הדגל הורכב בעל ידי ועדה עירונית שבחרה בעיצובו של הצייר וואלס רייס. לפי הצעתו היו בדגל שני פסים בצבע תכלת שנועדו לסמל את נהר שיקגו הדרומי ותעלת אילינוי ומישיגן (הפס התחתון) ואת ימת מישיגן והיובל הצפוני של נהר שיקגו (הפס העליון). בנוסף נקבעו שני כוכבים לייצוג השרפה הגדולה שהחריבה את העיר ב-1871 והתערוכה העולמית של שיקגו (1893), שייצגה את השתקמות העיר.
בשנת 1933 נוסף הכוכב השלישי לציון התערוכה העולמית של שיקגו (1933) וב-1939 נוסף כוכב רביעי לציון פורט דירבורן, מבצר שהוקם ב-1803.
משמעות קדקודי הכוכבים.
לכל כוכב בדגל שישה קדקודים סמליים, המסמלים את ערכי העיר ואתגריה.
הכוכב השלישי (תערוכת 1893).
כוכב זה מציין את היחידות המדיניות השונות אליהן השתייכה העיר
הכוכב הרביעי (תערוכת 1933).
כוכב זה מציין נקודות ייחודיות לעיר
הוספת כוכב חמישי.
מספר פעמים עלתה המחשבה להוסיף לדגל כוכב נוסף. ב-1942, לרגל "הכניסה לעידן אטום" וב-1992 לרגל שיטפון גדול בעיר. ב-2008, במסגרת קמפיין העיר לאירוח אולימפיאדת 2016, נאמר כי אם יתקיימו המשחקים בעיר יתווסף לדגל כוכב חמישי, אך לבסוף שיקגו לא זכתה באירוח המשחקים.
פלגיוס הראשון
פלגיוס הראשון או פלאגיוס הראשון (בלטינית: Pelagius I; מת ב-4 במרץ 561) כיהן כאפיפיור משנת 556 ועד מותו. פלגיוס היה השני מבין האפיפיורים הביזנטיים.
חייו.
פלגיוס נולד למשפחת אצולה רומית. אביו, ג'ון, ככל הנראה היה כומר באחת משני המחוזות האזרחיים שאיטליה הייתה מוחלקת להם באותה תקופה. פלגיוס התלווה אל האפיפיור אגאפטוס הראשון במסעו לקונסטנטינופול, ומונה על ידו כנונציו (נציג האפיפיור - מעין שגריר) לאימפריה הביזנטית.
כאשר האפיפיור ויגיליוס הובל לקונסטנטינופול במצוות קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון, נשאר פלגיוס בעיר רומא כנציג האפיפיור בעיר, ושליטה בפועל, בזמן שטוטילה, מלך האוסטרוגותים צר עליה. פלגיוס השתמש בהון משפחתו על מנת להאכיל את תושבי העיר הרעבים, וניסה לשכנע את טוטילה להסכים לשביתת נשק ולהסיר את המצור. לאחר שבדצמבר 546 כבש טוטילה את העיר, שכנע אותו פלגיוס שלא לבצע טבח בתושביה.
פלגיוס נשלח על ידי טוטילה לקונסטנטינופול במטרה לשאת ולתת עם הקיסר על חוזה שלום, אולם יוסטיניאנוס סירב לדון עמו, ושלח אותו לרומא.
פלגיוס נבחר לאפיפיור בתמיכתו של יוסטיניאנוס. קודם לבחירתו הוא התנגד למאמציו של יוסטיניאנוס לגנות את שלושת הבישופים - תאודורט מקירוס, תאודור ממופאסטיה, ואיבס, ואת כתביהם של שני הראשונים, אשר נודעו כ"שלושת הפרקים" (τρία κεφάλαια), אולם לאחר בחירתו לאפיפיור הוא אימץ את עמדתו של יוסטיניאנוס - דבר שפגע במעמדו שכן תושבי צפון איטליה והכמורה הגבוהה ראו בו אפיפיור בובה מטעם יוסטיניאנוס.
פלגיוס ייסד את כנסיית סנטי אפוסטולי ברומא.
