רפסודה היא משטח צף, המשמש למעבר גופי מים כגון נהרות או אגמים, בדומה לסירה פשוטה. זהו כלי השיט הקל והזול ביותר לבנייה. רפסודות גם משמשות לעיתים כבסיס להצבת מתקנים בסביבה ימית, כאי צף.
לרוב אין מפליגים מרחקים ארוכים בעזרת רפסודה. חריג מפורסם לכך הוא מסעו של תור היירדאל, שהפליג אלפי קילומטרים באוקיינוס ברפסודה "קון-טיקי", כדי להראות שייתכן שמיישבי פולינזיה הגיעו אליה מפרו על רפסודות.
הרפסודה צפה הודות לבנייתה מחומרים קלים, כגון עץ, קלקר (פוליסטירן מוקצף) או מכלים אטומים, מלאים אוויר. לשם התקדמות מהירה יותר עשויה הרפסודה להשתמש במפרש.
רפסודות פשוטות נבנו בעבר מבולי-עץ רבים, שנקשרו יחד למשטח שעליו ניתן להוביל אנשים או ציוד. בארצות שבהן נכרתו עצים רבים לצורכי בנייה, הובלו לעיתים בולי העץ על נהרות, כאשר הם מאוגדים לרפסודה שהשייטים ניווטו לנמל היעד, שם פורקה הרפסודה ובולי העץ הועברו ליעדם. כיום נבנות רפסודות במגוון רחב של צורות ולמטרות רבות ומגוונות.
בארץ מקובל לארגן "רפסודיות" שהן פעילות מחנאית של בניית רפסודות ושייט על הכנרת. את הרפסודיות מארגנות בדרך כלל המועצות המקומיות ותנועות הנוער, ולעיתים הן מסכמות את טיול "מים לים".
מחלף לטרון
מחלף לטרון הוא מחלף המחבר בין כביש 1 וכביש 3 ונמצא באזור לטרון. המחלף מורכב מגשר בכביש 1 החולף על פני כביש 3. כל כיווני התנועה במחלף מתאפשרים, אך כל הפניות שמאלה כרוכות בהמתנה בצומת או רמזור.
שטחו של מחלף לטרון ממוקם מעבר לקו הירוק והיה בשליטת ממלכת ירדן עד ל-1967. המחלף נחנך ביולי 1978, עם פתיחתו לתנועה של כביש 1, שכונה אז כביש מספר 10. עד להקמת קטע כביש זה, התנהלה התנועה מתל אביב-יפו לירושלים דרך כביש המוכר כיום ככביש 44 ומשם אל צומת שבשטחו ממוקם כיום מחלף שער הגיא.
סמוך למחלף נמצאים מנזר השתקנים, אתר ההנצחה של חיל השריון, מיני ישראל ומסילת הרכבת החדשה לירושלים.
מעגל השיפור
בטלות יחסית
בטלות יחסית (באנגלית: relative nullity) היא דוקטרינה משפטית, על פיה קיים לבית המשפט שיקול דעת נרחב בשאלה אם ליתן או לשלול סעד – ואם להעניקו, מה תהא התרופה המתאימה לנוכח פגם שלפי הגישה המסורתית דינו היה בטלות. תוצאותיו של פגם בהחלטה מינהלית תהא יחסית לנסיבות ועל כן תשתנה ממקרה למקרה בהתאם לנסיבות שבית המשפט יראה לנכון לשקול ובהתאם למשקל שיעניק להן. מטעם זה, אין כל ודאות שפגם חמור יביא לביטולה של החלטה מנהלית: ייתכן, שבמקרה אחד יביא הפגם לביטול ההחלטה המנהלית הפגומה ואילו במקרה אחר יביא לביטול נדחה של אותה החלטה, לביטולה החלקי, לשינויה ואף לשלילת כל סעד בגינה
יתרונה של דוקטרינת הבטלות היחסית הוא הקניית כלים לבית המשפט, לרכך את הסעדים שהיה הוא מחויב להעניק לעותר בלעדי אותה גישה, ומתן אפשרות לבית המשפט להתאים את הסעדים לנסיבותיו המיוחדות של המקרה הקונקרטי שבפניו. ד"ר שבת, אחד המבקרים של דוקטרינת הבטלות היחסית, טוען, כי אחד החסרונות המרכזיים של דוקטרינה זו הוא השארה על כנן של החלטות מינהליות מפרות, דבר המכרסם בעקרון שלטון החוק. לשון אחר, במקרים שבהם מיישם בית המשפט את גישת הבטלות היחסית ומשאיר החלטה מינהלית פגומה על כנה, במיוחד (אך לא רק) במקרים שבהם אי החוקיות היא בוטה, פוטר למעשה בית המשפט את הרשות הציבורית מחובת כיבוד החוק.
הדוקטרינה מהווה חלופה לשני המודלים המסורתיים בהם משתמש בית המשפט בבואו להפעיל ביקורת שיפוטית על חוקיות פעולות שלטוניות:
דוקטרינת הבטלות היחסית מהווה, למעשה, מודל ביניים בין הבטלות המוחלטת לבין הנפסדות. כאשר מיישם בית המשפט את הדוקטרינה, הוא בוחן לא רק את תוצאות הפעולה, אלא גם נסיבות נוספות, כגון עוצמת הפגם שנפל בפעולה, סוג התביעה, מידת הנזק שנגרם כתוצאה מהפעולה והנזק שעלול להיגרם אם תבוטל, ועוד. על כן, תיתכן סיטואציה שבה בית המשפט יידון בשני מקרים שנראים על פניהם דומים, אך באחד מהם יכשיר את הפעולה, באמצעות שימוש בדוקטרינת הבטלות היחסית ובשני יקבע כי הפעולה השלטונית בטלה.
יתרונה העיקרי של דוקטרינת הבטלות היחסית על פני המודלים האחרים מתבטא בגמישות בהפעלת שיקול הדעת, שמאפשרת הימנעות מפגיעה בציפיות סבירות ובהסתמכות על פעולות שכבר בוצעו. יתרון זה הוא גם חסרונה העיקרי של הדוקטרינה, שכן הוא יוצר אי ודאות באשר לתוצאה המשפטית.
הבטלות היחסית בישראל.
הפסיקה בישראל אימצה בתחילה את מודל הבטלות המוחלטת. בפסק הדין בעניין טחן, קבע השופט חיים כהן כי "...הפגיעה בעיקרי הצדק הטבעי כמוה כחריגה מן הסמכות, ותוצאתה היא שמבטלת היא את מעשה הרשות מדעיקרא, ואין צורך במעשה ביטול מידי בית המשפט הגבוה לצדק.
בקיעים ראשונים בהלכה זו התגלו בפסיקות בית המשפט העליון בסוף שנות ה-70. כך, למשל, קבע השופט יצחק כהן בבג"ץ דרעי, כי בסמכותו של בית המשפט "לדחות תביעתו של אדם שזכות טיעון שלו נפגעה, אם לגופו של עניין לא היה לאותו אדם מה לטעון. הנימוק לכך הוא, שבטלות החלטה בגלל פגיעה בעיקרי הצדק הטבעי אינה מוחלטת אלא רק יחסית". דברים ברוח זו נשמעו גם על ידי השופט לנדוי בפרשת גרינשטיין: "...לא תמיד גורמת הפרת אחד מכללי הצדק לבטלות הדיון מעיקרא. המבחן אינו נוקשה אלא גמיש, ויחסי הדברים תלויים במידת החומרה של ההפרה ובנסיבותיה". עם זאת, בפסקי דין אלה ובפסקי דין אחרים, הקפידו השופטים לציין כי הלכת טחן עדיין תקפה, וכי פסיקותיהם נוגעות לעניינים הקונקרטיים בהם דנו.
בפרשת שפירא הביע במפורש השופט ברק את עמדתו, המצדדת בגישת הבטלות היחסית, ודוחה את גישת הבטלות המוחלטת המסורתית:
בפסק הדין בעניין שפירא היה ברק השופט היחיד שקרא תיגר על גישת הבטלות המוחלטת ואימץ את גישת הבטלות היחסית (השופט כהן המשיך בגישתו מבג"ץ דרעי, לפיה הלכת טחן עדיין תקפה, אם כי בפועל פסק אף הוא על פי הבטלות היחסית). יחלפו עוד שנים מספר, בטרם יאמצו שופטים נוספים גישה זו, אם כי הצגתה בפסק דין שפירא הביאה לשיג ושיח בין השופטים באשר לשימוש אפשרי בה.
כך, למשל, ציין השופט שלמה לוין ב-1990 כי "קמו לאחרונה עוררין על ההבחנה הקיימת בין החלטות בטלות להחלטות ניתנות לביטול, והוצע להמירה בכללי הבטלות היחסית... דומה שגישה זו... מחייבת עיון ובדיקה; שכן, עד שבאים אנו לזנוח את הגישה המסורתית, מן הראוי הוא שנקבע, אם המבחן החדש טוב מן המבחן הישן, והאם יוכל הוא לתת בידי שופט מכשיר יעיל ומהיר לפתרון בעיות קונקרטיות, העשויות להתעורר לפניו". בסופו של דבר לא נדרש לוין לבחון את השימוש בדוקטרינת הבטלות היחסית, אך קבע בהערת אגב כי "יש להירתע מזניחת ההבחנה בין החלטה "בטלה" ו"ניתנת לביטול" ללא בדיקה יסודית, שכן ללא קביעת קווי גבול, ברורים יותר או פחות, עלולים אנו להביא חלילה לשיבוש של סמכויות, שיגביר מבוכה ואי-ביטחון, ודי לנו במה שיש לנו". ב-1994 העיר מישאל חשין כי "הבחנה מסורתית זו שבין מעשי ממשל בטלים לבין מעשי ממשל הניתנים אך לביטול, אינה עומדת איתנה על רגליה כבימים עברו. עררו העוררים על מידת התבונה שבה, קמו הקמים עליה לאבדה, ותחת הבטל והניתן לביטול הציעו המציעים כי נמליך עלינו את עקרון הבטלות היחסית". עם זאת, בדומה ללוין, חשין לא הכריע בשאלה האם יש לאמץ את דוקטרינת הבטלות היחסית או לא.
בפרשת באקי, שנדונה באותה שנה, דן יצחק זמיר ב"תאוריה בדבר הבטלות היחסית, ההולכת וקונה לה מהלכים בפסיקה". אף שלא השתמש בה בסופו של דבר, התייחס אליה זמיר ככלי משפטי לגיטימי העומד לרשותו.
אימוץ מפורש של דוקטרינת הבטלות היחסית הגיע בפסק דין שניתן ב-1998, שבו קבעו השופטים זמיר וביניש כי מבין שלושת המודלים - בטלות מוחלטת, נפסדות ובטלות יחסית - יש לתת עדיפות למודל הבטלות היחסית. מאז סוף שנות ה-90, אומץ המודל במספר רב של פסקי דין.
הרפתקאותיו של שרלוק הולמס
הרפתקאותיו של שרלוק הולמס (באנגלית: The Adventures of Sherlock Holmes) הוא אוסף של 12 סיפורים בלשיים מאת ארתור קונאן דויל, שבהם מככב הבלש הפרטי הידוע שרלוק הולמס ושאוירו על ידי סידני פאג'ט.
סיפורים אלה הם הראשונים מבין סיפורי הולמס הקצרים שפורסמו במקור כסיפורים בודדים בסטרנד בין יולי 1891 ליוני 1892. הספר יצא לאור בממלכה המאוחדת ב-14 באוקטובר 1892 בהוצאת ג'ורג' ניונס בע"מ ובמהדורה אמריקנית ב-15 באוקטובר על ידי הארפר. המהדורה הראשונה בשתי המדינות מנתה כ-14,500 עותקים.
מכירתו של הספר נאסרה בברית המועצות ב-1929, וזאת בטענה שהוא מעודד אוקולטיזם, אף על פי שהספר מראה מעט, אם בכלל, סימנים כאלה. בתקופה מאוחרת יותר החרם הזה בוטל.
Xiphophorus hellerii
המטה לביטחון שדרות
המטה לביטחון שדרות הוקם על ידי קבוצה של תושבי שדרות ומערב הנגב בעקבות התקפות של ארגוני טרור פלסטינים על העיר שדרות והנגב המערבי.
מקים המטה הוא אלון דוידי, והוא שימש כיו"ר המטה. המטה הביאו לתודעה הציבורית ובשנת 2008 עזב את המטה לטובת מועמדות לראשות העיר שדרות אך נכנס רק כחבר במועצת העיר. באוקטובר 2013 נבחר דוידי לראשות העיר שדרות.
על פי בדיקת עיתון הארץ ב-2008 המטה אינו רשום ברשם העמותות ופעילותו ממומנת על ידי ארגון "אופק חדש", שגם הוא הוקם על ידי דוידי. לטענת דוידי זהו גוף אחד בעל שני שמות, רשמי ותקשורתי.
מטרת התנועה היא החזרת הביטחון והשקט לשדרות על ידי לחץ תקשורתי על ממשלת ישראל, הפגנות מחאה, פעילות הסברתית בחו"ל ופעילות משפטית שמטרתה קבלת מלוא הזכויות שצריכות להינתן לשדרות והנגב המערבי לאחר שבמשך כ-7 שנים העיר נמצאת תחת איום מתמיד של רקטות הקסאם.