תחום הכישוף נפוץ מאוד בקמרון. באזור שנקרא מאקה שנמצא במזרח קמרון, בתי המשפט החלו משנת 1980 בהרשעת מכשפות והטלת עונשים כבדים על מעשי כישוף, כגון מאסר עד עשר שנים וקנסות כבדים. בחלקים רבים של דרום ומערב קמרון יש תסיסה רבה סביב צורה חדשה ומודרנית של כישוף שנקראת "Famla" או "Ekong" שהתפשטה בעיקר לאחר התקופה הקולוניאלית ובקשר הדוק לצורות חדשות של עושר שהתפתחו. המכשפות לא אמורות לטרוף את קורבנותיהן (כמו בצורות אחרות של כישוף) אלא להפוך אותם למעין זומבים (אנשים רדומים חסרי מרץ) כדי למכור אותם או להעביד אותם. צורת כישוף חדשה זו מתקשרת ישירות לקפיטליזם, ואמורה להיות "הסוד" שמאחורי עושרם של יזמים חדשים. השמועות מספרות שמכשפות מסוג זה רוכשות גם ממדים גלובליים (לחלק מכנופיות הכישוף הללו יש מטה באירופה).
גורם יוצא דופן שיכול להסביר את חוסנן של המכשפות בהקשרים מודרניים הוא קיומו של קשר מתמשך בין כישוף לקרבה משפחתית בחלקים רבים של אפריקה. צורת הכישוף מתוך הבית מתוארת כצורת הכישוף המסוכנת ביותר. בעיר דואלה בקמרון, בקרב אנשים שחיו בעיר במשך דורות, מקור התפתחות הכישוף צמח בתוך המשפחה. במקרים רבים כישוף מייצג את הצד האפל של קרבה משפחתית. כישוף משקף את הרעיון המפחיד שיש אלימות ותוקפנות נסתרת בתוך גבולות המשפחה, במקום בו אמור להיות אמון וסולידריות. בכל הקשור לכישוף פעמים רבות יש קושי בהבחנה בין טוב לרע, בין מוסרי ללא מוסרי. המשפחה באפריקה נותרה הבסיס לכל החיים החברתיים. אי אפשר לחיות בלי המשפחה, אך האינטימיות המשפחתית טומנת בחובה גם סכנה. רגשות של קנאה ותוקפנות קיימים גם בתוך התא המשפחתי שעליו צריך לסמוך, וזה מוביל לחוסר יציבות ולקושי בהתמודדות עם האיום הפנימי שהופך לאפל. הלחץ שמפעילה המדינה על מנת להתערב בענייני כישוף משתנה מאזור לאזור. מקרים של הרשעת מכשפות על ידי בתי משפט ממלכתיים הגיעו בעיקר מהפרובינציה המזרחית (חלק מבודד יחסית של אזור היער הדרומי, שנחשב לרוב כמקום שופע כישוף). עם זאת, גם באזורים אחרים של קמרון גובר הלחץ על המדינה להתערב בסוגיה זו.
הסיבה שבעקבותיה החלו בשנות ה-80 של המאה הקודמת לשנות את המדיניות כלפי סוגיית הכישוף נעוצה בשינויים פוליטיים וכלכליים שחוותה המדינה. ייתכן שהחשש שהלך וגדל כלפי הכישוף הוא תולדה של השגשוג היחסי שהיה באזור, שהוביל להגדלת הפערים החברתיים ואי השוויון בכפרים (בעיקר באזור המזרחי). נוצר פער משמעותי בין חקלאים ומשפחות שיכלו לשלוח את ילדיהם לבתי הספר ולאפשר להם הזדמנויות חדשות אל מול שאר האוכלוסייה שלא יכלה להרשות זאת לעצמה, וזה הגדיל את אי השוויון. נוסף לסיבה זו, הלחץ על המדינה להתערב בענייני הכישוף מקומיים הושפע גם מפני שקהילות מקומיות לא הצליחו עוד ליצור מנגנונים משל עצמן להתמודד עם התסיסה הגוברת של כישוף. התמוטטות המנגנונים המקומיים חיזקה את הלחץ על המדינה להתערב ולנקוט פעילויות אקטיביות כנגד כישוף.
כישוף בצפון אפריקה.
"שח'ור ובח'ור".
