מרי מגיעה למסיבת יום הולדת של חבר משפחה, ומסימו מציע לה נישואין כשהוא משקיע את כל ליבו בהצעה. מרי מהססת, אבל מסכימה לבסוף.
מרי נותנת לפני לטפל בחתונה של פראן וסטיב, בעוד היא הולכת לעירייה להנשא למסימו. סטיב לוקח את פראן לטייל והם מחליטים שהם לא רוצים להתחתן. סטיב ממהר למצוא את מרי.
אביה של מרי מתנגד לחתונה, כשהוא אומר לה, שזה לא באמת מה שהיא רצתה, אלא היא רק ניסתה לפייס אותו. הוא מתנצל בפניה. מרי שאיבדה תקווה בלמצוא אהבה אמיתית, לא משתכנעת בקלות, אבל בסוף עוזבת את החתונה גם כן.
סטיב מגיע לעירייה ושם הוא פוגש את מסימו ואת אביה של מרי, האומרים לו שהוא אהובה האמיתי של מרי, ואומרים לו לרדוף אחריה. הם יוצאים אחרי על האופנוע של מסימו. הם מוצאים אותה בפארק שם הקרינו סרט (כמו בדייט הראשון שלהם) ושם מרי וסטיב מודים ברגשות שלהם, רוקדים ומתנשקים.
ביקורת.
הסרט זכה בעיקר לביקורת שליליות. באתר עגבניות רקובות הוא קיבל ציון של 59%. באתר נאמר עליו שהוא כבד, לא מהנה, ולא מקורי. באתר Metacritic הוא קיבל ציון של 33.
קת'לין ריין
קת'לין ג'סי ריין CBE (באנגלית: Kathleen Jessie Raine; 14 ביוני 1908 – 6 ביולי 2003) הייתה משוררת, מבקרת וחוקרת ספרות בריטית, אשר כתבה בעיקר על ויליאם בלייק, ו. ב. ייטס ותומאס טיילור. ידועה בשל התעניינותה במתודות שונות של רוחניות, כאשר הבולטות ביותר הן הפלאטוניזם והנאופלאטוניזם, היא הייתה חברה מייסדת של אקדמיית טמנוס.
חייה.
קת'לין ריין נולדה באילפורד שבאסקס, אשר כיום נמצאת בתחום המוניציפלי של לונדון. אמה הייתה מ-סקוטלנד ואביה נולד בעיירה וינגייט, מחוז דרהאם. בני הזוג נפגשו כסטודנטים בקולג' ארמסטרונג בעיר ניוקאסל. ריין בילתה את שנות ילדותה, בחלק מזמנה של מלחמת העולם הראשונה, אשר אותן כינתה כ'שנים ספורות', עם דודתה פגי בלאק, בבית אחוזתה שבבווינגטון, נורת'מברלנד. על חוויותיה אלה היא הגיבה, "אהבתי כל דבר בזה". בשבילה זה היה עולם אידילי, ובית זה היה הבסיס המוצהר לכל שירתה. ריין תמיד זכרה את נורת'מברלנד כדומה לגן עדן: "בנורת'מברלנד התוודעתי לעצמי בביתי שלי; ואני, אף פעם לא 'התאמתי' את עצמי למישהו אחר או שכחתי את מה שהיה לי אמנם כל כך מעט זמן אבל מה שראיתי בבירור, הפנמתי וחוויתי". תקופה זו מתוארת בספר הראשון של האוטוביוגרפיה שלה, "היו שלום, שדות אושר" (1973).
ריין ציינה כי השירה הייתה טבועה עמוק עמוק בתוך חיי היומיום של משפחת אמה: "מהצד של אמי ירשתי את השירים והבלדות של סקוטלנד, מושרות או מדוקלמות על ידי אמי, דודות וסבתות, שלמדו זאת, בתורן מאמותיהן ומסבתותיהן... שירה הייתה תמצית החיים". ריין שמעה וקראה את התנ"ך מדי יום, הן בביתה, הן בבית הספר, כשהיא מפנימה את רוב הנאמר בספר הקודש, בלבבה. אביה, אשר היה אנגלי במוצאו, שימש בתור מנהל התיכון המחוזי באילפורד. הוא  החל ללמוד את שירתו של  וורדסוורת' לצורך עבודת התזה שלו לתואר שני בספרות אנגלית והייתה לו אף תשוקה ללימודיו של שייקספיר וריין צפתה במרבית המחזות שנכתבו על ידי שייקספיר בהיותה ילדה. מצד אביה היא החלה לאהוב ללמוד את תחום האטימולוגיה ואת ההיבט הספרותי של השירה, הצד המקביל להתעמקותה במסורות השירה שבעל-פה. היא כתבה שבעבורה, שירה "לא הייתה משהו שהומצא אלא דבר שהוענק במתנה... בצורה שבה גודלתי, בבית שבו משוררים היו כל כך מוערכים, זה היה אך טבעי  ששאיפתי תהיה להיות משוררת". היא גילתה בפניו של אביה את דבר שאיפתה, אשר הוא מצדו, גילה ספקנות לגבי תוכניתה. "לדידו של אבי", כך היא כתבה "משוררים היו שייכים לעולם גבוה יותר, למימד אחר; לומר שאם מישהו היה חולם להיות משורר זה היה  בשבילו כמו לומר שמישהו מעוניין לחבר את הבשורה החמישית". לעומת זאת, אמה עודדה את שירתה של ריין עוד מינקות.
