הצגת דמותה של ברטה, לצד דמויות אחרות שאינן חלק מהתרבות המערבית, מעיד על השקפת העולם האירופוצנטרית-קולוניאליסטית שהייתה נפוצה באותם הימים. דמויות לא-מערביות שונות מוצגות כפראיות. ברטה עצמה מתוארת כ"גסה, לא טהורה, מושחתת, ובעלת מוח נפשי", ועם זאת כחושנית ומלאת תשוקה באופן שגורם לרוצ'סטר להתנהג כ"מטורף, שד". דוגמאות נוספות בספר מחדדות הסתכלות מערבית זו על תרבויות אקזוטיות, כמו בן דודה של ג'יין שגוסס בהודו בסוף הספר, לאחר ניסיונות חסרי תוחלת "לביית" את הילידים האקזוטיים.
ברומן זה יש נקודות דמיון רבות עם "וילט" של שרלוט ברונטה. אחת מהן היא הדעה הקדומה של הגיבור כנגד ילדות צרפתיות (הילדות האנגליות מתוארות כטובות יותר מבחינה מוסרית ואיטלקטואלית).
הרומן עוסק בזעיר אנפין בנושא הדת. תחילה, דבריו של אדון ברוקלהרסט אל ג'יין הילדה, משקפים היטב את המיסיונריות האנגלית הפונדמנטליסטית, כאשר הוא מאיים על ג'יין, כי אם תמשיך לנהוג כילדה רעה ומחוצפת היא תישלח לגיהנום, וכי בילדים מסוגה יש לנהוג באמצעות זרועה הנוקשה של המשמעת. בנקודה מאוחרת יותר ברומן, כאשר לומדת ג'יין להכיר היטב את אדיקותו הדתית של סנט ג'ון ריבס, מגלה ג'יין כי הוא מיסיונר בעל שאיפות רחבות יריעה, כאשר הוא מבקש ממנה להתלוות אליו להודו בתפקידיו המיסיונריים. הטבע הדתי מתבטא דרך דמותו של סנט ג'ון כנגזרת של הממסד האנגלי קפוא הפנים, אשר תואם את קור רוחו ועקשנותו הקיצונית לשמר את ערכי הדת מבלי לערב את ליבו או כל רמז כחוש לרגש שבהערצה האלוהית. דמותו היא דתית בנקודת מבט קונפורמיסטית גרידא.
בנוסף, קיימים ברומן אזכורים אחדים של כת הקוויקרים הנוצרית שנוסדה והתפתחה באנגליה, הידועה גם כ"אגודת הידידים"; ג'יין, בנקודה מסוימת ברומן, מצהירה: "הייתי לבושה בעצמי בלבוש הקוויקרי השגרתי שלי." הקוויקרים, בעקבות אמונתם הניכרת בפשטות בדיבור ובהליכות, נהגו ללבוש לבוש צנוע ושמרני המאופיין אצל הנשים בלבוש שמלות ארוכות ומגבעות השייכות לאופנת תקופתה של אנגליה הוויקטוריאנית - כפי שג'יין נוהגת להתלבש. הקוויקרים נהגו להתלבש בצבעי לבוש שחורים, חומים ואפורים. במהלך הרומן ג'יין עוטה לבוש שחור כמנהג יומי ולבוש רשמי יותר שלה צבוע באפור. אפילו כאשר רוצ'סטר מתעקש לרכוש עבורה שמלות משי חדשות, היא מבקשת ממנו לרכוש רק שמלות בצבעים שחור ואפור. ג'יין מגלה הבנה ואהדה כלפי מצוקת העבדים, והקוויקרים דיברו בגנות העבדות באופן רשמי. הלכי צניעותה ואופיה המעודן, החומל, האדיב והנדיב יחדיו, נחשבים כהלכי רוחם של מאמינים קווייקרים, שבנוסף לפעולותיהם ההתנדבותיות למען נזקקים ואביונים, גם תמכו בתורת הפציפיזם והתנגדות בלתי-אלימה.
בעקבות ג'יין אייר.
ספרי מתח רבים נכתבו בהשראת התעלומה שאופפת את אשתו הראשונה של רוצ'סטר. אחד הידועים שבהם הוא ספרה של דפנה דה מוריה "רבקה" ("Rebecca" שראה אור בשנת 1938). ספר נוסף שנכתב על אותו נושא הוא "ים סרגסו הרחב" ("Wide Sargasso Sea") מאת ג'ין רייס שיצא לאור ב־1966 ומספר את סיפורה של ברטה מייסון.
בשנת 1979 יצא הספר "The Madwoman in the Attic" ("האישה המשוגעת בעלית הגג") מאת סנדרה גילברט וסוזן גובאר הבוחן יצירות ויקטוריאניות מפרספקטיבה פמיניסטית.
ב־2001 פורסם ספר של ג'ספר פורד "פרשת ג'יין אייר", מותחן מדע בדיוני, שבו דמויות ספרותיות יוצאות מתוך דפי ספרים אל העולם האמיתי. ספר זה תורגם לעברית על ידי חנה ידור־אבני ויצא לאור בהוצאת "מודן".
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
סרטים רבים הופקו על פי הרומן, הידועים שבהם:
תרגומים לעברית.
הספר יצא לאור פעמים אחדות בעברית:
תרכובת ארומטית
סכר דגניה
סכר דגניה הוא סכר שנמצא בחלקה הדרומי של הכנרת, ומווסת את זרימת מי הכנרת דרומה לנהר הירדן ולים המלח. כשני ק"מ דרומית לסכר דגניה, הוקם סכר אלומות החוסם לחלוטין את זרימת מי הירדן הדרומי. חברת מקורות אחראית על תפעול הסכר ועל פתיחתו במקרה הצורך.
היסטוריה.
הסכר נבנה על ידי מייסדה של חברת החשמל ומנהלה הראשון פנחס רוטנברג בתחילת שנות ה־30 של המאה ה־20, כחוליה במערכת הסכרים של תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, ונועד לווסת את זרימת מי ים כנרת לפי כמות המים שנדרשה להפעלת תחנת הכוח. מערכת הסכרים והתעלות הוקמה כדי לאגור כמויות גדולות של מים שהיו נחוצות לייצור החשמל בכוח המים. לשם בנייתו של הסכר נחפרה תעלת הטיה מצפון לאפיק, על מנת לאפשר ביצוע העבודות בשטח יבש.
במסגרת העבודות להקמת הסכר הועמק אפיק הירדן ביציאה מהכנרת ממפלס של כ־211- עד מפלס 214.5-, על מנת להגדיל את כמות המים שניתנת לאגירה בכנרת לצורך תפעול תחנת נהריים.
לאחר השבתת תחנת הכוח בנהריים ובנית המוביל הארצי שונה יעודו של הסכר, ומטרתו הוגדרה צמצום זרימת המים מהכנרת לנהר הירדן, כדי שהכנרת תמלא את ייעודה להיות מאגר המים של מדינת ישראל ומקור השאיבה העיקרי של המוביל הארצי. בסכר יש שני שערים לפתיחה וסגירה ושני שערים רזרביים המשמשים לצורכי טיפול. בשערים הותקנו רשתות המונעות מדגי הכנרת לצאת מגבול האגם.
תפעול.
בשנה גשומה במיוחד, כאשר מפלס הכנרת עולה ומתקרב לקו האדום העליון, נפתח הסכר על מנת להוריד את מפלס המים ולמנוע הצפות ביישובים השוכנים לחופי הכנרת. בשיא מגיעה הזרימה בסכר, כאשר הוא פתוח, לכ־150–170 מ"ק בשנייה, קצב שמשמעותו ירידה של עד שמונה סנטימטרים במפלס הכנרת במשך יממה אחת. כמות המים המשוחררת מהסכר קטנה משמעותית מהכמות האפשרית לכניסה לכנרת בעת אירועי גשם עזים בסביבתה, העומדת על כ־400 מ"ק לשנייה ומעלה. נתון זה מחייב את תפעול הסכר באופן מתוכנן מראש אם מפלס הכנרת קרוב לקו האדום העליון, על מנת למנוע עליית מפלס חריגה באירועי גשם עזים. זרימה חזקה מדי בירדן הדרומי (אליו זורמים נחלים נוספים, כדוגמת נהר הירמוך, נחל יבנאל, נחל תבור ונחל חרוד) עשויה לגרום לנזקים בעמק הירדן, ועל כן במידת האפשר נפתח הסכר באופן חלקי בלבד, ולא במלואו.
בעקבות כמויות המשקעים הרבים של חורף 1991–1992, נפתח הסכר ב־9 בפברואר 1992 וכרבע מיליארד קוב מים זרמו לירדן. גם בפברואר 1993 נפתח הסכר וכמות דומה של כרבע מיליארד קוב זרמו לירדן. לעומת זאת ב־9 בפברואר 1995 נפתח הסכר ל־10 ימים עד ה־19 בפברואר, אך מסתבר שהייתה זו פתיחה מוקדמת מדי והמפלס הגיע בסופו של חורף 1995 "רק" ל־209.11-, דהיינו 31 ס"מ מתחת לקו האדום העליון.
בשנת 2004 אמור היה הסכר להיפתח לאחר שנתיים ברוכות (2003 ו־2004), אך כתוצאה של תפעול מדוד ומאוזן של שאיבות מהאגם ובחינה יומיומית של מודלים לחיזוי משקעים וכניסת המים לאגם, הצליחו מתפעלי הכנרת למנוע את פתיחת הסכר ולאגור את המים באגם.
ב־24 במאי 2013 החלה הזרמה קבועה של מי כנרת דרך סכר דגניה (זו לא פתיחה מלאה של הסכר אלא העברה של מים דרך פתח קטן בסכר) ודרך סכר אלומות הנמצא כ־3 ק"מ דרומית לו במסגרת התכנית לשיקום הירדן הדרומי מהכנרת ועד לאזור שפך נחל בזק. בשלב ראשון הוזרמו 10 מיליון מ"ק בשנה, ובשלב השני, לאחר השלמת מתקן טיהור מי השפכים "ביתניה" ומערכת ההשבה (שעדיין לא הושלמה), יוזרמו כ־20 מיליון מ"ק.
לקראת סיום חורף 2019–2020 בישראל, מפלס הכנרת עלה בצורה משמעותית, וקירב את האגם לקו האדום העליון. המפלס עלה ב-2.37 מטרים מתחילת המערכת החורפית באמצע דצמבר, וב-1.27 מטרים בחודש ינואר לבדו, כשב-8 בינואר אף נרשם שיא, אז מפלס האגם עלה ב-23 ס"מ ביממה אחת בלבד.. לקראת אמצע אפריל התקרבה הכנרת לקו האדום ונשקלה פתיחת הסכר.
סכר דגניה הוכרז כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות בשל היותו חלק מההיסטוריה של ארץ ישראל.
M48 פטון
M48 פטון הוא הטנק האמריקאי הראשון שנחשב לטנק מערכה עיקרי. הטנק שירת בצבאות רבים בעולם, כולל צה"ל, שבו הוא נקרא מגח.
רקע.
עוד לפני כניסתו לשירות היה ברור שה-M47 פטון הוא רק מגשר פער נוסף, ומתוך רצון לפתח טנק חדש שאינו מבוסס על ה-M26 פרשינג באופן כל כך נרחב, המשיכו האמריקאים בתוכנית פיתוח נוספת, שפעלה במקביל לזו של ה-M47. תוכנית זו נועדה לייצורו של טנק משוריין יותר מקודמו, חמוש בתותח דומה, אך בעל משקל קטן יותר.
ה-M48 היה שונה מאוד מקודמו, אך למרות זאת הוא קיבל את השם פטון. ב-1953, רק שנתיים אחרי תחילת הפיתוח, נכנס הטנק לשירות הצבא האמריקאי.
ההבדלים הבולטים לעין בין ה-M48 ל-M47 הם בצריח ובתובה. הצריח היה מעגלי יותר וגדול יותר, ועיצובו היה בעל תכונות מיגון טובות משל קודמו. בשל ההגדלה נסגרו הפערים המסוכנים בין התובה לצריח, שהיוו "מלכודות" לפגזי חודר שריון. גם מיקום הצריח השתנה והוזז מעט לקדמת הטנק. החלק האחורי של הצריח הכיל ציוד קשר ומערכות אחרות, ושימש כמשקל נגד לקנה התותח. בכל אלה ניכרת השפעה של טנקים סובייטיים על העיצוב. השינוי העיקרי בתובה היה ביטול מקלע החזית. הדבר ביטל את הצורך במקלען והקטין את הצוות לארבעה. הצוות היה ממוגן על ידי שריון בעובי של בין 25–120 מילימטר. המשקל עלה מעל לצפוי והגיע לכ-45 טון. המנוע היה מנוע בנזין זהה לזה של ה-M47, מה שהיווה בעיה חמורה. המהירות הייתה נמוכה מידי וטווח הפעולה היה 115 ק"מ. ה-M48 הראשונים היו לא אמינים ומיד החל ייצור גרסאות משופרות.
M48A1.
הטנקים מגרסה זו עברו שינויים קלים שנועדו להגביר את האמינות, אבל הם גם עברו שינוי אחד נראה לעין: על הצריח נוסף צריחון מפקד, שבו הוצב מקלע 12.7 מילימטר. הצריחון סיפק הגנה למפקד ואיפשר ירי מדויק במקלע, אך המקלע עצמו לא היה אמין כמו מקלעי ה-7.62, מה גם שהצריחון לא איפשר שדה ראייה טוב.
M48A2.
השינויים שעברה גרסה זו נרחבים למדי: