עד תקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, אולי בגלל המרחק הגאוגרפי, רומא לא גילתה התעניינות גדולה בשלטון המצרים. לעומת זאת השליטים מבית תלמי נהגו לבקש מרומא ליישב סכסוכי ירושה ביניהם. תלמי השנים עשר שלא היה שליט חוקי על פי צוואת תלמי התשיעי ניסה לחזק את שלטונו ולאבטח את גורלו על ידי נקיטת מדיניות פרו-רומית. בשנת 63 לפנה"ס כשנראה היה שפומפיוס מתחזק ועתיד לנצח במאבק על השליטה ברומא, ניסה תלמי ליצור איתו מערכת יחסים במטרה להפוך את פומפיוס לפטרון שלו, הוא שלח אליו בעת היותו בארץ ישראל חיילים כדי לסייע לו בקרבות, ומתנות וכסף, והזמין אותו לבקר באלכסנדריה. פומפיוס קיבל את המתנות אבל דחה את ההזמנה לבקר בעיר. כדי להבטיח את שלטונו הוא נסע בשנת 59 לפנה"ס לרומא כדי לנהל משא ומתן להכרה רשמית במלכותו. הוא שילם שוחד של ששת אלפים טאלנטים ליוליוס קיסר ולפומפיוס ובתמורה הוקמה ביניהם ברית רשמית ושמו נחקק ברשימת החברים ובני הברית של רומא והוא הוכר כמלך מצרים. ההסכם לא התייחס לקפריסין, שהייתה בשליטת אחיו תלמי מלך קפריסין.
גלות ברומא שנים 55-58 לפנה"ס.
בשנת 58 לפנה"ס העביר טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, חוק ברומא ההופך את קפריסין לפרובינקיה של רומא. ההצדקה של רומא למעשיה הייתה שתלמי מלך קפריסין היה מאוד עשיר ולא השתמש בעושרו. כדי לדחוק את רגליו של מרקוס קאטו, שהתנגד לטריאומווירט, שקראסוס היה חלק ממנו, נשלח קאטו לקפריסין ומונה למושל האי. קאטו הציע למלך קפריסין בתמורה לממלכתו את תפקיד הכהן הגדול במקדש אפרודיטה בפאפוס. תלמי סירב להצעה והתאבד. כל אוצרותיו הועברו לרומא.
העם המצרי לא היה מרוצה מחוסר תמיכתו של תלמי השנים עשר באחיו ובמניעת הכיבוש ומרד בו. הרקע למרידות היו גם המיסים הגבוהים שהוטלו על העם המצרי כדי לשלם שוחד לרומא והגידול המשמעותי היוקר המחיה. המרד הביא לבריחתו של תלמי לרומא כנראה יחד עם בתו קלאופטרה השביעית כדי לחפש מקום מבטחים. במקומו עלתה לשלטון במצרים בתו ברניקי הרביעית היא שלטה ביחד עם אחותה (ואלי אמה) קלאופטרה השישית טריפיאנה. בשנת 57 לפנה"ס, שנה לאחר צאתו לגלות מתה קלאופטרה טריפיאנה וברניקי הרביעית שלטה לבדה עד שנת 55 לפנה"ס.
תלמי השנים עשר המשיך ברומא במאמציו (תוך מתן שוחד) לשכנע את הסנאט לעזור לו לחזור לשלטון ברומא. תלמי שכן בבית בעל בריתו הוותיק פומפיוס שסייע לו במאמציו להתגבר על ההתנגדות שהתגלתה בסנאט הרומי למהלך זה. הכסף הרב שנתן כשוחד הכניס אותו לחובות כבדים. בשנת 57 לפנה"ס הבינו הנושים של תלמי השנים עשר ברומא שאם לא יחזור לשלטון הם לא יקבלו את כספם בחזרה והפעילו לחץ על הסנאט. בשנת 57 לפנה"ס קיבל הסנאט הרומי החלטה לתמוך בו אבל בגלל נבואה של ספרי הסיבילות שאמרה שאם מלך מצרי יבקש מרומא להתערב צבאית לטובתו, תבוא על רומא סכנה גדולה וקשיים רבים, לא ניתן לו כל סיוע פעיל ולא היה כל רצון לפלוש למצרים. בעקבות כך עזב תלמי את רומא ויצא לעיר אפסוס שבאסיה הקטנה.
השמועות על פעולותיו של תלמי ועל התערבות אפשרית של רומא הגיעו למצרים. המצרים לא רצו בחזרתו של תלמי השנים עשר. על פי דיווח של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, קבוצה של 100 גברים נשלחה לרומא כשליחים כדי לשכנע את הסנאט נגד חזרתו של תלמי למצרים, אבל תלמי הרעיל את המנהיג שלהם המכונה דיו איש אלכסנדריה ויתר השליחים נהרגו עוד לפני שהם הצליחו להגיע לרומא.
תקופת שלטון שנייה שנים 51-55 לפנה"ס.
בשנת 55 לפנה"ס שילם תלמי למצביא הרומי אולוס גביניוס סך של 10,000 טאלנטים כדי שיפלוש למצרים, הוא עשה זאת למרות הנבואה של ספרי הסיביליות. גביניוס הביס את הכוחות המצרים ותקף את ארמון המלוכה באלכסנדריה, אבל המגינים נכנעו לפני תחילת הקרב.
המועד המדויק בו חזר תלמי לשלטון אינו ידוע, טווח התאריכים האפשרי הוא בין 4 בינואר עד 24 ביוני שנת 55 לפנה"ס. כשנכנס לארמון הוציא את ברניקי הרביעית ואת תומכיה להורג. כדי להבטיח את שלטונו צבא של שכירי חרב וחיילים רומים מצבאו של גביניוס נשארו באלכסנדריה. בתמורה לכך זכתה רומא לשליטה על תלמי. הוא המשיך למלוך על מצרים עד שחלה בשנת 51 לפנה"ס. לאחר מותו ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה הצעיר תלמי ה-13. בתקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, עמדו תקבולי המס השנתיים של הכתר על 12,500 כיכרות בשנה.
חורף 1992 בישראל
קרמן דה פטגונס
קרמן דה פטגונס (בספרדית: Carmen de Patagones) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה. העיר ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר ריו נגרו, מול העיר ויידמה, בירת פרובינציית ריו נגרו, במרחק של 937 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
היסטוריה.
העיר, ביחד עם העיר ויידמה, היא ההתיישבות העתיקה ביותר בפטגוניה, והיא הוקמה ב-22 באפריל 1779 על ידי פרנסיסקו דה ויידמה, מגלה ארצות שהוביל משלחת ספרדית ליישוב חופי פטגוניה, תחת השם נואסטרה סניורה דל קרמן (מילולית: גבירתנו של קרמן). תחילה היו הערים עיר אחת, ונקראו יחדיו קרמן דה פטגונס. תחילה נבנה מבצר בצדו הדרומי של הנהר (בוויידמה של ימינו), אך הוא נהרס תוך מספר שנים. לאחר מכן נבנה מבצר חדש בצדו הצפוני של הנהר (בקרמן דה פטגונס של ימינו), אשר החזיק מעמד זמן רב בהרבה והוא עדיין עומד כיום. העיירה גדלה, ולבסוף אנשים החלו לחזור ולהתיישב בצדו הדרומי של נהר. בשלב מסוים העיר החליטה להתפצל כשנהר ריו נגרו מהווה את הגבול ביניהן.
לאחר מהפכת מאי ב-1810 (שהתחילה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה), שימש המבצר ככלא למלוכנים שהתנגדו לתנועה לקבלת עצמאות.
במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825–1828), העיר הפכה לבסיס הצי הארגנטינאי, לאחר שהנמל המרכזי של ארגנטינה, בשפך נהר ריו דה לה פלטה, נחסם על ידי ספינות ברזילאיות. הכוחות הברזילאים ניסו לכבוש את העיר ב-7 במרץ 1827, אך נתקלו בהתנגדות חמושה ונאלצו לסגת. בעיר מתקיים פסטיבל המנציח את התאריך הזה.
בסוף שנות ה-80, תחת שלטון הנשיא ראול אלפונסין, הייתה תוכנית להעברת בירת ארגנטינה למחוז פדרלי חדש שיוקם בשטח הערים ויידמה וקרמן דה פטגונס. התוכנית אושרה בקונגרס, אך נגנזה בסופו של דבר.
מוצב דלעת
מוצב דלעת היה מוצב צה"ל על תל דבשה שברכס עלי טאהר שממזרח לנבטיה, בדרום לבנון.
היסטוריה.
המוצב הוקם ב-1982 לאחר פלישת צה"ל ללבנון במלחמת לבנון הראשונה , לאחר מספר חודשים נבנה מוצב חדש יותר, והמוצב המקורי נקרא "מוצב דלעת הישן". מוצב דלעת נהרס בשנת 2000 בצורה יזומה על ידי צה"ל ביציאת צה"ל מלבנון.
המוצב הוקם ב-1982 על ידי גדוד הנדסה (מילואים). המוצב נועד לאפשר שליטה ותצפית על העיר השיעית נבטיה וסביבותיה שממערב לה ועל אזורים ממזרח לרכס (לכיוון עישייה). עם נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון ב-1985, המוצב הפך חלק מקו המוצבים הקדמי של צה"ל, שיצר את "הקו האדום" - גבולה הצפוני, הבלתי רשמי, של רצועת הביטחון. לפני כן, מי שישב במוצב זה קודם היה גדוד חיל ההנדסה.
המוצב היה הצפוני ביותר של צה"ל ברכס עלי טאהר – מצפון לו שכנו שני מוצבי צד"ל, גמבה וברוש, ומדרום לו שכנו שלושת מוצבי צד"ל, הדס, מנצוריה וולנסיה. בשנות ה-80 היו במקום היתקלויות עם חוליות פלסטיניות ושיעיות, אך בתחילת שנות ה-90 הארגון השיעי חזבאללה הפך לאויב העיקרי של צה"ל בלבנון. מוצב דלעת - שהיה הקטן מבין כל מוצבי צה"ל ברצועת הביטחון - הפך לאחד המוצבים המסוכנים ביותר עבור חיילי צה"ל, וספג מתקפות רבות.
שמו של המוצב נודע לציבור הרחב אחרי "אירוע דלעת" הראשון ב-29 באוקטובר 1994, אז הצליחו להגיע למוצב לוחמי חזבאללה, תקעו דגל על אחת הסוללות וזרקו מטען לתוך עמדת התצפית (עת"ף). חיילי התצפית שהיו אמורים להיות בעמדות בצד המערבי, ובניגוד לחיילי החי"ר לא הוכשרו כלוחמים, עזבו את העמדות בזמן ההתקפה ואנשי החזבאללה ברחו ללא פגע. זמן קצר לאחר תקיעת הדגל נהרג החייל באחת העמדות של המוצב מאש חזבאללה. ההתקפה צולמה על ידי חזבאללה, ושידור הסרט הפך את תקיעת הדגל מאירוע חסר משמעות, להישג הסברתי גדול של הארגון. על התפקוד הלקוי ונטישת העמדות - 7 מחיילי המוצב הועמדו למשפט צבאי ועל שניים מהם נגזרו 30 ימי מאסר בכלא צבאי. אחד מהשניים הוכר רק כעבור מספר שנים מהאירוע כהלום קרב.
במוצב היו שני צוותי תצפית, אחד מערבי לכיוון נבטיה, והשני מזרחי שצפה לכיוון מרג' עיון כגיבוי למוצבים באותו אזור. בנוסף היה ממוקם בקביעות צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
עד 1995 המוצב היה בנוי כמו רוב מוצבי צה"ל החודרים: סוללת עפר גבוהה הקיפה אותו ובתוכה תעלות לחימה ועמדות תצפית, חצר קטנה במרכז, מגורים בתוך מכולות מתכת וכמה בונקרים קטנים, מטבח, מקלחות וחמ"ל. באמצע 1995 החל מבצע ביצור נרחב במסגרתו עברו כל המגורים לבונקרים תת-קרקעים ממוגנים היטב. מחוץ לכניסה למוצב היו כלוב לכלבי גישוש, משטח רק"מ, ומנחת מסוקים.
ביוני 1996 התרחש במקום אירוע "בז", בו נתקל כוח מארב של פלחה"ן נח"ל בחולית חזבאללה דרומית למוצב, בעיקול שכונה "בז". באירוע נפגעו כל 13 חיילי הכוח, וחמישה נהרגו.
ב-4 בפברואר 1997 התרחש אסון המסוקים. מסוק עמוס לוחמים בדרך למוצב דלעת התנגש באצבע הגליל במסוק אחר שהיה בדרך לבופור. בהתרסקות – תאונת האוויר הקטלנית בתולדות צה"ל – נהרגו כל 73 הלוחמים ואנשי חיל האוויר שהיו על המסוקים. התאונה הובילה להקמת ארגון המחאה "ארבע אמהות" שפעל ליציאת צה"ל מלבנון.