ב-17 במרץ 1943, לאחר שהניסיון לגרש את יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה כשל, החתים דימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי 43 חברי פרלמנט מסיעת הרוב ובכללם ראשי הממשלה לשעבר אלכסנדר צאנקוב וגאורגי קיוסאיבנוב, על מכתב שבו פנה לראש הממשלה בוגדאן פילוב. במכתבו ציין פשב, שאין לפעולות נגד היהודים בגבולות "בולגריה הישנה" כל יסוד חוקי, גירושם יטיל על הממלכה אות קלון ויקשה על מדיניותה העתידית. פשב לא פנה לראשי האופוזיציה בעניין כדי לא ליצור מראית עין של חתרנות וסטאינוב כתב לו שאם חתימתו על המכתב תועיל, הוא יצרף אותה. בעקבות המכתב הודח פשב מתפקידו במהלך ישיבת פרלמנט סוערת. במהלך הישיבה נאם סטאינוב תוך שהוא מוחה על גירוש יהודי תארקיה ומקדוניה ומברך על אומץ לבם של 43 חברי הפרלמנט שחתמו על מכתבו של פשב.
ב-24 במאי 1943 עם פרסומו של צו הגירוש ליהודי סופיה, נפגשו סטאינוב וניקולה מושאנוב עם ראש הממשלה בוגדאן פילוב ותבעו ממנו לבטל את הגירוש. פילוב סירב. מושאנוב וסטאינוב שלחו מכתב מחאה לארמון המלך, הוא לא זכה למענה והגירוש יצא לפועל.
לאחר שחרור בולגריה.
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה ובמקביל התחוללה בבולגריה הפיכה שהונהגה על ידי חזית המולדת הבולגרית. קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה וסטאינוב - לשר החוץ, וכל החוקים והתקנות שהגבילו את יהודי המדינה בוטלו. עם מינויו, מסר השר סטאינוב הודעה לעיתונות שבה נאמר, שהממשלה משיבה את כל זכויות היהודים, תעניק להם פיצויים, תפעיל מחדש את מערכת החינוך היהודית, תתיר ללמד גם בשפה העברית ותאפשר עלייה לארץ ישראל.
ב-25 בספטמבר הודיעה התנועה הציונית על חידוש פעולתה וכוונתה לכנס ועידה ציונית ראשונה לאחר תום המלחמה. הטיפול במיעוט היהודי הועבר ממשרד החוץ למשרד הפנים שנתון היה לשליטת המפלגה הקומוניסטית והיא פעלה להגבלת פעילות התנועה. ראשי הסוכנות היהודית נפגשו עם סטאינוב בעניין והוא הצהיר שהממשלה תעניק חופש פעילות מלא לתנועה הציונית ולא תערים מגבלות בפני העלייה לארץ ישראל. בדצמבר, אישר סטאינוב למשלחת בת 8 נציגים לצאת לכינוס הקונגרס היהודי העולמי בניו יורק.
בראשית 1945 החל לפעול בבולגריה בית המשפט המיוחד שהוקם לשפיטת מנגנון הממשל הקודם ומשתפי הפעולה עם גרמניה הנאצית. סטאינוב היה מבין העדים שהוזמנו והגיעו להעיד בפני בית המשפט.
קדושה (יהדות)
פטקו סטויאנוב
הרילוס מקרתגו
הרילוס מקרתגו (ביוונית: Ἥριλλος), היה פילוסוף יווני מהמאה ה-3 לפנה"ס.
חייו.
על אף שאין ביוגרפיה של הרילוס, ידוע כי היה בן תקופתו של כריסיפוס מסולי ולמד אצל זנון מקיטיון בשנים 263-262 לפנה"ס. משוער שנולד בין 285 לבין 280 לפנה"ס. מקור הידוע אודותיו הוא בדיוגנס לארטיוס שכתב כי הרילוס נולד בקרתגו, אולם יש סברה שנולד בכלקדון שהייתה עיר נמל יוונית באסיה הקטנה. כנראה שמשפחתו עברה להתגורר באתונה ושם הפך לתלמידו של זנון מקיטיון, מייסד האסכולה הסטואית. דיוגנס לארטיוס מספר כי להרילוס היו מספר מאהבים וכי זנון מקיטיון שכנע אותו לגלח את שיער ראשו, וכך הצליח להיפטר מהם.
כתלמידו של זנון מקיטיון הרילוס אימץ לעצמו מספר עקרונות חשובים של האסכולה הסטואית ובהם חלוקת שדה החקירה הפילוסופית ללוגיקה (תורת ההיגיון), לפיזיקה (מדעי הטבע) ולאתיקה (תורת המוסר), וכנראה גם את התורה הסטואית בדבר היקום ואלוהים. אולם, מאוחר יותר הושפע מאלה שדחו את תורתו של מורהו ונמנה עם מתנגדי האסכולה הסטואית, ובהם אריסטו מכיוס ובפרק זמן מסוים גם כריסיפוס.
הרילוס כתב שנים עשר ספרים ומספר לא ידוע של דיאלוגים, אך מכולם לא שרד דבר. ואולם אנו יודעים כי הרילוס גרס כי שני דברים מנחים את האדם: הידע, שהוא הטוב העליון ויצר הקיום המהווה טוב מדרגה משנית. אם כי יצר הקיום משותף לכל היצורים, רק בני אדם נבונים יכולים להגיע אל הטוב העליון שהוא הידע. לכן, מוטל על האדם להציב לעצמו את המטרה לנהל את חייו בהתאם לידע, ולהישמר מן הבערות המוליכה אותו שולל.
הרילוס זכה לביקורת מצד קלאנתס וכריסיפוס ששימשו כראשי האסכולה הסטואית בזה אחר זה. קיקרו תקף את תורת הרילוס וכתב: "על פי הרילוס עלינו לנהל את חיינו בהתאם לשתי מטרות שאינן כרוכות זו בזו, ולכן אף לא אחת מהן יכולה להוות את הטוב העליון." הרילוס טען גם כי לחיי יומיום אין כל ערך מוסרי, וזאת משום שאינם תורמים לטוב העליון, ולכן קיקרו חשב כי תורתו של הרילוס קרובה לזו של אריסטו מכיוס.
בתחילת המסה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12) מישל דה מונטן כתב: "האמת ניתנה להיאמר כי הידע הוא דבר גדול ומועיל עד מאוד, ואלה הבזים לו מעידים על טיפשותם. אולם, אינני מייחס לו חשיבות כה רבה כמו האחרים ובהם הפילוסוף הרילוס שראה בו את הטוב העליון וחשב כי הוא מאפשר לנו להיות חכמים ומרוצים."
איווט ויליאמס
איווט ויניפרד ויליאמס-קורלט (באנגלית: Yvette Winifred Williams-Corlett; 25 באפריל 1929 - 13 באפריל 2019) הייתה אתלטית רב-גונית מניו זילנד, אלופה אולימפית ושיאנית עולם בקפיצה לרוחק. האישה הראשונה מניו זילנד שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה.
ויליאמס נולדה בקאוורשם פרבר של דנידין.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה ויליאמס בשתי מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.90 מטר ומדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 37.96 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ויליאמס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 6.24 מטר, לפני אלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (6.14 מטר) ושירלי קאוולי מבריטניה (5.92 מטר) והייתה קרובה בס"מ אחד לשיא העולם של פאני בלנקרס-קואן מהולנד (6.25 מטר) שניקבע בשנת 1943. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.35 מטר, המנצחת הייתה גלינה זיבינה מברית המועצות שקבעה שיא עולם חדש של 15.28 מטר ובמקום עשירי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.48 מטר המנצחת הייתה נינה רומשקובה-פונומריובה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 51.42 מטר.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה בגיזברן ניו זילנד ב-20 בפברואר 1954 קבעה ויליאמס בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 6.28 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-10 שנים וחצי של בלנקרס-קואן ב-3 ס"מ (6.25 מטר).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה באוגוסט אותה שנה זכתה ויליאמס בשלוש מדליות זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.08 מטר, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.01 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.96 מטר. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 80 מטר משוכות.
