לפי הפילוסוף הרברט ספנסר, אבי התפיסה האבולוציונית הכללית, הסתגלות משמעה 'התאמה מתמדת של היחסים הפנימיים ליחסים חיצוניים'. כלומר, האורגניזם משתנה כדי להתאים את עצמו לשינויים בסביבה. מול הגדרה זו של הציב ישעיהו ליבוביץ, העורך הראשי של האנציקלופדיה העברית וכתב בה את הערך 'הסתגלות', הגדרה אחרת/נוספת. הוא מציג את רעיונותיו של קלוד ברנאר כהשקפה חילופית לזו המקובלת היום בביולוגיה. הפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר טבע את המושג 'סביבה פנימית' כמושג המגדיר את היחסים המתקיימים בין האיברים והמערכות השונות המרכיבים את האורגניזם. לפי ברנאר מהותה של ההסתגלות הביולוגית היא יכולתם של מנגנונים פנימיים לבטל שינויים שמקורם בסביבה החיצונית ולהמשיך ולקיים את יציבות העולם הפנימי. במובן זה 'הסתגלות' היא היכולת לשמור על 'אי-התאמה' עקבית ויציבה בין הסביבה הפנימית לבין הסביבה החיצונית. משמעות ההגדרה היא, שהאורגניזם משתנה כדי ליצור עמידות גבוהה יותר בפני שינויים בסביבה. גישה זו מאפשרת להסביר את תופעת ההתקדמות במורכבות גם כ'הסתגלות מתקדמת': את הקו ההתפתחותי באבולוציה אפשר לתאר גם כשכלול היכולות של האורגניזם (או 'הסביבה הפנימית') להשיג יותר דרגות חופש לייצב את עצמו ולפעול בעולם.
לינווד ברקלי
לינווד ברקלי (באנגלית: Linwood Barclay) הוא סאטיריקן וסופר קנדי יליד ארצות הברית. הוא פרסם ספרי אוטוביוגרפיה, ספרים הומוריסטיים ורומנים בלשיים.
כתב את טור הסאטירה השבועי בעיתון "טורונטו סטאר", בנוסף להוצאת פודקאסט עם מאמריו. לקח שנת שבתון על מנת לקדם את רומני המתח שלו. הוא תכנן לשוב לעיתון סטאר בספטמבר 2008, אולם ב-28 ביוני 2008 הוא כתב את טורו האחרון, והודיע על פרישתו מהעיתון.
ביוגרפיה.
לינווד ברקלי נולד בשנת 1955 בדאריין שבמדינת קונטיקט בארצות הברית, בן למיוריאל ואוורט ברקלי. אביו היה מאייר, וכשלינווד היה בן 4 עברה המשפחה לקנדה לרגל עבודתו של אביו. בהיותו בן 16 נפטר אביו. עוד בצעירותו גילה עניין בכתיבת סיפורי בלשים, בהשראת ספריו של רוס מקדונלד. קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת טרנט. לאחר שלא הצליח למצוא מו"ל לספריו החל לעבוד כעיתונאי. בשנת 1981 עבר לעבוד בעיתון "טורונטו סטאר". בשנת 1993 החל לכתוב טור הומוריסטי בעיתון זה. טוריו קובצו בשלושה ספרים. בשנים 2004–2007 פרסם ארבעה ספרי בלשים שגיבורים הוא הבלש זק ווקר, העובד כבעל טור בעיתון. בשנת 2007 יצא לאור ספרו, No Time for Goodbye" (תורגם לעברית בשם "בלי לומר שלום") שזכה להצלחה רבה. הוא יצא לשנת שבתון מהעיתון לשם קידום ספרו, אך במהלכה פרש מהעיתון ופרסם את טורו האחרון ביוני 2008. מאז פרסם עוד 18 ספרים.
ברקלי מתגורר באוקוויל, אונטריו עם אשתו, נית'ה. לזוג שני ילדים, ספנסר ופייג'.
השליח
ברוך אדהנן
דבתרה ברוך אדהנן (1816 - 1936) היה ליקה כהנת בביתא ישראל, אחיו התאום של דניאל אדהנן.
קורות חיים.
אבא ברוך נולד בכפר בלנגב שבחבל דמביה, הנמצא במחוז בגמדר, באתיופיה. מקטנותו התעניין בלימודי דת ובשל כך עזב את בית הוריו בגיל צעיר מאוד והחל להתבודד וללמוד תורה אצל נזירי ביתא ישראל במנזר יהודי בגורגרה שבאזור אגם טאנה, שבמהלכם הוסמך לדבתרה.
בשנת 1862 קטע את לימודיו כדי להצטרף לניסיון העלייה לארץ ישראל, שארגן אבא מהרי. לפי המסורת, ניסיון עלייה זה הוביל העולים עד לחוף ים סוף, שם נעצרו אנשי הדת וקהל העם להתפלל לקריעת הים. הכהנים אף היטו את מטותיהם למים, אך לשווא. אחר ניסיונות כושלים אלו קפצו שנים עשר כהנים למים והתחילו לשחות, בהם אבא ברוך. כשראו שהמים אינם נבקעים גם אחרי מעשה "הנחשונים", ניסתה הקבוצה לשכור ספינות גדולות וחזקות שיוכלו לצלוח את הים, ומשגם זה לא עלה בידם פנו אחור והחלו לעשות דרכם חזרה לבתיהם. בין השורדים המעטים של מסע הירואי זה, שנמשך כשלוש שנים, היה גם דבתרה ברוך.
בשנת 1865, עם שובו מהמסע, החליט אבא ברוך לחזור ולהתבודד בהרים ולהקדיש את עצמו לדת. על פי המסורת, באחד הלילות חלם אבא ברוך חלום אשר הורה לו לשוב אל חברת הקהילה ולהינשא, ושמזרעו יקומו מנהיגים גדולים. הדבר המשיך להופיע בחלומו עוד מספר פעמים והוא החליט לפנות אל מדריכיו הנזירים, שאמרו לו שאין יעודו להיות נזיר והורו לו לשוב אל חיי החברה. אחרי תקופה ארוכה של התבודדות, חזר אבא ברוך לכפרו ונשא את מנקוייש איתמר ועמה הקים משפחה ענפה. בהמשך מונה כליקה כהנת, תפקיד אותו מילא עד יום מותו.
במסגרת תפקידו כליקה כהנת, נדד אבא ברוך מכפר לכפר כדי לחזק את הקהילות שחיו באזורים מרוחקים. הוא לימד דת והקים בתי לימוד לשם כך. בעת שהותו בכפר וולקה, הוא הקים בית הספר, שלימים למד בו יונה בוגלה. אבא ברוך נשא תפילות בעד בני הקהילה והמבקשים מרפא ותבואה, הקים מפעלי חסד ליתומים ואלמנות, הנהיג טקסים דתיים רבים, שימש כבורר וכדיין במקרי הצורך, הכשיר תלמידים וכהנים ונלחם במסיון.
דבתרה ברוך נדד לכפר הקהילה שבוולקה, שם פגש לראשונה את ידידו ד"ר יעקב פייטלוביץ', שהחל בשנת 1904 לבקר באתיופיה בעיקר באזור תיגראי. בשנת 1908, נפגש לראשונה עמו המנהיג הגדול, במסעו השני, כשהגיע לריכוזי היהודים הגדול ביותר במחוז בגמדר .במהלך מסעו, לן פייטלוביץ' בביתו של אבא ברוך, שם התקבל בכבוד רב. למעשה הייתה זו הפעם הראשונה בה נפגש עם אישיות דתית מקרב קהילת ביתא ישראל באזור גונדר. יחסו החם והאוהד של אבא ברוך לפייטלוביץ', הפיג את חשדנותם של בני הקהילה כלפי הד"ר, ובכך נסללה דרכו של פייטלוביץ' להשפעה ושיתוף פעולה עם ביתא ישראל. בהמשך מסעו של פייטלוביץ' נפגשו הוא ואבא ברוך מספר פעמים ונרקמו ביניהם קשרי ידידות קרובים. ביטוי להערכה הרבה שרחש יעקב פייטלוביץ' כלפי אבא ברוך, מהווה תמונת דיוקנו המתנוססת על כריכת ספרו מסע אל הפלשים. פייטלוביץ' מזכיר בספר זה את אבא ברוך, כחלק מתאורו את טקס הלנגתא סנבת (השבת השביעית) מן הסבב השלישי - השבת העשרים ואחת מתחילת השנה, היא השבת השלישית של חודש אב,המכונה זרבבו סנבת. בשבת זו נהוג לומר תפילות מיוחדות ולקרוא פרקים מסוימים מספר שמות, כמו גם את מזמור קי"ט מספר תהילים וקטעים מספר התלמידים (אראדת):
חזון אבא ברוך.
בשנת 1935, זמן קצר לפני מותו של אבא ברוך, פנו אליו ראשי הכהנים, וביניהם הכהנים המכובדים יעקב זרו, דניאל מהרי ונגוסה אליאס, כדי שיתאר להם את עליית ביתא ישראל העתידית לארץ ישראל. אבא ברוך שירטט בצורה מופלאה את שלבי כל אחת מן העליות ואת האופן שבו יתבצעו. כמו גם את האתגרים עימם תתמודד הקהילה בארץ ישראל:
דבתרה אבא ברוך נפטר בשנת 1936. בין בניו, ממשיכי דרכו, נמצאים הכהנים צגהון ברוך וליקה כהנת ברהן ברוך.
סארני
סארני (באוקראינית: Сарни) היא עיר במחוז רובנו, בחבל ווהלין שבצפון-מערב אוקראינה, ציר דרכים ושיט ראשי. תרגום השם סארני מאוקראינית הוא "איילות", על שמן של האיילות הרבות שחיו ביערות שהקיפו את העיר. איילה הוא גם סמלה של העיר.
תולדות העיר.
סארני הייתה חלק מדוכסות ווהלין ולאחר מכן סופחה לדוכסות הגדולה של ליטא. משנת 1795 הייתה סארני בתחום מחוז ווהלין של האימפריה הרוסית. בשנת 1921 סופחה סארני לרפובליקה הפולנית השנייה והפכה לבירת מחוז סארני. כמעט מחצית מתושביה היו יהודים, הקבוצה השנייה בגודלה בעיר הייתה אוקראינים, והיתר היו פולנים ובני קבוצות לאומיות אחרות.
מסילת הרכבת הגיעה לסארני בשנת 1885, שנה שבה הוכרה לראשונה כעיר. היא הפכה לצומת חשוב בין פסי הרכבת שבין רובנו-לונינץ לבין אלו של קובל-קורוסטן, בייחוד לאחר הקמת תחנת הרכבת בשנת 1901. תודות לכך התפתח בעיר מרכז גדול של שווקים, בתי מלאכה וגידולים חקלאיים לייצוא. היערות שהקיפו את העיר תרמו גם לשגשוגה של תעשיית העצים במקום.
בשנת 1930 בנו הרשויות הצבאיות של פולין ביצורים ובונקרים באזור סארני, ביצורים שהיוו מעוז הגנה בפני הצבא האדום עם פלישת הסובייטים בספטמבר 1939. אחדים מהבונקרים האלה קיימים עד היום.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נרצחו בעיר פולנים רבים – גברים, נשים וילדים - על ידי האוקראינים ששיתפו פעולה עם הגרמנים, אם כי הטבח היה ביוזמה גרמנית, כחלק מהנסיון לבצע באזור טיהור אתני מפולנים. פולנים אחרים גורשו לגרמניה כעובדי כפייה.
בשנת 1944 סיפחה רוסיה את סארני לאוקראינה הסובייטית, שהפכה בשנת 1991 לאוקראינה העצמאית.
יהודי סארני.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 הפכה סארני למרכז יהודי גדול. היא נכללה ברשימת היישובים שבה היו יהודים רשאים להתגורר. בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 נמנו בסארני כ-5,000 יהודים, שהיוו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר. הם קיימו פעילות כלכלית ענפה, וכן פעילות סעד ותרבות עשירה. הם הקימו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, שבין חבריהן היו מקימי הקיבוץ בקלוסובה.
בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את האזור. ביולי 1941 כבשו את סארני הגרמנים, החלו לשדוד רכוש יהודי בה, ונתנו חסות לאוקראינים ששדדו גם הם רכוש יהודי.
באפריל 1942 רוכזו יהודי סארני וכפרי הסביבה בגטו שהוקם בה, ובאוגוסט 1942 רוכזו יהודי הגטו במחנה פולסקה (Poleska), בו היו כ-13,700 יהודים. כשהחלו הגרמנים להוביל את היהודים אל בורות הרצח פרצה במחנה התקוממות, ואלפי יהודים ברחו. רובם נורו ונהרגו במקום, רק כמה מאות הגיעו ליערות, ורק אחדים שרדו עד השחרור בידי הצבא האדום בינואר 1944.
פטר גרינפלד
רוברט זילר