ממי אומר שגם הכובש הוא בעצם נכבש, רגש העליונות מול הנחיתות גורם למודעות שיש לכובש ככובש, יוצר את הכובש וזה מה שהופך אותו לנכבש. עצם המודעות שהוא כובש מדכאת את האירופאי – והגילוי הזה הופך אותו לנכבש כי הוא מגלה אמפתיה ברמות שונות עם הנכבש. הכובש במצב זה מרגיש נחיתות כי לא טוב להיות כובש, זה לא מוסרי ולכן זה מתסכל אותו.
עצם זה שהוא דוחה את הכיבוש - הוא יוצר הזדהות עם הנכבש ואז הוא מתקרב אל הנכבש.
כאשר הכובש "מגלה שהוא כובש" הוא מבין כי הוא מפעיל כוח ברוטלי ולא צודק על הנכבש.
הכובש מתמודד עם המצב הזה בכמה דרכים:
סוגי כובשים.
ניתן להבדיל בין שני סוגים של כובש על פני ציר זמן:
ההבדלים בין שני סוגי הכובשים נובעים מההבדלים שיש בין הקולוניאליזם שבמדינת האם לקולוניאליזם שבמושבה. במדינת האם הקולוניאליזם הוא מאוד רומנטי, לעומת זאת, במושבה הקולוניאליזם עושק את המקומי. הממסד הקולוניאלי עושה סוצאליזציה לכובש החדש עד שהוא הופך לכובש ותיק.
הכובש החדש נמצא בפרדוקס: מצד אחד הוא לא רוצה להזדהות עם הכיבוש כי נעשה בו אי צדק, אבל מצד שני הוא לא יכול להזדהות גם עם הנכבש כי מערכת האמונות שלהם שונה. הוא אינו יכול "לחצות את הקווים" ולעבור לצד של הנכבש משתי סיבות עיקריות: הראשונה אין להם את אותו עולם ערכים
משותפים, שפה, מנהגים ואמונה, והשנייה היא כי הנכבש בעצמו דוחה אותו ממנו. בנוסף, הכובש החדש נהנה מהעליונות ומזכויות היתר שיש לו על פני המקומיים. הזדהות עם הנכבש מחייבת אותו לוותר על הזכויות הללו. הכובש החדש לא יכול לעשות שינויים רדיקלים ברמה הפוליטית – הוא לא יכול לצאת נגד המערכת שהוא חלק ממנה. במקביל הוא לא יכול לכפות את הערכים שלו (שהוא רואה כנעלים) על הנכבש כי הנכבש דוחה אותם.
דילמות שיש בפני הכובש.
ממי מציג בפני הקורא שתי דילמות:
אנרי מאטיס
אַנְרִי מָאטִיס (בצרפתית: Henri Matisse; ) היה צייר ופסל צרפתי. נחשב לאחד האמנים הגדולים של המאה ה-20 בסגנון הפוביסטי. נודע בעיקר בשל השימוש הבולט שלו בצבע.
ביוגרפיה.
נולד כאנרי אמיל בנואה מאטיס בלה קָטוֹ-קַמְבְּרֵזִי במחוז נור-פה דה קאלה, צרפת, וגדל בבּוֹאָן-אָן-וֶרְמַנְדוּאָה. ב-1887 הגיע לפריז כדי ללמוד משפטים. ב-1887, לאחר שקיבל את ההסמכה שלו, עבד כעורך דין ופקיד בלה קטו-קמברזי. מאטיס החל לצייר בעת החלמתו מדלקת התוספתן. לאחר שנרפא, חזר לפריז ב-1891 על מנת ללמוד אומנות ב"אקדמיה ז'וליאן" והיה לתלמיד של אודילון רדון וגוסטב מורו.
למאטיס נולדה בת בשם מרגריט ב-1894, מקרולין ג'ובלו, דוגמנית עירום אותה צייר. ב-1898 נישא לאמלי נואלי פראיר, והם גידלו יחד את מרגריט ובנוסף נולדו להם שני בנים, ז'אן (1899) ופייר (1900). אמלי ומרגריט שימשו לעיתים קרובות כדוגמניות של מאטיס בציוריו.
מאטיס הושפע בצעירותו מיצירותיהם של אדואר מאנה, פול סיניאק ופול סזאן, וגם מאמנות יפנית מסורתית. הוא צייר בסגנון הפוביסטי, והפך לאחד ממובילי תנועה זו. התערוכה הראשונה בה הציג מיצירותיו נערכה ב-1901, ותערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה ב-1904. אהבתו לצבעים בולטים וחזקים נעשתה מודגשת יותר לאחר שעבר דרומה ב-1905, כדי לעבוד עם אנדרה דרן. כמו כן, הוא התגורר במשך תקופה מסוימת בריביירה הצרפתית. בציוריו הצבעים יוצרים הצללות בוהקות, והם מאופיינים בצורות שטוחות ובקווים מאופקים.
