כשנה לאחר גיוסו נפצע ונפל בשבי הגרמני. הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח עם עוד 230 חיילים שבויים יהודים למחנה עבודה במינסק, שם שהה כשנתיים. בספטמבר 1943 נשלח עם עוד 80 יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין. עם הגעתו למחנה טען כי הוא בעל מקצוע - נגר, וחייו ניצלו. כששאל היכן חבריו, השיב לו אחד השומרים במחנה כי עלו בעשן בארובה. הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, אותו הכיר עוד מהמאסר במינסק, ולקח חלק בהתקוממות האסירים במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה. על פי התוכנית אמור היה להרוג בגרזן את קצין ה-SS קרל פרנצל, שהיה אחד ממפקדי המחנות הפנימיים בסוביבור. הנגרייה בה עבד תוכננה להיות נקודה אסטרטגית לתחילת המרד, כיוון שצפתה לשער מחנה מספר 1. אולם פרנצל, שאמור היה להגיע לאסוף הזמנה מהנגרייה, לא הגיע לבסוף על פי התוכנית, ורוזנפלד לא הרג אותו. עם זאת, הצליחו המורדים לחסל כ-11 אנשי SS, וכ-300 אסירים הצליחו להימלט. במהלך המנוסה נפגע רוזנפלד ברגלו. ביער התפצלו הבורחים לקבוצות קטנות. לצד נער בן 15, ברח רוזנפלד כשהוא נע ביערות לכיוון העיירה חלם, שם חברו לזוג אחים שברח מהפוגרום בעיר. בשלב מסוים הסתתרה הקבוצה בסיוען של שתי נשים פולניות, עד לשחרור העיר על ידי הצבא האדום.
עם הגעת הצבא האדום, ביקש רוזנפלד להתגייס מחדש, והוצב בחטיבה 315. בינואר 1944 נפצע בקרב, אך בפברואר 1945 חזר לשירות והשתתף בקרב על ברלין. באוקטובר 1945 שב רוזנפלד לאוקראינה. רק כ-50 מבורחי המרד בסוביבור שרדו את המלחמה ורוזנפלד ביניהם. המפגש הראשון של שורדי המרד התקיים בביתו של רוזנפלד בהייוורון ב-1973, ובו פגש שוב בפצ'רסקי איתו לא התראה מאז 1943.
ב-24 במרץ 1990 עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בתל אביב. באוקטובר 2012 הוקמה ביוזמתו אנדרטה לזכרו של פצ'רסקי סמוך לבית עמיגור לגמלאים, בדרך השלום בתל אביב, בו התגורר רוזנפלד. בטקס חנוכת האנדרטה השתתף שר העלייה והקליטה, יולי אדלשטיין.
ב-16 במאי קיבל משגריר אוקראינה בישראל, גנדי נדולנקו, אות מסדר ההצטיינות מהדרגה השלישית.
לאורך השנים מסר מספר עדויות, ושוחח עם תלמידים על אירועי המרד.
בשנת 2013 הדליק משואה בטקס הנעילה של אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות.
אחרי מותה של סלמה אנגל-ווינברג בשנת 2018 הוא היה ניצול סוביבור אחרון שנותר בחיים. ב-3 ביוני 2019 נפטר בבית החולים קפלן, ונטמן בבית העלמין בבני עי"ש.
ברגומט
היימווהר
ההיימויר (גרמנית: Heimwehr, מילולית: שומרי הבית) שכונו לעיתים גם היימטשוץ (גרמנית: Heimatschutz, מילולית: מגונני הבית) היו קבוצה פרא-צבאית לאומנית שפעלה באוסטריה בשנות ה-20 וה-30, ודמתה בשיטותיה ובתפיסת עולמה לפרייקורפס הגרמנים. על אף התנגדותו לדמוקרטיה, שימר הארגון גם זרוע פוליטית בשם היימטבלוק אשר שיתף פעולה עם הממשלה השמרנית של אנגלברט דולפוס. ב-1936 התאחד הארגון אל תוך מפלגת חזית המולדת האוסטרית בהוראת קורט שושניג, והוקמה מליציה חדשה ונאמנה למשטר, ה'פרונטמליץ'.
