מאז עלייתו לארץ ישראל עסק ברל כצנלסון בשאלות חינוך של היישוב בכללותו ושל תנועת העבודה הציונית בפרט. בוועידה הרביעית של מפא"י שהתקיימה ב-1938 הציג כצנלסון בפומבי את חזונו על אודות בית מדרש של תנועת העבודה. שבועות ספורים לאחר מותו, בספטמבר 1944, הוחלט על הקמת בית מדרש למדריכי נוער ופעילי תנועה על שמו. בנוסף הוקמה קרן לתמיכה במיזם - קרן ברל כצנלסון. המוסד הוקם על שטחי חוות קלמניה הסמוכה למושב צופית. טקס הנחת אבן הפינה למוסד התקיים ביום השנה השני לפטירתו של ברל כצנלסון, 21 באוגוסט 1946.
בבית המדרש בבית ברל נערכו סמינרים המיועדים למדריכים בתנועות הנוער העובד והלומד, הצופים והמשמרת הצעירה של מפא"י. בנוסף נערכו סמינרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, סמינרים של מושבים, מחנות קיץ וסמינרים לנוער שהגיע לישראל מרחבי העולם, ובקורסים לעולים חדשים. בתחילת שנות ה-60, בית ברל התפתח למוסד חינוכי שכלל גם בית ספר תיכון שנפתח ב-1961. מדרשה להכשרת מורים וגננות, מרכז כנסים, "המכון להשכלה ולחינוך תנועתי" ומכון מחקר.
בקיץ 1968, ביוזמתו של מנכ"ל קרן ברל כצנסלון דאז נחום שמיר, פורסם מנשר שבישר על הקמת המכון האוניברסיטאי לחקר ולהשכלה ע"ש ברל כצנלסון.
בשנת 1970 הוחלט לפתוח בבית ברל באופן רשמי מוסד להשכלה גבוהה שיכול להעניק תואר ראשון. ב-1971 נפתחה מכינה קדם אקדמית, ב-1977 כבר למדו במכינה 3,500 סטודנטים. ב-1972 הוגשה בקשה למועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללה כמוסד אקדמי ולהתיר לה להעניק תואר ראשון. האישור להעניק תואר ראשון ניתן למכללה החל משנת 1976.
בשנת 1973, נפתח במכללה מסלול להכשרת אקדמאים להוראה.
בשנת 1986 נפתח מסלול לתואר ראשון במדעי החברה בשיתוף אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 התאחדה המכללה בבית ברל עם המדרשה לאמנות ברמת השרון ומספר מוסדות להכשרת מורים והופרדה מקרן ברל כצנלסון. בעקבות המיזוג הפכה למכללה לחינוך והוראה הגדולה בישראל. המיזוג כלל את הסמינר למורים על שם אליעזר שיין בפתח תקווה (שבמקור נקרא בית המדרש הממלכתי למורים בגבעת השלושה), והקריה להכשרת מורים בגבעתיים.
פקולטות.
סגל המכללה מונה כ-700 מרצים הפעילים בכל תחומי ההוראה והמחקר, ולומדים בה כ-10,560 סטודנטים בשלוש פקולטות:
באוקטובר 2020 החלה פרופ' יולי (יעל) תמיר לכהן כנשיאת המכללה.
הפקולטה לחינוך.
הפקולטה לחינוך מאגדת תחת קורת גג אחת מסגרות לימודים לתואר ראשון בוגר בהוראה, לימודים לתואר שני למורים בפועל בייעוץ חינוכי. לאקדמאים מוצעות תוכניות הכשרה להוראה מגוונות ותוכנית מוסמך בהוראה בבית הספר העל-יסודי.
המכון האקדמי הערבי לחינוך – פועל במסגרת הפקולטה לחינוך, נוסד בשנת 1971 ומאז שנת 1981 פועל בתוך המכללה האקדמית בית ברל ומציע מגוון מסלולים וחוגים לקראת תואר ראשון "בוגר בהוראה" B.Ed. במקצועות הוראה שונים הנלמדים בבתי ספר ערביים בארץ בחינוך המיוחד, בגיל הרך, בבית הספר היסודי, בבית הספר העל-יסודי ובחינוך הבלתי פורמלי.
הפקולטה לאמנויות – המדרשה.
היסטוריה.
