ההחלטה להקים את הכנס צמחה בעיר ראשון לציון בשל הזיקה של העיר לשפה העברית. בראשון לציון נפתח בשנת 1886 בית הספר העברי הראשון בארץ ובעולם, בית הספר חביב, בו לימד אליעזר בן-יהודה, ואף גן הילדים הראשון בשפה העברית, תחת ניהולה של הגננת העברייה הראשונה אסתר שפירא. מאז הוא נערך מדי שנה.
בוועדת ההיגוי והעריכה של הכנס חברים ד"ר צביה ולדן, רוביק רוזנטל ואלי שנברג, ומספטמבר 2010 אלי גרינפלד הוא האחראי על הניהול האמנותי ועל הפקת הכנס.
במסגרת הכנס נערכים דיונים אקדמיים העוסקים בשפה העברית, לצד הרצאות ומושבים הפונים לקהל רחב יותר, ולצד מופעי בידור שהשפה העברית נמצאת במרכזם.
במסגרת הכנס מתקיימת גם ה"הגיונריה" - מפגש שנתי של מחברים ופותרים של תשבצי היגיון. ההגיונריה הראשונה נערכה בראשון לציון בשנת 2007, והחל משנת 2008 היא משולבת בכנס "לשון ראשון". עם מחברי התשבצים המשתתפים במפגש נמנים יורם הרועה, אמנון בירמן, דקל בנו וליאור ליאני וכן יעקב פרוינד.
בשנת 2013 הנחה שייקה לוי את המופע 'איך אומרים בעברית צחה- קסמי השפה הגששית' במסגרת הכנס.
בשנת 2014 פרצה סערה תקשורתית כאשר שרת התרבות לימור לבנת פסלה את השתתפותו של הח"כ לשעבר יוסי שריד בפאנל על הומור, סאטירה ופוליטיקה שאליו הוזמן. בעקבות צעד זה ביטלו מוזמנים נוספים, דן שילון וב. מיכאל, את השתתפותם בפאנל.
בפברואר 2021, בעקבות מגפת הקורונה בישראל, לראשונה בתולדותיו התקיים הכנס במתכונת דיגיטלית.
פרסים.
החל משנת 2011 נערך במסגרת הכנס טקס הענקתו של פרס ראש הממשלה ללשון העברית. החל משנת 2013 מוענק בכנס, מטעם עיריית ראשון לציון, "פרס מאיר אריאל ליצירתיות בשפה העברית". בין זוכי הפרס היו: ערן צור (2013), רוביק רוזנטל (2014), אורלי קסטל בלום (2016), אהוד בנאי (2021), ושלומי שבן (2022).
שרפיים
הגיונריה
הדלק, התעורר, נשור
"הדלק, התעורר, נשור" (באנגלית: Turn On, Tune In, Drop Out) הוא ביטוי מתקופת תרבות הנגד שנטבע ב-1966 בידי הפסיכולוג, הסופר המשורר ד"ר טימותי לירי. לירי, שהיה חסיד נלהב של צריכת LSD, הפך את הביטוי לפופולרי לאחר שהשתמש בו בכנס Human Be-In שנערך בינואר 1967 בפארק שער הזהב בפני קהל של 30,000 היפים. בנאומו באותו הכנס אמר:
הביטוי עודד רבים לאמץ שינויים חברתיים דרך השימוש בסמים פסיכדליים ועל ידי התנתקות מהמוסכמות והיררכיות הקיימות בחברה והוא אף אומץ כמוטו של הליגה לגילוי רוחני
ב-1983 הסביר לירי:
בראיון בשנת 1988 שערך עמו העיתונאי ניל שטראוס, לירי ציין שהסלוגן "ניתן לו" בידי מרשל מקלוהן במהלך ארוחת צהריים בניו-יורק. לירי הוסיף שמקלוהן "התעניין מאוד ברעיונות ושיווק, והוא התחיל לשיר משהו כמו "Psychedelics hit the spot / Five hundred micrograms, that's a lot" ללחן של הפרסומת של פפסי דאז, ואז הוא התחיל לשיר "Tune in, turn on, and drop out".
הביטוי הוא גם הכותרת של אלבום ספוקן וורד בעל אותו שם שיצא ב-1966 בניו-יורק בידי דייוויד הנקוק. באלבומו של הנקוק ניתן לשמוע את לירי, ללא ספק תחת השפעת LSD, מדבר ארוכות על השקפותיו על העולם, המין האנושי, משמעות החיים, חוויית השימוש ב-LSD ונושאים נוספים. לירי עצמו הוציא אלבום בעל אותו שם ב-1967, אשר כלל נאום קצר יותר ולווה במוזיקת רוק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טען לירי ש"ה-PC הוא ה-LSD של שנות ה-90".
