בין הופעותיו בסרטי "ג'יימס בונד", הופיע ברוסנן במספר סרטים נוספים, ביניהם "הפלישה ממאדים" ו"פסגת דאנטה". ב-1996 הקים עם בו סנט קלייר חברת הפקות בשם "אייריש דרימטיים". החברה הפיקה את סרטה הראשון, "השוד המושלם", ב-1999, בכיכובו של ברוסנן עצמו.
בשנת 2004 הודיע ברוסנן כי לא יגלם עוד את דמותו של בונד, וב-2005 הוכרז דניאל קרייג כמחליפו. תפקידו הראשון לאחר מכן היה בסרט הקולנוע "על פי חוקי המשיכה". בהמשך השתתף גם ב"רישיון לגנוב" (2004), "מטאדור" (2005) "מלאכים נופלים" (2006), "התנפצות" (2007), "מאמה מיה!" (2008), "היקר מכולם" (2009), "פרסי ג'קסון וגנב הברק" (2010), "סופר הצללים" (2010) ו"זכרי אותי לנצח" (2010). על תפקידו ב"מטאדור" היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בקומדיה בשנת 2006, 21 שנים לאחר מועמדותו הקודמת לפרס זה. על תפקידו ב"מאמה מיה!", לעומת זאת, זכה בפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקן הגרוע ביותר.
חיים אישיים.
ברוסנן היה נשוי לשחקנית האוסטרלית קסנדרה האריס מ-1980 ועד למותה מסרטן השחלות ב-1991. במהלך נישואיהם אימץ את שני ילדיה של האריס מנישואיה הקודמים, ולשניים נולד גם בן נוסף. ב-2001 נישא בשנית, לעיתונאית האמריקנית קילי שיי סמית'. לזוג נולדו שני בנים. מאז 2004 מחזיק ברוסנן באזרחות אמריקנית, נוסף על אזרחותו האירית. ב-2013 מתה מסרטן השחלות גם בתו המאומצת, שרלוט.
ב-2003 הכתירה המלכה אליזבת השנייה את ברוסנן כקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), בשל תרומתו הגדולה לתעשיית הקולנוע הבריטית. ב-2002 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון דבלין לטכנולוגיה, ושנה אחר כך קיבל תואר דומה מאוניברסיטת קורק.
ברוסנן פעיל בנושאים פוליטיים שונים, והביע את תמיכתו בהגבלה על מכירת כלי נשק, בנישואים חד-מיניים ובנושאים הקשורים לאיכות הסביבה. בין היתר, החרים את בכורת הסרט "גולדן איי" בצרפת, כצעד של תמיכה במאבק של גרינפיס נגד הניסויים הגרעיניים שערכה ממשלת צרפת. בין 1997 ל-2000 נטל חלק במאבקים נגד הקמת מפעל מלח בלגונה סן איגנסיו ומתקן גז טבעי באזור מאליבו. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 הודיע על תמיכתו במועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קרי. מאז מותה של אשתו הראשונה ובהמשך עם מותה של בתו החורגת, עוסק ברוסנן גם בקידום המודעות למחלת הסרטן.
ב-2004 התאזרח גם כאמריקאי, ומאז יש לו אזרחות כפולה מהרפובליקה של אירלנד ומארצות הברית.
זיוה עמישי-מייזלש
זיוה עמישי-מייזלש (נולדה ב-1939), היא פרופסור אמריטה לתולדות האמנות וכלת פרס ישראל לחקר תולדות האמנות לשנת 2004.
חייה.
עמישי-מייזלש נולדה בברוקלין שבארצות הברית. אביה משה מייזלש-עמישי, סופר עברי ולימים עורך "הדואר", שהה באותה עת בארצות הברית ככתב העיתון. התחנכה ב"ישיבה ד'פלטבוש" ולמדה יהדות וציונות מגיל צעיר. בשנת 1957 ביקרה לראשונה עם קבוצת ה-SZO בישראל וכעבור שנתיים, בשנת 1959, עלתה עם משפחתה. בשנה הראשונה לשהותה בארץ למדה עמישי-מייזלש בבצלאל, במקביל ללימודים באוניברסיטה העברית, לאחריה שבה לארצות הברית וסיימה לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1962 שבה לארץ ובשנת 1970 הוסמכה, בהצטיינות יתרה, לדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא הדוקטורט היה "הנושאים הדתיים של גוגן".
במשך שני עשורים הקדישה עמישי-מייזלש את מחקריה להשפעת השואה על האמנות. בשנת 1984 היא קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1995 לפרופסור מן המניין. במקביל היא מונתה ונבחרה לתפקידים שונים: בהיותה ראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1975–1979) נפתח לראשונה מסלול הלימודים לתואר ראשון באמנות יהודית. תפקידים אחרים בהם החזיקה באוניברסיטה העברית כוללים את היותה יושבת ראש של המרכז לתולדות האמנות על שם רוברט וקלריס סמית (1988 עד היום), ראש המכון לשפות, ספרות ואמנויות (1990–1993), ראש החוג לתולדות האמנות (2000–2003) וראש המכון למדעי הרוח הכלליים (2005–2007). כמו כן שימשה עמישי-מייזלש יושבת ראש הוועדה לתוכנית החינוך לאמנות במשרד החינוך והתרבות (1976–1977) ויושבת ראש ועדת התכנון להקמת בניין מדעי הרוח באוניברסיטה העברית (1979–1981). משנת 1974 היא חברת מערכת בכתב העת "אמנות יהודית" ובשנת 1979 הייתה שותפה לייסוד האגודה לאמנות יהודית. משנת 1995 עד שנת 2007, היא עמדה מטעם האוניברסיטה העברית, לצד נציג בצלאל, בראש התוכנית המשותפת לשני המוסדות לתואר שני באמנות. פרשה לגמלאות מהאוניברסיטה העברית במרץ 2008.
עבודתה בחקר האמנות זכתה לפרס ישראל לשנת 2004. בנימוקי ועדת הפרס תוארה חשיבות עבודתה:
עמישי-מייזלש הייתה חברה לאורך השנים בוועדות לאמנות של עיריית ירושלים, של יד ושם, ובוועדות ממשלתיות.
זיוה עמישי-מייזליש
דואופול סטקלברג
דואופול סטקלברג הוא מבנה שוק בתורת המשחקים ובכלכלה שבו בדואופול או באוליגופול החברה המובילה, מובילת סטקלברג מבצעת את המהלך הראשון בשוק, ורק אחריה פועלות יתר החברות המובלות. מבנה שוק זה, הידוע גם בשם מודל סטקלברג, נקרא כך על שם הכלכלן הגרמני היינריך פרייהר פון סטקלברג, שפרסם בשנת 1934 את מאמרו: "מבנה שוק ושיווי משקל" (בגרמנית: Marktform und Gleichgewicht) בו הוא פירט על המודל.
במונחי תורת המשחקים, השחקנים של המשחק הם המוביל והמובל, והם משחקים על כמות. מוביל סטקלברג נקרא לעיתים מוביל השוק.
קיום שיווי משקל במודל סטקלברג כפוף למספר אילוצים (או הנחות). על מנת להגיע לשיווי-משקל בדואופול סטקלברג, המוביל חייב לדעת מלכתחילה שהעוקב צופה במהלכיו. למובל, מצידו, אסור שיהיו אמצעים לביצוע מהלך עתידי שאינו מתאים למובל סטקלברג, והמוביל חייב לדעת זאת גם כן. לאמיתו של דבר, במידה וה'מובל' הוא רק מובל לכאורה, ולמעשה מסוגל לבצע מהלך של 'מוביל', אם המוביל האמיתי יודע זאת, המהלך הטוב ביותר שלו יהיה לשחק כ'מובל' בעצמו.
במציאות, בשוק כלכלי, דואופול סטקלברג מתקיים אם לאחת מהחברות הפועלות בשוק יש יתרון משמעותי המאפשר לה לפעול ראשונה ולהתחייב למעשיה בלי קשר לפעולת שאר החברות בשוק. דוגמה לשוק המתאים לדואופול סטקלברג הוא שוק שהתחיל כמונופול וחברה חדשה נכנסה אליו ובכך הוא הפך לדואופול עם חברה מובילה וחברה מובלת.
שיווי משקל תת-משחקי משוכלל.
מודל סטקלברג יכול להיפתר על ידי מציאת שיווי המשקל הפרפקטי בכל תת-משחק. כלומר, מציאת פרופיל האסטרטגיות המיטבי עבור כל שחקן, בהינתן פרופיל האסטרטגיות של שאר השחקנים.
נמחיש זאת באמצעות דוגמה כללית. תהי formula_1 פונקציית המחיר בשוק שבו פועל הדואופול, כך שהיא תלויה בסך הכמות המיוצרת על ידי כלל השחקנים בשוק formula_2, כאשר האינדקסים 1 ו-2 מתייחסים למוביל ולמובל בהתאמה. לשם פשטות נניח פונקציית ייצור זהה ל-2 הפירמות formula_3.
המודל נפתר באמצעות אינדוקציה לאחור, כאשר בשלב ראשון המוביל צופה מה תהא התגובה המיטבית של המובל לאחר שייחשף לכמות אותה בחר המוביל, ובהתאם לכך בוחר המוביל את הכמות המשיאה את רווחיו בהנחה שהמובל אכן יתנהג בהתאם למה שהוא צופה. בשיווי משקל התנהגות המובל אכן תואמת את ציפיות המוביל.
רווחי המובל (פירמה מס' 2) שווים לפדיונו פחות העלות. הפדיון שווה לכמות שייצר כפול מחיר השוק, והעלות תהיה בהתאם לפונקציית הייצור:
formula_4.
התגובה המיטבית היא למצוא את formula_5 שממקסם את formula_6 בהינתן formula_7.
כדי לעשות זאת נגזור את פונקציית הרווח formula_6 כאשר משתנה הבחירה הוא formula_5 (formula_7 מוחזק כקבוע), ונשווה לאפס:
ערכו של formula_5 המאפס את המשוואה הוא למעשה התגובה המיטבית של המובל. כעת נוכל להזין את התגובה המיטבית של המובל לתוך בעיית המקסימיזציה של המוביל. רווחי פירמה 1 (המוביל)
שווים ל: formula_13, כאשר formula_14 אינו אלא פונקציה הנובעת ישירות מהכמות אותה בוחר המוביל כפי שחישבנו לעיל. התגובה המיטבית של המוביל היא לחשב את formula_7 הממקסמת את formula_16 בהינתן formula_14, קרי: בהינתן התגובה המיטבית של הפירמה המובלת (שחקן מס' 2). לשם כך יש לגזור את פונקציית הרווח של הפירמה המובילה, כשמשתנה הבחירה הוא formula_7, ולהשוות ל-0:
דוגמאות.
הדוגמה הבאה היא כללית מאוד, ומניחה מבנה כללי של עקומת ביקוש ליניארית:
כמו כן, לשם פשטות החישוב, נאלץ את פונקציית העלות להתנהג כך ש:
רווחי המובל (פירמה מס' 2) הם:
בעיית המקסימיזציה היא:
כעת, אפשר לגשת לבעיית המוביל (פירמה מס' 1):
את הפתרון שמצאנו לבעיית המקסימיזציה של המובל, נציב כעת לתוך בעיית המקסימיזציה של המוביל:
formula_28
והבעיה מצטמצמת לכדי:
כעת, גזירת הפונקציה לפי formula_7, תוביל למציאת formula_32, שאינה אלה התגובה המיטבית של הפירמה המובילה (מס' 1), לאסטרטגיה של הפירמה המובלת (מס' 2) בשיווי משקל.
כעת, נוכל גם למצוא את התגובה שתגיב בפועל פירמה מס' 2:
אוסף שיוויי המשקל נאש הם כל formula_35. קל לראות (בהנחה שהעלות השולית שווה לאפס) שלמוביל יש יתרון ברור כלפי המובל. האינטואיציה היא, שאילו למוביל לא היה יתרון ביחס למובל, הוא פשוט היה מאמץ אסטרטגיה של שיווי משקל קורנו.
מודל סטקלברג
צוק כס המטיף
צוק כס המטיף (נורווגית: Preikestolen או Prekestolen) הוא צוק במערב נורווגיה המתנשא לגובה 604 מטר מעל פני הים וצופה לליספיורד (Lysefjorden). שמו של הצוק ניתן לו משום שממבט תחתי מזכירה צורתו בימה של מטיף בכנסייה.
הצוק עשוי סלע גרניט. חלקו העליון משתרע על שטח של 625 מ"ר ושטוח כמעט לגמרי.