על אף שגילם בהצלחה רבה בתיאטרון תפקידים ראשיים ב"אקספרסו בונגו", "המדרגות" ו"אמדאוס", צולמו גרסאות קולנועיות של מחזות אלו עם שחקנים אחרים, אבל סקופילד הופיע בתפקידים הראשיים בגרסאות הקולנועית של "אדם לכל עת" (1966) ושל "המלך ליר" (1971). תפקידים חשובים נוספים על המסך היו סטרת'ר בעיבוד טלוויזיוני של "השגרירים" מאת הנרי ג'יימס. פרופסור מורוי בסרט " If Winter Comes", המשורר מרק ואן-דורן בסרטו של רוברט רדפורד "חידון האשליות" ותומס דנפורת' בעיבודו של ניקולס היטנר ל"ציד המכשפות" מאת ארתור מילר. בסדרת הטלוויזיה מרטין צ'אזלוויט על פי רומן של צ'ארלס דיקנס גילם סקופילד תפקיד כפול של מרטין צ'אזלוויט הסב ושל אחיו אנתוני צ'אזלוויט. עוד השתתף בסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי" ו בתפקיד רוח הרפאים בעיבוד הקולנועי של פרנקו זפירלי ל"המלט".
בסקר שנערך ב-2004 בין חברי ה"רויאל שייקספיר קומפני" נבחר משחקו של סקופילד כ"מלך ליר" כהופעה השייקספירית הטובה ביותר בכל הזמנים. סקופילד הרבה להקליט עבור רדיו 4 של ה-BBC, בין השאר הקליט מחזות מאת פיטר טיניסווד "רכבת לקמינץ" (2001) ואת "אנטון באיסטבורן" יצירתו האחרונה של טיניסווד שנכתבה במיוחד עבור סקופילד שהעריץ את אנטון צ'כוב.
חיים אישיים.
ב-1943 התחתן סקופילד עם השחקנית ג'וי פארקר, ולזוג נולדו שני ילדים, מרטין (יליד 1944) ושרה (ילידת 1951). שלוש פעמים סירב סקופילד לקבל תואר אבירות, אך בתחילת שנת 1956 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 קיבל תואר Companion of Honour.
סקופילד נפטר ב-19 במרץ 2008 ממחלת הלוקמיה בבית חולים קרוב לביתו שבסאסקס.
פרסים.
סקופילד זכה בפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "אדם לכל עת" והיה מועמד בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו ב"חידון האשליות". הוא זכה לשבחים רבים על תפקידיו בתיאטרון. בין הפרסים שזכה בהם היו פרס טוני על "אדם לכל עת" ב-1962 ופרס אמי ב-1969 על הופעת יחיד מצוינת ב-" Male of the Species". סקופילד היה השחקן השישי שזכה בפרס משולש (פרסי האוסקר, האמי, וטוני) וכן היה אחד משמונה שחקנים שזכו בפרסי האוסקר והטוני על אותו תפקיד בתיאטרון ובקולנוע.
טופרים
עקרון הפעולה המזערית
אקסטרמום
ערך קיצון
אהרן כהן (מפ&quot;ם)
אהרן כהן (3 ביוני 1910 – 29 בספטמבר 1980) היה מזרחן וחבר מרכז מפ"ם, הורשע וריצה עונש מאסר באשמת מסירת מידע לסוכן זר בטרם זכה לחנינה.
ביוגרפיה.
כהן נולד בבסרביה ב-1910. עלה לארץ ישראל בשנת 1929, ונמנה עם מייסדי שער העמקים. כהן שימש בתפקידים שונים בהנהגת השומר הצעיר.
כהן היה חבר בתנועות שלום, ופעל לקירוב ולשיתוף פעולה ערבי יהודי. הוא נמנה עם האגף השמאלי במפ"ם. כמזרחן, עסק במחקרים של העולם הערבי, ונחשב מומחה בתחומו. בין השאר היה מזכיר "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" שהוקמה על ידי יוצאי ברית שלום. ביולי 1942 היה שותף בניסוח מצע התנועה, שכלל שלושה סעיפים: נקבע שהרעיון הציוני הוא אבן היסוד של הליגה ולפיכך הליגה שואפת לעלייה גדולה, המוגבלת מטבעה על פי יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ. כמו כן נקבע שהעקרונות לכל הסדר עם הערבים הם: דו לאומיות, אי השתלטותו של עם על עם אחר והקמת פדרציה של כל מדינות האזור. ביולי 1947 העיד בפני ועדת אונסקו"פ, ועדת חקירה בינלאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל. בעדותו דגל בפתרון המדינה האחת כמדינה דו־לאומית משותפת ליהודים וערבים.
בימי מלחמת העולם השנייה היה כהן פעיל בליגה V, ארגון שהוקם ביישוב לתמיכה בברית המועצות במלחמתה בנאצים. בכספי התרומות שאספה הליגה, נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם, וב-17 באפריל 1943 יצאו האמבולנסים לדרכם, נהוגים על ידי נהגים עבריים. את האמבולנסים ליוותה משלחת רשמית שכהן נמנה עם חבריה. האמבולנסים נסעו בדרך היבשה מארץ ישראל לעבר הירדן ומשם לעיראק ואיראן, הם הגיעו לטהראן ב-28 באפריל 1943, ונמסרו לידי אנשי השגרירות הרוסית, שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבולה של ברית המועצות עם איראן.
העמדה לדין באשמת מסירת ידיעות לסוכן זר.
בשנת 1958 נאשם במסירת ידיעות לסוכן זר משנראה מתרועע עם נציג הסגל הדיפלומטי הסובייטי. בשנת 1960 הועמד לדין, הורשע ונידון לחמש שנות מאסר. בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו לשנתיים וחצי על ידי שניים מהשופטים, בעוד השופט השלישי בהרכב, אלפרד ויתקון, ביקש לזכותו. נשיא המדינה חנן אותו, והוא שוחרר ב-15 ביוני 1963. בית המשפט העיר בפסיקתו על כך שהחוק הקיים אינו מבחין בין מגע עם סוכן זר לבין מסירת ידיעות לאותו סוכן, ומניח אוטומטית שמגע כזה פירושו ריגול. על סמך פסיקה זו, נטען ב"על המשמר" שהחוק החמור היה בעוכריו. בשנת 1967, בעקבות הפרשה, שונה החוק כך שמגע עם סוכן זר, אף אם לא נמסר מידע סודי, נחשב פשע, אלא אם הוכח שלא הייתה כוונה לפגיעה בביטחון המדינה, ועל כן, אין להניח מאליו שאהרן כהן היה יוצא זכאי גם במסגרת החוק הנוכחי.
מאסרו והרשעתו גרמו לסערה ציבורית; מתנגדי מפ"ם האשימו את המפלגה בחוסר נאמנות, בעוד אחרים האשימו את ראשי שירות הביטחון ברקימת עלילה להכפשת שם המפלגה. לצדו של כהן עמדו הוגי דעות משורת פעילי השלום כמו מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון. כנגדם נטען שטענותיהם לזכותו של כהן מערערות את הלגיטימיות של בית המשפט העליון.
לאחר שחרורו, המשיך כהן בעבודתו האקדמית, ופרסם מספר ספרים ומחקרים.
עשר שנים לאחר מותו של אהרן כהן, ב-1990, הופיע לזכרו הספר "גוף ראשון. גוף שלישי" בספר לקט של קטעים רבים שכתב אהרון כהן שלא נכללו בספריו. הספר כולל מעין אוטוביוגרפיה שהגיש כמסמך על פי בקשת הסנגור שיצג אותו במשפטו, וכן מכתבים ששלח מבית הכלא.
חיים אישיים.
כהן נשא לאישה את רבקה ונולדו להם שני ילדים, יוסי ותרצה. נפטר בשנת 1980, ונטמן בבית העלמין שבקיבוצו שער העמקים.
ספריו.
בעריכתו:
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
פנתר (פירושונים)
מרדכי כפרי
מרדכי כפרי (12 במרץ 1920 – 17 באוקטובר 2001) היה פַּסָּל ישראלי בולט. עבודתו קשורה ושזורה בתהליכים ההיסטוריים שעברו על עם ישראל במאה ה-20, ועיקר עיסוקה בהנצחה. הוא עומד מאחורי עיצובם של קרוב ל-50 אנדרטאות ומונומנטים ברחבי ישראל לזכר בנים שנפלו בהגנה על מדינת ישראל, לזכר השואה ולזכר מייסדים בהתיישבות ובתעשייה.
ביוגרפיה.
כפרי נולד ב-1920 בוורשה בירת פולין בשם מרדכי וולפסדורף. בגיל 16 עלה לארץ ישראל לבדו במסגרת עליית הנוער ביחד עם אחיו יוסף. דרך חייו באמנות הפיסול החלה ב-1938 בחברת הנוער בנהלל, תוך כדי תקופת שרותו בנוטרות. הניסיונות הראשוניים היו בבוץ ובגבס. עיקר העיסוק בפיסול התחיל כאשר התגייס ב-1941 לצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית, אז נהג לפסל בשעות הפנאי ללא כל הדרכה. כל הפיסול בצבא הבריטי היה בעיקר בחימר, בגבס, בעץ, ובתקופה מסוימת גם בעופרת שנלקחה ממטוסים גרמניים. העבודה הייתה בממדים לא גדולים בשל הניידות, היעדר תנאים נאותים, וגם חוסר ידע בעיצוב עבודות גדולות. ב-1945 הציג את פסליו בתערוכת פיסול בין חילית של בעלות הברית שנערכה ברומא. פסליו, שמונה עשרה במספר, נגנבו בהיותו בחזית, אבל זיכו אותו במלגת לימודים מטעם ממשלת בריטניה. בתום המלחמה, בעזרת מלגה זו, למד פיסול באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה (אקדמיה די בֶּלֶה אַרטי) , איטליה, בין השנים 1946–1948, ובמקביל עבד והתמחה בסטודיו לעבודות שיש ופיסול בדרכי העבודה הקלאסיות. בסוף 1948 חזר לארץ להשתתף במלחמת העצמאות.
בשנים הראשונות למדינת ישראל עסק בהוראת פיסול במוסדות שונים, ובו בזמן הרבה ביצירת פורטרטים ותבליטים של אישים, המוצבים במוסדות שונים. ביניהם: דוד רמז, דב בר בורוכוב, דני מס, ברל כצנלסון, מרדכי נמיר, ודוד בן-גוריון. עבודתו המונומנטלית הראשונה של כפרי בשנת 1950 הייתה הקמת אנדרטה לזכר נופלי כפר נהלל. מאז נמשכה דרכו האמנותית כפסל הנצחה בעשרות עבודות ברחבי הארץ, עבודותיו ניצבות באתרי הנצחה, בפארקים ובמוסדות ציבור.
כפרי חי ופעל בנהלל, עם אשתו רחל (בתו של צבי לבנה) כפסל וכחקלאי, למן עלייתו ארצה ועד שנותיו האחרונות. ב-1999 עבר אירוע מוחי, ונפטר ב-2001.
עבודותיו.
באנדרטאות ובמונומנטים שהקים ביטא כפרי את פעלם ורוחם של אירועים ואנשים. מאפיין אותן הקשר עם האדמה, הנוף, הארץ, ערכי התקופה ותחושת הכאב והתקווה. עבודותיו "החיות לעד" כדבריו, תורמות לזיכרון הקולקטיבי על הזיכרון הפרטי, ומהוות מוקד מתמשך להתכנסות הקהילה, להזדהות ולטקסים.
ייחודן של יצירותיו בגושי אבן גדולים גולמיים המתוכננים לקומפוזיציות הרמוניות, תוך הדגשת קשר בין נושא היצירה למקום בו היא מוצבת, עם מוטיבים מהעבר או ההווה ופנייה אופטימית לעתיד. למרות ריבוי הסגנונות: קלאסי, פיגורטיבי וסמלי, ניכרת באנדרטאות הללו גישתו הייחודית של כפרי ואהבתו לאבן כחומר יצירה.
עבודות בולטות:
חילופי משמעות של מילים
לכל מילה הנכללת בשפה מסוימת ישנה משמעות (ולעיתים משמעויות אחדות) בפיהם של דוברי שפה זו. לעיתים יש למילה נתונה משמעות אחרת בשפה אחרת. בדרך כלל לא מייחסים לכך כל חשיבות, משום שלכל שפה עולם משלה, אולם לעיתים מעוררת המשמעות החלופית שעשוע בקרב דוברי השפה האחרת, למשל כאשר המשמעות האחרת היא בגדר ניבול פה. המשמעות החלופית ניתנת לעיתים לפי הכתיב של המילה ולעיתים לפי הגייתה.
כתיב.