לאור החשיבות הרבה שיוחסה לאמירת המאמרים, נתגלעו כמה מנהגים המבדילים את אמירת ה'מאמר' מאמירת 'שיחה' או דברי תורה רגילים: קודם אמירת המאמר היה נהוג לשיר "ניגון הכנה" למאמר, במהלך כל זמן אמירת המאמר, נהגו החסידים לעמוד. המאמר עצמו נאמר על ידי הרבי בנעימה מיוחדת לאמירת מאמרים (רבי מנחם מנדל שניאורסון היה אומר לעיתים מאמרים בנעימה רגילה של "שיחה", מאמרים אלו מכונים "מאמר כעין שיחה") ולאחר אמירת המאמר נהגו לשיר ניגון שמחה ייעודי. החסידים מאמינים כי בעת שהרבי אומר את המאמר הוא נמצא במצב רוחני נעלה ו"שכינה מדברת מתוך גרונו".
לכל רבי בחסידות חב"ד סגנון שונה במאמריו. לדוגמה: מאמריו של רבי דובער (אדמו"ר האמצעי) מתייחדים בכך שהם ארוכים ומפורטים מאוד (חלקם מתפרסים על פני חמישים עמודים ויותר) לעומת מאמרי אביו (אדמו"ר הזקן) שנאמרו בקיצור.
בשונה מ"שיחות" רגילות, המאמרים נאמרים על ידי האדמו"ר בלבד (מלבד חזרה על מאמרים שנאמרו כבר על ידו). משכך, הכתרת האדמו"ר התבטאה באמירת מאמר חסידות, שסימלה את קבלת תפקיד האדמו"רות. דוגמה ידועה היא המאמר "באתי לגני" שאמר הרב מנחם מנדל שניאורסון ביום השנה של חותנו בשנת 1950, שסימל את הסכמתו להכתרה. המאמר כולל בתוכו את עיקרי משנתו של הרבי על תפקיד הדור השביעי לחסידות חב"ד והוא מבוסס על מאמר שאמר חותנו לפני פטירתו. בכל שנה בתאריך זה נהג הרב שניאורסון לומר מאמר המשך המבוסס על אחד הפרקים במאמר של חותנו.
העלאת המאמרים על הכתב.
המאמרים שנאמרו משנות ה-70 של המאה ה-18 בזמן הקמת חסידות חב"ד על ידי האדמו"ר הראשון שלה ומייסדה, רבי שניאור זלמן מליאדי ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי האדמו"ר השביעי שלה, רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, נדפסו בסדרות מאמרי אדמו"רי חב"ד הכוללות בממוצע כרך אחד לשנה. למשל סדרת ספרי המאמרים של הרבי מחב"ד.
בדרך כלל, האדמו"ר עצמו לא היה מעלה את המאמרים על הכתב, וכך גם את ה'שיחות'. כיוון שחלק נכבד מהם נאמר בשבת ויום טוב, בהם קיים איסור כתיבה, בנוסף למאמרים שנאמרו בדורות הקודמים בהם לא היו מכשירי הקלטה, נוצר צורך לזכור את הדברים ולחזור עליהם במדויק על מנת להעלותם על הכתב.
עבור התפקיד נבחרו חסידים בעלי זיכרון טוב, שכונו ה"חוזרים". חסידים אלו היו עורכים 'חזרה' על המאמר, משלימים אחד את השני ומעלים את הדברים על הכתב. לעיתים היה נבחר חסיד מרכזי כ"ראש צוות החוזרים", בתפקיד זה ידוע הרב יואל כהן, ששימש כ'חוזר' בחצר הרבי האחרון. בדרך כלל, החוזרים היו בעלי ידע נרחב בחסידות ושימשו גם כמשפיעים.
החסידים שהיו מעלים את המאמר על הכתב על סמך ה'חזרה' היו בעלי כשרון בכתיבה תמציתית ומקיפה, וכונו ה"מניחים". לעיתים החוזרים עצמם עסקו גם ב"הנחה".
