על פי ההיסטוריון גרגוריוס מטור, ב-493 גונדובד רצח את אחיו כילפריך השני והטביע את אשתו קארטנה במי הנהר רון כשאבן תלויה על צווארה. בתם כרונה הפכה לנזירה, ואילו בתם קלוטילדה גורשה מבורגונדיה.
על פי מקור אחר, לאחר שהרג את כילפריך ואת אשתו, גונדובד אסף לחצרו את שתי בנותיהם, כרונה וקלוטילדה. כרונה הפכה לנזירה, וקלוטילדה, שגם היא קיבלה חינוך נוצרי, ניתנה כאישה לכלוביס הראשון, מלך הפרנקים כחלק מברית בין הבורגונדים לבין הפרנקים.
מנישואים אלה נולדו:
קלוטילדה לא שקטה ולא נחה עד שבעלה כלוביס הראשון, שהיה עובד אלילים, הסכים לקבל על עצמו את הדת הקתולית, והוטבל על ידי רמיגוס בישוף ריימס בחג המולד של 497 או 498. קלוטילדה וכלוביס בנו את כנסיית השליחים, שלאחר מכן נודעה ככנסיית סן ז'נבייב בפריז. אחרי מותו של כלוביס, קלוטילדה פרשה למנזר סן מרטין בעיר טור.
ב-523 קלוטילדה, שחפצה לנקום בבורגונדים על רצח אביה ואימה, השיגה את מבוקשה כאשר שלחה את שלושת בניה, כלודומר, מלך אורליאן, כילדברט הראשון, מלך פריז וכלותאר הראשון, מלך סואסון למערכה נגד זיגמונד מבורגונדיה, שהיה בנו של גונדובד. זיגמונד נלכד בידיו של כלודומר, שלקח אותו לאורליאן והוציא אותו להורג ב-524. באותה שנה כלודומר, מלך אורליאן נהרג בקרב וזרונטיה שבו הביס את גונדומר, אחיו של זיגמונד ואת האוסטרוגותים בני בריתו.
על פי החוק הסאלי היו חייבים לחלק את נחלותיו של כלודומר בין בניו, אך על פי הנוהג הגרמאני היה זה בסמכותה של המלכה בלבד להחליט מי יירש את הכתר, ועל פי המסורת הגרמאנית הכתר עבר בירושה קודם כל לאחים ורק אחר כך לבנים, לדודים ולאחיינים. לכן, כלותאר וכילדברט שאלו את קלוטילדה מה עליהם לעשות עם אחייניהם, והיא השיבה: "אם אין הם מיועדים למלוך, מוטב לי לראותם מתים מאשר קצוצי שיער." כלותאר וכילדברט שחילקו ביניהם את נחלותיו של כלודומר, רצחו שניים מילדיו של כלודומר, ואילו השלישי קיצץ את שערו הארוך, שהיה סמל להיותו בן מלוכה, נמלט והצטרף למנזר.
קלוטילדה מתה בעיר טור ונקברה ליד בעלה בכנסיית השליחים (כנסיית ז'נבייב הקדושה בפריז).
לאחר מותה הוכרה כקדושה על ידי הכנסייה הקתולית. יום חגה הוא 3 ביוני והיא הקדושה המגנה על הנוטריונים. בזיליקת קלוטילדה הקדושה קרויה על שמה.
מנחם רון וכסלר
מנחם רון וכסלר (נולד בשנת 1934) הוא רופא ישראלי, מומחה לכירורגיה פלסטית. מייסד בנק העור בישראל. לשעבר יושב ראש החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית, ומנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים. כמו כן הוא עוסק בציור, פיסול ושירה.
ביוגרפיה.
מנחם רון ישראל וכסלר ("מנדוש") נולד בפרנקפורט למוני (משה) ורוני (רוזי) וכסלר. בשנת 1935, בהיותו בן שנה, עלתה משפחתו לארץ ישראל. הוא גדל בשכונת בית וגן, במשפחה שהעניקה לבניה חינוך דתי מסורתי. סיים לימודים בבית הספר חורב ובבית הספר הדתי 'מעלה' בירושלים, ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. לאחר שירותו הצבאי בנח"ל ובצנחנים למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה בכירורגיה פלסטית בבית החולים הדסה, במחלקתו של הפרופ' צבי נוימן, וכן באוניברסיטאות מישיגן ואיובה בארצות הברית. הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך שנים רבות ניהל וכסלר את המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית ב"הדסה" ירושלים. היה יושב ראש החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית, וארגן כנסים בינלאומיים שנערכו בישראל בתחום זה. ייסד את בנק העור בישראל, וכמו כן היה חלוץ הניתוחים האסתטיים לבעלי תסמונת דאון (יחד עם פרופ' ראובן פוירשטיין) וניתוחי השסע בשפה. פרסם ארבעה ספרים בתחום הכירורגיה הפלסטית, וכן מאות מאמרים בנושא בבמות מדעיות ורפואיות שונות בישראל ובעולם.
בשנת תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לו את התואר יקיר ירושלים.
אמנות ושירה.
מלבד עיסוקו הרפואי עוסק פרופ' וכסלר בתחום האמנות והשירה. בצעירותו למד גרפיקה וציור באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים. הוא עוסק בציור, רישום ופיסול. עד היום הציג עשר תערוכות יחיד מיצירותיו בגלריות שונות בישראל ובעולם. בין השאר, הוצגו ביד ושם תחריטי עץ שיצר בנושא השואה.
בשנת 2009 יצא ספר השירה שלו "ערפל", המכיל אוסף משיריו, ובו משולבים רישומים, תחריטים והדפסים שיצר במהלך השנים.
וכסלר זכה בפרס לייטרסדורף לאומנויות לשנת 2017.
משפחתו.
וכסלר נשוי לדינה לבית ברבדו, ולהם ארבעה ילדים. מתגורר בירושלים. בתו היא החזאית שרון וכסלר. אחיו הם: עוזיאל וכסלר, שעמד בראשות הרשות לפיתוח ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל, עו"ד אורה זק ובנימין זאב וכסלר, שהיה סגן מנהל כללי במוסד יד בן צבי.
חציו עבד וחציו בן חורין
חציו עבד וחציו בן חורין הוא מונח הלכתי המתאר עבד כנעני, שהיו לו שני אדונים, שאחד מהם שחררו - ובכך הקנה את חציו, שהיה שייך עד עכשיו לאדון, לעצמו. אדם כזה נחשב כחצי עבד וחצי חופשי.
ההגדרה ההלכתית.
אדם שהגיע למעמד של חצי בן חורין וחצי עבד, מעמדו גרוע משל עבד ומשל בן חורין. הוא לא יכול להינשא לשפחה כנענית – כי חציו בן חורין; הוא לא יכול להינשא ליהודייה – כי חציו עבד.
דבר זה גרר אחת מן המחלוקות בין בית שמאי לבית הלל, שבסופן בית הלל חזרו בהם מעמדתם, וההלכה נפסקה כדעת בית שמאי:
חציה שפחה וחציה בת חורין.
הראשונים נתחבטו בשאלה האם כופים לשחרר אשה שהיא חציה שפחה וחציה בת חורין, שכן אשה אינה מצווה על מצוות פרייה ורבייה ומצד שני הטעם המוזכר במשנה - "לשבת יצרה", כלומר שהעולם נועד ליישב אותו על ידי בני אדם, שייך גם באשה כמו באיש. מסקנת התוספות היא שבמצב כזה אין כופין את אדונה לשחרר אותה, שכן גם לאחר שחרורה היא אינה מחויבת במצוות פריה ורבייה, ולא ברור אם שחרורה יביא לתוצאות של "לשבת יצרה", בניגוד לגבר, שכן כאשר עבד כנעני משתחרר הוא נהפך יהודי גמור, המצווה במצוות פריה ורבייה.
קידושין.
חציו עבד וחציו בן חורין.
חכמי הגמרא מסתפקים בנידון שעבד שחציו עבד וחציו בן חורין קידש אשה יהודיה, כך שהיא מקודשת רק לחציו שאינו עבד. שאלה זו נידונה בשאלה אחרת, שכן אדם האומר לאשה "התקדשי לחציי" היא מקודשת, ולכאורה גם בנידון זה, שחצי בן חורין קידש אשה, עליה להיות מקודשת, מצד שני אפשר לחלק בין הדברים ולומר שכאשר אדם מקדש אשה שראויה לו לחלוטין, קידש אשה לחציו - היא מקודשת, שכן הוא מתכוון לקדש אותה באופן מלא אלא שמרמז לה על כך שהוא יישא אשה אחרת נוספת אם ירצה, אבל חציו עבד וחציו בן חורין, מכיוון שהיא אינה ראויה להתקדש לכולו, שהרי לחציו העבד אינה מקודשת, ייתכן שבאופן כזה לא יחולו כלל הקידושין.