גסטון לנוטר
גסטון לנוטר (בצרפתית: Gaston Lenôtre; 28 במאי 1920 סן ניקולא די בוסק - 8 בינואר 2009 סנלי) היה שף קונדיטור, יוצר שוקולדים, איש עסקים ומחבר צרפתי, אחד ממחדשי האמנות הקולינרית הצרפתית במחצית השנייה של המאה ה-20. בית ספרו היוקרתי, "אקול לנוטר" שעל יד פריז, העמיד דורות של שפים וקונדיטורים. לפי הערכתו של בוקיז חשיבותו של לנוטר בהיסטוריה של הפאטיסרי הצרפתית משתווה לזו של קארם מהמאה ה-19.
רקע משפחתי וצעירותו.
גסטון לנוטר ואחיו מרסל היו בניו של גסטון לנוטר האב, אמן הרטבים ("סוֹסֶר") (sauceur) של המלון "גראן הוטל דה פארי", ושל אשתו אלאונור, אחת ה"שפיות" הראשונות בצרפת, שעבדה אצל המשפחות רוטשילד ופרייר, בווילות שלהן בפריז ובבורדו.
גסטון הבן נולד בשנת 1920 בסן ניקולא די בוסק, במחוז אר, בנורמנדיה עילית. בנעוריו התלבט בין מקצוע יצור הרהיטים ובין הפאטיסריה.
פריצת הקריירה כקונדיטור.
מאמו גסטון לנוטר למד לא מעט מסודות המקצוע, בין היתר, מתכונים של ה"פטי סאבלה" ועוגות האורז שלה.
בשנת 1947 פתח בעצמו קונדיטוריה ("פאטיסרי") ביישוב פונט-אודמר (Pont Audemer) ברחוב גמבטה מס.8 וניהל אותה במשך עשר שנים. לאחר מכן מכר אותה ופתח "בוטיק פאטיסרי" בפריז, ברחוב אוטיי.תוך פרק זמן קצר הפך לספק העוגות והמאפים של המשפחות האמידות דאסו, ארסאן ולאגארדר. הלקוחות התלהבו מקינוחי השארלוט, בוואריה, המוסים והמקרון, וגם מהמצאותיו בתחום העוגות הקלות המערבבות טעמים חדשים, כמו למשל ה"אופרה" (שילוב של שוקולד וקפה) ו"סיקסה" (Succès) ("הצלחה" בצרפתית, על בסיס פסטה וקרם נוגטין).
ידוע בפרפקציוניזם ובקפדנות שלו, הנדרשת במיוחד במקצוע הקונדיטוריה
("משקל, מידות, דיוק", כפי שנהג לציין), לנוטר השתמש בעבודתו בשיטות ידניות גם כשהיה צריך להכין מנות לאלפי אורחים.
בית הספר לנוטר.
בנוסף, הקים בשנות השישים עסק קייטרינג (טרֶטֶר) (traiteur).
בשנת 1968 עבר עם המטבחים והמעבדה שלו פלזיר, במחוז איבלין ופתח שם את בית הספר "לנוטר" בשנת 1971. המקום הפך בקרוב למוסד בעל שם במילייה בתחום האומנות הקולינרית. משורות חניכיו יצאו שפים מפורסמים כמו למשל אלן דיקאס, מישל רישאר קונדיטורים כמו פייר ארמה, ז'ראר מילו, מארק אברלן, רז'יס מארקון, רישאר קוטאנסו או איב טיריאס.
גם אחיינו, פטריק לנוטר הוא שף ידוע, שמסעדותיו זכו בסך-הכול בשבעה כוכבים במדריך מישלן האדום והצטיין במיוחד כפטיסייה בעת עבודתו במסעדת "לה פביליון דה פרנס" (Le pavillon des Princes) בפריז.
ה"אימפריה".
החל משנת 1975 גסטון לנוטר פתח סניף בחנות הכלבו KaDeWe בברלין. מאז עסקיו התפשטו בשלוש-עשרה ארצות, כולל יפן, ארצות במזרח התיכון, לאס וגאס בארצות הברית וכו'. פתח בהמשך כמה מסעדות גדולות ובעלות שם: "פרה קטלאן" ביער בולון (1976) (אותה מנהל מאז 1997 השף פרדריק אנטון), ה"פביליון אליזה - לנוטר" בשדרות שאנז אליזה (1985), ה"רסטוראן פנורמיק" של האצטדיון "סטאד דה פראנס" (1998), כמו כן כשלושים בוטיקים ברחבי העולם, המסעדה "פביליון דה פראנס" (1982) בדיסני וורלד באורלנדו, פלורידה (יחד עם פול בוקיז ורוז'ה ורז'ה).
