במהלך השבועות הבאים ניצלו כ-500 יהודים את הצעת הבריטים לעזוב את הרובע. בחודש פברואר מינה דוד שאלתיאל – שהחליף את ישראל עמיר כמפקד ההגנה בירושלים – את אברהם הלפרין כמפקד הרובע. הלפרין, שהכיר את הרובע היטב מתקופת מלחמת העולם השנייה בה שימש כמפקד הרובע, הצליח לעצור את הנטישה, בין השאר בעזרת תשלומים לבחורי הישיבה כדי שיישבו וילמדו, והטלת עוצר על הרובע בזמן הגעת השיירה הבריטית. מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל לא האמין כי ניתן להגן על הרובע ודרש מדוד בן-גוריון שוב ושוב לפנותו, אך בן-גוריון דרש בתוקף לשמור על כל שעל של עמדה יהודית ולא לסגת.
בתקופה שבין החלטת החלוקה לעזיבת הבריטים ב-13 במאי 1948 נהרגו ברובע כתוצאה מתקיפות הערבים ומהפעילות הצבאית הבריטית אחד־עשר מתושבי ומגיני הרובע.
מסיום המנדט ועד נפילת הרובע.
עם צאת הבריטים ב-13 במאי 1948, היו ברובע היהודי כ-1,700 נפש שעליהם הגנו כ-150 לוחמים מתוכם היו 42 חברי אצ"ל ולח"י. סך כל הנשק שעמד לרשותם כלל 45 אקדחים, 47 תת-מקלעים, 17 רובים, 2 מקלעים ומרגמה. למרות מיעוט הכוחות והנשק הופעלה תוכנית "שפיפון" המצומצמת במהלכה השתלטו כוחות מהרובע על עמדות מפתח שפינו הבריטים. בין העמדות שנתפסו הייתה "עמדת הצלב" על גג כנסייה ברובע הארמני, שחלשה על הרובע היהודי ואזור שער ציון. הארמנים פנו לגורמים המדיניים בירושלים ודרשו לפנות את העמדה תוך התחייבות לשמור על נייטרליות ולא לאפשר לערבים לתפוס את העמדה. בהוראת דוד שאלתיאל מפקד המחוז פונתה עמדת הצלב והערבים תפסו אותה מיד והחלו לצלוף על הרובע. פינוי עמדת הצלב העמיד את העמדה בשער ציון במצב נחות ואף היא פונתה.
ב-16 במאי החלה מתקפה של הערבים הבלתי סדירים על הרובע ועד ליום שני 17 במאי הצליחו לכבוש כשליש משטחו. נציגים של תושבי הרובע דרשו ממפקד ההגנה להיכנע, ומפקד ההגנה אישר להם לברר את תנאי הכניעה (על פי טענה אחרת ניהל את המשא ומתן על הכניעה ההיסטוריון יהושע פראוור). המפקדים הערביים הודיעו כי ירשו לאזרחים לעבור לירושלים החדשה וכי הלוחמים יילקחו בשבי. אלא שעקב הטבח שנערך בכפר עציון דרש הצד היהודי להיכנע ללגיון הערבי בלבד.
בניסיון אחרון לפרוץ את המצור על הרובע ערכו כוחות ההגנה של ירושלים התקפה על שער יפו, ונשלחו כוחות הסחה להר ציון ולשער החדש. ההתקפה על שער יפו נכשלה, אך הכוח הערבי שהגן על השער עמד בפני התמוטטות ונשלחו שליחים דחופים למלך עבדאללה בניסיון לשכנעו שישלח את הלגיון הערבי לירושלים ולא, תיפול זו בידי היהודים. המלך עבדאללה נעתר להפצרות ובבוקר יום שלישי, 18 במאי, הגיעו ראשוני הכוחות הירדניים לעיר העתיקה.
לעומת הכישלון בשער יפו, הצליח כוח ההסחה בפיקודו של אליהו סלע ("רעננה"), שנשלח להר ציון, לכבוש את ההר. בלילה שלמחרת פרצה מחלקת פלמ"ח מחטיבת הראל בפיקודו של דוד אלעזר את שער ציון, נכנסה לעיר העתיקה והגיעה לרובע היהודי (לפרטי הקרב בשער ציון, מבצע קדם וה"קונוס" ראה ערך הר ציון). אולם עוזי נרקיס, מפקד הכוח, העריך שלא יוכל להחזיק בשער ובדרך המחברת לרובע היהודי, ולכן הורה על נסיגה. השער נפל בידי אנשי הלגיון והרובע היהודי נותק שוב. עוזי נרקיס הסביר:
הלגיון החל להפגיז את הרובע היהודי ולאט לאט הודקה טבעת המצור. ראשון נפל בית הכנסת תפארת ישראל, והערבים פוצצו אותו כדי למנוע את כיבושו מחדש. בהדרגה הלך השטח שבשליטת המגינים והצטמצם, כאשר כוחות הלגיון מפוצצים את בתי היהודים תוך כדי התקדמות. חלק גדול מתושבי הרובע, התרכז בתנאים קשים בקומפלקס תת-קרקעי של ארבעת בתי הכנסת הספרדיים שהיה מוגן יחסית מאש הערבים. ביום חמישי, 27 במאי (ל"ג בעומר), הפך מצב הרובע לנואש, באותו יום הצליחו הערבים לכבוש את בית הכנסת החורבה, שהיווה 25% משטח הרובע, ופוצצו אותו. התחמושת כמעט ואזלה, ובאוויר עמדה צחנת המתים שלא ניתן היה לקבור. באותו יום נהרג נסים גיני בן ה-10, ששימש כתצפיתן וקשר בין העמדות של מגיני הרובע, ונורה על משמרתו, יום בלבד לפני כניעת הרובע.
ב-28 במאי נותרו מבין מאה וחמישים הלוחמים שהיו בתחילת הקרבות ו-84 אנשי התגבורת רק 43 גברים שאינם פצועים. מטה ההגנה אישר לרבני הרובע, הרב בן ציון מרדכי חזן והרב ישראל זאב מינצברג לצאת עם דגל לבן אל מפקד הלגיון עבדאללה אל תל כדי לסכם עמו על הפוגה לשם פינוי ההרוגים והפצועים. אל תל השיב שהוא דורש כניעה. בשל המצב הקשה החליטה מפקדת הרובע להיכנע, למרות התנגדות מפקדת ההגנה. עבדאללה א-תל כתב על כך: "נתברר כי היהודים הקנאים מגלים התנגדות רבה ומיטיבים להתגונן. אני מעיד כי יהודי העיר העתיקה נשאו את סבלות המלחמה בצורה שלא תתואר". תנאי הכניעה עליהם חתמו עבדאללה א-תל ומשה רוסנק היו: מסירת הנשק שבידי הלוחמים, כל הגברים הכשירים יילקחו בשבי, הפצועים יילקחו בשבי או ישוחררו בהתאם לפציעתם והשאר יישלחו לעיר החדשה באמצעות הצלב האדום.
לימים, סיפר הרב ישראל זאב מינצברג בריאיון לעיתון דבר על זכרונותיו מהכניעה:
לאחר מכן נלקחו הלוחמים בהם גם 51 פצועים, מהם כמה במצב קשה. יחד עימם הלכו מרצונם גם ד"ר אגון ריס, אחד משלושת הרופאים, והאחות מאשה ויינגרטן עם בני-משפחתה למחנה מעצר בירדן, והאזרחים (זקנים, נשים הילדים) עברו לשכונת קטמון שננטשה לאחר שתושביה הערבים ברחו. הירדנים לא התירו ליהודים להוציא את מתיהם, ואלה נותרו בקברם הזמני בלב הרובע עד שחרורו במלחמת ששת הימים. שבויי הרובע שוחררו לאחר תשעה חודשים. הירדנים לקחו לשבי גם את הלוחמים הפצועים מבית החולים משגב לדך. ריס שהיה אז רופא צעיר דרש מהגנרל עבדאללה א-תל לשחרר את הפצועים ולאחר שהאחרון סרב, התנדב ריס ללכת לשבי כדי לטפל בפצועים.
דומיניק לה פייר ולארי קולינס מתארים את פינוי היהודים מהרובע במלחמת העצמאות:
בקרבות הרובע נהרגו 39 לוחמים ו-30 מתושביו האזרחיים של הרובע. 48 חללים נקברו בגלעד שליד כיכר בתי מחסה (34 על ידי כוחותינו ועוד 14 על ידי הירדניים), 13 נקברו במקומות אחרים תוך כדי קרבות ומקום קבורתם של 8 אינו ידוע. 129 נפצעו קשה ורק 20 מלוחמי הרובע נותרו בריאים, עבדאללה א-תל התבייש לקחת כל כך מעט לוחמים לשבי ולכן לקח עוד יותר מ-200 אזרחים מתושבי הרובע ובסה"כ 314 שבויים.
בתרבות.
קורות הרובע היהודי בתקופת מלחמת העצמאות תוארו בספרות העברית ובספרות הילדים, ובספרות הזכרונות, וזכו למחקרים היסטוריים רבים. חללי הרובע, אזרחים ולוחמים, זכו להנצחה באתרים אחדים.
הסכמי ורסאי
החיים יפים, אבל לא ליהודים
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה
קרל הארבעה עשר, נקרא גם יוהאן השלישי או קרל יוהאן (בשוודית ובנורווגית: Karl Johan; 26 בינואר 1763 – 8 במרץ 1844) היה מלך שוודיה (כקרל הארבעה עשר יוהאן) ומלך נורווגיה (כקרל השלישי יוהאן) מ-1818 ועד מותו וכיהן דה פקטו כעוצר וכראש המדינה מ-1810 ועד 1818. עם כניסתו למשפחת המלוכה השוודית, הוא נקרא גם הנסיך הריבון של פונטקורבו בדרום-מרכז איטליה מ-1806 ועד 1810 (תואר שנוצר על ידי נפוליאון ב-1806), אך לאחר מכן חדל להשתמש בתואר זה.
נולד כז'אן ברנדוט, ולאחר מכן קיבל את השם המלא ז'אן-בטיסט ז'ול ברנדוט, ועם אימוצו על ידי מלך שוודיה נוסף לו השם קרל. בהיותו בשוודיה הוא לא השתמש בשם ברנדוט, אך הקים את השושלת המלכותית הנושאת שם זה.
ברנדוט היה צרפתי מלידה, והייתה לו קריירה ארוכה כקצין בצבא צרפת. הוא מונה להיות מרשל צרפת על ידי נפוליאון למרות שבין השניים היו יחסים סוערים. שירותו בצרפת הסתיים ב-1810, כאשר הוא התמנה כיורש העצר לכתר השוודי, מאחר שלמשפחת המלוכה השוודית לא היה יורש לאחר קרל השלושה עשר.
ברנדוט היה איש גבה קומה ועל הפרש הגובה שבינו לבין הקיסר נרקמו סיפורים רבים. מיתוס פופולרי, שלא זכה לאישור, טוען כי לאחר מותו ב-1844 נמצאה על גופו כתובת הקעקע "Mort aux rois" ("מוות למלכים"), מזכרת מימי המהפכה.
ראשית חייו.
ז'אן ברנדוט נולד בפו שבצרפת, כבנם של ז'אן אנרי ברנדוט, שהיה תובע בפו, ושל אשתו, ז'אן דה סנט וינסנט, אחייניתו של אב המנזר של סירקס שבדרום צרפת. במקור נקראה המשפחה דו פווה (du Poey או de Pouey), אך שמה שונה לברנדוט, שמה של אחת מאימהות המשפחה, בתחילת המאה ה-17.
קריירה צבאית.
ברנדוט התגייס לצבא צרפת כטוראי בנחתים המלכותיים ב-3 בספטמבר 1780, ותחילה שירת בקורסיקה לאחר שהפכה לטריטוריה כבושה. במהלך הזמן הוא היה מוצב בקוליקור שבדרום צרפת ולאחר שמונה שנים קודם לדרגת סמל. לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, הקנו לו כישוריו הצבאיים קידום מהיר. ב-1792 הוא קודם לדרגת קולונל וב-1794 לדרגת בריגדיר. לאחר ניצחונו של ז'אן בפטיסט ז'ורדן בפלר, ביוני 1794, הוא היה לגנרל של דיוויזיה. בקרב טנינגן ב-1796 היה ברנדוט זה שתרם באופן הבולט ביותר לנסיגה המוצלחת של צבא צרפת מעבר לריין, לאחר שהובס על ידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן. ב-1797 הוא השיג תגבורות מאזור הריין לטובת צבאו של נפוליאון באיטליה וב-1798 הוא כיהן כשגריר בווינה, אך נאלץ להתפטר מתפקידו בשל המהומות שנגרמו עקב כך שהוא הניף את דגל צרפת על גבי בניין השגרירות.
מיולי ועד ספטמבר 1799 כיהן ברנדוט בתפקיד שר המלחמה, תפקיד בו הוא הפגין יכולת גבוהה. הוא דחה את בקשת הסיוע של נפוליאון בהפיכה שזה ביצע בנובמבר 1799 ומאפריל 1800 ועד אוגוסט 1801 הוא פיקד על הצבא הצרפתי במחוז ונדה.