קלודואלדו תפקד בקביעות כקשר אחורי, ושיחק במשך מרבית הקריירה שלו בסנטוס. הוא נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בעמדתו בכל הזמנים, בזכות זריזות ואנרגיה יוצאות דופן. במהלך 14 השנים ששיחק בסנטוס, בין 1966 ל-1980, סייע קלודואלדו לקבוצה לזכות באליפות סאו פאולו חמש פעמים, בטורניר רוברטו גומס פדרוזה (האליפות הלאומית של ברזיל דאז) ב-1968, ובסופר קאפ האלופות הבין-יבשתי באותה שנה.
קלודואלדו שיחק לראשונה במדי נבחרת ברזיל בכדורגל ב-1969. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1970, יחד עם מספר מחבריו לקבוצה בסנטוס (פלה, קרלוס אלברטו, אדו וז'ואל קמרגו), והיה חלק מהנבחרת שנחשבת לאחת מהגדולות בכל הזמנים. בשלב חצי הגמר נגד הבקיע קלודואלדו שער שהשווה את התוצאה ל-1:1 לאחר מסירה שקיבל מטוסטאו, בדרך לניצחון 1:3 בסיום. היה זה שערו היחיד במדי הנבחרת. הוא זכה עם ברזיל בטורניר לאחר ניצחון 1:4 על במשחק הגמר. במהלך המשחק איבוד כדור שלו הוביל לשער שהבקיעו האיטלקים, אך מאוחר יותר החל את המהלך בו הבקיעה ברזיל את השער הרביעי. הוא הפגין יכולת גבוהה כשחמק מארבעה שחקנים איטלקים, ובכך פתח שרשרת מסירות שהסתיימה בבעיטה של קרלוס אלברטו לתוך הרשת.
קלודואלדו נכלל בסגל נבחרת ברזיל גם בגביע העולם 1974, אך נעדר ממנו עקב פציעה.
תום הקריירה.
בסביבות שנת 1976 החל קלודואלדו לסבול מבעיות בברכיו, שקיצרו את הקריירה שלו. ב-1978, בהיותו בן 29, עבר ניתוח בברך ללא הצלחה. למרות הפציעות הוא המשיך לשחק בסנטוס עד 1980, ולאחר מכן עבר לקבוצת טמפה ביי ראודיס האמריקאית. בשנת 1981 חזר לברזיל ושיחק בקבוצת נסיונאל ממנאוס שבמדינת אמזונאס, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
לאחר פרישתו, מילא קלודואלדו מספר תפקידים ניהוליים במועדון סנטוס ועבד גם כסוכן נדל"ן.
קלודואלדו נשוי ואב לשניים.
תארים.
נבחרת ברזיל
סנטוס
האימפריה הע'זנווית
אילנרמון
שאהר-י סאבז
שאהריסאבז
פביה
אוניברסיטת פביה
פוויה
הקוזק הנגזל
זעקת הקוזאק הנגזל
זעקת הקוזק הנגזל
אידה באואר
קראסנודאר
נויעך לוריע
נח לוריע
מיכל בירן (היסטוריונית)
מיכל בירן (נולדה ב- 1965) היא היסטוריונית ישראלית המתמחה בחקר מרכז אסיה ויחסיה עם סין, בדגש על תקופת האימפריה המונגולית. בירן היא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים וחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה.
בירן נולדה בירושלים בשם מיכל פומפיאן. את תאריה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיה שהתה שנה בסין ושנה באוניברסיטת הרווארד. למדה לתואר ראשון בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון ובחוג ללימודי מזרח אסיה, (1986-89) ; למדה לתואר שני בתוכנית אישית (לימודי מרכז אסיה -1989–1993) במהלכו למדה שנה באוניברסיטת שאנדונג בסין (1991-2). עבודת הגמר שלה לתואר מוסמך נערכה בהדרכתם של הפרופסורים דוד איילון וראובן עמיתי, והתמקדה ב "קאידו ח'אן (1301-1236)" (ראו להלן). היא המשיכה לתואר שלישי בחוג ללימודי האסלאם והמזה"ת, במהלכו למדה שנה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1996-1995). נושא הדוקטורט, אותו סיימה בשנת 2000, היה: "סין, הנוודים והאסלאם: שושלת הקרא-ח'תאי (הליאו המערבית), 1218-1124", והוא נכתב בהדרכתם של הפרופסורים מיכאל זנד מהאוניברסיטה העברית ואליזבט אנדיקוט ממידלבורי קולג' בארצות הברית.
בירן שהתה כעמיתה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בשנת 2000, שם ארגנה עם ראובן עמיתי קבוצת מחקר על נוודים אירו-אסיאתיים בין סין למזה"ת, ושהתה כעמיתה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון בשנים 2002 -2001. היא מונתה למרצה באוניברסיטה העברית ב-2002, ולפרופסור חבר ב-2006. בשנים 2009–2012 שימשה כראש התוכנית לדוקטורנטים מצטיינים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית. בשנת 2014 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, ובאותה שנה גם התקבלה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מיכל בירן היא אמא ליותם ולאיתמר.
מחקריה.
מיכל בירן עוסקת בהיסטוריה של מרכז אסיה ושל הערבה האירו אסייתית, בתקופה הפרה מודרנית; ביחסים בין העמים הנוודים שישבו באזורים אלו (ממנצ'וריה עד הונגריה), ליושבי הקבע שסביבם; ובקשרים שבין התרבויות הממוקמות בקצוות הערבה, בעיקר בין סין לעולם האסלאם. יחודו של מחקרה הוא השימוש הן במקורות מוסלמים (בערבית ובפרסית) והן במקורות סיניים לחקר אזור מורכב זה. עובדה זו, לצד שימוש במקורות ארכאולוגיים (רובם ברוסית) ואחרים, מאפשרת לה להציג תמונה מלאה יחסית של העמים הנוודים שחיו באזור זה ולתת להם את המקום הראוי להם בהיסטוריה. בירן עוסקת בעיקר בהיסטוריה פוליטית ותרבותית ובמגעים בין תרבותיים ומתעניינת בין היתר בנושאים של המרת דת, זיכרון היסטורי, תרבות פוליטית, הגירות, שינויים אתניים ושינויי זהות. עיקר מחקרה עוסק בח'יתאנים ובמונגולים.
ח'יתאנים וקרא ח'תאי : סין, נוודים ועולם האסלאם.
עבודת הדוקטורט של בירן, שעובדה לספר שיצא ב-2005 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', עסקה בשושלת הקרא ח'תאי או הליאו המערבית, השושלת המרכז אסייתית היחידה הנחשבת לשושלת סינית לגיטימית בעיני ההיסטוריוגרפיה הסינית, וזאת למרות שלא שלטה בשום חלק של סין גופא. השושלת שלטה במרכז אסיה (ממזרח סינג'יאנג ועד נהר האוקסוס) בתקופה שקדמה לעלייתו של ג'ינגיס חאן והייתה אחת הדוגמאות הראשונות לשלטון לא מוסלמי על אוכלוסייה מוסלמית ברובה. הח'יתאנים, עם מנצ'ורי במקור ששלט במנצ'וריה, מונגוליה וחלקים מצפון סין במשך למעלה ממאתיים שנה (906–1125) הגיעו למרכז אסיה כפליטים, לאחר שנכבשו על ידי נתיניהם לשעבר הג'ורצנים. אך תוך כמה עשורים הצליחו להקים אימפריה רחבת ידיים שהכניעה את רוב השליטים המוסלמים במרכז אסיה. מחקרה של בירן שחזר את ההיסטוריה הפוליטית של הקרא ח'תאי (שהייתה מפוזרת בין מקורות רבים ושונים בעיקר בסינית, ערבית, פרסית ורוסית) ואחר כך דן באספקטים תרבותיים ומוסדיים של השושלת, תוך התייחסות לנושאים כמו מנהל, צבא, דת ומגדר בהיסטוריה של הקרא ח'תאי; לדימוי של סין במרכז אסיה המוסלמית דאז; ולצד ניסיון להסביר מדוע, בניגוד לשושלות נומדיות אחרות שהגיעו לעולם האסלאם במהלך השנים, הקרא ח'תאי לא אימצו את דת האסלאם. לדברי בירן, המסורת הסינית שהביאו איתם הח'יתאנים מסין, סיפקה להם את אותם הדברים ששושלות נומדיות אחרות מצאו בדת האסלאם: זהות קולקטיבית משותפת, אמצעים לניהול מדינה ולגיטימציה.
הספר, המחקר הראשון בשפה מערבית שהתמקד בשושלת חשובה זו, זכה בתואר Outstanding Academic Title של המגזין Choice לשנת 2006.
