ב-6 ביוני צעד הצבא הלאומי לתוך בייג'ינג, וסיים את כהונת ממשלת בייאנג. שאר הכוח של הצבא הלאומי הגיעו לאזור בייג'ינג לאחר כמה ימים. לבסוף חלק מהצבאות של השליטים המקומיים, נכנעו, וחלקם כמו צבאו של ג'אנג צ'ואליאנג הכריז רשמית על נאמנותו לממשלה הלאומנית בנאנג'ינג ב-29 בדצמבר 1928, וסימן את הסיום הרשמי של ה"משלחת הצפונית" ואת איחוד סין.
אחרית דבר.
בעקבות כיבוש בייג'ינג, צ'יאנג וממשלתו עברו במהירות לארגון מחדש של הממשלה לימי שלום. בחודש יולי, הוא ומנהיגי ארבעת צבאות הקולקטיב נפגשו בבייג'ינג כדי לדון בשחרור ופירוק הנשק של כ-2.2 מיליון החיילים שהפכו לחלק מהצבא הלאומני. צ'יאנג ביקש להקטין את גודלו של הצבא לחצי, כדי שיוכל לשחרר כספים ממשלתיים לפיתוח מקומי. חוסר האחדות בממשל החדש התברר עד מהרה.
אספה כללית של הקואומיטנג נערכה בנאנג'ינג בין התאריכים 8–14 באוגוסט. בה השתתפו גם אנשים שלא היו חברי המפלגה, כמו יאן שיאן. הדיון המרכזי היה בנושא ריכוזיות. צ'יאנג השתוקק לקבל את הכוח לעצמו, על ידי צמצום כוחם של גופים פרובינציאליים שונים. הוא רצה לרכז את הכוח בממשלה המרכזית, במאמץ לצמצם את המגמות הבדלניות של תקופת המלחמות. שר האוצר ט. וו. סונג הציע כי כל ההכנסות תהיינה מרוכזות באוצר הלאומי. אך בסופו של דבר, נודע כי ריכוזיות אמיתית יכולה להתרחש רק אם המפקדים השונים, מצביאי המלחמה לשעבר, יוותרו על כוחם הכלכלי והצבאי למען הממשלה הלאומית. בעוד שעקרונות האלה הוסכמו על ידי חברי המפלגה, בפועל המצב היה רחוק מביצוע.
הממשלה החדשה של נאנג'ינג של ימי שלום בראשות ציאנג, הושקה ב 10 באוקטובר 1928, יום השנה השבע עשרה לתחילת מהפכת שינאשי. המדינה, לעומת זאת, נותרה למעשה מחולקת לחמישה תחומים בשליטתם של מנהיגים צבאיים. סיעת נאנג'ינג שלטה באזור שסביב נאנג 'ינג ושאנגחאי, ואילו קבוצת גואנגשי שלטה על הוביי, חונאן וגואנגשי. פואנג יאקיאנג המשיך לשלוט בשאאנשי, חנאן, וחלקים של שאנדונג וז'ילי, בעוד יאן שיאן, שלט בשאנשי, בייג'ינג, ואת האזור סביב טיינג'ין. ג'אנג צ'וליאנג המשיך לשלוט במנצ'וריה כמדינה עצמאית למחצה, ומצביאי מלחמה מקומיים בסצ'ואן, יונאן וגוויג'ואו נשארו כפי שהיו לפני המשלחת הצפונית.
המצב הזה הוכיח עד כמה רופף השלטון המרכזי של נאנג'ינג על שטחה העצום של סין. כאשר ניסה צ'יאנג לצמצם את הצבא ולרכז את כוחה של הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג, החלו שליטי המלחמה האזוריים, עם כוחותיהם הצבאיים, לבטל את נאמנותם לצ'יאנג ולהקים ברית נגדו. המאבק הזה על העליונות, פרץ כסכסוך מזוין ב"מלחמת המישורים המרכזיים" של 1929–1930. צ'יאנג אמנם ניצח בסופו של דבר במלחמה זו, והבטיח את מעמדו כמנהיג יחיד של כל סין, אבל אזוריות ומלחמות פנימיות נוספות ימשיכו, יחלישו את המדינה ויכינו את הקרקע למלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית.
מילובאן ג'ילאס
מילובאן ג'ילאס (בסרבית: Милован Ђилас; 12 ביוני 1911 – 20 באפריל 1995) היה פוליטיקאי קומוניסט ביוגוסלביה. היה מראשי צבא הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, שר בממשלת יוגוסלביה וסגן נשיא המדינה. בהמשך היה אחד הדוברים הידועים ביותר נגד השלטון הקומוניסטי בארצו.
ביוגרפיה.
ג'ילאס נולד במונטנגרו. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בלגרד, בתחילת 1929, בעת שאלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה פיזר את הפרלמנט ונטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות. הוא השתתף בדיונים פוליטיים במהלך לימודיו והצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1932. באפריל 1933, בעת שתכננו פעולה לשחרור אסיר קומוניסטי מהכלא, נתפס אחד מחברי התא שלו, ובעקבות זאת הוא נעצר ונדון לשלוש שנות מאסר. עם שחרורו הוא נפגש עם טיטו ופעל בשליחותו לרכז את פעילות המפלגה בבלגרד. בשנת 1938 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה ובשנת 1940 היה לחבר הפוליטביורו. בשנת 1939 היה מראשי המבקרים של מירוסלב קרלז'ה בשל "חוסר מהפכנות". לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני, ובהינתן ההוראה ממוסקבה לפתוח בחבלה נגד הנאצים, ג'ילאס חזר למונטנגרו בה ארגן את ההתקוממות נגד השלטון שהוקם בחסות איטליה הפשיסטית. בנובמבר 1941 העביר טיטו את ג'ילאס לתפקיד עורך עיתון המפלגה, "בורבה", מפני שתקף באופן חזיתי את האויב החזק ממנו בהרבה, במקום להשתמש בשיטות גרילה. בשנת 1942 הוא היה חבר המטה של צבא השחרור הלאומי.
במרץ 1944 נסע ג'ילאס למוסקבה ועם חזרתו לקח חלק בשחרור בלגרד מידי הנאצים. לאחר המלחמה היה נציג יוגוסלביה בייסוד הקומינפורם ומזכיר קבוע ראשון של הארגון. בארצו היה שר בלי תיק. הוא תואר ביוני 1948: "נחשב כאישיות רבת־המרץ ביותר בקבוצתו של מרשאל טיטו. בגלל עמדתו הבולטת במלחמת הפארטיזאנים, הוא זכה לפופולריות רבה בקרב הצבא.". בנוסף היה מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. בתיאור משנת 1949 נאמר: "מתרכזים בידיו כל ענייני התעמולה וההסברה" וכן "חושבים שרוב נאומיו של טיטו הם פרי מחשבתו של ג'ילאס. מפורסמת שנאתו למעצמות המערב."
בימי הקרע בין יוגוסלביה וברית המועצות, ביקר בפומבי את האנטישמיות של ברית המועצות. בינואר 1951 הוא ביקר בלונדון וביקש מממשלת בריטניה נשק כדי להתגונן מפני ברית המועצות.
בשנת 1953 הוא נשא בתואר סגן נשיא יוגוסלביה ולקראת סוף 1953 מונה ליושב ראש האספה הפדרלית של יוגוסלביה. בסוף שנת 1953 הוא פרסם סדרה של מאמרים שבהם ביקר את הקומוניזם בברית המועצות ובדרך גם תקף את הבירוקרטיה ביוגוסלביה ואת נשות ראשי השלטון. המאמרים עוררו את זעם חבריו למפלגה וג'ילאס הסכים להפסיק את פרסומם עד בירור העניינים במוסדות המפלגה. לאחר מספר ימים, הודח ג'ילאס מכל תפקידיו והתפטר מנשיאות הפרלמנט. טיטו הצהיר שג'ילאס לא יורשה לעולם לשוב לחיים הפוליטיים ובהמשך ג'ילאס פרש או גורש מהמפלגה הקומוניסטית. ג'ילאס התגורר בפרבר של בלגרד, והתראיין לתקשורת הזרה שגילתה בו התעניינות רבה. לקראת סוף 1954 הוא הודיע שהוא מתכוון להקים מפלגה סוציאל-דמוקרטית. בינואר 1955 הוא נדון על הפצת תעמולה עוינת למאסר על תנאי. על ג'ילאס הוטל מעקב צמוד ולאחר שפרסם בעיתון ה"ניו לידר" בניו יורק מאמר שטען שהמרד ההונגרי מבשר את קץ הקומוניזם הוא נאסר בנובמבר 1956 ובדצמבר 1956 הוא נדון לשלוש שנות מאסר. גזר הדין אושר על ידי בית הדין העליון של סרביה בינואר 1957.
באוגוסט 1957 יצא לאור ספר שלו, "המעמד החדש", שהוברח מהכלא ותקף בחריפות את הקומוניזם. השלטונות ביוגוסלביה אסרו על הפצת הספר או קטעים ממנו וג'ילאס נדון באוקטובר 1957 על פרסום הספר לשבע שנות מאסר. במאי 1958 הוכרז שהוא זכה בפרס החירות הצרפתי, בסך 100,000 פרנק צרפתי. ג'ילאס שוחרר ב-20 בינואר 1961 והצהיר שלא חל שינוי מהותי בעמדותיו והוא לא נדרש לעשות כל "מעשה בלתי הוגן" תמורת השחרור.
ג'ילאס סירב בשלב זה לעזוב את יוגוסלביה, אף על פי שהשלטונות טענו שיאפשרו לו להגר. הוא ניצל את שחרורו כדי להעביר כתבי יד של לפחות שלושה ספרים שכתב למו"ל בניו יורק. ב-7 באפריל 1962, לאחר שנודע לשלטונות על ספרו "שיחות עם סטלין" שעומד להתפרסם, נעצר שוב, על פרסום מאמרים נגד השלטון בעיתונות חוץ. המו"ל של ספריו ניסה להגיע להסכמות עם שלטונות יוגוסלביה על שחרור ג'ילאס תמורת עיכוב פרסום הספר, אולם מאמציו נכשלו. ב-14 במאי 1962 הוא נדון ל-5 שנות מאסר בנוסף להשלמת 4 שנים ושמונה חודשים ממאסרו הקודם, על גילוי סודות מדינה, ובנוסף נקבע שתמלוגי הספר יוחרמו ונאסר עליו כל פעילות פוליטית וציבורית למשך 5 שנים לאחר שחרורו. במשפטו טען ג'ילאס שהוא נשפט על "אי-כניעה אינטלקטואלית". זמן קצר לאחר המשפט פורסם הספר.
בשנת 1966 הנהיג טיטו מדיניות ליברלית יותר ביוגוסלביה ובעיתונות העולמית חיכו שהדבר יביא לשחרורו של ג'ילאס שהמליץ על חלק מהצעדים שטיטו נקט. ב-31 בדצמבר 1966 קיבל חנינה מטיטו ושוחרר. בריאיון עם שחרורו אמר שלא יוותר על פעילותו הציבורית אך לא יפעל באופן בלתי חוקי. ג'ילאס המשיך לפרסם מאמרים בעיתונות מחוץ ליוגוסלביה ולהתראיין לעיתונות, בנושאי קומוניזם, יוגוסלביה וברית המועצות. בשנת 1981 כתב עליו טדי פרויס: "בעולם הוא מוכר היטב וסופרים, עיתונאים ואנשי־רוח עולים אליו לרגל, אך משקלו ומידת הפופולריות שלו ביוגוסלאוויה אינם גדולים".
בשנת 1968 הוא ביקר בארצות הברית, אולם בהמשך הוא אמר שהשלטונות לא מרשים לו לצאת מיוגוסלביה או לפרסם בתוך יוגוסלביה. באוקטובר 1979 נקנס ג'ילאס על פרסומים אסורים שפרסם ביוגוסלביה.
לאחר מותו של טיטו פורסמו נגדו כתבות שונות בעיתונות ביוגוסלביה, בעוד הוא פרסם בדר שפיגל סדרת מאמרים ביקורתית על טיטו. ב-20 באפריל 1984 בעת שהשתתף בפגישה של חוג צעירים אינטלקטואלים פשטה המשטרה על המקום והוא נעצר יחד עם רבים מהמשתתפים. הוא שוחרר למחרת לאחר חקירה קצרה וחיפוש בדירתו, בה לקחו כתבים שונים שלו ושל בנו.
בסוף 1988 הותר לו לבקר את בנו בארצות הברית ומשנת 1989, בעקבות קריסת הקומוניזם, פורסמו מאמריו וספריו גם ביוגוסלביה. בגלל גילו המבוגר, לא ניסה ג'ילאס להשתלב בפוליטיקה היוגוסלבית.
חיים אישיים.
ג'ילאס התחתן בשנת 1936 עם מיטרה מיטרוביץ' , פעילה קומוניסטית שהגיעה לעמדות מרכזיות והייתה מיניסטר הרפובליקה הסרבית בשנת 1950. הם התגרשו בשנת 1952, אבל למרות זאת מיטרוביץ' הודחה מכל תפקידיה הפוליטיים בעת שג'ילאס סולק מתפקידיו.
ג'ילאס התחתן לאחר מכן עם סטפאניה ונולד להם בן אחד אלקסה, שלמד סוציולוגיה בהרווארד ושב לבלגרד בשנת 1993.
חקלאות מים של דגי אלתית