דשנאק, כשמה, פעלה כפדרציה במודל מבוזר, ולא מרוכז. לדבר הייתה השפעה חיובית על התנועה הלאומנית מכיוון שהיה זה הארגון היחיד שהצליח לגשר לא רק בין הארמנים העירוניים לבין הכפריים, אלא גם בין הארמנים העות'מאנים לבין הרוסים, שהיו מופרדים באופנים ניכרים נוספים. אך מבנה זה גם היה פתח להתפתחות אידאולוגיות מגוונות בתוך הארגון, אשר הביאו לעימותים משמעותיים. "הדשנאקים הישנים" נותרו (לפחות לתקופה) בברית עם הטורקים הצעירים, והאידאולוגיה הליברלית, אינדיבידואליסטית, ומודרניסטים שלהם, בעוד "הדשנאקים החדשים" התחברו אל השמאל המהפכני הרוסי הבולשביקי.
הברית בין דשנאק לטורקים הצעירים ומועצת האיחוד והקידמה התפרקה ב-1912, ואילו הדשנאקים הבולשביקים המשיכו את שיתוף הפעולה עם הסובייטים לאחר מהפכת אוקטובר, מתוך אמונה שכך תושג לבסוף האוטונומיה הארמנית.
פעילות: מלחמת העולם הראשונה.
הקונגרס הארמני בארזורום.
הקונגרס הארמני בארזורום, או קונגרס דשנאק ה-8, היה אירוע מכונן שהתנהל מסוף יולי ועד 2 באוגוסט 1914, בו נציגי מועצת האיחוד והקידמה ביקשו מדשאנק, שהייתה בשלב זה המפלגה הארמנית המובילה הן באימפריה העות'מאנית והן באימפריה הרוסית, להצית מרד בקרב הארמנים הרוסים נגד השלטון הצארי, כדי להקל על כיבוש עבר הקווקז, אם וכאשר תיפתח באזור חזית מלחמה (כפי שאכן קרה ב-1917, אז החל עימות בין העות'מאנים לרוסים, שכלל בסופו את ארמניה, אזרבייג'ן, גאורגיה, גרמניה, בריטניה ואחרים). התוכנית העות'מאנית הייתה למשוך את הפרסים, הכורדים, האזרים והגאורגים למלחמת דתות נגד בעלי הברית, והיה חשוב להם שהארמנים לא יפריעו לשיתוף הפעולה בין קבוצות אלה. לכן העות'מאנים הבטיחו לארמנים אוטונומיה (מורחבת ממה שכבר הוסכם בחבילת הרפורמה) אם לא ישתפו פעולה עם הרוסים. במקביל, צאר ניקולאי, מצדו, בכנס שערך אם ארמנים רוסים בטביליסי, הבטיח לארמנים אוטונומיה אם אכן יסייעו לרוסיה שתכלול את ששת האיילטים וגם שתי פרובינציות ארמניות שבאימפריה הרוסית. המועצה הלאומית הארמנית ברוסיה קיבלה את הצעת הצאר. 20,000 ארמנים התייצבו לשירות הצאר (אך רק כמה אלפים מהם חומשו). הדשנאקים הטורקים הגיבו שהם מתכוונים להישאר נאמנים לממשלתם, אך אמרו שאין בכוחם לכונן התקוממות ברוסיה, והוועד המנהל של דשנאק הרחיקה והציעה לטורקיה להימנע מהשתתפות במלחמה, שכן האמינו שתהיה הרת אסון לטורקיה.
השתתפות ארמנים במלחמה.
חיל המתנדבים הארמנים הרוסי היה יחידת לוחמה בתוך הצבא הרוסי הקיסרי. הוא היה מורכב ממספר גדודים, שחייליהם כולם היו ארמנים מרחבי האימפריה הרוסית, מלבד מספר קטן של ארמנים שהגיעו מן האימפריה העות'מאנית. באוגוסט 1914, בעקבות הצהרת המלחמה של גרמניה נגד רוסיה, הרוזן אילריון וורונצוב-דשקוב, מושל הקווקז, פנה למנהיגות הארמנית בטיפליס כדי להציע הקמת חיל ארמני נפרד. ההצעה התקבלה בחום, ותוך מספר שבועות התחילו להתגייס מתנדבים. אחריות על הקמת החיל ניתנה לוועדה מיוחדת מטעם הקונגרס הארמני הלאומי, אשר תיאמה פעולותיה מטיפליס, ירוואן, ואלכסנדרפול.
בתחילה.
בנובמבר 1914, דרסטמאט קנאיאן פקד על הגדוד השני של המתנדבים הארמנים. הגדוד נלחם בפעם הראשון במתקפת ברגמן, קרוב לבאיאזיד. במהלך קרב עקוב מדם אשר נמשך 24 שעות, המפקד נפצע קשות, ונותר במצב קשה למשך מספר חודשים.
קרב סריקמיש נערך בין 22 בדצמבר 1914 ל-17 בינואר 1915 כחלק מהמערכה בקווקז. גדוד 3 וגדוד 4 של המתנדבים פגשו את העות'מאנים בקרב בחזית מול ארזורום שבין סריקמיש ואולטו. הארמנים הצליחו לעכב את העות'מאנים, דבר שפגע באסטרטגיה האזורית שלהם, ואיבדו 600 איש בקרב.
ב-16 בדצמבר 1914, האימפריה העות'מאנית פירקה את חבילת הרפורמה הארמנית, בדיוק לאחר ההיתקלות הראשונה עם החיל הארמני במערכה הקווקזית. בצד השני של הגבול, הצאר, ניקולאי השני, ביקר בחזית הקווקזית ב-30 בדצמבר 1914, ואמר לראש הכנסייה הארמנית שם ש"עתיד מזהיר ביותר ממתין לארמנים".
השנה הראשונה.
בין ה-15–18 באפריל 1915, חיל המתנדבים הארמנים תחת פיקודו של אנדרניק השתתף בקרב דילמן, כחלק מן המערכה בפרס.
דרסטמאט קנאיאן היה עדיין במצב קשה, והגדוד שלו השתתף בלעדיו ב-11 קרבות בסביבות אלשקרט, טוטאח, ומלשקרט עד שהחלים מספיק שוב ליטול לידיו את הפיקוד.
ביום ראשון האדום, מנהיגי הקהילה הארמנית באיסטנבול נעצרו, והוחזקו בשני מתקני כליאה סמוך לאנקרה, על פי פקודת שר הפנים, מהמט תלאת ביי. המפרצום בויאג'יאן, חבר האנצ'ק, היה בין העצורים הראשונים, ולאחר משפט קצר שנערך כעבור שלושה חודשים, ביולי, הוא נידון למוות בתלייה. הוא נתלה, יחד עם 12 מעמיתיו, ב-24 באוגוסט 1915.
ב-6 במאי 1915 אנדרניק הוביל יחידת מתנדבים (כ-1200 חיילים) לסייע בהדיפת המצור על ואן. המפקד הרוסי תיאודור צ'רנוזובוב הכיר בתרומה של החיל הארמני במספר רב של קרבות.
ב-15 ביוני 1915, הוצאו להורג באיסטנבול "20 המרטירים", מנהיגי האנצ'ק אשר נכלאו למשך שנתיים בתנאים קשים, עברו משפטי ראווה, ולבסוף נידונו למוות. ההוצאה להורג נערכה כאירוע ראווה בכיכר מרכזית בעיר, כחלק בלתי נפרד מרצח העם הארמני שהתרחש באותה העת. מילותיו האחרונות של המנהיג פרמאז היו, על פי הדיווחים:
השנה השנייה.
ההישג הגדול ביותר של השנה הראשונה הייתה הקמת הניהול הארמני של מערב ארמניה, רפובליקת ואן, בראשותו של אראם מנוקיאן. רפובליקת ואן הייתה ממשלה ארמנית זמנית שהתקיימה בין 1915-1918. לעיתים היא גם נקראה וספורקאן החופשית.
אנדרניק פקד גדוד שהביס את חליל קוט בקרב ביטליס ב-1916.
משא ומתן התנהל עם צרפת להחזרת הגולים הארמנים לביתם בקיליקיה. במהלך השיחות, שר החוץ הצרפתי ניצל את ההזדמנות לשלח כוחות צרפתיים על פי הסכם סייקס–פיקו, שעוד היה סודי בעת זו. הלגיון הוקם בקהיר, מצרים, בנובמבר 1916, ונקרא הלגיון הארמני הצרפתי, תחת פיקודו של אדמונד אלנבי. שלא לפי ההסכם, בשנת 1917 הלגיון נלחם בסוריה פלשתינה.
השנה השלישית.
מהפכת פברואר של שנת 1917 גרמה לכאוס בקרב החיילים הרוסים בחזית הקווקזית, ועד סוף שנה זו רובם עזבו כדי לשוב לבתיהם. הדבר הוביל לארגון מחדש גם של המתנדבים הארמנים שבצבא הרוסי. ביולי 1917, הוחלט להקים שש חטיבות ארמניות בחזית הקווקזית בתמיכת הארגונים הארמנים בפטרוגראד וטיפליס. באוקטובר 1917, שתי חטיבות ארמניות כבר הוקמו, תחת פיקודו של תובמאס נזרבקיאן. אך בתחילת 1918, רק כמה אלפי מתנדבים ארמנים, בהובלת כ-200 קצינים, עמדו בפני ההתקפות הטורקיות.
ב-5 בדצמבר 1917, נחתם הסכם שביתת הנשק של ארזינג'אן בין רוסיה לעות'מאנים, ובכך הסתיימו הקרבות בין שתי המעצמות. אחרי שאחזו הבולשביקים בשלטון, נפגשו בעבר הקווקז נציגי עמים שונים בקונגרס בינלאומי כדי להקים ממשלה אזורית זמנית, שנקראה קומיסאריית עבר הקווקז.
השנה האחרונה.
ב-1918, אנדרניק קודם על ידי הרוסים לדרת מייג'ור ג'נרל והוא קיבל 6 אותות גבורה, על 59 קרבות בהם השתתף נגד הטורקים.
הרשות הארמנית שהוקמה ברפובליקת ואן נטעה את השורשים להקמת רפובליקה לאומית, שלמטרה זו התכנס קונגרס לאומי באוקטובר 1917 בטיפליס. הרוסים בינתיים חתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, אשר סיים את המלחמה, תוך ויתורים טריטוריאליים. מאוחר יותר באותה השנה הוכרזה הרפובליקה הראשונה של ארמניה, והפדרציה המהפכנית (דשנאק) הייתה למפלגת השלטון.
הלחימה המשיכה בארמניה עצמה, כשהכוחות הארמנים נלחמים בעות'מאנים על עצמאותם. הטורקים ביקשו לדכא את ההתנגדות בירוואן, אך למרות הכוח הגדול הרבה יותר של הטורקים, הארמנים הצליחו להדוף אותם במספר קרבות, ביניהם קרב סרדאראפאט, קרב קרקיליסיה, וקרב באש אבראן. אך הייתה זו הדיפה מאוחרת, והרפובליקה הארמנית החדשה נאלצה לחתום על הסכם באטום, אשר הסדיר את הגבולות בין האימפריה העות'מאנית לארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה. העות'מאנים השאירו את ארמניה עם שטח של 10,000 קילומטרים רבועים בלבד. תחת פיקודו של אנדרניק, שפעל עד ההסכם כמושל מערב ארמניה, התושבים הארמנים של ואן הצליחו להימלט מהצבא העות'מאני לתוך מזרח ארמניה.
ביולי, פרצה אלימות בין הנוצרים למוסלמים במחוז סיוניק. אנדרניק הוביל כוח של בלתי סדירים ופליטים כדי להמשיך את המערכה נגד העות'מאנים, ונלחם בנגורנו קרבאך, אך בזמן ששהה בקרבת מקום נחתם הסכם מודרוס. הוא המשיך גם לאחר מכן, ונשבע שלא ינוח במלחמתו נגד הטורקים. הבריטים הבטיחו לאנדרניק שההסכמים יהיו לטובת הארמנים בועידת השלום בפריז.
בינתיים, כוחות לאומניים אזרים ניסו להגים בה רפובליקה, אך היא נפלה עד מהרה לכוחות העות'מאנים-אזרים..
הכרה בארמניה.
ב-30 באוקטובר, שביתת הנשק של מודרוס סיימה את המלחמה בזירה המזרח תיכונית, בין האימפריה העות'מאנית ובעלות הברית של מלחמת העולם הראשונה. היא גם סיימה את המערכה בקווקז עברו האימפריה העות'מאנית. בסוף המלחמה, האימפריה העות'מאנית הפסידה במערכה הפרסית, ואיבדה את סיני ופלשתינה ואת המערכה המסופוטמית, אך היא הרוויחה בחזרה את השטחים שאיבדה לרוסיה.
ב-1919 אווטיס אהרוניאן היה ראש המשלחת הארמנית בוועידת פריז, ומאוחר יותר באותה השנה אנדרניק הוביל משלחת לארצות הברית כדי לגייס את תמיכתה במנדט לארמניה. הוא גם גייס כספים לסיוע פליטי מלחמה ארמנים בעת שהותו שם.
ארהוניאן חתם על הסכם סוור, אשר התווה את "ארמניה הווילסונית", ב-10 באוגוסט 1920. על פה ההסכם, כל החתומים עליו הכירו בארמניה כמדינה חופשית ועצמאית. אך התוויית הגבולות נותרה בידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ומשרד החוץ האמריקאי, משימה שנותרה לא גמורה עד נובמבר 1922.
התקופה שבין המלחמות.
סכסוכים טריטוריאליים.