היימויר הוקמה על ידי חיילים אוסטרים משוחררים לאחר מלחמת העולם הראשונה, כמיליציה מאורגנת באופן רופף, ובמטרה להגן על גבולות אוסטריה. בדומה לפרייקורפס בתחלתן, ההתארגנות נעדרה הנהגה מרכזית ופוליטית בתחילה. בקרינתיה למשל החלה ההתארגנות על מנת להתגונן מיחידות סלובניות ויוגוסלביות. איגנץ סייפל, פעיל המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית ארגן את הקבוצות מחדש, ככוח נגד לשוצבונד הסוציאליסטי. ההיימויר היו בין הגורמים לפרוץ מהומות יולי 1927, ובין הכוחות שפעלו לדכאן. תו הזיהוי של אנשי ההיימויר היה כובע ירוק ובו נוצת תרנגול שחורה.
בשנות ה-30 התאחדו הקבוצות גם סביב בסיס שמרני לאומני אוסטרי, דחייה של הדמוקרטיה הליברלית ושל הרעיונות המרקסיסטיים, ושאיפה לשלטון אוטוקראטי. הלאומנות האוסטרית בידלה אותם מהתפיסה הפאן-גרמנית של אנשי המפלגה הנאצית האוסטרית. ההיימויר ביקשו לשמור על אוסטריה עצמאית, ולעיתים אף נרשמו עימותים בינם לבין כוחות נאציים.
עם זאת, לאחר שדולפוס הקים את מפלגת חזית המולדת ב-1934 הצליח לכנס תחת הנהגתו גם את ההיימויר ואיחד אותה עם ארגונים פרא-צבאיים ימניים אחרים, בסיועו של מנהיג ההיימויר ארנסט רודיגר סטארמברג. בתוך החזית הייתה השפעת ההיימויר הלאומיים-אוסטרים פחותה ביחס לגישה הפאן-גרמנית השלטת. יורשו של דולפוס, קורט שושניג, הטמיע ב-1936 את שאריות המנגנונים העצמאיים של ההיימויר בחזית. ארנסט סטארמברג נותר מחוץ לסדר השלטוני החדש, בניסיון לשים קץ ליריבויות בין צבאות פרטיים.
מרטין ויסקרה
מרטין אלברטו ויסקרה קורנחו (בספרדית: Martín Alberto Vizcarra Cornejo; נולד ב-22 במרץ 1963) הוא פוליטיקאי ומהנדס פרואני שכיהן כנשיאה ה-67 של הרפובליקה של פרו. טרם כניסתו אל משרד הנשיא כיהן כמושל מחוז מוקגואה (Moquegua), שר התחבורה והתקשורת וכשגריר פרו בקנדה. ב-2016 התמודד לתפקיד סגן נשיא פרו כעמיתו למירוץ של פדרו פבלו קוצ'ינסקי, וכאשר הנשיא קוצ'ינסקי התפטר מתפקידו במרץ 2018 החליף אותו ויסקרה בתפקיד. בנובמבר 2020 הודח ויסקרה בידי הקונגרס הפרואני מכהונתו השנייה, והוחלף בידי נשיא הקונגרס מנואל מרינו.
ביוגרפיה.
ויסקרה נולד בלימה, בנם של ססאר ויסקרה וארגאס, פעיל פוליטי שהיה חבר במפלגת APRA, ודוריס קורנחו, מורה בבית ספר יסודי. אביו היה ראש העיר של מוקגואה וחבר באספה המכוננת של פרו ב-1978. משפחתו הייתה מבוססת במוקגואה, אם כי עקרה לבירה לימה בשל סיבוך בריאתו ממנו כמעט ונהרג כאשר נולד. ויסקרה סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית להנדסה ב-1984, תוך קבלת תואר במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים של פרו (ESAN).
ראשית נתיבתו המקצועית של ויסקרה בפוליטיקה הפרואנית הייתה במחוז הולדתו מוקגה, שם התמודד לתפקיד מושל המחוז מטעם מפלגת APRA ב-2006, והפסיד בבחירות צמודות. ב-2008, הוא הוביל מחאות סביב תשלומי כרייה שוויוניים לקהילה המקומית. הוא נסע ללימה כדי לתווך במשבר, והסביר את נושא התשלום למועצת השרים הפרואנית (הרשות המבצעת בפרו) שהסכימה לבצע שינויים הכרחיים בחוקים הנוגעים בסוגיה. אירוע זה הגביר את שאיפותיו הפוליטיות של ויסקרה.
ב-2011 הוא נבחר לבסוף למושל מחוז מוקגואה. במהלך כהונתו, המדדים החברתיים של המחוז השתפרו והוא נמנע מלהיקשר בפרשות שחיתות המאפיינות את הפוליטיקה בפרו, הישג שה"וושינגטון פוסט" תיאר כ"אחת הדוגמאות הנדירות" בפרו. הוא גם יישב סכסוך נוסף סביב כריות חברת הכרייה "אנגלו אמריקן" הבריטית-דרום אפריקאית לבין תושבים מקומיים שהיו מודאגים מזיהום מי שתייה פוטנציאליים בידי מכרה הנחושת שככן באזור. הוא סיים את תפקידו כמושל ב-2014.
ויסקרה נבחר לסגן נשיא פרו בבחירות הכלליות שנערכו ב-2016, כעמיתו למירוץ של פדרו פבלו קוצ'ינסקי. זמן קצר לאחר שנבחר לסגן הנשיא הוא מונה לשר במשרדי ממשלה אחרים. בתפקיד שר התחבורה והתקשורת הוא כיהן כשנה בלבד. במהלך סדרה של שיטפונות שפקדו את פרו בשלהי 2016 ובראשית 2017, ניהל ויסקרה את המשבר שהסב נזקים כבדים ברכוש ובנפש לאזרחי פרו.
בעקבות בירוקרטיה מסורבלת ובחשד לשוחד שפקדו את בניית נמל התעופה הבינלאומי "צ'ינצ'רו" בקוסקו, ביטל ויסקרה חוזים רבים עד להשלמת החקירה הפלילית על ידי משרד המבקר הפרואני. אחרי שנאלץ להתמודד מול האשמות מצד מתנגדים פוליטיים שהובילו לזימונו לתת עדות בחקירה שנוהלה על אודות נמל התעופה, בו בזמן עם ניהול משימות השיקום בעקבות גל השיטפונות שפקד את פרו, התפטר ויסקרה מתפקידו כשר. זמן קצר לאחר התפטרותו, המליץ ​​המבקר של פרו אדגר אלרקון לנקוט צעדים משפטיים נגד עשרה פקידים שהיו מעורבים בבניית שדה התעופה. לאחר שהתפטר מתפקידו כשר, מונה לשגריר ארצו בקנדה, תוך הימנעות מממשיכת תשומת לב ציבורית. הוא שב לפרו במהלך הליכי ההדחה הראשוניים נגד הנשיא קוצ'ינסקי.
נשיא פרו.
ב-24 במרץ 2018 עזב את אוטווה ושב ללימה במטרה להישבע לתפקידו כנשיא פרו. ב-17 באפריל 2018 חתם ויסקרה על חוק שינוי האקלים, המעניק מימון נוסף למשרד לאיכות הסביבה (MINAM) כדי לפקח על שינויי האקלים ולנהל אותם באמצעות ניתוח פליטת גזי חממה, תוך יצירת מסגרת של שיתוף פעולה בין הגופים הממשלתיים האמונים על הגנת ואיכות הסביבה.
ברם, צעדיו למאבק בשחיתות זוכים להתנגדות מצד הקונגרס של פרו שהחריפה לכדי משבר חוקתי. לפי חוקת פרו, ביכולת הרשות המבצעת לפזר את הקונגרס לאחר שני הצבעות אי-אמון. תחת שלטונו של פדרו פבלו קוצ'ינסקי, הקונגרס הפרואני העביר ב-15 בספטמבר 2017 הצבעת אי-אמון וכתוצאה מכך נפלה ממשלתו של קוצ'ינסקי. הצבעה זו הייתה הצבעת אי-האמון הראשונה במושב הקונגרס הנוכחי. ב-29 במאי 2019 הודיע ויסקרה על מספר חקיקות אשר יגררו הצבעת אי-אמון שנייה אם יסרב הקונגרס לשתף פעולה עם יוזמותיו המוצעות למלחמה בשחיתות. בארבעת החודשים שבאו אחר כך עיכב הקונגרס הצעות חוק המתמקדות במלחמה בשחיתות ודחה את הבחירות הכלליות שהוצעו על ידי ויסקרה.
ויסקרה דרש לערוך רפורמות נגד שחיתות באופן מידי וקרא להצבעת אי-אמון ב-27 בספטמבר 2019, וקבע כי "ברור שהדמוקרטיה במדינתנו נמצאת בסכנה". ויסקרה והוועדה הבין-אמריקנית לזכויות אדם מתחו ביקורת על הקונגרס בשל דחיית הצעתו של ויסקרה לערוך בחירות כלליות בשעה שאישר במהירות מועמדויות לבית המשפט החוקתי בפרו מבלי לבחון את הרקע האישי של המועמדים. כתגובה, ביקש ויסקרה לשנות את הליך מינויים של מועמדים לבית המשפט החוקתי בידי הקונגרס, ואישור או אי-אישור השינוי שהציע ויסקרה על ידי הקונגרס נתפש בעיניו כאי-אמון בממשלתו.