קניוק נפטר בשנת 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ג'ון מארלי
ג'ון מארלי (באנגלית: John Marley; 17 באוקטובר 1907 - 22 במאי 1984) היה שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתו בסרט "סיפור אהבה".
מארלי היה שותף לצוות שחקני "הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה וגילם את המפיק ההוליוודי ג'ק וולץ.
ביוגרפיה.
מארלי נולד למהגרים יהודים-רוסים בניו יורק וחווה ילדות קשה כשגדל לצד כנופיות רחוב.
נשר מהתיכון בו למד ועל מנת לא להידרדר לחיי רחוב, נרשם ללימודי משחק בקבוצת תיאטרון מקומית.
במלחמת העולם השנייה התגייס מארלי לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת המודיעין הגדולה של החיל.
התגלה לראשונה בקריירה המקצוענית שלו בגיל 50 בתפקיד קטן בדרמת הפשע של רוברט וייז "אני רוצה לחיות".
התחיל לבנות מעמדו בסרטו מעורר המחלוקת של ג'ון קאסאווטס "ילד מחכה" ובדרמה של איליה קאזאן "אמריקה אמריקה".
מארלי הוכר וקיבל ייחוס לראשונה באמצע שנות ה-60 כשגילם את פרנקי, אביה החוואי של המורה קתרין בלו (ג'יין פונדה) במערבון הקומי "קט בלו" וקטף את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ונציה על הופעתו בתור גבר בגיל העמידה שרוצה להתגרש בדרמה של ג'ון קאסאווטס "פנים".
מארלי הועמד בשנת 1970 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סיפור אהבה" בתור פיל אביה של הנערה ג'ני קוולארי (אלי מק'גרו), את הפרסים הפסיד מארלי לשחקן האנגלי ג'ון מילס.
ב-1972 השתתף בסרט המאפיה המופתי של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" בתפקיד ג'ק וולץ, הבמאי ההוליוודי רב ההשפעה. בסצנה מהמפורסמות בסרט הוא מתעורר במיטה מלאת דם לצד ראש סוס המרוץ האהוב עליו לאחר שסירב להצעת דון קורליאונה (מרלון ברנדו) לשתף שחקן מטעמו.
מארלי גילם פעם נוספת דמות של מפיק סרטים, מקס ברנס לצידו של ברט ריינולדס בקומדיה "הופר".
שיחק בסרט האימה הקנדי "חלום המוות" המבוסס על סיפור האימה הקצר "כפת הקוף" בתור צ'ארלס אביו של החייל אנדי ברוקס שנהרג בווייטנאם וחוזר למשפחתו.
בשנת 1980 שיחק לצידו השחקן האגדי ג'ק למון והועמד לפרס ג'יני לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית תשורה".
למארלי היו ארבעה ילדים, שלושה ילדים (בהם השחקן בן מארלי) מאשתו הראשונה השחקנית סטנג'ה לאו לה היה נשוי במשך כ-20 שנה ובת אחת מאשתו השנייה סנדרה אולוסביץ'.
מארלי נפטר בשנת 1984 כשהוא בן 77 כתוצאה מסיבוך שהתנהל במהלך ניתוח לב פתוח שעבר.
הוא נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שברובע אמרסון, ניו ג'רזי.
היפוך הקיץ
גדליה משה גולדמן
רבי גדליה משה גולדמן (כ"ו באייר תרמ"ז, 21 במאי 1887 - כ"ד בחשוון תש"י, 16 בנובמבר 1949) היה האדמו"ר החמישי מזוויהל.
תולדותיו.
היה בנו של רבי שלמה גולדמן וחתנו של רבי דוד שלמה מקוברין. משנת תרפ"ו החל לשמש כרב בעיר זווהיל שבאוקראינה, לאחר שאביו עלה לארץ ישראל. על אף שהיה מחמיר בפסקיו על עצמו השתדל להקל לאחרים. נרדף על ידי השלטון הסובייטי ונשפט לשבע שנות עבודת פרך בסיביר. מסופר כי הטיח בפני שופטיו כי "אין אדם נוקף אצבעו מלמטה אלא אם כן מכריזין עליו מלמעלה".. בתום שבע שנות הגלות קיבל משרת רבנות בעיירה סמוכה למוסקבה.
בשנת תרצ"ז (1937) הצליח להימלט מרוסיה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה מקורב לרב הרצוג התפרנס בצמצום. בשנת תש"ה (1945), לאחר פטירת אביו, החל לכהן כאדמו"ר.
נקבר בבית העלמין גבעת רם (שֵיִיחְ' בָּאדֵר). קברו משמש מקום עלייה לרגל למבקשי ישועה.
ריאן טדר
פאול אנספך
פאול אנספך (פלמית: Paul Anspach; 1 באפריל 1882 - 28 באוגוסט 1981) היה סייף בלגי ממוצא יהודי. אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 2 זהב בדקר אישי וקבוצתי.
ביוגרפיה.
אנספך נולד בבארכט, פרבר של אנטוורפן. הוא החל את הקריירה הספורטיבית שלו כשחקן כדורגל.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה אנספך במדליית ארד בתחרות דקר קבוצתי. במדליית זהב זכתה צרפת, בשורותיה סייפו שני סייפים יהודים, אלכסנדר ליפמן וז'אן שטרן ובמדליית כסף זכתה בריטניה, בשורותיה סייף אדגר זליגמן אף יהודי. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות דקר אישי.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אנספך בשתי מדליות זהב בתחרות דקר אישי, במדליית כסף זכה איוון אוסייר יהודי מדנמרק ובמדליית ארד פיליפ לה הרדי דה בוליו אף הוא מבלגיה ובתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד. לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בן דודו הנרי אנספך, ז'אק אוקס (אמן מפורסם) וגסטון סלמון. נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בתחרות רומח אישי.
המשחקים האולימפיים לא נערכו בשנת 1916 בשל מלחמת העולם הראשונה וכך נמנע ממנו להשתתף בעוד אולימפיאדה.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה אנספך במדליית כסף בדקר קבוצתי. מדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה צרפת.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה אנספך במדליית כסף בתחרות בדקר קבוצתי. במדליית זהב זכתה צרפת ובמדליית ארד זכתה איטליה. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתחרות דקר אישי.
בין השנים 1939-1932 ובין השנים 1950-1946 שימש אנספך בתפקיד נשיא הוועד הבינלאומי לסייף (הוא הושעה בתקופת מלחמת העולם השנייה).
בשנת 1981 נפטר אנספך באנטוורפן בגיל 99.
וולטורנו
וולטורנו (אנגלית: SS "Volturno") הייתה אוניית נוסעים ומשא בבעלות חברת הספנות "אורניום" (Uranium), שנשרפה וטבעה באוקיינוס האטלנטי באוקטובר 1913. באסון נספו 136 איש, רובם נשים וילדים.
האונייה.
הוולטורנו נבנתה בשנת 1906 בגלאזגו על ידי חברת פיירפילד (Fairfield Shipbuilding &amp; Engineering Co) והונעה בכח קיטור. אורכה עמד על כ-114 מטרים ותפוסתה 3,581 טונות. לספינה היו שני תרנים בגובה 12 מטר. על סיפונה היו 19 סירות הצלה ושש רפסודות.
אסון הוולטורנו.
בעיצומה של סערה, בסביבות השעה שש בבוקר ביום חמישי, ה-9 באוקטובר 1913, פרצה דליקה בחלקה הקדמי של הוולטורנו. האונייה הייתה אז בדרכה מרוטרדם לניו יורק ועל סיפונה כשש מאות וחמישים בני אדם, מהם 93 אנשי צוות. בהתפרצות נהרגו כשמונים נוסעים ואנשי צוות, עליהם נמנה גם הנווט של האונייה.
הניסיונות לכבות את האש העלו חרס, וכל נוסעי האונייה פונו מחדריהם ורוכזו בסיפון העליון. בחוץ השתוללה סערה קשה והקהל נתקף בפאניקה. נשים רבות לקו בהתקפי חרדה והתעלפו. חלק מהגברים עזבו את מקומם כדי להילחם בשריפה, שהתפשטותה נמנעה בינתיים הודות למאמצם של אנשי הצוות.
לעת ערב החלו להגיע הספינות הראשונות שנענו לקריאות המצוקה של הוולטורנו, אולם מפאת הים הסוער לא יכלו להתקרב אל האונייה הבוערת. בפקודת הקברניט הורדו הימה מספר סירות הצלה עמוסות לעייפה בנשים וילדים, אך הסירות התהפכו והתנפצו כנגד גוף האונייה הכבד וכל נוסעיהן נהרגו.
אחת עשרה הספינות שהגיעו למקום האסון חגו סביב האונייה בלי יכולת לעזור, ושתיים מהן כמעט התנגשו בשל מזג האוויר הקשה. הנוסעים על סיפון הוולטורנו סירבו לקפוץ אל הים כדי להגיע לסירות ההצלה שנשלחו לעזרתם.
בבוקר ה-11 באוקטובר זועזעה האונייה על ידי פיצוץ עצום בגופה ונוצר חשש מידי לחיי הנוסעים. מכלית שנחלצה לעזרת הוולטורנו רוקנה אל הים את מלאי השמן שנשאה וכך אפשרה הפלגה בטוחה יותר לסירות ההצלה. 521 נוסעים ואנשי צוות חולצו במהירות מהאונייה הבוערת והועלו על הספינות השונות, שלאחר מעשה חזרו לנתיבן המקורי. הוולטורנו ניטשה בלב הים בביטחון שתטבע.
כשבוע לאחר הפקרת האונייה, ב-17 באוקטובר, נקרתה הוולטורנו בדרכה של מכלית הולנדית. רב החובל של המכלית החליט לטבע אותה לאחר שסקר את מצבה המסוכן וציווה לפתוח את שסתומי ההצפה שלה. למחרת ירדה הוולטורנו למצולות.
נוסעים יהודים באונייה "וולטורנו".
על סיפון ה"וולטורנו" הפליגו כתשעים נשים, גברים וילדים יהודים, רובם מהגרים מרוסיה. היות שיום הכיפורים חל במהלך ההפלגה שכרה חברת "אורניום" שופר וספר תורה מבית הכנסת ברוטרדם לטובתם. כשנפוצו השמועות אודות הדליקה התעטפו הזקנים בטליתות והתפללו, בראותם באסון עונש משמים על שבחרו להפליג בחג. בלילה קרא הקהל היהודי מזמורים מתהילים להושעתם.
האסון לא נודע לקהילה היהודית בניו יורק עד למוצאי יום הכיפורים, אז נהרו המונים אל משרדי חברת "אורניום" כדי לדלות פרטים אודות יקיריהם שעל סיפון האונייה. המוסד "הכנסת אורחים" לקח על עצמו לדאוג לניצולים ונערך לקבלתם על ידי איסוף מזון ובגדים. הנדבן יעקב שיף תרם חמשת אלפים דולר לצורך זה, והתקבלו גם תרומות מארגונים נוצרים. האונייה הראשונה, על גביה 105 ניצולים מהוולטורנו, הגיעה בערב סוכות לניו יורק. יתר הניצולים הגיעו בהמשך החג.
לעילוי נשמת
אפולו 4
אפולו 4 (ידועה גם כאפולו סטורן וכמשימה A S-501), הוא שמה של טיסת חלל בלתי מאוישת, שהייתה שלב בתוכנית החלל האמריקנית להנחתת אדם על הירח. באפולו 4 נעשה שימוש ראשוני וניסיוני במספר רב של רכיבים ושיטות פעולה ובהם הטיל סטורן 5, מרביתם שימשו בסופו של דבר בנחיתת האדם הראשון על הירח.
יעדים.
משימת אפולו 4 נועדה כאמור, לבחון את הרכיבים ושיטות הפעולה שבהם תוכנן להשתמש במשימה להנחתת אדם על הירח. באפולו 4 נעשה לראשונה שימוש בכל שלושת השלבים של המשגר סטורן 5: הראשון S-IC, השני S-II והשלישי S-IVB, סטורן 5 הוא המשגר הגדול ביותר שתוכנן אי פעם. הייתה זו גם הטיסה הראשונה מקומפלקס השיגור 39, שנבנה במיוחד למשגרי סטורן 5. למשימה היו מאפיינים ראשוניים וניסיוניים נוספים ובשל הצורך לבדוק את כולם, הוצבו על הטיל והחללית 4,098 מכשירי מדידה שונים.