הרומן הוא סאטירה על המלומדים באקדמיה ב-redbrick (מונח המתאר את שש האוניברסיטאות השוכנות בערים התעשייתיות באנגליה), כפי שהן נראות מבעד לעיניו של הגיבור שלו, ג'ים דיקסון, כשהוא מנסה להצליח כמרצה צעיר להיסטוריה. הרומן תואר בידי רבים כחלק מתנועת הAngry young men (קבוצת סופרים ומחזאים בריטים בני המעמד הבינוני שהייתה פופולרית בשנות החמישים, שהבולטים שבה הם ג'ון אוסבורן וקינגסלי אמיס, הללו ראו בצורה מפוכחת את החברה המסורתית האנגלית), אם כי אמיס מעולם לא ראה עצמו ככזה. הרומנים האחרים של אמיס בשנות החמישים וראשית שנות השישים מתארים באופן דומה מצבים בחיי החברה הבריטית של אותה עת, ולעיתים מתבססים על ניסיון חייו של אמיס עצמו. That Uncertain Feeling (1955) עוסק בספרן קרתני צעיר (שוב אולי הכוונה ללרקין, שהיה ספרן ב-Hull) שמתפתה לבגוד באשתו; I Like It Here (1958) מציג את דעתו המזלזלת של אמיס על "חוץ לארץ" ומתאר את מסעותיו ביבשת עם משפחתו הצעירה; Take a Girl Like You (1960) מתרחק מהאוטוביוגרפיה הקרובה, אבל נותר נטוע בעניינו במין ובאהבה בחיי המודרניים, מתחקה אחר חיזוריו ולבסוף פיתויה של הגיבורה ג'ני בון על ידי מנהל בית הספר הצעיר, פטריק סטנדיש.
ב-The Anti-Death League (1966), אמיס מתחיל להפגין חלק מניסוייו - בתוכן, אם לא בסגנון - שיאפיינו הרבה מעבודתו בשנות השישים והשבעים. נטישתו של אמיס את הריאליזם שאפיין את הרומנים הקומיים המוקדמים שלו אינו כה פתאומי כפי שנדמה בתחילה. הוא היה קורא נלהב של מדע בדיוני מאז ילדותו, ופיתח את העניין הזה בהרצאות כריסטיאן גאוס שנשא ב-1958, כשביקר באוניברסיטת פרינסטון. ההרצאות פורסמו באותה שנה תחת הכותר New Maps of Hell: a Survey of Science Fiction, ניתוח רציני, אך קליל של מה שיש לסוגה להגיד על האדם והחברה. אמיס היה נלהב במיוחד מעבודתם הדיסטופית של פרדריק פול וסיריל קורנבלות' וטבע בספרו את המונח "comic inferno" (גיהנום קומי) כדי לתאר את הסגנון ההומור הדיסטופי, במיוחד כפי שזה בא לידי ביטוי בעבודתו של רוברט שקליי. בשלב מאוחר יותר הקדיש עצמו קינגסלי לז'אנר במלאכת עריכה, אותה ביצע ביחד עם הסובייטולוג רוברט קונקווסט, של סדרת האנתולוגיה של המדע הבדיוני Spectrum I–V, שמתבססת במידה רבה על כתבים שהתפרסמו בכתב העת Astounding Science Fiction בשנות החמישים.
אף על פי שלא היה במפורש רומן מדע בדיוני, הרי ש-The Anti-Death League מתרחק מהריאליזם המאפיין את הרומנים המוקדמים של אמיס, ומציג בידיון, כזה שימשיך להתפתח ברומנים נוספים שיכתוב באותה סוגה, כמו The Green Man (1969) (מסתורין/אימה) ו-The Alteration (היסטוריה חלופית). הרבה מהספקולציה בה הוא נוקט הייתה בדבר הקיום הבלתי אפשרי של אלוהות מיטיבה המתערבת בחיי בני האנוש. ב-The Anti-Death League, The Green Man, The Alteration ובמקומות נוספים בכללם שירים כגון “The Huge Artifice: an interim assessment” ו-“New Approach Needed”, מפגין אמיס את תסכולו מאלוהים שמסוגל לעצב את העולם בכזו אכזריות וחוסר צדק, ומגן על שימורו של האושר האנושי - במשפחה, בחברות, בהנאה הגופנית - כנגד הדרישות של כל תוכנית קוסמולוגית. ניתן אולי לסכם את עניינו של אמיס בהשקפות דתיות בתגובתו, כפי שהיא מופיעה בזכרונותיו לשאלתו של משורר הרוסי יבגני יבטושנקו, באנגלית הרצוצה שלו, "אתה אתאיסט ?", עליה אמיס עונה, "זה יותר שאני שונא אותו."
