סוקרה (בספרדית: Sucre) היא הבירה החוקתית של בוליביה, ומושב בית המשפט העליון של המדינה (מקום מושבם של הממשלה והפרלמנט הוא בירתה השנייה של המדינה, לה פאס). העיר ממוקמת בדרום מרכז המדינה, ובגובה של 2,800 מטרים מעל פני הים, היא עיר הבירה השנייה בגובהה בעולם, אחרי קיטו (לה פאס גבוהה יותר משתי הערים). בשנת 2006 התגוררו בה כ-225,000 אלף תושבים.
היסטוריה.
הספרדים ייסדו את העיר ב-20 בנובמבר 1538 בשם "סיודד דה לה פלטה דל לה נואבה טולדו" (Ciudad de la Plata de la Nueva Toledo; מילולית: עיר הכסף של טולדו החדשה). בסמוך להקמתה, הוציא מלך ספרד, פליפה השני, צו שהפך אותה לבירת האאודיינסיה צ'רקאס, כחלק ממלכות המשנה של פרו. האאודיינסיה השתרעה בשטח שמהווה כיום את רוב בוליביה, פרגוואי, צפון ארגנטינה וצ'ילה וכן את דרום פרו.
בראשית המאה ה-17 הוקמו בעיר כמה מוסדות חשובים, ובהם המנזר הפרנציסקני "הרקולטה" (1601) ואוניברסיטת סן פרנסיסקו חאווייר (1624). ב-1609 מונה לעיר ארכיבישוף, והיא משמשת כמרכזו של הממסד הקתולי בבוליביה גם כיום. במהלך מאה זו, הוחלף שמה של העיר, והיא נקראה צ'וקיסאקה (Chuquisaca), שיבוש שמו של המקום בפי בני שבט הצ'רקה – צ'וקצ'אקה (Choquechaca).
לאחר עצמאות בוליביה, ב-1825, הייתה סוקרה לבירתה של המדינה, וב-1839 הוענק לה שמה הנוכחי, על שמו של לוחם העצמאות אנטוניו חוסה דה סוקרה. במהלך המאה ה-19 דעכה חשיבותה של העיר הסמוכה לה, פוטוסי, עקב הידלדלות מרבצי הכסף, והדבר השפיע גם על סוקרה. האזור, שהיה בעבר לאחד העשירים והמאוכלסים ביבשת אמריקה כולה, הפך לאזור נידח. בשל כך, עקרה ממשלת בוליביה ב-1898, והעבירה את מקום מושבה ללה פאס.
אדריכלות.
רחובותיה של סוקרה בנויים שתי וערב, כמקובל בערים קולוניאליות. העיר נחשבת לאחת הערים שבהן השתמר סגנון הבנייה הספרדי הקולוניאלי באופן הטוב ביותר באמריקה הלטינית.
בעיר מבנים דתיים חשובים ובהם כנסיית סן לָסָארוֹ, שנבנתה ב-1544 כנסיית לה מֶרסֶד בעלת הקפלה המרשימה, מנזר סן פרנסיסקו חוויאר והקתדרלה, שבנייתה החלה ב-1571 ונמשכה כמאה שנה.
מבנים מרשימים אחרים בעיר כוללים את בית החולים שהוקם ב-1554, אוניברסיטת סן פרנסיסקו חוויאר, בית המשפט העליון, ואת קאסה דה לה ליברטאד ("בית העצמאות") שבו התכנס הקונגרס הבוליביאני לראשונה. הספרייה הלאומית של בוליביה שוכנת אף היא בסוקרה, ובה למעלה מ-100 אלף ספרים.
בשנת 1991 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על המרכז ההיסטורי של סוקרה כעל אתר מורשת עולמית. בנימוקי הבחירה צוין כי המורשת העשירה של המרכז ההיסטורי מציגה באופן מצוין ושמור היטב את הארכיטקטורה האופיינית לאמריקה הלטינית, המשלבת בין המסורת המקומית לסגנונות שהובאו מאירופה.
תיירות.
