יש לסייג את הדברים: על אף שבדרך כלל אין חיוב פורמלי להיות טהור, מבחינה מעשית יש צורך להיזהר מטומאה כדי לקיים את הלכות התרומות והמעשרות והפרשת חלה באופן תקין. מצוות הפרשת חלה, לדוגמה, כוללת שני מרכיבים: האחד - להפריש ולהפריד בין החלק המיועד לכהן לבין שאר העיסה. השני - לתת את החלה לכהן, על מנת שהוא יאכל אותה. הכהן רשאי לאכול את החלה רק אם הוא טהור והיא טהורה, ולכן חובה על מי שמפריש חלה לשמור על עצמו בטהרה, כדי שלא יטמא את החלה בזמן שהוא מפריש אותה, ורק אם יביא לכהן חלה טהורה - קיים את המצווה במלואה. בימינו, כאשר הכהנים טמאים וגם המזון טמא (מפני שאין לנו אפשרות להיטהר מטומאת מת, כפי שיוסבר בהמשך), המצווה מתקיימת באופן חלקי בלבד: מפרישים את החלה, כדי שיהיה מותר לאכול את שאר העיסה, אבל לא נותנים את החלה לכהן, אלא שורפים אותה, בלית ברירה.
כך גם הפרשת תרומה: הדין המקורי הוא להפריש ולו משהו מהפירות ולתת אותם לכהנים (חז"ל העמידו את התרומה על כ-2%), והם יאכלו אותם בטהרה. מכיוון שהכהנים בימינו בחזקת טמאים, אנו מפרישים מעט מאוד כתרומה, רק לצורך המינימלי הנדרש כדי ששאר הפירות יהיו מותרים באכילה, ואת התרומה משליכים.
אם כן, על אף שאין חובה על האדם להיות טהור בדרך כלל, הטהרה חיונית כדי לקיים כמה ממצוות התורה כהלכתן. אלא שלצורך זה, מספיק שאחד מבני המשפחה יהיה טהור בזמן טיפולו בבצק או בפירות, והוא יבצע את הפרשת החלה והתרומה ויתן אותם לכהן. הכהנים עצמם היו צריכים להקפיד על טהרתם, כדי שיוכלו לאכול את החלה והתרומה. ואכן, מכמה מקורות נראה שהכהנים הקפידו יותר על חיי הטהרה.
אף כי הטהרה איננה חיוב הלכתי, כמה מקורות בדברי חז"ל משבחים את הטהרה כמעלה מומלצת. כך נאמר בתלמוד הירושלמי בשם התנא רבי פנחס בן יאיר: . במדרש תנא דבי אליהו נאמר על הפסוק : "מכאן היה רבן גמליאל אוכל חולין בטהרה. אמרו: לא לכהנים בלבד ניתנה קדושה, אלא לכהנים וללויים ולישראל כולן".
הדברים המטמאים.
מקורות הטומאה מתחלקים לארבעה סוגים עיקריים: אדם או בעלי חיים שמתו, טומאות היוצאות מגוף האדם, צרעת, וחטאות. דברים אחרים שנטמאים ממקורות הטומאה הללו (כמו כלים, או אוכל, ראו להלן: הדברים הנטמאים) הופכים גם הם לדברים מטמאים, אם כי ברמת טומאה נמוכה יותר (ראו להלן: דירוג הטומאות).
מבחינת חומרת הטומאה, הדברים הטמאים ומטמאים מתחלקים לשני סוגים עיקריים: 'אב הטומאה (במובן של מקור טומאה, שעשוי להוליד טומאות נוספות) וולד הטומאה, או ראשון לטומאה, שנוצר ממגע ב"אב הטומאה". ההבדל המרכזי ביניהם הוא, שדבר טמא ברמה חמורה של אב הטומאה מסוגל לטמא גם אדם וכלים הנוגעים בו, ואילו ולד הטומאה מטמא באופן עקרוני רק אוכל ומשקה שנוגעים בו, אך לא אדם וכלים.
דברים המטמאים מדאורייתא.
התורה פירטה דברים רבים הגורמים לטומאה. רובם טמאים "טומאת ערב" - ניתן לטבול במקווה מיד באותו יום ולהיטהר לחלוטין בסוף היום, אך חלקן טומאות ממושכות יותר:
"וַיִּזְבַּח אֶת-כָּל-כֹּהֲנֵי הַבָּמוֹת אֲשֶׁר-שָׁם, עַל-הַמִּזְבְּחוֹת, וַיִּשְׂרֹף אֶת-עַצְמוֹת אָדָם, עֲלֵיהֶם."
דברים מטמאים שנוספו על ידי חכמים.
חז"ל גזרו דברים שונים לרשימת הדברים המטמאים, והחשיבו אותם כ"אב הטומאה", ונמנה את העיקריים שבהם (הלכות נוספות שהוסיפו חכמים, ברמת טומאה נמוכה יותר, יפורטו להלן). בדרך כלל, הדבר נועד להטיל סייגים כדי לוודא את קיומן המלא והתקין של הלכות הטומאה הכתובות בתורה. אולם לעיתים רצו חכמים להשיג בעזרת הטומאות שחידשו אפקט מסוים, שהתועלת בו איננה קשורה להלכות טומאה וטהרה.
הדברים הנטמאים.
היכולת הפוטנציאלית של אדם או חפץ מסוים להיטמא, אם וכאשר ייווצר מגע בינו לבין גורם מטמא, נקראת קבלת טומאה, כלומר: ראוי לקבל טומאה, עוד בטרם נטמא בפועל. לעומת זאת, דבר שאינו מקבל טומאה הוא דבר שגם אם יגע בגורם מטמא - ישאר טהור. הדברים המקבלים טומאה הופכים, לאחר קבלת הטומאה, למטמאים אחרים, אם כי, ברמת טומאה נמוכה יותר מזו שקיבלו (ראו להלן: דרגות הטומאה). במאכלים קיים הבדל בין קבלת הטומאה לבין היכולת לטמא: אוכל מקבל טומאה בכל שיעור שהוא, אבל מטמא אחרים רק אם יש בו שיעור כביצה.
הדברים המקבלים טומאה מתחלקים לארבעה סוגים:
ככלל ניתן לומר, שהדברים המקבלים טומאה הם החפצים השייכים לעולמו של האדם, ולא חפצים שלא מיועדים לשימוש, כמו: כלים שבורים, אבנים, חומרים מן הצומח שלא הוכנו לאכילה או לשימוש כלשהו. כלים העשויים מאבן, אינם מקבלים טומאה כלל. זוהי הסיבה לשכיחותם של כלי אבן בחפירות הרובע ההרודיאני בעיר העתיקה בירושלים: המגורים בקרבת בית המקדש חייבו את התושבים להיזהר מטומאה, והדרך הנוחה ביותר היא להשתמש בכלים שאינם מקבלים טומאה כלל. גם בעלי חיים אינם מקבלים טומאה בהיותם בחיים.
דרכי ההיטמאות.
ישנן דרכים שונות בהן ניתן להיטמא מהדברים המטמאים. דרכי ההיטמאות אינן זהות בכל הגורמים המטמאים והנטמאים, והדבר תלוי בסוג המסוים של הדבר המטמא והנטמא:
בכל אלה, אין כל הבדל בשאלה האם הקשר בין הנטמא למטמא היה בכוונה או לא, והאם קשר זה היה יזום על ידי הגורם המטמא או על ידי הנטמא.
דרגות הטומאה.
קיימות דרגות שונות של חומרת הטומאה. ככלל, אדם או חפץ שטמאים בדרגת טומאה מסוימת, ונוגעים בחפץ טהור - מטמאים אותו בדרגת טומאה נמוכה יותר, וכן הלאה, וכך נוצרת שרשרת של טומאה. השרשרת מתמשכת עד גבול מסוים, שבו דרגת הטומאה האחרונה הייתה נמוכה ביותר, ואין בכוחה לטמא הלאה דבר נוסף. אורך השרשרת תלוי בשני משתנים: ככל שהדבר המטמא חמור יותר - הוא יוצר שרשרת ארוכה יותר. וככל שהמזון הנטמא מקודש יותר (כלומר, שאין זה אוכל רגיל, הנקרא גם "חולין", אלא זהו תרומה או קודש) - כך הוא "רגיש" יותר ומקבל טומאה אפילו מדרגת טומאה נמוכה יותר. לפיכך, כשדבר טמא נוגע בדבר טהור, יש לבדוק מהי דרגת טומאתו של הטמא, ומהי דרגת קדושתו של הטהור, וכך ייקבע האם הטהור נטמא.
בדירוג הטומאות, יש להבדיל בעיקר בין אב הטומאה, שמסוגל לטמא גם אדם וכלים, לבין ולד הטומאה, שמטמא רק אוכל ומשקה, ולא אדם וכלים. ה"ולד" הראשון הנוצר מאב הטומאה נקרא "ראשון לטומאה". כאשר ראשון לטומאה נוגע במשהו אחר ומטמאו, הדבר הנטמא מוגדר כ"שני לטומאה", וכן הלאה עד השלישי והרביעי, כל אחד בדרגת טומאה פחותה יותר. כל הדרגות, מן הראשון ועד הרביעי, נקראות "ולד הטומאה".
אלו הן דרגות הטומאה, מן החמור אל הקל:
הלכות טומאה נוספות שקבעו חכמים.
כבר מנינו לעיל (דברים מטמאים שקבעו חכמים) את "אבות הטומאות" שהוסיפו חז"ל מעבר למה שכתוב בתורה. כעת נציין כמה חידושים נוספים שהוסיפו חכמים (בלשון חז"ל: "גזירות"), שאינם נחשבים כ"אב הטומאה" המטמא אדם וכלים. כפי שכבר צוין, בדרך כלל מטרתן של ה"גזירות" לוודא את קיומן התקין של הלכות טומאה האמורות בתורה שבכתב, אבל לעיתים ה"גזירות" נועדו להשיג מטרות אחרות, כדלקמן.
טומאת ידיים - מהתורה אין מצב בו נטמא רק חלק מגופו של האדם. חכמים גזרו במקרים מסוימים טומאה רק על ידיו של האדם - טומאת ידיים. גם כדי להיטהר מטומאה זו נדרשת רק נטילת או טבילת הידיים. הלכות טומאת ידיים ודרכי הטהרה ממנה מפורטים במסכת ידיים.
כלי זכוכית - בתורה הוזכרו מיני כלים שונים המקבלים טומאה (חרס, עץ, מתכת, ועוד. ראו לעיל: הדברים הנטמאים). מיני הכלים שלא הוזכרו בתורה, כמו כלי אבן, לא נטמאים. יוצאים מכלל זה כלי זכוכית, שעליהם גזרו חכמים שיקבלו טומאה.
טומאת כתבי הקודש - ספרי המקרא, כשהם כתובים על קלף ובדיו, מטמאים את המזון או את הידיים שנגעו בהם. הסיבה לכך פרקטית לגמרי: היו אנשים שנהגו לאחסן את התרומה שברשותם ליד כתבי הקודש (מתוך מחשבה שראוי לשמור דבר מקודש במחיצת כתבי הקודש), וכתוצאה מכך באו עכברים אל האוכל, ואגב כך הזיקו לספרים. מאחר שקבעו שיש בספרים טומאה - נמנעו מלהניח לידם את המזון, וכך נמנע הנזק לספרים. במשנה מסופר, שנושא זה היה עילה לוויכוח עם הצדוקים.
טומאת משקין - מן התורה, משקה (מ"שבעת המשקים" שהוזכרו לעיל: הדברים הנטמאים: משקים) אינו יכול להיות "אב הטומאה", אלא אם נטמא מ"אב" - נעשה "ראשון", ואם נטמא מ"ראשון" - נעשה "שני לטומאה". משקה של חולין שנגע ב"שני לטומאה" - אינו נטמא כלל (ראו לעיל: דירוג הטומאות). לפי זה יוצא, שמשקה אינו יכול לטמא כלי, שהרי כלי מקבל טומאה רק מ"אב הטומאה" (ראו לעיל: הדברים הנטמאים: כלים). חכמים החמירו בטומאת משקין, וקבעו שני דברים: א. כל משקה (אפילו של חולין) שנגע בו ראשון או אפילו שני לטומאה - נטמא, ונעשה "ראשון לטומאה" (בניגוד למקובל, שגורם מטמא יוצר טומאה ברמה נמוכה ממנו). ב. משקה טמא שנגע בכלי - מטמא אותו. הסיבה לחומרא זו: קיימים נוזלים מסוימים שהם "אב הטומאה", והם ההפרשות מזב וכיוצא בו, ונוזלים אלה מטמאים כלים מן התורה. כדי שאנשים לא יטעו להקל בנוזלים אלה, החמירו חכמים על כל מיני הנוזלים, ונתנו להם מעין מעמד של "אב הטומאה", המטמא כלים.
האוכל ושותה מאכלים טמאים - מכיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם. חכמים החמירו, שהאוכל או שותה דברים טמאים (דבר מותר כשלעצמו, כפי שהתבאר) נעשה בכך טמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", והוא אסור לאכול תרומה או לנגוע בה עד שיטבול במקווה. הסיבה לכך: החשש שאדם שאוכל תרומה יאכלנה תוך כדי אכילת חולין טמאים, ואפשר שחלקי המזון יגעו זה בזה בתוך פיו והתרומה תיטמא.