בתגובה חיובית למאמר של עמיתו ז'אן גֶאנו (Jean Guéhenno) ביומון לה פיגארו כתב קאמי שאנו "מסכימים על המטרות, ואנו חלוקים בדעתנו בכול הנוגע לאמצעים. אל לנו להטיל ספק שכולנו נושאים אתנו תשוקה חסרת פניות למען אושרם הבלתי אפשרי של בני האדם, אולם בפשטות יש בקרבנו מי שסבורים שאפשר לנקוט כל אמצעי למימוש האושר הזה, ולעומתם יש מי שאינם חושבים כך. גם אנו נמנים עם מי שאינם חושבים כך. אנו יודעים באיזו מהירות האמצעים נתפסים כמטרות, ואיננו שואפים לצדק חסר ערך". לקאמי, שהצטרף כבר בגיל 21 באלג'יר (בשנת 1934) למפלגה הקומוניסטית אבל פרש ממנה לפלג סוציאליסטי שנה מאוחר יותר, היה ברור שהמטרה אינה מקדשת את האמצעים. על זה תתגלע לימים המחלוקת שלו עם מרב האינטלקטואלים של השמאל בשנות ה-50'.
אחרי הצהרתו של האפיפיור פיוס (שכיהן במקביל לתקופת הנאצים) ב-12 בדצמבר 1944 בזכות הדמוקרטיה, כתב קאמי: "צריך לשבח אותו כל כך [...] זה שנים שאנו מחכים שהסמכות הרוחנית הגדולה ביותר של זמננו תואיל בטובה להוקיע במילים ברורות את מעשי הדיקטטורות. אני מדגיש במילים ברורות. שכן ההוקעה הזאת נרמזה אולי בתוך איגרות ששלח האפיפיור לבישופים, בתנאי שיש מי שיפרש אותן. אולם היא מנוסחת בשפת המסורת שמעולם לא הייתה מפורשת לרוב בני האדם. נאמר בבירור: היינו רוצים שהאפיפיור ינקוט עמדה ממש בתוך אותן שנות החרפה, ויגנה את אשר צריך היה לגנותו. קשה לחשוב שהכנסייה השאירה את המטלה הזאת בידי אחרים, פחות ידועים, שלא הייתה להם אותה סמכות". מסר הזה, של אכזבה קשה מהכנסייה הקתולית בתקופת המלחמה, חוזר שוב ושוב בכתבי קאמי.
קאמי היה בין היחידים שיצאו נגד הנשק הגרעיני. למרות הזדהותו עם ניצחון בעלות הברית על יפן, כתב: "יש להבין אותנו היטב. כאשר היפנים נכנעו אחרי הרס הירושימה והשפעת האימה, אנו שמחנו. אך אנו מסרבים להסיק מידיעה חמורה זו יותר מנחרצות לתמוך היתר שאת בחברה בין-לאומית אמיתית שבה למעצמות הגדולות לא יהיו זכויות יתר מהאומות הקטנות והבינוניות, שבה המלחמה, מגפה שהפכה סופנית אך ורק בשל גורם הידע האנושי, לא תהיה עוד מותנית בתאבונה או בדוקטרינה של מדינה זו או אחרת".
בשר ודם.
בפרק זה כינס קאמי חמישה מאמרים הדנים בתוצאות המלחמה הארוכה והקשה. בשני מאמרים הוא כותב על אסירי "מחנה היהודים" (דכאו), שעדיין נמצאים בתחומי המחנה גם לאחר השחרור, אם בגלל מניעת המחלות או מחמת הבירוקרטיה של השחרור: "בכל יום מתים יהודים. לאחר מותם הם נערמים בפינה של המחנה ומצפים שיצטברו די גופות כדי שיהיה אפשר לקברן [...] ואז, בחומה של השמש מתפשטת שעות וימים צחנה עזה במחנה היהודים ועל המחנה שלנו ("המחנה של אנשי הרזיסטאנס הצרפתים")". קאמי יצא נגד עינוי הדין והסבל שחוו המשוחררים: "הם ציפו לשחרור, באותו המקום ממש שבו הם סברו שאין עוד סבל נורא כסבלם, הם מתייסרים היום עוד יותר, שכן הוא נוגע עכשיו באמון שהם רוחשים".
