שבעת הספורטאים הניו זילנדים שהתחרו באולימפיאדת לונדון (1948) לא הגיעו להישגים גבוהים, אך באולימפיאדת הלסינקי (1952) שלושה ספורטאים ניו זילנדים זכו במדליות. איווט ויליאמס הייתה לניו זילנדית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, כשניצחה בקפיצה לרוחק. ג'ון הולנד זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות, ולהישג דומה הגיעה השחיינית ג'ין סטיוארט, במשחה ל-100 מטר גב.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחה ניו זילנד את המשלחת הגדולה ביותר עד אז - 53 ספורטאים. נורמן ריד זכה במדליית הזהב בהליכה ל-50 ק"מ, ולהישג דומה הגיע צמד השייטים ג'ק קרופ ופיטר מנדר.
באולימפיאדת רומא (1960) הגיעו כמה מהאתלטים הניו זילנדים להישגים גבוהים. פיטר סנל זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר, מארי האלברג ניצח בריצת 5000 מטר ובארי מאגי זכה במדליית הארד בריצת המרתון.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הגיעה המשלחת הניו זילנדית להישגה הטוב ביותר עד אז - חמש מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. ארבע מהמדליות הושגו באתלטיקה. פיטר סנל זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר שמר על תוארו, בשיא אולימפי חדש (1:45.1 דקות), ובריצת 1500 מטר. ג'ון דייוויס זכה במדליית הארד בריצה זו, ולהישג דומה הגיעה מאריס צ'מברלין בריצת 800 מטר. פרט לאתלטים, זכו גם השייטים הלמר פדרסן וארל ולס במדליית זהב בדגם הולנדי מעופף.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו הספורטאים הניו זילנדים בשלוש מדליות. החותרים זכו במדליית זהב במקצה לרביעיות עם הגאי, רץ המרתון מייק ריאן זכה במדליית ארד, וכמוהו גם הקלע איאן בולינג'ר. גם באולימפיאדת מינכן (1972) בלטו החותרים - במקצה השמיניות זכו הניו זילנדים במדליית הזהב, ובמקצה הרביעיות ללא הגאי זכו במדליית כסף. האתלט רוד דיקסון זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
זמן קצר לפני אולימפיאדת מונטריאול (1976) ערכה נבחרת הרוגבי של ניו זילנד משחק עם נבחרת דרום אפריקה, חרף החרם שהוטל עליה בשל משטר האפרטהייד. הרפובליקה של קונגו דרשה מהוועד האולימפי הבינלאומי להשעות בשל כך את ניו זילנד מהמשחקים, ומשזה סירב, החליטו 26 מדינות אפריקאיות, וכן עיראק וגיאנה, להחרים את המשחקים. במשחקים עצמם זכו הניו זילנדים בארבע מדליות. ג'ון ווקר ניצח בריצת 1500 מטר, ודיק קוואקס זכה במדליית הכסף בריצת 800 מטר. נבחרת ההוקי זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה על נבחרת אוסטרליה, ובמדליה הרביעית, מדליית ארד, זכתה שמיניית החותרים.
ניו זילנד לא הצטרפה באופן רשמי לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך בדומה למדינות מערביות אחרות, הותירה את ההשתתפות לשיקול דעתם של הספורטאים. רק ארבעה ספורטאים ניו זילנדים נטלו חלק במשחקים (בענפי הקיאק וקרב חמש מודרני). הם לא התחרו תחת דגל ניו זילנד, כי אם תחת דגל הוועד האולימפי של המדינה. חותר הקיאק איאן פרגוסון סיים במקום השביעי במקצה ל-500 מטר ובמקום השמיני במקצה ל-1000 מטר, ואילו אלן תומפסון וג'פרי ווקר סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות ניו זילנד. הספורטאים הניו זילנדים זכו ב-11 מדליות, בהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. הענף הבולט ביותר היה הקיאקים, עם ארבע מדליות זהב: איאן פרגוסון ניצח במקצה ל-500 מטר, ויחד עם בן זוגו פול מקדונלד ניצח במקצה הזוגות לאותו המרחק. אלן תומפסון ניצח במקצה ל-1000 מטר. שלושתם, יחד עם גרנט בראמוול, זכו במדליית הזהב במקצה הרביעיות ל-1000 מטר.
ענף נוסף בו בלטו הניו זילנדים הוא השיט. רקס סלרס וכריס טימס זכו במדליית הזהב בדגם טורנדו, ראסל קוטס זכה במדליית הזהב בדגם פין וברוס קנדול זכה במדליית הארד בגלישת רוח. רביעיית החותרים ללא הגאי זכו אף הם במדליית זהב, ואילו רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית ארד. הרוכב מארק טוד זכה במדליית הזהב השמינית, ובמדליה האחרונה, מדליית כסף, זכה המתאגרף קווין בארי.
ספורטאים ניו זילנדים נוספים שבלטו בלוס אנג'לס כוללים את לוריין מולר (מקום חמישי במרתון), אנתוני מוס (מקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר ומקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר), גארי הארינג (מקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב), ג'ון ווקר האלוף האולימפי ממונטריאול בריצת 1500 מטר הסתפק במקום שמיני בריצת 5000 מטר, כרמל קלארק (מקום שמיני במשחים ל-100 ול-200 מטר גב), דיאן רוג'ר (מקום תשיעי בריצת 3000 מטר) ורוד דיקסון (מקום עשירי במרתון). נבחרת ההוקי איבדה את תוארה וסיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת סיאול (1988).
באולימפיאדת סיאול (1988) המשיכו הניו זילנדים להגיע להישגים גבוהים. הם זכו ב-13 מדליות, אך רק שלוש מהן היו מדליות זהב. חותרי הקיאק איאן פרגוסון ופול מקדונלד שמרו על תוארם במקצה ל-500 מטרים, וזכו גם במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר. מקדונלד זכה גם במדליית ארד במקצה היחידים ל-500 מטר. הרוכב מארק טוד שמר על תוארו, והיה שותף גם לזכייה הקבוצתית במדליית הארד. במדליית הזהב השלישית זכה השייט ברוס קנדול שניצח בדגם לכנר. סלרס וטימס איבדו את תוארם בדגם טורנדו, וזכו במדליית הכסף. ג'ון קאטלר זכה במדליית ארד בדגם פין. החותרים זכו בשלוש מדליות ארד: רביעיית החותרים עם הגאי,
לינלי האנן וניקולה פיין במקצה הנשים לזוגות ואריק ורדונק במקצה היחידים. אנתוני מוס זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר, ופול קינגסמן הגיע להישג דומה במשחה ל-200 מטר גב.
אולימפיאדת ברצלונה (1992).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הניו זילנדים בעשר מדליות, אך רק ספורטאית אחת, גולשת הרוח ברברה קנדול (אחותו הצעירה של ברוס קנדול) זכתה במדליית זהב. הישגים נוספים בענף השיט כללו את לזלי אגנוט וג'אן שירר (מדליית כסף בדגם 470), דון קאווי ורון דייוויס (מדליית כסף בדגם סטאר וקרייג מונק (מדליית ארד בדגם פין). ברוס קנדול איבד את תוארו וסיים במקום הרביעי בדגם לכנר. הרוכבת בליית' טייט זכתה במדליית ארד, והייתה שותפה לזכיית הנבחרת במדליית הכסף בתחרות הקבוצתית. דניון לואדר בן ה-17 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר (וכן סיים במקום השמיני במשחה ל-400 מטר חופשי), לוריין מולר זכתה במדליית ארד בריצת המרתון, רוכב האופניים גארי אנדרסון זכה במדליית ארד במרוץ המרדף ל-4000 מטר, וגם המתאגרף דייוויד טואה זכה במדליית ארד.
ספורטאים ניו זילנדים נוספים שבלטו בברצלונה כוללים את פיליפה לנגרל (מקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי), אנה סימצ'יץ' (מקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב), גאווין לאבגרוב (מקום תשיעי בהטלת כידון) ואן ג'אדקינס (מקום תשיעי בהליכה ל-10 ק"מ).
אולימפיאדת אטלנטה (1996).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) ירד מספר המדליות בהן זכו הניו זילנדים לשש, אך שלוש מהן היו מדליות זהב. הספורטאי הבולט במשלחת הניו זילנדית היה השחיין דניון לואדר, שזכה בשתי מדליות זהב, במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי. במדליית הזהב השלישית זכתה הרוכבת בליית' טייט, שהייתה גם שותפה לזכייה הקבוצתית במדליית הארד. רוכבת נוספת, סאלי קלארק, הייתה סגניתה של טייט בתחרות היחידים. במדליה השישית זכתה השייטת ברברה קנדול, בדגם מיסטרל.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את אנה סימצ'יץ' (מקום שישי במשחה ל-200 מטר גב) רוכבי האופניים קאת'י לינץ' (במקום שמיני במרוץ אופני הרים) וגלן מקליי (מקום שמיני במרוץ הנקודות) ושנטל ברונר (מקום עשירי בקפיצה לרוחק).
אולימפיאדת סידני (2000).
לאולימפיאדת סידני (2000) שלחה ניו זילנד את המשלחת הגדולה בתולדותיה, בת 151 ספורטאים. עם זאת, הישגיה ירדו ל-4 מדליות בלבד. החותר רוב ואדל זכה במדליית זהב, הרוכב מארק טוד זכה במדליית ארד (16 שנים לאחר שזכה במדליית הזהב הראשונה שלו), ושני גולשי המיסטרל ברבקה קנדול וארון מקינטוש זכו אף הם במדליות ארד.
רוכבת האופניים שרה אולמר סיימה במקום הרביעי במרוץ המרדף ובמקום השמיני במרוץ הנקודות, ואילו גלן תומסון סיים במקום השביעי במרוץ הנקודות. השייטים כריס דיקסון וגלן סורי סיימו במקום החמישי בדגם טורנדו, סיימון קוק ופיטר ניקולאס סיימו במקום השביעי בדגם 470, ודניאל סלייטר וניית'ן הנדלי במקום השמיני בדגם 49er. מרימת המשקולות אוליביה בייקר סיימה במקום השמיני.
בענפי הכדור, בלטו נבחרות הנשים בהוקי ובסופטבול, שסיימו במקום השישי. נבחרת הכדורסל הפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים, וסיימה במקום ה-11 לאחר שגברה על נבחרת אנגולה. נבחרת הנשים רשמה מאזן דומה, ואף היא סיימה במקום ה-11, לאחר ניצחון על סנגאל.
אולימפיאדת אתונה (2004).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו הניו זילנדים בחמש מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. היימיש קארטר ניצח בטריאתלון וביוואן דוכרטי היה סגנו. התאומות ג'ורג'ינה וקרוליין אוורס-סווינדל זכו במדליית הזהב בתחרות החתירה לזוגות, ובמדליית הזהב השלישית זכתה רוכבת האופניים שרה אולמר, במרוץ המרדף ל-3000 מטר, שגם סיימה במקום החמישי במרוץ הנקודות. חותר הקיאק בן פוהי זכה במדליית הכסף במקצה ל-1000 מטרים, וגם סיים במקום השמיני במקצה הזוגות לאותו המרחק, עם בן זוגו סטיבן פרגוסון.