משפחתו של מוחמד ידועה בשם המשפחה ההאשמית, כי אבי סבו של מוחמד נקרא האשם. האשם היה במכה האחראי על כיבוד עולי הרגל למסגד הכעבה באוכל ובשתייה. האשם היה בין העשירים בזמנו, והוא נפטר בעזה באחד ממסעותיו לסוריה. אחרי מות האשם, ירש את מנהיגות שבט קוריש בנו, עבדאלמוטלב, שהוא סבו של מוחמד.
עבדאלמוטלב אהב את בנו עבדאַלְלָה וקרב אותו אליו. עבדאַלְלָה נשא לאישה את אחת הבחורות הכי חשובות אז במכה, "אמנה". עבדאַלְלָה נפטר באלמדינה בה עסק בסחר בתמרים. אשתו אמנה הייתה בחודשי ההיריון הראשונים בעת פטירתו.
מוחמד, נולד אחרי מות אביו באזור בני האשם במכה.
מוחמד, לפי חלק מהמקורות, נולד 50 ימים אחרי התקפת אברהה אל-חבשי נגד אלכעבה.
הסב, עבדאלמוטלב, קרא לנולד "מוחמד", כלומר "משובח".
ערביי הערים דאז, נהגו לשלוח את ילדיהם למדבר כדי שיינקו ממניקות, וכדי לגדול ולהתחנך בתנאי המדבר הקשים. מניקה מדברית בשם חלימה אל-סעדיה לקחה את התינוק מוחמד. היא לקחה אותו מחוסר ברירה כי לא נשארו ילדים אחרים לקחת.
בחזרתם למכה נפטרה האם אמנה בעודו בגיל 6.
המשרתת, אום אימן, מסרה את הבן, מוחמד (בן שש דאז) לסבו עבדאלמוטלב, כדי לגדלו ולחנכו.
אבו טאלב, בעל המשפחה ברוכת הילדים, גם ירש מאביו את אימוץ בן אחיו מוחמד.
יש המוצאים הד לאובדן המוקדם של ההורים של מוחמד בקוראן בסורה 93. לאחר אובדן הוריו, גדל מוחמד בבית סבו עבד אל-מוטלב (عبد المُطلب) ולאחר מכן בבית דודו, אבו טאלב (أبو طالب). בגיל 25 נישא מוחמד לח'דיג'ה (خَديجة), אישה עשירה כבת 40, שעסקה במסחר (העיר מכה הייתה מרכז סחר בינלאומי חשוב באותה תקופה). קיימים חילוקי דעות בין זרמי האסלאם בעניין מצבה המשפחתי הקודם. מוחמד לא נשא אישה אחרת במהלך חייה של ח'דיג'ה והיא הייתה הראשונה שהאמינה בשליחותו. לזוג נולדה בת בשם פאטמה, שאותה השיא מאוחר יותר לבן-דודו, עלי בן אבי טאלב.
בתקופתו של מוחמד הייתה העיר מכה מרכז מסחרי בינלאומי חשוב, ושימשה גם מוקד פולחן לשבטים בחצי האי ערב. במרכז העיר עומדת הכעבה - מבנה ששימש אז כמרכז פולחן פגאני, ולפי המסורת המוסלמית בנה את יסודותיו הנביא אברהם, אביהם של הנביאים יצחק וישמעאל, לפי האסלאם. היום הכעבה היא מוקד העלייה לרגל למוסלמים. על-פי המסורת המוסלמית, מוחמד טיהר את הכעבה מן הפסלים האליליים ואפשר את הפולחן המוסלמי המונותאיסטי בה. יש להניח שעברו בעיר אנשים מכל רחבי חצי האי ערב, ואף ממקומות מרוחקים יותר בסהר הפורה ובקרן אפריקה. רוב תושבי העיר בימי מוחמד היו פגאנים, והשתייכו לשבט קורייש, אולם היה בה גם מיעוט קטן של נוצרים ויהודים, וייתכן שגם זורואסטרים ובני דתות אחרות. כמו כן, מוזכר במקורות האיסלאמיים כי מוחמד יצא למסעות סחר עם שיירותיה של אשתו ח'דיג'ה, וכי עבר במקומות שונים בחצי האי ערב, ואולי גם באזור הסהר הפורה.
ההתגלות.
המסורת המוסלמית מספרת, כי כאשר מוחמד היה בן 40 (שנת 610 לספירה על-פי המשוער), הלך להתבודד במערת חראא הממוקמת בג'בל א-נור, הרחק מעירו מכה, במסגרת מנהג התחנות' (מנהג בו תושבי ערב הקדומה היו מתבודדים הרחק ממקום מגוריהם, בעיקר בסביבה הררית במטרה לערוך חשבון נפש, וגם לתת צדקה לעניים). באחד מימי התחנות' בעודו מתבודד במערה בהר, ועל פי הסיפור המופיע בקוראן, נגלה אל מוחמד בלילה (לילה המכונה "ליל הגורל" - "לילת אל-קדר") המלאך ג'יבריל (המזוהה עם המלאך גבריאל מהמסורות היהודית והנוצרית). קובץ החדית' הידוע "צחיח אל-בוח'ארי" (صحيح البخاري) מספר כך: "אז בא אליו המלאך גבריאל ואמר: קרא! קרא בשם ריבונך אשר ברא, ברא את האדם מטיפת דם קרוש, קרא, הן ריבונך הוא רב חסד, אשר לימד בקולמוס, לימד את האדם את אשר לא ידע". הפסוקים האחרונים (מהמילים: "קרא בשם ריבונך" ואילך) מופיעים בקוראן כ"סורת אל-עַלַק" (סורת טיפת הדם או הדם המעובה (או 'סורת הדם הקפוא') מס' 96), (תרגומו של אורי רובין).
הסורה הזו נחשבת לראשונה מבחינה כרונולוגית במסורת המוסלמית. לסיפור ההתגלות יש גרסאות שונות במסורת המוסלמית שנבדלות זו מזו בפרטים קטנים ולא מהותיים. אחד הפרטים השנויים במחלוקת היא תשובתו של מוחמד למלאך, שאותה אפשר להבין כשאלה: "מה אקרא?" או כהצהרה "אינני יודע לקרוא". מוסלמים שמקבלים את הפרשנות האחרונה, טוענים שהיכולת של מוחמד לקרוא את הפסוקים שהוריד המלאך היא חלק מנס ההתגלות, והוכחה לאמיתותה.
על פי המסורת המוסלמית, ח'דיג'ה בת חוואייליד הייתה הראשונה ששמעה את סיפור ההתגלות מפי מוחמד והיא האמינה לו מיד, ובכך היא הפכה לראשונה מבין מאמיניו. מוחמד החל לנאום בפני תושבי מכה, את מה ששמע לדבריו מפי המלאך ג'יבריל, שהתגלה אליו מדי פעם. בהדרגה נאספה סביבו עדת מאמינים צחאבה אשר תיעדה את הדברים שיצאו מפיו בעל-פה ולעיתים גם בכתב (תיעודים אלה יקובצו מאוחר יותר, ובאופן לא כרונולוגי, אך קובצו לפי הנחיות ממוחמד، לכדי ספר הקוראן). במהלך הזמן ועד לזמן קצר לפני מותו המשיך מוחמד לחזות במלאך גבריאל מתגלה אליו ומעביר לו את דבר אלוהים לטענתו. בימי הח'ליף עת'מאן בן עפאן כ-20 שנה לאחר מותו של מוחמד, נערך והועלה על הכתב ספר הקוראן הסופי (התהליך התחיל בימי הח'ליף הראשון אבו בכר שנה לאחר מותו של מוחמד), שהתקבל מתוך מספר גרסאות ראשוניות שרובן לא שרדו.
באחת הפעמים סיפר מוחמד (על-פי "צחיח אל-בוח'ארי"; גם לסיפור זה מספר גרסאות) כי המלאך ג'יבריל פקד אותו בלילה, ולאחר שערך לו טקס טהרה, הרכיב אותו על בהמה פלאית ומהירה מאוד ששמה אל-בוראק. עוד באותו לילה הגיעו אל מקום המכונה "המסגד הקיצון" (שזוהה כעשר שנים לאחר מותו של מוחמד, בימי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, עם מסגד אל-אקצא בהר הבית בירושלים לפי ציוני דרך מסוימים ובעזרתו של כעב אל-אחבאר, שהיה יהודי שהתאסלם וחבר אל מוחמד, ושל הפטריארך של ירושלים הבישוף סופרוניוס אשר מסר את העיר לח'ליף עומר,). משם הוביל אותו המלאך ג'יבריל אל שבעת הרקיעים, שם פגש את אברהם אבינו, משה רבנו, ישו וקדושים אחרים. ברקיע השביעי פגש את אלוהים וקיבל ממנו את המצווה להתפלל חמש פעמים בכל יום. עוד באותו הלילה חזר מוחמד למכה, וגילה שמיטתו עוד חמה. סיפור זה מכונה "לילת אל-אסראא ואל-מעראג'", והוא נרמז בקוראן בסורת אל-אסראא (סורה 17). סיפור זה מהווה את הבסיס לקדושת העיר ירושלים במסורת הדתית המוסלמית.
ההג'רה.
