טיסנאות היא תחביב פופולרי מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. אנשים העוסקים בתחביב זה בונים מטוסים קטנים המכונים טיסנים מחומרים כמו בלזה, עץ, קצף מוקשה, פיברגלס וחומרים אחרים. ישנם סוגים שונים של טיסנים, החל מדאונים פשוטים וכלה בדגמים מוקטנים של כלי טיס אמיתיים - עד לקנה מידה של 1:3 מול כלי הטיס האמיתי.
עקרונות וחוקים בבנייה.
טיסנים מתוכננים לפי אותם עקרונות אווירודינמיים כמו מטוסים רגילים. לבנייתם משתמשים בדרך כלל בעץ, לרוב עץ בלזה קל, לשם יצירת שלד הטיסן, אותו מצפים בבד או נייר, שנמשח בדופ כדי שיתכווץ ויצמד לשלד. ישנם גם חומרים פלסטיים חדישים ("סולארפילם") שניתן להצמידם לגוף הטיסן על ידי שימוש בחום הנפלט ממקור חום, מגהץ למשל, שמכווץ ומצמיד אותם לשלד הטיסן. קלות המשקל של הטיסן היא חשובה, אך חשוב גם כן חוזקו כדי שיעמוד בפני הכוחות הפועלים עליו בזמן הטיסה.
שיטות בנייה.
שיטת הבנייה המסורתית של טיסנים היא שימוש בבסיס ליצירת גוף המטוס (המרכב) וקורות וצלעות לשם יצירת הכנפיים ומשטחי הזנב. בטיסנים חזקים יותר משתמשים לרוב במשטחי עץ כדי ליצור חלקים אלו, או בכנף המורכבת מליבת פוליסטיירן מורחב המוקף ברצועות של עץ לבוד, בדרך כלל מסוג אובצ'י. טיסנים כאלו הם בדרך כלל כבדים מהטיסנים שנבנו בשיטה המסורתית ויהיו בדרך כלל ממונעים ולא ישמשו רק כדאונים.
כיום נהוגות שיטות בנייה מתקדמות, השאולות מעולם התעופה המתקדמת והחלל, ומתבססות על שימוש בחומרים מרוכבים. חומרים אלו (כגון בדי פיברגלס, קוולר ופחמן) בשילוב עם שרפים סינתטיים (כגון אפוקסי) יוצרים מבנים קשיחים יותר וקלים יותר ממבנים המבוססים על עץ ובלזה.
בשנים האחרונות התרחב השימוש בטיסנים הבנויים רובם ככולם מחומרים מוקצפים בלבד, דוגמת פוליסטיירן או EPP. את המבנה של טיסנים אילו מחזקים ומיצבים על ידי קורות חיזרן או קרבון שמודבקים אל או בתוך המבנה שלהם.
סוגי מנועים.
בטיסנים ממונעים משתמשים במגוון מנועים. בדרך כלל מדובר במנוע בערה פנימית עם צילינדר אחד בעל שתי פעימות המשתמש במערכת הצתה מסוג glow plug ובדלק כמתנול ששופר על ידי תוספת ניטרומתאן. כן מוסיפים לדלק שמן קיק או שמן סינתטי אחר שישמש כנוזל סיכה. עם זאת, ישנם גם מנועי טיסנים אחרים, בהם כאלו עם מספר גדול יותר של צילינדרים, מנועי ארבע פעימות, מנועי דיזל וכו'. מנועים שהחלו להופיע בשנות התשעים הם המנועים החשמליים (שלא היו קלים מספיק עד אז, בעיקר בשל משקל הסוללות). מנועים אלה אמינים יותר, נקיים יותר, ושקטים יותר מאשר מנועים הפועלים על דלק נוזלי. בשנים האחרונות נפוץ מאוד השימוש במנועים חשמליים ללא מברשות (Brushless) בעלי ניצולת גבוהה יותר. כן גבר השימוש בסוללות קלות יותר מסוג ליתיום פולימר (LIPO). בנוסף ישנם אף טיסנים המונעים בעזרת מנוע מבוסס גז דחוס (CO2).
שיטת הנעה ללא מנוע.
שיטה נוספת להנעת טיסנים קלים יחסית, שאינם נשלטים מרחוק, היא שימוש במנוע אלסטי - גומייה שמסובבת לפני הטיסה וכאשר היא משוחררת, היא מסובבת את מדחף הטיסן. זוהי שיטה פשוטה ביותר, אולם היא מוגבלת בזמן הפעולה, מצריכה גוף טיסן חזק שיעמוד במתח, ויש בה איבוד דחף אקספוננציאלי לאורך ציר הזמן.
שיטות הנעה סילונית.
כל שיטות ההנעה שתוארו לעיל מבוססות על שימוש במדחף. אולם בשנים האחרונות החלו להשתמש גם במנועי טורבינת סילון הצורכים תערובת של דלק סילוני. בשל גודלם והדחף העצום שהם מייצרים, ניתן להשתמש במנועים אלו רק בדגמים גדולים וחזקים שרובם נבנים על ידי המטיסים עצמם בתור טיסני סקייל, והם יקרים למדי. אפשרות הנעה נוספת היא שימוש במנועים רקטיים קטנים המשתמשים בדלק מוצק, אך גם אלו נדירים למדי.
שיטות המראה לטיסנים ללא מנוע.
גלשנים (טיסנים לא ממונעים) משולחים לאוויר מידו של המטיס או בעזרת מעוט אלסטי. בדרך כלל מטיסים גלשנים במקומות בהם תנאי הסביבה מספקים כוח עילוי מתמשך, כמו למשל בצלע גבעה שהרוח מכה בה כלפי מעלה. באופן עקרוני גלשנים יכולים גם לנסוק על זרמי אוויר חמים ('טרמיקות') כמו דאונים, אך להטיסם זו מיומנות לא פשוטה, בהתחשב בעובדה שאי אפשר להבחין בזרם האוויר החם אלא רק בתוצאות השפעתו על הגלשן.
קבוצות בקטגוריית טיסנים.
חובבי טיסנים רבים מאורגנים במועדונים. במדינת ישראל מרכז את ענף הטיסנאות קלוב התעופה לישראל.
סימולטורים.
עם התפתחות הטכנולוגיה התאפשרו תוכנות סימולציה להטסת טיסנים, המאפשרות לרכוש ניסיון בהטסת טיסנים (בעיקר טיסני רדיו) ללא נזקים במקרה של ריסוק וכן לבחון טיסנים שונים בתנאים פיזיקליים מציאותיים.
דניאל כהן בנדיט
דני האדום
קול השלום
קול השלום ("The Voice of Peace") הייתה תחנת רדיו, שהוקמה על ידי פעיל השלום, אייבי נתן בשנת 1973, במטרה לקדם את השלום ואת שיתוף הפעולה בין ישראל ולבין המדינות השוכנות לצידה באזור המזרח התיכון. התחנה, שהייתה תחנת הרדיו הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל, שידרה מספינה ששטה בים התיכון מול חופי ישראל, בעיקר תוכניות מוזיקה ומסרים לשלום ואחווה. היא חדלה לשדר ב-1 באוקטובר 1993, וחודש מאוחר יותר, הוטבעה הספינה על ידי נתן עצמו מול חופי אשדוד. התחנה שידרה ב-AM בתדר KHz 1,540, ומאוחר יותר, במהלך שנות ה-80, הוסיפה משדר FM סטריאו בתדר MHz 100. שידורי התחנה נקלטו היטב ברוב חלקי הארץ ואף בקפריסין. הכנסות התחנה הגיעו משידור פרסומות. השיר ששימש כזמריר התחנה, ואף הושמע בה לעיתים תכופות, היה שירו של ג'ון לנון ולהקת "Plastic Ono Band" "תנו צ'אנס לשלום", משנת 1969.
היסטוריה.
