פרעות כנגד היהודים, כגון סופות בנגב, השפיעו אוד על התפתחות של התנועה הלאומית היהודית במזרח אירופה. אולם רבים, הגיעו להכרה לאומית עוד בטרם 1881, למשל, פרץ סמולנסקין פיתח את תורתו בשנות השבעים של המאה ה-19; וכך גם אליעזר בן-יהודה דיבר על תחיית השפה העברית שתשמש כשפת מדינה בתוך מדינה שיהיה בה רוב יהודי מתוך כלל אוכלוסייה.
עד הקונגרס הציוני הראשון, 1897.
ניצנים ראשונים של רעיון השיבה לארץ ישראל הופיעו כבר במאה ה-19, בעיקר במערב אירופה, לאו דווקא אצל היהודים, גם אצל הנוצרים. במזרח אירופה, קרא הבעש"ט לתלמידיו לעלות לארץ ישראל. ב-1777 עלו לארץ כ-300 חסידים, ובראשם עמדו מנחם מנדל מוויטבסק, רבי אברהם מקאליסק ורבי ישראל מפולוצק. בשנת 1808 התחילה עלייה מאורגנת של תלמידי הגר"א המתנגדים, (ידוע כי הגר"א עצמו ניסה לעלות לארץ ישראל). קבוצות תלמידי הגר"א, התיישבו בגליל ועם הזמן חלק מהם עברו לירושלים. העלייה מרוסיה נמשכה במאה ה-19, כשהמשתתפים בה היו בעיקר מבוגרים וקשישים; אבל עם הזמן התחילו לעלות גם צעירים, חלקם שלא רצו לשרת בצבאו של ניקולאי הראשון.
באותן שנים, רוב אנשי הישוב היהודי, כ-14,000 יהודים, התגוררו בירושלים. רובם היו מקהילות הספרדים ומעדות מזרח, ומיעוטם היו יהודי אשכנז. במחצית המאה ה-19, בקירוב, 5,340 מיהודי ירושלים היו יוצאי הקיסרות הרוסית.
עד מלחמת העולם הראשונה.
רעיונותיו של הרצל הגיעו לרוסיה ב-1895 ועוררו עניין רב אצל חברי אגודות "חובבי-ציון" ואנשי הוועד האודסאי. בזמן עבודה על תוכנתו הסתמך הרצל על תרומתם הכספית של היהודים העשירים ממרכז ומערב אירופה, אך כאשר נענה בשלילה פנה אל יהודי מזרח אירופה.
הקונגרס הציוני הראשון השפיע רבות על הקמת התנועה הציונית ברוסיה, בקונגרס זה השתתפו 70 חברים מרוסיה (יותר משליש מכלל המשתתפים). התנועה הציונית הממוסדת הוקמה בשנת1897. בתחילת דרכה עמדו קשיים בפניה, בהתחלה היא פעלה בחשאי, בשל החשש מהשלטונות. במקומות שבהם הייתה השפעה של אדמו"רים חסידיים לא ניתן לארגן אסיפות ציוניות.
הוגים עיקריים של התעוררות לאומית ברוסיה.
דוד גורדון.
דוד גורדון היה מראשוני המעוררים לחיבת ציון. נולד בעיירה פודמרץ, קרוב לווילנה בי"ד בניסן תקצ"א (1831). הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בישיבות ווילנה. הוא הושפע מן ספרות ההשכלה והחל בלימודי חול. במטרה להרחיב את ההשכלה שלו עבר לאנגליה.
בשנת תרי"ח (1858) הוזמן על ידי העורך הראשי (אליעזר ליפמן זילברמן) של "המגיד" להשתתף בעריכת העיתון. גורדון נענה להזמנה והיה עורך בפועל של המגיד. לאחר מותו של זילברמן העיתון עבר לרשותו של גורדון. עיתון "המגיד" היה יוצא לאור בעיר ליק בפרוסיה המזרחית, סמוך לגבול הרוסי. העיתון היה מכוון בעיקר ליהודי רוסיה והוא לא היה נתון לצנזורה של השלטון הצארי. גורדון העמיד את העיתון לרשותה של התנועה לתחייה לאומית. דוד גורדון היה הראשון בעיתונות העברית להטיף לחיבת-ציון ויישוב ארץ ישראל. השקפתו הלאומית התגבשה בעקבות המרד הפולני של 1863. הוא ביטא את זה במאמרו "בשובה ונחת תושעון", המאמר עשה רושם רב על חוגי היהדות, גם במזרח וגם במערב. כשנשאל לצד מי יש לנטות במאבקם של פולנים ברוסים הוא השתמש בסיסמה עתיקה כדי לענות:"והביאנו לציון עירך ברנה ולירושלים בית-מקדשך בשמחת עולם...". במאמרו "דבר בעתו" ("המגיד", 1869) הוא העמיד את יעודו הלאומי של עם ישראל:"ארץ ישראל ותחית ישראל על אדמתו". באותה תקופה הוא פרסם כמה מאמרים העוסקים ביישוב ארץ ישראל כיסוד לתחיה לאומית-מדינית.
