החברה עוסקת בייצור כלים וסכיני חיתוך (שימות) לתעשיית עיבוד המתכת בכלל והפלדה בפרט. הכלים עצמם מיוצרים מפלדה ומאבקת מתכת קשה (מתק"ש). לקוחותיה המרכזיים של החברה הם יצרנים מתחומי תעשיית הרכב, התעופה, האנרגיה והתבניות.
מכירת החברה.
בשנת 2006 רכשה חברת ברקשייר האת'וויי, בבעלותו של וורן באפט, 80% ממניות החברה מידי משפחת וורטהיימר בסכום של 4 מיליארד דולרים. חמש שנים לאחר מכן מימשה את האופציה לרכישת האחוזים הנותרים תמורת 2.05 מיליארד דולרים.
לחברה יש כ-130 מפעלים ונציגיות ב-65 מדינות ברחבי העולם.
ברניקי (בת שלומית)
ברניקי הייתה בתם של שלומית, אחות הורדוס, מלך יהודה, ושל בעלה השני, קוסטובר.
היא נישאה לבן דודה אריסטובולוס, בנו של המלך הורדוס ממרים החשמונאית. מאריסטובולוס נולדו לה אגריפס הראשון, הורדוס (מלך כלקיס), הרודיאס, מרים ואריסטובולוס הצעיר.
יוסף בן מתתיהו מספר שאריסטובולוס היה מזלזל בברניקי ומטיח בה שמוצאה ממשפחה פשוטה, שאינה משפחת מלוכה. גם גלפירה, אשתו של אלכסנדר, גיסה, ובעצמה בתו של מלך, בזה לברניקי והייתה ממורמרת על כך ששתיהן משתייכות לאותו מעמד. ברניקי בכתה על עלבונה בפני אמה, ושלומית, מתוך שנאתה לבני מרים, לא הרשתה לבתה להפגין חיבה לאריסטובולוס בעלה, אלא פיתתה אותה לדווח לה כל מה שנאמר ביניהם. כך הפכה את ברניקי לאויבת לבעלה, וכדי לגרום לאמה קורת-רוח, סיפרה לה שגיסה, אלכסנדר, ומקורביו, מתרברבים ומבטיחים שכאשר אריסטובולוס ואלכסנדר יתפסו את המלוכה, ישלחו את אחיהם לעבוד כמזכירים בכפרים ואת אמותיהם לעבוד ליד הנול עם השפחות. שלומית דיווחה על כך להורדוס, ובשנת 7 לפנה"ס, כאשר שלושת בניו היו עדיין תינוקות, הוצא אריסטובולוס להורג על ידי אביו.
לאחר שהוציא את אריסטובולוס להורג, השיא הורדוס את ברניקי לתאודיון, אחיה של דוריס, אשתו הראשונה. מאוחר יותר הוצא גם תאודיון להורג באשמת קשירת קשר נגד הורדוס. בעקבות זאת, עברה ברניקי לרומא, שם נהנתה מחסדי בית המלוכה הקיסרי.
ברומא, הייתה ברניקי מקורבת לאנטוניה הצעירה, אשתו של דרוסוס, ובעזרתה הפך גם בנה, אגריפס, לידידה של אנטוניה. יוספוס מספר שכל עוד הייתה ברניקי בחיים, נמנע אגריפס מלנהוג על פי טבעו כ"מפזר מתנות", כדי לא להכעיס אותה, ורק לאחר מותה כילה את כספו.
על שמה קרוי רחוב ברניקי בירושלים, אשר באחד מגני הילדים שבשנת 2015 נתגלה בו מקווה בן 2,000 שנה.
סרפול
סרפול (ברוסית: Сарапул) היא עיר ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה. העיר היא שלישית מבחינת גודל האוכלוסייה ברפובליקה. העיר קרויה על שם הנהר סרפול, בתרגום מצ'ובשית סרפול הוא השטירל.
היסטוריה.
במאה ה-16 במקום הוקם כפר בשם ווזנסנסקויה. ב-1707 שמו של הכפר שונה לסרפול, המקום שגשג הודות לדיג ומסחר בלחם. ב-1780 סרפול קיבלה מעמד של עיר.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית סרפול לפי שנים:
משמר הירדן במלחמת העצמאות
בתחילת יוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות הדפו מגיני משמר הירדן שתי התקפות של צבא סוריה שחצה את נהר הירדן ופלש לארץ ישראל. בהתקפה השלישית, ב-10 ביוני, המושבה נכבשה ונהרסה והנותרים בחיים הלכו בשבי. הגליל העליון הועמד בסכנת ניתוק מיתרת שטחה של מדינת ישראל. במבצע ברוש במסגרת קרבות עשרת הימים נפלו כ-100 לוחמים בניסיון כושל של צה"ל לשוב ולהשתלט על המובלעת הסורית במשמר הירדן. השטח חזר לריבונות ישראל בעקבות הסכם שביתת הנשק עם סוריה ביולי 1949.
המושבה לא הוקמה מחדש ועל אדמותיה הוקמו הקיבוץ גדות ומושב העובדים משמר הירדן.
רקע.
המושבה משמר הירדן נוסדה בספטמבר 1890 בעזרת חובבי ציון. במאורעות תרפ"ט סבלה המושבה מהתנכלויות וממעשי שוד. בשנות ה-30 קיבל היישוב כתגבור גרעיני חיזוק של תנועת בית"ר. גם במאורעות המרד הערבי סבלה המושבה מהתנכלויות. בהמשך להצטרפותם של חברי בית"ר, הקים האצ"ל במושבה מחנה אימונים לחבריו. הדבר נודע לבריטים, וב-18 בנובמבר 1939 פשטו הרשויות הבריטיות על המושבה, ואסרו 38 מהמתאמנים. חברי בית"ר עזבו את המקום עד סוף 1940. בינואר 1947 התיישבו במשמר הירדן 42 חברי 'ארגון וג'ווד' (על שם ג'וזאיה וג'ווד, מדינאי בריטי פרו-ציוני), ארגון חיילים משוחררי הצבא הבריטי יוצאי בית"ר, אם כי רק כמחציתם נותרו במקום. מספר חודשים אחר כך התיישבו במקום, במספרים קטנים יותר, גם יוצאי מחנות המעצר בקפריסין ועולים משארית הפליטה.
חודשי המלחמה הראשונים.
בהחלטת החלוקה נקבע נהר הירדן כגבול הבינלאומי בין סוריה, ממזרח לנהר והמדינה היהודית, ממערבו. המושבה נותרה בשטח שנועד ליהודים. מצבה הטופוגרפי של המושבה היה נחות בהיותה נמוכה וגלויה, 'פרושה כעל כף היד' מכיוון רמת הגולן. עקב הרכב האוכלוסייה שכללה גרעין התיישבותי של בית"ר ואצ"ל, הפיקוד במקום כלל את המא"ז מטעם "ההגנה", אשר נטלה לידה את האחריות הכוללת להגנת האזור, את נציג מפקדת האצ"ל וכן נציג 'וג'ווד'. הפיצול בפיקוד נוסף לקושי בריכוז המשאבים להגנה, שנבע מכך שגרעין המושבה היה מורכב מאיכרים בעלי משקים פרטיים. מאז החלטת האו"ם האמורה, החמיר המצב הביטחוני במקום. בין השאר, הותקפו הדרכים למושבה ובדצמבר 1947 נשדד עדר צאן. ב-11 בינואר 1948 פוצץ הפלמ"ח את גשר בנות יעקב, כדי להקשות על חדירת לוחמים ערביים מכיוון סוריה. החל מאמצע מרץ 1948 התנהלו במשמר הירדן עבודות ביצורים בניצוחה של סולל בונה. בין השאר, תוכננה הקמת עשר עמדות המקושרות ביניהן, אך עבודה זו, אם כי נעשתה ברובה, לא הסתיימה עד התקפת הצבא הסורי. עמדות אלה יצרו קו הגנה מסביב למעין חומה שהקיפה את הבתים. בנוסף, נערמה ממזרח סוללת עפר בגובה של כשני מטרים, וזאת כדי למנוע תצפית ואש ישירה על המושבה מכיוון סוריה. כן הוקפה המושבה גדר. למושבה היה קשר טלפוני ואלחוטי, מורס ודיבור, עם מפקדת 'ההגנה' (מסוף מאי: צה"ל), ששכנה במחניים ואחר כך בראש פינה. באפריל 1948, כוחות 'ההגנה' עצרו בראש פינה כוח תגבורת של האצ"ל, בן 12 איש, ומנעו ממנו להגיע לעזרת המושבה. כמה מהם הסתננו בכל זאת והצליחו להגיע למשמר הירדן. במקום נמצאה תגבורת של לוחמים מישובי הסביבה. יחד עם התגבורת, מנה הכוח ביישוב כ-50 עד 60 לוחמים: כעשרה עד 15 בני המושבה, כ-20–25 מ'ארגון וג'ווד' והיתר תגבורת מיישובי הסביבה.
משמר הירדן שכנה על אחת הדרכים החשובות העוברות בין סוריה לארץ ישראל (כביש 91 של ימינו, שהמשכו במזרח מגיע לקוניטרה ולדמשק), ולפיכך, על ציר פלישה אפשרי. כמו כן, היו מצפון ומדרום למושבה מעברות בהן ניתן היה לחצות את נהר הירדן בקלות יחסית. לנוכח אפשרות של פלישה, פונו ב-14 במאי הבלתי לוחמים מן המושבה.
האחריות הכוללת על גזרת הגליל העליון המזרחי הייתה של חטיבת עודד, אשר הוקמה ב-1 ביוני. עם זאת, בפועל, ההגנה על יישובי קו החזית הוטלה בעיקר על תושביהם.
במקביל למאמץ הסורי תקף גם צבא ההצלה ממערב. ב־5 ביוני, ביום ההתקפה הראשונה על משמר הירדן, הצליח צבא ההצלה לכבוש את מלכיה. מכאן הוא איים בניתוק אצבע הגליל ממערב.
ההתקפה הסורית הראשונה.
ב-5 ביוני 1948, לפנות בוקר, תקפו הכוחות הסוריים את היישוב, ובמקביל תקפו, ללא הצלחה, גם את הכפר טובא, ששיתף פעולה עם צה"ל. ההתקפה, בעוצמה גדודית ובסיוע ארטילרי ואווירי, נהדפה, והמקום קיבל תגבורת בת 16 איש מיישובי הסביבה. התגבורת ספגה אש ואבדות, והצליחה להגיע רק לאחר סיום ההתקפה. עם זאת, נראה כי בעצם האיום שבהתקרבותה, וכן בכך שמשכה אליה חלק מן האש, סייעה להדיפת הסורים. בשעות הלילה הגיעה כתגבורת פלוגה מגדוד 11 של חטיבת 'עודד', אך פלוגת התגבורת, אשר שימשה ככוח עתודה פיקודי, עזבה את המקום, כאשר למדה לדעת כי הקרב הסתיים.
ההתקפה הסורית השנייה.
המושבה הותקפה שוב ב-6 ביוני (כ"ח באייר ה'תש"ח), זו הפעם בעוצמה דו-גדודית. במקביל, כהסחה, הסורים הפגיזו את דן, להבות הבשן וכפר סאלד והפציצו מהאוויר את מחניים ואיילת השחר. הסורים צלחו את הירדן מדרום למושבה, והחל משעות אחר הצהריים המוקדמות החלה התקפה גם מכיוון צפון. התקפה זו נהדפה גם היא, כאשר לעזרת המגינים פעלה סוללת תותחי 65 מ"מ שהוצבה מצפון למחניים. לאחר אותה התקפה קיבלה המושבה כתגבורת נוספת, כיתת לוחמים, מיישובי הסביבה.
כיבוש המושבה.
לאחר הדיפת ההתקפה השנייה ננקטו מספר צעדים לחזק את הגנת המקום: ב-8 ביוני הועבר גדוד 23 של חטיבת כרמלי לחטיבת 'עודד', אם כי היה זה גדוד בשלבי התארגנות מוקדמים. בערבו של אותו היום נשלחה מחלקה מגדוד 11 של חטיבת עודד למקש את מעברות הירדן שליד המושבה. חלק מן המיקוש בוצע. המשכו, שהוטל בלילה שבין 9 ל-10 ביוני על פלוגה מגדוד 23 של חטיבת כרמלי, הופסק בשל אש סורית.