הר צ'יף היה מקום מקודש עבור האינדיאנים במשך מאות שנים. בשלהי המאה ה-18 נחקר ההר בידי האדם הלבן, ובמפה שהופקה בבריטניה ב-1795 הוא כונה "פסגת המלכים". מריווד'ר לואיס, אחד מראשי משלחת לואיס וקלארק, צפה בהר ב-1805 וכינה אותו "הר המגדל". השם השתנה במאה ה-19, ושמו החדש שיקף את יחס האינדיאנים אל ההר שאותו הם כינו "הצ'יף הגדול". כאשר הוקם הפארק הלאומי גליישר ב-1910 נכללו הפסגה ורוב המדרונות המזרחיים של ההר בשטח הפארק, כך שרק מורדות ההר התחתונים נותרו בתחום השיפוט של בלקפיט.
הצד המזרחי של ההר מתנשא לגובה 457 מטרים אנכיים, והדרך הקלה ביותר בחלק זה של ההר מדורגת בדרגת קושי 4 (יום טיפוס שלם) על ידי מטפסי ההרים. הסלעים באזור זה הם בעיקר סלעי משקע שאינם טובים כנקודות עגינה, ובכך הם מקשים עוד יותר על הטיפוס. ההעפלה הראשונה של חוקרים לבנים בנתיב זה התרחשה ב-8 בספטמבר 1892, כאשר הנרי סטימסון ושני חוקרים נוספים טיפסו על ההר. כאשר הגיעו חברי המשלחת לפסגת ההר הם הבחינו בשאריות שנותרו מטקסים, כולל גולגולות של ביזונים, שהאינדיאנים השאירו מאחוריהם.
הפעם הבאה שטיפסו בהצלחה על הצד המזרחי של ההר הייתה ב-1951. אף על פי שניתן להגיע אל פסגת ההר מכיוון מערב, הנתיב הקל ביותר הוא ממזרח, ושבט בלקפיט מנפיק אישורי כניסה ומחנאות על מנת שניתן יהיה לחצות את שמורתם.
מבחינה גאולוגית ההר מוגדר בתור הר משאר אשר בנוי מסלעים עתיקים מתקופת הפרקמבריום. המעניין הוא שסלעים עתיקים אלה שוכבים על שכבת סלעים צעירים הרבה יותר מתקופת הקרטיקון וזאת בניגוד למה שנהוג לחשוב - שסלעים צעירים תמיד ישכבו על סלעים עתיקים מהם. ההסבר הוא ששבר הפוך, העלה את השכבה העתיקה אל מול שכבות צעירות זה מול זה וההר נשאר עקב עמידתו לבליה עד עצם היום הזה.
אוטו וארבורג
יעקב משה טולידנו
קשירה
כנסיית כשוותי
כנסיית כָּשווֶתי (בגאורגית: ქაშვეთის ეკლესია) או כנסיית גיאורגי הקדוש כשוותי היא כנסייה גאורגית אורתודוקסית במרכז טביליסי, הממוקמת ליד בנין הפרלמנט של גאורגיה בשדרות רוסתוולי.
בניית הכנסייה שהחלה בשנת 1904 נסתיימה בשנת 1910. האדריכל שתכנן את הכנסייה הוא לאופולד בילפלדט (Leopold Bilfeldt) שביסס את עיצוב הכנסייה על בסיס כנסיית סמתאוויסי העתיקה יותר. הכנסייה, שבנייתה מומן בידי האצולה והבורגנות הגאורגית, נבנתה על אתר של כנסייה הרוסה שנבנתה מלבנים בהתאם לבקשת משפחת אמילאחווארי בשנת 1753.
תרומה משמעותית לעיצוב הנוכחי המקושת בוצעה על ידי נֶאוֹפִּיטֶה אַגְלָאדזֶה . הפרסקאות המעטרות את הכנסייה אוירו, בשנת 1947, על ידי הצייר הגאורגי הנודע, לאדו גודיאשווילי . קיר ציורי הקדושים הנוצרים צויר בידי הנריק הרינייבסקי.
השם כָּשווֶתי נגזר מהמילה הגאורגית כָּווָא (ქვა) שפירושה סלע או אבן, ושְׁווָא (შვა) שפירושה ללדת. האגדה מספרת כי הנזיר בן המאה ה-6, דוד גָארֵגֵ'לִי , שהיה אחד משלוש עשרה האבות הסורים , הואשם על ידי אשה כי עיבר אותה בטביליסי. דוד ניבא כי ההוכחה לחפותו תהיה בעובדה כי היא תלד אבן, כפי שאכן קרה. מאז נקרא המקום כשוותי - מקום לידת אבן.
