הם חיים בצמרות העצים וכמעט לא יורדים לקרקע. מזונם מצוי על העצים וכולל בעיקר עלים ופירות. הם יאכלו גם דבש, צוף מפרחים וחרקים כמו טרמיטים וזחלי דבורים. טורפיהם העיקריים הם היגואר, הפומה, עיט הרפיה ועיט גואני מצויץ.
בוצ'ייקובו
ריח כף הרגל
ריח כף הרגל הוא סוג של ריח גוף היוצא מכפות הרגליים של בני האדם. ריח זה נחשב לבלתי נעים, אם כי יכול להיות גם מוקד משיכה והתמכרות למי שיש פטיש לכפות רגליים, ובאופן ספציפי יותר לאנשים הנמשכים לריחות גוף, תופעה המכונה "אולפקטופיליה".
הגורמים לריח.
הסיבה העיקרית לריח בכף הרגל היא זיעה. הזיעה כשלעצמה היא חסרת ריח, עם זאת, היא יוצרת סביבה נוחה לשגשוג חיידקים מסוימים, ואלו יוצרים חומרים ריחניים. חיידקים אלה נמצאים באופן טבעי על העור של בני האדם, כחלק מהמיקרואורגניזם האנושי.
החלק הקדמי של כף הרגל מייצר יותר זיעה.
הריח מתעצם כתוצאה מגורמים שמגבירים הזעה, כגון נעילת נעליים סגורות. גם גריבת גרביים יכולה ללכוד את שערות הרגל, במיוחד באזור האצבעות, ועלולה לתרום להעצמת הריח על ידי הגדלת שטח הפנים שבו חיידקים יכולים לשגשג.
בהתחשב בכך שהגרביים נמצאים במגע ישיר עם כפות הרגליים, גם התרכובת והחומר שהם עשויים ממנו יכולים להשפיע על ריח כף הרגל. חומרים סינתטיים כגון פוליאסטר וניילון יוצרים יותר מחנק ופחות אוורור לכף הרגל מאשר חומרי כותנה או צמר, ובכך מובילים זיעה וריחות מוגברים. מנגד יש לצין כי הם יכולים גם להפחית את שכיחותן של שלפוחיות בכף הרגל על ידי יצירת נימיות (קפילריות) שמוליכות את הזיעה. בשל הגברת הריח של חומרים אלו, מטפלים בגרביים סינתטיים בכימיקלים שונים כדי לסייע בהפחתת הריח.
נעילת נעליים סגורות (כגון נעלי בלט) ללא גרביים מובילה למצב של הצטברות זיעה, תאי עור מתים, לכלוך, שמנים, וכן לגורמים נוספים לצמיחה חיידקית המגבירה את הריח. פעולת הנעה והגבהה של הנעליים בכל פעם שכפות הרגליים מתחילות להרגיש "חמות" או מזיעות יכולה לסייע בהפחתת הריח הנובע באזור.
תכונות הריח.
ריח כף הרגל מתואר לעיתים קרובות כריח סמיך וצפוף ודומה לריחם של גבינה, חומץ מאלט או אמוניה. חיידקי ברביבקטריום נחשבים לגורם העיקרי של ריחות בכף הרגל, מאחר שהם בולעים עור מת שעל כפות הרגליים, ותוך כדי תהליך הבליעה הם ממירים את חומצת האמינו מתיונין לתוך מתאנתיול, שהוא גז חסר צבע עם ריח גופריתי ייחודי המזכיר כרוב רקוב. העור המת שיוצר את התהליך הנזכר נפוץ במיוחד על סוליות כפות הרגליים, וכן בין האצבעות. חיידקי הברביבקטריום מצויים גם בכמה סוגי גבינות כגון גבינת לימבורגר, ולכן ריח כף הרגל לעיתים מזכיר ריח של גבינות מסוימות.
חומצה איזובליתית, שהיא מקור נוסף לריח כף הרגל, מיוצרת על ידי סטפילוקוקוס אפידרמידיס, מין חיידק הנמצא בדרך כלל על עור אנושי, וכן גם הוא נמצא במספר סוגים שונים של גבינות.
מיקרואורגניזמים אחרים שמפיצים את ריח כף הרגל כוללים את הקורינבקטריום, המיקרוקוסקי והפיטירוספורום.
בארט קנולס מאוניברסיטת ווגנינגן החקלאית שבהולנד זכה בשנת 1996 בפרס איג נובל ההומוריסטי, על כך שהוכיח כי יתושת הגמביה ממשפחת הכולכיתיים, הידועה בכך שמעבירה את מחלת המלריה בעקיצותיה, נמשכת במידה שווה לריח גבינות לימבורגר ולריח כפות רגליים אנושיות.
מניעת הריח.
שמירה על היגיינת כף הרגל היא הדרך הטובה ביותר למנוע את הריח הנובע ממנה, בכך שהיא מחסלת את החיידקים הגורמים לריח, לדוגמה, על ידי קילוף תאי עור מתים. כך, בטיפולי פדיקור נוהגים לקלף תאי עור מתים בעזרת אבן פומיס ובדרכים נוספות.
כפות רגליים מלוכלכות או גרביים מלוכלכים, במקום גרביים נקיים ויבשים שמחליפים מדי יום יכולים לתרום לריח. גרביים העשויים מחומרים סינתטיים נוטים להסריח יותר מאשר גרביים העשויים מבדים טבעיים או מבודדים, כגון תערובת של כותנה ופוליאסטר.
הליכה עם נעלי פיפ-טואו פתוחות, עם כפכפים או עם רגליים יחפות יכולה אף היא לתרום למניעת התפתחות הריח, עקב האוורור שמרגישים כפות הרגליים במצב זה. אם כי במצב זה צריך לרחוץ את הלכלוך הנדבק באופן טבעי לכפות הרגליים בהליכה עם כפות רגליים חשופות, פעולה המומלצת גם בלי קשר להליכה היחפה על מנת לשמור על כפות רגליים רכות ללא התייבשות העור.
סודה לשתייה משמשת כתכשיר ביתי וזול למניעת ריח בכף הרגל. עם זאת, היקף ההשפעה שלה על החיידקים הספציפיים הגורמים לריח אינו ברור דיו. שימוש בתמיסה המכילה כ-10% אקונומיקה ביתית ו-90% מים, הורגת את החיידקים הגורמים לריח בכפות הרגליים. ניתן להשתמש במברשת כדי לנקות בין אצבעות כף הרגל. שטיפת כפות הרגליים פעמיים ביום עם תרכובת איזופרופנול היא תכשיר ביתי נוסף למניעת ריח בכפות הרגליים.
תכשירים ביתיים נוספים שאפשר להשתמש לצורך מניעת הריח בכפות הרגליים הן: חומץ סיידר תפוחים, שמן זית עם מלח ושמן עץ התה, וכן תכשירים רבים נוספים.
כמו כן, פותחו כמה אבקות ופחם פעיל, לצורך מריחתם על מדרסי הנעליים, במטרה למנוע ריח של כף הרגל על ​​ידי כך שנמנעת הזעת האזור, ובכך נשמרות כפות רגליים יבשות, והריח לא מתפתח.
משיכה לריח.
ריח כף הרגל הוא אחת הצורות הנפוצות ביותר של אולפקטופיליה (משיכה לריחות גוף). במחקר שנערך בשנת 1994, 45% מאלה שהגדירו את עצמם כבעלי פטיש לכפות רגליים נמצאו כנמשכים לריח גרביים או כפות רגליים ריחניות ומסריחות.
הפסיכולוג והנוירולוג זיגמונד פרויד, מאבות הפסיכואנליזה, ומי שכינה את תופעת האולפקטופיליה בשם זה, ראה באולפקטופיליה את אחד מהגורמים הראשיים להתפתחות הפטיש לכפות רגליים אצל אנשים. לטענתו, נטיית המשיכה לכפות רגליים היא נרכשת ואינה מולדת, ואנשים פיתחו את הנטייה לאחר שמגיל צעיר התמכרו לריח כף הרגל, דבר שבשלב מאוחר יותר גרם להם לפתח משיכה לכף הרגל עצמה.
ריח כפות הרגליים
רשימה של חיבורים פילוסופיים
זוהי רשימה של חיבורים פילוסופיים, המאורגנים על פי תקופות ועל פי תחום. שמותיהם של חלק מהחיבורים ברשימה זו תורגמו באופן חופשי, מאחר שלא קיים עבורם תרגום רשמי בעברית, וכן נוספו מספר חיבורים שלא הופיעו בערך המקורי.
כמה סיבות להופעת חיבור ברשימה:
חיבורים היסטוריים.
פילוסופיה מזרחית.
פילוסופיה הודית.
"Thirukkural"
מיכאל יששכר אנקווה
הרב מיכאל יששכר אנקווה (1895, תרנ"ה – פברואר 1972) היה רבה הראשי של מרוקו, נשיא ואב בית הדין הרבני העליון בה.
ביוגרפיה.
נולד בסלא שבמרוקו כבן יחיד מבין שתי בנות לרב רפאל אנקווה, רבה הראשי של מרוקו. אמו הייתה בתו של הרב יששכר אצראף. על לידתו מסופר כי לאחר שאביו נשאל מדוע אין לו בן ממשיך, ביקר בקברו של רבי עמרם בן דיוואן והתפלל שיוולד לו בן.
את לימודיו התורניים למד בעיקר מאביו, ולאחר פטירתו, מונה לצד הרב שאול אבן דנאן לכהן כסגנו של הרב יהושע ברדוגו, שכיהן כיושב ראש בית הדין הגבוה לערעורים ברבאט. עם פטירת האחרון, התבקש הרב אנקווה להתמנות במקומו כרבה הראשי של מרוקו, אך סירב כמנהג אביו, והותיר את התפקיד לרב שאול אבן דנאן.
עם עליית הרב שאול אבן דנאן לישראל בשנת 1964 (ה'תשכ"ד), מונה הרב אנקווה למחליפו כראש הדיינים, כנשיא וכאב בית הדין של מרוקו וכרבה הראשי.
הלך לעולמו בראש חודש אדר ה'תשל"ב.
את תפקידו ברבנות המשיך הרב שלום משאש.
לגאנס (כדורגל)
ירבוען זנב-דגל
ירבוען זנב-דגל (שם מדעי: Dipodomys deserti) הוא מין של מכרסם ממשפחת הירבועניים החי במדבריות אמריקה הצפונית בדרום ארצות הברית ומקסיקו.
מאפיינים.
הירבוען מגיע לאורך 34 ס"מ עם זנבו המעוטר בציצות שחורות ובקצה לבנות, המזכירות מראה דגל. הוא בעל פרווה זהובה עם חלקים לבנים ועם בטן לבנה. לירבוען ישנם שרירי רגליים גדולים העוזרים לו לקפץ במהירות.
הוא פעיל רק בלילה, אז הוא יוצא לחפש זרעים שונים, בייחוד של מיני עשבים וחלקי צמח אחרים. הירבוענים חיים ביום במחילות שהם חופרים או מוצאים. לעיתים הם חולקים את המחילות עם ירבוענים מהמין "Perognathus flavus".
הירבוען עלול להיטרף בידי עופות דורסים או נחש גופר, אך שמיעתו החדה עוזרת לו לשמוע אותם בטרם עת ולברוח.
מחבטן אפור
מחבטן אפור (שם מדעי: Taeniura grabata) הוא מין דג סחוס ממשפחת הטריגוניים הקרוב למין טריגון שחור-נקודות.
הוא מצוי בעיקר במי האוקיינוס האטלנטי המזרחי ובים התיכון. הטריגון מצוי ממאוריטניה עד אנגולה וגם ליד האיים הקנריים, מדיירה וכף ורדה. דווח שהוא נמצא גם בים סוף והאוקיינוס ההודי, אך כנראה מדובר בשגיאה. הוא מצוי בדרך כלל במים בעומק 30–100 מטרים והוא חי קרוב לקרקעית הים.
טריגון זה יכול להגיע לאורך 1.5–2.5 מטרים, רוחב סנפירים של 1 מטר ומשקל מרבי של 150 ק"ג. הוא בעל זנב ארוך המסתיים בעוקץ דוקרני וסנפירי חזה מעוגלים. כמו רוב הטריגונים הוא משריץ צאצאים חיים. טרפו כולל סרטנים, דגים קטנים ורכיכות הקבורים בחולות.
ריטה קוגן
ריטה קוגן (נולדה ב-1976) היא מהנדסת, משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה.
ריטה קוגן נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה בשנת 1976, בת לאם מורה לספרות ולאב במאי תיאטרון. הוריה התגרשו כשהייתה בת שש. בשנת 1990 עלתה לישראל עם אמה.
שירתה בצה"ל כקצינת שלישות. למדה מדעי המחשב בטכניון והיא עובדת כמהנדסת בתעשיית השבבים. כתבה שירה עוד בילדותה. נמנית עם קבוצת היוצרים "דור 1.5" של כותבים צעירים ישראלים דוברי רוסית. היא בעלת רישיון שיט, ויוצאת להפלגות מדי שבוע. שיריה התפרסמו בכתבי העת "הו!", "מאזנים" ועוד, ובמדורי תרבות של העיתונים היומיים.
קוגן היא בוגרת סדנת כתיבת פרוזה עם הסופרת ענת עינהר, והיא כותבת סיפורים קצרים.
תרגומיה לשיריהן של אנה אחמטובה ומרינה צבטייבה התפרסמו בכתב העת "עיתון 77".