את לימודיו התיכוניים סיים זלצמן בהצטיינות בבית הספר המקצועי בסמ"ת בחיפה כטכנאי מוסמך למכשור ובקרה. בשנת 1971 התגייס זלצמן לצה"ל ושירת במעבדות דרג ד' של חיל האוויר כאחראי על תיקון מכשירי הניווט של מטוסי החיל. זלצמן שוחרר בדרגת רב-סמל.
לאחר שירותו הצבאי סיים בהצלחה את לימודיו בטכניון כמהנדס תעשייה וניהול (B.Sc.). במקביל ללימודיו בטכניון, בשעות הערב, עבד כמדריך ספורט ב"אחוזת ילדים" – פנימייה לילדים בסיכון.
במסגרת שירות המילואים קודם זלצמן לדרגת קמ"א (קצין מקצועי אקדמאי) ועסק בתחום מומחיותו.
קריירה.
זלצמן החל את הקריירה שלו בשנת 1981 כאשר ניהל את מפעל כבלי ציון באילת ובשעות הערב שימש כמרצה אקדמי במכללת אורט, אילת.
באוקטובר 1983 נבחר זלצמן לחבר במועצת העיר אילת מטעם סיעת הליכוד וכיהן כסגן וממלא מקום ראש העיר אילת. במסגרת תפקידו ניהל באופן ישיר את אגפי מהנדס העיר, התחזוקה, השירות הווטרינרי, מחלקת תברואה ורישוי עסקים, מחלקת הפיקוח העירוני, מחלקת הגינון ורשות החנייה. כמו כן, כיהן זלצמן כיו"ר הוועדות העירוניות לתכנון ובניין העיר, הרישיונות והתברואה, ועמד בראש איגוד ערים אילת-אילות ושירותי הכבאות. באוקטובר 1985 הודח על ידי ראש העיר רפי הוכמן בטענה של אי תפקוד, ניצול תפקיד לכיוון אישי, התעלמות מחוקי עזר עירוניים וחריגה ממנהל תקין. בתגובה אמר זלצמן: "אין בדברים האלה אף לא פירור אחד של אמת. ההדחה היא על רקע פוליטי."
מקיץ 1987 כיהן זלצמן כמנכ"ל נמל אילת. בשנה הראשונה לכהונתו יזם את פסטיבל הג'אז בים האדום, שמתקיים מדי שנה עד היום. בזמן כהונתו, הציג לראשונה נמל אילת רווחיות פיננסית.
בשנת 1992 מונה זלצמן לתפקיד מנכ"ל נמל חיפה. בחצי השנה הראשונה לכהונתו המשיך לנהל במקביל גם את נמל אילת.
בשנת 1993 זלצמן ייסד את פסטיבל הבלוז בנמל חיפה, בו הופיעו אמנים בינלאומיים, בהם ריי צ'ארלס, בוב דילן, ניק קייב ובאדי גאי.
בשנת 2008 נבחר זלצמן בפעם השלישית למנכ"ל חברת נמל חיפה. בתקופת כהונתו נרכש ציוד בהיקף של כמיליארד ש"ח לרציף הכרמל, מנופים, גוררות ונבנה שער כניסה חדשני לכניסת משאיות ורכבים פרטיים.
ביולי 2018 הודיע שיתמודד לתפקיד ראש העיר חיפה בבחירות המוניציפליות של שנת 2018, ויצא לחופשה מתפקיד מנכ"ל חברת נמל חיפה. בבחירות לראשות העיר זכה בכ-1,500 קולות בלבד וסיעתו "חיפה מתעוררת" לא עברה את אחוז החסימה בבחירות למועצת העיר.
האוניברסיטה הטכנית של מינכן
האוניברסיטה הטכנית של מינכן (בגרמנית: Technische Universität München; בראשי תיבות: TUM) היא אוניברסיטת מחקר עם קמפוסים במינכן, בגרכינג ליד מינכן, בהיילברון, באוטוברון, ב ובסינגפור.
בשנת 2006 יסדה את ברית אוניברסיטאות יורו-טק יחד עם האוניברסיטה הטכנית של דנמרק.
האוניברסיטה חברה בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות וחברה בברית TU9, איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות היוקרתי בגרמניה.
בין בוגרי האוניברסיטה הטכנית של מינכן נימנים 17 חתני פרס נובל, 23 זוכי פרס לייבניץ ו-24 חברי IEEE.
היסטוריה.
יסוד בית הספר הפוליטכני של מינכן.
בשנת 1868 ייסד המלך לודוויג השני את בית הספר הפוליטכני של מינכן, מוסד אשר קיבל מעמד של אוניברסיטה. החל משנת הלימודים 1877–1878 הותר המוסד הרשאה מלכותית ונקרא "האוניברסיטה המלכותית הבווארית הטכנית במינכן". מנהל האוניברסיטה הראשון היה ראש החוג לשעבר להנדסה, קארל מקס באומרפלד. בשנת ייסוד האוניברסיטה היא עברה למשכנה בבניין חדש בכיכר ארקיסשרסה (Arcisstrasse). באותה עת למדו באוניברסיטה 350 סטודנטים ובין אנשי הסגל היו 24 פרופסורים ו-21 מרצים. המוסד פעל בחמישה תחומים: מחלקה כללית (מתמטיקה, מדעי הטבע, מדעי הרוח, משפט וכלכלה); מחלקה הנדסית (הנדסת מבנים ומדידה); מחלקה לארכיטקטורה; מחלקה טכנית ומכניקה; מחלקה טכנית וכימיה. בשנת 1872 נוספה מחלקה לחקלאות.
בשנת 1901 התירה המדינה לאוניברסיטה להעניק תואר דוקטור ובשנת 1902 הוענקה לסגל האוניברסיטה הזכות לבחור את מנהלם. לתקופת מה, בתחילת המאה ה-20, כאשר היו בה בין 2,600 ל-2,800 תלמידים, היא הייתה האוניברסיטה הטכנית הגדולה במדינה. בשנת 1905 סיימה אשה ראשונה את לימודיה באוניברסיטה, במחלקה לארכיטקטורה, זאת לאחר שממשלת בוואריה התירה לנשים ללמוד באוניברסיטה טכנית. אולם לאורך שנים אחוז הנשים בין תלמידי האוניברסיטה היה זניח. כך לדוגמה, בסמסטר חורף 1913–1914 רק 0.6 אחוז מבין תלמידי האוניברסיטה היו נשים.
בתקופה רפובליקת ויימאר קוצצו באופן ניכר תקציבי האוניברסיטה ובשנים 1918–1919 ושוב בשנים 1928 ו-1933 היו בה מאבקים פוליטיים עזים ביוזמת גורמים רדיקליים. בסמסטר חורף 1930–1931 התאחדות הסטודנטים הנאצים הפכה לראשונה לארגון הסטודנטים הגדול באוניברסיטה.
גידול תחומי ההוראה.
האוניברסיטה הטכנית של מינכן הצליחה להגדיל את תחומי ההוראה על ידי קבלת הניהול במספר מכללות קטנות יותר שלא הצליחו להמשיך ולפעול באופן עצמאי. בשנת 1922 המכללה המסחרית של מינכן הפכה למחלקה השביעית של האוניברסיטה: המחלקה לכלכלה. בשנת 1930 הפכה המכללה לחקלאות ולימודי מבשלה לחלק מן האוניברסיטה. יחידת החקלאות במכללה סופחה למחלקה לחקלאות באוניברסיטה, אשר פעלה בתחום העיר מינכן עד לשנת 1947 בטרם הועברה אל מחוץ לעיר. לימודי המבשלה הפכו למחלקה השמינית באוניברסיטה: טכנולוגיית מבשלה ופעלה בקמפוס וויינשטפן, קמפוס אשר החל לפעול עוד בשנת 1804 כבית ספר לחקלאות, אשר קיבל מעמד אקדמי בשנת 1895 והפך לאוניברסיטה בשנת 1920.
בשנת 1934 עבר המוסד שינוי ארגוני ושמונה המחלקות אורגנו לשש פקולטות. בשנת 1940 נערך שינוי ארגוני נוסף באוניברסיטה לחמש פקולטות: מדעים כלליים, הנדסה מבנית, הנדסה מכנית, חקלאות ולימודי מבשלה.
בתקופת הרייך השלישי השלטון הוא שקבע את זהות העומד בראש האוניברסיטה ומעמדה העצמאי נפגע באופן משמעותי בתחומים אקדמיים, כגון מינויים חדשים וקידום אנשי סגל. על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי פוטרו מן האוניברסיטה מרצים שאינם בני הגזע הארי ואלה שהיו נשואים לנשים שאינן בנות הגזע הארי, כמו גם מרצים שדעותיהם הפוליטיות "אינן רצויות". ארגוני הסטודנטים הנאצים פעלו באופן נמרץ באוניברסיטה לצרף תלמידים לארגוניהם. החל משנת 1938 לא הורשו תלמידים יהודים באוניברסיטה לסיים את חוק לימודיהם ולקבל תואר אקדמי. מחקרים רבים באוניברסיטה התמקדו בתחומים צבאיים כחלק מן המאמץ הלאומי לחימוש. רק מעטים מקרב אנשי הסגל והתלמידים העזו להביע התנגדות לצעדי המשטר באוניברסיטה.
