1886 הייתה שנה קשה מאוד לאדלר. בתו רבקה נפטרה מאסכרה. סוניה נפטרה מדלקת שהחלה בלידת בנם אברהם. באותו זמן הוא ניהל רומן עם אישה צעירה, ג'ניה קייזר שהייתה גם בהריון עם בנו צ'ארלס. אחרי מות אשתו הוא היה מדוכא וויתר על הצעה לעבור לארצות הברית. במקומו נסעו לשם מוגולסקו ופינקל. ב-18 בינואר 1887 קרה אסון במועדון הנסיך כאשר בזמן תרגיל אזעקת אש חשב הקהל שהשרפה אמיתית ובמנוסת הבהלה נהרגו 17 אנשים. כאשר השלטונות קבעו שלא הייתה זאת אשמתו של אדלר והמועדון נפתח מחדש אבל השחקנים התפזרו כבר וגם הקהל לא חזר. הוא כתב: התיאטרון היה כל כך קר, חשוך וריק עד שיכולת לצוד ביציע זאבים.
הרומן של אדלר עם ג'ניה נמשך. הוא התחיל גם עם נערת מקהלה מבית דתי, דינה פיינמן. בזיכרונותיו הוא כותב שלג'ניה לא הייתה שום כוונה להתחתן בעוד שאביה של דינה התעקש על חתונה אף על פי שתיעב את אדלר ופקפק בכך שהנישואין יחזיקו מעמד. הוא הציע לדינה נישואין על הבמה וזמן קצר אחרי כן נסע לאמריקה.
הגעתו לאמריקה.
בעזרת סכום כסף קטן אותו קיבל מקרובו הרב הראשי של בריטניה הוא הצליח לנסוע לאמריקה עם בנו התינוק אברהם, אלכסנדר אוברלנדר ומשפחתו, קני ליפצין והרמן פידלר. בניו יורק התברר להם שאין להם עבודה בתיאטרון של מוגולסקו ופינקל ולא אצל מוריס היינה. הם נסעו לשיקגו ושם נפרדו בשל מריבות על עבודה ותחרות עזה. קני ליפצין הגיעה לניו יורק וחתמה בבית האופרה הרומני של מוגולסקו. אדלר חזר ללונדון.
הוא לא נשאר זמן רב בלונדון. אחרי הצלחה גדולה בוורשה, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי, הוא חזר ללונדון באביב של 1889 ואחרי כן נסע שוב לניו יורק. הוא מאוד הצליח שם במחזה אוריאל אקוסטה והצלחה זו נתנה לו בסיס כלכלי להביא לניו יורק את דינה אשתו. נישואיהם לא הצליחו והם נפרדו אם כי שמרו על יחסים ידידותיים.
אדלר יצא למסע הופעות עם בוריס טומשבסקי. הם שיחקו בפילדלפיה ושיקגו כאשר הגיע לאזניהם שמועה על אפשרות להשתלט על תיאטרון פול (Poole's Theater). אדלר חזר לניו יורק. מוגולסקו וקסלר שלא היו מרוצים מהתנאים של היינה הצטרפו אליו וכך הייתה לאדלר הלהקה הטובה ביותר בניו יורק
ניו יורק.
ההופעה הראשונה של אדלר בניו יורק הייתה בתיאטרון פול במחזה דער אדעסער בעטלער. (הקבצן מאודסה). אדלר חווה שם כישלון חרוץ. בועז יאנג מתאר את שארע: "כאשר המסך ירד בסוף ההצגה היה שקט מושלם בתיאטרון. אוהדי קארפ-פיינמן הלכו מן התיאטרון כמנצחים, הקהל מאוכזב. אני ויעקב פ. אדלר, הנשר הגדול, הלכנו הביתה עצובים, מבוזים, מבוישים".
אדלר שינה את שמו של התיאטרון מפול ליוניון (יוניאן טעאטער). הוא ניסה ליצור את תיאטרון היידיש הרציני ביותר שניו יורק ראתה עם הצגות כמו "היהודייה", "שמשון הגדול" מאת זולוטקב ו"קוו ואדיס" מאת סנקביץ'. אבל עם הצלחתו הגדולה של טומשבסקי באופרטה "דוד בן ישי" של משה הורביץ נאלץ תיאטרון יוניון לזנוח את התוכניות האינטלקטואליות שלו ולהתחרות בו כשהוא מעלה אופרטות כמו "יהודית והולופרנס".
