פנרבחצ'ה זכתה באליפות בעונה הראשונה של הליגה החדשה. בשנה שלאחר מכן השתתפה פנרבחצ'ה לראשונה בגביע אירופה. הקבוצה העפילה באמצעות ניצחון 4–3 על Csepel SC, והפך למועדון הטורקי הראשון שעולה לסיבוב השני. הם הפסידו את משחקם בסיבוב הראשון לניס 1–5 במשחק פלייאוף לאחר שוויון מצטבר. פנרבחצ'ה הגיעה לרבע גמר הליגה בגביע אירופה למחזיקות גביע 1963/1964, אז הודחה על ידי מ.ט.ק. בודפשט.
פנרבחצ'ה זכתה בארבע אליפויות נוספות בשנות ה-60 וסיימה כסגנית שלוש פעמים, מה שהפך אותה למועדון המצליח ביותר בטורקיה באותה תקופה. את פנרבחצ'ה אימן אז איגנץ' מולנר ההונגרי, שהציג סגנון חדש של כדורגל בטורקיה.
1970 - 2000.
בשנות ה-70 אימן את פנרבחצ'ה ואלדיר פריירה. פנרבחצ'ה זכתה באותו עשור בארבע אליפויות נוספות.
בשנות ה-80 זכתה פנרבחצ'ה בשלוש אליפויות נוספות. בהדרכתו של קלמן מאסוי, פנרבחצ'ה הצליחה להדיח את אלופת צרפת בורדו בסיבוב הראשון של גביע אירופה 1985/1986. הניצחון הזה סימן נקודת מפנה, שכן במשך כמעט עשור אף מועדון טורקי לא הצליח לעבור את הסיבוב הראשון בתחרויות אירופיות.
גלאטסראיי ובשיקטש שלטו בליגה הטורקית במהלך שנות ה-90, כשזכו בתשע מתוך עשר האליפויות. ההצלחה היחידה של פנרבחצ'ה בליגה הטורקית במהלך שנות ה-90 הגיעה עם האליפות בעונת 1995/1996. בעונת 1996/1997 בליגת האלופות, צברה פנרבחצ'ה שבע נקודות בשלב הבתים, כשבין היתר ניצחה את מנצ'סטר יונייטד 1–0 באולד טראפורד, וקטעה רצף של 40 שנה של הקבוצות האנגליות בהן לא הפסידו משחק ביתי. עם זאת, סיימה הקבוצה במקום השלישי, אחרי יובנטוס ומנצ'סטר יונייטד, והודחה.
שנות ה-2000.
ב-2001 הצטרף לקבוצה הכדורגלן הישראלי חיים רביבו ועזר לה לזכות באליפות אחרי שכבש 16 שערים, בישל 22 ונבחר לזר המצטיין של העונה הליגה הטורקית. הקבוצה הוסיפה וזכתה באליפויות בעונות 2003/2004, ו-2004/2005,
בעונת 2005/2006 הפסידה פנרבחצ'ה לגלאטסראיי את האליפות במחזור האחרון של העונה. פנרבחצ'ה הייתה זקוקה לניצחון, אך כשלה לעשות זאת וסיימה בתיקו 1–1 עם דניזליספור בעוד שגלאטסראיי ניצחה 3–0 על קייסריספור. את עונת 2006/2007 פתחה הקבוצה עם ניצחון 6–0 על ארג'ייספור. בסיום אותה העונה זכתה הקבוצה באליפות ב-17 בתולדותיה.
ב-11 בינואר 2007, פנרבחצ'ה הוזמנה רשמית ל- G-14.
תחת הדרכתו של זיקו, בעונת 2007/2008 בליגת האלופות העפילה פנרבחצ'ה לשמינית הגמר לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום אחרי אינטר מילאנו, ותוך שהיא מקדימה את פ.ס. וו. איינדהובן ואת צסק"א מוסקבה. לאחר שניצחה את סביליה בשמינית הגמר בתום דו-קרב פנדלים, המשיכה הקבוצה לרבע הגמר שם פגשה את צ'לסי. במשחק הראשון בטורקיה, לעיניי 50,000 אוהדים טורקים, חזרה פנרבחצ'ה מפיגור וניצחה 1–2. במשחק השני הפסידה 0–2 והודחה. מתחילת שנות ה-2000, פנרבחצ'ה החלה להביא לקבוצה שחקנים בעלי סדר גודל עולמי, לאחר שעברו את שיאם. ביניהם אפשר למצוא את אריאל אורטגה, פייר ואן הוידונק, אלכס, סטפן אפיה, ניקולא אנלקה, ובשנים האחרונות גם את מתיאה קז'מן, רוברטו קרלוס, דניאל גוויסה, דירק קאוט, דייגו ריבאס דה קוניה, נאני, רובין ואן פרסי ומסוט אוזיל.
בעונת 2009/2010 איבדה פנרבחצ'ה את האליפות במחזור האחרון. ב-29 באוקטובר 2012, אנטליהספור סיימה את ריצת 47 המשחקים ללא הפסד של פנרבחצ'ה בליגה. בעונת 2012/2013, פנרבחצ'ה הודחה רק בחצי גמר הליגה האירופית על ידי בנפיקה ליסבון עם 3–2 בסיכום שני המשחקים. עוד קודם לכן הדיחה בשלבי הנוק אאוט את באטה בוריסוב, ויקטוריה פלזן ולאציו. הייתה זו אחת ההצלחות הגדולות בהיסטוריה של המועדון בזירה האירופית.
ב-28 באוגוסט 2013 החליט בית הדין של אופ"א על השעייתה של פנרבחצ'ה מכל פעילות באירופה לתקופה של שנתיים, עקב שחיתויות ספורטיביות.
סגל הקבוצה.
(בהשאלה מלוס אנג'לס)
(בהשאלה מפ.ס.וו. איינדהובן)
פנרבחצה
איי סי מילאן
מסוק סער
גאלאטסאריי
ברניקי
ברניקי (או ברניקה, ביוונית: Βερενίκη; 28 לספירה – לא לפני 79 לספירה) הייתה מלכה יהודיה מבית הורדוס, בתו של אגריפס מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי. היא הייתה מאהבתו של הקיסר לעתיד טיטוס והודות לכך הפכה לאחת הנשים המשפיעות ביותר ברומא העתיקה.
רקע היסטורי.
ברניקי נולדה בשנת 28 לספירה לאגריפס הראשון ואשתו קיפרוס (בת פצאל בן פצאל, אחי הורדוס, ושלומציון בת הורדוס ומרים החשמונאית). הייתה אחותם של אגריפס השני, מרים ודרוסילה. אח נוסף, דרוסוס, נפטר כשהיה ילד. אביה, כמו גם אמה, היו נכדיהם של הורדוס ומרים החשמונאית. עקב כך, הייתה ברניקי נצר לבית חשמונאי וגם לבית הורדוס. אביה, חביבם של הקיסרים קליגולה וקלאודיוס, הוכרז כמלך יהודה בשנת 41, לאחר תקופת שלטון בן שלושים וחמש שנים של נציבים רומאים. בשנת 44 נפטר אגריפס הראשון ויהודה הפכה שוב לפרובינקיה רומאית.
נישואיה.
בהיותה עוד נערה צעירה, נישאה ברניקי לראשונה למרקוס יוליוס אלכסנדר, בנו של אלכסנדר האלברכוס, מנהיג הקהילה היהודית באלכסנדריה ומקורב לחצר הקיסרית ברומא. גיסה היה טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שעלה לגדולה בהמשך במסגרת שירותו בצבא הרומאי. נישואיה של ברניקי היו קצרים, ותוך זמן קצר התאלמנה.
כשמלאו לה 16 שנים, השיא אותה אביה לאחיו האלמן הורדוס מלך כלקיס - ממלכה קטנה בצפונה של ארץ ישראל למרגלות הרי הלבנון. לזוג נולדו שני בנים, בֶּרניקְיַנוּס והורקנוס.
באותה שנה (44 לספירה) מת המלך אגריפס הראשון. עם הישמע דבר מותו הפתאומי של אביהן, שימשו ברניקי ואחיותיה הקטנות מטרה קלה לשמחתם של היוונים תושבי קיסריה וסבסטיה לאידם של היהודים על מות מלכם: "והחיילים שנזדמנו (לשם) אותה שעה, ורבים היו, הלכו אל בית (אגריפס) וחטפו את האנדרטות של בנות המלך והביאו אותן מתוך הסכמה כללית לבתי-זונות והעמידו אותן על הגגות, ונהגו בהן מנהג של ביזיון כמה שיכלו, ועשו מעשים מכוערים משאפשר לספרם".
למרות רצונו של קלאודיוס למנות למלך יהודה את בנו של אגריפס, אגריפס השני שגדל ברומא בבית הקיסר ועדיין התחנך אצלו, שינה את דעתו בהשפעת ידידיו, שטענו כי הוא עדיין צעיר מדי (בן 17 בלבד) לשלטון בסדר גודל כזה וממלכת יהודה בוטלה והפכה לאפארכיה. המשימה הראשונה שהטיל הקיסר על הנציב (אפארכוס) החדש ביהודה, הייתה להעניש את תושבי קיסריה וסבסטיה על הביזיון שנהגו במלך המת והגסות כלפי בנותיו, ברניקי ואחיותיה.
בשנת 48 מת הורדוס מלך כלקיס, בעלה השני של ברניקי. לאחר מותו מסר הקיסר קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאגריפס, ששלט בה במשך 4 שנים. בשנת 53 החליף קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס בשטחי הטטרארכיה שהייתה בעבר של פיליפוס.
שמועות רבות התרוצצו לגבי היחסים בין ילדיו של אגריפס הראשון. ברניקי קנאה באחותה הקטנה דרוסילה בגלל יופייה, עד שדרוסילה, ש"הצטיינה ביופיה מכל הנשים", נאלצה לברוח ממנה כי "חשדה בה שהיא עלולה להזיק לה במידה לא מעטה".
לאחר זמן רב שברניקי ישבה באלמנותה, התהלכה שמועה שהיא מנהלת מערכת יחסים אסורה עם אגריפס אחיה. כדי לנסות ולהזים את השמועה, שכנעה את פולמון השני מלך קיליקיה להימול ולקחת אותה לאשה. אבל "הנישואין לא נמשכו זמן רב, וברניקי, כפי שסיפרו, עזבה בפריצותה את פולמון", שהתחתן איתה "בעיקר בגלל עושרה" ועם ביטול הנישואין עזב גם את היהדות. ככל הנראה, השמועה על היחסים האסורים עם אחיה לא הוזמה מעולם, ומלבד אזכורה אצל יוספוס היא נזכרת גם אצל המשורר הרומי בן התקופה יובנאליס, באופן עוין לברניקי כיהודיה.
ברניקי חיה מעתה בממלכת אגריפס ובארמונו אשר בירושלים. הימצאותה לצדו בכל האירועים הרשמיים והעובדה שהחזיקו באפוטרופוס משותף לרכושם יכולות להעיד שכנראה נחשבה כמלכה שותפה יחד עם אחיה. ייתכן והם אלה שנזכרים בתלמוד כ"מלכא ומלכתא".
על פי הברית החדשה, היו אלה אגריפס ואחותו ברניקי, אשר בפניהם שפט הנציב הרומי פסטוס את שאול התרסי (פאולוס) בקיסריה: "למחרת באו אגריפס ובֶרְנִיקָה ברֹב הדר ונכנסו לאולם עם שרי האלף ונכבדי העיר, ופסטוס צִוָה להביא את שאול". לאחר ניסיון מצד שאול לדבר על לבו של אגריפס, "המלך והנציב קמו וכן גם ברניקה והיושבים אִתם. אחרי צאתם דִברו זה אל זה ואמרו: 'האיש הזה לא עשה שום דבר המחיֵב מוֶת או מאסר'". למרות זאת, בשל פנייתו של שאול התרסי עצמו לקיסר, נשלח למעצר ברומא.
המרד הגדול.
בינתיים הלך המצב ביהודה והדרדר. לאחר מותו של אגריפס הראשון החלו הרומאים ממנים שוב בארץ נציבים. על פי יוסף בן מתתיהו היו חמשת הנציבים שמונו משנת 44 ועד לשנת 66 אנשים מושחתים, אשר הכבידו ידם על האוכלוסייה. האחרון שבהם גסיוס פלורוס, ניסה לגזול את כספי המקדש, הכניס לירושלים חיילים הלניסטים, ביצע טבח, וגרם להתמרמרות כללית, שהפכה למרידה. היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול.
בעת מעשי הטבח שביצע פלורוס הייתה זאת ברניקי שנאלצה להתמודד עם המצב, תוך שהיא מפגינה רגש לאומי עז וחירוף נפש. המלך אגריפס שהה באותו הזמן באלכסנדריה, לשם נסע כדי לברך את טיבריוס אלכסנדר הנציב החדש במצרים:
קריאת התגר העממית נגד תוקפנותו של פלורוס התבטאה בהריסת האולמות המחברים בין הר הבית למצודת אנטוניה. פלורוס שלח לנציב בסוריה "מכתב מלא כזבים על-דבר מרד היהודים". אבל נכבדי ירושלים לא שתקו וגם הם שלחו, בשיתוף עם ברניקי, מכתב לנציב "על התועבות אשר עשה פלורוס בירושלים".