אמט &quot;דוק&quot; בראון
אהרן גרנות
אהרן יאיר גרנות (גרנביץ) (נולד בא' בסיוון ה'תשכ"ג, 24 במאי 1963) הוא עיתונאי וסופר ישראלי. בעבר כיהן כסגן עורך העיתון החרדי "משפחה".
ביוגרפיה.
נולד בבני ברק לשמואל ולדינה גרנביץ. נקרא יאיר על שם כינויו המחתרתי של מנהיג הלח"י, אברהם שטרן. סבו תרם את מפעל הטקסטיל שלו לפועלי לח"י, אביו היה איש לח"י ורוב אחיו חסידי גור. כבר בבית הספר היסודי התחבר לעיתונות, כשהוציא את עיתון בית הספר. כבחור החליט לעבור לציבור הדתי לאומי. למד בישיבת אור עציון של הרב חיים דרוקמן ובישיבת שבי חברון של הרב משה בלייכר. שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל, והשתתף במלחמת שלום הגליל. החל את דרכו בעיתונות עוד כשלמד בישיבה, כתב בעיתון הילדים "זרקור". בין השאר כתב בעיתונים יום השישי, בשבע ובהצופה, ביומן מורשת קול ישראל ובקו עיתונות דתית. חיבר ופרסם תשעה ספרים עלילתיים. לדבריו, בתקופת פינוי התושבים הישראליים מגוש קטיף חש את כאבם, ובעקבות כך התאכזב מהחזון הציוני דתי בהתייחסו למדינת ישראל כראשית צמיחת גאולתנו, והחליט לחזור למורשת שלו בחסידות גור. כיום הוא חובש כיפה סרוגה אך לדבריו עדיין קשור לחסידות גור.
כעיתונאי סיקר את ההפיכה הכתומה באוקראינה ב-2004, את המלחמה בעיראק, ב-2003, והיה בשדה הקרב במלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008, היה בהודו לסקר את הפיגוע במומביי, ואף היה במקום שבו נפצע כתב 'ידיעות אחרונות' צדוק יחזקאלי, היה בבית הנבחרים בקירגיזסטן עת פרצה בו הפיכה צבאית, סיקר את ההפיכה בתוניס ב-2011, במהלך "האביב הערבי" היה בעזה במפקדת החמאס. וסיקר את המלחמה בין רוסיה לאוקראינה.
בשנת 2017 הודיע על עזיבה חלקית ממשרתו בעיתון, והקים את עמותת "עושי חיל" שמסייעת לחיילים חרדים בודדים.
חיים אישים.
גרנות נשוי ללאה, ילידת קריית ארבע, בהם מתגוררים עם חמשת ילדיהם.
ב-2003, ברצח הרב אלי ודינה הורוביץ, הותקף ביתו שהיה בקומה מעל בית משפחת הורוביץ בירי ורימון רסס, ואשתו לאה נפצעה באורח קל.
גרנות הוא אב מאמץ למאיר פבלובסקי, גר צדק ממוצא אוקראיני. ב-2015 מאיר נפצע קשה בפיגוע דקירה בקריית ארבע.
דוק אמט בראון
הסכמי מדריד
הסכמי מדריד (בספרדית: Acuerdo de Madrid או Acuerdo tripartito de Madrid) הוא הכינוי של הכרזת עקרונות מוסכמת בין ספרד, מרוקו ומאוריטניה, שניתנה במדריד, ב-14 בנובמבר 1975, בנושא סיום השלטון הספרדי בסהרה המערבית ועתידה.
קדמו להכרזה זו החלטת בית הדין הבינלאומי בהאג והמצעד הירוק, שני אירועים ששכנעו את הספרדים לעזוב את החבל.
מודל שכן קרוב
LOWESS
גדי מאירי
גדי מאירי (נולד בטבריה ב-17 בפברואר 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבה 8 וכסגן מפקד חטיבה 460. מנהל השטח במפלגת יש עתיד ואף שובץ ברשימתה לכנסת.
מאירי התגייס לחיל השריון, שירת כקצין בחטיבה 7, פיקד על פלוגה ו' בגדוד 77 של החטיבה, ובשנים 1996-1998 אף פיקד על הגדוד. מאירי ביצע תפקידים שונים במטה מפקדת חטיבה 7 ועוצבת געש ופיקד על מגמת מפקדי פלוגות בקורס מ"פים מג"דים. ב-2002 מונה למפקד חטיבה 8, אז חטיבת שריון בפיקוד הצפון. בשנים 2005 עד 2010 שירת כראש צוות כשירות וכוננות ביחידת מבקר מערכת הביטחון. בשנת 2010 השתחרר משירות הקבע, והוא ממשיך לשרת במילואים בתפקיד בכיר בפיקוד הצפון.בדצמבר 2021 העניק הרמטכ"ל למאירי דרגת תת-אלוף במילואים.