האוניברסיטה חדשה את פעילותה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בחודש אפריל 1946. אותה עת 80% מן המבנים באוניברסיטה נהרסו בהפצצות. במשך שנים התנדבו תלמידי תואר ראשון באוניברסיטה לעבודות הבנייה, בשיקום מבני הקמפוס. בשנת 1946 הועברה המחלקה לכלכלה באוניברסיטה לידי אוניברסיטת מינכן.
בחודש דצמבר 1957 קיבלה האוניברסיטה מעמד חוקי של מוסד ציבורי. בשנת 1958 אימצה האוניברסיטה חוקה ראשונה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 ידעה האוניברסיטה גידול מהיר במספר התלמידים. בשנת 1967 נוסדה הפקולטה לרפואה באוניברסיטה, הפקולטה פועלת בשני אתרים בעיר. המשבר הכלכלי בשנות ה-70 פגע קשות בתנאי הלימוד.
בחודש מאי 1968 ציינה האוניברסיטה מאה שנים להיווסדה. אותה עת היו במוסד שש פקולטות, 168 קתדרות ומכונים, כ-8,400 תלמידים לתואר ראשון וכ-5,700 אנשי סגל ועובדים. בשנת 1972 נחנך מרכז הספורט של האוניברסיטה, בשטח הפארק האולימפי של אולימפיאדת מינכן.
באוגוסט 1970 שונה שמו של המוסד ל"האוניברסיטה הטכנית של מינכן". בשנת 1974, לאחר חקיקת חוק השכלה גבוהה בבוואריה, הוחלפו שש הפקולטות באוניברסיטה ב-11 מחלקות קטנות יותר, אשר נקראו "פקולטות" זמן קצר אחר כך: 1. מתמטיקה ואינפורמטיקה, 2. פיזיקה, 3. כימיה, ביולוגיה ומדעי הקרקע, 4. כלכלה ומדעי החברה, 5. הנדסה מבנית ומדידה, 6. ארכיטקטורה, 7. הנדסת מכונות, 8. הנדסת חשמל וטכנולוגית מידע, 9. חקלאות והורטיקולטורה, 10. בישול בירה, טכנולוגית מזון ומדעי החלב, 11. רפואה. בנוסף הוקמו מספר מכונים בין-תחומיים, תחילה לתכנון אזורי ומחקר סביבתי וכן מכון למדעי הספורט.
בשנת 1992 נוספה לאוניברסיטה פקולטה לאינפורמטיקה, אשר התפצלה מתוך הפקולטה למתמטיקה ואינפורמטיקה. בשנת 2002 נוספה פקולטה למדעי הספורט ופקולטה לכלכלה.
בתי ספר ומחלקות.
החל משנת 2020, האוניברסיטה הטכנית של מינכן מאורגנת ב-15 בתי ספר ומחלקות המציעים 182 תוכניות לימוד לתואר:
מוניטין ודירוג.
על פי דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2022, TUM מדורגת במקום ה-50 בעולם, במקום ה-19 בהנדסה וטכנולוגיה, במקום ה-28 במדעי הטבע ובמקום ה-29 במדעי המחשב.
על פי דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2022, TUM מדורגת במקום 52 בעולם. בלימודי מדעי המחשב המוסד דורג במקום 14 בעולם ובמקום ה-22 בהנדסה וטכנולוגיה.
בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education לשנת 2022 TUM דורגה במקום ה-38 בעולם. בתחום מדעי המחשב דורגה במקום ה-14, בתחום ההנדסה במקום ה-22 ובתחום מדעי הטבע במקום ה-43.
סוכנות הידיעות רויטרס דירגה את האוניברסיטה הטכנית של מינכן במקום ה-4 ברשימת האוניברסיטאות החדשניות באירופה לשנת 2017.
חתני פרס נובל באוניברסיטה.
17 חתני פרס נובל למדו, לימדו וחקרו באוניברסיטה הטכנית של מינכן:
ירידת אברהם מצרימה
נג'מה סדיק