בשנת 70 לספירה, לאחר סדרת קרבות מרים, כבשו הלגיונות הרומיים את ירושלים והחריבו את בית המקדש. על מנת לפרסם את דבר הניצחון נטבע המטבע Judea Capta (יהודה השבויה). כניגוד למטבע הרומי, נטבעו בארץ ישראל שתי וריאציות. הואריאציה הראשונה, "יהודה המשתחררת", הונפקה בשנת 1918. הואריאציה השנייה, "ישראל המשוחררת", הונפקה בשנת 1958.
יהודה השבויה.
בשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול נגד השלטון הרומאי בארץ ישראל. במהלך המרד נחלו המורדים מספר ניצחונות ולאורך זמן קצר היה נדמה שאכן היהודים הצליחו לנער מעליהם את עול השלטון הזר. אולם בשנת 70, לאחר סדרת קרבות מרים, כבש טיטוס את ירושלים והחריב את בית המקדש. לאחר הניצחון חגג טיטוס את ניצחונו בסדרת אירועים פומביים בירושלים וברומא. בנוסף, על מנת לפרסם את דבר הניצחון, טבע את המטבע Judea Capta (יהודה השבויה). מטבע זה נהיה הראשון לסדרת מטבעות שנטבעו במשך 26 שנים. במטבע נראית יהודיה שבויה היושבת אבלה תחת עץ דקל כשמעליה עומד חיל רומאי.
יהודה המשתחררת.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, עם הגידול המהיר במספר היהודים בארץ ישראל, ולאחר מכן עם חידוש העצמאות המדינית, נעשה שימוש בעיצובו של המטבע הרומי, "יהודה השבויה", משנת 70 לספירה. הואריאציה הראשונה, "יהודה המשתחררת", הונפקה בשנת 1918. הואריאציה השנייה, ישראל המשוחררת, הונפקה בשנת 1958 על ידי ועדת העשור.
בשנת 1918 נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים ובכך הגיעו לסיום 400 שנות שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ. זמן קצר לאחר מכן העניק המנהיג הציוני הצעיר, חיים ויצמן, למשתתפי "המסדר של גדוד ה-40 של קלעי הוד מלכותו", או כפי שמכונה "הגדוד העברי הארץ ישראלי", תליון כסף כאות הוקרה על שירותם. התליון נקרא מדליית "יהודה המשתחררת" או כפי שגם מכונה "מדליית המתנדבים".
לפי הערכות יוצרו כ- 100 יחידות. מדליה זו שעוצבה והופקה ב"בצלאל" בירושלים, שואבת את השראתה מהמטבע הרומי אולם העיצוב מהווה אנטי-תזה למוטיבים במטבע הרומי. אפשר להבחין שהחייל הרומי פונה לנוס כאשר מבטו מופנה לאחור בחשש ואילו יהודה השבויה קמה על רגליה ומנתקת את כבליה. גם הכיתוב נוקט בנימת תקוה - "יהודה המשתחררת". כאמור, המדליה עוצבה והופקה בבית הספר לאמנות ועיצוב ע"ש בצלאל בן אורי - "בצלאל" אולם בשום מקום לא מוזכר שם המעצב של המדליה. ניתן רק להניח שהעיצוב בוצע או אושר על ידי הפרופסור בוריס שץ שהיה מייסד בית הספר והרוח החיה בו בשנותיו הראשונות. גם שמו של זאב רבן עולה בהקשר של מעצב אפשרי בהיותו אחת מהדמויות הבולטות בבצלאל באותה תקופה ומי שהיה אחד ממקורביו של בוריס שץ.
עיצובים נוספים.
לאחר הופעת המדליה, ב-1918, עם העיצוב שהיווה "תגובה ציונית הולמת" למטבע הרומי, יזם האמן יעקב בן דב הדפסת גלויה עם העיצוב החדש. הגלויה שעוצבה כגלוית דואר שימשה גם ככרטיס ברכה לראש השנה. וברוח הזמן היא הוקדשה לכבוד "הגדוד העברי הארץ ישראלי" ולרגל טקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית על הר הצופים. בגלויה מופיע גם צילום הכותל המערבי. לפי מספר עדויות הגלויה הייתה זמינה לקניה במשך כ- 10 שנים.
בשנת 1929 גם האמן משה מורו החליט לעשות שימוש בעיצוב של "יהודה המשתחררת" שיצא לא מכבר וגילף משנהב סביבון מעוטר בדימוי יהודה השבויה ויהודה המשוחררת. לאחר מכן ייצר מספר לא ידוע של סביבונים ביציקת ברונזה.
על כל סביבון מופיעות החתימות: "בצלאל ירושלם Bezalel Jerusalem" ו"מ. מורו", "M. Murro".
בחלק העליון מובלט הכיתוב "נס גדול היה שם". גובה: 6 ס"מ, רוחב: 2.5 ס"מ, אורך: 2.5 ס"מ.
בשנת 1990 החל בישראל השימוש בכרטיסי חיוג – "טלכרט". חברת התקשורת הישראלית "בזק", שהנפיקה את הכרטיסים, השתמשה בפלטפורמה זו, בנוסף לשימוש הייעודי, לצורכי שיווק ופרסום במגוון נושאים. בתמונה להלן מוצג כרטיס שהונפק לזכרו של משה מורו וסביבון "יהודה המשתחררת".
אחד האמנים שהשפיעו יותר מכל על תוצרת "בצלאל" היה זאב רבן, שהגיע ל"בצלאל" בשנת 1912 ולימד במחלקות הריקוע, הפיסול והרישום. עד שנות העשרים הפך רבן למעצב העיקרי של בית הספר. בין העבודות הידועות שעיצב רבן היו אריחי הקרמיקה המעטרים בתים רבים בתל אביב. כאשר חיים נחמן ביאליק פנה ל"בצלאל" לסיוע בעיצוב ביתו בחר זאב רבן, גם הוא, לשלב את מוטיב "יהודה המשתחררת".
כל הקישוטים הקרמיים הרבים בבית ביאליק הם מעשה ידי המחלקה לקרמיקה ב"בצלאל" בראשות יעקב אייזנברג, והעיצוב היה באחריותו של זאב רבן. זוהי אחת מעבודות "בצלאל" היותר גדולות שנוצרו מעולם.
אקלים סובארקטי
אקלים תת-ארקטי
אקלים תת-ארקטי הוא אקלים יבשתי המתאפיין בחורף ארוך ובקיץ קצר וקריר. האקלים נפוץ בתוך שטחי היבשות, הרחק מגורמים ממתנים המגיעים מן האוקיינוסים, באזור קווי הרוחב 50°-70° צפון. על-פי שיטת קפן לסיווג אקלימים, אקלים זה כולל שש גרסאות שונות: "Dfc, Dwc, Dfd, Dwd, Dsc, Dsd".
האות הראשונה ("D") מציינת כי מדובר באקלים יבשתי, האות השנייה ("s", "w" או "f") מציינת את העונה היבשה (חורף, קיץ או ללא - בהתאמה) והאות השלישית מציינת את רמת החום ואורך הקיץ ("c" עבור קיץ בעל שלשה חודשים או פחות עם טמפרטורה ממוצעת מעל C° 10 ו־"d" לציון עונת קיץ קצרה וקרה אף יותר).
מתוך שש האפשרויות, הנפוצה מכולם היא Dfc, כלומר ללא עונה יבשה, והקיץ קצר וקר - אך לא במידה קיצונית.
באזורים גבוהים במיוחד באיראן, טג'יקיסטן, טורקיה וצפון-מערב ארצות הברית (מערב וושינגטון, מערב אורגון ואיידהו) קיים אקלים תת־ארקטי, המסווג כ-"Dsc", כלומר הקיץ ללא משקעים והחורף קר במיוחד. קיימים גם מקומות הסמוכים לאוקיינוסים ובכל זאת בשל מיקומם בסמוך לקטבים, האקלים הוא תת־ארקטי, כמו במחוז קמצ'טקה ומחוז סחלין שברוסיה.
האקלים התת־ארקטי מציג את שינוי הטמפרטורות הקיצוניים ביותר במהלך העונות. בחורף הטמפרטורה צונחת עד ל־C° 40-, ובקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל־C° 30. הקיץ קצר, לרוב לא יותר משלשה חודשים (אך לפחות חודש אחד, כדי להיחשב בקטגוריה זו ולא יותר מ־100 ימים).
בשל הטמפרטורות הנמוכות בחורף והקיץ הקצר, האדמה בעומק של מטרים ספורים קפואה באופן תמידי, דבר הקובע את אופי הצמחייה. בנוסף, באקלים התת־ארקטי המשקעים נדירים ובכמויות קטנות יחסית, לרוב לא יותר מ־380 מ"מ בשנה. יוצאי דופן הם האזורים הגבוהים בעלי האקלים התת־ארקטי, שם בשל עננות אורוגרפית כמות המשקעים יכולה להיות עצומה. כך למשל בהר וושינגטון, שם הטמפרטורות מקבילות לאקלים התת־ארקטי, אך כמות המשקעים הממוצעת מגיעה עד ל־246 ס"מ בשנה, כשהשיא הוא 330 ס"מ. תופעה דומה מתרחשת במחוז חברובסק, שם משקעים רבים מגיעים מן הים. גם בחצי האי לברדור, בעל האקלים התת־ארקטי, יורד עד כ־1,300 מ"מ משקעים בשנה (כמות השווה למשקעים ביערות גשם) בשל השקע האיסלנדי.
הצמחייה אינה מגוונת, כאשר רק מעט מיני צמחים מסוגלים לשרוד את חודשי החורף הקרים. יחד עם זאת, בשל העובדה שהימים בעונת הקיץ ארוכים במיוחד (בשל המיקום בקווי הרוחב קרוב לקטבים), ניתן לגדל ירקות במהלך ימי הקיץ למרות מספר הימים הקצר. היערות מורכבים לרוב ממחטניים (טייגה).
בין הערים בעלי אקלים תת־ארקטי ניתן למנות את מורמנסק ברוסיה, ילונייף בטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה ופיירבנקס באלסקה (כולן "Dfc"); הומר באלסקה ("Dsc") ומחוז מואה בחיילונגג'יאנג שבסין ("Dwc"). הערים ורחויאנסק ("Dfd") ואוימיאקון ("Dwd") הפכו לסמל למגורים למרות מזג אוויר קר וקשה במשך מרבית חודשי השנה.
גביע דייוויס 1958
גביע דייוויס 1958 הייתה התחרות ה-47 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך בבריזביין, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 36 נבחרות שחולקו ל-3 בתים- "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-31-29 בדצמבר 1958 בבריזביין, אוסטרליה. נבחרת אוסטרליה הפסידה לנבחרת ארצות הברית עם תוצאה 2:3. בכך נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר בפעם ה-18 בסך הכל.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
הבית כלל 7 נבחרות לרבות ישראל.
בית אירופה.
הבית כלל 24 קבוצות, כולל ברזיל, מקסיקו, צ'ילה, הודו ומצרים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
בית המזרח.
הבית כלל 5 נבחרות. במשחק המוקדם יפן ניצחה את תאילנד
משחקים בין מנצחי הבתים.
המשחקים נערכו במהלך דצמבר 1958 באוסטרליה
ישראל בגביע דייוויס.
בשנת 1958 נבחרת ישראל שובצה בבית אמריקה ושיחקה נגד נבחרת ארגנטינה.
סור
סוור
גרו איסלט
גרו איסלט (Gros Islet) היא עיירה המשמשת כבירת מחוז הנושא את אותו שם שבסנט לוסיה. העיירה ממוקמת בחלקו הצפוני של האי. במקור היה זה כפר דייגים שקט וכיום היא הפכה להיות אחד היעדים התיירותיים הפופולריים במדינה.
המקום יושב לראשונה על ידי שבטי הקריב ואולי גם על ידי הארווק. הזיהוי הראשון של המקום מופיע על גבי מפה צרפתית משנת 1717. היישוב הוקם ככל הנראה על ידי מתיישבים צרפתים ממרטיניק ב-1749. ב-1778, כנקמה על הכרזת מלחמה של הצרפתים על הבריטים, כבשו הבריטים את סנט לוסיה וב-1782 הקימו בגרו איסלט בסיס ימי ובאופן זמני שינו את שם המקום לפורט רודני (Fort Rodney).
אלוהים יודע
אלוהים יודע (באנגלית: God knows) הוא ספר בסגנון הטרגדיה הקומית, שנכתב על ידי ג'וזף הלר, מחבר הספר הידוע מלכוד 22, ופורסם בשנת 1984.