לאחר הפרישה מכדורסל, אימנה באוניברסיטה שבה שיחקה, ובהמשך שימשה כפרשנית במשחקי NBA ו-WNBA.
אחיה הצעיר הוא כדורסלן העבר הנודע רג'י מילר, חבר היכל התהילה בעצמו. בנאום כניסתו להיכל התהילה ב-2012 אמר מילר כי ההישגים שלו הם בעיקר בזכותה, והיא דחפה אותו קדימה.
אשר פנתהון סיום
דניאל נחמני
Revolution Radio
Revolution Radio (בעברית: רדיו מהפכני) הוא אלבום האולפן ה-12 של להקת הפאנק רוק האמריקאית גרין דיי. האלבום יצא ב-7 באוקטובר 2016. האלבום קיבל ביקורת חיוביות בעיקר ממבקרי מוזיקה.
רקע.
העבודה על מה שעתיד להיות "Revolution Radio" התחילה ב-2014 אחרי סיום סיבוב ההופעות "99". הסינגל הראשון מהאלבום "Bang Bang" יצא לאור ב-11 באוגוסט 2016 והסינגלים "Revolution Radio" (אשר נושא את שם האלבום) ו-"Still Breathing" התפרסמו ב-9 בספטמבר וב-23 בספטמבר. האלבום כולל בסך הכל 12 שירים.
לה פייטרה דל פרגון או אבן הבחן
מודסט איסופסקו
מודסט איסופסקו (ברומנית: Modest Isopescu; 30 בנובמבר 1895 - 17 באוקטובר 1948) היה איש צבא רומני, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית, איש מנהלה ופושע מלחמה מורשע.
ביוגרפיה.
איסופסקו נולד בפרטאוצי וֶק (Frătăuții Vechi) שבבוקובינה שתחת השלטון האוסטרו-הונגרי. הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה בדרגת סגן משנה במילואים. בשנת 1923 קודם לדרגת סרן בכוחות היבשה הרומניים, בשנת 1934 - לדרגת רב-סרן ובשנת 1939 - לדרגת סגן-אלוף.
עם כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה ביוני 1941, עם תחילת מבצע ברברוסה, תחת משטרו של יון אנטונסקו, היה איסופסקו מפקד גדוד בז'נדרמריה, כחלק מהארמייה הרביעית של צבא רומניה. באוקטובר מונה לתפקיד מפקד אזור גולטה, פרבומייסק (מחוז מיקולאייב), מחוז בדרום טרנסניסטריה. הוא מילא תפקיד זה עד מרץ 1944;
בסוף 1942 הועבר למילואים. תחת פיקודו של איסופסקו הפך אזור גולטה ל"ממלכת מוות" עבור היהודים שגורשו לשם.
בינואר 1945, מספר חודשים לאחר הדחתו של אנטונסקו, הורתה הממשלה הרומנית על מעצר 65 אנשים, כולל איסופסקו. הוא הואשם בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית הדין העממי של רומניה. גזר דינו הומתק ב-22 במאי 1945 למאסר עולם עם עבודת פרך.
הוא מת בכלא איוד ב-1948. נמסר כי סיבות מותו היו סרטן ומורסה של הכבד. נקבר בבית הקברות של רדאוץ. הותיר אישה בשם לטיציה.
אנטואנט בראון בלאקוול
אנטואנט בראון בלאקוול (באנגלית: Antoinette Brown Blackwell; 20 במאי 1825 – 5 בנובמבר 1921) הייתה האישה הראשונה לקבל הסמכת כמורה מהזרם הפרוטסטנטי המרכזי בארצות הברית. היא הייתה דוברת ציבורית נודעת בנושאים הבוערים של תקופתה, והשתמשה ביסודות הדת שלה כדי לקדם זכויות נשים.
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
אנטואנט לואיזה בראון הייתה בת הזקונים מתוך שבעת ילדיהם של ג'וזף בראון ואבי מורס. היא נולדה בהנרייטה, ניו יורק, וכבר בגיל שלוש בראון הוכרה כבעלת אינטליגנציה חדה. המטיף האוונגליסטי צ'ארלס גרנדינסון פיני מרוצ'סטר הסמוכה הזמין את משפחתה של בראון להצטרף לכנסיית הקהילה (Congregational Church). בגיל 8 בראון כבר החלה להטיף בכנסייה במפגשי יום ראשון. ב-1841, בגיל 16, לאחר שסיימה את הלימודים הנדרשים, בראון החלה ללמד בעצמה. אך הוראה לא הייתה משאת נפשה, ובמשך ארבע שנים חסכה את שכרה כדי ללמוד תאולוגיה במכללת אוברלין ולפתח קריירה כנסייתית.
השכלה.
כאשר חסכה מספיק עבור שכר הלימוד, בראון החלה לימודיה באוברלין קולג' באוהיו בשנת 1846. הוריה, שהאמינו בחינוך שווה לא רק לנשים, אלא גם לשחורים, תמכו בה. בקולג', היא השלימה תואר בספרות ב-1847, על פי תוכנית הלימודים שנקבעה עבור נשים במכללה. בחופשות היא עסקה בהוראה וגם בלמידת עברית ויוונית. ב-1847, היא פנתה למכללה לקבל אותה ללימודי תאולוגיה עם דגש על הובלת קהילת כנסייה. הנהלת המכללה התנגדה לעיסוק פורמלי של נשים בדת, אך בסופו של דבר הסכימו לקבלה ללימודים תחת תנאים מסוימים: שהיא תוכל לשבת בקורסים, אך לא תקבל הכרה רשמית עבורם או תואר בתאולוגיה. בראון הסכימה, ועל אף המגבלות שהושמו עליה, היא בלטה משום שהייתה משתתפת פעילה, כותבת פורה, ונואמת כריזמטית. פרשנותה לאיגרות פאולוס פורסמה בכתב העת האקדמי של המכללה. בפרשנות זו היא החלה לפתח את התאולוגיה הפמיניסטית שלה. היא טענה שהצהרות לגבי נשים בתנ"ך ובברית החדשה לגבי נשים נועדו לזמן ומקום מסוימים, ושלבטח אינם ישימים במאה ה-19. במכללה היה איסור על נשים לנאום בציבור מסיבות דתיות, אז בראון פתחה מועדון דיבייט סודי לנשים כדי להתאמן על כישורי הנאומים שלהן, ובחופשותיה מהלימודים הייתה נואמת מבוקשת, והוזמנה לנאום באוהיו ובניו יורק על מיגור העבדות ועל זכויות נשים.
פעילות נגד העבדות, והסמכתה.
לאחר שסיימה את לימודיה ללא הסמכה כנסייתית, בראון החליטה להשהות את תוכניות הדת שלה לטובת כתיבה בעיתונו של פרדריק דאגלס, "The North Star", למען ביטול העבדות. היא הייתה בין הדוברות בכנס הלאומי הראשון לזכויות נשים בשנת 1850, והנאום שלה היה כל כך פופולרי, שהיא הוזמנה לסבב נאומים בנושאים שונים, כגון ביטול העבדות, איסור צריכת אלכוהול, וזכויות נשים. בראון המשיכה להשתתף בכנסים הלאומיים לזכויות נשים הבאים בתור נואמת.
בסופו של דבר קיבלה בראון רישיון להטיף מטעם כנסיית הקהילה בשנת 1851, והוצע לה תפקיד בכמורה בכנסייה בסאות' באטלר שבניו יורק בשנת 1852. היא לקחה הפסקה קצרה מנאומיה, משום שכפי שכתבה לחברתה (ולימים גיסתה) לוסי סטון, היא העבירה שמונה-עשרה הרצאות במספר ימים כמעט זהה, ועברה את טקס ההסמכה בידי איש הדת המתודיסטי הרדיקלי לות'ר לי, תומך נלהב של זכויות נשים בתחום התאולוגיה ומנהיגות הדת. חודש לאחר הסמכתה, בראון השתתפה כציר בכנס העולמי לאיסור האלכוהול (temperance) בניו יורק, שבו למרות מעמדה כמייצגת של שני ארגוני טמפרנס, המארגנים לא איפשרו לה לדבר. זו לא הייתה הפעם הראשונה או האחרונה שבראון עמדה בפני הקשיים המיוחדים של שילוב מטרה שמרנית בעיקרה כמו טמפרנס עם עבודתה הפרוגרסיבית בעד זכויות נשים. המתח הזה היה קיים גם בתוכה, בעיקר כאשר החלה לקרוא ולעסוק בתגליות המדעיות של התקופה, אשר עמדו בסתירה לתכתיבי הדת, ואחרי שנה היא החליטה לעזוב את תפקידה בכנסייה. העיתון "Boston Investigator" מיהר להכתיר אותה ככישלון בתפקיד כמורה, אך למעשה הייתה לה עדיין התמיכה הבלתי מתפשרת של מנהיגות הכנסייה, רק שהיא הרגישה שהאורתודוקסיה של הכנסייה מגבילה את העבודה האמיתית שהיא רוצה לעשות. בשנת 1857, היא חזרה לעבודתה כנואמת, והחלה לפעול למען רפורמה חוקית וחברתית יחד עם בעלה החדש, סמואל סי. בלאקוול.
זכויות נשים.
בעקבות הפרידה שלה מהכנסייה, בראון התמקדה יותר ויותר בנושא זכויות נשים. בעוד פעילות רבות למען זכויות נשים התנגדו לדת על בסיס השימש בה לדיכוי נשים, בראון הייתה נחושה באמונתה כי השתתפות פעילה של נשים בדת יכולה לשמש לקידום מעמדן בחברה. שלא כמו רבות מחברותיה, היא הייתה ממוקדת יותר בשיפור מעמדן של נשים בחברה מאשר בזכות הבחירה. היא האמינה כי הבדלים מהותיים בין גברים ונשים מגבילים את יכלתם של גברים לייצג את האינטרסים של נשים בפוליטיקה באופן אפקטיבי, ושלכן זכות הצבעה עבור נשים לא תקדם אותן אלא מעט, אלא אם כן זה יהיה בשילוב עם הזדמנויות ממשיות להשתתף במנהיגות. בראון גם נבדלה מרפורמטיות רבות אחרות בכך שהיא התנגדה לגירושים כאמצאי להקלת ההגבלות על נשים במסגרת חוקי הנישואים.
ביחס לעצמה, בראון האמינה שעדיף להיות רווקה מאשר נשואה בשל החופש והעצמאות הגדולים יותר. אך כשפגשה את סמואל בלקוול, היא שינתה אט-אט את דעתה, והשניים נישאו ב-24 בינואר 1856. היו להם שבעה ילדים, מתוכם שניים מתו בינקות.
בלאקוול המשיכה את הקריירה שלה עד אשר האחריות בבית וחילוקי הדעות עם היבטים רבים של תנועת הנשים גרמו לה להפסיק. במקום הרצאות, היא החלה לכתוב בעד שינוי חברתי עבור נשים; בעבודותיה היא עודדה נשים לפתח מקצועות גבריים, ועודדה גברים לחלוק את מטלות משק הבית, אך היא שמרה על האמונה כי תפקידן העיקרי של נשים הוא במסגרת הבית והמשפחה.
ב-1860, בכנס הלאומי לזכויות נשים האחרון לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, בלאקוול ניהלה דיונים סוערים על גירושים עם עמיתותיה סוזן ב. אנטוני ואליזבת קיידי סטנטון. היא התנגדה בתוקף להקלה בגירושים, וטענה, "בני זוג נשואים אינם יכולים לבטל את התחייבויותיהם אחד לשנייה... כל גירושין הם באופן טבעי ומבחינה מוסרית בלתי אפשריים". בלאקוול, שהייתה פעילה מסורה למען ביטול העבדות וכן סופרג'יסטית מסורה, עמדה בניגוד לתקוותיהן של חברותיה הסופרג'יסטיות, ותמכה במעבר התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, אשר הכירה בזכותם של גברים שחורים להצביע, אך לא כללה את זכותן של נשים לעשות זאת. ב-1869, במהלך המחלוקת לגבי התיקון, היא ולוסי סטון התפצלו מן האקטיביסטיות האחרות והקימו את האגודה האמריקאית לזכות בחירה לנשים, כאלטרנטיבה לארגון של אנתוני, האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים.
בשנת 1873, בלאקוול הקימה את האגודה לקידום נשים בניסיון להתמודד עם סוגיות של נשים אשר ארגונים אחרים התעלמו מהן. היא נבחרה כנשיאת האגודה למען זכות בחירה לנשים של ניו ג'רזי בשנת 1891, וסייעה בהקמת אגודת הטוהר האמריקאית (חלק מתנועה רחבה של ארגונים שקמו באותה התקופה לקדם "מוסר נוצרי", שכלל התנגדות לזנות, תמיכה באיסור צריכת אלכוהול, ונושאים דומים).
פילוסופיה, מדע וביקורת על דרווין.