התחיל לכתוב סיפורים קצרים בעיתונים המקומיים. סיפורים כמו "דיוקן", "סיגריות", "אביב","ארוסתי" הופיעו ב"קייבסקיה נדליה", ו"פרפרים אדומים" בשבועון "לוקומוריה". בהדרגה רכש ידע וניסיון בתחום הספרות ואמנויות אחרות והתחיל גם לכתוב מאמרי רוויו על הופעות של זמרי אופרה, אופרטות ורומנסות שביקרו בקייב, ביניהם פיודור שאליאפין, אנסטסיה ויאלצבה, מיכאיל ואוויץ', ג'וזפה אנסלמי, מריה קארינסקיה, טיטה רופו ואחרים.
במוסקבה.
בשנת 1912 עבר עם אחותו למוסקבה שם ניסה להתקבל לתיאטרון האומנותי אך לא עבר את ה"אודישן" אצל קונסטנטין סטניסלבסקי שלא אהב את הדיקציה המאולצת שלו.
בסביבות שנת 1916 התחיל ורטינסקי להופיע כ"פיירו" (Pierrot) ולשיר כשפניו מאופרים בפודר "שירים ריאליסטיים" הידועים כ "ארייטות" בעלי תוכן טראגי. שירים אלה היו מורכבים מ"פרולוג", אקספוזיציה, שיא וסוף טראגי. האמן הצעיר כונה "פיירו הרוסי" והיה לאובייקט הערצה וחיקוי בקרב רבים, אך הושמץ והושם ללעג על ידי מדורי הבקורת בעיתונים.
במקביל לקריירה שלו כזמר-יוצר ושחקן "סטאנד אפ" התחיל ורטינסקי לשחק כניצב ובתפקידים שוליים בראינוע. בשנת 1912 הופעת הבכורה שלו בסרט הייתה בתפקיד של מלאך שנפל בערמת שלג בסרט שהופק לפי ספורו של לב טולסטוי בבימוי בנו של הסופר, איליה טולסטוי. כאיש צוות ושחקן במשרה חלקית באולפן של אלכסנדר חנז'ונקוב הופיע בכתריסר מסרטיו של הבמאי הזה -"מלך ללא כתר", "מעבדות לחופש" (1916) ואחרים. כמו כן שיחק בתיאטרון לדרמה "אליטור". באותם ימים קישר ידידות ארוכת שנים עם כוכב הראינוע איוואן מוסז'וחין, עשה היכרות קרובה עם המשורר ולדימיר מאיאקובסקי ופקד את מועדון הפוטוריסטים. באותה תקופה התחיל לצרוך קוקאין. מבחינה אמנותית ואידאולוגית לא הושפע מהפוטוריסטים אלא מה"קונצרטים הפואטיים" של איגור סבריאנין. מאוחר יותר התאהב בכוכבת הראינוע ורה חולודנאיה לה הקדיש רבים משיריו, ביניהם שירו המפורסם "Ваши пальцы пахнут ладаном" ("לאצבעותיך ניחוח של קטורת")שהתפרסם אחרי מותה בשנת 1919.
בינתיים, אחרי פריצת מלחמת העולם בשנת 1914, התנדב כחובש ושרת בבית חולים של רשות מסילות הברזל - "הרכבת הסניטרית" מספר 68 בפיקודו של הרוזן ניקיטה טולסטוי. ביומן העבודה נמצא שבתוקף תפקידו ביצע לא פחות מ-35,000 תחבושות. נפצע קל בינואר 1915 וחזר למוסקבה. אז התמכר זמנית לקוקאין אולם נגמל וחזר לפעילותו האמנותית במוסקבה. שם נודע לו על מות אחותו ממנת יתר של קוקאין. ..
זמן קצר לפני מהפכת אוקטובר המציא ורטיסנקי דמות תיאטרלית של "פיירו השחור" ויצא לסיורי הופעות ברחבי רוסיה ואוקראינה, שבהם ביצע אלגיות "דקדנטיות" עם שיק קוסמופוליטי כמו "קוקאינטקה" (צורכת הקוקאין) והטנגו "מגנוליה" ("בסינגפור צהובת הבננות...")
שיריו שפעו בדימויים של דקלים, צפורים טרופיות, ערי נמל זרות, לובי של בתי מלון מכוסי פילוסין, ונטילטורים ושקיעות חמה מעל ים צבוע בוורוד, שהיו חביבים על הקהל בימי המלחמה.
הקריירה בגלות.
אחרי עליית הבולשביקים לשלטון, בימי מלחמת האזרחים שפרצה ברוסיה, בנובמבר 1920 יצא ורטינסקי לגלות יחד עם רבים ממעריציו מהמעמד הבינוני וגבוה.
הופיע עם רומנסות צועניות ושירים רוסים מסוגננים בעיקר מול קהלים זרים ושל גולים רוסים בקברטים "צ'ורנאיה רוזה" ("הוורד השחור") ברחוב פרה
ו"סטלה" ברחוב שישלי באיסטנבול .
רכש דרכון יווני שפתח לפניו את האפשרות לנוע חופשי ברחבי העולם וחסך ממנו את המרוץ התמידי אחרי היתר שהייה.
ברומניה התקבל בחום והתאפשר לו לשיר בפני קהל רוסי . עם זאת לבסוף גורש על ישי השלטונות הרומניים כ" סוכן סובייטי" המעורר רגשות אנטי-רומנים בקרב האוכלוסייה הדוברת רוסית בשטח בסרביה שזה עתה הפכה חלק מממלכת רומניה.
בשנת 1923 שר בערי פולין וגרמניה, ולאחר מכן עבר לגור בפריז שהייתה מרכז חשוב של המהגרים הרוסים במערב אירופה. הופיע שם במשך כ-9 שנים בקברטים ברובע מונמארטר.
בשנת 1926 הקליט ורטינסקי אחת מההקלטות המוקדמות של השיר "הדרך הארוכה" (דורוגוי דלינויו -
"Дорогой длинною"), על לחן של בוריס פומין (1948-1900) ומלים של קונסטנטין פודרבסקי, שהפך ללהיט גדול בכל העולם בתרגום לאנגלית ולשפות אחרות.
אחרי כמה סיורי הופעות מוצלחים במזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, בעקבות גולים רוסים אחרים, היגר ורטינסקי לארצות הברית, שם הופיע לראשונה בפני קהל שכלל ידועי-שם כמו סרגיי רחמנינוב, פיודור שאליאפין ומרלן דיטריך. אולם השפל הגדול אילץ אותו לנדוד הלאה אל קהילת הגולים הרוסים בסין, בעיר שאנגחאי. שם פגש את אשתו, אז בת 20, לידיה צירגוואבה, ושם נולדה ביתם הבכורה, מריאנה.
השיבה למולדת.
בשנת 1943, בעיצומה של המלחמה להגנת המולדת, הרשו השלטונות הסובייטים לוורטינסקי לחזור לרוסיה. קיבל דירה במוסקבה, ברחוב טברסקאיה 12. ללא כיסוי תקשורתי כלשהו ערך כ-2000 הופעות ברחבי ברית המועצות, מן האי סחלין במזרח ועד קלינינגרד במערב. כדי להתפרנס הופיע בסרטים סובייטיים, לעיתים קרובות בתפקידים של אריסטוקרטים מלפני המהפכה, כמו למשל, בגרסה הקולנועית של סיפורו של צ'כוב "Анна на шее" (1955). משחקו בתפקיד של קרדינל אנטיקומוניסט בסרט העלילתי התעמולתי "קנוניית המורשעים" של מיכאל קאלאטוזוב זיכתה אותו בפרס סטלין בשנת 1951.
אלכסנדר וירטינסקי נפטר ב 21 במאי 1957 במלון אסטוריה בלנינגרד. הובא לקבורה בבית הקברות
נובודוויצ'י במוסקבה.
שתי בנותיו, מריאנה ואנה ורטינסקאיה, עשו קריירות מצליחות כשחקניות בקולנוע הסובייטי.
למריאנה ורטינסקאיה הייתה פרשת אהבה מפורסמת עם הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי ואנסטסיה ורטינסקאיה נישאה לאחיו של קונצ'לובסקי, במאי הקולנוע ניקיטה מיכלקוב.
אלכסנדר וירטינסקי השאיר חותם ארוך-שנים על התרבות המוזיקלית הרוסית. זמרים ידועים כמו ולדימיר ויסוצקי ובוריס גרבנשיקוב ביצעו את שיריו.
אף קיימת גרסה של מוזיקה אלקטרונית של שיריו, בביצוע הלהקה "קוסמוס סאונד קלאב" (Cosmos Sound Club).
דיסקוגרפיה.
תקליטורים:
קישורים חיצוניים.