קהל עדת ירושלים
מגדל השטן
מגדל השטן (אנגלית: Devils Tower) הוא מונולית – מחדר פלוטוני מסוג פקק געשי הנמצא בגבעות השחורות, במחוז קרוק שבמדינת ויומינג שבארצות הברית. גובהו 1,558 מטר מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 386 מטר מעל סביבתו. ב-24 בספטמבר 1906 הכריז נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על ההר כמונומנט לאומי ששטחו 5.45 קמ"ר.
המונומנט מגן על חיות בר רבות, כמו אייל פרדי לבן-זנב, נובחנית ועיטם לבן-ראש.
נכון לשנת 2017 כ־400,000 מבקרים טיילו במהלך השנה במקום, כשרוב המבקרים מגיעים בין סוף מאי לתחילת ספטמבר.
ההר מוכר בעיקר מסרטו של סטיבן ספילברג משנת 1977 "מפגשים מהסוג השלישי", שסצנות רבות שלו צולמו בתצורה הגאוגרפית. כהומאז' לסרטו של ספילברג, צולם גם הסרט "פול" במגדל השטן.
דב אלפון
דב אלפון (נולד ב-24 במרץ 1961) הוא עיתונאי, מנחה טלוויזיה ועורך ישראלי. עורך העיתון הצרפתי "ליברסיון" ובעבר עורך עיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
אלפון נולד בעיר סוסה שבתוניסיה. שם משפחתו המקורי היה חלפון. זמן קצר אחרי לידתו עברה משפחתו לפריז ושם הפגין עניין ראשוני בכתיבה. בשנת 1972, כאשר היה אלפון בן 11, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה באשדוד שם גדל והתחנך. אלפון השלים את לימודיו בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון מקיף ג' בעיר. בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. עם תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית (1983) החל לכתוב ב"פי האתון", ביטאון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בחודש מאי 2016 נישא בשנית לעיתונאית ליטל לוין.
עיתונות כתובה.
את דרכו המקצועית בעיתונות החל אלפון ב-1984, עם הצטרפותו ככתב לשבועון הפוליטי "כותרת ראשית" בעריכת נחום ברנע. אלפון שימש כתב חדשות, מגזין וכנסת, ורשם לזכותו מספר הישגים עיתונאיים, כמו פרסום ריאיון ראשון עם האדמו"ר מבעלז, תרמית שעשועון הגרפולוגיה 'חמישה בעקבות אחד', וההטבות הרפואיות הסודיות שהוענקו לשרים ולסגני שרים. כעבור שנתיים החל לפרסם טור שבועי לענייני תרבות בשם "כיוון הרוח", שזכה להדים בעולם התרבות. ואף חשף אי סדרים במוזיאון תל אביב, אמירות אנטי-מזרחיות בתיאטרון הבימה ואת העודף התקציבי הסודי של רשות השידור.
עם סגירתו של "כותרת ראשית", בסוף שנת 1988, עבר אלפון לפרסם את מדורו, "כיוון הרוח", ביומון "הארץ". בשנת 1992 מינה עורך העיתון, חנוך מרמרי, את אלפון לעורך התרבות של העיתון, במקומו של מיכאל הנדלזלץ. החידוש המרכזי שהנהיג בו אלפון היה כינון מדור האמנות ותרבות החיים "גלריה", אליו גייס מספר כותבים המשמשים בו עד היום. הצלחת המדור, שהורחב לארבעה עמודים, הובילה את מרמרי למנות את אלפון לעורך מוסף "הארץ". אלפון שימש עורך מוסף "הארץ" בשנים 1993–1998 והנהיג בו מספר חידושים, ובהם שילוב מדורים קצרים בתחילתו, חלקם בהשראת היומון "חדשות", שנסגר בשנת 1994, דגש על תחקירים עיתונאיים ומסות פרי עטם של סופרים נודעים, מדורים מיוחדים, כמו זה של המאייר חנוך פיבן, ושילוב בעלי טור וכתבים כדורון רוזנבלום, דליה קרפל, רונן ברגמן, ואחרים. אלפון גם רשם לזכותו כמה חידושים עיתונאיים ובהם המדור "שניים-שלושה דברים שלא ידעתם על...", "השאלון" והמדור "קפטן אינטרנט", אותו כתב בשנותיו הראשונות. על פועלו כעורך זכה פעמיים בתואר "עורך השנה" מטעם אגודת העיתונאים וכן במדליית זהב (יחד עם המעצבת מיה ולך) של אגודת המגזינים האמריקאית, על מדורו של פיבן.
בשנים 1999–2002 שימש כתב "הארץ" בפריז, שם כתב גם סדרה של כתבות על מסעותיו. עם שובו התמנה לתפקיד עורך מגזין חדש, ברוח מדור הכלכלה TheMarker ופוטר מ"הארץ". בשנת 2008 שב אלפון ל"הארץ", הפעם בתפקיד עורכו הראשי. יוזמה בולטת במיוחד של אלפון בתפקידו החדש הייתה עריכת גיליון מיוחד של העיתון, שנכתב על ידי סופרים ומשוררים, במקום על ידי כתביו הרגילים של העיתון. מיזם זה עורר התעניינות גם מחוץ לישראל והגיליון המיוחד הפך מסורת שנתית, כשמעגל המשתתפים בו חובק גם סופרים מובילים מהעולם כולו. אלפון פרש מתפקידו ב-1 באוגוסט 2011, והעביר את תפקיד העורך לאלוף בן.
בפברואר 2016 חזר ל"הארץ" ככתב העיתון בפריז, ובין השאר פרסם את הקשר בין בנימין נתניהו לארנו מימרן, ממורשעי פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני. עד סוף 2017 פרסם במוסף "הארץ" טור שבועי בשם "האיש שלנו בפריז".
בספטמבר 2020 מונה דב אלפון לעורך הראשי של היומון הצרפתי ליברסיון.
טלוויזיה.
בשנים 2001–2005 הנחה אלפון את התוכנית "נספח תרבות" בערוץ 2. התוכנית שאבה השראה מן התאוריה הקובעת כי בין כל אדם בעולם לכל אדם אחר מפרידות לכל היותר שש דרגות של הפרדה כדי לעבור בין מרואיינים עד לקישור בין שני אמנים שונים מאוד זה מזה. הצלחתו של אלפון בהנחיית התוכנית וזכייתה, שלוש פעמים, במועמדות לפרס אופיר בקטגוריה "תוכנית התרבות הטובה ביותר בטלוויזיה" לא מנעה את ביטולה בשנת 2005, כאשר הופסקה הפקתן של תוכניות תרבות ברשות השנייה.
בהמשך ריאיין אלפון את הקומיקסאי דודו גבע, זמן קצר לפני מותו, לסרט טלוויזיה אשר שודר בערוץ 2 בשם "הריאיון האחרון עם דודו גבע". בימי המחאה החברתית הוקרן הסרט פעמים רבות ב"בית העם" שבשדרות רוטשילד בשל הדברים החריפים שגבע אומר בסרט על החברה הישראלית.
ב-2013 הקים אלפון עם הסופר אתגר קרת מיזם ללא כוונת רווח המבקש לגשר בין ספרות למדיות החדשות. הסרט הראשון שהפיקו, "מה יש לנו בכיסים", התקבל לפסטיבל סאנדנס 2013. המיזם גם זכה בסתיו 2013 בתמיכת כמה גופי תרבות בישראל ובעולם, בהם מפעלות פיס לתרבות והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ספרות.
בשנת 2004 הוזמן אלפון על ידי המו"ל אהד זמורה, זמן קצר לפני מותו של האחרון, לשמש עורך הוצאת הספרים הממוזגת כנרת זמורה ביתן דביר, שסבלה מבעיות מבניות ומערכתיות. הוא שימש בתפקיד בשנים 2004–2008. אלפון משך להוצאה סופרי מקור רבים, בהם סמי מיכאל, עמוס אילון, רון לשם, אגור שיף, אהרן אפלפלד, נתן שחם, ואחרים; הקים מחדש את הוצאת הבת "מחברות לספרות" וכונן בלוג בו דיווחו כותבים בתשלום על חדשות ספרותיות מישראל ומהעולם.
עוד בתחום הספרות שימש אלפון יו"ר חבר השופטים של פרס ירושלים לספרות, אשר הוענק על-ידו לסופר היפאני הרוקי מורקמי; ושימש יועץ יריד הספרים של פריז לספרות ישראלית ולספרי קומיקס. אלפון גם משמש מרצה אורח בתוכנית לתואר שני של החוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
אינטרנט.