פעמים רבות הדחייה היא מסיבות מוצדקות, ולעיתים כתוצאה מכוח עליון, אך לעיתים הדחייה משמשת לצורך סירוב, כאשר הדוחה אינו נמצא במצב המאפשר לו פשוט לומר "לא". לתיאור דחייה מסוג זה משמשים ביטויים אחדים בשפה העברית: "דחייה בקש", "דחייה בלך ושוב" ו"דחייה בשה"י פה"י". כל הביטויים הללו מרמזים לכך שההסבר לדחייה כלל אינו משכנע, והרושם הוא שכל רצונו של הדוחה הוא לדחות את הפעולה עד קץ כל הימים.
הביטוי "בוקרה פיל מישמיש", שהגיע אל הסלנג העברי מהערבית, נוקט לכאורה בלשון דחייה, אך לשני הצדדים ברור שזהו סירוב מוחלט.
נורת'קוט פרקינסון, ההיסטוריון שקנה את פרסומו דווקא כמומחה למינהל ציבורי, עוסק במאמרו The Law Of Delay (שפורסם בשנת 1970 בספר הנושא שם זה) בדחייה מסוג זה. הוא מציין שלכל אמירה "בבוא העת" ניתן לקבוע כמה רחוקה על העת להיות על מנת שהדחייה תהיה למעשה סירוב. כאשר אדם טובע צועק "הצילו!", מדגים פרקינסון, די לדחות את ההיחלצות לעזרתו ב-5 דקות, כדי שדחייה זו תהיה למעשה סירוב. בעקבות ניתוחו את שיטת הסירוב הזו, קבע פרקינסון את "חוק הדחייה", האומר "דחייה היא הסוג המרושע ביותר של סירוב" (Delay is the deadliest form of denial).
הסופר פרימו לוי העיד כי בעגת מחנה הריכוז אושוויץ המילה "מחר" משמעה "לעולם לא".
דחייה לצורך הסתרת האמת.
לעיתים ניתן נימוק משכנע לדחייה, אך קיימים מניעים נסתרים עליהם מחפה הנימוק הרשמי.
דוגמאות:
דחייה כאמצעי משפטי.
לעיתים משמשת הדחייה את אחד הצדדים לחוזה כדי להתחמק מתוצאה שאינה רצויה לו. אמצעי זה מתואר באופן ציורי על ידי הביטוי "או שהכלב ימות או שהפריץ ימות". מקור הביטוי בסיפור על יהודי שהתחייב בפני הפריץ ללמד את כלבו לשיר, והוא מנסה לדחות שוב ושוב את מימוש החוזה, בתקווה שבמהלך הדחיות, או שהכלב ימות או שהפריץ ימות, וכך יהיה פטור מלעמוד בהתחייבויותו.
באופן דומה משמשת הדחייה את אחד הצדדים למשפט, כדי להרחיק מעצמו ככל האפשר את התוצאה האפשרית של המשפט, שהוא חושש ממנה. כאשר ננקטת שיטה זו, עלול הדיון המשפטי להשתרע על פני שנים רבות.
בעקבות דחייה של פתיחת משפטו של הנשיא לשעבר, משה קצב, פרסם המשפטן אביעד הכהן מאמר נזעם, ובו כתב:
דחיינות.
נטייה לדחות באופן עקבי את ביצוען של פעולות מסוימות, אף שהאדם רוצה שיתרחשו, עלולה לשקף הפרעה נפשית הקרויה דחיינות. דחיינות עלולה לנבוע מחרדה, מהערכה עצמית נמוכה, מהלך רוח תבוסתני או מבעיה נפשית כגון דיכאון או ADD. היא עלולה להיות הפרעה מתמשכת ומתישה ולגרום למוגבלות.
דחייה בשה&quot;י פה&quot;י
שפר (פירושונים)
טריוז פוספאט איזומראז
אוה מרטון
מתנד מבוקר מתח VCO
פרוקטוז 1,6 ביספוספטאז
גרכינג ליד מינכן
גרכינג ליד מינכן (בגרמנית: Garching bei München), או גרכינג, היא עיר בבוואריה שבגרמניה. העיר, השוכנת סמוך לנהר האיזר, גובלת במינכן מצפון, ומחוברת אליה באמצעות קו 6 של הרכבת התחתית של מינכן. גרכינג היא ביתם של מספר רב של מוסדות מחקר ומחלקות אוניברסיטאיות. היא הוכרזה כעיר ב-14 בספטמבר 1990.
לעיר ארבעה אזורים: גרכינג (Garching), דירניסמנינג (Dirnismaning), הוכברוק (Hochbrück), ואזור האוניברסיטאות ומרכז המחקר (Hochschul- und Forschungszentrum). מרכז המחקר כולל מספר רב של מוסדות ומתקני מחקר, ביניהם מאיץ חלקיקים קווי, וכור מחקר גרעיני. הכור הגרעיני, המכונה "Atomei" (ביצה אטומית), מופיע בסמל העיר, והחל את התהליך שהביא לריכוז מוסדות המחקר באזור. מספר דרכים ומקומות בעיר נקראים על שם מדענים, מתמטיקאים, ויזמים טכנולוגיים, ביניהם קרל פון לינדה, רודולף דיזל, אלברט איינשטיין, לאונרד אוילר, ורנר הייזנברג, מקס פלאנק, וילהלם רנטגן, וארווין שרדינגר.
מוסדות חינוך ומחקר.
בין מוסדות המחקר והחינוך המדעיים בגרכינג ניתן למנות את:
ג'ורג' דאלאס
ג'ורג' מיפלין דאלאס (באנגלית: George Mifflin Dallas; 10 ביולי 1792 - 31 בדצמבר 1864) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא ג'יימס נוקס פולק. קודם לכן כיהן כסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה.
דאלאס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, בנו של מזכיר האוצר האמריקני אלכסנדר דאלאס. הוא למד בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בשנת 1810 והוסמך לעריכת דין בשנת 1813. בראשית פעילותו המקצועית שימש כמזכירו האישי של ציר ארצות הברית ברוסיה. עם שובו למדינה בשנת 1814 הוא עסק במשפטים באופן פרטי ובין השנים 1816–1817 שימש יועץ משפטי עבור הבנק השני של ארצות הברית. לאחר מכן חזר לחיות בפנסילבניה ומונה לסגן מזכיר המדינה לענייני משפט.
בשנים 1828–1829 היה דאלאס ראש עיריית פילדלפיה. לאחר מכן, עד לשנת 1831, הוא חזר לעסוק במשפטים וייצג את המחוז המזרחי של פילדלפיה. באותה שנה מונה דאלאס לכהן בסנאט כממלא מקומו של אייזיק ברנרד. כהונתו, מטעם המפלגה הדמוקרטית, נמשכה פחות מארבעה חודשים עד לפיזור המושב. במהלך תקופה זו הוא עמד בראש הוועדה לענייני חיל הים, אך בסיומה לא ניסה להתמודד שוב על מושב סנאט.
דאלאס מונה למזכיר מדינת פנסילבניה לענייני משפט, תפקיד בו כיהן בשנים 1833–1835, ובשנה האחרונה לכהונתו היה גם מנהיג הבונים החופשיים במדינה. בין השנים 1837–1839 מונה, על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן, לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
בשנת 1845 נבחר דאלאס לסגן נשיא ארצות הברית לאחר שהועמד לבחירה מטעם המפלגה הדמוקרטית יחד עם הנשיא ג'יימס פולק. כהונתו נמשכה עד 1849. הנשיא פרנקלין פירס מינה אותו בין השנים 1856 – 1861 לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
דאלאס נפטר בפילדלפיה בשנת 1864 והובא לקבורה בטקסס.
מודל התאמה מישורית
שפעול פרוטואליטי
מנזר סנט גאלן
מנזר סנט גאלן (גרמנית Fürstabtei Sankt Gallen) היה במשך שנים רבות אחד מהמנזרים הבנדיקטיניים העיקריים באירופה. המנזר שוכן בעיר סנט גאלן בצפון-מזרח שווייץ, והוא ידוע בספרייתו (Stiftsbibliothek St. Gallen), בארכיון (Stiftsarchiv St. Gallen) ובקתדרלה שלו (Stiftskirche St. Gallen). מאז שנת 1983 מוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
המנזר הוקם בשנת 720 ונקרא על שמו של הקדוש גאלוס , שהיה חסידו ומקורבו של קולומבנוס הקדוש האירי, ואשר מת בשנת 646. בתקופת מלכותו מינה קרל מרטל אחראי מיוחד על המנזר, ותחת שלטונו של פפין הגוץ, בנו של מרטל, נוסדו במקום בתי ספר להוראת האומנות, הספרות והמדעים. ראש המנזר ואלדו מרייכנאו (740–814) הורה על העתקת כתבי יד וייסד את ספריית המנזר, ומספר אנגלו-סקסונים ונזירים אירים באו להשתתף במפעל. לבקשת קרל הגדול, שלח האפיפיור אדריאנוס הראשון מזמרי מזמורים מרומא אל המנזר, ואלה הפיצו את השימוש במזמור הגרגוריאני.
במאה ה-9 נקלע מנזר סנט גאלן לסכסוך עם מנזר רייכנאו הסמוך, השוכן על אי בימת קונסטנץ (כיום בגרמניה). בין 924 ל-933 המדיארים איימו על קיומו של המנזר ולכן הספרים הועברו לרייכנאו לשם הגנה עליהם, אך רובם הושבו למקומם מאוחר יותר. במאה ה-13, המנזר והעיירה היו לנסיכות עצמאית שנשלטה על ידי ראשי המנזר לכל דבר ועניין וכפי שדוכסים ומלכים שלטו בנסיכויות אחרות באימפריה הרומית הקדושה.
תחת מרותו של ראש המנזר פיוס (1630–1674) הוכנס הדפוס לשימוש. בשנת 1712 נבזז המנזר על ידי שווייצרים, ורבים מהספרים ומכתבי היד שנגנבו הגיעו לציריך ולברן. מהמבנים המקוריים של המנזר בימי הביניים נותרו רק שרידים, ורוב המבנים הקיימים, כולל הקתדרלה, עוצבו בסגנון הבארוק המאוחר ונבנו בין השנים 1755 ו-1768.
המקום חדל לשמש כמנזר ב-1805, וב-1846 היה למקום מושבו של הבישוף, אך הספרייה והקתדרלה שמרו על תפקידן המקורי. כיום שוכנים במנזר מגוריו ומשרדיו של הבישוף ומשרדיה של ממשלת קנטון סנט גאלן.
ממצאים תרבותיים.
הספרייה בסנט גאלן נחשבת לאחת מספריות ימי הביניים העשירות בעולם ונמצא בה האוסף המקיף ביותר של ספרים מימי הביניים המוקדמים בחלק דובר הגרמנית של אירופה. בשנת 2005 היו בספרייה מעל ל-160,000 ספרים, מהם 2,200 כתבי יד, ומאלה כ-500 בני למעלה מ-1,000 שנים. האולם המרכזי בספרייה שעוטר בסגנון הרוקוקו נחשב ליצירת מופת אדריכלית בפני עצמה.
בספרייה מסמך עתיק מהמאה ה-9 הידוע כתוכנית סנט גאלן (ראו בתבנית בראש הפסקה), והוא השירטוט האדריכלי החשוב היחיד ששרד מהתקופה בת 700 השנים שבין שקיעת האימפריה הרומית והמאה ה-13.
התוכנית נשמרה כנראה משום שמצדו האחר של הקלף הועתקו במאה ה-12 קורות חייו של מרטין הקדוש ונשמרו בספריית המנזר.
התוכנית האדריכלית לא יצאה מעולם אל הפועל, אך היא נשמרה בקנאות בספרייה עד היום. התוכנית נחשבה לאידיאל בתכנון מנזרים, ונעשה בה שימוש על ידי מועצת הכנסייה באאכן בעת שלטונו של לואי החסיד (814-817).
ג'וזפה פאטאנה
ג'וזפה פאטאנה (באיטלקית: Giuseppe Patané, 1 בינואר 1932 - 29 במאי 1989) היה מנצח איטלקי, בנו של המנצח פרנקו פאטאנה.
חייו.
פאטאנה נולד ולמד בנאפולי, שם גם ניצח לראשונה לפני קהל ב-1951.
פאטאנה היה מנצח ראשי באופרה של לינץ בעונת 1961-62 ובתזמורת הרדיו של מינכן משנת 1985 עד 1989.
פאטאנה לקה בהתקף לב פתאומי בשעת ניצוח על הספר מסביליה של רוסיני באופרה הממלכתית של בוואריה במאי 1989. הוא נלקח לבית החולים ושם מת.
קרב רמת יוחנן
קרב רמת יוחנן במלחמת העצמאות נערך ב-16 באפריל 1948 בין כוחות חטיבת כרמלי ובין גדוד דרוזי מצבא ההצלה של קאוקג'י בעמק זבולון. הקרב הסתיים בנסיגת הדרוזים מאזור רמת יוחנן ובעקבותיו הושג הסכם אי התקפה עם הדרוזים למשך כל מלחמת העצמאות.
רקע.