הפארק הוא אזור מוגן לפי חוק הגנת הסביבה ושימור המגוון הביולוגי - 1999, והוא מנוהל על ידי צוות משותף לבעלי הקרקע האבוריג'יניים ומנהל הפארקים הלאומיים של אוסטרליה. החלק של הפארק השייך לאבוריג'ינים מנוהל על ידי קרן נאמנות מיוחדת. הנאמנים מחכירים את הקרקע למנהל הפארקים הלאומיים על מנת להקין עליה פארק לרווחת האוסטרלים והתיירים הבינלאומיים. ההכרזה על קקדו כפארק לאומי מסייעת לבעלי הקרקע האבוריג'יניים בכך שהיא מספקת הגנה מפני לחצים שונים מטעם בעלי אינטרסים.
לפי החוק שהתקבל יש להקים חבר מנהלים עבור כל פארק הנמצא על קרקע אבוריג'ינית. חבר המנהלים של קקדו, שבו יש עשרה חברים אבוריג'ינים מתוך 15, הוקם באותה שנה שבה נחקק החוק והוא מייצג את בעלי הקרקעות האבוריג'יניים. חבר המנהלים מחליט על מדיניות ניהול הפארק, והוא אחראי על הכנת תוכניות עתידיות לניהול הפארק, ביחד עם מנהל הפארק. תוכנית הניהול היא מסמך המדיניות העיקרי של הפארק. ניהול הפארק בעיתות שיגרה מצוי בידיו של שירות הפארקים האוסטרלי, שהוא ענף של מחלקת משאבי הסביבה והמים של הממשל האוסטרלי. כשליש מאנשי הצוות של הפארק הם ממוצא אבוריג'יני.
מתקנים כלליים.
הפארק הלאומי קקדו מחובר לעיר דרווין באמצעות הכביש המהיר ארנהם, ואל פיין קריק וקת'רין באמצעות הכביש המהיר קקדו.
בעיירה ג'אבירו יש מספר מתקני אירוח, תחנת שירותים, משטרה, מרפאה ומרכז קניות. העיירה נבנתה עבור מכרה האורניום שהוקם לפני הקמת הפארק, והיא מספקת את התשתיות לעובדי המכרה ולפעילויות והתיירות בפארק. בג'אבירו יש נמל תעופה קטן שאליו מגיעות טיסות בכל יום. אולם, בין ג'אבירו לדרווין אין טיסות סדירות.
במרכזי תיירות קטנים אחרים כגון קואואינדה (הנמצא במרחק 50 ק"מ דרומית לג'אבירו על הכביש המהיר קקדו) ואליגטור דרום (הנמצא במרחק 40 ק"מ מערבית לג'אבירו על הכביש המהיר ארנהם) יש מספר מתקנים מוגבלים. המתקנים העיקריים בקואואינדה הם בית ההארחה, מרכז שיט בבילבונג המים הצהובים, והמרכז התרבותי וורודיאן. בקואואינדה ניתן להשיג דלק ואספקה חלקית, ויש בו מסלול המראה קטן. באליגטור דרום יש בית מלון ותחנת שירותים. "חנות הגבול" ליד אתר האמנות אוביר והצטלבות קייהיל היא חנות כללית הנמצאת במרחק 50 ק"מ צפונית לג'אבירו.
ברחבי הפארק יש מגוון גדול של אתרי מחנאות מוכרזים. בג'אבירו, קואואינדה ואליגטור דרום יש אזורי מחנאות מסחריים והם נמצאים במרחק קצר מהאטרקציות הטבעיות של הפארק. בחלק מהאתרים שבפארק יש צורך לשלם סכום כסף מסוים כיוון שיש בהם מקלחות ובתי שימוש, ואילו אתרים אחרים שבהם יש מספר מתקני שירותים מוגבל לא גובים תשלום.
תא סולארי
קקיון
ליליאן מולר גילברת
ליליאן מולר גילברת (באנגלית: Lillian Moller Gilbreth; 24 במאי 1878 - 2 בינואר 1972) הייתה מהנשים הראשונות שעבדה כמהנדסת והייתה בעלת תואר Ph.d. נודעה גם כפסיכולוגית הארגונית הראשונה.
ביוגרפיה.
