הדין הפך למעריץ של העם והתרבות הגרמניים והדבר בא לידי ביטוי בעמדותיו במלחמת העולם הראשונה, ובד בבד עם נטיותיו השמרניות האנטי-דמוקרטיות והאנטי-קומוניסטיות. הוא תמך בגורמי ימין גרמניים גם לאחריה. כשעלו הנאצים בגרמניה לשלטון, הם כיבדו את הדין בתארים רבים משום שתמך בגרמניה גם בעת שלטונם. הדין פגש שוב ושוב את אדולף היטלר ועוד כמה נציגים נאצים מובילים, והיה מתכתב עמם באופן קבוע. ההתכתבות בדרך כלל הייתה בענייני יום-יום, ברכות ליום ההולדת, פרסומים מתוכננים או משלימים של הדין. עם זאת היו מצידו גם בקשות לחנינה של אנשים שנידונו למוות. הוא כתב גם בעניין שחרורם או קבלת היתר לעזוב את הארץ עבור אנשים שנאסרו בבתי סוהר או במחנות ריכוז.
למרות ביקורת שהפגין כלפיהם מדי פעם, הוא תמך בגרמניה גם במלחמת העולם השנייה. הדין תמך בנאצים בפעילותו העיתונאית, אלה זיכו אותו בכבוד רב, באותות ומדליות. היחסים ביניהם היו סבוכים ומורכבים: ב-1937 סירב הדין לשנות קטעים בספרו "גרמניה והשלום העולמי", אף על פי שהנאצים עמדו על כך שיוציא מתוכו פסקאות קריטיות בין השאר כי טען שסילוקם של פרופסורים יהודיים שפעלו לטובת גרמניה והאנושות היא טעות חמורה לגרמניה.
הנאצים מצידם, היו זקוקים לתמיכתו של הדין בפובליציסטיקה העולמית, ויש הטוענים כי הם נצלו לשם כך את ידידו היהודי הקרוב פרופ׳ אלפרד פילפסון. בתמורה לאי גירושו להשמדה של פילפסון, וכליאתו בגטו-מחנה טרזיינשטט, הם זכו מהדין לתמיכה במעשיהם ושלטונם בספריו ובמאמריו. פיליפסון שרד את השואה והשתחרר מטרזין במאי 1945.
אחרית ימיו.
לאחר התמוטטות גרמניה הנאצית, הדין לא התחרט על שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים, משום שלטענתו שיתוף פעולה זה איפשר הצלת רבים ממוות במחנות השמדה. עם זאת במשך שנים רבות הדין הוחרם בארצות רבות וגורש מאגודות מדעיות בגלל תיוגו כתומך נלהב בהיטלר ובנאציזם. בתום המלחמה, החרימו הכוחות האמריקנים בביתו מסמכים הנוגעים לאטלס המתוכנן של הדין על מרכז אסיה. בכל זאת, לאחר מכן שירות המפות בצבא ארצות הברית מימן את הדפסתו ופרסומו של מפעל החיים של הדין - אטלס אסיה המרכזית.
הדין נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר של שוודיה בתקופתו. הוא היה חבר בשתי אקדמיות מדעיות והיה לו קול בבחירת זוכי פרס נובל למדע ולספרות.
מ-1931 ועד מותו ב-1952, התגורר בסטוקהולם. הדין מת בסטוקהולם ב-1952. באזכרה השתתפו נציגי בית המלוכה השוודי, ממשלת שוודיה, האקדמיה השוודית והשירות הדיפלומטי. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית אדולף פרדריק בסטוקהולם.
הדין מעולם לא התחתן ולא היה לו ילדים.
קישורים חיצוניים.
הדין בפרויקט גוטנברג:
ביוגרפיה של הדין:
הדין כחוקר:
סיפורה של המשלחת לאסיה 1927 - 1935:
ג'ק קבורקיאן
ג'ק קבורקיאן (באנגלית: Jacob "Jack" Kevorkian; 28 במאי 1928 - 3 ביוני 2011) היה רופא, צייר ומלחין אמריקאי, שנודע בעיקר בשל סיועו לכ-130 חולים סופניים להתאבד.
משנת 1999 ועד יוני 2007 ריצה קבורקיאן תקופת מאסר של 8 שנים בפועל מתוך גזר דין של 10–25 שנות מאסר על רצח מדרגה שנייה. קבורקיאן קיבל חנינה בשל התנהגותו הטובה ובתנאי שלא יעזור עוד לחולים סופניים לבצע התאבדות.
ראשית דרכו.
ג'ק קבורקיאן נולד למהגרים ארמנים בפונטיאק, מישיגן. ב-1952 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מישיגן, בהתמחות בפתולוגיה. ב-1956 פרסם מאמר על צילומים של גלגל העין של חולים בשעת מותם, בניסיון לקבוע את זמן המוות המדויק. זאת, על מנת שניתן יהיה להשתמש באיבריהם להשתלה כל עוד ניתן. על עבודה זו ניתן לו הכינוי "ד"ר מוות". בדצמבר 1958 פרסם מאמר בכינוס בוושינגטון די. סי. הדן בניסויים רפואיים בהסכמה בנידונים למוות בזמן הוצאתם להורג. כתוצאה מכך, הוא התבקש על ידי אוניברסיטת מישיגן לעזוב את משרתו. ב-1970 מונה לפתולוג ראשי בבית החולים סרטוגה בשיקגו. במהלך שנות השמונים פרסם מספר מאמרים בכתב עת גרמני קטן, בהם פירט את דעותיו בעניין המתת חסד ואתיקה. באחרון שבהם, שפורסם ב-1988, פרסם הצעה למערכת למוות מתוכנן בקליניקות התאבדות, כולל ניסויים רפואיים על חולים. שנה מאוחר יותר בנה מכונת התאבדות מחלקים שקנה במכירות חצר וחנות לחומרי בניין.
סיוע להתאבדות.
במהלך חייו סייע קבורקיאן לכ-130 חולים סופניים להתאבד, חלקם בהזרקת חומרים רעילים וחלקם בנשימת פחמן חד-חמצני. החולה הראשונה הייתה ג'נט אדקינס, חולה במחלת אלצהיימר, לה סייע להתאבד ב-4 ביוני 1990, בתוך מכונית הפולקסווגן המסחרית שלו, בעזרת מכונת ההתאבדות שהמציא. כתוצאה מכך, נפתחו נגדו הליכים משפטיים, אך הוא זוכה מאשמת רצח בסוף אותה שנה.
ב-23 באוקטובר 1991 היה נוכח בעת מותן של שתי חולות נוספות: מרג'ורי ונץ, בת 58, שסבלה מכאבים באגן הירכיים, ושרי מילר, חולת טרשת נפוצה בת 43. ונץ מתה מהזרקת חומרים רעילים ממכונת ההתאבדות, ומילר מתה מנשימת פחמן חד-חמצני. כעבור חודש, בוטל רישיון הרפואה של קבורקיאן על ידי מועצת הרפואה של מדינת מישיגן.
ב-15 במאי 1992 סייע לסוזן ויליאמס, חולת טרשת נפוצה בת 52, להתאבד בשאיפת פחמן חד-חמצני בביתה שבמישיגן. ביוני זיכה אותו בית המשפט המחוזי מאשמת מותן של מרג'ורי וונץ ושרי מילר. ב-26 בספטמבר מתה מהרעלת פחמן חד-חמצני לואיס הווס, חולת סרטן הריאה וסרטן המוח בת 52 בביתו של ניל ניקול, עוזרו של קבורקיאן. ב-23 בנובמבר מתה באותו אופן קתרין אנדרייב, גם היא חולת סרטן, בת 45. זהו המקרה הראשון מתוך עשרה בשלושת החודשים הבאים, בהם קבורקיאן נוכח בזמן המוות. ב-3 בדצמבר העביר בית המחוקקים של מישיגן חוק האוסר על סיוע להתאבדות, שנכנס לתוקף ב-30 במרץ 1993.
