עם שחר ב-9 באפריל תקף חיל הפרשים של מקד הקונפדרציה ג'ון ב. גורדון את פרשי האיחוד שחסמים את הדרך לאולם המשפטים אפומטוקס, אך לאחר הצלחה ראשונית, גורדון שלח הודעה ללי בסביבות השעה 8:30 לפנות בוקר שאין ביכולת כוחותיו להמשיך. ברשותו של לי היו 30,000 חיילים נותרים, מתוכם לערך מחצית היו חמושים. בדיוק לקראת המתקפה הסופית של ארמיית הפוטומק על הנותרים מחיילי ארמיית צפון וירג'יניה, הורה לי לאחד מחיילי הפרשים לצאת עם דגל לבן בידו ולנופף בו לראיית שני הצדדים. לי נכנע לגנרל גרנט ב-9 באפריל 1865, באולם המשפטים באפומטוקס, וירג'יניה. לי סירב לבקשתם של כמה מפקודיו (ובעקיפין, של ג'פרסון דייוויס), שרצו לדחות את הכניעה ולאפשר ליחידות קטנות להסתנן להרים ומשם לפתוח בלוחמת גרילה. כניעת כוחותיו של ג'ונסטון אל שרמן בהמשך החודש התקיימה בתנאים דומים לכניעתו של לי.
חייו לאחר מלחמת האזרחים.
שנותיו האחרונות וערוב ימיו.
לאחר המלחמה לי הגיש בקשה לקבלת חנינה רשמית, אך מעולם לא קיבל תשובה, עקב טעות רישום. לי הניח שחוסר התגובה מצד הממשלה נבע מרצונה לשמור על זכותה לתבוע אותו בעתיד. בנושא בקשת החנינה לי היווה דוגמה עבור חיילי קונפדרציה רבים אחרים. ב-1975 הנשיא ג'רלד פורד העניק לו חנינה אחרי מותו והקונגרס השיב לו את אזרחותו, לאחר גילוי שבועת האמונים שלו בארכיון הלאומי בשנת 1970. אחוזת קוסטיס-לי, ביתם של לי ואשתו לפני המלחמה, הוחרמה על ידי כוחות הצפון, והיא מהווה כיום חלק מבית העלמין הלאומי בארלינגטון. לאחר מותו פסקו בתי המשפט כי הפקעת האחוזה הייתה לא חוקית ויש להשיבה לבנו של לי. הממשלה הציעה לרכוש את הקרקע, והוא הסכים. לי שירת כנשיא וושינגטון קולג' (כיום - אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה, החל מ-2 באוקטובר 1865. במהלך חמש השנים הבאות הוא הפך את הקולג' מבית-ספר קטן וחסר ייחוד לאחר מהקולג'ים האמריקנים הראשונים שהציעו קורסים בעסקים, עיתונאות וספרדית. כמו כן, הוא שילב משפטים בתוכנית הלימודים האקדמית, רעיון תמוה בזמנו, מכיוון שמשפט נתפש כעיסוק טכני, לא אינטלקטואלי. לי יצר קוד כבוד פשוט להפליא בקולג' - "יש לנו חוק אחד בלבד, והוא שכל סטודנט הוא ג'נטלמן". חוק זה עדיין קיים באוניברסיטת וושינגטון ולי ובכמה בתי-ספר אחרים. באחת מפעולותיו החשובות, מיקד לי את מאמצי הקולג' למשיכת סטודנטים מהצפון. מרי, אשתו של לי, טענה בנוגע להתפטרות בעלה מפיקוד האיחוד ומעברו לשירות הקונפדרציה כי:
מחלה ומוות.
