יורדן סירב לקבל את גורלו. הוא נסע דרומה לעיירה אראופוליס ושכר סירה שתשיט אותו לכרתים, אך לפתע הוקף בצנחנים גרמנים. הוא שלף את נשקו כדי להתאבד, אבל אחד הצנחנים שכנע אותו למסור את נשקו ולהתמסר לשבי.
כבר בשלב זה החליט יורדן כי מטרתו היא לברוח מן השבי, לחזור לארץ ישראל, ולהמשיך את המלחמה בגרמנים. הוא החל ללמוד יוונית מספר לימוד, ובעיקר שינן את המשפט "אני חייל בריטי, ברחתי מהשבי".
השבויים הוצעדו לתחנת רכבת, והובלו בקרונות בקר לאזור קורינת, שם שוכנו במחנה שבויים והיו נתונים להתעללות השומרים הגרמנים. יורדן נחקר בגרמנית, וכשנשאל מדוע התנדב לצבא הבריטי ענה: "כי אני שונא גרמנים".
ממחנה קורינת הועברו השבויים צפונה, ברכבת שנשמרה על ידי חיילים גרמנים. כשעברה הרכבת מעל נהר באזור מעבר תרמופולאי, הצליח יורדן לקפוץ ממנה, ניצל בנס מיריות הגרמנים, וקפץ לנהר.
פרשת בריחתו נמשכה חצי שנה. יורדן ניווט את דרכו צפונה מכפר לכפר, נמנע מפגישה עם משמרות גרמניים או איטלקיים, והתקבל יפה בכל הכפרים. הוא עבר בין רועים ברכס האולימפוס, כשהוא סובל מהתקפי מלריה. מטרתו הייתה להגיע לסלוניקי, ולהצטייד בכינין ובתעודת זהות מזויפת.
בסלוניקי פגש יורדן נציג של הוועד היהודי וביקש עזרה, אך נענה בשלילה. הקהילה היהודית הייתה נתונה למעקב חמור של הגרמנים, והם דאגו יותר לענייניהם (כעבור שנתיים חוסלה הקהילה). הוא פגש בשוטר יווני שהביא אותו לביתו, והוציא לו תעודת זהות מזויפת על שם איפיגניוס תאולוגיקוס, תושב סלוניקי. רוקח סיפק לו כינין ללא תשלום. יורדן ראה בעיר קבוצת שבויים כחושים ויחפים, עובדים בניפוץ חצץ לסלילת כביש, כשהשומרים הגרמנים מתעמרים בהם.
מסלוניקי המשיך יורדן מזרחה דרך תראקיה, הכבושה על ידי הבולגרים. הוא ניזון מגרגרי יער ושתה מי מעיינות. תוכניתו הייתה לעבור את הגבול הטורקי, או לרדת לחוף הים ולמצוא סירה שתשיט אותו לאי הטורקי אימברוס. כשהגיע לעיר קוואלה מצא שהשטח שורץ צבא, ואין לו סיכוי לעבור משם. במקום אחד נכנס לישון באורווה, וחייל גרמני הסתער עליו עם קלשון. יורדן הסתער על החייל, חנק אותו, ונס על נפשו.
יורדן החליט לחזור בדרכו ולהיכנס לחצי האי אתוס. הוא התקבל שם על ידי נזירים, ופגש שני חיילים בריטים שנמלטו מהשבי. ביחד עברו ממנזר למנזר, עד שמצאו סירה שהשיטה אותם לחצי האי סיתוניה ומשם לחצי האי קסנדרה. יורדן נפרד שם מחבריו, ועלה על סירה המפליגה דרומה לעבר האיים הספורדיים. יורדן ירד באי סקופלוס. התושבים אירחו אותו, וסידרו לו סירה המפליגה לאי סקירוס. הם צירפו אליו שני חיילים ערבים מחיל החפרים, שאף הם נמלטו מהשבי.
הסירה הביאה את השלושה לסקירוס, והם הגיעו לחוף בשחייה, מתחת לאפה של ספינת משמר גרמנית. האוכלוסייה בסקירוס הייתה פרו-בריטית. באי קבור המשורר הבריטי רופרט ברוק, ויורדן כיבד אותו בהנחת פרחים על קברו. התושבים באי אספו כסף ודלק לשכירת סירה. עלו עליה 7 חיילים בריטים, וכמה יוונים שביקשו להימלט לטורקיה על מנת להצטרף לצבא הבריטי. הסירה עברה דרך האיים פסרה ואנטי פסרה, ובין חיוס ללסבוס, ולבסוף הגיעה לחוף הטורקי, לכפר בשם קרבורנו.
