המחוזות מקבילים לרוב למחוזות המשטרתיים ופועלים בשיתוף פעולה עמם, 95% מהחיילים הם במילואים. המחוזות מחולקים ל-20 נפות, כאשר כמעט כל נפה מקבילה למרחב משטרתי, בנוסף 26 גדודי חילוץ, 13 גדודי אב"כ (בתהליך הסבה לגדודי חילוץ), 26 יחידות צבאיות לבתי חולים, 8 גדודי חי"ר קל ו-6 יחידות לוגיסטיות מרחביות. כמו כן, פיקוד העורף מפעיל חטיבת חילוץ, המאגדת בתוכה ארבעה גדודי חילוץ והצלה המורכבים מחיילים בשירות סדיר, ואת חטיבת החי"ר הצפונית, חטיבת חי"ר במילואים שיעודה הוא פעילות ככוח לוחם בעורף להגנת יישובי גבול הצפון וסיוע לתושבי היישובים בשעת חירום.
בחודש ינואר 2016, החליט הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, על סגירת מחוז מרכז ואיחודו עם מחוז ירושלים, באוגוסט הסתיים תהליך איחוד המחוזות, המפקד הראשון של המחוז המאוחד, שנקרא מחוז ירושלים והמרכז, היה אל"ם רמטין סבטי.
צווים מנהליים.
פיקוד העורף משמש מכשיר בידי שר הביטחון להוצאת צווי הגבלת תנועה מנהליים ארוכי-טווח. הצווים שמוצאים מפעם לפעם מכח תקנות שעת חירום (1945) מכוונים כנגד פלסטינים מזרח-ירושלמים, ערבים ישראלים ויהודים ישראלים כאחד. בין הדוגמאות הבולטות בנושא זה, ניתן למנות את מקריהם של מרדכי ואנונו (2004), מחזיק תיק ירושלים ברשות הפלסטינית, חאתם עבד אלקאדר (2009), השיח' ראאד סלאח (2009) ופעיל הימין נריה אופן (2010).
הכומתה - והסיבות לבחירתה.
צבע הכומתה כתום. כתום מוכר ברחבי העולם כצבע לחילוץ ולהצלה. בשנת 2000 החליט אילן הררי, ראש מטה פיקוד העורף, לאחד את כלל חיילי הפיקוד תחת כומתה בצבע אחד, גם כדי ליצור זיהוי עם צבע החילוץ העולמי, וגם כדי לתת תחושת גאווה לחיילים. את הגוון בחרה אשתו של הררי. על הכומתה עונדים חיילים סמל כובע עם כיתוב חיל העורף.
קישורים חיצוניים.
- פורטל החירום הלאומי
חיים בסוק
חיים מנחם בסוק (16 ביוני 1923 - 28 בנובמבר 2006) היה משפטן, חבר הנהלת המפד"ל ומלוחמי הפרטיזנים וגטו וילנה.
קורות חייו.
בסוק למד בישיבה ובית ספר תיכון בווילנה והיה בוגר תנועת הנוער הדתית לאומית - "השומר הדתי".
במלחמת העולם השנייה, בסוק היה חבר במחתרת הציונית בגטו וילנא, ישב בכלא הנאצי ואף השתתף במרד גטו וילנא. בתום המרד ברח מהגטו והצטרף לפרטיזנים. בסוק היה לוחם וחבלן בגדוד "וילגיוס" שלחם בנאצים מיערות ליטא.
לאחר המלחמה חזר לפולין בשליחותה של תנועת תורה ועבודה והמזרחי. בסוק היה מפעילי הבריחה ועלייה ב' לארץ ישראל. ביוזמתו הוקמו 18 הכשרות, שיצאו למערב אירופה. בתקופה זו היה מראשי תנועת תורה ועבודה והמזרחי באירופה המזרחית והיה ממייסדיה של התנועה במחנות העקורים. במשפטי נירנברג היה לעיניהם אוזניהם של מאות אלפי ניצולים כשדיווח בעיתון ביידיש על ההליכים המשפטיים.
בסוק עלה ארצה בשנת 1947, והצטרף לקבוצת יבנה (שם עבד כעגלון - דבר שהתגאה בו ובמקביל החל לימודי משפטים). הוא פעל בהגנה כחבלן בדרום הארץ ובמלחמת העצמאות שימש חבלן ומפקד פלוגת חי"ר. בסוק נמנה עם מייסדי הנח"ל. לאחר לימודיו השתלב בפרקליטות הצבאית ובין תפקידיו הרבים בצבא היה גם קצין ייעוץ וחקיקה למטכ"ל, קצין הדרכה משפטית בצה"ל, נשיא בית המשפט הצבאי הראשון בעיר העתיקה ב-1967 ואחר כך נשיא בית המשפט הצבאי בגדה המערבית.
בסוק סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
נישא לנחמה בן דב, מתלמידותיה של נחמה ליבוביץ, שעבדה כמורה בקבוצת יבנה.
בסוק למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. בשנת 1956 הוסמך כעורך דין. בנוסף למד באוניברסיטה העברית בירושלים סוציולוגיה ומנהל ציבורי. הוא כיהן גם כיועץ המשפטי של הרבנות הראשית ושל משרד הדתות.
בסוק כיהן כחבר הנהלת המפד"ל, ובשנת 1969 נבחר למועצת עיריית תל אביב וכיהן כסגן ראש העיר. משנת 1973 ועד שנת 1989 כיהן כראש האגף לחינוך בעירייה ובנוסף עסק בפעילות ציבורית נרחבת:
בשנת 1982 הוא הוסמך כדוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת אדלפי בארצות הברית. פרסם מאמרים בכתבי עת בתחומים חוק ומשפט, חברה וזיכרונות אישיים.
הוא זכה בפרס החינוך ובאות יקיר תל אביב. בשנת 2006 נפטר דר' חיים מנחם בסוק בביתו בשיבה טובה והשאיר אחריו אישה, 5 ילדים, 17 נכדים, ביניהם ענת כהן אשת מאור כהן (איש הלגו) משיא המשואה ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל ו-20 נינים.
חיים בסוק היה ידיד נפש של הצייר משה ברנשטיין. הם הכירו בווילנא, בה למד ברנשטיין באקדמיה לאמנות הציור. הוא ליווה אותו לאורך כל דרכו בארץ ותמך בו תמיכה מורלית, חומרית וציבורית. כתב והפיק את הספר "אור הסמטאות האבודות" - עולמו של מ. ברנשטיין. הספר המקיף ביותר על חייו ויצירתו של האמן. ברנשטיין נפטר שבוע וחצי לאחר מותו של בסוק.
יואל טייטלבוים
הרב יואל טייטלבוים (כונה "ר' יואליש", הונגרית: Teitelbaum "Jajlis" Joel ; י"ז בטבת תרמ"ז, 13 בינואר 1887 – כ"ו באב תשל"ט, 19 באוגוסט 1979) היה האדמו"ר המייסד של חסידות סאטמר. מחבר הספרים "ויואל משה" ו"דברי יואל". הנהיג קו שמרני ונודע כמתנגד קיצוני ובלתי-מתפשר של הציונות ואגודת ישראל. מילא תפקיד מרכזי בשיקום העולם החסידי לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
נולד בסיגט, בחבל מרמרוש, אז חלק ממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה, ב-13 בינואר 1887. אמו הייתה חנה, בתו של רבי יואל אשכנזי מזלוטשוב, אשתו השנייה ובת דודתו של אביו, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, האדמו"ר מסיגט. הוריו נישאו ב-1878 לאחר שאביו קיבל היתר מאה רבנים לשאת אשה נוספת על רעייתו הראשונה רייצא, בת הרב מנשה רובין מרופשיץ, שהייתה עקרה. טייטלבוים היה בנם השני וצאצאם החמישי והאחרון של הוריו. הוא היה נצר לשושלת של רבנים שנודעו בשמרנותם ובהתנגדותם לתנועת ההשכלה, לנאולוגים, לציונות וגם לאורתודוקסים מתונים מהם.
עוד בהיותו פעוט נהג להקדיש זמן רב להיטהרות גופנית. התנהגות זו אפיינה אותו גם בהמשך חייו, ובפסיקתו ניכרת החמרה בדיני טהרה. כבר בילדותו ניכר בכשרונותיו. בעיתון "מחזיקי הדת" נכתב על דרשת בר המצווה שלו, שעסקה בסוגיית "המוצא תפילין" במסכת שבת: "והבן יקיר דרש דרוש יקר ונחמד בפלפול ארוך מה שחידוש בעצמו... אמר מלה במלה בלי כל פחד כזקן ורגיל." עוד בטרם חתונתו קיבל כתבי סמיכה משמונה רבנים, בהם הרב משה גרינוולד.
אביו נפטר בכ"ט בשבט תרס"ד (15 בפברואר 1904). ימים ספורים לפני כן נשא טייטלבוים הצעיר את חוה, בתו של רבי אברהם חיים הורוביץ, הרבי מפלאנטש. אבי הכלה הסכים לקיים את החתונה בסיגט בשל מחלתו הקשה של מחותנו. לזוג נולדו שלוש בנות, שכולן נפטרו בחיי אביהן וללא צאצאים. הבכורה, אסתר, נפטרה בצעירותה בי"א באלול תרפ"א (14 בספטמבר 1921). רחל, שנישאה לבן דודה רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, האדמו"ר מסיגט, נפטרה בא' בניסן תרצ"א (19 במרץ 1931). חיה רייזל, שהתחתנה עם בן דודה הרב חנניה יום טוב ליפא מאייר-טייטלבוים מסעמיהאלי-סאסוב, נפטרה בי"ד בחשוון תשי"ד (23 באוקטובר 1953).
אחיו הבכור, הרב חיים צבי טייטלבוים, ירש את אביהם בתפקידו המשולש: אדמו"ר, רבה של סיגט וראש הישיבה בה. מעט מחסידי סיגט העדיפו את יואל. הוא עבר לבית חותנו בעיר ראדומישל ויילקי בגליציה, שם היה סמוך על שולחנו ("קעסט") במשך למעלה משנה. בח' באלול תרס"ה (8 בספטמבר 1905) עבר לגור בעיר סאטמר, שבה הקימו חסידיו בית-מדרש עבורו למרות גילו הצעיר. יחסיו עם האדמו"ר המכהן בעיר, הרב ישכר דב (בערצי) לייפר, בנו של הרב מרדכי לייפר, היו מתוחים. העיתונאי דוד שן, שחקר את חצר סיגט עוד בשנות ה-30, סיפר כי התקבץ סביבו בהדרגה קהל תומכים מקומי קטן בנוסף לאוהדיו הוותיקים. כבר אז החל להתייחס לעצמו כ"רבי מסאטמר". לאחר שראשי הקהל לא שעו למחאותיו בנוגע למקווה נשים שהיה סמוך מדי לטעמו למקווה גברים הוא עודד את תומכיו להרוס את המבנה בשעת לילה. אירוע זה סייע לכך שיצא לו שם של קנאי.
רבנות.
בשנת תרע"א מונה הרב טייטלבוים לרבה של אורשיווא. הוא עבר להתגורר בה בימי ספירת העומר של אותה שנה. בראשית מלחמת העולם הראשונה חזר לסאטמר וניהל בה בית מדרש. כרב צעיר, המשיך הרב טייטלבוים לנקוט בעמדות הנוקשות של אביו וסבו. ב-1920 היה בין המשתתפים בכינוס רבנים באוראדיה בו הוכרז על איסור כל מגע עם הציונים או עם המזרחי. בקיץ 1922 השתתף במועצה דומה בצ'ופ, בראשות האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, שהוציאה קריאה נגד אגודת ישראל.
לאחר מות רבה של סאטמר, הרב יהודה גרינוולד, ב-9 במרץ 1920, עלה שמו של הרב טייטלבוים כמועמד להחליפו. הוא נתקל מיד בהתנגדות רחבה: הלא-חסידים ("אשכנזים"), שהיו רוב בעיר, הציונים והציבור המודרני סירבו לקבלו, כמו גם רבים מהחסידים. לבסוף נבחר הרב אליעזר דוד גרינוולד לתפקיד. ב-1922, לאחר היעדרות של כשמונה שנים, חזר הרב טייטלבוים לקהילתו באורשיווא. באותה שנה הוביל את הפרישה של חסידי סיגט בקלויזנבורג מהקהל האורתודוקסי המקומי, שרבו, הרב משה שמואל גלזנר, אהד את הציונות. המתפלגים הקימו קהילת סטטוס קוו, "עדת הספרדים קלויזנבורג", ותוך זמן קצר התמנה הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם לעמוד בראשה. בד' בניסן תרפ"ה (29 במרץ 1925) מונה הרב טייטלבוים לאב"ד קרולי במקומו של הרב שאול בראך. הוא עבר להתגורר בה באדר תרפ"ו. בימיו האחרונים באורשיווא, בחודשים שאחרי , הוביל עם הרב יוסף צבי דושינסקי את התנגדות רבני רותניה הקרפטית לניסיונו של האדמו"ר ממונקאטש להקים לשכה אורתודוקסית עצמאית בחבל, מחוץ לשליטת הארגון המקביל בברטיסלאבה.