בסיום הסרט, חיי הפרוטגוניסט השתנו לנצח. ראשית, מאחר שהפתרון האפשרי היחיד הנתון לו הוא להרוג אדם אחר, אזי מרגע שנקט אלימות קיצונית, הוא לא יוכל עוד להתעלם מהפן הרצחני שבאישיותו, ולא יחזור להיות מי שהיה קודם לאירוע הפלישה. שנית, תחושת המצוקה והתלישות שנבעה מהפרת המרחב האישי והפקעת השליטה בו מידי הפרוטגוניסט, יוצרת רגש פחד רב-עוצמה שמזין את עצמו ולא מתפוגג במהרה.
האנטגוניסט.
בדרך כלל, פורץ או תוקף עוטה מסכה או כובע גרב, ולובש בגד שחור לצורך הסוואה בשעות חשיכה. האנטגוניסטים הם אינטליגנטים, מתוחכמים ומיומנים במלאכת הפריצה ובהפעלת אלימות וטרור פסיכולוגי, לפחות במידה שתאפשר להם לשלוט במצב, לכפות את רצונם ולמנוע זאת מהפרוטגוניסטים. לעיתים קרובות, פולשים מבינים בטכנולוגיה, ינתקו קווי טלפון וחשמל, ויהרסו ציוד שעשוי לסייע לפרוטגוניסט
האנטגוניסט מוצג תמיד כבן-אנוש הפועל מתוך שיקול דעת, יהיו שיקוליו נוראים ככל שיהיו. הוא לא מפלצת חייתית או זומבי, ולא תחת השפעת קללה, וירוס או סם פסיכואקטיבי. מותו מידי הפרוטגוניסט, ככל שהוא מוצדק, הוא רצח לכל דבר.
בצפייה בסרטים שבהם מדובר בקבוצת פולשים, נמצא שבמקרים רבים יתגלעו חילוקי דעות וסכסוכים בין האנטגוניסטים בגלל נסיבות שונות, כגון: ניגודי אינטרסים לאור המניעים של כל אחד להשתתף בפשע, התייחסות מוסרית לנכונות לנקוט אלימות כלפי הדיירים עד כדי רצח על מנת להשיג את המטרה, או מתחים בין-אישיים שקדמו לביצוע הפשע.
דינמיקה בין הקורבן לפולש.
לרוב, הפולשים לא מוכרים לקורבנות, ולכל הפחות, כך זה נראה בתחילת הסרט. יש סרטים שבהם התשובה נחשפת בהמשך העלילה. אם הבחירה בקורבן מסוים איננה אקראית, אזי המניע לפלישה לא יתגלה לפני חלוף מחצית זמן המסך. ייתכן שהצופה יידע את ההסבר, אבל לקורבן הדבר יתחוור בשלב מאוחר יותר. כושר האלתור של הפרוטגוניסט ויכולתו לקבל החלטות קשות ולשפוך דם, מציבות אותו לא אחת כתמונת מראה של האנטגוניסט, ולעיתים, שניהם מגלים מיומנויות דומות, כגון: יכולת לאלתר כלי נשק, לחמוק בין חללי הבית, להשתמש בטקטיקות הפחדה פסיכולוגיות ולהמשיך להילחם אחרי פציעה. כנגד זה, גם התוקף מגלה יכולת הישרדות גבוהה. הפרוטגוניסט לא רק שורד אלימות קשה מצד האנטגוניסט, אלא אף מאמץ אותה אחרי שהובאה אל ביתו, ולכן הסרט מתייחס ברגשות דו-ערכיים כלפי שניהם, משום שאלימותו של הקורבן מציבה אותו באותו מישור עם התוקף.
מוטיב המאפיין סרטים רבים הוא שהאנטגוניסט, "האחר", מוזמן או מתקבל בבית בסבר פנים יפות וגינוני אירוח, ובהדרגה מתרחש תהליך שבו הוא הופך לעוין, והמארחים מסתכנים בהפיכתם לבני ערובה בביתם-הם. במקרים כאלה, ייתכן שהתהליך ישקף תפקוד לקוי של התא משפחתי. יש סבורים שהאימה מועצמת דווקא כאשר התוקף מוזמן ברצון אל הבית, ומתברר שהקורבן, מתוך שיפוט לקוי, הוא האחראי לגורל שפקד אותו.
סוד נסתר.
במהלך העלילה צפוי להיחשף "סוד נסתר" שנושאים איתם הדמויות או המקום, ומשמעותו היא שהדברים אינם כפי שהם נראים כלפי חוץ. מוטיב הסוד הנסתר מאפיין סרטים של אלפרד היצ'קוק, כגון "צל של ספק" ו"פסיכו", וחוזר בסרטים מאוחרים כגון "The Guest" שביים אדם וינגרד (2014).
כלי נשק.
ייתכן שימוש באקדחים, רובים וסכינים, וכן בכלי הפריצה עצמם ובאמצעים מאולתרים. בניגוד לסרטי סלאשר, כלי נשק בסרטי פלישה לבית אינם בהכרח אייקוניים או סמלים פאליים, אלא אמצעים שהקורבן יכול להשתלט עליהם ולהפנותם נגד הפולש, יכולת המשקפת תושייה שתאפשר לו לשרוד בסוף הסרט.
טכנולוגיה ו"חוק מרפי".
מערכת אלקטרונית או אמצעי אבטחה אחרים, לא יועילו בדרך כלל. לא בגלל האמצעים עצמם או הפעלה לקויה, אלא המחדל יהיה נעוץ בביטחון המופרז של הקורבנות שהטכנולוגיה תגן עליהם תמיד. גם טלפון סלולרי לא יועיל (מחוץ להישג יד, היעדר קליטה, סוללה שהתרוקנה וכדומה). סרטי אימה בכלל, יותר מסוגות אחרות, מפילים את הפרוטגוניסטים קורבנות ל"חוק מרפי": מזלם הרע הוא שהטכנולוגיה כשלה בעת הצורך.
סיוע משטרתי.
קריאה למשטרה תתברר כחסרת תועלת. הגעת שוטרים במהלך הסרט לא תסיים את האירוע: שוטר יגיע באיחור או יהסס או יחוסל על ידי הפולש, וייתכן שיתגלה כמשתף פעולה עם האנטגוניסט. בסרטים רבים שוטרים מגיעים לקראת סוף הסרט, אחרי שהמאבק בתוך הבית הוכרע.
שכנים.
אם מתגוררים שכנים בקרבת הבית, הם לא יהיו מודעים למתרחש ולא ישמעו קריאות לעזרה או לא יבינו אותן. במקרים קיצוניים, השכנים כבר מתים או שהם מודעים לאירועים האלימים, אך יישארו אדישים ויעדיפו לא להתערב.
בעלי חיים.
כאשר המשפחה המותקפת מחזיקה בבית חיית מחמד, החיה תיהרג במהלך הסרט. גורל דומה צפוי לבעלי חיים שהפולשים מביאים איתם, כגון כלבי תקיפה. אולם במרבית המקרים, מות החיה לא ייראה על המסך, משום שהצופים נוטים לחמול על בעלי חיים יותר מאשר על דמויות אנושיות.
נקמה.
מעשה נקמה, אם יתרחש, איננו חלק מאירוע הפלישה שהניע את העלילה, אלא אירוע נפרד, והדמות הנוקמת לא בהכרח תהיה קורבן הפשע בעצמו, אלא דמות המקורבת מאוד לקורבן. נקמה כוללת מספר מאפיינים:
היפוך נראטיב הפלישה לבית.
מעבר לסרטים העושים שימושים במרכיבי העלילה המתוארים לעיל במינונים שונים, הופקו סרטים שחורגים מהנראטיב המקובל והופכים את מאפייניו על פיהם. בעקבות זאת נוצרה קטגוריה קולנועית הנקראת באנגלית Reverse Home Invasion (בתרגום חופשי: פלישה לבית במהופך): עלילות שבהן אנשים עם כוונות זדוניות מפתים קורבנות תמימים לבוא אל ביתם או חוטפים אותם לשם כדי לממש את זממם, או שהקורבנות נכנסים בתום לב לבית שבו שוכן רוצח, או שהפולשים בוחרים את הבית "הלא נכון" מבחינתם ומנסים לברוח. בקטגוריה זו נכללים סרטים כגון "הבית האחרון משמאל" (1972, חודש בשנת 2009), הסרט הראשון בסדרת "המנסרים מטקסס" (1974, חודש בשנת 2003), "The Perfect Host" (קומדיה שחורה משנת 2010), "ההזמנה" (2015), "לא לנשום" (2016), "תברח" (2017), "Unlisted Owner" (2017) ו"Tau" משנת 2018.
החוקרת, סופרת ומרצה האנגלייה דון קיטלי סבורה ששינויים והיפוכים אלה יוצרים איום קרוב יותר, אשר באופן זה או אחר שובר את הקווים המפרידים בין הפנים והחוץ, בין "אנחנו" ו"הם", בין הבית ומה שמעבר לו, בין בן המשפחה או החבר לזר ובין ה"עצמי" לבין ה"אחר". שינויים אלה, לדברי קיטלי, מאתגרים את הצופים לתהות מי באמת ה"זרים" בחייהם, היכן הם ומה הם מסוגלים לעולל.
טכניקות הפקה.
כדי להעצים את תחושת הפחד אצל הצופה, רווחות טכניקות של שימוש בזוויות צילום ותנועות מצלמה, תאורה וצליל.
זוויות צילום ותנועות מצלמה.
צילום לונג שוט של הבית נועד לתאר את בידודו, וצילום מתוך הבית כלפי חוץ גורם לצופה לראות מנקודת מבט אישית שמציבה אותו בנעליו של הפרוטגוניסט. צילומי תקריב מדגישים את פחדי הפרוטגוניסט וממחישים לצופה עד כמה הָאִיּוּם קרוב. כמו כן, מקובל שימוש במצלמה ידנית רועדת שיוצרת תחושת טירוף, אי-התמצאות ופאניקה, במיוחד בבתים גדולים דמויי מבוך. "הקפצת בהלה" נוצרת כאשר האנטגוניסט נכנס לפריים, באמצעות מעבר פתאומי מלונג שוט לתקריב.
שימוש בזווית צילום גבוהה או נמוכה נועד להדגיש את יחסי הכוחות בסרט. למשל, זווית צילום נמוכה מנקודת המבט של הפרוטגוניסט מתארת את האנטגוניסט כחזק יותר, ומראה לצופה מהפרספקטיבה של הקורבן כיצד נוצר הפחד.
המבקר דניאל קרקלנד סבור שלמצלמה, אותה הוא מכנה "מלכת אימת הפלישה לבית", יש תפקיד מכריע בסרטים אלה משום שהיא הפעלן היחיד החופשי לנוע בחללים המוגבלים, יכולה להתקרב, להתרחק ולברוח בניגוד לגיבורים, וכל פריט שהמצלמה מתמקדת בו הופך להיות משמעותי בעלילה. לטענת קרקלנד, סרטים רבים מקטגוריה זו נשכחים משום שהם מתמקדים באלימות ובזעם במקום ביחסים בין המצלמה לקורבנות, ואפילו הפקות במרחב גדול יותר כושלות בסוף מכיוון שהמצלמה לא מקבלת דגש ראוי.
תאורה.
תאורה מאופקת וחלשה היוצרת אצל הצופה תחושת מועקה, טיפוסית לסרטים כאלה, משום שפשעי פריצה מתרחשים בעיקר בלילה. לצורך הזה משתמשים בטכניקות תאורה שונות, כגון קיארוסקורו, טכניקת ניגוד אור-צל שבה נעשה שימוש בסרטי אימה עוד משנות ה-20 של המאה ה-20.
מכיוון שבעלילות רבות זרם החשמל מנותק ואין בזירת ההתרחשות מקור אור ראשי , נוצרת תחושת חוסר ישע של הפרוטגוניסטים הנעזרים במקורות חלופיים אשר אמנם מספקים אור, אך גם יוצרים צללים כהים המקשים על הצופה ויוצרים אצלו תחושת אי-נוחות.
פסקול.
צלילים דיאגטיים שנובעים מההתרחשות על המסך, משמשים ליצירת מתח ופחד. הם יהיו חזקים מהרגיל, ובתהליך ערבול הצליל הם מוגברים כדי ליצור חרדה. צלילים לא-דיאגטיים שנוספים כרקע, יוצרים אווירה כאוטית, וצלילים החוזרים על עצמם ללא הרף גורמים לדברים שגרתיים להיראות ולהישמע אבנורמליים (כגון: חזרתיות של תיבת נגינה או הקלטה פגומה).
במוזיקת הרקע רווח שימוש בצלילים קונטרפונקטליים היוצרים ניגוד מול הדמות או המעשים הנראים על המסך. חולשת הקשר בין ההתרחשות למוזיקה מעצימה את רשעותו של האנטגוניסט ואת תחושת המועקה (כגון: מוזיקה קלאסית או שיר רך המלווה מעשה רצח).
הקשרים תרבותיים.