בדיקות אלקטרופיזיולוגיות מצביעות על מעורבות של עצבים פריפריים, ובדיקת פוטנציאלים מעוררים evoked potentials יכולות להראות אבנורמליות המצביעה על מעורבות של עמודות אחוריות בחוט השדרה.
MRI הנעשה לחוט השדרה יכול להראות תמונה אבנורמלית של עמודות אחוריות בחוט השדרה.
טיפול.
הטיפול יתבצע על ידי מתן ויטמין B12 על ידי זריקה תוך שרירית פעם ביום למשך שבועיים, ולאחר מכן אחת לשבוע למשך חודשיים ולאחר מכן מדי חודש.
אצל מטופל הסובל מחוסר משולב בוויטמין B12 וחומצה פולית, יש לטפל ראשית במחסור הנובע כתוצאה מ-B12, על מנת להימנע מזירוז תהליך של מחלה זו.
תסמונת פרקינסון פלוס
תסמונת פרקינסון פלוס (באנגלית: Parkinson plus syndrome) היא קבוצה של מחלות נוירו-דגנרטיביות המתאפיינות בקליניקה של מחלת פרקינסון (כגון רעד, ריגידיות, ברדיקינזיה, חוסר יציבות תנוחתית) עם מאפיינים נוספים המפרידים בין התסמונת לבין פרקינסון אידיופתי (מסיבה לא ידועה) פשוט. חלק מהמחקרים מחשיבים את מחלת האלצהיימר כחלק מקבוצה זו.
תסמונות אלו, הנקראות גם בשם מחלת פרקינסון א-טיפית, הן לעיתים קשות לאבחנה מבדלת לעומת מחלת פרקינסון עצמה או זו מזו.
אבחנה.
ביצוע הדמיה על ידי SPECT הוא כלי יעיל להערכת האבחנה המבדלת בין מטופלים עם פרקינסון לעומת מטופלים עם תסמונת פרקינסון פלוס.
טיפול.
תסמונות אלו מתפתחות באופן מהיר ופרוגרסיבי יותר והן מגיבות פחות לתרופות אנטי-פרקינסוניאניות מאשר מחלת פרקינסון עצמה. עם זאת, המאפיינים הנוספים במחלות אלו יכולים להגיב לתרופות אחרות שאינן ניתנות במחלת פרקינסון.
יוסף שמחון
יוסף שמחון (19 בנובמבר 1926 - 30 באוגוסט 1955) היה לוחם אצ"ל, שנידון למוות על ידי הבריטים, אולם בלחץ האצ"ל, ובעקבות חטיפת קצינים בריטיים כבני ערובה בידי המחתרת. הומר גזר דינו למאסר עולם.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת נווה צדק. אמו-ג׳ויה (פנינה) הייתה ממשפחה יהודית בחברון. במאורעות תרפ"ט ביקרה אמו עם שמחון ואחיו אצל משפחתה בחברון. ערבי החביא אותם בביתו ואיים על פורעים ערבים שניסו לפרוץ לביתו.
בשנת 1941, בגיל 15 הצטרף לאצ"ל. הפעולה הראשונה הגדולה בה השתתף הייתה התקפה על בניין הבולשת הבריטית (ה-CID) ביפו ב-27 בדצמבר 1945. לאחר פריצה תחת חיפוי אש כבדה ממקלעים ותת מקלעים פרצו הלוחמים לבית והניחו בו מטעני חומר נפץ, מה שהוביל לנזק רב לבניין.
ב-27 בפברואר 1946 השתתף שמחון בהתקפה על שדה התעופה בקסטינה במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים. בהתקפה נהרסו 12 מטוסים בריטים ושבעה חובלו קשה. בנסיגה נהרג , אחד הלוחמים. שמחון הסיר את כובע הפלדה שלו והניחו על חזה ההרוג בעת שחבריו כיסו את הגופה ונפרדו ממנה תוך מתן כבוד ללוחם שנפל.
ב-6 במרץ 1946 השתתף שמחון בהתקפה על המחנה הבריטי בסרפנד שמטרתה הייתה החרמת נשק. בהתקפה נפצעו חמישה לוחמים, בהם שמחון, והם הועברו לבסיס עזרה ראשונה בשכונת עזרה וביצרון ליד ראשון לציון (היום שכונת רמת אליהו). מצבם של שמחון וחברו מיכאל אשבל החמיר והיה צורך לפנותם לבית החולים גלעד בתל אביב. ליד שכונת מולדת בחולון, הם נעצרו על ידי משמר בריטי. משהבחינו הבריטים בפציעותיהם, הם הועברו לכלא יפו. כשמצבם הרפואי החמיר הם הועברו לבית חולים ונותחו באותו לילה. לאחר החלמתם הועברו לבית הסוהר המרכזי בירושלים.
