טרקטורון (באנגלית: All-terrain vehicle או ATV) הוא כלי תחבורה פתוח בעל ארבעה גלגלים שהנהיגה בו היא באמצעות כידון והישיבה עליו בתנוחת רכיבה, בדומה לאופנוע. בעברית נקראים כלי רכב אלה בשם "טרקטורון" בגלל גלגליהם המזכירים את אלה של טרקטור והמראה החיצוני של אלו המשמשים לחקלאות המזכיר טרקטור בזעיר אנפין. במקורו היה הטרקטורון כלי רכב חקלאי, אך כיום משתמשים בו רבים כרכב פנאי.
ברוב הטרקטורונים קיימת אפשרות להנעה כפולה (4X4) כדי לשפר את עבירותם בתנאי שטח קשים. מנוע הטרקטורון מושאל לרוב מאופנוע, והוא בן ארבע או שתי פעימות בנפח של כמה מאות סמ"ק.
בדומה למדינות רבות בעולם, הנהיגה על הטרקטורון בישראל אסורה בכביש. אך מותר לנהוג על כביש באמצעות טרקטורון על מנת לחצות כביש, וזאת עד 500 מטרים. וכן מותר לנהוג בו בכביש הנמצא בתחום קיבוץ או מושב.
היסטוריה.
הטרקטורונים הראשונים אשר פותחו ביפן בשלהי שנות השישים שימשו תחילה ככלי רכב חקלאיים. תחילה פיתחו היפנים טרקטורונים בעלי שלושה גלגלים (ניתן להוסיף גלגלים מטעמי בטיחות), ובמהרה הבינו כי זהו כלי הרכב הנוח ביותר לנסיעה בשטחי הרים שלעיתים כלי רכב קונבנציונליים אחרים לא עמדו בנסיעה בשטחים אלו.
לא עבר זמן רב עד שהבינו היפנים כי באפשרותם למכור את הטרקטורונים בכל רחבי העולם, ובפרט בארצות הברית. הטרקטורון הגיע לארצות הברית בתחילת שנות השבעים ונמכר ככלי תחבורה המעניק לנוהג בו "ריגושים" (רכב אקסטרים), אך כמובן נמכר גם למטרות ציד ולמטרות חקלאות.
בישראל.
מעמד חוקי.
בישראל מיועדים טרקטורונים לנסיעה בשטח לא סלול, ועל פי חוק נסיעתם בכביש אסורה (חציית כבישים בלבד, מותרת). הסיבה לכך נובעת מהעדר סרן דיפרנציאלי בטרקטורון המגדיל את הסיכוי להתהפכות בזמן פניה על דרך סלולה. הטרקטורון הפך לכלי תחבורה פופולרי בקרב הצעירים בהתיישבות החקלאית עקב העובדה שניתן להוציא רישיון נהיגה עבורו בגיל צעיר יחסית.
החל משנות ה-90 קיימת בישראל חובה חוקית להתקין על טרקטורון קשת התהפכות מאחורי הרוכב, שאמורה להגן עליו בזמן נפילה או התהפכות. חובת התקנת קשת זו אינה קיימת במדינות אחרות, ויש הטוענים כי היא מסכנת את הרוכב יותר מאשר מגינה עליו. יצרני טרקטורונים רבים אינם משווקים בישראל כלל שכן היצרן לא מוכן להתקין קשת התהפכות (לפי דרישת החוק הישראלי) מחשש לתביעות כנגדו במקרה של פציעה, או נזק בלתי הפיך לטרקטורון. התקנה בוטלה ב-1 בינואר 2022.
יבוא.
מבחר דגמי הטרקטורונים המיובאים לישראל מצומצם יחסית עקב חוק קשת ההתהפכות אשר מנע מיצרני טרקטורונים ידועים כמו ימאהה וסוזוקי לשווק אותם בארץ מחשש לתביעות עקב תאונות.
דגמים עיקריים המיובאים לישראל:
נזקים סביבתיים.
בישראל קיים איסור נסיעה בחופי הים ובשמורות טבע שלא על דרכים המיועדות לכך, עם זאת טרקטורונים רבים נוהגים לפקוד שטחים אלו לצורך נסיעה אתגרית מפאת מחסור בשטחים פתוחים המיועדים לנסיעת שטח. הנסיעה עם טרקטורון בשטחים אלו גורמת לפגיעה סביבתית ישירה של דריסת צמחייה ובעלי חיים; גרימת רעש שמבריח מאזור השמורה ציפורים, עדרי איילים או יונקים קטנים אחרים או גורמת לבעלי החיים תעוקה שעלולה לגרום לנטישת קנים או גורים. פגיעה עקיפה נגרמת מתלמי הגלגלים שמשנים את משטר זרימת המים שפוגע בצמחייה ופגיעה בקרקע (במיוחד באזורים חוליים) שמאפשרת השתלטות של צמחייה פולשת. לאחרונה תוגברה האכיפה בשמורות הטבע וחופי הים.
שימוש צבאי.
כוחות הביטחון וכן יחידות סיור של צה"ל עושים שימוש בטרקטורון תוצרת הונדה כרכב סיור וסער, ושם הוא מכונה "יאגי".
בשנת 2011 התקבלה החלטה להחליף את ה "יאגי" המסורתי בכלי אחר (סבל חי"ר).
אנטוניו ויולדי
ויולדי
טיפול באמנויות
טיפול באמנויות (כונה בעבר גם טיפול בהבעה וביצירה, מאנגלית: Creative Arts Therapies), הוא מקצוע בריאות נפש בו נעשה שימוש בתהליכי יצירה והבעה אמנותיים בטיפול בהפרעות נפשיות, התנהגותיות, התפתחותיות ואורגניות, באמצעות אחד משישה תחומי האמנויות: בטיפול באמנות חזותית, ביבליותרפיה, דרמה תרפיה, מוזיקה, פסיכודרמה ותנועה ומחול. מטפלים באמצעות אמנויות עובדים עם מגוון אוכלוסיות, מילדים ועד קשישים; עובדים עם במגוון קשיים: בריאות נפש, אוטיזם, טראומה, ליקויי למידה ילדים בסיכון ועוד. העבודה נעשית במתכונת פרטנית, דיאדית וקבוצתית, בגישה דינאמית, מערכתית, קוגניטיבית-התנהגותית ועוד. מטרת העל של הטיפול באמצעות אמנויות היא טיפוח של כוחות הנפש וחיזוק כישורי ההתמודדות וההסתגלות של האדם ברמה האישית והחברתית, בשאיפה לאיכות חיים טובה ותפקוד אופטימלי.
ככל טיפול נפשי, תפקיד הטיפול הוא סיוע בהתמודדות בפני משברים, הפרעות ומצוקות נפשיות, אך בניגוד לטיפול פסיכולוגי שלרוב האמצעי המרכזי בו הוא דיבור, הוא מאפשר שילוב של הבעה מילולית והבעה אמנותית בתנועה, אמנות, ריקוד, מוזיקה וכדומה. בשל העיסוק ביצירה ועשייה, הטיפול באמנויות מתמקד לא פעם בכוחות האדם, ובפוטנציאל הקיים שבו. תהליכי היצירה אינם לצורך הפקת תועלת מהתוצרים או השגת מטרות אסתטיות.
הטיפול משתמש באמנויות כדי לחשוף ולהבין תהליכים נפשיים, ומספק סביבה שבה יכולים רגשות מודחקים ולא מודעים לעלות על פני השטח. גישות שונות מתייחסות לשלבים שונים בתהליך היצירה כבעלי פוטנציאל טיפולי:
גישות בטיפול באמנויות.
הגישות הטיפוליות בטיפול באמנויות, דומות לאלו המקובלות בפסיכולוגיה, אם כי השימוש בכלי האמנותי יוצר היבטים נוספים הייחודיים לטיפול באמנויות:
תחומים בטיפול באמנויות.
התחומים השונים של הטיפול באמנויות כוללים כלים אמנותיים שונים ומגוונים. לכל תחום אמצעי ביטוי משלו וטכניקות טיפוליות ייחודיות.
טיפול באמנויות בישראל.
יה"ת - האגודה לטיפול באמצעות אמנויות בישראל.
המטפלים באמצעות אמנויות בישראל מאוגדים ביה"ת, היא האגודה לטיפול באמצעות אמנויות בישראל. האגודה נוסדה בשנת 1971 ופועלת על בסיס התנדבותי, ללא תמיכה מוסדית כלשהי. האגודה עוסקת בהכשרה נוספת של המטפלים באמצעות סדנאות וימי עיון, בדיון אתי ומשפטי ובמעורבות בתהליכי החקיקה של המקצוע כארגון היחיד המייצג את המטפלים מול הרשויות הממלכתיות. האגודה מונה מעל 1,500 חברים.
מסלולי הכשרה.
טיפול באמצעות אמנויות נלמד כיום במסלולים לתואר שני קליני הכולל הכשרה מעשית תחת הדרכה, זאת לאור הנחיות המועצה להשכלה גבוהה ומשרד הבריאות, ולכן מתקבלים אליהם בעלי תואר ראשון בלבד. בשל הדואליות של המקצוע העוסק הן בטיפול והן באמנות, חלק מהמטפלים מגיעים מתחום הפסיכולוגיה (פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, קרימינולוגים וכדומה) וחלקם בעלי רקע באמנויות. על מנת להתקבל למסלול ההכשרה האחרונים זקוקים להשלמות בתחום הפסיכולוגיה. בנוסף, על מנת להתקבל למסלול ההכשרה יש להציג ניסיון מעשי של לפחות 500 שעות בתחום האמנות הרלוונטי. במהלך הלימודים הסטודנטים מתנסים בעבודה טיפולית כחלק מההתמחות הקלינית שלהם בבתי חולים, תחנות לטיפול בילד ובמשפחה, מרכזים לבריאות הנפש, משרד החינוך, וכדומה. משך ההכשרה הקלינית הוא שלוש שנים ומלווה בהדרכה מקצועית.
תעודות הסמכה ותהליך החקיקה.
מטפלים באמנויות מוכרים על ידי משרד הבריאות מאז שנת 1988, אז החל להעניק לבוגרי המסלולים השונים תעודת הכרה במעמדם כמטפלים, שהותנתה בתנאים הבאים: תואר ראשון ממוסד אקדמי מוכר, בתחום רלוונטי, אישור על 600 שעות התנסות מעשית, תעודה המעידה על סיום לימודים לפי תוכנית המוכרת על ידי משרד הבריאות, סיום 1,200 שעות התמחות, ועמידה בבחינת רישוי ממשלתית. בפסק דין תקדימי, שניתן בחודש אפריל 2004, לבקשת חמש מטפלות שהוכשרו על פי תוכנית שלא הוכרה על ידי משרד הבריאות, פסל בג"ץ את רישוי המקצועות הפרה-רפואיים באמצעות הסדרים מנהליים כפוגע ב, וזאת בהיעדר הסמכה מתאימה בחוק לפגיעה מעין זו. בפסיקת בג"ץ נוספת, שניתנה בחודש יוני 2005, נאסר על המעסיקים הציבוריים והפרטיים להסתמך על תעודה זו בקבלה לעבודה של בעלי מקצוע פרה-רפואיים. מאז פסיקות אלו אין לבוגרי המסלול לטיפול באמנויות הכרה רשמית של המדינה בהסמכתם, ועתירה לבג"ץ בנושא זה שביקשה לחייב את המדינה ליתן תעודת הכרה למטפלת שעמדה בדרישות המשרד נדחתה, מן הטעם שלפי הפסיקה הקודמת אין משרד הבריאות מוסמך ליתן תעודה מעין זו, אך עם זאת הסדרי ההעסקה במוסדות ציבוריים ופרטיים נותרו על כנם.
בשנים האחרונות מתקיים תהליך חקיקה בכנסת להסדרת העיסוק במקצועות הפרה-רפואיים, לרבות טיפול באמנויות. במסגרתו הוציא משרד הבריאות בשנת 2010 הנחיות הנוגעות להשכלה והכשרה נדרשת של מטפלים בתחום בחוזר מנכ"ל 19/10 ובאותה שנה פרסמה המועצה להשכלה גבוהה מתווה למוסדות ההכשרה עם קריטריונים זהים. קריטריונים אלו מנחים כיום את האגודה המקצועית וכן מעסיקים בשוק העבודה. עם זאת, תהליך החקיקה עדין נמשך במטרה לפתור את הפגיעה בחופש העיסוק שהציג בג"ץ ולהסדיר בחוק את הקריטריונים להסמכה לעיסוק בטיפול באמנויות, את דרישות ההשכלה, ההכשרה המקצועית וההתמחות.
על מנת לפתור את המצב המתמשך של העדר רגולציה, יצרה האגודה של המטפלים באמנויות בישראל "תו תקן" המוענק לכל חבר אגודה ומעיד על כך שהמטפל נמצא ראוי ועומד בכל הדרישות האקדמיות והמעשיות כפי שמוגדרים על ידי משרד הבריאות והמועצה להשכלה גבוהה, והוא מטפל מוסמך על פי אמות המידה של האגודה המקצועית ומחויב לכללי האתיקה שהוגדרו על ידי האגודה. מטרת תו התקן היא ליצור מכשיר שיקל על המעסיקים ועל הציבור הרחב בבואם לבחור מטפל על פי הקריטריונים של הגופים הממשלתיים.
דילמות אתיות בטיפול באמנויות.