השד"ר ר' יעקב ספיר כתב עליו:
צאצאיו.
היה ראש שושלת של תלמידי חכמים ומנהיגים ליהדות תימן, משפחת "אלשייך", שנקראה על שם תפקידו של נינו, מארי אברהם אלשיך בקהילה, נגיד ("שייך'").
כרמייה
פורטיקוס אוקטביה
אכסדרת אוקטביה
אכסדרת אוקטביה (בלטינית: Porticus Octaviae - "פורטיקוס אוקטביה", באיטלקית: Portico di Ottavia - "פורטיקו די אוקטביה") הוא מבנה אכסדרה שהיה ממוקם בשדה מרס שברומא העתיקה.
היסטוריה ותיאור המבנה.
האכסדרה נבנתה על ידי הקיסר אוגוסטוס להנציח את שמה של אחותו אוקטביה, ככל הנראה בשנת 27 לפנה"ס, במקום בו עמד קודם לכן אכסדרת מטלי. האכסדרה נשרפה בשנת 80 ושוקמה מחדש על ידי הקיסר דומיטיאנוס. המבנה נשרף שנית בשנת 203 ושוקם על ידי הקיסרים ספטימוס סוורוס וקרקלה. המבנה כלל מקדש, ספרייה שהוקמה על ידי אוקטביה לזכר בנה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, קוריה (אשר שמשה את הסנאט הרומי בחלק מפגישותיו) ובית ספר.
אכסדרת העמודים הקיפה מספר מקדשים קדומים יותר לאלים יופיטר ויונו. אורכה של האכסדרה כ-120 מטרים ורוחבה כ-118 מטרים. הכניסה לחצר המוקפת על ידי האכסדרה הייתה בחזית הדרומית - מערבית של המבנה. האכסדרה כללה שורות עמודים קורינתיים עשויים שיש שחלקם הגיעו לגובה של 8.6 מטרים.
בימי הביניים שימש המבנה כשוק דגים אשר פעל במקום עד המאה ה-19.
ועדת בכור
ועדת בכור הייתה ועדת חקירה ממלכתית בנושא חקירת רצח ארלוזורוב. הוועדה הוקמה בשנת 1982 ומטרתה הייתה לחקור את מעורבותם של אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, ברצח חיים ארלוזורוב. מסקנות הוועדה התפרסמו בשנת 1985, 52 שנה לאחר הרצח, בקביעה שהם לא היו הרוצחים, אך לא הביאה להתקדמות פתרון בתעלומה בדבר זהות הרוצחים.
רקע.
חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, נרצח ביריית אקדח ב-16 ביוני 1933 בחוף הים בתל אביב במהלך טיול עם אשתו, סימה. החשד העיקרי ברצח נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, כיוון שהתנגדו בחריפות לפעילותו במשא ומתן עם הממשל הנאצי בעניין יהודי גרמניה ורכושם (הסכם ההעברה).
שני חשודים במעשה, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, נעצרו בחשד לרצח. כשנה לאחר הרצח זוכה רוזנבלט מאשמה ואילו סטבסקי נמצא אשם על פי עדות ראייה של סימה ארלוזורוב. בעקבות ערעור על פסק דינו, זוכה גם סטבסקי מאשמה לפי דיני הראיות בישראל המנדטורית, לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה בלבד, ללא עדות מסייעת. בנוסף, נאשם אב"א אחימאיר, רוויזיוניסט שייסד את תנועת ברית הביריונים כמעורב בשידול והסתה לרצח. אחימאיר זוכה גם הוא מאשמה אך הועמד לדין כמארגן של "ברית הבריונים", ונדון לשנה וחצי של מאסר בפועל.
במפא"י לא קיבלו את פסק הדין כזיכוי של הנאשמים והמשיכו במשך שנים רבות להאשים את הרוויזיוניסטים, על ההסתה שקדמה לרצח ארלוזורוב ועל המשפט עצמו. הם טענו כי פסק הדין מזכה את הנאשמים מטעמים טכניים בלבד. יהודה ארזי היה קצין בבולשת המנדטורית ומונה להיות קצין חוקר בפרשת הרצח. בחקירתו הגיע למסקנה כי לא הנאשמים הרוויזיוניסטים ביצעו את הרצח אלא שני ערבים תושבי יפו, וכי הזיהוי שנעשה לנאשמים על ידי אלמנתו של ארלוזורוב, סימה ארלוזורוב, היה מבוים. ארזי אף סייע לצוות ההגנה של סטבסקי, מה שהוביל לקרע בינו לבין אנשי ההגנה, ולפרישתו מהמשטרה.
הקמת הוועדה ופעילותה.
ב-14 במרץ 1982, קרוב לחמישים שנה לאחר זיכויים של אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לרצח חיים ארלוזורוב. הוועדה קמה בעקבות פרסומו של הספר "רצח ארלוזורוב" מאת שבתי טבת בשנת 1981 ועקב המחלוקת המתמשכת לגבי הרצח וההליכים המשפטיים. במשך עשרות שנים האמינו אנשי תנועת העבודה שמדובר ברצח פוליטי ושסטבסקי ורוזנבלט האשמים ברצח זוכו מסיבות טכניות בלבד. הרוויזיוניסטים לעומת זאת, סברו שמדובר בעלילת דם ושהרצח בוצע בידי ערבים. יש שתהו על עצם הקמת הוועדה, לאחר שמרבית גיבורי הפרשה לא היו בין החיים.
במהלך ישיבת הממשלה בנושא, התקבלה ברוב קולות של 11 שרים, ללא מתנגדים ושני נמנעים, הצעת ראש הממשלה מנחם בגין להקים "ועדת חקירה, שתחקור את האשמות והטענות המחודשות, לפיהן אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, או אחד מהם, היו שותפים לרצח ד"ר חיים ארלוזורוב".
ליו"ר הוועדה התמנה שופט בית המשפט העליון דוד בכור ועם חבריה נמנו מרדכי (מקס) קנת - נשיא (לשעבר) בית המשפט המחוזי בתל אביב ופרופסור אליעזר ברקוביץ.
כנגד הקמת הוועדה הוגשה עתירה לבג"ץ בטענה שחקירתה היא התערבות בלתי נאותה בפסק דין חלוט של הרשות השופטת. בית-המשפט דחה את העתירה וקבע כי אין בהקמת הוועדה התערבות שכזו.
הקמת הוועדה הייתה מושא לטענות כנגד שימוש בוועדת חקירה ממלכתית להתעסקות בעניינים שעבר זמנם.
מסקנות הוועדה.
בתום שלוש שנים מהקמתה, בשנת 1985, פרסמה הוועדה דין וחשבון ובו נכתב "אנו קובעים פה אחד שאברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט לא היו רוצחיו של חיים ארלוזורוב ז"ל ולא היה להם יד ברצח. הראיות והחומר שלפנינו לא מאפשרים לקבוע: א. מי היו הרוצחים. ב. אם היה זה רצח פוליטי מטעם מפלגה כל-שהיא או לא.". עוד קבעה הוועדה כי עדות הראייה של סימה ארלוזורוב אינה קבילה.
בדו"ח הוועדה נאמר שבגלל שחלפו 49 השנים מאז הרצח עד הקמת הוועדה לא היו בפני הוועדה הראיות הפיזיות, וכן הלכו לעולמם רבים מן העדים, ואילו אחרים, מסיבות הזמן שחלף והגיל, העידו עדויות סותרות ולא סדירות. לאור זאת קבעה הוועדה שלא עלה בידה לקבוע מי ביצע את הרצח ואם הרצח היה בעל אופי פוליטי.
לטענה כי הרוצחים היו שני ערבים שנחשדו במעשה קודם לכן לכך התייחס יו"ר הוועדה, השופט בדימוס דוד בכור בקביעתו כי "הראיות שהיו במשטרה ובמשפט, והראיות שבאו לאחר מכן מוכיחות, שזאת אחת האפשרויות המהותיות, אבל אין באפשרותי לקבוע במידה מספקת של ודאות, שהם היו הרוצחים".
ז'אן קונפליקט
ז'אן קונפליקט הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בתחילת שנות השמונים. הלהקה הוציאה שני אלבומים, אחד מהם של אחת מהופעות האיחוד ב-1988, שאף צולמה בווידאו והופצה על ידי האוזן השלישית.
חברי הלהקה היו ז'אן ז'אק גולדברג (תופים), רמי פורטיס (גיטרה ושירה), רונן בן טל (סקסופון ושירה), יקי אבימור (בס) וגיל סמטנה. הלהקה הופיעה במועדון הפינגווין ובמועדונים אחרים בתל אביב ושרה באנגלית מעורבת בג'יבריש.
The Complete Record.
בשנת 1988 יצא אלבומה המפורסם של הלהקה: "The Complete Record". האלבום שילב מוזיקה מזרחית עם מוזיקת רוק אלטרנטיבי מהמערב. האלבום זכה להצלחה רבה בישראל, לאחר כמעט שנה של עבודת הקלטות. הלהקה היא להקה ישראלית, אך למעשה הם שרים בחלקו של האלבום באנגלית, ובחלקו השני בג'יבריש. האלבום עדיין נמכר בחנויות תקליטים. באלבום כמה קטעי "לייב", אך רוב ההקלטה נעשתה באולפן.האלבום יצא מחדש תחת חברת התקליטים "זהב שחור" מבית האוזן השלישית.
דגל טביליסי
דגל טביליסי הוא דגל בירתה של גאורגיה. הדגל הוא מלבני עם צלב נורדי בצבע כחול עם פסים בצבע ענבר בשפת הצלב. במרכז הצלב ניצב ריבוע עם הסמל של טביליסי מוקף בשבעה כוכבים בצבע זהב המקיפים את הריבוע בותו נמצא הסמל בצורת חצי סהר.
גדוד מגיני השפה
"גדוד מגיני השפה" (בזמנו אוית השם בכתיב חסר: גדוד מגני השפה) היה ארגון שפעל בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1923–1936 למען טהרנות לשונית ביישוב, כלומר, למען השלטת השפה העברית.
רקע היסטורי.
עד לשנת 1908 הייתה העברית שפת ההוראה ברוב מוסדות החינוך היהודים החילוניים בארץ ישראל. בשנת 1913 נפוצו ביישוב שמועות שהנהלת הטכניון, שאמור היה להיפתח בחיפה, החליטה להנהיג בו את הגרמנית כשפת הוראה ראשית. כתגובה, החליטו בוגרי המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה לשלוח תזכיר בשם כל תלמידי בתי הספר התיכוניים בארץ, שבו מחו נגד קיפוח השפה העברית ונגד הנהגת הגרמנית כשפת הוראה בבית הספר הגבוה הראשון בארץ. כאשר הוחלט, למרות המחאה, שגרמנית תהיה שפת ההוראה בטכניון, שכנעו בוגרי המחזור הראשון של "הרצליה" את תלמידי סמינר המורים של "חברת עזרה" (ששלטה גם בהנהלת הטכניון), לפתוח בשביתה בגלל קיפוח העברית בסמינר. אין פלא אם כך, שגם מייסדי "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" באו מקרב תלמידי הגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1922, בכנס של חובבי השפה העברית, הלל הרשושנים הקים בבוקובינה, שברומניה, את "גדוד מגיני השפה", שנאבק בקנאות למען השפה העברית והפצתה בקרב היהודים.
"גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" נוסד בשבוע שבין ד' לי"א באייר תרפ"ג 27 באפריל 1923, בשלהי תקופת העלייה השלישית. נוכח המאבק על שפת ההוראה, ורצונם של מספר פלגים ביישוב לחזור לשפת היידיש, הייתה הרגשה כי מעמדה של העברית כשפת דיבור יום-יומית נפגע. עובדה זו הובילה קבוצה מתלמידי הגימנסיה "הרצליה", בסיוע מוריהם, לנסות ולהשליט את הלשון העברית בכול תחומי החיים. תלמידי הגימנסיה המתייצבים בראש המאבק הקימו את "גדוד מגיני השפה", ודרכו ניהלו את המאבק באמצעים תקיפים ובמטרה לשכנע את הציבור לדבר בעברית. המבנה של "גדוד מגיני השפה" היה מחולק לפלוגות בדומה ליחידה צבאית: פלוגת תעמולה, פלוגת הפצה, פלוגת הגנה ועוד.