הראיות הקדומות ביותר לשימוש בגומי נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במרכז אמריקה. באזור דרום מקסיקו של היום נמצאו הממצאים הראשונים המתוארכים לתקופת תרבות האולמק (Olmec), תרבות ששגשגה בין השנים 1500-400 לפנה"ס. בני האולמק הפיקו גומי טבעי מעץ הגומי באמצעות ביצוע חתכים חוזרים ונשנים בקליפת העץ בגרזן אבן, והצמג שטפטף מן הפצע בקליפה נאסף בכלים מחרס או בעלים שהוצמדו לגזע. יש לציין שבאזור מרכז אמריקה ודרום מקסיקו גומי הטבעי הופק בתחילה מעץ הגומי המקסיקני "Castilla elastica" ממשפחת התותיים, היות שהתפוצה הטבעית של הסוג "Hevea" מוגבלת לאגן האמזונאס.
לגומי הטבעי היו שימושים רבים בקרב התרבויות העתיקות של ארצות מרכז אמריקה: הגומי הטבעי היווה חומר בסיס לתמיסות ומשחות רפואיות, שימש כחומר בערה בדומה לשומן מן החי באירופה ושימש כמנחה בטקסים דתיים. על מנת להקנות לגומי עמידות רבה יותר הוסף לגומי לאחר הפקתו מהעץ מוהל מצמח מטפס ממשפחת החבלבליים (Morning glory), ולאחר תהליך ייצוב זה הגומי שימש גם לעיצוב פסלונים. עם זאת השימוש החשוב ביותר של גומי טבעי היה בייצור כדורי גומי למשחק הכדור הטקסי טלאצ'טלי. למשחק הכדור היה מעמד מקודש בתרבות בני האולמק וארכאולוגים סבורים כי הוא שימש חלק מפולחן אל הגשם. זירות משחק הכדור מוקמו באזורים פוריים ושופעי מים, בהם נמצאו גם עצמותיהם של קורבנות לאל הגשם ומנחות טקסיות שונות. בקרקעית ביצה באזור El Manati שבדרום מקסיקו נמצאו מנחות המתוארכות לשנים 1500-1700 לפנה"ס המכילות עצמות ילדים, גרזני אבן, חרוזים וגם כדורי גומי בקוטר 15 ס"מ. באופן רגיל גומי טבעי מתפרק במהירות לאחר חשיפה לאוויר, אך התנאים האנאירובים בקרקעית הביצה סייעו לשימורו במשך אלפי שנים.
הגעת הגומי לאירופה.
במשך 250 שנה לאחר גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס, הגומי נודע באירופה בתור קוריוז ותו לא. אמנם כבר בשנת 1531 לספירה הובאו ילידים מקסיקנים אצטקים לחצר המלוכה הספרדית על מנת להדגים את משחק הכדור ולשעשע את האצולה, אך הפוטנציאל הגלום בחומר האלסטי לא מומש עד המאה השמונה עשרה. השימוש הראשון באירופה עבור הגומי הטבעי התגלה בשנת 1770 על ידי הכימאי האנגלי ג'וזף פריסטלי, שמצא שפיסות גומי קטנות יכולות למחוק סימני עפרון כאשר משפשפים אותן על הנייר . עד היום, למרות אין ספור שימושים נוספים וחשובים לעין ערוך, המינוח בשפה האנגלית עבור גומי הוא Rubber על שם אותם מחקי גומי. בשפות גרמנית וצרפתית המינוח עבור גומי הוא תעתיק של ההגייה הילידית לשם עץ הגומי קאוצ'וק, ואילו בפורטוגזית המינוח הוא Borracha או "שיכורה" – כינוי שקיבלו מטילי הגומי שהגיעו מברזיל בגלל צורתם הדומה לבקבוק יין.
לקראת סוף המאה השמונה עשרה ותחילת המאה התשע עשרה התווספו עוד כמה שימושים לגומי טבעי. האחים ז'וזף מישל וז'ק אטיין מונגולפייה (Montgolfier) ערכו בשנת 1783 בוורסאי את ניסיונות התעופה הראשונים המתועדים באמצעות כדור פורח העשוי מבד משי מצופה בגומי טבעי. גומי טבעי שימש גם לראשונה ליצירת בדים אלסטיים והחליף באופן חלקי את מחוכי עצמות הלווייתן שהיו אופנתיים בפריז של המאה השמונה עשרה ותחילת המאה התשע עשרה. שימוש נוסף לגומי היה ייצור נעליים גמישות ורכות: נעלי כותנה נשלחו לברזיל, שם צופו בצמג נוזלי ונשלחו חזרה לאירופה . עם זאת מספר בעיות הגבילו מאוד את השימוש בגומי טבעי באותה תקופה. גומי טבעי לא מעובד נוטה להיות נוקשה ושביר בטמפרטורות נמוכות ודביק מאוד בטמפרטורות גבוהות. תכונות אלו גרמו לכך שנעליים ובדים שהכילו גומי נטו להידבק אל הגוף במזג אוויר חם או בחשיפה לשמש, וסחורות גומי שאוחסנו באזורים בעלי אקלים חם מדי נהרסו לחלוטין. בעיה נוספת היא שגומי טבעי מתחיל להתפרק ימים ספורים לאחר חשיפה לחמצן ומדיף ריח חריף בתהליך, דבר המהווה בעיה בייחוד בתחום ההלבשה.
גילוי תהליך הגיפור (וולקניזציה).
תהליך הגיפור נתגלה לראשונה בשנת 1839, אז ערך הממציא האמריקני צ'ארלס גודייר סדרת ניסיונות שמטרתם הייתה שיפור תכונות הגומי הטבעי באמצעות הוספת חומרים כימיים שונים. במהלך אחד הניסויים נשכחה תערובת של גומי טבעי וגופרית בכבשן למשך הלילה ולמחרת בבוקר החומר שנמצא היה עמיד בטמפרטורות גבוהות, עמיד באור ובעל אורך חיים ממושך בהרבה מגומי לא מעובד. גודייר ערך ניסויים נוספים בכיוון זה עד שהושג תהליך תעשייתי - הוולקניזציה. התהליך נקרא וולקניזציה על שם הנפח ואל האש במיתולוגיה הרומית וולקן בזכות החום הרב שהוא דורש. לאחר תהליך הוולקניזציה גומי נשאר מקובע בצורה בה הוא נתון וניתן לעצב אותו רק באמצעות חיתוך או שיוף. גילוי תהליך הוולקניזציה גרם לתנופת מחקר ופיתוח של שימושים חדשים לגומי כאשר ביניהם המצאת הצמיג והבידוד החשמלי שחוללו מהפכה של ממש בתחום התחבורה והתעשייה העולמית.
מעבר לייצור תעשייתי של גומי.
עד ראשית המאה העשרים, גומי נאסף ברובו מעצים שגדלו באופן טבעי ביערות הגשם בברזיל ובדרום מקסיקו, ולא נעשו ניסיונות מוצלחים לגדל אותו במטעים. בשנת 1876 נשלח איש העסקים הבריטי-ברזילאי הנרי וויקהאם (Henry Wickham) מטעם הממשלה הבריטית להשיג זרעים מעץ הגומי על מנת להתחיל לפתח גידול תרבותי של עץ הגומי מחוץ לאגן האמזונס. וויקהאם חכר ספינת משא בריטית והצליח לאסוף כ-70,000 זרעים של "Hevea brasiliensis", כולם מעצים בריאים המניבים כמות גדולה של גומי, מאזור הנמצא במעלה נהר הטפז'וס שבברזיל. על מנת להימנע מעיכובים ביורוקרטים הנוגעים להוצאה של צמחים מברזיל, וויקהאם טען בפני מושל המחוז שמטען הספינה הוא צמחים אקזוטיים המיועדים לגני קיו שבלונדון, וכך הצליח להבריח את הזרעים אל מחוץ לברזיל. מתוך אותם 70,000 זרעים שנאספו ונשלחו לגני קיו בלונדון, 2,700 נבטו ונשלחו לסינגפור, מלזיה, אינדונזיה, דרום הודו ומספר אתרים נוספים בעלי אקלים טרופי במזרח אסיה.
במקביל לנטיעת מטעי עץ הגומי בארצות מזרח אסיה פותחו שיטות חדשות ויעילות יותר להפקת הגומי מהעץ שהעלו את התפוקה מכל עץ והאריכו משמעותית את חיי העצים. בראשית המאה העשרים היו גם מספר ניסיונות כושלים לנטיעה של מטעי עץ הגומי באגן האמזונס. הסיבה העיקרית לכישלון הייתה התפרצות של מחלת כמשון העלים הדרום אמריקאית (South American Leaf Blight – SALB) שהשמידה את כל היבול במטעים. כל הזרעים שוויקהאם העביר לגני קיו לא הכילו נבגים של הפטריה "Microcyclus ulei" גורמת המחלה, וכך תפוצת המחלה נשארה בגבולות דרום ומרכז אמריקה. בזכות שיטת הגידול המרוכז ושיטות ההפקה היעילות יותר עלה במהירות ייצור הגומי במטעי המזרח הרחוק, בעוד שכמות הגומי שנאספה מעצי בר באגן האמזונס נשארה זהה. בשנת 1913 עלה לראשונה ייצור הגומי במטעים על הכמות שנאספה באגן האמזונס בברזיל, עובדה שציינה את תחילת השקיעה של ברזיל כאימפריית הגומי העולמית.
גומי במאה העשרים.
בד בבד עם הדרישה ההולכת וגוברת לגומי לתעשיות השונות בעולם נעשו מסוף המאה התשע עשרה מאמצים רבים לייצר גומי סינתטי, תעשייתי, ממקורות שונים. בשנות השלושים של המאה העשרים התפרסמו עבודותיהם של המדענים וולאס קרותרס (Carothers) האמריקאי, סרגיי לבדב (Lebedev) הרוסי והרמן שטאודינגר (Staudinger) הגרמני אשר חקרו בנפרד סינתזת פולימרים של בוטאדיאן. מחקר שתכליתו פיתוח תחליפים סינתטיים לגומי בוצע בראשית המאה העשרים, אך הזרז העיקרי לפיתוח גומי סינתטי היה כיבוש מטעי הגומי במזרח אסיה על ידי יפן במלחמת העולם השנייה.
מטעי הגומי במזרח הרחוק היו יעד אסטרטגי חשוב עבור יפן על מנת ליצור לחץ כלכלי על בעלות הברית. עד שנת 1942 יפן כבשה את רובם המוחלט של מטעי הגומי במזרח אסיה מלבד המטעים בסרי לנקה. נוכח המחסור הקשה בגומי טבעי בארצות הברית ובבריטניה הואץ מאוד פיתוח תחליפים סינתטיים לגומי טבעי, ובשנת 1945 כבר הופקו כמויות עצומות של כ-866,069 טונות של גומי סינתטי בשנה בארצות הברית. מתוך כמות זו 756,040 טונות היו חומר חדש, קופולימר של בוטאדיאן וסטירן הידוע בשם GR-S (ראשי תיבות של Government Rubber Styrene) ומשמש כיום בייצור של מוצרים כגון צינורות גמישים לתעשייה, צמיגי מכוניות ועוד.
תעשיית הגומי הסינתטי לא החליפה את תעשיית הגומי הטבעי, משום שלגומי טבעי תכונות עדיפות במקרים רבים על גומי סינתטי, ורוב מוצרי הגומי מכילים תערובת של גומי טבעי וגומי סינתטי. למרות זאת הקמת תעשיית הגומי הסינתטי הנחיתה מכת מחץ על תעשיית גידול הגומי הדרום אמריקאית. בתום מלחמת העולם השנייה כאשר נפתחו נתיבי מסחר הגומי ממזרח אסיה ירד שוב מחיר הגומי, ובשילוב עם הגידול בתעשיית הגומי הסינתטי איסוף הגומי מיערות הגשם באמזונס נעשה לא כדאי מבחינה כלכלית.