סר ג'פרי אלכסנדר סטאפורד נורת'קוט (באנגלית: Sir Geoffry Alexander Stafford Northcote, בסינית: 羅富國; 9 בפברואר 1881 - 10 ביולי 1948) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג.
קורות חיים.
נורת'קוט נולד בלונדון, והיה בנו של הכומר ארתור פרנסיס נורת'קוט (Arthur Francis Northcote) ונכדו של סטנפורד נורת'קוט, רוזן אידסליי.
נורת'קוט התחנך בבית הספר בלנדל בטיוורטון שבדבון ובמכללת בליאול שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1904 הצטרף נות'קוט לשירות הקולוניאלי הבריטי ושירת בקניה עד שנת 1927.
בשנת 1928 מונה לתפקיד המזכיר הכללי של מושבת צפון רודזיה וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1930.
בין השנים 1930–1934 כיהן כמזכיר הכללי של מושבת חוף הזהב ובין 1935–1937 בתפקיד המושל ומפקד הכוחות הבריטיים במושבת גיאנה הבריטית.
בשנת 1931 התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובשנת 1935 קיבל תואר אביר במסדר זה.
ב-28 באוקטובר 1937 מונה לתפקיד מושל הונג קונג. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת סין–יפן השנייה. על מנת להגן על המושבה הכריז נורת'קוט על נייטרליות בסכסוך. עם התקדמות המלחמה נכבשה קנטון הסמוכה למושבה על ידי הכוחות היפניים, וזרם רב של פליטים הגיע למושבה. התקרבות הצבא היפני לשנזן הביא לבניית מקלטים במושבה ולהכרזה על האפלה.
נורת'קוט פרש מתפקידו בשל מצבו הבריאותי ב-10 בספטמבר 1941.
נורת'קוט נפטר ב-10 ביולי 1948.
משפחתו.
נורת'קוט נשא לאישה את אדית' ג'ולייט מרי אדמס (Edith Juliet Mary Adams) ב-27 באוקטובר 1910. לזוג נולדו שלושה בנים.
מורשתו.
על שמו של נורת'קוט נקרא רחוב נורת'קוט קלוז (Northcote Close) שבאי הונג קונג וכן מכללת המורים נורת'קוט נקראה על שמו.
אנדרו קולדקוט
סר אנדרו קולדקוט (באנגלית: Sir Andrew Caldecott, בסינית: 郝德傑; 26 באוקטובר 1884 - 14 ביולי 1951) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג.
קורות חיים.
קולדקוט נולד בקנט שבאנגליה. אביו היה כומר מקומי. קולדקוט התחנך בבית הספר אפינגהאם, ובמכללת אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1907–1935 עבד עבור השירות הקולוניאלי הבריטי וכיהן בין היתר כתת-שר לעניין מושבות המצרים; כמפקח על האדמות במדינות המלאיות; כשר לעניין דואר; בין השנים 1931–1933 כיהן כמזכיר ממשלת פדרציות המדינות המלאיות; בין 1933 - 1935 כמזכיר מושבות המצרים, ובין 1934 - 1935, כנציב העליון של מושבות המצרים והמדינות המלאיות.
ב-12 בדצמבר 1935 החל קולדקוט לכהן בתפקיד מושל הונג קונג, וכיהן כמושל שנה אחת, עד ה-28 באוקטובר 1937 - התקופה הקצרה ביותר בין מושלי הונג קונג. תפקידו כמושל הונג קונג קוצר בשל מינויו לתפקיד מושל ציילון בשנת 1937, וכיהן בתפקיד זה עד 1944.
בתקופת כהונתו כמושל הונג קונג נפתח בית החולים המלכה מרי במושבה.
קולדקוט פרסם שני אוספי סיפורת בין 1947–1948.
קולדקוט נפטר ב-14 ביולי 1951.
משפחתו.
קולדקוט נשא לאישה את אוליב מרי (Olive Mary) בשנת 1918 ונולדו להם בן ובת. לאחר מותה של אוליב בשנת 1943, קולדקוט נישא בשנית לאוולין מאי (Evelyn May) בשנת 1946.
תארים.
קולדקוט התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1932 וקיבל תואר אביר במסדר זה בשנת 1937 ותואר אביר גדול בשנת 1941.
קולדקוט התקבל למסדר האימפריה הבריטית בשנת 1926 וקיבל תואר אביר במסדר זה בשנת 1935. בשנת 1936 קיבל תואר אביר מסדר יוחנן הקדוש.
