לפי חוק ליטל, מספר האנשים הממוצע בדלפק שווה לקצב ההגעה של לקוחות (שהוא גם קצב המעבר), כפול זמן השירות הממוצע. קצב ההגעה, אם כך, שווה למספר האנשים בדלפק חלקי זמן השירות. אבל מכיוון שבדלפק יש מקום רק ללקוח אחד, מספר האנשים הממוצע שווה לניצולת. בהנחה שאת זמן השירות לא ניתן לקצר, הדרך היחידה לשפר את קצב המעבר של לקוחות בחנות הוא להגדיל את הניצולת - למשל, על ידי קיצור זמן השהות באזור המדפים, והפניית אנשים להמתנה מול הדלפק.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא בפתרון מודלים שונים לתורים, ובפרט בפשוט ביותר מביניהם, תור M/M/1 ותור M/M/c.
משפט ליטל
חוק Little
משפט Little
שופט
שופט הוא אדם המכריע, בבית המשפט, בסכסוך בין מספר צדדים, או מכריע בתביעה פלילית שהגישה המדינה נגד נאשם.
השופטים הם המרכיבים את הרשות השופטת, והם אמורים למלא את תפקידם על-פי החוק, ללא משוא פנים וללא שיופעלו עליהם לחצים להטיית הדין.
אופן פעולתו של השופט.
לאופן פעולתו של השופט נהוגות שתי שיטות:
מינוי שופטים.
מינויו של אדם לשופט, כמו גם קידומו בהיררכיית השיפוט, נעשה באמצעות ועדה ציבורית. במדינות רבות בעולם מורכבת הוועדה למינוי שופטים מנבחרי ציבור ופעמים רבות, המינויים הם על בסיס אידאולוגי. לעיתים ממונות גם ועדות קטנות על בסיס שונה, כאשר מדובר בערכאות נמוכות. כלל מקובל הוא, ששופטי בית המשפט העליון נבחרים בידי נציגי הציבור.
ברשימה להלן מובאות שיטות הבחירה של שופטים בבית המשפט העליון במדינות שונות בעולם.
בחירת השופטים נתונה לסמכותם של נבחרי הציבור או לנציגיהם גם באורוגוואי, איטליה, אירלנד, באסטוניה, בארגנטינה, בבוליביה, בדנמרק, בדרום-אפריקה, בדרום-קוריאה, בהונגריה, בוונצואלה, ביוון, במקדוניה, בסלובניה, בסלובקיה, בספרד, בפולין, בפורטוגל, ובמדינות נוספות.
שופט בישראל.
פעולתם של שופטים בישראל מוסדרת ב ובחוק בתי המשפט (ובעבר בחוק השופטים). כהונתם של שופטים בבתי דין מוסדרת בחוקים המתאימים, כגון חוק השיפוט הצבאי.
תנאי כשירות.
על מנת להתמנות לשופט דרושים שני תנאי סף:
למעשה, ניתן למנות לבית-המשפט העליון (ולו בלבד) "משפטאי מובהק" שאין לו השכלה משפטית פורמלית (למשל, מומחה למשפט עברי). בעבר הועלו הצעות בנוגע למינוי אישים שונים כגון הרב שלמה דיכובסקי, אולם למעשה עד היום היה רק מינוי אחד כזה – השופט הרב שמחה אסף בשנת 1949. בבתי דין מכהנים גם שופטים חסרי השכלה משפטית. בבית הדין לעבודה, למשל, מכהנים בחבר השופטים גם נציגי ציבור חסרי השכלה משפטית, אך בעלי היכרות עם תחום יחסי העבודה.
הוועדה למינוי שופטים החליטה בשנת 2009 כי המועמדים לשיפוט יעברו מבחני התאמה וקורס הערכה שיכשיר אותם לתפקידם, ובמהלך הקורס הם ילוו בפסיכולוג שיבחן את התאמתם המנטלית לתפקיד.
גיל הפרישה לשופט הוא 70. ב-1 במרץ 2006 קיבלה הכנסת את תיקון מס' 42 והוראת שעה לחוק בתי המשפט, אשר מאפשר להכניס למערכת בתי המשפט שופטים במעמד של שופט עמית בבית משפט השלום או בבית משפט מחוזי. שופט עמית יכול להיות מי שהיה שופט אבל פרש מכהונתו השיפוטית, הוא לא יכול להיות מי שעבר את גיל 75, והוא יוכל לכהן תקופת כהונה אחת בלבד. תיקון זה נעשה במטרה להקל על העומס בבתי המשפט.
