עוד מסופר בתנ"ך כי מלך יהודה אסא, כופה על העם להשבע שבועת אמונים לאלוהים כנגד עבודת האלילים שרווחה. והעם נשבע בכל לבבו ורצונו ושמח על כך. בדומה לכך עזרא הסופר משביע את העם לעזוב את הנשים הנוכריות.
שבועה מסוג שונה היא שבועתו של גדליהו בן אחיקם שנבוכדנצר השני, מלך בבל מעמיד בראש ישראל, נשבע לעם שהם יקבלו הגנה מפני העמים שמסביב, אם יכנעו למלך בבל. שבועה נוספת היא השבועה שהמלך צדקיהו נשבע לנביא ירמיהו, לא להרוג אותו ולא למסור אותו בידי אלו שרוצים להורגו, בתמורה לכך שיספר לו את העתיד שצופן לו.
השבועה בהלכה.
קיימת מחלוקת בין הראשונים האם השבועה היא מצות עשה (זו היא עמדת הרמב"ם, לפי חלק ממפרשיו), רשות או אפשרות שעדיף להימנע ממנה. לכל הדעות, התורה מצווה להישבע דווקא בשם ה', ושבועה בגורם אחר נחשבת לאיסור. הנשבע לשקר או שעבר על שבועתו מתחייב בעונש מלקות או בקורבן.
ההבדל בין נדר לשבועה.
ההבדל הוא שנדר תלוי בתנאי ושבועה אינה תלויה בתנאי. דוגמה לנדר: אם דבר מסוים יקרה או לא יקרה אני מתחייב למשהו מסוים. שבועה לעומת זאת אינה כרוכה בתנאי.
התורה אומנם כרכה יחד, באותו פסוק, את איסורי נדר ושבועה, אולם קיים הבדל מהותי ביניהם, כי בעוד שהנדר מוגדר בתלמוד כ"איסור חפצא ( = חפץ)", כלומר שהחפץ הוא זה שנאסר בנדר על הנודר, הרי שהשבועה נחשבת ל"איסור גברא ( = גבר)", כלומר שאיסור השבועה חל על האדם ( = גברא), בעוד שהחפץ הוא חפץ מותר. לדוגמה, אדם הנודר שלא לאכול את לחמו, איסור הנדר חל על הלחם, ולא על האדם, ולנודר אסור לאכול מן הלחם כי הלחם הוא האסור באכילה. לעומת זאת, בשבועה שלא לאכול לחם, איסור השבועה חל על האדם, ולא על הלחם, ולנודר אסור לאכול מן הלחם כי הוא אסור באכילה מלחם זה. אף על פי שההבדל בין נדר לשבועה נראה כתאורטי בלבד, שהרי בשני המקרים התוצאה היא אותה התוצאה, (בדוגמתנו - שאסור לאכול מן הלחם) ישנה נפקא מינה משמעותית בין נדר לשבועה, במקרה בו ראובן אמר "יהא אסור עלי לחם זה, כאיסור שחל על לחמו של שמעון". אם שמעון אסר את הלחם על עצמו בלשון נדר, הרי שהאיסור חל על הלחם, ולכן נדרו של ראובן חל. אך אם שמעון נשבע שלא לאכול את הלחם, הרי שאין האיסור חל על הלחם, אלא על שמעון, וממילא שבועתו של ראובן לא חלה, שהרי בלחמו של שמעון לא חל שום איסור.
סוגי השבועות.
בתקופת חז"ל תוקנו שבועות נוספות, המכונות שבועות המשנה ורובן הן מסוג "שבועות הנוטלים" שאינן מוטלות על הנתבע אלא דווקא על התובע שנשבע ונוטל. בימי האמוראים התרחבה מגמה זו עוד יותר, ותוקנו עוד שבועות רבות, כגון שבועת היסת שמחייבת את הנתבע להישבע גם כאשר הוא כופר בתביעה ואין כל ראיה נגדו.
בתקופת הגאונים החלו לצמצם את השימוש בשבועות, ולהיעזר בפתרונות חלופיים שיאיימו על הנידונים. בימינו בתי הדין אינם נוהגים להשביע כלל, ובדרך כלל במקום השבועה מציעים פשרה בין בעלי הדין
אכזרית
אכזרית היא נגמ"ש כבד שפותח על ידי מו"פ מחלקת אמל"ח יבשה/מטכ"ל באמצעות חטיבת מערכות מכניות של רפא"ל ויוצר במרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7200 של חיל החימוש. האכזרית נועדה לענות על דרישת צה"ל לרק"ם המתאים למגוון של משימות חי"ר ומסוגל לשרוד בשדה קרב רווי אש תוך שהוא עומד בקצב התנועה של כוחות שריון מתקדמים בחזית ההתקפה. הנגמ"ש נכנס לשירות ב-1988.
