רק לאחר מותו של קפקא, אזרה מילנה כוחות והתגרשה מבעלה. היא עזבה את וינה וחזרה להתגורר בעיר הולדתה. בפראג החלה מילנה לבסס את הקריירה שלה כעיתונאית, כעורכת וכמתרגמת. היא כתבה עבור מספר עיתונים ומגאזינים וערכה ותרגמה ספרי ילדים. כמו כן היא תרגמה שני סיפורים קצרים שכתב קפקא, טקסטים של הרמן ברוך, פרנץ וורפל, אפטון סינקלר ואחרים. חלק מהמאמרים שכתבה באותה תקופה, התפרסמו בשני אוספים נפרדים על ידי בית ההוצאה לאור 'טופיק' בפראג.
בשנת 1927, נישאה מילנה לארכיטקט ירומיר קרייצר (Jaromír Krejcar), מהפכן צ'כי ושנה לאחר מכן נולדה בתם יאנה. נישואין אלה הסתיימו בשנת 1934, כאשר נתנה את הסכמתה לגירושין ואפשרה לבעלה לשאת אשה לטבית אותה פגש בביקור שערך בברית המועצות.
בשנת 1930, החלה מילנה לאמץ את הרעיונות הקומוניסטיים שרווחו באותה תקופה בקרב רבים מהאינטלקטואלים הצ'כים. היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית וכתבה מאמרים ל'סביט פראצה' - כתב העת של המפלגה. בשנת 1936, נטשה מילנה את המפלגה הקומוניסטית בעקבות הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בארצו. בין השנים 1938–1939, ערכה מילנה את המגזין היוקרתי לענייני פוליטה ותרבות 'פריטומנוסט' שנוסד ויצא לאור על ידי הפרשן הפוליטי הדמוקרט פרדיננד פרוטקה. במגזין זה היא כתבה מאמרים על עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, על האנשלוס - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי ועל ההשלכות שעלולות להשפיע על צ'כוסלובקיה כתוצאה מהמהלכים הללו.
פעילותה בתנועת ההתנגדות הצ'כית.
בספטמבר 1938, נחתם הסכם מינכן על ידי מנהיגי בריטניה, צרפת, איטליה וגרמניה. הסכם זה העניק להיטלר את הלגיטימציה לספח את חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה, שהיה מיושב ברובו על ידי תושבים ממוצא אתני גרמני, לבעלות הרייך הגרמני, בתנאי שלא יפתח במלחמה באירופה. בעקבות הסיפוח, הגיעו לפראג פליטים רבים, שרובם היו יהודים. חצי שנה לאחר סיפוח חבל הסודטים הפר היטלר את הסכם מינכן וכבש את בוהמיה ומוראביה.
מילנה הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצ'כית והחלה לסייע בהברחת פעילים פוליטיים אנטי נאצים ויהודים לפולין, בתקווה כי משם הם ימצאו את דרכם מערבה. האדם שסייע לה בפעולות אלה, היה ידידה, הרוזן יואכים פון זדטוויץ, גרמני במוצאו יליד 1910, שהיה באותם זמנים סטודנט לרפואה בפראג. הוא יידע את מילנה על קיומו של נתיב בריחה באזור מורבסקה אוסטרבה הסמוך לגבול, וכי ניתן לחצותו בעזרתם של מורי דרך מקומיים ולהגיע לקטוביץ שבפולין, שם שכן משרד שמנהליו הבריטים סייעו לנמלטים להגיע לאנגליה.
מילנה וזדטביץ החליטו לנצל את נתיב הבריחה לצרכיהם. דירתה של מילנה ברחוב קורמסקה מספר 6, החלה לשמש כמקום מסתור עבור הפליטים, עד שנמצאה ההזדמנות הנאותה להעבירם בבטחה אל מעבר לגבול. בזמן שהותם במקום, דאגה מילנה לכל מחסורם וסיפקה להם מסמכים מזויפים שישמשו אותם בהמשך דרכם. כשהעיתוי לעזיבה, היה בטוח, נטל זדקביץ את מכוניתו הדו-מושבית והסיע בה את הפליטים לגבול. בין האנשים שנצלו הודות לתושייתם של יסנסקה וזדקביץ, היה העיתונאי הקומוניסטי היהודי, אויגן קלינגר שהצליח לאחר חצייתו את הגבול, להגיע ללונדון ולשרוד שם את המלחמה. עוד בהיותו בפראג, ניסה קלינגר לשכנע את יסנסקה להימלט מארצה, אך היא סרבה בכל תוקף מתוך אמונה שהסכנה בה היא נמצאת קטנה לאין ערוך מהסכנה המרחפת מעל ראשם של ידידיה היהודים. התעקשותה של מילנה להמשיך בפעולות ההצלה, הייתה בסופו של דבר בעוכריה.
