קייט "אמא" בארקר (באנגלית: Ma Barker; 8 באוקטובר 1871 – 16 בינואר 1935) הייתה פושעת אמריקאית ידועה לשמצה, שפעלה בארצות הברית בזמן השפל הגדול בשנות ה-30. פושעים מסוגה משכו תשומת לב רבה מצד התקשורת ומעלליהם ריתקו רבים מקוראי העיתונים של אותה תקופה, אשר כונתה בציניות: "עידן אויבי הציבור". אף על פי שהייתה אחת מהפושעות המפורסמות ביותר בתקופתה, המוניטין שלה דעך במרוצת השנים אל מול פושעים נוספים מאותה תקופה, שמהווים כיום חלק מהפולקלור האמריקאי וסמל בתרבות הפופולרית.
החיים המוקדמים.
קייט בארקר נולדה בהאש גרוב שבמיזורי, ארצות הברית, בשם אריזונה דוני קלארק. כבת למשפחה קתולית ושמרנית, חונכה בארקר לעבודה קשה ואמונה בערכי המסורת. ב-14 בספטמבר 1892, נישאה לג'ורג בארקר והשניים עברו לגור בעיירה אוררה, מיזורי, שם נולדו גם ארבעת בניה: הרמן, לויד, ארתור ופרד. על פי הגרסה הרשמית, בסמוך ללידתו של בנה האחרון עזב בעלה את ביתם המשותף, אם כי ישנם הגורסים כי למעשה נזרק ג'ורג' מהבית על ידי קייט שחשבה אותו ל"שיכור חסר תועלת".
בשנת 1904 עברה המשפחה להתגורר בעיר וואב, מיזורי, שם סיימו שני ילדיה הבוגרים של קייט את לימודיהם היסודיים. ב-1915 המשיכה המשפחה בנדודיה ועברה לטלסה, אוקלהומה, שם עתידים הבנים להתדרדר במהרה לחיי פשע ועבריינות.
קייט, שנותרה לבדה במצב כלכלי קשה מאוד, עשתה מאמצים עילאיים למען הישרדות משפחתה, אך חינוכם הלקוי של ילדיה ונסיבות התקופה הביאו לכך שגם ילדיה הצעירים התדרדרו לעבריינות עוד בגיל התבגרותם. אמם ניסתה בכל כוחה לשמור את ילדיה הרחק מזרועות החוק והמשפט ולא בחלה בדרכים בלתי קונבנציונליות- החל מתחינות בפני שוטרים שעצרו את בניה וכלה בהתקפי זעם מבוימים במשרדי המשטרה.
אמא בארקר, כפי שנודע כינויה ברבים, שלטה בבניה ביד רמה ועודדה אותם שלא להתערות בחיי החברה או לנהל זוגיות נורמטיבית. בהיותה מתוחכמת ואינטליגנטית יותר מבניה, עסקה ככל הנראה בעיקר בתכנון פשעיהם של בניה. כמו כן, נודעה קייט כאישיות נהנתנית וחובבת מותרות ומילאה את תשוקתה לבגדים וריהוט יוקרתיים בזכות פשעים אלו.
ב-16 בינואר 1935 נהרגו קייט בארקר ובנה פרד בקרב עם סוכני ה-FBI.
המחלוקת.
אין ספק שילדיה של קייט היו פושעים והשתייכו ל"חבורת בארקר-קארפיס", שביצעה בין השנים 1931–1935 מעשי שוד לא מעטים. עם זאת, תדמיתה של קייט כמנהיגת החבורה וה"מוח" שמאחוריה היא ככל הנראה פיקציה ומידת מעורבותה בפשעים מוטלת בספק. קייט ככל הנראה ידעה על מעשי החבורה ומבחינת החוק עובדה זו לכשלעצמה הופכת אותה לשותפה מלאה לפשעם, אך מעולם לא נמצאה ראיה להיותה פעילה אקטיבית בביצוע ובתכנון הפשעים אותם ביצעה החבורה. תפקידה היה לטפל ולדאוג לצורכיהם של חברי הכנופיה, שלא אחת בעודם מבצעים את פשעיהם שלחו אותה לבית הקולנוע, לצפות בסרטים.
אלווין קארפיס, אחד החברים הידועים ביותר לשמצה בחבורה, אמר עליה ברבות הימים:
גרסה זו כלפי מעורבותה הקרימינלית של בארקר חוזקה באוטוביוגרפיה של שודד הבנק הידוע לשמצה אף הוא, הרווי באיליי, שהכיר את הבארקרים היטב. לדבריו, אמא בארקר "לא יכלה לתכנן ארוחת בוקר", שלא לדבר על יוזמות פליליות.
