העלילה מתמקדת בשני חברים אמריקאים בשנות הארבעים, האחד יהודי והשני ערבי. בעקבות החלטת האו"ם בדבר חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות - יהודית וערבית - פורצות מהומות בכל ארץ ישראל ובעקבות מעורבותם שניהם מגיעים מניו יורק לירושלים, מוציאים עצמם בלב הסכסוך הישראלי-ערבי נלחמים במלחמת העצמאות שם הם מסכנים את חייהם בשביל אמונתם.
מאורעות תל-חי
שילה רפאל
הרב שילה רפאל (1940 – 6 בנובמבר 1994) היה דיין ופוסק, אב בית דין בירושלים ורב שכונת קריית משה בעיר.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1940 בירושלים, בן יחיד לד"ר יצחק רפאל, ממנהיגי המפד"ל שכיהן כסגן שר הבריאות וכשר הדתות, ולגאולה בת יהודה, סופרת וחוקרת הציונות הדתית. סבו של שילה הוא הרב יהודה לייב הכהן מימון, ממייסדיה ומנהיגיה של תנועת המזרחי, מחותמי מגילת העצמאות ושר הדתות הראשון בממשלות ישראל. הרב מימון הוא זה שהעניק לנכדו את שמו על-פי הפסוק: "לא יסור שבט מיהודה ומחוקק מבין רגליו עד כי יבוא שילה" ().
בילדותו ספג בבית הוריו וסבו אווירה דתית וציונית, ולדבריו, סבו, שבספרייתו היו 45,000 ספרים, הקנה לו את אהבת הספר העברי. וכך כתב לימים:
בהיותו ילד, בשנת 1946, פרצו בשבת לפנות בוקר לבית המשפחה חיילים בריטים במטרה לעצור את סבו הרב מימון. הרב סירב לנסוע עמם מפאת השבת. החיילים לקחו אותו בכוח מהספה והוציאו אותו החוצה. הוא נאחז בגדר, כשלפתע הנחית אחד מהם מכה על ידו של הרב הישיש. לימים סיפר הרב רפאל שמקרה זה שכנע אותו בצורך הדחוף בהקמת מדינה יהודית.
למד בבית הספר הממלכתי דתי לבנים "לדוגמה" על-שם הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, באותה כיתה עם הרב הראשי לישראל לימים, הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון. אחרי הצהריים למד גמרא עם אברך ולאחר מכן בכיתה תורנית לנוער ששכנה ליד מוסד הרב קוק, מוסד שהקים סבו, הרב מימון, בשנת 1936. היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא, ופרסם מאמרים בנושא בעיתון "הצופה לילדים". בהמשך החליט לנסות את מזלו בעיתוני המבוגרים, ושלח שתי כתבות לעיתון הצופה תחת שם העט נ. יהלם (ראשי תיבות: נכד יהודה לייב מימון). הכתבות פורסמו ודבר גילו הצעיר לא נחשף.
כשהיה בן 15 עבר, בעידוד סבו, ללמוד בישיבת הדרום ברחובות, למורת רוחם של הוריו, שהעדיפו שילמד בתיכון דתי ויוציא תעודת בגרות מלאה. בהמשך השלים את בחינות הבגרות בלחץ הוריו, אך בניגוד לרצונם החליט שלא לשרת בצבא.לאחר שנתיים בלבד בישיבת הדרום חזר לירושלים ולמד בישיבת קול תורה, שם היה תלמידו הקרוב של ראש הישיבה, הרב שלמה זלמן אויערבאך, ועד יום מותו ראה בו את רבו המובהק ונהג להתייעץ איתו בתחומים שונים.
בליל שבת אחד הלך עם חבריו לטיש של האדמו"ר מגור דאז, רבי ישראל אלתר, מחבר הספר "בית ישראל". לימים כתב: "נסחפתי אחר אישיותו של הרבי, נדלקתי מעוצמתו הרוחנית. נכוויתי ממבטו". כבר בטיש זה הוזמן שילה לקבל שיריים מהאדמו"ר, והשניים התקרבו מאוד. הוא היה נפגש רבות עם האדמו"ר ואת כל הפגישות נהג לסכם במחברות. גם לאחר מותו של האדמו"ר שמר על קשר עם החסידות.
החל משנת 1960, כשהיה בן עשרים, למד בישיבת חברון במשך ארבע שנים. בשנת 1964 נשא לאישה את מינה, בתו של הרב אהרן כץ, ראש ישיבת פתח תקווה, ונכדתו של מי שהיה הרב הראשי של פתח תקווה, הרב ראובן כץ. לאחר נישואיו למד במשך כשנה במכון הארי פישל לרבנים ולדיינים. ובמהלכה רקם את הקמת "בית התלמוד" - כולל מיוחד שיכשיר מתוכו רבנים ודיינים לסמיכה. הכולל הוקם ליד מוסד הרב קוק ובראשו עמד הרב בצלאל ז'ולטי, לימים רבה הראשי של ירושלים. הרב רפאל למד בכולל במשך תשע שנים, שבסופן הוסמך לרבנות על ידי הרב ז'ולטי, הרב שלמה יוסף זוין והרב עובדיה יוסף. לאחר פטירתו של הרב ז'ולטי עמד בעצמו בראש הכולל עד סגירתו בשנת 1993.
בסוף 1969 נבחר לתפקיד רב בית הכנסת אוהל יצחק שבקריית משה. בשכונה, שבה גדל ובה גם התגורר סבו המנוח, היו שהתנגדו למינוי רב שלא שירת בצבא. הוא החליט להתגייס על אף שהיה פטור, ושירת כשלושה חודשים.
בד בבד עם כהונתו כרב השכונה המשיך הרב רפאל בלימודי הדיינות. בשנת 1979 מונה כדיין בבית הדין הרבני ברחובות ולאחר מכן בירושלים. גישתו הביאה להערכה כלפיו בקרב עורכי הדין, הטוענים הרבניים והמתדיינים. היה ידוע בטיפולו המסור והקשוב בנשים מסורבות גט ובמדיניות הנוקשה שנקט כלפי בעלים מעגנים. היה חבר בוועדה ציבורית בנושא זכויות האזרח ונתן הרצאות בכנסים של ארגוני נשים.
בשנת 1989, כשהיה בן 49, מונה להיות אב בית הדין האזורי של ירושלים. בין השאר טיפל שם בנושא זהותם היהודית של העולים מברית המועצות לשעבר.
היה מתון בהשקפותיו הפוליטיות. אף שכדיין נמנע מלהביע דעות אלה בפומבי, הוא נמנה עם החותמים על עצומת אנשי-רוח המצדדים בפשרה טריטוריאלית. בריאיון לעיתון כל העיר משנת 1989 אמר: "חייבים להשליט את המוח על הרגש. ברור שגם אני רוצה לשלוט בחברון ובבית לחם ובשכם, אבל מוכרחים להבין שנכנס פה עניין של פיקוח נפש".
מחקרו התורני.
הרב רפאל הקדיש את זמנו גם למחקר תורני. הוא יזם את הקמת "המכון להוצאת ראשונים ואחרונים", כאגף של "יד הרב מימון". המכון ההדיר והוציא לאור כתבי ראשונים ואחרונים. בהוצאת המכון ערך בשנת 1982 מהדורה חדשה של חידושי הריטב"א על מסכת חולין מן התלמוד הבבלי. עשר שנים לאחר מכן ערך מהדורה של חידושי הריטב"א על מסכת בבא מציעא. על שני ספרים אלו קיבל בשנת 1993 את פרס הרב קוק לספרי מחקר מטעם עיריית תל אביב-יפו. לאחר מותו הופיע הספר משכן שילה, לקט חידושים ופסקי דין שלו, בעריכת חתנו, הרב יוסף אליהו מובשוביץ.
פטירתו.
בקיץ 1994 נתגלה גידול סרטני בבטנו. הוא החליט לשמור את העניין בסוד מהוריו ולא סיפר להם על דבר המחלה עד סמוך למותו ממש. נפטר בג' בכסלו תשנ"ה, בן 54. על פי בקשתו, נקבר בחלקת חסידי גור בהר המנוחות בירושלים. על פי צוואתו לא נישאו הספדים, ועל קברו נכתב התואר 'רב' בלבד. הותיר אחריו הורים, אשה ושישה ילדים.
זכרו הונצח ברחוב "משכן שילה" בשכונת רמת בית הכרם בירושלים.
יהודה לייב הכהן מימון
רינה גנור
רינה גנור (נולדה ב-1946) היא שחקנית עבר בקולנוע הישראלי.
ביוגרפיה.
גנור (גרינבאום) נולדה במזרח אירופה כבת בכורה למשפחה בת ארבעה ילדים שעלתה לישראל ב-1957 והקימה חנות בגדים בתל אביב. ב-1962 התחתנה עם ישראל פוליאקוב, אך כעבור מספר שנים השניים התגרשו.
קריירה.
ב-1964 החלה את דרכה הקולנועית בסרט שהתבסס על סדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון". באותה שנה אף שיחקה בהצגת התיאטרון "סמי ימות בשש".
ב-1966 שיחקה בסרט "הטל צל ענק", אודות חייו של האלוף דוד מרכוס. כמו כן, גילמה ב-1966 את אחד התפקידים הנשיים הראשיים, קרולינה בת הגביר, בסרט "שני קוני למל". ב-1968 שיחקה בסרט "תעלת בלאומילך" בכיכובו של בומבה צור. ב-1969 שיחקה יחד עם בעלה דאז ישראל פוליאקוב, בסרטה של אלידע גרא, "לפני מחר".
מאז 1970 הפסיקה גנור להופיע בסרטים, והופיעה בתפקידים קטנים בתיאטרון.
ניקולאי רזאנוב
ניקולאי פטרוביץ' רזאנוב (ברוסית: Николай Петрович Резанов) (28 במרץ 1764 – 8 במרץ 1807) היה אציל ומדינאי רוסי שיזם את ניסיון הקולוניזציה הרוסית של אלסקה וקליפורניה.
חייו.
שנותיו הראשונות.
רזאנוב נולד בסנקט פטרבורג ב-1764. בהיותו בן 14 כבר שלט בחמש שפות. ב-1791 הצטרף לצוות של גברילה דרז'ווין, המזכיר האישי של הצארית יקטרינה הגדולה, ומ-1797 היה חבר בסנאט השולט (מוסד שלטוני בן עשרה חברים; הוחלף בדומה ב-1905). ב-1802 מונה רזאנוב, אחד מעשרת הברונים של רוסיה, לשליח של רוסיה ליפן. הוא היה מהתומכים הנלהבים במשלחת הרוסית בפיקודו של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן (Adam Johann von Krusenstern) בניסיון הרוסי הראשון להפליג סביב כדור הארץ (1803). רזאנוב עצמו שימש מפקד המשלחת שכללה שתי ספינות עד שהגיעה לחצי האי קמצ'טקה. כתב כמה ספרים שנשמרו באקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, שבה היה חבר, ובהם לקסיקון ליפנית. אך המפעל החשוב ביותר של רזאנוב, שפעל שנים רבות גם אחרי מותו, היה חברת הפרוות הרוסית-אמריקנית.
החברה הרוסית-אמריקנית.
שנים לפני כן פגש רזאנוב את גריגורי שליחוב מחברת הפרוות שליחוב-גוליקוב. שליחוב עניין את רזאנוב במיזם לקבלת מונופול על סחר בפרוות במדינות חסות רחוקות של רוסיה. רזאנוב, שהבין את הפוטנציאל הגלום בחברה, הצטרף כשותף, והפך במהרה לאיש עסקים. עם מותו של שליחוב ב-1795 הפך רזאנוב לרוח החיה בחברה ושאף לקבל עבורו ועבור שותפיו זכויות יתר המקבילות לאלו שהעניקה בריטניה לחברת הודו המזרחית הבריטית.
רזאנוב כמעט שהצליח לשכנע את יקתרינה הגדולה לחתום על זיכיון שייתן לחברה שלו מונופול, אלא שהיא מתה בטרם נחתם הזיכיון, ורזאנוב נאלץ לפעול מחדש אצל הצאר החדש, פאבל הראשון, שהיה הפכפך ונהג לפעול על פי גחמות. בתחילה נראו המאמצים כחסרי סיכוי, אבל כושר הדיבור והמיומנות של רזאנוב עשו את שלהם, וזמן קצר לפני שהצאר פאבל נרצח, השיג רזאנוב את חתימתו על מסמך שהעניק לחברה הרוסית-אמריקנית מונופול למשך עשרים שנה על החוף הצפון-מערבי של אמריקה, מצפון לקו הרוחב 55, ועל שרשרת האיים המשתרעת מקמצ'טקה צפונה לעבר אלסקה ודרומה לעבר יפן. מונופול זה, שסילק מהשטח את כל החברות הקטנות והסוחרים העצמאים, היה מקור להכנסות ניכרות לרזאנוב ולשותפיו, שכללו חברים ממשפחת הצאר.