נות' (אנגלית Knowth; אירית Cnobha) שוכן ב- כקילומטר צפונית-מערבית לניוגריינג', והוא הגדול במעברי הקבורה שבברו נא בוין. באתר תל קבורה גדול שמוקף ב-17 תילים קטנים המקיפים אותו כמעט מכל עבריו ושפתחיהם פונים לעברו. בתל המרכזי שקוטרו 67 מטר וגובהו 12 מטר שני מעברים נפרדים המובילים אל שני אולמות קבורה שונים ומנותקים זה מזה. המעבר המזרחי מוביל לחדר בצורת צלב הדומה לזה שבניוגריינג', ואילו המעבר המערבי מתרחב לחלל מלבני. סביב התל מעגל של 127 אבנים ששלוש מהן חסרות וארבע פגומות.
התל הוקם בין 2500 ל-2000 לפנה"ס, ועל כן הוא מאוחר לתל בניוגריינג' בכאלף שנים. נראה כי בתקופת האבן החדשה ובתקופת הברונזה, לאחר שהתל המרכזי שוב לא היה בשימוש, נוספו מעגלי עץ ליד הכניסה המזרחית ובהם התמקדה הפעילות הטקסית. במעגלים אלה נמצאו שרידים רבים של חפצים אשר שימשו כמנחה. עם השנים נחסמו שתי הכניסות לתל המרכזי על ידי אבנים שנפלו ממקומן וכך נותר התל משך כ-2000 שנה. כ-35 קברים נמצאו באתר אך אלה מתוארכים לתקופה הקלטית המאוחרת יותר. בתקופת הברזל ובראשית התקופה הנוצרית באירלנד, בוצר התל והוקף בחפיר, ולראשונה בתולדותיו היה גם למקום יישוב. נראה כי במועד זה התגלו שוב הכניסות אל התל, ובחדר הקבורה המזרחי נתגלו ציורי קיר נוצריים מוקדמים. נות' צברה חשיבות פוליטית והייתה לבירתם של מלכי ברגה (Brega), אך לאחר הכיבוש הנורמני בין המאה ה-12 למאה ה-14, עבר המקום לשליטת הנזירים ממנזר מליפונט (Mellifont Abbey) והתל שימש ככל הנראה כחווה. הוא הוקף בחומת אבן שהוקמה על התל עצמו ונבנו עליו מבני אבן. ב-1939 רכשה ממשלת אירלנד את האתר, והוא נחקר ב-1941 באופן שטחי ובצורה מעמיקה החל ב-1962. הכניסות למעברים נתגלו שוב רק ב-1967 (המערבי) וב-1968 (המזרחי).
נות' עשיר באמנות מגליתית בצורה יוצאת דופן ונמצאו בו למעלה מ-200 אבנים מעוטרות, חלקן הגדול נמנות עם האבנים התומכות של התל, ובמיוחד אלה הסמוכות לכניסות לשני מעברים. הדוגמאות כוללות מעוינים, ספירלות ודוגמאות דמויות נחשים המוכרות גם במקומות אחרים, אך לצידן נמצאו דוגמאות ייחודיות לאתר כמו צורות סהר. חלק מהדוגמאות התגלו על צידן האחורי והנסתר של האבנים, וייתכן שהדבר נעשה במכוון או שהאבנים הוסתו ממקומן לאחר שכבר נשאו את הדוגמאות.
קיימת תאוריה לפיה הוארו שני המעברים בנות' בשני ימי השוויון בשנה, אולם התופעה, אם אכן התרחשה אי פעם, אינה מתקיימת היום. יכול שהדבר נגרם בשל הרס וחסימה של המעברים בעבר ושינוי של הכיוונים והזוויות המדויקות הנחוצות להתרחשות התופעה.
דוֹּת'.
דות' (אנגלית Dowth; אירית Dubhadh) שוכן ב- כ-2.5 ק"מ צפונית-מזרחית לניוגריינג', ומתוארך ל-3000 לפנה"ס לערך. אולם הקבורה בתל נמוך ועיטוריו אינם יוצאי דופן ונראה כי נבזז בעברו. קוטרו של התל כ-85 מטר וגובהו 15.25 מטר. הוא מוקף באבנים תומכות שחלקן מעוטרות, ושרידי קוורץ שנמצאו בסמוך לו מעידים כי הכניסה אליו הנמצאת בצידו המערבי, עוטרה בקוורץ לבן כמו בניוגריינג'. המעבר שבו אבנים שחלקן מעוטר בדוגמאות מעוינים, צורות V, מעגלים וספירלות, מוביל לאולם קבורה בצורת צלב המכוסה בקורות אבן ואשר במרכזו ניצב אגן אבן בודד.
