בתחילת הטיהורים הגדולים, כאשר רבים מחבריו ומפיקודיו נעצרו, היה יקיר אחד הקצינים הבודדים שהעזו לפנות לסטלין בתחינה על חפותם של העצורים. ביוני 1937 הוגלה יקיר לפקד על האזור הצבאי של לנינגרד, דבר שרמז כי גורלו נחרץ. לא חלף זמן רב ויקיר הועמד לדין באשמה כי השתייך לארגון טרוצקיסטי אנטי-סובייטי והיה סוכן נאצי. יקיר טען לחפותו וכתב על כך מכתב לסטלין. סטלין הוסיף הערה על גבי המכתב "נוכל וזונה". יקיר נדון למוות והוצא להורג ב-11 ביוני 1937, כאחד הנדונים האחרים מקרב הקצונה הבכירה ובהם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. רק לאחר מותו של סטלין טוהר שמו של יקיר ב-31 בינואר 1957 והוא זכה להוקרה על חלקו בבניית הצבא הסובייטי. ברית המועצות הנציחה את זכרו בבול דואר שהוצא בשנת 1966.
גורל בני משפחתו.
עם מאסרו של יונה יקיר נאסרה מיד אשתו שרה יקיר (שם נעוריה - אורטנברג) והוגלתה לעיר אסטרחן בדלתא של נהר הוולגה. ב-8 ביוני 1937 נתפרסם בעיתון פראבדה מכתב שנכתב לכאורה על ידה ובו היא מבקשת שלא להקרא יותר בשם המשפחה יקיר. בהמשך נדונה לעשר שנות מאסר שלאחר מכן נוספו אליהן עשר שנות מאסר נוספות. היא שוחררה מהכלא בשנת 1955, לאחר מותו של סטלין, ובילתה את שארית חייה עד למותה בשנת 1971, בדירה קטנה במוסקבה.
בנו, פיוטר יקיר, שהיה רק בן 14 שנים נעצר בעת מאסרו של אביו והוכנס למחנות עבודת הכפייה של הגולאג, בהם הוחזק במשך כל ימי נערותו ושוחרר רק כעבור 18 שנים בהוראת ניקיטה חרושצ'וב. לימים הפך פיוטר יקיר לאחד מפעילי תנועת החופש בברית המועצות.
נכדתו, אירינה יקיר, הייתה פעילה בתנועת הדיסידנטים בברית המועצות. נפטרה בשנת 1999 בירושלים ממחלת הסרטן.
תוצאות טיהור סגל קציני הצבא הסובייטי.
השפעה הרסנית הייתה לטיהורים הגדולים, שיונה יקיר היה אחד מקורבנותיהם, על הצבא האדום. עד שנת 1938 הוצאו להורג רוב אנשי הקצונה הבכירה, ובראשם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. היה זה טיהור של אלפים רבים של קצינים, עד לדרגת מפקד פלוגה. הנזק ירד ממש עד לבסיס הצבא, והפך את הצבא האדום לגוף ענקי, אך מסורבל ונטול יכולת לפעולה עצמאית. הדבר בא לידי ביטוי במלחמת החורף בפינלנד ב-1939 שבה סבל הצבא האדום אבדות כבדות ובשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה בחודשי הקיץ של שנת 1941, שבה הובס הצבא הסובייטי ונאלץ לסגת משטחים נרחבים של ברית המועצות.
הדעה המקובלת בקרב מומחים צבאיים מערביים היא כי אילו המלחמה הגרמנית-סובייטית הייתה נפתחת ב-1937 לפני טיהור סגל קציני הצבא האדום, כי אז היו תוצאותיה שונות מאלו של המערכה שנפתחה ב-1941.
חינוך חד-מיני
הרפובליקה הלמקו-רוסינית
הרפובליקה הלמקו-רוסינית (ברוסינית: Руська народна републіка Лемків) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שהוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה לאחר התפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במערב גליציה. היא התקיימה מדצמבר 1918 ועד מרץ 1920.
ב-5 בדצמבר 1918 התאספו בכפר פלורינקה שבמחוז גריבוב במערב גליציה כ-500 רוסינים שייצגו 130 כפרים ממערב חבל למקו (Lemkivshchyna). בפגישה נכחו גם נציגים של הרוסינים מטרנסקרפטיה, (שהייתה אז חלק מצ'כוסלובקיה), רוסינים מארצות הברית ופקיד מחוז גריבוב מהממשל הפולני. בישיבה הוקמה מועצה לאומית (Ruska Rada) ונבחר ראש המועצה דוקטור ירוסלב קצ'מארצ'יק (Iaroslav Kachmarchyk). המועצה הלאומית הכריזה על הקמת הרפובליקה הלמקו-רוסינית, הוקם משמר לאומי והוחל בהקמת תשתית חינוכית וכלכלית. כיוון שהממשלה הפולנית קיוותה לשיתוף פעולה עם הרפובליקה כנגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה היא סיפקה מבני ציבור לרפובליקה וחימשה את המשמר הלאומי.
כינוס זה בא בעקבות כינוס דומה במזרח חבל למקו שבו הוחלט על הקמתה של הרפובליקה הקומנצית שהייתה בעלת אוריינטציה פרו-אוקראינית ושאפה לאיחוד עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
הרפובליקה הלמקו-רוסינית הייתה בעלת אוריינטציה פרו-רוסית ושאפה לאיחוד כל גליציה תחת ממשל רוסי דמוקרטי (כפי שהיה בחורף 1914-15
). ב-13 בדצמבר נערכה ישיבה בסאנוק עם מנהיגים פרו-רוסיים אחרים מגליציה ונחתם מזכר הדוחה כל תביעה זרה על גליציה למעט זו הרוסית.
בגלל מלחמת האזרחים ברוסיה באותה עת נראה היה שסיפוח לרוסיה הוא בלתי אפשרי, לכן עלה הרעיון ליצור איחוד עם חבל למקו המזרחי ועם הרוסינים בקרפטיה. איחוד זה אמור היה להסתפח לצ'כוסלובקיה. בינואר ובמרץ 1919 נערכו מספר פגישות מקומות שונים בגליציה ולבסוף הוכן מזכר שהוגש ב-20 באפריל על ידי יושב ראש המועצה הלאומית הקרפטית-רוסינית (דוקטור בסקיד) לועידת השלום בפריז.
באותה עת נפגש מנהיג הרפובליקה קצ'מארצ'יק עם ראש הממשלה הפולני והשיג ממנו ערבויות שפולין לא תפעל לשינוי המצב בשטח באופן חד-צדדי לפני שוועידת השלום תקבל החלטה בנושא. למרות זאת הצבא הפולני פיזר הפגנות בחבל למקו. בסוף אפריל אף נעצר הכומר יורצ'אקביץ' (Iurchakevych) על פעילותו למען איחוד עם צ'כוסלובקיה.
במאי 1919 הכריזו הרוסינים מדרום לקארפטים באוז'הורוד על רצונם באיחוד עם צ'כוסלובקיה. במהלך שבוע נערכו שיחות המועצה הלאומית הרוסינית במקום ובו הודיעו נציגי למקו על רצונם להצטרף לאיחוד זה. אבל גרגורי זטקוביץ', שהיה מאוחר יותר המושל הראשון מטעם צ'כוסלובקיה בטרנסקרפטיה התנגד לאיחוד חבל למקו עם הפלך.
ביוני התירה ועידת השלום לפולין לפרוס את צבאה בכל גליציה באופן זמני, עד לקבלת החלטה עקרונית בעניין הגבולות.
בראותו שהזירה הבינלאומית פועלת לרעתו כינס קצ'מארצ'יק ב-12 במרץ 1920 קונגרס בפלורינקה שבו השתתפו כל נציגי חבל למקו. בכינוס הוקמה רשמית ממשלה ומונו נשיא (קצ'מארצ'יק) ושרי חוץ וחקלאות. הקונגרס ביקש מהממשלה לפנות לצ'כוסלובקיה ולפעול למען איחוד עם טרנסקרפטיה.
מכיוון שבין פולין וצ'כוסלובקיה היו מספר מחלוקות אחרות בענייני גבולות לא שאפה אף אחת מהמדינות לסבך את המצב עוד יותר, לכן עד סוף מרץ עצרו הפולנים את ממשלת למקו ונשיאה. בכך הקיץ הקץ על הרפובליקה הלמקו-רוסינית לאחר 16 חודשים בהם התקיימה.
הגבול המזרחי של פולין עם ברית המועצות נקבע בהסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
ביוני 1921 העמידו הפולנים את הנשיא וחברי הממשלה של הלמקו למשפט על בדלנות וחתרנות אנטי-פולנית, אולם כולם זוכו.
במרץ 1923 החליטו מדינות ההסכמה שגליציה כולה תישאר בריבונות פולנית ולא ניתנו כל זכויות אוטונומיות למיעוטים בחבל.
עד היום לא ברור מה היו גבולותיה של הרפובליקה הלמקו-רוסינית ובאיזו מידה שלטה באופן מעשי ומנהלתי בשטח.
שבתאי רוזן
שבתאי רוזן (נובמבר 1917 - 21 בספטמבר 2010) היה פרופסור למשפט בינלאומי ודיפלומט ישראלי.
ביוגרפיה.
רוזן נולד בנובמבר 1917 בלונדון שבאנגליה, ושמו היה ראוסון. בשנת 1938 סיים את לימודיו האקדמיים במשפטים באוניברסיטת לונדון ובשנים 1940–1946 שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי כיועץ משפטי באפריקה והמזרח התיכון. לאחר מכן עבד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, תחילה בלונדון ואחר כך בירושלים. טרם עלייתו לארץ ישראל הרצה בענייני משפט בינלאומי במכללה הימית המלכותית (1946 - 1947). לקראת קום המדינה מונה לחבר המזכירות המשפטית של ועדת המצב וביולי 1948, עם גיבוש צוות משרד החוץ, מונה ליועץ המשפטי של המשרד. בראשית עבודתו עסק במידת היישום של הסכמים מדיניים מימי המנדט הבריטי. כן השתתף במשא ומתן על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם מצרים, לבנון, ירדן וסוריה. כן השתתף בשיחות בועידת לוזאן.
בדצמבר 1951 פרסם עזריאל קרליבך שרוזן אירח את היילמאר שאכט בעת שהותו בנמל התעופה בלוד בחיבור בין טיסות. משרד החוץ פרסם הכחשה שטענה שרוזן לא יצר כל מגע עם שאכט. מאמצע שנות ה-50 ניהל את התביעה נגד בולגריה על הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה בבית המשפט הבינלאומי.
רוזן המשיך לכהן כיועץ המשפטי של משרד החוץ עד 1967. במקביל, סיים בשנת 1959 את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית, בהנחיית נורמן בנטוויץ', ובשנת 1960 קודם לדרג שגריר. בסיום כהונתו כיועץ המשפטי מונה למספר תפקידים דיפלומטיים: סגן נציג ישראל לאו"ם בניו יורק (1967 - 1971), נציג ישראל לאו"ם ולארגונים בינלאומיים בז'נבה (1971 - 1974) ולאחר מכן קיבל מינוי לדרג שגריר כללי.
רוזן כיהן לאורך השנים בתפקידים שסיפקו עבורו התמחות מעשית רחבה בתחום המשפט הבינלאומי. בין היתר כיהן כחבר המשלחת הישראלית להסכמי שביתת הנשק (1949) וחבר המכון למשפט בינלאומי (משנת 1963). לאחר פרישתו משירות המדינה היה חבר סגל בדרגת פרופסור באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת אמסטרדם ומוסדות אחרים. בשנת 2001 היה חבר אקדמיית האג למשפט בינלאומי. ניסיונו הביא אותו לשמש יועץ לממשלות ארצות הברית, יוגוסלביה, יפן ומדינות נוספות. ב-2010 מונה לחבר בוועדת טירקל לחקירת אירועי המשט לעזה, אך נפטר תוך כדי עבודתה.
רוזן זכה בפרס ישראל למדעי המשפט בשנת 1960, בהוקרה מהאגודה האמריקנית למשפט בינלאומי (1994) ובפרס האג למשפט הבינלאומי (2004). כמו כן הוא נבחר לנשיא כבוד של האגודה האמריקנית למשפט בינלאומי וחבר כבוד באגודה ההלניסטית למשפט בינלאומי.
קורגי וולשי
אדוארד הית'