בתו אדית (1947–2014) הייתה אמנית שיצרה בשיתוף עם בן-זוגה, ארנסטו לוי.
בנו זאב הוא מסעדן בלונדון ונרתם לכיסוי מרבית חובותיו של אביו.
לדברי ארי דוידוביץ', במאי הסרט התעודי "מחכים לגודיק", תרומתו הרבה של גודיק לתרבות הישראלית נשכחה, בין השאר בשל הדימוי שנוצר לו של עבריין נמלט. בקשתו של דוידוביץ' מעיריית תל אביב, להנציח את זכרו של גודיק על ידי קריאת רחוב על שמו, סורבה בשל היותו, לטענת חברי ועדת השמות העירונית, עבריין. דימוי זה גרם לבני משפחתו לחיות מחוץ לישראל ולא להילחם על הנצחתו או על שמו הטוב.
הנצחתו.
בקיץ 2007 הושלמה הכנת הסרט הדוקומנטרי "מחכים לגודיק", סרט תיעודי מוזיקלי, המגולל את סיפור עלייתו ונפילתו של גיורא גודיק. סרטו של ארי דוידוביץ' מציג את סיפורו הטרגי של האיש שנגע בחלום והתרסק, לצד סיפורה של תקופה בלתי נשכחת ושל ז'אנר המחזמר בגרסתו המקומית. הסרט הוקרן בבכורה במסגרת תחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
באולם אלהמברה המשופץ מוצגת דרך קבע תערוכת צילומים לזכרו.
יחס הפוך
יחס הפוך (באנגלית: Inverse Proportion) בין שני משתנים מתקיים כאשר מכפלתם קבועה. במקרה כזה משתנה אחד נמצא ביחס ישר להופכי של המשתנה האחר. כלומר: formula_1 כאשר formula_2 הוא קבוע כלשהו. כאשר מתקיים יחס הפוך בין שני משתנים, משתנה אחד קטן ככל שהמשתנה האחר גדל.
דוגמה: כאשר מחלקים עוגה שווה בשווה בין משתתפים אחדים, גודל הפרוסה נמצא ביחס הפוך למספר המשתתפים. אם נסמן ב-N את מספר המשתתפים, ב-m את משקל העוגה בק"ג, אזי כל משתתף יקבל פרוסה P שמשקלה formula_3 ק"ג. במקרה זה, קיים יחס הפוך בין P (גודל הפרוסה) ל-N (מספר המשתתפים) והקבוע הוא m (גודל העוגה). דוגמה נוספת: אם אדם חפץ מאוד בדבר כלשהו, הימנעותו ממגע עם אותו דבר בו הוא חפץ נמצא ביחס הפוך לרצונו.
הרהורים על המהפכה בצרפת
הרהורים על המהפכה בצרפת או מחשבות על המהפכה בצרפת, כפי שתורגם על ידי אהרן אמיר (באנגלית: Reflections on the Revolution in France) הוא חיבור היסטורי חשוב של הפוליטיקאי הבריטי השמרן, אדמונד ברק המבקר בחריפות את המהפכה הצרפתית. החיבור נכתב בסתיו של שנת 1790 באנגליה, בחודשים הראשונים של המהפכה כשהמלך הצרפתי לואי השישה עשר עדיין ישב על כיסאו, מבחינה רשמית המלוכה עדיין לא בוטלה ועוד לא החל שלטון הטרור הגדול של היעקוביניזם.
חיבורו כתוב כמכתב אל בנו של ידיד צרפתי של ברק. במהלך המכתב מנסה ברק להסביר לאותו בן של ידידו את הטעות המרכזית ואת הנזק של המהפכה הצרפתית. ברק חזה בחיבור שהמהפכה הצרפתית תתפתח בכיוון של טרור ודיקטטורה מסוג חדש, ושעלייה של דיקטטור או קיסר חדש הוא עניין של זמן. ברק למעשה חזה במדויק את שעתיד לקרות - עליית שלטון הטרור של היעקוביניזם ורובספייר ומיד לאחריו עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה כדיקטטור.
ספרו של ברק התקבל באהדה רבה אצל מתנגדי המהפכה והריאקציונים ובבוז ניכר אצל תומכיה. תומאס פיין, שהיה אחד ממתנגדיו העיקריים, כתב ב-1791 את הספרון "זכויות האדם" כתגובת נגד לחיבורו של ברק.
עם השנים הפך "הרהורים על המהפכה בצרפת" לספר רב-השפעה ולחיבור היסטורי חשוב בשל תרומתו להבנת האידאולוגיה השמרנית, והוא נחשב לאחד מהמסמכים האינטלקטואלים שמציגים את הדעה השמרנית ברהיטות ובצורה מנומקת.
אמילי דה שאטלה
אמילי דה שאטלה (בצרפתית: Émilie du Châtelet; 17 בדצמבר 1706- 10 בספטמבר 1749) הייתה מדענית, מתמטיקאית וסופרת צרפתייה.
ההישג הידוע ביותר שלה היה תרגום לצרפתית בליווי הערות את ספרו של אייזק ניוטון, עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע. הספר המקורי, "פרינקיפיה", נכתב בלטינית ויצא לאור בשנת 1687. זהו התרגום הראשון של הספר והיחידי המלא. חשיבות התרגום נובעת בין היתר מכך שצרפת הייתה אחד ממרכזי המדע באותה תקופה. דה-שאטלה כללה בתרגום הערות, הצעות וניתוחים בהם השתמשה בקלקולוס "חדש" (גאומטריה ישנה). התרגום פורסם ב-1756, לאחר מותה של שאטלה, והוא נחשב עד היום לתרגום המקובל לצרפתית. ההערות שלה לתרגום כוללת תרומה משמעותית למכניקה של ניוטון - הנחה בדבר שימור של סך האנרגיה הכוללת, שאנרגיית התנועה הקינטית מהווה חלק ממנה. הדבר הוביל להמשגה של המושג אנרגיה, ולקשר בינה לבין המסה והמהירות של אובייקט. דה-שאטלה נבחרה לאקדמיה למדעים של בולניה וטירתה הייתה למרכז אינטלקטואלי.
החיבור הפילוסופי שלה "יסודות הפיזיקה", Institutions de Physique יצא לאור לראשונה בשנת 1740. הספר הופץ באופן נרחב, עורר דיונים סוערים, פורסם מחדש ותורגם למספר שפות אחרות תוך שנתיים מפרסומו המקורי. דה שאטלה השתתפה בדיון המפורסם בוויסבה, הנוגע לדרך הטובה ביותר למדוד את כוחו של גוף ואת האמצעים הטובים ביותר לחשיבה על עקרונות שימור האנרגיה. לאחר מותה, זכו רעיונותיה לייצוג רב בטקסט המפורסם ביותר של ההשכלה הצרפתית, "האנציקלופדיה הגדולה" של דני דידרו, ז'אן לה רון ד'אלמבר ואחרים, ופורסמה לראשונה זמן קצר לאחר מותה. דה שאטלה תמכה גם במתן השכלה לנשים. ביוגרפיות, ספרים ומחזות רבים נכתבו על חייה ויצירתה במאתיים השנים מאז מותה. בתחילת המאה ה -21 יצרו חייה ורעיונותיה עניין מחודש.
חייה.
דה שאטלה נולדה בפריז למשפחת אצולה בשנת 1706. אביה היה מזכירו של המלך לואי ה-14 והיא גדלה בחצר המלכות. משנפטר המלך בשנת 1715, חזרה לפריז עם משפחתה. בגיל 12 כבר ידעה את השפות הלטינית והאיטלקית, ובגיל 15 התחילה לתרגם את ורגיליוס לצרפתית. אחר כך למדה אנגלית ומתמטיקה. בשנת 1725 היא נישאה למרקיז דה שאטלה, שהיה מפקד חטיבה בצבא הצרפתי, אך נשארה קרובה לחצר המלכות בוורסאי ובפריז.
היא קראה את קיקרו ואת ורגיליוס בלטינית, את לוק וניוטון באנגלית, ותרגמה את ניוטון לצרפתית.
בשנת 1733 פגשה את וולטר בפריז. מכאן התפתחה בינה לבין וולטר מערכת יחסים שנמשכה עד מותה. בשנת 1736 עזבה את פריז ואת בעלה וילדיה כדי להצטרף לוולטר שהתגורר בטירתו של בעלה (שאטו דה סירה) שבחבל קמפניה בצפון מזרח צרפת. בשנת 1738 הגישה את מועמדותה לפרס האקדמיה למדעים, ובשנת 1740 פרסמה את ספרה "יסודות הפיזיקה" שזכה להצלחה רבה בצרפת, בגרמניה ובאיטליה. בשנת 1746 כתבה את חיבורה המפורסם "" שבו תיארה את קורות חייה והצביעה על הגורמים לאושר: בריאות, אהבה, מידות טובות, חשיבה הגיונית ורדיפה אחר ידע.
