ה"איש" אינו חייב להיות ניחן בכל אלה; אבל אם דבר מסוים ניחן בכל חמשת המאפיינים, הריהו ללא ספק איש במובן המוסרי, בין שהוא אנושי ובין שלא. ואילו אם אין לו אף אחד מהם, או אולי רק אחד, אין הוא איש – שוב, בין שהוא אנושי ובין שלא. לעובר יש לכל היותר מאפיין אחד, ההכרה (וזאת רק לאחר שהוא מתחיל להיות רגיש לכאב – שלב שתזמונו אינו ידוע בוודאות), ולכן איננו איש.
כתגובה לטענות אלו טוענים מבקריה כי כל חמשת המאפיינים אותה היא מזהה, הם בעצם נגזרת של ההכרה העצמית, ואילו מה שקיים אצל עובר הוא אותו מאפיין מרכזי שבו תלויים שאר המאפיינים - ההכרה, ואין שום הצדקה לכך שבאם קיים אצלו רק מאפיין אחד הוא אינו איש, בפרט שהמאפיין הזה - ההכרה- הוא המאפיין המרכזי.
עוד הם טוענים כי מאפיין ההכרה, הוא בעיקרו רק מאפיין חיצוני, המבטא את התודעה שהיא בעצם מהות החיים, תודעה זו מהווה לדעתם את כח החיים האנושי והיא דבר מקודש בזכות עצמו ולא רק בזכות כישוריו או תרומתו לחברה כמו גם היותו מהווה עליה נטל. תודעה זו בעיניהם שונה מהותית מתודעתם של בעלי חיים לא רק בזכות כישוריה המפותחים, אלא מעצם מהותה, וכישוריה שירכשו בהמשך הם רק ביטוי לזה. בנוסף לזה קיומה של התודעה אינו תלוי בהכרח בהכרה כלפי המרחב החיצון שזהו רק ביטוי והתממשות מסוימת של קיומה, והתודעה לעיתים קיימת בגוף גם בהיעדר הכרה.
הוגים אחרים ניסחו קריטריונים דומים והגיעו למסקנה שאין לעובר זכות לחיים משום שאין לו הכרה-עצמית, או רציונליות והכרה-עצמית, או "כשרים פסיכולוגיים גבוהים מסוימים", כולל "אוטונומיה", כשהנוסח האחרון מגדיר את ערך החיים כערך בזכות כישוריו אליהם הספיק להגיע אחרים מגיעים למסקנה שהאישיות צריכה להתבסס על מושג של "לידה מוחית", שהיא ביסודה היפוך המושג "מוות מוחי", המשמש כהגדרה לקביעת המוות מבחינה רפואית. על פי ההצעה הזו, נוכחותם של גלי מוח די בה כדי להקנות איש-ות, גם אם מאפיינים אחרים עדיין חסרים. מבחינים כאן בשני מושגים של "לידה מוחית", התלויים בשאלה אם גלי מוח בגזע המוח מגדירים איש-ות, או רק בקליפת המוח:
אין הסכמה בשאלה איזו משתי הנקודות הללו מקנה את הזכות לחיים, אבל כל הדוגלים בהבחנה הזו מסכימים שמדובר במאפיינים פסיכולוגיים ופיזיולוגיים מפותחים שאינם מצויים בעובר בשלבי התפתחותו הראשוניים.
לטיעוניה של וורן קמו שתי התנגדויות עיקריות. "התנגדות החולה מחוסר ההכרה" טוענת כי מאחר שחולים במצב הפיך של אובדן הכרה אינם עונים לקריטריונים של וורן (כולם או חלקם) – אין להם הכרה, הם לא מתקשרים וכן הלאה – הרי על פי ההשקפה שלה אין להם זכות לחיים. התנגדות זאת מבקרת את גישתה באמצעות הבאת מקרה המשקף את הגדרתה לחיים בצורה שונה. תשובה אחת לכך היא ש"אף על פי שהחולים השרויים בחוסר-הכרה הפיך אינם ניחנים במצבי נפש מודעים, בכל זאת הם שומרים על כל מצבי הנפש הלא-מודעים, מאחר שכל התצורות הנוירולוגיות המתאימות נשמרו במוחם". על ידי כך אפשר שהם מקיימים כמה מהקריטריונים של וורן. תשובה זאת מגדירה לקיחת חיים כבעיה רק מעצם כישוריהם וזכויותיהם שקנו בחברה, ולא מעצם היותם יצורים חיים, ובשל כך רק מצב בו התודעה "נשמרת" ויכולה לבא לידי ביטוי לאחר מכן, אינו מצדיק הרג. עוד לטענתם, לאנשים מחוסרי הכרה יש עדיין פעילות מוחית (גלי מוח), ולכן ההתנגדות הזו אינה חלה על תאוריות של "לידת מוח". ולבסוף, יש מקרים נדירים של בני אדם שאינם מסוגלים לחוש כאב בגלל מומים שונים, ולפיכך אין הם עונים על כל הקריטריונים של וורן.
"התנגדות רצח התינוקות" באופן כללי מצביעה על כך שתינוקות (בערך עד גיל שנה, שבו הם מתחילים "לעקוף" את הכישורים והכשרים של בעלי חיים אחרים) עומדים רק בקריטריון אחד של וורן – ההכרה – ולפיכך על פי ההשקפה שלה הם לא-אנשים. מדובר בתפיסה הרוצה לראות את האדם ככזה שאינו נעלה מעל שאר היצורים אלא בזכות כישוריו, וערך חיי אדם אינו מקודש מעצם היותו, ומשכך כל עוד אינו הגיע לכישורים בפועל, אין כל בעיה מוסרית בלקיחת חייו. השקפה זו מתירה לא רק הפלה אלא גם רצח תינוקות. וורן טוענת שתינוקות הם לא-אנשים (ולכן הריגה שלהם, אם מדקדקים בדבר לשיטתה, אינה רצח), אבל שוללת את המסקנה לפיה רצח-תינוקות באופן כללי הוא מותר, לא מההיבט המוסרי של לקיחת חיי אדם, אלא משיקולים ענייניים שונים. מרגע שאדם נולד, אומרת וורן, כבר אין התנגשות בינו ובין זכויותיה של האישה, משום שאת היילוד אפשר למסור לאימוץ. אסור להרוג אדם כזה לא משום שהוא "איש" אלא משום שהדבר עומד בניגוד לרצונם של אנשים המעוניינים לאמץ את התינוק או לשלם כדי להחזיק אותו בחיים, כלומר כל זכות הקיום של העובר תלויה באי רצונם או ברצונם של אנשים אחרים בקיומו, ולא מצד הישות החיה שלו כבן אדם, שאינה ערך בפני עצמו כל עוד הוא תלוי בסביבתו. (אם כי ההבהרה הזו בעייתית מסיבות אחרות, משום שיש אנשים המוכנים לשלם כדי להחזיק בחיים חיות המגודלות למאכל, כגון תרנגולות ופרות, ולכן אפשר לטעון שהשקפתה של וורן קובעת שאסור לגדל בעלי חיים למאכל).
כך או כך, וורן מודה שמן הטיעון שלה נובע שרצח תינוקות עשוי להיות קביל מבחינה מוסרית בנסיבות מסוימות, למשל על אי בודד. הפילוסוף פיטר סינגר מגיע גם הוא למסקנה שרצח תינוקות, ובמיוחד תינוקות בעלי נכות קשה, מוצדק בתנאים מסוימים. גישתו משקפת השקפה לפיה זכותו של האדם לחיות תלויה במידת מה בתרומתו או בהיותו נטל על סביבתו, ואין לו זכות בסיסית לחיים רק מתוקף היותו בן אדם. ג'ף מק-מהן מודה שבנסיבות מסוימות ומוגבלות מותר להרוג תינוק אחד כדי להציל כמה תינוקות אחרים. מתנגדיהם של ההוגים הללו יכולים לראות בהודאות הללו הוכחה ל"מדרון החלקלק" שהתרת ההפלות עלולה להביא אליו; תומכיהם ימשכו בכתפיהם ויאמרו שאלו בסך הכול דוגמאות לכך שבנסיבות קיצוניות אנשים נדרשים למעשים לא נעימים.
מאחר שגלי מוח מופיעים כבר אצל עוברים, "התנגדות רצח-התינוקות" אינה תקפה לתאוריות המבוססות על מושג "הלידה המוחית".
השקפת היכולות הטבעיות.