מאמר זה הכה גלים, והעיתון פראנס סואר האשים את קומבה שהוא הזדרז להאשים את האמריקאים, משחררי המחנה, ושיש לקאמי סיבה פוליטית לעשות זאת. יומיים לאחר מכן כתב קאמי שוב במאמר המערכת: "אנו דוחים בכל תוקף [...] רק דבר אחד עומד לנגד עינינו: להציל חיים של הצרפתים הנשגבים ביותר". והוסיף: "מכל מקום אנו נמשיך למחות עד שיימלאו כול דרישותינו. אם מאמרנו הקודם הצליח לרגש, מוטב. אין ספק שהיה טוב יותר אילו ההתרגשות לא נזקקה למאמר כדי להתעורר. יש בדכאו מראות שהיו צריכים להספיק. אולם זו לא העת לחרטה, זו העת לפעולה".
כעבור שנתיים.
קאמי כינס ארבעה מאמרים מקומבה מהשנים 1946–1947. במאמרו "הנגע" ניסה קאמי להשוות את התורה הנאצית לגזענות הצרפתית, וכך כתב: "בעיתון בוקר מופיעה כותרת ראשית ברוחב של כמה טורים בעמוד הראשון: 'הרוצח רָזֶטָה' [...] שום עיתונאי לא היה מעז לנסח כותרת כזו אם שמו של החשוד היה דופון או דורן. אולם מר רזטה הא תושב מדגסקר, ועליו להיות רוצח בדרך כלשהי [...] כך גם נתקלים תמיד, כאן ושם, בצרפתי, שלעיתים קרובות הוא אינטליגנטי, האומר לכם שהיהודים באמת מגזימים. כמובן, לצרפתי הזה יש חבר יהודי שהוא, לפחות [...] ובאשר למיליוני היהודים שעונו או נשרפו, בן שיחתכם לא מסכים לשיטות אלה, כלל וכלל לא. פשוט, הוא מוצא שהיהודים מגזימים, והם שוגים שהם תומכים האחד באחר, אפילו אם מחנה ריכוז הוא שלימד אותם את הסולידריות הזאת".
קאמי טען שנאמני היטלר יישמו באירופה את חוקיהם הנתעבים כי הם סברו שהם גזע נעלה, ולכן אין חוק שווה לגרמנים וליתר עמי אירופה. אבל אם גם הצרפתים אינם מזדעזעים מן המעשים שהם עצמם עושים לאלג'ירים או לתושבי מדגסקר, הרי זה מפני שגם הצרפתים מחשיבים עצמם נעלים כלפיהם: "אין מדובר בהטפה לרגשנות מגוחכת הבאה להתיך את כל הגזעים לתערובת חומלת אחת. בני האדם אינם דומים, זה נכון, ואני יודע היטב איזה תהום של מסורות מפרידה ביני ובין אפריקני או מוסלמי. אך אני גם יודע מה מאחד אותי עמם, ושיש בכל אחר ואחד מהם משהו שלא אוכל לבוז לו מבלי לבזות את עצמי".
לא קרבנות ולא תליינים.
בחלק זה כינס קאמי שמונה מאמרים.חלקם הופיעו בקומבה וחלקם בדו-ירחון קאליבן (Caliban) של ז'אן דניאל, עיתונאי יהודי צרפתי, כולם באותה כותרת, "לא קרבנות, לא תליינים" (בצרפתית: Ni Victimes, ni bourreaux). במאמרו "מאה שנים של פחד" קאמי טען שהמאה ה-20 מאופיינת בפחד. אם המאות ה-17, 18 וה-19 היו המאות של המתמטיקה, הפיזיקה והביולוגיה, בסדר זה, הרי שהמאה ה-20 היא לדבריו המאה של הפחד: האדם אינו יכול לשכנע יותר, העולם מונע בידי כוחות חירשים שאינם נענים לאותות האזהרה והדיבור הוא חסר תועלת. "אל לך לדבר על הטיהור של האמנים ברוסיה, כי זה ינוצל על ידי כוחות הריאקציה", כותב קאמי, ומנגד "עליך לעבור בשתיקה על תמיכת האנגלו-סאקסים בפרנקו, כיון שהקומוניסטים ינצלו זאת". ההיסטוריה והאידאולוגיה השתלטו על כל פינה, גורס קאמי, אנו נחנקים בקרב בני אדם המאמינים בצדקתם המוחלטת.
זוהי הברירה של אותם אנשים המטילים ספק בכך שהסוציאליזם הוגשם במלואו ברוסיה והליברליזם מומש בארצות הברית, המכירים את זכותו של כל אחד לקבוע את האמת שלו, אך שוללים את זכותו לכפות אותה באמצעות הרג. קאמי אינו מסכים לניסוח השאלה הבינארית, "האם אתה מוכן שיהרגוך" מול "האם אתה מוכן להרוג". צריכה להיות גם דרך אחרת, לדבריו.