ל.מ.שצ'מליובה - הערך "אלכסנדר ורטינסקי" ב"סופרים רוסים במאה ה-20 - לקסיקון ביוגרפי",(עורך:פ.א. ניקולאייב) הוצאת האנציקלופדיה הרוסית הגדולה, מוסקבה, הוצאת "רארנדוו-אם", 2000 ע' 148-149
"טקסט נטוי"
אומברטו נכון
ביארנה סטרוסטרופ
ביארנה סטרוסטרופ (בדנית: Bjarne Stroustrup; נולד באורהוס שבדנמרק ב-30 בדצמבר 1950) הוא מדען מחשב דני, הידוע בעיקר כמפתחה של שפת התכנות הנפוצה C++. סטרוסטרופ משמש פרופסור באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
סטרוסטרופ החל לעצב את שפת C++ ב-1979 (שאז נקראה "C עם מחלקות"), ובמילותיו:
בנוסף, כתב סטרוסטרופ את ספר הסטנדרטים של C++: "The C++ Programming Language", בארבע גרסאות.
בריאיון ל-Big Think, אמר סטרוסטרופ כי כשפיתח את שפת ה-C++ הרגיש כי קודמתה, שפת התכנות C מיושנת מדי. כמו כן אמר שלדעתו השפות צריכות להתמזג לשפה אחת אולטימטיבית ואידיאלית.
השכלה ועבודה אקדמית.
סטרוסטרופ הוא בעל תואר מוסמך אוניברסיטה במתמטיקה ובמדעי המחשב מאוניברסיטת אורהוס ו-.Ph.D (תואר שלישי) מאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם היה תלמיד בקולג' צ'רצ'יל. הוא היה ראש מחלקת התכנות במעבדות בל, מפתיחתה עד לסוף שנת 2002. ב-2004 התמנה לחבר באקדמיה הלאומית להנדסה. בנוסף, הוא חבר מן המניין בארגונים ACM וב-IEEE.
הוא עובד באוניברסיטת טקסס A&amp;M, שבה הוא פרופסור "נכבד" (Distinguished Professor) וראש מחלקת התכנות.
ביאנה סטרווספטרופ
יעקב קרייזמן
יעקב (קובא) קרייזמן (4 במרץ 1927 – 27 ביוני 2018) היה ראש העיר השני של העיר גבעתיים.
חייו.
קרייזמן נולד ב-1927 בוורשה שבפולין לדוד ולגניה לבית שיפר, ועלה לארץ ישראל ב-1932. בארץ למד בבית החינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב וסיים את גימנסיה "שלוה". בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער העובד.
שימש כמפקד במשמר הנע של הנוטרים ובמקביל הצטרף ל"הגנה", שימש כמדריך בקורסים והיה חבר במנגנון הקבע שלה. בצה"ל הגיע לדרגת סגן-אלוף.
קרייזמן היה בוגר הפקולטה למשפטים ולמינהל ציבורי באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין. במהלך לימודיו היה מנהל אדמיניסטרטיבי של פקיד השומה בתל אביב. בשנת 1959, שימש כראש לשכת שר העבודה מרדכי נמיר.
לקראת הבחירות לרשויות ב-1959, שהתקיימו סמוך להכרזתה של גבעתיים כעיר, ביקש שמעון בן-צבי לפרוש מתפקידו כראש העיר, אולם שוכנע לעמוד בראש רשימת מפא"י וקרייזמן נבחר במועצת הסניף להיות שני ברשימה ומחליפו של בן צבי. לאחר הבחירות מונה קרייזמן לסגנו וממלא מקומו של בן צבי. בתחילת 1961 הסתכסכו בן צבי וקרייזמן, בן צבי דרש להדיח את קרייזמן מתפקידו ודחה את פרישתו מראשות העיר עד להדחתו של קרייזמן. ועדה של מפא"י, בראשות מרדכי נמיר המליצה שהשניים ימשיכו לעבוד יחד, תוך שהוועדה תקבע את סמכויות כל אחד מהם.
בראשית שנות ה-60 היה קרייזמן מהתומכים בבניית רבי קומות בכל רחבי העיר, בדרך להכפלת אוכלוסיית העיר. אולם משהובאה התוכנית להצבעה במועצת העירייה הצביע נגדה בלחץ חבריו. במקביל הוביל קרייזמן מהלך של הקמת אזור מלאכה וחרושת זעירה בעיר.
לקראת הבחירות בסוף 1965 הודיע בן צבי שלא יתמודד שוב וקרייזמן נבחר להתמודד בראשות רשימת המערך. בבחירות זכתה רשימת המערך ל-8 מתוך 15 מושבים במועצת העיר וקרייזמן מונה לראש העיר ברוב קולות חברי המועצה. בבחירות ב-1969 זכתה רשימת המערך בראשות קרייזמן ל-10 מתוך 15 המושבים בעירייה וקרייזמן נבחר שנית לראשות העיר.