סכין שוחות-לחימה סימן 3 של צבא ארצות הברית היא סכין ייעודית ללחימה. החל ממרץ 1943 הדגם סופק ליחידות לוחמות של הצבא האמריקני בדגש על כוחות רגליים בחזית כגון, יחידות סיור, צנחנים ויחידות חי"ר שונות אשר הייתה סבירות גבוהה כי יגיעו לחיכוך מטווח קרוב עם היריב. הסכין עוצבה כפגיון ונועדה לספק תחליף לסכין השוחות סימן 1 וסכינים אחרות אשר הצבא סיפק. באותה תקופה צבא ארצות הברית סבל ממחוסר בסכינים לכלל הכוחות ולכן נסמכו על מלאי במחסנים שהיה ממלחמת העולם הראשונה, תרומות של אזרחים ורכש עצמי של החיילים. דגם סימן 3 היה בשימוש בעשורים שלאחר מכן, במקביל יוצרו מספר גרסאות דומות אשר נועדו להחליף את הדגם אך למעשה "שירתו" איתו במקביל בתקופה ארוכה.
היסטוריה.
רקע כללי.
בתחילת הצטרפותה הרשמית של ארצות הברית לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה (סוף 1941), הכוחות האמריקניים החלו בתוכנית חימוש נרחבת, רוחבית, שכללה את כלל זרועות הצבא, כחלק ממאמץ זה, צבא ארצות הברית (במקביל לצי האמריקני) ראה צורך לספק לכוחות הלוחמים-בדגש על היחידות בחזית, סכיני לחימה חדשות שיסופקו לכוחות הלוחמים בשטח, כולל סכינים שניתן יהיה לספק לבני בריתו (צרפתים, בריטים וכו') ובמקביל יהיו זולות ופשוטות לייצור. באותה העת, חיילי הצבא צוידו בסכינים אשר נשארו במחסני הצבא מתקופת מלחמת העולם הראשונה (בלטו סכיני שוחות סימן 1 אשר עד 1945 הייתה באופן רשמי סכין הלחימה של צבא ארצות הברית), לצד רכש פרטי של חיילים, ותרומות של אזרחים. במהלך 1942 בוצע מחשב בצבא ארצות הברית באשר לדגם הסכין אשר יתאים לכוחות בשטח, עלו מספר הצעות לדגמים חדשים. בדצמבר 1942 איגוד תעשיות המלחמה הקטנות הציע את העיצוב של סכין השוחות/לחימה סימן 3, על הפרק הייתה אפשרות לאמץ את סכין סימן 2 של הצי האמריקני אשר פותחה באותם ימים, אך העלות הנמוכה של הסימן 3 הן בזמן ייצור והן בכמות הפלדה הנדרשת ליחידה, ביחס לסכין סימן 2 של הצי, הכריעה את הכף וההחלטה הסופית לאמץ את הדגם התקבלה בינואר 1943 כחודשיים לאחר מכן החל הייצור.
נתונים טכניים.
כאמור, אחד מההגיונות לעיצוב הסכין וחומרי הגלם היה ניהול כלכלת חומרי גלם בעת המלחמה ומהירות הייצור, על מנת לתעדף פלדות פליז ואלומיניום לאמל"ח כבד. כך, לסימן 3 עיצוב פשוט וקל לייצור, להב פלדה מושחם באורך של כ-17 ס"מ רוחב של 2.5 ס"מ ועובי להב של כ-4.7 מ"מ (המזכיר את הלהב של סכין השוחות סימן 1), מושחז במלואו רק בצד אחד, טאנג עד לקצה הניצב. הידית עשויה מדיסקיות עור דחוסות ומצופות לקה, שמורה עם הטיה לכיון הלהב בצד אחד וניצב מפלדה, נרתיק עור המחוזק בבסיסו בפלטת מתכת, שהוחלף במהרה לנרתיק פלסטי מדגם סימן 8. ייעוד הסכין: לחימה/מוצא אחרון.
ייצור.
הייצור החל במרץ 1943 והחברות הראשונות שייצרו סכינים אלו היו Pal וחברת Utica ובאותו חודש סופקו לצבא האמריקני 3,005 סכיני סימן 3. הדרישה לסכין זו הייתה כה גבוהה, עד שביולי 1943 היא הוכנסה לרשימת "הפריטים הקריטיים" וקיבלה תיעדוף בייצור. עד אוגוסט 1944 יוצרו כ-2.5 מיליון סכיני שוחות/לחימה סימן 3 על ידי היצרנים הבאים:
סכינים אלו יוצרו אך ורק בין השנים מרץ 1943 ואוגוסט 1944, תקופת הייצור הקצרה ביותר של סכין צבאית אמריקנית, לאחר מכן החל ייצור של , המרה של סימן 3 לכידון באמצעות החלפת השמורה לשמורה עם טבעת לקנה ומתפסים בניצב.
שימוש.
סכין סימן 3 יוצרה כסכין לחימה ייעודית, בניגוד לסכינים כמו סימן 2 של הצי האמריקני אשר עוצבו כסכין לחימה וסכין לשימוש כללי. לאור זאת, עם תחילת הייצור וזרימת הסכינים המוגמרות לצבא, הן סופקו בתחילה לכוחות מיוחדים בחזית ולחיילים אשר לא נשאו כידון, קרי: צוותי מכונות ירייה, נושאי פק"לים, נושאי מקלעים, חיילים החמושים ב-M1 תומפסון, רובה בראונינג אוטומטי או M1 קרבין ולאחר מכן כוחות סיוע ולוגיסטקה, עורף ואף חיל האוויר. הצבא האמריקני "הוצף" בזמן קצר בסכיני סימן 3 ואלו הפכו לפריט מבוקש, אך אף על פי שהסכין התאימה ליעודה המקורי- לחימה, עלו לא מעט תלונות של חיילים אודות חוסר ההתאמה של הסכין לשימוש כללי, כגון פתיחת ארגזי תחמושת, פתיחת קופסאות שימורים, עבודות תחזוקה ועוד. הסכין שימשה את צבא ארצות הברית תקופה קצרה, אך עיצובה הושאל לדגמי כידונים כגון ה-M5, M7 (המוכר בצה"ל כ"כידון" M16). הסכין מיוצרת כיום על ידי אונטריו וחברות נוספות, לרוב לצורכי אספנות.
אספנות.
סכין שוחות/לחימה סימן 3 נחשבת לפריט אספנות מבוקש ומחירה יכול להרקיע שחקים בהתאם למצבה וליצרן. לאור השימוש הרחב בהן בתור סכיני שימוש כללי, למרות שיועדו ללחימה, רבות מן הסכינים במצב ירוד, עם שברים או סימני השחזה ושימוש אגרסיבי. ליצרן ישנה גם משמעות אספנית וסכין מהיצרנים הקטנים נחשבת ליותר נדירה ולכן בעלת ערך רב יותר. במהלך הייצור, בעקבות תהליכי התאמה של המפעלים, הסימון על הסכינים לא היה אחיד- לעיתים על הלב, לעיתים על הגארד, לעיתים על שניהם, חלק קטן אף היה ללא סימון בכלל, ישנם בערך 50 וראציות שונות של סימונים שבוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה.
סכין אק (Ek knives)
Beautiful Ghosts
Beautiful Ghosts (בעברית: רוּחוֹת רְפָאִים יְפֵהפִיּוֹת) המוכר גם בשם הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך הסרט "קאטס", שעלה לאקרנים בשנת 2019 ובו גילמה את בומבלורינה. השיר נכתב על ידי סוויפט ואנדרו לויד ובר והופק על ידי גרג ולס, לויד ובר והבמאי של "קאטס", טום הופר. השיר יצא לאור ב-14 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס כסינגל השיווקי הראשון מתוך הפסקול. השיר מבוצע בסרט על ידי הדמות הראשית ויקטוריה, שגולמה על ידי פרנצ'סקה הייוורד. קטע באורך 30 שניות מהשיר בוצע על ידי ג'ודי דנץ' שגילמה את סבתא דברימימוס. גרסתה של סוויפט מופיעה בכתוביות הסיום.
עם יציאתו, ספג השיר ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. הוא קיבל מועמדות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77 בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" ומועמדת בטקס פרסי גראמי ה-63 בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית". (סוויפט הועמדה בקטגוריה זו בעבר עם שיריה: "Safe &amp; Sound" משנת 2011 ו-"I Don't Wanna Live Forever" משנת 2016)
רקע והוצאה.
בשנת 2018, עוד כשהסרט "קאטס" היה בשלבי פיתוח, נודע כי לויד ובר מתכוון לכתוב שיר חדש עבור הסרט. בדצמבר 2018, ניגן לויד ובר עבור סוויפט על פסנתר מנגינה חדשה שחיבר, וביקש ממנה לחבר למנגינה מילים שיתאימו לדמותה של החתולה ויקטוריה בסרט. לויד ובר טען כי את מרבית השיר כתבו ב"אחר צהריים אחד". סוויפט תיארה את השיר ככזה:
השיר הופץ בפלטפורמות הדיגיטליות וברשתות הסטרימינג ב-15 בנובמבר 2019, חודש לפני עלייתו של הסרט לאקרנים.
הרכב.
אורכו של השיר הוא ארבע דקות ועשרים ואחת שניות. הוא נכתב בסולם מי, תוך שהמודולציה שלו משתנה למי מינור. הטווח הקולי של סוויפט נע בין סול#5 לדו#5. יש לו קצב של 60 פעימות לדקה. המשקל שלו משתנה ככל שהוא ממשיך. תחילה, הולחן השיר על ידי לויד ובר בפורמט אקוסטי מבלי שנכתבו לו מילים. במהלך החזרות בדצמבר 2018 באולפן שלו בלונדון, הוא סיים להלחין אותו מול סוויפט, תוך שהיא באותו הזמן כתבה את המילים שלו. הוא הצהיר כי: . הוא טען כי שיתוף הפעולה עם סוויפט היה "משמח" ותיאר אותו כ"אחד משיתופי הפעולה המשובחים ביותר שעשה במהלך הקריירה בת 50 השנים שלו".
בהמשך, תיאר לויד ובר את מילותיה של סוויפט כ"מבריקות", וטען שהביצוע שלה "אמוציונלי" ו"בין הטובים ביותר שהוא שמע". טום הופר, במאי הסרט ומפיק את השיר, החמיא ל"יופי יוצא הדופן של מילותיה של סוויפט" ושיבח אותה על "הבנתה העמוקה של מה שאנחנו מנסים לעשות עם הסרט". סוויפט הצהירה כי יצירת השיר הייתה "אחת החוויות הכי יצירתיות, מהנות ומספקות שחוויתי בחיי".
ביקורת.
השיר ספג ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, ששיבחו את הביצועים הקוליים של סוויפט. דרלין אדרוג'ו וג'ואל גולדשטיין מפיפל תיארו אותו כשיר "מצמרר ויפה", תוך שכינו את המלודיה שלו כ"מלודיה רדופה, אשר מדברת על תחושת געגוע ועל זיכרונות טובים מן העבר". בנוסף לכך, שיבחו השניים את שירתה של סוויפט ותיארו אותה כ"מרשימה ביחס ליכולות שלה בסוגת הקאנטרי-פופ, המאפיינת את שאר שיריה". רון דיקר מפינגטון פוסט, החמיא לשירה של סוויפט, והתייחס לשיר כ"מדהים להפליא" ו"קטע מוחלט שסוחט מחיאות כפיים". ג'סיקה בולאנוס מ-"Elite Daily" סברה כי השיר הוא "לא פחות משלמות" וקבעה כי המילים שלו "נוטפות תשוקה". כריס וילמן מווראייטי כתב שהשיר הוא מעין חזרה ל"תקופת הנעורים" בקולה של סוויפט, האופייני ל"ימי ה-"Fearless" שלה". בריטני ספנוס וריאן רידס מרולינג סטון תיארו את השיר כ"קולנועי" ו"עגום". הם סברו כי הוא "נבנה בצורה טובה, עד לשיא בו קולה של סוויפט בשאגה מלאה". מדליין רוט מ-"MTV" שיבחה את הביצועים הקוליים של סוויפט ותייגה את התו הגבוה האחרון בשיר כ"עוצמתי יותר מכל מה ששמענו מטיילור סוויפט בעת האחרונה". קרוליין דרוק מ-"Uproxx" כתבה שהשיר עוסק ב"תחושה מלנכולית שמגיעה עם הזיכרונות הישנים" והעריכה את סוויפט על כך שהיא משוויצה ביכולות הקוליות שלה. כמו כן, ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-193 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".