העיתון החל לצאת בתשרי תרצ"ה (1934) באופן בלתי סדיר. במאי 1939 החל לצאת שבועון בשם "העתיד" של פועלי אגודת ישראל, אולם הוא לא התמיד זמן רב וחזר לצאת באופן בלתי סדיר, כשחלק מהגליונות מסומנים כ"הוצאה חד פעמית". מאפריל 1941 הוכתרו גליונות חד פעמיים אלו שוב בשם "שערים", תוך שמצוין עליהם "תפוצה פנימית" או "פנימי, לא למכירה". החל מתחילת 1945 החלו לצאת גליונות שערים באופן סדיר מדי שבוע. בתחילה צוין על הגליונות הסימון "פנימי, לא למכירה", אך בהמשך הם הופצו עם מחיר. גליונות העיתון מנו את תחילת הוצאת העיתון מתחילת שנת 1945. בשנת תשי"א (1951), ביוזמת מנהיג המפלגה בנימין מינץ, הפך העיתון ליומון, והוא יצא עד לשנת תשמ"א (1981).
עורכו הראשון היה יעקב ברונר, וסגנו היה יהודה נחשוני (רזמיבש). בשנות ה-60 מונה נחשוני לעורך, והוא שימש בתפקידו עד לסגירת העיתון. בין עיתונאיו נמנו: נפתלי קראוס, משה קרובקה (אביו של הרב זאב קרוב), אריה אלברט, אריה אביב"י (אביו של הרב יוסף אביב"י) ונח סביר (ציינווירט).
בשנות השיא שלו שימש העיתון במה מרכזית למאמרים תורניים ורעיוניים של רבנים, סופרים, משוררים ואישי ציבור דתיים, ובהם הרב רפאל קצנלבוגן, הרב איסר פרנקל, הרב בן ציון פירר, יוסף צבי רימון, יעקב רימון, הרב דוד הלחמי. כביטאון פא"י הביא העיתון את עמדת המפלגה בנושאים האקטואליים שעמדו על הפרק. עיקר תפוצתו הייתה בקרב אנשי פא"י, והוא נשלח אל רבנים ואישי ציבור חרדים ודתיים בישראל ומחוצה לה.
פרשנים פוליטיים מייחסים לעיתון את הצעד הראשון שהוביל למהפך בבחירות 1977. בשנת 1976 חשף כתב העיתון ישראל קצובר כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו. חשיפה זו הובילה להצעת אי אמון שהוגשה בכנסת ב-14 בדצמבר 1976 על ידי החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), צעד שגרם לתרגיל המבריק של יצחק רבין ופיזור הכנסת, והוביל בעקיפין למהפך בבחירות.
שנות הוצאתו של "שערים" משקפות במידה רבה את כוחה של המפלגה ואת תהליך התפוררותה שהחל בשנות השבעים. ב-1981 נסגר היומון, וכעבור שנה החל להופיע שוב כשבועון, בעריכת מאיר הלחמי, עד לשנת תשנ"ה (1995). כעבור עשור, בשנת תשס"ה (2005), נעשה ניסיון נוסף על ידי שרידי פא"י, בראשות חנוך ורדיגר (בנו של אברהם ורדיגר), לחדש את הופעת העיתון כירחון, ובגלגול זה יצאו 11 גיליונות, בעריכת העיתונאי אהרון קורנפלד, עד לסגירתו.
יהודה לייב לווין
יהודה לייב מיזס
רגישות (תכונה אנושית)
רגישות היא תכונת אופי וחישה אנושית המתארת את עוצמת התגובה הפיזיולוגית והרגשית של האדם בעקבות עוצמות שונות של גירוי פיזי או נפשי עמו הוא בא במגע. עוצמות תגובה שונות אלו נובעות מאופנים שונים של עיבוד מידע חושי באיברי החישה ובמערכת העצבים.
רגישות היא גם מאפיין של חוויה רגשית. זו יכולת מפותחת להבחנה ומודעות לגירויים, לשינויים, ולפרטים רגשיים, הכוללת התבוננות ומעורבות גבוהה בחוויה. גם היכולת להבין ולפרש את רגשות הזולת כהזדהות ואמפתיה היא חלק מהרגישות.
את המילה רגישות חידש הבלשן יצחק אפשטיין.
רגישות כתכונה של חוויה רגשית.
הרגש מתווך בין תפיסת הגוף לבין סביבתו החיצונית, ורגישות מתאפיינת כמודעות גבוהה לשינויים רגשיים אצל עצמנו ואצל הזולת בעזרת הזדהות ואמפתיה. המושג רגישות מצביע על יכולת חדה ומדויקת של אחד החושים, כמו רגיש לריחות, בעל שמיעה רגישה או ידיים רגישות. הניגוד של הרגישות היא האטימות שמאופיינת בסגירות של אדם שאי אפשר לחדור אליו והוא לא מכיר ברגשותיו.
דייוויד יום כותב בספרו על אמת המידה של הטעם,:"בבני אדם אחדים מצויה מידה של דקות ההיפעלות, אשר מגבירה עד מאוד את רגישותם לכל מקרי החיים ומעוררת בהם שמחה רבה נוכח כל אירוע מבורך, כשם שתעורר כאב עז למראה מיני אסונות ופגעי גורל... למותר לציין כי בני אדם היודעים היפעלויות עזות כל כך נוטים להיסחף מעבר לכל גבולות הזהירות והתבונה." והוא מוסיף: "דקות ההיפעלות מרחיבה את טווח רגשות האושר והצער שלנו ומעוררת בנו רגישות לכאבים ולהנאות, שאינם מנת חלקם של יתר בני האדם."
(היפעלות פירושה: הִתרַגשוּת, הִתרַשמוּת הנֶפש מִגֵירוּי חיצוני).יום מדגיש שחוויה רגשית עזה מנוגדת לזהירות ולתבונה, שהן תכונות שכליות.
רגישות היא סוג של תובנה המפרשת מידע לא באופן חישובי, סיבתי או רציונלי אלא מתוך קליטת משמעויות ערכיות ואישיות המשפיעות על החווה באורח בלתי אמצעי. האדם הרגיש מודע ושם לב לתהליכים ולשינויים הרגשיים שהוא והזולת חווים. והוא חווה את סביבתו באופן עשיר, מורכב ומעורב ולכן גם לעיתים אמביוולנטי. האירועים מוערכים לעומק על-ידי מתן פרשנויות ומשמעויות אלטרנטיביות. גם דמיונו עשיר ומשרת אותו לחיזוי ולהדמיה של מצבים ולהעלאת הפוטנציאל שלהם. הוא משמש לעצמו נושא מחקר ועניין וסקרן לגבי זולתו לא רק לצורך השוואה ומידע, אלא כעניין לשם עצמו. במרבית המקרים הוא בעל יכולת תיאור מילולית גבוהה.
בעזרת הרגישות יוצרים אינטימיות. אינטימיות פירושה קרבה וכנות לעצמי ויכולת לשיתוף הדדי של אדם אחר בחוויות שלנו, ובהדדיות התגובות המתחשבות והסקרניות של שתי נפשות היוצרות אינטימיות.
אבריל ותומס -נואלס (Averill &amp; Thomas-Knowles) טוענים שיצירתיות רגשית (motional creativity) נובעת מתגובה רגשית לא שגרתית, מהשפעתה לטווח ארוך, וממקוריות של הערכים האישיים. הם מונים כמה מרכיבים: 1. יכולת מילולית ומטפורית לבטא רגש, כמו באמנות. 2. מערכת הערכות מורכבת הכוללת הבחנה בפרטים ולא על דרך הכללות ומסקנות. 3. מעורבות אישית וסקרנות לגבי החוויה הרגשית. 4.יכולת עמוקה להזדהות ואמפתיה עם הזולת. 5.סובלנות וגמישות כלפי הזולת מתוך הבנה של השונות. 6.יכולת לחוות קשת רגשות רחבה וייחודית. 7.ראיית אתגר היכן שאחרים רואים איום. האומץ להתנסות ולא לפרש כל ביקורת כאיום.
רגישות גבוהה או רגישות יתר.
אדם בעל רגישות גבוהה או רגישות יתר עשוי לחוש ולשים לב לגירויים פיזיים או נפשיים חלשים מאוד, לא כל שכן לגירויים חזקים. הוא עשוי להגיב בעוצמה לשינויים קטנים ביותר בגירויים בסביבתו. כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות גבוהה למגע, להירתע מכל נגיעה קלה של האחר בו ואף לחוות אותה בעורו ככואבת. לפיכך עשוי האדם להגיב במתח נפשי וחרדה לפני ובמהלך מגע כזה, ואף לנסות ולהימנע ממנו בהתנהלותו היומיומית.
