הכוננות הייתה לכך שיש כ-300–500 מורדים בדרכם למונורביה אך בפועל היו רק כ-20. הדרך של המורדים התבטאה בפעולות לא צפויות שהחלישו את שליטתו של צ'ארלס טיילור.
במאי 2002 המורדים השתלטו על ארטינגטון הנמצאת פחות מ20 קילומטר מעיר הבירה, פעולה שהכניסה את טיילור ואת עיר הבירה לפאניקה וחשש ממשי. בספטמבר 2002 הוכרז על הפסקת מצב החירום משום שהממשלה אמרה שהעיירה בופולו נכבשה מחדש ונלקחה מהמורדים.
בקיץ 2003 קבוצת המורדים השנייה - מודל, הגיחה מהדרום ופעלה גם להשתלטות על עיירות והגעה לעיר הבירה. במרץ 2003 לורד ומודל שלטו על שני שלישים משטח ליבריה, ולממשלה הייתה שליטה רק על השליש שנותר.
ביולי 2003, הייתה מונורביה בסכנת כיבוש, על אף שיחות השלום שהחלו זמן קצר קודם לכן. במקביל, שלחה ארצות הברית מספר חיילים אשר יגנו על שגרירות ארצות הברית במונרוביה, שאכן הותקפה בהמשך.
בעקבות כך נשלחו חיילים נוספים להגן עליה משום שהייתה תחת התקפה והשתלטות. באותו חודש ארגון המורדים לורד הכריז על הפסקת אש.
נפילתו של צ'ארלס טיילור.
בשנת 2003 במהלך הוועידה לשלום שהתקיימה בגאנה, בית הדין המיוחד בסיירה לאון הוציא כתב אישום כנגד צ'ארלס טיילור בו הואשם בפשעים נגד האנושות. טיילור הצליח לגלות לניגריה עם כסף רב ורק לאחר שלוש שנים הוסגר לבית הדין המיוחד בסיירה לאון על ידי שני אנשי עסקים ניגרים שנפגעו בגופם על ידי כוחותיו של טיילור בליבריה.
בינואר 2008 החל משפטו של טיילור בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
כנגד טיילור הוצאו 11 סעיפים בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ביניהם קשירת קשרים עם מנהיגי ארגון המורדים החזית המהפכנית המאוחדת בראשות פודאי סנקו, רצח, אונס, בצע יהלומים, עבדות מינית, קטיעת איברים, הכאות, עבדות וגיוס של ילדים חיילים.
צ'ארלס טיילור היה צריך לשאת באחריות בכך שתכנן, יזם, סייע והורה על פשעים אלו. באפריל 2012 הורשע טיילור בכל 11 סעיפי האישום כנגדו ולאחר חודש נידון ל-50 שנות מאסר.
סיירה לאון ויהלומי הדמים.
בסיירה לאון התגלו אזורי יהלומים חדשים אשר היו קרובים לגבול עם ליבריה. ליבריה, אשר הייתה במצב כלכלי קשה, רצתה גם חלק מהשלל שהתגלה. טיילור ראה בכך הזדמנות להשיג שליטה על היהלומים ולהתעשר מכך.
הוא פעל בשתי דרכים. האחת עודד את האוכלוסייה המקומית בליבריה ללחימה כדי להשתלט על אזורי יהלומים. השנייה, הוא סיפק תמיכה כלכלית לארגון המורדים בסיירה לאון (RUF) טיילור דאג להם לאימון צבאי, נשק וכוח אדם, ובתמורה הם עסקו בהתקפות כנגד האוכלוסייה בסיירה לאון ושיעבדו אזרחים לעבודה במכרות היהלומים שהובאו לבסוף לצ'ארלס טיילור.
באמצעות כספי היהלומים תכנן טיילור להמשיך במלחמתו כנגד המורדים ולהחזיר את שליטתו בליבריה. עקב הפעילויות האלימות הרבות והמחיר בחיי אדם שגבתה המלחמה סביבם קיבלו היהלומים את הכינוי "יהלומי הדמים".
ילדים חיילים בליבריה.
גם המורדים וגם צ'ארלס טיילור השתמשו בילדים לטובת הלחימה והועיל לשני הצדדים.
