על פי פיירברן, ילד להורים בלתי זמינים רגשית יפריד בין הפן המגיב בהוריו (האובייקט הטוב) לבין הפן שאינו מגיב (האובייקט הבלתי מספק). הילד מפנים את האספקטים שאינם מגיבים בהורים ותופס את המאפיינים הללו כחלק ממנו - זאת משום שהם אינם נוכחים במציאות. מנגנון הגנה זה מכונה "פיצול העצמי", ובו המאפיינים הטובים והרעים של ההורה מופרדים ואין מקום לשילוב בין שני החלקים ולתחושה אמביוולנטית.
האישיות הסכיזואידית.
פרברן תרם תרומה משמעותית בתחום האישיות בתיאוריו הנוגעים לאישיות הסכיזואידית. המאפיינים העיקריים של אישיות זו הם ניתוק רגיש ונסיגה ממעורבות רגשית. לדעתו, זוהי הפרעה האופיינית לפגיעה ביחסי עצמי-אובייקט. ההימנעות והניתוק מרגשות מקורם ביחסים עם אובייקט, שנחוו בינקותם כמכאיבים וכמתסכלים.
מיליציה (ברית המועצות)
מיליציה (ברוסית: милиция) היה שמה הרשמי של משטרת ברית המועצות וכן שמה של המשטרה הרוסית עד שנת 2011. "מיליציה" היה שמן של רוב המשטרות במדינות הסוציאליסטיות לשעבר: בולגריה, פולין, רומניה ויוגוסלביה.
כיום נותר מושג זה שמן של המשטרות בבלארוס, אוזבקיסטן, קירגיזסטן, וטג'יקיסטן.
היסטוריה.
מיליציה הוא שמה של המשטרה הסובייטית אשר נוסדה בנובמבר 1917. במונח "מיליציה" הייתה כוונה לבדל את המשטרה החדשה מזו הצארית, שנקראה בפשטות "משטרה". השם נבע מרצונה של הממשלה הסובייטית לקרב את המשטרה אל העם, אף שהמונח "מיליציה" בכללותו מדבר על כוחות גרילה המתנגדים לשלטון ומקושרים לגורמים מהפכניים.
לאחר מהפכת פברואר, הז'נדרמריה הרוסית, מחלקת המשטרה והאוכרנה פורקו (על פי הנחיות מה-6 במרץ וה-10 במרץ 1917, בהתאמה) ובמקומן הוקמה "מיליציית הפועלים העממית" על פי הנחיות הממשלה הסובייטית מה-17 באפריל 1917. היה זה הצעד הראשון לפירוקה של המשטרה המקצועית וחוסר רצון באחזקת צבא והעברת תפקידי הצבא אל הפלוגות החמושות העממיות (אנרכיה). אולם המונח "מיליציה" היה לשם נרדף ברוסיה ושכנותיה כארגון לביטחון הציבור עד היום.
מהפכת אוקטובר שבאה אחר כך, שינתה גם את מערך "המיליציה העממית" ויצרה את "המיליציה של הפועלים והאיכרים" - שמה הרשמי של משטרת ברית המועצות, וכך נכתב למשל בהנחיה מן הנקוו"ד, ב-28 באוקטובר (10 בנובמבר על פי לוח השנה הגריגוריאני) 1917. לפיכך ה-10 בנובמבר נחשב מאז ליום המיליציה - חגה הרשמי של המשטרה הסובייטית והרוסית כיום. כך המשיכה המיליציה להתקיים ולשרוד את התפרקות ברית המועצות. בעגה הרוסית, שוטר נקרא "מיליציונר". ב-5 באוקטובר 1918 הוקמו יחידות פליליות לצורך חקירות פשעים. ב-13 באפריל 1922 יצאה צו המסדיר עבודה במיליצה של עובדי המשטרה וז'נדרמים מתקופת האימפריה הרוסית. בעקבות הצו פוטרו רבים מהמומחים שנקלטו מאז שנת 1918. בדצמבר 1932 במסגרת המיליציה הוקמו מחלקות להסדרת התנועה בערים הגדולות. בשנת 1935 הוקם מינהל פיקוח על הרכב המטפל בהסדרת התנועה, בדיקות רכב שנתיות והנפקת רישיונות נהיגה. במשך עשרות שנים מיליציה סובייטית הייתה שייכת לאותו משרד עם ארגוני הביטחון (צ'קה, ג.פ.ו, ק.ג.ב) כתוצאה מכך היה לה חשיבות משנית וחלוקת תקציבים הייתה בהתאם. בשנת 1959 הוחלט על הקמת המשמר העממי המתנדב שפעל בכפיפות למיליציה.
