אוסביוס מקיסריה כולל ניסוח אחר כסיכום של משל כיכרי הכסף שנלקח מתוך "הבשורה לעבריים" (אשר בדרך כלל נחשבת בעידן המודרני כבשורה של ה"נצרנים" - Nazarenes); בשורה זו ככל הנראה הושמדה כאשר הספרייה התאולוגית של קיסריה, מריטימה (Maritima), נהרסה במאה השביעית (בשל הפלישה המוסלמית לארץ ישראל), ואשר שרידיה טרם נמצאו. אוסביוס כותב בהתייחס לאותה בשורה, כי בעוד שהעבד שהטמין את כיכר הכסף באדמה והוכח על כך קשות, רק העבד אשר קיבל שני כיכרי כסף והשקיע אותם וצבר תשואה על השקעתו. לעומת זאת שהעבד שקיבל חמישה כיכרי כסף מאדונו, "בזבז אותם על זונות ונשים מופקרות", והוא העבד, לפי הבשורה לעבריים, שנשלח לחושך החיצון (אוסביוס מזהה במפורש את החושך החיצון כמאסר).
שוויו של כיכר.
כיכר (יוונית עתיקה: , "talanton" – 'מידה', 'איזון') שימש כיחידת משקל של כ-, וכאשר שמשה כיחידה של כסף, הייתה מוערכת כערך משקלו בכסף (המתכת). כיחידת מטבע, ערכה של כיכר אחת הייתה שווה כ-6,000 דינרים. מאחר שדינר נחשב בדרך כלל כשכר עבור יום עבודה אחד, הערך של כיכר כסף אחת היה שווה ערך לכמעט עשרים שנות עבודה, של אדם רגיל. לפי הסטנדרטים של היום (נכון לשנת 2009 בארצות הברית) בשיעור שכר המינימום של 7.25 דולר לשעה, הערך של כיכר כסף אחת יהיה כ $300,000 בקירוב, במשך-20 שנה, בעוד שעל פי חציון השכר שנתי של $26,363, כיכר כסף אחת תהיה בעלת ערך של כ-500,000 דולר.
הפקדת כספים אצל הבנקאים.
העבד השלישי בגרסת המשל בבשורת מתי הוקע כ"עצל ורשע", שכן היה עליו לפחות להפקיד את הכיכר שקיבל אצל ה"שולחנים" (הבנקאים של העולם העתיק), פרשנים מציינים כי זה היה "המעט שהיה עליו לעשות, בדרך זו לא נדרש מאמץ אישי או ידע פיננסי רב", והפרשן יוהאן בנגל ציין כי העבודה הנדרשת בחפירת בור להטמנת הכיכר מפרכת יותר מאשר העבודה שכרוכה בהפקדה אצל הבנקאים.
פרשנויות.
בבשורת מתי, מילות הפתיח למשל זה קושרות את המשל למשל עשר העלמות, הקודם לו. משל זה עוסק בנושא התכוננות לאחרית הימים. עם זאת, המשל ניתן לפרשנות בדרכים שונות.
כלימוד לנוצרים.
כיכולות אישיות.
באופן מסורתי, משל כיכרי הכסף שימש כאמצעי של ישו לדרבן את תלמידיו להשתמש ביכולות והכישרונות שלהם בשירותם לאלוהים, וכן ללקיחת סיכונים למען מלכות אלוהים. מתנות אלה כוללות את היכולות האישיות ("כישרונות" במובנם היומיומי), כמו גם כהון אנושי. המשל מרמז שהכשל להשתמש באחת מן המתנות, יגרור תוצאת משפט כנגד התלמיד שכשל. מנקודת מבט פסיכולוגית, הכישלון הוא התוצאה מידית של חוסר היכולת לחוש את אהבת אלוהים. שני העבדים הראשונים היו מסוגלים לתפוס את האלוהות בגישה חיובית, כמי שהוא בעל גישה של "הבנה, חסד ונדיבות", ואילו העבד השלישי רואה את אלוהים כ"קשה, תובעני וביקורתי".
פינלי מציע את הפרשנויות שלהלן כלקחים המיועדים לנוצרים:
המשורר ג'ון מילטון הוקסם מהמשל (בפירושו המסורתי), בהתייחסו אליו שוב ושוב, בעיקר בסונטה "When I consider how my light is spent" :
מבקרים אחדים מפרשים את השיר כדרבון לנכונות לקבל את רצון אלוהים, וכביקורת על אי-הבנת המשל כמילולי או ככלכלי, בהמתנה סבלנית, תוך וויתור על צבירת עושר במגמה להוכיח את עצמך - כדרך הנכונה לעבוד את אלוהים. בעוד שמחבר השיר משיח את דאגותיו בהיותו בעל הישגים מוגבלים בלבד, מזכירה לו הסבלנות, כי אלוהים אינו זקוק "לפועלם של בני אדם". ייתכן אף שמילטון מתייחס לאלוהים כאל מלך), או כאל האדון שבמשל.
כאהבה או רחמים.
הבישוף הקתולי רוברט ברון אומר כי הכיכרות במשל זה הם "חלק מחסד האלוהים בהשתתפות במאזן האהבה האלוהית", ולא היכולות האישיות או העושר. תוך היאחזות בפרשנות התנ"ך של פרופסור רוברט שנסטנה, הטוען כי כיכר בבית היהודי העתיק היה כבד מאוד לכן חמש הכיכרות היו כבדות מאוד. כבדות כזו הייתה מוזכרת בייחס למשקל, הכבד מכול - כבוד (בהקשר של כובד) אלוהים בבית המקדש של ירושלים, בהתאם לכך כבד מכל הוא חסדו של אלוהים. באופן דומה, משקף האתר של מסדר ה"כרמליתים" המגדיר את הכיכרות כ"אהבה, שירות, שיתוף", "כספו של האדון". במילים אחרות, אומר, ארסמו לייבה-מריקקיס (Erasmo Leiva-Merikakis) "הכישרון הגדול ביותר, והאוצר הגדול שלנו, הוא היכולת שלנו לאהוב, ובעסק הזה, המנצח הגדול, הוא זה הנוטל הסיכונים הרב ביותר, כלומר האחד המוכן להשקיע את עצמו היכן שהסיכויים כנגדו הם הרבים ביותר".
כביקורת על מנהיגים דתיים.
יואכים ירמיאס האמין כי המשמעות המקורית של המשל היה לא הייתה אתית ביחס לכל אדם. תחת זאת, הוא ראה את המשל כמכוון לסופרים אשר מנעו "מבני אדם אחרים את חלקם במתנת אלוהים. לדעתו, אומר ישו כי סופרים אלה יובאו בקרוב לתת דין וחשבון על מה שעשו עם דבר אלוהים, אשר הופקד בידיהם. ירמיאס האמין כי גם בחיי הכנסייה הקדומה קיבל המשל משמעות חדשה, כאשר הסוחר הוא נמשל לישו, כך ש"מסעו הפך לעלייתו השמיימה ושובו לאחר מכן הפך לביאתו השנייה (Parousia)".
תיאורים באמנויות.
"משל הכיכרות" תואר בציורים על ידי אמנים כמו רמברנדט, יאן לאוקן, מתאוס מריאן. בספרות, הנובלה מ-1934, "Threepenny Novel", של הסופר ברטולט ברכט (1895–1956), מוצגת ביקורת חברתית באמצעות המשל ככלי אידאולוגי של הניצול הקפיטליסטי של העובד ושל החברה.
במוזיקה הדתית המזמור "עבד אלוהים, כל הכבוד!", מאת ג'ון ווסלי, מהדהד בעיקר את "משל הכיכרות" (מתי כ"ה 23), שנכתב לרגל מותו של ג'ורג' ווייטפילד (1714–1770), הכומר האנגלי מהכנסייה האנגליקנית שהיה הכלי העיקרי להתעוררות הגדולה הראשונה (בשנים 55–1731) בבריטניה וגם במושבות האמריקניות.
מזמור "עבד אלוהים, כל הכבוד!" מתחיל כך:
עוגת גנואה
עוגת גנואה (באיטלקית: Pandolce) היא עוגת פירות המורכבת מצימוקים טריים ויבשים, דובדבנים, שקדים, קליפה מיובשת של תפוז או תמצית טעם תפוז, הנאפים בתוך תבליל של קמח, ביצים, חמאה וסוכר.
מידע נוסף.
אם כי העוגה נקראת בשם "עוגת גנואה" בעיקר בבריטניה, והמתכון לעוגה קיים שם עוד מהמאה ה-19, היא מתבססת על עוגה בשם "פנדולצ'ה", עוגה מהעיר ג'נובה מהמאה ה-16 שהוכנה לראשונה כעוגת חג המולד. שלא כמו עוגת הגנואה, עוגת הפנדולצ'ה המסורתית מכילה צנוברים בתור רכיב עיקרי ומבוססת על בצק שמרים, ועל כן לוקח לה מספר שעות לתפוח. העוגה המסורתית נקראת באיטלקית "פנדולצ'ה אלטו", וכן קיימת לה גרסה מודרנית יותר בה אופים את העוגה עם אבקת אפייה והיא נקראת "פנדולצ'ה באסו", היא מזכירה מאוד את עוגה הגנואה הבריטית אך בעל מרקם לח ופירורי יותר.
רבים מבלבלים בין עוגת הגנואה לבין שתי עוגות דומות. הראשונה היא עוגת גנוייז, שהיא עוגת ספוג רכה וקלה, והשנייה היא הפיין דה גנס (Pain de Gênes "לחם גנואה"), עוגת שקדים כבדה ודחוסה.
יעקב קופיל ליפשיץ
יעקב קופיל (קאפיל) ליפשיץ בן משה (?- 1740 (ת"ק)), היה מקובל שחי בעיר מזריטש.
לימד בבית המדרש במזריטש, ותלמידיו הפיצו את תורתו. בתס"ב עבר לישיבת הרב אברהם ברודא.
ספריו זכו להסכמות של גדולי החסידות, בהם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. הספרים הודפסו במהדורות רבות ושימשו בסיס לספרים רבים.
הרב ליפשיץ התעמק בספר התמונה ובתורת השמיטות. הוא התנגד לשבתאות והפנה את הקוראים ל"דברי הקדמונים", כלומר טרום השבתאות. עם זאת, הוא הושפע מדברי נתן העזתי. בספר "שערי גן עדן", ניתן לראות השפעה מפרשנותו של נתן על ההפרדה בין מעשה בראשית למעשה מרכבה כתקופות שלפני ואחרי שבירת הכלים. לתקופה שאחרי השתלשלות העולמות הוא קורא "מעשה מרכבה".
אחיו היה הרב חיים ליפשיץ.
לקריאה נוספת.
ישעיה תשבי, נתיבי אמונה ומינות, רמת-גן 1964, עמ’ 204-226.
שמואל זביטקובר
יוסף שמואל זביטקובר (זביטקאָווער. לעיתים: זוננברג, או ברגסון; בפולנית: Szmul Jakubowicz (Sonnenberg) Zbytkower; ה'תפ"ז, 1727 - כ"ה בתשרי ה'תקס"א, 14 באוקטובר 1800) היה סוחר ובנקאי יהודי, פילנתרופ וסוכן החצר של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי.
נודע בפעילות ההצלה שניהל בעת טבח פראגה .
בנו דב בער (ברק) ברגסון (זוננברג) וכלתו תמריל ברגסון (זוננברג) היו אף הם פילנתרופים ידועים ביהדות פולין, ונינם היה הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
לפי מסורת חסידית, היה המגיד מקוזניץ מנגן ניגון הידוע "ניגון המלאכים", ששמע אותו בשמים בעת שהביאו אותו לגן עדן, ושרו אותו החסידים ל"אין קצבה".
פוסטינג
פוסטינג (באנגלית: Posting) או פוסטאד' (בגאלית סקוטית: Postadh) הוא מונח ששימש בעבר בסקוטלנד לתהליך כיבוס בגדים ייחודי, שמשמעו רמיסה ודריכה על הבגדים עם הרגליים, בדומה לתהליך דריכת ענבים.
מטרתו הייתה לבצע תהליך כיבוס יעיל יותר, בבגדים שהיה קשה יותר לכבס בעזרת כוח זרועות הידיים. בבגדי צמר, שמיכות או פשתן עבה, כאשר כוח הזרועות והחיכוך הידני לא הספיקו לכיבוס מיטבי ויעיל, נשות היילנדס נהגו להכניס אותם לאמבט או לגיגית עם מים, ולאחר מכן הניחו עליהן תחתוניות מקופלות, והחלו לדרוך עליהן בחוזקה עם רגליהן בתהליך ה"פוסטינג", אשר נמשך עד שכל חלקי הבגדים התנקו וכובסו בצורה אפקטיבית. בדרך כלל שלוש נשים ביצעו את הפוסטינג, כאשר אחת מהן הייתה דורכת בחוזקה באמצע הגיגית, ואילו השתיים האחרות התהלכו סביבה.
תהליך זה של דריכת בגדים עם הרגליים הצריך זמן ועמל רב, ובשל כך נזנח והוחלף בשיטות מכניות הצורכות פחות מאמץ וזמן, עת החלה המהפכה התעשייתית.
השטן (טולסטוי)