בעונתו הראשונה בליגת העל במדי א.ס. רמת השרון, עונת 2004/05, העמיד רוט ממוצעים של 7 נקודות בכ-19 דקות בממוצע למשחק ונבחר לתגלית העונה. בעונת 2005/06 שיחק רוט במכבי ראשון לציון שאומנה על ידי גיא גודס והעמיד ממוצעים של כ-9 נקודות בכ-23 דקות למשחק והעפיל עם הקבוצה לפיינל פור. רוט החל את עונת 2006/07 בהפועל גליל עליון אך שוחרר מהקבוצה לאחר ששיחק במדיה 8 משחקים והצטרף למכבי רמת גן עד תום העונה. בעונת 2007/08 שיחק רוט בהפועל חולון שם לראשונה בליגת העל עלה באופן קבוע בחמישייה הפותחת, העמיד ממוצעים של כ-8 נקודות בכ-27 דקות משחק וזכה עם הקבוצה באליפות המדינה לאחר ניצחון על מכבי תל אביב בגמר הפיינל פור בו קלע רוט 8 נקודות. בעונת 2008/09 שיחק בהפועל ירושלים שם לראשונה בליגת העל העמיד ממוצע דו-ספרתי של נקודות עם כ-11 נקודות בכ-29 דקות בממוצע למשחק, זכה עם הקבוצה בגביע ווינר והעפיל עמה לפיינל פור שם הפסידה למכבי חיפה בחצי הגמר. בעונת 2009/10 שיחק רוט בעירוני אשקלון וקלע כ-12 נקודות בכ-29 דקות בממוצע למשחק. רוט חזר לאחר מכן לחולון ובעונת 2010/11 קלע בממוצע כ-14 נקודות בכ-32 דקות. באותה עונה קבע רוט שיא קריירה של 28 נקודות במשחק נגד ברק נתניה ונבחר לחמישיית העונה. בעונת 2011/12 קלע רוט כ-12 נקודות בכ-33 דקות והוביל את ליגת העל באסיסיטים עם ממוצע של 8 אסיסטים למשחק. באותה עונה קבע רוט שיא קריירה של 15 אסיסטים במשחק נגד בני השרון. רוט נבחר שוב לחמישיית העונה והגיע עם חולון לפיינל פור אותו סיימה חולון במקום השלישי.
בקיץ 2012 סיכם במכבי תל אביב לשלוש שנים. בחוזהו ישנו סעיף המקנה לקבוצה אופציה להתירו מיידית. רוט היה שותף לזכייתה של מכבי תל אביב בגביע ווינר ובגביע המדינה, תוך שהוא קולע 4 נקודות במשחק הגמר נגד מכבי חיפה, אך הוא מיעט לשחק במדי מכבי (כ-11 דקות בממוצע למשחק) ובתום העונה חתם על חוזה לשנה אחת עם מכבי חיפה. במדי חיפה קלע רוט כ-11 נקודות בכ-28 דקות משחק והגיע עם הקבוצה לגמר הפלייאוף שם הפסידה חיפה למכבי תל אביב.
באוקטובר 2014 חתם רוט על חוזה זמני לחודשיים בעירוני נס ציונה במקומו של מאיר טפירו הפצוע. רוט שיחק שמונה משחקים במדי נס ציונה וקלע כ-4 נקודות בכ-17 דקות למשחק. בדצמבר 2014 שב רוט לחיפה ועד תום העונה העמיד ממוצעים כ-9 נקודות בכ-23 דקות משחק והגיע עם הקבוצה לפלייאוף שם הודחה בסדרת רבע הגמר על ידי הפועל אילת. לקראת עונת 2015/16 חתם רוט על חוזה לשנתיים בבני הרצליה. במהלך העונה נפצע רוט בקרסולו ונעדר מפעילות במשך שלושה חודשים. כתוצאה מכך שותף רוט ב-17 משחקים בעונה הסדירה (מתוך 33) ובסדרת רבע גמר הפלייאוף שותף רק בשני משחקים בהם שיחק בממוצע כ-6 דקות. לפני תחילת עונת 2016/17 הודיעה בני הרצליה על סיום דרכו של רוט במועדון. רוט בתגובה תבע את הקבוצה בטענה כי הפסקת העסקתו נעשתה שלא כדין.לאחר שחרורו מהרצליה התאמן רוט במשך תקופה קצרה עם הפועל ירושלים. ב-2017 הגיש רוט תביעה נגד ירושלים בטענה שהגיע עם הקבוצה על סיכום על חוזה למשך חודש.
