אליפות העולם למועדונים 2001 היא אליפות העולם לקבוצות כדורגל שאורגנה על ידי פיפ"א והייתה אמורה להיערך בשנת 2001 בספרד אך בוטלה.
תכנון הטורניר וביטולו.
הטורניר היה אמור להיות גרסה שנייה של אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2000 שנערכה בברזיל שנה קודם לכן. הפעם נבחרה ספרד כמארחת הטורניר ו-12 קבוצות הוזמנו להשתתף. הקבוצות היו אמורות להתחלק לשלושה בתים בני 4 קבוצות כשהראשונה מכל בית והשנייה בעלת המאזן הטוב ביותר עולות לחצי הגמר, אלא שפשיטת רגל של חברה שווייצרית בשם ISL שהייתה שותפת השיווק של פיפ"א גרמה לביטול הטורניר. ב-18 במאי 2001 הודיעה פיפ"א על דחיית הטורניר ל-2003 בגלל 3 סיבות: מועדי תחרויות לאומיים ובינלאומיים, קשיים כלכליים במדינותיהם של חלק מהמשתתפות, אך בעיקר בגלל פשיטת הרגל של ISL. התחרות לא התקיימה לבסוף גם ב-2003 אך התקיימה בנוסח מחודש ביפן בשנת 2005.
קבוצות משתתפות.
הקבוצות שהוזמנו להשתתף בטורניר הן:
הבתים.
בית א':
בית ב':
בית ג':
טד טרנר
רוברט אדוארד "טד" טרנר השלישי (באנגלית: Robert Edward "Ted" Turner III; נולד ב-19 בנובמבר 1938 בסינסינטי, אוהיו) הוא איש עסקים אמריקאי, והבעלים של מספר חברות תקשורת גדולות. טרנר הקים בין היתר את רשת החדשות CNN, שהייתה הראשונה שהקדישה 24 שעות לשידורי חדשות בלבד. בנוסף, נודע טרנר גם כתורם למטרות שונות, בין היתר תרם מיליארד דולר לארגון האומות המאוחדות באמצעות קרן שהקים. טרנר גם היה בעליו של ארגון ההיאבקות WCW. בעברו, גם היה אלוף עולם בשייט.
ביוגרפיה.
טרנר החל להתחרות בשיט יאכטות בגיל 12 והתחרה במבחנים האולימפיים לאולימפיאדת טוקיו (1964). ב-1977 היה רב החובל של היאכטה Courageous בתחרות גביע אמריקה וב-18 בספטמבר 1977 הגן בהצלחה על תואר גביע אמריקה בניצחון 0–4 על אוסטרליה. ב-1993 נבחר להיכל התהילה של גביע אמריקה וב-2011 להיכל התהילה הלאומי לשיט.
טרנר ירש את סוכנות הפרסום של אביו ב-1963 לאחר שהלה התאבד. הוא הרחיב את עסקיו לתחומים אחרים בעולם התקשורת כשרכש תחנת רדיו באטלנטה ב-1970 והחל בבניית אימפריית "Turner Broadcasting System". כעשור לאחר מכן הקים את CNN, שהובילה מהפכה בעולם התקשורת, בעיקר לאחר סיקוריה הבולטים את אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר (1986) ואת מלחמת המפרץ הראשונה (1990). קבוצת הבייסבול שרכש, האטלנטה ברייבס הפכה למותג לאומי בארצות הברית, והוא הקים את משחקי הרצון הטוב, מפעל ספורט שפעל במשך כ-15 שנים.
ב-1991 הוכתר כאיש השנה של המגזין טיים, והיה לאיש התקשורת הראשון שזוכה בכך.
בשנת 2000, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
הונו הוערך בספטמבר 2011 על ידי המגזין פורבס כעומד על 2 מיליארד דולר.
בספטמבר 2018 סיפר טרנר בריאיון בטלוויזיה כי הוא סובל מדמנציה עם גופיפי לואי.
עמדותיו הפוליטיות.
טרנר ידוע כפרו-פלסטיני, ואף טען (בזמן שכיהן כמנכ"ל CNN) ב-2002 כי גם מדינת ישראל מבצעת טרור. בתגובה, ממשלת אריאל שרון הגיבה שהטענות של טרנר "טיפשיות".
ב-2006 בריאיון לתוכנית האירוח של דייוויד לטרמן, טען טרנר בעד ההתחמשות הגרעינית באיראן: "לנו (ארצות הברית) יש 28 אלף. למה להם (לאיראן) אסור 10? ושלא נדבר על ישראל- להם יש כ-100".
במעמד אחד כינה טרנר את מבצעי פיגועי 11 בספטמבר "אמיצים". עם זאת, בראיון מאוחר יותר טען ששגה בלשונו.
יצחק עגן
יצחק עֹגן (לעיתים עוגן) (י' בתמוז תרס"ט, 29 ביוני 1909, וילנה – י"ז בסיוון תשנ"א, 26 במאי 1991, תל אביב) היה משורר עברי ומחנך ביישוב ובתקופת המדינה.
ביוגרפיה.
נולד בעיר וילנה, אז מרכז יהודי תוסס בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא). בחודש אדר תרפ"ט (1929), עשרה ימים לפני פורים, עלה לארץ ישראל באמצעות סרטיפיקט של תלמיד ב"מקוה ישראל", אך כעבור שבועיים עבר לבית סבתו שושנה ויינברג בירושלים, ועסק בעבודה חקלאית ובבניין. בהמשך למד בבית המדרש למורים בירושלים, ובשנים 1932–1933 למד באוניברסיטת וינה.
עם שובו לארץ ישראל נתן ידו ביצירה ספרותית ועבד בהוראה, עד לפרישתו לגמלאות.
בין השנים 1936–1950 עבד כמורה ומחנך בבית הספר "במרכז" (שם לימד גם דניאל סמבורסקי). מאוחר יותר התמנה למנהל, ומשנת 1960 כיהן כמפקח כללי של החינוך היסודי באזור המרכז. באוגוסט 1964 נפטרה אשתו, השופטת לאה עֹגן. בשנת 1965 נישא בשנית למוזיקולוגית והסופרת ד"ר צפירה קטינסקי, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק.
נפטר במאי 1991, סמוך למלאת לו 82. נקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
זמן קצר לפני מותו כתב:
מלחמות המשוררים.
עֹגן השתייך לדור המשוררים והמספרים הארצישראלים, והתבלט מתחילת דרכו כמשורר אנין ובעל תרבות עשירה ומגע לירי. הוא נמנה עם חוג המשוררים שחברו למשורר החשוב יצחק למדן, שערך את הירחון הספרותי "גליונות". משוררים אלה נדחקו לשוליים כמעט בכוחנות על ידי משוררי קבוצת "המודרנה", שמנהיגיה היו אברהם שלונסקי והסופר אליעזר שטיינמן (אביהם של הסופרים דוד שחם ונתן שחם) ששיתפו פעולה במשך שנים רבות, עד שנפרדו דרכיהם. כל עוד התקיים "גליונות" היה בית למשוררים כיצחק עֹגן. אך כתב העת, שהחל לראות אור בכסלו תרצ"ד, חדל מלהתקיים לאחר מות עורכו בתשט"ו, ומבחינה זו איבדו המשוררים בני חבורתו של למדן שטופחו על ידו, חבר ומשורר בעל שיעור קומה.
בני חוג משוררים אלה לא ניגחו את שירת ח.נ. ביאליק כ'משוררי המודרנה' בהנהגתם המהפכנית של שלונסקי ושטיינמן, ואף לא צידדו בעמדתם להדיחו אותו ואת בני דורו ממרכז השירה. גם בשונה מהם יצרו שירה שנמצא בה גוון מיסטי וניגוני שכבר נודע בחוגי הספרות בארץ-ישראל בראשית שנות השלושים ובמידה לא מבוטלת נזקף ליכולת הביטוי האישי והברור של יצחק עֹגן. קיימת הערכה כי הוא אפילו הקדים את המודרניזם של סוף שנות השלושים שזוהה בשירתו של נתן אלתרמן. בספר שיריו 'בהזדככות' (גליונות, תרצ"ה) גרם עֹגן למהפכה אלתרמנית סמויה, שלא זכתה לציון היסטוריוגרפי ראוי, משום דחיקתו של חוג 'גליונות' אל מחוץ לזירת השיח הביקורתי שנוהל בעיקרו על ידי המודרנה השירית באותה תקופה. מבחינה זו הצליחו שלונסקי וחבריו, בהתייחסם בזלזול ובבוטות לקבוצת משוררים מובהקים, להציגם כשוליים לא חשובים ולהרחיקם בהתמדה מתודעת הציבור. ביניהם נמצא יצחק עֹגן שמבחינת הישגיו לא נפל מעורכו יצחק למדן, ובוודאי שלא ממשוררים המזוהים עם 'המודרנה' שקנו לעצמם מעין תעודת-ביטוח בתמורה לקבלת מרותו המוחלטת של שלונסקי כדוברם-מייצגם.
יצחק עֹגן מוחזר מהכפור.
במונוגרפיה על שירת יצחק עֹגן שהתפרסמה בשנת 2006 בספר המתאפיין בראייה שונה מהמקובלת, שנכתב בידי החוקר פרופ' אבידב ליפסקר, מתואר המהלך הזה כשהוא משוחרר ממוסכמות השיח על 'הרפובליקה הספרותית', של אלה שתלו באופן בלעדי את מהלכיה של המודרנה במחוות אלימות של מלחמות תרבות ובאסטרטגיות פואטיות של חיסול מסורות ישנות, וכל זה כמוסבר לטובת סגנון חדש. הספר המאיר את שירת עֹגן ובני חבורתו ודורו באור חדש ומזווית מקורית, מעמיד תמונה שונה והוא נקרא: "שירת יצחק עֹגן: אקולוגיה של ספרות בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל".
'האקולוגיה של הספרות' הופך יוצרות על פניהן ומכניס סדר ועמו גם דין צדק מסוים וחשוב מבחינת הדיאלוג של אנשי שירה בני הזמן הזה עם מלחמות המשוררים מהעבר הלא הרחוק של השירה העברית המקורית. מדובר בשיח מאלף המתייחס לבית הגידול הפואטי ולסביבה התרבותית של הכותב. דיאלוג זה, כדברי ליפסקר, "מחזיר למשוררים שבשולי הקנון את מקומם המעצב במהלכים של צמיחת סגנון חדש, בעיצוב אקלים של טעמים, ובמיוחד בהבלטת המיומנויות הפואטיות של הכותב היחיד כצורה של פיתוח גומחה אמנותית בתוך סביבה שמאפייניה הם חומריים ותרבותיים כאחת."
הספר הנדיר הזה בביקורת הספרותית העכשווית כולל לדברי המו"ל, הוצאת מאגנס, מסה תאורטית הפורסת את מושגיו ומהלכיו של 'השיח על אקולוגיה של הספרות' ובוחנת את מקומו במרחב הכללי של שדות השיח הביקורתיים בהיסטוריוגרפיה העברית.
השלמות.
בשנות השלושים לא היה בנמצא סופר או משורר שקיים עצמו מיצירתו, וכל אחד מהם נזקק לעבודה מפרנסת. עֹגן עבד עד לפרישתו לגמלאות בתחום החינוך; תחילה כמורה ומחנך נודע ויותר מאוחר כמנהל מוסד חינוכי ובסופה של דרך זו היה למפקח בכיר מטעם משרד החינוך. בודדים מקרב היוצרים נודעו כמעורבים ממש בחיים הפוליטיים, כדוגמת אלכסנדר פן. השתייכותם הפוליטית של מרביתם אף לא נמצאה במוקד עולמם. אחרים, ועֹגן ביניהם, התמקדו בעשייה למען עמיתיהם. בין היוצרים הידועים שנמנו עם חבריו הקרובים היה גם הסופר יוסף אריכא. לאורך שנות ידידותם ההדוקה הם פעלו במשותף גם לקידומם של כלל היוצרים העבריים 'במדינה שבדרך'. בין היתר הם הוציאו דפדפת לספרות עברית (מאה משוררים ומספרים) שהופיעה בהוצאת צ. ליינמן בשנת 1942. מדי שבוע הוצג בחנויות לרכישה דף המוקדש ליוצר אחד, בדרך כלל, ולעיתים אף יותר מדף אחד, על-פי קצב יכולתו של המו"ל. בכל דף התפרסמה תמונתו של יוצר בצירוף פרטים ביוגרפיים ומשהו מיצירתו המקנה עליו מושג. לדפדפת ספרותית זו הוכנה כריכה מרשימה שצוירה בידי משה קסטל. עֹגן גם ערך את האנתולוגיה "השירה העברית החדשה מרמח"ל ועד ימינו". עריכתו הייתה מקיפה מליקוט החומר ועד לכתיבת מבואות (האנתולוגיה הזאת הופיעה לראשונה ב-1948 ומהדורה חדשה שלה התפרסמה ב-1971).
1995 במדע
תבשיל קדרה
פראק