בתרבות העממית שמשה הגר כסמל לאסלאם. כך למשל, אומר סרגיי איוונוביץ' ללווין ברומן אנה קארנינה: . זיהוי דומה עשה חבר הכנסת שלמה קרעי בנאום נגד הקואליציה בהשתתפות מפלגת רע"ם "הם מחרפים ומגדפים מערכות אלוהים חיים במטרה לנתק את החיבור השורשי של העם היהודי למורשתו, ושמים על ראש עצבונם את בני השפחה ואת המדינה הפלסטינית במקום את עמם ומולדתם...אבל אנחנו, צאצאיהם של אברהם ושרה, נמשיך להילחם ".
דמותה הוזכרה בספרו של מאיר שלו ראשית.
ההמנון הלאומי של גרמניה
שאול (עולם מתים)
השְׁאוֹל הוא עולם המתים הקדום הנזכר בתנ"ך פעמים רבות ובהקשרים מגוונים. כפי שעולה מן הכתובים, המבנה הכללי של העולם על פי אמונת הקדמונים הוא מבנה היררכי שבראשו השמים, תחתם הארץ, תחתיה התהום ובתחתית המציאות - השאול. על פי אמונה זו, נשמות האנשים שמתו הגיעו לשאול. מקור השם מעורפל, ואין לו מקבילות בשפות שמיות אחרות. במקורות מאוחרים יותר השאול הוא שם נרדף לגיהנום או נחשב לאחד ממדוריו.
תיאורי השאול בתנ"ך.
על פי התפיסה המתוארת בתנ"ך, השאול הוא מדורו התחתון של העולם הנמצא בתחתיות הארץ. המתים יורדים אל השאול, אך ניתן גם לעלות ממנו ברצונו של ה'. כיון שהשאול נמצא בתחתית הארץ, פולחן התקשור עם נשמת המת נקרא בתנ"ך העלאה באוב.
כל הנשמות מגיעות על פי התנ"ך אל השאול, ללא הבדל כי בתנ"ך אין אזכור לגן-עדן או גיהנום כמקומם של הצדיקים או החוטאים. השימוש בדימוי הירידה לשאול כביטוי למוות קיים מספר פעמים במקרא. כבר בתחילת המקרא, בספר בראשית, מסרב יעקב לתת לבניו לקחת את בנימין למצרים בטענה שאיננו רוצה "לרדת ביגון שאולה", אם יקרה דבר רע לבנימין. ביטוי דומה נמצא בתחילת ספר מלכים, כאשר דוד מצווה את שלמה להוריד את שיבתו של שמעי בן גרא בדם שְאוֹל.
המוות מקושר לשאול גם בהקשר של משל האישה הזרה בספר משלי: . גם בספר הושע ישנו הקשר בין שאול ומוות: . ניתן לזהות את השאול עם מות וצלמוות, כמקום נסתר שאין לבני האדם גישה אליו ומידע על אודותיו: .
כינויים נוספים שקיימים בתנ"ך לשאול הם 'בור', 'ארץ תחתיות', 'שחת', 'אבדון', ו'בלהות'.
במספר מקומות במקרא השאול מתוארת כישות בולענית ורצחנית בעלת פה אדיר, שמנסה לבלוע את החיים כפי שמתואר האל מות בשירה האוגריתית. . הרשעים מתוארים במשלי כמי שאומרים . בחבקוק מדומה אויבם של ישראל אף הוא לשאול ולאל מות: . גם במשלי מתואר השאול כישות שאינה שבעה לעולם (). בספר יונה מתואר השאול כבעלת בטן, כנראה בשל התפיסה שהיא "אוכלת" בני אדם, ונשמות בני האדם שוכנים בבטנה.
למעשה, בתנ"ך ישנם לא רק דימויים לשאול, אלא אף מתואר כי אנשים מסוימים ירדו לשאול בפועל. כך מתואר בספר במדבר, כי עונשם של עדת קורח הוא שהאדמה פוערת את פיה, והאנשים יורדים חיים לשאול עם כל אשר להם. תיאור זה של בליעת חיים בידי השאול קיים בעוד כמה מקומות בתנ"ך.
השאול במקורות חוץ-מקראיים.
