מאז החורבן בית שני (בשנת 70 לספירה) ואילך נוצר תהליך היסטורי מעניין בחברה היהודאית, ועיקרו-עניינו, התחזקות מעמד החכמים, חברי הסנהדרין. החורבן יצר מין קונסטלציה חדשה של העדר מקדש, ועמו – שקיעת מעמד הכהונה, ושל שקיעה נשיאותית זמנית כתוצאה מתמיכת הנשיאות (רבן שמעון בן גמליאל הזקן שבירושלים) במרידה האנטי-רומית. מלאחר החורבן אפוא נחלשים מעמדו האישי של הנשיא ובית הנשיאות בכלל ומתחזק ממילא מעמד החכמים, חברי הסנהדרין. תהליך זה קורה גם בעקבות יוזמתו של רבן יוחנן בן זכאי לכונן את המרכז החדש ביבנה. הוא אמנם פועל כנשיא (אם כי לא מבית הנשיאות המסורתי-מיתולוגי), אך לא נתפש ככזה על ידי הרומאים, ושמא גם על ידי העם.
משעה שירש רבן גמליאל את מקומו היעוד כנשיא ביבנה, זוכה בית הנשיאות לשעה של התחזקות, אם כי התלווה להתגלגלות מעמדו טעם מר (מבחינתו) כתוצאה מהעימותים ההלכתיים שהחלו להתגלע בין הנשיא למספר חברי סנהדרין, כשהאופוזיציונר הגדול שלו היה רבי יהושע בן חנניה שלמרות שמעשית הכניע את עצמו לנשיא ובא אליו על פי הוראתו במקלו ותרמילו ביום הכיפורים שחל להיות בחשבונו, שררו ביניהם מחלוקות הלכתיות, שבסופה הנשיא הודח לבסוף מנשיאותו לתקופה קצרה לטובת רבי אלעזר בן עזריה. לאחר שרבי יהושע ורבן גמליאל נתפייסו ביניהם, חזר רבן גמליאל לנשיאות, ודרש שלושה שבועות בחודש - מול רבי אלעזר בן עזריה שהחזיק במוסד בצורה חלקית ודרש פעם אחת בחודש.
יורשו של רבן גמליאל, רבן שמעון בן גמליאל, שהה כנער במחיצתו של בן כוסבה המורד, ואולי אף כבן ערובה שלו בביתר (בית-תר), ובכל מקרה האוזורפציה של בן כוסבה התגלתה גם בנשיאותו, למרות שלא נמנה כלל על בית הנשיאות.
משהתבגר רשב"ג, לאחר המרד, והיה לנשיא, לא צלח להחזיר לעצמו את מעמדו כנשיא, כאביו. ואף כהונתו לוותה במתחים רבים בינו לבין חברי הסנהדרין, ואף הפעם עמד נוכח הדחה של ממש. בימיו הייתה הנהגת הסנהדרין מפוצלת בין שלושה פונקציונרים: נשיא, אב-בית-דין וחכם. התנגשות ביניהם הייתה בעקבות מחלוקת הלכתית, כאשר הנשיא סבר שהלכתית מעמדו דורש כבוד מיוחד מאשר כבוד התורה הרגיל המוענק לחכמים, ושאר החכמים רבי מאיר ורבי נתן סברו שאין להרבות את כבוד הנשיאות על כבוד התורה. בסופו של דבר ניצח הנשיא, ועל פי האגדה התלמודית משמים הורו בחלום לרבי נתן ולרבי מאיר להשלים עמו. יורשו, רבי יהודה הנשיא, החזיר את מעמד הנשיאות לקטגוריה בכירה, אולי לתקופת השיא שידעה זו אי-פעם, אך במקביל, התפתחה בתקופה זו, שלהי המאה השנייה לספירה וראשיתה של השלישית, מעמד חדש שנקרא "בני חכמים", שמקורו בשאיפת חברי הסנהדרין למסד ולחזק את מעמדם על בסיס משפחתי.
בצוואתו הורה רבי יהודה הנשיא כדלקמן: . בכך פיצל את סמכויותיו בין בניו, ותלמידו.
לאחר פטירת רבי יהודה הנשיא מתמודדים על הנהגת החברה שלושה מוקדים עירוניים, קהילתיים: טבריה, לוד וקיסריה. האחרונה הייתה המרכז המנהלי והמסחרי של הפרובינקיה כולה, ומשום כך עשויה הייתה בהחלט לסכן את המרכזיות של טבריה ואף של לוד. זאת ועוד, לרבי אבהו, ממנהיגי הקהילה בקיסריה, היו מהלכים אצל השלטונות הרומיים, ולעיתים נזקקו חכמים אחרים, מפורסמים, וביניהם טבריאניים, לקשריו הפוליטיים-האישיים של רבי אבהו כדי להיחלץ ממצבים עדינים ומורכבים. חכמי קיסריה זכו להתכנות בגמרא בשם "רבנן דקיסרין", ולזכותם תיזקף העובדה ששלושת השערים ("בבות") של סדר נזיקין – בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא, נערכו בבית המדרש שבקיסריה. רבי הושעיה, ראש בית המדרש שבקיסריה, היה כמעט מעורב בניסיון לפטור את הר המלך מן המעשרות.
בין המרכזים פעלה מין מטוטלת של קרבה מחד ומתיחות מאידך, שהייתה אך טבעית הן בהתחשב בנסיבות הזמן (ימי האנרכיה) והן בהתחשב עם התחזקות כוח החכמים מול הנשיאות. אנו מוצאים לא פעם, לצד חילוקי הדעות שיתוף פעולה מעניין בין מנהיגי המרכזים, כגון אב-בית-הדין של ציפורי (רבי חנינא בר חמא) יוצא יחד עם רבי יהושע בן לוי, ממנהיגי ה"דרום" (לוד) לשליחות רשמית אל הנציב הרומי שישב בקיסריה. את השניים אנו פוגשים בעכו, כשרבי חנינא בא לקדם את פניו של רבי יהושע בן לוי ששב מנסיעה לרומא. רבי חנינא נפגש עם "זקני הדרום" במרחצאות של חמת גדר, ובשעה שהתעכבו האחרונים מלהגיע, המתין להם רבי חנינא בענווה ובכבוד. בכל מקרה שיקפו שלושת המרכזים הללו, ובעיקר המתיחות ששררה ביניהם, את השקיעה המתמשכת של הנשיאות ואת התחזקות מעמד החכמים. לצד מרכזים אלה פעלו מוקדי השפעה של חכמים כגון בציפורי ו"רבנן דנווה" שבגולן.
על מעמדם המתחזק של החכמים תעיד מימרתו של ריש לקיש, הממשיל את החברה היהודית לגפן, כשזמורותיה הם בעלי הבתים ואשכולותיה – תלמידי החכמים.
הנשיאות לאחר רבי.
כאמור, השילוב בין פטירת רבי, מימוש צוואתו, המצב המעיק שנוצר בתקופת האנרכיה והמגמה הפנימית שבסנהדרין ששיקפה את המצב מאז חורבן הבית שני, חיזקו את מעמד חברי הסנהדרין, והללו נגסו היטב בסמכויותיו של בית הנשיאות. צוואת רבי מהווה ביטוי להמשך המגמה שליוותה את נשיאות רבן גמליאל ורשב"ג בנו. רבי פיצל אפוא את משרת הנשיאות לשלוש פונקציות: הנשיא, ששימש בהנהגת החברה והחזיק בידו את עמדת הייצוגיות כלפי השלטון הרומי; אב-בית-הדין שעמד בראש המערכת השיפוטית של הסנהדרין, והחכם – שתיפקד במערכת החקיקתית וההוראתית. לפנינו אפוא מסגרת קולגיאלית שבה מהווה הנשיא מיעוט, וזו כבר נקודת התחלה צולעת מבחינתו.
אחת הפונקציות החשובות ביותר הייתה המינוי, או הסמכת חכמים. חכם מוסמך הוא זה שזכאי היה לעסוק במשפט, בהוראה, בהתרת נדרים, בראיית כתמים (לצורך הקרבה ופדיון) ולהתיר בכורות. במסורת ידועה בתלמוד הירושלמי מסופר על שלוש תקופות של מינוי: האחת, זו המיוחסת לימים שלאחר החורבן, דברה על מצב שבו החכמים היו ממנים את תלמידיהם; השנייה, זו המיוחסת לימי הנשיא רבי, ציינה כי הנשיא היה זה שממנה את התלמידים מדעת עצמו ובית הדין אינו יכול למנות אלא מדעת הנשיא. ולבסוף התקינו – וזו התקופה השלישית – של יורשי רבי, כי הנשיא זקוק להסכמת בית הדין (כלומר לחכמי הסנהדרין) ולהפך. ומאין לנו הביסוס כי אכן התקופה השלישית משקפת את דור יורשי רבי? מכיוון שמוסר העדות הוא רבי אבא, שהוא עצמו חי בשליש האחרון של המאה השלישית, שאז חל כרסום במעמדו של הנשיא. יודגש כי בשעה שהנשיא ביקש להשתלט על מערכת המינויים, הדבר זכה לביקורת חריפה של החכמים.
התוצאה של התקופה השלישית הייתה בבחינת רעידת אדמה בכל הכרוך במעמד הנשיאות המתכרסם ובמעמד החכמים העולה ומתחזק, והיא מיוחסת לתקופתו של רבי יוחנן בר נפחא מטבריה, לאישיותו וליוזמותיו. בימיו חלה הפרדה בין הנשיאות לבין הסנהדרין כמוסד משפטי, מה שנקרא בשם בית הדין הגדול, ויחד עמו לבין הסנהדרין כמוסד אקדמי, מה שנקרא בשם בית המדרש הגדול. מצב חסר תקדים זה התרחש בשעה שה"ועד" עבר לטבריה. כתוצאה מכך עברה סמכות המינוי, שהייתה עד אז פררוגטיבה נשיאותית, לנשיאות ולבית הדין שווה-בשווה. ואכן בתלמודים מסופר על רבי יוחנן, האמורא הטבריאני שהיה סומך את תלמידיו, וכמותו גם רבי יהושע בן לוי, מי שנחשב למנהיג הקהילה בלוד ובכלל מ"זקני הדרום".
סנהדרין.
קיימת מחלוקת בין החוקרים בשאלת פעילותה או אי-פעילותה של הסנהדרין כמוסד חקיקתי, שיפוטי והוראתי-אקדמי בתקופת התלמוד, היא התקופה שלאחר דור התנאים, דור חכמי המשנה, עד פטירתו של רבי יהודה הנשיא. יש הטוענים כי הסנהדרין התקיימה גם בתקופה התלמודית. הללו מסתמכים בעיקר על המסורת של "עשר מסעות הסנהדרין" מאז חורבן הבית השני: מירושלים ליבנה ומשם לאושא, לשפרעם, לבית שערים, לציפורי ולטבריה, וכן על צוואתו של רבי יהודה הנשיא, שממנה את הנשיא, את אב-בית-הדין ואת החכם, כדמויות בולטות בסנהדרין.
חוקרים אחרים גורסים כי מלאחר החורבן, ובעיקר מאז דיכוי מרד בן כוסבה, לא פעל מוסד סנהדראי כלשהו, אלא התכנסויות מזדמנות של חכמים לצרכים שונים. הללו מסתמכים על שתיקת המקורות, כאשר הביטוי סנהדרין אינו מופיע בספרות, ובוודאי מלאחר מותו של רבי יהודה הנשיא, ומול מסורת "נדודי הסנהדרין" מסתמכים הללו על המשנה המצהירה כי "משבטלה סנהדרין, בטל שיר מבית המשתאות". כלומר, המשנה אינה מדברת על גלויות או נדודים אלא על ביטול של ממש. היא איננה נוקבת בתאריך או בתקופה כלשהי. במקום אחר נאמר כי "מיום שחרב בית המקדש (שנת 70 לספירה) אף על פי שבטלו סנהדרין, ארבע מיתות לא בטלו". בכל מקרה תחת המונח סנהדרין מופיעים ביטויים, מעין מוסדיים, כגון "ועד", "בית הוועד", "בית דין", "ישיבה", "בית מדרש" ואפילו "חבורה". והשאלה היא, האם מילאו הללו פונקציות של סנהדרין?
לאור מקורות חז"ל יש להניח שאכן מילאו הללו את הפונקציות הסנהדריות, ולענייננו מצביעה תופעה זו על ירידת הכוח הנשיאותי ועליית מעמדם של החכמים, שהם-הם עמדו בראש "ועד" זה או "חבורה" זו.
מוסד ה"חברות" נקרא בארמית התלמודית בשם "חברייא", או "בני חברייא", כתופעה ארצישראלית ולא בבלית. העדויות הראשונות על מוסד ה"חברייא" מתוארכות לימי ראשית האמוראים, וראשון שנזכר ביניהם היה רבי בנאה, מורו ורבו של רבי יוחנן המפורסם. הלה נאסר פעם על ידי השלטונות בגין הלשנה ורעייתו פנתה ל"חברייא" כדי שישתדלו לשחרר אותו.