לאחר המלחמה עבר פרייברג לזמן קצר בלודז', ומשם עבר לגרמניה, שם הצטרף לקבוצת הכשרה שהורכבה מניצולי שואה, שבה הכיר את אשתו לעתיד, שרה. עם קבוצה זו ניסה להעפיל לארץ ישראל בקיץ 1947 באונייה "אקסודוס", שנתפסה על ידי הבריטים ונשלחה בחזרה למחנות העקורים בגרמניה.
ב-1948 עלה לישראל, וביחד עם אנשי קבוצת ההכשרה השתקע בקיבוץ משמרות שבצפון השרון. שם קיבל הכשרה צבאית ונלחם במלחמת העצמאות. לאחר מכן השתקע ברמלה, ושם התגייס לצבא לשירות צבאי סדיר ושירת כחבלן ומפרק מוקשים במסגרת חיל ההנדסה. במהלך שירותו הצבאי נולדו לו שתי בנותיו, רבקה (הקרויה על שם אמו) ויעל. בהמשך עבד כמנהל ייצור במפעל מנועי רמלה, ולאחר מכן עבד במפעל הטורבינות "אורמת" שביבנה.
ב-1961 העיד במשפט אייכמן, וסיפר על זוועות מחנה ההשמדה סוביבור. כעבור ארבע שנים ב-1965, הוזמן להעיד במשפט בעיר האגן בגרמניה, שבו הועמדו לדין קציני אס-אס שפעלו בסוביבור. בשנת 1987 גם במשפט דמיאניוק, והגיש בג"ץ נגד שחרורו בטענה שהוא צריך להישפט גם על פשעיו במחנה סוביבור.
פרייברג היה מרצה מבוקש, והרצה רבות לפני תלמידים, חיילים וקצינים ובמסגרות חינוכיות להוראת השואה. נסע פעמיים עם משלחות נוער לפולין כאיש עדות. כמו כן הוזמן על ידי ראש הממשלה יצחק רבין להשתתף במשלחת רשמית שיצאה לפולין.
בסוף שנת 2006 נפטרה אשתו שרה, וכעבור שנה וחצי, במרץ 2008, נפטר בעיר מגוריו רמלה.
פרייברג פרסם ארבעה ספרים בהוצאה עצמית, כולם בעריכת יעקב שרת. "שריד מסוביבור" (1988) מספר את קורותיו מפרוץ המלחמה, בתקופת השואה, ההעפלה ארצה על סיפון ה"אקסודוס"" ועד יום הגעתו לארץ. הספר זכה להצלחה גדולה ויצא בשמונה מהדורות, וראה אור בתרגום לאנגלית בשם "To Survive Sobibor" בהוצאת גפן.
"מסע אל העבר עם דקל שיבולים" (1993) מתאר את חוויותיו במסע שערך עם קבוצת תלמידי תיכון מצפון הארץ ב-1991. המסע כלל ביקור ראשון של פרייברג באתר המחנה סוביבור, 48 שנים לאחר שנמלט משטחו.
"להיות כאחד האדם" (1996) מספר על התמודדותו עם החיים בארץ כניצול השואה ועל עדותו במשפט אייכמן.
"בין שני עולמות" (2001) מתאר את הדואליות בחייו בין שני העולמות: העולם של השואה, והעולם שאחרי. משפט שנהג לחזור עליו תדיר, ומתמצת את הספר הזה, הוא: "אני הצלחתי לעזוב את סוביבור, אבל סוביבור לעולם לא יעזוב אותי".
ספר נוסף ובו סיפורים קצרים מחייו נותר בכתב יד.
שוט (צילום)
בוניפיציוס הקדוש
גבירתנו מפאטימה
גבירתנו מפאטימה (בפורטוגזית: Nossa Senhora de Fátima) הוא כינוי לאימו של ישו, לכבוד הופעתה כפי הנטען בפני שלושה ילדים בכפר פאטימה בפורטוגל ב-13 לחודש במהלך שישה חודשים עוקבים במהלך שנת 1917, החל ב-13 במאי של אותה שנה.
ההתגלות.
שלושה ילדי רועים, לוסיה דוש סנטוש בת ה-10 ושני בני דודיה, פרנסישקו בן ה-9 וז'אסינטה בת ה-7, יצאו מהכפר פאטימה שבפורטוגל עם הכבשים שתחת אחריותם ופגשו גבירה ישובה על עץ, לבושה שמלה לבנה ועוטה רעלה. כפי שסיפרו הילדים, האישה הורתה להם לחזור לאותו מקום בכל 13 לחודש בכל אחד מהחודשים הבאים, עד שיגיע המועד שבו תחליט לגלות להם את זהותה.
ז'אסינטה הייתה הראשונה לספר על ההתגלות שחזו. לדבריה, אף שהיה זה יום שמש, היו כמה ברקים ואז הופיעה האישה מגובה של כמה מטרים והתיישבה על עץ, לבושה בשמלה לבנה צחורה כשכפות ידיה משולבות כבתפילה סביב מחרוזת תפילה. הגבירה דיברה פורטוגזית צחה, אולם לוסיה הייתה זו שמסרה את מסריה של הגבירה "גבירתנו הראתה לנו ים עצום של אש שנראה כנמצא מתחת לפני הארץ. טבולים בתוך האש היו שדים ורוחות בצלם אנוש, כמו גחלים שקופות בוערות, מושחרות כולן או בוהקות כארד..."
הילדים צייתו להוראה שקיבלו, והגבירה אכן פגשה אותם לדקות ספורות בכל 13 לחודש, עד שב-13 באוקטובר דיברה אליהם באריכות, הציגה עצמה בשם "גבירת מחרוזת התפילה", הורתה להם לדקלם כל יום את מחרוזת התפילות שלהם וביקשה שבמקום בו היא יושבת תוקם כנסייה לכבודה. באותו יום נכחו במקום כ-70 אלף בני אדם שהשמועה על בואה הגיעה אליהם. לפי עדויות רבות, התגלותה של הבתולה באותו יום הייתה מלווה באירועים בלתי מוסברים, כמו תנועה ו"ריקוד" של השמש בשמים לעיני הנוכחים באירוע. המופע האסטרונומי התבצע על פי לוסיה על ידי כוכב שביט, שעלול לחזור יום אחד ולייבש את האוקיינוסים והימים ויביא לכמישת חלק ניכר מהצמחייה בעולם.
הנבואות.
הגבירה מסרה לילדים נבואת זעם בת שלושה חלקים, וזו נמסרה לוותיקן, שם היא שמורה. שני החלקים הראשונים ניבאו, לדעת המאמינים, את מלחמת העולם השנייה, את המשטר הטוטליטארי ברוסיה ואת חזרתה של רוסיה הקומוניסטית לנצרות.
את הנבואה השלישית היה האפיפיור אמור לקרוא רק בשנות ה-60 של המאה ה-20. ידוע שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני אמנם קרא את הנבואה, אבל תוכנה לא פורסם ועובדה זו פתחה פתח לניחושים רבים באשר לתוכנה. תאוריית קשר טוענת שהוותיקן מסתיר את החלק האחרון, שמנבא את חורבן הכנסייה ושהאפיפיור יפתח לשטן את הדלת.
הנבואה הראשונה של הגבירה: "עיניכם רואות את הגיהנום, לשם הולכות נשמות החוטאים האומללים, כדי להצילם, מבקש האל לכונן על פני האדמה את פולחן הלב הטהור. אם יצייתו לדברים שאומר דרככם, יינצלו נשמות רבות, ובארץ ישרור שלום. המלחמה תבוא אל סיומה. אך אם ימשיכו לעשות את הרע בעיני האל, מלחמה נוראה עוד יותר תפרוץ בימי כהונתו של פיוס ה-11".
הנבואה דיברה על מגפה שתפרוץ מיד אחרי המלחמה הגדולה, ואכן ב-1919 הייתה מגפת שפעת כלל עולמית שבין קורבנותיה היו פרנסישקו וז'אסינטה. הנבואה דיברה על רעב, ואכן באותן שנים נפגעו כרמים רבים על ידי סוג של פטריה.
הנבואה השנייה: "... אם בקשותיי יישמעו, רוסיה תחזור בתשובה, ויהיה שלום. אם לא, היא תפזר את שגיאותיה ברחבי העולם, תגרום למלחמות ולרדיפות של הכנסייה"
את הנבואה השלישית לא היו מוכנים הילדים למסור. לוסיה אמרה שזוהי נבואה בעלת חשיבות רבה לעולם כולו, שתביא צער לחלק מהאנושות ואושר לחלק אחר. לוסיה רשמה את הנבואה ומסרה אותה במעטפה סגורה לבישוף של לייריה בפורטוגל, ואמרה שיש לפתוח את המעטפה באירוע המוקדם מבין מותה או שנת 1960. ב-1957 עברה המעטפה לוותיקן, (תקופתו של פיוס ה-12). השמועות אמרו שהאפיפיור יוחנן ה-13 פתח את המעטפה, קרא את הנבואה וזה גרם לו להתייפח.
גורל הילדים.
שני הילדים הצעירים יותר, פרנסישקו וז'אסינטה, מתו ממחלת השפעת, לוסיה הצטרפה למנזר והפכה לאחות מריה דַש דוֹרֶש.
הכנסייה.
המקום הפך לאתר עלייה לרגל. הוותיקן לא אישר שהתגלותה של הגבירה היא התגלמותה עלי אדמות של מרים, אם ישו, אבל ב-1932 אישר למאמינים לסגוד לגבירה מפאטימה ולהקים שם כנסייה. על פי האמונה הקפלה שנבנתה במקום המדויק של ההתגלות היא בעלת סגולות מרפא. במקום נבנתה "בזיליקת גבירתנו מפאטימה" בזיליקה ענקית, הכנסייה הנוצרית הרביעית בגודלה בעולם עם מגדל בגובה 65 מטר.
ב-1967, במלאת 50 שנה להתגלות, ביקר האפיפיור פאולוס השישי בפאטימה.
כריסוסטום
תקריות ראס אל-עיש
תקריות ראס אל-עיש (מכונות לעיתים: קרב ראס אל-עיש) היו שתי תקריות אש קשות שהתחוללו בתחילת חודש יולי 1967, בין צה"ל וצבא מצרים באזור ראס אל-עיש, בצפון הגדה המזרחית של תעלת סואץ, בין פורט פואד וקנטרה. תקריות אלו היו ההתנגשויות המשמעותיות הראשונות בין שני הצבאות לאחר סיומה של מלחמת ששת הימים, בה הובסה מצרים, שלושה שבועות לפני כן.
המצרים, שלטענתם, הצליחו להדוף ניסיון ישראל לכבוש שטחים מצריים נוספים, מכנים את התקרית הראשונה "קרב ראס אל-עיש" וטוענים לניצחון בקרב. הם אף הפכו אותו לציון דרך ולחלק ממורשת הקרב של הצבא המצרי. העמדה הישראלית גורסת כי מדובר בפעולות התקפיות מתוכננות של מצרים ובה כוחות קומנדו מצריים שחצו את התעלה, תקפו סיורים שגרתיים של צה"ל תוך שימוש בחיפוי ארטילרי. קיימת גם גרסה ישראלית הנותנת תימוכין לעמדה המצרית בדבר ניסיון השתלטות ישראלי על שטחים נוספים. יש הרואים בתקריות ראס אל-עיש את תחילתה של מלחמת ההתשה. לאחר תקריות ראס אל-עיש נקבע דה פקטו קו הפסקת האש בצפון תעלת סואץ בראס אל-עיש ולאורך כל תקופת שלטון ישראל בחצי האי סיני, שלטה מצרים בשטח צר שאורכו 10 קילומטרים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, מראס אל-עיש ועד פורט פואד.
רקע.
לאחר מלחמת ששת הימים דנה מועצת הביטחון של האו"ם בתוצאות המלחמה; שליטת ישראל על חצי האי סיני וחסימת תעלת סואץ. מצרים, בראשות נאצר, החליטה לנסות ולהחזיר לעצמה שטח בסיני; פעולה שמטרתה הייתה הוכחה כי מצב הלחימה טרם נסתיים ויצירת לחץ בינלאומי שישפיע על החלטות מועצת הביטחון. המצרים בחרו באזור צפון-מערב סיני בשל העובדה שפורט פואד - הנקודה הצפונית ביותר בצפון מערב סיני, מול פורט סעיד, לא נכבשה על ידי ישראל, והנתיב היחידי בינה ובין קנטרה עבר בצמוד לתעלת סואץ על סוללה שמצדה השני הייתה מלחה טובענית בלתי עבירה לשריון. סיורים ישראלים עברו בנתיב קנטרה-פורט פואד אחת ליומיים.
תקרית האש ב-1 ביולי.
בלילה שבין 30 ביוני ו-1 ביולי צלח כוח קומנדו מצרי את תעלת סואץ באמצעות סירות והתמקם על הסוללה בסמוך לראס אל-עיש - תחנת רכבת במסילת קנטרה-פורט פואד. הכוח המצרי מנה שתי מחלקות בסיוע מרגמות 81 ותול"רים. ב-1 ביולי נע על הציר סיור ישראלי רכוב על זחל"מים וזיהה 15 מוקשים על הציר ואת הכוח המצרי בהמשך הדרך. אל הסיור נשלחה תגבורת - כוח חרמ"ש וטנקי שרמן מחטיבה 60. על הכוח פיקד מפקד פלוגת החרמ"ש, .