וילסון קיווה לערוך משאל עם על ההצטרפות לחבר הלאומים, אך לא עשה זאת. הרדינג התנגד לחבר הלאומים וזכה לתמיכת הרפובליקנים. קוקס היסס. הוא הלך לבית הלבן כדי לקבל את ברכתו של וילסון ולכאורה תמך בחבר, אולם לאחר שגילה שרוב הציבור וגם הדמוקרטים אינו תומך בהצטרפות, החליט להתנגד לסעיף שדרש מארצות הברית להצטרף לכל מלחמה שיכריז חבר הלאומים (עמדתו של מנהיג הרפובליקנים בסנאט, הנרי קבוט לודג'). חבר הלאומים אמנם היה חשוב בתוך הממשלה, אולם לא לציבור. מסע הבחירות גם לא עסק בנושאים מסוימים: הציבור לא הבין את הרעיונות אותם ייצגו הרדינג וקוקס. נפוצו שמועות שהרדינג הוא צאצא למשפחה שחורה אבל הן לא תפסו תאוצה.
קוקס נאם בפני תומכיו ברחבי המדינה, בירידים, בתחנות רכבת ובנאומים רשמיים. הוא נאם בפני שני מיליון אנשים. הרדינג ערך מסע בחירות ממרפסת ביתו כמו ויליאם מקינלי ב-1896. אלפי תומכים הגיעו אל חצר ביתו. מנהל מסע הבחירות הרפובליקני השקיע 8.1 מיליון דולר במסע הבחירות, פי ארבעה מקוקס. הסלוגן שהרדינג השתמש בו במודעות היה "אמריקה לפני הכל". כרזות בחירות דרשו לסיים מעורבות בינלאומית, השתמשו בתדמית לאומית והשתמשו בסיסמאות כ"שליטה מוחלטת על ארצות הברית בידי ארצות הברית", "עצמאות היא עצמאות, כעת כמו ב-1776", "המדינה תישאר אמריקנית. נשיאה הבאה יישאר במדינתנו", ו"החלטנו לפני זמן רב שנתנגד לשלטון זר על עמנו".
בליל הבחירות, ה-2 בנובמבר, תחנת רדיו מסחרית דיווחה על הבחירות בפעם הראשונה, כשהקריינים קוראים תוצאות בטלגרף בזמן אמת. מעט האנשים שהיו להם מקלטי רדיו במזרח ארצות הברית שמעו זאת.
הרדינג ניצח ניצחון גדול בכל מקום מלבד בדרום. האירים והגרמנים שתמכו בוילסון ובמדיניות השלום שלו ב-1916, עכשיו הצביעו נגד וילסון חוזה ורסאי. הגרמנים הצביעו להרדינג, בטענה שתמיכה בו היא התנגדות לדעות הקדומות שהגרמנים סבלו מהן במהלך המלחמה. אף עיתון גרמני לא תמך בקוקס. האירים, זועמים על סירובו של וילסון לעמוד לצד אירלנד, לא הצביעו בכלל. הרפובליקנים שלטו בהצבעה האתנית, והרדינג ניצח בכל הערים הגדולות.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה בה כל אישה מכל מדינה יכלה להצביע, לאחר העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית באוגוסט 1920, לפני הבחירות.
טנסי הצביעה להרדינג, ובכך הרדינג היה למועמד הרפובליקני הראשון מאז סיום תקופת השיקום שקיבל קולות ממדינה שהייתה בקונפדרציה בעבר. הרפובליקני האחרון שזכה בטנסי היה יוליסס סימפסון גרנט, שזכה בה ב-1868.
אף על פי שקוקס נוצח בקלות, שותפו, פרנקלין רוזוולט, הפך ידוע מאוד בעקבות מסע הבחירות האנרגטי שלו. ב-1928 הוא נבחר להיות מושל ניו יורק, וב-1932 נבחר להיות הנשיא, ונשאר בתפקיד עד מותו ב-1945, והיה הנשיא שכיהן התקופה הארוכה ביותר.
מועמדים אחרים.
יוג'ין דבס היה שוב המועמד של המפלגה הסוציאליסטית, וקיבל 3.4% מהקולות (913,664 קולות), אף על פי שהיה בכלא בגלל שהביע ביקורת על המלחמה ועל הגיוס הכללי. בבחירות הללו, המפלגה קיבלה את מספר הקולות הגבוה ביותר בהיסטוריה שלה, גם אם לא האחוז הגבוה ביותר (דבס קיבל כ-6% מהקולות ב-1912). זאת הייתה הפעם החמישית והאחרונה שדבס רץ לנשיאות.
פרלי כריסטנסן, ממפלגת העבודה החקלאית, קיבל כאחוז אחד מכלל הקולות ואילו מועמד מפלגת האיסור, אהרון ווטקינס, קיבל 0.7% מהקולות, התוצאה הכי גרועה למפלגת האיסור מאז 1884. כשהתיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית עבר, והתחיל את תקופת היובש, המפלגה נראתה פחות רלוונטית.
תוצאות.
מספר הקולות ב-1920 היה 26,750,000, עלייה של שמונה מיליון מהבחירות הקודמות. הדמוקרטים לא הצליחו להעלות את כמות הקולות שלהם, אולם הרפובליקנים הכפילו את קולותיהם, וכך גם שאר המועמדים. העלייה במספר הקולות התרחשה בגלל התיקון התשעה-עשר.
הרדינג והרפובליקנים ניצחו בשני-שלישים מהמחוזות (1,949), והדמוקרטים רק ב-1,101, מספר נמוך יותר מאלטון פארקר ב-1904, והמספר הנמוך ביותר שזכו לו בין 1896 ל-1932. הדמוקרטים לא ניצחו באף מחוז בחוף הפסיפי, ורק בשלוש עשרה במדינות ההרריות, בהן זכה וילסון ל-223 בבחירות הקודמות. הפסידו במחוז אחד לפחות בכל אזור ובכל מדינה פרט לקרוליינה הדרומית ולמיסיסיפי. אחד-עשר מחוזות בטקסס תמכו במועמדים "אחרים", ושבעה מחוזות - שניים פחות מ-1916 - לא הגישו קולות בגלל נישול שחורים מזכות הצבעה, או העובדה שהיו מאוכלסים בידי ילידים אמריקנים שלא קיבלו אזרחות מלאה.
הרדינג זכה לאחוז הקולות הגבוה ביותר בין 1896 ל-1932, ואף עקף את רוזוולט ב-1932.
אף על פי שהדמוקרטים זכו ל-34.13% מהקולות, הם לא ירדו מתחת ל-24% באף מחוז, ובשלושה אזורים היו המפלגה המנצחת. המפלגה עדיין הייתה כוח אופוזיציוני גדול, אפילו שקוקס זכה רק ב-11 מדינות, ובפחות אלקטורים מפארקר ב-1904. יותר משני-שלישים מהקולות שהשיג קוקס היו ממדינות שהרדינג זכה בהן.
ניתוח ההצבעה לפי המחוזות, מראה שוילסון היה זה שסבל מהבוחרים, אולם לא המפלגה הדמוקרטים ומדיניות הפנים שלה.
ג'וליס (נפת עזה)
ג'וּליס (בערבית: جولس) היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי, צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגי (כיום צומת הודיה).
היסטוריה.
בתקופה העות'מאנית השתייך הכפר לליווא של עזה.
החוקר ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863 ומצא בו כחמש מאות תושבים.
הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה בכפר ב-1882 ודיווחה שרוב בתיו עשויים טיט ובדרומו באר מים.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ושכן כ-26.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר עזה. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 1030 נפשות. בשנת 1937 הוקם בכפר בית ספר.
במהלך מלחמת העולם השנייה סללו הבריטים כביש שעבר בכפר וחיבר אותו לכביש החוף. כמו כן הקים הצבא הבריטי מחנה סמוך לכפר על מנת להבטיח שליטה בכביש.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר בקרב ג'וליס, שנערך ב-10 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם בשנת 1949, דרומית-מערבית למרכז הבנוי של ג'וליס, על אדמותיו החקלאיות, מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו, ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום נמצא שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר. סמוך לו נמצא מחנה עמנואל הידוע כ"מחנה ג'וליס".
חולייקאת
ג'וליס (פירושונים)
משה לוי (מוזיקאי)
משה לוי (נולד ב-20 בדצמבר 1958) הוא נגן קלידים, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. מאז סוף שנות ה-70 לוי הוא אחד המוזיקאים הפעילים ביותר בישראל, ועד היום השתתף בהפקתם של עשרות אלבומים. בעיקר מוכר שיתוף פעולתו עם הזמר שלום חנוך, שלוי הפיק את כל אלבומיו מאז 1983.
ביוגרפיה.
לוי נולד בירושלים וגדל בחולון. בצה"ל שירת בתזמורת חיל האוויר, שבה ניגן באורגן. האלבום הראשון שבו ניגן לוי היה "מחזור א' תשל"ז" של גרי אקשטיין שיצא בדצמבר 1977. פרסומו הגדול הראשון הגיע כעבור שנה, כשניגן באלבומו של שלמה ארצי "גבר הולך לאיבוד". לוי בלט באלבום בעיקר בנגינת הפסנתר בפתיחת השיר "גבר הולך לאיבוד". שיתוף הפעולה של לוי עם ארצי המשיך גם ב-1979, באלבומו של שלמה ארצי "דרכים", שבו השתתף לוי לראשונה כפסנתרן וגם באלבום "חצות" שאותו גם הפיק מוזיקלית.
ב-1979 עבר לוי להתגורר בארצות הברית, שם למד מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון. ב-1981 הוזמן לוי לנגן באורגן האמונד באלבומו של שלום חנוך "חתונה לבנה". לוי הצטרף לסיבוב ההופעות שליווה את האלבום, ואת אלבומו הבא של חנוך, "על פני האדמה" שיצא ב-1983, הפיק מוזיקלית. מאז הפיק לוי את כל אלבומיו של חנוך, וכן הפיק יחד עם חנוך את אלבומה של דפנה ארמוני מ-1986. לוי הוא גם הקלידן הקבוע בהופעותיו של חנוך, ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 העלה יחד איתו מופע משותף בשם "יציאה". המופע תועד על גבי אלבום כפול שיצא ב-2004, שבו קיבל לוי קרדיט לצד חנוך על העטיפה. אלבום נוסף שתיעד את המופע, "יציאה 2", יצא בשנת 2012.
ב-1984 הצטרף לוי ללהקת "סרט", שבה ניגן בקלידים. באותה שנה הפיק מוזיקלית יחד עם יזהר אשדות את אלבומו של בעז שרעבי "אצלי הכל בסדר". בהמשך שנות השמונים, במקביל לשיתוף הפעולה עם שלום חנוך, השתתף לוי בהפקתם של מספר אלבומים של אמנים נוספים, ובהם "דרישת שלום" של ירדנה ארזי ב-1986 "דרך ארץ" של גידי גוב ואלבום הבכורה של סי היימן, שיצאו ב-1987.
ב-1988 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה הרביעי של אסתר שמיר "דו קיום באהבה".
בתחילת שנות התשעים הצביע על אביב גפן בן ה-17 כמוזיקאי יוצא-דופן והפיק את אלבום הבכורה של גפן, "זה רק אור הירח" שיצא ב-1992. מאוחר יותר הפיק לוי את רוב אלבומיו של גפן שיצאו בשנות התשעים. שיתופי פעולה בולטים נוספים של לוי באותה תקופה היו עם מאיר בנאי, באלבומיו "הצבעים משתנים", "וביניהם" ו"לב סדוק", ועם ריטה, באלבומיה "אהבה גדולה" ו"תפתח חלון".
במאה ה-21, במקביל לשיתוף הפעולה המתמשך עם שלום חנוך, הפיק לוי מספר אלבומים נוספים, בין היתר את ארבעת האלבומים הראשונים של הזמר אריק ברמן, ובכללם האלבום המרובע: "גבר, אישה והווילדרנס", אשר הפקתו התפרשה על פני תשעה חודשים וארבעה אולפנים בארצות הברית במקביל למסע שערך שם ברמן. אלבומים נוספים שהפיק במאה ה-21 כוללים את "יום רודף יום" של שמוליק קראוס, "חבק אותי לאט" של גלי עטרי ו"מחפש חבר קרוב" של שמעון בוסקילה.
לוי הלחין גם מספר מועט של שירים, ובהם "ערב בא נלך לרקוד" ו"דרך ארץ" שהלחין לגידי גוב, "שיר הבלבול" שהלחין לדורי בן זאב ו"שיר לשירה" שהלחין ליעל לוי.
חיים אישיים.
לוי גרוש ולו שלושה ילדים בוגרים, וכן ילדה מבת זוגו הנוכחית, ענבל מן.
דיסקוגרפיה.