רוסלר ידועה בכתיבתה, כמו גם בעבודות האמנות שלה. היא פרסמה יותר מ-16 ספרים של יצירותיה וכן על מאמרי הביקורת שלה על אמנות, צילום וענייני תרבות, שחלקם הופיעו גם בתרגומים לשפות אחרות. מאמריה פורסמו בהרחבה באנתולוגיות.
עבודות אמנות.
עבודות וידאו.
"סמיוטיקה של המטבח" (1974/75) היא יצירה חלוצית של אמנות וידאו פמיניסטית, המהווה פארודיה על תוכניות בישול מוקדמות בטלוויזיה. רוסלר מדגימה כמה כלי מטבח בסדר אלפביתי. המחוות שלה מתחילות לנוע לכיוון בלתי צפוי ואולי מדאיג, כשלבסוף הדמות מוותרת על הכלים ומשתמשת בגופה כסוג של מערכת סמפור. רוסלר הציעה כי עבודת הומור שחור זו נועדה לאתגר את הציפיות החברתיות מנשים בכל הנוגע להכנת אוכל, ובאופן כללי את תפקידה של השפה בקביעת הציפיות. השאלה שהעבודה מציגה היא האם אפשר לומר שהאישה "מדברת את עצמה".
עבודות וידאו נוספות כוללות "נתונים סטטיסטיים של אזרח, שהושגו בפשטות" (1977), "לאבד: שיחה עם ההורים" (1977), ואת "מרתה רוסלר קוראת ווג" (1982); "שליטה והיומיום" (1980) ו"נולדו להימכר: מרתה רוסלר קוראת את הסיפור המוזר של בייבי M." רבות מעבודותיה עוסקות בגאופוליטיקה ובשררה, כולל "סודות מהרחוב: אין גילוי" (1980); "מקרה פשוט לעינויים, או איך לישון בלילה" (1983); "אם זה רע מכדי להיות אמיתי, זה יכול להיות דיסאינפורמציה (1985)"; מיצב תלת-ערוצי בשם "טעם גלובלי: ארוחת שלוש מנות" (1985); "בגלל שזאת בריטניה" (2014), ועוד רבים אחרים.
רוסלר עוסקת בנרטיבים המבוססים על ביצועים ותמונות סמליות מתקשורת ההמונים כדי לשבש את הציפיות של הצופים. רוסלר אומרת, "הווידאו עצמו אינו חף מפשע": עם זאת, וידאו מאפשר לי לבנות, תוך שימוש במגוון צורות נרטיביות בדיוניות,"דקויות העוסקות בדיאלקטיקה עם טלוויזיה מסחרית".
מושגים אלה מודגשים בעבודות כגון "סמיוטיקה של המטבח", שבה מתמקדת מצלמה סטטית באישה במטבח, המקיימת אינטראקציה עם כלי מטבח, מתן שמות והדגשת השימוש בהם במחוות משונות, תוך התייחסות לציפיות רווחות מנשים.
צילום ופוטומונטאז'.
עבודת הצילום/טקסט של רוסלר "הבאוורי בשתי מערכות תיאור בלתי מספיקות" (1974/75) נחשבת לעבודה רבת השפעה בצילום מושגי ופוסט-מודרני. סדרה זו של 45 הדפסים בשחור ולבן מצמידה צילומי חלונות ראווה ברחוב באוורי (אז אזור עני בניו יורק), לטקסטים המתייחסים לשיכורים. התמונות מוצגות ברשת של שורות ועמודות כדי להדגיש את האופי האנטי-אקספרסיוניסטי של העבודה ואת המגבלה הטבועה הן במערכות חזותיות והן בלשוניות לתיאור חוויות אנושיות ובעיות חברתיות.
כמה מעבודותיה המפורסמות ביותר של רוסלר פורסמו תחת הכותרת "בית יפה: מביאים את המלחמה הביתה" (1967-1967). זוהי סדרה של פוטומונטאז'ים המציגים סצנות של בתים בני המעמד הבינוני, בעיקר חללי-פנים, עם צילומים דוקומנטריים ממלחמת וייטנאם. דימויים אלה חולקו בעיקר כעלונים במסעות אנטי-מלחמתיים ולעיתים גם בעיתונים "מחתרתיים". הם ממשיכים את המסורת של הפוטומונטאז' הפוליטי בסגנון של ג'ון הארטפילד והנה הוך כמו גם יצירות פופ ארט כמו של ריצ'רד המילטון: מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?. הן תמונות המלחמה והן תמונות הפנים נאספו ממגזין לייף ומגזינים דומים, אך עבודות אלה ביקשו לאחד מחדש את שני העולמות הנפרדים לכאורה, כדי לרמוז על קשרים בין תעשיות המלחמה לבין תעשיות הבית הבנות.
רוסלר חזרה לסדרה זו ב-2004 וב-2008 על ידי הפקת דימויים חדשים המבוססים על המלחמה בעיראק ובאפגניסטן, תחת הכותרת "בית יפה: מביאים את המלחמה הביתה, סדרה חדשה". היא חשה שהסדרה המקורית שלה הפכה מקובלת ואסתטית, והסדרה החדשה נועדה להתייחס להמשכיות המקבילה למלחמת וייטנאם ולערער צופים שאננים. רוסלר תיארה את הגישה הנלהבת של התקשורת והפוליטיקה האמריקאית, שהזכירה לה את המניפולציות הפוליטיות של העבר.
סדרת הסרטים שלה " "גוף יפה", או "יופי לא יודע כאב" (1965-1962), מתייחסים לייצוג הצילומי של נשים וביתיות. עבודות אלה קדמו במקצת למונטאז'ים נגד המלחמה.
רבות מעבודות אלה עוסקות בגאופוליטיקה של זכאות ונישול. הכתיבה והסדרה הצילומית על הכבישים, מערכת ההובלה האווירית והמחתרות העירוניות (רכבת תחתית או מטרו) מצטרפות לעבודות אחרות שלה העוסקות בתכנון ואדריכלות עירוניות, החל בדיור לחסרי בית וכלה בסביבה הבנויה ובמקומות מעבר ותחבורה.
תערוכות.
לרוסלר היו תערוכות יחיד רבות. רטרוספקטיבה של עבודתה, "תפקידים בעולם החיים" (1998-2000) הוצגה בחמש ערים אירופיות (ברמינגהאם, אנגליה, וינה, ליון / וילבורן, ברצלונה ורוטרדאם) ובמקביל במרכז הבינלאומי לצילום ואת המוזיאון החדש של אמנות עכשווית בניו יורק. לאחרונה היא הייתה נושא לתערוכה רטרוספקטיבית מקיפה ב Galeria Civica d'Arte Moderna e Contemporanea (GAM), בטורינו. בשנת 2006 עבודתה הייתה נושא תערוכות יחיד באוניברסיטת רן וב -2007 במוזיאון ווסטר. עבודתה הוצגהבביאנלה בוונציה ב -2003; הביאנלה של ליברפול, הביאנלה של טאיפיי (2004) והביאנלה של סינגפור (2011), בסלוניקי (2017); כמו גם תערוכות בינלאומיות רבות, כולל תערוכות " דוקומנטה" בקאסל, גרמניה, 1982 ו-2007, SkulpturProjekte Münster בשנת 2007, וכמה ביאנלות של וויטני.
בשנת 1989, במקום תערוכת יחיד בקרן דיה ארט בניו יורק, ארגנה רוסלר את פרויקט "אם חיית כאן ...", שבו יותר מ-50 אמנים, מפיקי סרטים ווידאו, צלמים, אדריכלים, מתכננים, חסרי בית, פולשים, קבוצות פעילים ותלמידי בית ספר התייחסו למצבים חיים מורכבים, אדריכלות, תכנון וחזון אוטופי, בשלוש תערוכות נפרדות, ארבעה פורומים ציבוריים ואירועים קשורים. בשנת 2009, תערוכת ארכיון המבוססת על פרויקט זה, "אם חיית כאן עדיין", נפתחה בגלריה האלקטרונית בניו יורק ולאחר מכן עברה להולנד ולברצלונה. בעקבות הבעייתיות שבה עסקו התערוכות הללו, עבדה רוסלר יחד עם האמן המקומימיגל רובלס-דוראן על פרויקט הצבה עירוני בהמבורג, גרמניה, בשם We Promise! (2015), העומד בפני ההבטחות הסותרות של פרויקטים של התחדשות עירונית באירופה באמצעות מערכת של כרזות ציבוריות ברחוב ובתחבורה ציבורית. גרסאות של המיצב של 1989 כבר מותקן במקומות רבים במספר יבשות.
