בג'בל ליבני היה שדה תעופה קדמי משני של חיל האוויר המצרי, ששימש לפריסה בחרום והיו מצויים בו מטוסים מיושנים יחסית.
האויב.
האויב בסיני.
ערב המלחמה נפרס צבא מצריים בסיני, כאשר בקו החזית נפרסו דוויזיות החי"ר ובעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני.
הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות.
לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה.
ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות.
גזרת האוגדה - רפיח.
בגזרת רפיח נפרסה דיוויזיית חי"ר 7 של הצבא המצרי בפיקוד גנרל עבד אל עזיז סולימאן, מפקד בית הספר לחי"ר בצבא המצרי.
דיוויזיה 7 המצרית בהרכב של שתי חטיבות חי"ר פלסטיניות, 3 חטיבות חי"ר מצריות (בסך הכול 5 חטיבות חי"ר) וחטיבה ממוכנת.
כוחות הדיוויזיה, נערכו בפתחת רפיח בהתאם לנתוני הקרקע, לפי דוקטרינת ההגנה הסובייטית.
שתיים מחטיבותיה של הדיוויזיה נפרסו לכל רוחב הפתחה, לאורך כביש רפיח - ניצנה:
מאחוריהן, יתר כוחות הדיוויזיה נפרסו מערבה לפתחת רפיח לאורך ציר רפיח - אל-עריש.
על פי כללי ההגנה הסובייטית, נמצא מגנן הנ"ט הדיוויזיוני ובתווך ביניהם חטיבה ארטילרית.
מפקדת הדיוויזיה, התמקמה בשיח' זוויד.
הדיוויזיה הייתה מצוידת ב-82 טנקים, ב-112 קנים ארטילריים ובתותחי נ"ט רבים.
בחזית המתחמים המצריים היו פרוסים שדות מוקשים.
מהלכי האוגדה.
שלב ההבקעה: קרב רפיח.
ב-5 ביוני בשעה 08:16 נשמעה ברשת הקשר הפקודה "סדין אדום" וכוחות האוגדה יצאו ראשונים לקרב ההבקעה.
הפריצה - חטיבה 7
קרב ההבקעה העיקרי, קרב רפיח, החל בשעה 08:45 כאשר פרצה חטיבה 7 לרצועת עזה מול ח'אן יונס.
חטיבה 7 פרצה ראשונה על מנת שלאחר האיגוף דרך ח'אן יונס תתקוף יחד עם חטיבת הצנחנים את מתחם רפיח.
לפני כן, בשעה 11.00, בעקבות התרעה על כוח של 12 טנקים מצריים הנע לתקיפת כרם שלום, נשלח גדוד 9 (חרמ"ש) של חטיבה 7 להגנה לכביש כרם שלום - מבטחים. ההתקפה המצרית לא מומשה, וגדוד 9 הפך לכוח אוגדתי ונע לעבר רפיח בשעה 14.30.
לאחר כיבוש מרחב הצומת עסק גדוד 9 בהשתלטות המרחב מצפון לצומת רפיח.
הפריצה - חטיבת הצנחנים
חטיבת הצנחנים, שנעה על גבי זחל"מים ותוגברה בגדוד הטנקים 46, תקפה את חלקו הדרומי של מתחם רפיח. החטיבה הובלה בפריצה על ידי כוח גרנית, ובסמוך לחציית קו הגבול נפגע ונהרג מ"פ הטנקים בכוח זה, , שהיה ההרוג הראשון במלחמה.
חטיבת הצנחנים, בתנועתה אל היעד, נותקה מגדוד הטנקים והתקשתה בכיבוש יעדיה ללא סיוע השריון.
גדוד הטנקים הרחיק בתנועתו מערבה וניהל קרב באזור כפר-שאן בו השמיד 20 טנקי סטלין 3 (פלוגתו של עין גל) ופגע בארטילריה מצרית.
חטיבת הצנחנים, שהשתלטה בינתיים על מספר מוצבים, כותרה על ידי המצרים ונמצאה במצב קשה.
גדוד 50 וכן חפ"ק המח"ט נשארו באותה עת לכודים במרכז המתחם המצרי.
הטנקים של גדוד 46 שבו מזרחה ופרצו לפנות ערב את טבעת הכיתור של כוחות הצנחנים.
עם סיום ההבקעה ברפיח, חטיבת הצנחנים, עם כוח השריון שלה (פלוגת "עמוס" מגדוד 46), הוקצתה לפיקוד הדרום להשלמת כיבוש רצועת עזה ולהשתלטות מלאה על ח'אן יונס. כוח סמח"ט פעל להשתלטות מלאה על חאן-יונס ועל רפיח.
במהלך התנועה לעזה דרך רפיח, נתקע טנק המ"פ בעיר, והחייל יוסי לפר נותר לבדו בטנק וניהל קרב יחיד בטנק עד לחילוצו. על קרב זה הוענק לו עיטור הגבורה.
קרב הג'יראדי - חטיבה 7
חטיבה 7 נקראה להחזיר מזרחה כוח לשם סיוע ללחימת חטיבת הצנחנים באגף הדרומי של מתחם צומת רפיח, ובמקביל להמשיך לתקוף מערבה עם כוח אחר של החטיבה בפיקוד סגן מפקד החטיבה, לעבור את הג'יראדי ולהגיע לאל עריש.
כוח הסמח"ט, שכלל את גדוד 82, הפתיע את הכוח המצרי במעבר הג'יראדי, עבר בו מבלי להיתקל בהתנגדות וחשב אותו לנטוש. לאחר שעבר כוח הסמח"ט תפסו הכוחות המצריים עמדות וחסמו את המעבר. משהגיע גדוד 79 למעבר נתקל באש חזקה ורבים נפגעו, ביניהם מפקד הגדוד, אהוד אלעד, שנהרג. יחד עם פלוגת הפאטונים של שלום עין-גל מגדוד 46 שהצטרפה לכוחות הצליח לבסוף גדוד 79 לעבור את הג'יראדי לקראת הערב ולתגבר את כוח הסמח"ט שחצה את המעבר מוקדם יותר. למרות זאת, נותרו כוחות מצריים ששלטו על המעבר, וכוחות צה"ל שממערב למעבר, שגם כך נזקקו לדלק ותחמושת, נותרו מבודדים משיירת דרגי החטיבה.
בסיום היום הראשון של הלחימה נמצאו שני גדודי החטיבה בפאתי אל עריש כאשר המעבר אליהם חסום.
גדוד החרמ"ש של החטיבה (גדוד 9) הוטל לפתיחת וכיבוש המעבר. הקרב לכיבוש מתחם הג'יראדי נמשך והסתיים רק בשעות אחר הצהרים של ה-6 ביוני.
איגוף - חטיבה 60
כמו חטיבת הצנחנים יצאה חטיבה 60 משטחים בחולות חלוצה, והופנתה בצהרי ה-5 ביוני לציר שעבר בחולות מדרום לזירת הקרב, מתוך מטרה לתקוף את מעבר הג'יראדי. החטיבה התקדמה 90 קילומטר בחולות עמוקים, אולם נתקלה בקשיי עבירות ולא באה לידי ביטוי בקרב הג'יראדי.
כוחות הפיקוד פעלו במשך יום המלחמה הראשון, ללא סיוע אווירי, למעט "פוגות" עם כוורות נ"ט.
לאורך כל הקרב, ובמיוחד בחלקו הראשון, סייע חיל האוויר הישראלי בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות על ידי טייסת פוגה מגיסטר בפיקוד אריה בן-אור
מטוסי התקיפה החדישים יותר היו עסוקים במבצע מוקד להשמדת חיילות האוויר של האויב.
לקראת סיום היום הראשון ללחימה נתגלו בעיות הספקה, ומרבית מהכלים היו בחוסר דלק ותחמושת.
שלב כיבוש קו הגנה שני.
ההבקעה בביר לחפן (6 ביוני): לאחר שהבקיעה את המערך המצרי באזור רפיח, פנו היחידות העיקריות של האוגדה דרומה להבקעת קו ההגנה השני בביר לחפן.
חטיבה 7 הבקיעה את המערך בעזרת תנועה על הציר (גדוד 82, צנטוריונים) ואיגופים מקומיים על ידי גדוד המג"חים בעלי העבירות הטובה (גדוד 79) ובסיוע גדוד החרמ"ש מחטיבה 60 (גדוד 141) לטהור המתחם.
במקביל להבקעה, חטיבה 200 מאוגדת יפה בפיקוד ישכה שדמי (כינוי בספר "חשופים בצריח": ק), נעה בוואדי חרידין, הקשה למעבר והופיע באגף המתחם של ביר לחפן. חטיבה זו בלמה את התקפת הנגד וניסיון התיגבור של ביר לחפן מדרום על ידי חטיבות המצריות, חטיבת שריון 141 וחטיבת חי"ר, שנעו מג'בל ליבני צפונה.
לאחר ההבקעה שבוצעה ללא נפגעים לכוחות האוגדה, נפגשה חטיבה 7 עם כוחות האוגדה של אוגדת יפה.
כוחות שתי האוגדות חברו זה לזה באזור ג'בל ליבני.
