בנוסף לרובד גלוי זה מצאו הפרשנים רבדים סמויים בסיפור. ניצה בן-דב העירה על כך: "אחד מקווי גאוניותו של עגנון באמנותו הוא דרכי המבע המובלעות שלו, הדרכים העקיפות שבהן הוא מחדיר לטקסט אפשרויות קריאה חדשות. ברוב יצירותיו של עגנון מצוי רובד גלוי ואין-סוף רבדים סמויים."
מקום מרכזי בסיפור תופס אוסף הספרים ("שני חדרים מלאים ספרים") שנותר בעיזבונו של דוקטור לוי. אוסף זה מופיע בתחילת הסיפור, כגורם לנסיעת המספר מברלין לגרימה, ולו מצפה המספר לאחר ששב לביתו בארץ ישראל. הסופר אברהם קריב קבע כי "לא כל הסיפור ארוג מדברים שמשמעם כפשוטם, אלא יש שמארג סמלי תופס מקומה של מציאות כהווייתה", ובהתאם לכך, וברוח פרשנותו של קורצווייל לסיפור "פת שלימה", ראה את דוקטור לוי כמייצג את משה רבנו, שני החדרים המלאים ספרים הם שני חדרי התורה – תורה שבכתב ותורה שבעל פה, והאלמנה היא יהדות גרמניה שהפנתה עורף לתורת משה. לביסוס השערתו הוא מביא, בין השאר, רמז אינטרטקסטואלי: התיאור של דוקטור לוי: "זה היה האיש. עד יום מותו לא נשתנה מאור פניו ולא הוצרך למשקפיים" מזכיר את תיאורו של משה בתורה: ו ובנוסף מספר המדרש שמשה "אף לוי היה שמו על עיקר משפחתו".
הסופר חיים באר ציין: "המקבץ יחדיו כל מה שמופיע ב'עד הנה' על פרשת ספרייתו של הדוקטור לוי ועל מצבה הבריאותי של אלמנתו וקורא אותם ברצף אחד, חש בעליל שסיפורם לא ללמד על עצמו בלבד יצא, ... אלא ללמד על הכלל יצא". בהתאם לגישתו זו רואה באר את ספרייתו של דוקטור לוי (שעליה חושב המספר: "מה יהא עליהם על ספריו? כלום הכרח הוא שיפלו בידיים שאינן מהוגנות או שיאכלום עכברים?") כמשל לגורל המורשת הספרותית והתרבותית של אנשי "חכמת ישראל", ואת אלמנתו של דוקטור לוי הוא רואה כמשל ליהדות גרמניה. על החלמתה של האלמנה כותב באר: "תהליך התאוששותה והחלמתה של החולה הוא לאמתו של דבר משל להתאוששותה של יהדות גרמניה כולה", והוא מפרט: "לדעת עגנון יהדות גרמניה התאוששה וחזרה אל החיים משעה שצעיריה וצעירותיה פרקו מעליהם את מוסרות הוריהם, משעה שמרדו באמתות הבורגניות שלהם, משעה שנתנו גט פיטורין לפטריוטיות התמימה שלהם שלא היה לה על מה לסמוך וחברו לציונות הסוציאליסטית, דוגמת גרשם שלום הצעיר שהלך שבי אחרי זלמן רובשוב, תהליך עיקש ומתמיד של השתחררות והתחיות אישית, חברתית ולאומית." באר ממשיך בגישתו זו גם ביחס לאלה השוקלים האם להשקיע ברכישת הספרייה: "ארבעת התגרנים מייצגים את יחסה של היהדות החרדית על פלגיה השונים כלפי 'חכמת ישראל'. הדיין המייצג את הלמדנות התורנית מפגין כלפיה בוז שמקורו בהתנשאות ובורות, ואילו השכבות החסידיות העממיות שבידר ואלטר ליפא מייצגים אותן מכאן והאורתודוקסיה הגרמנית שקיצינגן מייצג אותה מכאן, רואים בה אך ורק קרדום לקידום ענייניהם הפרטיים".