מורשתו.
על שמו של אנדרו קולדקוט קרויה דרך קולדקוט בניו קאולון שבהונג קונג, וכן גבעת קולדקוט ודרך קולדקוט שבסינגפור. דרך אוליב (Olive Road) שבסינגפור, קרויה על שם רעייתו הראשונה.
יעקב רייזר
דוד הררי
דוד הררי (נולד ב-1941) הוא מהנדס ישראלי, לשעבר בכיר בתעשייה האווירית. זוכה פרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מערכת ה"זהבן" וחתן פרס ישראל להנדסה.
ביוגרפיה.
נולד במצרים ובשנת 1956, בעקבות מבצע קדש עבר עם משפחתו לצרפת. הוא למד בבית ספר למהנדסים ובאוניברסיטת פריז, הוכשר כמהנדס וסיים לימודי תואר שלישי במחשבים ודוקטורט בפיזיקה. לאחר שסיים בצרפת שירות צבאי הקים תנועה לעידוד עלייה של יהודי צרפת לישראל והיה יו"ר התנועה הראשון עד עלייתו בשנת 1970.
בשנה האחרונה לשהותו באירופה ארגן במשותף עם התעשייה האווירית עלייה של כ-300 מהנדסים וטכנאים, ועם עלייתו נקלט בהתאם לאותו הסכם בתעשייה ועבד בה כמהנדס פיתוח. הררי לקח חלק במספר פרויקטים ולאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף בצוות תיכון מוקדם של התעשייה האווירית שבו נבחנה מערכת מזל"ט. בשנת 1977 התמנה לראש הפרויקט לפיתוח מערכת "זהבן", בה נעשה שימוש מבצעי בשנת 1981 ובעקבותיו זכה הררי עם צוות הפיתוח בפרס ביטחון ישראל. בצה"ל שובץ הררי ביחידת מילואים של חיל המודיעין ושירת כקצין אחזקה ביחידת המזל"טים עד 1992. בתעשייה האווירית התמנה בשנת 1987 למנהל מפעל הפיתוח והייצור של מערכת מטוסים ללא טייס, כאשר אותה עת כבר תופעלו מספר דגמים ויוצאו לצבאות זרים ובהם צבא ארצות הברית.
בשנת 1993 מונה הררי למנהל הפיתוח העסקי של התעשייה האווירית ובתקופתו בתפקיד רכש חיל האוויר של צרפת את מערכת F-Hunter. בשנים 1997–2003 שימש סמנכ"ל התעשייה האווירית למחקר ולפיתוח. בסיום תפקידו היה מנהל משלחת התעשייה האווירית באירופה עד פרישתו לגמלאות.
הררי משמש היו"ר הישראלי של המועצה המייעצת לקרן צרפת-ישראל והנציג הישראלי בוועדה הכלכלית של הארגון הבינלאומי של מדינות דוברות צרפתית.
באטמן חוזר
באטמן חוזר (באנגלית: Batman Returns) הוא סרט גיבורי על מז'אנר הפעולה המבוסס על הדמות מתוך סדרת הקומיקס מבית DC קומיקס, "באטמן", שנוצרה על ידי בוב קיין וביל פינגר. הסרט יצא לאקרנים ב-19 ביוני 1992 בבימויו של טים ברטון, ובכיכובם של אנסמבל שחקנים כדוגמת מייקל קיטון בתור באטמן, מישל פייפר בתור קאטוומן ודני דה ויטו בתור הפינגווין. בנוסף, הסרט הציג דמות אחרת שאיננה שייכת לעולם הקומיקס של DC והיא מקס שרק, בגילומו של כריסטופר ווקן, שרק הוא איש עסקים מושחת שעוזר לפינגווין במזימתו.
הסרט זכה להצלחה מסחררת ולשבחים רבים, בנוסף למועמדויות לפרס אוסקר וזכייה בפרס סאטורן בקטגוריית האיפור. עם זאת, על הסרט נמתחו ביקורות זועמות של הורים בטענה כי הצגת דמותה של פייפר כקאטוומן גרמה לילדים לראות כמויות רעילות של מין ומוות ועד היום הסרט נחשב לסרט הקודר והאלים ביותר בסדרת סרטי באטמן.
הסרט הוא סרט המשך לסרט "באטמן" שיצא ב-1989. לסרט יצאו עוד שני סרטי המשך ב-1995 שנקרא "באטמן לנצח", ו"באטמן ורובין" שיצא בשנת 1997.
עלילה.
הסרט מתחיל כאשר זוג הורים עשירים זורקים את בנם המעוות ודמוי הפינגווין לביוב בעיר גות'אם סיטי. התינוק מגיע לגן החיות של גות'אם ושם הוא גדל בין הפינגווינים עד אשר הוא מאומץ בידי קרקס המשולש האדום. כעבור שלושים ושלוש שנים, הילד אוסוולד קובלפוט, המוכנה "הפינגווין" (דני דה ויטו), עולה לעיר וסוחט את איש העסקים מקס שרק (כריסטופר ווקן) שיעזור לו למצוא את הוריו וזהותו. שרק רוקם תוכנית שבה קובלפוט יחליף את ראש העיר הנוכחי, וכך שרק יוכל לבנות את תחנת הכוח שלו ללא הפרעה. אך באטמן (מייקל קיטון) לא משוכנע מהצהרותיו של הפינגווין והוא מאמין כי הוא אחראי למהומות בעיר ועומד בראש כנופיית קרקס המשולש האדום האחראית להעלמות ילדים באזור.
בינתיים, שרק זורק את מזכירתו, סלינה קייל (מישל פייפר), מחלון משרדו כשהיא מגלה שתחנת הכוח שהוא בונה תרוקן את העיר מאנרגיה במקום למלא אותה בה. סלינה חוזרת לתחייה על ידי קבוצת חתולים. היא חוזרת לביתה שם היא מכינה חליפת ויניל מיוחדת וכך היא הופכת לקאטוומן. סלינה מתאהבת בברוס ויין, מה שמסבך את המצב שכן היא חוברת לפינגווין במסע צלב כנגד באטמן אחרי שהוא מונע ממנה להשתולל על גגות העיר.
אחרי שהפינגווין מחבל בבאטמוביל ומנסה להפליל את באטמן ברצח, באטמן מצליח לחשוף את פרצופו האמיתי של הפינגווין ובכך לסתום את הגולל על סיכויו להיבחר לראשות העיר. ההמון הזועם זורק על הפינגווין ביצים ועגבניות, והלה בורח בחזרה למאורתו שבגן החיות של גות'אם. זועם ומתוסכל, הפינגווין מנסה לממש את מזימתו לחטוף ולהרוג את כל הבנים הבכורים בעיר (נקמה על גורלו, שכן גם הוא היה בן בכור). אך באטמן מסכל מזימה זו. כתוכנית גיבוי מצייד הפינגווין להקת פינגווינים ברקטות ובאמצעות שליטת רדיו מתכנן לרכזם בכיכר העיר שם הם ישגרו את הרקטות ויהרגו את כולם. באטמן ומשרתו, אלפרד פניוורת', מסכלים את המזימה וגורמים לפינגווינים לשגר את הרקטות על מאורתו של הפינגווין ולהעלות אותה בלהבות. בעימות הסופי שמתרחש במאורה הבוערת, באטמן מצליח לעצור את הפינגווין בעוד שקאטוומן הורגת את מקס שרק כנקמה, קאטוומן מוציאה את השוקר החשמלי שגנבה מהליצן שתקף אותה בתחילת הסיפור (בפעם הראשונה שפגשה את באטמן) ו"מנשקת" את שרק בעוד השוקר מפריד בין השפתיים שלהם. באטמן שמאוהב בקאטוומן (בסלינה קייל למעשה) מחפש אותה בין ההריסות של המאורה. כל מה שהוא רואה זה את גופו החרוך של שרק. באטמן עוזב את המאורה ברכבו מתוסכל שכן בטוח שקאטוומן מתה. באמצע הדרך הוא רואה צללית של משהו שנראה כמו קאטוומן, באטמן (ברוס כרגע) יוצא מהמכונית ולא מוצא דבר פרט לחתול. ברוס לוקח את החתול לרכב ונוסע. מעל נראה סמל הבאטמן מואר ותחתיו צופה בסמל, קאטוומן.
אפקטים מיוחדים.
הציוד של באטמן.
החליפה של באטמן שונתה במעט מהסרט הקודם, בעיקר בעיצוב שריון הבטן. שיפור נוסף הוא הוספת דאון מתקפל דמוי כנפי עטלף ענקיות לחליפה. באטמן משתמש בדאון עטלף זה במהלך הסרט.