הבלינזי הוא סיאמי ארוך שער. מדי פעם מופיעים סיאמיים ארוכי שיער כמוטציה עצמונית בשגרים של סיאמיים "רגילים". בעבר, אותם ארוכי שיער לא היו רצויים על ידי המגדלים כי לא עמדו בתקן הגזע של הסיאמי, ולכן הוציאו אותם מקווי הגידול. המצב השתנה בשנות החמישים, כאשר שתי מגדלות של הגזע הסיאמי, מריון דורסי מקליפורניה והלן סמית מניו יורק, גילו גורים ארוכי שער בין גורי הסיאמי שהומלטו אצלן. השתים החלו בתוכנית רבייה להפקת סיאמיים ארוכי שער. הייתה זו הלן סמית אשר הציעה להעניק לחתולים האלה את השם "בלינזי" בזכות הדמיון בין החתולים האלו לבין רקדני המקדשים הבלינזים. בשנת 1961 הגזע הוכר באמריקה, ורק באמצע שנות השבעים הגיע לאירופה.
מבנה כללי.
הבלינזי מופיע בדיוק באותם הצבעים של הסיאמי:
סיל-פוינט: פרווה בצבע שנהב כהה, חודים בצבע חום-אפרפר.
בלו-פוינט: פרווה בצבע לבן-כחלחל, חודים בצבע כחול-אפור.
צ'וקולט-פוינט: פרווה בצבע שנהב, חודים בגוון שוקולד חלב.
ליילק-פוינט: פרווה בצבע לבן-ורדרד, חודים בצבע אפור-ורדרד.
מלבד ארבעת הזנים הללו, קיימים זנים חדשים, המכונים בארצות הברית Javanese, ומופיעים במגוון גדול של צבעי חודים כמו: אדום, שנהב, לינקס (טאבי), טורטי, עשן ועוד.
לכל הזנים עיניים כחולות.
משקלם נע בין 3–5 ק"ג.
הגורים נולדים לבנים, ומפתחים את דוגמת החודים כשהם בני שבוע עד עשרה ימים.
תוחלת חייהם היא כממוצע 12 שנה.
ואן טורקי
ואן טורקי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו מטורקיה והוא בעל פרווה לבנה עבה.
היסטוריה של הגזע.
מקורו של הגזע באזור ימת ואן שבדרום-מזרח טורקיה, והוא בוית לפני מאות שנים. בשנת 1955 רכשו שתי נשים אנגליות, שנפשו באזור האגם, זוג גורי חתולים לבנים עם כיתום ערמוני בראש ובזנב. השתיים ייבאו חתולים נוספים לאנגליה והחלו בתוכנית הרביה. הוואן הטורקי הוכר כגזע-תצוגה בשנת 1969. לארצות הברית הגיע מאוחר יחסית, בשנת 1982. כיום הוא נדיר בטורקיה.
תיאור כללי.
משקלו של הוואן הטורקי נע בין 4.5-8 ק"ג.
בהיותו חתול בר שנאלץ להתמודד בארץ מוצאו עם תנאי אקלים קשים, מדובר בחתול חסון.
רוב הפרווה לבנה, עם סימני צבע בעיקר בראש ובזנב. סימני הצבע יכולים להיות: ערמוני, שנהב, שחור, כחול, טורטי, עשן, טאבי חום או כחול-שנהב עם סימני טאבי. אפשר שעל הזנב יופיעו טבעות בהירות. העיניים בצבע ענבר, כחול או עין אחת בכל צבע.
חתולים מגזע מיוחד זה מתאפיינים בפרווה דוחת-מים, ונהנים על פי רוב לשחות בנחלים או בבריכות רדודות. תכונה נדירה זו זיכתה אותם בכינוי "החתול השוחה".
בקיץ, החתול משיר חלק ניכר מפרוותו ונראה כמעט כחתול קצר-שיער (מלבד הזנב שנשאר מלא), אולם בחורף פרוותו שוב ארוכה.
הוא מגיע לבגרות מלאה בגיל 3–5 שנים. תוחלת חייו בין 12 ל-14 שנה.
נחל צין
נַחַל צִין (בערבית: ואדי אל-פִקְרַא) הוא אחד מנחלי האכזב הגדולים בנגב, ומקובל לראות בו גבול בין הנגב הצפוני למרכזי. הנחל זורם ממישור הרוחות שמצפון למכתש רמון, עובר מדרום ולמרגלות מדרשת בן-גוריון, ובצפון הערבה נשפך למערכות ניקוז המים של מפעלי ים המלח ומוסט אל האגן הצפוני של ים המלח. אורכו של הנחל כ-120 קילומטר, והוא נחל האכזב השני בגודלו בישראל אחרי נחל פארן.
לנחל צין כמה שמות בערבית, שם אחר לכל קטע. הראשון, ואדי נפח, זורם מאזור הר הנגב הגבוה, עד לנקודת הפנייה של הוואדי 90 מעלות מזרחה (אחרי העיר הנבטית עבדת). החלק השני נקרא ואדי מורה על שם עין מורה (המעיין המר על שם מימיו המליחים), המעיין התחתון בסדרת המעיינות של המעוק של הוואדי (אחרי עין מעריף ועין עבדת). החלק השלישי הוא ואדי פוקרה, שזורם מהקניון של עין עבדת, עד לים המלח (משמעות השם היא הנחל העני, בגלל מיעוט המזון למרעה, ומיעוט עצי השיטה שבוואדי).
כ-2 ק"מ צפונית לכניסה לגן הלאומי עין עבדת, יוצר נחל צין 'ברך' בה פונה הנחל בזווית ישרה מצפון למזרח. ה'ברך' נוצרה בפעילות שביית נחלים קדומה, בה שבה נחל צין את מימיו של נחל קדום וגדול, שזרם לפני התהוות הבקע הסורי-אפריקאי מהרי אדום לכיוון מערב אל הים התיכון.
בנחל צין מתרחשים בממוצע כארבעה שיטפונות בזק מדי שנה. בשנת 2004 נמדדה בנחל ספיקת שיא בישראל של 1,280 מטר מעוקב לשנייה. בינואר 2010 נשבר שיא זה בנחל ניצנה, בו נמדדה ספיקה בשיעור של 1,420 מ"ק לשנייה.
בשנת 2007 הוכרז חלק מאפיק נחל צין ומצוקי הסחיפה בשתי גדותיו כגן לאומי בשם "גן הפסלים"
נחל צין המקראי.
בין פרשני המקרא קיים ויכוח באשר למיקומו של נחל צין המקראי, אחד הפירושים גורס שנחל צין היה ממוקם באזור חלוצה, שבטה וניצנה, אזור המהווה את אגן הניקוז של נחל צין בן ימינו.
קיים בלבול בין נחל צין לנחל סין המוזכר בספר שמות כנמצא "בֵּין אֵילִם וּבֵין סִינָי".
אסון אקולוגי בנחל צין.
בתחומי נחל צין עובר קו צינור אילת-אשקלון, צינור נפט בקוטר 42 אינץ' ובאורך 254 קילומטר. קו זה שימש להעברת דלק סילוני בין הים תיכון לים סוף. לאחר שהתגלו תקלות במעטפת הצינור והוא לא עמד בדרישות המשרד להגנת הסביבה הופסקה הזרימה בצינור וקצא"א החלו בעבודות שדרוג של הקו. ביוני 2011, במהלך עבודות השדרוג, פגע מחפרון בצינור הדלק וגרם לדליפה אדירה של דלק סילוני בשמורת הטבע.
משערים שיותר ממיליון וחצי ליטרים של דלק זרמו באפיק נחל צין. זיהום הדלק בשמורת הטבע איים על מעיינות חשובים במורד הנחל והיה צורך בפעולה מהירה להצלת השמורה. תוואי השטח לא אפשר כניסה מיידית אל אזור הדליפה. כדי למזער את הנזק ננקטו פעולות ראשוניות כגון: מגופים נסגרו ידנית, האזור נסגר למטיילים, נבנה חציץ במורד הנחל כדי לעצור את זרימת הדלק, ונחפרו בורות אגירה לאיסוף הדלק הנוזלי. ההשלכות האקולוגיות של הדליפה היו קשות, צמחים התייבשו ומתו, בעלי החיים המתבססים על צמחים אלו נפגעו, בנוסף היה חשש כבד כי הזיהום יסחף אל עבר מי התהום ואל נאות המדבר במורד הנחל עקב גשמים והשטפונות האופייניים למקום. פקחים העידו שגם חודשים אחרי המקרה הנחל הצחין מדלק.
בית משפט השלום הרשיע את חברת קצא"א וכמה בכירים לשעבר בחברה בזיהום כבד של נחל צין וסביבותיו בעקבות שני מקרים של דליפה, בספטמבר וביוני.
שיקום הנחל.
