במשפט העברי, מחילה היא מעשה קנייני השייך לסוגת הקניינים הנעשים על ידי סילוק בעלות ותביעה משפטית, שהם הפקר, ייאוש, וסילוק, ויש הסוברים שהיא עצמה מדין סילוק.
חלות הקנין.
בניגוד לשאר הקניינים שנעשים על ידי פעולה חיובית של גמירות דעת, הייאוש ומחילה נעשית על ידי שלילת והסחת דעת גמורה מהחוב.
הראשונים נחלקו האם המחילה נעשית על ידי מעשה קניין או שמא די באמירה.
מחילה בטעות.
כמו ייאוש, חלות המחילה נעשית בקלות יותר מקניינים אחרים, ולכן לפי שיטת רש"י, הריב"ש וראשונים נוספים גם מחילה בטעות היא מחילה. ההסבר לכך הוא שכן בקניין זה אין דרושה דעתו של האדם שעל כך תיתכן טענת טעות האומרת שדעתו של האדם לא הייתה קיימת באופן זה, אלא המחילה היא דווקא שלילת דעתו של האדם, ולכן לא שייכת בה טענת טעות.
הגמרא בבבא מציעא אומרת – לפי פירושו של רש"י – כי אדם המקנה לחברו דבר שלא בא לעולם, למשל: פירות של עץ שעדיין לא צמחו, ואותו מקנה טעה וחשב כי הדבר נקנה, וכאשר צמחו הפירות אכל הקונה את פירותיהם, אין המוכר יכול לתבוע את הפירות כאשר יתברר לו כי הקניין היה בטעות, שכן הוא מחל על הפירות, על אף שהמחילה הייתה בטעות.
התוספות חלוק על רש"י בפירוש הגמרא, מכוח שורה של ראיות: רב נחמן פוסק שמחילה בטעות אינה מחילה, במסכת בבא מציעא הגמרא מניחה כי שומא בטעות אינה חלה, במסכת נזיר אומרת הגמרא בשם בית הלל שהקדש בטעות אינו הקדש, במסכת גיטין אומרת הגמרא ש"כל קנין בטעות חוזר".
מחילה (הלכה)
החפרפרת (תוכנית טלוויזיה)
החפרפרת הייתה תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, בחורף 2001, על פי פורמט בלגי מצליח ששודר ברחבי העולם בשם "The Mole". התוכנית הונחתה על ידי איתי אנגל.
בתוכנית התמודדו עשרה משתתפים, כאשר ביניהם פעלה "חפרפרת" אחת, שתפקידה היה לשבש ולהכשיל את האחרים במשימות שהוטלו עליהם. בסוף כל פרק נדרשו המשתתפים לענות על שאלון הנוגע לזהות החפרפרת והמתמודד שהפגין את הידע המועט ביותר אודות זהותה - הודח.
בסוף העונה הראשונה (והיחידה) ניצח המתחרה עודד גרובר - היום איש תקשורת - שזכה בפרס של מאה ועשרים אלף ש"ח והיה האחרון שנשאר.
למרות השקעה כספית ניכרת (על פי הערכות - כ-150 אלף דולר לפרק), קיבלה הסדרה ביקורות פושרות ורייטינג נמוך, מה שהביא להפסקתה לאחר עונה אחת.
סילוק (משפט עברי)
סילוק הוא מונח במשפט העברי שמשמעותו מעין מעשה קנייני המביא לביטול בעלות ותביעה משפטית. מעשי קניין בסוגה זו הם: הפקר, ייאוש, ומחילה.
מהות הקניין.
קניין הסילוק נעשה על ידי כך שהאדם העתיד לקבל נכסים כל שהם, מסלק את עצמו מלזכות בחפץ. אחת מהדוגמאות הנפוצות הוא בעל הכותב לאשתו בעודה ארוסה, שלא יזכה בנכסי מלוג שלה ומפירותיהם הזכאים לו על פי תקנת חכמים.
הרשב"א מבהיר, כי יורש אינו יכול לסלק את עצמו מדיני הירושה, שכן הסילוק תקף רק אם הוא התבצע עוד לפני שהקונה זכה בכח לזכות בנכסים, אבל במקרה של היורש, זכותו של היורש בכוח כבר תקפה משעה שנולד, והירושה בפועל היא מכוח זכות הירושה שלו.
סילוק מדבר שלא בעולם.