במאמרו "הסוציאליזם שהוּלַךְ שולל" מזהה קאמי מועקה אצל האדם המערבי – הטרור אינו חוקי אלא אם מקבלים את התזה שהמטרה מקדשת את האמצעים. קאמי מזכיר אינטלקטואלים המתרווחים בכורסא ומלגלגים על סוציאליסטים הנרתעים ממעשי הזוועה ואיבוד החופש בשם המרקסיזם ואומרים "הם נרתעו מפני הזוועה", בדיוק כמו הקיצוניות של רובספייר וחבריו אחרי הצלחת המהפכה הצרפתית: אותם סוציאליסטים, שחשים התלבטות בין חיי חופש ודמוקרטיה אך במחיר "שהצדק יצא מרומה" לבין צדק כאשר "החופש מדוכא מלכתחילה". קאמי טוען "שהתקווה נמצאת בדיוק בסתירה הזאת": "אם יוותרו על המרקסיזם כפילוסופיה מוחלטת, הם יוכיחו שבזמן הזה הקִיץ הקץ על האידאולוגיות, כלומר על האוטופיות המוחלטות ההורסות את עצמן במהלך ההיסטוריה, בשל המחיר שהן גובות בסופו של דבר. אז יהיה צורך לבחור אוטופיה אחרת, צנועה יותר ופחות הרסנית. כך לפחות מכריח הסירוב להצדיק את ההרג לנסח את השאלה".
שתי תשובות לעמנואל ד'אסטייה דה לה ויז'רי.
בפרק זה כינס קאמי שני מאמרים שכתב בתשובה לעמנואל ד'אסטייה דה לה ויז'רי, חבר הרזיסטאנס והמפלגה הקומוניסטית, חבר פרלמנט ומנהל היומון הקומוניסטי ליברסיון. ד'אסטייה ענה לסדרת המאמרים "לא קרבנות, לא תליינים" במאמר בעיתונו "חלצו את הקורבן מידי התליינים" (קאליבן, מס' 15). לדעת אוליביה טוד, ד'אסטייה ראה בקאמי אינטלקטואל שבורח מהפוליטיקה ומוצא מקלט במוסר. הוא כתב לקאמי, בלי לדעת שקאמי חולה בשחפת: "אני פציפיסט, אתה פציפיסט. אבל תנועתך החברתית למען השלום דומה לתנועה חברתית כנגד השחפת שתקבע לעצמה כמטרה למחוק אותה תוך סירוב להשתמש באמצעים שנועדו למנוע אותה". לדעת ד'אסטייה, כחבר המפלגה הקומוניסטית, נדכאי כל העולם ישחררו את עצמם באמצעות האלימות.
קאמי ענה בגיליון העוקב של כתב העת וטען כי מעולם לא דגל באי-אלימות. מייחסים לו זאת, גרס, למען קלות הוויכוח, ואין הוא חושב שעל מכות צריכים לענות בברכות, האלימות היא בלתי נמנעת. "כדי לשים קץ לקפיטליזם אתה צריך להילחם בו. זה חסר היגיון, ואני ממשיך לחשוב שאין להילחם ברע באמצעות הרע ביותר אלא באמצעות הרע במיעוטו. אתה תאמר לי שמדובר בקרב האחרון, זה שיסדיר את הכול. ואכן, אני מפחד שזה יהיה הקרב האחרון, ומכול מקום אני חושש שיוטלו בני אדם לתוך ההרפתקה החדשה הזאת, וייאמר להם שוב שהדבר נחוץ כדי שילדיהם לא יחוו זאת. [...] המרקסיסטים, המכנים עצמם אדוקים, שהתייאשו מהופעתו של הצדק מיד, בחרו לשלוט בעולם בשם צדק עתידי [...] הם אינם חיים על האדמה הזאת, הם חיים בתוך היגיון. ובשם ההיגיון העמידו סופרי האוונגרד בפעם הראשונה בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת את האינטליגנציה לרשות הצדקת המוציאים להורג בירייה. [...] ההיבטים האלה ייראו לך אולי מופרזים. אולי הם אמיתיים, וההיסטוריה של היום היא רווית דם כל כך רק משום שהאינטליגנציה האירופית שבגדה במורשתה ובייעודה, בחרה בהפרזה ללא גבול בשל נטייתה למסעיר ולמשלהב".
אוליבייה טוד טען ש"קאמי חש היטב, כי וינסטון צ'רצ'יל הוא יותר 'שמאלי' מאשר יוזף סטלין".
הלא-מאמין והנוצרים.
כבר בתחילת הרצאה זו מצהיר קמאי על שלושה עקרונות: