במצב של חילוף גרעיני בין מעצמות עולמיות (אך לאו דווקא באירוע אזורי), יש סכנה מעבר להשמדת הצדדים לסכסוך, והיא שהנשורת הגרעינית שתיווצר עקב מלחמה גרעינית רחבת היקף והחורף גרעיני שעשוי להתפתח בשנים שלאחר מכן יובילו להשמדת התרבות האנושית.
היישום העיקרי של הדוקטרינה החל במלחמה הקרה. בתקופה זו מנעה התאוריה עימותים מלאים בין ארצות הברית לבין ברית המועצות בעודן עסוקות במלחמות פרוקסי סביב העולם. הדוקטרינה גם הובילה למרוץ חימוש. אומנם המלחמה הקרה הסתיימה בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20, אך הדוקטרינה עדיין תקפה.
מצדדיה של הדוקטרינה האמינו שהשיטה הטובה ביותר למנוע מלחמה גרעינית היא לגרום לצד השני להבין שמדינתו תחדל להתקיים כישות מתפקדת. מאחר שהאיום חייב להיות אמין, על כל צד להשקיע הון רב בארסנלים הגרעיניים אפילו אם הם לא נועדו לשימוש. בנוסף, לא ניתן לצפות שאף צד יוכל להגן על עצמו היטב מפני הנשק הגרעיני של היריב. הדוקטרינה הובילה להקשחה וריבוי של מערכות השילוח הגרעיניות וכן לייסוד האמנה נגד טילים אנטי-בליסטיים.
התרחיש שתואר לעיל מוגדר לרוב כ"הרתעה גרעינית". המונח "הרתעה" קיבל את ההקשר הזה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
לפני 1945.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לרעיון היא של הסופר וילקי קולינס, אשר כתב בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה " אני מתחיל להאמין שקיים רק גורם מפייס אחד - הגילוי בעתיד של כוח הרסני כה איום שההשלכות של מלחמה יובילו בהכרח להיכחדות ואז האדם יהיה חייב לשמור על השלום".
הד לדוקטרינה קיים במסמך הראשון אשר תיעד כיצד פצצת אטום היא הצעה מעשית. בשנת 1940, תזכיר פריש פיירלס חזה כי ההרתעה תהיה האמצעי הראשי להתמודדות עם אויב המחזיק בנשק גרעיני.
השלבים המוקדמים של המלחמה הקרה.
לאחר שבשנות ה-40 של המאה ה-20 הצליחו ארצות הברית וברית המועצות להפגין יכולות בתחום הנשק הגרעיני, החלו שני הצדדים לפתח יכולות משופרות לשיגור נשק גרעיני האחד כנגד האחר. המדיניות הגרעינית הרשמית של ארצות הברית הייתה "תגובה מוחצת". המדיניות דגלה בהתקפה נחרצת נגד ברית המועצות אם זו תפלוש לאירופה בין אם על ידי שימוש בגרעין ובין אם לאו.
במהלך משבר הטילים בקובה, פיתחה ברית המועצות הבנה אמיתית לגבי יעילות כוח הצוללות האמריקני לשיגור טילים בליסטיים. עד מהרה החלו גם הסובייטים לפתח צוללות דומות.
ה MIRV הייתה מערכת נשק נוספת שסייעה לנהל את דוקטרינת ההרתעה. באמצעות ה MIRV יכול היה טיל בליסטי בין-יבשתי יחיד להכיל מספר ראשי קרב. טילי ה-MIRV היו הראשונים אשר נוצרו על ידי ארצות הברית כמענה למערכות נגד טילים הסובייטיות סביב מוסקבה. מאחר שכל טיל מגן יכול היה להשמיד רק טיל תוקף אחד, הסיקו שאם טיל תוקף יכיל מספר ראשי קרב יתקשו הטילים המגנים לבצע את תפקידם ביעילות. אחד ה MIRV הגדולים ביותר של ארצות הברית הוא השומר שלום LGM-118A, אשר יכול היה להחזיק עד כ 10 ראשי קרב. כל ראש קרב סיפק בערך 300 קילוטון.
מאחר שהגנה מפני ראשי קרב רבים הייתה לא מעשית באותה תקופה, ההגנה היעילה ביותר הייתה התקפת הנגד. נשק ה MIRV נאסר לשימוש באמנת START II משום שהוא מוגדר כמערער יציבות ונותן יתרון מוחלט להתקפה ראשונה.
נאט"ו התכוונה להשתמש בנשק גרעיני טקטי אם הסובייטים יפלשו למערב אירופה. הסובייטים ענו לאיום על ידי מתן הצהרה שכל שימוש בנשק גרעיני נגד כוחותיהם יענה במהלומה סובייטית בהיקף מלא. ההנחה הרווחת הייתה שכל קרב, אם יתפתח, יסתיים באפוקליפסה.
יכולת "מכה שנייה".
החל מ-1959 היו ברשות ארצות הברית צוללות לשיגור טילים בליסטיים אשר הבטיחו יכולת לייצר מכה גרעינית שנייה, במידה וארצות הברית הותקפה באמצעות נשק גרעיני. לברית המועצות הייתה יכולת מכה שנייה באמצעות ממגורות טילים שפוזרו ברחבי סיביר הגדולה, בתקופה בה לא היו לוויינים שיכלו לגלות אותם.
על פי שר ההגנה האמריקאי בממשל קנדי רוברט מקנמארה, אשר תיאר את הדוקטרינה של השמדה הדדית מובטחת, המשמעות של הדוקטרינה הייתה שלמדינות יש יכולת התקפה ראשונה או יכולת התקפה שניונית. מדינה שתוקפת ראשונה עשויה להשמיד את הטילים הגרעיניים של יריבתה ובכך למנוע תגובת נגד גרעינית. יכולת התקפה שניונית מספקת למדינה שעשויה להיות מותקפת את היכולת להגיב למתקפה גרעינית בכוח מספיק כדי שאויב יחשוש מלתקוף מלכתחילה.
לפני הצוללות סופקה יכולת המכה השנייה על ידי סיורים מתמשכים של מפציצים המצוידים בנשק גרעיני. זה נעשה כאשר בכל זמן נתון היו מספר מטוסים באוויר שהיו מוגנים בפני ההתקפה הראשונה. הבעיה בטקטיקה זו הייתה הלוגיסטיקה המורכבת של שמירת המטוסים באוויר כל הזמן. לעומתם, היכולת של הצוללות לקיים פעילות במחיר זול יחסית, ובנוסף לשאת חימוש רב, וחזק יותר, הביאו לשדרוג ממשי ביכולת המכה השנייה של האמריקאים.
שלבים מאוחרים במלחמה הקרה.
הנשיא ג'ימי קרטר אימץ ב-25 ביולי 1980 אסטרטגיה חדשה במסגרת הדוקטרינה. על פי האסטרטגיה התגובה להתקפה סובייטית לא תהיה עוד מבוססת על הפצצת מרכזי אוכלוסייה סובייטים וערים אלא תהיה מבוססת על חיסול ההנהגה הסובייטית והתקפת יעדים צבאיים בתקווה שהרוסים ייכנעו לפני שתתרחש השמדה הדדית של ברית המועצות וארצות הברית. גרסה זו של הדוקטרינה אפשרה לנצח במלחמה גרעינית תוך שמירה על האפשרות של "השמדה מובטחת" לפחות עבור צד אחד. המדיניות הזו קודמה על ידי רונלד רייגן עם ההכרזה על יוזמת ההגנה האסטרטגית שמטרתה הייתה לפתח טכנולוגיה מבוססת חלל שתאפשר השמדת טילים סובייטים טרם יפגעו בארצות הברית.
היוזמה ספגה ביקורת שכן לא אפשר את עיקרון "השמדה מובטחת" של הדוקטרינה. אם לאמריקה תהיה ערובה נגד התקפת גרעין סובייטית, טענו המבקרים, תהיה לה אז יכולת התקפה ראשונה מוחלטת. המבקרים טענו עוד שהתוכנית עשויה לגרור מרוץ חימוש חדש שמטרתו הפעם תהיה פיתוח אמצעי נגד ליוזמת ההגנה.
לאחר המלחמה הקרה.
נפילת ברית המועצות הפחיתה את המתיחות בין רוסיה וארצות הברית וכן בין ארצות הברית וסין. הממשל בראשות ג'ורג' בוש הדיר עצמו ביוני 2002 מאמנת הטילים האנטי בליסטיים (ABM TREATY). הדבר נעשה בנימוק שמערכות ההגנה מיועדות להגן מפני מדינות גרעיניות "סוררות" כמו קוריאה הצפונית ולא מפני רוסיה. חשוב להבין גם כי יכולת טילי הקרקע-אוויר מוגבלת ביותר ולא יעילה גם כנגד טילים בין יבשתיים (ICBM) שטסים מהר וגבוה הרבה יותר מטילים שהם קצרי טווח באופן יחסי (עד 3000 ק"מ בקירוב).
