בשנת 1923 תמך שמיט בעליית מבני כוח טוטליטרים במאמרו "Die geistesgeschichtliche Lage des heutigen Parlamentarismus" ("המצב הרוחני-היסטורי של הפרלמנטריזם כיום"). שמיט ביקר את הפוליטיקה הליברלית במוסדות הרפובליקה, טען שהם מונעים על ידי אמונה בדיון רציונלי ופתיחות, העומדת בניגוד למצב הפוליטיקה המפלגתית בפועל, בו נקבעים הדברים בדיון פנימי בחדרים אפופי עשן על ידי מנהיגי המפלגות. שמיט ראה ניגוד בין הדוקטרינה הליברלית של הפרדת הרשויות ומה שראה כטבע של הדמוקרטיה עצמה, זהותם של השליטים והנשלטים.
דעותיו אלו של שמיט שימשו תפקיד חשוב בתקופת רפובליקת ויימאר ולאחריה. הן בהצדקת שלטונו האישי של הינדנבורג, שנשען יותר ויותר על צווי חירום שהוצאו על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, והן בהצדקת השעייתו של אדולף היטלר את החוקה, לאחר שריפת הרייכסטאג.
"המושג של הפוליטי".
ב-1926 החל שמיט ללמד ב"Hochschule für Politik" (בית הספר הגבוה למדע המדינה) בברלין, וב-1932 התקבל ללמד באוניברסיטה של קלן. בשנה זו פרסם את ספרו "Der Begriff des Politischen" (המושג של הפוליטי), שיצא לראשונה בגרסה מצומצמת ב-1927, ספר שזכה מאז למספר תרגומים לאנגלית, ונקרא עד היום בידי תלמידי מדעי החברה. מהדורה גרמנית נוספת ובה מספר תיקונים יצאה ב-1932.
בספר פיתח שמיט תאוריה לפיו "הפוליטיקה" היא ממלכה נפרדת, הראויה להתייחסות נפרדת על פי כללים שונים. בממלכה זו שולטת המדינה כשם שהכנסייה שולטת בממלכת הדת, או החברה בממלכת הכלכלה. אך ממלכה זו אינה שקטה. יש בה מאבק תמידי בין "ידיד" ל"אויב". ה"אויב" יכול להיות פנימי או חיצוני. מהבחנה בסיסית זו נגזרת ריבונות המדינה והאוטונומיה שלה לפעול. אותה עוינות תמידית בין "ידיד" ל"אויב", כל עוד היא בעלת כוח דייה על מנת ליצור עימות אלים, ללא קשר לתוכנה, היא הבסיס האמיתי לכל דיון של ממש בשדה ה"פוליטיקה", כאשר, למשל, הראייה הליברלית את המדינה כגוף שבו צריכה להיות הפרדת רשויות, ואשר מטרתו שמירת ספירת זכויות הפרט של היחיד, שאליה לא ניתן לחדור, היא ראייה לא נכונה, שיש בה רק כדי להחליש את המדינה בתקופה של משבר ועימות.
על אף שעבודה זו זכתה לפרשנויות רבות "המושג של הפוליטי" נתפס בדרך כלל כניסיון להשיג אחדות באמצעות הגדרת הפוליטיקה בהתייחס ל"אחר", אויב או זר. המדינה נתפסת ככוח עצמאי ונייטרלי אל מול השבירות של החברה האזרחית, שהעימותים בה אינם יכולים ואינם צריכים להגיע אל שדה ה"פוליטיקה", שאם לא כן יהיה מדובר במלחמת אזרחים. הפוליטיקה הליברלית הנעה בין הקטבים של הכלכלה והאתיקה, אינה פוליטיקה של ממש. אך העימות הכלכלי או האתי יכול להפוך לפוליטי. שמיט מצטט את ולטר רתנאו שאמר כי "הייעוד כיום אינו הפוליטיקה, אלא הכלכלה". על פי שמיט, יהיה יותר מדויק לומר שהפוליטיקה ממשיכה להיות "הייעוד", אך בשלב מסוים של העימות הכלכלה הופכת לפוליטיקה, ומקבלת את תפקיד "הייעוד".
בגרמניה השסועה והמפולגת של רפובליקת ויימאר היה לדברים אלו כוח משיכה. שמיט הראה כיצד האידאולוגיה של יוצרי הסכם ורסאי, הנשענת, לדבריו, על "פאתוס אתי" ו"חישוב כלכלי", אינה אלא מסווה למאבק פוליטי במסגרתו נקרעו חלקים מגרמניה, בניגוד לעקרון ההגדרה העצמית של האומות עליו התבסס הסכם ורסאי, ונגזרו עליה פיצויים בה לא תוכל לעמוד לעולם. אך התאוריה של שמיט נראית כהמשך בן זמנו לדבריהם של הוגים כהובס או מקיאוולי, ואינה קשורה לזמן מסוים או למקום מסוים. שמיט עורך את ההשוואה בעצמו, כאשר הוא משווה עצמו למקיאוולי, שבעת שכתב את "הנסיך" עשה זאת כמגננה בתקופה בה ארצו, איטליה, נפלשה על ידי גרמנים, צרפתים, ספרדים וטורקים. מקיאוולי המושמץ זכה לרהביליטציה על ידי הגל ופיכטה, לטענת שמיט, בתקופה בה נפלשה גרמניה על ידי כוחות חיצוניים, החמושים ב"אידאולוגיה הומניטרית".
השפעתו.
הוגים כג'ורג'ו אגמבן, שנטל מוף ואחרים, התייחסו בספריהם לשמיט. כתיבתו ממשיכה להופיע כנקודת התייחסות במיוחד בעת הדיון בשאלת הגבלת ריבונות המדינה, השימוש במצב חירום וכיוצא בזה. ראייתו את הנושא הפוליטי כנושא תאולוגי שעבר חילון, אף היא ממשיכה להשפיע ולהיות נושא לדיון בידי פילוסופים כז'קוב טאובס.
באמצעות תלמידו, ליאו שטראוס ממשיך שמיט להשפיע על זרם החשיבה ה"נאו שמרני", בארצות הברית שלאחר אירועי 11 בספטמבר יש מקום לדיון בשאלת מעמדם של לוחמים בלתי חוקיים, טכניקות חקירה ומעקב קיצוניות, וכיוצא בזה, בהם לפרדיגמת ה-אויב/ידיד של שמיט יכול להיות שימוש.
יש הרואים בכתיבתו של שמיט כתיבה בעלת ערך, ובאבחנותיו בנוגע לטבעה של הפוליטיקה ולטבעה של המדינה משום אבחנות המאירות אור על נושא בסיסי במדע המדינה. יש הרואים בחבירתו לנאצים משום סטייה אידאולוגית של שלוש וחצי שנים מתקופת עבודה כוללת בת עשרות שנים, סטייה שבמהלכה בגד בעקרונות שהנחו אותו במהלך כתיבתו הקודמת, וגילה מידה מסוימת של חוסר יושרה אידאולוגי ומוסרי, אך על פי כותבים אלו מעולם לא היה מומר אידאולוגי לנאציזם, ולא היה בין הסוללים את הדרך לעלייתו.
העיסוק בכתביו של שמיט נמשך, גם עשרות שנים לאחר מותו. תרגומים חדשים לכתביו שבים ומופיעים באנגלית, ובשנת 2004 יצא ספרו "תאולוגיה פוליטית" בעברית בהוצאת רסלינג, וזכה לעניין. ספרות ביוגרפית ותאורטית העוסקת באיש ובכתביו ממשיכה להיכתב באנגלית ובגרמנית. בשנת 2009 יצא לאור בעברית, בהוצאת מכון שלם ספרו של איב שארל זרקא, (לו הובאה הקדמה של פרופסור אלחנן יקירה) "פרט נאצי בהגותו של שמיט", העומד על היות הנאציזם של שמיט פרט מהותי בהגותו, ובוחן את האנטישמיות שלו, תוך האשמתו בכך שהיה "מבשר של השמדת היהודים".
לאופולד ביטמן-רוגה
לאופולד ביטמן-רוגה (רומנית: Leopold Bitman-Ruga; 1909 - ?) היה סופר יהודי ישראלי שכתב בשפה הרומנית.
לאופולד ביטמן-רוגה נולד בגאלאץ, רומניה. ברומניה פרסם פרוזה ותסכיתים. המשיך בפעילותו הספרותית בישראל, בה פרסם נובלות ותסכיתים וזכה להצלחה עם הספר Niciodată nu va fi tăcere (אף פעם לא תהיה שתיקה). בין השנים 1974–1976 היה נשיא התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
ארי אנקוריון
ארי אנקוריון (2 באוקטובר 1908 - 11 במרץ 1986) היה עורך דין ועיתונאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בשנת 1965 ובשנים 1969–1977.
ביוגרפיה.
אנקוריון נולד בקאלאווריה שבליטא בשם אריה אשר וולוביצקי. בצעירותו למד בחדר ובגמנסיה העברית בווילקובישקי. לאחר מכן יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת קובנה, בה החל לפעול באגודת הסטודנטים הציונים. כן היה פעיל במפלגה הציונית-סוציאליסטית ובליגה למען ארץ ישראל העובדת.
בשנת 1933 עלה אנקוריון לארץ ישראל. בראשית ימיו בארץ החל לפעול במפא"י ונבחר למזכירות הסניף בירושלים, בה התגורר ועסק בעריכת דין. במקביל עסק בכתיבה בעיתון "דבר". בראשית 1936 יצא ללימודים באנגליה בבית הספר הגבוה למדעי הכלכלה והחברה בלונדון, נתקבל לשמש כעורך דין באנגליה וסיים דוקטורט במדעי המדינה.
לאחר שובו לארץ ישראל עבד כעורך דין. בין השנים 1940–1946 שימש כיועץ המשפטי של "חברת עובדים". משנת 1940 ייצג במשך שנים פעילים של ההסתדרות במאבקים כנגד המעסיקים, ובאישומים פליליים על הפגנות. פעילות זאת נמשכה אף לאחר קום המדינה. אנקוריון גם ייצג את דבר במשפטי דיבה.
בשנת 1962 ייצג את רוברט סובלן.
אנקוריון היה פעיל בהסתדרות וחבר בית הדין העליון שלה. בימי הצנע הוא נתמנה ליושב ראש הוועדה למלחמה בשוק השחור.
אנקוריון היה במשך שנים רבות חבר הנהלת הסתדרות עורכי הדין ובמועצה המשפטית. עם הקמת לשכת עורכי הדין נבחר למועצת הלשכה ובבחירות ללשכה בראשית 1966 היה ממובילי רשימת השמאל "נאמני המקצוע".
אנקוריון היה פעיל באגודת הידידות ישראל-אמריקה ואף היה יושב ראש של האגודה.
במקביל היה פעיל של מפא"י בתל אביב, חבר בכיר בגוש של שרגא נצר. כבר בשנת 1955 הומלץ על ידי סניף מפא"י בתל אביב לרשימה לכנסת, אולם לא הוצב במקום ריאלי. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית הוצב חמישי במומלצי סניף תל אביב לרשימת מפא"י לכנסת והוצב במקום ה-49 של הרשימה. אולם מפא"י זכתה רק ב-47 מקומות בבחירות ואנקוריון נכנס לכנסת רק ביולי 1965, בשלהי כהונת הכנסת החמישית, בעקבות פטירתו של משה שרת. לקראת הבחירות לכנסת השישית נבחר כמומלץ הרביעי מטעם סניף מפא"י בתל אביב, אך הוצב במקום ה-50 ברשימת המערך, דבר שעורר את רוגזו של אנקוריון עקב היות המקום לא ריאלי. אנקוריון נכנס שוב לכנסת בעקבות פטירתו של לוי אשכול בפברואר 1969. אנקוריון נבחר מחדש בבחירות לכנסת השביעית וכהונתו נמשכה עד לשנת 1977. במהלך הכנסת השביעית והשמינית כיהן אנקוריון כיו"ר ועדת הכנסת והיה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט. בכנסת היה אנקוריון מראשי המחייבים עונש מוות למחבלים.
במפלגת העבודה נבחר ליו"ר המוסד לביקורת.
אברהם ביטון
אברהם ביטון (21 בפברואר 1923 - 18 בפברואר 2005) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השישית.
ביטון נולד בשנת 1923 בארץ ישראל. בגיל 16 החל לפעול בארגון ההגנה והתקדם בו למפקד מחלקה בחי"ש. במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי ולאחריה שירת בצה"ל בדרגת רב-סרן.
משנת 1947 עבד ביטון בחברת החשמל, בה היה אחראי להפעלת ציוד טכני ונבחר לשמש יו"ר המזכירות הארצית של ועד העובדים.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת השישית (1965–1969) מטעם המערך והיה חבר ועדת השירותים הציבוריים, ועדת הכספים, ועדת העבודה וועדת הפנים.
אפרים הסורי