ממשלת בריטניה הגדירה שטח אימונים באזור חופי סלפטון במחוז דבון, שישמש את הכוח האמריקני (כוח U) שנועד לנחות בחוף יוטה שבנורמנדי. המקום נבחר על שום הדמיון הגאוגרפי לחופי הנחיתה המיועדים לצבא האמריקאי בחצי האי קוטנטן שבנורמנדי. כ-3,000 תושבים מקומיים פונו מבתיהם. האימונים לקראת הנחיתה החלו בדצמבר 1943, כשתרגיל טייגר היה אחד הגדולים שבהם ותוכנן להתבצע החל מ-22 באפריל 1944 עד 30 באפריל 1944. קדם לו תרגיל ביוור (Exercise Beaver) שהתקיים בין 27 ל-31 במרץ 1944 שדימה אף הוא את הנחיתה בחוף יוטה ואחריו התקיים תרגיל פביוס שהחל ב-3 במאי 1944 ולמעשה דימה את מבצע נפטון שהיה החלק הימי של מבצע אוברלורד.
תרגיל טייגר כלל את כל המרכיבים המבצעיים הכרוכים בנחיתה הימית, ושיאו נועד להיות תרגול מלא של נחיתה לחופי סלפטון. 30,000 הלוחמים נעזרו ב-9 נחתות טנקים מסוג LST ו-LCT כדי לבצע את הנחיתות המדומות, אשר כללו גם שימוש באש חיה. מפקד כל התרגיל (כמו גם כל הנחיתה בחוף יוטה עצמו) היה תת-אדמירל דון פ. מון מהצי האמריקני, כשלצידו מפקד כוחות היבשה בגזרה מייג'ור גנרל ג'וזף לוטון קולינס, מפקד הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית.
משימתו של הצי המלכותי הבריטי הייתה להגן על אזור התרגיל מפני תקיפות אויב וכן לבצע את ההרעשה הארטילרית שנועדה לדמות את תנאי הנחיתה האמתיים. סדר הכוחות לאבטחה כלל: שתי משחתות, שלוש ספינות טורפדו, ושתי סירות נושאות מקלעים ותותחי 20 מ"מ. הכוח שייט בפתחו של מפרץ ליים , שבתוכו משתרעים חופי סלפטון, וכן נערך לכיוון שרבור נמל הבסיס של ספינות הטורפדו של הצי הגרמני בתעלת למאנש.
מבנה הפיקוד על כוחות בעלות הברית, שנערכו לפלישה על אדמת בריטניה, היה סבוך למדי, בשל מקורות הכוחות שבאו ממדינות שונות אל מול ריבונותה של בריטניה עצמה. תחומי האחריות נחלקו בין ים, יבשה ואוויר ובין החיילות השונים מהצבאות השונים שנועדו לבצע את הנחיתה. תוכנית מבצע אוברלורד עצמה נחלקה לתוכניות משנה של מבצעי המודיעין וההטעיה, הכוח הימי, הכוח האווירי, הכוח המוצנח והכוח הנוחת. במהלך תרגילי הנחיתה היו, אפוא, מטות המפקדות השונים עסוקים ועמוסים מאוד בשתי המשימות: המשך "שגרת" ההכנות לפלישה עצמה, ובמקביל פיקוד וניהול התרגילים שתוכננו ובוצעו בלוח זמנים צפוף מאוד.
נקודת מפתח להצלחת התרגיל הייתה קיומה של מערכת תקשורת מפורטת ואפקטיבית בין כלל הכוחות שנטלו חלק בו, וכאן נפלה השגיאה הקריטית הראשונה: תוכנית קשר מפורטת שהוכנה לכלל הכוחות הופצה לשטח כשהיא כוללת טעויות דפוס במספרי התדרים שנועדו לתקשורת וגרמה לבלבול קריטי בתקשורת תוך שיבוש של תיאומי הזמנים בין היחידות השונות. האותנטיות שנדרשה על ידי גנרל אייזנהאואר ויועציו הפכה באופן גרוטסקי למציאות מרה כשגופות הנפגעים החלו להיערם. בנוסף על תקלות התקשורת והתיאום, אחת משתי ספינות האבטחה הבריטיות שאמורות היו לאבטח את תרגיל הנחיתה הלילי ב-28 באפריל, לא התייצבה לאחר שניזוקה קודם לכן בהתנגשות קלה עם כלי שיט אחר והופנתה לתיקון, כשהאנייה המחליפה הגיעה מאוחר מדי.
עם היוודע דבר האסון, מעטה סודיות חמור הוטל על האירוע ועל משתתפיו מחשש כי עצם קיומו של התרגיל ומיקומו יחשוף בפני הגרמנים את יעדי הפלישה לצרפת.
שלבי התרגיל.
השלב הראשון בתרגיל כלל בעיקר אימוני התכנסות, הכוונה ועלייה על סיפוני כלי השיט, והתקיים מ-22 באפריל עד 25 באפריל 1944. בשלב השני, בערבו של 26 באפריל 1944, עלה הגל הראשון של כוחות התקיפה על כלי השיט והפליג לים. התוכנית הייתה לדמות את חציית התעלה על ידי מסלול מעגלי במפרץ ליים בואכה חופי סלפטון עם אור ראשון 27 באפריל 1944. המאמץ לשוות מקסימום מציאות אמיתית לתרגיל כלל אפילו חקירת "שבויים" על ידי מתורגמנים שיתלוו לכוח הנוחת על מנת להפיק "מודיעין" שנשתל מראש אצל הכוח המגן, ואפילו הדמיה של "פצועים" ו"הרוגים" כולל הכנת "שטחי קבורה" כדי לתרגל צוותים רפואיים ורשמי קברים. בקרים מיוחדים הוצבו בכלל היחידות על מנת לדווח על רמת הביצועים שלהן בתרגיל ולפסוק תוצאות במהלכו.
27 באפריל 1944 - חילופי אש ידידותית.
הנחיתה הראשונה נערכה בבוקרו של 27 באפריל (שנועד לדמות את יום ה-D Day של הפלישה לנורמנדי) והשתבשה בשל "אש ידידותית" שניתכה על הכוחות הנוחתים.
שעת ה-ש' המקורית לתרגיל נקבעה לשעה 07:30, כאשר לפי פקודת התרגיל החל מ-"ש' פחות 50 דקות" ועד "ש" תוכננו להתבצע כל פעולות ההרעשה הארטילרית והתקיפות האוויריות שנועדו לדמות את תנאי הקרב, לאחריהן אמורים היו כוחות הנחיתה להסתער על החוף. בפועל, בשעה 06:25 בבוקר החליט תת-אדמירל מון, מפקד התרגיל, לדחות את שעת ה-"ש" בשעה, (כלומר לשעה 08:30) בעצת סגנו, ככל הנראה בשל דיווח על איחור בהתייצבות חלק מהנחתות בנקודת ההיערכות. בשל תקלות התקשורת, כאמור לעיל, לא קיבלו כל הכוחות את העדכון שממילא הופץ בלוח זמנים חפוז. כתוצאה מכך חלק מכוחות הנחיתה נחתו בלוח הזמנים הישן ושהו על החוף בשעה 07:40 בבוקר, עת החלו ספינות התותחים ומפציצי חיל האוויר בהרעשה המקדימה לפי לוח הזמנים החדש (50 דקות לפני שעת ה-"ש" החדשה 08:30). בנוסף ישנן עדויות מפי חיילים שהשתתפו בתרגיל כי טנקים אמפיביים שהיו בדרכם לנחיתה על החוף ירו אש חיה לעבר החוף, כחלק מהתרגיל, כשכוחות חי"ר כבר שוהים על החוף. קיימות עדויות רבות, הן של חיילים אמריקאים והן מפי אנשי צוות ים של אניות הצי הבריטי שנטלו חלק בתרגיל, בדבר אבדות אמריקאיות כתוצאה מהירי וההפגזות, אך מספר הנפגעים המדויק באירוע זה שנוי במחלוקת.
בהחלטתו לדחות את "שעת השין" לא ציית תת-אדמירל מון לתפיסה שהכתיב גנרל אייזנהאואר בדבר שאיפה מקסימלית ונוקשה לדמות את מהלך התרגיל לתוכניות הקרב של הפלישה לנורמנדי והמציאות הצפויה במהלכה (לרבות, כפי שקורה לא אחת במבצעים צבאיים - איחור בהתייצבות חלק מהכוחות בשטחי ההיערכות). אך הכשל העיקרי היה אי נקיטת פעולות כדי לוודא שכל הכוחות המעורבים בתרגיל, אכן מעודכנים אודות שינוי לוח הזמנים.
28 באפריל 1944 - התקפת סירות הטורפדו הגרמניות.
למרות האבדות במהלך היום הקודם הוחלט להמשיך בתוכנית התרגיל כחלק מבניית הריאליזם באימונים שהגה גנרל אייזנהאואר לקראת הנחיתה בנורמנדי. על פי תוכנית התרגיל, לאחר נחיתת כוחות הסער הראשונים עם אנשי ההנדסה הקרבית שנועדו לפרוץ מכשולים ולסלק מוקשים, אמור היה לנחות כוח נוסף של חיילי הנדסה, לוחמה כימית וחיילי אפסנאות יחד עם ציוד וכלי רכב בהמשך כתגבורת ואספקה כדי להרחיב את ראש הגשר על החוף. שיירת הנחתות שאמורה הייתה להוביל את הגל השני של הנחיתה קבלה את שם הקוד T-4. ב-27 באפריל בשעה 09:45 בבוקר, החלו ספינות שיירת הנחתות להפליג לאזור היערכות כשבדרך פגשו קורבטה של הצי הבריטי, "אזליאה" ("Azalea"). זו אמורה הייתה יחד עם אנייה אחרת, המשחתת (מימי מלחמת העולם הראשונה) "סימיטר" ("Scimitar"), לאבטח את השיירה מפני תקיפה גרמנית. השיירה שכללה 8 נחתות מסוגים שונים (שמספריהן: 515, 496, 511, 531, 58, 499, 289 ו-507) המשיכה בדרכה במבנה טורי לקראת הנחיתה השנייה שתוכננה לשעות הבוקר המוקדמות של 28 באפריל.
סדרה של טעויות קשר, ארגון, תכנון, פיקוד, תיאום ותזמון, שכל ישר וסתם מזל רע הובילו את שיירת T-4 לתוך מפגש הרה-אסון עם כוח ימי גרמני.
ערב קודם, ניזוקה קלות המשחתת "סימיטר" בשל התנגשות עם נחתת. כניסתה לתיקון התאפשרה רק ב-28 באפריל. הוחלט, מבלי לדווח למטה, להשאירה לתיקונים מבלי לדאוג לאנייה מחליפה. רק בשעה 23:00 (27 לאפריל) הבינו אנשי המפקדה הימית שבפליימות' את משמעות היעדרה של אניית האבטחה הנוספת. כשדווח הקצין התורן הבכיר על העניין, כבר התקבלו דיווחים מתחנות מכ"ם שעל החוף וכן ממשחתת בריטית אחרת על נוכחותן של ספינות טורפדו גרמניות בקרבת השיירה. הוראה להחליף את "סימיטר" ניתנה למשחתת הבריטית "סלאדין" (צלאח א דין "Saladin") רק בשעה 01:37 לפנות בוקר 28 באפריל. אף שזו שייטה במהירות המקסימלית שהייתה ביכולתה (23 קשר - אף לאנייה זו אירעה, מסתבר, תקלה בדוודים), לא הספיקה להגיע לזירת ההתקפה בזמן. בינתיים, האנייה "אזליאה" נותרה יחידה כדי להגן על השיירה. מפקדה נצמד לפקודות שקיבל בתוכנית התרגיל ולפיהן במקרה של תקיפת אויב "עליה לסגור את החוף ולא למנוע או לסכל תקיפת אויב". תת-אדמירל מון, שהיה המפקד המבצעי, יכול היה להורות על שינוי פקודות אלו אך לא עשה כן, אף על פי שהיה בין מקבלי ההתראה על נוכחות ספינות גרמניות באזור.
עקב טעויות התקשורת שגרמו לחוסר התיאום יום קודם, קיבלו הנחתות האמריקאיות תדרי קשר שונים מאלו של אוניות הליווי ומוצב הפיקוד הימי הבריטי על החוף. בשל כך, דיווח של אחת מאניות הצי הבריטי על איתור ספינות הטורפדו הגרמניות, הגיע אמנם במהרה לאניית הליווי הבריטית אך לא לנחתות האמריקאיות. מפקדה של הקורבטה "אזליאה" הניח כי האמריקאים קיבלו את ההתראה, לכן לא עשה כל פעולה כדי להזהירן. כך התאפשר לטרפדות הגרמניות מסלול ישר ונקי להתקפה על השיירה החשופה