החל משנת 1985 החברה של גסטון לנוטר נמצאת בשליטת קבוצת אקור (Accor).
גסטון לנוטר הלך לעולמו ב-8 בינואר 2009 בביתו בסולון (Sologne).
כנס הלוויה התקיים בכנסיית נוטר דאם דה לה קוטיר ביישוב ברנה (המחוז אר) והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות של היישוב קוטיר.
גסטון לנוטר היה נשוי והשאיר שלשה ילדים.
סטודנטית
מצרים תחתית
מצרים עילית
פלאגיוס הראשון
פלגיוס
ריגוברטה מנצ'ו
ריגוברטה מנצ'ו טום (riɣoˈβeɾta menˈtʃu Rigoberta Menchú Tum; נולדה ב-9 בינואר 1959) היא פעילת זכויות למען ילידים בגואטמלה וכלת פרס נובל לשלום.
מנצ'ו, בת לבני הקיצ'ה (קבוצה אתנית מבני המאיה), זכתה לפרסום עולמי בגיל 23 כאשר התפרסמה עדותה "אני, ריגוברטה מנצ'ו" בשנת 1983 על קורות חייה בצל מלחמת האזרחים שהתחוללה אז בארצה (1960–1996). מנצ'ו נרתמה למאבק על זכויות האינדיאנים בגואטמלה והפכה לאחד הקולות המייצגים של קבוצה זו באמריקות. בשנת 1992, בו בזמן בו ציין העולם 500 שנה לגילוי האירופאים את העולם החדש, זכתה מנצ'ו בפרס נובל לשלום, ובשנת 1998 זכתה בפרס נסיך אסטוריאס. בשנת 1999 עמדה מנצ'ו במרכזה של פרשיה שסבבה סביב מידת אמינותה של עדותה, שעוררה שאלות כבדות משקל על ייצוג נקודת מבטם של המוכפפים, מהותה של סוגת העדות, מלחמות התרבות באקדמיה האמריקאית, אופן השימוש בעדותם של קורבנות דיכוי ועוד. בשנת 2007 ו-2011 התמודדה מנצ'ו על נשיאות גואטמלה.
חיים אישיים.
ריגוברטה מנצ'ו נולדה למשפחה ילידית עניה ממוצא קיצ'ה-מאיה באזור כפרי של גואטמלה. מנצ'ו זכתה לחינוך על-יסודי במספר פנימיות קתוליות. בשנת 1981, מנצ'ו הוגלתה וברחה למקסיקו שם מצאה מקלט בכנסייה קתולית בצ'יאפס. בשנת 1995, מנצ'ו התחתנה עם אנחל קניל הגואטמלי והביאה לעולם בן בשם מאש נאהואל ג'ה ("נשמת המים").
אקטיביזם.
מנצ'ו לקחה חלק כאקטיביסטית בקמפיין נגד הפרות זכויות אדם שנעשו בידי הצבא הגואטמלי במהלך מלחמת האזרחים של המדינה, בין 1960-1966. בין 1979-1980, אחיה ואמה נחטפו, עונו ונרצחו על ידי הצבא הגואטמלי. אביה, ויסנטה, נספה בשריפת השגרירות הספרדית ב-1980, שהתרחשה לאחר שגרילות אורבניות לקחו שבויים והותקפו על ידי כוחות השיטור של הממשלה. ב-1984, אח נוסף בשם ויקטור נורה למוות לאחר שנכנע לצבא, עונה בידי החיילים, וניסה לברוח. בעודה בגלות במקסיקו, מנצ'ו המשיכה לארגן התנגדות לדיכוי בגואטמלה והמאבק לזכויות אינדיאנים. עשרות אלפי אנשים, רובם מבני המאיה, ברחו למקסיקו מ-1982 עד 1984, בשיאה של מלחמת האזרחים הגואטמלית שנמשכה 36 שנים.
בשנת 1982, היא פרסמה ספר יחד עם הסופרת והאנתרופולוגית הוונצואלית אליזבת בורגס, בשם "שמי הוא ריגוברטה מנצ'ו וכך נולדה התודעה שלי", אשר תורגם לחמש שפות נוספות כולל אנגלית וצרפתית. ספר זה הפך תרם לפרסומה ברחבי העולם בזמן הסכסוך המתמשך בגואטמלה.