ב-2014, רשת AMC הודיעה על פיתוח סרט טלוויזיה בעיבוד של הספר.
א-ראי
א-ראי (; בתעתיק מדויק: אלראי) הוא עיתון בערבית היוצא לאור בירדן. העיתון בבעלות קרן העיתונות הירדנית, שהיא גוף ממשלתי.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון ביוני 1967, נזקקה ירדן לזרוע תקשורתית כדי להפיץ את דעותיה של הממשלה, ובאותה תקופה העיתון היחיד שהופץ בירדן היה א-דוסתור, שהוא עיתון עצמאי שיוצא לאור בעמאן. ב-13 במאי 1971 החליט ראש ממשלת ירדן וספי א-תל להקים את קרן העיתונות הירדנית שהיא המוציא לאור. העיתון יצא לאור לראשונה ב-2 ביוני 1971. ב-1975 החלה הקרן להוציא גם עיתון יומי באנגלית בשם The Jordan Times.
ב-5 באוקטובר 2005 החלה לצאת מהדורה פלסטינית של א-ראי. באוגוסט 2008 החלה לצאת גם מהדורה אלקטרונית, ובמאי 2009 החל לצאת גם שבועון פרסומי.
ב-1985 הוערכה תפוצתו של העיתון ב-45,000 עותקים, וב-2003 ב-90,000 עותקים. ב-2010 הציג העיתון תפוצה של 80,000 עותקים.
אלראי
מעלה הצופים
מעלה הצופים הוא רחוב ברמת גן. הרחוב הוא ללא מוצא ועולה מכיוון רחוב ארלוזורוב לכיוון פסגת הר שאול ויורד מצידו השני. הרחוב תוחם את גן שאול מצדו המערבי. ברחוב מספר בניינים לשימור ונקודות עניין היסטוריות.
תוואי הדרך של הרחוב הופיע לראשונה בתוכנית "עיר גנים" של ריכרד קאופמן אשר תכנן גינות ציבוריות במעלה גבעות עיר גנים (לימים רמת גן). הרחוב היה אמור להוביל למבנה ציבורי בראש הגבעה אך מבנה זה מעולם לא נבנה. ממעלה הרחוב ניתן היה לצפות על הסביבה ואף להשקיף על חופי תל אביב, ייתכן ומשום כך קיבל את שמו. בשנת 1949 נסלל הרחוב לראשונה.
במשך השנים התגוררו ברחוב מספר שגרירים, ביניהם השגריר הפרסי והשוודי. היום מתגורר ברחוב השגריר הבריטי במבנה על מגרש של 2.85 דונם.
ברחוב, באזור בתים 25–27, שכן בעבר אחד מבתי הנחושת שנבנו בארץ במהלך העלייה החמישית.
בניינים בעלי עניין.
בית מלכה ושלמה אָסְט, מעלה הצופים 1: שלמה אסט יליד 1896, הפליג לארצות הברית בשנת 1913 שם הצטרף לגדוד העברי ואיתם עלה ארצה. בשנת 1920 התחתן עם מלכה לבית ביאקוביץ והשניים הקימו משק חקלאי ורפת באזור אבו כביר ליד הסופר יוסף חיים ברנר. בשנת 1934 החליט לעבור לבית דירות בדומה למייסדים אחרים מאותה תקופה. את הבניין בנה המהנדס יעקוב דצ'קובסקי בשנת 1934 בסגנון בינלאומי, הקומה הראשונה הוגדרה כקומת מסחר והעליונות למגורים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, בצעד שגרר מחאה של תושבי הרחוב, נהרס הבניין מן היסוד תוך שימור החזית המקורית.
בית לשינסקי, מעלה הצופים 7א':
וילה בסגנון הבינלאומי, נבנתה על ידי האדריכלית לוטה כהן, אחת האדרכליות הראשונות בישראל.
בית הפועלים, מעלה הצופים 14:
בשנת 1923 הוקם בראש הגבעה "בית הפועלים" ששימש כבית תרבות של פועלי רמת גן ועובדי בתי החרושת באזור. המבנה, צריף עץ קטן הוחלף בשנת 1925 בבית אבן. עם גידול מספר הפועלים הוחלט בשנת 1934 להרוס את המבנה ולבנות במקומו מבנה גדול יותר אך לאור התנגדויות פוליטיות לוועד הפועלים ובתמיכתו של אברהם קריניצי סירבו בעירייה לאשר את המבנה החדש. לבסוף כפשרה הוחלט להקים את המבנה בשיפולי הגבעה ולא על ראשה. בשנת 1937 נבנה על ידי הסתדרות העובדים "בית הפועלים החדש", מבנה בסגנון הבינלאומי תוכנן על ידי אדריכל אריה שרון ונועד להחליף את בית הפועלים הראשון שנבנה על ראש הגבעה. הבית שימש כמקום מפגש לאסיפות, הרצאות ולימודים ובו דנו ועד הפועלים של ההסתדרות בזכויות הפועלים שבנו את העיר רמת שהתפתחה התעשייה בקצב מהיר. בשנת 1957 הושכר המבנה לתנועת העבודה והוא שימש כבית ספר להכשרת אקדמאים לשילוב בשוק העבודה. בשנות התשעים רכשה עריית רמת גן אשר החליטה לשמר את המבנה והגדירה אותו כבעל ערך היסטורי. הערייה החליטה לשכן בו את שבט "צופי עלית רמת גן" שביצעו בו שיפוץ יסודי תוך שמירה על החזות המקורית.
בית סיניגליה, מעלה הצופים 15:
בית הדירות של האגרונום מריו סיניגליה נבנה על ידי המהנדס אריה סולומון בשנות ה-30 והתגוררו בו בשכירות עולים רבים מאיטליה, רובם מפירנצה, בעקבות כך כונה הרחוב "הגטו האיטלקי".
בית מריו אוטולנגי, מעלה הצופים 17:
נבנה בשנת 1947 בסגנון הרומנטי על ידי האדריכל ג. בנימין צ'יוידאלי. משפחת אוטולנגי עלתה מפירנצה בשנת 1938 והתגוררה בתחילה בשכירות בבית סיניגליה, אחיו של מריו ג'ורג'יו התגורר ברחוב שרת. לאחר שהבית של ג'ורג'יו הוחרם על ידי המטכ"ל עברה המשפחה המורחבת להתגורר יחדיו בבניין החדש בדירות צמודות. הבית מוגדר לשימור.
בית מוריס פישר, מעלה הצופים 19:
בשנת 1933 בנה מוריס פישר את ביתו בבית מספר 19, את הוילה בת שתי הקומות תכנן האדריכל קרל רובין בסגון באוהאוס והיא מוגדרת כיום ברשימות רמת גן כמבנה לשימור.
סמטת המעלות.
סמטת המעלות, היא סמטה ללא מוצא היורדת בירידה תלולה יחסית ממרכז הרחוב לכיוון רחוב ארלוזורוב. שם הסמטה נקבע ב-17 באפריל 1933 בישיבת מועצת העירייה. וגם היא כוללת כמה בניינים לשימור:
בית ליברמן, סמטת המעלות 2:
נבנה בשנות 20–30 בסגנון אקלקטי בשנות ה-40 הוסב לפנסיון הירשברג ומאז שנות ה-50 משמש כמעון שגריר בריטניה.
בית הפלס, סמטת המעלות 3:
נבנה בשנת 1933 בסגנון הבנלאומי. מעון הפלס נבנה כמעונות שיתופיים, שלוש קומות ושלוש דירות בקומה.
בית יעקב הרשברג, סמטת המעלות 5:
נבנה בשנת 1941 בסגנון הרומנטי על ידי האדריכל בנימין צ'לנוב. שימש את שגריר ארצות הברית בישראל ביחד עם הבית הצמוד מספר 7.
בית מיכאל ברנשטיין, סמטת המעלות 7:
הוילה נבנתה בשנת 1938 בסגנון בינלאומי מפואר ושימשה ביחד עם סמטת המעלות 5 את שגריר ארצות הברית בישראל.
מופעי צמאה
ליאת שביט
ליאת שביט (נולדה ב־27 ביוני 1971) היא תסריטאית טלוויזיה ויוצרת ישראלית. זוכת פרס אמי לשנת 2018 על הסדרה נבסו, ופרס "ורד הזהב" (Rose d'or) לשנת 2014 על הסדרה "חברות".
קורות חיים.
שביט נולדה, גדלה ומתגוררת בתל אביב. למדה בבית הספר התיכון עירוני י"ד. במהלך השירות הצבאי בצה"ל שירתה שביט כגרפיקאית אנימטורית.
לשביט תואר ראשון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לאחר סיום לימודיה החלה לעסוק באופן מקצועי בכתיבה וביצירה לעיתונות ולטלוויזיה.
שביט נשואה, ולה שלושה ילדים. מתגוררת בשיכון דן שבתל אביב.
יצירתה.
בשנת 2012 החלה שביט לכתוב את "באנה באנה", מדור סאטירי בעיתון הארץ (יחד עם שחר סגל, מיקה אלמוג, לילך לשם־ברנע ועוד) שהתפרסם על כפולת עמודים בעיתון בכל יום שישי, תחת הכותרת "נשים מתפרעות על עמוד", והיה פרי עטן של כותבות וקומיקאיות.
החל משנת 2007 כתבה שביט את מדור הסאטירה של העיתון ידיעות אחרונות: "מבקרי המדינה", במסגרת "המוסף לשבת".
שביט היא מיוצרי תוכניות הטלוויזיה מלחמת המינים, חברות ונבסו.
על המועמדות לפרס אמי לסדרה "נבסו" ועבודת הכתיבה המשותפת ("חברות" ו"נבסו") במהלך 9 השנים האחרונות (החל משנת 2010 בערך) עם התסריטאי שי בן עטר: (…) "קיבלנו את זה בהפתעה, גם לא ידענו אם זה על "חברות" או "נבסו". אנחנו 8–9 שנים כותבים כל יום ביחד (…) בצורה מסודרת.
גילינו שעד היום בכל הסיטקומים האמריקאיים מעולם לא הופקה סדרה שיש בה זוג של שחור ולבנה. זה מסובך כנראה יותר ממה שחשבנו. במשך שנים אנחנו צוחקים מסדרות אמריקאיות, הגיע הזמן שיצחקו מסדרות שלנו".
פרסים.
בנוסף שביט לקחה חלק בכתיבה / פיתוח / יצירה, בפרויקטים רבים. בין היתר:
החלילן מהמלין (קוריליאנו)
החלילן מהמלין (באנגלית: Pied Piper Fantasy הוא קונצ'רטו לחליל ותזמורת מאת המלחין האמריקאי ג'ון קוריליאנו. את היצירה הזמין החלילן ג'יימס גולוויי והיא מבוססת על המעשייה החלילן מהמלין. בביצוע הבכורה העולמי של היצירה השתתפו החלילן ג'יימס גאלוויי והתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בניצוח מיונג-וון צ'ונג, ב-4 בפברואר 1982 באולם דורותי צ'נדלר. ב-1993 תיאר המבקר מארק סווד מלוס אנג'לס טיימס את היצירה כ"אחד המוכרים ביותר מבין הקונצ'רטי האמריקאים המודרניים".
הלחנה.
רקע.
החלילן ג'יימס גאלוויי פנה לראשונה אל ג'ון קוריליאנו בהצעה לכתוב בשבילו קונצ'רטו לחליל בשנת 1978. המלחין הסתייג תחילה מכתיבת עוד קונצ'רטו לכלי נשיפה מעץ, לאחר שזמן לא רב קודם השלים קונצ'רטו לאבוב (1975) וקונצ'רטו לקלרינט (1977). קוריליאנו דחה את התחייבותו למיזם, אך שמר אותו בלבו. בינתיים, למד קוריליאנו את טכניקות הביצוע של גאלוויי והחל לחקור אגדות בנושא חלילים ומשרוקיות.
מחקר זה הוביל אותו אל סיפור החלילן מהמלין ואל הרעיון של הצבת גאלוויי בתפקיד החלילן האגדי בקונצ'רטו לחליל שיחבר בשבילו. בתוכניית הקונצרט מספר המלחין, "גאלוויי כחלילן מהמלין נראה כמתאים מאין כמותו, משום שלרבים, כולל לי עצמי, הוא מעין חלילן קסום ... במקרה זה, קשה היה למצוא זיווג טוב יותר של אישיות וכלי." עוד הוסיף, "אבל מרגשת עד יותר הייתה העובדה, שכאן נפתחה לפני דרך חדשה לכתיבת קונצ'רטו לכלי נשיפה מעץ. הרעיון של קונצ'רטו-פנטזיה תוכניתי המבוסס על אגדת החלילן הקסום היה לאתגר מבני מרתק. התקשרתי אל גאלוויי עם ההצעה לחבר את "פנטזיית החלילן מהמלין", ולאחר שקיבלתי את הסכמתו, התחלתי לתכנן את היצירה."