בתקופה זו, אמיס לא נטש לחלוטין את הריאליזם הקומי שאפיין את "ג'ים בר מזל" ו-Take a Girl Like You. הרומנים I Want It Now (1968) ו-Girl, 20 (1971) מתארים את האווירה הלא-יציבה של לונדון בשלהי שנות השישים, בה אמיס בוודאי לקח חלק, אם כי אף אחד מהספרים אינו ממש אוטוביוגרפי. Girl, 20, למשל, מעוצב בתוך העולם של המוזיקה (הקלאסית והפופ), עולם בו אמיס לא היה פעיל - אבל הוא מפגין ידע מרשים בטרמינולוגיה מוזיקלית ודעות שמפגינות את מסירותו למוזיקה כתחביב ברמה כמעט עיתונאית ושל מידת האינטליגנציה שהוא מפגין במושא עניינו. הוא מפגין הבנה רבה גם בעולם הכנסייה, בספרו The Alteration, אם כי אמיס לא היה רומי-קתולי, ולא היה שייך לשום כנסייה.
לאורך שנות החמישים, השישים והשבעים, אמיס כתב בקביעות מסות וביקורות, בעיקר בעיתונות. כמה ממאמרים אלו קובצו בספר What Became of Jane Austen? and Other Essays מ-1968, בהם חוכמתו של אמיס והשקפותיו הספרותיות והחברתיות מופגנת בעיסוקו במנעד רחב של ספרים כמו The Outsider של קולין וילסון (אותו הוא קוטל), "תחת הרשת", רומן הבכורה של אייריס מרדוק (אותו הוא משבח) ו-Milton’s God של ויליאם אמפסון (שהוא נוטה להסכים עמו). דעותיו של אמיס על ספרים ואנשים נראות (ובדרך-כלל אכן היו) שמרניות, ועדיין, כפי שניתן להבין מכותרת אסופת המאמרים, הוא לא היה מעריץ עיוור של "הקלאסיקה" ושל כללי המוסר המסורתיים, אלא יותר ביטא את שיפוטו העצמאי בכל הנושאים.
אמיס נעשה מזוהה עם רומני ג'יימס בונד של איאן פלמינג, אותו הוא העריץ, בשלהי שנות השישים, כשהוא התחיל לכתוב עבודות ביקורת הקשורות למרגל הבדיוני, בין אם תחת שם עט או שלא תחת שמו. ב-1965, הוא כתב את הספר הפופולרי The James Bond Dossier, תחת שמו שלו. באותה שנה, כתב את The Book of Bond, או Every Man His Own 007, מדריך המסביר צעד אחר צעד על איך להיות מרגל מתוחכם, אותו פרסם תחת שם העט "סגן-אלוף ויליאם ('ביל') טאנר", טאנר היה ראש הסגל של 'M' ברבים מרומני בונד של פלמינג. ב-1968 בעל זיכיון ג'יימס בונד ניסה להמשיך את הסדרה באמצעות העסקת סופרים שונים, כולם פרסמו תחת שם העט "רוברט מרקהאם". בסדרה זו, הרומן Colonel Sun, היה ספר בונד היחידי שכתב אמיס שיצא לאור בשם זה.
הסגנון והטון הספרותי של אמיס השתנה בצורה משמעותית אחרי 1970, עם היוצא מן הכלל של "האשמאים הזקנים", זוכה פרס מאן בוקר. מספר מבקרים האשימו אותו בהיותו מיושן ומיזנתרופי, בעוד אחרים סברו שהיה חסר האנושיות, החוכמה והחמלה של עבודתו המוקדמת.
בתקופה זו אמיס היה גם אנתולוג, משלח יד בו הפגין ידע רחב בכל סוגי השירה האנגלית. The New Oxford Book of Light Verse (1978), אותו ערך היה מהדורה מחודשת של הכרך המקורי של ויסטן יו אודן. אמיס לקח את האנתולוגיה לכיוון חדש לחלוטין: בעוד אודן פירש שיר קל ככזה שיכלול חרוז "נמוך" של מעמד הפועלים או מקור ממעמד נמוך, ללא קשר לנושא, הרי שאמיס הגדיר שיר קל כקל בטון, אם כי לא בהכרח פשוט במבנהו. Amis Anthology (1988), הייתה מבחר אישי של השירים האהובים עליו, שצמחו כתוצאה מעבודתו בעיתון לונדוני, שבו הוא בחר מדי יום שיר, והציג אותו עם הקדמה קצרה.
אמיס נכלל ברשימה הסופית של מועמדי פרס מאן בוקר שלוש פעמים, עבור Ending Up (1974), Jake's Thing (1978) וזכה בו לבסוף עבור ספרו "האשמאים הזקנים" ב-1986.
חייו האישיים והשקפתו הפוליטית.
כגבר צעיר באוקספורד, הצטרף אמיס לזמן קצר למפלגה הקומוניסטית. לימים תיאר את השלב הזה בחייו הפוליטיים כתקופת הטירונות המרקסיסטית שנדמה שהייתה הכרחית באוקספורד."
אמיס נותר לכאורה שמאלני במשך זמן מה אחרי המלחמה, והצהיר בשנות החמישים שהוא תמיד יצביע עבור מפלגת הלייבור.
אולם לימים הוא פנה ימינה, התפתחות בה הוא דן במאמרו "Why Lucky Jim Turned Right" (1967).
אמיס היה, לפי הודאתו שלו וכפי שחושפים הביוגרפים שלו, נואף סדרתי במשך רוב חייו. שלא במפתיע, היה זה אחד מהגורמים העיקריים שהביאו לפירוק נישואיו הראשונים. תצלום מפורסם של אמיס ישן בחוף יוגוסלבי מציג סיסמה (אותה כתבה אשתו הילי) על גבו "אנגלי שמן אחד - אני דופק כל דבר."
בזכרונותיו כותב אמיס: "עם הזמן נעשיתי מודע לכך שיצא לי שם של אחד השתיינים הגדולים ביותר, אם לא של אחד השיכורים הגדולים ביותר, של תקופתנו."
הוא העלה את הרעיון שהדבר נבע כתוצאה מנטייתם התמימה של הקוראים לייחס את התנהגותם של גיבורי ספריו, לו עצמו. הוא לא היה כנה; למען האמת הוא נהנה משתייה ובילה זמן ניכר מעתותיו במסבאות. הילרי רובינשטיין, שקיבלה את "ג'ים בר מזל" לפרסום אצל ויקטור גולאנץ, העירה: "אני מפקפקת בכך שג'ים דיקסון היה הולך לפאב ושתה עשר כוסות בירה... תראה, אני לא מכירה את אמיס היטב."
קליב ג'יימס ציין: "הוא שתה כמו שולחן שלם במועדון גאריק אפילו לפני שנבחר חבר בו. אחרי שנהיה חבר בו, הוא שתה כל-כך הרבה, עד שבקושי הצליח להגיע למונית."
אמיס היה משוכנע שמקור ההשראה שלו לא היה השתייה: "לא משנה איזה משקל היה למשקה בחייו של הסופר, הוא היה חסר חשיבות בכתיבה שלו או שלה."
ההוכחה לאמיתות דבריו של אמיס לגבי עצמו הייתה במשמעת הגבוהה בה החזיק אמיס בכתיבתו. במשך 'שנים רבות',
אמיס כפה על עצמו לוח זמנים יומי שבו הכתיבה והשתיים הופרדו לגמרי. הבקרים הוקדשו לכתיבה עם תפוקה יומית של מינימום 500 מילים.
הוא החל לשתות רק בסביבות הצהרים כשהשלים את התפוקה היומית שלו. ההספק הגדול של אמיס לא היה אפשרי אילולא נהג בכזו משמעת עצמית. עם זאת, לדברי קליב ג'יימס, הגיע אמיס לנקודת מפנה בו השתייה שלו הפסיקה להיות חברתית ונהפכה להיות דרך בה הרגיע את מצפונו בשל התנהגותו כלפי הילי. "אמיס הזיק לעצמו בכוונה... זה יהיה נכון לנחש שכך הג'נטלמן המוטרד הביע את מורת רוחו מהתנהגותו שלו."
חברו כריסטופר היטצ'נס אמר: "השכרות הייתה בעוכריו לבסוף, וגזלה ממנו את תבונתו וקסמו, כמו גם את בריאותו."