הגוף הבוחר.
פרק ב' ב עוסק במינוים של שופטים ובתנאי כהונתם. בהתאם לחוק זה, שופט נבחר על ידי הוועדה לבחירת שופטים, שבה תשעה חברים: נשיא בית המשפט העליון, שני שופטים אחרים של בית המשפט העליון שבוחר חבר שופטיו, שר המשפטים (שהוא יושב ראש הוועדה) ושר אחר שקובעת הממשלה, שני חברי כנסת שבוחרת הכנסת (לרוב נציג אחד של הקואליציה ונציג אחד של האופוזיציה), ושני נציגים של לשכת עורכי הדין שבוחרת המועצה הארצית של הלשכה.
ביקורת על עבודת השופט.
השופטים נבחרים אחרי תהליך מינוי ארוך, אך הם לא חפים מטעויות שיפוט. הכלים אשר משמשים לביקורת על החלטות השופטים הם ערעורים על פסקי דינם, אולם לא מפורסמות סטטיסטיקות אודות קבלת הערעורים. ביקורת על התנהלות השופטים תוגש לנציבות תלונות הציבור על שופטים. כלי נוסף שעומד לאזרחים על מנת לבקר את פעולת השופט הוא באמצעות עקרון פומביות הדיון למעט בתיקים שמתנהלים בדלתיים סגורות. במקרים קיצוניים יהיה אפשר להדיח שופטים מכהונתם.
הדחת שופט.
תקופת כהונתם של השופטים היא עד גיל הפרישה.
הדרך היחידה להדיחם היא בהמלצת שר המשפטים או נשיא בית המשפט העליון ועל ידי הוועדה למינוי שופטים, וגם אז רק ברוב של 7 מחבריה. כל זאת כדי למנוע את תלותם של השופטים בגוף אחר ולהבטיח את אמינותם.
פסלות שופט לדיון מסוים.
בתיקון שנעשה בשנת 2004 בחוק בתי המשפט נקבע:
על תפקידו של השופט.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, תיאר את תפקידו של השופט:
נורמות התנהגות.
שופטת בית המשפט העליון, אילה פרוקצ'יה עמדה בפסקי דין אחדים על נורמות ההתנהגות הגבוהות הנדרשות משופט:
אוליבר ונדל הולמס הבן
אוליבר ונדל הולמס הבן (באנגלית: .Oliver Wendell Holmes, Jr; ) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. נודע בפסיקות פרוגרסיביות שנתן, לעיתים קרובות בעמדת מיעוט, אשר העניקו לו את הכינוי "המתנגד הגדול". לצד פסיקות אלו, הוביל גם לא מעט פסיקות שמרניות. הולמס מזוהה כיום כאבי הגישה הריאליסטית למשפט.
הולמס, יליד בוסטון ובנו של אוליבר ונדל הולמס האב - רופא ומשורר ידוע, לחם בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית ואף נפצע במהלכה. לאחריה התחיל את מסלול לימודיו המשפטיים. הוא שימש כשופט, ובהמשך נשיא בית-המשפט העליון של מסצ'וסטס לפני שמונה, בשנת 1902, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. הולמס שרת בבית המשפט העליון של ארצות הברית כ-30 שנה, עת פרש משיפוט והוא בן למעלה מ-90 - השופט המבוגר ביותר בבית משפט זה מעולם.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות ושירותו הצבאי.
אוליבר ונדל הולמס הבן נולד ב-1841 בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית. הולמס היה לבכור בבניו של הסופר והרופא המפורסם אוליבר ונדל הולמס האב. עם הרקע המשפחתי מצד אביו ומצד אמו ייצג הולמס הבן את "אריסטוקרטיה" של ניו אינגלנד בבחינת אופיו והישגיו. אביו היה לצאצא של המשוררת הפוריטנית אן בראדסטריט; הוא התחתן עם אמליה לי ג'קסון, שאביה, צ'ארלס, היה שופט בבית המשפט העליון של מדינת מסצ'וסטס, ספסל משפטי שעליו ישב אוליבר ונדל הולמס הבן, מאוחר יותר, במשך 20 שנה. הוא היה גאה במורשת זו של משפחתו ודיבר עליה לעיתים קרובות. הלך רוחו, כמו גם המוניטין של הולמס, הושפעו רבות מילדותו בניו אינגלנד.