מיד הגיע משמר טורקי. יורדן מסר להם את רשימת האנשים ומספריהם הצבאיים. הטורקים דחפו אותו, והתכוונו להחזיר את כולם לסירה. יורדן פנה אליהם באנגלית ויוונית, והסביר כי הם חיילים בריטים שנמלטו מהשבי, וחובה לתת להם מחסה בארץ נייטרלית. כעבור יומיים הובלו האנשים בספינה לאיזמיר, ונמסרו לנציג של הקונסוליה הבריטית.
יורדן חזר ארצה, ואחרי תקופת שיקום המשיך את שירותו הצבאי, כסייר בזירת אירופה – באיטליה, בגרמניה ובארצות השפלה. בעקבות בריחתו הוענקה לו מדליית הגבורה השנייה בחשיבותה, 'אות ההתנהגות המצוינת' (Distinguished Conduct Medal, DCM).
מותו במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות התגייס יורדן לחטיבת גולני. הוא השתתף בסיורים מעבר לקווי האויב, ובהגנה על קיבוץ גשר. בקרבות עשרת הימים שימש כמפקד מחלקה בחזית סג'רה, במערכה נגד צבא ההצלה של קאוקג'י. ב-11 ביולי 1948 פגע פגז במוצב של יורדן, והרג אותו ושניים מחייליו. לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן. הוא נקבר במנחמיה ובשנת 1952 הועבר לבית הקברות הצבאי בנהריה.
ספרו "בריחתי מן השבי".
יורדן כתב את סיפור בריחתו בגרמנית. המשורר משה בסוק תרגם את כתב היד לעברית, והספר יצא לאור לקראת סיום מלחמת העולם השנייה. הספר עשה רושם גדול ביישוב, ויורדן הפך לדמות נערצת. מהדורה מקוצרת של הספר יצאה בשנת 1983, עם דברי הערכה של יצחק בן-אהרן על דמותו של יורדן (פריץ יורדן, בריחתי מן השבי, עיבוד: עמנואל ביחובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983).
בשנת 1970 ראה הספר אור בארצות הברית בתרגום לאנגלית.
האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי
האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי (International Humanist and Ethical Union) הוא ארגון-גג בין-לאומי של יותר ממאה ארגונים הומניסטיים, רציונליסטיים, חילוניים, ספקניים, תומכים במחשבה חופשית ובעלי אופי דומה. האיגוד הוקם בשנת 1952, וכיום חברים בו יותר ממאה ארגוני הומניזם חילוני ביותר מארבעים מדינות, בהם גם האגודה ההומניסטית הבריטית.
אודות.
הארגון הוקם באמסטרדם בשנת 1952 ונרשם בניו יורק. נשיאו הראשון של הארגון היה היהודי-הולנדי יאן ואן פראג, אשר שימש בתפקיד משנת 1952 ל-1975. בשנת 2002, לרגל חמישים שנה לארגון, העצרת הכללית של הארגון אישרה את "הצהרת אמסטרדם", אשר אמורה להיות ההצהרה הרשמית של ההומניזם. מדי כמה שנים מעניק הארגון את פרס האיגוד, "International Humanist Award". האיגוד מוציא לאור מגזין בשם "International Humanist News".
מדי שלוש שנים האיגוד עורך את "הקונגרס ההומניסטי הבין-לאומי", בכל פעם במדינה אחרת, בניהולו של ארגון הומניסטי מקומי במדינה המארחת. עד כה נערכו כ-20 קונגרסים. בשנת 2014 נערך הקונגרס באוקספורד, קונגרס 2017 היה אמור להתכנס בסאו פאולו, באירוחה של "הליגה החילונית-הומניסטית של ברזיל" אך שינויים במצב הכלכלי בברזיל והטלת חרם נסיעה לארצות הברית גרמו לביטולו של הקונגרס. הקונגרס הבא בא אמור להתכנס בשנת 2020 במיאמי בארצות הברית.
מטרות האיגוד.
המטרות האסטרטגיות של האיגוד הן:
ההצהרה המינימלית.
