מועדוני כלבים נותנים חסות לתחרויות רעייה עם מגוון אירועים המתאימות לכישורי הנעת הבקר של כלב הבקר האוסטרלי ושל גזעים זקופים אחרים, בעוד תחרויות כלבי צאן מתאימות יותר לכלבי 'ראיה', כמו הבורדר קולי והקלפי האוסטרלי. אינסטינקטי הרעייה והיכולת ללמוד נמדדים במבחני רעייה לא תחרותיים, והפקודות הבסיסיות נלמדות לעיתים במהלך משחקי רעייה, היכן שפקודות כגון 'השאר', 'תפוס' ו'זה יספיק' חלות על החזרת כדור או דברים דומים.
כלבי בקר אוסטרלים פותחו בשל יכולתם לעודד בקר סרבן לנוע לאורך מרחקים ארוכים, ויכול להיות שהם אף הגזע הטוב בעולם למטרה זו. עם זאת, מספר מאלפי כלבי עבודה הביעו חשש שכלבים שהורבעו במיוחד לתערוכות נוטים יותר ויותר להיות בעלי רגליים קצרות מידי וגוף מוצק מידי על מנת לבצע את העבודה שלשמה פותחו במקור.
בין הפעילויות הפופולריות ביותר לכלבי בקר אוסטרלים נמנה האג'יליטי. הם מותאמים בצורה אידיאלית לניווט בין מכשולים, שכן ככלבי רעייה הם מגיבים לשפת הגוף של המאמן ומסוגלים לעבוד במדויק גם ממרחק רב ממנו. האג'יליטי שימש בעבר בעלי כלבים שהתחילו להשתעמם מצורות אחרות של אימוני כלבים, כאמצעי לנטיעת ביטחון אצל כלביהם, כאמצעי לשיפור ביצועיהם בקרב בני גזעם או באימוני משמעת וכאמצעי להפיכת כלביהם לחיות מחמד צייתניות יותר.
כלבי בקר אוסטרלים פורחים במהלך שינויים וחוויות חדשות, ומסיבה זו מאמנים רבים מוצאים שאימונים מאתגרים טובים להם במיוחד. כלבי בקר אוסטרלים יכולים להצטיין בתחרויות צייתנות. הם נהנים מאתגרים, כגון החזרת כתבה ריחנית, אך יכולת פתרון הבעיות שלהם עשויה להוביל אותם לפתרון בעיות שלא בהכרח מתוגמלים על ידי שופטי התחרות. ישנם דיווחים על כלבי בקר אוסטרלים שיצאו מהתחרות על מנת להשתתף באכילת נקניקיה של צופה או על מנת להחזיר שקית דונאטס. רבים מוצאים את מפגן הצייתנות, שמציע אינטראקציה גבוהה יותר עם הבעלים ופחות חזרות, מוצלח יותר מאשר תחרויות הצייתנות המסורתיות.
כלבי בקר אוסטרלים מוצלחים במספר רחב של ספורטי כלבים, הכוללים גרירת משקל, פליבול וציד-ריח. הם מותאמים במיוחד לפעילויות שהם יכולים לחלוק עם בעליהם, כמו מעבר-כלבים, פריסבי-כלבים, סקיג'ורינג ובייקג'ורינג. מטיילים לא יכולים לבקש לעצמם חבר טוב יותר מאשר כלב הבקר האוסטרלי, והכלב יהנה מהטיולים כמו שיהנה מחברת האנשים ולא יפסיק לשוטט. חלק מכלבי הבקר האוסטרלים אף מתעניינים בציד ומוכנים להישאר לצד בעליהם. בנוסף, רוב כלבי הבקר האוסטרלים אוהבים מים והם שחיינים מצוינים. כלבי בקר אוסטרלים הם לא כלבים אנרגטיים, ואחרי שעשו פעילות ספורטיבית הם ישמחו לשכב לרגלי בעליהם או לנוח במיטותיהם בעודם מטים אוזן למשמע סימן לפעילות מתרחשת. כלבי בקר אוסטרלים הם כלבים סתגלניים, והם יכולים להסתדר בתוך הבית או בתנאים עירוניים כל עוד החברה והפעילות הספורטיבית הדרושים להם בנמצא.
כלבי בקר אוסטרלים יכולים לעבוד בדרכים שונות: הרבה כלבי בקר אוסטרלים משמשים ככלבי שירות לאנשים נכים או ככלבי תרפיה, חלקם מאתרים סמים אצל חברות המכס, חלקם משמשים ככלבי משטרה ואחרים מפנים חיות מזיקות בשביל סוכנויות עירוניות או ארציות.
היסטוריה.
באוסטרליה.
ג'ורג' האל (George Hall) ומשפחתו ביקרו במחוז ניו סאות' ויילס בשנת 1802. משפחת האל הקימה שתי תחנות בקר בעמק הציד העליון במהלך שנת 1825, ולאחר מכן הם התחילו להתרחב צפונה לתוך מדשאות ליברפול, ניו אינגלנד וקווינסלנד. הבאת בקרם של משפחת האל לשוקי סידני הציבה אתגר: אלפי ראשי בקר היו צריכים ללכת לאורך אלפי קילומטרים של שבילי מקנה לא מגודרים, שלפעמים עברו דרך אזורים סלעיים והררים. פתק, הכתוב בכתב ידו המקורי של תומאס האל, בן למשפחת האל, מתעד את כעסו על אובדן 200 ראשי בקר בשטחים הפתוחים.
דרוש היה נואשות כלב רועים, אבל כלבי העבודה המקומיים, שהיו סוג של כלבי צאן אנגלים עתיקים (לרוב מתייחסים אליהם כאל כלבי סמית'פילד, וצאצאים של כלבים אלו עדיין קיימים), היו יעילים רק לאורך מרחקים קצרים ולעבודה קשה עם בקר מתורבת. תומאס האל התמודד עם הבעיה על ידי ייבוא מספר כלבים ששימשו ככלבי הובלת בקר בנורת'מברלנד, מדינת מוצאם של הוריו. באותו הזמן, כלבים תוארו באופן כללי על פי עבודתם, ולאו דווקא על פי ייחודם כגזע, כמו שכיום ידוע שצריך להיעשות. ברוח התקופה, ההיסטוריון של משפחת האל, א. ג'. הווארד (A. J. Howard), נתן לגזע הכלבים הכחולים-מנומרים את השם "כלב מובילי בקר כחול מנומר נורת'מברלנדי".
תומאס האל הרביע את מובילי הבקר שלו יחד עם דינגו שהוא ביית, ובמהלך שנת 1840 הגזע אותו יצר השביע את רצונו. במהלך שלושים השנים הבאות, הילרי האל, כפי שנודעו באותה תקופה, שימשו את משפחת האל בלבד. לאור העובדה שהמשפחה הייתה תלויה בכלבים, שהיוו יתרון על פני מגדלי בקר אחרים, זהו ברור ומובן מדוע הכלבים לא הופצו אל מעבר לנכסיה של המשפחה. מצב זה התמשך עד למותו של תומאס האל בשנת 1870, ואחריו נכסיו הוצאו למכירה פומבית והילרי האל נהפכו להיות זמינים לכולם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, הכלבים משכו את תשומת לבם של קבוצת אנשים מ"מועדון כלבי הבקר של דיסני" שהתענינו בתצוגות כלבים תחרותיות. אף אחד מאנשי הקבוצה לא היה נוקד העובד עם בקר על בסיס יומי,
ובהתחלה הם התעניינו בטווח רחב של כלבי עבודה, שכללו, בין היתר, את "כלבי הסמית'פלד". על פי דיווחים, הם אלו שהחלו להשתמש במונח "כלבי בקר אוסטרלים" על מנת להתייחס לכלבים שהחלו להרביע מצאצאיהם של ההילרים המקוריים של תומאס האל, וחברים בולטים בקבוצה ריכזו את קווי ההרבעה האלו. מבין מגדלים אלו, המגדלים לבית משפחת באגוסט (Bagust) היו בעלי ההשפעה הרבה ביותר. רוברט קיילסקי (Robert Kaleski) שממורבנק (Moorebank) שבניו סאות' ויילס, שותף צעיר של הארי באגוסט (Harry Bagust), רשם: "בשנת 1893, בזמן שנפתרתי מכלבי הבקר בני-הכלאיים שלי ולקחתי רק את הכחולים, מגדליו של שאר הכלבים החלו להרביעם...על מנת לתקן את סוגם. קבעתי תקן בשבילם בקווי הרבעה אלו". תקן הגזע הראשון של גזע כלבי הבקר האוסטרלים פורסם, בליווי תמונות, על ידי המחלקה לחקלאות של ניו סאות' ויילס בשנת 1903.
