במרבית מדינות העולם המערבי נהוג ליצור אתרי הטמנה עבור פסולת רדיואקטיבית. אתר ההטמנה הגדול בעולם הוא הר יוקה בקרבת לאס וגאס, והוא צפוי לשרת את ארצות הברית עד שנת 2030. פתרון נוסף הוא תשלום כסף רב למדינות באפריקה ובמזרח אירופה עבור שירותי הטמנת הפסולת. שיטה נוספת היא הטבעת הפסולת במעמקי הים.
סוגי פסולת.
מקרות רבים קיימים ליצירת פסולת גרעינית. כורים גרעיניים לייצור אנרגיה גרעינית מייצרים פסולת, וגם מוסדות מחקר, מפעלי תעשייה, בתי חולים וחקלאים עושים שימוש בחומרים רדיואקטיביים או תגובות המשלבים חומרים כאלה. כל הכלים שבאו במגע עם החומרים, כגון בגדים, כפפות ומזרקים, גם הם נחשבים פסולת רדיואקטיבית. בגלאי עשן מסוג מסוים קיים חומר רדיואקטיבי, ובאין טיפול נכון בגלאים ישנים / לא בשימוש, הם הופכים לפסולת רדיואקטיבית.
גרברט מאוריאק
אקס לה שפל
המשרד הרוסי לאנרגיה אטומית
מאיר יחיאל האלשטוק
ג'ורג' אנד ולטשר
ג'ורג' אנד ולטשר או ג'ורג' אנד ואלטשר (באנגלית: George and Vulture - ג'ורג' והנשר) הוא פאב שהחל לפעול בשנת 1746 בכיכר קאסל (Castle Court) שליד רחוב לומברד שבסיטי של לונדון. הפאב הוקם באתר בו פעל פאב מאז שנת 1600, וקודם להקמתו של הפאב הייתה ממוקמת במקום אכסניה מאז שנת 1268.
צ'ארלס דיקנס נהג לשתות לעיתים קרובות בפאב זה, והוא מזכיר את הפאב למעלה מ-20 פעמים בספרו "רשומות מועדון הפיקוויקים", ועל פי הספר, הפאב הוא מקום מושבו של המועדון מאז הקמתו.
כאשר הוצע בשנות ה-50 להרוס את מבנה הפאב יצא נכדו של דיקנס בקמפיין להצלת המבנה. מאז שנת 1950 משמש הפאב כמקום המפגש של מועדון מעריצי צ'ארלס דיקנס. הקמפיין להצלת המבנה הצליח והוא הוכרז על ידי איגוד העיר לונדון כמבנה היסטורי לשימור.
ג'ורג' אנד ואלטשר
יחזקאל הולשטוק
רבי יחזקאל הלוי הולשטוק (ה'תרמ"ז, 1886 - עשרה בטבת ה'תש"ג, 13 בדצמבר 1942) היה האדמו"ר השני מאוסטרובצה ובנו של מייסד החסידות, ר' מאיר יחיאל. היה מגדולי חסידיו של רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר מצ'ורטקוב. נספה בשואה.
לפני השואה.
נולד בסקרנביץ שבפולין לרחל מרים ולרב מאיר יחיאל הולשטוק, הרבי הראשון מאוסטרובצה. למד מפי אביו ומאוחר יותר מרבי דוד משה מצ'ורטקוב. בגיל 18 נישא לביילה מירל, בתו מזיווג שני של רבי נפתלי הורוביץ, האדמו"ר ממליץ. כשש שנים היה סמוך על שולחן חותנו. בה'תרע"א (1911), התמנה לרבה של העיירה אינובלודז' שבמחוז לודז', ולאחר 10 שנים עבר לכהן כרבה של נאשלסק הסמוכה לוורשה. כבר באותה תקופה נודע כצדיק. עם פטירת אביו עבר למלא את מקומו באוסטרובצה כאב"ד וכאדמו"ר. הקים שם את ישיבת "בית מאיר" על שם אביו שבה למדו כמאה בחורים. לישיבה נפתחו סניפים גם בוורשה, לודז' וצ'נסטחוב. מאמרים שלו התפרסמו בכתב עת יגדיל תורה.
בימי השואה.
בעת כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית באלול תרצ"ט (ספטמבר 1939) שהה בוורשה. באמצע שנת ת"ש (1940), לאחר ריכוז יהודי ורשה בגטו, החזירו אותו חסידיו בחשאי לאוסטרובצה במכונית של הצלב האדום. כשהחל הרצח ההמוני של יהודים בא עם מניין יהודים למצבת קברו של אביו והניח שם פתק שבו כתב כי הוא מצפה שאביו יעמוד לפני כיסא הכבוד ויבקש רחמים על עם ישראל הנמצא בסכנה. אסף עם חסידיו את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר וקברו אותם. הגרמנים התעללו בו וגילחו חצי מזקנו.
סירב לשתף פעולה עם היודנראט המקומי. חסידיו הבריחו אל העיירה סנדומייז' שבה שימש כרב העיר בנו, הרב אברהם יצחק. מסופר כי עסקני העיר הצליחו להשפיע על הבישוף שיסתיר את הרבנים בביתו. הלה הסכים, אולם האב ובנו סירבו לנטוש את בני הקהילה. בטבת תש"ג דרש הגסטפו להסגיר את הרבי, אחרת יישרפו 200 מיהודי העיירה וחייהם של אלפים נוספים יהיו בסכנה. בתגובה אמר: "מוטב אהיה אני קורבן הקהל ולא להפך". הוא טבל במקווה ובעלות השחר אמר סליחות ווידוי והתכונן למות על קידוש השם. בעשרה בטבת בשעה תשע בבוקר באו הנאצים להוציאו להורג וירו בו למוות סמוך לקיר בית הכנסת, כשהוא קורא שמע ישראל. עשרים יהודים שהציעו עצמם למיתה במקומו, אולצו לחפור קבר אחים לעצמם, ונורו לתוכו. הרבי מאוסטרובצה הובא לקבר ישראל וכחודש אחריו נרצחו גם שבעת ילדיו.
כתביו.
הרבי התכוון להוציא את חידושיו בשם "מראה יחזקאל", אך מרבית כתביו אבדו. המעט ששרד יצא לאור בשם "קדשי יחזקאל" וצורף לספר "מאיר עיני חכמים" הכולל את חידושי אביו ויצא בידי תלמידו, הרב יחיאל ראובן מנדלבוים. בראש הכתבים הודפסה קינה עליו מאת תלמידו הרב חיים יצחק וולגלרנטר שנרצח בסוף המלחמה בידי הפולנים. בין היתר כתב: "העידו בו תלמידיו שלא איקלע מעולם קושיא שהציעו לפניו שלא יעמידה על בוריה על אתר". בנוסף, הרב נפתלי הלברשטאם הוציא את ספר רמזי מאיר, הכולל חידושים ממנו ומאביו, שיצא לאור בניו יורק בתשכ"א.
ג'ורג' ונשר
מארש החתונה
מארש החתונה הוא כינוי לקטע מוזיקלי אשר נהוג להשמיע באירועי חתונה, בשלב שבו נכנסים בני הזוג העומדים להינשא אל האולם לתשואות המוזמנים הממתינים להם, וצועדים ביחד או כאשר הם מלווים בשושבינים אל טקס הקידושין.
מארש החתונה נבחר בדרך כלל על ידי בני הזוג בהתאם למסר מסוים אשר אותו הם רוצים להעביר למוזמנים, טעמם האישי וגילם של בני הזוג, אופיו של הטקס (דתי או חילוני), והמסורת המקובלת בחוג החברתי שאליו הם משתייכים.
בתרבות המערבית מתקשר מארש החתונה בעיקר עם שני קטעים מוזיקליים ייחודיים:
מארש החתונה של מנדלסון.
הקטע נכתב בידי המלחין פליקס מנדלסון בשנת 1842 עבור ההצגה "חלום ליל קיץ" של ויליאם שייקספיר. הקטע נקרא במקור "סוויטה של מוזיקת ליווי" (Op. 61), והוא מקובל ביותר בארצות הדוברות אנגלית. את מעמדו כקטע המוזיקלי המועדף קיבל לאחר שהושמע בטקס הנישואין של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית עם פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ב-25 בינואר 1858. הכלה הייתה בתה של המלכה ויקטוריה, אשר מנדלסון היה המלחין המועדף עליה. הדרך המקובלת להשמעת מארש החתונה של מנדלסון היא באמצעות עוגב בכנסייה.
מארש החתונה של וגנר.