דוגמה אחרת, הנידונה בגמרא כהשוואה לשאלה זו, אם אדם המקדש אשה ואומר לה "הריני מקדש את חצייך", ומקובל שההלכה היא שאינה מקודשת, אך ייתכן לומר שדווקא שם ההלכה היא שאינה מקודשת מכיוון שמעשה הקניין מצידו אינו מושלם, אבל חצי עבד וחצי בן חורין שקידש אשה, לא שייר בקניינו.
חציה שפחה וחציה בת חורין.
חכמי הגמרא חלוקים בשאלה דומה, האם ניתן לקדש אשה שחציה שפחה וחציה בת חורין, כך שרק בחציה שבה אינה שפחה - היא מקודשת לאיש. רבה בר רב הונא פסק שהיא מקודשת, ולמרות שהמקדש חצי אשה אינה מקודשת, הסיבה היא מפני ששייר בקניינו ולא קנה באשה קניין אישות באופן המקסימלי, אבל אשה כזו, שקניין האישות שקנה בה הוא באופן המקסימלי, מקודשת. לעומת זאת רב ששת חלוק על כך, והוא סבור שאינה מקודשת.
בתורה ישנו פסוק מיוחד, המחייב אדם בעונש אם בא על שפחה חרופה . התנאים נחלקו בפירוש מושג זה: לפי דעה אחת, שפחה חרופה זו שחציה שפחה וחציה בת חורין המאורסה לעבד עברי, והיא מותרת לו, שכן החצי שבה היא נחשבת לשפחה - מותרת לו כדין עבד עברי המותר בשפחה כנענית, והחצי שבה היא בת חורין מותרת לו מכיוון שקידשה לו לאשה, ולפי שיטת רבי ישמעאל הפסוק מדבר בשפחה כנענית המאורסה לעבד עברי.
לכאורה, ניתן היה להסיק כדעתו של רבה בר רב הונא, שניתן לקדש אשה שחציה שפחה וחציה בת חורין, שכן אם לא כן, כיצד ייתכן שאשה שחציה שפחה בת חורין מאורסת לעבד עברי? הרי אירוסיה של השפחה לעבד עברי, אינן שונות מאלו של יהודי רגיל, ומכאן שניתן לקדש אשה שחציה שפחה וחציה בת חורין.
על כך משיב רב ששת: לפי דעתו של רבי ישמעאל, הרי מדובר בשפחה כנענית המאורסת ומיוחדת לעבד עברי. ברור הדבר שקידושין אינן שייכים בשפחה גמורה, ומכאן שאירוסין אלו, המוזכרים במשנה, אינם אירוסין רגילים, אלא כעין יחוד והפרשת השפחה לעבד עברי, לביאה, ולכן ייתכן שגם לפי הדעה הראשונה של המשנה, שמדובר בחציה שפחה וחציה בת חורין, אין השפחה מאורסת כלל לעבד עברי, ומדובר באירוסין שאינם חלים ממש אלא רק מייחדים את השפחה לעבד.
חציה בת חורין שנשתחררה לחלוטין.
ההלכה נפסקת, שניתן לקדש אשה שחציה שפחה וחציה בת חורין. אלא שרב חסדא מסופק בשאלה אחרת: אם השפחה, לאחר שנתקדשה במצב כזה, קיבלה גט שחרור מאדונה ונשתחררה, האם נפקעים קידושים אלו שקודשה בעודה שפחה וחציה בת חורין. ייתכן שההסבר להפקעה זו, היא מכיוון שהקידושין בהם נתקדשה בעודה חציה שפחה, הם קידושין קלושים, שכן הם נתבצעו בגופה של אשה שרק בחציה בת חורין, וראויה לקידושין רק באופן חלקי, אבל בעודה בת חורין אין לקידושין אלו תוקף. רב יוסף בר חמא פוסק בשם רבי נחמן שקידושין אלו נפקעים אם השתחררה, אך רבי זירא קיבל מרב נחמן שההפך הגמור הוא הנכון: במקרה שהשפחה נשתחררה, מתרחב חלות הקידושין וחלים על האשה לחלוטין, והיא מקודשת באופן מוחלט.