הסוחרים במכה, שעיקר פרנסתם הייתה על הכנסות עולי הרגל הפגאנים אל הכעבה, החלו להתייחס אל מוחמד בעוינות. במיוחד הצליח להעלות את חמתם, כאשר היה קונה עבדים בכספו ומשחררם על מנת להכניסם בברית האמונה החדשה. אנשי שבטו, שבט קורייש, החלו לרדוף אותו ואת מאמיניו. שינוי זמני לטובה חל כאשר אחד מיריביו הקשים, עומר בן אל-ח'טאב, הצטרף למאמיני הדת החדשה. עומר היה אדם חזק ובעל השפעה חברתית רבה, והצטרפותו לאסלאם הסבה למאמינים ביטחון רב. לימים היה לח'ליף השני. עם זאת, הסכסוך בין מוחמד לאליטה השלטת במכה הלך והחמיר. ב-619 מתו דודו אבו טאלב ואשתו ח'דיג'ה. בעקבות מותו של אבו טאליב, אשר חרף אי היותו מוסלמי פעל להגנה על מוחמד בשל היותו בן משפחה, הורע עוד מצבו של מוחמד במכה. בניסיון לגייס אוהדים נוספים מוחמד נסע לטאיף ב-620, אך אנשי העיר הרחיקו אותו ורגמוהו באבנים. לאחר מכן הוא חזר למכה, נשא לאישה אלמנה בשם סָודא ואורס לעאישה, בתו של אבו בכּר, לימים הח'ליף הראשון. עאישה עתידה למלא תפקיד מפתח בהתגבשות האסלאם לאחר מות מוחמד. זמן-מה לאחר מות אבו טאלב וח'דיג'ה הסיר שבט קורייש את חסותו ממוחמד באופן רשמי, והוא נאלץ כעבור זמן-מה להימלט ממכה.
למוחמד היו תומכים בעיר ית'רב (يثرب), שנקראה לימים אל-מדינה. עיר זו נמצאת כ-400 ק"מ צפונית למכה, ותושביה, בניגוד לתושבי מכה אשר התמחו במסחר, היו בעיקר חקלאים ורועי צאן. מוחמד היגר לעיר זו עם קומץ תומכיו במכה, שהיו לפי המסורת המוסלמית כ-70 איש, בשנת 622 לספירה, היא השנה הראשונה למניין השנים המוסלמי. האירוע הזה מכונה באסלאם אל-הג'רה, כאשר במסורת המוסלמית המהגרים זכו לכינוי "המוהג'ירון" (המהגרים), אשר ברבות הימים הפך לתואר של כבוד, המעיד על נאמנות בעליו לדת האסלאם ולאומה האיסלאמית.
בעיר ית'רב, ישבו, בין היתר, גם שבטים יהודיים. שנים רבות לפני 622 הגיעו אל ית'רב שני שבטים ערביים, אוס וח'זרג', ושלושה שבטים יהודיים, בנו נצ'יר, בנו קריט'ה, בנו קינוקע. היהודים קדמו לשני השבטים הערבים, וקבלום ביניהם. בני אוס ובני ח'זרג' ניהלו מלחמה שראשיתה בסכסוך קרקעות. היהודים תמכו בבני אוס. כשהגיע מוחמד אל ית'רב נקרתה בדרכו הזדמנות פז. הוא יכול היה להיות בורר בסכסוך כיוון שבא מן החוץ ולא היה לו חלק בסכסוך. הערבים במדינה בקשו להם בורר. בשומעם על מוחמד, התרשמו ממנו, התאסלמו בחלקם והזמינו אותו לגור בעירם. אלה היו "אלאנצאר" (الأنصار - "העוזרים", "התומכים"), תומכי מוחמד באל-מדינה, ובעלי תפקיד חשוב בהיסטוריה האסלאמית לעתיד. לאחר הבוררות, העמיד מוחמד את עצמו הלכה למעשה כראש הקהילה באל-מדינה.
עוד מספרות מסורות מוסלמיות, כי מוחמד נכנס למדינה ובמקום שעצר גמלו, הקים מסגד (המסגד הראשון בתולדות האסלאם) ושני בתים לשתי נשותיו. מוחמד כרע והתפלל במסגד, השתטח והביע כניעה ונאמנות לאלוהים, על כן נקראת דתו אסלאם, דהיינו, התמסרות לאל. את צורת התפילה של מוחמד שומרים המוסלמים עד היום. לאחר התפילה היה מוחמד לעיתים (ימי שישי, חגים ועוד) נושא דרשה שכללה פסוקים שהוריד אליו המלאך ג'יבריל (גבריאל) ואשר נכללו מאוחר יותר בקוראן.
התפשטות האסלאם.