שיחק לראשונה בשנת 1960 בסרטו של וינסנט מינלי "הביתה מן הגבעה". אותה שנה חלק המילטון את פרס גלובוס הזהב לשחקן החדש הטוב ביותר ביחד עם שלושה שחקנים מתחילים אחרים. ב-1961 וב-1963 היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר על תפקידיו בדרמות "פשע ועונש בארצות הברית" ו"זה קרה בפלורנס". ב-1963 שיחק גם בסרט המלחמה של קארל פורמן "המנצחים".
ב-1971 הפיק המילטון את הדרמה הביוגרפית אודות חייו של הפעלולן המפורסם איוול קניוול, בה שיחק גם בתפקיד הראשי. ב-1975 שיחק בדרמה הספרותית "פעם אחת זה מספיק" וב-1977 בשני פרקים בסדרת הדרמה ההיסטורית "שורשים". ב-1979 הופיע המילטון בקומדיית האימה "אהבה מנשיכה ראשונה" בתפקיד הרוזן ולדימיר דרקולה. על התפקיד היה מועמד לפרס גלובוס הזהב להופעה הקומית/מוזיקלית הטובה ביותר.
ב-1981 שיחק והפיק את הפרודיה הגאה על זורו, "זורו אפור התער". בסרט שיחק המילטון בתור זורו ועל משחקו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בפעם השנייה. ב-1985 לוהק לעונה השישית של אופרת הסבון "שושלת", לתפקיד במאי הקולנוע ג'ואל אבריגרו.
בשנת 1988 הנחה המילטון את תחרות מראה השנה של עלית שנערכת מדי שנה על ידי סוכנות הדוגמנות עלית.
ב-1990 השתתף בפרק השלישי ב"טרילוגיית הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה, "הסנדק 3" בתפקיד היועץ הפיננסי של משפחת קורליאונה, בי. ג'יי. האריסון. בסרט החליף המילטון את רוברט דובאל, שסירב לחזור לתפקיד טום הייגן בשל בעיות תקציביות. ב-1991 הופיע בקומדיה "דוק הוליווד" בתור ד"ר הבלרסטורם, הבוס של המנתח הצעיר ד"ר בנג'מין סטון (מייקל ג'יי פוקס). המילטון התפרסם בפעם האחרונה ב-2002 בקומדיה של וודי אלן "סוף הוליוודי".
בשנת 2006 היה המודח השישי בעונה השנייה של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
חיים אישיים.
בשנות ה-60 ניהל המילטון מערכת יחסים עם לינדה בירד ג'ונסון, בתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. הוא היה נשוי במשך ארבע שנים לדוגמנית אלנה סטיוארט, ולזוג נולד ילד אחד, הזמר אשלי המילטון. להמילטון ילד נוסף ביחד עם חברתו קימברלי בלאקפורד.
יולי עופר
יולי (יהודה) עופר (23 ביולי 1924 - 11 בספטמבר 2011) היה איש עסקים ישראלי אשר התמחה ועסק בתחומי נדל"ן, מסחר, הובלה ימית, מלונאות, פיננסים ותעשייה.
קורות חיים.
עופר נולד ב-23 ביולי 1924 בגאלאץ שברומניה ליוסף וצילה הרשקוביץ ("הרשקוביץ" משמעותו "בן צבי", ומכאן שם המשפחה העברי "עופר") ועלה ארצה בגיל חצי שנה עם אחיו הגדולים דוד עופר וסמי עופר. אביו התחיל כעגלון עני, עבר לעסוק בהובלות בעיר חיפה, וכשהתבסס עסק בשיפוץ אוניות. בניו עזרו לאביהם בעסקיו.
בצה"ל שירת בחיל הרגלים והשתחרר בדרגת רב-סרן. החל את דרכו העצמאית בעיר חיפה שם סיפק ציוד לאוניות ויחד עם אחיו סמי הקים את קבוצת האחים עופר.
בשנת 2002 הפרידו האחים עופר את נכסיהם: חלקו של סמי עופר בנדל"ן ובבנק המזרחי הועבר לאחיו יולי, בתמורה לחלקו של יולי בחברה לישראל.
עופר היה ידוע כתורם נדיב למטרות הומניטריות במוסדות וארגונים בישראל במשך שנים רבות. ובנוסף לכך היה אספן גדול של דברי אמנות. בשנת 1996 התפרסם כי רכש ציור של פיקאסו תמורת 30 מיליון דולר.
פעילות עסקית.
בשנת 1956 ייסד עם אחיו סמי ועם מרדכי מנו את חברת הספנות נתיבי הים התיכון.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הפכה קבוצת האחים לחברת ספנות בינלאומית כשיולי עופר ניהל את עסקיה בישראל וסמי עופר את הפעילות הבינלאומית. בשנות ה-80 הקבוצה החלה להיכנס לעסקי המכליות בהונג קונג וסינגפור. והם התרחבו לתחום הובלה ימית של דלק ופוספטים בשנות ה-90. עם הזמן הוקמה גם חברת בת שהתמקדה בספינות שיט בשם רויאל קריביאן.
עופר התמחה בעסקי נדל"ן, רכש מגרשים והקים מבנים במקומות שונים בישראל ובעיקר בעיר הרצליה שבה מיקם את מרכז עסקיו וגם בחר לגור בה. הוא תרם לפיתוחה ולהתפתחותה של הרצליה ובמיוחד ידועה מעורבותו בפרויקט המרינה בהרצליה.
בשנת 1994 רכשו האחים עופר בחלקים שווים עם מוזי ורטהיים את גרעין השליטה (26%) בבנק המזרחי. בשנת 1999 רכשו ממשפחת אייזנברג את השליטה בחברה לישראל, שבבעלותה היה מפעל טאואר סמיקונדקטור במגדל העמק ונכסים אחדים שרכשה מממשלת ישראל: בתי זיקוק לנפט בחיפה, כימיקלים לישראל וצים.
בניהולו השקיעה המשפחה בחברות כבלים (שאותה רכשה מחברת תדיראן), גרנית הכרמל (שבאמצעותה השקיעו בחברת סונול), פרויקט המרינה בהרצליה. היא רכשה גם את הסנה, חברה ישראלית לביטוח בניסיון לשקם אותה אבל הניסיון לא הצליח והיא פשטה את הרגל.
כמו כן, הקים את חברת מליסרון, המתמחה בנדל"ן ומחזיקה במספר קניונים בישראל: קניון רמת אביב, קניון רננים, קניון הקריון וכ-20 מרכזים נוספים.
מליסרון רכשה את השליטה בחברת בריטיש ישראל, וחברת פרימיום PIH, בעלת השליטה בסנטראל יורופיאן. מרבית עיסוקה בנדל"ן ומלונאות, והיא מחזיקה ברשת חנויות המחשבים אייבורי.
בעקבות מותו.
ב-11 בספטמבר 2011, שלושה חודשים לאחר אחיו סמי, נפטר יולי עופר בגיל 87 בביתו בהרצליה פיתוח ונטמן בבית הקברות של מושב בני ציון.
לאחר מותו התברר כי הותיר שתי צוואות שונות. הראשונה חילקה בצורה שווה את מניותיו בחברת "עופר השקעות" בין בנו הצעיר דורון ובתו הבכורה ליאורה, אך צוואה שנייה ומאוחרת יותר הותירה את דורון ללא ירושה והעבירה את כל מניותיו בחברה לליאורה, דבר שיצר סכסוך ומאבק משפטי בין היורשים. בית המשפט פסק שכל המניות בעיזבון יינתנו לליאורה עופר, ובהתאם לכך נותר דורון עופר עם 15% מהמניות, וליאורה עופר קיבלה 51% מהמניות.
חיים אישיים.
יולי עופר התחתן תחילה עם מירית, והתגרש ממנה לאחר מספר שנים. לזוג נולדו שני ילדים - הבת ליאורה שהיא כיום יו"ר חברת מליסרון, והבן דורון. אשתו השנייה הייתה רונית יער, שהחליטה להתגרש ממנו. אשתו השלישית, עימה חי עד מותו, היא רות (לבית דורפמן), לה בן מנישואים קודמים.
יהודה עופר
חלקת לשון
חלקת לשון הוא כתב עת ישראלי לבלשנות עיונית ושימושית. נוסד כדי לענות על צורכי החינוך הלשוני במוסדות להכשרת מורים (המכללות לחינוך והחוגים לחינוך באוניברסיטאות). כיום הוא יוצא לאור על ידי איל"ש, האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, בשיתוף אחד המוסדות להשכלה גבוהה (ברוטציה, למשל ב-2011 עברה מערכת כתב העת מהמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים לאוניברסיטת תל אביב).
היסטוריה.
כתב העת נוסד ב-1990 על ידי קבוצת מרצים ללשון במכללה האקדמית בית ברל בראשות ד"ר צבי שראל, שחיפשו דרך לשמור על האיזון בין המסגרת האקדמית החדשה, שדרשה דפוסי למידה שונים, ובין הצורך להשקיע מחשבה בגישה דידקטית המתאימה לצורכיהם של סטודנטים המוכשרים להוראה.
המטרה המוצהרת של הגוף המייסד הייתה, כפי שהשתקפה גם בבחירת השם לביטאון, שהוסברה בגיליון הראשון שלו ב-1990: "ינסה נא כל אחד מאיתנו לטפח את 'חלקת אלהים הקטנה' שלו בתחום הלשון, ינכש את העשבים השוטים העולים כפורחת, תוך ידיעת מגבלותינו ואפשרויותינו, יחד עם ההכרה בחשיבות הניסיון שצבר כל אחד ואחד, בחינת 'לא עליך המלאכה לגמור, ולא אתה בן-חורין ליבטל ממנה'".
בתחילת דרכו של כתב העת, היה חלקם של המאמרים הדידקטיים גדול משל המאמרים העיוניים בבלשנות, אך ככל שכתב העת התבסס בתודעתם של חוגים רחבים, כן הלכו ותכפו המאמרים שעסקו במחקרי לשון לתחומיה השונים; גדל והתרחב חוג המתעניינים בכתב העת והמעוניינים בפרסום הגותם הלשונית בו, וגיליונותיו גדלו והתרחבו בכמות ובאיכות. בזכות השיפוט הקפדני של המאמרים על ידי מערכת של מומחים, הפך "חלקת לשון" לכתב עת שפיט, שהפרסום בו מובא בחשבון לצורך קידום המחברים במסלול האקדמי. הביקוש הגובר לפרסום בכתב העת ניכר ברשימה המגוונת של מרצים במוסדות ההשכלה הגבוהה, בארץ ומחוצה לה, המבקשים לקבל את פרי עטם לפרסום.
עד לשנת 2011 התפרסמו ארבעים ושלושה גיליונות, וגיליונות מיוחדים הפכו לעת מצוא גם לספרי יובל.
בד בבד עם התפתחותו של כתב העת, נוצר צורך בגיוס משאבים לכיסוי ההוצאה לאור. משרד החינוך היה בין הראשונים שנרתמו למשימה, ושותפים למימון הם המכללות לחינוך בית ברל, לוינסקי ודוד ילין, וגופים נוספים שפרסומיהם התמקדו בחינוך הלשוני ובמחקרי לשון עיוניים (כמו "סקריפט" - האגודה הישראלית לאוריינות; איל"ש – האגודה הישראלית לבלשנות שימושית); ומשנת 2011 גם אוניברסיטת תל אביב.
האנדרטה הלאומית והמוזיאון להתקפת ה-11 בספטמבר
בית הכנסת הדרת קודש
בית הכנסת הדרת קודש הוא בית כנסת הממוקם ברחוב מעלות הנביאים 9 (מדרגות הנביאים) בשכונת הדר הכרמל שבחיפה. כיום בית הכנסת אינו פעיל. המבנה מוכר כאתר מורשת בישראל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה בעשור הראשון של המאה ה-20, על יסודות בית כנסת קדום שנבנה על פי הערכות בשנת 1780 ונשא את אותו שם. על פי המסורת התפלל בבית הכנסת העתיק רבי נחמן מברסלב בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט (1798). בית הכנסת החדש, שנבנה והוחזק על ידי ועד שכונת הדר, שימש מרכז רוחני וחברתי עבור הקהילה היהודית בחיפה והתקיימו בו שיעורים תורניים, כינוסים ואסיפות שונות בענייני הציבור. באחד מחדרי בית הכנסת שכן משרד הרבנות של הקהילה בחיפה.