לאחר כתיבת השלד הראשוני המאמרים הוגשו לאדמו"ר ועברו הגהה. עם זאת, מאות מאמרים, בעיקר אצל הרבי האחרון, לא הספיקו לעבור הגהה ונדפסו על סמך ה'הנחה' בלבד, כאשר צוות רבנים ערך אותם לפני הדפסתם. המאמרים שהוגהו נדפסו בסדרת ספרים נפרדת והם קרויים מאמר מוגה, להבדיל ממאמר שלא הוגה על ידי הרבי, הקרוי הנחה בלתי מוגה.
מלבד זאת יש מאמרי חסידות שנכתבו על ידי האדמו"ר עצמו, כגון הספר דרך מצותיך שנכתב על ידי אדמו"ר הצמח צדק והודפס על ידי צאצאיו ב-1911.
בקרב החסידים.
חשיבות ה"מאמרים" בקרב החסידים מתבטאת גם בהקפדה על חזרה של המאמר כפי שנאמר או הוגה על ידי האדמו"ר תוך דיוק בכל מילה. כמו כן, יוחסה חשיבות רבה לזמן אמירת המאמר מפי האדמו"ר, שנחשב בחסידות כזמן רוחני נעלה.
חסידי חב"ד נוהגים ללמוד ולחזור בעל פה בעת ההתוועדויות מאמרי חסידות שנשאו אדמור"י חב"ד. המאמר נאמר בנעימה מיוחדת הדומה לנעימה בה נאמרו המאמרים מפי אדמו"רי חב"ד, לפני אמירתו מושר "ניגון הכנה" למאמר ובסיומו מושר ניגון שמחה קבוע. ישנם זמנים קבועים בהם נהוג לחזור על מאמר חסידות, הכוללים את יום השבת לאחר תפילת מנחה (זמן המכונה 'רעווא דרעווין', בארמית 'רצון הרצונות'), ביום ההולדת, בבר מצווה ובחתונה.
מדי שנה בי' בשבט, יום פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון, נהוג בחב"ד לחזור על המאמר האחרון שהדפיס בחייו, "באתי לגני", על פי הוראת חתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל, אימצו בחב"ד את המנהג על סמך הוראתו, לחזור על המאמר האחרון שהדפיס, "אתה תצווה" ביום פטירתו ג' בתמוז.
פטר גברובסקי
פטר דימיטרוב גברובסקי (בבולגרית: Петър Димитров Габровски; 8 ביולי 1898, ראזגרד, נסיכות בולגריה – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, יושב ראש הארגון האנטישמי ראטניק, אשר כיהן כשר הפנים של בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה. ממובילי מדיניות רדיפת היהודים בממלכה ואחראי ליישום צו הגירוש ל-11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה הווארדארית אל מחנות ההשמדה.
ראשית הקריירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גברובסקי כמפקד מחלקה ולאחריה למד משפטים באוניברסיטת סופיה. לאחר הסמכתו עבד כעורך דין בסופיה. גברובסקי שהיה גרמנופיל ייסד ב-1936 את הארגון האנטישמי ראטניק ששאב את השראתו מתורת הגזע הנאצית, ועמד בראשו. במאי 1938 הכו צעירים חברי ראטניק יהודים ברחבי סופיה וב-20 בספטמבר נופצו שמשות והוצתו בתי עסק של יהודים באירוע שכונה בהמשך "ליל הבדולח הבולגרי". באוקטובר 1939 מונה גברובסקי לשר הרכבות, הדואר והטלגרף בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב.
כהונת שר הפנים.
ב-15 בפברואר 1940 מונה לשר הפנים ולשר הבריאות בממשלתו של בוגדאן פילוב והיה אחראי ליישום גירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה ולניסיון הגירוש הכושל של אלפים מבני "בולגריה הישנה". גברובסקי הקים את הקומיסריון לשאלות יהודיות והעמיד בראשו את חברו לארגון ראטניק אלכסנדר בלב.
לאחר מותו של בוריס השלישי, מלך בולגריה מונה פילוב לעוצר המלוכה והתפטר מכהונת ראש הממשלה. בין 9 ל-14 בספטמבר 1943 כיהן גברובסקי כראש הממשלה בפועל וב-14 בספטמבר מונה דוברי בוז'ילוב לתפקיד. החלה מסתמנת תבוסה גרמניה במלחמה והממשלה הבולגרית החלה משנה את מדיניותה כלפי היהודים ובכלל זה אימוץ הרכב ממשלה שונה. גברובסקי אולץ להתפטר מתפקידו בהנחיית פילוב.
גברובסקי והקהילה היהודית.
החוק להגנת האומה.
ב-10 באוקטובר הודיע השר גברובסקי על הגשת הצעת החוק להגנת האומה לאישור הפרלמנט. החוק דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וגברובסקי ציין בהודעה לעיתונות, כי הוא מכוון נגד המיעוט היהודי במדינה. גברובסקי סירב לבקשת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיפגש עמו ולדון בהצעת החוק. למרות מחאות מקבוצות שונות בציבוריות הבולגרית, אושר בינואר 1941 החוק ברוב גדול בפרלמנט הבולגרי.
גירוש יהודי תראקיה ומקדוניה.
בראשית 1942 החלו הגרמנים להפעיל לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם. פילוב השיב לגרמנים בשם המלך, כי בשלב זה נדרשים היהודים לעבודות תשתית ברחבי הממלכה. תיאודור דנקר ציין במכתב למשרד החוץ הגרמני, שבפגישה שנערכה בינו לבין גברובסקי בשלהי ינואר מסר גברובסקי, כי יש לבצע פעולות נמרצות נגד הקהילה היהודית אך אין לתת להן ביטוי פומבי ורחב מדי. עוד ציין גברובסקי, כי יש לגרש את כל יהודי הממלכה, אך רצוי להתחיל ביהודים "מהשטחים החדשים".
בהמשך, הודיעו ראשי הממשל הבולגרי כי הם מוכנים לוותר על היהודים בשטחי תראקיה ומקדוניה שאינם נדרשים ככוח עבודה חיוני. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים אל מחנות ההשמדה. גברובסקי ובלב תכננו את פעולות גירוש 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה כמבצע צבאי, כאשר בהנחייתם גויסו יחידות צבא ושיטור מיוחדות, הוקמו מחנות ריכוז, מחנות מעבר ואורגנו אמצעי תחבורה להעברת המגורשים שכללו רכבות ומעבורות. ב-4 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים "אקציה" בכל רחבי תראקיה וב-11 במרץ בערים סקופיה, ביטולה, שטיפ שבמקדוניה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית). המעצר בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים, בזזו את רכושם ואנסו נשים.
רכושם של המגורשים נמכר על ידי הקומיסריון לענייני יהודים בסכום שווה ערך ל-700,000 אלף דולרים, מתוכם 257,000 דולרים הוקצו למימון מבצע הגירוש והשאר שולשלו לקופת המדינה. יהודי תראקיה נכלאו במחנות מעצר בערים דופניצה ובלגואבגרד ומהן גורשו לאחר מספר ימים ברכבות משא פתוחות לעיר לום. מהעיר לום שעל הדנובה הובלו ב-4 מעבורות לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודי מקדוניה רוכזו במחנה הריכוז מונופול אשר שכן בשטח מפעל הטבק "מונופול" שבסקופיה ומשם לאחר מספר ימים, גורשו ברכבות ישירות לטרבלינקה. מרבית יהודי תראקיה ומקדוניה נרצחו ביום הגעתם למחנה ההשמדה טרבלינקה. מקרב יהודי מקדוניה שגורשו ניצלו 196 נפשות ומקרב יהודי תראקיה פחות מ-100.
ב-5 באפריל 1943 כתב קרל הופמן, הנספח הצבאי הגרמני לסופיה, דין וחשבון למשרד החוץ הגרמני בברלין. בדיווחו ציין הופמן את השלמת גירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה והוסיף שנקודת המוצא הייתה נכונותו של שר הפנים גברובסקי בשם הממשלה הבולגרית לבצע את הגירוש.
כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה".