המשושים מכוסים בריסונים בקצותיהם ולאורך מרכזם. תנועת הריסונים החיצוניים יוצרת זרם מים מקצות המשושים לבסיסם, משם המים נפלטים החוצה. חלקיקי מזון המתנגשים במשושים נלכדים על ידי ריר, והריסונים במורד המרכז דוחפים תערובת זו לבסיס המשושים. סביב בסיס המשושים יש חריץ שבו יש ריסונים המעבירים את המזון לאורך החריץ אל הפה. שיטת הזנה זו שבשימוש המערכות ברכיופודים, חיטחבים ופורונידה מכונה "איסוף במעלה הזרם" ("upstream collecting"), שבו חלקיקי המזון נלכדים כשהם נכנסים לשדה הריסונים שיצר את זרם ההזנה. שיטה זו משמשת גם את המינים במחלקה Pterobranchia שבמערכת מיתרני פה. המינים במערכת אנטופרוקטה משתמשים בזר משושים דומה במראהו, אבל הוא מוצק וכיוון הזרם מהבסיס לקצות הזרועות תוך יצירת מערכת "איסוף במורד הזרם" ("downstream collecting") שלוכדת חלקיקי מזון כשהם בדרכם ליציאה.
המשושים חלולים, מלאים בנוזל שהוא הרחבה של חלל הקרביים (צלום). המעיים בצורת האות U, כשהפה בקדמת בעל החיים במרכז הלופופור. פי הטבעת, כשהוא קיים, גם הוא בחלק הקדמי, אבל הוא גבי. בחיטחבים הוא מחוץ לטבעת הלופופור. לחלק מהברכיופודים אין פי טבעת.
סיווג הלופופורטה.
בעלי חיים בעלי הלופופור מכונים "לופופורטים" (lophophorates). בחלוקה הפילוגנטית הקודמת הם סווגו בתוך שניוני הפה. הערכה מחודשת סיווגה אותם בקבוצה לופופורטה (Lophophorata), חלק מעל המערכה לופוטרוכוזואה בעל-המערכה קדמוני הפה (Protostomia), הכוללת גם את הרכיכות והתולעים הטבעתיות.
אל תשליכני לעת זקנה
אמגט
קוניפא
גן הפסלים (אילת)
גן הפסלים הוא גן פסלים תת-מימי ליד אילת. הגן משמש אתר צלילה לנופש לצוללנים.
היסטוריה.
הפסל דן רפפורט הקים בראשית שנות ה-90 גן פסלים תת-מימי, במטרה ליצור שונית מלאכותית. הגן הוצב בחוף הצפוני באילת, מול השק"ם הישן (בין מלון מרידיאן למלון הסלע האדום כיום). גן הפסלים הוקם בתרומת ההתאחדות הישראלית לצלילה ומשפחת מיכאלי, שחפצה להנציח את זכרו של עופר מיכאלי, מדריך צלילה שצלל ב-4 בינואר 1990 אל החור הכחול בדהב שבסיני ולא שב.
גן הפסלים בנוי מארבעה פסלי מתכת גדולים, המרוחקים מעט זה מזה, דמויי כדור המחוברים בשרשרת, ושמכל כדור יוצאות זרועות מתכת מפותלות, המשוות לו מראה של יצור מהחלל. הפסלים הושקעו בים על מנת לשמש כשונית מלאכותית וכמוקד משיכה לצוללים.
הפסלים הורכבו מכדורים חלולים, מהם יצאו זרועות מפותלות. הפסלים היו בעלי ציפה חיובית בזכות האוויר הכלוא בתוכם, וחוברו לקרקע הים בשרשראות.
עם חלוף הזמן, נשאר רק פסל אחד עומד, השלושה הנוספים נפלו עם השנים ושוכבים על צדם.
כאתר צלילה.
האתר נמצא בלב ים, בעומק של כ־15-30 מטרים, כ־300 מטר מזרחית למסעדה התת-מימית כוכב הים האדום. אף על פי שמדובר באתר רשמי שעבר בזמנו את כל האישורים והוועדות הנדרשות, אין כל סימון על פני המים שמעיד על קיומו. האתר אמנם נמצא מחוץ לקו הסירות, אך הוא הומה פעילות והגישה המומלצת אליו היא עם כלי שיט, על מנת להימנע משחייה מסוכנת ליד סירות מהירות.
