החילוק המעשי יהיה, בשני שטרות המקנים זכות באותה קרקע עצמה, אך יש ביניהם סתירה, ובעוד שבאחד מהם כתוב כי הקרקע מוקנית לפלוני, מקנה השטר השני את הקרקע לאלמוני, וחתימת השטרות על ידי בעלי הקרקע והעדים התרחשו באותו יום, (לפי התאריך המופיע עליהם), אך ייתכן שנמסרו בזה אחר זה, בשני ימים נפרדים. בתלמוד כתוב שלפי רבי מאיר הסובר שעדי חתימה כרתי, הפסק יהיה יחלוקו, שכן מכיוון שהחתימה היא העיקר, ואין ניכר מנוסח השטר ומהחתימה למי נקנה הקרקע, נמצא ששניהם קונים כאחד. אך לפי רבי אלעזר הסובר שעידי מסירה כרתי, הדבר ספק לנמי נמסר תחילה, ומספק יש לבית דין לבצע שודא דדייני - פסק מתוך השערה, בלית ברירה והוכחה אחרת.
בניגוד לדעת רוב הראשונים, סבור הרמב"ן, שסוגיא זו סבורה כשיטת אביי שעדיו בחתומיו זכין לו, נמצא שקניין השטר הוא לפי חתימת העדים שהיא על הכתוב בשטר, ומכיוון שמתוך השטר עצמו לא ניכר מי משניהם קנה את הקרקע, קונים שניהם את הקרקע כאחד בשקיעת החמה, לפי הזמן שניכר בבירור מתוך החתימה. אך לפי שיטת רב אסי, שאין חתימת העדים זו שעושה את הקניין, נמצא שאם אחד מהשטרות נמסר לאחד משני האנשים לפני חבירו, הרי זה שנמסר לו השטר בתחילה הוא קנה, שכן לפי שיטתו, אף על פי שעידי החתימה הם עיקר השטר, אין תוקף השטר נגמר עד שימסר ליד מי שאמור להמסר לו, ולכן הקניין נגמר בשעת המסירה.
לפי זה נמצא, שלפי רב אסי, אין חילוק הלכתי בנושא זה בין רבי מאיר ורבי אלעזר, ולפי שניהם השטר יחול בשעת המסירה, ואם כן הן לפי רבי מאיר והן לפי רבי אלעזר תהיה ההלכה שודא דדייני.
במשפט הישראלי.
השטר במשפט הישראלי שונה מאוד מהשטר במשפט העברי. שטרי מכר, המהווים תיעוד להתחייבות קניינית בין שני צדדים ישירים, מהווים אכן ראייה בלבד לקיומה של עסקה במקרקעין, שאינה משתכללת לא עם חתימת ההסכם ולא עם מסירתו, וגם לא עם החתימה על שטרי המכר הנלווים להסכם ומסירתם, אלא, על פי סעיף 7 לחוק המקרקעין, רק ברישום העסקה בלשכת רישום המקרקעין.
עם זאת, מוסד משפטי בעל רעיון דומה לרעיון "עדיו בחתומיו זכין לו" הוא רעיון הסחירות בשטר החליפין. כשם שעם חתימת העדים על השטר נוצרת על פי "עדיו בחתומיו זכין לו" עילה משפטית חדשה, היא העילה השטרית, המנותקת מעצם המעשה הקנייני, היכול להיות מאוחר לחתימת השטר, כך גם החתימה על שטר החליפין במשפט הישראלי יוצרת עילה שטרית מנותקת מעסקת היסוד בגינה ניתן השטר. שטר חליפין במשפט הישראלי הוא מכשיר סחיר, היוצר עילה עצמאית הן בין הצדדים הישירים לשטר, והן בין צדדים להם סוחר. בין הצדדים הישירים יש הגבלה על הטענות הנוגעות לעסקת הבסיס שניתן להעלות, כך, למשל, לא ניתן לטעון "כישלון תמורה חלקי בלתי קצוב". שטר כזה, כשסוחר בנסיבות המתאימות לצד ג', מתנתק לחלוטין מעסקת הבסיס, ולא ניתן להעלות בפני אותו צד ג' טענות הנוגעות לעסקת הבסיס כגון "כישלון תמורה" כלשהו - חלקי או מלא.
מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו
שלדון גארי אדלסון
נצבא
נצבא החזקות 1995 בע"מ (ראשי תיבות של "נכסי צאן ברזל אגד") היא חברה העוסקת בפיתוח, רכישה, ניהול והשכרה של נדל"ן, הכוללים, בין היתר, מרכזים מסחריים, בנייני משרדים, תחנות מרכזיות ומוסכים. מרבית נכסי הנדל"ן של הקבוצה הושכרו בעבר לאגד, המהווה גם כיום לקוח גדול של החברה. בעלת השליטה בחברה היא חברת יואל שבבעלות אנשי העסקים קובי מימון וחיים צוף.
היסטוריה.
נצבא החזקות הוקמה כחברה בבעלות ובשליטה מלאה של נצב"א חברה להתנחלות בע"מ בשנת 1995. נצב"א התנחלות (ראשי תיבות של "נכסי צאן ברזל אגד") היא חברה שהוקמה על ידי חברי וגמלאי אגד בשנת 1948, במטרה ליצור מקור הכנסה נוסף לאגודה השיתופית באמצעות החזקת מבנים (בעיקר בנייני משרדים ותחנות מרכזיות) והשכרתם לאגד. כל חבר שרצה להצטרף ל"אגודה השיתופית אגד" התבקש לרכוש מנייה גם ב"נצבא".
בשנות ה-80 הייתה שותפה בסוכנות "נוע", יבואנית רכבי "דייהטסו" בישראל. בשנת 1985 רכשה את מלוא הבעלות ובשנת 1989 מכרה את הסוכנות לרמי אונגר.
בתחילת שנות ה-90 נקלעה נצב"א התנחלות למשבר כלכלי אשר הוביל להליך הבראה שבמרכזו הקמת חברה חדשה בשם נצבא החזקות, והעברת מרבית נכסי המקרקעין והמניות בחברות בנות שהיו עד אותה עת בבעלות נצבא התנחלות לבעלותה של נצבא החזקות, וזאת בתמורה להקצאת מניות בנצבא החזקות. נכסי המקרקעין שהועברו לנצבא החזקות כללו נכסים שהיו מושכרים לאגד (תחנות מרכזיות, חניונים, מוסכים ומשרדים) ונכסי מקרקעין רבים נוספים. באותה עת צורפו לחברה שתי קבוצות השקעה נוספות, קבוצת אשטרום נכסים וקבוצת גרנית הכרמל, להן הוקצו 20% ממניות החברה בתמורה להשקעה במזומן.
בחודש אפריל 1997 הוצעו לציבור מניות ואיגרות חוב של החברה, וניירות הערך של החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. גרעין השליטה בחברה באותה עת כלל את נצבא התנחלות (63.35%), קבוצת אשטרום (10%) וקבוצת גרנית הכרמל (10%).
רכישת השליטה בחברה על ידי קובי מימון.
בחודש פברואר 2002 רכש איש העסקים קובי מימון באמצעות חברת נפטא מקבוצת יואל את מניות השליטה בנצבא חברה להתנחלות מידי אגד. העסקה נחתמה על פי שווי של כ-170 מיליון דולר לנצבא החזקות, כ-150% מעל מחיר השוק באותה עת. בספטמבר 2006 השלים קובי מימון את רכישת מלוא השליטה בחברה. כאשר כל המניות הנותרות בנצבא התנחלות שהיו בבעלות חברי אגד נמכרו לאיירפורט סיטי, חברת בת של נפטא מקבוצת יואל, בתמורה ששיקפה שווי של כ־1.1 מיליארד ש"ח לחברה.
התפתחויות נוספות.
בחודש פברואר 2009 זכתה החברה במכרז שפרסם מינהל מקרקעי ישראל להקמת שכונת מגורים הכוללת 1,072 יחידות דיור וכן כ-210,000 מ"ר לתעסוקה ולמסחר בראש העין, בסמיכות למחלף קסם ולכבישים 5 ו 6.
בחודש אפריל 2009, מכרה נצבא את החזקותיה בתחנה מרכזית אילת לחברת "מנופים פיננסיים" שבשליטת אברהם נניקשווילי וג'קי בן-זקן, תמורת 33 מיליון שקלים.
בחודש אוגוסט 2009, רכשה החברה את מתחם סינמה סיטי גלילות הכולל בתי קולנוע, משרדים ושטחי מסחר. החברה שילמה סכום של כ-406 מיליוני ש"ח עבור המתחם.
בחודש דצמבר 2009 הודיעה החברה על מימוש אופציה שניתנה לה לרכישת 48% ממניות התחנה המרכזית החדשה בתל אביב, התחנה המרכזית היחידה בשימוש אגד שלא נבנתה במקור על ידי נצבא אלא על ידי יזמים פרטיים. התחנה מעולם לא הייתה הצלחה כלכלית ובשנת 2004 נטלה התחנה הלוואה מבנק דיסקונט לצורך מימון פעילותה השוטפת, אלא שהחברה המשיכה לסבול מביצועים חלשים. נצבא רכשה את החובות של התחנה המרכזית לבנק דיסקונט בסך 193 מיליון שקל במחיר של 138 מיליון שקל, כלומר במחיר של כ-71 אגורות לכל שקל של חוב. בתחילת 2011 ניתן צו להקפאת הליכים זמנית בעניין התחנה המרכזית החדשה, ומונה לה נאמן זמני.
ביולי 2015 הוסכם על מיזוג נצבא לתוך חברת האם, איירפורט סיטי, בעסקת חילופי מניות שבסופה יימחקו מניות נצבא מהמסחר בבורסה, והיא תהפוך לחברה בת פרטית של איירפורט סיטי. איגרות החוב של נצבא המשיכו להיסחר בבורסה עד לשנת 2020. ב-14 באוקטובר 2015 הושלמה עסקת המיזוג ונצבא הפכה לחברה פרטית.
נכסים.
בבעלות נצבא נכסים בשווי 5.5 מיליארד שקל, הכוללים גם 16 בנייני משרדים ומרכזים מסחריים בצרפת. הנכסים העיקריים של נצבא בישראל הם:
ניסוי הכלא של זימברדו
כח הטענה
חזקת מרא קמא
גליה בר אור
גליה בר אור (נולדה ב-1951) היא אוצרת, חוקרת של האמנות בישראל ומרצה בכירה במכללת אורנים. ניהלה את המשכן לאמנות על שם חיים אתר בשנים . הייתה המנהלת האמנותית של פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית בחיפה מ־2018 עד ינואר 2019, ואוצרת באוהאוס חברתי חיפה (2019).
ביוגרפיה.
בר אור נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד מאוחד, שבו היא חברה עד היום.
סיימה את לימודיה לתואר ראשון בחוגים תולדות האמנות והיסטוריה של עם ישראל ולאחר מכן המשיכה לתואר שני במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב וקיבלה תואר דוקטור בבית הספר להיסטוריה מכון כהן אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 זכתה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל על עבודתה.
המשכן לאמנות בעין חרוד.
בשנים 1985–2016 ניהלה בר אור את המשכן לאמנות בעין חרוד והפכה אותו לאחד המוזיאונים המשפיעים והחשובים ביותר בישראל. בר אור אצרה תערוכות רבות בישראל ובעולם, יזמה וניהלה אירועי תרבות וביאנלות, השתתפה בהפקת סרטים דוקומנטריים, ופרסמה מאמרים, ספרים וקטלוגים רבים.
בר אור נחשבת כאחראית להצגתן של קריאות אלטרנטיביות בהיסטוריה האמנותית הישראלית ולחשיפת עבודותיהם של אמנים חשובים ופרקטיקות אמנותיות שלא היו חלק מהזרם המרכזי, מתוך תפיסת עולם המחברת בין האומנות לבין המרחב בו היא מתקיימת, או כפי שכתבה מבקרת האמנות גליה יהב על תפישת האוצרות של בר אור "מפעלה הגדול הוא יצירת תשתית רעיונית וחזותית למינורי, למי ולמה שחמק מהקאנון והודר, התנהל בצלו כגרסה לא נחשבת, לא סופר ולא נחקר".
העלתה תכנים חברתיים, נשיים, בעודה מנהלת את המוזיאון עם צוות שרובו נשים. העלתה מהאוב אמניות שנשכחו קצת, כתבה מאות מאמרים וספרים. יחד עם אלה הייתה שותפה עם תאורטיקנים ומבקרי אמנות מקומיים שחוקרים נושאים חברתיים מקומיים, בהוראה בקורסים אוניברסיטאיים העוסקים בסוגיות החברתיות חשובות לחברה הישראלית כגון הגירה וזהות.
בשנים 1986, 1988 ו־1991, הפיקה גליה שלוש ביאנלות לצילום, תחום שלא זכה עד אז לטיפול מוזיאלי או מחקרי מסודר ומעמיק בישראל. בביאנלות שיתפה פעולה בין השאר עם אדם ברוך, אבי גנור, מיכה קירשנר, תולי ואילנה באומן ויונה פישר.