טרם המלחמה, חיי היומיום של הילדים היו קשים מאוד מאחר שרבים מהם עבדו כדי לפרנס את משפחותיהם. במהלך המלחמה, הילדים היו צריכים לקבל החלטות קשות ולבצע מעשים נוראיים כדי לשרוד. ללא כל ידע קודם וללא אימונים מקדימים ילדים אלו קיבלו רובים ואמצעי לחימה. הסמים היו חלק משמעותי בתרבות הלחימה של הילדים חיילים; הם נהגו לצרוך קוקאין אשר נתן להם תחושת שליטה. רבים טענו שצריכה של קוקאין גורמת לחיילים להיות יותר יעילים בשדה הקרב.
לא רק בנים חיילים היו חלק מהמערך הלוחם, אלא גם בנות חיילות שהיו חוזרות לבתים שלהן עם תינוק או בהריון.
עם סיומה של מלחמת האזרחים, ארגונים לא ממשלתיים החלו לעבוד על מזעור נזקי הטראומה של 7,000 הילדים חיילים שלחמו במלחמה.
נשות ליבריה.
בין המובילות העיקריות לשיחות השלום היו נשות ליבריה אשר הקימו ארגון בשם "נשות ליבריה רוצות שלום עכשיו" בראשות לימה בואי. ב-2002, לימה בואי התחילה את פועלה כאשר ארגנה תפילות למען השלום ופעולות בלתי אלימות. התפילות נוצרו בעקבות נשים אשר ראו כי משפחותיהן נפגעות וסובלות. ארגון הנשים דאג גם לטפל בפליטים רבים אשר הגיעו למונרוביה במטרה לברוח ממרחץ הדמים.
באפריל 2003 ארגון הנשים, אשר היה מורכב מנשים נוצריות ומוסלמיות, ארגן מחאה לא אלימה אשר בה הן לבשו בגדים לבנים והתיישבו בשוק הדגים.
מספר הנשים המשיך לגדול לאורך הימים והגיע עד מעל ל-3,000 נשים. ב-23 באפריל טיילור הסכים לפגוש אותן לשיחה. מטרת המחאה הייתה להפסיק את שפיכות הדמים.
ארגון הנשים הצליח לשכנע את ראשי המורדים וטיילור להגיע לשיחות שלום אשר התקיימו בגאנה. הן ארגנו הסעות והגיעו למתחם שמחוץ למקום בו התקיימו שיחות השלום. הן לא הסכימו לזוז משם עד שלא יתבצע צעד.
במהלך שיחות השלום הוצא כתב אישום כנגד טיילור על פשעי מלחמה. ארגון נשות ליבריה מזוהה עם הובלת שיחות השלום, ועל שלום בליבריה והביא לעלייתה של הנשיאה הראשונה אלן ג'ונסון סירליף.
קישורים חיצוניים.
אלפה בלונדי: Peace in Liberia
אי שווה אם סי בריבוע
אורח משפט
אורח משפט הוא ספר שאלות ותשובות בנושאי חלק אורח חיים וחושן משפט של השו"ע מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
אורח משפט הוא שו"ת בנושאי אורח חיים וחושן משפט. שמו של הספר על שם הנושאים שבו ('אורח' על שם אורח חיים ו'משפט' על שם חושן משפט). הספר נערך על ידי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק. יצא לאור במוסד הרב קוק ירושלים בד' אייר תשל"ט על ידי הרצי"ה קוק. ובמהדורה האחרונה בתשמ"ה. בספר קפא' סימנים ( קנד' סימנים באורח חיים וכז' סימנים בחושן משפט).
אמיר עלי ח'אג'יזאדה
אמיר עלי ח'אג'יזאדה (בפרסית: امیرعلی حاجی زاده) הוא המפקד של חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית מאז אוקטובר 2009.
ב-2010 הטילה ממשלת קנדה עיצומים על גורמי צבא וממשל איראניים, בהם עלי ח'אג'יזאדה.
במהלך משחק המלחמה, "אקתדאר-י וליאת" ב-8 במרץ 2016, אמר ח'אג'יזאדה: "הסיבה שעיצבנו טילים משלנו עם טווח של 2,000 ק"מ היא להיות מסוגלים להכות את האויב שלנו המשטר הציוני ממרחק בטוח."
