הצעת החוק PIPA הוגשה במטרה להילחם בהפרת זכויות יוצרים ובפגיעה בקניין רוחני באינטרנט. בין כל אתרי האינטרנט קיימים המוני אתרים שמפרסמים ומוכרים מוצרים מזויפים ותכנים שאין להם זכויות יוצרים עליהם. חלק מהאתרים הם בעלי דומיינים שממוקמים בארצות הברית, אולם קיימים אתרים רבים שהדומיינים שלהם ממוקמים מחוץ למדינה. ריבוי האתרים מפרי זכויות היוצרים, והשימוש בדומיינים ממקומות שונים בעולם יוצרים בעיות אכיפה שחוקים שחוקקו עד היום לא פתרו. האתרים מפרסמים או מוכרים תכנים ללא אישור חוקי. למשל: אתרי שיתוף לסרטים, סדרות או מוזיקה שמספקים לגולשים קבצים ללא אישור של בעלי זכויות היוצרים, או אתרים שמוכרים זיופים למוצרים אחרים כמו למשל תרופות. התופעה הזאת יוצרת תכנים ירודים ותוצרים לא בטיחותיים ובנוסף היא פוגעת בכלכלה האמריקאית.
לפי דבריו של פטריק ליהי, תופעת הפיראטיות ברשת גובה מכלכלת ארצות הברית מיליארדי דולרים, מאות אלפי משרות והפסדים של מיליארדי דולרים ממיסים שלא שולמו. כדי לנסות ולהילחם בתופעה זו, הוגשה בספטמבר 2010 הצעת החוק COICA שפירושה Combating Online Infringement and Counterfeits Acts. ההצעה התקבלה בוועדת השיפוט של הסנאט אך בעקבות התנגדותו של הסנאטור רון ויידן וניסיונות הבלימה שלו, ההחלטה הסופית על קבלת החוק נדחתה לשנת 2011. בתקופת השהייה זו, ההצעה שוכתבה להצעת PIPA הנוכחית.
תוכן הצעת החוק.
בהתאם למטרתה, הצעת החוק PIPA כוללת סעיפים שנותנים לממשלת ארצות הברית ולבעלי זכויות היוצרים בארצות הברית כלים לעצור אתרים מפרי זכויות יוצרים וגונבי קניין רוחני.
הצעת החוק מגדירה אתר "מפר" כאתר אינטרנט שעוסק ומקדם שעתוק, פרסום והפצת תכנים בלא בעלות בזכויות יוצרים; או כאתר שעוסק ומקדם מכירה, הפצה וקידום של מוצרים, שירותים ותכנים הנושאים סימן מזויף.
הצעת החוק מגדירה פעולות שניתן לבצע נגד אתרים אלו. הפעולות מכוונות נגד בעלי האתרים ונגד בעלי הרישיון לדומיין שנמצאים בארצות הברית, ונגד דומיינים בין אם הם ממוקמים בארצות הברית או מחוץ לה.
הפעולות שכלולות בהצעת החוק:
בעד ונגד הצעת החוק.
תומכי ההצעה.
טרם ההחלטה על דחיית ההצבעה על הצעת החוק תמכו בהצעה 32 סנאטורים משתי המפלגות. בנוסף, תמכו בהצעת החוק ארגונים גדולים מתעשיית הסרטים והמוזיקה, חברות קוסמטיקה, אופנה וארגונים שונים. ביניהם חברת וולט דיסני, יוניברסל מיוזיק גרופ, רבלון ודולצ'ה וגבאנה.
הטענות העיקריות לתמיכה בחוק התבססו על הנזק הכלכלי שנגרם כתוצאה מהפרת זכויות יוצרים, הנזק שנגרם למחזיקי זכויות הקניין הרוחני והנזק שנגרם למשתמשים בתכנים ובמוצרים מזויפים. בנוסף לכך הודגשו הסכנות לבריאות הציבור במכירה של תרופות ומרשמים מזויפים.
מתנגדי ההצעה.
המתנגד הבולט ביותר להצעת החוק היה הסנאטור רון ויידן בנוסף אליו היו סנאטורים משתי המפלגות שהתנגדו להצעה. גופים פרטיים שהתנגדו להצעה היו חברות אינטרנט כמו פייסבוק, גוגל וויקיפדיה.
הסיבות העיקריות להתנגדות לחוק הן החשש לכך שהחוק ימנע חידושים ופיתוחים באינטרנט, החשש לחופש הדיבור, החשש לפגיעה כלכלית בחברות האינטרנט וחשש מתביעות משפטיות שנובעות מחורים באבטחה. החוק דורש מהאתרים מעקב דקדקני אחרי כל המתרחש בהם מה שכמעט ואינו אפשרי.
חואן לינדו
חואן לינדו (בספרדית: Juan Nepomuceno Fernández Lindo y Zelaya; 16 במאי 1790 - 23 באפריל 1857) היה נשיא של שתי מדינות שונות באמריקה התיכונה, אל סלוודור במשך כשנה (7 בינואר 1841 - 1 בפברואר 1842) והונדורס במשך כחמש שנים (12 בפברואר 1847 - 1 בפברואר 1852). הנשיא הראשון בשתי מדינות אלה, שהיה ממוצא יהודי, ובאל סלוודור הוא גם היה הנשיא היחידי עד כה, שמוצאו יהודי.
ביוגרפיה.
חואן לינדו נולד ב-1790 בטגוסיגלפה, לימים בירת הונדורס, למשפחה עשירה של בעלי אחוזות. אביו, חואקין פרננדס לינדו היה יהודי ממוצא ספרדי, אף כי לינדו עצמו גדל כקתולי. לינדו למד משפטים באוניברסיטת סן קרלוס בגואטמלה וב-1814 סיים את לימודיו והחל לעבוד כעורך דין, באדמיניסטרציה הספרדית ששלטה בכל אמריקה התיכונה באותה עת. בספטמבר 1821, עם הכרזת העצמאות של הונדורס מספרד (יחד עם גואטמלה ומדינות אמריקה התיכונה הספרדית האחרות) מונה לינדו על ידי הממשלה העצמאית החדשה, למושל מחוז קומאיגואה, בו שכנה בין השאר גם העיר קומאיגואה שנקבעה תחילה כבירתה של המדינה החדשה (ולאחר מכן הוחלפה בטגוסיגלפה, הלוך וחזור במשך מספר שנים, עד שהבירה נקבעה סופית בטגוסיגלפה).
עצמאותה של הונדורס, ככזו, הייתה קצרה ביותר - כשנה בלבד. לינדו היה בין השמרנים שתמכו בהצטרפותה למקסיקו, שהפכה אף היא לעצמאית באותה שנה, וב-1822 אכן הצטרפה המדינה החדשה לפדרציה המקסיקנית, בראשות אגוסטין דה איטורבידה, שכינה את עצמו "אגוסטין הראשון קיסר מקסיקו". גם הצטרפות זו נעשתה לזמן קצר בלבד - שוב כשנה. איטורבידה התפטר במרץ 1823 וביולי אותה שנה, עם הקמת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה הייתה הונדורס, יחד עם גואטמלה, אל סלוודור, ניקרגואה וקוסטה ריקה, לחלק מ"ארצות הברית של מרכז אמריקה" כפי שהמדינה החדשה כונתה. ב-1826 נבחר לינדו לראשונה לפרלמנט של הונדורס, במסגרת הפדרציה החדשה הזו, מטעם המפלגה השמרנית, שהתנגדה לעצם קיום הפדרציה וראתה בה משום שליטה של גואטמלה באמריקה התיכונה כולה. כשהחלה הפדרציה להתפרק, ב-1838, בין השאר בלחץ השמרנים של הונדורס ולינדו, הוא השתתף באספה המכוננת של הונדורס העצמאית.
נשיא אל סלוודור.
באוקטובר 1840 הוזמן לינדו על ידי גנרל פרנסיסקו מלספין, מפקד חיל המצב של סן סלוודור בירת אל סלוודור ושליטה בפועל של אותה מדינה, להצטרף לממשלת אל סלוודור, בתור שר חוץ. באותה עת הייתה אל סלוודור, באופן פורמלי, עדיין חלק מהפרובינציות המאוחדות, או ארצות הברית של מרכז אמריקה, אף שהפדרציה הזו כבר כללה בפועל רק את אל סלוודור עצמה, בעוד שאר ארבע השותפות לאותה פדרציה הכריזו על עצמאותן מזה שנה - שנתיים. ב-7 בינואר 1841 הדיח מלספין את נשיא אל סלוודור מטעמו נורברטו רמירז ומינה במקומו את לינדו, לנשיא ה-14 של אל סלוודור. כחודש וחצי לאחר מכן, ב-22 בפברואר 1841 הכריזה אל סלוודור באופן פורמלי על פרישתה מהפדרציה המרכז אמריקאית הבלתי קיימת עוד ולינדו הפך לנשיא בלתי עצמאי של מדינה עצמאית. ב-1 בפברואר 1842 החליף אותו מלספין, בנשיא אחר מטעמו, חוזה אסקולסטיקו מארין ולינדו חזר להונדורס מולדתו.
למרות תקופת כהונתו הקצרה באל סלוודור השאיר לינדו חותם משמעותי במדינה זו, בעיקר בתחום החינוך. הוא ייסד את אוניברסיטת אל סלוודור והקים שורת בתי ספר בכל רחבי המדינה, תוך איום בקנסות על כל כפר, שבו יש יותר ממאה וחמישים תושבים, שלא יקים בתחומו בית ספר משלו, או לא ידאג שאכן ילמדו בו.
נשיא הונדורס.
בפברואר 1842 חזר לינדו לקומאיגואה בירתה דאז של הונדורס והמחוז בו כיהן בעבר כמושל. כעבור כחמש שנים, ב-12 בפברואר 1847 מינה אותו בית המחוקקים לנשיאה של הונדורס, במקומו של הגנרל פרנסיסקו פררה, איש המפלגה השמרנית אף הוא, שנבחר, אך ויתר בסופו של דבר על כהונה (נוספת). לינדו כיהן במישרה זו במשך שתי קדנציות, כחמש שנים סך הכל, עד 1 בפברואר 1852.
בתקופת נשיאותו הטביע לינדו את חותמו בשיפור מערכת החינוך של הונדורס, בדומה למה שעשה באל סלוודור, ובין השאר הוא הקים מערכת חינוך ריכוזית ויעילה, עם בית ספר בכל כפר ואת אוניברסיטת הונדורס. הוא כונן חוקה ונאלץ גם להיאבק בניסיונות קשר צבאיים ובגנרלים שניסו להדיחו, לרבות אותו גנרל פררה, שבסירובו להיכנס לכהונת הנשיא ב-1847 איפשר ללינדו להיבחר לנשיא. לינדו עשה כל זאת בהצלחה ובמקביל הוא גם יזם ברית עם אל סלוודור, כנגד גואטמלה, בה ראה אויב זה מכבר. הוא אף יצא במסגרת ברית זו למלחמה קצרה כנגד גואטמלה ב-1851, אך צבאות הונדורס ואל סלוודור הפסידו.
עם סיום תקופת כהונתו על פי החוקה שלו עצמו, פרש לינדו לעיר גראסיאס שבמחוז למפירה ושם נפטר כעבור כחמש שנים נוספות, באפריל 1857.
מיוג'ו
מיוג'ו (ביפנית: 明星 – כוכב בהיר או כוכב השחר) היה כתב עת ספרותי שיצא לאור ביפן בין השנים 1900–1908. כתב עת זה היה מיזם של חוג שירה שנקרא "שינשישה" (החברה החדשה לשירה), אשר נוסד על ידי טקאן יוסאנו ב-1899. הוא נודע בעיקר בעקבות תרומתו לפיתוח ולקידום הגרסה המודרנית למשקל 31 ההברות של שירת הוואקה היפנית. כותבים מפורסמים כמו אקיקו יוסאנו שתרמו רבות לכתב העת הפכו את סגנון השירה המסורתית לסגנון החושני של התנועה הרומנטית.
בהמשך הפך סגנונו של כתב העת מכתב עת העוסק בשירת הוואקה בלבד לכתב עת מודרני המקדם אמנות חזותית ושירה מערבית. הוא נחשב כבעל השפעה מכרעת על התפתחות השירה בתחילת המאה ה-20.
כתב העת יצא לאור לתקופה קצרה ונסגר בגלל מחלוקות פנימיות בחוג ה"שינשישה". הרבה מחבריו המקוריים עזרו בהמשך ליצירת כתב עת ספרותי בשם "סובארו". בהמשך היו ניסיונות שונים לחדש את הוצאתו, בפעם הראשונה בין השנים 1921–1927 ובפעם השנייה בין השנים 1947–1949.
סטורן V
Amsterdam
Tour de France
אקיקו יוסאנו
אקיקו יוסאנו (ביפנית: 与謝野 晶子; 7 בדצמבר 1878 - 29 במאי 1942) הוא שם עט של סופרת ומשוררת יפנית בשם הו שו, שהייתה מחלוצי הפמיניזם, פציפיסטית ופעילה חברתית שחיה בתקופת מייג'י, תקופת טאישו ובתחילת תקופת שווה. היא הייתה בין המשוררות הפוסט-קלאסיות המפורסמות ביותר והשנויות ביותר במחלוקת ביפן.