על פי סעיף 1 בחוקי היסוד של האימפריה הרוסית: הקיסר הוא השליט הרוסי בעל סמכות בלתי מוגבלת. מציית לכוח עליון לא מתוך פחד, כי אם מתוך המצפון שציווה האל. היותו בעל סמכות בלתי מוגבלת משמעותה כי הוא מבצע תפקידים ציבוריים במסגרת החוק ומחזיק בידיו את מושכות הצדק מבלי לדרוש תמורה. על פי זה האימפריה הרוסית הייתה מדינה חוקתית בעלת שלטון מלוכני מוגבל.
התואר המלא של קיסר רוסיה, בתחילת המאה ה-20 היה:
תואר קיסר רוסיה נוצר על ידי פיוטר הגדול, ב-22 באוקטובר (2 בנובמבר) 1721. פרוסיה והולנד היו הראשונות להכיר בפיוטר הגדול בתוארו החדש, שוודיה הכירה ב-1723, טורקיה ב-1739, בריטניה ואוסטריה ב-1742, צרפת וספרד שלוש שנים אחר כך, ופולין ב-1764 והמדינה הרוסית החלה להיקרא האימפריה הרוסית.
כל קיסרי רוסיה הם מבית רומנוב, כשהמונרך הראשון ממשפחה זו מונה ב-1613 והאחרון ב-1917. רשמית, הקיסר האחרון היה מיכאיל השני, קיסר רוסיה שוויתר על כסאו ב-3 במרץ 1917 לאחר שניקולאי השני וויתר על כסאו יום קודם והתואר קיסר רוסיה בוטל, אך כמה מבני משפחת רומנוב המשיכו לטעון לכתר הקיסרות, כך למשל קיריל ולדימירוביץ' מינה עצמו לקיסר רוסיה כולה ב-1924, אך תואר זה לא הוכר על ידי שאר בני המשפחה. שנים לאחר מכן בנו של קיריל, ולדימיר קירילוביץ' הוכרז כקיסר רוסיה, אך גם הוא לא הוכר על ידי המשפחה וכיום לאחר מותו ב-1992, ישנם שני צאצאים מבית רומנוב הטוענים לכתר: מריה ולדימירובנה רומנובה, המשתמשת מאז 1992 בתואר "הוד רוממותה הדוכסית הגדולה מריה ולדימירובנה רומנובה" וניקולאי רומנוביץ' רומנוב, הטוען אף הוא לכתר ומכנה עצמו בתואר "ניקולאי רומנוביץ', נסיך רוסיה".
ב-1 בספטמבר 1917, ממשלת המעבר הרוסית הכריזה על רוסיה כרפובליקה.
דוד לוי-פאור
דוד לוי-פאור (באנגלית: David Levi-Faur; נולד ב-6 במאי 1961) הוא פרופסור מן המניין למדע המדינה ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים, החל משנת 2014 משמש בתור ראש בית הספר ע"ש פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים. לוי-פאור הוא עורך-שותף ומייסד שותף בשני המגזינים האקדמאים: "Regulation &amp; Governance - Wiley Online Library" ו-"Jerusalem Papers on
Regulation &amp; Governance".
ביוגרפיה.
לוי-פאור נולד בחיפה וגדל בקריית חיים. למד בבית הספר היסודי דגניה, בחטיבת הביניים של תיכון קריית חיים ובמגמת אלקטרוניקה בבית הספר בסמ"ת שליד הטכניון בחיפה. במהלך שירותו הצבאי למד לקראת תואר ראשון בתחום מדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה. את לימודי התואר השני והשלישי עשה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. את עבודת התזה לתואר השני כתב על הרפורמה בחינוך של שנת 1968 ואת עבודת הדוקטורט, בהדרכת פרופ' יעל ישי, כתב על מדיניות הפיתוח התעשייתי של ישראל ב-20 השנים הראשונות לקום המדינה.
פעילות מקצועית.
פרופ' דוד לוי-פאור מתמחה בנושאי רגולציה, קפיטליזם רגולטורי, מדיניות ציבורית, כלכלת ישראל, ליברליזם, בירוקרטיה, האיחוד האירופי ושיטות מחקר. לוי-פאור מרצה ועמית מחקר באוניברסיטאות שונות בעולם ובכללם אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אוניברסיטת מנצ'סטר והאוניברסיטה החופשית של ברלין. בנוסף מרצה אורח בבית הספר לכלכלה של לונדון, באוניברסיטת אמסטרדם, באוניברסיטת אוטרכט ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לוי-פאור מוזמן תדירות להרצות באוניברסיטאות שונות בעולם.
בנוסף יזם את רשת "קמפוס פתוח", רשת מדעי החברה בישראל, המונה כשלושת אלפים אנשים ומשמשת זירת תקשורת מרכזית בתחומה. לוי-פאור הוא אחד הפעילים המרכזיים באקדמיה הישראלית בנושא קידום והכשרת תלמידי תואר שלישי.
לוי-פאור בין מרכזי הפורום הירושלמי לרגולציה וממשליות. בשנת 2005 יזם את "כנס פרחי מחקר" הבינלאומי; לתלמידי מחקר במדע המדינה, יחסים בינלאומיים ומדיניות ציבורית, המתקיים תדיר באוניברסיטה העברית מדי שנה.
פעילות ציבורית.
עם שחרורו מהצבא הצטרף לשלום עכשיו, והקים עם עמיתיו את תא הסטודנטים צוותא של השמאל הציוני באוניברסיטת חיפה. לוי-פאור כיהן בשנת 1985 לזמן קצר כסגן יו"ר אגודת הסטודנטים בחיפה ואז התפטר ועבר לכהן כמקשר של הקרן הבינלאומית לחינוך, באוניברסיטת חיפה. בתפקיד זה הקים את התוכנית לתלמידים מתקדמים של הקרן. בשנת 2005 חזר לפעילות בקרן הבינלאומית לחינוך והפעם כחבר הוועד המנהל וכראש תוכנית הדוקטורט והפוסט דוקטורט בקרן.
רוזן פואטייה
רוזן פואטייה (בצרפתית: "comté de Poitiers") הוא תואר אצולה שהוענק בצרפת החל מהמאה השביעית. בעל תואר זה שלט על הפרובינציה פואטון (כיום מחוזות ונדה, דה-סוור וויין) וישב בעיר פואטייה.
החל מהמאה העשירית בעל תואר זה החזיק בתואר דוכס אקיטן אך המשיך לשבת בעיר פואטייה. אלינור, דוכסית אקוויטניה שהייתה גם רוזנת פואטייה, התחתנה עם מלך אנגליה הנרי השני וכדי למנוע מלחמות ירושה באנגליה נשלחו ילדיהם להיות רוזני פואטייה עד לקבלת תואר המלוכה בבריטניה. תואר זה הוחזק על ידי מלכי אנגליה עד המלך ג'ון שבעקבות הפסדו בקרב בובין ב-1214 ויתר על כל תביעותיו בצרפת. לאחר מכן תואר זה חולק ליורשי עצר של אצולת צרפת בתחילה לבית קאפה ולאחריה לבית ולואה. תואר זה הוחזק על ידי שארל השביעי עד שנת 1422 שבו הוכתר למלך צרפת, לאחריו הפסיקו לחלק תואר זה.
משפט פרמה האחרון
צבא הצאר
מנהגי שבת בתנועת החסידות
בתנועת החסידות יש מנהגים רבים הסובבים את יום השבת. חלק ממנהגי השבת בתנועת החסידות הם חידוש של מנהגים עתיקים שנרמזו בזוהר או בהנהגות האר"י, כמו טבילה במקווה בערב שבת ובבוקר השבת, לבישת בגדי לבן וריקוד בשבת (שהיה מקובל גם ביהדות אשכנז בימי הביניים). חלק אחר הם מנהגים יהודיים עתיקים שנשמרים רק או בייחוד אצל החסידים. הטעמים המרכזיים לנוהגה הייחודי של החסידות בשבת הם הדגשת יתר של חשיבותה, כבודה וקדושתה של השבת עבור האדם ועבור הבריאה כולה, של מצוות השמחה וההתעלות בשבת, וכן של ההתמסרות לקליטת השפע האלוהי וטעם הגאולה הניתנים על יד האל ביתר שאת בשבת, כמבואר במחשבת הקבלה, ובאגדה.
מהלך השבת.
תנועת החסידות החלה להתפתח מאז המחצית השנייה של המאה ה-18 במזרח אירופה. עיקר חידושה היה דגש על עבודת הלב ביהדות. בין המצוות שעוררו עליהם ראשי החסידות הייתה מצוות שבת. בחסידות עוררו שמלבד שמירת שבת כהלכתה, יש להדגיש את מהותו ומטרתו של היום, כיום מנוחה מעבודת ששת ימי המעשה, ועשייתו קודש. עם נתינת הדגש על יום השבת נוצרו וחודשו מנהגים רבים. המנהגים נבדלים בין פלג לפלג בתנועת החסידות אך בסיסם העיקרי נותר משותף לכל החסידויות. בין המנהגים הללו ניתן למצוא: לבושים ייחודיים לכבוד שבת ועריכת טיש בשבת על ידי האדמו"ר.
חסידים נוהגים לנסוע מפעם לפעם (בגפם, ללא משפחתם) לחצר האדמו"ר לערוך במחיצתו את השבת. השבת יחד עם הצדיק נחשבה לחוויה רוחנית מיוחדת. בשל זמני הנסיעות הארוכים בעבר, גם הנסיעה עצמה התקבעה כחוויה מיוחדת. כיום זמני הנסיעות התקצרו באופן משמעותי, אך מושג זה של נסיעה אל הצדיק ושבת במחיצת הצדיק עדיין קיימים.
ערב שבת.
בחסידויות רבות נוהגים החסידים להתאסף ביום חמישי בערב ('ליל שישי') בבית הכנסת ללימוד ספרי חסידות כהכנה רוחנית לשבת. בחלק מהמקומות נהוג ללמוד בספר אור החיים. במקומות אחרים לומדים את ספרי אדמו"רי החסידות. חסידים רבים נהגו להישאר ערים ביום חמישי בלילה ולעסוק בתורה או באמירת תהילים. נוהג זו מקורו בקבלה. היו חסידים שהתנגדו לכך, מחשש שיהיו עייפים בשבת. ביום שישי הקפידו ללכת לטבול במקווה. נוהג זה אף הוא מקורו מהקבלה, ומוזכר בספר הזוהר. כמנהג קבוע, הונהג על ידי האר"י. מנהג זה נפוץ כיום גם בקרב הליטאים. עוד מנהג חסידי בערב שבת הוא, לטעום ממאכלי השבת. מנהג זה מוזכר כבר בספרי ההלכה והקבלה, מטעמים שונים. טעם ההלכה הוא בשביל לבדוק שהמאכלים מבושלים ומוכנים, ואילו טעם הקבלה והחסידות הוא להרגיש ביום שישי את טעם השבת. ההבדל בין הטעמים הוא שלפי הטעם ההלכתי יש לטעום מכל המאכלים ולפי הטעם הקבלי אין צורך בכך.
תפילת מנחה של ערב שבת פותחת במזמור תהילים (פרק ק"ז) על פי הנהגת הבעל שם טוב. לאחר מכן אומרים את פיוטו של רבי אלעזר אזכרי, ידיד נפש. בחלק מהמקומות נוהגים לומר את הקטע פתח אליהו מתיקוני הזוהר.
תפילת השבת בדרך כלל ארוכה יותר מהנהוג במגזרים אחרים. החסידים מתפללים בשבת בהתלהבות, מרבים בשירה ואף רוקדים במהלכה.
אדמו"רים רבים נוהגים ללבוש טלית בליל שבת, אף אם אינם מתפללים לפני העמוד. בחצרות קרלין וסלונים (בטבריה ואחר כך בכל הארץ), ובעקבותיהם חסידות לעלוב ובית תולדות אהרן נוהגים כל החסידים להתעטף בטלית מתפילת מנחה של ערב שבת עד אחרי ערבית. ויש נוהגים להשאיר את הטלית עד אחרי קידוש.
טיש -פאברריינגען.
הטיש הוא אירוע ייחודי למגזר החסידי, ומהווה את מרכז השבת החסידית. הטיש הוא מעין מסיבה הנערכת במעמד האדמו"ר והחסידים בליל שבת, לאחר סיום סעודת ליל שבת של החסידים בביתם, כאשר תוכנה העיקרי בדרך כלל הוא סעודת ליל שבת של האדמו"ר. הטיש מאפשר את התכנסות בני הקהילה החסידית סביב האדמו"ר ויחדיו, וחסידים רבים רואים בו מקור כוח לכל שבוע חדש.
הטיש מתחיל מספר שעות אחרי כניסת השבת למשך כמה שעות. במהלך הטיש מחלקים לחסידים 'שיריים' (שאריות) מהאוכל של האדמו"ר, והחסידים שרים זמירות שבת וניגונים חסידיים. על פי רוב אומר האדמו"ר דבר תורה במהלך הטיש. יש אדמו"רים שאוכלים בביתם ובטיש אוכלים קוגל ופירות.