התקן של קיילסקי נלקח על ידי מועדוני הגזע בקווינסלנד ובניו סאות' ויילס והנפק מחדש כשלהם, עם שינויים מקומיים קלים. כתביו מהעשור השני של המאה ה-20 היוו מבט פנימי חשוב אל תוך ההיסטוריה המוקדמת של הגזע. עם זאת, מגדלי כלבים והכותב נורין קלארק (Noreen Clark) מעירים שדעותיו היו דעות ותו לא, שכתביו המאוחרים מציגים טענות סותרות ושהנחותיו לא הגיוניות באור המדע המודרני. לרוע המזל, מספר טענות כאלו יוחסו כ'אמיתות'. לדוגמה, הוא חשב שבכלבי הבקר האדומים יש יותר גנים של דינגו מאשר בכחולים, ואמונה עיקשת טוענת שהכלבים האדומים מרושעים יותר מהכחולים. המיתוס העיקש ביותר של קיילסקי מיוחס לעירויים של דלמטי וקלפי אוסטרלי לתוך גזע כלבי הבקר הראשוני. אין יחוס לעירויים אלו בכתביו של קיילסקי עד לעשור השני של המאה ה-20, כאשר נראה כי ביקש להסביר את הפרווה המנוקדת והכתמים החומים ברגליים של הכלב על ידי השוואתו לדלמטים ולקלפים בהתאמה. הגנטיקה של צבע הפרווה והידע הנוכחי לגבי מאפיינים תורשתיים אצל כלבים הופך את העירוי של דלמטיים לתוך כלבי בקר לאירוע לא סביר ביותר. היו יחסית מעט כלי רכב ממונעים בתחילת המאה ה-20, ולכן רוב הכלבים הורגלו לסוסים. גזע הקלפי פותח אחרי שכלב הבקר האוסטרלי תואר, כך שגם עירויו היה אינו סביר. זהו אפשרי שהיו מספר עירויים של בול טריירים לתוך כלבי הבקר, אך אין תיעודים לכך. מה גם שלכלבי הבקר האוסטרלים אין את היצר של הבול טרייר לנשוך ולאחוז, שהיו תכונות לא רצויות. בתחילת המאה ה-20 היו קרבות פנימיים בין חברי מועדון כלבי הבקר, ובאותה תקופה התפרסמו טיעונים רבים לגבי מוצאו של הגזע בעיתונים ובמגזינים. אף על פי שרבים מהטיעונים היו מטעים, חסרי הגיון ורובם הגדול לא נתמך כלל על ידי עובדות היסטוריות, הם המשיכו להתפרסם.
במהלך סוף המאה ה-19, הילרי האל ונגזרותיהם נראו במועדוני כלבים של תצוגות כלבים של מגדלים מקווינסלנד כמו ויליאם ביירן (William Byrne) מבובל, קווינסלנד, בעוד מגדלים אלו היו שונים בתצוגות שנערכו בניו סאות' ויילס. כשתערוכות מלכותיות החלו להיערך אחרי מלחמת העולם השנייה, המציגים מסידני ראו צאצאים של "הגיון קטן" בפעם הראשונה, הכלבים האלו וגוריהם שברו שיאים ונוצרה דרישה לכלבים מהשושלת של "הגיון קטן". במהלך סוף המחצית הראשונה של המאה ה-20, היו מספר כלבי בקר אוסטרלים שנולדו ולא היו צאצאים של "הגיון קטן" או של בנו הידוע "הגיון חזר". ההצלחה והפופולריות של כלבים אלו הובילו ליצירת כינוי החיבה "הילרי קווינסלנד".
הייחודיות של "הגיון קטן" ו"הגיון חזר" בשושלת היוחסין של כלבי הבקר האוסטרלים המודרניים הונצחה על ידי מלונות וולסטון (Wooleston Kennels). במהלך 20 שנה, מלונות וולסטון סיפקו תשתיות ומלאי הרבעה נוסף למגדלי כלבים באוסטרליה, צפון אמריקה ומרכז אירופה. כתוצאה מכך, "ג'ק וולסטון כחול" הוא אבי רוב, אם לא כל, כלבי הבקר האוסטרלים שהומלטו מאז שנת 1990 בכל העולם.
בארצות הברית.