יש דמיון רב בין השאול התנ"כי לבית החופשית האוגריתי ולאופיו של האל מות, אם כי קיימים מספר הבדלים. בשירה האוגריתית מתואר בית החופשית כמקום בתחתית הארץ בו נמצאות נשמות המתים, ובשניהם השאול מתואר כישות רצחנית. עם זאת, בתפיסה האוגריתית בשונה מהתפיסה התנ"כית גם אלים יכולים להמצא בו. כך הבעל מתואר כמי שיורד למקום זה מרצונו עם כל אביזריו ונשותיו, ואף השמש מתוארת כמי שנבלעת בלועו האדיר של מות ונמצאת בבית החופשית כל ערב, דבר שנראה זר לתפיסה התנ"כית. עוד נראה כי בתפיסה האוגריתית האל מות הולך בעולם ומחפש בני אדם למלא בהם את גרונו, בעוד שבתנ"ך התפיסה אודות השאול ברוב המקומות, היא תפיסה על עולם סטאטי שנמצא במקום מסוים, שבני אדם או אלוהים גורמים לאנשים להגיע לשם בהריגתם.
כמו בשירה האוגריתית, גם בתנ"ך קיים קשר בין הרפאים לבין השאול.
השאול בספרות חז"ל.
בניגוד לתפיסה שהחלה להיות רווחת אחרי תקופת התנ"ך, כנראה בהשפעה פרסית, ובאה לידי ביטוי במשנה ובתלמוד אודות שני מקומות למתים, גן עדן וגיהנום, על פי צדקתם של בני האדם, בתנ"ך לא נראה שקיימת חלוקה כזו. על פי התפיסה הקיימת בו, נראה שגם הצדיקים וגם הרשעים מגיעים לשאול, מפני שאנשים שנחשבו לדמויות מופת כמו יעקב וחזקיהו מדברים על הגעתם לשאול במותם. גם משורר תהילים מודה ל-ה' שלא עוזב את נפשו לשאול (), ואף שמעלה ה' את נפשו משם () הוא שואל מה הטעם במותו, שהרי בשחת (=שאול) לא יוכל להעיד על אמיתת הבורא (). אך הגישה היהודית הרווחת מציגה זאת כפרשנות שגויה של הפשט, ואילו המשמעות היא עזיבת העולם הזה ומעבר לעולם הבא אם לגן עדן ואם לגיהנום. גישה זו מוסברת בכך שעדיף להישאר בעולם הזה אפילו מאשר להגיע לגן עדן, כפי שהסביר על פי האגדה הגר"א ברגעיו האחרונים, כי בעולם הזה ניתן לקנות ציצית בשתי פרוטות ולקיים מצווה, מה שלא ניתן בעולם הבא.
רגאיי
רגאיי (Reggae) הוא סגנון מוזיקלי שמקורו באי ג'מייקה שהוכר לפי אונסק"ו כמורשת עולמית. הרגאיי הוא שילוב של סגנונות מוזיקליים אמריקאים כגון ג'אז ורית'ם אנד בלוז, סגנונות מוזיקליים ג'מייקנים מוקדמים כגון סקא ורוקסטדי ומוזיקה אפריקאית-קאריבית כגון קליפסו ומנטו. הרגאיי מנוגן לרוב במשקל של 4/4, כאשר הפעימות המודגשות הן השנייה והרביעית, להבדיל ממוזיקת הפופ. השירים במוזיקת הרגאיי מתעסקים בדרך כלל ברוחניות ואהבה ומושפעים רבות מדת הראסטפארי. עם זאת, בשנים האחרונות יותר זמרי רגאיי שרים שירים על החיים הקשים בגטו, שירים על נשים ושירי זימה, כל זאת בהשפעת ההיפ הופ האמריקאי.
היסטוריה.
הרגאיי פותח בתחילת שנות ה-60 באי ג'מייקה. בשנים אלו נפוץ מכשיר הרדיו באי והתושבים אף הצליחו לקלוט תחנות רדיו שונות מדרום ארצות הברית. מוזיקת הג'אז והרית'ם אנד בלוז השחורה אשר נשמעה מעל גלי האתר השתלבה במקצבים מסורתיים מקומיים ונוצרו סגנונות חדשים כמו הסקא והרוקסטדי. מאוחר יותר האטו מוזיקאים ג'מייקנים את קצב המוזיקה של סגנונות אלו ושילבו בהם אלמנטים של מוזיקה אפריקאית-קריבית מסורתית וכך יצרו את צלילי הרגאיי הראשונים. רק בסוף שנות ה-60 פרץ הרגאיי את גבולות הגטו הג'מייקני והוכנס לתודעה של העולם המערבי על ידי ג'ימי קליף.
ג'ימי קליף היה באותה תקופה הזמר הפופולרי ביותר שיצא מג'מייקה, אך עקב העובדה שלא התרכז ברגאיי בלבד, בוב מארלי האפיל עליו בתוך שנים מעטות.
בוב מארלי.
בוב מארלי, שנחשב בעיני רבים לגדול זמרי הרגאיי, החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1963 בלהקה שניגנה סקא ורוקסטדי. בהמשך חבר מארלי לפיטר מקינטוש (פיטר טוש) ובאני לוינגסטון (באני ויילר) שהקימו יחדיו את להקת הוויילרס והחבורה החלה לנגן רגאיי. אלבומה הבינלאומי הראשון של הלהקה, שנקרא "Catch a Fire", יצא ב-1973 ונמכר במספר רב של עותקים. אחרי הצלחת האלבום החל סגנון הרגאיי לפרוח בארצות הברית ובעקבות כך בשאר העולם. מארלי המשיך להקליט אלבומים עם להקת הוויילרס המקורית וכן אלבומי סולו עד למותו במאי, 1981.
סגנונות ותתי-ז'אנרים.
רוטס.
סגנון הרוטס ("שורשים") הוא מוזיקת הרגאיי השורשית. המקצב בו מורכב מקצב תיפוף קבוע עם בסליין כבד ואקורד קבוע. רבים מהאמנים השרים בסגנון זה הם ראסטפאריים - המהללים את ג'ה (אלוהים) ומאמינים באלוהותו של היילה סלאסי. מילות השירים מתעסקות בעיקר בדתם, החזרה לאפריקה, שחרור העבדים ותחיית הדת. כמו כן הם שרים למען הכנסת הגאנג'ה (מריחואנה) לחוק בג'מייקה ובעולם כולו ונגד בבילון (בבל התנ"כית) שהיא מטאפורה באמונה הראסטפארית לממסד הלבן הכובש. אמנים כמו בוב מארלי, פיטר טוש, מקס רומיאו, יזראל וויבריישן, וברנינג ספיר שרים בסגנון זה.
דאב.
סגנון הדאב החל כעיבוד מחדש של קטעי רגאיי קלאסיים באמצעות מוזיקה אלקטרונית, ראשיתו כדרכם של מפיקי הרגאיי להתבטא מוזיקלית בשינוי המקצב האינסטרומנטלי שהיה בצד השני של התקליט, והוספת אפקטים. הסגנון והאפקטים התפתחו והשפיעו רבות על סצנת המוזיקה האלקטרונית העולמית. מפיקים מפורסמים בז'אנר הדאב היו לי "סקראצ'" פרי ו"קינג טאבי" אשר הגו ופיתחו את הסגנון.
דאנסהול.
הדאנסהול, שהתחיל ב-1979, הוא שילוב של דאב ומילים מעולם ההיפ הופ. אמנים ידועים בתחום זה הם ברינגטון לוי ואלבומיו המוקדמים של בוג'ו בנטון.
ראגא או ראגמאפין.
זרם הראגמאפין (או "ראגא") הוא זרם שנועד בעיקר למסיבות ופחות להעברת מסר, למרות שיש אמנים שמשתמשים בו להעביר מסר כמו קייפלטון או סיזלה. המקצבים בשירי ראגמאפין הם מהירים ונעשה בהם שימוש באפקטים כמו אזעקות, סירנות וכדומה להגברת החוויה במסיבה.
מסיבות רגאיי.
בג'מייקה, בליז, קוסטה ריקה ומדינות קאריביות נוספות מתקיימות מסיבות "סאונד-סיסטם", הנערכות על ידי הרכבים ניידים שנוסעים ממקום למקום ומקימות רמקולי ענק ומיכשור עזר של אפקטים ובאס. מסיבה כזו אורכת בדרך כלל לפחות 7 שעות, בהן המשתתפים חוגגים ללא הפסקה.
מחלוקות.
מריחואנה.
חלק מאמני הרגאיי מזכירים בשירתם שימוש במריחואנה לצרכים רפואיים ורוחניים כמעשה אבותיהם מאפריקה. הדבר אינו מקובל על ידי החוק במרבית המדינות, ואף עורר שערוריות במדינות בעלות מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי מריחואנה, אך בשהים האחרונות ישנה מגמה ללגליזציה של מריחואנה, או מדיניות אי הפללה בארצות הברית ובמדינות נוספות באירופה.
הומופוביה.