באותו הזמן בשטחים הפינים שהועברו לשליטת רוסיה ב-1721 ו-1743, שנקראו "פינלנד הישנה" ושהונהגו בהם עדיין חוקים שוודים, החלו הרוסים להעניק אדמות נרחבות ללא-פינים ולהתעלם מחוקי האדמה הישנים. המצב גרם לדעיכת הכלכלה בפינלנד הישנה, שהתגברה בשנת 1797 אז התושבים הוכרחו לשלוח חיילים לצבא הקיסרי.
דוכסות גדולה בתוך רוסיה.
במהלך המלחמה הפינית בין שוודיה לרוסיה, שפרצה בשנת 1808, פינלנד שוב נכבשה על צבאותיו של הצאר אלכסנדר הראשון. נציגי ארבעת המעמדות הפינים התכנסו ב-29 במרץ 1809 כדי להשבע אמונים לצאר הרוסי, ולאחר תבוסתה הסופית של שוודיה בספטמבר של אותה השנה, פינלנד הוגדרה כדוכסות גדולה עצמאית בתוך האימפריה הרוסית עד לשנת 1917. שטחי קרליה (פינלנד הישנה) הפכו גם הם לחלק מדוכסות הגדולה החדשה בשנת 1812. במהלך השנים הללו של השלטון הרוסי מידת העצמאות של פינלנד השתנתה. היו תקופות של צנזורה ורדיפות פוליטיות, בעיקר בעשרים השנים האחרונות לשליטה הרוסית, אולם בניגוד לאיכרים הרוסים, האיכרים הפינים נשארו חופשיים לפי החוקים השוודים הישנים. במהלך המאה ה-19 החלה פינלנד להתפתח תעשייתית, במיוחד בענפי כריתת העצים והכרייה, שהיוו את הבסיס לשגשוג הפיני העכשווי (חלק גדול מאוכלוסיית פינלנד עדיין נשאר חקלאי עד לאחר מלחמת העולם השנייה).
לאומיות.
במשך מאות שנים שוודית הייתה השפה הדומיננטית במנהל ובחינוך הפיני. פינים רבים אף אימצו לעצמם שמות לטינים, או כאלו שנשמעו ממוצא לטיני, מטעמי נוחות ואופנה. הפינית החלה לצבור חשיבות במדינה עם העלייה בלאומיות הפינית במהלך המאה ה-19, וכן כתוצאה מנסיונותיהם של הרוסים להפריד את הפינים משוודיה ולהבטיח את נאמנותם.
בשנת 1835 פורסם לראשונה האפוס הלאומי הפיני, הקלוולה, אוסף של אגדות ומיתוסים שעברו בעל פה במשך מאות שנים והיוו את הבסיס לפולקלור של העם הקרלי במזרח פינלנד. פרסום זה עורר את רגשות הלאומיות הפינית שהובילו מאוחר יותר לעצמאותה של פינלנד מרוסיה. ההתעוררות הלאומית של הפינים במאה ה-19 היה בעיקר תוצאה של חברי המעמד העליון דובר השוודית שהחליטו לעודד את התרבות והשפה הפינית כדי ליצור תחושת אחדות בין כל תושבי פינלנד, ובעיקר בין האליטה השלטת לאיכרים.
בשנת 1892 הפינית הפכה לבסוף לשפה הרשמית בפינלנד, ובכך הפכה לשוות ערך לשוודית. בתוך דור אחד הפינית הפכה לשפה הדומיננטית במדינה.
רוסיפיקציה.
במהלך השנים 1899–1905 ו-1908–1917 (הנקראות בפינית "שנות הדיכוי") האימפריה הרוסית פעלה במדיניות של רוסיפיקציה שנועדה לסיים את האוטונומיה הפינית. מדיניות זו הייתה שכיחה באותה התקופה והייתה חלק מניסיון לבטל את האוטונומיה המנהלית והתרבותית של המיעוטים ברחבי האימפריה. מדיניות זו כללה שלושה צווים חשובים:
מסע הרוסיפיקציה גרם להתנגדות פינית שהחלה בעצומות, בשביתות ואף התקדמה להתנגדות אלימה, שכללה את ההתנקשות בחייו של ניקולאי בובריקוב, המושל הכללי של פינלנד, בשנת 1904. במהלך מלחמת יפן-רוסיה המורדים הפינים, שקיבלו תמיכה מיפן, תכננו להבריח אלפי רובים במטרה ללחום למען מדינה עצמאית, אך הספינה שהביאה עמה את המשלוח נטרפה על החוף והתוכנית נכשלה. הממשלה הקיסרית ניסתה לדכא את ההתנגדות על ידי סילוק גורמי האופוזיציה מהממשל הפיני, צנזורה חזקה יותר והענקת סמכויות דיקטטוריות למושל הכללי הרוסי. אולם להתנגדות היו מספר הצלחות, בעיקר ביטול צו הגיוס.
במהלך השנים 1905–1907 הושעתה תוכנית הרוסיפיקציה בשל מהפכת 1905 ובשל התבוסה הרוסית במלחמת רוסיה-יפן. אולם התוכנית החלה שוב בשנת 1908 ועוררה התנגדות בקרב הפינים. במהלך מלחמת העולם הראשונה שוב הושעתה התוכנית.
שינוי דמוקרטי.
בשנת 1906, לאחר מהפכת 1905, הוקם בפינלנד פרלמנט חדש, שנקרא אדוסקונטה. הנשים הפיניות היו הראשונות באירופה שקיבלו זכות הצבעה וכן זכות זו לא כללה כבר חובת בעלות על אדמה או החזקת תואר. עם זאת, בשונה מהמקובל כיום, בבחירות המקומיות במדינה העשירים קיבלו מספר רב יותר של הצבעות, בעוד שהעניים לא יכלו להצביע כלל. מצב זה הוחלף בזכות בחירה כללית בשנת 1917.
תקופת המהפכה הבולשביקית.
לאחר מהפכת פברואר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד קיבלה שליטה בסנאט הפיני (שהיה שילוב בין ממשלה לבית משפט עליון), ואוסקארי טוקוי הפך לראש הממשלה החדש. הסנאט החדש היה מוכן לשתף פעולה עם ממשלת המעבר הרוסית אך לא הגיע עימה לשום הסכמה. נקודת המבט הפינית הייתה שהאיחוד הפרסונלי עם רוסיה הסתיים עם נפילתו של הצאר, והם ציפו שסמכותו של הצאר תעבור לפרלמנט הפיני. ממשלת המעבר סירבה לכך והציעה במקום זאת שהבעיה תיפתר באספה המכוננת הרוסית.
הסוציאל-דמוקרטים, שהאמינו כי הבורגנות הרוסית עומדת בדרכה של פינלנד להשגת עצמאות, העמידו להצבעה בפרלמנט חוק (שנקרא "חוק הסמכות") שנועד להגביל את השפעת רוסיה על ענייני הפנים של פינלנד אך לא התייחס לכוחה בענייני הגנה וענייני חוץ. החוק לא עבר והפרלמנט פוזר על ידי ממשלת המעבר.
מתנגדי הסוציאל-דמוקרטים בפרלמנט ובסנאט שמחו על פיזור הפרלמנט וקיוו כי הבחירות החדשות יסייעו להגיע להבנה עם רוסיה. בבחירות נבחר רוב קטן של אנטי-סוציאליסטים לפרלמנט בעוד שהסנאט היה לגמרי אנטי-סוציאליסטי. ביטול חוק הסמכות ושיתוף הפעולה בין הכוחות האנטי-סוציאליסטים בפינלנד לבין רוסיה גרמו למרמור רב בקרב הסוציאליסטים ולמקרי אלימות רבים.
הכרזת העצמאות.
מהפכת אוקטובר זעזעה את הפוליטיקה הפינית. כעת אפילו הרוב האנטי-סוציאליסטי בפרלמנט הרגיש צורך בעצמאות מלאה בעוד שהסוציאליסטים ראו ברוסיה כדוגמה לפיה צריך לנהוג. ב-15 בנובמבר 1917 הבולשביקים הכריזו על זכות כללית להגדרה עצמית שכללה את הזכות לפרישה מרוסיה עבור כל עמי רוסיה. באותו היום הפרלמנט הפיני הכריז כי הוא לוקח בידיו באופן זמני את הריבונות בפינלנד. הפרלמנט הצביע לטובת הכרזת עצמאות כללית ב-6 בדצמבר 1917, וב-18 בדצמבר הממשלה הסובייטית הכירה רשמית בעצמאות פינלנד. ב-22 בדצמבר פינלנד העצמאית הוכרה על ידי הסובייט העליון וכן על ידי גרמניה והמדינות הסקנדינביות.
מלחמת האזרחים.
במשך חמשת החודשים הראשונים של 1918 התחוללה בפינלנד מלחמת אזרחים קצרה אך קשה, שהשפיעה על הפוליטיקה הפנימים וכן על היחסים הבינלאומיים של פינלנד במשך שנים רבות. מצד אחד עמד "המשמר הלבן", שנלחם בשם האנטי-סוציאליסטים, ומצד שני לחם "המשמר האדום", שכלל בעיקר פועלים ואיכרים. בעזרת תמיכתה של גרמניה המשמר האדום הובס, ורק תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה מנע מפינלנד להפוך למדינה גרורה גרמנית.
במהלך מלחמת האזרחים נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין מעצמות המרכז לרוסיה, שקבע בין היתר כי פינלנד ואיי אולנד יפונו מיידית מחיילים רוסים, הנמלים הפינים יפונו מיידית מכוחות ימיים רוסים, וכי רוסיה תפסיק את התעמולה כנגד הממשלה הפינית.
בין שתי מלחמות עולם.
בהכרזת העצמאות פינלנד הוגדרה כרפובליקה, אך למרות זאת, לאחר מלחמת האזרחים, וללא סוציאל-דמוקרטים, הצביעו בפרלמנט לטובת ייסוד ממלכת פינלנד. פרידריך קרל, נסיך הסן, שהיה גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, נבחר להיות המלך החדש. אולם עם תבוסתה של גרמניה במלחמה הרעיון נזנח, ופינלנד הפכה לרפובליקה, עם קארלו יוהו סטאלברג כנשיאה הראשון.
מהכרזת העצמאות ב-1918 החלו מיליציות חמושות של מתנדבים פינים לנסות ולהרחיב את שטחה של פינלנד במזרח קרליה.
בחוזה טרטו שנחתם ב-14 באוקטובר 1920 הכירה ברית המועצות בעצמאותה של פינלנד ובאותה שנה התקבלה פינלנד לחבר הלאומים.
הרפובליקה החדשה עמדה בפני סכסוך לגבי איי אולנד, שתושביהם היו דוברי-שוודית ושאפו להשתייך לשוודיה. פינלנד לא הסכימה לוותר על האיים והציעה לתושבים במקום זאת שלטון אוטונומי. התושבים לא הסכימו להצעה זו והסכסוך הועבר לחבר הלאומים, שהחליט כי פינלנד תשמור על שליטתה באיים, אך כי אלו יקבלו מעמד אוטונומי. פינלנד הייתה חייבת להבטיח לתושבי אולנד כי יוכלו לשמור על שפתם ותרבותם השוודית. הסכם בינלאומי נוסף קבע כי אולנד יהיו שטח נייטרלי עליו אסור להציב כוחות צבאיים.
הרגשות הלאומיים שנשארו לאחר מלחמת האזרחים התפתחו לכדי הקמת מפלגת לאפואה הפשיסטית, שצברה כוח ופופולריות בתחילת שנות השלושים בקרב פינים אנטי-קומוניסטים, אך ניסיון הפיכה כושל בשנת 1932 גרם להוצאת המפלגה מחוץ לחוק ולמאסר מנהיגיה.
בשנת השלושים החלה ברית המועצות להגביר את המדיניות האנטי-פינית שלה. בשנת 1937 היא מנעה לגמרי מספינות פיניות לשוט בין מפרץ פינלנד לימת לדוגה.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פינלנד לחמה פעמיים בברית המועצות: היא הגנה על עצמה כנגד הסובייטים במלחמת החורף (1939-1940), שהסתיימה בכך שהפינים הפסידו את אזור קרליה, ושוב הגנה על עצמה במלחמת ההמשך (1941-1944), בה קיבלה תמיכה רבה מגרמניה הנאצית אך הפסידה לבסוף את עיר הנמל החשובה פטסאמו. מיד לאחר מלחמת ההמשך הפינים נכנסו למלחמה עם גרמניה, מלחמת לפלנד, שנועדה לסלק את הגרמנים מצפון פינלנד בחזרה לנורווגיה (שהייתה אז תחת כיבוש נאצי).
בניגוד לרוב שאר המדינות השכנות של ברית המועצות, פינלנד הצליחה לשמור על עצמאותה ועל הדמוקרטיה שלה במהלך המלחמה, ואף ספגה אבדות מועטות יותר ממדינות אחרות. עם זאת, היא נענשה בחומרה רבה יותר ממדינות אחרות שלחמו לצד הגרמנים ונאלצה לשלם פיצויים גבוהים. בנוסף לכך, הממשל הפיני היה צריך ליישב מחדש שמינית מאוכלוסיית המדינה לאחר איבוד שמינית משטחה, כולל העיר החשובה ויבורג.