בינואר 2020, בנאום ששודר בטלוויזיה הממלכתית באיראן, קיבל את האחריות להפלת טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירליינס - מטוס הנוסעים האוקראיני ואמר: "הייתי מעדיף למות - ולא לחזות בתאונה".
הרטה רייך
הרטה רייך, לבית אייזלר (בגרמנית: Herta Reich; 9 בספטמבר 1917 – 19 בפברואר 2012) הייתה יהודיה אוסטרית ששרדה את מלחמת העולם השנייה תוך מנוסה מתמדת מאז גירושה מביתה באוסטריה, בעקבות האנשלוס שהחל במרץ 1938, עד הגיעה ביוני 1944, לפלשתינה. על מנוסתה כתבה ספר שיצא לאור באוסטריה, ואחר כך בתרגום לעברית בישראל. בעקבות פרסום ספרה באוסטריה, הוסיפה עיירת הולדתה האוסטרית מירצצושלאג את שמה לשם בית הספר התיכון האזורי.
ילדות בחרות וגירוש.
הרטה אייזלר נולדה וגדלה בעיירה מירצְצוּשְלאג בחבל שטיירמארק (שטיריה), באלפים האוסטרים. אביה איגנץ אייזלר היה מן הסוחרים המבוססים של העיירה. בעיירה התגוררו אז רק שתי משפחות יהודיות.
במרץ 1938, עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה (ה'אנשלוס'), נפוצה עד מהרה משפחת אייזלר לכל עבר. הבן אריך, לאחר 'טיפול' קצר בדכאו, נמלט צפונה לדנמרק, ובהמשך לשוודיה. ההורים ובתם הקטנה לילי עברו לווינה, לאחר שנאלצו למכור את רכושם במחיר מגוחך לתושב מקומי במסגרת תהליך האריזציה. הם העפילו לפלשתינה בעלייה בלתי לגאלית. כאן ניצלו ההורים בעת טביעת אוניית הגירוש פאטריה, ואילו בתם הקטנה לילי טבעה ונקברה בחיפה.
מנוסה והעפלה.
הבת הגדולה, הרטה, נדרשה על ידי המשטרה לעזוב את בית הוריה ואת ארצה בתוך יומיים. דעותיה הקומוניסטיות הפכו אותה לבלתי רצויה. גם הרטה אייזלר שרדה את המלחמה, אך הדבר היה כרוך במסע ארוך שנמשך כשש שנים. את תלאות המסע הזה העלתה הרטה (אייזלר) רייך על הכתב רק בשנות השמונים של המאה ה-20, בירושלים.
לאחר שעזבה את ביתה, היא שוטטה באוסטריה. בקיץ 1938 ניסתה להימלט מערבה, נעצרה בגבול הבלגי והוחזרה לווינה על ידי הגסטאפו. היא שהתה בווינה שנה, תוך שהיא מחפשת קשרים ליהודים שיסייעו לה לעלות על ספינת מעפילים. בהיותה בווינה חוותה את ליל הבדולח. ב-25 בנובמבר 1939 הצליחה לעלות על ספינת-נהר על הדנובה בדרכה לפלשתינה, אך זו נעצרה בקלאדובו שביוגוסלביה כי לא נמצאה ספינה המתאימה להמשך המסע לפלשתינה בים השחור (פרשת קלאדובו-שאבאץ). היוגוסלבים ביקשו למנוע מקבוצה של כאלף ומאתיים יהודים מווינה ומברטיסלבה מלהתפזר לכל עבר, והחזיקו אותם במחנה מעצר, תחילה בקלאדובו ואחר-כך בעיירה שאבאץ שלגדות הנהר סאווה.
מלחמת העולם השנייה פרצה ב-1 בספטמבר 1939. מיד לאחר מכן בשלהי 1939, נמלטה קבוצה של נערים ובחורים צעירים יהודיים, בעידוד הוריהם, מכפר הנופש ההררי שצ'ירק ליד בילסקו-ביאלה שבדרום-מערב פולין, לכיוון לדרום מזרח. אותה קבוצה נקלעה גם היא לאותו מחנה מעצר ליד הדנובה. כאן נפגשו, במקרה, רומן (רומק) רייך (1 במאי 1920–10 ביולי 1948) והרטה אייזלר, התאהבו, נישאו ב-24 במרץ 1941 אצל הרב של סרייבו, והמשיכו להימלט יחד.