כמו כן גורדון עסק בכתיבה בעיתונות אנגלית, בזכות זה התפרסם שמו גם בחוגים יהודיים במערב. הוא ניצל את פרסומו זה, למשל הוא קרא לכי"ח לכלול את ארץ ישראל ברשימת פעילותו. לא במעט השפעתו של גורדון עזרה להקמת מקוה ישראל.
בשנת תרמ"ה (1884) הוא השתתף בועידת קטוביץ, החל משנה זו הוא הוציא תוספת דו-שבועית בשם "אהבת ציון" שעסקה בענייני חיבת-ציון. עד שנותיו האחרונות הוא היה מקשר בין האגודות שבמערב אירופה לבין אגודות שבמזרח אירופה.
הוא נפטר ביום ט"ז באייר תרמ"ו (1886) בעיר ליק ושם נקבר.
פרץ סמולנסקין.
פרץ סמולנסקין היה בין הראשונים שדיבר על התחייה הלאומית. הוא נולד בפלך מוהילב ואחר כך עבר לווינה. משנת 1868 הוציא לאור ירחון "השחר" שהיה מכוון בעיקר ליהודי רוסיה.
אביו של סמולנסקין היה יהודי דתי, אך עם זאת הוא דאג להעניק לבנו גם השכלה כללית. כשהוא היה בן עשר מת אביו. לאחר המאורע הוא חי בדוחק, אבל המשיך את לימודיו והרחיב את הידע שלו בשפות. בשנת 1867 הוא עזב את רוסיה ועבר למערב אירופה. התקופה הזאת במערב אירופה הייתה תקופת פריחה של התבוללות בקרב יהודים. לסמולנסקין הייתה ביקורת חריפה כנגד התבוללות, הוא החליט להילחם בתופעה זו, הוא ראה בדרך זו סכנה ונזק לקיומו של עם ישראל. דרך "השחר" הוא נאבק עם אורתודוקסיה ומשכילים מתבוללים. בחיבור "עם עולם" (1872) הוא סותר את מתבוללים הטוענים כי יהודים אינם אומה, אלא עדה דתית. רעיונותיו של סמולנסקין הכו שורש בקרב האינטליגנציה היהודית הצעירה ברוסיה. ב-1881 הוא ביקר ברוסיה, בפטרבורג נערכה לו קבלת פנים נלהבת על ידי סטודנטים יהודים.
בשנת 1883 חלה בשחפת ונפטר בשל המחלה בט"ז בשבט תרמ"ה (1885) בטירול.
אליעזר בן-יהודה.
שמו שהוא קיבל בלידה היה אליעזר-יצחק פרלמן. הוא נולד בעיירה לושקי, פלך וילנה, בכ"א בטבת תרי"ח (1858). בגיל חמש נפטר אביו. עד גיל 13 הוא למד במסגרות מסורתיות, בחדר ובישיבת פולוצק (היום בבלורוסיה). בהשפעת ראש ישיבה, שהיה משכיל "נסתר" התחיל לקרוא את ספרות ההשכלה, והחל ללמוד באופן שיטתי את הלשון העברית. לאחר מכן, החל ללמוד בבית ספר תיכון רוסי בדווינסק. הוא הושפע מן התרבות רוסית, בכיתות גבוהות נתפס לסוציאליזם קוסמופוליטי והתרחק לחלוטין מן העם היהודי, מתרבותו ומצרכיו ומענייניו. אולם, בהשפעת סמולנסקין חזר בן-יהודה להתעניין בעמו,
ותוך כדי קריאה של כמה מחוברות "השחר" הוא חזר להתעניין בספרות עברית.
בעקבות האירועים שקרו בשנות השבעים של המאה ה-19, כמו מלחמת רוסיה-טורקיה, היאבקותם של העמים הסלאבים על עצמאותם התחוללה תמורה יסודית בהשקפותיו ובדעותיו של בו-יהודה. באותה עת הגיע לידי בן-יהודה ספר בעל מגמה ציונית מאת סופרת אנגלייה ג'ורג' אליוט "דניאל דרונדה". הספר עשה עליו רושם רב והוא החליט להקדיש את חייו לתחייתו הלאומית של עם ישראל. בשנת 1878 הוא נסע לפריס כדי ללמוד רפואה, הוא תכנן לעבוד בתור רופא בארץ ישראל, אבל בשל מחלה היה עליו להפסיק את הלימודים.
בן-יהודה הושפע מן רעיונותיו של סמולנסקין, אבל הרחיק לכת ברעיונותיו שלו. למשל סמולנסקין לא ראה בלשון העברית כלשון מדוברת, אלא תהיה לשון ספרותית שבה ידונו נושאים בענייני העם היהודי. בשנת 1879 מפרסם בן-יהודה מאמר בשם "שאלה נכבדה" בעיתון השחר בו הוא חולק על דעתו של סמולנסקין, במאמר הוא טען שתנאי הכרחי להתחדשותה וקיומה של האומה העברית הוא שיבת ציון והחייאת הלשון העברית כלשון מדוברת.
בן-יהודה עלה לארץ באוקטובר 1881 והתיישב בירושלים, הוא קבע את הלשון העברית כלשון מדוברת בביתו. הוא עסק בחיבור המילון של הלשון העברית. הוא נפטר בכ"ו בכסלו תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922 בירושלים.
תנועת חיבת ציון.
תנועת חיבת ציון הוקמה באופן פורמלי בועידת קטוביץ ב-1884, אבל הייתה פעילה כבר ב-1882. ראשיתה של חיבת-ציון הגיעה לאחר "הסופות בנגב". לאחר הפרעות רבים רצו להגר מרוסיה, ונשאלה השאלה: לאן? ומהי "עבודת ההווה"? אחת התשובות שניתנה הייתה עלייה לארץ ישראל.
תנועת "חובבי ציון" קמה אחרי הפוגרומים בימי צאר אלכסנדר השלישי. לאחר הפרעות התגברה ההגירה היהודית מרוסיה. העשירים מבין היהודים התנגדו למהלך זה, הם טענו שיצאת היהודים היא בריחה, שהיא תגביר את האנטישמיות ברוסיה, וגם תתן הצדקה לטענותיהם של האנטישמים כי יהודים הם גורם זר ברוסיה ואין להם כל קשר ויחס למולדת. עמדת העשירים עוררה התמרמרות אצל חוגים של יהודים לאומיים. וגם זרם הפליטים שביקשו לעזוב את רוסיה לא פסק ולא נעצר. הארגונים שסייעו ליהודים לעזוב את רוסיה ולהגר (כגון:אליאנס) תמכו בהגירה לארצות הברית, ולא לארץ ישראל. אולם רבים מהמגרים והפליטים היהודים העדיפו את ארץ ישראל על פני אמריקה. במקומות שונים ברוסיה התחילו להתארגן אגודות וקבוצות למען יישוב ארץ ישראל, וכך נולדה תנועת "חובבי ציון".
בהתחלה היו האגודות האלו יוזמה מקומית בערים ועיירות רבות, ללא מרכז והנהגה אחד, והיו להם שמות שונים. רוב הפעילות שלהם הייתה עיונית, הם למדו היסטוריה יהודית וידיעת ארץ ישראל. כמו כן, הם ניהלו תעמולה והסברה למען הרעיון של ריבונות יהודית בארץ ישראל. כך הונחו בתודעה היהודית הציבורית, של היסודות של הציונות המדינית.
בפטרבורג נוסדה אגודה בשם "אחוות ציון" שמנתה כ-80 חברים. בין מייסדי האגודה בפטרבורג היו: מרדכי בן-הלל הכהן, זאב טיומקין, זאב ברמן ושמעון פרוג.
במוסקבה התארגנה אגודה שראתה ביצירת מרכז מדיני לעם היהודי בארץ ישראל כפתרון לשאלת היהודים. בסוף 1884 נוסדה אגודה בשם "בני ציון", בין מייסדיה היו: יעקב מזא"ה (לימים רב מטעם במוסקבה), מנחם אוסישקין, ויחיאל צ'לנוב.
בווילנה הוקמה אגודה בשם "אוהבי ציון". פעיליה היו בעיקר צעירים, וכאן בלט האופי הדתי-המסורתי. שני אנשים בולטים נתנו יד לאגודה הזאת, ובעצם היו מכוונים את פעילותה, אבל לא השתייכו אליה באופן רשמי עקב כהונם במשרות ממשלתיות בענייני יהודים. אלו היו שמואל יוסף פין ואריה לייב ליוואנדה.