בערב ה-28 בספטמבר 1870, החל לדבר באופן לא נהיר. רופאיו לא יכלו לתת טיפול פרט למנוחה ותקווה לשיפור. כיום מאמינים כי לקה בשבץ, אף על פי שרופאיו לא אבחנו זאת. בשנותיו האחרונות התלונן על כאבי חזה (ככל הנראה אנגינה פקטוריס) ולעיתים קרובות התלונן על כאב בידו הימנית, שלעיתים חשה רדומה. סביר שסבל מטרשת עורקים, או סוג של הפרעה של הלב ומערכת כלי הדם, שתחליש אותו בהמשך חייו. בשנתו האחרונה התוודה לי, הזקן והחלש, לחבריו כי הוא חש כאילו הוא עלול למות בכל רגע. השבץ פגע באונות הקדמיות של המוח, ובכך שלל ממנו את כושר הדיבור. נוסף לכך, נבצר ממנו להשתעל ולירוק, בעיה שתתגלה כקטלנית. הוא הוזן בכוח באוכל ונוזלים, אך חלק מנוזלים אלה מצאו את דרכם לריאותיו וגרמו לדלקת ריאות. לי, משולל יכולת להשתעל, נפטר מהשפעותיה של דלקת הריאות, שבועיים לאחר השבץ, בבוקר ה-12 באוקטובר 1870, בלקסינגטון, וירג'יניה. הוא נקבר באולם האירועים באוניברסיטת וושינגטון ולי, מקום המוקדש כיום לזכרו. האוניברסיטה ושלושה בניינים בה נקראים על שמו (או בצירוף שמו).
הנצחה.
במהלך מלחמת האזרחים גדולתו הצבאית של לי הביאה לכך שמטעם ממשלת הקונפדרציה הציעו לו לשאת את חרבו של ג'ורג' וושינגטון, הצעה לה לי סירב.
על שמו של לי קרויים בין היתר מחוז לי בתשע מדינות, הטנק M3 לי ואוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה. יום הולדתו של לי מצוין במספר מדינות בדרום: בווירג'יניה כחלק מיום לי-ג'קסון וכחג לאומי באלבמה, במיסיסיפי ובפלורידה, במקביל ליום מרטין לותר קינג. אחוזת קאסטיס-לי, המכונה כיום בית ארלינגטון, בה התגורר לי במשך רוב חייו הבוגרים, משמשת כיום כאתר הנצחה ומוזיאון. האתר מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אנדרטאות רבות הוקמו לזכרו של לי, בעיקר בדרום ארצות הברית. על אף שקיבל חנינה נשיאותית מהנשיא פורד, אנשים רבים, ביניהם אפרו-אמריקאים, דורשים להסיר את הפסלים והאנדרטאות המוקדשות לזכרו של לי ברחבי ארצות הברית. בעקבות החלטה על הסרת פסלו של לי בשארלוטסוויל, וירג'יניה התקיימו הפגנות רבות בדרישה למנוע את הסרת הפסל ובהן עצרת של ארגוני עליונות לבנה אמריקאיים. בהפגנה נגד העצרת התבצע פיגוע דריסה בו נהרגה אישה. ב-20 במרץ 2018 בהוראת ראש העיר, מיץ' לנדריו, הוסר פסלו של לי בעיר ניו אורלינס. ב-3 ביוני 2020 בעיצומן של מחאות ג'ורג' פלויד, החליט גם מושל וירג'יניה, ראלף נורתם, להסיר את פסלי ההנצחה של לי במדינתו.
כלכלת אירלנד
כלכלת אירלנד בנויה ממשק מודרני וקטן יחסית הנשען על מסחר ושירותים. המגזר החקלאי, שהיה בעבר המגזר החשוב בכלכלת אירלנד, אחראי כיום על כ-1% מהתוצר המקומי הגולמי של המדינה, בעוד מגזר השירותים, נכון ל-2017, אחראי לכ-60% מהתוצר והתעשייה לכ-39% מהתוצר. המנוע העיקרי של הכלכלה האירית הוא היצוא, כאשר ענפי היצוא העיקריים הם תרופות ומוצרי בריאות, כימיקלים ומוצרי אלקטרוניקה, מחשוב ותוכנה. עיקר היצוא האירי מיועד לארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי, ואלה גם המקורות העיקריים ליבוא. אירלנד חברה בקהילה הכלכלית האירופית מאז 1973 ובאיחוד האירופי מאז היווסדו. היא אחת המדינות המייסדות של גוש האירו, ובהתאם האירו הוא המטבע המרכזי מאז 1999.
לאורך רוב שנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים, סבלה הכלכלה האירית משורה של בעיות כלכליות, שהובילו לאבטלה גבוהה. המצב החל להשתנות ב-1987, ומאמצע שנות התשעים צמחה התוצר הלאומי בקצב גבוה בהרבה ממדינות אירופה האחרות. בשנים 1995–2007, צמח התוצר בקצב ממוצע של כ-7.5%, זינוק שהעניק לה את הכינוי "הנמר הקלטי". כלכלת אירלנד נפגעה קשות בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008 והייתה אחד המוקדים של משבר החוב האירופי. בסוף 2010 חתמה אירלנד על תוכנית ייצוב כלכלית, שבמסגרתה קיבלה המדינה הלואות בסך 67.5 מיליארד אירו מהמוסדות האירופיים ומקרן המטבע הבינלאומית. החל משנת 2014 חוותה הכלכלה האירית התאוששות מהירה מהמשבר.
