חציו השני של הספר עוסק בנושא מדידת מנת משכל. הוא פותח בפרק המראה את ההיסטוריה הבעייתית של מדידת מנת המשכל בארצות הברית. הספר מתאר את מחקריו של אלפרד בינה, וכיצד סקאלת מנת המשכל שפיתח בצרפת, הגיעה לארצות הברית והפכה שם לכלי בידי חסידי הדטרמיניזם התורשתי. הפרק מתאר את עבודתם של פסיכולוגים ומדענים אמריקאים כהנרי ה. גודארד, לואיס מ. טרמן ורוברט מ. ירקס שפיתחו את הכלי המדעי שיצר בינה, וניסו לאבחן "רפי שכל", ולהוכיח כי תכונות הקשורות במשכל עוברות בתורשה, מה שהביא לנקיטת אמצעים אאוגניים כהגבלת ההגירה לקבוצות שנראו כנחותות. גולד מראה את הפגמים והכשלים הטבועים במבחנים שפיתחו המדענים האמריקאים, ואת הנטאי העמוק שהיה טבוע בהם.
גולד הסביר כי פעולות אלו של המדענים האמריקאים לוקות במספר כשלים. גם אם מנת המשכל היא תכונה בודדת ומדידה (ובהמשך הספר טוען גולד כי אין הדבר כך) הרי ש"בר הורשה" אינו "בלתי נמנע", וגם אם ניתן להוריש תכונה הקשורה למנת המשכל, הרי חינוך ותנאים ראויים עשויים לשפר את מנת המשכל. כן מראה גולד את הבלבול בין תורשה תוך קבוצתית ותורשה בין קבוצתית: לצד ההבדלים בין ערכים ממוצעים של משתנה מדיד בין קבוצות, יש הבדלים, משמעותיים אף יותר, בערכים בתוך כל קבוצה. גולד מתייחס אל הגובה כדוגמה, ומראה כי הבדלים בגובה הממוצע בין קבוצות יכולים להיגרם מתזונה באותה מידה שהם יכולים להגרם מתורשה. עמיתו של גולד, המדען האמריקאי ריצ'רד לוונטין, ידוע בשימוש בדוגמה זו בהקשר למבחני מנת משכל.
מתאם סטטיסטי ותורשה.
גולד מקדיש את החלק האחרון של ספרו לניתוח המתאם הסטטיסטי ושיטת ניתוח הגורמים, שהן מהשיטות העיקריות בהן השתמשו הפסיכולוגים לביסוס התקפות של מבחני מנת משכל והורשת האינטליגנציה. למשל, על מנת לטעון כי מבחן מנת משכל מודד מדד אחד ויחיד לאינטליגנציה יש צורך במתאם גבוה בין תשובות לשאלות שונות. הורשתו של "g" דורשת שמשיבים למבחן, שיש ביניהם קשרי משפחה, יציגו מתאם גבוה יותר מאשר מבחנים של אלו שאין ביניהם קרבת משפחה ברמה זו.
גולד מפנה אל הכלל לפיו מתאם אינו מצביע על סיבתיות. לטענתו "ניתוח גורמים שייעשה במטריצת מתאם 5X5 הכוללת את הגיל שלי, את אוכלוסיית מקסיקו, את מחיר הגבינה השווייצרית, את משקל צב הים שאני מגדל בביתי ואת המרחק הממוצע בין הגלקסיות בעשר השנים האחרונות יספק רכיב ראשוני חזק..." אך לא ניתן להבין מכך שגילו של גולד או משקלו של צבו עולה בשל העלייה במספר אוכלוסי מקסיקו או בשל המרחק בין הגלקסיות. שנית, באופן יותר ספציפי, מתאם חיובי בין מנת המשכל של ילד ומנת המשכל של ההורה יכולה להיות עדות לכך שמנת המשכל עוברת בתורשה, או שהיא מושפעת מתנאים חברתיים וסביבתיים, מכיוון שאותו המידע יכול לשמש לתמיכה בשני הטיעונים, המידע כשלעצמו הוא חסר משמעות.
