מעט אחרי שהדי התנועה החלו להגיע לתודעה, החליט פאונד על נטישתה, כשהוא מציע יחד עם ידידו הצייר וינדהם לואיס תנועה חדשה בשם וורטיציזם. הוורטיציסטים עסקו בעיקר באמנויות הוויזואליות ושרדו כשלוש שנים. פאונד התכחש לקבוצה וכינה את האימג'יזם בלעג איימיג'יזם, על שמה של איימי לואל, המשוררת ומבקרת השירה שערכה את האנתולוגיות האימג'יסטיות בשנים 1915, 1916 ו-1917.
לואל, שכמו פאונד הגיעה ללונדון מארצות הברית, ירשה סכומי כסף נכבדים מהוריה. כפטרונית של שירה נסיונית, השתמשה בחלק מעושרה לסייע להפצת האימג'יזם. בניגוד למדיניות העריכה של פאונד שהסתמכה אך ורק על שיקול הדעת של פאונד עצמו, ניסתה לואל לגבש שיטה דמוקרטית יותר. בתחילת האנתולוגיה הראשונה בעריכתה, "מספר משוררים אימג'יסטים" (1915), כתבה: "החלטנו בפעם זאת להיעזר באופן עריכה שונה מזה שננקט באנתולוגיה הקודמת. במקום בחירה בלעדית של העורך, כל משורר יוכל לבחור את השירים שהוא רואה כטובים ביותר, כל עוד לא פורסמו קודם בספר". באנתולוגיות אלו נטלו חלק כל משוררי התנועה המרכזיים, מחוץ לפאונד, שביקש מהעורכת שלא לעשות שימוש במונח "אימג'יזם" שנהגה על ידו. ד.ה. לורנס הנודע, שכתב גם בצורות פואטיות שהיו נהוגות עד כה, פרסם באנתולוגיות משירתו האימג'יסטית.
גוויעה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, קשה היה לארגן פעילות שירית אוונגרדית מסודרת. מספר משוררים גויסו לשירות בחזית, והתנועה גוועה.
ב-1930, כאשר חלק מחבריה הפכו לאנשים ידועים, חלקם דווקא ככותבי פרוזה, פרסם אלדינגטון אנתולוגיה אימג'יסטית שעוררה עניין רב והבנה מחודשת של חשיבות הקבוצה. ויליאם קרלוס ויליאמס היה שנים אחר כך השפעה גדולה על אלן גינסברג ומשוררי דור הביט.
תרגומים לעברית והשפעות על שירה עברית.
על אף השפעתה על השירה האנגלית, שירה אימג'יסטית מעולם לא תורגמה לעברית כספר אנתולוגיה שלם.
ספרי שירה יצאו לנודעים שבמשוררים האימג'יסטים (ויליאם קרלוס ויליאמס ועזרא פאונד). בעיתוני השירה עכשיו, כרמל, הליקון ועיתון 77 פורסמו שירים אימג'יסטים מדי פעם. במאזניים התפרסמה אנתולוגיה אימג'יסטית בת כעשרה דפים שנערכה על ידי חיים פסח, עם הקדמה מעניינת של המבקר והמשורר סטנלי קוניץ.
אף שעורכי כתב העת מעין מעידים כי האימג'יזם היווה השפעה מרכזית עליהם, השירה האימג'יסטית לאו דווקא קנתה לה השפעה מרכזית על השירה העברית, שמעטים בה המשוררים שמקמצים בתיאורים. בכל זאת ניתן למצוא השפעה של השירה על חבורת "עכשיו" בשנות השבעים, במיוחד בספריו המוקדמים של אהרן שבתאי, ובטקסטים של יואל הופמן.
מירון (מושב)
מֵירוֹן הוא מושב דתי בגליל העליון למרגלות הר מירון השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מהונגריה ומרומניה וחיילים משוחררים דתיים ממלחמת העצמאות. הוא הוקם על אדמות הכפר הערבי מירון, שחרב במלחמת העצמאות.
היישוב נקרא בשמה של מירון הקדומה ששכנה בסמוך, ושמה נשתמר בשם הכפר הערבי שהיה במקום. המקום מוכר בזכות קבר רבי שמעון בר יוחאי, הנמצא בשוליו, אליו מגיעים מאות אלפי אנשים בל"ג בעומר מדי שנה.
יו"ר ועד היישוב הוא דוד קליין, לפניו כיהן מרדכי הלפרין (עד 2018).
רב המושב משנת תשי"ט הוא הרב מאיר שטרן.
גאוגרפיה.
היישוב שוכן למרגלות הר מירון בגובה של 700 מ', בסמוך לאפיקו של נחל מירון (יובל של נחל עמוד המנקז את המורדות המזרחיים של הר מירון) ולמעיינות 'עין מירון' ו'עין בר יוחאי'. בסמוך ליישוב עמק קטן, המאפשר גידולי חקלאות במקום. בקרבת היישוב צומת דרכים מרכזי ('צומת מירון') המחבר את כביש 866 עם כביש 89, ומקשר בין בקעת בית הכרם, צפת, והגליל המערבי.
המסלע באזור הוא בעיקרו אבן גיר קשה מתקופות הטורון והקנומן, והתצורות העיקריות הם: תצורה דיר חנא, תצורה ירכא ותצורת בענה.
היסטוריה.
באתר מירון הקדומה נחשפו שרידים החל מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הממלוכית, כאשר שיא פריחת היישוב היה בחלקה השני של התקופה הרומית, ובראשית התקופה הביזנטית. באתר ניצבים שרידיו של בית כנסת עתיק ומפואר. היישוב במקום לא היה רציף, ונעזב סופית בתקופה הממלוכית.
בתקופה מאוחרת יותר נבנה במקום כפר ערבי קטן. בסוף המאה ה־19 מנה היישוב כ־50 איש, ועד 1945 נמנו במקום כ־220 תושבים, שהתפרנסו בעיקר מחקלאות. בנוסף גבו תושבי המקום בזמנים שונים מס מיוחד מהיהודים שעלו לקבר הרשב"י במירון. בשל סמיכותו של אתר קבר הרשב"י לכפר נקנו חלק גדול מאדמות הכפר על ידי יהודי צפת (בראשות משפחת עבו), ובמקום התיישבו חקלאים יהודים יוצאי כורדיסטן החל מ־1870. בשנות השמונים של המאה הי”ט ניתווספה ליישוב אוכלוסייה יהודית צפון אפריקאית וידועים דיווחיהם של לורנס אוליפנט ומיכאל גולדשמידט, נציג חיבת ציון באנגליה, שביקרו במקום ב-1883. בשלהי המאה הי”ט היישוב מירון מיושב על ידי יהודים ספרדים וצפון אפריקאיים, שאינם חקלאים כי אם בעלי מלאכה. הארכיון הקונסולרי הצרפתי מגלה כי הרשויות העות'מאניות ניסו להחרים את אדמות מירון, תוך שגירשו תושבים מהכפר וניסו להשתלט על אדמותיה. הן אסתר עבו והן יצחק עבו, אלמנת הרב יעקב חי עבו ואחיו, הבהירו בתקיפות כי מירון והאדמות שמסביב בבעלות בית עבו. בסמוך לכפר ולקבר הרשב"י וחצריו, שנרכשו אף הם על ידי בני עבו, נבנתה ישיבה, שננטשה בימי המרד הערבי הגדול והתדרדרות המצב הביטחוני ב־1936. בראשית מלחמת העצמאות נתפס מרחב הכפר בידי צבא ההצלה שחדר מסוריה, ובמקום הוצבו תותחים שהפגיזו את צפת היהודית במהלך הקרב על צפת. הכפר שימש כבסיס לחיילי צבא ההצלה, בתקופה זו. ב־19 במאי 1948 נערכה פשיטה על הכפר במהלכה פוצץ גשר הכביש בסמוך למקום.
במהלך מבצע חירם בשלהי אוקטובר 1948 היה הכפר יעד חשוב לכיבוש, על מנת לאבטח את ציר ההתקדמות מצפת מערבה לעבר צפצאף, ג'ש (גוש חלב), סעסע וצומת הדרכים שלידה (צומת חירם), ולמנוע הגעת תגבורת של יחידות צבא ההצלה שישבו באזור בקעת בית הכרם ובקעת סכנין. כח רגלי של חטיבה 7 שנע מצפת למירון פוצץ את גשר מירון בחצות הלילה של ה־29 באוקטובר, וכח נוסף תקף את הכפר, אך נכשל בהתקפתו הראשונית. הכח שינה את התוכנית המקורית והחליט לרכז מאמץ לכיבוש מתחם קבר הרשב"י שזוהה כמתחם המבוצר במקום, וממנו בוצעה לבסוף ההשתלטות על הכפר לקראת הבוקר, בסיוע כח משוריין שהגיע למקום בשלב מאוחר יותר בלילה. לאחר כיבוש הכפר עברו מרבית תושביו למחנה הפליטים עין אל-חילווה בלבנון.
במאי 1949 הוקם מושב על חורבות הכפר הערבי, בו התיישבו משוחררי הפלוגה הדתית של חטיבה 7, שהשתתפו בכיבוש המקום, לצד עולים מהונגריה ורומניה. בתחילת שנות ה-60 נחשב המושב למבוסס ודוגמה להצלחה כלכלית.
בשנת 1985 הגיעה המושב לידי פשיטת רגל וכל הכנסותיו עוקלו על ידי הנושים. לטענת אנשי המושב החובות נבעו ממעילה של יושב ראש ועד המושב בכספי המושב. שתי קבוצות מצפון אמריקה הציעו לרכוש את המושב.
בשנת 2018 נעצר יו"ר הוועד, מרדכי הלפרין, בחשד לשוחד, סחיטה באיומים והשתלטות על קרקעות, בהמשך למעצרו מונה לאגודה השיתופית של המושב משקם מטעם רשם האגודות השיתופיות (משרד הכלכלה).
כלכלה.
כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות של מטעי פרי נשירים, ייבוש פירות יבשים וייצור יינות וכן על תיירות, בעיקר חרדית, של קבוצות ויחידים המתארחים ביישוב בשבתות ובחופשות, ובפרט סביב הילולת הרשב"י. פוטנציאל התיירות הגדול הביא לפתיחת צימרים רבים במקום כמו גם כפר אוהלים ובית מלון.
במקום פועלות גם ישיבה תיכונית טכנולוגית ואולפנה לבנות המשויכות למרכז ישיבות בני עקיבא. בשנת 2014 הפכה הישיבה התיכונית לשלוחה של המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר (שלוחת מירון).
אתרים במירון.
קבר רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר מצוי בחלקו הדרומי של המושב, ומתקיימת בו מדי שנה בל"ג בעומר הילולת רבי שמעון בר יוחאי בה משתתפים מאות אלפי אנשים. ב-2021 (תשפ"א) בעקבות הדוחק העצום, התרחש בציון אירוע רב נפגעים, בו נהרגו 45 אנשים, ונפצעו למעלה מ-100.
בסביבת המושב פזורים קברי תנאים מתקופת הרשב"י כגון קברו של רבי יוחנן הסנדלר, הלל הזקן ותלמידיו, שמאי, ואמוראים מתקופות שונות.
בית הכנסת העתיק במירון מצוי מעל לקבר רבי שמעון בר יוחאי. הוא נמצא במקום בולט מעל היישוב. ייחודו של בית הכנסת הוא באגדה כי אם משקופו ייפול אות הוא לבואו הקרוב של משיח בן דוד. הארכאולוג צבי אילן מייחס את האגדה ליהודים שביקרו במקום בימי הביניים.
ציולקובסקי
שארל השישי
הקספרים
נורמה מושרית
פוליהימניה
פוליהימניה ("שירים רבים") הייתה אחת מתשע המוזות במיתולוגיה היוונית, מלוותיו של האל אפולו, ובנותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון. פוליהימניה היא פטרוניתם של שירי התהילה לאלים וצחות הלשון, ולעיתים אף של הגאומטריה והחקלאות.
באמנות היא מתוארת כאישה רצינית ומהורהרת, השקועה במחשבות, מרפקה שעון על עמוד, ואצבעה סמוכה לשפתיה. לגופה היא עוטה גלימה ארוכה ופניה רעולים בצעיף.
האסטרואיד 33 פוליהימניה שהתגלה ב-1854 על ידי ז'אן שקורנאק נקרא על שמה.
מונוליט
מלפומנה
מלפומנה (ביוונית: Μελπομένη; מילולית - "לשיר", "מקהלה") הייתה אחת מתשע המוזות, בתם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון ואמן של הסירנות. כמו כול שאר אחיותיה, היא שימשה כבת לווייתו של אפולו. מלפומנה הייתה מוזת הטרגדיה, ולכן היא בדרך כלל מתוארת חובשת מסכת תיאטרון טרגית, ונועלת קותורנוס, מגפיים שהשחקנים הטרגיים היוונים נעלו בהיותם על הבמה. לעיתים היא מחזיקה סכין או אלה בידה האחת, ואת המסכה בידה השנייה, כשזר עלי ברוש מונח על ראשה.
אסטרואיד 18, שנתגלה ב-24 ביוני 1852, נקרא על שמה.
לורינה מק'קניט