בשנת 1966 לשר הפנים מונה ניקולאי שצ'ולוקוב. הוא היה בתפקיד במשך 16 שנים ופעל רבות לשיפור תנאים מיליציונרים ושיפור האמצעים הטכניים העומדים ברשותם. במשך כל תקפות כהונתו הוא ניהל מאבקים קשים נגד יורי אנדרופוב. בסופו של דבר, כאשר אנדרופוב הגיע לשלטון, שצ'ולוקוב הואשם בשחיתות.
לאחר פיטורי שצ'ולוקב בראש הארגון הועמד וילאטי פדורצ'וק שבא משורות הק.ג.ב. תוך שנתיים (1982-1984) הוא פיטר מעל 90 אלף מיליציונרים.
בשנת 1988 הוקמו יחידות אומו"ן - יחידות הניידת למטרות מיוחדות. היחידות היו מיועדות להתמודדות עם פושעים מזוינים, אבטחת סדר במהלך הפגנות המוניות ודיכוי הפגנות לא מאושרות. תחילה הם הוקמו ב-12 ערים הגדולות.
הכשרת המיליציונרים הרוסיים.
בתי ספר למיליציונרים הוקמו כבר בתחילת דרכה של המיליציה הסובייטית. בשנת 1922 כבר פעלו 48 בתי ספר בערים שונות. ב-7 בפברואר 1931 במוסקבה הוקם בית הספר הגבוה של מיליציה. הוא פועל עד היום תחת השם "אקדמיה של משרד הפנים". בהמשך הוקמו מכוני הכשרת קצונה בסנקט פטרבורג, מינסק (פועלת היום כאקדמיה של משרד הפנים הבלארוסי), קאזאן, אומסק, קייב (פועלת היום כאקדמיה של משרד הפנים האוקראיני), וולגוגרד, ניז'ני נובגורוד וקרגנדה (היום בקזחסטן). בנוסף לכך פעלו בית ספר לשוטים ומפקדים זוטרים.
ציוד ומכשור.
בשנות ה-70, המיליציה הסובייטית הייתה מצוידת בניידות לאדה מתוצרת אווטוואז וניידות גא"ז (מפעל כלי הרכב של גורקי). בשנות ה-80 נכנסו לשירות גם ניידות מוסקביץ'. במהלך שנות ה-90 נכנסו לשירות ניידות וכלי רכב מתוצרת חוץ כמו טויוטה, אאודי, פורד, BMW ומספר רכבי לאדה.
חימוש.
החל משנות ה-20 הנשק האישי היה אקדח TT ושימוש בו נמשך עד לשנות ה-70. החל משנת 1952 החל שימוש האקדח חדש מדגם מאקארוב PM. בנוסף לכך המיליציה הסובייטית נהגה להתחמש ברובי AK-47 (קלשניקוב).
מיליציה בתרבות הסובייטית.
במשך התקופה הסובייטית נכתבו מספר ספרים וצולמו סרטים על המיליציה שהפכו להיות ליסודות של התרבות הסובייטית. ביניהם ניתן לציין:
משטרת הסמים הרוסית
חוק ועדות חקירה
הועדה לביקורת המדינה
נטליה ראמוס
נטליה נורה ראמוס כהן (באנגלית: Nathalia Norah Ramos Cohen; נולדה ב-3 ביולי 1992) היא שחקנית אמריקאית-יהודייה. התפרסמה בזכות תפקידה הראשי בסדרה "בית אנוביס", ובסרט "".
ביוגרפיה.
ראמוס נולדה במדריד, ספרד. אימה היא יהודייה מאוסטרליה במקור, ואביה הוא זמר הפופ הספרדי חואן קרלוס ראמוס וקארו, הידוע בשם הבמה שלו, "Ivan"- איוון . יש לה אח צעיר יותר בשם מייקל. היא ומשפחתה עברו להתגורר במלבורן, אוסטרליה בהיותה בת שנתיים, וכשראמוס הייתה בת ארבע, עברה להתגורר במיאמי ביץ', פלורידה בארצות הברית, שם למדה במספר מוסדות חינוך ובשנתה הראשונה בתיכון למדה זמן קצר בתיכון מיאמי ביץ' עד שעברה להתגורר בלוס אנג'לס שם למדה בתיכון בוורלי הילס
בשנת 2018 סיימה את לימודיה באוניברסיטת דרום קליפורניה עם תואר ראשון במדעי המדינה עם התמקדות בפוליטיקה של דרום-מזרח אסיה.
קריירה.
היא התפרסמה לראשונה בגיל 13 כשהופיעה בשני פרקים בסדרה הקומית "משפחה בהפרעה".
בשנת 2007 קיבלה ראמוס את תפקידה הקולנועי הראשון בסרט הלייב אקשן "", המבוסס על סדרת בובות האופנה "בראץ". בסרט גילמה את אחת הדמויות הראשיות, יסמין.
ב־2008 השתתפה בסדרה "טרו ג'קסון" בניקלודיאון בתפקיד אורח שלדוגמנית על, דקוטה.
ב-2009 השתתפה בדרמה הבריטית העצמאית "31 מזרח 62 צפון".
בשנים 2011–2012 ראמוס כיכבה בסדרת המתח "בית אנוביס", של ערוץ ניקלודיאון, בה שיחקה את נינה מרטין, ילדה אמריקאית המגיעה לבית אנוביס שבעקבות הגעתה מתעוררים מקרים מוזרים הקשורים למיתולוגיה המצרית. לאחר העונה השנייה הודיעה ראמוס כי לא תשחק בעונה השלישית משום שהיא רוצה לסיים את לימודיה במכללה. לאחר סיום שידור העונה השלישית הודיעה כי אם תהיה עונה רביעית, היא תשתתף בה.
ב-2013 כיכבה בסרט האימה "The Damned". ב-2014 השתתפה בסדרה "הוחלפו בלידתן".
חיים אישיים.
ראמוס הפכה לאזרחית אמריקאית ב-2 ביוני 2016.
ב-28 בדצמבר 2021, ראמוס נישאה לדרק אן לאחר 13 שנות זוגיות, והודיעה ב-14 בינואר 2022 על הריונה עם ילדה הראשון.
יעקב עדס (דברי יעקב)
הרב יעקב עדס (נולד בי' בחשוון תשכ"ה, 16 באוקטובר 1964) הוא מקובל, מחבר סדרת הספרים "דברי יעקב".
ביוגרפיה.
נולד בשכונת בית וגן בירושלים לאביו הרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב, בנו של הרב יעקב עדס, מראשי ישיבת פורת יוסף, חבר בית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית, ונכדו של הרב אברהם חיים עדס שהיה ראש ישיבת מקובלים. אמו, הרבנית בילא רחל, היא בתו של הרב דב כהן, מחבר הספר האוטוביוגרפי "וילכו שניהם יחדיו" ורבו הראשון של חיל האוויר, ונינתו (מצד אמה) של שמחה מנדלבוים. בצעירותו למד בישיבת קול תורה ובישיבת קול יעקב בראשות אביו. לאחר נישואיו התגורר בשכונת בית וגן. הוא ואשתו התגרשו, אולם לדברי הרב עדס הגט פסול.
הוא שהה כמה שנים בישיבות ציוניות, כמו ישיבת עתניאל, ישיבת שבי חברון וישיבת מרכז הרב, ומוסר בהן לעיתים שיעורים.
הרב עדס בולט במנהגי סגפנות ופרישות. הוא מסתפר ומחליף את בגדיו לעיתים רחוקות. הוא לובש טלית בכל שעות היום. יש שפירשו את נדודיו בין ישיבות כ"גלות" שגזר על עצמו כפי שעשו כמה רבנים בדורות קודמים. כיום הוא שוהה בישיבת השלום של הרב דוד בצרי.
הרב עדס מעביר שיעורים מפעם לפעם ברחבת הכותל המערבי, ביום חמישי בלילה בבית הכנסת מוסיוף בשכונת הבוכרים, ובהלכות נדה בכולל חזון איש. שיעוריו עוסקים בגמרא, הלכה למעשה, מוסר, אמונה וקבלה.
הוא מתפלל בבכי סוער ובמאמץ. בשנים האחרונות הוא החזן הקבוע במניין על פי כוונות הרש"ש בתפילת שחרית בשעת הנץ החמה בכותל המערבי, וכן נוהג להשתתף בתיקון חצות מדי ליל שישי במנהרות הכותל, עם הרב בניהו שמואלי.