מינסקי נולד ב-1919 בשיקגו למשפחה של מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית. הוא השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת שיקגו בשנת 1941. בשנים 1943–1945 שירת בצבא ארצות הברית ולאחר תום מלחמת העולם השנייה סיים תואר שני (1947) ושלישי (1954) בכלכלה באוניברסיטת הרווארד. מינסקי עבד כעוזר הוראה של אלבין הנסן בהרווארד ובהמשך לימד במכון קרנגי לטכנולוגיה. בין השנים 1957–1965 מינסקי היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומשנת 1965 עד פרישתו ב-1990 היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
מינסקי פיתח מודלים כלכליים אשר הדגימו כיצד פעילות של ספקולנטים מביאה להיווצרות בועות במשק הנתון בצמיחה כלכלית ובכך גורמות למיתון ולמחזוריות בשוק ההון. על פי מחקרים אלו הראה מינסקי כי בעתות של צמיחה, כאשר תזרים המזומנים של חברות גדול מתשלומי הריבית על החוב שלהן, נוצרת זמינות גדולה של אשראי בשוק וקיימת נטייה לריבוי השקעות ספקולטיביות אשר מובילות בתורן ליצירת בועות כלכליות ולמיתון כתוצאה מחוסר יכולת להחזיר חובות. מינסקי טען כי ללא רגולציה והתערבות פיסקלית ומוניטרית של הממשלה והבנק המרכזי, תנודתיות זו של שוק ההון היא בלתי נמנעת. כתוצאה מעמדות אלו נחשב מינסקי להוגה פוסט-קיינסיאני בולט.
היפותזת אי היציבות.
היפותזת אי היציבות היא התאוריה המרכזית של היימן מינסקי. ההיפותזה היא ניסיון להסביר מדוע משברים כלכליים מתרחשים בחמישים השנים האחרונות.
מינסקי ביקר את התפיסה הרואה במשברים כלכליים כשלי שוק במערכת כלכלית המייצבת את עצמה, וטען כי האופן בו בנויה הכלכלה מוביל באופן מובנה למשברים הולכים ומחריפים.
התזה המרכזית של מינסקי היא שככל שהתקופה יותר יציבה, הפרטים נוטים להתנהגות מסוכנת יותר ויותר, כיוון שהנטייה הטבעית של בני האדם היא לחשוב "מה שהיה הוא שיהיה". במרכז ההיפותזה של מינסקי עומד החוב הפרטי. מינסקי חילק את הלווים לשלוש קבוצות עיקריות:
בתקופות של גאות ויציבות האשראי הופך לזול והמחירים עולים. פירמות ופרטים מתחילים לחפש דרכים חדשות ויצירתיות לעשות רווח. ככל שהתקופה יציבה לאורך זמן ארוך יותר- הביטחון של הפרטים גדל, והם נוטים לקחת סיכונים הולכים וגדלים כיוון שקיים תמריץ חיובי ללקיחת סיכונים- סיכון זוכה לתשואה גדולה יותר והשאננות משכיחה את הסכנה למשבר. המערכת הכלכלית יכולה להכיל אחוז מסוים של יחידות פונזי בלי להתמוטט, אך מרגע שמופר שיווי המשקל הזה, ויחידות פונזי תופסות חלק הולך וגדל- היציבות נמצאת בסכנה.
מרגע שמגיעים ל"שלב פונזי", בו יש כמות גדולה של יחידות פונזי, ישנם מספר גורמים שעשויים להפעיל את חוסר היציבות הפוטנציאלית- אפשרות אחת היא כי בנקים יסרבו לתת הלוואות נוספות ליחידות פונזי, כיוון שהחוב שלהן גדול מידי. אפשרות אחרת היא שתנאי ההלוואות ישתנו- העלאת הריבית עשויה להוביל למצב בו התשלום על החוב גדול מידי עבור יחידות הפונזי, והן לא יוכלו להחזיר את החובות הקודמים על ידי חובות חדשים. האפשרות השלישית היא ירידת מחירים- כיוון שפרטים רבים מידי סומכים על עלית המחירים להחזרת חובם, ירידת המחירים עלולה להקשות עליהם לעשות זאת.
