ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר היא ישיבה תיכונית בירושלים. נקראת גם תיכון עירוני ד' ע"ש לואיס ואטה שיף של עיריית ירושלים. משתייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
תולדות הישיבה.
הישיבה הוקמה בז' באדר תשי"ג (22 בפברואר 1953) על ידי הרב אריה בינה, שלימד קודם לכן בישיבת כפר הרוא"ה, יחד עם הרב גולדברג (שחזר אחר כך לארצות הברית). את הקמתה יזם הרב משה צבי נריה, והיא נקראה על שם הרב מאיר בר-אילן. בעת הקמתה הייתה הישיבה השנייה של תנועת בני עקיבא. הישיבה שכנה תחילה בשכונת אבו טור, במבנה שהוקם במאה ה-19 ובו שכן בית החולים לעיניים "סנט ג'ון" (כיום משמש המבנה את מלון הר ציון). בגרעין הראשון של התלמידים שמנה כמה עשרות נכללו חמישה עשר תלמידים מישיבת בני עקיבא כפר הרואה. מיקום הישיבה, בסמוך לקו הגבול עם ירדן ("הקו העירוני"), ויריות תכופות של חיילי הלגיון הירדני הביאו ללחץ של הורי התלמידים שבעקבותיו עברה הישיבה לאחר כשנה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן, שם היא שוכנת עד היום. במאה ה-21 פורסם מספר פעמים כי הישיבה עומדת לעבור לשכונת הר חומה.
הרב בינה עמד בראשות הישיבה עד שנת 1986. הנהגתו החינוכית התאפיינה בהקפדה על התנהגות מכובדת של התלמידים ברוח תנועת המוסר ועל דרישות גבוהות בתחום התורני ובתחום הלימודים הכלליים. סגל הר"מים היה ברובו המכריע בוגר ישיבות חרדיות, וחרדי בהשקפותיו. הישיבה נחשבה לספינת הדגל של הישיבות התיכוניות, ועל רקע זה העמידה רף קבלה גבוה ומתח לימודי נוקשה במקצועות הקודש והחול.
לאחר פרישת הרב בינה החליף אותו הרב זאב קופלוביץ' בתפקיד ראש הישיבה. בשנת 1993 התלוננו תלמידים שהרב קופלוביץ' ביצע בהם מעשים מגונים. הפרשה דווחה לראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם שפירא ולרבנים נוספים וקופלוביץ' נדרש לעזוב את תפקידו. הוא הודיע על פרישה בנימוק של מחלת לב, אולם נותר לגור סמוך לישיבה. משלא נמצא לו מחליף נותר גם בתפקידו כראש ישיבה. הוא חזר למעשיו ובשנת 1997 דווח על כך למי שנתמנה באותה תקופה ליושב ראש מרכז ישיבות בני עקיבא, הרב חיים דרוקמן, שהדיח אותו שוב מתפקידו. בסופו של דבר פורסמה הפרשה תוך ביקורת על אי הדיווח למשטרה. קופלוביץ' הורשע בעסקת טיעון בהטרדות מיניות של תלמידים ונגזרו עליו 3 וחצי שנות מאסר. בשנים שלאחר חשיפת הפרשה פחת באופן משמעותי שיעור ההרשמה לישיבה ויוקרתה נפגעה.
לאחר פרישתו של קופלוביץ' מונו במקומו באופן זמני הרב אליהו גרוסברג, ותיק הר"מים, ואחר כך הרב יצחק דור, ראש ישיבת חורב. לאחר מכן שימש הרב מאיר טויבר, בוגר הישיבה שהיה גם ר"מ וסגן ראש הישיבה, כראש הישיבה במשך כעשרים שנה. בין השנים תש"ף-תשפ"ב כיהן בראשות הישיבה הרב דעואל בסוק, ולקראת שנת הלימודים תשפ"ג, מונה לראש הישיבה הרב משה וייס.
הישיבה כיום.
לאורך השנים הגיעו תלמידי הישיבה ממקומות מגוונים בישראל. גם ב-2018, כאשר יש בישיבה חטיבת ביניים שתלמידיה תושבי ירושלים בלבד, עדיין מהווים הירושלמים פחות ממחצית תלמידי הישיבה.
חלק מתלמידי הישיבה לומדים דף יומי, עמוד יומי, רמב"ם יומי ומשנה יומית. ניתנת אפשרות להיבחן על דפים אלו ולזכות בסט גמרא או שולחן ערוך.
בנוסף למגמות הלימוד המקובלות, קיימת בישיבה מגמה ייחודית של רפואה, בהיקף 10 יחידות לימוד בשיתוף עם בית החולים שערי צדק. בשנת תשע"ג נפתחה בישיבה תוכנית "אקדמיה בתיכון", המאפשרת לתלמידים להמיר חלק מבחינות הבגרות בקורסים אקדמיים באוניברסיטה הפתוחה. בעבר הייתה קיימת בישיבה מגמת תכנות מחשבים בשיתוף עם נס טכנולוגיות, במסגרתה קיבלו בוגרי המגמה תעודה של מיקרוסופט. בשנת תשע"ה נפתחה בישיבה מגמת סייבר.
בשנת הלימודים ה'תשס"ט נפתחה בבנייני הישיבה חטיבת ביניים המשותפת לנתיב מאיר ולמוסדות מקור חיים. בשנת הלימודים ה'תשע"א הוקם במקום מסלול תיכוני דומה, שבשנת תשע"ה התפצל והפך לישיבת שפע מקור חיים. ואילו נתיב מאיר נהפכה לתיכון שש שנתי עם כיתות ז'-יב'.
בישיבה ישנו גם מסלול נפרד (כיתות י-יב) לעולים מארצות הברית (YTA) בראשו עומד הרב דוד סמסון. אחת לשלושה מחזורים נוספת בישיבה כיתת חינוך מיוחד. בעבר הייתה בישיבת כיתה של עולים מאתיופיה.
בוגרים.
במשך השנים הישיבה הוציאה מקרבה מספר רב של בוגרים שתפסו עמדות השפעה בחברה הישראלית, עובדה שהקנתה לישיבה מוניטין רב. בין הבוגרים:
בואינג 707
בואינג 707 הוא מטוס נוסעים מסחרי צר-גוף בעל ארבעה מנועים, שפותח בחברת בואינג בשנות ה-50 של המאה ה-20. שם הדגם מבוטא בצורה פופולרית "שבע-אפס-שבע". פאן אמריקן וורלד איירווייז החלה להפעיל את השירות המסחרי הראשון באמצעות דגם זה לפריז החל ב-26 באוקטובר 1958. בואינג סיפקה 1,010 יחידות של מטוס ה-707, ובכלל זה גם מדגם קטן ומהיר יותר שנקרא בואינג 720. אף על פי שהמטוס לא היה מטוס הנוסעים הסילוני המסחרי הראשון, ה-707 היה בין מטוסי הסילון הראשונים שזכו להצלחה מסחרית. מטוס זה הפך לכלי התובלה העיקרי להובלת נוסעים מסחרית בשנות ה-60, ונותר נפוץ גם לאורך שנות ה-70 של המאה ה-20. מטוס זה נתפס אצל רבים כמטוס שהוביל לתקופה הסילונית. מטוס הבואינג 707 הפך את בואינג לאחת מיצרניות מטוסי הנוסעים העיקריות והיה המטוס הראשון בסדרת ה-7x7 של החברה.
היסטוריה.
ה-707 היה מבוסס על מטוס בשם 367-80 (כינויו הפנימי של הפרויקט בחברת בואינג היה "דאש 80"). פיתוח הדגם לקח פחות משנתיים מאז השקת הפרויקט ב-1952 ועד הצגתו הפומבית הראשונה, ב-14 במאי 1954 וטיסתו הראשונה חודש לאחר מכן. דגם ראשוני זה היה בסיס גם למספר דגמים צבאיים, ביניהם מטוס התובלה C-135 סטרטוליפטר, מטוס התדלוק האווירי KC-135 ומטוס ניטור הרדיואקטיביות WC-135 קונסטנט פיניקס. בואינג 367-80 הונע על ידי ארבעה מנועי פראט אנד ויטני JT3C, הגרסה האזרחית לדגם J57 שהיה בשימוש על מטוסים צבאיים רבים כמו ה-F-100, ה-F-101, ה-F-102 וה-B-52.
החלטה מאוחרת ויקרה הייתה להרחיב את גוף הבואינג 707 ב-15 סנטימטר ביחס ל-367-80 המקורי כדי שהמטוס יהיה רחב במעט ממתחרהו דאגלס DC-8. הרחבה זו לא בוצעה בנגזרות הצבאיות של הדגם.
פאן אם הייתה חברת התעופה הראשונה שהפעילה את דגם ה-707; הטיסה המסחרית הראשונה של המטוס הייתה מניו יורק לפריז ב-26 באוקטובר 1958. אמריקן איירליינס הייתה חברת התעופה הראשונה להפעיל את ה-707 בטיסה ארוכת טווח ב-25 בינואר 1959. ה-707 נהפך מהר למטוס הסילון הנפוץ ביותר לנוסעים בזמנו, תוך שהוא מדיח כמעט לחלוטין את הדאגלס DC-8.
על מנת להפוך לשחקנית עיקרית בעסקי התעופה המסחרית, בואינג הכניסה שינויים רבים במטוס לדרישת הלקוחות. בעוד שה-707-120 היה דגם הסטנדרט הראשוני עם מנועי פראט &amp; וויטני, חברת התעופה קוואנטס הזמינה גרסה בעלת גוף מקוצר בשם 707-138, ובראניף הזמינה גרסה בעלת דחף גבוה יותר עם מנועי פראט &amp; וויטני JT4A, בשם 707-220. הגרסה המשופרת ביותר הייתה ה-707-320 בעלת כנפיים גדולות וגוף מורחב. ה-707-420 צוידה במנועי קונוואי של רולס-רויס. לרוב ה-707 המאוחרים יותר היו מנועים שקטים ויותר חסכוניים בדלק בשם JT3D ועוד חלקים על הכנפיים לשיפור ביצוע הנחיתה וההמראה. סימלו אותם בסיומת "B" כמו למשל 707-120B ו-707-320B.
כאשר שנות השישים התקרבו לסיומן, הגידול הגדול בנסיעות אוויריות הוביל את ה-707 להיות קורבן של הצלחתו. ה-707 הפך לקטן מדי עבור כמויות הנוסעים במסלולים שהוא היה מיועד להם. הארכת גוף המטוס הייתה כבר בלתי אפשרית. גם מנועי הדור הראשון של ה-707 נעשו במהירות מיושנים בהיבט הרעש והחיסכון בדלק. התשובה של בואינג לבעיה הייתה המטוס הראשון בעל שתי הקומות, ה-747.
ייצור של ה-707 האזרחי הסתיים ב-1978. בסך הכל, יוצרו 1,010 יחידות לחברות תעופה. הגרסאות הצבאיות נשארו בייצור עד 1991.
חלק ממאפייני ה-707 הופיעו גם במטוסים חדישים יותר של בואינג. הבולט ביותר הוא בואינג 737, שמשתמש בגרסה מעודכנת של גוף המטוס של ה-707. בואינג 757 ובואינג 727 השתמשו באותו גוף מטוס של ה-707, שהוקטן או הוגדל. ה-727 וה-737 השתמשו באותה תצורת תא טייס של ה-707.
בשירות חיל האוויר הישראלי.
בחיל האוויר הישראלי נמצא הבואינג 707 בשלוש תצורות, במסגרת טייסת 120:
משימות צבאיות.
חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל שני מטוסים מדגם בואינג 707 כמטוסים מיוחדים עבור נשיא ארצות הברית, אייר פורס 1. מטוסים אלה הותאמו במיוחד למשימה וניתן להם מספר הדגם VC-137. מדינות רבות אחרות השתמשו ב-707 להובלה של אנשים חשובים: ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, הרפובליקה של קונגו, מצרים, אינדונזיה, ישראל, איטליה, ירדן, לוב, מרוקו, פקיסטן, רומניה, ערב הסעודית, אוסטרליה, ונצואלה וסודאן. מפעילים צבאיים אחרים של ה-707 כללו את אנגולה, קנדה, קולומביה, גרמניה, הודו, איראן, פרגוואי, פרו, פורטוגל, ספרד, טאיוואן, טוגו, איחוד האמירויות הערביות, ויוגוסלביה. מטוסי בואינג 707 הופעלו גם למשימות תדלוק אווירי. מטוסים שהותאמו למשימה זו הוגדרו KC-135, והופעלו על ידי ארצות הברית, חילות האוויר של ברית נאט"ו, ישראל, אוסטרליה ודרום אפריקה.