ניצה בן-דב מציינת את היתכנותה של "גישה פסיכואנליטית הרואה את חיפושיו העקרים של המספר אחר חדר כחיפושים נואשים אחר אשה בלתי־מושגת", ולאחר שלל רמזים נוספים מסוג זה מגיעה למסקנה ש"יעד הנה' אינו אפוא אלא עוד סיפור אהבה עגנוני. 'עגנוני', כי סיפורי האהבה העגנוניים עוסקים רובם ככולם באהבה בלתי־מוגשמת. להבדיל מסיפורי אהבה אחרים, קלסיים של עגנון, כמו 'סיפור פשוטי או 'בדמי ימיה', שהזרם הפנימי שבהם הוא העיקר, ביעד הנה' המסלול החיצוני, היינו גרמניה במלחמת העולם הראשונה בעיני יהודי שנקלע לשם במקרה, נראה בקריאה ראשונה מהותי כל־כך, עד שהזרימה הפנימית של חיי הנפש של היחיד, הרוחשת לה מתחת לגל המאורעות החיצוני, כמעט לא מורגשת, אם כי היא חזקה ואיתנה ואולי כלל לא טפלה למצב החברתי־הפוליטי־ההיסטורי שרומן זה בא לשקף."
דמויות בסיפור.
הסיפור "עד הנה" עשיר בדמויות, מהן אמיתיות, מהן בדיוניות בהשראת דמויות אמיתיות ומהן בדיוניות.
בסיפור הבדיוני משולבים סיפורים על דמויות אמיתיות:
המספר הוא מבחינות רבות בן דמותו של עגנון עצמו (וכך גם בסיפורים נוספים של עגנון, כגון "אורח נטה ללון"). הסופר חיים באר התחקה אחר אישים שהתגוררו בגרמניה בזמן שעגנון שהה שם, ושמשו השראה לדמויות הבדיוניות שבסיפור. בין השאר הוא מציג את ההשערות המנומקות הבאות:
בעלי הבתים שבהם התגורר המספר מוסיפים שלל דמויות וחדרים לסיפור:
ועוד דמויות רבות.
אינטרטקסטואליות.
בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם בסיפור זה מוזכרות דמויות מסיפורים אחרים שלו.
זואיקאקו
זואיקאקו ("Zuikaku" 瑞鶴; מילולית: "עגור בר מזל") הייתה נושאת מטוסים של הצי הקיסרי היפני מסדרת נושאות המטוסים מסדרת שוקאקו. זואיקאקו השתתפה בהתקפה על פרל הארבור, ובכך תרמה לכניסת ארצות הברית למערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. זואיקאקו השתתפה במספר קרבות חשובים נוספים, ולבסוף טובעה בקרב כף אנגאניו.
היא הייתה האחרונה מבין נושאות המטוסים שהשתתפו בהתקפה על פרל הארבור שטובעה (ארבע טובעו בקרב מידווי, והנותרת בקרב ים הפיליפינים).
מלחמת העולם השנייה.
עם היכנסה לשירות פעיל בספטמבר 1941, הוצבה זואיקאקו ב"פלגת נושאות המטוסים החמישית", ביחד עם נושאת המטוסים שוקאקו - אוניית האחות שלה. ב-26 בנובמבר, היא יצאה מהאי איטורופ שבאיים הקוריליים בדרכה לפרל הארבור, כשעל סיפונה 15 מטוסי קרב מדגם A6M זירו, 27 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A "ואל" ו-27 מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N "קייט". ב-7 בדצמבר, המריא מסיפונה גל התקיפה הראשון שיצא לתקוף את בסיס הצי האמריקאי בפרל הארבור. גל זה כלל 25 מפציצי צלילה שתקפו את בסיס חיל האוויר "וילר", וחמישה מטוסי "זירו", שתקפו בסיס אווירי בקאנאוהה. בגל השני ששוגר מזואיקאקו יצאו 27 מפציצי טורפדו לבסיס חיל האוויר "שדה היקאם", ו-17 מפציצי צלילה שתקפו את אוניות המערכה "קליפורניה" ו"מרילנד".
מטוסיה של זואיקאקו אף השתתפו בתקיפת בסיסי בעלות הברית באי גינאה החדשה, ב-21-20 בינואר 1942, ואף השתתפו בפשיטה באוקיינוס ההודי, באפריל 1942, שם הטביעו את אה"מ הרמס (95).
במאי 1942, נשלחה זואיקאקו, יחד עם שוקאקו וסוהו, לסייע בפלישה לפורט מורסבי, שם היה בסיס חשוב של בעלות הברית. אולם, הודות למפענחי צפנים, נודע לכוחות באזור על הפלישה המתוכננת, ונושאות המטוסים האמריקאיות "יורקטאון" ו"לקסינגטון" יצאו לעמוד בפני היפנים. בקרב ים האלמוגים, שהתרחש ב-8 במאי, התייצבו נושאות המטוסים האמריקאיות אל מול היפניות, וכל צד שיגר גלי תקיפה אל עבר האויב, כאשר לעיתים חולפים המטוסים היפנים על פני המטוסים האמריקאים באוויר. זואיקאקו ניצלה ענני גשם על מנת להסתיר את עצמה ממטוסי האויב, אך איבדה כמחצית ממטוסיה בקרב זה, ונאלצה לשוב ליפן להצטיידות ולהשלמת אנשי צוות אוויר. בשל כך לא השתתפה זואיקאקו בקרב מידווי, שנערך בחודש יוני.