בשנת 1969 רכש נתן בהולנד, בכספי תרומות שאסף ובמכירה של חלק מרכושו הפרטי, ספינת חופים הולנדית ישנה בשם "CITO", וקרא לה "M/V Peace". באוגוסט, כחודשיים לאחר שרכש את הספינה הפליג נתן עם צוות ימאים הולנדי מאמסטרדם לניו יורק. במשך כשלוש שנים התגורר אייבי בספינה בניו יורק, ואסף כספים בעזרת ועד בין-לאומי שהקים למימוש מטרת הפיכת הספינה לתחנת רדיו. בזכרונותיו כתב שתקופה זו הייתה מהקשות בחייו. אייבי מכר את מרבית רכושו בישראל, ובכסף רכש אנטנה, משדרים ושאר ציוד. בתאריך 16 במרץ 1973, יצאה הספינה בדרכה מארצות הברית למזרח התיכון. ב-8 במאי הטילה הספינה עוגן מול חופי תל אביב ומחוץ למים הטריטוריאליים הישראלים, וב־18 במאי החל נתן לשדר מן הספינה והתחנה החלה למעשה את שידוריה. התחנה שידרה תוכניות מוזיקה ומסרים לשלום ואחווה בין העמים ,וצוותה, לפחות בהתחלה, הורכב מ-14 מתנדבים דוברי שפות שונות מ-8 ארצות. תחנת רדיו זו הייתה תחנת הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל (אייבי אף כינה את צוותה "הפיראטים של השלום"). לא ננקטה כל פעולה נגדה, בטענה שעגנה מחוץ למימיה הטריטוריאליים של מדינת ישראל. עם הזמן נודע שהאונייה עגנה כ-5 קילומטרים בלבד (3 מיילים ימיים) מחופיה של מדינת ישראל, במימיה הטריטוריאליים. יתרה מזאת, פעמים רבות שימשה התחנה רק כתחנת ממסר בעוד שהאולפן עצמו היה במדינת ישראל. למרות מעמדה החוקי המעורפל של "קול השלום", פוליטיקאים ישראליים רבים התראיינו בה.
התחנה זכתה להצלחה ולפופולריות רבה בעיקר בקרב צעירים ובני הנוער. היא שידרה בעיקר באנגלית וכללה תוכניות כ־"Twilight Time" - שירים נוסטלגיים לשעות בין הערביים, שעת הביטלס, ששיריהם הושמעו תכופות, תוכנית מוזיקה קלאסית שאות הפתיחה והסיום שלה היה הפרק האיטי מתוך קונצ'רטו לחלילית סופרנינו ותזמורת מיתרים מאת ויולדי. מדי כמה דקות הייתה מושמעת הסיסמה: בתרגום לעברית: התחנה אכן שידרה 24 שעות ביממה, והיוותה אלטרנטיבה בעידן שבו ניתן היה לקלוט רק תחנות ממסדיות- קול ישראל וגלי צה"ל. בין השדרנים הישראליים הבולטים היו עופר נחשון, גד ביטון, גיל קציר, יקיר אביב ואריק לב. התחנה העבירה את חדשות קול ישראל מדי שעה.
מעת לעת היה נתן נושא בתחנה את דברו ומקדם את רעיונותיו. מדי ערב היה מכריז כי - "עם שקיעת החמה תפסיק תחנת קול השלום את שידוריה למשך 30 שניות, לזכר קורבנות האלימות באזורינו ובעולם כולו".
כאשר יצרני המשקאות הקלים סירבו לפרסם בתחנה שלו, שידר נתן בתדירות גבוהה את הג'ינגל "שתו מים, שתו רק מים" (Drink cool, refreshing water, there's nothing better for you we say. Drink water today). נתן ניצל את הטענה שהתחנה משדרת מחוץ לגבולות ישראל ושידר פרסומות לסיגריות, גם כשהדבר היה אסור על פי חוק.
נתן רתם את התחנה למבצעים הומניטריים כגון השמדת אמצעי מלחמה, וכן תרומות לנזקקים באזורים מוכי רעב, מלחמה ואסון כגון; ביאפרה, קמבודיה, גואטמלה, קולומביה, אתיופיה ובנגלדש.
בשנת 1987, בעת השביתה הגדולה של רשות השידור, היו גלי צה"ל וקול השלום האלטרנטיבות העיקריות להאזנה לרדיו. באותה תקופה עלו שיעורי ההאזנה לתחנה ואיתם הכנסותיה מפרסומות. בזמן השביתה שמה התחנה דגש רב יותר על תוכניות בשפה העברית, כגון שידורי ספורט שהחליפו את שירים ושערים. עם תום השביתה חזרה התחנה למתכונת השידורים הקודמת.
השידור האחרון של התחנה והטבעתה.