בירן עסקה גם בשושלות המוסלמיות שהיו כפופות לקרא ח'תאי, בעיקר הקראח'אנים, וביחסי שושלת הליאו בסין עם עולם האסלאם (מאות 10 - 12).
פרויקט גדול שלה עוסק בפזורה הח'יתאנית תחת הכבוש המונגולי ואחריו (מאות 13 - 16 בניסיון להבין את התהליכים באמצעותם הביאו המונגולים להעלמות הח'יתאנים כעם הן על ידי טמיעתם בסין ובאיראן (בשתיהן ניסו להקים מדינות משלהם תחת המונגולים) והן עי הפיכתם לשבטים או קלאנים בתוך עמי מרכז אסיה שהופיעו אחרי הכיבוש המונגולי דוגמת האוזבכים או הקאזאחים.
המונגולים במרכז אסיה: קאידו ובית צ'אגתאי.
בירן היא מההיסטוריונים הבודדים במערב (ובעולם) העוסקים בהיסטוריה של המדינה המונגולית במרכז אסיה, מדינה המתועדת הרבה פחות משכנותיה באיראן בסין ואפילו ברוסיה. ספרה הראשון, עיבוד של עבודת המאסטר שלה שיצא לאור ב-1997, עסק בקאידו, שהיה נינו של צ'ינג'יס ח'אן ונכדו של אוגדיי. יורשו, שצאצאיו נושלו מנחלתם עקב מאבקי הירושה המונגולים, על ידי בית טולוי, אביהם של השליטים המונגולים בסין ובאיראן. רוב המקורות מהתקופה המונגולית נכתבו במדינות הטולוייות ולפיכך הציגו את קאידו כמורד וכאנטי-קאאן, ששאף להכפיף את האימפריה כולה לשלטונו. שילוב מקורות מקצוות האימפריה ומקורות חיצוניים (בערבית, ארמנית, ובתיאורי נוסעים אירופאיים) מאפשר להציג את מטרתו של קאידו – ניסיון לשקם את נחלת אוגדי שנבלעה על ידי הטולויים; לתת לו את האשראי לו הוא ראוי כמיסד המדינה המונגולית העצמאית במרכז אסיה ולעמוד על טיבה של מדינה זו- הן מבחינת יחסי החוץ שלה ובעיקר מבחינת ארגונה הפנימי.
בשנים האחרונות עסקה בירן גם באספקטים שונים בהיסטוריה של בית צ'אגטאי, צאצאי בנו השני של צ'ינג'יס ח'אן שירשו את קאידו כמנהיגי המדינה המונגולית במרכז אסיה. היא כתבה גם את הפרק על בית אוגדי וצ'אגתאי ב- Cambridge History of Inner Asia, vol.2: The Chinggisid Age5
ועכשיו (2011) מתכננת לכתוב היסטוריה מקיפה של הח'אנות של צ'אגתאי.
צ'ינג'יס ח'אן.
ספרה זה של בירן יצא באוקספורד בשנת 2007 במסגרת הסדרה שעורכת פרופסור פטרישה קרון, על דמויות מפתח בעולם האסלאם (The Makers of the Muslim World). צ'ינג'יס ח'אן אמנם לא היה מוסלמי, אך הוא ויורשיו השפיעו בצורה מכרעת על עולם האסלאם, לא רק כמחריביו אלא גם כמי שתרמו לפריחה תרבותית ואומנותית, למסחר פורח ולהרחבת האופקים האינטלקטואליים; להתפשטות אדירה של דת האסלאם לערבה האירו אסייתית ומעבר לה (סין הודו, דרום מזרח אסיה) ולהופעתם של תפיסות לגיטימציה וחוק חדשות, שבמרכז אסיה היו בעלות תוקף עד המאה השמונה עשרה, ולהופעתם של עמים מוסלמים חדשים (דוגמת האוזבכים והקאזאחים). הספר סוקר את חייו של צ'ינג'יס ח'אן, את הסיבות להצלחתו ואת מקומה של הפלישה לעולם האסלאם בביסוס שלטונו והלגיטימציה שלו. עוד סוקר הספר את מורשת המונגולים בעולם האסלאם, ואת דימויו המשתנה של צ'ינגיס, במאות ה-13 - 21 הן בעולם האסלאם והן באזורים האחרים עליהם השפיע: מונגוליה, סין, רוסיה והמערב.