מלאי המזון בערים שבמערב המדינה אזל במהירות. מנת המזון הקצובה לנפש בערים כמו אמסטרדם ירדה לפחות מ-1,000 קלוריות ליום בסוף חודש נובמבר 1944 ל-580 קלוריות בסוף פברואר 1945. אספקת החמאה במסגרת מנות הקיצוב נעלמה באוקטובר 1944. אספקת השומנים מן הצומח הצטמצמה לשיעור זעיר של 1.3 ליטרים לנפש בתקופה של 7 חדשים. 100 גרם גבינה הוקצבו לנפש כל שבועיים. תלושי הקיצוב לקבלת בשר נעשו חסרי ערך. מנות הלחם ירדו מ-2,200 גרם לשבוע עד ל-1,000 גרם לשבוע באוקטובר 1944, ובאפריל 1945 – ל-400 גרם לשבוע. מנה זו יחד עם קילוגרם אחד של תפוחי אדמה היוותה אז את קצובת המזון לנפש לשבוע שלם. המזון אזל גם בשוק השחור. תושבים היו זכאים לקבל בבתי תמחוי כנגד הצגת תלושי מזון מרק מקליפות תפוחי אדמה, ותורים ארוכים נאספו בפתחיהם בתנאי הקור של החורף.
תושבים יצאו לחפש אחר מזון ורכבו על אופניים או צעדו לעיתים עשרות קילומטרים כדי להגיע לחוות ולסחור שם בחפצי ערך תמורת מזון, ולעיתים ניצלו חקלאים לרעה את מצוקתם על ידי הפקעת מחירים. אכילת סלק סוכר ופקעות צבעונים נעשתה שגרתית. ריהוט ובתים נטושים (למשל בתים שהתגוררו בהם יהודים, אשר שולחו למחנות ההשמדה) פורקו כדי שישמשו כחומר דלק לחימום.
תת-תזונה נחשבה כגורם המוות העיקרי ב-18,000 מקרי מוות שאירעו מספטמבר 1944 ועד לראשית 1945. במקרי פטירה רבים נוספים הייתה תת-התזונה גורם תורם למוות.
בפברואר 1945 חילק הצלב האדום הבינלאומי בהולנד לחם, שנאפה ממשלוח קמח שהגיע להולנד משוודיה; הוא כונה "הלחם השוודי".
מצב הרעב הסתיים עם שחרור כל שטחה של הולנד מן הכיבוש הגרמני במאי 1945. קצת לפני כן הסכים הממשל הגרמני להצנחת מזון על ידי מטוסי בעלות הברית לשטחים הכבושים על ידו, בשני מבצעים שיצאו לפועל בסוף חודש אפריל ובראשית חודש מאי. מיד לאחריהם הובל מזון לשטח הכיבוש הגרמני בהולנד גם על ידי משאיות של בעלות הברית.
תוצאות ארוכות טווח של הרעב.
התיעוד המפורט שנותר בעקבות הרעב בהולנד איפשר למדענים לערוך מחקרים אודות השפעתה של תת-תזונה על בריאות האדם. כך, מחקר אקדמי הולנדי-בריטי משותף אודות בריאותם של ילדים שנולדו בהולנד סמוך לפני פרוץ הרעב, במהלכו או אחריו העלה כי ילדים שנולדו לנשים שנחשפו לרעב במהלך הריונן היו בעלי סיכון גבוה יותר ללקות במשך חייהם בשורה של מחלות ובהן סוכרת, השמנת יתר ומחלות של הלב וכלי הדם. כמו כן נמצא שאפשר שהחשיפה לרעב של נשים במהלך ההריון גרמה אצל ילדיהן לשינויים אפיגנטיים, שהועברו בתורשה לצאצאיהם. מחקר אחר העלה שאצל ילדים שאמהותיהם נחשפו לרעב במהלך השליש השני של הריונן הייתה שכיחות גבוהה יותר של סכיזופרניה ושל מומים נוירולוגיים.
בעיר ההרגה
בְּעִיר הַהֲרֵגָה היא פואמה שכתב חיים נחמן ביאליק בשנת 1903 (תמוז תרס"ג – תשרי תרס"ד) בעקבות ביקורו בקישינב עם משלחת שיצאה ביוזמתו של ההיסטוריון שמעון דובנוב במטרה לחקור את הפרעות שנערכו בקהילה היהודית באביב 1903.
בשנת 1906 הפואמה קובצה לראשונה לספר: "משירי הזעם : א. על השחיטה ב. בעיר ההרגה ג. ידעתי, בליל ערפל", בהוצאת אודיסה.
פרעות קישינב.
ב-6 באפריל 1903 פרצו פרעות קישינב בעקבות עלילת דם שהאשימה יהודים ברצח נער נוצרי למטרות דתיות. בקישינב הופיעו בריונים, שקראו "מוות ליהודים" והפיצו כרוזים בהם נכתב כי הצאר ניקולאי השני התיר לפגוע ביהודים לכבוד חג הפסחא. הפרעות נמשכו יומיים, בימים 6–8 באפריל (לפי הלוח היוליאני; 19–21 באפריל לפי הלוח הגרגוריאני), והשתתפו בהם תושבים מכל מגזרי הציבור. 49 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, ואלפי בתים וחנויות נשדדו ונהרסו. הפורעים התעללו ביהודים בסאדיזם רב. הם אנסו, השחיתו גופות והתעללו בהן. כאשר היהודים ניסו להגן על עצמם, עצרה המשטרה את המתגוננים, ונקטה בצעדים שונים שסייעו לפורעים באופן אקטיבי.
פרסום הפואמה.
כאשר נודעו תוצאות הפרעות, קבוצת סופרים עבריים, תחת השם "אחים", הוציאה כרוז ובו קראו ליהודים להגנה עצמית. חברי הקבוצה הקימו ועדה ועל חיים נחמן ביאליק הוטל לבקר בבית המשפט בעת חקירת הפרעות, להכין רשימה של החללים, לתעד עדויות על יחס השלטונות ולראיין קורבנות אונס, לאסוף מידע, תצלומים ותעודות, לדווח על נזקים ברכוש.
בטרם צאתו לקישינב כתב את השיר "על השחיטה". בעקבות שהות בת חמישה שבועות בקישינב כתב את 'בעיר ההרגה'. רשמי ביקורו וחקירותיו בקישינב הועלו על הכתב ופורסמו במועד מאוחר יותר.
הפואמה נדפסה לראשונה תחת השם "משא נמירוב" בעיתון "הזמן" שבעריכת בן ציון כ"ץ, בעיר פטרבורג. שינוי השם והשמטת מספר שורות בשיר היו דרושים על מנת לקבל את אישור הצנזור, היהודי המומר לנדאו, לפרסום השיר. בתחילה הגיב ביאליק בכעס רב על השמטת השורות, אך בהמשך קיבל את השינוי בהבנה ואישר את פרסום הפואמה. הפואמה תורגמה לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי, וכך הגיע לידיעת הקהל הרחב, כולל הקהל היהודי שאינו קורא עברית.
פרסום הפואמה, הכוללת תיאורי זוועה לצד ביקורת נוקבת על החולשה וחוסר האונים של הקהילה היהודית, גרם לתהודה עזה בקהילה היהודית, שהטביעה את חותמה על חיי הציבור. תיאור חרפתם של היהודים המסתתרים ומתפללים אל מול נשיהם הנאנסות, והעדר הגבורה היהודית, הפנה תגובת נגד לפסיביות בקרב ההנהגה הציונית, ועורר את היהודים להגן על עצמם. עם זאת, תרמה הפואמה רבות לדימויים השלילי של יהדות הגולה בעיניהם של בני הארץ ולניסיון התמידי שלהם להתנשא מעליהם.
הפואמה.
הפואמה היא נבואת זעם המורכבת משנים עשר בתים העוסקים במסע בן 24 שעות. כל אחד מהבתים מתמקד בתחנה שונה בפרעות קישינב.
הבית הראשון מתחיל מציווי של הדובר אל הנמען, , המהווה ארמז לציווי המקראי של אלוהים אל אברהם " (בראשית י"ב א) המרמז על הפתרון - עלייה לארץ ישראל, ולאחריו תיאור פלסטי המתייחס למצב העיר לאחר הפרעות בה נותרו , הבית מתאר את ההרס הרב ברחבי עיר ההריגה, בה הקירות מדומים לפצעים פתוחים. אל מול התיאורים הצבעוניים, הבית מסתיים בחזרה מפליאה לשגרה של הטבע והאדם: .
הבית השני מזמין את הנמען להתוודע לעליות הגג בהן התבצעו מעשי רצח אכזריים, בהם של אם ותינוקה, ובחושך מופיעות עיניים השואלות למה? ונועצות בו את מבטיהן. אך גם בסופו .
הבית השלישי לוקח את הנמען אל מרתפי הבתים שם נאנסו הנשים, בזמן שהגברים הסתתרו והתפללו שלא יאונה להם רע. תיאור מעשיהם מהווה ביקורת על מעשי האי-גבורה של הגברים, דבר המתעצם לאור שיוכם ל, כך בניגוד למכבים הידועים בגבורה והתאגדות ללחימה משותפת על קידוש השם, צאצאיהם רחוקים מהם מאוד. גם בסוף בית זה .
הבית הרביעי מתאר את המקומות אליהם ברחו היהודים, אך לא הצליחו להנצל. , הבורחים נטבחו במקומות משפילים ובאופן מזוויע , כך מי שאינו עומד להילחם סופו למות כמו כלב.
הבית החמישי בו הנמען הולך אל גן ירק ושם מוצא זוועות ואיברים מרוסקים, משם הוא עובר לאורווה בה הוצאו היהודים להורג ושם גם מתרכז כל הצער והפחד של העולם. השכינה היא ומתוארת כחלשה ובוכייה, ומהווה דימוי למצבה של היהדות והיהודים.
הבית השישי בו הנמען מגיע אל בית הקברות הנמצא מחוץ לעיר והדובר מזדהה כאלוהים , המונע מהדובר לבכות, אך הוא אל חלש וחסר אונים בבושתו, בדיוק כמו מאמיניו.
הבית השביעי בבית זה הנמען מתעכב על חלקת דשא ואלוהים מצווה עליו לתלוש מהעשבים, בדומה לעם התלוש חסר השורשים. משם הוא עובר אל בית התפילה בו מתפללים ניצולי הפרעות, אולם אלוהים רוצה שיימחו ויזעקו על חורבן גדול שכזה וימרדו כנגדו. אך , והם אינם מקללים, רק מבכים את גורלם ואינם יוצאים כנגד אל שלא סייע להם.
הבית השמיני: אלוהים - הדובר פונה אל הנמען שיכבוש את צערו ויכיר בשליחותו. שיהיה סבלני לרגשות הנפגעים ויפעל למענם ויסייע להם לעמוד איתנים לנוכח ההרס והחורבן.
הבית התשיעי: מתוארים הניצולים ש, הם מקיימים את מצוותיהם באופן חיצוני, אך אין בהם אמונה פנימית. רוחם מתה והאל עזבם.
הבית העשירי מתאר את הניצול שעושים היהודים שנפצעו לשם איסוף תרומות ושנור של כסף מיהודים אמידים שלא נפגעו.
הבית האחד עשר בו מתואר הניצול באופן חזק עוד יותר . הניצולים מגיעים לבתי הקברות כדי לחפור בקברי אחיהם עבור חפצים שיוכלו לסחור בהם.
הבית השנים עשר הבית המסיים ובו הדובר קורא לנמען שם יוכל לפרוק את יגונו להתרחק מהעם. ייתכן שהאמירה מרמזת גם על עלייה לארץ ישראל ולמעשה מהווה סגירה למשפט הפתיחה "לך לך" המרמז על אותו הפתרון.
פרשנות.
מטרת הפואמה היא לעודד עשייה, אולם היא מסתיימת בהיעדר סיכוי לעשייה. מצבו של האל משתקף ממצבו של העם; חלש, חסר אונים ומאכזב.
הדובר המייצג את האלוהות, הוא דרכו של ביאליק להביע את הגינוי והזעם, מעם שאינו מסוגל לעשות זאת עבור עצמו. ולכן אלוהיו - מייצגיו עושים זאת במקומו, ולא רק בתחושות של חמלה, חולשה וכאב. אל מולו הנמען - שליח האל (המשורר הנביא) הנשלח לראות את האסון בעיר ההריגה, אך זעקותיו מצוות לידום על ידי האל. האלוהות מטילה את אחריות העם לגורלו. לעצבו במדבר, הרחק מהקרקע בה טובחים בו. ניתנות לעם ולניצולים שתי אפשרויות, להיוותר בבושתו כקבצן, או לעזוב אל המדבר וליצוק תוכן לחייו.
המוטיבים החוזרים במהלך העלילה, בהם הסיפורים המקראיים, השגרה המרמזת כי לא נלמד אף לקח ממעשי הפרעות. וכי הקהילה היהודית לא השכילה להפנים את המעשים ולחפש פתרונות קונקרטיים. תיאורי האכזריות הרבים של איברים מרוסקים המנוגדים להתקוממות החלושה אל נוכח הזוועה. כל אלה מהווים פואמה נוקבת שמטרתה להעביר את המסר כי על העם ללמוד להגן על עצמו.
תרגום.