השח'ור הוא המאגיה הערבית הצפון אפריקאית ודרכי פעולתו הם על ידי שינוי תנאי הסביבה של האנשים שהאדם שעוסק בכשפים מעוניין להרע להם. בצפון אפריקה היו נשים שעסקו בשח'ור והן היו מכונות "שח'רה". מבחינה תאורטית ישנה הבחנה בין שני סוגי כישוף: הראשון הוא השח'ור, שמתייחס בעיקר לתערובות של חומרים טמאים (למשל תערובת של שערות וציפורניים). הסוג השני נקרא "תאקף" שפירושו קשירה. כישוף זה מטרתו למנוע ממישהו להתאהב במישהי או לגרום להתאהבות. העולם הנשי המאגי היווה סוג של תפילה. מרבית הנשים לא הלכו לבית הכנסת ולבית הספר ולכן לא דיברו בשפת הקודש. ביטוין היה באמצעות הטקסים הללו בשפה הערבית. ה"בח'ור" פירושו שרפים שמהווים חומר לקטורת. הבחור מכיל בתוכו מספר טקסים למטרת טיהור, שמירה וטיפול, כגון טקס שמירה על הבית למניעת עין הרע וטקס למטרת ריפוי חולים או כששורר מצב לא טוב. הטקס מתנהל על ידי הליכה עם כד ובו קטורת שמפיצה עשן ברחבי החלל ובמהלכו אומרים משפטים כגון: "שלא יאונה לנו כל רע", שיהיו לנו חיים בריאים ומלאים בטוב" ועוד. טקס הבח'ור נפוץ בקרב יוצאי צפון אפריקה ומתקיים עד היום בקרב אוכלוסייה זו בישראל. טקסי הבחור בארץ יקרים מאוד ולכן מרביתם נערכים כחלק מטקסי סולחה שיכולים להימשך בין שעות לימים שלמים.
הכישוף בקהילות היהודיות בתוניסיה.
טובי צביה במאמרה מתארת את עולמה של האישה בקהילות היהודיות בדרום תוניסיה במחצית הראשונה של המאה ה-20. לטענתה העולם הרפואי של הנשים סבב סביב הדת. הגברים היו אחראים על הדת הפורמלית בעוד הנשים יצרו דת שהיא "נשית", "ביתית" (נותנת ביטוי לעולם ולהתנסות החיים הנשית) והכילה בתוכה אמונות עממיות. טובי מתייחסת לשלושה סוגי נשים מרפאות שהיו בתוניסיה. הראשונה מכונה "סחארה" והיא העוסקת בכישוף. השנייה מכונה "דגאזה" והיא מגדת עתידות (בעיקר בנושאי חתונה, פרנסה ועוד). השלישית נקראת "לואדה" והיא אמונה על טקסי הסרת עין הרע ותפקידה הוא של מרפאה. במהלך הטקס נאמרות תפילות לחש. הלואדה מבצעת שני טקסים, הראשון הוא טקס באמצעות גרגירי מלח והשני הוא טקס עם שימוש בצעיף או מטפחת ששייכים לחולה (ואת הצעיף/ מטפחת הייתה הלואדה מסובבת מעל לראשו של החולה). נוסף לפעולות אלו היו פעולות מאגיות להשגת אהבה על ידי תפילות לחש ששימשו את הנשים להשגת אהבה של בעל או של גבר אחר שחשקו בו. טקסי האהבה מגוונים וביניהם היו טקסים למטרת זירוז הבאתו של בן זוג לנערה צעירה ועוד.
פולחן נוסף שנפוץ היה בצפון אפריקה בפרט הוא ה"תקאן". מנהג זה קיים עד היום והשימוש הנפוץ בו מיועד לשמירת בתולי הנערה לפני החתונה. על אף המסורתיות הרבה והעובדה שהנשים כמעט ולא יצאו מבתיהן, קיומו של מנהג זה היה חשוב ומשמעותי. קיום התקאף לפני החתונה מיועד לשמור על בני הזוג מכל כישוף, למנוע מהם לקיים יחסי מין לפני החתונה ולמנוע מאויבים לפגוע בבני הזוג.
היחס לכישוף ביהדות מרוקו.
ספרות המאגיה מהמאה החמש עשרה ואילך מתארת סוגי שדים ודרכים להילחם בהם או לפייסם. החיבור המפורסם בקרב העוסקים במאגיה הוא "מפתח שלמה", שככל הנראה נכתב בספרד לפני המאה החמש עשרה, אך הוא מתייחס לשלמה המלך. בכתב היד הקדום ביותר של ספר זה, מוזכר השד "מימון השחור בארץ המערב" (ארץ המערב= צפון אפריקה). השד מציג עצמו בספר זה: "אני פלוני מימון הגדול אשר בידי מפתחות המלבושים והאוצרות". על פי כתב היד שכנראה הגיע ממרוקו מהמאה השש עשרה, ערכו סעודה למלך מימון ולבת זוגו, שנקראה "מימונה".