בשנת 1946 נוסד בית הספר לאמנות "המדרשה" כמדרשה למורים לציור ולמלאכה של זרם העובדים על ידי אליהו בילס. המדרשה פעלה באותם ימים כסמינר ערב במבנה של בית ספר יסודי בתל אביב. כעבור זמן הופרדה הוראת המלאכה מהוראת הציור. שם המוסד הוסב ל"מדרשה למורים לציור" והוא הועמד בפיקוח מחלקת החינוך של הכנסת. בין חברי הנהלת המוסד היו, בנוסף לבילס, אריה אלואיל, נחום גוטמן, משה אביגל ואהרן אבני. בשנת 1964 המדרשה עברה לבעלות משרד החינוך והתרבות ושנתיים לאחר מכן עברה למתכונת לימודי יום. באותה השנה התמנה לתפקיד מנהל המדרשה רן שחורי שכיהן בתפקיד עד שנת 1980. תחת כהונתו של שחורי עברה המדרשה בשנת 1972 למבנים בהרצליה, שהועמדו לרשות משרד החינוך והתרבות על ידי העירייה. ב-1977 עברה המדרשה שוב, הפעם לרמת השרון. באותה שנה הוקם בה המכון להכשרת מדריכים לאמנויות.
לאחר סיום כהונתו של שחורי, בשנת 1980, התמנה לתפקיד מנהל המדרשה הצייר שלמה ויתקין, שכיהן בתפקיד עד 1997. במהלך כהונתו, בשנת 1987, התאחדה המדרשה עם המכללה האקדמית בית ברל. בשנת 1989 הוקמה מסגרת הלימודים לאמנות "המדרשה הפתוחה", הקרואה היום "תוכנית לימודים אישית באמנות". באותה שנה הוקמה גם המחלקה לטיפול באמנות.
בשנת 1995 עברה המדרשה לקמפוס ייעודי במתחם "קלמניה" שבמכללת בית ברל. באותה שנה הוקמה בה המחלקה ללימודי קולנוע. בשנת 1997 החליף האמן יאיר גרבוז את ויתקין בראש הנהלת המדרשה. לתפקיד מנהל בית הספר לאמנות התמנה אורי חכם. בשנת 1999 הפכה המדרשה למוסד אקדמי וקבלה הסמכה מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר ראשון B.Ed.F.A באמנות. בשנת 2008 קיבלה המדרשה אישור נוסף מהמועצה להשכלה גבוהה, לפתיחת תוכנית לימודים לתואר שני M.Ed בחינוך לאמנות.
ב-2009 התמנה האמן דורון רבינא לתפקיד ראש בית הספר ונפתחה תוכנית לימודים לתואר ראשון B.Ed.F.A בקולנוע. בשנת 2010 נפתחה תוכנית ללימודי המשך באמנות, בראשה עמד האמן רועי רוזן וראש הלימודים העיוניים בה היה האוצר יהושע סיימון. בשנת 2011 נפתחה המכינה ללימודי אמנות במגזר הערבי. ב-2013 קיבלה התוכנית לתואר שני בחינוך לאמנות הסמכה סופית למתן תואר. בשנת הלימודים תשע"ד עברה מכללת בית ברל למבנה פקולטטי, ושמה הרשמי של המדרשה שונה ל"הפקולטה לאמנויות –המדרשה". דורון רבינא מונה אז לדקאן הפקולטה. באותה שנה קיבלה המדרשה הסמכה להעניק תואר ראשון B.Ed בתוכנית דו-חוגית המשלבת תואר ראשון באמנות-עיונית ובחוג נוסף. ב-2013 החליפה האמנית מירי סגל את רועי רוזן בראשות תוכנית לימודי ההמשך במדרשה, והאוצר אבי לובין מונה לראש הלימודים העיוניים בתוכנית. בשנת ב-2014 נפתחה גלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב. ב-2015 מונה האמן גבי קלזמר לדקאן הפקולטה.
הפקולטה לחברה וקהילה.
הפקולטה לחברה וקהילה מציעה חוגים ותוכניות לימוד במגוון תחומים ממדעי החברה, התרבות והרוח. בפקולטה נלמדים חוגים במקצועות מדעי החברה ואזרחות, ספרות, מקרא, תרבות ישראל, ערבית, לשון, היסטוריה, ולימודי ארץ ישראל וגאוגרפיה לצורכי הכשרה להוראה. כמו כן מתקיימים בפקולטה לימודים במגמות קרימינולוגיה ואכיפת החוק, ניהול ארגוני חברתי, ביטחון והגנת העורף, ולימודי מגדר.
בית ברל בקהילה.
