שרה שטרסברג-דיין מתגוררת בירושלים מאז עלייתה לישראל. הייתה נשואה ליצחק דיין, בעל בית דפוס, מ-1995 ועד למותו, ב-2001.
תחומי מחקר ויצירה.
פילוסופיה כללית ויהודית.
בפילוסופיה כללית שטרסברג-דיין עוסקת באפשרות האתיקה כמקצוע אוטונומי ותורת הערכים ומקומה בהתמודדות עם המשבר המוסרי של האנושות בזמננו. במחשבת ישראל היא עוסקת בעיקר בהוגים של העת החדשה, משפינוזה עד לוינס. השוואת משנותיהם של א.ד. גורדון ואברהם יצחק הכהן קוק על נושאים כגון תפיסת האדם, בעיית ההכרה, המוסר, ההיסטוריה, הדת והציונות, הייתה הנושא של עבודת הדוקטור שלה. היא עוסקת בעיקר בתחום זה בנושאים הקשורים לקיום היהודי בזמננו ולצורך לחדש את היהדות כ"הומניזם עברי" בעקבות הוגים כגון א.ד. גורדון, מרטין בובר ועמנואל לווינס, בהתאם לנסיבות ולצרכים של ימינו, הן בישראל והן בתפוצות.
דרמה.
מחזותיה עוסקים בנושאים שונים, כלל אנושיים ויהודיים כאחד, הם כתובים בסגנונות שונים, ביניהם תיאטרון אוונגרדי ("החה-חה", "המלה הרעה", "בטן הלוויתן"), ביוגרפי ("סוקרטס", "שדה החיטה והעורבים" – על חיי וינסנט ואן גוך), היסטורי ("הגחלת" – על מרד גטו ורשה) או מבוססים במקורות, כגון המחזה האחרון עד כה: "אלישע, האחר" – על אלישע בן אבויה, מחזה שנכתב במסגרת סדנת המחזאות של יוסי יזרעאלי בתיאטרון תמונע (אוקטובר 2013 – ינואר 2014).
יחיד, אומה ואנושות: תפיסת האדם במשנותיהם של א.ד. גורדון והרב קוק.
אברהם שפירא, על עטיפת הספר:
דברי המחברת, בסיום הספר:
אודות מחזות נבחרים.
ניסיונו הכושל של אדם להגשים את עצמו וליצור, מול זרמי החיים שמכתיבים לו את גורלו. המחזה שייך לתיאטרון האבסורד והושפע מיונסקו ובקט.
מחזה סוריאליסטי המשקף את מעמדו הבעייתי של האדם בימינו בתור פרט הנאבק כדי לממש עצמו ולחוות אהבה ואמפתיה בעולם צרכני קר.
מחזה העוסק בסגנון לא-ריאליסטי, סגנון של מדע בדיוני, באפשרות השמדת העולם בעתיד כתוצאה מתהליכי קדמת יתר של המדע והטכנולוגיה, תהליכים שאינם מלווים בהתקדמות מוסרית, תרבותית וערכית.
מר ברונר, המייצג את השקפת העולם המטריאליסטית והחומרנית, נעדרת הערכים האנושיים הבסיסיים של התרבות המערבית בת המאה העשרים, משתנה בפנימיותו. השינוי בא לצורך הישרדותו בחיים והסתגלותו לתנאים בלתי מוכרים של השהיה במקום לא מזוהה בחברת אנשים לא מוכרים. מתוך התמודדות עם המצב החדש נעשה מר ברונר מודע לטעויות שבחייו בעבר ומתחילים לפעום בלבו מאוויים לזכות בחיים חדשים, המבוססים על ערכי ידידות אמת, אהבת אמת, אחריות וסולידריות לאנשים האחרים.
מחזה היסטורי העוסק בהכנת המרד בגטו ורשה, המאבק בגטו והריסתו באביב 1943.
העלילה מתרכזת בגורלה של משפחת קהן, מאז שאורי, הבן, האמור להיות אחד ממנהיגי המרד, חוזר לגטו כשנה וחצי לפני המרד כדי לעודד את האנשים להתכונן למאבק נגד הנאצים, מתוך הנחה שאולי יהיה זה מאבק רק של יהודים.
מאשה, אחותו של אורי, "פטריוטית" פולנית ולוחמת למען זכויות האנושות כולה, מסרבת להיענות לקריאה זו, וגם אימו של אורי וחברים אחרים מתנגדים בתחילה לרעיון המרד, כל אחד ממניעים שונים, המשקפים את הפילוג האידאולוגי בתוך העם היהודי.
מתוך התפתחותם הטרגית של החיים בגטו תחת שלטון הנאצים, מגיעים תושבי הגטו האחרונים להחלטה למרוד ולהילחם עד הסוף. השינוי בולט במיוחד בדמויות האם ומאשה, שאמורה לבסוף, לאחר שריפתו של הגטו, להיות היחידה מהמשפחה שתוכל לצאת מהגטו עם בנו התינוק של אורי, כדי לפתוח בחיים יהודים חדשים.
דמותו של אורי מבוססת על דמותו של מרדכי אנילביץ', אולם הפרטים ההיסטוריים והביוגרפיים שונו.
המחזה עוסק בחייו ובהגותו של סוקרטס ובמאבקו המתמיד למען האמת והצדק, נגד הקונפורמיזם והצביעות בחברה ובעד חינוכו הערכי והמוסרי של היחיד, כדי לשפר את חיי החברה והמדינה כולה.
המחזה שמתחיל בבית הדין, כשסוקרטס, בן שבעים, נאשם בכפירה באלי העיר ובהשחתת הנוער ודורשים להטיל עליו עונש מוות. בשלב זה פונה סוקרטס לקהל שבאולם כאילו כולם חבר מושבעיו ומנסה להסביר מדוע חייו שונים מחיי כל אדם אחר באתונה ומהי השליחות הציבורית שקיבל עליו ארבעים שנים קודם לכן, כשהחליט להתמסר לפילוסופיה.
המחזה מהווה שיחזור של תולדות אתונה בשנים הללו, סביב השאלות הגדולות של מלחמה ושלום, והיחס בין אתונה לשכניה, מנקודת מבטו של סוקרטס, עד תחילת המשפט נגדו, שבעקבותיו הוא נידון למיתה, בתמונה האחרונה של המחזה.
המחזה נכתב ב-6–1967 ומהווה ביקורת סמויה על הנעשה בארגנטינה באותן שנים של ערעור המשטר הדמוקרטי, מהפכים צבאיים שהביאו עימם הידרדרות חברתית, פוליטית ובראש ובראשונה מוסרית. התרגום העברי הותאם למציאות הישראלית.
המחזה עוסק בשלוש השנים האחרונות לחיי וינסנט ואן גוך. שמו של המחזה "שדה החיטה והעורבים" לקוח משמה של אחת התמונות האחרונות שואן גוך צייר לפני התאבדותו. המחזה מנסה לפענח תמונה זו ולבדוק מדוע הוא התאבד אחרי שיצר אותה.
זוהי דרמה ביוגרפית, על אף שאין היא מכוונת לשיחזור מדויק, לא של חיי הצייר וגם לא של הנסיבות החברתיות-תרבותיות של זמנו, אלא בפירוש העובדות והנתונים הפסיכולוגיים וההיסטוריים המוכרים לשם הצגת נושאים כגון ההתמודדות של האמן עם סביבתו והמאבק התמידי של היוצרים למען חופש הביטוי והיצירה.
הרפתקאות של הרובוט האדון פפה המפורסם, לאחר שיום אחד הוא מתקלקל ומתחיל לגרום לצרות צרורות לעירו: מכוניות זזות רק אחורה, הגשם אינו פוסק וכן הלאה. הסמל "פרצוף חמוץ בום" יוצא בעקבות הרובוט שברח בעזרת ידידתו, הילדה גבי, המנסה לסייע לו להבריא. המחזה מתאר את הניסיונות המצחיקים והכושלים של הרובוט ושל גבי למצוא עזרה אצל המכשפה בלגניה, עד שלבסוף, בעזרת עיתונאי חכם, הם מגיעים לביתו של ד"ר מזורוביץ', שמצליח לרפא את האדון פפה, וסוף-סוף, גם הסמל "פרצוף חמוץ", משתתף בשמחת כולם, כשהאדון פפה מצליח לתקן את כל הדברים שקילקל באמצעות שידור בטלוויזיה.
מחזה ריאליסטי. במעלית "נתקעים" אנשים המייצגים שכבות שונות בחברה הישראלית. כך נחשף הפער והעימות בין עולים חדשים לוותיקים, חילוניים ודתיים, מבוגרים וצעירים.
המחזה מספר על אלישע בן אבויה והעימות שלו עם רבי עקיבא, על רקע המרד הגדול נגד רומי. אלישע בן אבויה, אחד מחכמי הסנהדרין, רב מבריק וחכם, מורד בשלב מסוים במורשת היהודית שלו ובסמכות הדתית היהודית. לפי המקורות הוא חוזה במותו של ילד ומתעוררות אצלו שאלות תאולוגיות על האל והדת. הוא מחפש תשובות בספרי הפילוסופיה היוונית, דבר שמביא אותו להתנגשות עם חבריו ולקרע בחיי נישואיו. הסנהדרין מזמינה אותו להופיע מולה כדי לחזור בתשובה והוא מחליט לברוח לסוריה ואנטיוכיה.
המחזה נפתח כשרבי עקיבא מבקר את אלישע בביתו, מנסה לשכנע אותו להישאר וכושל. אלישע מעניק גט לאשתו, נפרד ממנה ומרבי עקיבא. בהיותו באנטיוכיה, אלישע נהפך לחכם ידוע ומוערך מאוד. אלישע מתנגד למרד בר כוכבא. רבי עקיבא מסייע לבר כוכבא והרומאים מוציאים להורג אותו וחכמים נוספים.
אלישע בן אבויה חוזר להיות יהודי ולוקח על עצמו את האחריות על העם. הוא נפגש עם הנציב הרומאי רופוס ומבקש ממנו לחון את החכמים, מנהיגי העם, אולם מעלה חרס בידו. הוא יוצא ביחד עם יהודים אחרים שמגרשים אותם מהארץ כדי ללמד ילדים יהודים את ההלכה.
המחזה מציג את אלישע בן אבויה כאחד האנשים שהכי השפיעו על עריכת המשנה, כשמרד בר כוכבא דוכא והרומאים הורגים את החכמים, אלישע אמור לעבוד במקום גלותו בעריכת החומרים שרבי עקיבא השאיר אחריו; בכך הוא יוצר המשך ליהדות ובסיס לחינוך של דורות חדשים. שטרסברג-דיין הושפעה בבחירת הנושא מהרומן "כעלה נידף", פרי עטו של מילטון סטיינברג, שעסק אף הוא באלישע בן אבויה, אך פיתוחו ופירושו של הנושא שונים לגמרי במחזה שלה. זהו המחזה האחרון אותו כתבה במקור בעברית.
ספרים בעברית.
הספר כולל את המחזות "החה-חה", "המלה הרעה", "שדה החיטה והעורבים", "סוקרטס", "נשף המסכות (המעלית)". ארבעת המחזות הראשונים הם בתרגום המחברת מספרדית, המחזה החמישי נכתב במקור בעברית. נוסח "סוקרטס" כאן הוא עיבוד חופשי שנכתב ב-2001 על בסיס תרגומה של טל ניצן מ-1990, תוך התאמתו למציאות החברתית-פוליטית בישראל. עיבוד זה נכתב בהדרכת פרופ' גד קינר במסגרת בית הספר לכתיבת דרמה של יובל המון והוקרא בפסטיבל מחזות שנערך בבית תמי בתל אביב, בבימויה של רויטל איתן, ב-2001. "נשף המסכות" נכתב ב-2002 במסגרת בית הספר לכתיבת דרמה של יובל המון, בהדרכת אלה אלתרמן והוקרא בשמו הראשון, "המעלית", בפסטיבל המחזות השני, בבימויו של אבישי מילשטיין, שהתקיים בתיאטרון צוותא תל אביב, בשנת 2002.
ספרים בספרדית.
("החה חה" ו"המלה הרעה" – מחזות). שני המחזות קיבלו את פרס הקרן הלאומית לאומנויות לשנת 1964. הצגת הבכורה של "החה חה" התקיימה בבואנוס איירס ב-1963; "המלה הרעה" שודרה לראשונה ברדיו הלאומי ב-1966, הצגת הבכורה נערכה ב-1968 בבהיה בלנקה ומאז הועלתה במסגרות שונות בארגנטינה וברחבי תבל. ב-1984 הועלה עיבוד המחזה הזה בשם Procedencia H, בתיאטרון סן מרטין, בואנוס איירס. הצגות אחרונות התקיימו ב-Teatro Girasol, Universidad de Costa Rica, בבימויה של רבקה מונטרו (Rebeca Montero) ב-2013 וב-2014. תרגום עברי של המחברת פורסם בספרה "משם והלאה".