ריין קיבלה את חוק חינוכה בבית הספר התיכון המחוזי, אילפורד, ולאחר מכן החלה לקרוא וללמוד בנושאי מדעי הטבע, כולל בוטניקה וזואולוגיה, זאת במסגרת השתתפותה בתערוכה בבית גירטון קולג', קיימברידג', כשהיא מקבלת את התואר השני שלה במקום זה, ב-1929. במהלך שהותה בקיימברידג' היא פגשה את יעקב ברונובסקי, ויליאם אמפסון, האמפרי ג'נינגס ומלקולם לאורי. מאוחר יותר בחייה, היא הייתה ידידתו ועמיתתו לעבודה של המחנך והמקובל, זאב בן שמעון הלוי.
ריין נישאה להיו סייקס דייוויס בשנת 1930. היא עזבה את דייוויס בשביל צ'ארלס מאדג' והיו להם שני ילדים ביחד, אבל נישואיהם לא צלחו. הייתה לה גם תשוקה נכזבת לגאווין מקסוול, אשר לה הוא לא נענה. ספרו המפורסם ביותר של מקסוול, "מעגל המים הצלולים", אשר לאחר מכן עובד לסרט באותו שם, בכיכובה של וירג'יניה מק'קנה, נלקח משורה בשירה של ריין "נישואי הנפש". מערכת היחסים עם מקסוול הסתיימה ב-1956 כאשר ריין איבדה את חיית המחמד שלו, הלוטרה מיג'ביל, ובעקיפין, גרמה למות החיה. ריין לקחה על עצמה את האחריות, לא רק בשל אובדנה של מיג'ביל, אלא בשל קללה אותה פלטה זמן קצר לפני כן, מתוסכלת מההומוסקסואליות של מקסוול: "תן לגאווין לסבול במקום הזה כפי שאני סובלת עכשיו". ריין האשימה את עצמה, לאחר מכן בשל כל האסונות שעבר מקסוול, החל במותה של מיג'ביל וכלה במחלת הסרטן שממנה הוא נפטר בשנת 1969. מ-1939 ועד 1941, ריין וילדיה גרו במשותף בבית ברחוב וורדסוורת' 49א, שבעיירה פנרית' עם ג'נט אדם סמית' ומייקל רוברטס ומאוחר יותר התגוררו בעיירה מארטינדייל. היא הייתה חברתה של ויניפרד ניקולסון.
שני ילדיה של ריין היו אנה הופוול מאדג' (נולדה  ב-1934) וג 'יימס וולף מאדג' (1936–2006). ב-1959, ג'יימס נישא לג'ניפר אליסטון, אשר הייתה בתם המשותפת של אחת מידידותיה של ריין, האדריכלית ומתכננת הערים ג'יין דרו מנישואיה לאדריכל ג'יימס אליסטון. דרו הייתה צאצאית ישירה של הנאו-פלטוניסט תומאס טיילור אשר אותו חקרה ריין ואשר עליו היא חיברה ספרים ומאמרים. לפיכך נוצר קשר בין ריין לטיילור  דרך שני הילדים שנולדו לבנה במסגרת נישואיו.
לקראת מותה, אשר נגרם בעקבות תאונה שעברה, ריין התגוררה בלונדון.
יצירותיה ועבודותיה.