6 חודשים לאחר כיבוש השטחים הצ'כיים, ב-1 בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה וגרמניה פלשה לפולין. כתוצאה מכך, נחסמו כל דרכי המילוט ולא ניתן היה להבריח פליטים נוספים לפולין.
אחריתה בראוונסבריק.
חודש לאחר כיבוש פולין, ב-11 בנובמבר 1939, הוזמנו מילנה וזדביץ לארוחת צהריים בביתם של משפחת מאייר. מילנה לא הופיעה לארוחה זו. באותו יום היא נלקחה מביתה על ידי הגסטפו ולאחר ששהתה בבתי סוהר שונים, היא נשלחה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק.
הגסטפו מצא בביתה של מילנה 3 מכתבים שכתב לה זדביץ, בהם הוא הזכיר את כוונתו להגר לאנגליה. מכתבים אלה הובילו למאסרו ב-27 במרץ 1940. לפי עדותו של זדביץ, הגסטאפו לא ידע כלל על פעילותם המשותפת שלו ושל מילנה בהברחת פליטים מעבר לגבול, לפיכך הוא נחקר בעיקר אודות מילנה. במהלך חקירותיו, הצליח זדביץ לזייף מחלת נפש ושוחרר מכלאו ללא משפט לאחר 15 חודשים.
במחנה הריכוז ראוונסבריק, פגשה מילנה את מרגרט בובר נוימן, אלמנתו של הקומוניסט הגרמני היינץ נוימן שנורה בידי הסובייטים ב-1937 (הייתה נשואה עד 1929 לרפאל בובר, בנו הקומוניסט של הפילוסוף היהודי מרטין בובר). בובר נוימן שנדונה ל-5 שנות מאסר בסיביר, הוסגרה ב-1940 לידי הגסטפו, ונכלאה בראוונסבריק. בזמן שהותן במחנה, הן התחברו והבטיחו האחת לשנייה כי אם מי מהן תינצל, היא תכתוב ספר שיתעד את התופת אליהן הן נקלעו.
תנאי החיים ששררו בראוונסבריק היו קשים מנשוא. הצפיפות הרבה, המזון המצומצם והעבודות הקשות שהוטלו על האסירות, גרמו להתפרצות של מגפות ולמותן של אלפי אסירות. התנאים הללו הובילו להידרדרות במצב בריאותה של מילנה והיא נפטרה בשנת 1944, שלושה שבועות לפני פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
בשנת 1963 קיימה מרגרט בובר נוימן את הבטחתה, וספרה 'Kafkas Freundin Milena', יצא לאור ותורגם לשפות רבות, בהן עברית.
ב-14 בדצמבר 1994, הכיר יד ושם הן במילנה יסנסקה והן ברוזן יואכים פון זדטביץ כחסידי אומות העולם.
עבודותיה.
אסופת כתבים ומאמרים של מילנה יסנסקה שהתפרסמו בחייה
אסופת כתבים, מאמרים, והתכתבויות של מילנה שפורסמו אחרי מותה
בוז'ולה נובו
בוז'ולה נובו (בצרפתית: Beaujolais nouveau) הוא יין אדום מענבי גאמיי שמיוצר באזור בוז'ולה, חלק מאזור היין של בורגון בצרפת. זהו היין הצרפתי הצעיר הפופולרי ביותר, הוא מותסס רק שבועות ספורים לפני שהוא נמכר ביום חמישי השלישי של חודש נובמבר. "יום בוז'ולה נובו" זוכה לפרסום רב, כשמתקיימת תחרות להשיג את הבקבוקים הראשונים בשווקים השונים ברחבי תבל.
סגנון.
בוז'ולה נובו הוא יין סגול-ורוד קליל במיוחד, אפילו לפי אמות המידה של אזור בוז'ולה. בגלל שיטת ייצורו הוא דל בטאנין, וטעמו הוא פירותי אסטר כשל בננה, תאנה וסוכריות גומי. היין מומלץ לשתייה מקורר מעט בטמפרטורה של 13 מעלות.
בוז'ולה נובו נועד לשתייה מיידית ובאופן כללי אין לשמור אותו מעל שנה. מבקרי יין רבים מציינים את הבוז'ולה נובו כפשוט או בוסרי. מבקרת היין האמריקאית קארן מקניל השוותה את שתיית הבוז'ולה נובו לאכילת עוגיות שוקו-צ'יפס.
ההפקה.
בוז'ולה נובו נעשה מענב גאמיי נואר אה ג'וס בלאן, הידוע יותר כגאמיי.
הענבים חייבים לבוא מכינוי מקור מבוקר בוז'ולה, פרט לעשרת האפלאסיונים בבוז'ולה שקיבלו את התואר קרו. לפי החוק, כל הענבים באזור חייבים להיבצר בידיים, לעבור תסיסה פחמתית, תהליך שבו מתסיסים את אשכול הענבים במלואו, מה שמדגיש את הטעם הפירותי, זאת בלי להוציא את הטאנינים המרים מקליפות העינב.
היסטוריה.
בוז'ולה תמיד עשו את יין השנה (vin de l'année) כדי לחגוג את סיום הבציר, אולם עד מלחמת העולם השנייה השתמשו בו רק לצריכה מקומית. למעשה, ב-1937, בזמן שחוק כינוי מקור מבוקר מוסדו הם איפשרו את שיווקו הרשמי של הבוז'ולה רק ב-15 בדצמבר של שנת הבציר. חוקים אלו שונו ב-13 בנובמבר 1951, והאיגוד הבין-מקצועי של יין בוז'ולה (Interprofessionnelle des Vins du Beaujolais) (UIVB) קבע רשמית את 15 בנובמבר כתאריך ההפצה של מה שיתפרסם מעתה ואילך כבוז'ולה נובו.
כמה מחברי האיגוד הבין-מקצועי של יין בוז'ולה, והבולט שבהם הנגוסיאן (סוחר יין) ז'ורז' דיבף, הבחינו בפוטנציאל השיווק של הבוז'ולה נובו. לא רק שזו הייתה הדרך למכור כמות גדולה של יין רגיל ברווח טוב, אלא שמכירת היין בתוך שבועות ספורים מזמן הבציר הייתה מצוינת לתזרים המזומנים. מכאן נולד הרעיון שבפריז ישיקו את הבקבוקים הראשונים של הבציר החדש. המעשה יצר סיקור תקשורתי נרחב, ובשנות השבעים נהפך לאירוע לאומי. אירוע ההשקה התפשט לארצות השכנות באירופה בשנות השמונים, אחר-כך הגיע לצפון אמריקה ובשנות התשעים הגיע לאסיה. ב-1985, שונה התאריך ליום חמישי השלישי בכל חודש נובמבר על-מנת לנצל את היתרונות של השיווק בסוף-השבוע שאחרי-כן.
"יום הבוז'ולה" מלווה באירועים ציבוריים ובפרסום נרחב. הסיסמה המסורתית, אפילו בארצות דוברות אנגלית, הייתה “Le Beaujolais nouveau est arrivé!” (מילולית: "הבוז'ולה החדש הגיע !"), אולם ב-2005 שונתה הסיסמה ל "It's Beaujolais Nouveau Time!" (זה הזמן של בוז'ולה נובו !). בארצות הברית קידמו אותו כמשקה לחג ההודיה, שמגיע שבוע אחרי שהיין מופץ.
דיבף נותר היצרן הגדול ביותר של בוז'ולה נובו, שלא כמו תוויות "הפרחים" שמאפיינות את יינותיו האחרים, הנובו שלו מציג תרשים אבסטרקטי צבעוני שמשתנה מדי שנה. דובף מייצר עניבות משי שמלווים את הציור האבסטרקטי של התווית, ומפיץ אותם באמצעות הסיטונאים והמפיצים המובחרים שלו.
יינות דומים.
ההצלחה המסחרית של בוז'ולה נובו הובילה לייצורם של יינות צעירים המתאימים לשתייה מיידית בחלקים אחרים של צרפת, כגון האפלאסיון גאיאק ליד טולוז. יינות אלה מופצים בדרך-כלל ביום חמישי השלישי בחודש נובמבר, בדיוק כמו מקביליהם בבוז'ולה. פרקטיקה זו התפשטה לארצות יצרניות יין אחרות כמו "וינו נובלו" באיטליה (Vino Novello), "וינו נואבו" בספרד ("vino nuevo") ו"נובו ויין" בארצות הברית (nouveau wine).