רוטומה
רוטומה (באנגלית: Rotuma) הוא שטח אוטונומי של פיג'י הכולל את האי רוטומה וכמה איונים בקרבתו. קבוצת האיים היא מקום משכנה של קבוצה אתנית קטנה אך מיוחדת המוכרת כקבוצת מיעוט באוכלוסייתה של פיג'י, הידועה בתור "רוטומנים" (Rotuman). אוכלוסייתה של קבוצת האיים מנתה 2,002 תושבים במפקד 2007, אך רבים מבני העם הרוטומני חיים מחוץ למולדתם, בעיקר באיים אחרים בפיג'י ומספרם הכולל מגיע לכ-10,000 איש.
גאוגרפיה.
קבוצת איי רוטומה שוכנת 646 ק"מ מצפון לסובה בירת פיג'י. אורכו של האי רוטומה עצמו הוא 13 ק"מ, רוחבו 4 ק"מ ושטחו הכולל הוא 43 קמ"ר. האי מחולק לחלק מזרחי גדול ולחצי אי בחלקו המערבי, המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שרוחבו 230 מטרים בלבד. לאורך חופי המפרצים שמצפון ומדרום למצר היבשה משתרעות שוניות אלמוגים צפופות וביניהן קיימים מעברים שדרכם יכולות סירות לעבור.
האי רוטומה הוא חרוט מגן שנוצר מהתפרצות הוואינית של בזלת, אוליבין ואלקלי. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת הר סולהוף (Suelhof ) במרכזו של האי שגובהה 256 מטרים מעל פני הים. הר סאטארואה (Satarua), שגובהה 166 מטרים, שוכן ליד קצהו המזרחי של האי. אף על פי שרוטומה מרוחק מאוד מפיג'י עצמה, החופים הבתוליים שלו ושוניות האלמוגים הגדולות שלו ידועים כיפים ביותר בפיג'י. סביב לרוטומה פזורים איונים קטנים במרחקים שונים ממנו.
היסטוריה.
הבלשנות ההיסטורית רואה את מקורו של העם הרוטומני בפיג'י. שפתם של הרוטומנים היא תת-קבוצה של הלשונות של מערב פיג'י, אך בשפתם של הרוטומנים קיימות לא מעט מילים השאולות מהשפות הפולינזיות, דבר המרמז על קשר מאוחר יותר עם סמואה וטונגה.
ההיסטוריה הרוטומנית שבעל פה מעידה על כך שהמתיישבים הראשונים הגיעו מסמואה. זמן קצר לאחר מכן גל הגירה נוסף הגיע מטונגה. מאוחר יותר מתיישבים נוספים הגיעו מטונגה ומקיריבטי. בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19 תבע הנסיך של טונגה מא'אפו את הריבונות על רוטומה ושלח נציגים מטעמו לשלוט על האי.
התקופה הקולוניאלית.
האירופאי הראשון שביקר ברוטומה היה קפטן אדוארד אדוארדס שב-1791 פיקד על ספינת הצי המלכותי אה"מ פנדורה במסע החיפוש אחר מורדי הבאונטי. קיימת גם דעה לפיה האי נתגלה על ידי מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו פרננדש דה קוירוש (Pedro Fernandes de Queirós), אך התיעוד על כך לוקה בחסר.
כתחנת הצטיידות מועדפת על ציידי הליוויתנים באמצע המאה ה-19, נעשה רוטומה לגן עדן למלחים שערקו מספינותיהם, חלקם אסירים נמלטים. חלק מהם נישאו לנשים מקומיות ונתנו את חלקם למגוון האתני של אוכלוסיית האי. אחרים סיימו את חייהם בדרך אלימה, לעיתים עקב מקרי אלימות שהתרחשו בינם לבין עצמם. רוטומה הייתה חלק ממסלולה של משלחת המחקר של ארצות הברית בשנת 1840.