לעיתים משתמשים במונח "אדם בעל רגישות גבוהה" בקונוטציה חיובית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם ששם לב לרגשות והתנהגויות אחרים, מתחשב בהם ומגיב אליהם בצורה מותאמת, אכפת לו מהם, בדומה לאדם בעל טאקט. להבדיל, לעיתים משתמשים במונח זה בקונוטציה שלילית בהקשר זה, כדי לתאר אדם שנפגע בקלות מאמירות שליליות של אחרים כלפיו.
רגישות גבוהה כטמפרמנט מולד.
ד"ר איליין ארון טבעה את המונח "אדם רגיש מאוד" (Highly sensitive person) בספרה "האדם הרגיש מאוד" בשנת 1996; היא ועמיתיה מציגים את התכונה באור חיובי, דבר שיצר פופולריות של הנושא בקרב חלק מבעלי הרגישות הגבוהה. ארון טוענת כי כ-15–20 אחוזים מהאוכלוסייה הם בעלי תכונת הרגישות הגבוהה, וכי יכולתם להבחין בדקויות ולשים לב לפרטים בסביבתם מהווה יתרון משמעותי במצבים שונים. לטענתה, רבים מהאנשים הרגישים הם יצירתיים, קשובים לאחר ונבונים בזכות תכונת אישיות זו. ארון מבססת את דעותיה על רעיונות של קרל גוסטב יונג בנושא רגישות ומופנמות - מוחצנות, עבודתו של ג'פרי אלן גריי בנושא מערכות התנהגותיות של עוררות ועכבות, ועוד. לעומתה, יש הטוענים כי בעלי הרגישות הגבוהה חשים לא מעט סבל בשל תכונה זו, אותו מתארת גם ארון עצמה: הם חווים הצפה של גירויים פנימיים וחיצוניים, מתעייפים מהר, נוטים למתח וחרדה וכן לשינויים במצבי הרוח; לטענת מבקריה של ארון, בעלי הרגישות הגבוהה זקוקים להפחתה בסבלם ולטיפול וסיוע מתאים להתמודד עם הקושי, והם לאו דווקא רואים בכך תכונה חיובית.
רגישות נמוכה או תת-רגישות.
אדם בעל רגישות נמוכה או תת-רגישות עשוי להתקשות לחוש בגירויים פיזיים או נפשיים חזקים מאוד, לא כל שכן גירויים חלשים. הוא עשוי שלא להגיב או להגיב בעוצמה נמוכה לשינויים משמעותיים בגירויים בסביבתו. כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות נמוכה למגע, שלא לחוש היטב בחיבוק חזק של האחר כלפיו, ואף שלא לחוות כאב או לחוש בכאב קל בלבד בעורו לאחר פציעה פיזית שעבר. לפיכך הוא עשוי להתנועע בעוצמה או לגעת בחוזקה כדי לחוש טוב יותר את המגע.
לעיתים משתמשים במונח "אדם חסר רגישות" בקונוטציה שלילית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם שלא מגיב לרגשות והתנהגויות שונות של אחרים, לא אכפת לו מאחרים, בדומה לאדם חסר טאקט.
רגישות כתכונה חברתית.
רגישות היא תכונה חברתית נדרשת ואנשים מייחסים לעצמם כושר זה משום שהיא מצביעה על מודעות עצמית והתחשבות בזולת, אך זו אינה תכונה נפוצה. במקרים רבים דווקא אנשים רגישים אינם פופולריים משום שהם חווים קשת נרחבת ויצירתית של חוויות שאינן מקובלות ובדרך-כלל הם נחשבים לחריגים בחברה. הרגישות אינה כפופה לנורמות ולכללים שמכתיבים התנהגות אלא נובעת מתוך רגש פנימי המניע לפעולה לאו דווקא קונבנציונלית. נורמות התנהגותיות נדרשות פעמים רבות כאשר אין לאדם די כלים משל עצמו והוא חסר רגישות טבעית כלפי הזולת, כך שקיימת סתירה בין אימוץ של נורמות ערכיות להתחשבות בזולת ובין ערכים הנובעים מרגישות.