באוגוסט 2006 חזרה יובנטוס לשחק ב"סטאדיו קומונאלה" ששופץ לכבוד אולימפיאדת החורף ב-2006, ובעקבות סגירת הדלה אלפי. בנובמבר 2008 הכריזה יובנטוס כי תשקיע כ-120 מיליון יורו בבניית אצטדיון חדש ה"יובנטוס ארנה", והאתר לבניית האצטדיון הוא השטח עליו היה הדלה אלפי. בניגוד לדלה אלפי האצטדיון החדש תוכנן כך שהמגרש יהיה קרוב לדשא, וללא מסלול ריצה מסביבו ותכולתו 41,507 מקומות. העבודות החלו באביב 2009 והאצטדיון החדש נפתח ב-8 בספטמבר 2011, בדיוק לתחילת עונת 2011/2012. החל מ-1 ביולי 2017 ידוע היובנטוס ארנה כ"אליאנץ ארנה" בטורינו מסיבות מסחריות של הסכם חסות שייפקע בסוף יוני 2030.
יריבויות.
בראשית המאה העשרים, היו בטורינו שני מועדוני כדורגל מצליחים טורינו ויובנטוס וביניהם ניתשה יריבות מרה. למרות היותה של יובנטוס קבוצה בעלת אוהדים רבים יותר באיטליה כולה - בעיר טורינו עצמה, טורינו היא השלטת. בנוסף טורינו התפלגה מיובנטוס בראשית המאה, דבר שהוסיף ליריבות, בשנת 1927 מנעה יובנטוס מיריבתה העירונית זכייה בתואר. משחקי הדרבי של טורינו החלו כבר ב-1906 והם מכונים דרבי דלה מולה. ב-1949 התרחש אסון סופרגה, מסוק ובו כל הסגל של טורינו שחזרו ממשחק ידידות בפורטוגל התרסק. השחקנים והמאמנים כולם נספו, בשל האסון איבדה טורינו את הדומיננטיות שלה בכדורגל האיטלקי והתקשתה להתאושש, היא נעה בשנים הבאות בין הליגה הראשונה לשנייה והיריבות שככה. במשחקי הדרבי אוהדי יובנטוס נוהגים לתלות שלט הלועג לאסון סופרגה מנגד אוהדי טורינו מקניטים אותם אודות אסון הייזל.
משנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחה יריבות בין המועדונים של יובנטוס ואינטר (המשחקים ביניהם מכונים דרבי ד'איטליה). ראשית היריבות בעונת 1960/1, אוהדיה של יובנטוס התפרצו לכר הדשא במשחקם נגד אינטר, ההתאחדות האיטלקית פסקה על ניצחון טכני, 0–2 לאינטר בשל התפרצות האוהדים אולם לאחר מספר שבועות בוטלה ההחלטה וההתאחדות קבעה משחק חוזר. בעליה של אינטר אנג'לו מוראטי התלונן כי ההחלטה שונתה בשל השפעתו של נשיא יובנטוס והורה למאמן להרכיב במשחק החוזר רק את שחקני הנוער. התוצאה במשחק החוזר הייתה 9–1 לטובת יובנטוס שהמשיכה לזכייה באליפות. פרשת הקאלצ'יופולי בה נשללה מיובנטוס האליפות שזכתה בה והוענקה לאינטר הוסיפה למתיחות בין הקבוצות, עקב ירידתה של יובנטוס לליגה השנייה בחרו מספר שחקנים בכירים לעזוב את הקבוצה ושניים מהם זלאטן איברהימוביץ' ופטריק ויירה עברו לאינטר דבר שהכעיס את אוהדי יובנטוס. מאז הפרשה מצויים שני המועדונים במאבק משפטי על גורלה של האליפות ואוהדי יובנטוס עד היום ממשיכים בספירתם העצמאית וסופרים גם את שתי האליפויות שנשללו מהם. המשחקים בין הקבוצות ידועים באווירה מתוחה והאולטראס של שתי הקבוצות נוהגים לקלל ולגנות אחד את השני. במשחקבין הקבוצות ששוחק באוקטובר 2011 הרימו אוהדי אינטר שלט שלעג לאוהדי יובנטוס שנהרגו באסון הייזל בתגובה קיללו אוהדי יובנטוס את ג'אצ'ינטו פאקטי נשיא אינטר שהלך לעולמו ב-2006.
סגל הקבוצה.
(בהשאלה ממארסיי)
(בהשאלה מאברטון)
(בהשאלה מפריז סן-ז'רמן)
שיאים.
שיאים אישיים.
