נמתחה ביקורת על השימוש הנרחב במצעים מנותקים מבחינה אקולוגית: "קרנוקופיה של פלסטיק - כך נראית החקלאות האנושית היום... החברה המודרנית ניסתה להחדיר חקלאות מסוג כזה לתוך האקוסיסטמות הטבעיות של העולם, ובכך גרמה רצף של תוצאות שליליות והרות-אסון..." כמו כן, נמתחה ביקורת על הניתוק מהחקלאות הטבעית המחוברת לאדמה: "מקוממים אותי אנשים שאף-פעם לא נגעו באדמה בכל שש שנות המעשה, ואז... קצת לפני שנת השמיטה, הם נזכרים פתאום שיש דבר כזה אדמה בעולם, ומתחילים במרץ לעסוק בגינון במצעים מנותקים". לפי גישה זו, עבודת האדמה הטבעית במשך שש שנות המעשה היא חלק בלתי נפרד מהעקרון של מצוות השמיטה. שימוש במצע מנותק הוא ראוי רק במקומות שבהם אין אפשרות לחקלאות טבעית, כגון בבניינים במרכזי הערים (חקלאות עירונית).
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התרחש גל עלייה גדול של יהודים מברית המועצות לישראל, שבמהלכו עלו יותר מ-150,000 יהודים (עם ההתרה למסורבי עלייה לעזוב את המדינה הסובייטית) ארצה. סיבות העלייה נבעו משאיפות דתיות או לאומיות, מרצון לשגשוג כלכלי, וכן בשל בריחה מאנטישמיות.
רקע.
לאחר מותו של מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין חלו תמורות פוליטיות בברית המועצות שהובילו לחידוש היחסים בין ישראל לבין ברית המועצות ב-21 ביולי 1953. יחד עם שינוי המדיניות הסובייטית לשיפור יחסיה עם ישראל, המאבק נגד הציונות בברית המועצות לא פסק לרגע. הק.ג.ב. הקדיש מאמצים רבים כדי לפקוח עין על הארגונים הציוניים שהחלו להתהוות ברחבי ברית המועצות. הרעה משמעותית ביחסי ישראל וברית המועצות התחילה ב-1956 בזמן מבצע קדש. באיגרת שכתב ראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין לדוד בן-גוריון ראש ממשלת ישראל נכתב כך: "ממשלת ישראל משחקת בצורה פושעת ובלתי אחראית בגורל עמה... ומעמידה בסימן שאלה את עצם קיומה של מדינת ישראל". מלבד מאסרים של יהודים שהביעו אהדה כלשהי לישראל, פעלה התעמולה הסובייטית בארבעה מישורים עיקריים:
מאבקם של יהודי ברית המועצות על זכותם לצאת אל מחוץ ל"מסך הברזל" הוא סיפור הירואי שתחילתו בשנות ה-60 עם התעוררותה של תודעת הזהות הלאומית-היהודית. עלייה זו כונתה גם "עליית שלח את עמי".
מדיניות ההגירה בברית המועצות.
כל מי שביקש לעזוב את ברית המועצות צריך היה להגיש ויזה, ובה הזמנה מבן משפחה שיקבל אותו בארץ שאליה הוא מעוניין להגר. שולח הוויזה התחייב לתמוך בבן משפחתו. בקשת בן המשפחה צריכה הייתה לעבור אימות על ידי נוטריון בארץ מגוריו, ואז להישלח אל בן המשפחה שמתגורר בברית המועצות. מבקש הוויזה היה פונה לאגף במשרד הפנים שנקרא אוביר (המשרד לאשרות ולרישום של משרד הפנים). במשרד הפנים היה עליו למלא מסמכים שונים, שחלקם כללו מידע אישי מאוד. הוא חייב היה להודיע לכל הגורמים שאליהם היה קשור בברית המועצות על רצונו לעזוב. היה עליו להביא מכתב המלצה מהמנהל במקום העבודה שלו. קבלת ויזה דרשה גם אישורים מבתי-הספר של הילדים ומאזור המגורים. אישור על היעדר חובות כלכליים בתוך ברית המועצות ואישור מההורים (וגם מהגרושה, אם מבקש הוויזה היה גרוש). אם המהגר היה חבר מפלגה, היה עליו להשיג אישור ממשרד המפלגה המקומי ומהאיגוד המקצועי שהם מסכימים לעזיבתו. אחרי הגשת כל האישורים, ולאחר שכל מי שנמצא בקשר עם מבקש הוויזה מודע לכך שהוא רוצה לעזוב, צריך היה להגיש את כל המסמכים ל"אוביר" בתוספת תשלום של ארבעים רובל. תשובה רשמית לבקשת ההגירה הייתה מגיעה בדרך כלל לאחר כחצי שנה. אם הבקשה אושרה, צריך היה תוך חודש להגיש אישורים על הוצאת הילדים מבתי הספר, עזיבת מקום העבודה ומכירת הדירה.