פיתוח.
האכזרית נועדה במקור לפתור את בעיית ההתקרבות של החי"ר אל מוצבי הפיתות הסוריות ברמת הגולן. סא"ל (לימים אל"ם) בני (בנגה) בית אור, מהנדס תעשייתי וקצין צנחנים ותיק, שגויס אז מהמילואים לשירות במו"פ כרע"נ חצה"ן, על ידי האלוף קותי אדם (סגן הרמטכ"ל), לקח רעיון של תא"ל דוד לסקוב (מפקד יחידת יפת"ח), לשגר רקטות מתובה של טירן אל מוצבי פיתות הרק"מ הסוריות ועיצב את נגמ"ש האכזרית, כנגמ"ש כבד לחי"ר (בנגה הוא זה שהעניק לנגמ"ש את השם "אכזרית"). תובה של טירן (55-T) הועברה לרפא"ל ואילו סא"ל בית אור ניהל את הפרויקט בצה"ל. הפרויקט לא הופיע אז בשום תוכנית עבודה של הצבא ובוצע בדרך לא דרך ובתמיכתו של האלוף קותי אדם.
רפא"ל החטיבה למערכות מכניות קיבלה את פיתוח האבטיפוס. הפרויקט נוהל ברפאל על ידי ד"ר דן רוגל, מדען עם מודעות חזקה לקרב היבשה. בקיץ שנת 1981 נמסרו שני אבות טיפוס לניסויים אג"מיים על ידי ביצוע תרגולות ותרגילים מחלקתיים בשטחי האימונים של בית הספר למ"כים בירוחם (הקצין האחראי - גיורא איילנד, לימים אלוף). נושא פריקת הלוחמים בדרך הנכונה והקרבית ביותר עבר הרבה התלבטויות, עד אשר רס"ן נחמן לוינגר מחיל חימוש הגה את הרעיון לנצל את המרווח בין יחידת הכח (חטיבת הכח, כלומר: המנוע) לבין הדופן הפנימית של התובה וליצור שם מגלשה בדומה למגלשות בגני השעשועים לילדים. נבנה מיד "מוק-אפ" ובית אור הגיע לחצר של מקחש"ר עם האפוד, הנשק והכפל"ד האישי שלו כדי לנסות ולתרגל פתרון זה שנמצא כמצוין. תובת הטירן הסובייטית במקור עברה התאמה לשימושה החדש ("גוירה") והפכה לישראלית. טכנולוגיית המיגון של טנק המרכבה, "אומצה" על מנת להעניק מיגון עמיד כל איום נ"ט של התקופה ההיא כולל סאגרים.
עם גמר פיתוח האכזרית, חיל חימוש הונחה לשפר את חטיבת הכח, מוטות הפיתול וההינעים הסופיים. משימת הפיתוח נערכה על ידי סא"ל בית אור, רע"נ חצה"ן, ואושרה על ידי ראש אמל"ח יבשה אל"ם יענקלה צור. חיל החימוש השלים את הנדסת הנגמ"ש ובשלב מאוחר יותר, הועבר ליצור מרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7200 של חיל החימוש. האכזרית נועדה לענות על דרישת צה"ל לרכב קרבי משוריין המתאים למגוון של משימות חי"ר ומסוגל לשרוד בשדה קרב רווי אש תוך שהוא עומד בקצב התנועה של כוחות שריון מתקדמים בחזית ההתקפה. הנגמ"ש נכנס לשירות ב-1988.
מבנה ותכונות.
האכזרית בנויה על תובה של טירן, טנק שלל סובייטי (T-54/T-55). בטנקים אלו הוסר הצריח, הוחלפו המנוע ותיבת ההילוכים הרוסיים ביחידת כוח קומפקטית מתוצרת ארצות הברית (מנוע דטרויט דיזל 8V-71 TTA עם תיבת הילוכים אליסון XTG-411-4 בסימן 1 המבוססת על תיבת ההילוכים של התותח המתנייע M109, דטרויט דיזל 8V-92 TA עם אליסון XTG-411-5 בסימן 2), נפתח פתח יציאה אחורי ושופר השריון. כמו כן שופר המזקו"ם לעבירות טובה יותר.
האכזרית חמושה בארבעה מקלעי מא"ג. התכנון המקורי קרא לתפעול מלא של כוח האש של הנגמ"ש בבטיחות מתוך בטן הרכב ולמטרה זו פיתחה רפא"ל עמדת נשק הנשלטת באופן מלא מתוך תא הלוחמים המכונה 'מאג רפא"ל' או 'עמדת רפאל'. עקב מגבלות תקציביות נקבע שאכזריות בשימוש צה"ל יכללו מא"ג רפאל אחד בעמדה הקדמית, ובשלוש העמדות הנוספות, בצד ימין, בפינה השמאלית-אחורית ובעמדת המפקד (שלא תוכננה מראש כעמדת רפא"ל) מותקנים מקלעים על גבי מיתקון רגיל הדורש תפעול ידני. האכזרית מצוידת גם במטולי רימוני עשן מתוצרת התעשייה הצבאית.
כשהם בתוך האכזרית, שלושה מהלוחמים יושבים על ספסל בחלקו השמאלי של התא, שלושה אחרים על מושבים מתקפלים בימין התא, ושביעי בחלקו האחורי. מושב המפקד ניתן להגבהה לצורך תצפית. לתא הלחימה פתחים עליונים וכן יציאה מאחור דרך מעבר בין תא המנוע לדופן הכלי ומכונה "מסדרון לוחמים", שבסיומה דלת פריקה אחורית גדולה הנפתחת באופן הידראולי יחד עם תקרה מתרוממת המאפשרת פריקה בהליכה זקופה ומאפשרת כניסה ופריקה מהירה ובטוחה יחסית של לוחמי חי"ר על ציודם. שיטת פריקה זו עומדת בניגוד לנגמ"שים הכבדים המבוססים על השוט, כגון הנגמשו"ט, הנגמחו"ן והפומ"ה, בהם הלוחמים נאלצים לפרוק דרך פתחים עליונים על סיפון הכלי אשר חושפים אותם לפגיעה מאש אויב.
בשירות צה"ל.
האכזרית יועדה במקור לשמש לצורך לחימה ברמת הגולן, מול אויב המצויד באמצעי נ"ט רבים. בתחילה סופקו האכזריות ישירות לפיקוד הצפון, והוקצו על-ידו ליחידות המבצעות פעילות ביטחון שוטף בגזרה. האכזרית שימשה את צה"ל במהלך הלחימה בחזבאללה ברצועת הביטחון עד הנסיגה בשנת 2000. לאחר הנסיגה מלבנון, שימשה האכזרית בעיקר לסיורים על הגבול הצפוני. במהלך האינתיפאדה השנייה הוקצו אכזריות גם ליחידות המוצבות באיו"ש (בין השאר, במבצע חומת מגן בשנת 2002) והאכזרית הוכחה כממוגנת היטב גם כנגד האיומים מצד גורמי טרור פלסטיניים. בעקבות אסון הנגמ"שים במאי 2004 הועבר מספר רב של אכזריות גם לרצועת עזה (כדי להחליף את נגמ"שי M-113 בעלי השריון הקל) ושימשו שם את כוחות צה"ל עד לנסיגה מהרצועה בספטמבר 2005.
האכזרית נמצאת כיום ברובה הגדול בשימוש חטיבת אלכסנדרוני ובשימוש חלקי של חטיבות אחרות.
דגמים, שיפורים ושדרוגים.
בדצמבר 2005 פורסם על קיומה של גרסה של האכזרית לפינוי פצועים תוך מתן טיפול נמרץ המדוגמת כמו אמבולנס. דגם האכזרית צויד במכשור רפואי כמו בלוני חמצן, אלונקות ותרופות.
פותח גם אבטיפוס של אכזרית חילוץ ואחזקה, המצוידת במכשור וכלי אחזקה ותחזוקה טכניים של חיל חימוש, המאפשרת לאנשי החוליות הטכניות הפלוגתיות לשהות ולסייע בתיקון וחילוץ של רק"ם באזורים מאוימים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה נוספו כמה שיפורים לחלק מהאכזריות:
בתחילת שנת 2010, פורסם כי אב–טיפוס של נגמ"ש "אכזרית" משודרג סיים ניסוי מבצעי, ובשנים הקרובות יעברו כל הכלים הקיימים מהפכה של ממש בעלות של עשרות מיליוני שקלים. במסגרת תהליך השדרוג, המובל על–ידי החטיבה הטכנולוגית (חט"ל) בזרוע היבשה, אשר כולל כ–40 שינויים שונים, בהם הוספת בולם חירום למפקד ולנהג והגדלת נפח המנועים של ה"אכזריות". יוחלפו המערכות זחלים קפיצים ומרכובים (מזקו"ם), יתווספו בולמי זעזועים ויותקנו כיסאות וספסלים נוחים יותר. מערכת חשמל חדישה תורכב על גבי הנגמ"ש ותאפשר בנוסף חיבור למערכות טכנולוגיות נוספות, כדוגמת הצי"ד (צבא יבשה דיגיטלי).