חכמי התוספות חלוקים על הרמב"ם, והם סבורים של "יכול לנתקו" אין כל משמעות הלכתית. על פי זה הם פוסקים הלכה כזו: אדם הקונה חפץ בקניין משיכה, ומכניס אותו לרשותו, ואדם אחר אוחז בחפץ בצורה שהוא יכול לנתקו, אין אחיזת האחר מפריעה לקניינו של האדם הקונה את החפץ, שכן כשם ש"יכול לנתקו", אינה מחשיבה את החפץ ברשותו של האוחז, כך היא לא יכולה להפריע לאדם אחר לקנות את החפץ.
במקום אחר פוסקת הגמרא, כי אדם הנותן לאשתו גט, ולאחר שנתן את הגט בידה לשם גירושין, הוא אוחז עדיין את הגט בצורה שהוא יכול לנתקו מידה, היא לא מגורשת, שכן על הגט להיות - כלומר ספר ומסמך הכורת אותה ממנו לחלוטין, ואם היא עדיין קשורה אליו בשעת נתינת הגט, אין הגט נחשב ל"ספר כריתות".
מלכים עושי כלום
בוקלריוס
בוקלאריוס
בוקלאריוס (בלטינית: Bucellarius ובריבוי Bucellarii, ביוונית: Βουκελλάριοι) היו קבוצות של חיילים בקיסרות הרומית ובאימפריה הביזנטית בראשית ימי הביניים, אשר שימשו כמשמר או שומרי ראש של נכבדים.
יחידות אלו לא מומנו על ידי המדינה אלא על ידי גנרלים, דומיסטיקים, מושלים או בעלי מעמד גבוה אחרים והיו בני משק ביתם. אדונים בעלי השפעה אלו ציידו את חייליהם בכלי נשק וסוסים ודאגו להאכילם ולשלם את משכורתם. יחידות אלו היו בעיקרן יחידות קטנות, אולם במהלך מלחמות אזרחים או בתקופות אנרכיה, היו יכולות לגדול לסדר כוח של אלפי לוחמים. בדרך כלל היו צבאות פרטיים אלו מצוידים טוב יותר, מאומנים טוב יותר ובעלי מוטיבציה גבוהה יותר מאשר הצבאות הסדירים של אותה תקופה. החיילים ביחידות אלו היו אנשים חופשיים (בני חורין) שהצטרפו לצבאו של רם המעלה מרצונם החופשי.
במהלך המאה ה-6, במהלך המלחמות שנלחם עבור יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית העסיק בליסאריוס קרוב ל-7,000 לוחמי בוקלארי. באותה תקופה הבוקלארי שולבו בתוך הצבא הרומי כך שהמונח בוקלארי שימש ללא אבחנה לתיאור חיל פרשים, בין אם היה זה חיל פרשים פרטי ובין אם היה זה חיל פרשים של הצבא הסדיר.
במקביל לבוקלארים, היה אצל הגרמאנים מעמד בני לוויה שנקראו גפולג (Gefolge) או גפולגשפט (Gefolgschaft), בני הלוויה של הנסיך (Fürst). מעמדם היה תלוי במעמדו של המלך או הנסיך לו שימשו בני לוויה, בקרב היו נוהגים להקריב חייהם במטרה להגן על הנסיך. על פי טקיטוס בספרו גרמאניה, הבושה הגדולה ביותר שיכלה להיות לבן לוויה כזה הייתה השארותו בחיים לאחר מות המלך.
אצל הפרנקים היה מושג הקומיטטס מקביל למושג הבוקלאריוס או הגפולגשפט במובן צבאו הפרטי של אדם נעלה.
בדומה לכך, האנטרוסטיונס (לטינית: Antrustiones) היו חברי המשמר האישי של המלכים המרובינגים. אלו היו אנשים חופשיים, צעירים נושאי נשק, בדרך כלל בני אריסטוקרטיה, שהיוו בני לוויה ומשמר אישי של המלך, סעדו על שולחנו והיו מוגנים על ידי סעיפים מיוחדים בחוק הסאלי.
במאה ה-8, כאשר האימפריה הביזנטית פוצלה על פי שיטת ה"תימות" הצבאית (Theme system), אחת מהתמות הייתה בוקלריה באזור פפלגוניה, גלטיה ופריגיה ובירתה הייתה אנקרה. היא נקראה כך על שם הגותים תושביה, שהיו ידועים כבוקלאריאי.
