תכנון הקתדרלה התבסס על זה של קתדרלת בורז' הצרפתית. מאפיין בולט בהקתדרלה, הבנויה מאבנים לבנות שנחצבו באתר קרוב לטולדו, הוא שילוב האור וההישגים המובנים בקמרונות. אחד מהאוצרות המרהיבים המצויים בקתדרלה הוא מזבח הבארוק מאת נרקיסו טומה (Narciso Tomé), בגובה מספר קומות, עם פסלים מסטוקו, ציורים, יציקות ברונזה ומספר צבעי שיש. המזבח הוא יצירת מופת של שילוב אמנויות בארוקיות, ויופיו מוגבר בעזרת תאורה ייחודית של השמש, מספר דקות ביום, דרך חור בתקרה, דבר היוצר תחושה כאילו המזבח עולה לגן עדן.
תצוגה בארוקית זו מנוגדת לסגנון הגותי של הקתדרלה. המשחקים באור הפכו לשמה השני של הקתדרלה, הודות ליותר מ-750 חלונות ויטראז' מהמאות ה-14 עד ה-16, יצירתם של האמנים הטובים בזמנם בספרד.
בית הכנסת אל טרנסיטו.
בית הכנסת אל טרנסיטו מהווה את אחד האתרים שהותירו אחריהם יהודי טולדו. עיצוב מבנהו הפנימי מבטא את הרמה הכלכלית אליה הגיעו יהודי העיר.
בית-הכנסת הוקם ביוזמתו של שמואל אבולעפיה (1320 – 1360), נצר למשפחה יהודית עתיקה. הוא הופקד על אוצרו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה (1350 – 1369). בית-הכנסת שהקים בתחומה של אחוזתו הפרטית בטולדו בתוך הרובע היהודי (ה"חודריה"). מטרתו של בית-הכנסת הייתה לשמש את הלוי, שהיה חבר רם מעלה בקהילה היהודית, כבית תפילה פרטי, ושער חיבר בין בית-הכנסת לבין ביתו. בית-הכנסת נחנך בשנת 1357.
תאריך חנוכתו מוצפן על ידי גימטריה בכתובת, המתנוססת על גבי הקיר המזרחי של בית-הכנסת: "ויבן את הבית ויכלהו בשנת טוב ליהודים". האותיות "טוב ליהודים" מודגשות, למעט האות ה', ובגימטריה הריהן 117, שפירושה שנת 117 לאלף החמישי למניין היהודי, היא שנת ה'קי"ז. חנוכת הבית, כפי שנאמר בהמשך הכתובת, הייתה בשבוע שקוראים בו פרשת בראשית, החל בחודש תשרי.
לאחר גירוש יהודי ספרד הועבר הבית לידי הממסד הנוצרי והפך לכנסייה שנשאה את השם "El Transito de Nuestra Señora ". בשנת 1877 הכריזה ממשלת ספרד על האתר כאתר לאומי וכיום הוא משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
בית הכנסת הקרוי סנטה מריה לה בלנקה.
בית הכנסת אבן שושן, הקרוי כיום סנטה מריה לה בלנקה ("מריה הלבנה הקדושה"),הוא אחד משני בתי הכנסת האחרונים שנותרו בטולדו. בית הכנסת נוסד על ידי דון יוסף אבן שושן.
המבנה שימש כבית הכנסת המרכזי של יהודי טולדו עד למאה ה-14, והפך לכנסייה בשנת 1405.
בבית הכנסת יש 24 עמודי-תמך. מעל מיקומו של ארון הקודש תלוי צלב גדול.
ביתו של הצייר אל גרקו.
אֶל גרקו הוא השם שבו התפרסם הצייר והפסל דומניקוס תאוטוקופולוס, יליד כרתים, שהיגר לטולדו ב-1577. העיר הייתה אז הבירה הכנסייתית של ספרד, ובה יצר את יצירותיו הבוגרות והחל לצייר קישוטי מזבח ודיוקנאות.
ניתן לבקר בביתו של הצייר בעיר. מוזיאון בקרבת מקום מכיל עבודות חשובות של הצייר, ובהן תמונות ישו ושנים עשר השליחים.
האתר השלישי בטולדו הקשור לצייר הוא הכנסייה של סאנטו תומה. בכנסייה זו נמצא אחד מציוריו הידועים ביותר של אל גרקו, "הלוויה של הרוזן אורגז". זוהי תמונת שמן על קנבס, המתארת את לוויית הרוזן, שמת במאה הארבע עשרה.
