בשעה 02:26, לאחר 40 דקות של לחימה ברוטאלית בטווח קרוב, הורו אבה וקפטן גילברט הובר (המפקד הבכיר בשטח לאחר שסקוט וקלאהן נהרגו) על כוחותיהם לנתק מגע. בצד היפני ספגו אוניית מערכה אחת (קירישימה), סיירת קלה אחת (נגרה), וארבע משחתות (אסגומו, טרוזוקי, יוקיקזה וארוסמה) נזק קל בלבד ויכלו להמשיך בלחימה, ואילו המשחתות האחרות אינזומה, איקזוצ'י, מורסמה וסמידרה ספגו נזקים בינוניים אך יכלו לתרום ללחימה. לעומתן נותר בעלות הברית עם הסיירת הקלה הלנה והמשחתת "פלטשר", היחידות שהצליחו לחמוק מהקרב ללא פגע. אף על פי שהדבר לא היה ידוע לו, הדרך להפגזת שדה הנדרסון הייתה פתוחה בפני אבה, ובתוך כך דרכן של אוניות התובלה היפניות להנחתת הכוחות בגוודלקנל.
למרות זאת בחר אבה לבטל את המשימה ולעזוב את האזור. ישנן מספר השערות מדוע נטש אבה את הקרב. ראשית, התחמושת שהייתה מיועדת להפצצת שדה הנדרסון נורתה בקרב הימי. התחמושת חודרת השריון לא הייתה יעילה כנגד מתקני קרקע, ואם לא היו משמידים לחלוטין את שדה התעופה, היו אבה ואוניותיו חשופים למתקפות כוח אוויר קקטוס ביום המחרת. בנוסף סביר להניח שהפציעות שנגרמו לו, והעובדה שרבים מאנשי המטה שלו נהרגו או נפצעו במהלך הקרב השפיעה על שיקול דעתו. אבה אף לא ידע את מספר האוניות האמריקניות באזור, ובשל פיזור אוניותיו בשטח יידרש זמן רב להתארגנות מחדש ועריכת התקפה מחודשת. על כל פנים, אבה הורה על נסיגה צפונה.
תוצאות.
בשעה 03:00 ב-13 בנובמבר, דחה אדמירל איסורוקו יממוטו את הנחתת התגבורות, והן חזרו כדי להמתין לפקודות נוספות. בשעות הבוקר צפו שלוש ספינות יפניות פגועות (היאיי, יודצ'י ואמצוקזה), ושלוש ספינות אמריקניות פגועות (פורטלנד, אטלנטה, וארון וורד) בסביבת האי סאבו. מפציצי צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון תקפו את אמצוקזה, אך המשחתת הצליחה להימלט ולחזור לבסיסה. פורטלנד, שתותחיה עדיין היו פעילים למרות הנזק לספינה, טיבעה את יודצ'י הגוררת "בובולינק" שייטה במצר לאורך יום ה-13 בנובמבר, סייעה לספינות פגועות, וחילצה ניצולים מהמים.
מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר תקפו את היאיי מספר פעמים, ואליהם הצטרפו ממפציצי צלילה שהמריאו מנושאת המטוסים אנטרפרייז, ומפציצי B-17 מבצר מעופף של חיל האוויר האמריקני. אבה עבר למשחתת "יוקיקזה" בשעה 08:15, והורה לקירישימה לגרור את היאיי. הניסיון נכשל בגלל איום תקיפת צוללות, ולאחר שספגה נזק נוסף מתקיפות אוויריות, שקעה היאיי צפונית לאי סאבו, בערב ה-13 בנובמבר.
פורטלנד, סן פרנסיסקו, ארון וורד, סטרט ואו'באנון הצליחו לבסוף להגיע לנמל לתיקונים, אך הסיירת אטלנטה שקעה ליד גוודלקנל בשעה 20:00 ב-13 בנובמבר.
מאוחר יותר באותו היום ספגה הסיירת ג'ונו פגיעת טורפדו ששיגרה הצוללת היפנית "I-26", ושקעה. מעל מאה הניצולים נותרו באוקיינוס הפתוח במשך שמונה ימים עד שהגיע מטוס הצלה. בעת ההמתנה להצלה, מתו מרבית הניצולים מפציעות או מתקיפות כרישים.
בשל הבלבול ששרר בעת הקרב, האמינו האמריקנים שהצליחו להטביע שבע ספינות יפניות. הנחה שגויה זו, והנסיגה היפנית, גרמו לאמריקנים להאמין באותה עת שהם השיגו ניצחון משמעותי. רק לאחר המלחמה התברר שהאמריקנים ספגו בקרב זה תבוסה "טקטית" ניצחת.
אף על פי כן, רוב ההיסטוריונים נוטים להסכים שהחלטת אבה לסגת הפכה את ניצחונו הטקטי להפסד אסטרטגי. שדה הנדרסון נשאר פעיל ובו מטוסי תקיפה שמנעו מאוניות התובלה האיטיות מלהתקרב לגוודלקנל עם מטענם יקר הערך. בנוסף, היפנים החמיצו הזדמנות להשמיד את הכוח הימי של בעלות הברית באזור. אדמירל יממוטו שחרר את אבה מתפקידו, והורה לתת-אדמירל נובוטאקה קונדו לצאת ולהפגיז את שדה הנדרסון בליל ה-14 בנובמבר-15 בנובמבר עם קירישימה ואוניות חדשות.
סך כל האבדות האמריקניות בקרב היו 1,439 הרוגים, בהם חמישה אחים בני משפחה אחת - האחים סאליבן. ליפנים היו בין 550 ל-800 הרוגים.
פעולות אחרות, 13-14 בנובמבר.
אף על פי שמאמצם להוביל תגבורת לגוודלקנל סוכל, לא ויתרו היפנים והמשיכו לנסות להשלים את המשימה, אף על פי שיום מאוחר ממה שתכננו במקור. בצהרי ה-13 בנובמבר יצאו אוניות התובלה פעם נוספת בדרכן לגוודלקנל. באותה עת יצא מבסיס הצי בלגונת טרוק כוח ימי בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שכלל את הסיירות הכבדות "צוקאי", "צ'ינוגוסה" ו"מאיה", את הסיירות הקלות "סוזויה" ו"טנריו", ושש משחתות, בדרכו להפגיז את שדה הנדרסון, ואוניית המערכה "קירישימה" הפליגה צפונה כדי לחבור אליו במשימת ההפגזה.
כוחו של מיקווה הצליח להתקרב לגוודלקנל ללא התנגדות משום שהכוחות הימיים האמריקנים נסוגו. סוזויה ומאיה הפגיזו את שדה הנדרסון בזמן ששאר הכוח סייר סביב סאבו בחיפוש אחר אוניות אויב.
ההפגזה נמשכה 35 דקות וגרמה לנזק למספר מטוסים ומתקנים, אך שדה התעופה המשיך לפעול. הכוח היפני סיים את ההפגזה בסביבות השעה 02:30 ב-14 בנובמבר והפליג צפונה, חזרה לרבאול.
כשעלה השחר, החלו מטוסים משדה הנדרסון, מאספיריטו סנטו, ומנושאת המטוסים אנטרפרייז, לתקוף את הכוחות היפנים. תחילה תקפו את ספינותיו של מיקווה שהתרחקו מגוודלקנל, ולאחר מכן תקפו את שיירת אוניות התובלה שהתקדמה אליו.
המטוסים האמריקנים טיבעו את הסיירת הכבדה קינוגסה,ו-511 מאנשי הצוות נהרגו, והנזקים שהסבו למאיה אילצו אותה לשוב ליפן לתיקונים
התקפות אוויריות נוספות על שיירת אוניות התובלה הביאו לטיבוע שש אוניות נוספות, ואילצו אונייה נוספת לשוב לאחור בשל הנזק הכבד שספגה. הניצולים מהספינות נאספו על ידי המשחתות המלוות, אך 450 חיילים נהרגו. ארבע אוניות התובלה שנותרו והמשחתות המלוות המשיכו לכיוון גוודלקנל עם רדת הלילה של ה-14 בנובמבר, אך עצרו מערבית לאי כדי להמתין סיום הקרב הימי שהתפתח.
כוח המשימה של קונדו נפגש באטול אונטונג ג'ווה בערב ה-13 בנובמבר, ואז שינה נתיב ההפלגה שלו כדי לתדלק מחוץ לטווח מפציצי שדה הנדרסון בבוקר 14 בנובמבר. הצוללת האמריקנית "טרוט" עקבה אחר קירישימה, אך לא הצליחה לתקוף אותה בזמן תדלוק. כוח המשימה המשיך דרומה, ומאוחר יותר לאחר צהרי היום תקפו אותו מפציצים אמריקנים. בזמן ההפצצה האווירית שיגרה הצוללת "פליינג פיש" מטח טורפדו שהחטיא את האוניות היפניות.
הקרב הימי השני של גוודלקנל, 14-15 בנובמבר.
לפני הקרב.
בליל 15-14 בנובמבר התקרב כוח המשימה של קונדו לגוודלקנל. כוח המשימה כלל את אוניית המערכה קירישימה, את הסיירות הכבדות "אטגו" ו"טקאו", הסיירות הקלות "נאגרה" ו"סנדאי", ותשע משחתות, חלקן ניצולות קרב הלילה הראשון, יומיים לפני כן.
בשלב זה נותר מפקד כוחות בעלות הברית בדרום מהאוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, עם מעט כלי שיט כשירים. כדי להגן על גוודלקנל ועל שדה הנדרסון, הוא הקים את "כוח משימה 64", שכלל את אוניות המערכה "וושינגטון" ו"דקוטה הדרומית" וארבע משחתות, ומסר את הפיקוד לאדמירל ויליס לי. כוח משימה זה היה מעשה טלאים, והאוניות שהרכיבו אותו היו מיחידות שונות ולא נהגו לפעול יחד בזמן מלחמה. הכוח האמריקני הגיע לחוף הצפוני של גוודלקנל עם ערב ה-14 בנובמבר והחל לסייר סביב האי סאבו. כוח המשימה הפליג בטור, עם ארבע משחתות מקדימה, ואוניית המערכה מאחוריהן. בשעה 22:55 ב-14 בנובמבר, החלו מכשירי המכ"ם בדקוטה הדרומית ובוושינגטון לאתר את הספינות היפניות ליד האי סאבו בטווח של כ-18,000 מטר.
הקרב.
קונדו פיצל את כוחו למספר קבוצות: קבוצה אחת, שכללה את סנדאי והמשחתות "שיקינמי" ו"אורנמי
("C" במפה), הקיפה את סאבו מצדו המזרחי, והמשחתת "איאנמי" ("B" במפה) הקיפה את האי מכיוון דרום-מערב בניגוד לכיוון השעון הספינות היפניות איתרו את הכוח האמריקני בסביבות השעה 23:00, וקונדו הורה על קבוצת סנדאי, כולל נאגרה וארבע משחתות ("D" במפה), להפליג קדימה אל המצר. הספינות האמריקניות ("A" במפה) זיהו את קבוצת סנדאי במכ"ם אך לא זיהו את יתר הספינות היפניות. ב-23:17 פתחו שתי אוניות המערכה האמריקניות באש לעבר קבוצת סנדאי, אך לי פקד על הפסקת אש כחמש דקות לאחר מכן מכיוון שספינות היפניות נעלמו מצג המכ"ם. סנדאיי, אורנמי ושיקינמי לא נפגעו והצליחו לחמוק מאזור הסכנה.
ארבע המשחתות האמריקניות בראש הטור נתקלו באיאנמי ובנאגרה בשעה 23:22, והספינות היפניות פתחו באש תותחים ובירי וטורפדו. המשחתות "פרסטון" ו"וולקי" נפגעו וטבעו תוך 10 דקות, והמשחתת "בנהם" נפגעה בחרטומה מטורפדו ונסוגה (טבעה ביום למחרת). גם המשחתת "גווין" נפגעה ונטשה את הקרב. למרות זאת מילאו המשחתות האמריקניות את תפקידן כמסך הגנה לאוניות המערכה, וספגו את המכה הראשונית של האויב. בשעה 23:48 הורה לי על בנהם ועל גווין לסגת.
באותה עת הגיעה וושינגטון לאזור, ירתה על איאנמי והעלתה אותה באש. דקוטה הדרומית סבלה מבעיות במערכת החשמל שהותירה אותה ללא מכ"ם וללא מערכת בקרת אש, אך היא המשיכה להפליג בעקבות וושינגטון לעבר הצד המערבי של סאבו. בשעה 23:35 פנתה וושינגטון לשמאל כדי לעבור מדרומית לסאבו ולמשחתות האמריקניות הפגועות. דקוטה הדרומית פנתה ימינה כדי להימנע מפגיעה ב"בנהם" הבוערת, אך הדבר גרם לה להתבלט על רקע הלהבות ולהיחשף לפגיעה היפנית.
לאחר שקיבל את הדיווחים מהמשחתות שלו על טיבוע מספר כלי שיט אמריקנים, הורה קונדו לכוח ההפגזה להמשיך לגוודלקנל, מתוך אמונה שכוח ספינות הקרב האמריקני הוכנע. האוניות היפניות והאוניות האמריקניות התקדמו זו לעבר זו.