העם הראשון ליישב את האי ב-2,400 לפני הספירה היו הגואנחטבאי, עם יליד מערב קובה שהיגר לאנטיגואה וכבש אותה. האירופאי הראשון לבקר באנטיגואה היה כריסטופר קולומבוס שנתן לאי את שמו, על שם "הבתולה של הקתדרלה הישנה" (בספרדית: "La Virgen de la Antigua").
בתקופת הקולוניאליזם האירופאי הייתה נפוצה עבדות שחורים באי, והם יובאו ממערב אפריקה גם לשם. בריטניה שהשתלטה על האיים מאוחר יותר ביטלה את סחר העבדים בשנת 1807, וכל העבדים שוחררו עד 1834. בשנת 1968 יחד עם ברבודה והאי הקטן רדונדה, הפכה אנטיגואה לחלק ממדינת אנטיגואה וברבודה שהייתה שטח תלוי של חבר העמים הבריטי. בשנת 1981 קיבלה אנטיגואה וברבודה עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת.
מתחם המספנה הימית של אנטיגואה קיל מעמד של אתר מורשת עולמית.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית האי מונה כ-80,000 איש, כאשר כ-32,000 חיים בעיר הבירה (והעיר הגדולה ביותר באי) סנט ג'ונס בחוף המערבי.
כלכלת אנטיגואה נשענת בעיקר על תיירות, ומלונות ואתרי נופש רבים ממוקמים סביב קו החוף שלו. נמל התעופה היחיד באי, נמל התעופה VC Bird, משרת מספר חברות תעופה גדולות, כולל טיסות סדירות לאי ברבודה.
מחוזות.
האי אנטיגואה מחולק ל-6 קהילות:
כלכלת נורווגיה
הכלכלה הנורווגית מתבססת על שילוב בין פעילות שוק חופשי והתערבות ממשלתית. נורווגיה עשירה במשאבים טבעיים כגון נפט, כוח הידרואלקטרי, דגה, עץ ומינרלים.
נורווגיה היא מדינת רווחה מפותחת ובה מיסים גבוהים. נטל המס הכולל עומד על קרוב ל-50% מהתל"ג. בכל חברה עם יותר מ-50 עובדים, 1/3 ממועצת המנהלים הם נציגי האיגוד המקצועי. שוויוניות התחלקות ההכנסות בנורווגיה מהגבוהות בעולם, 0.25 על פי מדד גיני. כלכלת נורווגיה מבוססת בעיקר על הפקת נפט ויצור אנרגיה הידרואלקטרית. השכר הממוצע לעובד יצור בנורווגיה APW עמד בשנת 2004 על 300,000 קרונות נורווגיות לשנה (36,000 אירו). כ-50% מכוח העבודה הנורווגי חבר באיגודים המקצועיים אך כלל כוח העבודה נהנה מהסדרים קיבוציים. הממשלה היא בעלת רוב רובו של סקטור האנרגיה.
היסטוריה.
בראשית המאה ה-20 נחשבה נורווגיה לארץ דייגים ענייה. התיעוש הגיע באיחור לנורווגיה, אך במהלך המאה ה-20 התקדמה נורווגיה והגיעה לרמת תוצר של מערב אירופה. עם זאת, עד שנות ה-60 של המאה ה-20 נודעה נורווגיה כשכנתה הענייה של שוודיה. קרקעותיה של נורווגיה הרריות ברובן, ורק מעט מהן מתאימות לחקלאות, בעיקר מרעה. המבנה ההררי הקשה על התחבורה בנורווגיה. בנורווגיה היו מעט מכרות ברזל ומרבצי פחם גדולים באי שפיצברגן.
הנפט בנורווגיה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו מתגלים מאגרי נפט בים הצפוני בשטחים הנמצאים תחת ריבונות נורווגית. הכלכלה הנורווגית מסתמכת במידה רבה על משק הנפט כמקור הכנסה מרכזי (35% מכלל היצוא הכלכלי בשנת 1999 היו נפט וגז). משום כך תלוי המשק הנורווגי במידה רבה בתנודות שוק הנפט העולמי, בביקוש, בהיצע ובעיקר במחירו. רק רוסיה וערב הסעודית מייצאות יותר נפט מנורווגיה, אשר אינה חברה באופ"ק.
בשל הסתמכות זאת על ענף הנפט כמקור הכנסה לא התפתחה התעשייה הנורווגית והיא בעיקר מסתמכת על יבוא מוצרי תעשייה.
מדיניות הממשלה.