רבים סבורים כי התדמית המיסטית שנבנתה סביב קייט בארקר נופחה וטופחה בלהט על ידי ראש ה-F.B.I המוערך ג'יי אדגר הובר בניסיון עקיף להצדיק פשיטה שנערכה בקוטג' בו התגוררה עם בנה פרד באגם וואיר שבאזור אוקלוהמה, במהלכה נהרגה בשוגג קשישה.
כרוניקה תמציתית של מעללי כנופיית בארקר-קרפיס.
כללי.
הכנופיה מנתה בין 12 חברים לשניים בלבד במהלך שנות פעילותה, כאשר חברי הכנופיה התגוררו בסמיכות אחד לשני. את פשעיהם נהגו לבצע בקבוצות קטנות (2–3 אנשים) ובמקומות שונים כדי לחמוק מהרשויות. הכנופיה נהגה לנוע מעיר לעיר, ביניהן קליפורניה, אוהיו, פלורידה, טקסס ואפילו הוואנה בירת קובה.
למרות מאמציה לחמוק מן החוק, כנופיית בארקר- קרפיס נודעה בביצוע אין ספור מעשי פשע, החל בפריצות ומעשי שוד וכלה בחטיפה וברצח. כמו כן, נודעה הכנופיה במנהגה להשתמש במכונת ירייה על מנת ליצור אפקט הרתעתי.
אמא בארקר בראי התרבות המודרנית.
האגדה אודות אמא בארקר היוותה השראה ל:
הרובעים של פריז
הרבעים של פריז
יצחק קורנפיין
השריר הנרחב הביניימי
מערכת המישוש
מערכת המישוש או מערכת המגע (באנגלית: Tactile system או Touch system) היא מערכת החישה האחראית על חוש המישוש. היא מעבירה מידע, המתקבל מהסביבה באמצעות קולטנים הנמצאים בעור, אל המוח. זו המערכת הנרחבת ביותר בגוף מכיוון שהעור מכסה את כל הגוף, כאשר ישנם אזורים רגישים יותר ופחות. בעור ישנם חיישנים שקולטים מידע על מגע, לחץ, מרקם, טמפרטורה וכאב. המידע מגיע כל הזמן אל המוח, אך רק חלק ממנו מגיע למודעות. הגירויים עוברים דרך מערכת העצבים ההיקפית והמסלולים החישתיים לגזע המוח וממנו לקליפת המוח החישתית.
מערכת המגע מגיעה לבשלות מוקדם יותר ממערכות החישה האחרות, היא מתפתחת אצל העובר כבר בשבוע השמיני להריון.
תתי מערכות.
כאשר מידע מגירוי כלשהו מגיע למוח מופעלת אחת משתי תתי מערכות, בהתאם לסוג הגירוי: המערכת ההגנתית או המערכת ההבחנתית.
הרובע התשעה-עשר של פריז
הרובע התשעה-עשר של פריז (בצרפתית: XIXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. ברובע עוברות שתי תעלות, תעלת סאן-דני ותעלת אורק (Canal de l'Ourcq), המתחברות בפארק לה וילט.
ברובע התשעה-עשר נמצאים בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז, פארק בוט שומון ופארק דה לה וילט המקיף את מוזיאון המדעים והתעשייה (צרפתית: Cité des Sciences et de l'Industrie) ואת מוזיאון המוזיקה (צרפתית: Cité de la Musique), בו נמצא הקונסרבטוריון של פריז, אחד מבתי הספר למוזיקה המפורסמים באירופה.
הכדורגלן המפורסם קיליאן אמפבה נולד באותו רבע פריז
גאוגרפיה.
שטחו של הרובע התשעה-עשר הוא 6.786 קילומטרים רבועים.
דמוגרפיה.
האוכלוסייה ברובע התשעה-עשר נמצאת עדיין במגמת צמיחה. במפקד האוכלוסין האחרון, שנערך בשנת 1999, נמנו ברובע 172,730 תושבים. באותו מפקד אוכלוסין נמנו 68,101 מקומות עבודה.
הרבעים הפנימיים.
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים ("quartiers"). הרבעים הפנימיים של הרובע התשעה-עשר הם:
נוזל על
מוליכות על
בית גלעין
בית גלעין (באנגלית: Drupe) הוא מונח בוטני המתאר תצורה מסוימת של פרי, המורכב מגלעין בולט וקשה, וסביבו ציפת הפרי הכולל את הקליפה.
בתי גלעין מתפתחים מתוך שחלה אחת, לרוב מפרחים בעלי שחלה עלית. בבתי גלעין הזרע הבודד של הפרי מוכל בתוך מעטפת נפרדת (הגלעין, באנגלית Endocarp), סביבה המעטפת העסיסית של הפרי (Mesocarp) וסביבה הקליפה (Exocarp). פירות בהן הזרע עצמו בעל קליפה קשיחה ואינו עטוף גלעין אינם עונים על ההגדרה.
דוגמאות.
דוגמאות בולטות לבתי גלעין הן פירות מסוג פרונוס - אפרסק, שזיף, שקד (בו בשר הפרי אינו עסיסי, אך קיימות כל שכבות בית הגלעין), דובדבן וקרוביהם. סוגי צמחים רבים אחרים גם כן מניבים בתי גלעין, כגון קפה, מנגו, זית ועוד.
קיימים פירות מורכבים, אשר כל אחד מהפירות הזעירים המרכיבים אותם הוא בית גלעין בזעיר אנפין (Drupelet). דוגמה לפרי המורכב בתי גלעין הוא פטל.
הפצת הזרעים.
מרבית הצמחים המניבים בתי גלעין מסתמכים על בעלי חיים להפצת זרעיהם. בתי הגלעין מושכים חיות האוכלות את הפרי בשלמותו, כולל הגלעין, וזה עובר ונשחק במערכת העיכול שלהן. לאחר מחזור עיכול מופרש הזרע ללא מעטפתו שנשחקה, בתוך דשן זמין. מספר בתי גלעין משתמשים בשיטות הפצה אחרות, כגון אגוז הקוקוס, שאינו מסתמך על חיה שתבלע אותו בשלמותו.
תזונה.
בתי גלעין רבים מכילים סורביטול, שעשוי להחמיר מספר תסמונות עיכול באדם, כגון תסמונת המעי הרגיז.
מעי רגיז
משה סתוי
משה סתוי (סטַבסקי; בכתיב יידי: סטאווסקי) (א' באדר תרמ"ד, פברואר 1884 – 24 ביוני 1964) היה סופר יידי ועברי יליד רוסיה, איש העלייה השנייה.
תולדות חייו.
נולד למשפחת סטבסקי באנטופול שברוסיה הלבנה בשנת 1884. בשנת 1904 החל לכתוב את סיפוריו הראשונים ביידיש. בשנת 1907 עבר לעיר ורשה, שם פרסם בשנת 1908 ב"דער וועג" את סיפורו הראשון "יום שישי של קיץ בעיר קטנה", שתורגם ב-1911 לעברית. עד סוף 1911 התגורר בוורשה כסוחר תבואה, תוך שהוא עובר בהדרגה לעבודה ספרותית עיתונאית ביידיש ואחר כך גם בעברית. באותה שנה גם כונסו סיפוריו בספר אידיליות ותמונות.
בסוף שנת 1911 עלה סטבסקי לארץ ישראל. בארץ עבד כפקיד בגימנסיה העברית "הרצליה" והמשיך בעבודתו הספרותית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שומר וחקלאי בבאר טוביה, בבן שמן ובפתח תקווה, ובחלק מהשנים אף היה חבר בארגון המגן. בתקופה זו עמד בראש ועד הפועלים בפתח תקווה. ב-1922 הקים רפת בתל אביב, ושימש כרפתן למשך 8 שנים רצופות. בשנים אלו פרסם שורה של סיפורים, אגדות ושירים בפרוזה מחיי הארץ: "שפע", "בנגב", "האורח", "הבוקר אור", "דיצה", "לאחותי באר טוביה" ועוד. במהלך התקופה חי הרבה במחיצת הערבים והאזין לשיחותיהם, ששימשו חומר למרבית סיפוריו. בשנת 1930 פרסם את ספרו המפורסם ביותר "ספר הבהמות", המספר את סיפורן של 13 חיות ובהמות, וביניהם בחצר העצים: מסירותה של כלבה לגורה; לבן הארמי: סיפור חייו של סייח שהיה משוש לבם של ילדי העיירה; ורקה: אהבתה של פרה פראית לבנה העגל; ועוד.
בין 1930 ל-1932 נשלח סתוי חזרה לפולין כדי לקדם את הספרות העברית.