יהדות טולדו.
יהודי טולדו עמדו במוקד ההתפתחויות בעיר כאשר יהודי ספרד חוו את תוצאות קשרי הגומלין בינם לבין הנוצרים והמוסלמים ותולדותיהם מייצגות את תולדות יהדות ספרד.
הנוכחות היהודית בעיר החלה במאה השישית לספירה, תחת שלטון הוויזיגותים. היהודים היו נתונים לגזרות שגזרו עליהם השלטונות, כולל דרישה להמרת דת. עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים בשנת 715 החלה הקהילה לשגשג, שגשוג שהגיע לשיא במאה העשירית - "תור הזהב" של יהודי טולדו.
עם כיבוש העיר על ידי אלפונסו השישי ב-1085 לא חל שינוי משמעותי לרעה במעמדם, וחלק מבני הקהילה השתלבו בממשל. רק במאה השתים עשרה החלו השלטונות להתנכל לקהילה.
במהלך המאה השלוש-עשרה נמשכו הגזרות. ב-1219 הוטל על יהודי העיר מס גולגולת, והחל מסע להמרת דתם מצד הממסד הנוצרי.
במהלך המאה הארבע עשרה הוחמר היחס ליהודים. בתחילה הם נדרשו לשאת סימן מזהה על בגדיהם. ב-1355 נערכו פרעות ביהודי העיר, וכ-1000 יהודים נרצחו. ב-1391 נרצחו בפרעות קנ"א אלפי יהודים, ובתי כנסת הפכו לכנסיות. בשנת 1485 העבירה האינקוויזיציה הספרדית את מקום מושבה לטולדו. ב-1492, עם גירוש יהודי ספרד, נסתם הגולל על הקהילה היהודית בטולדו.
בין חכמי טולדו הידועים היו אברהם בן מאיר אֶבּן עזרא (ראב"ע), רבי יהודה הלוי (ריה"ל), הראב"ד הראשון, רבי מאיר הלוי (הרמ"ה) והרא"ש ובנו יעקב בן אשר.
בטולדו נותרו עד היום שרידים לעברה המפואר של הקהילה היהודית. בעיר שני בתי כנסת שנותרו בשלמותם ורחובות ובניינים רבים שהיו שייכים ליהודים, קרויים בשמות עבריים או בעלי זיקה לעברית. שמות המשפחה היהודיים-ספרדיים טולדנו ואבן-טולילא נגזרים משם העיר בספרדית ובערבית.
בית הכנסת הקרוי "סנטה מריה לה בלנקה" שימש עד שנת 1948 ככנסייה. הקהילה היהודית בטולדו ביקשה להחזיר אותו לבעלותה, אך מכיוון שתמורתו מבקשת הכנסייה הקתולית את חדר הסעודה האחרונה שבירושלים, לא בוצעה כל עסקה נכון לאוקטובר שנת 2014.
בשנים האחרונות ניתנת התייחסות מיוחדת להיסטוריה של היהודים בספרד. עמותה שהוקמה על ידי יותר מ 20 ערים ספרדיות שמה לה למטרה לשקם ולשמר את תרבות העם היהודי ותקופת תור הזהב של יהודי ספרד. כחלק מיוזמה זאת שובצו אריחי קרמיקה מיניאטוריים לאורך סמטאות הרובע היהודי בטולדו ("חודריה" ובלעז: LA JUDERÍA), ועליהם ניתן לזהות את המילים 'ספרד', 'זכור' ו- 'חי' בעברית, וכן את סמל מנורת שבעת הקנים.
תחיית השפה העברית
אירוויזיון 1979
תחרות הזמר אירוויזיון 1979 הייתה ההפקה ה-24 של תחרות השירים הבינלאומית השנתית של איגוד השידור האירופי. התחרות נערכה בבנייני האומה שבירושלים, ישראל לאחר זכייתה באירוויזיון 1978. הגישו שדרן הטלוויזיה דניאל פאר (עברית ואנגלית) והזמרת ירדנה ארזי (בעיקר בצרפתית, אם כי בתחילת הערב דיברה גם בעברית). ארזי ייצגה את ישראל באירוויזיון 1976, כחלק משלישיית שוקולד מנטה מסטיק (ועתידה לייצג את ישראל באירוויזיון 1988). נציגיה של ישראל, להקת חלב ודבש (סולנית: גלי עטרי) ניצחו באירוויזיון הזה עם השיר "הללויה", אחד השירים המצליחים והאהובים ביותר בתחרות. זה היה ניצחון שני רצוף לישראל.
באירוויזיון נרשמו מספר חזרות מרשימות של משתתפים מהעבר; צרפת שלחה את אן-מארי דוד, שזכתה באירוויזיון 1973 עם השיר Tu te reconnaîtras, עבור לוקסמבורג. שווייץ שלחה בפעם השלישית באותו עשור את פטר, סו ומארק, כשהפעם הם מלווים בפורי, גורפס וקנירי. סנדרה רימר שייצגה כבר את הולנד פעמיים בעבר, נשלחה בפעם השלישית. אניטה סקורגן הנורווגית נשלחת לייצג את ארצה, שנתיים אחרי ההופעה הקודמת שלה, ב-1977.
בתחרות ניצחה כאמור ישראל, שהייתה למדינה השלישית (אחרי ספרד ב-1969 ולוקסמבורג ב-1973), שזכתה שנתיים ברציפות. זכייתה של ישראל באירוויזיון זה הייתה דרמטית במיוחד, כאשר נותר צוות שיפוט אחרון וספרד הובילה על ישראל ביתרון של נקודה אחת (116 לספרד לעומת 115 לישראל). ישראל הייתה זקוקה לשתי נקודות כדי לזכות בתחרות, וצוות השיפוט האחרון – של ספרד – העניק לישראל 10 נקודות. ישראל זכתה בתחרות עם 125 נקודות לעומת 116 נקודות של ספרד, שהסתפקה במקום השני.
שיר זכור ואהוב מהתחרות הוא "ג'ינגיס חאן" בביצוע הלהקה בשם זהה. הלהקה ייצגה את גרמניה וסיימה במקום הרביעי, כשלאחר התחרות השיר נהפך ללהיט מצעדים והוא מהזכורים ביותר בתולדות התחרות. זאת הייתה הופעת הבכורה של הכותבים ראלף זיגל וברנד מיינונגר כצמד, כשבשנים הבאות הם כתבו, הלחינו והפיקו יחד שירים נוספים בתחרות (למדינות כמו גרמניה, לוקסמבורג, שווייץ, דנמרק, פורטוגל ומונטנגרו).
למקום השני, כאמור, הגיעה ספרד, ואילו במקום השלישי זכתה צרפת, כשגרמניה ואירלנד סוגרות את החמישייה במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה.
זכייתה של ישראל בתחרות שימשה גם כבסיס לקומדיית הפולחן הטלוויזיונית "הללויה" משנת 2003, ורגעי הזכייה המקוריים אף מונצחים באותו סרט.
רקע.
בתחרות השתתפו 19 מדינות, לאחר שטורקיה החליטה לפרוש. בספר על האירוויזיון שיצא בשנת 2005 ונכתב על ידי ההיסטוריון ג'ון קנדי אוקונור, נכתב כי טורקיה התכוונה להשתתף בתחרות, והוגרלה להופיע כשיר מס' 11 (בין ישראל וצרפת), עם הזמרת מריה ריטה אפיק בשיר "Seviyorum" ("אני אוהבת"). למרות זאת, טורקיה הוכרחה לפרוש מהתחרות תחת לחץ מהמדינות המוסלמיות שהתנגדו לקיום התחרות בישראל.
המשלחת השווייצרית נתקלה בבעיות ביטחוניות בנמל התעופה בן-גוריון כשנאלצה להסביר מדוע היא נושאת עמה כמות כה גדולה של פחים, מגרפות, קוצרים ופותחני בקבוקים, שבהם נעשה שימוש במהלך ההופעה התיאטרלית של הלהקה שייצגה אותם.
הנציגה הבלגית, מיכה מארה, התאכזבה מהשיר איתו נשלחה להשתתף בתחרות. היא סירבה להקליט אותו באולפן מקצועי, ועד היום השיר הוא אחד מהשירים הבודדים באירוויזיון שלא הוקלטה להם גרסת אולפן. השיר זכה במקום האחרון עם 5 נקודות בלבד (יחד עם אוסטריה).
מונקו, שסיימה במקום ה-16 בתחרות, החליטה לפרוש מאירוויזיון 1980, וחזרה רק 25 שנים לאחר מכן, באירוויזיון 2004.
מלבד המדינות המתחרות, התחרות שודרה גם ברומניה, בהונג קונג ובאיסלנד.