מארש החתונה של וגנר הוא הקטע המוזיקלי הידוע כ"מקהלת הכלה" מתוך האופרה לוהנגרין. השימוש בקטע זה כמלווה לכניסת הזוג בטקס החתונה תואם את מועד השמעתו גם באופרה. מארש החתונה של וגנר לא מושמע בדרך כלל בחתונות של יהודים בשל ההקשר השלילי הקשור בשמו של המלחין האנטישמי. גם חברי הכנסייה הלותרנית של מיזורי מוותרים על השמעתו בשל ההקשר הפאגאני של התוכן בעלילת האופרה.
השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה
השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה (ברוסית: Федеральная служба контрразведки Российской Федерации, ФСК России) היה ארגון אכיפת חוק לריגול נגדי ושירות הביטחון העיקרי ברוסיה בין דצמבר 1993 ועד אפריל 1995, עת הוחלף על ידי שירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
היסטוריה.
ב-21 בדצמבר 1993 הוקם השירות הפדרלי למודיעין מסכל על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין שפירק את משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית שהתקיים קודם לכן והקים תחתיו את השירות הפדרלי למודיעין מסכל, שנודע בראשי התיבות שלו פה-אס-קה. הארגון הכיל את רוב היחידות של המשרד שפורק למעט משמר הגבול שהופרד והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הפדרלי. מבחינה ארגונית פס"ק כלל את המנהל הראשי, 6 סגניו, ועד מנהל שכלל 11 אנשים, 18 מחלקות ומרכז לקשרי ציבור, שנוהל על ידי דובר הארגון.
ב-3 באפריל 1995 נחקק החוק "אודות שירות הביטחון הפדרלי" וב-12 באפריל אותה שנה הפס"ק אורגן מחדש והפך לפס"ב, שירות הביטחון הפדרלי. המעבר בוצע ללא שינוי ארגוני כלשהו ולווה למעשה בשינוי שם הארגון.
ראש ממשלת אוקראינה
ראש ממשלת אוקראינה (באוקראינית: Прем'єр-міністр України) הוא יושב ראש קבינט השרים האוקראיני שהיא הממשלה. ראש הממשלה האוקראיני מתמנה לתפקיד על ידי הנשיא, באישור הראדה העליונה והוא אחראי למדיניות הפנים ולניהול ישיבות הממשלה, כמו גם סדר יומה.
ראש ממשלת אוקראינה הנוכחי, החל מ-4 במרץ 2020 הוא דניס שמיגל.
מוטי אביסרור
מרדכי (מוטי) אביסרור (נולד ב-1957) כיהן כראש המועצה המקומית ירוחם בשנים 1992–2003. יו"ר סניף "הליכוד" בירוחם בין השנים 1992-2014.
ביוגרפיה.
נולד כמרדכי אביצרור, בכפר אקא שבמרוקו. עלה לישראל יחד עם משפחתו בגיל שש ישירות לירוחם, בה הוא מתגורר עד היום. בצבא שירת במשטרה צבאית, במסלול ייחודי של בנים יחידים. במהלך שירותו נפצע בעינו בתאונת דרכים. עקב פציעתו, דחה יציאה לקורס קצינים, אותה מימש בשירות המילואים. השתחרר בדרגת סרן, ובתפקידו האחרון שימש כמפקד חבל ירוחם של פיקוד העורף.
לאחר השחרור מצה"ל, פנה ללימודי הנדסאות בניין במכללה הטכנולוגית בבאר שבע, שם סיים את לימודיו בהצטיינות. לאחר סיום לימודיו עבד עם קרוב משפחתו, הקבלן משה אביסרור, בעל חברת "אביסרור משה ובניו". בשנת 1984, בגיל 27, מונה למהנדס המועצה המקומית ירוחם. עם השנים, קודם למנהל אגף ההנדסה והפרויקטים, אמון על שיקום שכונות פיזי וסגן ומ"מ ראש המועצה דאז ברוך אלמקייס - איש מפלגת העבודה. לאחר הדחתו של אביסרור מהתפקיד (על רקע פוליטי) בשנת 1990, הקים ברמלה חברת הנדסה מיזמות בשם "אושרית הנדסה".
לאחר מאבק ציבורי שהסתיים בהחלטת שר הפנים לפזר את המועצה, שבראשות ברוך אלמקייס וקיום בחירות במרץ 1992, נבחר אביסרור, שהתמודד מטעם הליכוד, לקדנציה של 7 שנים, ובבחירות של שנת 1998 נבחר לקדנציה נוספת של 5 שנים.