לאחר מלחמת ששת הימים נפסקה כמעט לגמרי העלייה מברית המועצות, ובנוסף על כך השלטונות לא הסכימו לקבל בקשות להיתרי עלייה. הסיבה לכך היא תמיכת ברית המועצות במדינות ערב, וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
ב-1971 הגיע המסע האנטי-ציוני לשיאו, ובכל זאת בשנה זו מתקבלת החלטה בדרג העליון של מקבלי ההחלטות על מתן היתרי יציאה ליהודים. הרצון להיפטר מהמטרד של הפעילות הציונית, שהתרחבה ברחבי ברית המועצות, קרץ לממשל. הוא חשב שמתן היתרי עלייה הוא מחיר נמוך יחסית כדי לקבל שקט מהארגונים הציוניים. השאיפה של ברית המועצות לשיפור היחסים עם המערב, וקבלה של "פרסים" כלכליים נתנה משנה תוקף לרעיון פתיחת השערים. בסופו של דבר, זה היה הגורם העיקרי שלאורך השנים פתח וסגר את ברז ההגירה בברית המועצות.
גורמי העלייה.
הניצחון המוחץ של ישראל במלחמת ששת הימים הביא לתפנית בחשיבה אצל יהודי ברית המועצות. הניצחון הגביר את תחושת הגאווה הלאומית בקרב היהודים. יותר מכך, הוא הגביר את תחושת הניכור כלפי ברית המועצות, שהייתה בת-ברית של ארצות ערב במהלך המלחמה. "האזרחים הסובייטיים בני הלאום היהודי" הפכו מ"יהודי הדממה", על-פי הגדרתו של הסופר היהודי אלי ויזל, ל"יהודי התקווה", כפי שהגדיר אותם בשנות השמונים ההיסטוריון הבריטי מרטין גילברט.
לאחר המלחמה התחילו היהודים להפנות מכתבים קבוצתיים אל מוסדות סובייטיים ובינלאומיים בדרישה להעניק להם זכות הגירה, זכות הכלולה במגילת זכויות האדם של האו"ם. ב-6 באוגוסט 1969 שיגרו 18 ראשי משפחות מיהדות גאורגיה מכתב לאו"ם ובו ביקשו להשפיע על ממשלת ברית המועצות להניח להם לעלות לישראל:
"אנו מאמינים: תפילותינו הגיעו עד השמים. אנו יודעים: קריאותינו יגיעו ללב האנשים.
שהרי אנו מבקשים כה מעט – שחררו אותנו ללכת לאדמת אבותינו..."
על מכתב אחר, שנשלח למזכיר הכללי של האו"ם או טאנט, חתמו 531 יהודים מגאורגיה והוא הסתיים במילים "ישראל או מוות!".
מלבד התעוררות הרגש הלאומי בקרב יהודי ברית המועצות היו סיבות נוספות לתחילתה של העלייה:
ארגון נתיב ואגף ההסברה שפעל מטעמו ("בר") ביצעו עבודה חשובה. גוף זה ניצל את הדטאנט בין ארצות הברית לברית המועצות, שהרחיב באורח ניכר את האפשרויות של המערב להשפיע על מנהיגי ברית המועצות.
מדיניות מדינת ישראל בפעילות למען יהודי ברית המועצות אשר קדמה לעליית שנות ה-70.
במדיניות מדינת ישראל למען יהודי ברית המועצות יש להבחין במספר תקופות:
תקופת הפעילות הדיפלומטית, 1948–1952.
בשנת 1948 עם הקמת המדינה הפסיק לפעול המוסד לעלייה ב', עד 1953 לא הוקם מוסד ממלכתי אחר שהיה יכול לרכז בידיו את הפעילות למען יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה.
מוסד מסוג זה היה נחוץ בשל מצבם המיוחד של היהודים במדינות אלה, שחייב טיפול בדרכים מיוחדות ובלתי שגרתיות, הממשלה עיצבה את המדיניות בעניין מדיניות ברית המועצות על סמך המידע המזערי וההצעות השונות שהובאו ממוסקבה וגובשו במשרד החוץ בירושלים. הייתה זו מדיניות זהירה. במגעים התכופים שהיו לאנשי הצירות עם פקידים סובייטים בכירים, לרבות שר החוץ, כלל לא הועלתה בצורה ברורה וגלויה שאלת יהודי ברית המועצות, הנושא המרכזי מבחינה ישראלית. אפשרות העלייה מברית המועצות הוזכרה לעיתים רחוקות ותמיד כבדרך אגב.
שאלת העלייה מברית המועצות עלתה לראשונה באופן גלוי רק ב-1950 כשפגש משה שרת את שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי בעצרת האו"ם בנובמבר 1950.
צירות ישראל במוסקבה (היחסים נפתחו ב-1948 בדרג צירות ורק ב-1953 שודרגו לדרג שגרירות) ניהלה מדיניות לא ברורה בכל הנוגע לפגישות עם יהודי ברית המועצות. הם דאגו כי הפגישות עלולות לפגוע בקידום היחסים בין ברית המועצות וישראל.
עד 1952 התקיימו בכנסת מספר דיונים מצומצם בנושא מצבם הנואש של יהודי ברית המועצות.
מתפתחות שלוש גישות: גישת השמאל הקיצוני המתנגדת בכל תוקף לכל דיון בנושא יהודי ברית המועצות.
גישת הימין ובעיקר של תנועת חירות התובעת דיונים ופעולות בנושא וגישת הביניים של מאפ"י והמפלגות הדתיות המסתפקת במדיניות הרשמית הנהוגה.
תקופת חישול הכלים ועיצוב המדיניות, 1953–1959.
בראשית 1953 הוקם בראשות שאול אביגור, מוסד מיוחד שאויש ביוצאי המוסד לעלייה ב.
הוא נועד לרכז את כל הפעולות הקשורות לעלייה של יהודי מזרח אירופה.
עד 1955 פעל מוסד זה במסגרת משרד ראש הממשלה. ב-1954 נשלח שאול אביגור לאירופה כדי להיות קרוב לזירת הפעילות, הוא הקים שני מוקדים לפעילות למען יהודי ברית המועצות ומדינות אירופה המזרחית, בציריך ובווינה.
המפנה המשמעותי במדיניות התרחש ב-1955 אז הוקם מוסד חדש בשם 'בר' שהיו לו שני יעדים: א. לנהל פעילות הסברה בישראל ובעולם כדי להזכיר לעולם את קיומה של בעיית יהודי ברית המועצות. ב. לטפל בחומר שהגיע מיהודי ברית המועצות.
לימים המוסד בר צורף למשרד החוץ המטפל ביהודי ברית המועצות ונקרא לשכת הקשר-נתיב.
העובדים הבכירים בלשכת הקשר היו בדרך כלל אנשים שהיו קשורים לפעילות המוסד לעלייה ב ולתנועת הבריחה, אחרים היו פעילים ציונים ששוחררו מבתי הכלא בברית המועצות ועלו לישראל.
נוצר שיתוף פעולה עם מוסדות יהודיים עולמיים וארציים: התנועה הציונית, הסוכנות היהודית, הקונגרס היהודי העולמי וארגונים יהודיים אחרים.
המדיניות שנקבעה לפעילות ההסברה הושתתה על העקרונות האלה:
המטרה העיקרית הייתה להחדיר חומר על יהודי ברית המועצות לאמצעי התקשורת בעולם.
הפעילות החשובה הראשונה של מדינת ישראל למען יהודי ברית המועצות באמצעות התנועה הציונית העולמית החלה ב-1953 עם סיום פרשת הרופאים.
בסך הכל אפשר לראות תקופה זו מבחינת הפעילות הישראלית הממלכתית, כשנות ההכנה הארגונית לעיצוב המדיני של הפעילות למען יהודי ברית המועצות אך עדיין ללא תהודה רחבה וללא הצלחות רחבות כלשהן.
תקופת המעבר לפעילות בינלאומית מאורגנת, 1960–1968.