לדעת גולד ניתוח גורמים ראשיים אינו יכול להביא למסקנה בדבר קיומו של גורם משכל אחד ויחיד, שכן בסופו של דבר כל ניסיון להבין את הגורמים עצמם כעצמים מוחשיים או סיבות בעולם האמיתי נידון לכישלון, שכן המדובר אך בהפשטה מתמטית, וככזו ניתן להציג את אותן תוצאות עצמן במספר דרכים, הן כמראות על מדד אינטליגנציה אחד ויחיד (שגם לגביו לא ניתן לדעת אם הוא מציג תכונה העוברת בתורשה או תכונה המושפעת מן הסביבה) והן כמראות על מספר מדדים שווי עוצמה. הוא סוקר את עבודתם של צ'ארלס ספירמן וסיריל ברט שבאמצעות ניתוח גורמים ראשיים התיימרו למצוא את מנת המשכל המדידה בגורם יחיד g, שהוא תורשתי, מולד ומדיד. הוא מציג את הכשלים התאורטיים בעבודתם, וכן את פרשת המרמה בה היה מעורב ברט, שיש הטוענים כי זייף ביודעין נתונים מחקריים שנאספו, כביכול, על ידי נשים בשם הוארד וקונווי שלא היו ולא נבראו. כן הוא מתייחס לעבודתו של החוקר בן זמנו ארתור ג'נסן, תומך מודרני בתאוריית ה-g, ומבקר אותה.
פרסים בהם זכה הספר.
הספר זכה בפרס "חוג מבקרי הספרים הלאומי" ליצירה לא-בדיונית בשנת 1981, ול"פרס הספר המצטיין" מ"האגודה האמריקאית למחקר לימודי" בשנת 1983. תרגומו של הספר לאיטלקית זכה ב"פרס איגלסיאס" ב-1991. בדצמבר 2006 בחר המגזין המדעי האמריקאי דיסקבר כמספר 17 ברשימת ספרי המדע הגדולים ביותר בכל הזמנים. ב-1998 בחרה הוצאת הספרים הידועה "מודרן לייבררי" בספר כמספר 24 ברשימת הספרים הלא בדיוניים הטובים בכל הזמנים
שמריהו יוסף קרליץ
הרב שמריהו יוסף קרליץ (תרי"ב, 1852 – כ"א באייר תרע"ו, 24 במאי 1916) היה רבה של קוסובה במשך שלושים וארבע שנים; אביו של החזון איש ואבי משפחת קרליץ שהצמיחה מתוכה רבנים וגדולי תורה ידועים.
ביוגרפיה.
שמריהו יוסף קרליץ נולד בקוסובה שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו), שם התגורר אביו הרב שמשון קרליץ, וכן כמה מצאצאי הרב אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל "הפרדס", שהיה מאבות משפחתו. בשנת תרל"ד (1874) נישא לראשה-לאה, בתו הבכורה של קרוב משפחתו הרב שאול קצנלבוגן, רבה של קוסובה. בשנת תרמ"ב (1882) עזב חותנו את הרבנות בקוסובה לטובת הרבנות בקוברין, והרב קרליץ התמנה תחתיו כרבה של קוסובה. נהג להשיב על שאלות בהלכה שהופנו אליו על ידי יהודי האזור, אך בענוותנותו הקפיד להוסיף בסופן כי "הלכה למעשה יש לשאול בזה את פי גדולי הדור". הוא וחותנו ניהלו מאבק בהשפעה החילונית, ובין היתר נהגו לאסוף ספרות חילונית ולשרפה.
הקים בקוסובה ישיבה לצעירים בראשותו, ובין תלמידיו היה בנו אברהם ישעיהו. בשנת תרע"א (1911), כחמש שנים לפני פטירת הרב שמריהו יוסף קרליץ, יצא לאור ספרו הראשון של בנו אברהם ישעיהו שנשא את השם "חזון איש". הספר יצא בעילום שם, אולם האב היה מהיחידים שידעו את זהות המחבר.
הרב שמריהו יוסף קרליץ הנהיג את קהילתו עד לפטירתו בשנת תרע"ו. הימים היו ימי מלחמת העולם הראשונה, ובנו החזון איש נאלץ לגלות למינסק ולא השתתף בהלווית אביו. אשתו, ראשה לאה קרליץ, עלתה בשנות ה-30 לארץ ישראל. נפטרה בי"ט בחשוון תש"א (1940) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
צאצאיו.
לרב שמריהו-יוסף ולראשה-לאה קרליץ נולדו חמישה עשר ילדים, אולם שישה מהם לא האריכו ימים ונפטרו בחייו. בניו וחתניו התפרסמו כגדולי תורה בליטא ובארץ ישראל.
כיכר פוטסדאם
כיכר פוטסדאם (בגרמנית: ) הייתה כיכר עירונית מרכזית וצומת תנועה ראשי בעיר ברלין, גרמניה, כקילומטר מדרום לשער ברנדנבורג והרייכסטאג וסמוך לפינה הדרום-מזרחית של הפארק העירוני טירגארטן. הכיכר נקראה על שמה של העיר פוטסדאם, השוכנת כ-25 ק"מ מדרום-מערב, ומצינת את המקום שבו נכנסה אל בין חומות העיר ברלין הדרך שהובילה מפוטסדאם (שם ניצב גם שער פוטסדאם).
הכיכר התפתחה תוך מעט יותר ממאה שנים מצומת דרכים פרברי לאחד הצמתים הסואנים ביבשת אירופה, אולם נחרבה כמעט לחלוטין בהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נותר אזור הכיכר נטוש בתקופת המלחמה הקרה, מכיוון שהיה צמוד לחומת ברלין, אולם בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990 הוקם בו רובע עירוני חדש, שנקרא אף הוא פוטסדאמר פלאץ, על שם הכיכר.
היסטוריה.
תחילתה של כיכר פוטסדאם כתחנת מסחר שמוקמה על צומתי דרכים כפריות מחוץ לחומות המכס העתיקות של העיר ברלין. ניתן למצוא אזכורים היסטוריים לכיכר פוטסדאם החל מ-29 באוקטובר 1685, אז נחתם האדיקט של פוטסדאם על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בתגובה לאדיקט של נאנט, ובו התיר הנסיך למספר גדול של פליטים על רקע רדיפות דת, כולל יהודים שגורשו מאוסטריה והוגנוטים שגורשו מצרפת, להתיישב בשטחו. מטרת האדיקט הייתה לאפשר עלייה מהירה באוכלוסייה, במטרה לעודד את צמיחת הכלכלה בממלכה לאחר החורבן שהותירה מלחמת שלושים השנים (1618-1648). כתוצאה מן ההגירה ההמונית הפכו ביצוריה של ברלין, אשר נבנו מחדש רק תקופה קצרה קודם לכן (1658–1674), למיותרים בין-ליל, והעיר אשר הייתה צפופת אוכלוסין ממילא בין החומות, הפכה צפופה עוד יותר. עובדה זו הובילה להתיישבות מחוץ לחומות.
מספר רבעים חדשים נוסדו מחוץ לחומות העיר, הגדול שבהם היה פרידריכשטאט, שנוסד בשנת 1688 מדרום ללב העיר ההיסטורי ונקרא על שם פרידריך הראשון. תוכנית רחובותיה של פרידריכשטאט היה בסגנון הבארוק במתווה שתי וערב, כפי שהיה נהוג במקומות רבים באותם ימים. התוכנית התבססה על שני צירי תנועה עיקריים: פרידריכשטראסה בכיוון צפון-דרום, ולייפציגר שטראסה בכיוון מזרח-מערב. כל הרבעים החדשים שהוקמו מחוץ לחומות מוזגו לתוך העיר ברלין בשנים 1709–1710. בשנים 1721–1723 תוכננה הרחבה של פרידריכשטאד לכיוון דרום-מערב וזאת בהוראת פרידריך וילהלם הראשון. תוכנית זו הושלמה בשנים 4–1723 על ידי האדריכל יוהאן פיליפ גרלך. בעקבות הרחבה זו קם ציר תנועה ראשי חדש, בכיוון צפון-דרום, וילהלמשטראסה.
בשנים 7–1735, לאחר שהושלמה הרחבת פרידריכשטראסה, הוקמה חומת מכס באורך 17 ק"מ ובגובה 4.2 מטר סביב גבולותיה החדשים של העיר ברלין. תחילה נבנתה החומה מעץ, ומאוחר יותר נבנתה בלבנים ואבן. בחומה נקבעו 14 שערים (מאוחר יותר נקבעו 4 שערים נוספים), דרכם נכנסו דרכים כפריות לתוך העיר. בשערים נגבו מיסים על סחורות, בעיקר על בשר וקמח. מבין השערים בלט שער ברנדנבורג, אשר אליו הגיעה הדרך החשובה מן העיר ברנדנבורג, וקילומטר אחד מדרום לו היה שער שהפך מרכזי עוד יותר, שער פוטסדאם.