בעוד יחסי שתי המדינות השתפרו והאפשרות לעימות גרעיני נראית רחוקה, הדעיכה ביכולת הגרעינית של רוסיה לאחר המלחמה הקרה השפיעה על התוקף של דוקטרינת "השמדה הדדית מובטחת". ב-2006 הועלו טענות שביכולתה של ארצות הברית לבצע התקפה גרעינית ראשונה כלפי רוסיה ולהשמיד כל בסיס מפציצים, צוללות וטילים. הדבר נבע מירידה ברמת האחזקה של מתקני הגרעין הרוסיים. עם זאת, לרוסיה מעל ל-10,000 ראשי קרב גרעיניים ולא צריך יותר מכמה מהם כדי להסב נזק כבד לכל מדינה שהיא כך שטענה שעידן דוקטרינת "השמדה הדדית מובטחת" בא אל קיצו ושארצות הברית נמצאת בתקופה של עליונות גרעינית, אינה בהכרח נכונה.
מזרים מדיה
מזרים מדיה או סטרימר (על פי האקדמיה ללשון העברית: כּוֹנַן סֶרֶט שׁוֹטֵף, ובאנגלית נקרא Digital Media Receiver או DMR) הוא מכשיר אלקטרוני אשר מסוגל להתחבר לרשת המחשבים הביתית באמצעות כבל ביתי (Ethernet) או אלחוטי (Wi-Fi) על מנת לגשת לתכני מולטימדיה דיגיטליים (כמו מוזיקה, תמונות ווידאו). מזרימי מדיה יכולים לנגן קבצים ממחשב אישי, ממכשיר לאחסון מדיה המחובר לרשת הביתית, או משרת מדיה אחר המחובר לרשת הביתית. ברוב מזרימי המדיה הדיגיטליים יש לנווט בתפריטים השונים באמצעות שלט רחוק.
בחלק ממזרימי המדיה הדיגיטליים קיימות יכולות מתקדמות במידה שקיים חיבור לרשת האינטרנט, כגון צפייה בסרטים וסדרות טלוויזיה משירותים מקוונים שונים כמו YouTube, Vimeo, Netflix, Hulu, Spotify ו-Amazon.com, ניגון שידורי רדיו דיגיטלי, ניגון פודקאסטים וגלישה באינטרנט. מזרימי מדיה דיגיטליים רבים מאפשרים לנגן תוכן המאוחסן באופן מקומי על גבי דיסק קשיח המחובר ישירות אליהם.
פונקציונליות ויכולות.
מזרים מדיה מסוגל להתחבר לרשת ביתית אלחוטית (Wi-Fi) או לרשת קווית (Ethernet). מזרים מדיה כולל ממשק משתמש אשר מאפשר למשתמשים לנווט בקלות יחסית בין ספריות הקבצים שלהם, לחפש קבצים ולנגן קבצים. מזרימי מדיה שונים מעוצבים לטפל במשימות שונות - מזרימי מדיה אחדים מטפלים רק במוזיקה, חלק מטפלים במוזיקה ובתמונות, חלק מטפלים במוזיקה, תמונות ווידאו, בעוד שמזרימי מדיה אחרים אף מאפשרים גלישה באינטרנט ושליטה בשידורי הטלוויזיה החיים ממחשבים אישיים בעלי כרטיס טלוויזיה.
יכולות אחרות אשר מיושמות על גבי מזרימי מדיה מסוימים כוללות:
ציוד.
מזרימי מדיה אחדים בעלי מסכי תצוגה ורמקולים מובנים. אחרים חייבים להיות מחוברים למכשיר פלט חיצוני, כמו טלוויזיה או מערכת סטריאו. בעוד שקיימים מזרימי מדיה שפועלים עצמאית כמו ה-Apple TV, לא נדיר למצוא את הפונקציונליות שלהם מיושמת במכשירים אלקטרוניים ביתיים, כמו קונסולות משחקים (למשל, קונסולת המשחקים Xbox 360 של מיקרוסופט), נגני DVD, ממירים דיגיטליים אינטראקטיביים ואפילו בטלוויזיות עצמן (ראו טלוויזיה חכמה).
שימוש.
ההשפעה של מזרימי המדיה הדיגיטליים על שירותי הטלוויזיה המסורתיים.