פעולות החסידים החלו כבר לאחר ליל הבדולח במגוון אופנים שונים: ניצול קשרים למתן עזרה בהגירה, סיוע כספי ליהודים שהתרוששו, ואף מחסה לאלו שנזקקו לקורת גג. ניתן לחלק את החסידים באוסטריה לשלשה סוגים. ראשית ניתן למנות אוסטרים בעלי תפקידים שפעלו בגטאות ובמחנות הריכוז והעבודה וניצלו את מעמדם להקל על תנאי החיים של יהודים רבים או לעזרה בבריחה או הגירה. בדרך כלל קבוצה זו הצליחה להציל מספר יהודים במקביל, למשל אנטון שמיד שהציל רבים מיהודי גטו וילנה. חה פנגשאן היה קונסול סין בווינה שפעל להצלת מאות יהודים מידי הנאצים. חה פנגשאן החל להנפיק ליהודים אשרות כניסה לשאנגחאי, בפועלו מסיבות הומניטריות, תוך שהוא מפר בכך הוראה מפורשת של הממונה עליו, צ'ן ג'י, שגריר סין בברלין, אשר היה מעוניין להימנע ממתן אשרות רבות כל כך כדי לא לפגוע בהידוק הקשרים בין סין לגרמניה הנאצית. למרות הסיכון למשרתו ולמשפחתו שחיה עמו בווינה תחת השלטון הנאצי, חה הנפיק אשרות לכל דורש, ועל כן הוא הוכר כחסיד אומות העולם לאחר מותו. הוא אחד משני סינים שזכו להכרה זו.
הסוג השני של חסידים היו אלו שהצילו מכרים יהודים על ידי הסתרתם או עזרה במציאת מחבוא הולם. ברוב המקרים מדובר בתושבי וינה שהסתירו יהודים שקיבלו צו גירוש למזרח וכמעט כל המקרים הללו התרחשו במועדים בהם גורשו רוב יהודי אוסטריה. אף על פי שרוב המצילים הללו היו בני זוג או יחידים, היו מקרים של מספר אנשים שעזרו כקבוצה. אהובה וולטר ושני אחיה הוסתרו על ידי רשת של 8 אנשים בראשות אדלטרוד פוסילס שדאגה להם למסתור, למסמכים ולמזון. הצלה זו הייתה בעיקרה למכרים בגלל המאמץ והקושי הרב בתפעולה. הדירות בווינה היו קטנות והחסידים נאלצו לקצץ את מרחבם, השגת אוכל בזמן קיצוב הייתה כמעט בלתי אפשרית, והפחד ממלשינים. ברוב המקרים מדובר היה ביהודים שהיו מנותקים מהחברה היהודית וסבבו בחוגים לא יהודיים ערב המלחמה, וחלקם אף נישאו לבני זוג לא יהודים.
הסוג השלישי הוא הצלה של אנשים ללא היכרות ראשונים איתם. עקב תנאי ההפרדה והגירוש באוסטריה סוג זה התאפשר רק לקראת סוף המלחמה בשני אופנים עיקריים. בשנת 1944 הגיעו לאוסטריה רבבות מיהודי הונגריה לצורך עבודות כפייה. בווינה הם הלכו בחופשיות ואף נסעו בחשמלית אך הועבדו בפרך וקיבלו מנות מזון זעומות. לעיתים הם ביקשו מזון מעוברים ושבים ואף נוצר קשר בינם לבין אזרחים אוסטרים שנתנו להם מקלט ערב הגירושים. כ-30 חסידים נמנים עם אופן זה. הסוג השני נוצר בעת צעדות המוות במהלכן יהודים נמלטו מהשיירות וחיפשו מקום מקלט. חסידים אלו היו מאוכלוסיית הספר בעיירות ובכפרים. מקרה מיוחד היה בהצלת חמש נערות שהוחזקו בכלא באינסברוק וניצלו על ידי מפקד הכלא וולפגנג נוישמידט.
