בילו עבד כפסיכולוג קליני בשנים 1968–1978: בבית החולים הפסיכיאטרי איתנים בירושלים, בתחנה לטיפול בילד ובנוער במשרד הבריאות בירושלים ונתן ייעוץ פסיכולוגי בבית הספר הניסויי בירושלים ובקיבוץ רביבים. בילו לימד באוניברסיטאות בן-גוריון והעברית. החל משנת 1980 היה מרצה באוניברסיטה העברית. ב-1996 מונה לפרופסור מן המניין, ב-2001 מונה כמופקד הקתדרה על שם סילביה באומן בפסיכולוגיה. עמד בראש החוג לפסיכולוגיה וכיהן כנשיא האגודה הישראלית לאנתרופולוגיה. כיהן באוניברסיטה כיו"ר הרשות לתלמידי מחקר, המטפלת בכל ענייני הדוקטורנטים באוניברסיטה. שהה כעמית מחקר וכפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת סן דייגו בקליפורניה, באוניברסיטת מדינת וושינגטון בבלינגהם ובבית המדרש לרבנים באמריקה. בשלהי שנת 2010 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
בילו חבר באגודה הישראלית ובאגודה האמריקאית לאנתרופולוגיה ומשמש כחבר במערכת העיתונים המדעיים הבאים: Transcultural Psychiatry, Anthropology and Medicine, Contemporary Jewry.
בילו זכה בפרס ברייס בויאר על המאמר הטוב ביותר לשנת 1985 באנתרופולוגיה פסיכואנליטית מהאגודה האנתרופולוגית האמריקאית, בפרס מרטין דה לה קרוז עבור שירות ראוי לשבח ברפואה מסורתית שהוענק בקונגרס הבינלאומי השביעי לרפואה עממית ומסורתית, במרידה שבמקסיקו ב-1993, בפרס סטירלינג עבור מסה מצטיינת שלא פורסמה באנתרופולוגיה פסיכולוגית, עם יהודה גודמן, מהאגודה האנתרופולוגית האמריקאית. ב-1997, הוזמן לשאת את סדרת ההרצאות היוקרתית על שם לואיס הנרי מורגן באוניברסיטת רוצ'סטר. ב-1994, זכה בפרס בהט מטעם הוצאת אוניברסיטת חיפה עבור ספר העיון המצטיין בעברית, "שושביני הקדושים: חולמים, מְרפאות וצדיקים בסְפר העירוני בישראל", ב-2003.
ב-2013 זכה בילו בפרס ישראל בחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה לשנת תשע"ג.
ביוני 2015 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יורם בילו נשוי לתמר, שעסקה בעבודה סוציאלית ושימשה כפסיכותרפיסטית, להם שני ילדים.
מחקריו.
תיאור מחקריו.
מחקריו של יורם בילו עוסקים בהיבטים שונים של המפגש שבין פסיכולוגיה ותרבות: אתנו-פסיכיאטריה וההקשר התרבותי של בריאות הנפש; תופעות דתיות שונות, כמו הערצת קדושים ומשיחיות מפרספקטיבה אנתרופולוגית-פסיכולוגית; ההבניה התרבותית של מצבי תודעה מיוחדים, כמו מצבים דיסוציאטיביים וחלימה, וקידוש המרחב בישראל.
ללא מצרים: חייו ומותו של רבי יעקב ואזנה.
ספרו זה של יורם בילו ראה אור לראשונה ב-1993 בהוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, גרסה מעודכנת שלו יצאה לאור באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ויין סטייט ב-2000 והוא יצא לאור שוב במהדורה מעודכנת בשפה העברית ב-2004 בהוצאת מאגנס.
הספר עוסק בדמותו המסתורית של ר' יעקב ואזנה, מרפא יהודי שחי באזור האטלס המערבי הגבוה במרוקו במחצית הראשונה של המאה ה-20, ושם גם הלך לעולמו. ואזאנה היה מעין שאמאן יהודי, בעל כוחות ריפוי אדירים, שיוחסו לקשרים האינטימיים שרקם עם עולם השדים. דמותו המיוחדת, ובמיוחד סיפור מותו הטראגי (המיוחס גם הוא לשדים) ממשיכים לחיות בעוצמה רבה בזיכרונם של מכריו החיים בישראל. בילו ערך מסע בעקבות ואזאנה בין מכריו ברחבי הארץ ובנה על סמך סיפוריהם "ביוגרפיה מתווכת". הספר מפרש את דמותו של ואזאנה, את כוחות הריפוי המיוחסים לו ואת המיתולוגיזציה שעברה דמותו בארץ באמצעות כלי ניתוח הלקוחים מן הפסיכולוגיה, הפסיכואנליזה והאנתרופולוגיה הסמלית. במהדורה האחרונה נוספו לספר ארבעה פרקים, המתארים את גלי התהודה שהתעוררו בקהילת המאמינים בעקבות הופעת המהדורה הראשונה של הספר, ובמיוחד בניסיונות להפוך את ואזנה לצדיק מקומי ולחדש את מסורות הריפוי שלו.
שושביני הקדושים: חולמים, מרפאות וצדיקים בספר העירוני בישראל.
ספרו זה שראה אור בהוצאת אוניברסיטת חיפה בשנת 2005, מציג את חידוש פולחן הקדושים בישראל באספקלריה של יוצאי מרוקו בארץ. במוקד הספר ניצבים 4 אמרגני קדושים, שני גברים ושתי נשים מן הפריפריה העירונית בישראל - צפת, בית שאן (שני מקרים) וירוחם - אשר בעקבות חלומות או חוויות אחרות של התגלות, העבירו צדיק יהודי ממרוקו לביתם בישראל או חידשו בביתם מסורת של צדיק מקומו. סיפורי החיים של הארבעה, ששיאם בהתגלות ובהקמת האתר המקודש, מנותחים במישור הפסיכולוגי לאור נסיבות החיים והמצוקות של היזמים שהניעו את הקמת האתרים החדשים; אך הם גם מוצבים בהקשר ההיסטורי והתרבותי של הערצת צדיקים במרוקו ובהקשר החברתי והפוליטי של ההגירה מצפון אפריקה לישראל: קשיי הקליטה שחוו המהגרים, במיוחד בערי הפיתוח, התעוררות התודעה העדתית בקרבם וההתקשרות למקום המגורים והפרקטיקות הלאומיות והדתיות של קידוש המרחב בישראל. השילוב בין דיון מקצועי לכתיבה נרטיבית נועד להפוך את הספר לנגיש לציבור המשכיל הרחב.
Grasping Land: Space and Place in Contemporary Israeli Discourse and Experience.
זוהי אסופת מאמרים שעורכיה אייל בן ארי ויורם בילו. הקובץ עוסק בתהליכים המגוונים שבאמצעותם מבנים ומקדשים את המרחב בישראל. תורמי המאמרים מתמקדים בניתוח ביקורתי של הדרכים שבהן הנופים והאתרים הממוקמים בהם משחקים תפקיד בעיצוב הזהות, הנוכחות, הזיכרון הקיבוצי התודעה ההיסטורית של קבוצות שונות בישראל. בין הנושאים הנדונים בקובץ: חידוש מסורות של ביקורים בקברי קדושים בישראל, נסיעות של ישראלים לקברי אבות בחו"ל, הקמת מוזיאונים להנצחת ההתיישבות בקיבוצים, מסורת המסעות והטיולים בארץ ותחימת גבולות הטריטוריה בערים מעורבות (יהודיות-מעורבות).
השד בישראל.
שדים תפסו מקום מרכזי באתנו-פסיכיאטריה של יהודים כגורמי מחלות ומצוקות. במספר מאמרים מנתח בילו מפרספקטיבה כפולה, אנתרופולוגית-פסיכולוגית, את התפקיד שמלאו השדים בהסבר מצוקות נפשיות ובהתמודדות עמן. ביסוד העבודות עומד הניסיון להבין את המודל המסביר הדמוני על כל מרכיביו בתוך ההקשר התרבותי שבו הוא נטוע. מפרספקטיבה זו ההסברים הדמוניים מתגלים כהגיוניים, בעלי עקביות פנימית, שזורים היטב במציאות האמפירית ובעלי כוח פרשני רחב-היקף. קבלת תפקידו של השד כגורם מחלה מאפשרת לנקוט כנגדו מגוון של פעולות ובכך מסייעת לצד הטיפולי. מבין המאמרים, מאמר אחד מציג את מערכת המשמעות התרבות של השדים כמסבירי מחלות.
מאמר אחר עוסק בטכניקה דיאגנוסטית עתיקת יומין, הנזכרת בתלמוד הבבלי כ"שרי שמן" והנקוטה גם כיום בידי מרפאים מסורתיים בארץ. הטכניקה המשתמשת בילדים כבמדיומים, מזמנת שדים לסייע בגילוי הבעיה ומבוססת על הכנסת הילד למצב של טראנס היפנוטי.
מאמר נוסף עוסק בסיבות להיעלמותה של מחלת האיחוז היהודית-מרוקאית (מעין דיבוק), שבה השד נכנס לגופו של החולה ומדבר מפיו, מהנוף הישראלי.
הדיבוק.
הדיבוק הוא הגרסה היהודית של מחלת איחוז (possession) על ידי רוח. התופעה מתועדת בטקסטים מסורתיים יהודיים החל מהמאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-20. היא הופיעה תחילה בקרב קהילות של יהודים ספרדים באגן הים התיכון (צפת הייתה זירה מרכזית), אך במאות הבאות הפכה מזוהה עם תרבות השטעטל וקהילות חסידיות במזרח אירופה. בילו חקר את התופעה המורכבת הזאת מכמה זוויות ניתוח. מנקודת ראות פסיכיאטרית מחלת הדיבוק היא סוג של הפרעה נפשית, המזכירה תופעות היסטריות מן העבר, ואת הפרעת הזהות הדיסוציאטיבית, המעסיקה את הפסיכיאטריה האמריקנית בהווה. מנקודת ראות פסיכולוגית, תיאורי הדיבוק מאפשרים לעמוד על הגורמים הנפשיים שביסוד ההפרעה, אם בצורה של משאלות מיניות ותוקפניות בלתי ממומשות, שההסתתרות מאחורי הרוח מאפשרת לבטאן, ובין כביטוי של טראומות מיניות ותוקפניות מן העבר הרחוק והקרוב. העובדה שקורבנות הדיבוק הן בדרך כלל נשים והרוחות החודרים – גברים, מדגישה מאוד את האופי המיני של ההפרעה. טקס גירוש הדיבוק יובן מפרסקטיבה זו כסוג של ריפוי יעיל במיוחד. מנקודת ראות של היסטוריה תרבותית ניתן להתחקות אחרי המשנות המיסטיות (שפותחו בעיקר בקבלה של המאה ה-13), שהיוו את התשתית הרעיונית לעיצוב התנהגויות סוטות על פי מילון מושגים תרבותי (כך הרוח נתפסת כרוח של חוטא גדול בחייו, שאפילו לגיהנום לא זכה להיכנס, וכדי להינצל מהעונשים האיומים שהושתו עליו הוא "מתעבר" בגוף הקורבן). חשובה מכל, אולי, היא הפרספקטיבה החברתית באמצעותה ניתן להראות כי מה שהחל כסטייה חריפה במיוחד – הופעת הרוח המחללת כל עיקר קדוש – הופך להיות למכשיר להגברת קונפורמיות וחיזוק ערכים דתיים-שמרניים. טקס הגירוש, שבו הרוחות מתוודות על חטאיהן ועליונות המגרש הצדיק על עולם הטומאה מוכחת, הפך למנוף לחיזוק האמונה הדתית וחזרה בתשובה. מאמר אחד מציג את תופעת הדיבוק מהפרספקטיבות שהוצגו כאן, במאמר זה הוא מתבסס על 63 דוחות אודות דיבוקים בהיסטוריה היהודית שליקט ד"ר גדליה נגאל.
מאמר נוסף הוא ניתוח מקרה מרתק שבו רוח של צדיק חסידי נכנסת בבתו ומגורשת על ידי אחיה.
מאמר אחר משווה שלוש מחלות איחוז בקרב קהילות יהודיות שונות: הדיבוק, מחלת האיחוז של יהודי מרוקו (אסלאי) והמחלה המקבילה של יהודי אתיופיה, המכונה זאר.
חלומות בהקשר תרבותי.