הקומונה התפרקה רק שנתיים לאחר הקמתה, ב-23 בנובמבר 1833. על אף הכללים שקבע ונדלוק לקומונה - שמר על סגנון חייו הפרוע, והרגלי ההימורים שלו הביאו לחיסול הניסוי החברתי. הוא איבד את כל רכושו בהימורים, ולאחר שניסה להונות את הבנק על מנת להלוות כספים גם נרדף על ידי החוק ונאלץ לברוח מהארץ. חברי הקומונה היו חסרי אונים מפני נישולם, ונתברר להם כי החוזה שכרתו מול ונדלויר חסר כל ערך משפטי. חברי הקומונה נפגשו בפעם האחרונה ב-23 בנובמבר 1833 ונסחו הצהרה על פיה 'חוו שביעות רצון, שלווה ואושר במשך שנתיים, בהתאם לסידורים שהוצגו על ידי מר ונדלויר ומר קרייג', וכי אינם נוטרים להם אשמה על כך שההתאגדות מגיעה לסיומה. קרייג היה מריר על סיום הניסוי וחש אחריות אישית כלפי חברי הקומונה שנותרו עם 'תווי עבודה' חסרי ערך כלכלי בידיהם, והחליף אותם בכסף אמיתי על חשבונו האישי - 25 לירות שטרלינג. מקובל לספר כי ונדלויר סיים את חייו בתור נהג רכבת בארצות הברית. קרייג חזר לאנגליה והמשיך לפעול בתנועה הקואופרטיבית. איכרי הקבוצה התפזרו וחזרו אל אופן חיים שלפני הקומונה.
השפעה.
על אף זמן קיומה הקצר, נחשבת רלהיין לאחד הניסיונות המוצלחים בהגשמת רעיונותיו החברתיים של אוון. בעלי אדמות נוספים באירלנד ניסו ליישם חלק מהרפורמות שלה במטרה לצמצם את סבלם של האיכרים וכן את הפוטנציאל שיתקוממו. יש המעריכים כי ייתכן והייתה ממשיכה לפעול לולא הביא עליה ונדלויר את סופה. מנגד, כ-15 שנים לאחר התפרקותה עברה אירלנד טלטלה חריפה בעקבות משבר רעב תפוחי האדמה הגדול, שקשה להעריך כיצד הייתה צולחת.
בניגוד לרעיונותיו המקוריים של אוון שדיבר על קומונות גדולות יחסית בנות מאות חברים, ייתכן ודווקא גודלה הצנוע של הקבוצה אפשר את חיזוק מרקמה החברתי והמוסדות הדמוקרטיים שיצרה. גם העובדה שבניגוד למשל לניסיון האווניאני בניו הרמוני, הגיעו חברי הקבוצה מרקע חברתי דומה. מרבית העדויות שנותרו מהקומונה ועליה, מתבססות על מסמכים ודברים שכתבו ונדלויר וקרייג, וכן על התרשמותם של מבקרים מהמעמד הגבוה שהגיעו לבחון אותה. לא נשארו עדויות מפי תושביה עצמם שיוכלו להעיד כיצד הם חוו אותה ועד כמה התחברו לרעיונותיה. עם זאת, העובדה שצמחה לאורך השנתיים שהתקיימה, ושעשרות אנשים ביקשו להצטרף אליה - מעידה ככל הנראה כי היה באורחות חייה כוח משיכה באשר למעמד האיכרים האיריים שבסביבה. ככל הנראה הושפע כוח משיכה זה גם ממצבו הרעוע של אותו מעמד בתקופה זו, שכלל אבטלה, עוני וחוסר ביטחון עליהם הקומונה ענתה. ב-1882 פרסם קרייג דו"ח מפורט אשר פרסם את קורות הניסיון ומסקנותיו. מספר סוציאליסטים איריים הפיצו אף הם את סיפורה ועשו בו שימוש בבניית תנועת הפועלים האירית. גם בתנועת הפועלים הבינלאומית התייחסו כמה הוגים מרכזיים כקאוטסקי ולנין לניסיון. ב-1899 נזכר סיפורה בעיתונות הנארודניקית ברוסיה, והיא הוזכרה גם בכתבי פעיל הקואופרציה הגרמני פרנץ אופנהיימר.
רלהיין השפיעה בין היתר על מייסד הציונות בנימין זאב הרצל, אשר ציין בספרו אלטנוילנד כי הייתה לאחר ממקורות ההשראה לניסוח העקרונות הקואופרטיביים של 'החברה החדשה' היהודית בארץ ישראל בכלל, וההתיישבות הקואופרטיבית 'כפר חדש' בפרט. בספרו זה תיאור את השתלשלות העניינים וסיכם את ניסיונה של רלהיין כך:
ב-2003 הוקם מרכז רלהיין ללימודים אוטופיסטים באוניברסיטת לימריק במטרה להעמיק בחקר התאוריות האוטופיסטיות ואופני הגשמתן.
אומוני אובולי
אומוני אובולי (באנגלית: Omoni Oboli; נולדה ב-22 באפריל 1978) היא שחקנית, תסריטאית, מפיקה ובמאית קולנוע ניגרית.
תחילת דרכה.
אובולי נולדה בבנין סיטי, במדינת אדו שבניגריה. בתואר הראשון, היא למדה צרפתית באוניברסיטת בנין.
קריירה.
את הקריירה הקולנועית שלה החלה אובולי בסרט "Bitter Encounter" (1996), שבו היא שיחקה תפקיד מזכירה. סרטה הבא היה "Shame". בסרטיה הבאים, היא שיחקה את התפקיד הראשי: "Not My Will", "Destined To Die" ו- "Another Campus Tale". אחרי הצלחה קצרה זו בשנת 1996, היא חזרה ללימודים כדי לסיים את התואר הראשון, ואז נישאה מיד עם תום לימודיה. לתעשיית הקולנוע חזרה שוב רק כעבור עשור.
בין התסריטים שכתבה אובולי הם "Wives On Strike", "The Rivals", סרט שהיא גם הייתה מפיקה שותפה שלו, ועבורה היא זכתה בפרס הדרמה הבינלאומית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומיים של ניו יורק. אובולי גילמה תפקידים בסרטים מהזרם המרכזי של התעשייה הניגרית, כולל: "Figurine" (2009), "Anchor Baby" (2010), "Being Mrs Elliot", "Fifty" (2015). בין הסרטים שהיא ביימה כלולים "Being Mrs Elliott", "The First Lady", "Wives on Strike", ו-"Okafor's Law".
אובולי הקימה את קרן אומוני אובולי, אשר מטרתה היא סיוע לנשים וילדים נזקקים בחברה הניגרית.
מחלוקת משפטית.
עם צאת הסרט "Okafor's Law" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2016, האשים התסריטאי ג'וד אידדה את אובולי שהפרה את זכויות היוצרים שלו, וכי הוא כתב את הסיפור שבבסיס הסרט וחלק מהתסריט,במרץ 2017, בערב הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט, קיבלה אובולי צו מניעה בעקבות תביעה מצד Raconteur Productions, והאירוע בוטל, וכך גם הקרנות עתידיות. ואולם, הצו הוסר כעבור שלושה ימים, בהיעדר ראיות מספקות בבית המשפט להצדיק את גניזת הסרט. הסרט יצא בבתי הקולנוע ב-31 במרץ, התאריך המקורי לצאת הסרט. עם זאת, נערכו שימועים בבית המשפט במהלך החודשים אפריל ומאי 2017, בהם אובולי ואידדה (לא צד בתביעה) העידו. נכון לאוקטובר 2018, לא פורסמה קביעת בית המשפט בתקשורת.
פרסים.
ב-2010 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפרסי הקולנוע של לוס אנג'לס, ואת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של הארלם. היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע ב-2011.
בשנת 2014, היא זכתה בפרס שחקנית הקולנוע הטובה ביותר של השנה בפרסי ELOY, עבור משחקה בסרט "Being Mrs Elliott". ב-2015, הוענק לה פרס "אישיות השנה" מטעם Sun Nollywood.
לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה
לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Leopold Ludwig von Österreich; 6 ביוני 1823 – 24 במאי 1898) היה חבר של בית הבסבורג-לורן, ובנוסף היה גנרל ואדמירל אוסטרי.
ביוגרפיה.
לאופולד לודוויג נולד ב-8 באוגוסט 1824 במילאנו, והיה הבן הראשון של המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה.
לאופולד לודוויג שירת בצבא האוסטרו-הונגרי, בשנת 1850 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובשנת 1867 לדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא היה קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-53, רגימנט האולנים האוקראיני הרוסי ה-13 ורגימנט הרגלים הפרוסי ה-6. במהלך המהפכה באיטליה סייע לאופולד לודוויג בכיבוש פורט מלגרה. בנוסף פיתח לאופולד לודוויג כמה המצאות על מוקשים ימיים וטורפדו.
כאשר הארכידוכס פרדיננד מקסימיליאן התכונן לקבל את הכתר של מקסיקו במרץ 1864, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שלח את לאופולד לגרום למקסימיליאן לחתום על ויתורו על זכויות הירושה באוסטריה. שני הבני דודים מעולם לא היו ביחסים ידידותיים, ומקסימיליאן ראה בלאופולד כאחד מאלו שירוויחו מוויתורו על זכויות הירושה באוסטריה. מקסימיליאן עיכב את החתימה על כתב הוויתור, עד ביקורו של פרנץ יוזף במיראמר ב-9 באפריל 1864.
ללא ספק, למורת רוחו של מקסימיליאן, לאופולד קודם לדרגת ויצה-אדמירל בצי האוסטרו-הונגרי, והוא שימש כמפקח הכללי של הנחתים והצי משנת 1865 עד ה-25 בפברואר 1868.
לאופולד מעולם לא התחתן, וב-24 במאי 1898 הוא מת בהרנשטיין.
ארנסט, ארכידוכס אוסטריה (1824–1899)
ארנסט, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Ernst von Österreich; 8 באוגוסט 1824 – 4 באפריל 1899) היה חבר של בית הבסבורג-לורן.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ארנסט נולד ב-8 באוגוסט 1824 במילאנו, והיה הבן השני של המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה. בשנת 1844 הוא קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב מפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
הקריירה הצבאית.
ארנסט התחיל את הקריירה הצבאית שלו בחיל המצב של מילאנו, ובשנת 1845 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-48. בשנת 1847 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1848, ארנסט השתתף באירועי מהפכת 1848 במילאנו, כאשר החיילים האוסטרים נאלצו לסגת מן העיר. בשנת 1849, ארנסט נשלח עם הרגימנט לטוסקנה והצליח לכבוש את ליבורנו ובזמן קצר לפזר את הכוחות של ג'וזפה גריבלדי. עבור פעילויות אלה הוא היה בשנת 1850 קיבל את מהפכת צלב ומקודם לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
בשנת 1850, ארנסט הוצב בפרשבורג, ובשנת 1858 הוא הוצב בבודפשט, שם הוא התמנה לתפקיד מפקד חיל הפרשים. בשנת 1866, הוא השתתף בלחימה בבוהמיה.
בשנת 1867 ארנסט הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובשנת 1868 הוא פרש מהצבא. לאחר פרישתו חי ארנסט באלמוניות, וב-4 באפריל 1899 מת בביתו בארך.
משפחתו.
ארנסט טען כי הוא התחתן ב-26 באפריל 1858 בליובליאנה עם האצילה ההונגריה לאורה שקובליץ' דה וליקה אט בשנייה, בתו של אציל אלוישיוש שקובליץ' דה וליקה אט בשנייה ורברה איבנקוביץ' דה קבלקוט. פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה סירב לתת אישור לנישואים מורגנטיים, אולם היא הייתה מוכרת כברונית פון ואלבורג, ונולדו להם 4 ילדים: