הרולנד הראשון בברמן היה עשוי עץ, ועל פי המסופר הופל ארצה ונשרף בליל ה-28 במאי 1366 על ידי חיילי הארכיבישוף אלברט השני. את הפסל החדש, הבנוי אבן, קיבלה העיר ב-1404. על פי ספר חשבונות שנמצא בבניין העירייה ב-1822, שולמו עבור בנייתו 170 מארק לסתתים קלאוס צלייר ויאקוב אולדה. אזרחי ברמן זייפו מסמך קיסרי שבו ניתנת להם הזכות להוסיף לפסל את שלט האצולה של הקיסר. וכך קיבל המגן על הפסל את סמל העיט הדו-ראשי, וכתובת מחורזת בגרמנית תחתית המציגה את רולנד כמבשר החירות הקיסרית לעיר:
הפסל עשוי אבן גיר, והעמוד מאבן חול. כשהוקם הפסל הוא היה צבעוני, במאה ה-18 נצבע אפור, ובסופו של דבר התקבעה העדפה לפסל אפור ברובו, עם שימוש חסכני בצבעים. כשנפוליון ביקש להעביר את הפסל למוזיאון הלובר, העידו בפניו תושבי העיר כי לפסל ערך אמנותי נמוך, וכך נשאר רולנד במקומו. המרחק בין שתי הברכיים של הפסל הוא בדיוק אמה אחת של ברמן (55.372 סנטימטר).
הפסל שופץ ושוקם פעמים רבות. ב-1939 הוא נבנה מחדש מטעמי בטיחות, ובעת המלחמה הוקף בחומת מגן מפני רסיסים. ב-1983 נבנה סביבו מעקה, כפי שהיה עד 1939, והוא זכה בראש חדש (הראש המקורי מוצג במוזיאון פוקה בעיר). בעת השיפוץ האחרון, ב-1989, התגלתה בתוך הפסל קופסה ובה חומרי תעמולה נאציים, שהוטמנה בו ב-1938.
פולקלור.
לרגלי הפסל נמצאת דמות נמוכה, הקשורה אולי לאגדה על אמה מלזום (Emma von Lesum), רוזנת הנחשבת לקדושה, אף כי הכנסייה הקתולית מעולם לא הכירה בה ככזו. על פי האגדה, ביקשו ממנה תושבי העיר בשנת 1032 לתת להם שטח מרעה נוסף, והיא הסכימה לתת להם שטח גדול כפי שיכול להקיף אדם ביום אחד. אך אחיה הוא שתבע לבחור את אותו האדם, וכיוון שדאג לירושתו בחר באדם קיטע שתי רגליו. בסופו של דבר התגלה הקיטע כבעל כוח רב, והוא הצליח להקיף שטח גדול למדי, שכיום הוא אזור בעיר בשם Bürgerweide ("אחו אזרחי העיר").
על פי המסורת, מי שמשפשף את ברכו של הפסל, ישוב שנית לעיר. אגדה נוספת הקשורה לפסל היא כי כל עוד הוא עומד על המשמר בכיכר העיר, תישאר ברמן עיר חופשייה ועצמאית, וכי בין קמרונות מרתף בית העירייה חבוי פסל רולנד שני, כדי להחליף במהירות את הפסל הנוכחי אם יאונה לו רע. על כל פנים, בנוסף, בתקופת השלטון הנאצי איבדה העיר את מעמדה כעיר חופשית ועצמאית, אף כי הפסל עמד בכיכר כרגיל (אחרי המלחמה הושב לברמן מעמדה כעיר חופשית).
ייראנגרפיורד
ייראנגרפיורד (נורווגית Geirangerfjord) הוא פיורד הנמצא בחלק הדרומי ביותר של מחוז מרה ורומסדל (Møre og Romsdal), אשר בנורווגיה. אורכו של הפיורד 15 ק"מ והוא שלוחה של סטורפיורד (Storfjord - "הפיורד הגדול"). ייראנגרפיורד הוא מהמקומות המתויירים ביותר בנורווגיה, ובשנת 2005 הוכרז יחד עם נרייפיורד כאתר מורשת עולמית.
