נתן הנביא המשיל לדוד את שעשה במשל כבשת הרש כדי להעמידו על חטאו. דוד הודה מיד בחטאו וקבל על עצמו את העונש השמיימי שהוא גזר על עצמו בפסק הדין שנתן ביחס לסיפור כבשת הרש הדמיוני: . התשלום הראשון מבין הארבעה אותו שילם דוד, היה מות הבן שילדה בת שבע מן ההריון מדוד. התשלום השני היה אונס תמר, והשלישי מות אמנון שהיה תוצאה ישירה של מעשה האונס. לאחר מכן גם אבשלום בנו הנוסף נהרג, ובכך שילם דוד את ארבעת התשלומים. בתרגום השבעים נכתב כי דוד ייענש שבעתיים. על פי חז"ל, ארבעה מבניו של דוד מתו בגורן ארוונה. בנוסף להם מתו בחיי דוד: אמנון, כלאב ואבשלום.
תיאור המעשה.
עצת יונדב בן שמעה.
הכתוב מתאר כיצד אמנון, בנו של דוד מאחינעם היזרעאלית, חשק בתמר, שהייתה אחותו למחצה (בהיותה בתו של דוד ממעכה בת תלמי מלך גשור). מאחר שידע אמנון שתמר היא בתולה ולא נשואה לאיש עדיין, חשק בה עוד יותר, עד שחלה מכך. פרשני המקרא מבארים שהסיבה לכך נעוצה בעובדה שתמר הייתה בתולה, שכן באותה תקופה הנוהג היה שהבנות הבתולות לא היו יוצאות מביתן ללא ליווי או השגחה, ולכן הוא לא פגש בה כשהם לבדם.
כאשר הבחין יונדב בן שמעה, בן דודו החכם של אמנון, שאמנון חברו כחוש וחלוש בבקרים, כמי ששנתו נדדה, שאלו לסיבת הדבר. אמנון השיב שהוא אוהב את תמר אחותו (מאביו) וחושק בה. יונדב הציע לו לעשות עצמו כחולה שנפל למשכב, וכשאשר יבוא דוד אביו לבקרו, יבקש ממנו שתמר תטגן לפניו לביבות, ובכך יתעורר תאבונו והוא יאכל ויתחזק.
המלבי"ם מוסיף שכוונת יונדב הייתה שאמנון יבקש מדוד שתמר תכין לפניו את הלביבות, משום שאמנון אהב לאכול את הלביבות אותן ידעה תמר להכין, והוא היה מעוניין לראות שהיא זו שמכינה אותן ולא מישהו אחר, ובכך הוא יתרץ את רצונו שדווקא תמר תכין הלביבות, ודווקא לעיניו: .
באשר לתכלית עצתו של יונדב בן שמעה, ישנן שתי גישות: בתלמוד הבבלי מובאים דברי רב יהודה בשם רב, שיונדב היה חכם מאוד 'לרשעה', לאור תוצאת העצה שנתן לאמנון. על פי רעיון זה העצה ניתנה בכוונה תחילה להביא למותו של אמנון. אולם המלבי"ם מבאר שכוונת יונדב בעצתו הייתה שדוד יבין שאמנון מעוניין לשאת את תמר, וכן כדי שתמר תדע שאמנון אוהב אותה, וכך הדבר יביא לנישואיו עימה: אפשרות נוספת היא שיונדב ניסה להביא ליצירת סיטואציה אינטימית ביניהם, שתאפשר לאמנון לבקש את ידה של תמר.
יצירת תנאי ההתייחדות.
אמנון קבל את עצת יונדב, ועשה עצמו כחולה. כאשר הגיע דוד לבקרו, ביקש ממנו אמנון שתמר תטגן לפניו לביבות, ודוד מלא בקשתו. כאשר הגיעה תמר אל ביתו של אמנון והכינה לפניו את הלביבות, סירב אמנון לאכול עד שייצאו כל עבדיו מן הבית. כאשר יצאו כולם, בקש ממנה אמנון שתבוא לחדר משכבו ששם מיטת חוליו, כדי שתאכיל אותו מן הלביבות.
ניסיון הפיתוי ומעשה האונס.
כאשר נכנסה תמר אל החדר והגישה אליו את הלביבות, אחז בה אמנון וניסה לפתותה לשכב עימו. תמר מתחננת שלא בפני אמנון שלא יענה אותה ויהרוס את חייה, היא מעלה טיעונים שונים ומקוה שאחד מהם לפחות ישכנע את אמנון: מדובר במעשה נבלה, הדבר לא מקובל בישראל, אל להם לשכב בדרך זנות, והדבר יפגע אנושות בשמה הטוב של תמר ויסב לשניהם חרפה. לבסוף היא אומרת שאם הוא מעוניין בה, הוא יכול להסדיר את נישואיהם בבקשה רשמית מהמלך לשאתה לאשה.
