולל 150 ק"מ של מסלולים לכל הרמות ו-59 מעליות שמסוגלות לשנע 31 אלף גולשים בשעה. מתוכם, 60 ק"מ של מסלולים נמצאים במדונה עצמה, 30 ק"מ נמצאים באתר הסקי פינזולו (Pinzolo) הסמוך ו-60 ק"מ נמצאים באתרים מרילבה (Marilleva) ופולגרידה (Folgarida), שמחוברים ישירות למדונה באמצעות מערכת מעליות סקי מודרניות. בדצמבר 2011 צפויה להיפתח מעלית שתחבר את מדונה ישירות גם לפינזולו, מה שיצור מרחב גלישה בן 150 ק"מ מחוברים.
במדונה די קמפיליו נמצא אחד הסנופארקים הגדולים באירופה – ה-Ursus Snowpark – שמארח תחרויות בינלאומיות ומכיל עשרות קפיצות ומתקנים לגולשי פריסטייל.
פעילויות נוספות.
פרט לסקי וסנובורד, אפשר להתנסות במדונה גם בטיולים רגליים מודרכים בשלג, מזחלות כלבים, החלקה על קרח, טיפוס על קרח, מצנחי רחיפה ושחייה. בימי הקיץ האזור פופולרי בקרב נופשים, מטיילים, מטפסי מצוקים ורוכבי אופניים ואופני הרים.
אבי בנימין
אָבִי בִּנְיָמִין (נולד ב-3 במרץ 1959) הוא מלחין ישראלי, המנהל המוזיקלי של "תיאטרון גשר" מאז הקמתו.
ביוגרפיה.
נולד בשם אבי נֶדְזְבֶצְקִי (Ави Беньяминович Недзвецкий) בטאלין, בירת אסטוניה. סבו היה חזן, אביו, בנימין, היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה, ואמו הייתה רופאה. המשפחה לא קיימה אורח חיים יהודי, אולם בנימין חגג בר מצווה.
הוריו היו חובבי מוזיקה ולקחו אותו להאזין לקונצרטים מגיל צעיר. בגיל 4 החל לקבל חינוך מוזיקלי, ובגיל 15 נרשם ללימודי פסנתר בקונסרבטוריון של טאלין. המשיך לימודיו באקדמיה למוזיקה של טאלין וסיימם בהצלחה. במהלך לימודיו שימש פסנתרן בתזמורת הפילהרמונית האסטונית . לאחר סיום לימודיו היה למנהל המוזיקלי של תיאטרון הדרמה הממלכתי בטאלין. במקביל לנגינה בפסנתר, אבי בנימין מנגן גם על טרמין.
לאחר מכן עבר למוסקבה, בירת ברית המועצות, ושימש מנהל מוזיקלי בתיאטרון הנוער ותיאטרון הארמיטאז'. בתיאטרון הנוער כתב את המחזמר המצליח "Good Bye America", שהועלה במשך מספר שנים במוסקבה. בתיאטרון הארמיטאז' נטל חלק בגרסה אנטי-ממסדית של "מסעות בנימין השלישי" מאת מנדלי מוכר ספרים, שהועלתה בסוף שנות ה-80. בשנת 1988 הקים להקת רוק מצליחה בשם "נייז'דאלי" (Ne Zhdali), ובזכות מדיניות הפרסטרויקה התאפשר לו לצאת עמה להופעות ברחבי אירופה, והוא התגורר כשנתיים באמסטרדם. באותה תקופה גם הלחין מוזיקה לסרטים והקים להקת כליזמרים.
בנימין עלה לישראל בפברואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, בעקבות אשתו הראשונה אידה ובנו. הוא הגיע לקיבוץ נווה איתן שליד בית שאן, ותוך זמן קצר עברה המשפחה לירושלים.
מנכ"ל תיאטרון גשר דאז, סלבה מלצב, שהכיר את כישוריו ועבודתו של בנימין במוסקבה, וגילה, דרך המעצבת לנה סטיפנקובה, שהוא מתגורר בישראל, פנה אליו והציע לו להצטרף לתיאטרון. בנימין החל בכתיבת המוזיקה להצגה "משפט דרייפוס" מאת ז'אן-קלוד גרמבר . בנוסף, התבקש בנימין על ידי הבמאי יבגני אריה להתאים את המוזיקה של ההצגה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", שאותה העלה אריה כבר במוסקבה, לקהל הישראלי.
בחודשים הראשונים לעבודתו ב"גשר" התגורר בנימין בירושלים והיה לן לעיתים בחדר בדירה ששכר התיאטרון. בחדר אחר באותה דירה התגוררה השחקנית העולה יבגניה דודינה, וכך הכירו השניים ומאוחר יותר נישאו. לאחר שהתחיל לעבוד בתיאטרון גשר עִברת את שם משפחתו ל"בנימין" על שם אביו.
בנימין הצטרף ל"גשר" בגיל 32 כמלחין הבית של התיאטרון, ומאז הוא משתף פעולה עם הבמאי יבגני אריה, שמייחס למוזיקה בתיאטרון חשיבות גדולה. בנימין הלחין את המוזיקה כמעט לכל ההצגות של "גשר" (יותר משלושים), בהן "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "אדם בן כלב", "האידיוט", "טרטיף" והמחזמר "השטן במוסקבה". הוא משלב בעבודתו אלמנטים יהודיים ביחד עם רוק, ג'אז, קלאסיקה, חזנות וכליזמרים, מוטיבים רוסיים ומוטיבים ישראליים על מנת ליצור לכל מחזה את המוזיקה המתאימה לו.
בנוסף כתב בנימין מוזיקה להצגה "גבירטיג" (על המשורר מרדכי גבירטיג) בתיאטרון יידישפיל.