מבחינה סגנונית ניתן לכנות את כתיבתו של אמיל טודה ב"מדינת גבול" פרוזה פואטית או שירה פרוזאית. לדיאלוגים אין מקום מרכזי ברומן, כי זווית ההסתכלות היחידה המוגשת לקוראים היא זו של המספר. מאפייניה הבולטים ביותר של כתיבה זו הם זרימה איטית אך קולחת, ריבוי נדבכים ודקויות, יצירת מתח, קיום אילוזיות הומו-ארוטיות וטשטוש הגבולות בין המציאות, הדמיון, ההזיה והבדיה. המרְאָה שהציב הסופר בספרו אינה משקפת רק את עולם המספר, אלא מציירת תמונה שלמה של תקופה שראשיתה במתחים, בקרעים ובשסעים: בין מזרח למערב, בין קומוניזם לקפיטליזם, בין אמונה דתית לחוסר-אמונה באלוהים ובאדם כאחד, בין פריצות או לפחות הפקרות וקלות-דעת בתחום המיני לבין התנזרות גמורה מיחסי קרבה עם הזולת, בין חופש לשעבוד ובין אהבה לרִיק. הרומן האימפרסיוניסטי והפיוטי אינו מתיימר לגשר על-פני הפערים או לכסות על הקרעים: המספר מעדיף להקדיש את עתותיו להתבוננות מעמיקה וביקורתית בסביבתו ובתוך תוכו.
רעיונות ומקומות מרכזיים בסיפור.
הרומן מתמקד בקשר האמביוולנטי שבין המלגאי הצעיר והמוכשר מן המזרח לבין הפרופסור המבוגר ממנו, אדם אמיד שמשפחתו רכשה את הונה ממכירת נשק, ושמאהבו הצעיר מן המזרח העני אמור להשקיט את מצפונו ולנסוך בו תחושת גאווה, אדנות ושביעות-רצון. הפערים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים בין מזרח היבשת למערבה אינם מומחשים רק במפגש הגורלי בין שני הגברים, אלא גם בהסתכלותו של המספר על קבצנים, תיירים ודמויות אחרות המאכלסות את המטרו של פריז, את המוזאונים של עיר האורות, את כנסיות אמסטרדם ואת רחובות עיר התעלות. המפגש המתסכל של האסטוני חסר-המנוח עם המערב מדושן-העונג יוצר ביקורתיות, דחייה והתנגשות, למרות העניין שהיה למתרגם בצרפת ועל אף רצונו לברוח אחת ולתמיד ממכורתו הענייה.
בימים שהספר נכתב בהם היו אסטוניה וצרפת רחוקות זו מזו כרחוק מזרח ממערב, תרתי משמע. ממאי
2004 ואילך שייכות אסטוניה וצרפת לאותו גוש מדיני היוצר רצף יבשתי כמעט נטול-גבולות, לפחות לכאורה. מדינות הגבול יישארו בכל זאת תמיד מדינות גבול, וגבולותיהן הם אלה התוחמים את מוגבלות האדם.
עבד אל-כרים קאסם
עבד אל-כרים קאסם (בערבית: عبد الكريم قاسم; נולד ב-21 בנובמבר 1914, הוצא להורג ב-9 בפברואר 1963) היה איש צבא ופוליטיקאי עיראקי. כיהן כראש ממשלת עיראק מ-14 ביולי 1958 עד 9 בפברואר 1963.
שנותיו הראשונות.
עבד אל-כרים קאסם נולד בבגדאד למשפחה מוסלמית סונית בעלת מסורת דתית. כשהיה בן שש עברה המשפחה לעיירה קטנה, אך בשנת 1926 חזרה המשפחה לבגדאד. בשנת 1931, עם סיום לימודיו, נשלח קאסם לאקדמיה צבאית יוקרתית בעיר. הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות. בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר קצינים בצבא עיראק ארגנו הפיכה נגד השלטון הבריטי בסיוע מדינות הציר, והעלו את הלאומן רשיד עאלי אל-כילאני לראשות הממשלה, היה קאסם נייטרלי. דבר זה, בין היתר, איפשר לו לשרוד בצבא לאחר דיכוי המרד בידי הבריטים. בשנת 1956 קיבל קאסם דרגת גנרל והועמד בראש כוח מתנדבים שנשלח לסייע למצרים במבצע סיני נגד ישראל. הוא נלקח בשבי על ידי צה"ל ושוחרר מאוחר יותר.
מהפכת 14 ביולי.
ב-14 ביולי 1958 נתן מלך עיראק פייסל השני הוראה לחטיבה בפיקודו של קאסם להגיע לירדן ולסייע לבן-דודו המלך חוסיין, שהרגיש שמשטרו נחלש. במקום לנוע לירדן, נעו כוחותיו של קאסם לבירה בגדאד, ובסיוע הקולונל עבד א-סלאם עארף ומספר חטיבות נוספות שסייעו להם, ביצעו הכוחות הפיכה צבאית שבמהלכה נרצחו בין היתר המלך פייסל השני. לאחר ההפיכה, שנודעה בשם מהפכת 14 ביולי, מונה קאסם לראש ממשלת עיראק, בראש קואליציה של המפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית, מחברים ממפלגת הבעת' שהוקמה חמש שנים קודם לכן בסיוע מישל עפלק, מורה סורי, המפלגה הלאומית דמוקרטית ועוד.
אחת ההחלטות הראשונות שקיבלה הממשלה החדשה הייתה ביטול כל העונשים שהוטלו על הקצינים העיראקיים שמרדו בשלטון מנדט חבר הלאומים הבריטי בשנת 1941. בין אותם קצינים היה ח'ייראללה טולפאח, דודו של סדאם חוסיין, ואביו האומן שמונה להיות אחראי על החינוך במחוז הולדתו תכרית.
כראש ממשלה.
קאסם היה בעל גישה לאומית טריטוריאלית ושאף ליצור מדינה עיראקית חזקה ומאוחדת, לכן סירב לצרף את עיראק לאיחוד המצרי-סורי. קאסם רצה להתמקד בפתרון בעיותיה של עיראק ולא לעסוק בענייני האומה הערבית הגדולה וזה היה מוקד המחלוקת העיקרי בינו לבין שותפו להפיכה – עארף.
קאסם הרחיב את מערכת החינוך כולל ההשכלה הגבוהה, הוא ניסה לבצע רפורמות אגרריות ולשפר את מעמד הנשים אולם בשל התנגדות לא הצליח בשתי מטרות אלו. ניסיונותיו לשינוי הביאו לתמיכה בו של המפלגה הקומוניסטית העיראקית ושל חוגי שמאל אחרים. הוא הצליח למנות נזיהה א-דוליימי לשרה ובכך היא הייתה השרה הראשונה בעולם הערבי.
חילוקי הדעות בקרב המהפכנים על המשך דרכם הביאו לפרישת אנשי הבעת' ואל אסתקלאל מהשלטון, מה שהביא לכך שבסיס הכוח של המשטר היה השמאל. זמן קצר לאחר המהפכה, קאסם, שלא הסתיר את אהדתו לגוש המזרחי, הזמין אלפי יועצים מזרח-אירופיים וסובייטיים לעיראק, כדי שיעזרו לו לבנות צבא חזק יותר.
את הבעת'יסטים הרגיזה גם התנגדותו של קאסם לאיחוד עם סוריה ומצרים. בשנת 1959 שלחו הבעת'יסטים חוליית התנקשות בת חמישה אנשים שמטרתה הייתה לחסל את קאסם. בין אותם המתנקשים היה סדאם חוסיין, אשר שנה קודם לכן הספיק לרצוח פקיד קומוניסטי שפיטר את דודו מתפקידו. החיסול נכשל, וסדאם שנפצע קשה ברגלו הצליח לברוח לסוריה.
קציני צבא שלא ראו את ההטיה שמאלה בחיוב וגם התנגדו לרפורמות (כי רובם היו צאצאים למשפחות בעלות קרקע שהיו נפגעות מהרפורמה האגררית) שבראשם עמד עבד אל-וואהב אל-שוואף יזמו ב-8 במרץ 1959 ניסיון הפיכה במוסול . חברת הנפט העיראקית תמכה בניסיון ההפיכה כי חששה מצעדיו של קאסם להגדלת תקבוליה של עיראק מהנפט על חשבונה של IPC.
אחרי ההתקוממות בכירכוכ ב-14 ביולי 1959 , שם נאבקו מספר קבוצות האחת בשנייה, האשים קאסם את הקומוניסטים כי הם אלו שעמדו מאחרי המהומות והגביל את צעדיהם. במקרה, היה זה גם היום בו לראשונה בעיראק, מונתה שרה אישה. ההתקוממות בכרכוכ הייתה גם נקודת שבר ביחסיו של קאסם עם הכורדים. בהתחלה הוא תמך בברזאני ואמר שיתיר לכורדים זכויות לאומיות מוגבלות במסגרת המדינה העיראקית, אולם כאשר איברהם אחמד שעמד בראש המפלגה הדמוקרטית הכורדית תבע אוטונומיה לכורדים, חשש קאסם מהתפרקות המדינה, ובהתאם להשקפתו הלאומית טריטוריאלית דחה את התביעה. מה שהוביל להתקוממות כורדית.
ב-1960 נוצר גם נתק בינו לבין המפלגה הלאומית דמוקרטית והם פרשו מהממשלה.
לקראת יציאת השלטון הבריטי מכווית ב-1961, תבע קאסם לצרף את כווית לעיראק וגרם להסתייגות בריטניה ושאר מדינות המערב ממנו.
בעקבות ניסיונות החיסול והמרד החל קאסם להשתמש בטרור כדי להפחיד את מתנגדיו.
סוף שלטונו.
בשנת 1963 ארגנו קציני צבא שהיו קשורים למפלגת הבעת', הפיכה ותפסו את השלטון. קאסם נעצר, עונה, והוצא להורג ב-9 בפברואר 1963.
ליבורנית
אגם ז'נווה
אגם ג'נווה
אגם ג'נבה
ז'נבה (קנטון)
הרפובליקה וקנטון ז'נבה (République et Canton de Genève) הוא הקנטון המערבי ביותר של שווייץ, ובירתו היא העיר ז'נבה. הוא גובל בצרפת כמעט מכל עבר.
מלבד הגבול עם צרפת, יש לקנטון ז'נבה גם גבול צר עם הקנטון ווֹ (Vaud) דובר הצרפתית ועם אגם ז'נבה. הקנטון ממוקם בחלקה הדרום מערבי של שווייץ והוא אחד האזורים המעוירים במדינה.
קנטון ז'נבה צורף אחרון לשווייץ כחלק מהראקציה לכיבושי צרפת לאחר נפילת נפוליון בונפרטה. בדומה לכל קנטון בשווייץ גם הוא מוגדר כרפובליקה. תושבי קנטון זה נוטים להדגיש עובדה זו יותר מתושבי קנטונים אחרים ונוטים לראות עצמם כנבדלים משאר השווייצרים משום שהקנטון שלהם הצטרף אחרון לשווייץ.
בשנת 2013 היו בקנטון 45 רשויות מקומיות, מתוכן שנים עשר ערים עם אוכלוסייה של למעלה מ-10,000 נפש.
היסטוריה.
ז'נבה הייתה נסיכות של האימפריה הרומית הקדושה משנת 1154, אלא שבשנת 1290 ניתנה גם סמכות חילונית במקום. בשנת 1387. הוחל ממשל מקומי במקום הרפובליקה של ז'נבה הוכרזה בשנת 1541 ובשנתיים שלאחר מכן נכתבה חוקה. ב-1584 נכרתה ברית בין הרפובליקה לקונפדרציה השווייצרית הישנה.
רוחות המהפכה הצרפתית הגיעו לז'נבה בשנת 1792 ובפברואר 1794 נכתבה חוקה חדשה ומהפכנית אשר הכריזה על השוויון בין כל האזרחים. לאחר מותו של רובספייר ביולי של אותה שנה חלה מהפכת נגד אשר הובילה לפלישה הצרפתית בשנת 1798 עד שלבסוף האזור עבר לקונפדרציה השווייצרית בשנת 1815 כקנטון ה-22. ב קונגרס וינה שנערך באותם חודשים, הורחבו גבולותיו של הקנטון.
פוליטיקה.
החוקה של הקנטון אומצה בשנת 1847 ומאז תוקנה מספר פעמים. בממשלת הקנטון ("מועצת המדינה") חברים כשבעה חברים הנבחרים אחת לארבע שנים. ב"מועצה הגדולה" - הגוף המחוקק של הקנטון יש 100 צירים הנבחרים אחת לארבע שנים. כל שינוי בחוקה דורש משאל עם. חוק יכול להיבדק במשאל עם אם 7,000 תושבים דורשים כך ו-10,000 תושבים יכולים להציע חוק חדש.
לקנטון יש 11 מושבים במועצה הלאומית של שווייץ. בבחירות הפדרליות שנערכו באוקטובר 2015 המפלגה הפופולרית ביותר הייתה המפלגה הליברלית אשר קיבלה שלושה מושבים עם 20.5% מהקולות.
דמוגרפיה.