אדלר לא היה מרוצה ממצב עניינים זה וחיפש מחזאי שיכתוב מחזות שימצאו חן בעיני הקהל היהודי אבל גם יספק תיאטרון שהוא יוכל להיות גאה לבצע. הוא גייס את יעקב גורדין שהיה כבר מחבר רומנים ידוע ואינטלקטואל שהגיע, זה לא מכבר, לניו יורק מרוסיה והתפרנס בדוחק כעיתונאי ב"ארבייטער צייטונג" שקדם לפארווערטס. המחזה הראשון של גורדין סיביריא היה כישלון מסחרי שגרם למוגולסקו וקסלר לעזוב את הלהקה. לעומת זאת דער יידישער קעניג ליר (המלך ליר היהודי) של גורדין, שבו שיחקו אדלר ורעייתו החדשה שרה בתפקידים הראשיים, זכה להצלחה גדולה עד שנאלצו להעביר את ההצגה לאולם גדול יותר ללונדון. המחזה הזה, שרק השלד שלו נלקח משייקספיר, הביא איתו קהל חדש לתיאטרון יידיש. קהל אינטלקטואלי שעד אז לא הגיע לתיאטרון. "אדלר גרם לנתק היסטורי מתיאטרון שונד בהפקה ובמשחק במחזה סיביריא שהגיע לשיא במחזה דער יידישער קעניג ליר" הראשון שהבין את המגמה החדשה בתיאטרון יידיש היה יעקב אדלר והוא עשה מאמצים שהרוח החדשה תשלוט בבמה. אחרי הצלחת המחזה הבא של גורדין דער ווילדער מענטש (הפרא) כשאדלר בתפקיד הראשי "התחילו גם הכוכבים האחרים: קסלר, ליפצין וברטה קאליש לדרוש מחזות של גורדין. הוא היה איש השעה, קולו של תיאטרון יידיש.
בשנים שלאחר מכן שיחק אדלר במחזות רבים של גורדין אבל גם במחזות מאת שייקספיר, שילר, לסינג, ג'ורג' דו מורייה (George du Maurier) ואלכסנדר דיומא הבן וכן של מחזאים מודרניים כמו גורקי, איבסן, שו, גרהרט האופטמן, ויקטור הוגו וליאוניד אנדרייב. לעיתים הועלו מחזות של מחזאים בני הזמן בתיאטרון יידיש זמן רב לפני שהועלו על הבמה באנגלית.
אחרי ששיחק בהצלחה את תפקיד שיילוק במחזהו של שייקספיר הסוחר מוונציה על במת תיאטרון יידיש הוא שיחק, שוב, את התפקיד ב-1903 בהצגה בברודוויי שבוימה על ידי ארתור הופקינס. בהפקה זו ביצע אדלר את התפקיד שלו ביידיש בעוד ששאר השחקנים שיחקו באנגלית. הביקורת של הניו יורק טיימס לביצועו של אדלר לא הייתה אוהדת. במיוחד ביקרו את סגנון המשחק הטבעי שלו שהקהל באותו זמן לא ציפה לראות בהפקה של שייקספיר. מצטט ביקורת זאת: "קונספציה מרשימה ומקורית שעוצבה לא רק ממחקר זהיר אלא, מעל הכול, מאהדה גזעית, הערכה אינסטינקטיבית של המניעים העמוקים ביותר של דמות עמוקה ומורכבת זאת". מצוטטות בספר עוד כמה ביקורות, אוהדות ושליליות.
בעקבות פרעות קישינב חזר אדלר, לתקופה קצרה למזרח אירופה בקיץ 1903. הוא ניסה לשכנע כמה בני משפחה שונים לבוא לאמריקה. אף על פי שהוא התקבל כגיבור הוא הצליח רק בחלקו לשכנע אנשים לעזוב. אמו, במיוחד, הייתה נחושה לסיים את חייה במקום בו היא חייתה. אביו נפטר כמה שנים קודם לכן. הוא שכנע את אחותו שרה לבוא איתו לאמריקה. בעלה נפטר מהתקף לב ב-1897 והיא גידלה לבד שבעה ילדים. היא היגרה ב-1905.
כשחזר לניו יורק חכרו הוא וטומשבסקי את פיפל טעאטער (People's Theater) כשהם מתכוונים להשתמש בו בלילות שונים במשך השבוע. אדלר שהיה תשוש ממסעו לרוסיה לא ניצל את הלילות שלו לעיתים קרובות וטומשבסקי הציע לקנות ממנו ב-10,000$ בתנאי שהוא לא יחזור לשחק בניו יורק. אדלר נעלב מאוד והם לא דיברו במשך כמה חודשים אף על פי שגרו בבניינים סמוכים.