הולמס הבן למד בבית ספר פרטי ולאחר מכן החל ללמוד במכללת הרווארד. הוא עמד לסיים את לימודיו בגיל 20 במחזור של 1861 וכמו אביו לפניו, היה למשורר הכיתתי. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס כטוראי ברגימנט חיל הרגלים הרביעי של צבא האיחוד והחל להתאמן לקראת שירות במבצר העצמאות של בוסטון, מבלי לצפות שהוא יסיים את שנת הלימודים או את התואר. הרגימנט לא זומן לחזית, ולאחר סיום הלימודים בהמשך השנה הגיש הולמס בקשה וקיבל, ביולי, רישום כסגן ראשון ברגימנט המתנדבים ה-20 של מסצ'וסטס.
מכתביו ויומנו משמשים כחומר לחקר פעילותו וחוויות המלחמה שלו. הוא נפצע באורח קשה שלוש פעמים, במהלך קרב בול ראן הראשון, קרב אנטיאטם וקרב צ'נסלורסוויל. הוא עזב את הצבא לאחר שלוש שנים, לאחר שהועלה לדרגת לוטננט קולונל. הולמס תיאר את המלחמה כ לדבריו, בנאום יום הזיכרון לחבריו הוותיקים, בשנת 1884, הוא ייחס ערך מסוים לחוויית המלחמה: היה זה היבט של אמונתו כי
לימודי משפטים.
בסתיו 1864 הוא נכנס לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, למרבה האירוניה עשה זאת ללא תחושת ייעוד ברורה. הוא נטה לדיכאון וטען כי לא מצא את מטרתו לחיים ואפילו חשב לקחת תרופות נוגדות דיכאון, שאביו התנגד להן. בהזדמנויות שונות, הוא אמר כי "המושל" שלו (אביו) "הרכיב את הברגים כדי שאלך לבית הספר למשפטים" או שמא "בעט אותי לתוכו." כאשר הולמס הבן הודיע לאביו על ההחלטה שלו להיכנס לבית הספר למשפטים, הרופא אמר, "מה התועלת בזה, ונדל? עורך דין לא יכול להיות איש גדול." לא הייתה זיקה עמוקה בין האב לבן אך בסופו של יום דחק בו האב כן להיכנס ללימודי משפטים כאשר הבן היסס. אופיו והתנהלותו של אביו הנודע והמוכר בציבור, הפגנת הרגש המעטה שלו, והיחס הפטרוני במעט לבנו הלם את הסטודנט למשפטים גבוהים, אשר בשונה מאביו נגד לדבר פחות והיה ביישן מטבעו. הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, שהיה לחבר הקרוב ביותר של הולמס הבן בשנים הראשונות שלאחר סיום מלחמת האזרחים, ציין פעם שלצד הקשיים, "אין אהבה הולכת לאיבוד" בין אב לבנו.
הולמס חווה אי שקט מסוים בבית הספר למשפטים, ומצא כי מסורת החוק כפי שהיא מוצגת בתוכנית לימודים חסרת השראה עומדת נתונה בסטטוס קוו וממוקדת באופן תקדימי. המדע, הפילוסופיה או ההיסטוריה של המשפט הצטמצמו, ואלו, במקום מה שהוא כינה מאוחר יותר "השינוי הקטן של המחשבה המשפטית", הבנות אלו הן שכבשו את דעתו של הולמס ומשכו אותו לעומק המקצוע שאליו בתחילה היה לו תחילה לא הרגיש תמריץ עוצמתי. לאחר שסיים את לימודי המשפטים בשנת 1866 הוא עשה את "העלייה לרגל" המקובלת במסע לחוץ לארץ, ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הקיסרות הצרפתית השנייה ושווייץ ופגש מגוון אישים נודעים ומכובדים. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1867 ובמשך 15 שנים עסק במשפטים כחבר במספר חברות.