ספר השירה הראשון שלה, "אבן ופרח" (1943), אשר פורסם על ידי המשורר הטמילי מירי ג'יימס ת'וראי ראג'ה טאמבימוטו, אויר על ידי ברברה הפוורת'. בשנת 1946 יצא לאור האוסף "חיים בזמן", ולאחריו, ב-1949 יצא לאור, נקבת הפיתון. אוסף השירים שלה (2000) נשען על אחד עשר כרכי השירה הקודמים שלה. בין ספריה הקלאסיים ניתן לכלול את הספר "מי אנחנו?". לאחר ספר זה יצאו לאור ספרי שירה ופרוזה רבים, ביניהם ניתן לכלול את יצירת המופת האקדמית שלה, החיבור בן 2 הכרכים על ויליאם בלייק: "ויליאם בלייק והמסורת" (פורסם ב-1969, כאשר רוב הטקסט שלו לקוח מסדרת ההרצאות על שם אנדרו מלון שהיא העבירה בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, ב-1968), אשר הדגימו את עתיקותה, עקביותה ויושרתה של הפילוסופיה של ויליאם בלייק, כאשר היא מפריכה על דרך הניגוד את טענתו של תומאס סטרנס אליוט, לגבי בלייק ("אוסף המאמרים", 1932).
סיפור חייה מסופר בשלושת כרכי האוטוביוגרפיה הבולטים בשל נסיונותיה כמחברת ליצוק מבניות לזכרונותיה, כך שיהיו בעלי גוון של מיתוס, גם אם באופן חלקי ובכך לקשור את חייה למימד רחב יותר. ניסיון זה משתקף גם בדפוסי השירה שלה, בהם ניתן לראות השפעה של המשורר האירי ו. ב. ייטס. שלושת הספרים פורסמו במקור בנפרד ואחר כך אוחדו לידי כרך אחד בודד, אשר נקרא בשם "אוטוביוגרפיות" (תוך שהיא מחקה בכך באופן מודע את ייטס) ואשר נערך על ידי לוסיין ג'נקינס.
ריין הכינה תרגומים ליצירות פרי עטו של הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק: הדודנית בט (צרפתית: Cousine Bette; אנגלית: Cousin Bette, תורגמה בשנת 1948)  ו"אשליות אבודות" (צרפתית: "Illusions perdues"; אנגלית: Lost Illusions, תורגמה בשנת 1951).
היא הייתה כותבת קבועה ברבעון, "עיונים בלימודי דת השוואתיים", אשר עסקו למשל בנושאים כגון סימבוליזם דתי ודנו בגישה הטרדיציונליסטית. ב-1981, ביחד עם קית' קריצ'לואו, בריאן קיבל ופיליפ שררד, היא הייתה אחת ממייסדי, כתב העת והמגזין טמנוס, ולאחר מכן, בשנת 1990, ייסדה במשותף עמם את אקדמיית טמנוס ללימודים אינטגרטיביים, אקדמיה להוראה אשר הדגישה פילוסופיה אוניברסליסטית רב-צדדית ואשר בדרך כלל תמכה בדעותיה הפלטוניות והנאופלטוניות בנושאי שירה ותרבות. היא חקרה את הנאו-פלטוניסט תומאס טיילור ופרסמה מבחר מחיבוריו.
ריין הייתה עמיתת מחקר בגירטון קולג' בין 1955 ל-1961. היא לימדה באוניברסיטת הרווארד לפחות קורס אחד על מיתוס וספרות אשר הוצע  למורים ופרופסורים בפגרת הקיץ. היא גם הרצתה על ייטס ובלייק ועל נושאים נוספים ב ייטס סקול, סלייגו, אירלנד, בקיץ של 1974. כפרופסורית באוניברסיטת קיימברידג וכמחברת של מספר ספרים, היא הייתה מומחית לקולרידג', בלייק, וייטס. בשנת 1969 ביחד עם ג'ורג' מילס הארפר היא פרסמה מחקר על תומאס טיילור, פילוסוף בריטי.
המלחין העכשווי דייוויד מת'יוס כתב מחזור שירים, "ממלכת הזהב", אשר שאב את השראתו מכמה משיריה של ריין.
האמנית הרב תחומית דניאלה חי יצרה עבודת וידאו עם שירה "לחש של בריאה" בתרגומו של יהודה אטלס. בהשראת השיר כתבה מאמר הנקרא "גולם, את הפרפר" שהתפרסם בביטאון מכון מופ"ת (ביטאון מספר 56 בנושא "מורים עם לקויות למידה").
אותות כבוד.
ריין קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות בבריטניה, צרפת וארצות הברית וזכתה בפרסים ובאותות כבוד רבים נוספים, כולל בפרס עדנה סנט וינסנט מיליי מטעם אגודת השירה האמריקנית (תאריך לא ידוע), וגם:
ביבליוגרפיה.
ביוגרפיה.