באשכנז ובאיטליה, נהגו עד סוף ימי הביניים לעשות תרגום בקריאת התורה רק בשביעי של פסח ושבועות. פייטני אשכנז כתבו הרבה פיוטים לתרגומים אלו, אך בסוף נתבטל כל עניין התרגום, והיום לא נוהגים לומר אף אחד מהפיוטים לתרגום בשביעי של פסח.
שהחיינו.
שביעי של פסח הוא החג היחיד מהתורה שלא מברכים בו את ברכת "שהחיינו" (ברכת הזמן), וזאת מפני שאין הוא חג בפני עצמו אלא חלק מחג הפסח.
צאת החג.
ליל מוצאי שביעי של פסח (או שמיני בחוץ לארץ) מכונה רומפלנאכט (ליל הבלגן) בפי חלק מיהודי אשכנז.
בקרב חלק מבני עדות המזרח, ובעיקר מקרב יהודי מרוקו, נהוג לחגוג את המימונה בליל מוצאי החג, בו נוהגים לאכול מופלטה.
מנהג נוסף של יוצאי עדות המזרח, ובעיקר יהודי תוניסיה, הוא טקס ה"כדרנא ולעאם אכדאר" (ערבית: פיזרנו ירק שהשנה תהיה ירוקה) בצאת החג. בטקס זה מפזרים עלי ירק ברחבי הבית בשירת "כדרנא ולעאם אכדאר".
כריסטיאן ויירי
כריסטיאן ויירי (באיטלקית: Christian Vieri; נולד ב-12 ביולי 1973 בבולוניה, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
ילדותו וראשית הקריירה.
ויירי גדל בסידני, אוסטרליה, באחת מהקהילות האיטלקיות הגדולות בעולם. אביו היה אגדה ששיחק בקבוצה איטלקית מסידני, מרקוני סטליונס. ויירי שיחק בקבוצת הילדים של מרקוני אבל משפחתו חזרה לאיטליה לאחר זמן קצר. הוא התחיל את הקריירה שלו במועדון קטן שנקרא פראטו ב-1989. כששיחק שם זוהה על ידי טורינו קאלצ'ו ושיחק את משחקו הראשון בליגה האיטלקית הראשונה בשנה לאחר מכן. הוא צבר 6 הופעות והופיע גם בקופה איטליה. הוא אף נכלל בסגל הקבוצה לצמד משחקי גמר גביע אופ"א 1992, אך לא שותף במהלכם.
קריירה.
בנובמבר 1992, ויירי עבר למועדון מהליגה השנייה, פיזה, ובתקופתו שם הבקיע 2 שערים. בעונה שלאחר מכן, הוא עבר לרוונה מהליגה השנייה גם כן, ולזכותה הבקיע 12 שערים. ויירי עבר לוונציה, ובעונתו היחידה שם הבקיע 11 שערים. בתומה עבר פעם נוספת, לאטאלנטה שם הבקיע 7 שערים.
המזל הגדול שלו הגיע כשזוהה על ידי יובנטוס בעונת 97/1996. הוא הופיע במדיה 23 פעמים, והבקיע 8 שערים בליגה הראשונה, והוסיף 6 שערים ב-10 הופעות בליגת האלופות. לאחר עונה זו עבר שוב, לאתלטיקו מדריד הספרדיה. שם הפך ויירי לסמל המזוהה עם כדורגל איטלקי, ובמונדיאל 1998 היה מלך השערים של נבחרת איטליה יחד עם רוברטו באג'ו. ויירי כבש 24 שערים ב-24 הופעות באתלטיקו מדריד, ממוצע של שער למשחק, מה שהפך אותו למלך השערים של הליגה הספרדית באותה עונה.
לאחר גביע העולם הוא עבר לאס אס לאציו, שם היה יוצא מן הכלל בעונתו הראשונה, כשהבקיע 12 שערים בליגה ועוד אחד באירופה. ב-1999, הקריירה של ויירי עברה שינוי כשסומן על ידי אינטר, והמיליונר מאסימו מורטי, מי שהחתים את רונאלדו בשיא ההעברות לשחקן. ויירי הפך לשחקן הכדורגל העשיר בעולם כשהסכים לעבור לאינטר. בתקופתו בקבוצה, היה מלך השערים בליגה האיטלקית ב-2003 עם 24 שערים.
ביולי 2005, ויירי ואינטר מילאנו הגיעו להסכמה הדדית על סיום חוזהו. ויירי חתם אצל היריבים מהעיר, מילאן. בינואר 2006 עבר ויירי ממילאן למונקו. במהלך שנת 2006, כשחקן מונקו, נפצע ויירי בברכו ונאלץ לעבור ניתוח מקיף ששלל את האפשרות שישחק במונדיאל בפעם השלישית ברציפות. ביולי 2006 חתם ויירי על חוזה לעונה אחת בסמפדוריה, אך כעבור חודשיים עבר שוב לאטאלנטה, שבה חתם על חוזה בשכר מצומצם של 1500 אירו לחודש, למשך עונה אחת. למרות החוזה הקטן הוא קיבל בונוסים של 100 אלף אירו לכל שער שהיה מיועד לכבוש. בסיום העונה הוחלט לא לחדש את חוזהו.
ב-10 ביולי 2007, חתם ויירי בפיורנטינה לעונה אחת תמורת 2.75 מיליון דולר. לאחר עונה בודדת בה כבש שישה שערים, חזר ויירי לאטלנטה בפעם השלישית. ב-20 באוקטובר 2009, הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת לאומית.
ויירי הבקיע 23 שערים ב־49 הופעות בנבחרת איטליה ושיחק בשורותיה במונדיאל 1998 ומונדיאל 2002, וגם ביורו 2004. ויירי נחשב לאחד החלוצים האיטלקים הטובים בכל הזמנים. הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ־125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
יעקב פיכמן
יעקב פיכמן (25 בנובמבר 1881, ג' בכסלו ה'תרמ"ב – 17 במאי 1958, ליל כ"ח באייר תשי"ח) היה משורר, סופר, עורך, מבקר ספרותי ומתרגם עברי. חתן פרס ישראל לספרות יפה.
ביוגרפיה.
יעקב פיכמן נולד בבלץ, בסרביה שבאימפריה הרוסית, לאליהו (סוחר, חוכר־אדמה ומגדל צאן) ולפייגה פיכמן. למד בחדר וקיבל גם שיעורים מפי יצחק זלוטניק מברסט ליטובסק שהתגורר בבית הוריו. פיכמן הרבה בלימוד ובקריאה, ובגיל 14 עזב את בית אביו כדי להשלים בצורה מסודרת את לימודיו. הוא נדד ברחבי חרסון ופודוליה, ובהגיעו לקישינב החל ללמוד רוסית ושפות נוספות, וכן לימודים כלליים כתלמיד חוץ. בתקופה זו התחיל לכתוב שירים בעברית, ביידיש וברוסית, והתפרנס מהוראה. כשחזר לבית הוריו, הוא התמסר ללימודי היהדות. התרכז בתנ"ך, במדרשי חז"ל, ולמד ספרות עברית מתוך כתבי אחד העם ומנדלי מוכר ספרים. בנוסף, הוא הרבה לקרוא ספרות יפה בעברית, יידיש ורוסית.
בשנת 1901 עבר לעיר אודסה כדי להתקרב לביאליק, לאחד העם, ואל ש. בן-ציון אותם העריץ, וגם כדי להמשיך בלימודיו. הוא החל לפרסם שירים ב"הדור" כתב עת בעריכתו של דוד פרישמן ובעיתון לילדים. וכך נוצר הקשר שלו עם סופרי פולין: דוד פרישמן, י.ל. פרץ, נחום סוקולוב ועוד. בשנת 1903 עבר לעיר ורשה, שהייתה בעת ההיא מרכז ספרותי פעיל ותוסס של תחום המושב כולו. פיכמן החל לפרסם שירים ומסות באופן קבוע בעיתון "הצופה". הוא עבד גם בהוצאת הספרים "תושיה", ב"האור" וגם כמזכיר המערכת של "הצופה". בשנת 1905, לאחר שנאסרה, בעקבות המהפכה, הוצאת כל העיתונים העבריים, חזר לבסרביה ושהה בקישינב, ולאחר מכן בעיירה לאובה שם עבד בהוראה במשך שלוש שנים והרבה לפרסם בכתב העת שהוציא יוסף חיים ברנר - "המעורר". כאן גם החלה עבודה העריכה שלו, לאחר שהחל לטפל, על פי הזמנת סופרי אודסה, בכינוס ועריכה של יצירותיהם של סופרים שונים, מכיוון שהיה בין הבולטים במשמרת הצעירה של הספרות העברית.
הוא הוזמן לשמש כמזכיר "העולם", הביטאון של ההסתדרות הציונית העולמית, שהוצאתו נתחדשה בווילנה בשנת 1908. לאחר ישיבה קצרה בעיר, עבר, לפי הזמנת אלחנן ליב לוינסקי, לאודסה; שם ערך את כתבי יהודה שטיינברג והקדיש להם מבוא מקיף המכיל ביוגרפיה והערכה - מתכונת שאימץ בעריכתו במשך עשרות בשנים.
פיכמן נישא לבת-שבע בת יצחק דוב גרינברג (הקימה יחד עם יעל גורדון, בתו של א. ד. גורדון בית ספר לילדות עניות) בשנת 1910. באותה שנה החל להשתלם בקורסים להוראה, ועבר להורדנה, אך בקיץ 1910 קיבל על עצמו את עריכת "הביבליותיקה הגדולה" של הוצאת תושיה, ועבר לוורשה. בן-אביגדור, עורך ההוצאה, כינס לראשונה את שירתו של פיכמן בספר "גבעולים", ועל כך הכיר לו המשורר תודה גדולה כל חייו.
הסתדרות המורים בישראל הזמינה את פיכמן לארץ בשנת 1912, כדי להחליף את ש. בן ציון בעריכת הירחון "מולדת". הוא הצליח לגייס למשימה זו סופרים רבים והעלה את רמתו של הירחון. אהבתו לנופי ישראל קיבלה חיזוק בעריכת כתב העת והזינה את שירי הנוף הידועים שלו ("ימין ושמאל" "על שפת ים כנרת" ועוד)
בשנת 1914 נשלח לברלין כדי לערוך ירחון עברי, שעמד לצאת לאור שם, במטרה להעבירו אחר כך לארץ ישראל, אך נאלץ להישאר במקום, מאחר שפרצה באירופה מלחמת העולם הראשונה. הוא התגורר באודסה ועבד ב"מוריה". עם תום המלחמה, נדד בארצות אירופה וחזר לארץ ישראל רק באביב 1919. הוא המשיך בעריכת "מולדת" שהתחדש, ובנוסף, ערך גם את הירחון "מעברות" שהחל להופיע. פיכמן גם ערך ספרים בסניף הארץ־ישראלי של הוצאת "שטיבל". בתקופה זו כתב את מחזורי הסונטות "יהודה" ו"ירושלים" ואת הפואמה "רות".
יצירתו.
יעקב פיכמן פרסם למעלה מ־300 ספרים: שירה, סיפורת, פזמונאות ותרגומים. הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הספרות העברית החדשה, ומצעירי הסופרים העבריים בדור שלאחר ביאליק. ייסד וערך את הירחון החשוב לנוער "מולדת", שדורות ראשונים של בני הארץ דוברי העברית התחנכו עליו. בין עבודותיו: פרסום ספרי מקראות חינוכיות, כינוסים, עריכות וביוגרפיות של יוצרי הספרות העברית, (למשל הביוגרפיה הקצרה של משוררת היידיש הידועה קדיה מולודובסקי, יצירתו של אברהם מאפו, של מיכ"ל, מנדלי, ביאליק ורבים אחרים), כינוס אנתולוגיות לשירה ולסיפורת, ועריכת הירחון 'מאזנים' של אגודת הסופרים העבריים.
פיכמן היה מבקר הספרות החשוב של דורו. היה תופס בביקורתו את העיקר, נשמת היצירה, בנימה אוהבת, מתפעלת וגודרת, ייחודית לו. מגלה עמקותם של דברים בפשטותם. הוא הרבה לכתוב ביקורות ספרותיות, הן במבואותיו לכתבי הסופרים שבעריכתו, והן בסדרת מסות בענייני ספרות שוטפים. הוא עצמו היטיב להגדיר את רשימותיו הביקורתיות במילים הבאות, עליהן חזר בהזדמנויות שונות ובניסוחים שונים:
יעקב פיכמן תרם הרבה גם לספרות הילדים, הן בדברים פרי יצירתו, והן בעריכה ואף במסות. הוא הרבה גם לתרגם מהספרות הכללית, שירה ופרוזה כאחד. רובה של עבודת התרגום שלו פורסמה בכתבי העת השונים וטרם כונסה, אך יש עבודות שפורסמו בנפרד, כמו "נרקיס וגולדמנד" להרמן הסה, "הורדוס ומרים" מאת פרידריך הבל, ועוד.
בין שיריו הידועים ביותר: "אגדה" (מוכר יותר כ"על שפת ים כנרת"), שאותו הלחין חנינא קרצ'בסקי, "אורחה במדבר" (מוכר כ"ימין ושמאל"), שאותו הלחין דוד זהבי ו"יום יום אני הולך למעונך" שהלחין ושר מתי כספי.
בשנת 1947 זכה בפרס אוסישקין לספרות, וב-1957 זכה בפרס ישראל על יצירתו.