הגאולוגיה של הנחל הכתיבה את אופן הטיפול בזיהום והוחלט על ידי המומחים כי הפעולה הנדרשת היא טיפול ביולוגי ex situ, כלומר חפירה ופינוי של הקרקע אל אתרים מורשים בהם יתבצע הטיפול. אסטרטגיה זו נבחרה כדי למנוע את הישארות הזיהום ודליפת המזהמים האורגניים אל מי התהום. עומק החפירות הוגבל ל–5 מטר או עד למסלע קרקעית הנחל, וזאת בשל חשש להתמוטטות גדות הנחל. חשיבות עליונה ניתנה לסיום החפירות ולכיסוי הנחל בחומר זהה לזה שהוצא ממנו בחפירות לפני תחילת עונת הגשמים.
הקרקע שנחפרה הועברה בין היתר לאתר אפעה, האתר מקבל קרקעות מזוהמות בדלקים ומפחית את ריכוז המזהם עד לרמה בה ניתן להשתמש בה שוב כקרקע לכיסוי במטמנות. הטיפול נעשה באמצעות טיפול ביולוגי בו השתמשו בחיידקים "זוללי" נפט שהורידו את רמת הזיהום בדרך ידידותית לסביבה. יתרונות הטיפול בראש ובראשונה הם הפחתת נפח הפסולת המוטמנת, הפחתת רמת הזיהום והאפשרות לשימוש חוזר בקרקע.
כ–65% מהדלק שדלף נאסף בפעולות החפירה שנמשכו מספר חודשים. בזמן זה חלחל חלק מהדלק לעומק של יותר מ–5 מטר, וחדר אל אקוות החלוקים המזינה את עין עקרב ועין צין שבמורד הנחל. לאור זאת, הציעה קצא"א, על פי הנחיית המשרד להגנת הסביבה, תוכנית לביצוע ניטור ארוך טווח בקרקעית הנחל, שיאמוד את פוטנציאל הזיהום ואת התפשטותו.
אירוע הדליפה ואסטרטגיית הטיפול עוררו מחלוקות ודיונים רבים בקרב מומחים בתחום איכות הסביבה.
זרזיר מצוי
זרזיר מצוי (שם מדעי: "Sturnus vulgaris"), המכונה גם זרזיר אירופאי, הוא עוף מצוי ממשפחת הזרזיריים שבסדרת ציפורי השיר.
תפוצה.
הזרזיר נפוץ בכל היבשות בעולם, למעט אמריקה הדרומית. תפוצתו הראשונית והטבעית היא ממרכז סיביר במזרח עד לאיים האזוריים במערב, ומנורווגיה בצפון עד למזרח התיכון. ביבשת אוסטרליה ובניו זילנד הוצג המין בין השנים 1862–1883 דרך תחנות אקלום, שמטרתן הייתה להביא מיני עופות חדשים שיעזרו במלחמה במזיקים. בדרום אפריקה שוחררו פרטים ב-1899 לאותה מטרה.
ב-1890 שוחררו בפארק העירוני של העיר ניו יורק כ-100 פרטים, על ידי קבוצת אנשים שדגלו בהבאת מינים שונים של עופות שהוזכרו במחזותיו של ויליאם שייקספיר, אל ארצות הברית. מתוך המאה שרדו רק 15, אולם כיום חיים מיליוני צאצאיהם באמריקה הצפונית, מאלסקה ועד צפון מקסיקו.
הזרזיר המצוי שוכן באזורים מישוריים ולא הרריים. בעונת הרבייה הוא זקוק לאתרי קינון כנקבי עצים, גגות בתים ובניינים נטושים, לעיתים חומס הזרזיר קינים של עופות אחרים או שוכן בקינים נטושים. על כן בוחר הזרזיר אזור מיוער או מיושב, ומעדיף קרבת שדות צמחייה בעונת הקינון. מלבד תקופה זו, הזרזיר נפוץ בכל האזורים המישוריים.
תיאור המין.
אורכו של זרזיר בוגר הוא 21.5 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיו כ-40 ס"מ בממוצע, ומשקלו 70–100 גרם.
בעונת הרבייה נוצותיו שחורות, כאשר גוון ירוק מבריק משתקף מנוצות הגב, החזה והעורף, וגוון ירוק-סגול משתקף מנוצות הכנף.
מחוץ לעונת הרבייה, דוהים קצות הנוצה ומקבלים גוון לבן עכור, בעיקר באזור החזה. מרחוק נראה החזה מוכתם, וזהו סימן היכר המבדיל אותו מעופות דומים לו בגודל וניצויים שחור בלבד.
הזכר והנקבה זהים בעוד מספר מאפיינים: רגליהם חומות-אדמדמות, קשתית עיניהם חומה, ומקורם צהוב בעונת הרבייה ושחור מחוץ לה.