ב-15 בפברואר 1993 מת בביתו היו גייל, חולה נפחת וחולה לב בן 70. רשויות התביעה פתחו בחקירה לאחר שפעילי "זכות לחיים" מצאו שקבורקיאן ביצע שינויים בדו"ח על המקרה, בהם מחק התייחסות לבקשתו של גייל להפסיק את ההליך. ב-25 בפברואר חתם מושל מישיגן על החוק האוסר על סיוע להתאבדות. ב-4 באוגוסט נמצאה במכוניתו של קבורקיאן גופתו של תומאס הייד, חולה ALS בן 30. ב-9 בספטמבר, מספר שעות לאחר ששופט הורה לו להתייצב למשפט בעניינו של הייד, נוכח קבורקיאן במותו של דונלד אוקיף, חולה סרטן בן 73. בין 5 ל-8 בנובמבר שבת קבורקיאן שביתת רעב בתא המעצר, וסירב לשלם את דמי השחרור בערבות, בסך 20,000 דולר, בעניין מותו של הייד. ב-29 בנובמבר פתח בשביתת רעב בבית הכלא המחוזי, וסירב לשלם דמי ערבות בסך 50,000 דולר, בעקבות מותה באוקטובר של מריאן פרדריק, בת 72. שביתת הרעב הסתיימה ב-17 בדצמבר, לאחר ששופט הסכים להוריד את דמי הערבות למאה דולר, בתמורה להתחייבות של קבורקיאן שלא לסייע להתאבדויות נוספות עד שחוקיות המעשה תתברר.
ב-27 בינואר 1994 ביטל שופט את ההאשמות נגד קבורקיאן בעניין עוד שני מקרי מוות, והפך לשופט החמישי הקובע שהתאבדות נתמכת היא זכות חוקתית. ב-2 במאי זיכה חבר מושבעים את קבורקיאן מאשמה שהפר את החוק בעניין מותו של הייד. ב-10 במאי ביטל בית המשפט לערעורים של מישיגן את החוק האוסר על סיוע להתאבדות, משום שנחקק בדרך לא חוקית. ב-26 בנובמבר, שעות לאחר פקיעת תוקף החוק האוסר על סיוע להתאבדות, נמצאה מתה בביתה מרגרט גאריש, בת 72, חולת דלקת פרקים ודלדול עצם. ב-13 בדצמבר הפך בית המשפט העליון של מישיגן את החלטת בית המשפט לערעורים, וקבע שהאיסור על סיוע להתאבדות חוקתי, וכן שסיוע להתאבדות אסור על פי המשפט המקובל.
ב-26 ביוני 1995 פתח קבורקיאן קליניקה להתאבדות בספרינגפילד, מישיגן. המטופלת הראשונה היא אריקה גרסלנו, חולת ALS בת 60. מספר ימים לאחר מכן בעל הבניין דרש ממנו לסגור את המקום. ב-14 בספטמבר הוא הופיע למשפט בעניין מותן של ונץ ומילר, כאשר הוא כבול בשרשרת לכדור פלדה. באוקטובר, קבוצה של רופאים ומומחי רפואה אחרים חתמה על עצומה התומכת בקבורקיאן, ואמרה שהיא תקבע כללים "לסיום מכובד של חיים".
ב-6 במרץ 1996 פסק בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים בסן פרנסיסקו כי לאנשים בוגרים ובריאים נפשית, בעלי מחלה סופנית, יש זכות חוקתית לסיוע רפואי להתאבדות. יומיים מאוחר יותר חבר מושבעים זיכה את קבורקיאן מעוד שני מקרי מוות. ב-20 במרץ העלה חבר קונגרס הצעת חוק לפיה לא יינתן מימון פדרלי לסיוע להתאבדות. ב-1 באפריל התחיל משפטו של קבורקיאן בעניין מותן של וונץ ומילר, בעיר הולדתו פונטיאק. לאות מחאה על כך שהוא נשפט על פי חוקי המשפט המקובל העתיקים, הוא הופיע למשפט בתלבושת בסגנון קולוניאלי. ב-14 במאי חבר המושבעים זיכה אותו מאשמה.
ב-12 ביוני 1997 ביטל שופט הליכים במשפט רביעי נגד קבורקיאן. בשלב זה קבורקיאן סייע לפחות ל-46 התאבדויות מאז 1990. ב-26 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד שלמדינות יש זכות לאסור על סיוע להתאבדות, בעתירות בעניין חוקים כאלה בניו יורק ווושינגטון.
ב-14 במרץ 1998 נרשם החולה המאה לו סייע קבורקיאן, תושב דטרויט בן 66. ב-1 בספטמבר נכנס לתוקפו החוק השני של מדינת מישיגן האוסר על סיוע להתאבדות. ב-3 בנובמבר דחו תושבי מישיגן הצעה לאפשר סיוע רפואי להתאבדות של חולים סופניים.
הרשעה ברצח.