באפוס "ביאוולף" מתואר המנהיג הטוב כמי שמעניק מתנות לנאמניו, ובתמורה הם באים לעזרתו ברצון כאשר הם נדרשים לכך (שורות 20-25) ומכאן שמערכת יחסים דומה הייתה קיימת גם אצל הגותים בסקנדינביה, טרם הנדידה לאירופה.
במהלך ימי הביניים הפכו הבוקלאריוס לפָּמַלִיָה ובמרחב הסלבי לדרוזינה.
בוקלרי
בוקלארי
בוצ'לרי
בוצ'לארי
Beady Eye
Beady Eye ("עין דמוית חרוז") הייתה להקת רוק אנגלית שהוקמה ב-2009 על ידי ליאם גלאגר והורכבה מכל חברי להקת אואזיס מלבד אחיו של ליאם, נואל.
ב-25 באוקטובר 2014 הכריז ליאם גלאגר בטוויטר שהלהקה התפרקה.
היסטוריה.
הקמת הלהקה.
ב-28 באוגוסט 2009, להקת אואזיס אמורה הייתה להופיע בפריז, צרפת. דקות לפני ההופעה, עזב נואל את המקום לאחר ריב עם אחיו הצעיר, ליאם. כתוצאה מכך הלהקה ביטלה את הופעתה, ואת שלוש ההופעות הבאות שהיו מתוכננות לה. מאוחר יותר באותו יום, פרסם נואל את ההודעה הבאה באתר הלהקה:
מעריצי הלהקה עוד קיוו שנואל יחזור בו, מאחר שריבים בין האחים היו עניין שכיח בלהקה, אך הודעה זו סימנה למעשה את פירוקה של אואזיס ואת הקמתה של Beady Eye על ידי חבריה הלהקה הנותרים ובראשם ליאם.
חברי הלהקה התלבטו רבות בקשר לשמה של הלהקה החדשה, כשלבסוף הגה ליאם את השם Beady Eye שהיה מקובל על שאר החברים. מיד לאחר בחירת שמה, הלהקה הקימה אתר אינטרנט ובו תמונה של חברי הלהקה בזמן עבודתם על חומרים לאלבום.
Different Gear, Still Speeding.
להקת Beady Eye התחילה לעבוד רשמית על האלבום בנובמבר 2009, וב-15 בינואר 2010 פרסמה הלהקה את שירה הראשון, "Bring The Light", אשר נכתב בשיתוף כל חברי הלהקה ושוחרר להורדה בחינם.
לאחר מכן, חשפה הלהקה את שם האלבום החדש - Different Gear, Still Speeding ("הילוך אחר, עדיין מאיצה"), המרמז על עזיבתו של נואל את הלהקה. והודיעה שישוחרר ב-28 בפברואר. לפני הוצאת האלבום לאור, הלהקה הוציאה עוד שני סינגלים - "Four Letter Word", שיצא כקידום לאלבום, ו-"The Roller", שבמקור היה אמור להיות באלבום "Heathen Chemistry" של אואזיס אך לא נכלל בו בסוף. הסינגל, שייצא באופן רשמי ב-11 בינואר, כבר הועלה לYouTube על ידי ערוץ הלהקה ב-6 בינואר, ווידאו קליפ לשיר הועלה 4 ימים לאחר מכן. ב-3 במרץ 2011 קיימה הלהקה את הופעתה הראשונה בגלאזגו, סקוטלנד.
ברונהילדה
ברונכילדיס
בייבי
בייבי (Baby) היא מילה באנגלית שמשמעותה תינוק, ומשמשת גם ככינוי חיבה או אהבה.
סוסנה ביר
סוזנה ביר (בדנית: Susanne Bier; נולדה ב-15 באפריל 1960 בקופנהגן) היא במאית קולנוע, תסריטאית ומפיקה דנית ממוצא יהודי, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב. סרטה "בעולם טוב יותר" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
ביר נולדה בקופנהגן בירת דנמרק, כבת להורים יהודים. המשפחה של אביה, רודולף סלומון ביר (נולד ב-1930), היגרה מגרמניה לדנמרק בשנת 1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון. משפחת אמה, הֶני לבית יונאס (נולדה ב-1936) היגרה לדנמרק מרוסיה בתחילת המאה ה-20, גם כן עקב רדיפות נגד היהודים. בשנת 1943 שתי המשפחות נמלטו מדנמרק לשוודיה, יחד עם רוב יהודי דנמרק, כדי להינצל מהגירוש למחנות המוות הנאציים. שלוש שנים אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרו לדנמרק. תחת השפעת אירועי השואה, הוריה של סוזנה ביר חינכו את בתם לפי עקרונות של מוסריות וצדק. מאוחר יותר, נושאי הטבע האנושי ושאלות מוסריות העסיקו את הבמאית בסרטיה.
בראיונות לתקשורת כבוגרת, ביר מתארת את עצמה בילדותה כילדה נערית עם קשיים במיומנויות חברתיות, שאהבה לשחק כדורגל עם בנים והעדיפה לקרוא ספרים.
לאחר לימודי תיכון בגימנסיה הקתולית ע"ש נילס סטנסן בקופנהגן (Niels Steensens Gymnasium), נסעה לישראל, שם יש לה קרובים יהודים חרדים בירושלים, כדי להתחבר לשורשיה היהודיים. היא למדה אמנות באקדמיית בצלאל בירושלים, ולאחר מכן עברה לבריטניה ולמדה אדריכלות בבית הספר של האיגוד האדריכלי "Architectural Association School of Architecture" בלונדון. בהמשך עזבה את תחום האדריכלות לטובת לימודי קולנוע. בשנת 1987 סיימה את לימודיה בבית הספר הלאומי לקולנוע של דנמרק בקופנהגן.
קריירה קולנועית.
בתום לימודי הקולנוע הוזמנה ביר לשוודיה ויצרה שם את הסרט "פרויד עוזב את הבית" (1992), שקיבל ביקורות חיוביות. לאחר מכן ביימה את הסרט "עניינים משפחתיים", בו כיכבה השחקנית הדנית הידועה גיטה נרבי; עם זאת, הסרט נחשב לכישלון מסחרי וקיבל ביקורות שליליות מצד המבקרים. פריצת הדרך של ביר התרחשה בשנת 1999 עם סרטה החמישי, "האחד והיחיד", קומדיה רומנטית המתארת שני זוגות נשואים שמתמודדים עם הפיכתם לראשונה להורים. הסרט זכה להצלחה קופתית ודורג במקום השלישי ברשימת הסרטים המצליחים בדנמרק בשנות התשעים.
בשנת 2002 ביימה ביר סרט במסגרת הפרויקט ההיפר-סגפגני של לארס פון טריר, "דוגמה 95". הסרט, "אהבות פתוחות", דן בשני זוגות שחייהם הצטלבו בעקבות תאונת דרכים חמורה. גם יצירה זו זכתה להדים ולהקרנות מסחריות ברחבי עולם, וגם בישראל. הסרט זכה בפרסים במספר פסטיבלים, ביניהם פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו. סרט זה החל שיתוף פעולה פורה עם התסריטאי אנדרס תומאס ג'נסן, שעבד עם ביר מאז על כל סרטיה הדניים. הסרט גם קיבל את התואר "דוגמה #28", שמשמעותו היא שהסרט חולק את הקוד של שבועת הדוגמה, שעיקריה הן נאמנות לקולנוע ריאליסטי (צילום במצלמת כתף, במיקומים שלא הוכנו מבעוד מועד, בתאורה שקיימת במקום הצילום, היצמדות לסיפורים ריאליסטיים, ומעל לכל - chastity, צניעות).
ב-2004 יצא סרטה השמיני "אחים", המתאר סכסוך בין שני אחים בצל המלחמה. סרטה התשיעי של ביר, "אחרי החתונה" (2006), זכה להצלחה והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר האירופי, וכן לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בארצות הברית. הסרט מתאר גבר מבוגר שמנהל בית יתומים בהודו, ומקבל הצעת תמיכה כספית מעשיר דני; כשהוא מגיע לדנמרק כדי לפגוש אותו, ומשתתף בחתונת בתו של העשיר, הוא מבין שיש בהצעה יותר ממה שציפה, והסרט דן בלבטיו המוסריים. הסרט נעשה באופן שמזכיר את סרטי הדוגמה, אך לא נכלל כאחד מהם. ביר הסבירה בראיונות שהיא נסחפה אחר האפשרויות הגלומות בעשייה הקולנועית, ושאם תוכן השיעור שתנועת הדוגמה ניסתה להעביר בנושא העברת הסיפור הקולנועי הופנם, אין צורך באמת לאכוף את כל החוקים.