המכללה מעודדת את הסטודנטים לקחת חלק במעורבות חברתית בקהילה הן במסגרת תוכניות הלימודים והן בפרויקטים ובייזום פעילויות חברתיות. בין היתר פועלים במכללה הפרויקטים הבאים:
כנסים שנתיים.
המכללה האקדמית בית ברל מקיימת בקביעות כנסים שמטרתם לשמר את הדיון האקדמי והציבורי בנושאים משמעותיים:
מרכזים ומכונים.
במכללה פועלים מרכזים ומכונים התומכים בתוכניות הלימודים, בסטודנטים ובמרצים.
ספריות.
במכללה פועלות כמה ספריות לשימוש הסטודנטים, הסגל והקהל הרחב:
מחקר במכללה.
המכללה האקדמית בית ברל מתייחסת לפעילות המחקרית כחלק בלתי נפרד מהפעילות האקדמית, ותומכת בה בכל דרך. המכללה מטפחת ומקדמת פעילות מחקרית ענפה, הן בביצוע מחקרים בקרב סגל המכללה, והן בביצוע מחקרים חיצוניים עבור מוסדות ציבוריים וממשלתיים מחוץ למכללה.
הפעילות המחקרית מתקיימת באמצעות:
היחידה לקשרי חוץ.
המחלקה אחראית על פעולות קשרי החוץ, המדע והתרבות של המכללה, יוזמת ומעודדת פעילויות בתחומים הבאים:
הקו הירוק (פירושונים)
פתוגנזה
היווצרות כוכב
שפות רשמיות בהודו
השפות הרשמיות של הודו כפדרציה הן הינדי ואנגלית. אך קיימות אלפי שפות וניבים מדוברים, רשמיים או לאומיים ב-28 המדינות השונות של הודו.
מגוון השפות הטבעיות המדוברות בהודו על ידי לאומים שונים רב ביותר. שפות אלו כוללות מספר שפות עיקריות שכל אחת מהן מדוברת על ידי מיליון איש לפחות, כמה מאות שפות שונות (שלכל אחת לפחות עשרת אלפים דוברים) וכ-2000 ניבים ידועים. חוקת הודו קבעה את השימוש בהינדי ובאנגלית כשתי השפות שאיתן אפשר לתקשר בין גופי הממשלה. בנוסף, היא סיווגה קבוצה של 22 "שפות מתוכננות" שהן השפות שהמדינות השונות המרכיבות את הודו יכולות לאמץ באופן רשמי למטרות מנהל, וכן כאמצעי תקשורת בין הממשל המקומי לממשל הלאומי, וכן עבור בחינות שנערכות עבור כניסה לשירות הממשלתי.
על פי נוסח החוקה חדלה האנגלית לשמש כ"שפה רשמית" (במקביל להינדי) ב-1965. על פי התכנון הייתה האנגלית אמורה אחר־כך לשמש כ"שפה שותפה רשמית נוספת", עד המועד בו ועדה שנבחרה כחוק תחליט על מעבר מלא להינדי, על פי בחינה תקופתית. מחאות של כמה מדינות בהודו, בהן באופן היסטורי מעולם לא דיברו הינדי, הבולטת בהן היא טאמיל נאדו, הובילו לכך ששיטת "שתי השפות" עדיין קיימת. בשל התיעוש מהיר וההשפעה הרבה של החברות הרב־לאומיות על הכלכלה, ממשיכה האנגלית להיות פופולרית ומשמשת כאמצעי תקשורת רב־השפעה בממשל ובעסקים, והצעדים שנעשו להחליף אותה הופסקו למעשה.
V-1 היה טיל השיוט המבצעי הראשון בעולם. הטיל פותח על ידי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה בשימוש מיוני 1944 עד מרץ 1945.
רמת הדיוק של הטיל הייתה נמוכה כך שלא היה יעיל נגד מטרות צבאיות ובהתאם שוגר אל עבר הערים לונדון בבריטניה ואנטוורפן בבלגיה. הטילים שוגרו ממגלשים מיוחדים בחופי צרפת והולנד. בתקופת השיא שוגרו טילי V-1 בקצב של מעל 100 טילים ביום והביאו להרס רב ולהרג אזרחים. בהדרגה פחת קצב השיגור לאחר שבעלות הברית כבשו את אתרי השיגור. בעיתוני בעלות הברית הטיל תואר כמטוס רובוטי הטס למרחק מאות קילומטרים, על כן דבק בו הכינוי "פצצה מעופפת".