לאחר השחרור מצה"ל וקריירה פוליטית.
מאירי עבד כמנהל שיווק ומכירות בחברת RSL –Electronics, המייצרת מוצרי בקרה ביטחוניים לצה"ל.
לקראת בחירות 2013 הצטרף למפלגת יש עתיד. במסע הבחירות שקיימה המפלגה באותה תקופה התנדב מאירי לנהל עבור המפלגה את אזור הגליל התחתון והעמקים. בתום הבחירות מונה למנהל השטח של המפלגה. בין השנים 2013-2015 עסק בהקמת התשתית הארגונית של המפלגה ברחבי הארץ, שימור חיזוק והקמת מטות המפלגה ובנוסף ארגון וניהול מערכת הבחירות המוניציפלית שהתקיימה באוקטובר 2013.
המשיך בניהול מטות השטח גם בבחירות 2015 ואף שובץ ברשימת יש עתיד לכנסת.
מאירי שימש כחבר במליאת מועצה אזורית עמק הירדן מטעם יישובו מ-2012 ועד בחירות 2018 לרשויות המקומיות. לקראת הבחירות לכנסת ה-21 פרש מאיר מיש עתיד. משמש כחבר דירקטוריון בקרן קיימת לישראל ויו"ר וועדת הכספים של הארגון.
מאירי בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי.
מאירי נשוי ואב לשלושה, ומתגורר במושבה כנרת.
ביולי 2013 נפטר באופן פתאומי, הראל, בנו האמצעי, בגיל 15.5 מהתקף חריף של אסתמה. אבריו של הבן נתרמו להשתלה.
אהרן יאיר גרנות
אהרון גרנות
אהרון גרנביץ
אהרן גרנביץ
פביאנה רודריגז
פביאנה רודריגז (באנגלית: Favianna Rodriguez; נולדה ב-26 בספטמבר 1978) היא אמנית אמריקאית ממוצא אפרו-פרואני. רודריגז החלה את פועלה כאמנית פוסטרים פוליטיים בשנות ה-90, במסגרת המאבק לצדק גזעי באוקלנד, קליפורניה. היא משתמשת באמנות שלה ככלי לאקטיביזם, בנושאים מגוונים הכוללים גלובליזציה, הגירה, פמיניזם, הפטריארכיה, אורגניזמים מהונדסים גנטית, קולוניאליזם ועוד. היא מזדהה כ"לטינה". בשנים האחרונות היא החלה להציג לא רק בארצות הברית, אלא גם בתערוכות בינלאומיות.
חיים מוקדמים.
רודריגז נולדה בשכונה לטינו-אמריקאית באוקלנד, קליפורניה. הוריה היגרו לארצות הברית מפרו בשנות ה-60. הוריה דאגו לכך שרודריגז תוכל להשלים השכלה אוניברסיטאית, למרות שלהם עצמם לא הייתה הזדמנות לכך. אמנות הייתה חלק חשוב מחייה כבר מגיל צעיר, ובילדותה כבר זכתה בתחרויות והציגה עבודות בטלוויזיה בשפה הספרדית. בגיל 12 היא עברה לגור עם דודתה במקסיקו סיטי, שם גילתה את האמנית המקסיקנית פרידה קאלו, וזו הפכה להשראה להמשך דרכה.
בגיל 15 חזרה רודריגז לארצות הברית. למרות שהוריה תמכו בעשייה האמנותית שלה, הם דחקו בה ללמוד מקצוע ריאלי כמו רפואה או הנדסה.
השכלה.
לאחר סיום לימודי התיכון ב-1996, זכתה רודריגז במספר מלגות והתקבלה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. שם פגשה באמנית הצ'יקנה יריינה סרוונטס, אשר לימדה אותה את אמנות הדפוס, ומשם התפתחה תשוקתה למדיום. בגיל 20 עזבה את לימודיה, כי הרגישה שהיא עובדת למטרותיהם של הוריה ולא שלה.
אקטיביזם.