כל אחת מהאפשרויות תפוצץ את הבועה של יחידות הפונזי, ותיצור "דיפלציית חוב"- התמוטטות של לווה אחד עשויה להפיל גם את המלווים לו, שלא יקבלו את ההכנסות הצפויות מהלוואות אלו, ולא יוכלו לעמוד בהתחייבויות שלהם. כך יתחיל אפקט דומינו שישנה את האווירה מאופטימיות לפסימיות- השקעות יקטנו, צרכנים יקנו פחות מחשש שמשבר כלכלי בפתח. הפסימיות היא נבואה המגשימה את עצמה ומחמירה את הבעיה.
N-יה
פינגווין גאלאפגוס
פינגווין גלאפגוס
פינגווין גלאפגוס (שם מדעי: Spheniscus mendiculus) הוא פינגווין אנדמי לאיי גלאפגוס, היחיד החי באזור קו המשווה. הוא יכול לשרוד בסביבה הזו הודות לקור שמביא עמו זרם הומבולדט, וכן הודות לזרם קרומוול. היצורים הקרובים אליו ביותר הם הפינגווינים החולקים איתו את הסוג פינגווין החגורה: פינגווין שחור-רגל, פינגווין הומבולדט ופינגווין מאגלאן. מקומות חיותו העיקריים הוא האי פרננדינה שבארכיפלג גלאפגוס, וכן חופיו המערביים של האי איסבלה. אוכלוסיות קטנות יותר מפוזרות ביתר האיים.
מאפיינים.
פינגווין גלאפגוס הוא מהקטנים שבפינגווינים. זהו הפינגווין היחיד שחצה את קו המשווה מדרום לצפון אל חצי הכדור הצפוני, ומשכך הוא הפינגווין בעל התפוצה הצפונית ביותר. 90 אחוזים מפינגוויני גלאפגוס חיים לחופיהם של האיים פרננדינה ואיסבלה, והיתר מצויים באיים סנטיאגו, ברטולמה, סנטה קרוס ופלוראנה.
גובהו של הפינגווין כ-48 עד 55 סנטימטרים, ומשקלו כ-1.7 עד 2.6 קילוגרמים. ראשם שחור. קו לבן דק שצורתו U מתחיל מאחורי העין, ממשיך מאחורי האוזן ומסתיים בסנטר ובצוואר. גבם שחור-אפור, ובטנם לבנה. שתי רצועות שחורות ובולטות מצויות על חזם. הפרטים הצעירים נבדלים מהבוגרים בראשם (שחור כולו), ובחזם (הרצועות השחורות נעדרות). הנקבות קטנות מן הזכרים, ומלבד הבדל זה הם דומים. הם ניזונים מדגים מתלהקים, בעיקר מוליות, סרדינים ולעיתים גם סרטנים. הם תרים אחר מזונם בשעות היום, ולא נוהגים להתרחק יתר על המידה מאתר הקינון שלהם. הם עשויים לצלול לעומק 30 מטרים על מנת להשיג את מזונם. הם תלויים מאוד בזרמי המים הקרים שמעלים את מזונם מן המים ממעמקי האוקיינוס.
פינגוויני גלאפגוס הם טורפים, וניזונים מדגים קטנים (כאלו שאורכם לא עולה על 15 מילימטרים) מכל הסוגים, וכן מחסרי חוליות ימיים אחרים. הם משתמשים בכנפיהם הקצרות על מנת לשחות במים, ובמקורם הקטן והחזק על מנת ללכוד את טרפם. הם נוהגים לצוד בקבוצות, ולרוב ילכדו את טרפם הקטן מלמטה. אלו הם יצורים חברותיים יחסית. הם חיים במושבות גדולות, ובכך מרתיעים טורפים אפשריים. רגליהם הקצרות וכנפיהם הקטנות משוות להליכתן מראה מגושם, גם בשל היעדר שיווי משקל יציב. שחייתם קלילה וזריזה.
פינגווין גלאפגוס מתרבה פעמיים עד שלוש פעמים בשנה, וזאת משום שאין להם עונת רבייה מוגדרת (תוצאה של היעדר חילופי עונות בשל הסמיכות לקו המשווה). מסיבה זו, הם מתרבים לרוב בהתאם לתנאי הסביבה ולהיצע המזון. כך יוצא, כי מרבית הפינגווינים מתרבים בין מאי ויולי. ואולם, מזג האוויר והיצע המזון עשויים לגלות הפכפכות במהלך השנה, וכך לא ניתן לצפות את מועדן של עונות הרבייה לאשורו. באופן כללי מדובר במין מונוגמי, כלומר הפרטים מזדווגים עם אותו בן-זוג במשך כל חייהם. מסיבה זו, בכל שנה רק חלק קטן מן הפינגווינים הבוגרים נדרש למצוא לו שותף או שותפה.
הן הפינגווינים החדשים (שזו עונת הרבייה הראשונה שלהם) והן הוותיקים (שזו לא עונת הרבייה הראשונה שלהם), מחזרים אחרי בן או בת זוגם. בין נוהגי החיזור הבולטים ניתן למנות את ניקוי הנוצות ההדדי, טפיחה זה על זה בעזרת הכנפיים וחיכוך המקורים. זוגות הפינגווינים יבנו את הקן לפני ההזדווגות, ויטפחו אותו עד הטלת הביצים (גודל התטולה הוא בדרך כלל שתי ביצים). שני ההורים מתחלקים בכל המטלות, כולל דגירה ומציאת מזון. משך הדגירה בין 38 ל-42 ימים. לאחר 60 ימים מן הבקיעה הגוזלים עוברים את שלב הפרחון, והם יגיעו לעצמאות מלאה תוך שלושה עד שישה חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד חמש שנים, והזכרים - בין גיל ארבע לשבע שנים.
תוחלת חייו של פינגווין גלאפגוס נעה בין 15 ל-20 שנים, ואולם, רבים מהם נטרפים, גוועים ברעב, חווים אסונות אקלימיים או נפגעים מידי האדם, ולכן אינם מגיעים לתוחלת החיים הרגילה. בין הטורפים הטבעיים שלו ניתן למנות עכברים, סרטנים, נחשים, נצים, ינשופים, חתולים, כלבים, כרישים וחיות ימיות גדולות אחרות. צבעי גופם משמשים כהסוואה: טורף שמסתכל עליהם במים, מלמעלה או מלמטה, יראה את גופם משתלב ברקע (כהה או בהיר, תלוי בכיוון) ויתקשה להבחין בהם. הם מתגוננים מטורפים באמצעות השמעת קולות רמים, תקיפה ישירה ונפנופי כנפיים; דרכי התגוננות אלו יעילות יותר כאשר הפינגווינים ניצבים כקבוצה העומדת בפני הטורף.
מצב השימור של הפינגווין מוגדר ""בסכנת הכחדה" לפי ארגון השימור העולמי. הוא נכלל ברשימת המינים המאוימים בסכנת הכחדה של ארצות הברית. שינויים אקלימיים, המגיעים לאיים בחסות האל ניניו והלה ניניה, משפיעים על היצע המזון הזמין לפינגווינים, וכך בתקופות הבעייתיות גוועים פינגווינים רבים למוות. לעובדה זו יש השפעה מרחיקת לכת על אוכלוסיית המין המדולדלת ממילא. נזקי האדם והטריפה על ידי בעלי חיים רבים באיים מביאים גם כן להידלדלות האוכלוסיות. בשנת 2004 נאמד גודל האוכלוסייה בכ-1,500 פרטים, בסקר שבוצע על ידי תחנת המחקר על-שם צ'ארלס דרווין.
אחוזת אתרוג
ולדה דיבאץ
דגל הליגה האוסטרלית נגד הגלייה
עמד על כתפי ענקים
עמידה על כתפי ענקים
עקרון הארדי-ויינברג
עקרון הארדי-ויינברג, הידוע גם כשיווי משקל הארדי-ויינברג, הוא מודל מתמטי יסודי בביולוגיה מודרנית המתאר מיקרו-אבולוציה על דרך השלילה באוכלוסייה המתרבה באופן זוויגי. כלומר, הוא מציג את התנאים העקרוניים בהם תדירויות האללים באוכלוסייה יישארו קבועים מדור לדור.
המודל פותח ב-1908 במקביל על ידי המתמטיקאי האנגלי גודפרי הרולד הארדי והרופא הגרמני וילהלם ויינברג באופן בלתי תלוי זה בזה.