משפטם של שמחון ואשבל נערך בבית המשפט הצבאי בירושלים ועורר מתח רב עקב החשש שהבריטים יהפכו את אשבל ושמחון ל"שפני ניסיון" ביחס לתקנות החירום החדשות שהטילו עונש מוות על כל המשתייך לארגון או קבוצה שירה בנשק או השתמש בחומר נפץ.
שמחון ואשבל הצהירו שהם כופרים בחוקיותם של התקנות לשעת חרום וכי לא ישתפו פעולה במהלך המשפט ולא יענו על שאלות. הם הפכו את משפטם לבימה פוליטית בה השתמשו לנאומים שקיבלו חשיפה תקשורתית גם מחוץ לארץ ישראל. ולבסוף יצאו בהצהרות. בסיום הצהרתו אמר שמחון: "לא תשמידונו. לפניכם הופענו על בימת ההיסטוריה ואחריכם נרד ממנה ואילו אתם - גורו לכם מפני משפט האלוהים".
ב-13 ביוני 1946 דן בית המשפט הבריטי את שמחון ואשבל למוות בתלייה. שמחון ואשבל קיבלו את גזר הדין בשירת התקווה.
בתגובה, האצ"ל חטף חמישה קצינים בריטים ואיים להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין. שלושה הוחזקו בבית ערבי בודד ברחוב סלמה ושניים הוחזקו במרתף ברחוב ישראלס בתל אביב. במשך הזמן שחרר אצ"ל את שני הקצינים שהוחזקו ברחוב ישראלס אך הבריטים לא הצליחו למצוא את מקומם של השלושה הנותרים.
ב-3 ביולי 1946 פורסמה ידיעה כי מפקד הצבא בארץ ישראל אישר את גזר דין המוות לשמחון ואשבל אבל הנציב העליון בתוקף סמכויותיו החליף את גזר דין המוות במאסר עולם. למחרת שוחררו שלושת הקצינים הבריטים.
שמחון הועבר לרצות את עונשו לבית הסוהר המרכזי בירושלים. ב-20 בפברואר 1948 ברח משם עם 11 לוחמים מאצ"ל ולח"י דרך מנהרה שנחפרה למערת הביוב של הכלא.
שמחון חזר לפעילות באצ"ל, נתמנה למפקד הח"ק ברחובות וביצע בהצלחה מספר פעולות של החרמת נשק וציוד צבאי מהבריטים.
הוא השתתף בהתקפת האצ"ל על יפו באפריל 1948. לאחר פרשת אלטלנה עבר לירושלים והצטרף ליחידת האצ"ל שלחמה שם ובסיסה היה בקטמון. לאחר פירוק אצ"ל בעקבות רצח ברנדוט הצטרפו לוחמי אצ"ל לחטיבת עציוני והשתתפו בקרבות באזור ירושלים.
בנובמבר 1948 נישא ללוחמת האצ"ל דבורה לדרברג. הרב אריה לוין ניהל את טקס הנישואין.
לאחר המלחמה נתקל שמחון בקשיי קיום. הוא ביקש להתקבל לקורס קצינים בצבא ולמשטרה אך נדחה. עבד כנהג אמבולנס, פועל בניין ועוד. אשתו לקתה בשיתוק מחצית גופה ובסיוע ארגון של"ח (שיקום לוחמי חרות) שסייע ללוחמי אצ"ל שנפגעו ובסיועו האישי של מנחם בגין הוטס הזוג שמחון בנובמבר 1952 לניו יורק בו קבלה דבורה טיפול בבית חולים שיקומי.
באוגוסט 1953, לאחר שחל שיפור מה במצבה של דבורה הם חזרו ארצה. אך שוב התקשה יוסף במציאת עבודה.
בינואר 1954 החל לעבוד בקידוחים בנגב. תחילה בקידוחי מים ואחר כך בקידוחי נפט שם התשלום היה גבוה יותר. הוא הרבה במשמרות מרובות כדי לחסוך כסף לקניית דירה. הוא קדח בראחמה, מצדה ובמאי 1955 החל לעבוד בקידוח נפט במכתש הגדול. במשך הקידוחים היה יחידי על מגדל הקידוח בגובה עשרות מטרים.
ב-27 באוגוסט 1955 היה שמחון על מגדל הקידוח. כתוצאה מהתנהלות לא תקינה של מנהל הקידוח, קרס המגדל ומחץ את שמחון. רגלו נקטעה וגופו נמעך. הוא הובהל מיד לבית החולים בבאר שבע אך לא היה ניתן להצילו. הכרתו לא שבה אליו והוא נפטר ב-30 באוגוסט 1955.
שמחון נקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה רבת משתתפים שבראשה צעד מנחם בגין.
קולאפ
קולאפ היא צלמית אבן גיר המיוצרת כחלק מטקס הקבורה באזור פונאם (Punam) שבדרום האי אירלנד החדשה שבארכיפלג ביסמרק בפפואה גינאה החדשה.
תושבי האי מפסלים צלמיות אלה מתוך אמונה שהם מחזיקים את הנשמה של הנפטר. כל צלמית גולפה תוך התחשבות במראו הפיזי של הנפטר ולכל צלמית מראה שונה. הצלמית מייצגת דמות עומדת זקופה, כאשר שתי ידי הדמות אחוזות זו בזו לפני בטנה של הדמות. על פי רוב הדמות מעוטרת בתכשיטים מפוסלים, ולראשה תסרוקת האופיינית לאדם אותו היא מייצגת.
הצלמיות הוצגו במהלך טקסי הלוויה, ונועד לשמש כביתה של נשמת הנפטר לאחר מותו, במקום הגוף. על פי האמונה המקומית, בלא צלמית זו הנשמה או הרוח תנוד בכפר ותגרום נזקים לאנשי הכפר החיים. לאחר תקופה מסוימת הוצאו הצלמיות מבקתת הנפטר ונופצו בטקס דתי, על מנת לאפשר לנשמת הנפטר להמשיך לעולם הבא. מסיבה זו נדירים פסלים אלה שנותרו שלמים עד ימינו; מספר מועט של פסלים נותרו שלמים, לרוב - מחשש לשחרור נשמה של אישיות מסוימת, והפסלים ניתנו לזרים על מנת להרחיק את הנשמה מהכפר, ורק פסלים אלה שרדו.
התפשטות הנצרות באי בשלהי המאה ה-19 הביאה להפסקת השימוש בצלמיות אלה.
מדונה ליטה
מדונה ליטה (Madonna Litta) היא יצירה מהמאה ה-15 המתארת את מרים המחזיקה בזרועותיה את בנה ישו שצוירה על ידי לאונרדו דה וינצ'י ומוצגת כיום במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה.
יש העתקים רבים של היצירה שצוירו על ידי ציירים אחרים מתקופת הרנסאנס, סקיצה ראשונית של היצירה שלאונרדו צייר את ראשה של מרים, מוצג בלובר. התנוחה מביכה של הילד, לעומת זאת, הובילה חוקרים מסוימים לייחס חלקים מהציור בולטראפיו, תלמיד של לאונרדו. רמזים אחרים שתורמים לעובדה שהציור הזה הושלם על ידי אחד מתלמידיו של לאונרדו כוללים את קווי המתאר הקשים של המדונה והילד, כמו גם הנוף הרגיל.
עבודה זו צוירה עבור שליטי בית ויסקונטי של מילאנו ועברה במהרה למשפחת ליטה, שהיצירה הייתה בחזקתה במשך מאות שנים. בשנת 1865, רכש אלכסנדר השני, קיסר רוסיה את היצירה מידי הרוזן ליטה והוא הפקיד את הציור במוזיאון הארמיטאז', בו מוצגת עד היום. הציור הוצג בקצרה בסרט צופן דה וינצ'י מ-2006.
ניב דיבורי
פוקוס - הוצאה לאור
פוקוס (הוצאת ספרים)
מדונה בנואה
מדונה בנואה (Benois Madonna) או "המדונה עם הפרחים" היא אחת משתי מדונות שצוירו על ידי לאונרדו דה וינצ'י, כפי שהוא עצמו אמר, באוקטובר 1478. היצירה השנייה היא המדונה עם הציפורניים שמוצגת בגלריה פינאקוטק הישנה (Alte Pinakothek), במינכן.
סביר להניח כי המדונה בנואה הייתה העבודה הראשונה שצייר לאונרדו באופן עצמאי ולא בהוראת אדונו ורוצ'יו. ישנן שתי סקיצות ראשוניות של לאונרדו של היצירה, במוזיאון הבריטי.
מראה המדונה והילד עם פרחים הוכיח שהוא אחד הפופולריים ביותר של לאונרדו. היצירה הועתקה באופן נרחב על ידי אמנים צעירים, בהם רפאל, שגרסה משלו (המדונה פינקי) נרכשה בשנת 2004 על ידי הגלריה הלאומית בלונדון.