באוגוסט 1942, צורפה זואיקאקו ל"פלגת נושאות המטוסים הראשונה", ונשלחה לאיי שלמה על מנת להתעמת עם הכוחות האמריקאים באזור. בקרב איי שלמה המזרחיים (חלק מקרב גוודלקנל), ב-24 באוגוסט, הסבו מטוסיה נזק לנושאת המטוסים האמריקאים "אנטרפרייז". בקרב איי סנטה קרוז (גם חלק מקרב גוודלקנל), ב-26 באוקטובר, שוב פגעו מטוסים מזואיקאקו באנטרפרייז ואף בנושאת המטוסים "הורנט" (שיצאה מכלל שימוש וטובעה על ידי משחתות יפניות). אולם בקרב זה ספגו שוקאקו וזואיהו נזק כבד ולא יכלו לקלוט חזרה את המטוסים שהמריאו מסיפונן, על כן נחתו המטוסים הנותרים - 44 מתוך 110 שהמריאו - על זואיקאקו.
במהלך שנת 1943, המשיכה זאיקאקו לקחת חלק בקרבות ימיים כנגד הצי האמריקאי. בפברואר, סיפקה זאיקאקו חיפוי על הכוחות היפניים הנסוגים מגוודלקנל. במאי, היא תוכננה להיות חלק משייטת שתפקידה היה לתקוף את האי אטו שבאיים האלאוטיים, אך בשל ניצחון הצי האמריקאי בקרב שהתרחש שם ב-29 במאי, בוטלה מתקפה זו. מאוחר יותר בשנת 1943, הוצבה זואיקאקו בלגונת טרוק, והשתתפה בתקיפת הכוחות האמריקאיים באיי מרשל.
ביוני 1944, השתתפה הזואיקאקו ב"מבצע אָ" שמטרתו הייתה לדחוק את האמריקאים מאיי מריאנה. בקרב ים הפיליפינים, שהתרחש ב-9 ביוני, טובעו נושאות המטוסים טאיהו ושוקאקו על ידי צוללות, ובכך שוב הותירו את זואיקאקו, השורדת האחרונה מפלגת נושאות המטוסים הראשונה, לקלוט אליה את המטוסים הנותרים. ב-20 ביוני, פגעה בזואיקאקו פצצה וגרמה לשריפה בהאנגר, אך צוותי כיבוי האש השתלטו עליה, ועלה בידה להימלט מהקרב. בתום קרב זה, זואיקאקו הייתה השורדת היחידה מפלגת נושאות המטוסים שהובילה את ההתקפה על פרל הארבור.
באוקטובר 1944, השתתפה זואיקאקו במבצע "שו 1" כאוניית הדגל של "הכוח הצפוני" של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה. תפקיד הכוח היה לפתות את "הצי השלישי" האמריקאי, שהתרכז סביב האי לייטה שבפיליפינים, ובכך לאפשר שייטת יפנית אחרת לתקוף את הכוחות האמריקאים שנחתו על האי. ב-25 באוקטובר, השתתפה זואיקאקו בקרב כף אנגאניו, בו שיגרה את כל מטוסיה כנגד הצי השלישי, אך בשל נחיתותם המספרית, לא צלחה ההתקפה ורובם הופלו. במהלך הקרב, היוותה זואיקאקו מטרה מועדפת לטייסים האמריקאים, והיא ספגה תשע פגיעות פצצה ושבע פגיעות טורפדו, דבר שגרם לנטייה מסוכנת של נושאת המטוסים. בשעה 13:58 ניתנה הפקודה לנטוש את האונייה, ואוזאווה העביר את דגלו לסיירת הקלה "אויודו". נושאת המטוסים התהפכה בהדרגה, עד שטבעה בשעה 14:14, שעל סיפונה רב החובל אדמירל-משנה טקאו קאיזוקה ו-842 קצינים ואנשי צוות. 862 השורדים נאספו על ידי המשחתות "וָקטְסוקי" ו"קוּוה".
אפולו 13 (סרט)