בשנת 1748 התאהבה בקצין צרפתי צעיר והרתה לו. למרות מאורע סוער זה, ופרידה ארוכה מוולטר, וולטר נשאר לידה עד מותה בשאטו דה סירה בשנת 1749, כמה ימים בלבד לאחר שילדה בת. הבת נפטרה בגיל שנה וחצי.
השרון
השרון, המכונה גם מישור החוף התיכון, הוא חבל ארץ בארץ ישראל. מבחינה אדמיניסטרטיבית, השרון היא אחת מארבע הנפות של מחוז המרכז, אולם אין חפיפה מלאה בין השטח האדמיניסטרטיבי של נפת השרון במחוז המרכז לבין השטח של השרון כחבל ארץ.
בכתובות מצריות על מסעו של אמנחותפ השני לארץ כנען, שעבר גם בשרון, נקרא האזור "פא-עמקו סרן" (עמק שרון), בכתובת אשמונעזר של מלך צידון מהמאה ה-5 לפנה"ס נכתב: . על פי הכתובת הזאת, יפו הייתה חלק מהשרון. והשרון היה אסם התבואה של צידון.
אזורי המשנה של השרון ומאפייניהם הפיזיים.
ניתן לחלק את אזור השרון לארבעה גלילי משנה עיקריים:
יער השרון והביצות.
זאב וילנאי כותב בספרו "אגדות ארץ ישראל" כי .
עד ראשית המאה ה-20 היו רוב קרקעותיו של אזור השרון מכוסות ביער של אלון התבור, אך במלחמת העולם הראשונה נכרתו כמעט כל העצים על ידי השלטון העות'מאני כדי לשמש חומר דלק לרכבות. מקבצי אלונים נותרו בשמורת אלוני יצחק בשמורת אלון, בשמורת אלוני קדימה, בחדרה ובמקומות נוספים.
מקורות בכתב ומן הממצא הארכאולוגי מעידים כי בתקופת ממלכת ירושלים היה בשרון יער אלונים רחב ידיים. היער ה 'מקורי' באזור זה היה יער אלון מצוי מעורב באלה ארץ ישראלית, מאוחר יותר בזמן התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל החל תהליך מתמשך שבו הפך אלון התבור למרכיב חשוב ביער השרון.
חלק מהחוקרים משערים כי קרקעות השרון, שהן ברובן חמרה, היו בעבר חול ים, ונוכחותם של עצי אלון התבור במשך אלפי שנים שינתה את סוג הקרקע.
בעבר היה רוב השרון מכוסה ביצות; זאת משום שבאזור זה ישנם מספר נחלים, שנחסמו בעבר על ידי רכסי הכורכר והדיונות של חוף הים, ובקרקע הסחף שמסביב לרכסי הכורכר המים מחלחלים באטיות רבה. הביצות נוקזו בתחילת ההתיישבות הציונית, ורוב מי המעיינות והנחלים מנוצלים לפני שהם מגיעים לאזור.
שיוך מוניציפלי.
בשרון ישנן ארבע מועצות אזוריות, שתים עשרה ערים ועשר מועצות מקומיות. דרומו של השרון מהווה חלק מגוש דן.
הגירה ערבית בתקופת המנדט.
בראשית תקופת המנדט הבריטי עמד מספר תושבי אזור השרון הערבים על כ־10,000, שרובם התגוררו ב־20 יישובי קבע ומיעוטם היו בדווים נוודים. עד סיום המנדט, כעבור כ־30 שנה עלה מספר זה בחדות לכ־30,000. שיעור גידול זה גדול בהרבה משיעור הגידול הממוצע של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, שיעור שעמד על כ־70% גידול לאורך התקופה, ומוסבר באמצעות הגירה משמעותית של אוכלוסייה ערבית לאזור. בעוד בשאר חלקי הארץ עמד שיעור הגידול באוכלוסייה על רקע הגירה על כ־10–25%, באזור השרון הייתה ההגירה חלק משמעותי מאוד מתוך הגידול באוכלוסייה הערבית.