הצלחתם המהירה של "שלושת ימי התהילה" (les Trois Glorieuses), כפי שנקראו הימים שבין 27 ל-29 ביולי 1830, שבהם נלחמו הפועלים במתרסים נגד צבא המלך, העמידה את האופוזיציה הליברלית לשלטונו של שארל במצב מביך. בעוד שהם ניסו לשנות את המשטר באמצעות מילים, הצליחה המפלגה הרפובליקנית הקטנה לנצל את המצב וליצור מהפכה.
עלייתו של הדוכס מאורליאן.
המפלגה הרפובליקנית, שמטרתה המוצהרת הייתה החזרת הרפובליקה של 1793, כללה בעיקר פועלים וסטודנטים, שהונהגו בידי גודפרוא קוויניאק והכימאי רספיי חסרי הניסיון והצעירים. משכך, לא הייתה לה כל אחיזה בגופי השלטון, או בעמדות הכוח בפריז. עד מהרה השתלטו הבורגנים הליברלים על המצב, והחלו לקדם את עמדות ה"אורליאניסטים", אנשיו של הדוכס מאורליאן, אחיינו של המלך לואי השישה עשר, שפעלו בחשאי מאז 1829 בהנהגת אדולף תיאר. הדוכס הובהל בידי הליברלים ממקום מושבו מחוץ לפריז, ושוכן בארמון המלוכה, תוך שהוא נושא את התואר החדש "לויטננט גנרל של הממלכה", בעוד שמהצד השני, המרקיז לאפאייט, הגיבור הלאומי המכובד שעמד בראש קבוצת רפובליקנים, השתכן בבניין העירייה.
עימות בין שתי הממשלות היריבות נמנע, כאשר לאפאייט שינה את עמדתו והחל לתמוך בדוכס מאורליאן, אשר החל לשאת את השם "המלך לואי פיליפ". על מנת להימנע מהצרות שנגרמו לקודמיו, הסכים לואי פיליפ לתנאים הבאים:
עם המלכת לואי פיליפ החלה תקופה שלטונית חדשה בתולדות צרפת - תקופת המונרכיה של יולי.
הרסטורציה הצרפתית
הרסטורציה (Restauration) הייתה תקופה שלטונית בצרפת, בין נפילתו של נפוליאון בשנת 1814 לבין מהפכת יולי 1830 אשר החלה את תקופת המונרכיה של יולי.
נפילתו של נפוליאון ועלייתו מחדש של בית בורבון.
ב-7 באפריל 1814 נאלץ נפוליאון לחתום על כתב ויתור על סמכויותיו כקיסר הצרפתים, עקב הפסדיו הצבאיים, שהביאו צבאות זרים לשהות על אדמת צרפת. הכובשים החזירו את בית בורבון אל כס המלוכה שממנו הודח במהפכה הצרפתית בשנת 1789. המלך החדש היה לואי השמונה עשר, אחיו של המלך לואי השישה עשר שהוצא להורג (לואי השבעה עשר היה הדופן, יורש העצר, שמת בכלאו ב-1795 ומקום קבורתו אינו ידוע). לואי השמונה-עשר הסכים לחתום על צ'רטר, שהיווה את הבסיס החוקי לשלטון, והבטיח לעם חירויות מסוימות שריככו במקצת את המונרכיה האבסולוטית המסורתית של בית בורבון.
כבר בימיו הראשונים של שלטונו של לואי השמונה-עשר, התברר עד כמה רעוע הבסיס לשלטונו, כאשר במרץ 1815 נחת נפוליאון בדרום צרפת, ועד מהרה עלה עד פריז, והחל בתקופה הקרויה "מאה הימים", שבמהלכה ניסה להחזיר את השלטון לידיו. תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו סיימה באופן סופי את שלטונו, ולואי השמונה-עשר שב ועלה על כס המלוכה, בכוח כידוני בעלות הברית המנצחות, אך הגחלים הבונפרטיסטיות והרפובליקניות המשיכו לרחוש מתחת לפני השטח של המונרכיה הבורבונית במשך כל תקופת שלטונה.
אופייה של מלוכת בורבון.
המלוכה החדשה נשענה על אישים ששירתו את הממשל המלוכני הישן, אך הצליחה גם לכבוש את לבם של כוחות חדשים – אנשי עסקים שחפצו ב"שקט תעשייתי" על מנת להצליח ולשקם את המדינה שחרבה ממהפכות וממלחמות בלתי פוסקות. הממשל החדש השאיר על כנו את המערכת האדמיניסטרטיבית שיצר נפוליאון, והצליח להשיג יציבות מסוימת.
לואי השמונה-עשר היה אדם מתון, אשר הצליח לשמור על האיזון העדין בין הפלגים הרבים בממלכה, לאורך תקופת מלכותו, לא מעט בשל תבונתו ואורך רוחו של ראש הממשלה המרקיז וייל, אשר קידם מדיניות מלוכנית קיצונית, אך הצליח לעשות זאת באופן מאוזן, מבלי ליצור עימות עם הפרלמנט ועם חוגי המעמד הבינוני. אחיו של לואי, שארל העשירי, שעלה לכס המלוכה עם מותו של לואי ב-18 באוגוסט 1824, לא הצליח לשמור על האיפוק והריסון הראויים. "בורבון זה, השמן", כפי שקרא ויקטור הוגו בספר "עלובי החיים" למלך שארל העשירי, "לא למד דבר ולא שכח דבר". שארל העשירי החל במדיניות קיצונית – החזיר את השליטה במערכת החינוך אל הכנסייה, והחל בחלוקת רכוש לגולים מקרב האריסטוקרטיה באירועי השנים האחרונות. בכך הרחיק שארל העשירי את עמוד התווך של התמיכה בו – המעמד הבינוני, שהצעדים פגעו בכיסו, אורחותיו ותפישותיו.
בית בורבון, והריאקציה השמרנית הקיצונית שייצג, לא היו מסוגלים להנהיג את העם הצרפתי בתקופת הקידמה וההתפתחות (הטכנולוגית והקולוניאלית) שייצגה המאה ה-19. הופעת הרכבת, ספינת הקיטור ומכונת האריגה, בישרו על נתיב חדש שהבורבונים לא היו מוכנים, ולא היו יכולים, ללכת בו.
מהפכת יולי 1830.
שארל העשירי לא היה אדם העשוי לקבלת ביקורת פרלמנטרית. כאשר במרץ 1830 הגדילו הבחירות את כוחה של האופוזיציה, פיזר את בית הנבחרים, והקטין ב-75% את רשימת הבוחרים. צעדים אלו (בנוסף לצעדים אחרים שהיו למורת רוחה של הבורגנות, בשנים שקדמו לכך), הביאו המונים לרחובות פריז, ולתחילתה של מהפכת יולי 1830. תחת דגל הטריקולור, שייצג את המהפכה, שלטו המורדים בעיר, לאחר התקוממות שארכה שלושה ימים, המכונים בהיסטוריה הצרפתית "שלושת ימי התהילה", "Les Trois glorieuses" (בין ה-27 ביולי וה-29 ביולי 1830). משראה כי אינו מסוגל להתמודד עם ההתקוממות, הודיע שארל העשירי על פרישה לטובת נכדו, אנרי, רוזן שאמבור, שהיה אז כבן עשר, אך ההמונים לא הסכימו לקבל את הילד כמלכם. שארל ונכדו נמלטו לאנגליה. על אף שלאחר המהפכה שלט בצרפת במשך שמונה עשרה שנים המלך לואי פיליפ שהיה שאר בשרה של שושלת בורבון, היה משטרו של לואי פיליפ (המכונה "המלך האזרח") שונה לחלוטין ממשטר בורבון המסורתי, ולפיכך, עם הימלטותו של שארל העשירי, הסתיים שלטון בית בורבון בצרפת.
הקיסרות השנייה
הקיסרות השנייה (המכונה גם האימפריה הצרפתית השנייה) היא תקופה שלטונית בצרפת שנמשכה בין 1852 ל-1870. פרק זמן זה היווה תקופת ביניים בין תקופת הרפובליקה השנייה ובין תקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
רקע היסטורי.
בפברואר 1848 הודח מלך צרפת לואי פיליפ לאחר התקוממות עממית, ובכך הסתיימה תקופת המונרכיה של יולי. קבוצת פרלמנטרים ואינטלקטואלים הקימה את הרפובליקה השנייה קצרת הימים. בנובמבר אותה השנה הוכרזה חוקה חדשה, שמכוחה נערכו בחירות לנשיאות בתוך חודש ימים. החוקה החדשה הבטיחה לנשיא הנבחר סמכויות ביצוע מרובות.
