ב-1 בספטמבר 1955 בשעה 6:52 בבוקר הוזנקו יואלי ובן זוגו יואש צידון-צ'אטו מבסיס חצור, שבו שירתו כטייסי מטאור - מטוס הקרב הסילוני הראשון של חיל האוויר, שהיה באותה עת גם מטוס הקו הראשון של החיל, מול ארבעה מטוסי קרב מצריים מדגם ומפייר שחצו את קו הגבול של ישראל. בקרב אוויר צמוד שהתחולל מעל קיבוץ יד מרדכי וקיבוץ ארז הפיל יואלי בתותחים את שני מטוסי הוומפייר המצריים. היו אלו ההפלות הראשונות של חיל האוויר הישראלי במטוסי סילון. על ההפלות זכה יואלי בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר אחר כך בעיטור העוז. בנימוקים לקבלת העיטור נכתב כי אהרן יואלי פעל ביעילות ובזריזות מופתית. בעוד בן זוגו מחפה עליו - תקף את מטוסי האויב והפילם בזה אחר זה.
יואלי סיפר על הקרב: "נכנסנו לשורה עורפית כשמספר שניים מאחורי ... התקרבתי למטוס הימני מאחור, ופתחתי באש מטווח של כ-400 מטר מארבעה תותחי 20 מילימטר". המטוס המצרי הראשון הופל ליד קיבוץ כרמיה והמטוס השני התפוצץ באוויר דרומית-מערבית ליד מרדכי ומערבית לקיבץ ארז. שתי ההפלות שנזקפו לזכותו נרשמו בלוח ההפלות של טייסת 117.
הטייסים, בליווי מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי, נפגשו עם דוד בן-גוריון, וסרט הצילום שתיעד את ההפלה הוקרן בבתי הקולנוע. יואלי אף סיפר כי ראש עיריית אשקלון שלח לו שעון במתנה כהוקרה על כך שלא הפיל את המטוס מעל העיר.
פעילות אזרחית.
בין השנים 1970–1972 עבד בתעשייה האווירית כמנהל המרכז לניסויי טיסה וכטייס ניסוי. אחר כך ועד שנת 1989 עבד כטייס בחברת התעופה אל על, ממנה פרש לגמלאות בגיל 60 לאחר 17 שנה של טיסה אזרחית. במהלך תקופה זו היה בין היתר נציגה הרשמי של מדינת ישראל בארגון הבינלאומי לתעופה (ICAO), וכן כיהן כיו"ר ועדת הערר לבריאות אנשי צוות אוויר במשרד התחבורה.
בין השנים 1993–1994 עבד בהתנדבות במנהל התעופה האזרחית של ישראל. הוא טס ברציפות במשך 41 שנה, משנת 1948 ועד לשנת 1989, שבהן צבר שעות טיסה רבות.
מטוסים שאותם הטיס:
נפטר ב-26 בינואר 2007.
משפחה.
בשנת 1950 נישא יואלי למרים לבית ברגר, ילידת הרצליה. אב לשלושה ילדים, אמיר ששרת כטייס קרב בחיל האוויר, נגה שנשואה לטייס, עודד ששרת בחיל האוויר, וסב ל-8 נכדים. אחד הנכדים הוא הטייס הראשון בחיל האוויר שהוא דור שלישי של לוחמי אוויר, ונכד נוסף הוא טייס מסחרי בארצות הברית.
אימפרטור
אימפרטור (בלטינית: imperator) הוא מונח משפטי מדיני ברומא העתיקה בתקופת הרפובליקה הרומית ותקופת הקיסרות הרומית שבמובנו הרחב ביותר מתפרש כבעל שלטון, ובמובנים מצומצמים יותר מתפרש כמפקד צבא מנצח. בתקופת הקיסרות שימש התואר אימפרטור כאחד מתארי הקיסר הרומי.
לפי החוק הרומאי מפקד צבא היה זכאי להיקרא אימפרטור רק בהכרזה על ידי חייליו שלו, בשדה הקרב, סמוך לניצחונו. תואר זה היה מאושר לפעמים על ידי הסנאט הרומי, והמצביא היה נושא אותו עד סוף כהונתו כמגיסטראט, או עד לעריכתו של טריומף לכבודו. בנוסף הוא היה רשאי להתהדר בתואר זה רק מחוץ לחומות העיר רומא.
האדם הראשון שעליו יש עדות שקיבל את תואר האימפרטור הוא סקיפיו אפריקנוס. התיאור השני הידוע בימינו של הכרזת אדם כאימפרטור הוא בשנת 189 לפנה"ס כאשר לוקיוס אמיליוס פאלוס כונה אימפרטור.
