דינמיקה מצוינת בשני אופנים עיקריים. ראשית, אפשר להגביר את עוצמת הצליל (ווליום) על ידי הגדלת תנועות הניצוח: ככל שהתנועה גדולה יותר, הצליל מוגבר יותר. שנית, שינויים בעוצמת הצליל אפשר לסמן ביד, שאינה משמשת לציון הפעמה: תנועה עולה (בדרך כלל כשכף היד מופנית כלפי מעלה) מציינת קרשנדו (הגברת צליל) ותנועה יורדת (בדרך כלל בכף יד מופנית כלפי מטה) מציינת דימינואנדו (החלשת צליל). אופן הסימון הראשון, שינוי גודל התנועות, מביא במקרים רבים גם לשינויי קצב בלתי מכוונים, כלומר, תנועות רחבות יותר נוטות להאט את הקצב. משום כך, מנצחים רבים גם משנים את מתח הידיים, כך שהשינוי הנדרש בגודל התנועות קטן יותר. מכאן, שדינמיקה מוגברת תקביל לדריכות בשרירים ולתנועות קשויות, בעוד שדינמיקה חרישית תקביל לידיים משוחררות ותנועות רכות.
לכוונון עדין של עוצמת הצליל אפשר להשתמש באיתותים אינטואיטיביים שונים: למשל, הצגת כף היד למבצעים בתנועת "עצור", הרחקת הגוף ברכינה לאחור או קירוב אצבע לשפתיים יכולים לשמש כאות להפחתה בעוצמה. בניצוח מקהלות, נענוע אצבעות יד ימין גם הוא אות מקובל לאמור "שירו הרבה יותר בשקט".
כניסות.
משימה חשובה אחרת למנצח היא ציון "כניסות", כלומר, רגעים שבהם כלי חדש או קבוצת כלים חדשה מצטרפים לנגינה. סימונים כאלה נקראים בדרך כלל "קיו" (cue), והתהליך של מתן סימנים כאלה נקרא "קיואינג".
מתן כניסות נעשה או על ידי הצבעה אל קבוצת הכלים ברגע המתאים (אם כי נגני תזמורת רבים רואים בכך נוהל פסול), או ביצירת קשר עין. בביצוע מוזיקה מסובכת, כאשר יש כמה כניסות בעת ובעונה אחת, ברור שהנוהל השני מעשי יותר. כאשר יותר מקבוצת כלים אחת של ההרכב נכנסת באותו רגע, די במקרים רבים פשוט להביט בכיוון הכללי של הנגנים.
בעוד שרוב הכניסות מצריכות רק קשר עין, רגע רב־חשיבות במוזיקה עשוי לחייב שימוש במחוות יד. תנועה כזאת יכולה להיות מחווה שהמנצח עיצב מראש תוך כדי לימוד הפרטיטורה, או תנועה ספונטנית, המיועדת לחולל רגש ואנרגיה.
ביטויים אחרים.
היבטים אחרים של ביטויים מוזיקליים נמסרים באיתותים שונים של שפת גוף.
בין סטקטו ללגטו אפשר להבדיל בתנועות מקוטעות או זורמות. פיסוק יסומן בקשתות רחבות מעל הראש או בתנועת יד חלקה קדימה או מצד לצד. צליל נמשך מסומן במקרים רבים ביד המוחזקת שטוחה, כף היד כלפי מעלה, וסיומו יצוין בסגירת הכף, הצמדת אצבע ואגודל, או בהתוויית ספירלה מהירה באצבע או בשרביט.
כללים בדוקים.
מנצח טוב חותר לקיים קשר עין רב ככל האפשר עם ההרכב ומעודד קשר עין הדדי והגברת הדיאלוג הכללי בין הנגנים/זמרים לבין המנצח. גם הבעות פנים חשובות; כל המבצעים, אך בייחוד הפחות מנוסים ביניהם, מגיבים היטב להבעות פנים מעודדות.
המנצח האיטלקי ארטורו טוסקניני התקין בשנת 1901 בלה סקאלה מה שנחשב אז למערכת המודרנית ביותר של תאורת בימה ובשנת 1907 את הדוּת (pit) לתזמורת. הוא עמד על האפלת האולם בזמן ההופעה. כפי שכתב הביוגרף שלו, הארווי זאקס:
סגנונות ניצוח אופייניים.
מנצחים מסוימים נודעים בניצוח פעלתני וסוער, עד כדי ניתורים וכרכורים על הדוכן. אחרים כמעט אינם זעים ממקומם ועיקר פעולתם מול התזמורת מתבטא בתנועות ידיים, הבעות פנים ומבטים. יש מנצחים, שהאזנה להם בקונצרט חי יוצרת רושם של הזדהות גמורה בינם לבין התזמורת, משל היו מנגנים בכל כליה במו ידיהם. ליאונרד ברנשטיין ניצח בכל רמ"ח אבריו. הוא פיסל את המוזיקה בגופו ובפניו ושינה את אופי ניצוחו בהתאם לאופי היצירה - התאבל בניצוח על סימפוניית "ירמיהו" שלו, היה רך ועדין כשניצח מן הפסנתר אגב נגינת מוצרט ורקד בעת הניצוח על "הואלס" של מוריס ראוול. טוסקניני, לעומתו, שמר על תנועותיו הרחבות בכל יצירה שניצח עליה, אם אוברטורה של רוסיני ואם סימפוניה של בטהובן. יוזף קריפס אמר, כי הדרך להפיח רוח חיים ביצירה מוזיקלית, היא להניח לה לנשום בצורה טבעית.
הפער הגדול בין הגישות לניצוח בא לביטוי בין סגנון הניצוח של פליקס מנדלסון, שהקפיד על כל תג ותו בהוראות המלחין ולא סר מהן לשם מתן ביטוי אישי משלו, לבין זה של ריכרד וגנר, שלא ראה טעם בניצוח אלא אם הוא מבטא את רגשותיו ואת התרשמותו הוא מן היצירה, גם כשאלה חרגו בהרבה מכוונותיו המקוריות של המלחין.
זובין מהטה נודע כמנצח דרמטי, שמיתן את עצמו לאחר אזהרת מורו, הנס סווארובסקי: "אם אתה מרשה לעצמך להשתולל עד כדי כך במוצרט, תצא מדעתך כשתנצח על טריסטן ואיזולדה!" מהטה הפנים את הדברים: "לא שכחתי את דברי מורי ורבי. בתחילת הקריירה שלי הייתי נותן מאה חמישים אחוז מעצמי. היום אני מסתפק במאה אחוז - ועושה מוזיקה טובה יותר." עוד אמר מהטה, שהנהיגה בכבישי ישראל מזכירה לו ניצוח על אופרה. "גם באופרה אתה חייב להיות מוכן לכל פורענות, גם באופרה אתה זקוק לרפלקסים מהירים. הנה אזל האוויר מריאותיו של הטנור. ועכשיו צריך לתת כניסה למקהלה המחכה מאחורי הקלעים. זה כמעט כמו מכונית המזנקת מתוך סימטה ירושלמית ומאיימת להתנגש בך. גם פה וגם שם מובטח לך שלא תשתעמם."
קישורים חיצוניים.
Ilya Musin Society (Italy)
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:מונחים מוזיקליים]]
[[קטגוריה:מקצועות מוזיקליים]]
היסטוריה של פרגואי
לומן
לומן היא יחידת מידה פוטומטרית למדידת שטף האור.
היחידה מסומנת formula_1.
לומן נגזרת מיחידות מערכת היחידות הבינלאומית ומשמשת לצורך מדידות של עוצמת האור שנקלט על ידי עין אנושית.
ללומן אפשר להגיע דרך מדידת הכמות הכוללת של האור הנראה שנפלט בזווית מוגדרת ממקור או ממקורות אור מסוימים.
בין לומן לקנדלה.
לומן מוגדר כיחידת קנדלה אחת על פני סטרדיאן אחד.
הקשר בין קנדלה ללומן מוצג באופן הבא:
כאשר:
בזווית מרחבית שגודלה עומד על 4π סטרדיאנים (שטח הפנים של כדור הוא 4 פאי סטרדיאנים, כשם שהיקפו של מעגל הוא 2 פאי רדיאנים) שבה למקור האור עוצמה של קנדלה אחת, שטף ההארה הכולל לכל הכיוונים יחד יהיה:
לדוגמה: אם נר פולט אור בעל עוצמת הארה של 2 cd אז פליטת האור הכוללת שלו עומדת על כ-25.2 לומנים (משום שהזווית המרחבית היא ארבע פאי).
אם מקור אור מקרין אור בעוצמה של קנדלה אחת בצורה אחידה סביב זווית מרחבית בגודל של סטרדיאן אחד, שטף ההארה הכללי שמופץ לזווית הזו הוא אחד לומן. לחלופין, אור איזוטרופי בעוצמת קנדלה אחת, מפיץ שטף הארה כולל של formula_4 לומנים. אם מקור האור היה מכוסה בחצי כדור מושלם בולע אור אז המערכת תקרין בחצי משטף הארתה הקודמת - רק 2 פאי לומנים.