אמנון לא הקשיב להפצרותיה ושכב עימה בכפייה.
חז"ל מוסיפים במדרש, על סמך המילים וַיֶּחֱזַק מִמֶּנָּה, שתמר ניסתה להיאבק בו אלא שהוא גבר.
דבריה של תמר לאמנון, שאם יציע את נישואיהם לאביהם, דוד, הוא לא ימנע זאת, עוררו שאלה גדולה בקרב פרשני המקרא למיניהם: כיצד ייתכן שדוד יתיר לאמנון לשאת את תמר לאשה, והרי היא אחותו מאביו, ואסור לאח לשאת את אחותו בין אם היא אחותו מן האב בלבד או מן האם בלבד.
תשובת חז"ל לדבר היא שתמר הייתה בת אשת יפת תואר, ולכן מבחינה הלכתית לא נחשבה לאחותו של אמנון, שכן אמה הרתה אותה בעודה נכרית, ומבחינה הלכתית שני אחים שאחד נולד בעת שהאם הייתה נכרית, והשני נולד לאחר גיורה, אינם נחשבים מן התורה לאחים שחלים עליהם איסורי עריות הנובעים מקרבת משפחה זה עם זה.
האברבנאל באר שתמר אכן הייתה אחותו של אמנון ואסורה עליו, ודבריה אליו היו בגדר ניסיון להינצל ממנו ולמנוע את האונס:
אפשרות המובאת בדברי בעלי התוספות היא שתמר הייתה אמנם אחותו של אבשלום, אך לא בתו של דוד:
גירוש תמר מבית אמנון.
משביצע אמנון את זממו, התמלא ליבו בשנאה ודחיה כלפי תמר, והוא דרש ממנה לצאת מביתו. תמר התחננה ואמרה שאם אמנון טימא את בתוליה, הרי יכול לפחות לשאתה לאישה וכך להשיב לה את כבודה ולא לשלח אותה מביתו; אולם אמנון לא שת ליבו לדבריה, והורה לאחד ממשרתיו שיוציאה מביתו וינעל הדלת אחריה לבל תנסה להיכנס.
חז"ל מבארים שהיא אמנם לא הצליחה למנוע את האונס אך הצליחה לסרסו, ולכן הוא כעס עליה ושנא אותה: .
לעומתם הרב סולובייצ'יק מפרש כי "החטא היה לו תועבה, בגללו בא לשנוא את עצמו, וממילא שנא אותה"
תגובת תמר למעשה.
משהוצאהּ תמר מבית אמנון, קרעה את כתונת הפסים שלבשה, שמה אפר על ראשה לאות אבל על העוול שנעשה לה, ובעודה שמה ידה על ראשה, זעקה בקול כדי לפרסם שנאנסה. אבשלום אחיה ביקש ממנה שלא תעורר על כך מהומה, אולם הזמין אותה להתגורר בביתו, ולמעשה תכנן ליצור 'שקט תעשייתי' לשם חיסולו של אמנון על שפגע באחותו.
תגובת דוד למעשה.
כאשר שמע דוד על מעשה האונס חרה לו הדבר מאד: , אולם בפועל לא כתוב שהוא נקט נגד אמנון שום צעד משמעתי כלשהו. ייתכן שהחטא המוסרי שלו עצמו בעקבות לקיחת בת שבע, מנע ממנו להוכיח את אמנון או להענישו.
השלכות המעשה.
לאחר המעשה, תכנן אבשלום פעולת נקם באמנון. הוא ערך משתה בעת גז הצאן, כנהוג, והזמין אליו את אביו דוד, אך הוא דחה את ההצעה. אבשלום הפציר בו שלפחות אמנון יגיע למשתה, ולאחר הפצרות ממושכות הסכים לכך דוד.
אבשלום הורה לעבדיו שכאשר אמנון יתבסם ביינו ולא ישים לב לנעשה איתו, יכו אותו וימיתוהו, ועבדי אבשלום אכן עשו כן. אבשלום ברח אל סבו, תלמי מלך גשור, כי ידע שדוד יכעס עליו בוודאי ויבקש להענישו.
אבשלום ישב בגשור שלוש שנים עד שדוד ניחם על מות בנו, ורצה בשוב אבשלום לירושלים. יואב השתמש בדבריה של אשה חכמה שעשתה עצמה כאלמנה המבקשת את חסות המלך על בנה שרצח את אחיו, מפני משפחתה שדרשה את מיתתו. ובכך רמזה לדוד שראוי להשיב את אבשלום לירושלים ולא לכרות אותו מהמשפחה, על אף מעשהו הקשה כלפי אמנון.
דוד הבין שיואב שלח אותה כדי להביא אותו להבנה שיש להשיב את אבשלום לירושלים, ואישר את הדבר. יואב אכן הלך לגשור להשיב את אבשלום לירושלים.
איסור ייחוד עם פנויה.
חז"ל מבארים שבעקבות המעשה גזר דוד ובית דינו איסור להתייחד עם אשה שאינה נשואה (ייחוד עם אשה נשואה אסור מהתורה, כמובא בתלמוד שם): וכך אכן נפסק להלכה בשולחן ערוך: .
אמנון ותמר ביצירתו של אבן גבירול.
אבן גבירול כתב את היצירה "אמנון אני חולה" בו הוא נותן פרשנות אחרת לסיפור המקראי.
בשיר "אמנון אני חולה" האישה (תמר) היא לא יותר מכלי תמטי של השיר המעורר את הדמות הגברית בשיר (הדובר אמנון), להבנה עצמית, להבנה של רצונותיו העמוקים. מערכת היחסים בין בני הזוג, משמשת כמניע להבנה עצמית של הדובר, הבנה הטומנת בחובה את השאיפה למות, ואת רצונו להשתחרר מן המחלה. הדמות הנשית בשיר מטפלת באמנון החולה, היא משקה אותו ביין שהורג אותו ומפסיק את ייסוריו הכרוכים בסבל פיזי ונפשי. הדמות הנשית בשיר היא בגדר מראה, כלי לשיקוף תחושותיו ורגשותיו של הגבר. האונס לא מופיע כלל בשיר. הציר הסיפורי המרכזי של הסיפור התנ"כי, והסיבה למותו של אמנון בסיפור המקראי, נעלמת לחלוטין מהשיר. העובדה שאונס לא מוזכר כלל מעידה על כך שהוא לא נתפס כאלמנט החשוב בסיפור המקראי, אלא כאלמנט שולי. הזיכרון הקולקטיבי שהותיר סיפור המקרא על השיר הוא זיכרון ה"אהבה האסורה" וה"אהבה הבלתי ממומשת".
גילוי עריות ואונס בסיפור.
לדעת בן ראובן, היחס של המקרא לגילוי עריות הוא חד משמעי ואסור. למרות החוקים הנזכרים ב, ובספר דברים פרק כ"ז פסוק כ"ב האוסרים גילוי עריות באופן מפורש, בימי דוד, הייתה מוסכמה חברתית שעל פיה מי שנולד לפני גיור הוריו והוא במעמד של אח או אחות למחצה יכול לקיים יחסי אישות עם אחיו או אחותו. הפרשנות הזו מרמזת על כך שמקרה אהבה בין אחים, מותר בתנאים מסוימים. גם מדבריה של תמר בפרשת האונס ניתן להסיק כי מוסכמה זו המקובלת אסרה אונס בכל מובן: "כי לא יעשה כן בישראל". היא מוסיפה וטוענת שאביהם דוד יאפשר את הזיווג בניהם אם אמנון יבקש זאת ממנו: "דבר נא אל המלך כי לא ימנעני ממך". בן ראובן טוענת כי האונס כשלעצמו גרוע בהרבה מגילוי עריות. בתפיסה הרווחת באותה עת ניתנה, במידה מסוימת, גושפנקא חברתית לגילוי עריות ואילו אונס נחשב לחרפה ולקלון על משפחה.
פרק הפיילוט
ארגייל (פירושונים)
יחסי אוסטריה–בנגלדש
יחסי אוסטריה–בנגלדש הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אוסטריה לבין הרפובליקה העממית של בנגלדש.
היחסים בין שתי המדינות נחשבים ללבביים.
היסטוריה.
בגלל המרחק הגדול בין אוסטריה לבנגלדש (המרחק בין הבירה וינה לבירה דאקה הוא 7,000 ק"מ), המגעים ההיסטוריים בין שני העמים קטנים למדי, שכן בנגלדש מעולם לא תפסה תפקיד דומיננטי באסיה, ואוסטריה למרות היותה מדינה חזקה מאוד בתוך אירופה, התמקדה בעיקר בענייני היבשת ומעולם לא הפכה לאימפריה קולוניאלית.
שתי המדינות נלחמו בשתי מלחמות העולם זו בזו, שכן אוסטריה הייתה חלק ממעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה וחלק מהרייך השלישי של אדולף היטלר במלחמת העולם השנייה ובנגלדש הייתה מושבה בריטית ועמדה לצד בריטניה בשתי המלחמות הללו.