נכון ל-6 בדצמבר 2019. השחקנים המודגשים עדיין פעילים בקבוצה.
שחקנים מפורסמים.
לרשימה המלאה ראו .
זינאדין זידאן
טיל נגד טילים
טיל נגד טילים הוא טיל המתוכנן ליירט טילים אחרים בעודם באוויר או בחלל.
רקע.
טילים כנשק אסטרטגי.
טילים בליסטיים בין-יבשתיים היוו מרכיב מרכזי בתפיסת המעצמות שלפיה ניתן לשמור על יציבות בעידן גרעיני רק באמצעות מצב של "השמדה הדדית מובטחת". מכיוון שכך, נושא פיתוח מערכות של "טיל נגד טילים" נתפס כמהלך מערער יציבות בעל משמעות פוליטית מיידית.
גם לאחר שמאמצי הפיתוח הוסטו לכיוון של טילים בליסטיים זירתיים, היווה נושא פיתוח "טיל נגד טילים" נושא במחלוקת בין המפלגות הפוליטיות בארצות הברית.
ברמה הטקטית, לרקטות ולטילים בליסטיים יש יכולת "לעקוף" את מערכי הצבא שמנגד ולפגוע במרכזי אוכלוסייה אזרחית, ולפיכך הם מהווים נשק טרוריסטי המופנה כלפי אזרחים ואין צורך ב"מחיר פוליטי פנימי" כדי לפעול נגדם. אוסף התכונות האלה גרם לכך שנושא הרקטות והטילים הבליסטיים וההגנה מפניהם היוו נושא שסביבו התפתחו דיונים רבים גם בישראל.
חלק מהטוענים גורסים שהשקעות העתק במערכות "טיל נגד טילים" שהן הגנתיות מטבען, נותנות לגיטימציה לאויב להפעיל אותן. חלק מהטוענים נגד מערכות אלו חששו שההשקעה בהן תהיה על חשבון ההשקעות בפיתוח היכולת ההתקפית.
התומכים במערכת מציינים, בין השאר, שהיא מגנה על האוכלוסייה, שהיא מאפשרת לממשלה מרווח זמן לקבלת החלטות ללא לחץ, שהיא יכולה לאפשר למדינה להימנע ממהלכים קרקעיים מרובי נפגעים, ושהיא תורמת באופן ישיר ליכולת של המשק להמשיך ולתפקד גם כאשר המדינה מותקפת באמצעות מספר גדול של רקטות וטילים בליסטיים טקטיים.
למרות ההתנגדות, החל הממשל בארצות הברית בפיתוח וייצור של טילים ליירוט טילים בליסטיים, במסדרת תוכניות "זקיף" (Sentinel) שבוטלה בטרם הושלם הפיתוח, ותוכנית Safeguard, בה הושלם פיתוח הטילים ספרטן, ליירוט חוץ-אטמוספירי, ו ספרינט ליירוט באטמוספירה. הקונגרס פסל את התוכנית חודשים ספורים אחרי פריסת טילים ראשונית, בנימוקים תקציביים.
המהלך של הצבת מיירטים על אדמת אירופה שנוי במחלוקת קשה. ממשל בוש תכנן לפרוס מערכות נגד טילים בין-יבשתיים. בראיית הרוסים, מהלך כזה נתפס כמהלך מערער יציבות מדרגה עליונה, אף על פי שעל פי האמריקאים, מערכות אלו נועדו להגנה מטילים מאיראן ומקוריאה הצפונית.
ממשל אובמה שינה את התוכנית והחליט להציב דגם קרקעי של טילי Standard Missile 3 ברומניה ובפולין, ואף חנך את הבסיס הראשון במהלך 2014. בראיית הרוסים, מהלך זה, עדיין, מהווה מהלך מערער יציבות המכוון נגדם.
נושא פיתוח מערכות "טיל נגד טילים" שנוי במחלוקת קשה בארצות הברית עד היום, ואחת הדמויות העיקריות שמפרסמת בקביעות מאמרים נגד פיתוח מערכות כאלה הוא פרופ' תאודור פוסטול (Theodore Postol) מאוניברסיטת MIT היוקרתית בבוסטון.
העלות הגבוהה של פיתוח המערכות, הקושי לבצע בהן ניסויים המדמים את המציאות, והספקות לגבי יכולתן להתמודד עם תרחישי אמת הכוללים פתיונות ודמאים, ביחד עם דו"חות חמורים של ארגון GAO (מבקר המדינה בממשל האמריקאי), כל אלו יחדיו מלבים את אש הדיון בנושא.
טילים בליסטיים.
עקרון הפעולה הבסיסי של טילים בליסטיים נשען על האצת הטיל באמצעות מנוע בעל אנרגיה גבוהה למשך זמן קצר ומעוף בליסטי, או קרוב לבליסטי, לעבר המטרה. טיל בליסטי במסלול נומינלי, מגיע לגובה שהוא סדר גודל של שליש טווח המעוף שלו. מהירות הטיל יחסית לטווח אליו הוא טס ומהירויות אלו מגיעות למהירויות גבוהות בהרבה בהשוואה למהירויות של מטוסים. את הטילים הבליסטיים ניתן להפעיל ביום, בלילה וכמעט בכל מזג אוויר.
נהוג לחלק את הטילים הבליסטיים לשלוש משפחות. המשפחה הראשונה הם הרקטות והטילים הטקטיים לטווחים קצרים. מסלול טילים ורקטות אלו, נמצא כולו בתוך האטמוספירה ובהתאם, אלו טילים שטווח הטיסה המרבי שלהם הוא מסדר גודל של 250 - 300 ק"מ מנקודת השיגור לנקודת הפגיעה. רקטות וטילים אלו זולים יחסית לייצור ובהתאם, מי שמצטייד בהם בדרך כלל מצטייד בכמויות מאוד גדולות.
משפחה שנייה אלו טילים בין-יבשתיים. בדרך כלל, מתכוונים לטילים שמאפשרים לפגוע במטרות הנמצאות במרחק של אלפי ק"מ מנקודת השיגור ובהתאם, הן מאפשרות למעצמות לירות אחת לעבר השנייה. טילים אלו "עפים" במשך עשרות דקות והם נמצאים בחלל, היכן שאין אוויר - במשך רוב המסלול שלהם. טילים אלו מחייבים גודל פיזי רב (כמו בניין רב קומתי), מנועים עוצמתיים, עלותם מאוד גבוהה ובהתאם, אומות העולם פיתחו טילים כאלו רק לצורך נשיאת נשק להשמדה המונית.
המשפחה השלישית היא משפחת הטילים הזירתיים - כאלו שכן יוצאים מהאטמוספירה מצד אחד, ומצד שני טווח הטיסה המרבי שלהם מוגבל לטווחים שלא מאפשרים "ירי בין יבשות". גם טילים אלו נמצאים חלק מזמן המעוף שלהם בחלל.
טילים בליסטיים טקטיים.
טילים בליסטיים טקטיים בדרך-כלל נמצאים בכמויות גדולות וזולים יחסית לעלות המיירטים. טווח הטיסה שלהם קצר ובהתאם, זמן המעוף שלהם הוא של עשרות שניות עד דקות בודדות. תופעה זו גורמת למערכת היירוט אתגר משמעותי מהיבטי "תקציב הזמנים" - כלומר, מערכת היירוט צריכה לאפשר את גילוי המטרה, הסיווג שלה כמטרה בליסטית, טיוב העקיבה עליה, הכנת "תוכנית יירוט" ושיגור לעבר המטרה, כל זאת בזמן שיספיק ליירט אותה לפני שהיא פוגעת במטרה. רקטות וטילים אלו בדרך כלל אינם כוללים יכולת תמרון או ניווט והנחיה ומכיוון שכך הן מסכנות מטרות אזרחיות גדולות כמו ערים. תכונה זו מחייבת את מערכת היירוט להיות כזו שמסוגלת להגן על שטח גדול סביב האזור שבו היא ממוקמת - פרמטר המכונה "עקבת ההגנה".
טילים בליסטיים בין יבשתיים.
טיל בליסטי בין-יבשתי הוא טיל בליסטי שהטווח שלו הוא כ-10,000 ק"מ ומעלה. מכיוון שבחלק מטיסתם הטילים נמצאים בחלל, לא ניתן לנהג לכיוונם מיירטים באמצעות משטחי היגוי אווירודינמיים. מהירותם של טילים אלו עצומה והם יכולים לפזר דמיים ופיתיונות מסוגים שונים - מכיוון שאין אוויר בחלל, גם פיתיונות בצורת בלון למשל, ימשיכו ללוות את הגוף החודר לאטמוספירה - עד לכניסתו חזרה לשכבת האוויר של כדור הארץ.
טילים אלו, בהגדרה, משוגרים ממקום שנמצא "מצד שני של כדור הארץ" ובהתאם, גילוי מוקדם שלהם מחייב פרישה של מכ"מים עוצמתיים במדינות קרובות לאתרי השיגור הצפויים או בים או העזרות במערכות גילוי מהחלל כמו למשל המערכת הלווינית לחישת אינפרה אדום - SBIRS.