הוא ייסד את המכון הלקסיקוגרפי בזאגרב, הנושא בימינו את שמו. נודע ביזימת מספר אנציקלופדיות ולקסיקונים ובעריכתם, לרבות "האנציקלופדיה היוגוסלבית". קרלז'ה כיהן כסגן יושב ראש האקדמיה היוגוסלבית למדעים ולאמנויות וכמזכיר הכללי שלה.
חייו.
שנות ילדותו וצעירותו.
מירוסלב קרלז'ה נולד בזאגרב, אז "ממלכת קרואטיה-סלבוניה" במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה מן המעמד הבינוני. למשפחתו היו אבות בעלי מוצא אצילי בצפון קרואטיה. אחרי שסיים חטיבת ביניים בבית ספר תיכון בזאגרב, בשנת 1908 נרשם לבית הספר לפרחי קצונה בעיר ההונגרית פץ'. החל משנת 1911 המשיך את הלימודים באקדמיה הצבאית לוביצאום בבודפשט.
בימי מלחמת הבלקן הראשונה של מדינות הבלקן נגד האימפריה העות'מאנית ניסה להגיע לבלגרד דרך פריז וסלוניקי בכוונה להתנדב לצבא הסרבי. אולם הסרבים דחו את בקשתו מתוך חשד שהוא מרגל וגירשו אותו חזרה לשטח אוסטרו-הונגריה. שם נחשב לעריק, וכעונש הורדה לו הדרגה ונאסר עליו ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה. בתקופה זו עבד בהוצאה לאור ופרסם יצירות ספרותיות ראשונות. אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסוף שנת 1915 גויס כחייל מן השורה לצבא האוסטרו-הונגרי ובשנת 1916 נשלח לחזית המזרחית בגליציה. בגלל מחלה שוחרר בסופו של דבר מהשירות הצבאי הקרבי ובסוף 1917 חזר לזאגרב. פרסם מאמרים על המצב העניינים בחזיתות המלחמה ופרסם ספרים.
יחד עם מספר חברים, מאוכזבים ממצוקת ארצם ומהישגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית השתתף בהקמת מסגרות ראשונות של התנועה הקומוניסטית בקרואטיה.
פעילותו הספרותית, העיתונאית והפוליטית.
אחרי המלחמה עסק בכתיבה ספרותית, עבד כעיתונאי וכעורך בהוצאות לאור. בלט כאחד הנציגים החשובים של המודרניזם בספרות עמי הבלקן, תוך פיתוח מסורות מן המחזאות הסקנדינבית מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מן הסימבוליזם הצרפתי והאקספרסיוניזם האוסטרי והגרמני.
בשנת 1919 יחד עם אוגוסט צסארץ, קרלז'ה ייסד וערך את העיתון האוונגרדי "פאלמן" (להבה) שהטיף לרעיונות מהפכניים שמאליים ודחה את המיתוסים של התרבות השלטת בקרב הקרואטים והסרבים (כולל "תסביך וידובדאן"). שמו היה קשור גם לכתבי עת נוספים של השמאל הפוליטי והתרבותי הקרואטי - "קניז'בנה רפובליקה" (הרפובליקה הספרותית) (1927-1923), "דאנאס" (היום) (1934), ו"פצ'אט" (חותם) (1940-1939).
בשנים 1939-1918 היה קרלז'ה חבר במפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית.
בשנת 1939 אחרי פולמוס ממושך בנושאים ספרותיים ופוליטיים (פולמוס שנודע בשם "הסכסוך בשמאל הספרותי") עם עמיתים רבים למקצוע, שבראשם עמד מילובאן ג'ילאס, סולק משורות המפלגה בגלל השקפותיו הלא אורתודוקסיות ששללו את הריאליזם הסוציאליסטי ולא יכלו להתפשר עם הטיהורים הגדולים הסטליניסטים בברית המועצות. מי שניסה באותה תקופה לתווך מטעם המפלגה בין קרלז'ה ובין יריביו היה ה"קומיסר" יוסיפ ברוז טיטו.
במלחמת העולם השנייה שהה קרלז'ה בזאגרב, במדינה העצמאית של קרואטיה. הוא סירב לשתף פעולה עם ממשלת האוסטאשה הפשיסטית של אנטה פאבליץ', לא פרסם דבר ולא יצא להופעות פומביות. אחרי שנודע לו גורל חברו אוגוסט צסרץ שהוצא להורג בבית הכלא קרסטינץ, החליט שלא להצטרף לצבא הפרטיזנים בראשות טיטו.
אחרי המלחמה, הקרע בשנת 1948 בין המשטר של טיטו ובין ברית המועצות איפשר החזרת השפעתו של קרלז'ה בזירה התרבותית של יוגוסלביה המחודשת. אף שמילובן ג'ילס המשיך לראות בו "רוויזיוניסט", טיטו העניק לו את תמיכתו. בשנת 1947 קרלז'ה נבחר לסגן יושב ראש האקדמיה למדעים ולאמנויות של יוגוסלביה ובשנים 1961-1958 כיהן כיושב ראש איגוד הסופרים של יוגוסלביה. בשנת 1951 קרלז'ה ייסד את המכון הלקסיקוגרפי בזאגרב שפרסם שורה של אנציקלופדיות ולקסיקונים.
שמעון אולמן
שמעון אוּלמן (נולד ב-28 בינואר 1948) הוא פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע, חתן פרס ישראל לשנת 2015. מחקרו מתמקד בראייה באדם ובמכונה, ומשלב בין חקר המוח למדעי המחשב וליישומים תעשייתיים.
ביוגרפיה.
שמעון אולמן נולד בשנת 1948 בירושלים לליזה ולפרופ' דוד תאודור אולמן, רופא נפרולוג שעבד בבית החולים הדסה. גדל בשכונת רחביה ולמד בגימנסיה העברית רחביה. שירת בחיל האוויר כטייס קרב והשתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. בשנת 1970 התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1973 קיבל תואר ראשון במתמטיקה, פיזיקה וביולוגיה. המשיך ב-MIT במסלול ישיר לדוקטורט, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ומדעי המחשב, על עבודה שכותרתה "The Interpretation of Visual Motion", שנעשתה בהנחייתו של דייוויד מאר , פרופסור חבר ב-MIT ובמכון ויצמן למדע. בשנים 1986–1993 היה פרופסור מן המניין במעבדה לבינה מלאכותית ב-MIT, ומשנת 1986 הוא גם פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע. בשנים 1994–2003 עמד בראש המחלקה למדעי המחשב ולמתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
בשנת 1983 נמנה עם מייסדי חברת אורבוט, יצרנית ציוד בדיקה למעגלים מודפסים (שהתמזגה בשנת 1992 עם אופטרוטק לחברת אורבוטק), והיה המדען הראשי שלה ושל אורבוטק עד 2004. הוא דירקטור באורבוטק, וכיהן גם כמדען הראשי של הסניף הישראלי של חברת אפלייד מטיריאלס.
בשנת 2008 הוענק לו פרס רומלהארט, על תרומת המודלים החישוביים שלו לחקר הראייה ולמדעים הקוגניטיביים.
בשנת 2011 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2014 זכה בפרס א.מ.ת למדעי המחשב.
אולמן הוא חתן פרס ישראל למתמטיקה ולמדעי המחשב לשנת 2015, "על הישגיו המחקריים פורצי הדרך בבינה מלאכותית ובקוגניציה בכלל, ובתחום הראייה הממוחשבת בפרט, וכן על תרומתו החשובה לפיתוח התעשייה עתירת הידע בישראל".
אחותו היחידה, פרופ' עדנה אולמן-מרגלית הייתה חוקרת פילוסופיה ומדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים, מתרגמת ופעילת זכויות אדם שנפטרה בשנת 2010. בעלה, פרופ' אבישי מרגלית, הוא פילוסוף חתן פרס ישראל.
ספריו.
בעריכתו:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
רצאבי
רצאבי הוא שם משפחה יהודי שמשמעותו היא "יוצא רצאב" – כפר במחוז דמאר שבתימן.
רצבי
רצהבי
אופנה בקיבוץ
האופנה בקיבוץ הייתה תולדה של תהליכים היסטוריים וזרמים רעיוניים, שהשפיעו על היישוב העברי מראשיתה של התנועה הקיבוצית והרבה לאחר הקמת מדינת ישראל. הם משקפים את ערכיו התרבותיים והחברתיים של הקיבוץ, לצד צורכיהם היומיומיים של חבריו, מימי החלוצים והמתיישבים הראשונים. במהלך השנים שיקפו שינויים בדפוסי הלבוש את התפתחותו של הקיבוץ וכניסתן של מגמות מודרניות חיצוניות, מצד אחד - השפעתם של גורמים חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, כלכליים - והיחלשותו או היעלמותו, של הגורם האידאולוגי, מצד שני.
יחודו של הקיבוץ.
חברי הקיבוצים היוו אמנם מיעוט בחברה הישראלית (כ-6% מכלל האוכלוסייה היהודית עם קום המדינה), אך משקלם הפוליטי, האידאולוגי והתרבותי היה גבוה ממשקלם הדמוגרפי. הם השתייכו לשכבה הישראלית ההגמונית ונחשבו כמגשימים מובהקים של האתוס הממלכתי והתגלמות האידיאל הציוני החלוצי. בתחום הביגוד והלבוש היו מספר מאפיינים משותפים למרבית הקיבוצים (על אף ההשתייכות לתנועות שונות): מדיניות מוגדרת שיושמה על ידי מוסדות הקיבוץ וחבריו, מנגנון משותף שעסק בטיפול השוטף של ההלבשה וסגנון לבוש טיפוסי-ייחודי לחבריו. הקיבוצים לא היו קהילות מבודדות וחסינות בפני השפעות האופנה, הגבלה עצמית בתחום הביגוד הייתה דרכם של חבריו להוכיח נאמנות אידאולוגית ומקור ליוקרה חברתית. על אף המשבר שפקד את הקיבוצים בשנות החמישים ונגס במעמדם הציבורי בישראל, עדיין נחשבו חבריהם כמגשימים את האידיאלים הישראלים ההגמונים. אימוץ מוטיבים אופנתים נעשה בהדרגה ובסלקטיביות.
חלוציות ושנות ההתיישבות הראשונות.
ערכי עבודה שיתוף ושוויון.
עבודה ובעיקר "עבודת כפיים", הייתה לערך עליון. "גדוד העבודה", שפעל בשנות העשרים של המאה העשרים, היה לגאות היישוב העברי ומקור לחיקוי עבור חברי הקיבוץ. אורחות חיים של אידאולוגיה ואילוצים כלכליים, התגבשו והונחלו במרבית הקיבוצים. אנשים נמדדו והוערכו לפי איכות והספק עבודתם.
מלבד אידאולוגיה, הלבוש בקיבוץ נכפה עקב תנאי עוני ומחסור. פחות ממה שהתאים להשקפתם של חברי הקיבוץ, הם לבשו את מה שעמד לרשותם, או היה קל וזול להשיגו. חברים שהגיעו מערים בארץ או בגלות נאלצו לרדת ברמת החיים, ובכמות הבגדים והתאמתם, אך "נאחזו" באידיאלים כדי לפצות על אכזבתם. בגדים שהביאו עמם מחייהם הקודמים נתרמו לטובת "מחסן הבגדים" המשותף (בהתלהבות, או באי רצון) וחולקו בין כלל החברים, לפי צורכיהם או הבנתה של מחסנאית הבגדים.
הטיפול בהלבשה התנהל במסגרת הקהילה, במוסד שנחשב ל"ענף" ונקרא "מחסן בגדים" או "קומונה". מחסן הבגדים התנהל באופן שוויוני, שיתופי ותחת תנאים של מחסור ומצוקה כלכלית. העובדות בו היו נשים ששובצו במסגרת "סידור העבודה" של הקיבוץ.
תנועת הנוער.
הקיבוץ היה מקור השראה לתנועות נוער מבחינת ערכים וסטנדרטים של לבוש. בוגרי תנועות הנוער יועדו להשתלב כחברי קיבוצים. תלבושת תנועות הנוער כללה, ללא קשר לתנאי מזג האוויר, חולצה כחולה, מכנסיים קצרים או חצאית כחולה, נעליים גבוהות או סנדלים פשוטים, או מדי התנועה. תלבושת שסימלה את הפשטות וההסתפקות במועט.
"אופנת-הנגד".