בינואר 1942 גויס לוורמאכט, ושרת בסוללת נ"מ בשצ'צ'ין. ביולי הועבר למינהל הצבאי, ובאוגוסט נשלח ליוון והתמנה לראש הממשל הצבאי בסלוניקי, תפקיד שהיה למעשה האחראי על כל העניינים האזרחיים בסלוניקי ובסביבתה. בהוראתו החלו לנשל יהודים מאיגודים מקצועיים, סגרו את העיתון היהודי "מיסאז'ירו" והחרימו חלק מהרכוש. עם בואם לעיר של דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, התאפשר להתחיל בהכנות לשילוחם להשמדה. ב-6 בפברואר 1943 הוציא שתי פקודות: לסמן את כל היהודים (למעט בעלי דרכון זר) וחנויות של יהודים, ולרכז את כל היהודים בגטו. כמה ימים לאחר מכן מינה את הרב המקומי, ד"ר צבי קורץ, לממונה על כל היהודים (מעין יודנראט), תוך שהוא משקר לו שהרכבות ששולחות את היהודים מסלוניקי לפולין יובילו אותם אל הקהילה היהודית בקרקוב שתדאג לכל מחסורם. הוא לקח יהודים בני ערובה, ואיים על הרב קורץ שהם יוצאו להורג אם תהיה התנגדות יהודית כלשהי.
בארגונו וניהולו שולחו להשמדה באושוויץ כ-45,000 יהודי סלוניקי. עקב כך לעיתים כונה "התליין מסלוניקי" ו"הקצב מסלוניקי".
ביולי 1943 מונה למפקד הראשי של אזור מקדוניה, תפקיד אותו מילא עד מרץ 1944, אז הוצב ביוגוסלביה הכבושה, עד לכניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה.
הוא נלכד על ידי האמריקנים בנובמבר 1945, אך כשנה לאחר מכן ממשלת יוון סירבה להסגרתו לידיה והוא שוחרר. הוא שב למולדתו, שם עסק בפוליטיקה, כשהצטרף
לגוסטב היינמן במפלגה החדשה שהקים, GVP , ועבד כעורך דין במשרד המשפטים המערב-גרמני.
במאי 1957 ביקר ביוון במסגרת תפקידו המשפטי, כדי להעיד במשפטו של אחד מעוזריו. מכיוון שביוון היה צו מעצר כנגדו כבר מאז 1947 הוא נעצר, והועמד לדין על פשעי מלחמה בבית משפט יווני. להגנתו טען מרטן כי הוא לא היה חלק מהמנגנון המלחמתי, וכי הוא טיפל בעניינים מנהליים-אזרחיים בלבד וכי האנטישמיות ביוון קדמה לבואו לסלוניקי, ולא היה בכוחו למנוע אותה. אחד מסנגוריו אף טען כי הוא היה אנטי-נאצי והגן על יהודים. הוא סיפר כי בניסיון להציל את יהודי סלוניקי נפגש עם אדולף אייכמן והציע לו עסקה להעברת 20,000 יהודים לפלשתינה במקום לאושוויץ ואף קיבל את הסכמתו של אייכמן לכך, אלא שהנס גלובקה מנע זאת. עם זאת, בעדות שנגבתה ממנו לקראת משפט אייכמן לא הצליח לשחזר את שמות המעורבים במשא ומתן עם אייכמן.
כמו כן, האשים את ראש הממשלה היווני, קונסטנדינוס קרמנליס, ובכירי ממשל יוונים נוספים, בקשרים עם המשטר הנאצי ובהסגרת יהודים.
מיד לאחר מעצרו החל לחץ מדיני מצד גרמניה המערבית לשחררו. באותה העת, גרמניה השקיעה הון רב ביוון והעניקה לממשלה אשראי והלוואות שנדרשו לה. כמו כן, מלכת יוון פרדריקה הייתה גרמנייה ונכדתו של הקיסר וילהלם השני, והיא הביעה את מורת רוחה ממעצרו. ב-1959 הוא נידון ל-25 שנות מאסר על חלקו ברציחתם של יהודי סלוניקי, אולם, הלחץ המערב-גרמני הביא את הפרלמנט היווני לערוך שינוי חקיקה המונע ממנה לדון אזרחים גרמנים באשמת פשעי מלחמה. מרטן נחנן ב-3 בנובמבר וגורש לגרמניה המערבית, לאחר כ-30 חודשי מאסר. בגרמניה המערבית הוא הועמד לדין, אך זוכה מחוסר ראיות. ב-28 בספטמבר 1960 פורסמו ב"דר שפיגל" תמלילי משפטו מיוון, ובהם ההאשמות שהטיח בראש הממשלה קרמנליס. קרמנליס דחה את טענותיו וטען שהן נועדו לסחוט ממנו כסף וכן שהן הגיעו מצד יריביו הפוליטיים. בית המשפט ביוון, וכן ההיסטוריון היווני יאניס קטריס, קבעו שההאשמות היו משוללות יסוד.
מעצרו ושחרורו זכו להד תקשורתי נרחב בגרמניה וביוון ועוררו דיון ציבורי. לעיתים מכונה הפרשה ביוון ובגרמניה "פרשת מרטן".
במאי 1961 החלה חקירתו של גלובקה בהוראת פריץ באואר על סמך עדותו של מרטן, אך בהשפעת הקנצלר קונראד אדנאואר החקירה הסתיימה בקביעה כי אין יסוד לטענותיו. נגד מרטן נפתח הליך משפטי בגין עדות שקר, אך הוא לא הוכרע מעולם. בנובמבר הועמד מרטן לדין שלא בפניו על לשון הרע בגין ההאשמות שהטיח בהנהגה היוונית, ונידון ל-4 שנות מאסר.
מרטן מת בברלין המערבית ב-1971.
קישורים חיצוניים.
"The Trial of Max Merten and in the Changing Mirrors of Time and Place" באתר אוניברסיטת חיפה
סרווש
סרווש (הונגרית: Szarvas; גרמנית Sarwasch; סלובקית: Sarvaš) היא עיירה במחוז בקש (Békés) בדרום מזרח הונגריה. העיירה שוכנת על גדות נהר הקרש , 170 ק"מ מהעיר בודפשט, באזור מישורי הנמצא כ-85 מטר מעל פני הים.
מידע כללי.
שטח העיירה היה כ-260,000 דונם ומתוכם 98.4% הוגדר כשטח חקלאי. החקלאות הייתה חקלאות בעל, שכללה גידולים של דגנים, תירס וצמחי מרפא. בנוסף, גידלו תושבי העיירה בעלי חיים כמו חזירים לבשר וסוסים שהיו מיועדים לכוח עבודה. התושבים שלא עסקו בחקלאות, היו בעלי מלאכה והעניקו שירותי אדמיניסטרציה
וחינוך. שאר שטח העיירה - 1.6% הוגדר כשטח מגורים. במחצית הראשונה של המאה ה-20, מנתה העיירה כ-26,000 תושבים.
בשנת 1850 התגוררו בעיירה 238 נפשות יהודיות, שהיוו כ-11% מכלל התושבים. אולם, הם לא השתתפו בצורה פעילה בחיי התרבות בעיירה.
מוסדות ציבור יהודיים בעיירה.
• בית כנסת: המועצה המקומית השתתפה בבניית בית כנסת לתושבים היהודים. השתתפות התבטאה במתן תרומת 5000 לבנים, ובמתן הנחה גדולה ברכישת הרעפים לגג. משנת 1850 ועד מלחמת העולם השנייה, שימש בית הכנסת את חברי הקהילה הניאולוגית.
בשנת 1870, התפצלה הקהילה היהודית לשתי קהילות נפרדות: אורתודוקסית - יהודים חרדים שומרי מצוות וניאולוגית- בעלת תפיסת עולם חילונית, הדוגלת בתיקונים בדת. לכל אחת מהקהילות היה בית כנסת, רב, חברה קדישא ומוסדות חינוך.
• בית ספר: בשנת 1863 נפתח בית ספר יסודי בעיירה, והכיתות בו היו נפרדות - לבנים ולבנות. שנה מאוחר יותר - 1864, למדו בבית הספר 48 תלמידים יהודים.
הקהילה היהודית.
מנהיגי הקהילה היו ראש הקהילה (החל את תפקידו בשנת 1860), ושני סגניו. באספה הכללית ישב ראש מנהל האדמיניסטרציה של המועצה המקומית. סידור זה היה בתוקף עד שנת 1867. בשנה זו נחקק בהונגריה חוק "האמנציפציה", הקובע, כי יהודי הונגריה שווים בזכויותיהם האזרחיות והפוליטיות לשאר אזרחי הארץ. בעקבות כך, בוטלה הקהילה. במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה הקודמת, החלו לחלחל להונגריה עקרונות הנאציזם. לאור מצב זה הכריז בשנת 1938, ראש ממשלת הונגריה מיקלוש הורטי, כי בהונגריה קיימת בעיה יהודית שיש לפתור, וממשלתו תדאג לפתור אותה. הואיל וכך, ובמטרה לפתור את הבעיה, הגיש לפרלמנט הצעת חוק - "החוק היהודי הראשון" והוסיף לזה גם את "חוק היהודים השני", שהיה דומה לחוקי נירנברג. עם החלת ״החוק היהודי הראשון״, החלו גזירות נגד היהודים. אחת מהן הייתה, שלילת רישיונות להפעלת בתי המרזח שבבעלותם. אולם, פרנסת המוזגים בעיירה לא נפגעה, היות ש-8 מהם היו גם בעלי חנויות מכולת. המוזג ה-9, הקים מפעל לייצור סבון והעסיק נערות יהודיות מהקהילה, שהתקשו למצוא עבודה. זמן קצר לאחר מכן, נפגעו גם חנויות המכולת של היהודים - נאסר עליהם למכור סוגי סחורה מסוימים. הואיל וכך, נאלצו הלקוחות לקנות את הסחורה החסרה בחנויות מכולת שבעליהן היו גויים.
בשנת 1938, ניתנה הוראה במסגרת ״החוק היהודי הראשון״, שאסרה שחיטה כשרה של בהמות. מטרת החוק הייתה למעשה, "למנוע צער בעלי חיים".
ב-1942 נחקק חוק, שהגביל את חירותם האזרחית והאפשרויות שלהם בתחומי הכלכלה. חוק זה גרם להכבדה על המצב הכלכלי המעורער של הקהילה היהודית.
באותה שנה, שנת 1942, גורשו יהודי הונגריה וכל התושבים האחרים, שלא הצליחו להוכיח שהם בעלי אזרחות הונגרית. בין המגורשים, היו שתי משפחות מסרווש. המגורשים הוסעו לאזור קמניץ-פודולסקי (כיום שטח השייך לאוקראינה), שם שהו חודשים אחדים ולבסוף נרצחו.
היהודים שלא גורשו המשיכו לנסות לחיות כרגיל. רוב היהודים אמנם לא נפגעו כל כך מהגזירות, אך הן גרמו להם להתלכד והנוער היהודי התארגן בחוג דתי. בפעולות התנועה, למד הנוער היהודי על התרבות והמורשת היהודית, שירים עבריים שתורגמו להונגרית ושירים ביידיש.
גזרה נוספת, שהוטלה על היהודים הייתה מסירת מכשירי הרדיו שבידיהם. אולם כעבור מספר חודשים, הצליחו להשיג מכשירים חדשים והאזינו בסתר לשידורים.
שירות העבודה.
בראשית קיץ 1940, פתחה הונגריה בגיוס יהודים לשירות העבודה. יהודי העיירה שירתו ביחידות משלהם. הם לא קיבלו מדים פרט לכומתה ובהמשך גם סרט שרוול צהוב. קצינים יהודים ממלחמת העולם הראשונה, נאלצו להוריד את הדרגות מהמדים הישנים שלהם. מספר ימים אחר כך, קיבלו "נשק" (כלי עבודה) ונשלחו לעבוד במסגרת הצבא ההונגרי. הוטלו עליהם, בעיקר עבודות שונות שהיו דרושות לצבא, כגון סלילת דרכים ותיקונן, חפירת תעלות הגנה, ותעלות אנטי-טנקים ועוד. שיטה זו הפכה לאחת הדרכים הגרועות ביותר בהשמדת יהודים.
בסתיו 1940 שוחררו רוב המגויסים, אולם בהמשך, גויסו שוב לפלוגות עבודה בצווי גיוס אישיים. בתחילה עבדו בגבולות הונגריה, אך, כאשר הצטרפה הונגריה למלחמה נגד ברית המועצות, נשלחו פלוגות אלה לעבודה באוקראינה ונאסר עליהם ליצור קשר עם משפחתם. בנוסף, הם היו קורבן להתעללות, הרעבה, חלקם עונו למוות, אחרים מתו מקור, מחלות, תאונות עבודה וכו׳.
השואה.