לאחר שפרשה מתחריות האתלטיקה שיחקה ויליאמס בנבחרת הכדורסל של ארצה.
רוי ויליאמס, אחיה הצעיר, זכה במדליית זהב בקרב עשר במשחקי חבר העמים שנערכו בקינגסטון ג'מייקה בשנת 1966.
נפטרה ב-13 באפריל 2019.
תרופות אנטי-אפילפטיות
תרופות אנטי-אפילפטיות הן קבוצה מגוונת של תרופות שמשתמשים בהן בטיפול בהתקפים אפילפטיים. כמו כן יש שימוש גובר והולך משתמשים בתרופות אנטי-אפילפטיות בטיפול בהפרעה דו-קוטבית משום שמסתבר שרבות מהן פועלות כמייצבות מצבי רוח. מטרת התרופות נוגדות הפרכוסים היא לדכא את הירי המהיר והמוגזם של נוירונים שהוא הגורם להתחלת התקף. תרופה נוגדת פרכוסים יעילה תמנע את התפשטות ההתקף במוח ותציע הגנה נגד השפעות אקסיטוטוקסיות העלולות לגרום לנזק מוחי. יש מחקרים הקובעים שתרופות נוגדות פרכוסים הן עצמן קשורות ל-IQ נמוך אצל ילדים. אך מחקרים אלה שנויים במחלוקת בהתחשב בסכנה שהתקפים אפילפטיים עלולים להציב בפני ילדים. תרופות נוגדות פרכוסים נקראות, בצורה מדויקת יותר, תרופות אנטי-אפילפטיות ולפעמים מכנים אותן תרופות נוגדות התקפים. בעוד שנוגדות פרכוסים הוא תיאור הולם של תרופות אנטי-אפילפטיות הוא לא מבחין בהבדל בין פרכוסים ואפילפסיה. התקפים לא אפילפטיים הם נפוצים למדי וסוגים אלה של התקפים לא יגיבו לתרופה אנטי-אפילפטית. באפילפסיה השטח בקורטקס הוא רגיש יתר על המידה וניתן לעיתים קרובות לאמת את הפגיעה על ידי EEG. תרופות אנטי-אפילפטיות עוזרות להפחית את הרגישות באזור זה ובכך למנוע התקפים אפילפטיים.
רוב המטרות המולקולריות של התרופות נוגדות הפרכוסים הן תעלות יונים ממותגות מתח בתעלות הנתרן ומרכיבים במערכת ה-GABA כולל קולטני GABAA, מובילי GAT-1 GABA ו-GABA טרנסאמינאז (אנזים). מטרות אחרות כוללות תעלות יונים ממותגות מתח בתעלות הסידן, SVA2A ו-α2δ.
כמה תרופות אנטי-אפילפטיות הראו תוצאות אנטי-אפילפטיות בסוגי אפילפסיה אצל בעלי חיים, כלומר, או שהן מנעו את ההתפתחות הצפויה של האפילפסיה או יכולות לעצור ואף להפוך את התפתחות האפילפסיה.
עם זאת אף תרופה לא הוכיחה שהיא יכולה למנוע אפילפטוגנסיס (התפתחות אפילפסיה אחרי פגיעה, כמו פגיעת ראש) בניסויים בבני אדם.
אישור.
השיטה הרגילה להשיג אישור עבור תרופה היא להראות את היעילות שלה בהשוואה לפלצבו, או שהיא יותר יעילה מאשר תרופה קיימת. במונותרפיה (כשנוטלים רק תרופה אחת) זה נחשב לא אתי לנהל ניסוי בפלצבו על תרופה חדשה בעלת יעילות לא וודאית. זאת משום שאפילפסיה שלא מטפלים בה חושפת את המטופל לסכנה גדולה, אפילו עד מוות. לכן, השימוש, בכמעט כל התרופות האנטי-אפילפטיות החדשות, הוא כתרופה נוספת. חולים שהאפילפסיה שלהם אינה נשלטת על ידי התרופות שלהם (כלומר, הם חסינים לטיפול) נבחרים על מנת לבחון אם הוספת התרופה תוביל לשיפור בתכיפות ההתקפים בהשוואה לפלצבו.