לואי נפוליאון, אחיינו של הקיסר נפוליאון, אשר חזר מגלות בבריטניה, התמודד בבחירות אלו והבטיח ממשלה חזקה, איחוד בין המעמדות וגדולה לאומית. בבחירות שנערכו ב-10 בדצמבר 1848, זכה לואי נפוליאון ברוב מדהים של 5.5 מיליון מתוך 7.5 מיליון מצביעים. הוא לא הסתפק בסמכויות שנתנה לו החוקה. ב-2 בדצמבר 1851, הכריז על הארכת נשיאותו בעשר שנים נוספות, ולמעשה נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
תאריך זה נבחר בקפידה. היה זה יום השנה להכתרתו של נפוליאון הראשון כקיסר, וכן יום השנה לקרב אוסטרליץ.
הכרזת הקיסרות.
ב-14 בינואר 1852 הכריז לואי נפוליאון על חוקה חדשה אשר כל כולה הייתה מיועדת להעניק סמכויות לראש המדינה. זה יהיה אחראי רק כלפי העם (וזאת מן השפה ולחוץ, שכן לעם לא היה עתה כל כוח להפעיל כלפי הנשיא). הנשיא הוא הממנה את חברי מועצת המדינה, שתפקידם הוא להכין את החוקים, ואת חברי הסנאט, האמור לייצג את העם, מתכנס לשלושה חודשים מדי שנה, וחבריו נבחרים לכל ימי חייהם. החידוש בחוקה היה כי הגוף המחוקק ייבחר על ידי כלל בעלי זכות הבחירה, אך לא תהיה לו כל זכות ליזום חוקים, אלא רק לאשר את החוקים שמביא בפניו ראש המדינה.
הייתה זאת אך הכנה לבאות. ב-2 בדצמבר 1852 אישר העם הצרפתי, במשאל עם, את מתן התואר "קיסר" ומלוא הסמכויות הנלוות לתואר, ללואי נפוליאון, אשר נקרא מעתה "נפוליאון השלישי". בכך באה לקיצה תקופת הרפובליקה השנייה והחלה תקופת הקיסרות השנייה. הייתה זו דיקטטורה ריכוזית, אשר הושלטה על מדינה שמזה למעלה מחצי מאה הייתה בעלת מסורת מהפכנית ודמוקרטית, וקידשה את זכויות האדם ואת הסיסמה "חירות, שוויון, אחווה". קרל מרקס, אשר הביט מן הצד בהתפתחויות אלו כתב על הכתרתו של לואי נפוליאון לקיסר את מאמרו הידוע "השמונה עשר בברימר של לואי נפוליאון", בו העיר כי ההיסטוריה חוזרת על עצמה פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה.
צורת השלטון בקיסרות.
על אף שהמנגנון החוקתי היה כמעט זהה בתקופת הקיסרות השנייה לזה של הקיסרות הראשונה, העקרונות שעמדו מאחורי מנגנון זה היו שונים. נפוליאון השלישי אהב לומר כי תפקיד הקיסרות הוא להדריך את העם לצדק בארץ פנימה, ולשלום תמידי בחוץ. הוא ראה בעצמו את נציג העם ואת נציגו עלי אדמות של הקיסר נפוליאון הראשון, "אשר זינק חמוש מן המהפכה הצרפתית כמינרווה מראשו של יופיטר", על מנת לשמור על הישגיה החברתיים.
עד מהר הוכיח נפוליאון השלישי כי באומרו צדק חברתי אין כוונתו לחירות. הוא פעל בצורה ששמה ללעג את עקרונות מהפכת שנת 1848 אשר הביאו לעלייתו לשלטון מלכתחילה. הוא רוקן מתוכן את כל המוסדות שמכוחן יכולה רפובליקה דמוקרטית לתפקד - את הפרלמנט, את זכות הבחירה הכללית, את העיתונות, את החינוך ואת זכות ההתאגדות. הגוף המחוקק לא הורשה לבחור לעצמו את נשיאו או לקבוע את התקנון שהסדיר את דרכי פעולתו, להציע חוק חדש או תיקון לחוק, להצביע על פרט מפרטי התקציב (שהובא בפניו כמקשה אחת) או אף לתת פומבי לדיוניו. באופן דומה זכות הבחירה הכללית הייתה נתונה להשגחה ולפיקוח. באמצעות שינויים מחוכמים במחוזות הבחירה פוצלו הקולות הליברלים בין מחוזות בחירה כפריים ומרוחקים, ולא ניתן להם ביטוי. העיתונות הייתה תחת מעקב וצנזורה, והעיתונאים נאלצו להפקיד כופר להתנהגותם הטובה.