על פי האגדה הקשורה בהגיוגרפיה שלו, אורבנוס נמלט מרודפיו לתוך כרם, שם החביאו אותו הכורמים; ולאחר מכן התנצרו האחרונים. אורבנוס נחשב לפיכך כקדוש המגן של הכורמים, הייננים, ושל עובדים אחרים בתעשיית היין; כמו גם הקדוש המגן נגד אלכוהוליזם ושידפון. בנוסף, הוא הקדוש המגן של הערים לאנגר ודיז'ון. גם באיקונוגרפיה הנוצרית הוא מתואר עם אשכול ענבים בידו. לעיתים מיוחס סיפורו (והפטרונות בנושאי יין) בטעות לאפיפיור אורבנוס הראשון, שגם הוא נחשב לקדוש.
יום חגו ב-4 באפריל קשור בצורה הדוקה לאמונות בנושאי מזג האוויר ולמסורות חקלאיות עתיקות. קיימת אמרה בגרמנית לפיה:
Pankraz und Urban ohne Regen / bringen großen Erntesegen
ימי פנקרטיוס ואורבנוס ללא גשם ויבשים/מביאים עימם ברכת בצירים גדולים ומשובחים
סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים
אסירים במחנות ריכוז נאציים, באזורי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, סומנו בעיקר באמצעות תגים של משולשי בד צבעוניים, שנתפרו על חולצת האסיר ומכנסיו.
בין מחנות הריכוז השונים לא שררה אחידות בשיטת סימון האסירים. בשלהי מלחמת העולם השנייה פחת השימוש בסימון, שהפך יותר ויותר אקראי, ללא קשר הכרחי למאפייניו האישיים של האסיר.
שיטת הקידוד.
צורת המשולש לסימון אסירים נבחרה על פי צורת משולש האזהרה הנפוץ בתמרורי דרכים. התגיות הנפוצות ביותר היו:
יהודים סומנו בשני משולשים, המונחים זה על גבי זה, היוצרים צורת מגן דוד. המשולש התחתון, שקודקודו פונה מעלה היה צהוב לסימון יהודי, ואילו המשולש העליון שקודקודו מטה, סימן את אופי האסיר כמפורט ברשימת צבעי המשולשים. סימונים אלה ליהודים היו נהוגים במחנה הריכוז אושוויץ עד ל-30 ביוני 1944. החל מ-1 ביולי 1944 סומנו האסירים היהודים באופן זהה לזה של האסירים שאינם יהודים, אלא שנוסף להם פס צהוב במקביל לצלע העליונה של המשולש.
ביניהם היו גם אסירים שסומנו על היותם "מחללי גזע", כלומר, יהודים בקשרים עם ארים. הגברים סומנו במשולש טבעתי שחור על משולש צהוב, ואילו הנשים סומנו במשולש צהוב על משולש שחור.
חלק מן האסירים נשאו גם אות לטינית גדולה במרכז המשולש לסימון השתייכותם הלאומית. כך, האות B סימנה בלגים, F - צרפתים,
N - הולנדים (בגרמנית: Niederländer), I - איטלקים, P - פולנים, S - ספרדים, T - צ'כים (בגרמנית: Tschechen), U - הונגרים (בגרמנית: Ungarn). לאסירים בפלוגת עונשין נוסף עיגול שחור מתחת למשולש. לאסירים שניסו לברוח נוסף עיגול אדום מתחת למשולש. אסירים שחזרו למאסר סומנו בפס בהתאם לצבע המשולש מעל הצלע העליונה.
נוסף לתגים, היו אסירים שסומנו כאסירים מיוחדים, ואלה אולצו לענוד סרט חום סביב הזרוע.
מספר אסיר.
במחנה הריכוז אושוויץ נוספה על שיטת סימון האסירים באמצעות משולשי בד צבעוניים על הבגד, אף שיטת סימון ייחודית בקעקוע מספר האסיר על גופו. שיטה זו לא יושמה במחנות ריכוז אחרים. לאסירים שנמצאו כשירים לעבודה (להבדיל מאלה שנשלחו מיידית להשמדה) ניתן מספר אסיר אשר נרקם על חולצת האסיר ואף קועקע על גופו. קעקוע מספרי אסיר החל באושוויץ בסתיו 1941. תחילה נעשה שימוש בתבנית שבה סודרו מחטים באורך של כסנטימטר בצורת המספר, לאחר מכן הייתה התבנית מוצמדת במכה לחלק השמאלי העליון בחזה האסיר ומיד לאחר הסרתה היה דיו נמרח אל תוך החורים המדממים. הראשונים להיות מקועקעים היו אלפי שבויי מלחמה סובייטים.
