הוא החל לאסוף ממצאים ארכאולוגיים שעלו ברשתות המכמורת של דייגי הקיבוץ והיווה בסיס להקמת המוזיאון הימי הארכאולוגי שייסד לינדר בשנת 1959 בקיבוצו. האוסף הועבר ברבות הימים ל בחיפה. לינדר החל להתעמק בארכאולוגיה ימית ובשנת 1961 יזם יחד עם אבנר רבן את הקמת 'האגודה למחקר תת-ימי בישראל'.
אחת החפירות החשובות אותן ניהל לינדר הייתה חפירת הספינה העתיקה ממעגן מיכאל שהתגלתה באקראי בשנת 1985. הספינה מתוארכת לסוף המאה ה-5 לפנה"ס. המחקר על הספינה שהתנהל במסגרת המכון ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, הוסיף ידע רב להבנת התפתחות תהליכי הבנייה של ספינות עתיקות.
לינדר היה מרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ומרצה אורח בטכניון.
לינדר זכה לפרסים שונים בארץ ובעולם. ביניהם פרס החברה הארכאולוגית הימית באנגליה, פרס הוועידה הבינלאומית למורשת תרבות ימית בים התיכון בסיציליה, פרס 'קלשון הזהב' של האקדמיה האיטלקית לפעילות תת-ימית, פרס פרשיה שימל לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא מטעם מוזיאון ישראל וכן הוא היה לחבר כבוד של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
אלישע לינדר נפטר בשנת 2009, ונקבר בבבית העלמין שבקיבוצו מעגן מיכאל .
Amazon
ליב אולמן
לִיב יוהַאנֶה אוּלמן (בנורווגית: Liv Johanne Ullmann; נולדה ב-16 בדצמבר 1938) היא שחקנית ובמאית קולנוע נורווגית, הידועה בעיקר כאחת מהשראותיו הגדולות של אינגמר ברגמן.
ביוגרפיה.
אולמן נולדה בטוקיו שביפן, להורים נורווגים מרקע נוצרי. הם התגוררו שם בעקבות עבודתו של אביה, מהנדס תעופה. היא גדלה בעיר טרונדהיים שבנורווגיה. במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתה עברה לקנדה, עקב עבודתו של אביה בבסיס חיל האוויר הנורווגי בקנדה. סבה נשלח למחנה הריכוז דכאו בגלל שסייע ליהודים להימלט מהעיירה הנורווגית שבה התגורר, והוא מת במחנה.
קריירה.
משחק ובימוי.
לאחר מספר תפקידים מבטיחים בתיאטרון ובקולנוע בנורווגיה היא הגיעה לשוודיה, שם קיבלה תפקיד ראשי ב"פרסונה", סרטו של ברגמן (1966), ומאז נשארה בארץ זו והייתה לאחת מ"שחקניות הבית" של הבמאי המוערך. בהמשך שיחקה בסרט האימה הפסיכולוגי "שעת הזאבים" (1968), ושלוש שנים אחר כך בסרט הדרמה של יאן טרוּל, "המהגרים". העובדה שאולמן התקבלה כה בקלות לתפקיד קריסטינה בת-סמולנד, העידה על ההערכה הרבה לה זכתה השחקנית הנורווגית מצד השוודים. סרט זה, ועוד יותר ממנו סדרת הטלוויזיה "תמונות מחיי נישואין" (1973), בתפקיד מריאנה לצד ארלנד יוספסון, סללו את דרכה לקריירה בארצות הברית. גם שם, בברודוויי ובקולנוע, קיבלה אולמן לעיתים קרובות את דמות השוודית. היא התפתחה שם גם בשטחים אחרים, למשל כשנעשתה לשגרירה של יוניצ"ף, ועבדה כבמאית סרטים. ככזו, אף שבה לנורווגיה מולדתה על מנת להפיק את הדרמה מועמדת-האוסקר "כריסטין בת לברנס" (1995), על פי הרומן בשם זה מאת סיגריד אונדסט. היא שבה גם לברגמן, הן כבמאית ("וידויים אישיים", 1996) והן כשחקנית ("סרבנד", 2003).
בשנת 2014 ביימה וכתבה באופן עצמאי את הסרט "העלמה יוליה" בכיכובה של ג'סיקה צ'סטיין. הסרט מבוסס על המחזה באותו שם שכתב יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
בשנת 1972 שיחקה אולמן בתפקיד הראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה".
עבור תפקידה ב"המהגרים" זכתה אולמן בפרס גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר לשנת 1972 והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. כמו כן היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר עבור משחקה ב"פנים מול פנים" של ברגמן משנת 1976, כדוקטור יני איסאקסון. ב-1977 שיחקה בסרט המלחמה "גשר אחד רחוק מדי". היא הייתה מועמדת לפרס דקל הזהב על "חסרי אמונה" שבבימויה (1999), ולפרס הקולנוע של האקדמיה הבריטית לשחקנית הראשית הטובה ביותר על "תמונות מחיי נישואין" ועל "פנים מול פנים".
כתיבה ספרותית.
במקביל להצלחתה הקולנועית, פרסמה אולמן שני ספרים אוטוביוגרפיים חושפניים, הכתובים בשפה עשירה ומענגת. ספרה הראשון נקרא "להשתנות", ובו היא פורסת יומן חיים אינטימי של אומנית, אישה ואם. ואף חושפת את יחסיה הסבוכים עם הבמאי שלה אינגמר ברגמן. בספרה השני "לבחור", היא מוסיפה להיחשף ומספרת על יחסיה עם בתה המתבגרת, המחזירה אותה אל ילדותה ונעוריה. פרק מיוחד בספר, הוא רשמי מסעותיה בשליחות ארגון האומות המאוחדות להגיש סעד לילדים מיוסרים ברחבי העולם. הספרים תורגמו לעברית ויצאו בהוצאת ספרית פועלים.
חיים אישיים.
אולמן, גרושה פעמיים, מתגוררת במיאמי שבפלורידה. בתה, הסופרת לין אולמן, נולדה ב-1966 מיחסיה מחוץ לנישואים עם הקולנוען השוודי אינגמר ברגמן.
בשנת 1987, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
פייזלי (פירושונים)
קזינו בת גלים
קזינו בת גלים הוא מבנה בשכונת בת גלים בחיפה (בקצה רציף אהרון רוזנפלד), ששימש לפעילויות קהילה ופנאי משנות ה־30 של המאה ה־20, אך נהרס לאחר שנים, וכיום ניצב במקומו שלד בטון. חרף שמו, לא שימש המקום מעולם כקזינו.
היסטוריה.
ב־1932 הכריז הוועד לפיתוח בת גלים על מכרז לפתיחת הקזינו בחוף הים בשכונה. במכרז זכו פסח בונשטיין, מראשוני המתיישבים בשכונה ויליד זכרון יעקב, דוד ביגר ואדם ששמו טייכר; אך השניים האחרונים פרשו במהרה מן השותפות. מלאכת התכנון הופקדה בידיו של אלפרד גולדברגר (Goldberger). הקזינו היה חלק ממכלול שלם שכלל מסעדה, אולם נשפים, בריכת שחייה אולימפית וחוף ים מוסדר. רישיון בנייה ניתן במאי 1934.
תכנון המבנה היה חדשני לתקופתו, וכלל עמודים שהוקמו בתוך הים. חלק מרצפת המבנה היה עשוי זכוכית, שייבא קרוב משפחתו של בונשטיין אהרון רוזנפלד, שדרכה היה ניתן להבחין בגלי הים המכים בחוף מתחתיה. קומת הקרקע שימשה מלתחה לאורחי המסעדה וחדרי עזר לבריכה.
בקומה הראשונה הייתה רחבת האירועים והריקודים. בקומה השנייה הייתה מעין מרפסת שבה ישבו הסועדים ויכלו לצפות ממנה ברחבת הריקודים, וכן מרפסת שצפתה אל הים הפתוח. הקומה השלישית הייתה גג מרוצף ושימשה לאירועים.
בשנות המנדט הבריטי ניהל את המקום ראובן בונשטיין, בנו של פסח בונשטיין. המקום אירח אומנים רבים מן הארץ ומחו"ל (כג'וזפין בייקר) ושימש כמוקד משיכה לצמרת האדמיניסטרטיבית של המנדט הבריטי בחיפה. ככזה הוא משך אליו גם אנשי מחתרת רבים, שבאו לתהות על פעולותיהם של הבריטים.
בן אחר של בונשטיין, נחום, ניהל עם הנרי מרגוליס, אשר נכנס כשותף בתחילת שנות ה־40, את הבריכה הצמודה. הבריכה שימשה כבריכה אולימפית מאז המכביה השנייה.
האולם המשיך לפעול גם לאחר קום מדינת ישראל ואירח אירועים שונים. כמה שנים לאחר קום המדינה הושכר המבנה למשפחת לקס, שהפכה אותו לבית קולנוע ולאולם אירועים. ואולם כמה שנים אחר כך עלו היחסים בין הבעלים למשפחת לקס על שרטון והם נסתיימו בהליכים משפטיים. בשנת 1961 הציעו הבעלים לשפץ את המקום ולהפעילו אם תפטור אותם העירייה ממיסים למשך שנים ספורות, אבל העירייה סירבה.
ב־1968 רכשה את הקזינו מועצת פועלי חיפה, ובשנות ה־70 הוא נזנח. בתחילת שנות ה־90 קנה את המבנה סם שטרית ממִנהל מקרקעי ישראל, והוא תוכנן כמכלול של אולמות אירועים ושמחות. המבנה נהרס במהלך שיקומו, ובמקומו נבנה שלד בטון – דומה למבנה המקורי אך לא זהה מבחינת החלוקה הפנימית. תוכנית זו נכשלה והמבנה נשאר זנוח במצבו הלא־גמור. ב־2004 תכננו להפוך את המבנה למלון בוטיק, בתמורה להפשרת השטח של מלון שולמית באחוזה למתחם דירות. ב־2011 קנה את המבנה גיל דנקנר מקבוצת דור כימיקלים. בספטמבר 2018 פורסם שאוניברסיטת חיפה נמצאת במשא ומתן עם דנקנר על רכישת המבנה, ושהמחיר המבוקש הוא 28 מיליון ש"ח.
בית עיריית פריז
בית עיריית פריז (בצרפתית: Hôtel de ville de Paris, "אוטל דה ויל דה פארי") נמצא ברובע הרביעי של פריז ומהווה את משכנה של עיריית פריז מאז 1357.
במאה ה-13 שכנה המינהלה האזרחית של פריז ב"סלון הבורגנים" שבקרבת השאטלה, ובראשית המאה ה-14 עברה לגבעת סנט-ז'נבייב שבגדה השמאלית. אטיין מרסל, "ראש הסוחרים" של פריז ("prévôt des marchands"; מי שעמד בראש סוחרי פריז תחת השלטון הישן ותפקד כ"ראש עיר" בפועל), רכש את "בית העמודים" שבגדה הימנית בחודש יולי 1357, ואליו הועבר מרכזם של המוסדות המוניציפליים של העיר. תחת מבנה זה הוקם במאה ה-16 היכל שתוכנן, לבקשת המלך פרנסואה הראשון, בידי האדריכל האיטלקי דומניקו דה קורטונה, שגם השתתף בתכנון טירת שמבור; והצרפתי פייר שמביז', שמזוהה בין היתר עם טירת פונטנבלו ועם קתדרלת סנליס. בניית אוטל-דה-ויל נמשכה מ-1533 ועד 1628, ובין 1836 ו-1850 נוספו לו גימורים ותוספות תוך שימורה של החזית הרנסאנסית.
בימי הקומונה הפריזאית של 1871 נשרף הבניין, ונשרפו גם ארכיונים, הספרייה העירונית ואוספי-התעודות החשובים. המבנה הוקם מחדש בין 1874 ל-1882, לפי תוכנית של האדריכלים תאודור בּאלוּ ואדוּאָר דֶפֶּרְת. החזית, בסגנון נאו-רנסאנס, ניסתה להתחקות אחר זו של הבניין שנשרף. הכיכר בחזיתו המערבית של הבניין, שב-1803 נקראה כיכר העירייה, הפכה למרחב להולכי רגל בשנת 1982. לאורך ההיסטוריה היה מקום זה מוקד להתקהלויות של מתקוממים, מפגינים ומורדים.
המבנה מתאפיין בחלונות ביפוריים ונישות מפוסלות רבות, ובחלליו הפנימיים שטיחי קיר, רהיטים מעוטרים ופרסקו. החזית העיקרית מעוטרת בדמויות רבות שמציינות את פריז - בהן אמנים, מדענים, פוליטיקאים ותעשיינים. בחצר הפנימית, שני פסלי ברונזה מסמלים האחד את האמנות והאחר את המדע, מעשה ידיהם של לורן מרקסט וז'ול בלנשאר בהתאמה.
גם כיום, בהיותו אתר של כוח ויוקרה, שבו יושבת מועצת פריז ובו מתקבלים אורחיהם של ראשי העיר, מוקדש חלק מחלליו של בית העירייה לתערוכות.
את אזור בית העירייה משרתת תחנת המטרו "Hôtel de Ville".