נולדה בשם ליליאן אוולין מולר. ב-1900 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1902 סיימה תואר שני באותה אוניברסיטה. גילברת סיימה את הדיסרטציה שלה, "הפסיכולוגיה של הניהול", באוניברסיטת קליפורניה, על מנת לקבל תואר דוקטורט, אך לא קיבלה אותו מכיוון שלא השלימה את דרישות ההתמחות. במהלך חייה קיבלה גילברת 22 תוארי כבוד מאוניברסיטאות כגון פרינסטון, בראון ומישיגן.
בשנת 1904 נישאה לפרנק בנקר גילברת (1868-1924). נולדו להם 12 ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו. בספרים שכתבו, "Cheaper By The Dozen" ו-"Their Toes", מספרים שניים מהילדים על אורח חייהם בקרב משפחתם הגדולה.
בני הזוג נחשבים חלוצים בתחום הנדסת תעשייה. הם היו שותפים בחברת ייעוץ בתחום הניהול בשם "גילברת בע"מ", שעסקה בחקר הזמן והתנועה.
ליליאן גילברת שימשה גם כמרצה באוניברסיטת פרדו, בקולג' ההנדסה של ניוארק ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. היא נחשבת "הגברת הראשונה של ההנדסה", והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה. היא שימשה כיועצת לענייני הגנה אזרחית, ייצור במלחמה ושיקום של נכים פיזית, עבור מספר נשיאים של ארצות הברית - הובר, רוזוולט, אייזנהואר, קנדי וג'ונסון.
לאחר מותה של גילברת, הוציאה רשות הדואר האמריקנית בול לזכרה, בשנת 1984. תצוגה קבועה לזכרה ולזכר בעלה מתקיימת במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית - סמית'סוניאן, ודיוקנה מוצג בגלריה הלאומית לפורטרטים בארצות הברית.
עתודה
באזל (כדורגל)
איוואנובו
איוואנובו (ברוסית: Ива́ново) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז איוואנובו. העיר הוקמה בשנת 1871 תוך איחוד כפר איוואנובו (מרכז לעיבוד גידולים שונים) ועיר תעשייה ווזנסנסקי פוסד. עד לשנת 1932 שם העיר היה איוואנונו-ווזנסנסק.
איוואנובו מחולקת לארבעה אזורים, ונכון ל-2014 מתגוררים בה כ-409,223 אלף תושבים.
עוד במאה ה-19 העיר הייתה ידועה כמרכז תעשיית הטקסטיל בקנה מידה אירופאי, מגמה שנמשכה בתקופה הסובייטית. היא נודעה כ"מנצ'סטר הרוסית" ומאחר שהתעשייה עתירת עבודה העסיקה נערות ונשים רבות (רובן רווקות) דבק בעיר כינוי נוסף - "עיר הכלות". אף שבימינו מפעלי הטקסטיל כבר נסגרו, הדימוי "עיר הכלות" לא נעלם. הוא מצא את ביטויו בסמל העיר החדש (מ-1996), במצעד הכלות, באירועים שנתיים שמארגן מגזין קוסמופוליטן ובמותגים מסחריים שונים.
ערים תאומות.
לאיוואנובו שמונה ערים תאומות:
יד אנז&quot;ק
פרה (פירושונים)
דייוויד וטר
דייוויד פיליפ וטר (באנגלית: David Phillip Vetter; 21 בספטמבר 1971 - 22 בפברואר 1984), שכונה "ילד הבועה", היה ילד אמריקני ממדינת טקסס אשר נולד עם מחלת הכשל החיסוני המולד (SCIDS), וחי את כל חייו הקצרים בבועת פלסטיק. רוב חייו עברו עליו בבית החולים לילדים בטקסס. בניגוד לילדים בעלי כשל חיסוני שנולדו ללא כל הכנה ומתו בשל זיהומים, הוא קיבל טיפול מתוכנן ודקדקני מרגע לידתו ועד מותו.
ביוגרפיה.
וטר נולד לדייוויד ג'וזף וקרול אן, להם היו בת ובן נוסף שנפטר שמונה חודשים קודם לכן. שלושת הרופאים המייעצים, ג'ון מונטגומרי, מרי אן סאוף ורפאל וילסון, שהיו מודעים להיסטוריה המשפחתית שבה הילד הקודם נפטר בגיל שבעה חודשים מהכשל החיסוני המולד, עודדו את הוריו, שהיו להוטים ללדת ילד נוסף. זאת, כאשר היה ברור להם שהמחלה פוגעת רק בבנים ולו ייוולד להם בן, הסיכוי שייוולד עם הכשל החיסוני יהיה 50%. הרופאים טענו שאם הבן שייוולד יסבול מהתסמונת, הוא יוכל לחיות בתנאים סטריליים עד אשר יקבל תרומת מח עצם. לא נעשה שום דיון ציבורי מקדים לשאלה בדבר האפשרות שלא תימצא תרופה, ואף הרופאים בינם לבין עצמם לא דנו בשאלה זו, לדבריהם.
הרעיון למקם את הילד בתנאים סטריליים התבסס על מקרה שאירע בגרמניה זמן לא רב קודם לכן, שבו נולד זוג תאומים עם הכשל החיסוני המולד, אולם לאחר תקופה קצרה בה שהו בבידוד, הוצאו ממנו משהתגלה שגופם פיתח מערכת חיסונית נאותה. עם זאת, בדיקת אותו מקרה לא הביאה לתוצאות חד משמעיות.
מכיוון שכל חשיפה לחיידקים או נגיפים עלולה הייתה עלולה לגרום למותו, הרופאים הכינו לווטר תנאים סטריליים מרגע לידתו. הוחלט שווטר ייוולד בניתוח קיסרי. חדר ניתוח שהוכן במיוחד עבר עיקור. במהלך הניתוח, הרופאים נמנעו מלדבר ביניהם ותקשרו באמצעות תנועות עיניהם. לאחר הלידה נחשף וטר לאוויר חדר הניתוח למשך כ-20 שניות. לאחר שהוטבל, לבקשת אימו, במים סטריליים על ידי אחד הרופאים ששימש גם כאיש דת, הוא הוכנס לתא פלסטיק, אשר זכה לכינוי "המבודד". הציפייה הייתה שלאחר לידתו הוא יעבור השתלת מח עצם מאחותו הבריאה קתרין. לאחר בדיקות התברר כי תחזית הרופאים הייתה אופטימית מדי, ובפועל אין התאמה למח העצם של אחותו. את כל ימיו בילה בבועה, וכל חפץ שהועבר אליו עוקר תחילה. המגע איתו נעשה באמצעות כפפות פלסטיק שחורות שהיו שתולות במקומות מסוימים בבועה.
בגיל 4, גילה וטר שביכולתו לנקב חורים ב"מבודד", בעזרת מזרק פרפר שנותר ברשותו בטעות. גילוי זה הביא לכך שרופאו, רפאל וילסון, סיפר לווטר לראשונה אודות חיידקים ואודות מצבו המיוחד. בגיל 6 הולבש וטר בחליפת חלל מיוחדת שסוכנות החלל האמריקנית נאס"א עיצבה עבורו במשך כשנתיים, כך שיוכל להכיר את העולם שמחוץ ל"מבודד". הדבר לווה ברעש תקשורתי רב. לאחר חמישה ניסיונות ביקש וטר לחזור לחיים בבועה, בשל פחדו הרב מהסביבה הלא מוגנת.
בגיל הרך התגלה כפעוט חייכני ומלא מרץ, אך ככל שנעשה מודע למצבו המבודד בגיל הילדות, ולאחר ששלושת הרופאים שליוו אותו מיום לידתו התקדמו בקריירה האישית שלהם ועברו לתפקידים אחרים, מצבו הנפשי נעשה קשה. הוא נמצא בוהה באוויר והתעוררה דחיפות לשפר את מצבו. בשנת 1981 שוחרר וטר מבית החולים לאחריותם המלאה של הוריו.
בשנת 1984, לאחר שהטכנולוגיה הרפואית התפתחה, עבר וטר השתלת מח עצם מאחותו. ההשתלה לא עלתה יפה, ומספר חודשים אחריה חלה וטר באופן קשה כל כך, עד שהוחלט שהענקת טיפול נאות מחייבת את הוצאתו מ"המבודד". לאחר תקופה קצרה, שקע בתרדמת ונפטר. בניתוח שלאחר המוות התברר כי במח העצם של אחותו היה נגיף אפשטיין בר רדום שיצר בגופו של וטר תאים סרטניים רבים מסוג לימפומת בירקיט.
כשהוצא וטר מ"המבודד", אחת מבקשותיו הראשונות הייתה לטעום קוקה-קולה. הוא שמע על המשקה רבות מהטלוויזיה ומילדים אחרים, ורצה לטעום, אך תהליך העיקור פגם בטעם המשקה. רופאיו של וטר התנגדו לתת לו את המשקה במצבו השביר, וכך הוא נפטר מבלי שיוכל לממש את בקשתו, ומבלי שיוכל לחבק את הוריו אפילו פעם אחת.