אבנר ניסה בספרו האבוד "הפילוסופיה החדשה" לבקר את המדע האריסטוטלי. ביקורת זו נכתבה באותו הזמן שבה כתב גם ויליאם איש אוקאם את ביקורתו על המדע האריסטוטלי. עם זאת, לא היה קשר בין שני ההוגים וגם דרכם בביקורת על אריסטו שונה. את תפיסתו של אבנר ניתן לשחזר באופן חלקי על בסיס סיכום "הפילוסופיה החדשה" שנכתב על ידי תלמידו לשעבר רבי יצחק פולקר ודבריו של אבנר עצמו בספרו המרכזי "מורה הצדק". שתי דוגמאות בולטות לתפיסתו של אבנר:
על פי הגישה של אריסטו, כפי שהיא נתפסה בימי הביניים, החומר כולל כמה תכונות כגון המרחקים והמשקל. אבנר ביטל את הקשר בין החומר לבין תכונות אלו והסביר שהחומר כשלעצמו, הזהה עם בשרו של ישו, נטול כל תכונה. לדעתו מתווסף על החומר תכונות אחרות שלא קשורות בו בהכרח. החומר יכול במצב מסוים להיות ללא כל תכונה וזה היה מצבו של ישו ההיסטורי או של "עוגת הכומר" (לחם הקודש) בזמן המיסה. תפיסה מדעית זו אפשרה לאבנר להסביר כמה מן הנסים של הנצרות, כמו לידת הבתולים של ישו. על פי הסבר זה, ישו היה יכול לעבור בקרום הבתולים של אמו מבלי לקרוע אותו מכיוון שהוא לא היה בעל ממדים.
אבנר גם תמך בקיומו של הריק וביטל את המושג האריסטוטלי, "מקום טבעי". לדעתו העצמים נעים בחלל בגלל ההשפעות הדדיות ביניהם ולא בגלל משיכתו של מקום טבעי כל שהוא.
השפעתו של אבנר.
השפעתו של אבנר הייתה משמעותית מאוד. ניתן ללמוד על הסכנה לתפיסה היהודית שהיוו חיבוריו מן העובדה שרבי משה הכהן מנמק את כתיבת ספרו "עזר האמונה" בכך שבתקופתו רבו "ממירי תורתנו" המשתמשים בכתבי אבנר, וזאת עשרות שנים לאחר מות המומר. בנוסף, אנו יודעים על לא מעט תשובות של יהודים שנכתבו נגד ספריו הפולמוסיים: רבי יצחק פולקר, שהיה תלמידו של אבנר כשהאחרון היה יהודי, כתב את ספרו "עזר הדת" כדי לסתור את דברי רבו. ר' יוסף שלום, ענה לשלושת המכתבים שאבנר כתב לאנשים אחרים. רבי יצחק בן יוסף ישראלי הצעיר ענה למכתב שאבנר שלח לקהילת טולדו בנוגע לתאריך של פסח 1334. שם טוב אבן שפרוט הקדיש לאבנר את החלק ה-15 של ספרו הפולמוסי "אבן הבוחן". גם חיים אבן מוסא מבקר את אבנר (לצד מומרים אחרים). בנוסף לכל ההתייחסויות המפורשות לאבנר סביר ביותר שחלק ממחברי הפולמוסים היהודים המרכזיים כיוונו לבקר את כתביו מבלי לצטטו.
נוסף על ההתנגדות לכתביו הפולמוסיים הייתה גם התנגדות לעמדתו הדטרמיניסטית: חלק ניכר מביקורתו של רבי יצחק פולקר על אבנר מתמקדת בנושא זה, רבי משה מנרבון כתב ספר שבו הוא מבקר במפורש את אבנר וגם יוסף אבן שם טוב מציין חיבור שכתב נגד גישתו הדטרמיניסטית של אבנר בפירושו ל"אתיקה", מהדורת ניקומאכוס. חשובה יותר מהשפעתו השלילית של אבנר על ההוגים היהודים שניסו לדחות את דבריו הייתה השפעתו החיובית על המנהיג העיקרי של יהדות ספרד בסוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, רבי חסדאי קרשקש, שקיבל חלקים מתפיסתו. השפעתו של אבנר על רבי חסדאי קרשקש ניכרת בתחום הבחירה החופשית וביקורת המדע אך היא חרגה מנושאים אלו והשפיעה גם על תורת התארים והאלוהות שלו, ואולי גם על נושאים אחרים.
האגדה על אבנר מבורגוס, תלמיד הרמב"ן.
בספר "שלשלת הקבלה" של רבי גדליה אבן יחיא, נכתב שאבנר היה תלמידו של הרמב"ן.
הסיפור שמסופר שם אודות תלמיד הרמב"ן בשם אבנר מופיע בספרים רבים במספר נוסחאות.
על פי הסיפור, היה לרמב"ן תלמיד בשם אבנר שיצא לתרבות רעה. התלמיד היה מקורב למלכות וזימן את רבו להתייצב לפניו ביום כיפור. כשבא אליו הרמב"ן, אכל מולו התלמיד נתח חזיר שצלה אותו קודם לכן, והתווכח עם רבו בהלכה, אודות מניין חיובי הכרת שהתחייב על אכילה זו, עד שהוכיח לרמב"ן כי חייב חמישה ולא ארבעה. לאחר מכן שאלו, אם אכן כל דבר רמוז בתורה – היכן הוזכר הוא, אבנר. כתשובה הביא הרמב"ן את הפסוק - אות שלישית בכל מילה. לימים הלך התלמיד בספינה בלב ים ואבדו עקבותיו.
סיפור זה כמעט בוודאות עבר שיבוש, כיוון שהרמב"ן נפטר בשנת 1270 כשאבנר היה בן עשר בלבד. בנוסף, אין שום עדות בכתבי אבנר לכך שהוא ניסה לפרש אי פעם את כתבי הרמב"ן כרומזים לנצרות (דבר שהוא כן עשה לגבי כתבי הרמב"ם). לפי עדותו של רבי יצחק פולקר, תלמידו (לשעבר) של אבנר, קודם המרתו היה אבנר מתנגד לקבלה, ולא סביר לומר שלמרות התנגדותו לקבלה הוא היה תלמיד של מקובל כמו הרמב"ן.
המדינות הבלגיות המאוחדות
המדינות הבלגיות המאוחדות (בהולנדית: Verenigde Nederlandse Staten או Verenigde Belgische Staten, בצרפתית États-Belgiques-Unis) היו קונפדרציה קצרת ימים של ארצות השפלה הדרומיות שהתקיימה בין ינואר לדצמבר 1790, במרד כושל נגד הקיסר האוסטרי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית האבסבורג.
היסטוריה.
הקיסר יוזף השני, ברוח עידן האורות והאבסולוטיזם הנאור, יזם סדרה של רפורמות מקיפות בארצות השפלה האוסטריות בשנות ה-80 של המאה ה-18, שנועדו ליצור משטר מודרני וריכוזי בתחומי המנהל, הפוליטיקה והמשפט. הרפורמה נועדה להחליף את המערכת המבוזרת הישנה במערכת משפטית מאוחדת שתשמש את הקיסרות כולה, והמחוזות העצמאיים של ארצות השפלה האוסטריות יוחלפו בתשעה מחוזות על פי הדגם האוסטרי, מחולקים ל-35 חבלים. יוזף גם חילן את מערכת החינוך וארגן מחדש (או ביטל) כמה מסדרי נזירים.
ב-1789 פרץ מרד עממי בארצות השפלה האוסטריות בתגובה למדיניות הריכוזית של הקיסר. הופיעו שתי סיעות: הסטאטיסטים שהתנגדו לרפורמות (מהמילה "סטאט", כלומר "מדינה"), והוונקיסטים, שנקראו על שם יאן פרנס וונק (Vonck), שתחילה תמך ברפורמות, אבל מאוחר יותר הצטרף לאופוזיציה בשל הדרך הכושלת שבה הן יושמו.
ההתקוממות החלה בבראבנט, שב-1789 הכריזה כי היא אינה מכירה עוד בשלטונו של הקיסר, ובכך התחילה את מה שמכונה מהפכת בראבנט. מנהיגם של הסטאטיסטים, הנדריק ון דר נוֹט (Van der Noot), חצה את הגבול אל הרפובליקה ההולנדית וגייס שם צבא קטן בעיר ברדה שבסְטָאטְס-בראבנט (החלק של בראבנט שנכבש על ידי הרפובליקה ההולנדית, כיום מחוז צפון בראבנט בהולנד).
באוקטובר של אותה שנה הוא פלש לבראבנט גופא וכבש את טורנהאוט לאחר שהביס את האוסטרים בקרב טורנהאוט ב-17 באוקטובר. גנט נכבשה ב-13 בנובמבר, וב-17 בנובמבר נמלטו מבריסל העוצרים אלברט מסקסוניה והארכידוכסית מריה-כריסטינה. שאריות הצבא הקיסרי הסתגרו מאחורי הביצורים הכבדים של לוקסמבורג ואנטוורפן.
ון דר נוט הכריז על עצמאותה של בראבנט, ושאר מחוזות ארצות השפלה האוסטריות הצטרפו אליו עד מהרה (מלבד לוקסמבורג). ב-11 בינואר 1790 הם חתמו על ברית וכוננו קונפדרציה בשם "המדינות הבלגיות המאוחדות"; הברית הושפעה מנוסח שבועת ההתכחשות ההולנדית מ-1581 ומהכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776.
בלא כל קשר ישיר, פרצה ב-1789 מהפכה גם בבישופות לייז'. המהפכנים כוננו רפובליקה, שהצטרפה למדינות הבלגיות המאוחדות במעין ברית. ון דר נוט, שהכיר במעמדה השברירי של המדינה החדשה, ניסה לשאת ולתת עם מדינות זרות כדי לזכות בתמיכתן, ואף הציע איחוד עם הרפובליקה ההולנדית, אך לא זכה להצלחה. בינתיים גברו העימותים הפנימיים בין הסטאטיסטים והוונקיסטים, שהגיעו עד סף מלחמת אזרחים.
בפברואר מת יוזף השני ואחיו לאופולד השני עלה לכס הקיסרות. לאופולד פעל במהירות וכבש מחדש את ארצות השפלה האוסטריות. ב-24 באוקטובר כבשו חילות קיסריים את נאמור, ואילצו את מחוז נאמור להכיר בסמכותו של הקיסר. כעבור יומיים נכנע מחוז מערב פלנדריה ועד דצמבר חזר השטח כולו לידי הקיסרות.
אף על פי שהמרידה נכשלה על פי כל קנה מידה, הרי שבסופו של דבר היא נטעה בראשם של תושבי ארצות השפלה הדרומיות את רעיון העצמאות ואת האפשרות למדינת לאום "בלגית" ועצמאית, שאינה נשלטת על ידי מדינה זרה. בסופו של דבר רעיונות אלה הם שהביאו ב-1830 לפרוץ המהפכה הבלגית ולהקמתה של בלגיה המודרנית.
ישילאירמאק
נהר ישילאירמאק (בטורקית: Yeşilırmak - "הנהר הירוק") הוא הנהר הרביעי באורכו בטורקיה ואורכו 520 ק"מ. הנהר נובע 80 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר סיוואס, על מורדותיו הצפון-מערביים של הר קסדה (Kösedağ) בהרי הפונטוס, שגובהו 2,812 מטר. הישילאירמאק זורם מערבה דרך טוקט, וסמוך מדרום לאמסיה הוא מבצע תפנית חדה לכיוון צפון-מזרח ונשפך לים השחור בדלתה שהוא יוצר במרכזו של מישור צ'רשמבה (Çarşamba Ovası), כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לסמסון.
את הנהר סוכרים מספר סכרים המשמשים לייצור חשמל ולאגירת מים. דלתת הנהר ואזור סכר ידיקיר פופולריים בקרב חובבי צפרות. ב-26 ביוני 1243 התחולל קרב קסדה בין סולטנות רום לבין המונגולים סמוך למקורות הנהר, ובמהלכו הביסו המונגולים את רום.
פרויקט דרום מזרח אנטוליה
צפון ודרום (רומן, 1854)
צפון ודרום (באנגלית: North and South) הוא רומן שנכתב על ידי אליזבת גאסקל ופורסם לראשונה ב-1854 כסיפור בהמשכים בכתב עת (Household Words), אותו ערך צ'ארלס דיקנס. הרומן יצא לאור בשלמותו ב-1855.
שמו של הספר מעיד על תוכנו, העוסק בניגוד בין צפון אנגליה ובה ערי התעשייה והמסחר לדרום העשיר. דרך עיניה של מרגרט הייל, בחורה דרומית, אשר עוברת להתגורר במילטון הצפונית והתעשייתית, גאסקל בוחנת את סוגיות של מעמד ומגדר, כל זאת בזמן שהאהדה של מרגרט לעובדים בעיר בבית החרושת מתנגשת עם משיכתה שהולכת וגוברת לבעל בית החרושת הכריזמטי, מר ג'ון ת'ורנטון. אף ששם הספר היה אמור להיות "מרגרט הייל" על שם הדמות הראשית, השתכנעה המחברת לשנות את שמו לפי בקשת המוציא לאור.
עלילה.