מעבר לעלות הכספית והטרחה בהצלת יהודים, הייתה סכנה בפעולה אם כי באופן שונה משאר אירופה. בעוד ששלטונות הצבא בפולין הגדירו כי ניתן להוציא להורג כאלו שהצילו יהודים, באוסטריה לא נקבע בחוק שום עונש על הסתרת יהודים ולכן ניתן ללמוד רק ממקרים בהם נתפסו חסידים באוסטריה. זוג הרופאים קורט ואלה לינגנס וידידם קארל מוטזיצקי נתפסו בניסיון להברחת יהודים להונגריה. קורט נשלח לחזית הרוסית בה נפצע קשה, אלה נשלחה לאושוויץ לשמש כרופאה ושרדה את המלחמה, מוטזיצקי נשלח גם הוא לעבוד באושוויץ אך נפטר במחנה לפני סיום המלחמה. עם זאת תחושת הסכנה בהצלת היהודים הייתה ברורה גם ללא חוקים ברורים. במדיניות הנאצית בה גופים כמו הגסטפו מטפלים ב"אויבי הרייך" ללא דין וחשבון, מתקבל על הדעת שגם על הסתרת יהודים יבוא עונש חמור. בנוסף ידועים מקרים של חסידים שהוחרמו על ידי סביבתם האוסטרית ואף לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה.
במרץ 1938, כ-182 אלף יהודים חיו באוסטריה. עד מאי 1945, הנאצים רצחו יותר משליש מהם (65 אלף), והשאר נאלצו לברוח לאחר שהשאירו את רכושם מאחור. כ-10,000 ניצולי שואה אוסטרים נותרו היום בחיים, 450 מתוכם חיים באוסטריה.
בספטמבר 2019 אושר חוק בפרלמנט האוסטרי לפיו כל יהודי שברח מאוסטריה מאימת הנאצים עד שנת 1955, הוא וצאצאיו יהיו זכאים לאזרחות אוסטרית.
הרכוש היהודי.
מיד עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה החלו פעולות אריזציה ברחבי המדינה. כבר באפריל הוקמה "לשכת רישום הרכוש" (במקור: Vermögensvekehrsstelle) שהייתה אחראית על האריזציה, כלומר החרמת הרכוש היהודי והעברתו לידיים אריות. חלק מפעולות אלה היו מתוכננות ורשמיות וחלקם התפתחו באופן ספונטני ואף על ידי יחידים. פעילים נאצים ארגנו "מסיבות גזל" פרטיות והתופעה נמשכה מספר שבועות לאחר האנשלוס. בתים ועסקים של בנקאים נשדדו כמו של בעלי המלאכה והפועלים. אוסטרים רבים ראו באנשלוס הזדמנות לשיפור תנאי המחיה שלהם וכך פשטו על דירות וחנויות בבעלות יהודית במהירות מיד לאחר האנשלוס.
רכוש היהודים והקהילות.
ב-27 באפריל 1938 חייבו הנאצים את יהודי אוסטריה להצהיר על רכושם אם עלה על 5,000 רייכסמארק ולשם כך הוקמה "הרשות לרישום הרכוש" (Vermögensverkehrsstelle) שתפקידה הייתה לנשל את היהודים מרכושם באופן בירוקרטי. ננקטו שיטות שונות להפקעת רכושם של היהודים. האופן הראשון היה מיסים והיטלים שונים: היטל על הון יהודי, מס הגירה מן הרייך, חקירות מכס, ובנוסף פיצוי למדינה על נזקי ליל הבדולח. בנוסף, למהגרים אל מחוץ למדינה לא הורשה לקחת את תכולות דירותיהם וכל הרכוש הופקע לידי הנאצים. לשם כך הוקמה בספטמבר 1940 "המנהלה לטיפול ברכוש היהודי שבידי הגסטפו" (Verwaltungsstelle für jüdisches Umzugsgut der GESTAPO; בקיצור - ). באחריות המנהלה היה גם הטיפול בחפצי האומנות שהופקעו מדירות היהודים. דירות רבות פונו בכפייה, בעיקר היהודים מרחבי המדינה שאולצו לעבור לווינה ולוותר על ביתם המקורי.
גם על החברות בבעלות יהודית הנאצים לא פסחו וכל חברה מצליחה הופקעה מהיהודים בטענות שונות והועברה לבעלות ארית. לקראת סוף המלחמה נבזזו כל העסקים הללו ורווחיהם עברו לכיסם הפרטי של ארים שונים. בסוף שנת 1938 כ-80% מהרכוש היהודי עבר אריזציה. מכל רחבי אוסטריה הועברו כ-100 בנקים גדולים וקטנים, 946 חברות גדולות (Großbetriebe), הופקעו 33,000 עסקים קטנים ובינוניים, 60,000 דירות להשכרה, נוסף למספר לא ידוע של מקרקעין, אומנות, ניירות ערך, פוליסות ביטוח ועוד.