השקיעה של התנועה הפוביסטית לאחר 1906 לא השפיעה על הצלחתו של מאטיס. רבות מיצירותיו הטובות ביותר נוצרו בין 1906 ל-1917, כאשר היה פעיל במונפרנאס.
מ-1917 ועד מותו ב-1954 התגורר מאטיס בסִימְיֶה שבריביירה הצרפתית, שהפכה לפרוור של העיר ניצה. בעת לימודיו אצל גוסטב מורו התיידד מאטיס עם צייר רומני בשם תאודוק פאלאדי, שלמד גם הוא אצל מורו, והשניים שמרו על ידידותם, התראו והתכתבו. בסוף שנות השלושים של המאה העשרים צייר מאטיס רקדנית לובשת חולצה רומנית, ובציור נוסף קישט שמלה בקישוטים דומים. פאלאדי ראה את התלהבות ידידו מהחולצה הרומנית, והביא לו במתנה מספר חולצות כאלה ובעקבות זאת צייר מאטיס, ב-1940, את הציור הנודע La Blouse Roumaine המצוי כעת במוזאון הלאומי לאמנות מודרנית של צרפת.
ב-1941 אובחן כלוקה בסרטן, ולאחר שנותח הזדקק לכסא גלגלים, אך לא הפסיק ליצור. כאשר חולשתו הגוברת מנעה ממנו לעבוד עם כן-ציור, הוא יצר קולאז'ים מנייר, לעיתים מניירות באותו גודל, שהציגו את תפיסת הצבע והצורה שלו. ב-1952 השלים את הקמת "מוזיאון מאטיס" בלה-קאטו שבצפון צרפת (הכולל כיום את האוסף השלישי בגודלו של ציורי מאטיס בצרפת). הוא מת מהתקף לב מספר שנים לאחר מכן, בגיל 84, ונקבר בניצה.
מאטיס עבד במספר תחומים אך בעיקר כצייר, וזכה לתהילה עוד בחייו. היצירה היקרה ביותר שלו, פסל בשם "דמות עירומה שוכבת (שחר)" (Reclining Nude I (Dawn), נמכרה ב-2002 ב-9.2 מיליון דולר.
מועדון ספורט אשדוד
מועדון ספורט אשדוד, המוכר בראשי התיבות מ.ס. אשדוד, הוא מועדון כדורגל ישראלי מהעיר אשדוד, שנוסד בשנת 1999 לאחר איחוד בין קבוצת מכבי עירוני אשדוד לקבוצת הפועל אשדוד. הקבוצה מתמודדת בליגת העל, והיא משחקת באצטדיון הי"א המכיל כ-7,800 מקומות ישיבה.
היסטוריה.
קבוצת מועדון ספורט אשדוד נוצרה מאיחוד של שתי קבוצות הכדורגל הבכירות בעיר אשדוד - הפועל אשדוד שהייתה הקבוצה הפופולרית בעיר, בעלת בסיס קהל גדול יותר ומזוהה עם עובדי הנמל בעיר, וקבוצת מכבי עירוני אשדוד, שנוצרה בתחילת שנות ה-80 כתוצאה מאיחוד של מכבי אשדוד ובית"ר אשדוד. אף על פי שהפועל אשדוד הייתה האהודה יותר, עירוני אשדוד הייתה הראשונה להעפיל לליגה הבכירה, בעוד שהפועל אשדוד מעולם לא הצליחה לעשות זאת.
כתוצאה מאיחוד הקבוצות הוגשה בקשה לרשם העמותות להוסיף לשמה של עמותת "עירוני אשדוד" את המילים "מועדון ספורט". הבקשה אושרה ושמה של העמותה המנהלת של המועדון עד היום הוא "מועדון ספורט עירוני אשדוד". העמותה שניהלה את הפועל אשדוד נסגרה בעקבות האיחוד.
עונתה הראשונה של הקבוצה המאוחדת הייתה , בה שיחקה הקבוצה בליגת העל, הליגה הבכירה. בעונות הראשונות לאיחוד צבע המועדון היה תכלת, כמחווה לחיים רביבו שגדל בעיר אשדוד, שיחק בהפועל אשדוד בילדותו, ובאותה עת שיחק בקבוצה הספרדית סלטה ויגו (ששיחקה בצבע תכלת). הקבוצה נהנתה מדור צעיר של שחקני בית שעלו אל הקבוצה הבוגרת בעונת האיחוד שהבולט מביניהם היה ברוך דגו. את הקבוצה הנהיג הקפטן אלון חזן, ששב לעיר נעוריו. במשחקה הראשון כקבוצה מאוחדת, הביסה מועדון ספורט אשדוד את מכבי נתניה 6–0.
את העונה הבאה פתחה הקבוצה בהנהגת המאמן המקומי מירו בן שמעון. הקבוצה פתחה את העונה ברצף של הפסדים ובתווך גם מכרה את שחקנה הצעיר והכישרון המקומי המבטיח ברוך דגו למכבי תל אביב. לאחר רצף של עשרה הפסדים רצופים פוטר המאמן בן שמעון והחליף אותו אלישע לוי. לוי הצליח לשבור את רצף ההפסדים עם ניצחון על צפרירים חולון. מכאן ואילך הקבוצה הלכה והשתפרה ובסופו של דבר הצליחה להישאר בליגה בצורה דרמטית בעוד שלליגה השנייה ירדה קבוצת בני יהודה תל אביב.
בעונת , בהדרכתו של אלישע לוי, הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה עד אז. בסיומה של עונה מצוינת סיימה במקום הרביעי. לראשונה בתולדותיה הגיעה הקבוצה לגמר גביע הטוטו ונוצחה 2–4 על ידי קבוצת הפועל תל אביב. באותה עונה קידמה הנהלת הקבוצה בראשות ג'קי בן זקן שילוב של שחקני בית צעירים כמו חנן פדידה ויניב עזרן. השחקנים הצעירים הללו פרחו לצדם של אלון חזן הוותיק והזר הפולני אנדז'יי קוביקה ואסי טובי שכבש באותה עונה 12 שערים סיים כמלך שערי הקבוצה. אשדוד העפילה לגביע האינטרטוטו בזכות הגעתה למקום הרביעי. בקיץ 2002 שיחקה הקבוצה לראשונה במסגרת אירופאית. לאחר שחלפה על פני קבוצת פ.צ ברנו מהליגה הצ'כית, הוגרלה אשדוד בסיבוב המוקדמות השני מול קבוצת מרק דופניצה מהליגה הבולגרית והודחה לאחר 1–2 בסיכום שני המפגשים.
בעונת שונו מדי הקבוצה מצבעם התכול לכחול כהה. הקבוצה, למרות ציפיות גבוהות בתחילת העונה, הסתבכה בתחתית וניצלה מירידה לליגת המשנה רק עם סיום העונה.
עם פתיחת עונת , שונו מדי הקבוצה מצבעם הכחול לאדום-צהוב, שמסמל את האיחוד בין שתי הקבוצות (הפועל אשדוד שיחקה בצבע אדום, ומכבי עירוני אשדוד בצהוב-כחול), וגם כאות סימפתיה נוסף לשחקן חיים רביבו שעבר לשחק בקבוצה הטורקית גלאטסראיי (שמשחקת בצבע אדום-צהוב). לאחר עונה בה נאבקה מ.ס. אשדוד בתחתית, החליטו בקבוצה לבנות קבוצה חדשה לגמרי. בקבוצה הוחתם קפטן הפועל תל אביב הוותיק יוסי אבוקסיס, כמו גם אסי דומב, איציק זוהר ואילן בכר, וגולת הכותרת הייתה הגעתו מטורקיה של בן העיר חיים רביבו שהגיע לקבוצה לסיים בה את קריירת הכדורגל שלו. מטרת הפרויקט הייתה להביא תואר אליפות היסטורי לעיר וכן למשוך קהל אלפים אל אצטדיון הי"א, אך המטרות לא הושגו. במהלך העונה אלישע לוי פוטר, רביבו נפצע ופרש מוקדם מהצפוי, והקבוצה סיימה באמצע הטבלה רחוקה ממאבק האליפות.
בעונת , תחת הדרכתו של המאמן יוסי מזרחי, הגיעה אשדוד להישג השיא שלה: היא סיימה במקום השלישי, שזיכה אותה בהשתתפות בגביע אופ"א. בנוסף בעונה זו הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע הטוטו, בו הפסידה בפנדלים להפועל פתח תקווה. לאחר שהדיחה קבוצה מסן מרינו (8–0 בסיכום שני מפגשים) במסגרת סיבוב המוקדמות הראשון של גביע אופ"א, הוגרלה אשדוד מול דומז'אלה, סגנית האלופה הסלובנית. המשחק הראשון התקיים באצטדיון בלומפילד ב-11 באוגוסט 2005 והסתיים בתיקו 2–2, ומשחק הגומלין שנערך ב-25 באוגוסט הסתיים בתוצאה 1–1, שהביאה להדחתה של הקבוצה מאירופה בשל נחיתות במאזן שערי חוץ.