בחודש מרץ 1942 החלו אסירים במחנה אושוויץ II (בירקנאו) להיות מסומנים במספר אסיר מקועקע. הקעקוע בדיו כחול בוצע בידי אסירים מיומנים כחלק מתהליך הקליטה של האסיר. מספר האסיר קועקע על חלקה הפנימי או החיצוני של האמה. משמאל למספרו הייחודי של האסיר קועקעה אות, או אותיות לטיניות, אשר שימשה לזיהוי סדרות של אסירים. האותיות AU (קיצור של Auschwitz) שימשו לזיהוי שבויי מלחמה סובייטים, האות Z לצוענים (גרמנית: Zigeuner). אסירים יהודים סומנו לרוב במשולש משמאל למספר.
החל מאביב 1943 כל האסירים במחנה הריכוז אושוויץ קועקעו, הן אלה שהגיעו לאחר מועד זה ואף אסירים ותיקים שהיו כבר במקום אותה עת. יוצאי הדופן היחידים אשר לא זכו לקעקוע מספר אסיר היו אסירים לא יהודים בעלי אזרחות גרמנית, ואסירים שהגיעו למקום לצורך "חינוך מחדש" או "חינוך לעבודה" והוחזקו במחנה נפרד.
במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ מוספרו האסירים במספור רץ לפי זמן הגעתם למחנה. פרימו לוי (שעל זרועו קועקע 174517) מתאר בספרו "הזהו האדם" כיצד המספרים מתמצתים את שלבי ההשמדה של יהדות אירופה:
החל מ-13 במאי 1944 החלו אסירים יהודים גברים מקבלים מספרי אסיר בסדרות A ולאחריה B (במקום המשולש שהיה נהוג עד אותה עת). נשים החלו מקבלות מספרים בסדרות אלה ב-16 במאי 1944. סדרה A לגברים ניתנה בסדר רץ עד למספר 20,000, אולם עקב טעות, נשים קיבלו מספרי אסיר בסדרה זו עד למספר 30,000. עם סיום סדרה A, החלו האסירים מקבלים מספרים בסדרה B. הכוונה המקורית הייתה להמשיך ולסמן אסירים בסדרות רציפות לפי סדר האותיות הלטיני, 20,000 אסירים בכל סדרה, שחרור המחנה ב-27 בינואר 1945 ותבוסת גרמניה שיבשו תוכנית זו.
הסופר יחיאל די-נור תיאר את חייו בישראל עם המספר על היד:
קעקוע KL.
במחנה מיילץ, שהיה מחנה עבודה והוסב למחנה ריכוז, סומנו האסירים לאחר ההסבה בכתובת KL - ראשי תיבות של Konzentrationslager - (בגרמנית: "מחנה ריכוז"). הכתובת קועקעה על זרוע ידם הימנית.
לקריאה נוספת.
בניין על מגרש ריק - סיפורו של משה יעקובוביץ' מאת: שלומי רוזנפלד (2018) בהוצאת רוזנפלד-יעקובוביץ'
הערות שוליים.
[[קטגוריה:השואה: מחנות ריכוז]]
[[קטגוריה:סימון אזרחים ואסירים במלחמת העולם השנייה|*]]
[[קטגוריה:טרמינולוגיה של מחנות ריכוז]]
חלי גולדנברג
רחל (חלי) גולדנברג (נולדה ב-25 במאי 1954 בתל אביב) היא שחקנית קולנוע, דוגמנית, בלוגרית, צלמת ומחברת ספרי ילדים ישראלית.
ביוגרפיה.
גולדנברג נולדה וגדלה ברמת החיל, בתל אביב, היא האמצעית מבין שלושה ילדים. בשנת 1973 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר.
לאחר מכן נסעה לניו יורק ולמדה משחק בבית הספר למשחק של סטלה אדלר שבניו יורק ולאחר מכן במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
דוגמנות.
בתחילת שנות השבעים החלה בקריירת דוגמנות והפכה לאחת מדוגמניות הצילום המובילות בישראל בשנות השבעים והשמונים ונחשבה דוגמנית-על.
במהלך שנות השמונים ושנות התשעים הופיעה בסרטי פרסומות שונים בישראל, בהן סדרת הפרסומות למעדן החלב "מילקי", לעוגת עלית (פרסומת שטבעה את המושג "גם יפה גם אופה"), ל"תלמה", לחברת הסלולר "פלאפון" בקמפיין הזכור "עד שנגמרות לי המילים" ולרבים נוספים.
קולנוע.
גולדנברג שיחקה ב"מבצע יונתן" (1977) בבימוי של מנחם גולן ובאותה שנה בסרט "בוא נפוצץ מיליון" של שמואל אימברמן.
את פריצתה כשחקנית קולנוע עשתה בסרטיו של אבי נשר, "הלהקה" שיצא לאקרנים בשנת 1978,
בשנת 1979 שיחקה בסרט "דיזנגוף 99",
ובשנת 1980 בסרט "הפחדנים".
גולדנברג שיחקה בסרט "השגריר" (1984) בבימויו של לי ריצ'רדס,
בסרט "בנות" (1985) בבימויו של נדב לויתן,
"מחץ הדלתא" (1986) בבימויו של מנחם גולן,
"אבא גנוב 3" (1991) בבימויה של איילת מנחמי
ובסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם" (1998) בבימויה של עירית לינור.
ב-2003 השתתפה בסרט "צעד קטן" בבימויו של שחר סגל.
טלוויזיה.
גולדנברג הנחתה תוכנית סגנון-חיים בקשת - "החיים שלנו" (2004).
החל מינואר 2017 מנחה תוכנית רדיו אישית בשם "גלי חום" ברדיו 103fm.
לאורך השנים, השתתפה גולדנברג בקמפיינים רבים, בהם: "הקרב על המילקי", "פלאפון" ועוד.
בשנת 2021 השתתפה בקליפ "את ואני נוסעים לבד" שביצע אסף אמדורסקי.
עיסוקים נוספים.
גולדנברג הוציאה שני ספרי ילדים - ספרה הראשון "חיוכים", ראה אור באמצע שנות התשעים בהוצאת מעריב. לאחריו הוציאה, בשנת 2004, את ספרה השני, "הנקודות הצבעוניות של פיתי החיפושית" בהוצאת ידיעות אחרונות. כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכמה אנתולוגיות, כגון "פטל", "עכשיו אני כאן" ועוד.
החל משנת 2006 כותבת גולדנברג בלוג באתר "רשימות" ואף כתבה טור אישי ב"ידיעות אחרונות".
מעבירה הרצאות בנושא "הפרעת קשב ורכוז עדות אישית" מנקודת מבט אישית ווהרצאה בשם "גיל ובגדים".
עוסקת גם בצילום, השתתפה בכמה תערוכות קבוצתיות כמו גם בתערוכת יחיד בשנת 2015 בגלריית "הלובי".
גולדנברג הייתה חברת הוועד המנהל של שח"ם - ארגון השחקנים בישראל. ביוני 2015 התפטרה מתפקידה, עשרה ימים לפני תום הקדנציה, במחאה על התנהלות הוועד המנהל - והעומד בראשו, כלפי מה שהיא מכנה "הדה-לגיטימציה לתרבות בישראל, שמובילה באגרסיביות פוליטית חסרת תקדים שרת התרבות".
גולדנברג היא חברת הנהלת האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום ה-95, הלא-ריאלי ברשימת המחנה הדמוקרטי.
משפחתה.
גולדנברג הייתה נשואה לאברי גלעד, ולהם בת אחת.
סמיר נסרי
אלכסנדר השלישי (אונייה)
אוניית המערכה הקיסר אלכסנדר ה-III הייתה אוניית מערכה מסוג פרה-דרדנוט שנקראה על שם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. אנייה זו השתתפה במלחמת רוסיה–יפן. היא הייתה אחת מחמש אוניות מלחמה רוסיות חדישות מדגם בורודינו, והשנייה מסוג זה שנבנתה, אשר היו חלק מהצי הבלטי.