הפינגווין המלכותי מגיע לבגרות מינית בגיל שלוש שנים, אם כי רק כ-5% מהאוכלוסייה מתרבה בגיל זה; רוב הפרטים מתרבים החל מגיל 6. הפינגווינים מונוגמיים. עונת הרבייה נמשכת בין אוקטובר לדצמבר. כדי להגדיל את סיכוייהם של הגוזלים לשרוד ולגדול, הפינגווינים צריכים להטיל את ביציהם בין אמצע נובמבר לתחילת ינואר וכך הם מבטיחים שלגוזלים תהיה מספיק אנרגיה לשרוד את הצום בחורף. זהו אחד משני מיני הפינגווינים שאינם בונים קנים, אלא דוגרים על הביצים בין רגליהם. הנקבה מטילה ביצה אחת. הגוזלים בוקעים לאחר כ-54 ימים, ונעשים עצמאיים בגיל 14–16 חודשים.
פינגווינים מלכותיים נמצאים בקצוות הצפוניים של אנטארקטיקה,(משלושת מיני הפינגווינים היחידים ביבשת זו לצד פינגווין אדלי ופינגווין קיסרי) ארץ האש, איי פוקלנד ואיים אחרים באזור, בעלי אקלים מתון. באי החזיר נמצאת אחת המושבות הגדולות בעולם של מין זה.
מים פיזיולוגיים
גאלא פלקידיה
גאלא פלקידיה (לטינית: Galla Placidia; בערך 390 עד 27 בנובמבר 450) הייתה בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון מאשתו השנייה, גאלא ובתו של הקיסר ולנטיניאנוס הראשון. היא הייתה אחותם למחצה של הקיסרים הונוריוס וארקדיוס.
חייה.
גאלא פלקידיה בילתה את עיקר שנות ילדותה בבית סטיליקו הונדלי ואשתו סרנה. סטיליקו היה אז האיש החזק בקיסרות המערבית ולטענתו גם במזרחית. בשנת 408 נרצח סטיליקו בהוראת אנשים מן הסנאט והונוריוס וככל הנראה בהסכמתה, בשתיקה לפחות, של גאלא פלקידיה.
אחרי מותו של סטיליקו, עברו רוב הכוחות הלא-איטלקיים של רומא לצידו של אלאריק הויזיגותי שניצל זאת לפלוש לאיטליה ולבזוז את רומא. אחרי ביזת רומא ב-24 באוגוסט 410 נלקחה גאלא פלקידיה בשבי הוויזיגותים ונדדה עם אלאריק וצבאו ברחבי איטליה ואחר–כך הועברה לגאליה.
ב-1 בינואר 414 בנארבו (נארבונה) היא נישאה לאטהאולף, שהיה אחיו של אלאריק ומלך הוויזיגותים אחרי מותו. ככל הנראה, החלו היחסים ביניהם כבר בשלב מוקדם יותר, ככל הנראה ב-411. גאלא פלקידיה ילדה לאטהאולף בן, תאודוסיוס, שמת בילדותו ונקבר בברצלונה. שנים רבות אחרי כן הוצאה גופתו ונקברה מחדש במוזולאום האימפריאלי בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. אטהאולף נפצע פצעי מוות על ידי משרת של ראש שבט גותי ולפני מותו בסוף קיץ 415 הורה לאחיו להשיב את גאלא פלקידיה לרומים. המלך הגותי ואליה, יורשו של אטהאולף, ביצע זאת בתמורה להסכם ואספקה בתחילת שנת 416.
אחיה הונוריוס כפה עליה כאן להנשא לגנרל שלו, קונסטנטיוס השלישי, בינואר 417. היא ילדה לקונסטנטינוס את הקיסר לעתיד ולנטיניאנוס השלישי ואת יוסטה גראטה הונוריה, שנהנתה ממעט יותר כוח רצון מדודה ואחיה הנרפים. קונסטנטיוס הפך לאוגוסטוס-במשותף בשנת 421, אך מת זמן קצר אחרי כן.
גאלא עצמה, נאלצה לעזוב זמן קצר אחרי כן את האימפריה המערבית ולעבור לקונסטנטינופול בגלל שערורייה שפרצה כשנראה הקיסר מראה חיבה יתרה בפומבי כלפיי גאלה כאשר הוא מחבק אותה (ולפי מקורות שונים, הונוריוס כפה עצמו על גאלא). אחרי מות הונוריוס בשנת 423 ואחרי דיכוי מרידת יואנסוס בשנת 424, למרות תמיכתו של פלביוס אאטיוס, מונה לתפקיד הקיסר בנה הצעיר ולנטיניאנוס, שהפך לוולנטיניאנוס השלישי בשנת 425.
גאלא פלקידיה ניסתה לשלוט בשמו של בנה, אך בהדרגה הצליח אאטיוס להטות לצידו את הגנרלים ובעת בה זכה למינוי כפטריקיוס כבר היה השלטון בפועל בידו. גאלא פלקידיה הגיעה להסכמה בשלום עם אאטיוס.
באביב שנת 450 כתבה בתה של פלקידיה, הונוריה, לאטילה ההוני (שהתחנך בחצר הרומית) וביקשה ממנו להציל אותה מנישואים לא רצויים לסנאטור מהמשפחה המלכותית שאחיה, ולנטיניאנוס השלישי הכריח עלייה. התוצאה הרת האסון של המכתב הייתה שאטילה הפנה את תשומת לבו מקונסטנטינופול מערבה ופירש את מכתבה של הונוריה כהצעה לנישואים (ואולי אף להדיח את ולנטיניאנוס). כששמע על זה ולנטיניאנוס השלישי, תכנן להוציא את הונוריה להורג, גאלא פלקידיה הצליחה, באמצעות תחנונים, לשכנע את בנה לא להוציאה להורג בשל כך ורק להגלות אותה. זו הייתה פעולתה האחרונה: היא מתה בנובמבר שנת 450, לפני שאטילה הגיע ובזז את איטליה בין השנים 451–453, כשהוא ניתלה במכתבה של הונוריה כנימוק היחידי למעשיו.
גאלא פלקידיה נותרה כל חייה קתולית אדוקה ובשנותיה המאוחרות תרמה לכמה כנסיות ברוונה. המאוזוליאום של גאלא פלקידיה, הקרוי על שמה בעיר הוא אחד מאתרי השימור של אונס"קו.
יום שישי העקוב מדם
יום שישי העקוב מדם (באנגלית: Bloody Friday) הוא השם שניתן ליום שישי ה-21 ביולי 1972, עקב סדרת התקפות טרור שבוצעו על ידי הצבא האירי הרפובליקני הזמני (PIRA) באזור בלפסט. 22 פצצות שהוטמנו הרגו תשעה בני אדם ופצעו קשות יותר מ-130. לאחר 30 שנה, פרסם ה-IRA הודעת התנצלות על התרחשויות אותו היום.
רקע היסטורי.
הרפובליקה של אירלנד קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמה בבריטניה ולאחריה מלחמת אזרחים עוד בשנת 1922, אך שישה מחוזות בצפונה של אירלנד, בחבל אלסטר, נותרו מחוץ לגבולות המדינה החדשה. במלחמת האזרחים האירית ניצחו תומכי ההסכם עם בריטניה אשר נתן עצמאות לאירלנד, אך קרע מעליה את חבליה הצפוניים, את מתנגדי ההסכם, בראשם עמד איימון דה ואלירה. דבר זה הביא לדעיכת מפלגת שין פיין, ולדעיכתו של ארגון ה-IRA, אשר הובס במלחמה. במשך למעלה מארבעה עשורים היה המאבק לאיחודן של צפון אירלנד ודרום אירלנד, מאבק הצהרתי בעיקרו. אנשי הדרום מעולם לא קיבלו את החלוקה, אך לא עשו כל צעד מעשי על מנת להביא לאיחוד עם הצפון. בצפון, שהיה תחת שליטה בריטית, ואשר ההרכב האתני שלו לא היה הומוגני, וכלל רוב פרוטסטנטי אל מול מיעוט קתולי (על אף שרוב זה הלך והצטמצם), דעך המאבק המזוין, וההתנגדות לשלטון הבריטי לא הביאה לרוב לאלימות. המיעוט הקתולי היה מדוכא, והממשל המקומי היה מורכב, רובו ככולו, מ"יוניוניסטים" (פרוטסטנטים תומכי האיחוד עם בריטניה), תוך אפליה מוצהרת כמעט של האוכלוסייה הקתולית.
הקתולים הרגישו מקופחים כיוון שכוחם הפוליטי היה זעום על אף שהיוו אחוז ניכר מקרב האוכלוסייה, ותנאי חייהם היו קשים מאוד. הם חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי. כתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא-אלים בהשפעת התנועות האמריקאיות. כישלונו של ניסיון זה ופעולות הפלגים הרדיקליים בתנועה הכשירו את הקרקע לתנועה מיליטנטית יותר. בנוסף, הפכה מדיניות ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' בבריטניה למקדם גיוס יעיל לשורות הארגון.
נקודת המפנה המהותית שהובילה את ה-IRA ותומכיהם לאלימות, היו אירועי יום ראשון העקוב מדם שהתרחש ב-30 בינואר 1972, ובו הרג הצבא הבריטי 14 קתולים (ברובם צעירים) לא חמושים, בעת מצעד זכויות אדם. נקודת מפנה זו נתפסת כאחראית לשלושה עשורים של אלימות באירלנד, שהובילה בין היתר ל"יום שישי העקוב מדם".
אין זה מדויק לומר כי "יום שישי העקוב מדם הוא תוצאה ישירה של "יום ראשון העקוב מדם", כיוון שמדובר בכחצי שנה הפרש מבחינת טווח הזמנים. יתרה מכך, למרות חשיבותו הרבה של יום ראשון העקוב מדם כאירוע מכונן שהוביל גל אלימות של עשורים, הרקע של יום שישי העקוב מדם, הוא בהיותו של ה-IRA מחויב אידאולוגית ל"מאבק מזוין" (אלימות) כדי להשיג את מטרתו, שהיא אירלנד מאוחדת.
כך, שבתקופה זו מנהיגי ה-IRA ביניהם גארי אדמס ומרטין מקגינס כבר הכינו מבצע הפצצות נרחב עבור קיץ 1972. שמטרתו הייתה להזיק לכלכלה בצפון אירלנד ולהכריח את הבריטים לסגת. יום שישי העקוב מדם, הוא חלק מאותה מערכה של ה-IRA להביא לנסיגת הבריטים.
מנהיגי ה-IRA ניהלו שיחות ומגעים עם הממשלה הבריטית במהלך מרץ 1972, והבריטים הציעו הפסקת אש המבוססת על פשרה של התיישבויות בצפון אירלנד. ה-IRA בתגובה השיב כי המלחמה תימשך עד שכל הכוחות הבריטיים ייסוגו מאירלנד, ודרשו שחרור אסירים מהכלא ואף סיפקו תאריך משוער לנסיגת הבריטים מאירלנד. יום שישי העקוב מדם התרחש בסיום השיחות הללו. כאשר, ה-IRA למעשה ניסה באירועי יום זה להראות כי אנשיו נחושים להמשיך במלחמה עד לניצחונם. גרי אדמס היה מפקד ה-IRA בבלפסט בזמן זה, והוא אחד החשודים העיקריים במעורבות בתכנון הפיצוצים.
אירועי היום.
22 פצצות הוטמנו ברחבי מרכז בלפסט, לגבי רובן ניתנה התרעה של בין שעה עד חצי שעה לפני הפיצוץ. מפקד ה-IRA בזמן הנידון, שון מקסטיאופין (Sean MacStiofain) טען כי הבריטים התעלמו מן האזהרות שניתנו כדי שתיגרם פגיעה באזרחים שתוביל להכתמת ה-IRA, אם כי אירים רבים מפקפקים בנכונות טענה זו. בין היתר, מכיוון ש-22 הפצצות התפוצצו במרכז בלפסט, שהוא יחסית קטן, ותוך שעה ורבע. כך, שרבים מהאזרחים אשר התפנו מהאזור למעשה נקלעו בדרכם לפצצות נוספות שהושתלו בשטח. טענה שנייה המועלת נגד ה-IRA היא כי הגם שהאזהרות שנתן היו נכונות, הן נוספות לאזהרות כוזבות שניתנו במטרה לשטות בצבא הבריטי, כדי שלא יוכל לנטרל את הפצצות.
התרחשויות אותו היום, כפי שבאו לידי ביטוי בעיתונות היו מעורפלות באשר לפרטים המדויקים. הנתונים שלהלן נלקחו ממספר מקורות משניים, והזמנים הם לפי שעון הקיץ בבריטניה ואירלנד.
פק-מן
פק-מן (באנגלית: Pac-Man) הוא משחק ארקייד אשר פותח על ידי חברת Namco (כיום Bandai Namco Games) ויצא לראשונה לשווקים ביפן ב-22 במאי 1980. המשחק הופץ בארצות הברית על ידי חברת Midway Games. ממציאת המשחק טורו איוואטאני. מפתח המשחק קיבל השראה מצורתה של פיצה, כשמשולש אחד חסר ממנה, וכך נוצרה צורתו של פק-מן. המשחק, שזכה לפופולריות עצומה מאז ימיו הראשונים, נחשב בעיני רבים כאחת הקלאסיקות של המדיום וכאייקון תרבותי של שנות השמונים.