לני ריפנשטל
סקליג מייקל
סקליג מייקל (באירית: Sceilig Mhichíl - "סלע מיכאל"; באנגלית: Skellig Michael) הוא האי הגדול בקבוצת איי סקליג המונה שני איים. האי האחר הוא סקליג הקטן (Little Skellig), ועל כן ידוע סקליג מייקל גם בשם "סקליג הגדול" (Great Skellig).
האי שימש כמרכז חשוב לנזירים אירים במשך מאות שנים, ומנזר קלטי נבנה בו סמוך לפסגתו. הנזירים התגוררו ב"בתי כוורת" המכונים ביחיד "קלוכן" (Clochán) ואשר הוקמו על מורדותיו התלולים של האי הסלעי. בשל הקושי בהגעה אל סקליג מייקל, השתמרו הממצאים שבו באורח יוצא דופן, והם ממחישים את אורח חייהם של הנוצרים המוקדמים באירלנד. מרכז מבקרים המכונה "החוויה של סקליג" (The Skelling Experience) פועל על החוף שמול האי ומספק מידע אודותיו.
גאוגרפיה.
האי ממוקם במרחק של 11.6 ק"מ ממערב לחופי מחוז קרי בדרום-מערב אירלנד. שכבות הסלע מהן עשוי סקליג מייקל נוצרו לפי 400 מיליון שנים, ולפני 200 מיליון שנה התרומם האי מעל לפני הים.
בתהליכי תזוזה ושחיקה שנמשכו מיליוני שנים נוצר במרכזו של האי הקטן אוכף בגובה של 130 מטר המכונה "אוכפו של ישו" (Christ's Saddle). אוכף זה חוצץ בין שתי פסגותיו של האי - האחת צפונית-מזרחית לו והנישאת לגובה של 185 מטר, והשנייה בגובה של 218 מטר נמצאת בצידו הדרום-מערבי של האוכף.
היסטוריה.
בין המאה ה-6 לכל המוקדם למאה ה-8 היה האי למקום מקלט לקבוצה קטנה של נזירים אשר פרשו מהבלי העולם. הם הקימו מנזר על הפסגה הרחבה יחסית בצידו הצפון-מזרחי של האי אשר כלל ששה בתי כוורת ושני בתי תפילה. נראה כי בכל פרק זמן נתון התגוררו באי 13 נזירים לכל היותר.
האגדה מייחסת את ייסודו של המנזר לפינן הקדוש שחי במאה ה-6 והוא נזכר לראשונה בכתובים בסוף המאה ה-8. מסמך זה שנכתב ביישוב טאלה (אנגלית Tallaght; אירית Tamhlacht) מאזכר את מותו של הנזיר סיבני (Suibni) שהתגורר במנזר, ובהתחשב בעובדה שטאלה שוכנת סמוך לדבלין בצידה האחר של אירלנד, ניתן להסיק כי המנזר בסקליג מייקל היה מוסד ידוע ומבוסס.
עד המאה ה-10 היה המנזר ידוע בפשטות כ"סקליג", היינו "הסלע", ונזכר בשם זה לאחרונה בשנת 950. הוא נזכר לראשונה בשמו הנוכחי ב-1044, ועל כן ניתן להסיק כי בין שני מועדים אלה הוקדש למיכאל הקדוש ונקרא על שמו. סברה זו מתחזקת לאור העובדה כי הכנסייה שבמנזר, שנבנתה ככל הנראה עם הקדשתו כמקובל, מתוארכת לתקופה זו.
במאה ה-13 התדרדרו תנאי המחיה בחוף האטלנטי של אירלנד במידה כזו, שמגורים במנזר משך כל השנה היו ככל הנראה לבלתי אפשריים. הסיבה להרעת התנאים קשורה בהתקררות אקלימית שהחלה בשנת 1200 לערך, ואשר אילצה את הנזירים למצוא מקלט בבאלינסקליגס (אנגלית Ballinskelligs; אירית Baile na Sceilge) שעל חופי אירלנד הסמוכים לאי. מאז לא שב המנזר להיות מיושב בידי נזירים באופן קבוע, הן בשל שינויי האקלים והן בשל כך שהכנסייה באירלנד החלה עוברת מדגם נזירי למבנה של דיוקסיה קהילתית.
הנזירים שהתיישבו בבאלינסקליגס המשיכו לתחזק את המנזר על האי ולעשות בו שימוש, ככל הנראה בחודשי הקיץ, והיו גם עולי רגל שביקרו באי. ב-1578 החרימה המלכה אליזבת הראשונה את האי מידיהם של הנזירים והוא עבר לבעלות חילונית עד לשנת 1820. באותה שנה רכשה החברה לשימור ולפיתוח נמל דבלין את האי והקימה עליו שני מגדלורים, והאי שוב יושב על ידי מפעיליהם. אחד משני המגדלורים פועל עד היום, אם כי הוא שופץ בשנות השישים של המאה ה-20 ומאז 1980 הוא פועל באופן אוטומטי.
ב-1986 נערכו באי מספר עבודות שחזור והוקם משרד תיירות רשמי האחראי לאי, אך תנועת המבקרים אליו מוגבלת בשל החשש לפגיעה בממצאיו. האי הוכרז בשנת 1996 כאתר מורשת עולמית.
בסקליג מייקל צולמה סצנת הסיום של הסרט שיצא ב- 2015, וסצנת הפתיחה של .
אלחוש אפידורלי
עזריה צ'מברליין
ספינת העבדים (ציור)
ספינת העבדים (באנגלית: "The Slave Ship") במקור: Slavers Throwing overboard the Dead and Dying—Typhon coming on ("סוחרי עבדים משליכים מהסיפון את המתים והגוססים, טייפון מתקרב") הוא ציור של האמן האנגלי ויליאם טרנר. הציור הוצג לראשונה בשנת 1840. הציור מבוסס על מספר גורמים, אחד מהם הוא פרשה שהתרחשה 60 שנה קודם, שכונתה הטבח בספינת העבדים זונג. נושא הציור הוא המנהג שרווח במאה השמונה עשרה ועל פיו נהגו הימאים שהובילו עבדים לזרוק לאוקיינוס האטלנטי את העבדים החולים. חברות הביטוח בתקופה זו הבחינו בין אבדות בנפש שאירעו תוך כדי ההפלגה לבין אבדות שאירעו על החוף. לכן העדיפו הימאים "להיפטר" מהעבדים החולים טרם הגיעם לחוף. טרנר ביקש באמצעות הציור לתרום את חלקו למאבק נגד העבדות.
בציור נראית ספינת עבדים חסרי אונים במרכז סופה בלב ים, ומסביבה יצורים ימיים משונים. העבדים טובעים במים, מניפים את ידיהם ורגליהם לכל עבר כדי להנצל, אך לשווא. כוחות האוקיינוס האימתניים והיצורים הימיים מסמלים את כוחו של הטבע שיעניש את אלו שאשמים בפשעים נגד העבדים. האופק הבהיר - ורדרד בפינה הימנית העליונה של הציור מסמל את התקווה לשינוי. פס של אור במרכז הסערה שנראה כחוצה את הסערה לשניים, מסמל גם הוא התערבות כמו אלוהית שתעניש את הפושעים ותשחרר את העבדים. ניתן לפרש את צבעי הרקע גם כשקיעת שמש מרהיבה וסמלית, על משמעויותיה (האם שקיעתה של תרבות? של כבוד אנושי? שקיעה של האנושיות?). גופות העבדים הטובעים נראות מרחוק, ואף כי הן נראות במדויק, הן אינן נחוות בהכרח כגופות אנושיות, וגם כאן עשוי הדבר לעורר את תמיהת המתבונן.
הציור זכה להערכה רבה לא רק בגלל הנושא שלו אלא גם בגלל השימוש היפה בצבע שנעשה בו ובגלל האופן שבו נראים האופק והים כמתאחדים מסביב לספינה המרוחקת. בשכבה התחתונה של הציור ניתן לזהות ציור של עבד כורע וקשור לשלשלאות, מחכה לגאולתו.
הציור מוצג במוזיאון לאמנות בבוסטון, ארצות הברית.
שישי
שישי (שבועון)
שישי הוא שבועון ישראלי שיצא לאור בשנים 1993–1994.
בשנת 1993 קרס השבועון הוותיק, "העולם הזה", וקבוצת משקיעים, בראשות חיים בר און וארנון (נוני) מוזס רכשה בו את השליטה, שינתה את צורתו והפיצה אותו לכ-35 אלף מינויי השבועון גלובס שהיה גם כן בשליטתה. כעבור כחצי שנה, הקבוצה הפכה את השבועון לשבועון חדש בשם "שישי" בעריכת אדם ברוך ורינו צרור. השבועון הפסיק להופיע בשנת 1994, אך המותג והלוגו "שישי" נותרו בטורו השבועי של אדם ברוך בעיתון "מעריב".