כיבוש אל-עריש:
ב-7 ביוני, תקף גדוד חרמ"ש 9 את העיר אל-עריש והשלים את כיבושה בסיוע כוחות של חטיבת חי"ר 99 שהגיעו מאוגדתו של שרון.
בעיר נשארו כוחות של חטיבת משמר הלאומי המצרית 28.
גדוד 9 תקף מדרום ופלוגת הסיור של חטיבה 99 תקפה מצפון בסיוע מרגמות.
בשעות אחר הצהרים נכנעה העיר.
בקרב נהרג גם סא"ל ממפקדת האוגדה שהיה על טנק הפיקוד.
שלב קרב התקדמות.
ב-6 ביוני אחר הצהריים נתן המטכ"ל המצרי פקודת הנסיגה הכללית שהפכה את המלחמה לקרב התקדמות
צה"ל התקדם במהירות לעבר מעבר המיתלה על מנת לחסום את הכוחות המצריים הנסוגים.
לאחר הבקעת קו-ההגנה השני התפצלה האוגדה לציר הצפוני (אל עריש–קנטרה) ולציר המרכזי (ג'בל ליבני–אסמאעיליה).
תוך שלושה ימים נוספים, שכללו קרבות שריון עם יחידות מצריות, הגיעה לגדות תעלת סואץ.
חטיבה 60 כבשה את ביר לחפן וביר גפגפה. האוגדה הייתה בהתארגנות באזור צומת ביר-גפגפה.
קרב הלילה של חניון האמכ"סים: ב-7 ביוני בשעה 15:00 קיבל גדוד 19 (חטיבה 60) לנוע על ציר ביר-גפגפה איסמעליה לכיוון התעלה בדיווח שהציר פתוח. הגדוד כלל פלוגת טנקים מוגברת (פלוגה ג' שכללה 12 טנקים) כוח סיור והנדסה ומפקדת הגדוד.
במהלך חניון לילה מערבית לביר-גפגפה נתקל הגדוד, המצויד בטנקי AMX-13 בכוח מצרי גדול המצויד בטנקי T-55 העולים עליהם באיכותם. גם מטווח קרוב הפגזים חודרי-שריון שירו טנקי הגדוד לא חדרו את שריון טנקי האויב. לגדוד היו 21 הרוגים ועשרות פצועים בתוך פחות משעה, מרביתם לא בקרב שב"ש, אלא בזחל"ם החבלה שהתפוצץ כבר בתחילת הקרב). טנקי האמכ"סים תמרנו ואיגפו את הטנקים המצרים, ומטווחים קצרים ירו פגזים שחדרו את שריונם מן הצד. צוותי טנקים מצריים נוספים נבהלו מהפגיעות בטנקיהם - הגם שהן לא חדרו את שריונם - ונטשו את הטנקים. הטנקים המצריים הנותרים נסוגו ותפסו עמדות במרחק של כקילומטר וחצי מהחניון והוסיפו לירות לכיוונו.
פלוגת השרמנים מגדוד 268 הגיעה אל חניון גדוד 19 עם שחר והחלה גם היא להעסיק באש את המצרים. בהמשך הגיעו מטוסים של חיל האוויר והפציצו את הטנקים המצרים. אלו נסוגו עד למרחק של חמישה קילומטרים מן החניון, ובכך תם למעשה הקרב.
אלוף טל הורה לשלוח לעזרת גדוד 19 גם פלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 82 של חטיבה 7. זו הגיעה אל הגדוד אחרי פלוגת השרמנים והחלה להתקדם על הכביש מערבה. הפלוגה נתקלה בהמשך במארב של טנקים מצריים והשמידה עשרה מהם. בקרב זה נהרגו מפקד הפלוגה רב-סרן שמאי קפלן וחייל נוסף.
סיום המלחמה.
לאחר הקרבות במרכז סיני נעו כוחות האוגדה לכיוון תעלת סואץ בשני צירים.
בציר הצפוני נע כוח גרנית. הכוח הגיע עם שחר ה-8 ביוני 1967 למרחק של כ-20 ק"מ ממזרח לקנטרה.
המצרים הפעילו לבלימתו כוח משולב שהיה למעשה העתודה של מפקדת החזית.
ב-7 ביוני בשעה 11:30 חזרו כוחות הצנחנים מפעילות בעזה עם גדוד נח"ל מוצנח ופלוגת סיור וכוח השריון שלו (גדוד 46 עם 12 טנקים).
עם חזרת כוחות הצנחנים קיבל פיקוד על הכוח אל"ם רפאל איתן, מח"ט הצנחנים והחל בתקיפת המתחם שהקימו המצרים בחפזון במבואות קנטרה.
רפאל איתן נפצע קשה בראשו במבואות רומני שבצפון מערב סיני, וישראל גרנית קיבל פיקוד שוב על הכוח.