כמה ממתנגדי השקפתה של וורן סבורים כי מה שחשוב מבחינה מוסרית הוא לא קיומן של תכונות מנטליות מורכבות מן הסוג שהיא מזהה, המופגנות בפועל, אלא קיומן של נטייה גנטית או יכולת טבעית לפתח תכונות כאלו. במילים אחרות, הגורם המכריע הוא יכולתם של ישות או של עצם להתפתח באופן פעיל, בהינתן התנאים הנכונים, עד למצב שבו הם מפגינים את התכונות שמנתה וורן, גם אם ברגע נתון כלשהו הם אינם מפגינים את התכונות האלה משום שעדיין לא פיתחו אותן (עובר, תינוק) או משום שאיבדו אותן (אלצהיימר בשלב מתקדם). משום שלבני אנוש ישנה היכולת הטבעית הזו – ויתרה מזו, היא חלק מהותי שלהם – יש להם (על פי השקפה זו) זכות מהותית לחיים: בשום מקרה אין הם יכולים לאבד את הזכות הזו לחיים. יתרה מזו, מאחר שהאמבריולוגיה המודרנית מגלה לנו כי העובר מתחיל להתקיים ברגע ההפריה, ויש לו יכולת טבעית לפתח תכונות מנטליות מורכבות, הרי שהזכות לחיים מתחילה ברגע ההפריה.
לעיגון של הזכות לחיים ביכולות טבעיות מהותיות ולא ביכולות מפותחות בפועל יש, כך נטען, כמה יתרונות. יכולות שהתפתחו בפועל מצויות על רצף, והן נוכחות בשיעורים גבוהים או נמוכים – למשל, יש אנשים רציונליים או בעלי הכרה-עצמית יותר מאשר אחרים – ולפיכך
כמה מהדוגלים בטיעונים בסגנון וורן מודים כי הבעיות האלה טרם באו על פתרונן, אבל מצביעים על כך שהשקפת "היכולות הטבעיות" היא בעייתית באותה המידה. לדוגמה, נטען כי כפי שקיימים בני אדם עם הבדלים גדולים ביכולתם הקוגניטיבית הטבעית (חלקם אינטליגנטים יותר מעצם טבעם), אפשר לדמיין סדרה או ספקטרום של מינים בעלי יכולות טבעיות ההולכות ומתמעטות בהדרגה (למשל, סדרה המתחילה בבני אדם ומסתיימת באמבות, כאשר בין כל שלב ושלב יש רק הבדל זעיר ביכולות הטבעיות); לפיכך, בעיות של שרירותיות ושל אי-שוויון יחולו גם בהשקפת "היכולות הטבעיות". במילים אחרות, ישנו רצף לא רק של יכולות שהתפתחו בפועל, אלא גם של יכולות טבעיות, ולכן השקפת היכולות הטבעיות תיתקל באותן בעיות.
יש מבקרים הדוחים את השקפת "היכולות הטבעיות" משום שהיא רואה בעצם ההשתייכות למין או בפוטנציאל הגנטי בסיס ליחס מכבד (כלומר, האשמה בסוגנות), או משום שעולה ממנה כי לתינוקות שנולדו ללא מוח או לחולים חסרי הכרה באופן בלתי הפיך ("צמחים") יש זכות מלאה לחיים. נוסף לכך, כמו ההשגה על טיעונו של דון מרקוויס (להלן), כמה תאוריות של הזהות האישית תומכות בהשקפה לפיה העובר עצמו לעולם לא יפתח תכונות נפשיות מורכבות (אלא הוא פשוט יביא להיווצרותו של עצם או ישות מובחנת אשר לה יהיו התכונות האלה), ובמקרה זה השקפת "היכולות הטבעיות" אינה תקפה.
ערך החיים.
ישנם המתנגדים להפלות משום שהם רואים את החיים כערך מקודש בפני עצמו. לטענתם כל כישורי האדם, הם בעצם נגזרת של ההכרה העצמית, ואילו מה שקיים אצל עובר הוא אותו מאפיין מרכזי שבו תלויים כישורי האדם - ההכרה.
מאפיין ההכרה, הוא בעיקרו רק מאפיין חיצוני, המבטא את התודעה שהיא בעצם מהות החיים, תודעה זו מהווה לדעתם את כח החיים האנושי והיא דבר מקודש בזכות עצמו ולא רק בזכות כישוריו או תרומתו לחברה כמו גם היותו מהווה עליה נטל. התודעה האנושית לשיטתם, שונה מהותית מתודעתם של בעלי חיים לא רק בזכות כישוריה המפותחים, אלא מעצם מהותה. כישוריה שירכשו בהמשך הם רק ביטוי לזה. בנוסף לזה קיומה של התודעה אינו תלוי בהכרח בהכרה כלפי המרחב החיצון שזהו רק ביטוי והתממשות מסוימת של קיומה, והתודעה לעיתים קיימת בגוף גם בהיעדר הכרה, ולכן אין זה מצדיק את לקיחתה.