שורשי האקטיביזם של רודריגז החלו כבר בילדותה במזרח אוקלנד, שם ראתה דוגמאות לגזענות ממסדית וגם את התגובות הקהילתיות-אקטיביסטיות למצב בשכונתה. נושא ההגירה נשאר מן הקרובים לליבה, כפי שניתן לראות בקמפיין האמנותי האחרון שלה "ההגירה היא יפה" (Migration is Beautiful). הוריה המהגרים התקשו עם השפה האנגלית, והיא שמעה כיצד הם כונו "קופים" ושמות גזעניים אחרים. היא גם ראתה וחוותה דברים אחרים שרווחו במקום מגוריה, כגון כנופיות, סמים, ואלימות מינית. באזור הרחב של מפרץ סן פרנסיסקו היו הרבה תנועות מחאה ואקטיביזם, שנלחמו בתופעות אלה, כך שתמיך הייתה לה גישה לנרטיבים שונים. אך רודריגז שמה לב כבר בגיל צעיר כי אינה רואה בתקשורת דימויים חיוביים של נשים כמוה - כהות עור, מהגרות, לטינות, וזה היה הקטליסט למעורבות החברתית הראשונה שלה.
הציורים שלה היום נחשבים לייצוג ישיר של מאבקים עממיים בנושאים שהיא עוסקת בהם - נושאים של אתניות, הגירה, זכויות נשים, ועוד. הדימויים האנטי-גזעניים שלה שימשו גם להתנגדות למלחמות ארצות הברית בעיראק ואפגניסטן. אך בשנים 2013–2015 היא מתמקדת בעיקר בהגירה. דפוסיה משקפים נקודת מבט לא שגרתית לגבי ההשפעה שיכולה להיות לנשים ולגברים שמושפעים מהסוגיות הרחבות על מצבם.
רודריגז גם בוחנת את המיניות שלה דרך האמנות שהיא עושה, ולאחרונה יצאה כקווירית.
ארגונים.
רודריגז היא בין המייסדות של Tumis Inc, סטודיו שמספק שירותי עיצוב וטכנולוגיית ווב למען צדק חברתי. היא גם בין המקימות של East Side Alliance Arts Center, מרכז תרבות לאמנים ופעילים חברתיים, שמקדם קהילתיות בת-קיימא דרך מודעות פוליטית ורב-תרבותית.
כשהקימה ב-2003 את הסטודיו לדפוס בשם Taller Tupac Amaru כדי ללמד אמנים בקליפורניה את אמנות דפוס המשי, היא נהייתה מנטורית לעשרות אמנים צעירים משכונת מעמד הפועלים בה פעל הסטודיו, בין היתר כמרכז פעילות רב-תחומית למשתתפים.
רודריגז מרצה בבתי ספר, אוניברסיטאות, ומרכזים חברתיים על החיבור בין אמנות ואקטיביזם, וכיצד הוא מגשר בין קהילות למוזיאונים, ובין המקומי לבינלאומי. היא גם מרצה על ארגון קהילתי-תרבותי והשימוש בטכנולוגיה ליצירת שינוי חברתי.
פרויקטים ושיתופי פעולה.
רודריגז משתפת פעולה עם אמנים ממקסיקו, יפן ואירופה, ועבודותיה מוצגות בגלריות ומוזיאונים ברחבי העולם. היא עובדת עם פארל ויליאמס על סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים בשם "ההגירה היא יפה", כשם הקמפיין שהשיקה. בין היוצרים שתורמים או תומכים בפרויקט ישנם אקדמאים וסופרים כמו חונוט דיאס, ג'וליה אלברז וסטיב ארל.
פרויקטים אחרים מהתקופה האחרונה הם קמפיין נגד אונס ואלימות כלפי נשים, האמנית נ' וולמארט, ופיתוח קמפיין ההגירה.
היא עובדת יחד עם ארגונים חברתיים ברחבי העולם לייצר אמנות רדיקלית, נותנת השראה ובעלת חזון, והכי חשוב, לדבריה - שמייצרת שינוי. כשהיא לא עובדת על האמנות שלה, רודריגז מנהלת את CultureStrike, ארגון אמנות לאומי שמכניס אמנים, שחקנים וסופרים לתוך המאבק לזכויות מהגרים. ב-2009 היא ייסדה את Presente.org, רשת אקטיביזם מקוון שמטרתה העצמת קהילות לטינה-אמריקאיות.
תערוכות.
בינלאומיות.
בשנת 2007–2008 רודריגז הייתה Artist-in-Residence במכון קאלה לאמנות.
סולומיה קרושלניצקה