מיסיונרים מתודיסטים מטונגה הגיעו לרוטומה ב-1842 ולאחריהם הגיעו ב-1847 מיסיונרים קתולים. עימותים בין שתי הקבוצות, בנוסף ליריבויות בין ראשי השבטים של רוטומה, הובילו למעשי איבה שכתוצאה מהם פנו ראשי השבטים ב-1879 לבריטניה בבקשה להסתפח אליה. ב-13 במאי 1881, שבע שנים לאחר שפיג'י הפכה למושבה בריטית, סופח האי רוטומה לבריטניה. תאריך זה מצוין עד היום כ"יום רוטומה".
דמוגרפיה.
אף על פי שבאופן רשמי רוטומה הוא חלק מפיג'י מאז 1881, התרבות הרוטומית קרובה יותר לזו של איי פולינזיה שבמזרח, בעיקר לטונגה, סמואה, ואליס ופוטונה. עקב חזותם הפולינזית ועקב שפתם הייחודית, קיבלו הרוטומנים מעמד של מיעוט מוכר בפיג'י. רוב בני העם הרוטומני (9984 איש על פי המפקד של 2007), חיים במקומות אחרים בפיג'י, בעוד ש-1953 מתוכם מתגוררים באי. התרבות הרוטומנית נחשבת לשמרנית והיא משמרת את מנהגיה לנוכח השינויים המתבקשים מהמגע עם העולם החיצון. ב-1985 הצביעו 85% מתושבי האי במשאל עם נגד פתיחת האי לתיירות, זאת מתוך דאגה מהשפעתם של התיירים המערביים. בשתי הזדמנויות בלבד עגנו ספינות תענוגות במימי האי במהלך שנות השמונים.
ארגון חברתי.
האי רוטומה מחולק לשבע נפות על בסיס שבטי שבראש כל אחת מהן עומד ראש שבט. ראשי השבטים והנציגים הנבחרים של הנפות מרכיבים את מועצת האי. הנפות מחולקות בעצמן לבתי אב (ho'aga) שמהווים קבוצת עבודה. כל ראש נפה וחלק מראשי בתי האב נושאים בתואר חברתי בנוסף לאנשים אחרים שלא נושאים בתפקיד רשמי אף על פי שמצופה מהם לסייע לראשי הנפות וראשי בתי האב בתפקידי ההנהגה. התארים החברתיים מוענקים בהצבעה שבטית לכל החיים.
באירועים רשמיים ניתן כבוד לבעלי התפקידים הללו, לאנשי דת, לפקידי ממשלה ולאורחים חשובים. בטקסים מוגש להם האוכל בסלים מיוחדים. בחיי היומיום של הכפר אין להם זכויות יתר מיוחדות. המדרג החברתי לא מבוסס על עושר או שליטה במשאבים, אך ההשקעה בדיור משופר ובקניית כלי רכב יצרו פערים חברתיים נראים לעין ברמת החיים.
טמלה
טָמָלֶה (הומר לאנגלית מ-tamales, צורת הרבים ל-Tamal [ta'mal] בספרדית; מנאוואטל, "tamalli)" הוא מאכל מסורתי מסו-אמריקאי המורכב ממסה (בצק עמילני, בדרך כלל מבוסס תירס) שמאודה או מבושלת בעטיפת עלי בננה. לא נהוג לאכול את העטיפה והיא נזרקת לפני האכילה. טמלה יכול להיות ממולא בבשר, גבינות, פירות, ירקות, צ'ילי. המילוי עשוי להיות מתובל.
ישנם עקבות היסטוריים לטמלה עוד בימי שבט המאיה, אשר הכינו אותם עבור משתים עוד בימי התקופה הפרה-קלאסית של בני המאיה (250 - 1200 לפנה״ס). בני המאיה קראו גם לטורטייה וגם לטמלה באותו השם, "utah""."
ייתכן שמקורו של הטמלה במסו-אמריקה עתיק עד כדי 5000 - 8000 לפנה״ס. האצטקים, בני המאיה, ולפניהם הטולטקים והאולמקים, השתמשו בטמלה כאוכל נוח לנשיאה, ששימש לעיתים עבור צבאותיהם ולעיתים עבור ציידים ומטיילים. שימוש בטמלה דווח באימפריית האינקה הרבה לפני שהכובש הספרדי ביקר בעולם החדש.
הגיוון בשפות הילידים במסו-אמריקה הוביל ליצירת מילים מקומיות רבות לתיאור הטמלה, חלקן בשימוש גם היום. צורת היחיד של Tamales בספרדית היא tamal. המילה האנגלית ״טמלה״ היא גזירה לאחור של "tamales."
מקסיקו.
אצטק.