בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 עסק פרופסור דב אשבל, בחקירת אקלים ים המלח וחידש את מדידות גובה פני הים, שאותן החלו החוקרים הבריטים מהקרן לחקר ארץ ישראל. במדידות המטארולוגיות בצפון ים המלח הוחל בשנת 1928, לרגלי הר סדום - בשנת 1934, ומדרום לים בשנת 1934. בשנים 1941-1942 בוצעו מדידות גם בוואדי-ח'ליל ממערב למפעל הדרומי וליד המעין המלוח בקרבתו, ובסוף שנת 1942 נקבעה תחנה מטארולוגית גם ליד בית החרושת הדרומי. מדידות אלו סוכמו טבלאות טבלאות על ידי הפרופ' דב אשבל ותוארו בכמה ממחקריו.
לפי מפת מחלקת המדידות של שלטונות המנדט הבריטי, בקנה מידה של 1:100,000 היה אורכו של ים-המלח בשנות 1935-1936 כ-76-78 ק"מ, רוחבו המקסימלי כ-17.5 ק"מ, שטחו הכללי כ-1,038 קמ"ר, וגובה פני מימיו כ-392 מ' מתחת לפני הים הגדול. לאמיתו של דבר משתנה העומק שנה שנה. במחזורי שנים של גאות או שפל מגיעות התנודות בעומק הים לכמה וכמה מטרים.
פרופ' יהודה ליאו פיקרד הציע בשנת 1943 תאוריה לגבי התהוות ים המלח. לדעתו עיקר התהוותה של בקעת הירדן היה מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים. היה זה כאשר הבקעה הייתה עמק רחב ושטוח שנוצר לאחר התרוממות ארץ ישראל. העמק שנוצר היה גבוה ממפלס הים התיכון ועשיר במים מתוקים. לפני כמיליון שנה, בעקבות פעילות טקטונית גדולה על פני כדור הארץ, שקע העמק לגובהו הנוכחי ונוצרה בקעת הירדן והימות: ים כנרת וים המלח.
בשנת 1942 עמד פיקרד עם מהנדס המים אברהם דה ליאו בראש משלחת מדעית מטעם חברת אשלג ארץ-ישראלית לבדוק ולברר את שפיעת מימיו של נחל זרד הנשפך לים המלח, לצורכי המפעל בים המלח. משלחת זו הייתה הראשונה בתולדות ארץ ישראל שחקרה את הנחל ביסודיות לכל אורכו.
ב-1958 בוצעו סקרים הנדסיים נרחבים ביוזמתם של מנהל מפעלי ים המלח דאז, מרדכי מקלף, והמדען מ. כהנר. על פי סקרים אלו נקבעו מגמות הפיתוח העסקי של המפעלים. בין 1959 ל-1961 כתבו דוד ניב וקנת א. אמרי (Kenneth O. Emery) מחקר מקיף על הימה שהביא להכרה יסודית של התהליכים הפועלים בו.
במחקר שביצע החוקר יניב מונבז בשנת 2011 בהנחיית פרופ' יונתן לרון מהמחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון, נחשפו מערכות מעיינות מורכבות הנמשכות מאות מטרים לאורך החוף ובעומק של עד 30 מטרים מתחת לפני המים.
חיים בים המלח.
הפרופ' בנימין אלעזרי-וולקני היה הראשון לגלות חיים בים המלח, בשנת 1936. תחילה גילה את החיידקים שחיים בים המלח, הוא כינה אותם לובקטריה (חיידקים אוהבי מלח). במהלך מחקרו גילה עוד סוג חיים בים המלח בדמות אצה חד-תאית. בשנת 1990 הצליח לזהות עוד מינים חדשים כגון Bacillus Marismortui.
שלום בן משה
דני מגן
דניאל מגן (1919 – אוגוסט 1996) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (קַמצָ"ר) הראשון של צה"ל (1948–1950).
ביוגרפיה.
דני מגן (ליפשיץ) נולד בשנת 1919, דור שלישי בארץ; סבו, דניאל (דנה) ליפשיץ, היה ממייסדי פתח תקווה. בגיל 16, בהיותו תלמיד תיכון, הצטרף לארגון ההגנה. גויס לנוטרות ושירת בראש העין.
התנדב לצבא הבריטי (1941) ושירת כקצין. נפצע בעת שירותו ולאחר שלושה חודשי אשפוז, השתחרר מבית החולים, כדי להצטרף לבריגדה היהודית, שהייתה בשלבי התארגנות במצרים כמפקד פלוגת המשטרה הצבאית (בצבא הבריטי היה נהוג להעביר קצינים שנפצעו לחיל המשטרה הצבאית).
עם שחרורו מהבריגדה בשנת 1945 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה ושירת כקצין הקשר לענייני ביטחון בין מוסדות הביטחון לשלטונות המנדט, ישב בטבריה והכינוי המחתרתי שלו היה "גלעד". היה אחראי על הנוטרים בצפון. בשנת 1947 (בגיל 28) נקרא מגן למטה ההגנה והתבקש להקים את המשטרה הצבאית. חוברת ההדרכה שחיבר, הייתה הראשונה שחוברה בצה"ל.
מגן פרש מהמשטרה הצבאית בסוף 1950 . סיים קורס מג"דים (מחזור ג'). בשנת 1951 פשט את מדיו. במלחמת ששת הימים נקרא לשמש כמושל חברון.
לאחר מספר שנים בדרום אפריקה (1951-3) דני מגן חזר ארצה למד הנדסת ייצור והיה למומחה ייעול שקיצץ בשכבות השומן בגופים גדולים כגון אל על, צים, הסוכנות היהודית ועוד. מגן היה סמנכ"ל מפעלי "כימיקלים ופוספטים" בנגב ובהמשך סמנכ"ל משרד הפיתוח תחת השר יוסף אלמוגי ואחראי על רשימת חברות ממשלתיות בהן מפעלי תובלה, כימיקלים, מכרות נחושת תמנע ועוד.
בסוף שנות ה-70 מגן רכש את "מבריק תעשייה כימית ישראלית" - מפעל שייצר משחות נעליים וחומרי הברקה וניקוי, פיתח את המפעל והעבירו למישור אדומים כמפעל מאושר תחת השם "מבריק תעשיות".
מגן נפטר בשנת 1996 בביתו בכפר שמריהו.
KipKay
פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט
פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט, או בשמו המלא פרס ראש הממשלה לחדשנות עולמית בתחום תחליפי נפט לתחבורה על שם אריק ושילה סמסון, הוא פרס בסך מיליון דולר, עליו החליטה ממשלת ישראל במאי 2013, במשותף, עם קרן היסוד והתורמים בני הזוג סמסון. הפרס ניתן על ידי ראש ממשלת ישראל, מדי שנה החל מנובמבר 2013, "בגין חדשנות מדעית וטכנולוגית פורצת דרך בתחום המחקר, הפיתוח או ההטמעה של טכנולוגיות, המקטינות את השימוש העולמי בנפט בתחבורה". זהו הפרס הגדול בעולם בתחום תחליפי נפט לתחבורה. ישראל שואפת, בין השאר בעזרתו, להשתחרר מהתלות הלאומית והעולמית בנפט, כדי לשנות סדרי עולם, גם ברמה האסטרטגית אזורית וגם ברמה הכלכלית, בנוסף לשינוי המציאות הסביבתית.
תהליך כינון הפרס.
ב-7 בפברואר 2010 החליטה ממשלת ישראל (הקדנציה השנייה של בנימין נתניהו) על "מאמץ לאומי לפיתוח טכנולוגיות, המקטינות את השימוש העולמי בנפט בתחבורה (להלן: תחליפי נפט) ולחיזוק תעשיות עתירות ידע בתחום זה". הוקמו צוות היגוי וועדה מדעית למיפוי המחקר בתחום תחליפי נפט, ואחת מהמלצות צוות ההיגוי הייתה לכונן פרס חדש, אותו יעניק ראש הממשלה, לחדשנות עולמית בתחום זה.
ב-30 בינואר 2011 אימצה הממשלה את המלצות צוות ההיגוי, לרבות ההמלצה על ייסוד הפרס, ובמאי 2013, כשנתיים וחצי אחר כך, משנמצא המימון לפרס, הוחלט בממשלה באופן פורמלי על הקמתו.
תהליך בחירת הזוכים.
המועמדים לקבלת הפרס הם מומלצי נשיאי אוניברסיטאות מישראל ומהעולם. לאחר עבודת מיון וסינון של משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל, נבחרים הזוכים על ידי ועדת שופטים בינלאומית המגישה את המלצתה לאישורו של חבר הנאמנים של הפרס, בראשות פרופסור יצחק אפלויג, לשעבר נשיא הטכניון.
נכון ל-2015, חבר הנאמנים, הבוחן את ההמלצות לפרס ומחליט על הזוכים, כולל בנוסף לפרופסור אפלויג גם את ראש המועצה הלאומית לכלכלה פרופסור יוג'ין קנדל, המדענית הראשית במשרד המדע, הטכנולוגיה והחלל פרופסור נורית ירמיה, יו"ר קרן היסוד מודי זנדברג, חתן פרס נובל פרופסור אהרן צ'חנובר, ארבעה מדענים בעלי שם נוספים מהעולם ונציג מטעם משפחת סמסון, התורמים.
הזוכים.
ב-15 באוקטובר 2013 הכריזו ראש הממשלה נתניהו ושר המדע יעקב פרי על הזוכים הראשונים בפרס - פרופסור ג'ורג' אולה, חתן פרס נובל בכימיה לשנת 1994 ופרופסור סוריה פרקש, שניהם מאוניברסיטת דרום קליפורניה. השניים זכו בפרס בגין פיתוח מגוון טכנולוגיות לשימוש במתנול כתחליף לדלקים המשמשים בתחבורה, אסטרטגיה כוללת המכונה "כלכלת מתנול".
פרופ' ג'ורג' אולה (George Olah) נולד ב-1927, בהונגריה, סיים דוקטורט באוניברסיטה הטכנית של בודפשט ועזב את הונגריה ב-1956. כיום הוא פרופסור לכימיה ולהנדסה באוניברסיטת דרום קליפורניה ועומד בראש "מכון לוקר לחקר ההידרוקרבונים" ("Loker Hydrocarbon Research Institute") אותו ייסד. פרסם 1,400 מאמרים מדעיים ועל שמו רשומים 120 פטנטים. כתב יותר מ-20 ספרים, כולל ספר על "כלכלת מתנול" והוענקו לו עשרות פרסים יוקרתיים, בנוסף לפרס נובל, לרבות 15 תוארי כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם.
פרופ' סוריה פרקש (Prakash Surya) נולד ב-1953, בהודו, סיים תואר שני בכימיה באוניברסיטת בנגלור ובמכון הטכנולוגי במדרס, הודו ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת דרום קליפורניה, בהנחיית פרופסור אולה. כיום (2013) הוא פרופ' לכימיה באוניברסיטת דרום קליפורניה בארצות הברית ומנהל יחד עם פרופ' אולה את מכון לוקר. פרסם יותר מ-680 פרסומים מדעיים ו-11 ספרים, ועל שמו רשומים יותר מ-40 פטנטים ויישומי פטנטים.
הרעיון של "כלכלת מתנול", שאותו פיתחו שני הזוכים הוא בעל פוטנציאל לתרום תרומה משמעותית לפתרון בעיית התחבורה המבוססת על דלקים מבוססי נפט, ההולכים ואוזלים ואשר מחיריהם מוכתבים על ידי מונופול הנפט. במחקרם הציעו הזוכים תהליכים חדשים לסינתזה של מתנול ממקורות שונים, כך שיוכל לשמש מקור אנרגיה לתחבורה ויקטין את התלות בדיזל ובבנזין, בהם נעשה שימוש כיום לתחבורה. הפתרון שהציעו כולל קליטת פחמן דו-חמצני, הנפלט בשריפת דלקים, מיחזורו והמרתו למתנול. פתרון זה יתרום גם להקטנת כמות הפחמן הדו-חמצני באוויר, ולהקטנת "אפקט החממה", שכן פחמן דו-חמצני מהווה את אחד "מגזי החממה" הגורמים להתחממות כדור הארץ. על בסיס מחקרם זה פרסמו השניים ספר נרחב בנושא ופיתחו מגוון טכנולוגיות שחלקן נמצאות בבחינת היתכנות כלכלית. על בסיס הטכנולוגיה שפיתחו הוקם באיסלנד ב-2012 מתקן להפקת מתנול מפחמן דו-חמצני. אם המתקן הזה יוכח כמוצלח, הוא יוכל להביא להרחבת היישום והפיתוח של הטכנולוגיה.
הזוכים בפרס גם פיתחו תהליכים לעיבוד גז טבעי, מתאן, מהסוג שנמצא במאגרי תמר ולוויתן בישראל, למתנול נוזלי בהרכב אופטימלי וביעילות גבוהה, שבו יהיה ניתן להשתמש גם כדלק לתחבורה. תהליך נוסף עליו הם עובדים הוא חמצון ישיר של מתנול בתאי דלק לייצור חשמל.