אדלר החליט לבצע את מחזהו של טולסטוי "עצמת האפלה" (Власть тьмы) (ביידיש: מאכט און פינסטערניש) והחליט לתרגם את המחזה בעצמו מרוסית ליידיש. ההצגה הייתה הצלחה גדולה. הצלחה ראשונה של מחזה של טולסטוי בארצות הברית. טומשבסקי שמח מאוד בהצלחתו של אדלר וחברותם התחדשה. אדלר המשיך בהפקות מצליחות של עיבוד לדרמה מאת גורדין ל"התחייה" של טולסטוי ומחזה מקורי של גורדין אן א היים (חסר הבית) שעסק בטרגדיה של משפחת מהגרים באותם זמנים.
ב-1904 נבנה תיאטרון גרנד (Grand Theater) בפינת הבאוארי ורחוב קאנאל. היה זה המבנה הראשון בניו יורק שיועד להצגות ביידיש. בערך באותו זמן כתב לינקולן סטיבנס (Lincoln Steffens) מאמר ובו אמר שתיאטרון יידיש בניו יורק מאפיל על התיאטרון באנגלית באיכותו.
תור הזהב הזה לא נמשך זמן רב. בשנים 1905–1908 הגיעו חצי מיליון מהגרים יהודים לניו יורק ושוב הייתה דרישה מצד הקהל החדש להצגות קלות יותר. "מנהלי התיאטראות העלו מחזות שפנו לאינסטינקטים הפרימיטיביים ביותר. אדלר המשיך עוד בניסיון להפיק תיאטרון רציני. הוא העלה את המחזות של גורדין שלמה חכם (1903), אמתע קראפט (הכוח האמיתי) (1904), מטורף (1905), בו הוא משחק את תפקיד בן ציון אותו הוא מחשיב כתפקיד הטוב ביותר שלו. הוא נאלץ גם לשחק תפקידים באופרטות זולות יותר כדי להתפרנס אבל ב-1906 הוא מעלה שלושה מחזות שהחזירו לו את היוקרה: גרויסער ייד מאת קוברין, אלישע בן-אבויה ודער פרעמדער (הזר) מאת גורדין. אבל בני משפחת טומשבסקי עשו הון בתיאטרון שונד ורק ב-1911 הצליח אדלר להעלות מחזה שזכה בהצלחה קופתית דער לעבעדיקער מת (המת החי) מאת טולסטוי בתרגומו של ליאון קוברין.
ב-1920 כשהיה בנופש קיבל שבץ שכמעט וגמר את הקריירה שלו. הוא עוד המשיך להופיע מדי פעם כשהוא מופיע בהצגות שהכנסתן הייתה מיועדת לו בהן שיחק בדרך כלל מערכה אחת מתוך המלך ליר היהודי כשהוא יושב במהלך כל המופע. ב-1924 הוא היה בריא דיו ושיחק את התפקיד הראשי במחזהו של גורדין הזר. הגיבור שם הוא אדם חולה ושבור וכך יכול היה אדלר לשלב את התפקיד עם חולשתו ומצב בריאותו. ב-31 במרץ 1926 הוא התמוטט בפתאומיות ומת כמעט מיד.
משפחה.
אדלר התחתן שלשו פעמים. בתחילה עם סוניה אוברלנדר. אחרי כן עם דינה שטטין (אחרי כן דינה פיינמן) ולבסוף עם שרה אדלר שחייתה אחריו 25 שנים.
בתו המשותפת עם סוניה רבקה נפטרה בגיל 3. סוניה נפטרה מזיהום אחרי לידת בנם אברהם ב-1886. בנו של אברהם אלן אדלר היה התסריטאי של הפלנטה האסורה.
בעודו נשוי לסוניה הוא החל רומן עם ג'ניה קייזר וממנה נולד לו בן, שחקן התיאטרון צ'ארלס אדלר, נולד ב-1886.
מדינה נולדה בתו סיליה אדלר, שהייתה שחקנית בתיאטרון יידיש.
מאשתו השלישית נולדו לו שישה ילדים. בהם השחקנים הידועים לותר וסטלה אדלר והפחות ידועים ג'יי, פרנסס, ג'וליה ופלורנס.
אחותו שרה אדלר ושבעת ילדיה הגרו לניו יורק ב-1905. אחייניתו פרנסין לרימור נעשתה שחקנית בברודוויי והופיעה גם בסרטים.
הערכות עליו כשחקן.