הממשלה שולטת בשווקים מרכזיים כגון שוק הנפט והאנרגיה החיוני למדינה וזאת באמצעות שלושה תאגידים ממשלתיים. על אף רמת החיים הגבוהה בנורווגיה החלה הממשלה בנקיטת צעדים על מנת לדאוג לעתיד בו ידלדל מלאי הנפט הנורווגי ועל כן שומרת הממשלה רזרבות נפט המוערכות ב-114 מיליארד דולר וכן הוקמה קרן העושר של נורווגיה, אליה מופרשים חלקים מהכנסות המדינה מנפט.
נורווגיה ואירופה.
נורווגיה בחרה להישאר מחוץ לאיחוד האירופי בשני משאלי עם שנערכו במדינה, ב-1972 וב-1994. בשנת 2008 סגנית שר החוץ אליזבת וואלאס ציינה שהנושא לא נמצא על סדר היום של הממשלה.
יחד עם ליכטנשטיין ואיסלנד נורווגיה חברה בשוק האירופי המשותף.
עיקר סחר החוץ של נורווגיה מתבצע עם מדינות האיחוד האירופי.
הסכמי שביתת הנשק ברודוס
ארגון נשי חירות בישראל
ארגון נשי חירות בישראל הוא ארגון נשים בישראל המפעיל רשת של מעונות יום לגיל הרך.
היסטוריה.
הארגון הוקם על ידי התנועה הרוויזיוניסטית בשנת 1935 כמענה לארגון אמהות עובדות של ההסתדרות הכללית ונקרא בתחילה "ברית נשים לאומיות". הקימו אותו נשים מן התנועה הרוויזיוניסטית וההסתדרות הציונית החדשה, כשמטרתו איגוד נשים שתסייענה לנוער וסטודנטים, בעיקר מן המחנה הלאומי ובית"ר. הארגון הקים בארץ ומחוצה לה מעונות, גני ילדים, ומועדוני חינוך.
הארגון הסב את שמו ל"ברית נשות חירות בישראל" עם הקמת תנועת החרות והפיכת הארגון לחלק ממנה. פעילות הברית בימינו הצטמצמה בהשוואה לימיה הראשונים. למרות הזיקה ההיסטורית והעובדה שמשרדי הארגון שוכנים במצודת זאב, אין קשר ארגוני בין "נשות חירות" לליכוד. כיום היקף הפעילות העיקרי סובב סביב הפעלת 27 מעונות יום לילדים ברחבי הארץ.
בשנת 2012 התאגדו עובדות ומנהלות המעונות בארגון העובדים כוח לעובדים בדרישה להשוואת תנאי העבודה במעונות לתנאי העבודה של יתר עובדות המעונות בישראל.
בין מנהלות הארגון בעבר נמנתה רות בן-שחר שהייתה לוחמת ומפקדת בארגון הצבאי הלאומי. רות נודעה בשם המחתרתי רות רפאלי וראש קבוצת "אורית". היא הייתה חברת האצ"ל בת"א והקימה בביתה את תחנת השידור המחתרתית "קול ציון הלוחמת" ללא ידיעת משפחתה. לימים, רות, יחד עם בעלה משה בן-שחר, היו ממייסדי תנועת חרות וגלגוליה הפוליטיים.
יוזף שמידט
יוזף שמידט (בגרמנית: Joseph Schmidt, 4 במרץ 1904 דוידני, דוכסות בוקובינה באימפריה האוסטרו-הונגרית, בימינו באוקראינה - 16 בנובמבר 1942 מחנה גירנבאד, על יד הינוויל, קנטון ציריך, שווייץ) היה זמר אופרה ואופרטה, טנור לירי וחזן יהודי מפורסם, יליד בוקובינה, נודע גם בכינויים "הזמיר מצ'רנוביץ" ו"קרוזו היהודי". פעל בעיקר בגרמניה ואוסטריה ונחשב לאחד הטנורים הגדולים של הארצות הדוברות גרמנית ובכלל.
שנות ילדותו וצעירותו.
יוזף שמידט היה השלישי מבין חמשת ילדיהם של וולף שמידט ואשתו, שרה, בת לבית אנגל. נולד בכפר דוידני (Davideni) שבבוקובינה, כיום באוקראינה. היו לו שלוש אחיות:רגינה, בטי ומרים ואח שלמה. משפחת שמידט, שהייתה משפחה קשת יום, נדדה בין יישובים שונים עד שאחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 השתקעה בבירת בוקובינה, צ'רנוביץ. יוזף לקח שיעורים פרטיים במוזיקה אצל המלחין א. זבולוביץ' וכן שיעורי נגינה בפסנתר וכינור. הוא שר החל מגיל 12 במקהלות בתי הכנסת של צ'רנוביץ (לצד חזנים כמו דוד משה שטיינברג ודוד פלדמן) ושל רדאוץ וקיבל שיעורי פיתוח קול אצל החזן סמואל טנדושטיין ומאוחר יותר אצל המורה הידועה בצ'רנוביץ, פליציטס לרכנפלד-הז'ימאלי. פרט לשפות אמו - יידיש, גרמנית ועברית, רכש שמידט מגיל צעיר שליטה טובה מאוד ברומנית, צרפתית ואנגלית.
עוד כנער השתתף בהפקות אופרה של קבוצות מקומיות גרמניות ובסיוריהן. בשנת 1918 נרשם לגימנסיה ובשנת 1922 לקורסים באקדמיה למסחר בצ'רנוביץ.
בנובמבר 1924 הופיע לראשונה כסולן ברסיטל פומבי בצ'רנוביץ עם אריות מתוך אופרות - הטרובדור ואאידה של ורדי, ליצנים של לאונקוואלו, כרמן של ביזה, הספר מסביליה של רוסיני וגם לידר ובלדות רומניות.
בהמשך עבר לגור בברלין, בחסות דודו לאו אנגל, שהיה תושב העיר ובסופו של דבר הפך לאמרגנו. בברלין קיבל שיעורי פסנתר ולמד פיתוח קול בכיתה של הבריטון והמורה הרמן וייסנבורן, בבית הספר המלכותי למוזיקה.
בשנת 1926 נאלץ להפסיק את לימודיו ולשוב לרומניה (אליה השתייך בין 1940-1918 אזור הולדתו) כדי למלא את חובת השירות הצבאי הסדיר. שרת כמתופף בתזמורת צבאית בעיר רדאוץ. לפעמים נתבקש לשיר בפני קציני הגדוד. עם תום השרות הצבאי באותה שנה קיבל משרת חזן בבית הכנסת כורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל".
פריצת הקריירה הבינלאומית.
בשנת 1928 חזר שמידט לברלין והשלים את לימודיו. הוא הפך שם ל"כוכב בן לילה" לאחר שהבריטון ההולנדי קורנליס ברונסחסט, מנהל חטיבת האופרה של רדיו ברלין, ליהק אותו ב-29 במרץ 1929 בתפקיד ואסקו דה גאמה בשידור הרדיופוני של האופרה "האפריקאית" מאת מאיירבר שהתקיים ב-18 באפריל 1929 בשעה 20 ברדיו ברלין. שמידט שר לאחר מכן גם בתפקידים של הנס ב"הכלה המכורה" מאת סמטנה וליונל ב"מרתה" מאת פלוטו. הייתה לו עם זאת גם הופעה על הבמה באופרטה של ראלף בנצקי "שלושת המוסקטרים" במסגרת מופעי הרוויו של אריק שארל. כעבור שבועות מספר כבר חתם על חוזי הקלטות, קודם עם חברת "אולטרפון" ואחר כך עם "אודיאון/פרלופון. קומתו הנמוכה (1.54 מטר) מנעה ממנו להופיע על במות האופרה. הוא היה נמוך מדי להופעה במופעי אופרה רגילים, לכן התמקד בהופעות ברדיו, ברסיטלים, הקלטות ובהשתתפות בסרטים בגרמנית ובאנגלית. עד שנת 1933 שר ב-37 תפקידים במופעי אופרה רדיופוניים, ביניהם "הדוור מלונז'ימו" מאת אדם,"האילמת מפורטיצ'י" מאת אובר,"בנבנוטו צ'ליני" מאת ברליוז, "לואיזה" מאת גוסטב שרפנטייה,"דינורה" ו"הנביא" מאת מאיירבר, "אידומניאו" ו"חליל הקסם" מאת מוצרט, סיפורי הופמן מאת אופנבך, "הספר מסביליה",וילהלם טל ו"סמירמידה" מאת רוסיני, לה טרוויאטה, "הטרובדור","נשף מסיכות", דון קרלו וערבית סיציליאנית מאת ורדי. דרך גלי האתר הפך מוכר ונערץ בכל קצות תבל.
בשנת 1931 קיבל את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט "Der Liebesexpress" (אקספרס האהבה) בבימויו של רוברט וינה (Wiene).