מספר הקנדלות, וממילא גם מספר הלומנים, תלוי בספקטרום של האור הנפלט ובכמות החלק הנראה בעין אנושית.
בין לומן ללוקס.
ההבדל בין יחידת הלומן לבין יחידת הלוקס (lx) הוא שלוקס לוקח בחשבון את האזור שעליו שטף ההארה מתפרס. בשטף הארה, להבדיל מ"הארה", לוקחים בחשבון את כיוון האור הנפלט אל העין ומבדילים בין אורכי גל שונים, בעוד שבהארה מודדים את כמות האור הכוללת.
לוקס מוגדר כמספר הלומנים למ"ר, או בצורה מתמטית: formula_5. כך, אם שטף של 1000 לומן מתרכז לשטח של מטר רבוע אחד, הוא מאיר את אותו מטר רבוע בעוצמה של 1000 לוקס. אם אותם אלף לומן יאירו שטח של עשרה מטרים רבועים, הם יפיקו עוצמת אור 100 לוקס בלבד.
מנורה אחת שמפיקה 12 אלף לומנים מסוגלת להאיר בצורה תקינה מטבח ממוצע בעוצמה של כ- formula_6. כדי להאיר אזור גדול יותר, יש צורך בכמה מנורות כאלו או במקור אור חזק יותר.
קרב סולטאן יעקוב
קרב סולטאן יעקוּבּ הוא קרב שריון שנערך בלילה ובבוקרו של יום ה-11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב, יומו השישי של מבצע שלום הגליל שעות ספורות בטרם הוכרזה הפסקת אש. בקרב לחם צה"ל מול הצבא הסורי על צומת דרכים מדרום לכפר סולטאן יעקוב על ובסביבות ציר התנועה המרכזי בבקאע הקטנה שממזרח לג'בל ערבה ולרכס היוצא ממנו צפונה - ציר "מיכה" במפת הקוד הצה"לית.
הקרב הסתיים בנסיגת כוחות צה"ל מהצומת, לאחר שגדוד טנקים 362 מחטיבה 399 שפרץ קדימה גילה כי הוא מכותר בתוך מתחם סורי גדול, וחילץ עצמו לאחור בסיוע מסך אש ארטילרי כבד לאחר קרב שארך שמונה שעות. ניהול הקרב נחשב לאחד הכישלונות הגדולים של צה"ל במבצע שלום הגליל.
הקרב זכור בעיקר בשל ההרוגים, הפצועים והשבויים הרבים שספג צה"ל, ושלושת חיילי המילואים הנעדרים ששניים מהם, יהודה כץ וצבי פלדמן, נעדרים עד עצם היום הזה. גופתו של הנעדר השלישי, זכריה באומל, הוחזרה 37 שנים לאחר הקרב באפריל 2019 בסיוע משרד ההגנה הרוסי.
זירת הקרב.
רכס ג'בל ערבה, שכיוונו צפון-צפון-מזרח - דרום-דרום-מערב, מפריד בין החלק הדרומי של הבקאע במערב ובין "הבקאע הקטנה" במזרח. ממערב לבקאע נמצא רכס הר הלבנון ובגזרה זו בולט רכס ג'בל בארוכ, ומדרום לו אגם קרעון. ממזרח ל"בקאע הקטנה" נמצא רכס מול הלבנון המהווה גם את קו הגבול בין סוריה ולבנון. שטח הבקאע באזור הוא מישורי ומשמש לעיבוד חקלאי. שטח זה בעייתי ללוחמת שריון עקב תעלות ההשקיה החוצות אותו ובשל היותו נשלט בתצפית ובאש מהרכסים ממזרח וממערב. השטח שממזרח לג'בל ערבה ולרכס היוצא ממנו צפונה הוא הררי יותר והתנועה בו מוגבלת לאזורי הצירים. "כביש הבקאע המזרחי", שעובר באזור הקרב במערב ה"בקאע הקטנה", שסביבו התנהל הקרב, הוא בכיוון צפון-צפון-מזרח – דרום-דרום-מזרח (במפת הקוד הצה"לית – "ציר מיכה" וכינויו: "ציר הפיתולים"), והנקודות הבולטות עליו הן העיירה ראשיא שבדרום והעיירה ענג'ר שבצפון. הכפר סולטאן יעקוב א-פוקא (סולטאן יעקוב העילית) נמצא מעל ציר זה על גבעה בולטת, שהיא חלק מהרכס הממשיך מג'בל ערבה צפונה. ממערב לכפר, על שיפולי הרכס, נמצא הכפר סולטאן יעקוב א-תחתא (סולטאן יעקוב התחתית).