הארכיטקטורה הקולוניאלית בסוקרה, שהשתמרה יפה, מהווה מוקד משיכה לתיירים. על המבנים החשובים והמפוארים בעיר נמנים הקתדרלה, בית המשפט העליון, בניין האוניברסיטה, קאסה דה לה ליברטאד, קאפלת גואדלופ (נבנתה ב-1617), וכנסיות לה מרסד, סן פרנסיסקו, סנטה ברברה, סנטו דומינגו, סן מיגל, סנטה מוניקה וסן לסארו. מבנה מפואר נוסף, המצוי שבעה קילומטרים מחוץ לעיר, הוא ארמון הגלורייטה, המשלב סגנונות אדריכליים שונים – מורי, גותי, רנסאנס, בארוק ונאו-קלאסי.
בעיר מספר מוזיאונים: בקאסה דה לה ליברטאד מוצגים הקשורים בהיסטוריה של בוליביה ובעצמאותה, וכנסיית הרקולטה משמשת כמוזיאון לאמנות. מוזיאונים נוספים הם מוזיאון צ'רקאס (אף הוא מוזיאון לאמנות), המוזיאון לאמנות מודרנית, המוזיאון האנתרופולוגי והמוזיאון האתנוגרפי לטקסטיל.
קילומטרים ספורים מסוקרה, בשטחה של מחצבה שוכן אתר קאל אורקו (Cal Orko), שבו נמצאו מאובנים של דינוזאורים מסוגים שונים, וטביעות רגליים של דינוזאורים. אף הכפרים הסובבים את סוקרה מושכים תיירים, ובמיוחד טראבוקו, שבו שוק יום א' ססגוני.
גיבון שחור-כיפה
גיבון שחור-כיפה (שם מדעי: Hylobates pileatus) מין בסוג גיבון גיבון שבמשפחת הגיבונים.
תיאור המין.
משקל הגיבונים נע בין 4–8 ק"ג, והם מתנשאים לגובה של 44.0–63.5 ס"מ. הם בעלי גוף דק, ידיים ארוכות במיוחד וללא זנב כמו שאר חברי המשפחה. לזכרים פרווה שחורה וגפיים לבנות, לנקבות פרווה בהירה: חומה בהירה עד כסופה אפורה, שהחזה והראש, למעט צידיו, שחורים. למין שק גרון חיצוני קטן (לא כמו הסיאמנג) המשמש כתיבת תהודה להגברת קולו.
הגיבון שחור-הכיפה נפוץ ביערות הגשם, יערות המונסון ויערות העד הטרופיים שבדרום מזרח תאילנד, בקמבודיה, לאוס ווייטנאם.
רבייה.
כמו יתר חברי הקבוצה, מנהל הגיבון שחור-הכיפה אורח חיים מונוגמי, כאשר הזכר והנקבה יוצאים מתוך גרעין משפחתם עם הגיעם לבגרות ויוצרים תא משפחתי עם צאצא - שני צאצאים. צאצא יחיד נולד כל 2–3 שנים לערך, לאחר הריון של 7–8 חודשים. הנקבה שומרת על הצאצאים עד הגיעם לגיל שנתיים. מקרי פוליגמיה נראו במין זה. לעיתים רחוקות נצפו באזורים חופפי טריטוריה, בני זוג מהמין גיבון לבן-יד יוצרים תא משפחתי פוליגמי עם המין, טרם תועדו מקרי רבייה בין-מיניים.
התנהגות.
המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חייו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרשים. המין אוכל בעיקר פירות עתירי סוכר (תאנים), אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. הגיבונים משיגים מים על ידי טבילת ידיהם במקווי מים או בעלים רטובים, וליקוק פרוותם הספוגה.
הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה. הוא מתנייד לרוב על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים ותפיסתם בעזרת ידיו הארוכות, מה שמכונה תנועה ברכיאלית.
המין טריטוריאלי ופרטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזור הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון.
שימור המין.
האוכלוסייה מתמעטת במהירות בעקבות בירוא היערות והריסת הטבע לטובת התעשייה. המין מסווג כפגיע (vulnerable) ועל סף סכנת הכחדה. הוא נמצא במרכז התוכנית לשימור פרימטים בתאילנד ובווייטנאם. בעבר היה נפוץ בבורמה, בגבול סין-ק'וצין ובכל תאילנד. צפיפות האוכלוסייה נכון לשנת 2005, היא שני פרטים לקמ"ר, ומעריכים כי בערך 30,000 גיבונים שחורי-כיפה נותרו בטבע.
סהרה המערבית
סהרה המערבית היא טריטוריה בצפון-מערב אפריקה, הנמצאת כיום כמעט כולה בשליטת מרוקו, מאז סיפוחה בשנת 1979. התמיכה הבינלאומית בריבונות מרוקו על הסהרה מתרחבת וכוללת את צרפת, פולין, הודו, ערב הסעודית, איחוד האמירויות, וטורקיה. בדצמבר 2020 התווספה ארצות הברית למדינות המכירות בריבונותה של מרוקו על כל סהרה המערבית כחלק מהסכם ישראל–מרוקו. גבולותיה הם: מרוקו מצפון, אלג'יריה בצפון-מזרח, מאוריטניה במזרח ובדרום והאוקיינוס האטלנטי במערב. בירת הטריטוריה היא לעיון (אל-עיון) ובה חיה רוב האוכלוסייה. דתם של תושבי סהרה המערבית היא האסלאם, והשפות הנפוצות ביותר הן ניבים של ערבית.
חזית פוליסריו הקימה בה את המדינה הלא מוכרת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ששולטת בפועל רק על שטחים שצמודים לגבול המזרחי. מרוקו שולטת בפועל בשאר שטח סהרה המערבית.
היסטוריה.
החל מוועידת ברלין בשנת 1884 ועד שנת 1975 נקראה הטריטוריה סהרה הספרדית והייתה תחת שלטון ספרד. עם סיום השלטון הספרדי תבעו מרוקו ומאוריטניה ריבונות על הטריטוריה, וחילקו את שטחה ביניהן. שני החלקים נקראו סגייה אל-חמרה וריו דה אורו. מרוקו כבשה את שני חלקיה הצפוניים של סהרה המערבית בשנת 1976. במקום קמה תנועת מחתרת בשם חזית פוליסריו, בתמיכת אלג'יריה. ב-1979 נסוגה מאוריטניה מחלקי הטריטוריה שבהם שלטה, ומרוקו תפסה את רוב השטח. מאבקה של התנועה נמשך עד היום, מכיוון שמרוקו ממשיכה לטעון לריבונות על שטח זה. כדי לחזק את שלטונה במקום יישבה מרוקו יותר מ-100,000 תושבים מאזרחיה, ואילו חלק גדול מכ־200,000 התושבים המקוריים בבירה אל-עיון נעקרו מבתיהם ויושבו במחנות פליטים. לאחר הכיבוש החלה מלחמת גרילה נגד המרוקאים, אולם זו הסתיימה בהסכם הפסקת אש משנת 1991 ובהקמת MINURSO.
התושבים המקומיים הכריזו על עצמאות הטריטוריה בשם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, אולם מרוקו התעלמה מההכרזה. רוב מדינות העולם אינן מכירות בריבונות מרוקו על השטח.
מרוקו הקימה חומת גבול לאורך 2,700 ק"מ המוגנת על ידי 120,000 חיילים מרוקאים ומוקפת במוקשים. החומה מחלקת את סהרה המערבית בין השטח הנשלט על ידי מרוקו ובין השטח בשליטת מחתרת "חזית פוליסריו" השואפת לעצמאות סהרה המערבית. נכון לשנת 2020, שלטה מרוקו בכשלושה רבעים מהטריטריה. חזית הפוליסריו שלטה בשאר השטח.
בנובמבר 2020, לאחר כ-30 שנות הפסקת אש, חודש העימות בין חזית פוליסריו למרוקו, בעקבות מבצע צבאי שפתחה מרוקו.
מעמדה הפוליטי של סהרה המערבית.
מעמדה החוקי של הטריטוריה ושאלת עצמאותה עומדים בסימן שאלה. המרוקאים טוענים לשליטה על האזור, אולם תושבי המקום רוצים עצמאות. רוב מדינות העולם אינן תומכות בטענה המרוקאית.
האו"ם דן בקיום משאל עם במקום וקביעת עתיד הטריטוריה לפי תוצאותיו אך הוא אינו יוצא לפועל. הן עקב התנגדותה של מרוקו והן בשל מחלוקת האם המרוקאים שיושבו שם יהיו רשאים להצביע.
תושבי סהרה המערבית וסוגיית ההגדרה העצמית.