במשך דורות רבים חוגגים יהודי מרוקו את חג ה"מימונה" באסרו-חג של פסח. אחת הסיבות שחוגגים את המימונה היא למטרת חגיגה לכבוד מימון, מלך גדול ממלכי השדים. מתוך ספרו של רבי אליהו בעל שם, "תולדות אדם": "...כל רוח רע ופגע רע ומקרה רע, כל מה שהפה יוכל לדבר והלב לחשוב הן מחמת כישוף או מחמת עין הרע.. הן מכת אשמדאי הזקן.. הן מכת מימון בן נח הן מכת לילית... כולם יתרחקו מן האיש פלוני.. ומעתה ועד עולם אמן סלה". רבי אליהו בעל שם וספרו מקורם באשכנז, אך מימון מלך השדים היה גדול ומפורסם מאשכנז ועד לתימן, ומקורו בצפון אפריקה. הידיעות עליו הגיעו לאשכנז דרך מקובלים מספרד. הכרת שמות השדים, פעולותיהם ודרכי המלחמה בהם נתפסה כפיקוח נפש. מסופר על מימון שטבעו הוא "להוליד מחלוקות ושנאה ומחשבות רעות, ולתת עופרת כפי החפץ להרוג מי שיהיה להאביד".
הדרכים להילחם בשדים המזיקים היו באמצעות מלחמה בהם על ידי שמות וצירופי שמות קדושים, על ידי השבעות ועל ידי היכרויות עם נקודות התורפה שלהם. בדרך זו הלכו החכמים, הצדיקים והקדושים. הדרך הנוספת להילחם בשדים הייתה באמצעות שידולם ופיוסם. בדרך זו הלכו לרוב פשוטי העם, ובייחוד הנשים (עד ימינו). אחד המנהגים לפיוס השדים היה עריכת סעודה עבורם וזה היה נפוץ בקרב יהודים ונכרים בימי הביניים. יוצאי ספרד היו מכנים פעולה זו בשם "אינדולקו" שפירושה המתקה (לשדים). אחת הדוגמאות לעריכת השולחן לסעודה למטרת פיוס השדים היא חגיגת המימונה, שהייתה נהוגה אצל יהודי מרוקו ונפוצה עד היום.
יחסי קנדה–שוודיה
יחסי קנדה–שוודיה הם יחסי החוץ בין קנדה לבין שוודיה. כמייסדים של המועצה הארקטית, מערכת היחסים של המדינות חמה וחיובית. לשתי המדינות מחויבות לשמירה על השלום, לפיתוח האו"ם, לסיוע בפיתוח הדדי, לשמירה על הסביבה, לפיתוח בר קיימא, ולקידום והגנה על זכויות אדם. בנוסף, ישנם יותר מ-300,000 קנדים ממוצא שוודי, מה שהופך באופן בלתי נמנע את היחסים בין המדינות לקרובים עוד יותר. לקנדה יש שגרירות בסטוקהולם וקונסוליות כבוד בגטבורג ומאלמו. לשוודיה יש שגרירות באוטווה וקונסוליות כבוד בקלגרי, אדמונטון, פרדריקטון, הליפקס, מונטריאול, קוויבק סיטי, רג'יינה, טורונטו, ונקובר וויניפג.
היסטוריה.
שוודיה הפכה למדינה האירופית הראשונה להצטרף ליוזמה הקנדית "רשת דגמי היער הבינלאומית" ב-2004. החברות הפעילה של שוודיה לגבי שני דגמי יערות הממוקמים בשוודיה הרחיבו את הקשרים בין העמים האבוריג'ינים של קנדה ואת הלאפים של שוודיה.
היקף הסחר בין קנדה ושוודיה הוא קטן, אבל גדל. היצוא של קנדה לשוודיה (המורכב בעיקר מעפרות, מכונות חשמל ומכונות) הסתכם ב-544.7 מיליון דולר ב-2007, בעוד היבוא הקנדי משוודיה הסתכם ב-2.1 מיליארד דולר באותה תקופה. היבוא כלל בעיקר מכונות, מוצרים פרמצבטיים, וכלי רכב.