לפי שיטת הרמב"ן, יכול אדם לסלק את עצמו גם מנכסים הנחשבים כ"דברים שלא באו לעולם" מכיוון שהאשה עדיין לא זכתה בהם, ולכן בעל יכול לסלק את עצמו מנכסי אשתו, גם מנכסים שעדיין לא נפלו לרשותה. הוא מביא את דברי הירושלמי המסתפק בדבר, ואת דבריו של רבי זעירא המשיב כי . לפי הסבר הרמב"ן, ניתן לסלק את עצמו מדבר שלא בעולם, אלא שלפי שיטת רבי זעירא, לאדם יש כח זכייה הנקרא "ידו כידה" המזכה אותו גם בנכסים שעדיין לא באו לרשותו, ולכן אין הוא יכול לסלק את עצמו. לעומת זאת, הרשב"א סבור שמשמעות דברי הירושלמי היא שאין אדם יכול לסלק את עצמו מדבר שלא בא לעולם.
מהות הסילוק.
רבי אלחנן וסרמן חוקר, האם הסילוק הוא מהכוח הנותן לו לאדם זכות לקנות, או מהנכסים עצמם. לפי זה הוא מסביר, שהרמב"ן והרשב"א הסבורים שיורש אינו יכול לסלק את עצמו מנכסים כיון שכבר יש לו את כוח הזכייה, סבורים כצד הראשון, אבל הרמב"ם נותן טעם אחר, ומסביר שנאמר ביורש "חוקת משפט" האומר כי לא ניתן לסלק את עצמו מדין זה, ומכאן שהרמב"ם סובר כצד השני, שהסילוק הוא מהנכסים.
סילוק מחלק מהנכסים.
הרמב"ם פוסק כי ניתן לסלק את עצמו מחלק מהנכסים, ומכאן מוכיח הרב וסרמן, שהסילוק הוא מהנכסים עצמם, ולא מדין ה"נכסי מלוג" של הבעל, שלו היה הדבר סילוק מכח הבעל, לא היה יכול לסלק את עצמו לחצאין.
סילוק בעודה ארוסה או בעודה נשואה.
בכך הוא מסביר גם את ספקו של הירושלמי, המסתפק האם אדם יכול לסלק את עצמו מנכסים שיקבל לאחר הנישואין. אם הירושלמי הוא על נידון של אשה ארוסה, יש להוכיח מדבריו שהסילוק הוא מהנכסים עצמם, שלו היה הסילוק מדיני הבעל, לא שייך לומר שהיא תחול רק על נכסים שבאו לעולם. ואם הספק בירושלמי מדובר לאחר הנישואין, יש לומר שבזה עצמו הסתפק הירושלמי, האם הסילוק הוא מהנכסים עצמם או מדיני הבעל.
ר&quot;י
נגעים
כל קבוע כמחצה על מחצה דמי
כל קבוע כמחצה על מחצה דמי הוא עקרון הלכתי בדיני ספקות, המסייג במקרים מסוימים את העקרון הרגיל בהלכה לפיו הולכים אחרי הרוב. תרגומו המילולי הוא: כל קבוע - אובייקט שמקומו קבוע ונוצר ספק אודותיו או אודות אובייקט שיצא ממנו, כאשר שורש השאלה נעוץ באובייקט הקבוע ולא באובייקט שאינו קבוע, כמחצה על מחצה , יש להחשיב אותו הלכתית כאילו הוא היה מחצית מהאובייקטים האחרים המוטלים עמו בספק, אף על פי שפיזית האובייקט הוא מועט ולפי הכללים הרגילים היה חל בו ביטול ברוב.
כלל זה עומד בניגוד לכלל המקביל: "כל דפריש מרובא פריש" (מארמית: כל מה שפרש - מהרוב פרש). כללים אלו מבחינים בין שני סוגי ספקות - בספק הנוגע לעצמים "קבועים" אין משמעות לרוב, ואילו בספק הנוגע לעצם ש"פרש" הולכים אחרי הרוב.
מקור הדין.
דין זה נלמד מהפסוק "וארב לו", עד שיתכוון לו, ומכאן למדו תלמידיו של רבי ינאי, שהפסוק בא ללמד דין בנוגע לקבוצת אנשים העומדים יחד, אחד מהם עובד עבודה זרה שאסור להורגו אבל אין עונש מיתה בידי אדם על הריגתו, ותשעה מהם יהודים שההורג מהם חייב מיתת בית דין, במקרה שאדם זרק על הקבוצה אבן, והאבן פגעה ביהודי והרגתו, אין לחייב את ההורג מיתה, שכן אין ידוע למי התכוון, ושמא התכוון להרוג עובד עבודה זרה ובשוגג הרג את היהודי, וזאת אף על פי שרוב מוחלט של העומדים במקום הם יהודים.
הסבר הכלל.
הדוגמה הקלאסית להבחנה בין מקרה של 'קבוע' למקרה שבו הולכים אחר הרוב, היא במקרה המכונה "תשע חנויות":
עיר אחת שיש בה עשר חנויות לממכר בשר; תשע מהן מוכרות בשר כשר והעשירית מוכרת בשר טרף. אם נמצא בשר ברחוב מחוץ לחנויות ולא ידוע מה מקורו - ההלכה היא שמותר לאכול את הבשר משום שרוב החנויות כשרות. אך אם אדם קנה בשר מאחת החנויות והוא לא זוכר מאיזו חנות - במקרה כזה הרוב לא מועיל, ואסור לאכול את הבשר. ההבדל בין שני המקרים הוא שכאשר הבשר נלקח מתוך החנות הוא נחשב "קבוע", ואילו כאשר הוא נמצא מחוץ לחנויות הוא נחשב "פורש".
יש מהראשונים המסבירים את הכלל, בכך שאין באפשרותנו להתעלם מהחנות הטריפה ולהתייחס לרוב החנויות הכשרות, שכן מקומה קבוע וידוע ואינו מתבטל ברוב. לפי שיטה זאת דין קבוע אמור כשמקום הקבוע ידוע וניכר מהותו ואינו בכלל הספק. רבים מהפוסקים הגדירו הלכה זו בגדר חידוש, שכן הוא נוגד לכלל הלך אחר הרוב.
שליח לקדש אשה.
אחת מהדוגמאות לדין קבוע הוא, אדם שמינה שליח לקדש לו אשה, ולבסוף נעלם השליח ולא ידוע איזה אשה קידש, הרי אדם זה אסור לכל הנשים שבעולם, מכיוון שקיים חשש שמא היא אמה או חמותה או אחותה של אותה אשה שהשליח קידש, ומכאן שהיא אסורה עליו באיסור ערווה שעונשו כרת. אף על פי שרוב הנשים שבעולם מותרות לו אסור לו ללכת אחרי הרוב ולומר כי האשה אותה הוא מקדש שונה מרוב הנשים שבעולם, שאינן קרובות האשה הראשונה שהשליח קידש, וזאת מכיוון שכאשר הוא נשא את האשה, האשה היא בגדר קבוע, מכיוון שהיא קבועה בבית מסוים, ועל פי הכלל הידוע כל קבוע כמחצה על מחצה דמי, אין במצב זה היתר "הלך אחר הרוב".
לפי שיטת התוספות, דין זה היא חומרא מדרבנן, שכן לשיטת התוספות דין קבוע נאמר כאשר ההיתר והאיסור ניכרים במקומן, ולא כאשר גם במקום הקביעות קיים הספק. ולכן, גם כאשר ידוע כי מעשה כזה קרה, ואדם שלח את חברו לקדש אישה והשליח נעלם, אין כל האנשים שבעולם אסורים להנשא לכל אשה שמא היא מקודשת, ומכאן שהדבר היא חומרא מדרבנן שהחמירו על אותו אדם, מכיוון שביצע מעשה בלתי אחראי באיסורים חמורים כל כך, אבל על שאר האנשים שבעולם לא החמירו כל כך.
יש הדוחים זאת, וסוברים כי ההיתר להנשא לנשים אחרות הוא, מכיוון שידוע להן אישית שהן מעולם לא נתקדשו לאדם אחר, אבל האדם עצמו שקידש את האשה אינו רשאי לסמוך על היתר זה, מכיוון שגם אם תאמר לו האשה השנייה עמה הוא חפץ להנשא כי היא לא האישה אותה קידש, קיים חשש שמא אחותה או בתה מקודשות לו, למרות אי ידיעתה.
גינוסר (פירושונים)
אנימציה קלאסית
הנפשה קלאסית
אנחנו לא צריכים
אנחנו לא צריכים (ידוע גם כ"כבר יבשו עינינו מדמעות", "את הגשם תן רק בעיתו" ו"יותר מזה אנחנו לא צריכים") הוא להיט של שלמה ארצי מתוך אלבום הבכורה שלו, "שלמה ארצי" (1970), ובגרסה מחודשת משנת 1998.
הפקה.