ב-2016, פרויקט מתוכנן לאורך שנה בקרן החדשה בסיאטל ובסיאטל, תחת הכותרת "דיור הוא זכות אנושית", תוכנן לשחזר את כל שלוש התערוכות של תערוכת Dia מ 1989, "אם אתה חי כאן ..."- אבל התמקדות בעיקר בסיאטל העכשווית. עם זאת, הקרן החדשה חדלה פתאום מהפעולות הציבוריות לאחר השלמת שני המיצגים הראשונים. לאחר מכן, גם ב-2016, ארגנה רוסלר תערוכה בניו יורק שכללה הרבה מהחומר של דייה וסיאטל, אך התמקדה בניו יורק. כמו כן נערכו ארבעה פורומים ציבוריים בנושאי אמנות וג'נטריפיקציה והפרטת הדיור.
בתערוכת תחנת אוטופיה בביאנלה בוונציה של 2003 עבדה רוסלר עם כ-30 מתלמידיה מסטוקהולם וקופנהגן, וכן קבוצת אינטרנט קטנה של משתתפי הסדנה לשעבר, "הפרעונים" ותלמידי המחקר שלה מסמינר הווידאו שלה בייל, להפקת מיני-ביתן, שתוכנן ונבנה, אך נותר בכוונה בלתי גמור, כמו גם נוצרו כרזות גדולות ועיתון קולקטיבי, כמו גם פרויקטים רבים, אינדיבידואליים וקולקטיביים, בחקר תוכניות וקהילות אוטופיות וההשלכות הפוליטיות והחברתיות שלהם. רוסלר הפיקה גם שני סיורים באתרים היסטוריים, אחד בהמבורג (1993) ואחד בליברפול (2004), בשיתוף עם פרויקטים אמנותיים. ביריד האמנות של האפריז (לונדון) של 2005, היא ערכה סיור באתר זמני זה מיצירותיה ובבניה לכל תחומי עבודתה, כולל שירות לקוחות, שירותי מזון, שירותים, טרקליני VIP, פרסום, תחזוקה וביטחון.
תערוכת הסולו שלה, מטא-מונומנטל גארז' סייל"," התקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק בנובמבר 2012, וכללה סדרה ערוכה של תערוכות שהתקיימה ב -1973 בסן דייגו ו -1977 בסן פרנסיסקו שהתמקדה במוסד האמריקאי "גראז' סייל". המכירה, שהתקיימה באטריום של מומה, הייתה בהשראת התעניינותו של רוסלר במכירת מוסך, צורה חברתית של עיירה קטנה, מקומית-קטנה ופרברית, שאורגנה במידה רבה על ידי נשים. לבקשת אוצרי המוזיאון, היא החזירה את המכירות במספר מקומות אמנות אירופיים ובניו יורק החל משנת 1999, שהגיעה לשיאה בפרויקט "סחר הוגן" במוזיאון לתולדות התרבות בבזל, בשיתוף עם יריד האמנות של בזל 2010, ולאחר מכן ב MoMA בשנת 2012. ב -2012 הציעה חברת "Moa-Monumental Garage" ב -MoMA למעלה מ -14,000 פריטים, כולל אוספיה של רוסלר - שרבים מהם התגלגלו מחידושים קודמים של עבודה זו - ופריטים שנשלחו מעובדי המוזיאון ומהציבור. העבודה, מאז היווסדה ב-1973, נועדה לעורר שאלות של אמנות וערך, שכן אירועים אלה התקיימו תמיד במוזיאונים ובגלריות לא מסחריות, או בחללים הקשורים אליהם, וכן כדי להפנות את תשומת לבם למקום השולי של נשים בתחום הכלכלי.