בשנת 1940 נאמד רכושם הפרטי של יהודי המדינה ב-1.5 מיליארד דולר (שווה ערך ל-15 מיליארד דולר כיום). לאחר המלחמה נאמד כל הרכוש שנלקח מיהודי אוסטריה והוא נמנה עם 10 מיליארד דולר (שווה ערך ל-50 מיליארד דולר כיום). חלק מן הרכוש נלקח מהיהודים כבר בימיו הראשונים של האנשלוס, וחלק נלקח מהם בעת הגירתם מהמדינה. לאחר המלחמה הוחזרו לקהילה היהודית חלק מהרכוש והכסף שנגזל אך אחריות מלאה על הרכוש שנלקח לא קיימת מבחינת הרשויות האוסטריות. רבים מהספרים שהוחרמו במלחמה הועברו לספרייה הלאומית בירושלים כנציגת העם היהודי בתחום הספרותי.
בשנת 2001, בעקבות משא ומתן של ועידת התביעות שהסתיים בהסכם על סך 500 מיליון דולר, הכירה אוסטריה באחריות ההיסטורית שלה לקורבנות היהודיים של הנאצים על ידי צעדים להשבת רכוש, תשלום פיצויים ומתן פנסיות ושירותי סיעוד וטיפול. בנובמבר 2005 נכנעה אוסטריה ללחץ נוסף בצד האמריקאים ושלחה מכתבי פיצויים ל-19,300 ניצולי שואה אוסטרים-יהודים. בנוסף לפיצויים האישיים, אוסטריה פיצתה את קרן יהודי אוסטריה ב-40 מיליון דולר. מכיוון שרובו של הרכוש היהודי נגזל לפני פרוץ המלחמה, לא ניתן היה לטעון שהיהודים הפסידו את רכושם במלחמה כמו כולם".
ביזת יצירות אומנות.
מיד עם סיפוח אוסטריה החלו הנאצים בביזה של יצירות אומנות ודברי ערך מבתי יהודים. בלילה הראשון לסיפוח החל מבצע נרחב של הגסטפו ובמהלכו נשלחו חפצי ערך רבים לברלין. אוספי האומנות של הפרופסור היינריך גומפרץ ושל ראש ענף רוטשילד באוסטריה לואיס פון רוטשילד , נשלחו למוזיאון בלינץ וחלקם אף לאוספים הפרטיים של אדולף היטלר והרמן גרינג. רבים מהיצירות שהועברו למוזיאונים ולארמונות שונים נשארו שם גם לאחר המלחמה ואוסטריה לא נקטה פעולות השבה לבעלים המקוריים או ליורשיהם. תקדים משמעותי נרשם בשנת 2004 בה זכתה מריה אלטמן בתביעה כנגד ממשלת אוסטריה על בעלותה של דיוקנה של דודה. בעקבות סיפור מיוחד זה יצאו ספר וסרט בשם האישה בזהב.
הנצחה.
ביודנפלאץ (כיכר היהודים) שבווינה, המקום בו התנהלו חיי הקהילה היהודית בימי הביניים, הוקמה בשנת 2001 אנדרטה לזכר שואת יהודי אוסטריה , על ידי האמנית הבריטית רחל ויטריד על סמך רעיון של שמעון ויזנטל. האנדרטה בנויה בצורת קוביית בטון עם חריצים הנותנים לאבן מראה של ספרייה, דבר הבא לסמל את היות היהודים עם הספר. בפינת הכיכר שוכן המוזיאון היהודי בווינה העוסק בתולדות יהדות אוסטריה ובו גם מיצגים העוסקים בשואת יהודי המדינה.
בנובמבר 2021, ביום השנה ה-83 לליל הבדולח, נחנכה אנדרטה לזכר אוסטרים יהודים נרצחי הנאצים, מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה ברובע התשיעי.
אבני נגף.
באוסטריה, כמו במדינות נוספות ברחבי אירופה, החל פרויקט הנצחה הנקרא אבן נגף (במקור: Stolperstein שטולפרשטיין) על ידי האמן גונטר דמניג. מדובר באבנים המצופות פליז ועליהן כיתוב של שם אדם או מוסד, שהיה במקום מסוים וכן מה אירע לו בתקופת השואה. ניתן לראות ברחבי וינה אבנים רבות מחוץ לבנייני העיר, עליהן מצוינים שמות היהודים שגרו באותו הבניין ונספו בשואה. האבנים הראשונות הונחו בשנת 1997 בעיירה סט. גאורגן ליד זלצבורג ולאחריהן פריצת הדרך הייתה בעיקר בגרמניה. הפרויקט צבר אהדה ופופולריות וניתן למצוא (נכון ל-2019) מעל ל-70,000 אבנים בערים רבות באירופה.