כל ארגון המעוניין להיות חבר בתנועה צריך קבל עליו את ההצהרה המינימלית של התנועה:
This Is Me... Then
This Is Me... Then (בעברית: זאת אני... לאחר מכן) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת ג'ניפר לופז. האלבום יצא לאור ב-25 בנובמבר 2002. מן האלבום יצאו ארבעה סינגלים, מתוכם שני להיטים מצליחים. לאלבום יצאו שתי גרסאות אחת הגרסה האירופאית והמקסיקנית אשר כללה דיסק נוסף עם הרמיקסים של כל הסינגלים מהאלבום והשנייה כללה את השיר "I'm Gonne Be Alright".
אדממה
אֶדָמָמֶה (יפנית: 枝豆, הגייה: ) הוא מאכל מפולי סויה לא בשלים בתוך התרמיל כשהם מבושלים או מאודים בשיטת בישול ירוק - מבושלים או מאודים קלות ומומלחים. המאכל נפוץ כחטיף ביפן, סין וקוריאה ובשנים האחרונות גם בארצות המערב.
נהוג לאכול את האדממה עם מלח גס, לאחר שמקלפים את הקליפה.
פירוש השם אדה-ממה ביפנית הוא פולי-גבעול. המאכל נקרא כך ביפן ובהונג קונג מכיוון שהיה נהוג לרכוש את הפולים בתרמילים כשהם עדיין מחוברים לגבעול. בסין המאכל ידוע כ"מאודו" ("maodou"), שפירושו "שעועיות שעירות". בקוריאה המאכל ידוע בשם קונג.
הסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון
הסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון הוא בית ספר למשחק המיועד להכשרת שחקנים בתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, ושוכן בתיאטרון חולון. נוסד ב-1996, ובשנת 2003 קיבל את הכרת משרד התרבות והספורט. מנוהל כיום על ידי דרור טפליצקי. על צוות המורים נמנים משה איבגי, אסתי זקהיים, רמה מסינגר, ירדן בר-כוכבא ואורי אגוז.
אצטדיון סטוז'יצה
אצטדיון סטוז'יצה (בסלובנית: Stadion Stožice) הוא אצטדיון רב-תכליתי הממוקם בליובליאנה, בירת סלובניה. האצטדיון מכיל 16,038 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון הגדול בסלובניה. עבור מופעי תרבות מסוגל האצטדיון לקלוט כ-23,000 צופים. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של מועדון הכדורגל אולימפיה ליובליאנה ומשמש לעיתים גם את נבחרת סלובניה בכדורגל.
האצטדיון אשר תוכנן על ידי חברת האדריכלים Sadar Vuga d.o.o הוא חלק מ"פארק הספורט סטוז'יצה", אשר כולל בין היתר גם את סטוז'יצה ארנה, אולם כדורסל בעל תכולה של כ-12,000 מושבים.
אבן הפינה של האצטדיון הונחה בשנת 2009, ובנייתו הושלמה כעבור שנה וחודשיים, והוא נחנך ב-11 באוגוסט 2010 במסגרת במשחק ידידות בין נבחרות ו שהסתיים בתוצאה 2–0 לטובת הנבחרת המקומית.
שלום מוסקוביץ'
הרב שלום מוסקוביץ' (י"ז בכסלו ה'תרל"ח, נובמבר 1877 - כ"ב בטבת ה'תשי"ח, ינואר 1958) היה האדמו"ר משאץ ורב העיר.
ביוגרפיה.
נולד בווירברונבקה, ליד לבוב, לציפורה פייגה ולרב מרדכי יוסף משה מוסקוביץ מסוליץ. היה צאצא בן אחר בן של רבי יחיאל מיכל מזלאטשוב ונקרא על שמו של זקנו האדמו"ר רבי שלום רוקח מבעלזא.
בשנת ה'תרפ"ט עבר ללונדון והשתקע בשכונת איסט אנד ולאחר השואה כשהשכונה התרוקנה מיהודים עבר לסטמפורד היל, כשכבר התחילה להיות מרכז יהודי חסידי. התפרסם כ"רבי משאץ". נודע כבקי בתחומים רבים בתורה, משרידי כתביו יצאו לאור כמה ספרים תורניים, ביניהם הספר "דעת שלום" על הרמב"ם.
נפטר בכ"ב בטבת ה'תשי"ח ונטמן בבית החיים "עדת ישראל" שבשכונת "אנפילד" בעיר.
צוואתו.