למעשה הקרבנות העיקריים של המדיניות האנטיסינית היו בעיקר הפועלים והסוחרים הקטנים, בעוד שאנשי העסקים הגדולים ידעו לעמוד בפרץ. בהמשך חלה התבוללות הולכת וגבורת של בני המיעוט הסיני בחברה התילאנדית.
מלחמת תאילנד -צרפת.
בנובמבר 1940 פתח פיבון במלחמה נגד הכוחות הקולוניאליים הצרפתים בהודו-סין, שהיו נאמנים למשטר וישי. החיילים הצרפתים בדרום מזרח אסיה היו נתונים באותה תקופה בהשפעת כניעת ארצם בפני גרמניה הנאצית ביוני 1940.יפן כבר ניצלה זאת וכפתה על הצרפתים בהודו סין את זכותה להשתמש בערי נמל ובשדות התעופה של המושבה לצרכיה הצבאיים. מבחינה פורמלית הכירה יפן בשלטון וישי כאחראי על הודו סין. המשטר התאילנדי חשש שיפן תשתלט גם על לאוס וקמבודיה שהיו חלק מהודו סין הצרפתית, ויבטלו כל סיכוי של תאילנד לספח בחזרה את השטחים שאיבדה לטובת צרפת בארצות אלה בשנת 1907. בנסיבות אלה החליט פיבון לתקוף. חיל הים התאילנדי הוכה בקרב ימי במפרץ תאילנד, אולם באוויר וביבשה נחל צבא תאילנד ניצחון. יפן הביאה את שני הצדדים שהיו בני חסותה לסיים את העימות ותיווכה במשא ומתן ביניהם.
בהתאם להסכם שהושג בדרך זו, נאלצה צרפת לוותר לתאילנד על האזורים בלאוס הנמצאים מערבה מן הנהר מקונג ועל צפונה ומערבה של קמבודיה. הישג חשוב במיוחד היה סיפוח המחוז בטאמבנג העשיר בגידולי אורז. שאר השטחים המסופחים היו ברובם מכוסים ג'ונגל. החלק ממחוז סיאם ריפ שסופח על חשבון קמבודיה קיבל את השם "מחוז פיבון סונגרם" לכבוד המרשל. יתרה מזו, הורה פיבון על הקמת אנדרטת ניצחון בבנגקוק לזכר הניצחון על צרפת.
התחזקות הרודנות ופולחן האישיות.
בעקבות ההישג הצבאי ונסיבות מלחמת העולם השנייה התחזק מאוד מעמד הצבא בהנהגת המדינה והשלטון האוטוריטרי של פיבונסונגרם. האגף הליברלי בראשות יריבו פרידי פאנומיונג נדחף לעמדה הגנתית. פיבונסונגרם הגיע למעמד בלתי מעורער ודיקטטורי. הוא הנהיג בפועל באמצעות צווים וללא הפרלמנט. בעוד שעד שנת 1941 היה מתפשר עם כמה מבני בריתו המסורתיים, אלו לא מצאו יותר ייצוג בממשלה אחרי אוגוסט 1941. הממשלה הורכבה בעיקר על ידי אנשי צבא והאזרחים איבדו את השפעתם. פיבונסונגרם הכריז את עצמו למפקד עליון של שלושת החילות והעלה לעצמו מדרגת מייג'ור - גנרל לפלדמרשל.
חוק הסנגהה משנת 1941 נועד להפחית את השפעת בית המלוכה על הכמורה הבודהיסטית, תוך ביטול החוק המקביל הישן משנת 1901. בוטל התפקיד המרכזי של המלך והתפקיד החשוב של מסדר תאמאיוטיקה.
התמלאה המדינה בפוסטרים עם תמונות וציטוטים של המנהיג. יום הולדתו, 14 ביולי הוכרז לחג לאומי. הונהגה קריאה "סוואטדי פיבון" שהזכירה את קריאת "הייל היטלר!"
בקישוטים ציבוריים התחילו להשתמש הרבה בתרנגול, סמל אסטרולוגי סיני קשור למשפחת השליט, שהחליף תכופות את הגלגל, סמל שושלת המלוכה צ'אקרי. נעשה גם שימוש יתר בצבע ירוק נקשר במסורת ליום ד' של השבוע, שבו נולד המנהיג.
בסוף כל סרט שהוצג בבתי הקולנוע הופיעה תמונתו של פיבון והקהל נדרש לקום ולהשתחוות לפניו. כל משפחה תאילנדית נדרשה להחזיק בביתה תמונה של הרודן. העיתונים חויבו לפאר אותו בכותרותיהם. החל מתחילת שנת 1942 כינה פיבון את עצמו "פו נאם" - כלומר "המנהיג", בדומה לתוארי ה"פיהרר" הגרמני וה"דוצ'ה" האיטלקי.
אחת הסיסמאות הנפוצות אמרה:"האמינו במנהיג והאומה תהיה מחוץ לכל סכנה".
במאי 1942 חוקק פיבון את "החוק לביטול המעמדות והתארים" לשם קץ למנהג לפיו העניק המלך תוארי אצולה לאנשי צבא או פקידים בכירים ומצטיינים. תארים אלה - "צאו פראיה", "פראיה", "פרא", "לואנג" ו"חון" בוטלו. פיבון עצמו ויתר על התואר "לואנג" והתחיל להשתמש במקומו בשמו הפרטי האזרחי "פלק". כל הפקידים הבכירים במדינה נדרשו לנהוג כמוהו. היה בכך מחווה לבני בריתו ממפלגת העם שדגלו באידיאלים האנטי-אריסטוקרטיים של מהפכת 1932.
עם זאת, פיבון לא ויתר על שם הכבוד "פיבונסונגרם" אותו הפך לשם משפחה שלו.
מלחמת העולם השנייה.
עוד לפני המלחמה נגד צרפת, באוקטובר 1940 ניהל פויבנסונגרם מגעים חשאיים עם יפן, בהם הבטיח ליפנים תמיכה במקרה שיפלשו למלאיה. מצד שני, בשנת 1941 ניהלה ממשלתו משא ומתן גם עם בריטניה וארצות הברית, מתוך ניסיון להשיג סיוע מצדן במקרה מתקפה יפנית נגד תאילנד. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל כתב לפיבון במילים אלה:
ב-5 באוגוסט 1941 הצטרפה תאילנד לקבוצת הארצות שהכירו במדינת החסות מנצ'וקוו שהקימו היפנים במנצ'וריה. למרות קרבתו האידאולוגית למעצמות הציר נרתע משטרו של פיבון מלהתייצב באופן גלוי נגד בריטניה וארצות הברית, שאיתן קיימה תאילנד יחסי מסחר חשובים. כארץ יחידה בדרום מזרח אסיה שלא נשלטה על ידי הקולוניאליזם המערבי הייתה לתאילנד חשיבות גדולה באסטרטגיה של יפן. בלחץ יפן נאלצה תאילנד לבטל הסכם עם בריטניה. גם אחרי פריצת המלחמה בין יפן לבריטניה ניסה עדיין פיבון לשמור על מדיניות נייטרלית.
יום למחרת המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-8 בדצמבר 1941 נחתו כוחות יפנים על חופי תאילנד והציגו אולטימטום בפני פיבון, שבו דרשו לאפשר נוכחות צבאית יפנית בשטחי תאילנד ומעבר כוחות חופשי במתקפת יפן נגד המושבות הבריטיות בורמה ומאלאיה. אחרי ניסיון התנגדות קצרה של יום אחד מצד הצבא התאילנדי, ב-11 בדצמבר הסכים פיבון להפסיק את הקרבות.
אחרי שהיפנים כבשו את מלאיה ב"מלחמת בזק על האופניים" תוך היתקלות במעט התנגדות, החלטת ממשלת תאילנד לכרות ברית עם יפן התקבלה ללא היסוס.
ב-21 בדצמבר 1941 חתם פיבון על ברית הגנה הדדית עם ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו. בתמורה, הבטיחה יפן לערוב לעצמאות תאילנד, למעמדו העצמאי של הצבא התאילנדי ולשליטת הצבא התאילנדי בבסיסיו. כמו כן הצהירה יפן כי תומכת בהחזרת השטחים מתאילנד שסופחו על ידי בריטניה לבורמה ולמלאיה. אם פעל פיבון רק למען האינטרסים הלאומיים התאילנדים, כדי למנוע את סיפוחה והריסתה תוך כדי קרבות נגד יפן, או שמאחורי מדיניותו עמדה גם הקרבה האידאולוגית למשטר היפני, לא ברור כל כך. הממשלה והפרלמנט של תאילנד אישרו את הברית עם יפן.
ב-25 בינואר 1942 הכריז פיבונסונגרם מלחמה על ארצות הברית ועל בריטניה. באותו יום ניו זילנד ודרום אפריקה הכריזו מלחמה על תאילנד וכעבור זמן קצר הלכה גם אוסטרליה בעקבותן. הכרזת המלחמה נתקלה בהתנגדות פנימית. שר האוצר פרידי פנומיונג ושר החוץ דירק ג'איאנאמה הגישו את התפטרותם. בהיעדר המלך הקטין אנאנדה מהידול שנמצא בלימודים בשווייץ פרידי פנומיונג התמנה לעוצר הכתר של הממלכה. ג'איאנאמה, שתמך קודם בהתנגדות ליפן, התמנה לבסוף כשגריר בטוקיו. העוצר פרידי סירב לחתום על הכרזות המלחמה בעילה בהן בלתי חוקתיות. השגריר התאילנדי בוושינגטון, סני פראמוט, הגדיר את הכרזת המלחמה על ארצות הברית כבלתי תקפה וסירב למסור אותה לממשלה האמריקאית. הוא עמד בהמשך בראש תנועת התנגדות לכיבוש היפני. ארצות הברית עצמן שבעיניה תאילנד הייתה כעת מדינת חסות של יפן, נמנעה מלהכריז רשמית מלחמה נגד תאילנד. גם מאוחר יותר, כשהמלחמה הסתיימה בניצחון בעלות הברית, חסמו ארצות הברית את מאמצי הבריטים לכפות תנאי שלום קשים על תאילנד.
במאי 1942 כבשו הכחות התאילנדים יחד עם הצבא היפני את צפון-מזרחה של בורמה.
באוגוסט 1943 העבירה יפן לתאילנדים את ארצות שאן ועוד ארבע סולטנויות בצפון מאלאיה, שהיו לפני 1909 בשליטת סיאם,
מלחמת העולם השנייה פגעה מאוד בכלכלת תאילנד. היא איבדה חלק גדול מהלקוחות שקנו ממנה חומרי גלם. גם הייבוא מאירופה הצטמצם מאוד. ערך המטבע הלאומי, הבאט, ירד מאוד בהשוואה לין היפני. זה היה חמור במיוחד, מכיוון שתאילנד התחייבה במאי 1942 לנהל את כל סחר החוץ שלה במטבע יפני. במקביל להתייקרות היבוא, צנחו מחירי המוצרים התאילנדים ביפן.
כלכלת המדינה הוכתה באינפלציה ובפריחת השוק השחור והשחיתות
הצבא היפני התנהג בתאילנד כמו כוח כובש. הוא דרש אספקה שוטפת של אורז ושל דברי מזון נוספים. נדרשו אפילו עדרי תאו, שהיו נחוצים לחריש. לצורכי יפן וצבאה הופקעו או נקנו מוצרי מתכת, מכונות ומוצרי צריכה מכל הסוגים. לפי דרישת יפן נערכו גיוסים כפויים המוניים של עובדים תאילנדים שנועדו למיזמי בנייה כמו מסילת הרכבת תאילנד-בורמה, שכונתה "רכבת המוות" בגלל המספר הרב של פועלים שמתו בעת בנייתה - 250,000 נספים, רובם אזרחים מארצות דרום מזרח אסיה שנכבשו על ידי יפן וגם שבויים מצבאות בעלות הברית.
באותה תקופה, בשנת 1943 הקים פיבון גם מספר אוניברסיטאות שנועדו לתחומים מוגדרים:אוניברסיטה לרפואה (בימינו האוניברסיטה על שם מהידול), האוניברסיטה החקלאית קאסטסארט והאוניברסיטה לאומנויות סילפקורן. האחרונה הועמדה תחת ניהולו של סילפה ביראסרי, בשמו האמיתי קוראדו פורוצ'י,
פסל יליד איטליה שיצר בתאילנד אנדרטאות ופסלים רבים ואומץ כאמן המועדף של המשטר.
ההתנגדות וההדחה.
השלכות המלחמה ערערו את אמונם של אזרחי תאילנד בממשלתם. בינואר 1942 התחילו ההפצצות האוויריות הראשונות של בעלות הברית על בנגקוק. בשנת 1942 קמה במחתרת תנועת התנגדות נגד שיתוף הפעולה עם יפן, תחת השם "תאי החופשית" ("סרי תאי"). בראשה עמדו עוצר הכתר פרידי פאנומיונג והשגריר בוושינגטון, סני פרמוט. היא שאפה שחבריה יתפסו עמדות חשובות בפוליטיקה, בצבא ובכלכלה.
כשבאמצה 1944 היה ברור כי השפעת יפן הולכת ונחלשת, גם חלק גדול מהאליטה האזרחית התאילנדית הצטרפה לתנועת ההתנגדות.