בפברואר 1937 נפגשו בברלין פולקס, אייכמן, הרברט האגן והברון אוטו פון בודלשווינג. בפגישה זו הציע פולקס עסקה, שבמסגרתה ישולם לנאצים נתח מכספי הסכם ההעברה, והם מצדם יגבירו את זרם העולים לארץ לכדי 50,000 עולים בשנה ויתירו לכל עולה להוציא מגרמניה 1,000 לירות שטרלינג, כדי להשביע את רצון שלטונות המנדט כי העולים יהיו בעלי הון. בסיום הפגישה נתן פולקס לאייכמן והאגן רשימה של יהודים שהגרמנים סירבו לאשר את הגירתם והשניים הודיעו לו כי ישקלו את הצעתו ודרישותיו.
הרחבת ההסכם למדינות נוספות.
עם הזמן הורחבה תחולת ההסכם גם למדינות נוספות, צ'כוסלובקיה, הונגריה והסכם דומה נחתם על ידי חברת "חליפין" בקשר לרכוש יהודי בפולין.
ההתנגדות להסכם.
פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב ובקרב יהדות התפוצות, הן בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב, מגע שעורר שאלות מוסריות של שיתוף פעולה עם הצורר, וכן היות שההסכם שבר באופן מעשי את החרם שניסו יהודי ארצות הברית להטיל על רכישת תוצרת גרמנית, ההתנגדות התרכזה בעיקר בקרב חלק מהחוגים הרוויזיוניסטים (שיוצגו בעיקר על ידי אב"א אחימאיר), על מנת למתן את הביקורת רכש סם כהן חלק מהבעלות על העיתון דואר היום, ביטאון הרוויזיוניסטים, וכך היה בעל השפעה על הכתוב בעיתון.
ב-16 ביוני 1933 פרסם "חזית העם" מאמר שהאשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת". העיתון הזכיר אישים שעסקו בהסכם ובהם גם את חיים ארלוזורוב, שכיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית והיה בין מנהלי המשא ומתן עם הגרמנים. בערבו של אותו יום נרצח ארלוזורוב כשטייל עם אשתו על חוף ימה של תל אביב.
בקיץ אותה שנה, בזמן מערכת הבחירות לקונגרס הציוני ה-18, הכריז זאב ז'בוטינסקי כי "הסכם כזה הוא שפל, מחפיר וראוי לבוז".
כתוצאה מהמחלוקת החליט הקונגרס הציוני ה-19 ב-1935: 'כדי להמריץ את המשכת עליתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל מטיל הקונגרס על ההנהלה לקבל תחת פיקוחה את כל פעולות העברה'. ימים אחדים לאחר מכן קיבלה מועצת הסוכנות היהודית החלטה דומה.
העיתונות הרוויזיוניסטית תקפה בנובמבר 1935 את ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית כ"בני בריתו של היטלר...שרמסו ברגליהם הגסה את הכבוד היהודי".
שאלת המוסריות של הסכם ההעברה חזרה ועלתה בשנות ה-50, כאשר נחתם הסכם השילומים עם גרמניה.
במשך שנים רבות החשד העיקרי ברצח ארלוזורוב נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, כיוון שהתנגדו בחריפות לפעילותו במשא ומתן עם הגרמנים בקשר להסכם ההעברה. במסקנות ועדת בכור, שמונתה לחקור את הרצח ב-1982, נכתב כי הוועדה לא מצאה מי היו רוצחי ארלוזורוב, אך קבעה פוזיטיבית ששני אנשי התנועה הרוויזיוניסטית שנחשדו ברצח, לא היו הרוצחים.
סיום הפעילות.
פעולתן של חברות ההעברה נסתיימה ב-1939 מספר חודשים אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגלל סגר כלכלי מוחלט שהוטל על גרמניה, וזאת לאחר שכ-50,000 יהודים ניצלו בזכות הסכם זה ועלו לארץ בעלייה החמישית.
חברות ההעברה העבירו לארץ ישראל כ-14 מיליון לירות שטרלינג, סכום אדיר במונחי אותה תקופה, כספים ששיקמו את כלכלת היישוב והיו המנוף ליציאה מהמשבר הכלכלי שפקד את הארץ בסוף שנות ה-20.
חשבונות רדומים.
חלק מהיהודים שהעבירו את רכושם דרך חברות ההעברה לא הצליחו להציל את גופם, ונספו בשואה.הכספים שהעבירו קורבנות אלו לא חולקו ליורשיהם וגם לא נעשה מאמץ מצד חברת העברה לאתר יורשים אלו. אין מידע מוסמך על גורל הכספים שהועברו דרך הנוטע, חשבונות חברת העברה בשנות ה-40 הועברו לניהולו של הממונה הבריטי על נכסי אויב. בשלב ראשון הורה הממונה להקפיא את החשבונות, (איסור ביצוע כל פעולה ללא אישורו) ובשלב מאוחר יותר דרש להעביר אליו את הכספים. עם הקמת המדינה עברו הכספים לניהול "הממונה על רכוש האויב" וב-18 ביולי 1968 לידי האפוטרופוס הכללי.
רק בשנת 1985 החליט האפוטרופוס לפרק סופית את חברת העברה וניהול החשבונות אוחד עם 376 החשבונות שנוהלו בבנק לאומי כממשיך חברת אנגלו-פלשתינה, לעיתים חסר מידע על זהות בעלי החשבון, היות שרק בחלק מהחשבונות מופיע מספר השובר של חברת העברה.
מסדר הפרנציסקנים
רמת מגשימים
רָמַת מַגְשִׁימִים הוא מושב של תנועת הפועל המזרחי בדרום רמת הגולן. הוא היישוב הדתי הראשון בגולן. היישוב נמצא כשלושה קילומטרים מגבול ישראל-סוריה וכחצי קילומטר מזרחית ליישוב חספין. גובהו של היישוב הוא כ-430 מטרים מעל פני הים.
בצמוד ליישוב ממזרח שוכנת החורבה הארכאולוגית ח'ספין, אתרה של העיר התלמודית חספיה.
המושב הוא המזרחי ביותר ביישובי דרום הגולן, וממזרח לו נמצאות העיירות הסוריות נווא וג'אסם, מקומן של ערי הבשן התלמודיות נווה וגשמי.
ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
היסטוריה.
רמת מגשימים הוא מראשוני היישובים הישראליים בגולן, וראשון היישובים הדתיים בגולן. בשנת 1968 התארגן הגרעין שהקים את היישוב - כ-20 יוצאי נח"ל מגרעין המגשימים של התנועה הדתית-ציונית בני עקיבא, שהתיישבו זמנית בבתים נטושים בכפר פיק. לאחר שמונה חודשים עברו למחנה צבאי סורי נטוש צמוד למקומו הנוכחי של היישוב, ובקיץ 1972 עבר היישוב למקומו הנוכחי. את היישוב תכנן האדריכל דוד בסט.
בט' באב ה'תש"ל (11 באוגוסט 1970), בשעות אחר הצוהריים, יצא מרמת מגשימים אל השדות ג'יפ ובו חמישה אנשים: שניים מחברי המשק, בנימין כפיר ועזריה גינסברג, ואיתם שלוש בנות גרעין 'איתן' של הצופים הדתיים: יונה סובר, אילנה בולה ותמר דרור, שעלו לעבוד במושב עד למועד גיוסן. עם רדת הערב, משבוששו לחזור, החלו מחפשים אחריהם, אך רק למחרת בבוקר התברר כי הג'יפ שבו נסעו עלה על מוקש רב עוצמה שהטמינו מחבלים מזרחית למושב, וכל נוסעיו נהרגו. על שמן של הבנות שנהרגו נקרא בית הכנסת "בית ציון ואוהל אית"ן" שבירושלים - אילנה בולה, יונה סובר, תמר נחמה דרור.
בתחום היישוב הוקמה בשנת 1973 ישיבת הסדר (ישיבת הגולן), שמאוחר יותר עברה ליישוב הסמוך חיספין.
בראשית מלחמת יום הכיפורים פונה היישוב, נכבש בידי הצבא הסורי בבוקר היום השני למלחמה, ושוחרר כעבור יומיים על ידי צה"ל. היישוב נפגע קשות לאחר קרב שריון שהתנהל בו. חלק מחברי היישוב חזרו אליו עוד באמצע המלחמה לתחילת שיקום המקום.
חברת המושב אסתר (אסי) בן דוד נהרגה בפברואר 1974 במהלך הפגזה ארטילרית בתקופה מלחמת ההתשה שלאחר מלחמת יום כיפור.
ב-20 בנובמבר 1975 חדרה לישיבה חוליית מחבלים מסוריה. שלושת חברי החוליה רצחו שלושה חיילי ישיבות הסדר שהתארחו במושב:
, ו, ופצעו כמה תלמידים אחרים. המחבלים הצליחו להימלט ללא פגע.
היישוב הוגדר מושב שיתופי ולא קיבוץ. משמעות הדבר היא שרמת השיתוף נמוכה יותר. המושב התבסס על משק חקלאי גדול ועל עבודת חוץ של חברים, שהכניסו את משכורתם לקופה המשותפת. כל משפחה הייתה מקבלת תקציב על פי מספר הנפשות וכפי צרכיה.
בסוף שנות ה-80 נקלע המושב למשבר כלכלי, שנבע בחלקו מהכבדת הנטל על הקופה הציבורית של קיום הקהילה המתפתחת, הגדלה והמתבגרת. אספת החברים של המושב החליטה על הקמת צוותי חשיבה שתפקידם היה להמליץ על שינויים באורחות החיים ביישוב. המלצות הצוותים השונים התקבלו בהצבעה בקלפי ברוב של כ-97%, ובעקבותיהם מרכיבי הצריכה ביישוב (חינוך, בריאות, דיור) עברו בחודש מאי 1991 לשיטת התשלום הישיר. מאז כל חבר צריך לשאת בעלות חינוך ילדיו, בריאות משפחתו, תחזוקת ביתו והרחבתו (קודם לכן מימן המושב את הכול). חברים העובדים במושב מקבלים את שכרם מאז השינוי לפי אופי תפקידם והיקף משרתם, וחברים העובדים מחוץ למושב ("עובדי חוץ") מקבלים את שכרם ממעבידם. בוטל "התקציב האחיד" והונהגה הפרדה מוחלטת בין עסקי המושב בתחום החקלאות ובין ניהול חיי הקהילה (תרבות, בית כנסת, נוי וכדומה), שממומנים מאז ואילך מגביית תשלום אחיד מכל בית אב.
המושב שותף בכפר הנופש "כינר", הסמוך לכנרת.
עד שנת תשנ"ג כיהן כרבו של המושב הרב יחזקאל דאום. החל משנת תשס"ו כיהן בתפקיד הרב יהושע ון דייק עד לשנת תשפ"ב .
שעל
שַׁעַל הוא מושב של תנועת החרות הממוקם בצפון מערב רמת הגולן.
המושב שוכן לרגלי תל שיבאן, בגובה של 775 מטרים מעל פני הים. שמו של המושב הוא ראשי תיבות של המילים: "שב עם לאדמתו". עד שנת 1967 שכן במקום הכפר הערבי פרחתא, שננטש מתושביו במהלך מלחמת ששת הימים.
הגרעין שהקים את המושב, התגבש כמחאה על גינוייה של ישראל באו"ם בשנת 1976. במשך מספר שנים ישב הגרעין במחנה צבאי במזרעת קונייטרה. ב- 1980 עבר היישוב למקומו הנוכחי.
כלכלת המושב מתבססת על גידולי שלחין (תפוחים, שזיפים, דובדבנים, ענבים לייצור יין) וכן על גידולי עדרי בקר וצאן ולול פיטום.
הרי ההימלאיה
הרי ההימליה
היפנוט
מהפנט
טיפוס
בוליווד
בוליווד (באנגלית: Bollywood, בהינדי: बॉलीवुड) הוא כינויה של תעשיית הסרטים הגדולה ביותר בהודו ומהגדולות בעולם. תעשייה זו מפיקה סרטים בשפת הינדי ומיקומה בעיר מומבאי. תעשיית הסרטים של בוליווד היא חלק מתעשיית הקולנוע ההודי, ויש לה מאפיינים ייחודיים.
בשנת 2017 צולמו בהודו 1986 סרטים, מהם 364 בבוליווד. כ-43% מרווחיו של הקולנוע ההודי מגיעים לבוליווד.
מקור השם.
הכינוי בוליווד מאחד את שמה הקודם של העיר - בומביי, עם "הוליווד". כמו עיר הסרטים האמריקאית, המקבילה ההודית מפיקה סרטים רבים.
סגנון הסרטים.
רובם המכריע של הסרטים המופקים בבוליווד הם סרטים בסגנון מחזות זמר צבעוניים ומוזיקליים שבמרכזם סיפורי אהבה. השירים בסרטים מושרים על ידי הזמרים המוכרים ביותר בהודו.