סיור בין פסלי הענק המרשימים הוא חוויה בפני עצמה, בייחוד שלעיתים הם מוקפים בלהקות דגים החולפות באזור. מבט למטה יחשוף את דיירי הקרקע החולית. מדרום לפסלים, הקרקעית החולית הופכת למשטח אלמוגים רחב, ביניהם בלטים יפים. שכיחים באזור אלמוגים מסוג סיכניתית, היוצרים מרבדים בגווני כחול - סגול, וכן אלמוגי הפטרה (פונגיה), שאינם מקובעים למקומם כשאר האלמוגים.
עוד באתר, ממערבו, ניתן למצוא רכבי שטח אמפיביים ישנים ששוקעו בעבר במקום כדי ליצור תשתית לריף מלאכותי. מבנה נוסף הוא "שונית הדובקורל" - פירמידה ממתכת בגובה 15 מטרים שנועדה לצורכי מחקר העוסק בקשר בין שוניות טבעיות למלאכותיות.
בשל העומק של הצלילה ותנאי הראות הלא מזהירים, מומלץ לתאם את ההגעה לאתר בשעות הבוקר בהן תנועת הסירות דלה.
הקרקעית שעליה מונחות גרוטאות הברזל היא חולית מעיקרה, ומשתפלת במתינות לכיוון דרום. חלקה המרשים של הצלילה הוא גן הפסלים שעטורים בלהקות של פזיות ומשתלבים היטב בנוף. המסלול הוא מעגלי ומשך הצלילה כ – 30 דקות.
ביקורת.
עקב מיקום גן הפסלים נוצרו מספר בעיות. גן הפסלים מוקם באזור שהראות בו אינה טובה, ועל פני המים מתקיימת תנועת סירות ערה, העלולה לסכן צוללים. תנאים אלו גרמו למיעוט צלילות במקום. בעיה נוספת הייתה ששום גורם לא היה אחראי על תחזוקת האתר, ועם השנים התמלאו חלק מהפסלים מים ושקעו לקרקעית, ואילו האחרים התנתקו מהקרקע, צפו אל פני המים ונסחפו הלאה משם.
יש הטוענים, שלו היה גן הפסלים ממוקם בקרבת מועדון צלילה, או מהווה יעד פופולרי לצלילות, היו הצוללים במקום דואגים לתחזקו.
דיוויד רייך
דייוויד אמיל רייך (באנגלית: David Emil Reich; נולד ב-14 ביולי 1974) הוא גנטיקאי יהודי-אמריקאי שנודע במחקריו הגנטיים העוסקים באדם הקדמון, בדפוסי הנדידה שלו ובהתערבבות אוכלוסיות אדם קדומות. מחקריו פתחו צוהר חדש, מדעי ומדויק, לידע פרהיסטורי שעד אז נחקר באופן פחות מדויק ובהתבסס על ממצאים ארכאולוגיים מוגבלים. רייך הוא פרופסור במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של הרווארד. רייך קיבל את פרס דן דוד במאי 2017, את פרס NAS בביולוגיה מולקולרית באפריל 2019, את מדליית דרווין-וואלאס ביוני 2019 ואת פרס מסרי ב-2021.
ביוגרפיה.
רייך גדל במשפחה יהודית בוושינגטון הבירה. אמו היא הסופרת טובה רייך (אחותו של הרב אבי ווייס, מוביל הפלג הליברלי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית). אביו, וולטר רייך, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, כיהן כמנהל הראשון של מוזיאון השואה בארצות הברית. רייך התחיל בלימודי סוציולוגיה אך מאוחר יותר הפנה את תשומת לבו לפיזיקה ולרפואה. לאחר סיום הלימודים למד באוניברסיטת אוקספורד, במקור מתוך כוונה להתכונן לבית הספר לרפואה. בשנת 1999 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה.
רייך הוא גנטיקאי ופרופסור במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של הרווארד.
צוות המחקר של רייך באוניברסיטת הרווארד הראה שגנום האדם התרחק לאורך ארבעה מיליון שנה בהדרגה מהגנום של השימפנזים. הפיצול בין שושלת האדם והשימפנזה התרחש מיליוני שנים מאוחר יותר ממה שהיה ידוע בהסתמך על ממצאי עצמות. העדויות הגנטיות מצביעות על כך שגם אחרי ההפרדה ההתחלתית בין שני המינים, הם המשיכו להתרבות זה עם זה במשך כמה מיליוני שנים. הפיצול הגנטי הסופי התרחש לפני 6.3–5.4 מיליון שנה.
מאמרו של רייך משנת 2009, ששחזר את "היסטוריית האוכלוסייה ההודית" היה מחקר פורץ דרך בהבנת הודו ומקורות אוכלוסייתה. רייך ועמיתיו בדקו גנום באורך 560,000 פולימורפיזם חד-נוקלאוטידים (SNP), זאת לעומת 420 SNPs שנבדקו בעבודות קודמות. הם גם השוו אותם עם הגנום שמאפיין תושבי אזורים אחרים הקיים במאגר הגנום העולמי. באמצעות מחקר זה הם הצליחו להבחין בשתי קבוצות גנטיות ברוב האוכלוסיות בהודו, שכונו "צפון-הודים קדומים" (ANI) ו"דרום-הודים קדומים" (ASI). הם גילו כי הגנים של ה-ANI קרובים לאלו של תושבי המזרח התיכון, מרכז אסיה ואירופה ואילו הגנים של ה-ASI ייחודיים להודו ושונים מכל שאר האוכלוסיות הידועות. שתי הקבוצות הנבדלות הללו, שהתפצלו בקירוב לפני 50,000 שנה, היוו את הבסיס לאוכלוסייה הנוכחית בהודו.
מחקר המשך של מורג'אני ועמיתים חשף כי שתי הקבוצות התערבבו בתקופה שבין 1,900 ל-4,200 שנה לפני זמננו (2200 לפני הספירה – 100 לספירה). לאחר מכן התבססה בהודו אנדוגמיה והתערובת הפכה נדירה. ההודים התחתנו רק בתוך הקאסטה שלהם. רייך הסביר הממצאים באומרו שלפני 4,200 שנה היו הקבוצות לא מעורבות. מתישהו בעבר, לפני 1,900 עד 4,200 שנה, התערבבו הקבוצות. רייך ציין כי עבודתם אינה מראה כי הגירה משמעותית התרחשה במהלך תקופה זו.
צוות המחקר של רייך תרם משמעותית לגילוי כי האדם הניאנדרטלי וההאדם הדניסובי התערבבו באוכלוסיות אנושיות מודרניות כאשר התפשטו מאפריקה לאירואסיה לפני 70,000–30,000 שנה.
המחקרים הגנטיים של רייך מתמקדים בעיקר במציאת דפוסים גנטיים מורכבים הגורמים לרגישות למחלות שכיחות בקרב אוכלוסיות גדולות. המעבדה של רייך גילתה סמן גנטי המקושר לסיכוי מוגבר להתפתחות סרטן הערמונית.
רייך מעריך שמקור השפות ההודו-אירופיות נמצא דרומית לקווקז, באיראן של ימינו או בארמניה. האנשים שדיברו את שפת המקור התפתחו מאוחר יותר לבני היאמניה , רועים נוודים ממערב אסיה, ולתושבי אסיה הקטנה הקדומים. בשלב מסוים, לפני כ-4,000 שנה, בני היאמניה נדדו לאירופה. ייתכן שבמסע כיבוש והשמדה, אם כי הדבר אינו ברור לגמרי. הדנ"א שלהם ניכר באחוזים גבוהים במטען הגנטי של בני מערב אירופה בימינו. בנוסף, הדנ"א שלהם נמצא בשיעורים ניכרים גם במטען הגנטי של חלק מהאוכלוסיות בתת-היבשת ההודית, שגם לשם הגיעו. בני היאמניה הביאו את השפה שלהם איתם. בכך נמצא פתרון אפשרי לחידה שהטרידה את הבלשנים שנים רבות – הדמיון בין הלשונות ההודיות הקדומות ללשונות האירופיות.
ב-2018 פרסם רייך מאמר בניו יורק טיימס שבו גרס כי על המדע להתייחס להבדלים הגנטיים בין הגזעים השונים ופקפק בתפיסת התקינות הפוליטית, שמבטלת את ההבדלים הללו ורואה בגזעים הגדרה תרבותית בלבד. דעותיו עוררו תגובות ביקורתיות ופולמוס.
בשנת 2021 זכה בפרס מסרי על תרומתו לחקר הדנ"א העתיק, ביחד עם פרופסור סוונטה פבו ופרופסור לירן כרמל.
גשר הרכבת מעל נחל פטיש