על פי הערכות קרן המטבע הבינלאומית, התמ"ג לנפש באירלנד ב-2020 היה 89,383 דולר (שווי כוח הקנייה) - השני בגובהו באירופה, אחרי לוקסמבורג, והרביעי בגובהו בעולם - זאת לאחר שדווח על צמיחה של יותר מ-26% בשנת 2015 בלבד. עם זאת, נתוני הצמיחה החריגים לא משקפים רק את הפעילות הכלכלית במדינה, אלא גם את מערכת המיסים, שהפכה את המדינה למקלט מס. תאגידים בינלאומיים רבים, ביניהם אפל, החלו לרשום חלק ניכר מרווחיהם באירלנד, על אף שעיקר פעילותם אינו במדינה. בעקבות נתוני הצמיחה החריגים והמעוותים טבע פול קרוגמן את המונח "כלכלת לפרקון". כלכלנים ניסו להשתמש במדדים אחרים לדירוג עושרה של המדינה, אשר מציבים אותה קרוב יותר לממוצע באיחוד האירופי.
היסטוריה.
אירלנד סבלה במשך שנים מעוני ומבריחת תושבים כתוצאה ממצבה הכלכלי הירוד. לאי אין משאבים טבעיים משמעותיים, ולכן היא נשענה היסטורית על מסחר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר מלחמת העצמאות האירית וחתימת האמנה האנגלו-אירית יישמה אירלנד חסמי סחר גבוהים, דוגמת מכסים גבוהים, ובמיוחד במהלך המלחמה הכלכלית שלה עם בריטניה בשנות ה-30, ויישום מדיניות של החלפת יבוא. במהלך שנות ה-50, 400,000 איש היגרו מאירלנד. התברר יותר ויותר שמדיניות הלאומיות הכלכלית אינה ברת קיימא. בעוד שמדינות אחרות באירופה נהנו מצמיחה מהירה, אירלנד סבלה מקיפאון כלכלי. שינויי המדיניות החל ב-1958 לאחר פרסום תוכנית כלכלית שדגלה בסחר חופשי, בהשקעות זרות וצמיחה במקום בריסון פיסקאלי כיעד העיקרי של הניהול הכלכלי.
בשנות ה-70 גדלה האוכלוסייה ב-15% וההכנסה הלאומית גדלה בשיעור שנתי של כ-4%. התעסוקה גדלה בכ-1% בשנה, אך התעסוקה במגזר הציבורי הייתה שליש מכוח העבודה הכולל עד 1980. הגירעונות התקציביים והחוב הציבורי גדלו, מה שהוביל למשבר בשנות ה-80, שהאבטלה עלתה ל-20%, ההגירה השנתית מחוץ למדינה הגיעה ליותר מ-1% מהאוכלוסייה, והגירעונות הציבוריים הגיעו ל-15% מהתמ"ג.
אירלנד השיקה ב-1999 את האירו ביחד עם שאר 11 מדינות גוש האירו הראשונות. הכלכלה האירית הרגישה את השפעותיה של האטה העולמית ב-2001 במיוחד בתחום יצוא מוצרי ההיי טק בו הצמיחה נפלה בחצי, בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום. התמ"ג המשיך לגדול בקצב של כ-6% ב-2001 וב-2002 אך נפל לרמות של כ-2% ב-2003.
"הנמר הקלטי".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה תופעה שכונתה "הנמר הקלטי" שאופיינה בצמיחה מהירה של הכלכלה האירית והפכה אותה מכלכלה כושלת לכלכלה צומחת. לאחר שהממשלה האירית יישמה שורה של צעדים שמטרתם לטפל באינפלציה, להוריד את עול המיסים, לשפר את איכות כוח העבודה ולעודד השקעות זרות בתחומי המדינה. את השם "הנמר הקלטי" (Celtic Tiger), תבע הכלכלן דייוויד מקוויליאמס ב-1994, עקב הדמיון שמצא באירלנד לכלכלת ארבעת הנמרים של אסיה.