לצידי הפיורד הצר מצויים מפלים רבים, בהם "דה סיב ססטרנה" (De syv søstrene - "שבע האחיות"), "ברודסלרט" (Brudesløret - "הינומה") ו"סואיטור" (Suitor - "המחזר"). כמו כן, ישנן מספר חוות ישנות, רובן נטושות, אשר פזורות לאורך הפיורד. בפיורד נמצא הסלע פלידאלשובט (Flydalsjuvet), בו צולמה התמונה הקלאסית המופיעה בעלוני פרסומות רבים ובגלויות. בתמונה רואים את הסלע ועליו ניצבת דמות המביטה מטה אל עבר הפיורד וספינות הטיולים שבו.
את ייראנגרפיורד חוצה מעבורת, המקשרת בין העיירות ייראנגר והלסילט. בשנה ממוצעת פוקדים את העיירה ייראנגר כ-600,000 תיירים ויותר מ-150 ספינות טיולים, מספר עצום יחסית לעיירה של כ-210 תושבים בלבד.
ההשתנות של ישו
עודד ארז
עודד ארז (20 בינואר 1936 – 5 בפברואר 2021) היה נווט קרב, מפקד בכיר בחיל האוויר וראש להק המודיעין, מנהל וחבר בדירקטוריונים רבים בתחומים מגוונים במשק.
ביוגרפיה.
ארז גדל בראשון לציון. בשנים 1954–1982 שירת בחיל האוויר. החל את שירותו כחניך בקורס טיס (מס' 18) ולאחר מכן הוכשר כנווט קרב ושירת בטייסות מטאור, ווטור ופנטום, היה לנווט הראשון שהגיע, עוד ב-1956, לתפקיד סגן ומ"מ מפקד טייסת. פיקד על גף מטוסי "מטאור" בטייסת 119 בתל נוף. שימש מפקד טייסת התעופה וסגן מפקד בסיס פלמחים.
בשנת 1964 סיים את לימודיו במגמת בקרה בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
במהלך שירותו עסק בפרויקט פיתוח והקמה של מערכת נשק גדולה, החל בשלב הפיתוח הרעיוני ועד לקליטה מבצעית ואף שימש כמפקד המערך (כנף 2). על פעילות זו זכה ב-1972 בפרס ביטחון ישראל יחד עם משה אור-טס, מנהל הפרויקט מאלתא, ויוסף שרוני מאגף הנדסה של התעשייה האווירית.
בשנת 1971 שימש ארז כראש הפרויקט של חיל האוויר לקליטה, הפעלה מבצעית ופיתוח הדורות העתידיים של מערך כלי הטיס הלא מאוישים, הטייסת הראשונה (טייסת 200) הוקמה בבסיס פלמחים. במלחמת יום הכיפורים שימש ראש ענף הגנה במחלקת מבצעים של חיל האוויר, במקביל שימש בהצבת חירום בטייסת 201.
שירת כמפקד בסיס פלמחים. בתפקידו האחרון בצה"ל הוא שימש ראש להק המודיעין, בדרגת תא"ל בשנים 1979–1981. במילואים השתתף כקצין בתא שליטה במבצע ערצב 19 במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש כסמנכ"ל במשרד הביטחון והקים את אגף המקש"ח (לימים - האגף המדיני-צבאי). מאוחר יותר ניהל מספר חברות תעשייתיות. בשנת 2006 שימש כיו"ר חברת אינקוטק בע"מ, מנכ"ל חברת זארקון אנטרפרייזס בע"מ, יו"ר הנהלת העמותה "גל פז", יו"ר דירקטוריון "פז גיל בע"מ", דח"צ ויו"ר ועדת הביקורת של בנק לאומי, דח"צ ב"פלרם תעשיות" בע"מ, וכן חבר הנהלת עמותת חיל האוויר וחבר בדירקטוריונים של מכון פישר למחקר אסטרטגי, בנק ירושלים, חברת בריל תעשיות נעליים, יו"ר ועדת ביקורת בחברת כים ניר שירותי תעופה ויו"ר ועדת השקעות בקרן ההשתלמות של ההסתדרות הרפואית בישראל.
נפטר ב-5 בפברואר 2021.
גאיראנגרפיורד
אינאקססיבל
האי אינאקססיבל (באנגלית: Inaccessible Island, האי הבלתי נגיש) הוא הר געש כבוי המשתרע על פני שטח של 14 קמ"ר, ומתרומם מעל לגובה של 449 מטרים מעל פני המים בדרום האוקיינוס האטלנטי, במרחק 45 ק"מ בכיוון דרום-מזרח מטריסטן דה קונה. האי נכלל בארכיפלג טריסטן דה קונה, המהווה חלק מהטריטוריה הבריטית של "סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה", אך לאורך ההיסטוריה שלו הוא מעולם לא היה מאוכלס בקביעות. אינאקססיבל, ביחד עם האי גוף, הוא שמורת טבע שהוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
אינאקססיבל התגלה לראשונה ב-1652 על ידי ספינה הולנדית, 146 שנים לאחר שטריסטן דה קונה התגלה על ידי מלחים פורטוגזיים, והוא נקרא כך כיוון שצוות הספינה לא היה יכול לעבור אל החלק הפנימי של האי ונאלץ להישאר בחוף (Inaccessible באנגלית פירושו "בלתי נגיש"). אולם, במשלחות מחקר מאוחרות יותר הצליחו החוקרים להיכנס לפנים האי על מנת לחקור את הסביבה הטבעית הנמצאת בו.
האחים שטולטנהוף, שהגיעו לאינאקססיבל מגרמניה ב-1871, התגוררו באי במשך מספר שנים וניסו להקים בו תחנת מסחר עבור הסוחרים העוברים באזור. אולם, הם לא לקחו בחשבון את התדירות הנמוכה שבה מבקרים באי אנשים. בגלל המחסור במזון הם חולצו מהאי ב-1873 על ידי אה"מ צ'אלנג'ר שביקרה במקום כדי לבדוק את הפלורה והפאונה המקומיות. הסופר הדרום אפריקני אריק רוזנטל תיאר את האירועים שקרו לאחים סטולטנהוף בספרו Shelter from the Spray (בתרגום חופשי: מקלט מפני הרסס).
ב-1922 עגנה באינקססיבל ספינתו של ארנסט שקלטון, ושהתה שם זמן קצר. אחד הבוטניקאים ששהו על סיפון האונייה גילה עוף שמאוחר יותר ייקרא על שמו - גבתון וילקינס (שם מדעי: "Nesospiza wilkinsi", שייך לציפורי השיר).
משלחת מחקר נורווגית שהתה על האי במשך שלושה שבועות ב-1938, ובתקופה זו הם הצליחו לגשת אל הרמה של האי ולקטלג בה צמחים, עופות וסלעים.
ניסיון נוסף למפות את האי נעשה במהלך משלחת החברה המלכותית לטריסטן דה קונה ב-1962, שלקחה איתה מדענים לאינאקססיבל. בדומה לחוקרים רבים לפניהם המדענים לא הצליחו להגיע לחלק הפנימי של האי. האי הוכרז ב-1976 כשמורת טבע לפי פקודת שימור טריסטן דה קונה. אולם, תושבי טריסטן דה קונה עדיין יכלו לצוד עופות ימיים על האי. הניסיון המוצלח ביותר לחקור את אינאקססיבל התרחש ב-1982 על ידי קבוצת תלמידים ומוריהם ממכללת דנסטון האנגלית. המשלחת שהתה באי בין ה-25 באוקטובר 1982 ועד ה-9 בפברואר 1983, הכינה מפות מפורטות של האי, חקרה את הפלורה, פאונה וגאולוגיה, והפעילה תוכנית לסימונם של למעלה מ-3,000 עופות.
המים הטריטוריאליים של אינאקססיבל הוכרזו ב-1997 כשמורת טבע לפי פקודת השימור מ-1976. נכון ל-2008 רק מדריכים מורשים מטריסטן דה קונה רשאים לקחת ספינות טיולים לאינאקססיבל.
הריסות של ספינות.
בגלל מפות ניווט לא טובות הספינות שעברו ליד אינאקססיבל היו זקוקות להנחיה על ידי תושבי האיים, כיוון שהצוותים לא היו מודעים לזרמי המים. הריסות של ספינות היו מחזה נפוץ; לפחות 22 ספינות הרוסות התגלו באזור טריסטן דה קונה, ולכל הפחות שלוש מתוכן התגלו בסמוך לחופי אינאקססיבל.