מהמאה ה-2 לפנה"ס והלאה הלכו ורבו המקרים בהם הוכרזו אימפרטורים. לוקיוס קורנליוס סולה הוכרז כאימפרטור מספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים הרומית ומלחמות מיתרידטס, אך הוא ויתר על תואר זה עם מינויו לדיקטטור. גנאיוס פומפיוס מגנוס הוכרז אימפרטור לפחות פעם אחת.
יוליוס קיסר שינה את מושג האימפרטור והפך אותו לכינוי קבוע שלו. לא ברור אם קיסר אימץ את השם כשם משפחה או כשם פרטי. לפי קאסיוס דיון העניק הסנאט את התואר אימפרטור לקיסר לצמיתות כהכרה בסמכותו העליונה במדינה, ואף הרשה לו להעביר את השם בירושה.
יורשו של קיסר, אוגוסטוס, אימץ את השם "אימפרטור" כשמו הפרטי במקום שמו הקודם גאיוס. לפי צבי יעבץ הוא עשה זו מטעמים תעמולתיים, כתגובה על כך שסקסטוס פומפיוס אימץ את תואר אביו, גניאוס פומפיוס מגנוס כשם פרטי. הקיסר הבא אחריו טיבריוס לא אימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי, אך שמר אותו כאחד מתאריו.
עם עליית קליגולה לשלטון הוא הוכרז אימפרטור בידי הסנאט הרומי, לכאורה בשל ניצחון בקרב. מתקופת קליגולה והלאה השתרש המנהג של הכרזת קיסרים חדשים כאימפרטורים בידי הסנאט עם עלייתם לשלטון.
אותו, עם עלייתו לשלטון, חידש את מנהגו של אוגוסטוס ואימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי. מאז והלאה נשתרש המנהג שהקיסרים אמצו את השם אימפרטור בתחילת שמו הרשמי. מנהג זה נשתמר עד לסופה של האימפריה הרומית.
ימימה אבידר-טשרנוביץ
ימימה אבידר-טשרנוביץ (כ"ג בתשרי תר"ע, 8 באוקטובר 1909 – 20 במרץ 1998) הייתה סופרת ילדים ישראלית, כלת פרס ישראל (לשנת תשמ"ד) ופרס זאב על מפעל חיים בתחום ספרות ילדים (בשנת תשמ"ג).
קורות חייה.
ימימה טשרנוביץ נולדה לבלה ושמואל טשרנוביץ בעיר וילנה, מרכזה של יהדות ליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, בשנות האלפיים, בירת ליטא), וגדלה בבית ציוני. אביה הסופר ואיש הציבור שמואל טשרנוביץ, שנודע בשם העט "ספוג", נמנה עם הכותבים והעורכים בעיתוני התקופה בעברית (כ"הצפירה" ו"עולם קטן") וביידיש, חיבר מסות, מאמרי ביקורת ומונוגרפיות. דודהּ היה הסופר והחוקר חיים טשרנוביץ, המכונה "רב צעיר".
הוריה עמדו על כך שילדיהם (ימימה ואחיה יעקב ואלכסנדר) ידברו בבית עברית וחינכו אותם לעלות לארץ ישראל. עם משפחתה נדדה גם לקייב, למוסקבה ולוורשה, שבה למדה בגן ילדים עברי עם נתן אלתרמן.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1921, בהיותה בת 12. (עלייתה מתועדת בספרו של אחיה, יעקב צור, "שחרית של אתמול").
לאחר עלייתה ארצה שהתה משפחתה מעט במושבה בית-גן שבגליל התחתון (שהסתפחה לימים למושבה יבנאל), והתמקמה בירושלים, בסמוך לקרוביה, בהם דודהּ, הסופר א"א קבק.
בירושלים למדה בבית הספר למל ובגימנסיה העברית בירושלים. בשנת 1925 עברה משפחתה לתל אביב והיא סיימה את גימנסיה הרצליה.
הייתה פעילה ב"חוג הזקן", שקם בקרב תלמידי גימנסיה הרצליה בידי ד"ר ברוך בן-יהודה, והיה הגרעין לתנועת "החוגים", לימים "המחנות העולים", ואף הדריכה בו. היא שרה במקהלה וניגנה בפסנתר.
נעוריה הפעילים היו בצל מחלת הריאות הממושכת של אמה, שנפטרה בשנת 1928. שנה וחצי לאחר מכן, בשנת 1929, נפטר גם אביה, לאחר שחלה בקדחת במהלך ביקור בחדרה.
עם סיום לימודיה בגימנסיה עבדה בהוראה בבית החינוך לילדי עובדים, לצדו של אהרון זאב (לימים קצין חינוך ראשי בצה"ל), ויחד פרסמו ספרוני לימוד לילדים. באותה תקופה הייתה פעילה בסטודיו להצגות לילדים בבימויו של צבי פרידלנד מ"הבימה". בשנים 1931–1932 למדה חינוך באוניברסיטאות ברלין ווינה ולאחר חזרתה ארצה - בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לווינסקי בתל אביב.
בגיל 22 נישאה ליוסף רוכל (שלימים שינה שמו ליוסף אבידר והיה אלוף בצה"ל), שאותו פגשה בווינה. רוכל, שבתאונת אימונים ב"הגנה" נקטעה כף ידו הימנית, הגיע לווינה למטרות ריפוי. לאחר שישה שבועות של היכרות החליטו בני הזוג להינשא. הם חזרו לארץ ישראל והתגוררו בתל אביב, וב-1953 עברו לירושלים. בנותיהם, רמה זוטא ודנה פלר-אבידר, כיכבו בספריה, כמו גם אחיינה, מוקי צור, הלא הוא "מוקי השובב".
בשנים 1932–1945 עבדה כגננת וכמנהלת גני ילדים עירוניים בתל אביב, בעיקר בפרברי העיר (בין תלמידיה בגן הילדים בצפונו של רחוב הירקון היה הסופר והצייר עמוס אריכא ובגן הילדים בשכונת פלורנטין היה גם חיים טופול). הגן שלה שימש דוגמה לחלוציות חינוכית והקניית ערכים לאומיים וחברתיים, בתקופה שהניסיון החינוכי בה היה דל למדי. באותן שנים השתתפה בקביעות ב'פינת הנוער' בתחנת הרדיו "קול ירושלים", תרגמה ועיבדה תסכיתים רבים לילדים, הייתה חברת ההנהלה של תיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות ועיבדה מחזות שהוצגו בו. הייתה חברת מערכת "הד הגן" ו"דבר הפועלת".
בשנים 1955–1958 נלוותה אל בעלה, שכיהן כשגריר ישראל במוסקבה, ובשנים 1961–1964 נלוותה אליו כשגריר ישראל בבואנוס איירס.
ימימה אבידר-טשרנוביץ נפטרה בירושלים ב-20 במרץ 1998, כשנתיים וחצי לאחר פטירתו של בעלה.
על שמה קרוי "בית ימימה", או "מרכז ימימה לחקר ספרות ילדים ונוער", שבמכללת בית ברל. רחוב "ימימה" בשכונת רמת דניה בירושלים קרוי גם הוא על שמה.
ארכיון.
ארכיון ימימה אבידר-טשרנוביץ נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
על כתיבתה.
משחר ילדותה החלה ימימה לכתוב. לאחר מותה נתגלו שבע מחברות יומן גנוזות, שכתבה החל בגיל 10 בקייב ועד גיל 26 בשנת 1935 בתל אביב, כולן בעברית צחה (היומנים הוצאו לאור על ידי בתהּ, רמה זוטא: ימימה [אבידר] טשרנוביץ, יומנים גנוזים, הוצאת דביר (כנרת-זב"ם), 2003). היומנים שזורים בניסיונות ספרותיים ובאגדות שחיברה. בגיל 14 התפרסמה בניו יורק, בעיתון הילדים "עדן", האגדה לילדים שלה "על הר הזיתים". בתקופת עבודתה כגננת כתבה את סיפורי הטף הראשונים שלה ("סיפורים לרמה", "מוקי השובב", "כושי ונושי" ועוד), שרובם התפרסמו תחילה ב"דבר לילדים". ספרה הראשון, "סיפורים לרמה", הופיע בשנת 1936, ומאז ועד ליום מותה יצאו לאור כ-40 ויותר ספרים לילדים ולנוער בעשרות הדפסות (ובהם "שמונה בעקבות אחד", שזכה למהדורה מחודשת ב-1955 ונבחר בשנת החמישים למדינה כספר האהוב ביותר על הילדים). ספריה תורגמו ללשונות זרות, הומחזו והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה וכונסו בקלטות ובמשחקים. תרגמה ספרים מהספרות הקלאסית לילדים ופרסמה מאות כתבות ומאמרים בעיתונות הכללית ובעיתוני ילדים. השתתפה דרך קבע ב"דבר לילדים", "דבר", "מעריב" ו"דבר הפועלת".