סטרומזה נולד ב-1913 בסלוניקי, יוון למשפחה יהודית. סטרומזה היה הבכור ולו שלושה אחים ואחיות קטנים. אב המשפחה, אברהם, היה מורה בבית הספר של הקהילה היהודית בסלוניקי בו לימד עברית, לדינו ויהדות, ואם המשפחה, דודון, הייתה תופרת. בנערותו הצטרף לתנועת הנוער הציונית מכבי, וניגן בכינור בתזמורת של המועדון.
ב-1940, בעודו בן 27, נסע לצרפת, ולמד הנדסת חשמל בפריז ובמרסיי. בתום הלימודים חזר ליוון והתגייס לצבא היווני, אף שם ניגן בכינור בתזמורת הצבאית. לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד בשירות המדינה במקצועו. באותה תקופה נשא לאישה את נורה.
בשואה.
באפריל 1941 נכבשה סלוניקי על-ידי הנאצים, עם הפלישה הוצע לסטרומזה לברוח מיוון ולהצטרף למחתרת, אך הוא סירב לעזוב את אשתו שהייתה בהריון. באפריל 1943 נשלחו בני הזוג לאושוויץ. הם הופרדו בסלקציה, ונורה נשלחה לתאי הגזים מיד עם הגעתם, כשהיא בחודש השמיני להריונה. ז'ק נשלח לתזמורת הגברים בבירקנאו במסגרתה ניגן כשעתיים ביום: בעת היציאה לעבודה בבוקר ובעת הוצאות להורג. בשאר הזמן, הועבד בעבודות פרך. משגילו הנאצים את הכשרתו כמהנדס, נשלח לעבוד במפעל התחמושת "אוניון וורקה", שם עבד במשך שנה וחצי. ב-21 בינואר 1945 פונה מחנה אושוויץ על ידי הנאצים, והאסירים הולכו בצעדת מוות למחנות מלק, מאוטהאוזן וגוזן. סטרומזה הגיע למחנה גוזן, ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
ממשפחתו של סטרומזה שרדו רק הוא ואחותו הקטנה בלה.
לאחר השואה.
סטרומזה עבר לפריז לשם המשך לימודיו המקצועיים בבית הספר הגבוה לחשמל. ב-1947 נישא בשנית ללורה, ניצולת שואה ילידת אתונה שאותה הכיר במחנה עקורים במרסיי. לזוג שלושה ילדים, בהם חוקר הדתות פרופ' גדליהו סטרומזה.
לאחר מלחמת ששת הימים, עלה לישראל ועבד במחלקת המאור בעיריית ירושלים. השתתף בשליחויות מטעם משרד החוץ למטרת שיתופי פעולה בדרום אמריקה. לאחר פרישתו לגמלאות, בגיל 67, קיבל תואר דוקטור להנדסת חשמל מהטכניון. כמו כן, עסק בחקר ההיסטוריה של יהדות יוון ובעיקר שואת יהודי יוון כמתנדב ביד ושם. את ספרו, "ובחרת בחיים", הוציא לאור ב-1995.
סטרומזה, שידע שש שפות, העביר עדותו בכולן. הוא נפטר בשנת 2010 בגיל 97.
אנתדון
אנתדון (ביוונית עתיקה: Ἀνθηδών) הייתה עיר נמל הלניסטית במישור החוף הדרומי של ארץ ישראל, בקרבת העיר עזה.
מקורות היסטוריים.
אנתדון הייתה מיושבת עוד מהתקופה המיקנית בהיסטוריה של יוון (תקופת הברונזה). ראשיתה של העיר הייתה כנמל שאוכלס על ידי מתיישבים מהעיר אנתדון שבאזור בויאוטיה שביוון. בתקופה ההלניסטית הפכה לעיר עצמאית בשם אנתדון. לעיר היה אופי הלניסטי לחלוטין, והיו בה אגורה ומקדשים. העיר נוהלה בידי מועצה בת 500 חברים, והחזיקה צבא. רוב התשובים התפרנסו מדייג ומהנמל.
העיר נזכרת לראשונה בספרות רק בימי אלכסנדר ינאי. היא נכבשה ונחרבה על ידו. כשכבש פומפיוס את הארץ בשנת 63 לפני הספירה, הוא שחרר את אנתדון, ויורשו גביניוס בנה אותה מחדש. היא סופחה לפרובינקיה סוריה ובהמשך עברה לפרובינקיה יודיאה. הורדוס שיפץ את העיר ואת הנמל, וקרא לה "אגריפיאס" או "אגריפיון" על שם מרקוס אגריפה. אריה כשר שיער שהורדוס בחר לשקם דווקא את אנתדון, משום שהייתה עיר-נמל מתחרה לנמל עזה, בת בריתם של אויביו הנבטים. על פי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, במהומות של תחילת המרד הגדול (קיץ שנת 66) התנפל המון יהודים על הערים עזה ואנתדון, בזז אותן והרג את כל הגברים. חוקרים רבים טוענים שזו גוזמה.
ב הפכה אנתדון למושב בישוף (אם כמי נותרו בה שרידים של פולחנות אליליים).
היירוקלס , מחבר "סינקדמוס" , מונה אותה ברשימת הערים הביזנטיות במאה ה-6.
זיהוי.
ויקטור גרן הציע לזהות את אנתדון בתל אל עג'ול, דרומית מערבית לעזה.
פלינדרס פיטרי זיהה את אנתדון בתל אבו סלימה שבצפון מזרח חצי האי סיני, בניגוד למקורות המצביעים על מיקומה בין עזה לאשקלון. עמדתו לא התקבלה על ידי משלחתו של יוחנן אהרוני משנת 1957.
הזיהוי המקובל הוא באתר הנקרא בערבית תל בלקייה, הנמצא כיום בתוך העיר עזה, כשני ק"מ צפונית לנמל עזה.
האתר.
האתר נחפר בין השנים 2005-1994 על ידי צוות חוקרים פלסטינים-צרפתים בראשות הארכאולוג והכומר ז'אן בטיסט הומברט.
באתר התגלו בתים רומאים בסגנון הלניסטי עם השפעה נבטית שלהם קירות מצוירים, שרידי מבצר ושער מן המאה הראשונה לפנה"ס.
בשנת 2012 הוצע האתר כמועמד לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 2013 נהרסו שרידי נמל אנתדון על די חמאס, שבנה במקום מתקן צבאי.
מדרש אספה
מדרש אספה מדרש אגדה אבוד על חלקים מספרי במדבר ודברים.
שמו.
ככל הנראה, המדרש קיבל את כינויו מהפסוק "אספה לי שבעים איש מזקני ישראל", כנראה משום שזה היה הפסוק הראשון בו. חוקרים רבים זיהו דרשה המופיעה בילקוט שמעוני לפסוק זה, ובה פירוט שמות שבעים הזקנים, כדרשה שפתחה את מדרש אספה ולדעות אחרות מקורה של דרשה זו הוא במדרש ילמדנו, ומדרש אספה נפתח בדרשה אחרת על פסוק זה, שלא זוהתה.
מקום וזמן עריכתו.
יום-טוב ליפמן צונץ תיארך את חיבור המדרש למחצית הראשונה של המאה התשיעית וציין כי מקום החיבור הוא בבבל.
בדומה לצונץ, גם שי"ר סובר שהמדרש נערך בבית מדרשו של רב חנינאי גאון, כפי שמעידה הדרשה בילקוט שמעוני, ומתארך, לפיכך, את כתיבת המדרש למאה השמינית.
לעומתם, עמוס גאולה, ששלל את הזיהוי של דרשה זו עם מדרש אספה, טוען שמדרש אספה נערך כנראה בדרום איטליה במאה ה-9 או ה-10, וזאת על סמך המקורות המצטטים אותו (בעיקר ילקוט שמעוני), על סמך העובדה שאין בו כלל ארמית ונעדרת בו השפעת התלמוד הבבלי, וכן מכך שמצויים בו רמזים לפולמוס עם הנוצרים (והיעדר רמזים כאלו כלפי האסלאם) ולרקע תרבותי ביזנטי.
ציטוטים.
קטעים מהמדרש שרדו במקורות אשכנזיים בני המאה ה-13: ילקוט שמעוני, פירוש רבנו אפרים, ספריו של רבי אלעזר מוורמייזא ומספר כתבי יד שטרם ראו אור.
את הקטעים ששרדו מהמדרש ליקט לראשונה שלמה בובר ב"כנסת ישראל" וקצת לאחר מכן על ידי רבי אברהם בן הגר"א בספר "רב פעלים".
ד"ר עמוס גאולה אסף בשנת 2007 את המובאות ממדרש אספה, כחלק מעבודת הדוקטורט שלו.
בן בג בג
יוחנן בן בג בג הידוע בעיקר בקיצור בן בג בג היה מחכמי תקופת הזוגות, בדורו של הלל הזקן.
על פי התוספות, היו בן בג בג וחברו בן הא הא גרים, והדבר נרמז בכינויים: בני אברהם ושרה שנוספה להם האות ה' בשמם ('בג' בגימטריה ה'). רבי שמואל די אוזידא מסביר שכינויים אלו נועדו להסתירם מפני השלטון הרומי, שרדף אחר גרים. בנימין זאב בכר מעלה השערה, לפיה בן בג בג הוא הגר שגייר הלל הזקן לאחר שהוכיח לו שאפילו ללמוד את אותיות הא"ב אי אפשר ללא מסורת.
רבי אברהם זכות סובר שבן בג בג ובן הא הא הם אותו אדם.
אמרותיו.
מוזכר במשנה פעם אחת, כבעל האמרה הידועה:
אמרה נוספת שלו:
בברייתא מתואר דו-שיח בינו לבין רבי יהודה בן בתירא:
מלבד זאת, נמסרו בשמו הלכות שונות הקשורות למקדש.
בתרבות.
על אמרתו במשנה חוברו שני שירים במוזיקה החסידית הבולט בהם הוא השיר "בן בג בג" של יעקב שוואקי מתוך אלבומו "ידיד" משנת 2005, לשיר בוצעו מספר גרסאות כיסוי בניהם של רועי ידיד ותזמורת ענבי הגפן.
עוד קודם לכן יצחק פוקס הוציא שיר על בן בג בג באלבומו "מלך" משנת 1987.
בן הא הא
בן הא הא (בן הי הי) היה חכם מתקופת הזוגות, בן דורו של הלל הזקן. מוזכר במשנה פעם אחת, כבעל הפתגם "לפום צערא אגרא" ().
על פי התוספות, בן הא הא וחברו בן בג בג היו גרים, והדבר נרמז בשמו: בנם של אברהם ושרה שנוספה לשמם האות ה'. לדעת ר' שמואל די אוזידא, כינויים אלו נועדו להסתירם מפני השלטון הרומי, שרדף גרים.
בן הא הא זכה לגילוי אליהו.
לפי האר"י, בן הא הא נקבר באזור עין זיתים, אך מקום קברו לא אותר עד היום מחוסר בציון מפורט.
יעקב טולידאנו (מהרי&quot;ט)
רבי יעקב טולידאנו (מכונה מהרי"ט; ה'ת"ן, 1690 – י' באייר ה'תקל"א, אפריל 1772) היה ראש חכמי מקנס, אב בית הדין וראש הישיבה במקום במאה ה-18.
ביוגרפיה.
נולד בשנת ה'ת"ן (1690) במקנס. אביו, רבי משה טולידאנו, היה בן למשפחת טולידאנו שמקורה בטולדו שבספרד. לאחר גירוש ספרד, התיישבו אבות המשפחה בפאס, ומשם היגרו למקנס והיו לראשוני הרבנים שהתיישבו בעיר וייסדו את הישיבה שם. אמו הייתה אחותו של הרב משה טולידאנו, רב העיר. למד בצעירותו אצל רב העיר משה בירדוגו (המכונה המשבי"ר), אשר מצטטו מספר פעמים בספרו "ראש משביר". תוך זמן קצר התפרסם שמו כגדול בתורה, ותלמידים רבים החלו משחרים לפתחו. בשנת ה'ת"ץ (1730), בעקבות עזיבתו של הדיין הרב יעקב אבן צור את מקנס, מינה אותו הרב בירדוגו לדיין בבית דינו. מספר שנים לאחר מכן, התמנה למספר תפקידים ציבוריים, בהם אחראי החברה קדישא, אחראי על מינוי השוחטים ועוד. לאחר פטירת רבי משה בירדוגו, התמנה אחיו רבי חיים טולידנו (המכונה "מהרח"ט") לתפקיד רב העיר. לאחר פטירתו בשנת ה'תק"י, התמנה רבי יעקב לתפקיד. בהיותו רב העיר, היה לאחד מפוסקי ההלכה החשובים ביותר בכל מרוקו, וזכה לתיאור "נושא דגל ההוראה בכל ערי המערב", ומכל ערי מרוקו, ואף גדולי הרבנים, שלחו אליו שאלות.
נפטר בי' באייר ה'תקל"א, ונקבר במקנס. הלווייתו הגדולה, עוררה את קנאתו של מושל העיר, אשר הטיל בגינה קנס על היהודים. במהלך ההלוויה נערכה מגבית לתשלום הקנס. המשורר רבי דוד חסין חיבר קינה על פטירתו.
צאצאיו.
לרבי יעקב ורעייתו נולדו שלושה ילדים:
מיכאל אליאשווילי
הרב מיכאל (מיכל נח) אלאשווילי (ה'תרי"ז, 1857, או ה'תרכ"א, 1861 - ה'תרצ"ח, 1938) היה רבן של הקהילות סוג'ונה ופותי שבגאורגיה ודמות רבנית בולטת ביהדות גאורגיה במאה ה-20. נהרג במהלך "הטיהורים הגדולים" של יוסיף סטלין.