סוגי כלבים הם קבוצות של כלבים המאופיינות לפי ייעוד. מבחינה טקסונומית, כל הכלבים שייכים לאותו סוג טקסונומי ולמעשה כולם שייכים לאותו תת-מין: כלב הבית.
מנגד, גזעי הכלבים המודרניים הם תקני גזע בודדים החולקים מספר מאפיינים תורשתיים משותפים, שעליהם החליטו מועדוני הכלבים שהכירו בגזע.
סוגי כלבים כוללים צורות קדומות (או צמחי תרבות מסורתיים) שהתפתחו ללא מעקב לאורך תקופת זמן ארוכה.
"סוג כלבים" יכול להיות כללי, כמו בכלב ציפורים, או יותר ספציפי, כמו בספניאל. כלבים שגודלו ואומנו לעבודה ספציפית יותר מששיבחו את מראם יכולים שלא להידמות לכלבים אחרים העושים את אותה עבודה, או לכלבים אחרים מקבוצת גזעי הכלבים הגזעיים המקבילה.
מקורם של סוגי הכלבים.
עם ראשית החקלאות, לפני כ-12,000 שנה, החלו בני האדם להשתמש בכלבים בדרכים שונות. אליין אוסטראנדר (Elaine Ostrander), ביולוגית מולקולרית והמייסדת של פרויקט הגנום הכלבי, אמרה ש"כשהפכנו לחברה חקלאית, מה שדרשנו מכלבים השתנה מאוד, ופיצול נרחב ולא ניתן להשבה [בין כלבים לזאבים] התרחש בנקודה זו". ישנן הרבה השערות לגבי השימושים הראשונים של כלבים, אבל הניתוחים הגנטיים האחרונים מראים את אבותיהם הקדומים של גזעים מודרניים (אלו בעלי הסטייה הגנטית הקטנה ביותר מהזאב הקדום) הכוללים סוגי כלבי לוויה (כמו פקינז ושי טסו) יחד עם סוגי כלבי ציד וכלבי עבודה ושירות.
סוגי כלבים היסטוריים.
החלוקה לסוגים שונים של כלבים התקיימה כבר בעת העתיקה בהתאם לשימושם האזורי. בסין החלוקה הייתה בין כלבי שמירה, כלבי ציד וכלבים לאכילה בעוד ברומא העתיקה החלוקה לשלוש קבוצות הייתה בין כלבי קרב, מהירי רגליים וחכמים.
סוגי כלבים וגזעי כלבים מודרניים.
הפדרציה הבינלאומית לכלבנות, שהחלוקה שלה מקובלת ברוב ארצות אירופה, ברית המועצות לשעבר ומדינות נוספות, מגדירה 10 סוגי גזעים של כלבים:
בבריטניה וארצות הברית סוגי הכלבים מתחלקים לגזעים באופן שונה.
רשימת סוגי כלבים.
כיום, גזעי כלבים מסווגים לפי הסוג ותת הסוג הקדומים שמהם הגזע התפתח. בנוסף, קבוצות כלבים, שמועדוני כלבים משתמשים בהן על מנת למיין את גזעי הכלבים, מבוססות על גזעי כלבים כמו "כלבי גישוש" או "טריירים". חלק מהקבוצות מכסות יותר מסוג כלבים אחד: כלב עבודה ושירות הוא כלב שעושה עבודה כלשהי לבני אדם, בניגוד לכלב לוויה שהוא חיית מחמד, אף על פי שכלבי עבודה יכולים להיות מלווים ושכלבי לוויה יכולים לעשות עבודה מועילה. המונחים אינם ברורים לחלוטין, כפי שאפשר לראות בקבוצת כלבי העבודה ובקבוצת הכלבים השימושיים. לכלבים מעורבים יכול להיות כל שילוב של תכונות עבודה ולוויה, והם יכולים להיות מכל סוג שהוא. טוי הוא כלב קטן מאוד מכל סוג שהוא, כפי שאפשר לראות בקבוצת כלבי הטוי. גזעי כלבים קדומים הם גזעי כלבים מודרניים שזוהו גנטית כצאצאים של סוג קדום מאוד של מספר סוגים, והם יכולים להשתייך למספר סוגים.
מובאים לפניכם סוגים ותת-סוגים של כלבים. גזע כלבים יכול היה להיות מפותח למספר מטרות, ולכן יכולות להיות חפיפות בין הקבוצות. קטגוריות ראשיות רשומות קודם ותת-סוגים אחריהן.
כלבי עבודה.
"ראו גם כלבים כפריים וכלבי שמירה"
נורופן
קוסטה קונקורדיה
קוסטה קונקורדיה (באיטלקית: Costa Concordia) הייתה אוניית תענוגות איטלקית בת 17 סיפונים וקיבולת של 3,700 נוסעים. בראשית 2012 עלתה האונייה על שרטון וטבעה חלקית כאשר היא נוטה על צידה. ב-2014 חולצה האונייה ונגררה לפירוק.
מבנה האונייה.
האונייה נמצאת בבעלות חברת קוסטה קרוז, חברת בת של קבוצת קרניבל שבשליטת . קוסטה קונקורדיה הייתה מהאוניות הגדולות בעולם ואורכה הכולל היה 290.20 מטר ועלות בנייתה הסתכמה ב־450 מיליון אירו. הספא באונייה השתרע על שני סיפונים, וכלל בריכה פנימית. הסיפון העליון הכיל שתי בריכות שחייה, וגג הזזה מזכוכית, על מנת להבטיח לנוסעים נוף ים גם במזג אוויר סוער. האונייה שייטה בים התיכון.
טביעת האונייה.
ב-13 בינואר 2012, במהלך הפלגה שגרתית מול חופי איטליה, עלתה האוניה על שרטון מול חופי מונטה ארג'נטריו וחור באורך של כ-50 מטרים נפער בצידה השמאלי. בעקבות חדירת מים, נטתה האוניה על צדה והחלה לשקוע, אולם לא טבעה כליל. מרבית הנוסעים חולצו ללא פגע, אך 32 נוסעים נספו ו-64 נוסעים נפצעו. התאונה אירעה בתשע בערב, שעתיים אחרי שהאונייה יצאה מנמל צ'יוויטווקיה בדרכה לסאבונה, תחנתה הראשונה בהפלגה מתוכננת בת שבעה ימים בים התיכון. בזמן האירוע, היו על סיפון האונייה 3,229 נוסעים ו-1,023 אנשי צוות.
הנזק לחברות הביטוח בעקבות התאונה מוערך במיליארד דולר. חברת "קוסטה קרוז" הציעה סך 11 אלף אירו לכל אחד מהנוסעים שלא נפגעו גופנית במהלך הטביעה והחילוץ, כפיצוי על אובדן חפצים אישיים ונזק נפשי. חלק מהנוסעים קיבלו הצעה זו, ואחרים שקלו הגשת תובענה ייצוגית לפיצוי גבוה יותר.
חילוץ האונייה.
ב-16 בספטמבר 2013, לאחר הכנות ממושכות, החלו שתי חברות המתמחות בחילוץ אוניות בחילוץ האונייה לקראת פירוקה. בשלב הראשון בחילוץ הועמדה האונייה על כנים מבטון שנבנו בקרקעית הים.
ב-26 בספטמבר 2013 נמצאו שתי גופות של בני אדם שנעדרו מאז האסון. השרידים נמצאו סמוך למבנה המרכזי של האונייה.
ב-2 בפברואר 2014 נהרג צולל ספרדי בעת שעבד בחילוץ שרידי האונייה. הוא נחתך ממתכת חדה מתחת למים ודימם למוות. הצולל חולץ בהכרה, אך מאמצי ההחייאה כשלו.
ביולי 2014 הושלמה העברת האונייה למצב ציפה, לשם גרירתה לפירוק.
קברניט האונייה, פרנצ'סקו סקטינו, הועמד לדין, הורשע בהריגה ונדון ל-16 שנות מאסר.
תנועת חרות
הנשמה
הנשמה היא פעולה הבאה לסייע או או לגרות נשימה, תהליך קליטת האוויר וחילוף הגזים המתרחש בריאות. פעולת הנשמה יכולה להתבצע בדרכים מגוונות, אולם באופן כללי היא כרוכה באספקת אוויר לריאותיו של אדם שאינו נושם, או שהוא נושם באופן בלתי יעיל המסכן חיים. כדי שהנשמה תמלא מטרתה היא חייבת להתבצע על אדם שליבו פועם, או כחלק מהחייאה. בשלהי העשור הראשון למאה ה-21 הומלץ כי במאמצי החייאה על ידי עוברי אורח (להבדיל מבעלי מקצוע רפואי) יושם דגש פחות על הנשמה ומירב המאמצים יתמקדו בעיסוי בית החזה.
הנשמה מפה לפה מטרת היא לספק חמצן למוח כדי שיוכל לנשום כראוי.
הנשמה חיצונית כרוכה בניפוח הריאות, בין אם על ידי האדם המציל הנושף אוויר בכוח אל תוך חלל הריאות, או על ידי אמצעי מכני להשגת אותה תוצאה. במחקרים שנעשו הוכח כי שיטת הנשמה זו, של נשיפת אוויר ישירות אל תוך חלל הריאות, יעילה יותר משיטות הנשמה אחרות שהיו נהוגות בעבר, בהן הוזזו הזרועות או שהופעל לחץ חיצוני על בית החזה, כגון שיטת נילסן (Nielsen method). הנשמה חיצונית זו מכונה לעיתים בשם "הנשמה מפה לפה" או "הנשמה באוויר נשוף" ואף בלשון העם: "נשיקת החיים".
הנשמה היא חלק מרוב השיטות הנהוגות להחייאת לב-ריאות ונלמדת בקורסים לעזרה ראשונה. בנסיבות מסוימות הנשמה מבוצעת כהתערבות בודדה, בנפרד מהחייאה, למשל במצב של כמעט-טביעה ובמינון-יתר של אופיואידים. ביצוע של הנשמה לבדה הוא הליך הצריך להיות מבוצע בידי איש מקצוע רפואה בעוד שלמגישי עזרה ראשונה מומלץ לבצע החייאה מלאה בכל מקרה שבו אדם אינו נושם בעצמו.
מכונת הנשמה היא מכשיר אשר נועד להכניס ולהוציא אוויר מריאותיו של אדם כאשר אינו מסוגל לנשום בכוחות עצמו, לדוגמה במהלך ניתוח בהרדמה מלאה, או אדם חסר הכרה.
הנשמה בדחיסת אוויר לריאות.
השיטה המקובלת להנשמה ברוב נסיבות החירום, מאז שלהי שנות ה-60, היא בדרך של דחיסת אוויר לתוך חלל הריאות של החולה. את דחיסת האוויר לחלל הריאות ניתן לבצע במספר שיטות, התלויות בנסיבות אירוע החירום ובציוד העומד לרשות מבצע ניסיון ההצלה. בכל השיטות קיימת חשיבות עליונה למעבר חופשי של אוויר בחלל הפה וקנה הנשימה לצורך הנשמה יעילה. בין השיטות הבולטות להנשמה בדרך של דחיסת אוויר לריאות נמצא:
יעילות הנשמה.
אוויר אטמוספירי רגיל מכיל כ-21% חמצן. לאחר חילוף הגזים המתבצע בריאות במהלך הנשימה, האוויר הנשוף על ידי האדם מכיל בדרך כלל כ-17% חמצן. מכאן שגוף האדם מנצל רק כ-19% מן החמצן הנכנס לריאות בעת הנשימה, בעוד שכ-80% נפלטים בעת הנשיפה. מכאן שיש די והותר חמצן באוויר הנשוף כדי לאפשר הנשמה יעילה מפה לפה.
בעת הנשמה באמצעות מכשיר, למשל מסיכה ובלון, ניתן להגביר את יעילות ההנשמה על ידי הזרמת חמצן נקי אל חלל המסיכה וממנו אל חלל הריאות. באופן זה ניתן להגדיל את אחוז החמצן המוחדר לריאות עד לרמה של 40% מן הנפח הכולל בעת הנשמה באמצעות מסיכה ובלון, ועד לרמה של 99% בעת הנשמה באמצעות מכונת הנשמה. ככל שריכוז החמצן גבוה יותר, חילוף הגזים בריאות יהיה יעיל יותר ויעלה את סיכויי הצלחת ההנשמה.
הנשמה כחלק מהחייאה על ידי עוברי אורח.
החל משלהי המאה ה-20 גוברים סימני השאלה בקרב מומחים בתחום ההחייאה באשר למקומה של ההנשמה בין האמצעים שבהם עוברי-אורח צריכים לנקוט במהלך מאמצים להצלת חיים באירוע חירום פתאומי. המומחים מציינים כי למרות מאמצים רבים להנחיל את שיטת החייאת לב-ריאות, הכוללת הנשמה מפה לפה, לציבור הרחב, זאת כבר מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, ברוב מקרי החירום שבהם נדרשת החייאה, היא לא מבוצעת. אי ביצוע החייאה באופן מיידי במצבי חירום של דום לב והפסקת נשימה פוגע בסיכויי ההישרדות של הנקלעים למצבים אלה.