רוט פרש ממשחק פעיל, אימן באקדמיית הכדורסל של הפועל תל אביב בכפר הירוק ופתח מרכז לפיתוח שחקנים צעירים.
ביוני 2021 חזר לשחק בקבוצת אליצור גבעתיים, מליגה א' מחוז מרכז.
נבחרת ישראל.
רוט זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל על ידי צביקה שרף ב-2006 (למרות שלא שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל). הוא שיחק במדי הנבחרת בטורניר יורובאסקט 2007 שנערך בספרד וביורובאסקט 2009 שנערך בפולין.
ביולי 2014 זומן רוט לנבחרת ישראל בכדורסל לקראת מוקדמות היורובאסקט, אך ביקש להשתחרר מאימוני ומשחקי הנבחרת, בשל סיבות רפואיות. על אף שמאמן הנבחרת ארז אדלשטיין לא הסכים לוותר עליו, בייחוד בשל פציעתו של יוגב אוחיון, לא התייצב רוט לאימונים. בעקבות החלטתו שלא להתייצב לאימוני הנבחרת, עמד בספטמבר 2014 לדין בפני בית הדין של איגוד הכדורסל (יחד עם אלכס טיוס שכמוהו לא התייצב לאימונים). בית הדין החליט להטיל על רוט קנס בגובה 10,000 שקל, אך לא להשעותו ממשחקים. במהלך הקריירה שיחק רוט 19 משחקים במדי נבחרת ישראל בהם קלע 21 נקודות (ממוצע של 1.1 נקודות למשחק).
חייו האישיים.
רוט נשוי לנטלי ואב לחמישה ילדים.
משפטי סטוקס
סויוז TMA-7
סויוז TMA-7 (ברוסית: Союз ТМА-7) היא חללית סויוז ששוגרה ב-1 באוקטובר 2005 בשעה 03:55 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות – הקוסמונאוט הרוסי ולרי טוקרב, והאסטרונאוטים האמריקאים ויליאם מקארטור וגרגורי אולסן.
מטרת המשימה.
סויוז TMA-7 שיגרה אל תחנת החלל הבינלאומית את הצוות השנים עשר שלה. מהנדס הטיסה גרגורי אולסן שהצטרף לטיסה, עזר בביצוע העגינה בתחנת החלל, שהה בתחנה כמעט שמונה ימים במהלכם ביצע ניסויים שונים, ולבסוף חזר לכדור הארץ על גבי סויוז TMA-6 יחד עם הצוות האחת עשר.
הצוות.
צוות ששוגר:
צוות שחזר:
ברוך שלום אשלג
יהודה ליב אשלג
סנט ג'ורג'ס
סנט ג'ורג'ס (אנגלית: St. George's, בעבר נקראה St. George - "סנט ג'ורג'" או St. George Town - "סנט ג'ורג' טאון"), היא עיר בברמודה, השוכנת על אי הנושא את אותו השם בקצה הצפון-מזרחי של הטריטוריה. סנט ג'ורג'ס היא עיר עצמאית שאיננה שייכת לאף אחד מרובעי ברמודה, והיא יישוב הקבע הראשון באיי ברמודה, והיישוב הבריטי השלישי ששרד באמריקה. בשנת 2000 הוכרזה העיר, יחד עם 23 מצודות, מגדלים, סוללות ואתרים צבאיים אחרים בסביבתה, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
ברמודה התגלתה על ידי הספרדים ב-1505 והמתיישבים האנגלים הראשונים התיישבו בה ב-1609. סנט ג'ורג'ס נוסדה באוגוסט 1612 לאחר שאל האתר הגיעו מושל, כומר ושישים מתיישבים. לאלה הצטרפו לאחר מספר חודשים כ-600 מתיישבים נוספים. בגבעת פורט ג'ורג' נבנה מגדל שמירה והונחו היסודות לחלק מהמבצרים ששמרו על לגונת "קאסל הרבור" (Castle harbour) ועל לגונת "סנט ג'ורג'ס הרבור" (St. George's harbour) הקטנה יותר שמצפון לה (ראו מפה). אוכלוסיית העיירה הצטמקה לכדי 150 תושבים ב-1615 בעקבות העברת השלטון על ברמודה מחברת וירג'יניה לחברת איי סומרס. הכתר הבריטי נטל את השלטון על הקולוניה ב-1684, וסנט ג'ורג' הייתה לעיר בירתה עד לאמצע המאה ה-19. במהלך תקופה זו הובאו לברמודה אינדיאנים ואפריקאים, וצאצאיהם חיים בברמודה עד היום. במאה השנים שלאחר מכן התבססה כלכלת האי על גידול עצי ארז ששימשו לבניית ספינות. תושבי העיירה קיבלו את הבעלות על קרקעותיה ב-1693, והחלו לבנות את בתיהם בצורה לא מאורגנת שנשתמרה עד ימינו. בתחילת המאה ה-18 הוענקו תמריצים לתושבי העיירה כדי שיבנו את בתיהם מאבן, ובתקופה זו נבנו באזור הנמל המחסנים והמזחים.
כלכלת העיירה קפאה על שמריה באמצע המאה ה-18, אך בעקבות המהפכה האמריקאית חל שינוי במגמה. מיקומה של סנט ג'ורג' היה בעל חשיבות אסטרטגית רבה עד לסגירת בסיס הצי האמריקני ב-1995. בשנת 1797 הוקם תאגיד סנט ג'ורג', והעיירה המשיכה לשגשג על אף שאיבדה את מעמדה כבירת ברמודה, אשר הועתקה להמילטון. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הושיטה סנט ג'ורג' סיוע לכוחות הקונפדרציה, ובשל כך זכתה לתמיכתה אשר הביאה לפריחה כלכלית של העיר. הכלכלה המשיכה לשגשג באמצע המאה ה-19 בעקבות התפתחות תעשיית התיירות, ובעקבות מודעות גוברת לנזקים שהיא עשויה להסב לאתרים ההיסטוריים של העיר הוחלט כבר בשנות ה-20 לפעול לשימורם. ראשוני המתקנים הצבאיים בסנט ג'ורג'ס נבנו בצידה המזרחי. הקסרקטין הראשון נבנה ב-1780, ובמהלך המאה ה-19 נבנו בניינים משניים נוספים כמו מגורי קצינים והקפלה. המבנים נבנו בסגנון צבאי בריטי תוך שימוש בחומרים מקומיים.
בנייתה של מערכת הביצורים הסמוכה לעיר החלה כבר בראשית ההתיישבות האנגלית באי, בתחילת המאה ה-17. המבצרים הראשונים נבנו באיים פאג'ט (Paget), גובנור'ס (Governor's), צ'ארלס (Charles) וקאסל (Castle). מבצרים אלה שופצו וחוזקו במשך מאתיים השנים שלאחר בנייתם. לאחר תום המהפכה האמריקנית הסבה בריטניה את האי סנט ג'ורג'ס לבסיס הימי הראשי שלה במקום אלה שהיו בבעלותה בשלוש עשרה המושבות. במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה-18, עיצבו חיילי הנדסה בריטיים את מערכת הביצורים מחדש, חיזקו ושינו אותה בצורה מהותית. בניית המספנה המרכזית החלה בראשית המאה ה-19, ובעקבותיה נבנו חמישה מבצרים נוספים אל האי פאג'ט. באמצע המאה ה-19 הותאמו המבצרים לכניסתם לשימוש של תותחים חדשים, ופורט קאנינגהאם (Fort Cunningham) ממזרח לעיר היה למבצר החזק ביותר בברמודה. המבצרים היו פעילים עד שנת 1956. בשנת 2000 הכריז אונסק"ו על העיירה ומערכת הביצורים שסביבה כאתר מורשת עולמית.
העיר.
מתאר העיירה התפתח באופן טבעי במשך מאות שנים. במרכז העיירה, במרחק של כ-50 מטר מהנמל, נמצאת קינגס סקוור (King's Square - "כיכר המלכים") המכונה גם "כיכר השוק" (Market Square). דרך הכיכר חולפות שתי הדרכים הרשאיות של העיירה החוצות אותה מכיוון מזרח למערב - "רחוב וואטר" (Water street) ו"רחוב הדוכס מיורק" (Duke of York street). הרחובות המובילים לכיוון צפון היו בעבר רשת של סמטאות צרות. במרכז העיר ההיסטורי יש בניינים רבים מהמאה ה-17, ה-18 וה-19. הסגנון האדריכלי של העיירה הוא ייחודי, ומשך מאות שנות קיומה כמעט ולא השתנה. הבתים הדו-קומתיים נבנו ביחסים מדויקים עם קירות אבן צבועים וגגות עם גושי אבן עבים הצבועים בלבן.