במשך כל הזמן הזה המשיך בריו להלחין ולבסס את המוניטין שלו וב-1966 זכה בפרס איטליה על "לאבורינטוס II". ביצוע הבכורה של הסינפוניה שלו בשנת 1968 שם גושפנקא על המוניטין שלו. בשנת 1972 חזר בריו לאיטליה. מ-1974 עד 1980 ניהל את המחלקה האלקטרו-אקוסטית של המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (IRCAM) מייסודו של פייר בולז בפריז וב-1977 נישא בשלישית, הפעם למוזיקולוגית טליה פקר. ב-1987 פתח בפירנצה את "טמפו ריאלה", מרכז דומה בתחומו ל"אירקאם". ב-1994 היה ל"מלחין בית מצטיין" באוניברסיטת הרווארד, שם נשאר עד שנת 2000. כן היה פעיל כמנצח והמשיך להלחין עד סוף חייו. בשנת 2000 נבחר לנשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. לוצ'אנו בריו מת ב-2003 בבית חולים ברומא.
יצירתו.
המוזיקה של בריו יצאה נשכרת מן הקשר עם אשתו הראשונה, הזמרת קתי ברבריאן, שהוציאה לפועל את הרעיונות שלו לשילוב קולות שונים, שאינם רשומים בתווים, אל תוך שירת קולורטורה ביצירתו "סקוונצות III". יצירה קולית זו הייתה חלק מעשרה חיבורים לכלי סולו, שכתיבתם החלה ב-1958. השביעי, משנת 1969, שנכתב לאבובן היינץ הוליגר, מבריק במיוחד. בריו, בניגוד למלחיני אוונגארד אחרים, חיבב הן נגנים והן כלי נגינה. בריו היה מיודד עם הסופר אומברטו אקו, מחבר שם הוורד, ועם המשורר אדוארדו סאנגווינטי. שניהם קירבו אותו אל הקשר בין מוזיקה למילים, לטבען האונומטופאי ולחשיבותן של מילים יום-יומיות, שניתוחן בשפות שונות הוליך לפיתוח שירה דיבורית מסוג חדש. בריו עשה שימוש בתובנה זו ביצירות שונות, בהן "הוקרה ליוליסס" (1958), "מעגלים" (1960) על פי שירים של א. א. קמינגס, לקולות נשים, נבל וכלי הקשה ו"קריאות לונדון" (1974) לשמונה קולות, על פי קריאות של רוכלי רחוב לונדוניים. בשנת 1984 כתב רקוויאם לזכרה של קתי ברבריאן, שאין בו קול אדם אלא תזמורת קאמרית בלבד .
ביצירתו "סינפוניה לשמונה קולות ולתזמורת גדולה", שנכתבה ב-1968-69 משלב בריו בפרק השלישי קטעים מן הסקרצו מן הסימפוניה השנייה של מאהלר וציטוטים שונים מן הספרות והמוזיקה, בהם בקט, פולחן האביב של סטרווינסקי, הסימפוניה השישית של בטהובן ו"הים" של דביסי.
היכרותו עם דאלאפיקולה הביאה לכתיבת חמש וריאציות על נושא בן שלושה תווים מן "האסיר" של דאלאפיקולה, והשפעתו הלירית ניכרת גם ב"מוזיקה קאמרית" שלו, לקול אישה, צ'לו ונבל, על פי טקטסים של ג'יימס ג'ויס.
ביחס לאופרה נטה בריו בדרך כלל לגישה מבטלת וזלזלנית, הבאה לביטוי ב"אופרה", יצירה סאטירית משנת 1970 ו"המלך מקשיב", המזכירה יותר קרקס מאשר אופרה מסורתית. המינימליזם של בני תקופתו דחה אותו ונטייתו הטבעית הייתה למוזיקה לירית שאינה חדשנית.
לאחר פטירת סרג'ו ליברוביצ'י הוא השלים את העבודה על האופרה האחרונה שלו.
הלנה עם רם
לוצ'יאנו בריו
חיפוש הנשק ברמת הכובש
חיפוש הנשק ברמת הכובש נערך ב-16 בנובמבר 1943 על ידי משטרת המנדט, לאחר שעל גג אוטובוס נמצאו שני מקלעים ארוזים. בתגרה המונית שפרצה במהלך החיפוש עצרו הבריטים 35 איש ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
חיפוש הנשק.
ב-14 בנובמבר 1943 נתגלו בבדיקה אקראית שערכו חיילים בריטים באוטובוס, שלושה תת-מקלעים ארוזים בשק על גג האוטובוס. איש מיושבי האוטובוס לא הודה כי הנשק שייך לו. חשדם של הבריטים נפל על שני צעירים, אורי אריאב ואלקנה גלי, שטענו שהם תושבי קיבוץ רמת הכובש (למעשה הם היו מפקדי מחלקת הפלמ"ח והנשק היה שלהם) והם נלקחו למעצר מנהלי בלטרון. הבריטים החליטו לערוך חיפוש בקיבוצם של השניים. בהסתמך על מידע שנתקבל מה'שי' העבירו הנשקים של הקיבוץ והפלמ"ח את הנשק הרב שהיה בסליקים מחצר הקיבוץ אל סליק אחר בבית הקברות בסמוך לפרדס. כעבור יומים הקיפו כוחות צבא ומשטרה את הקיבוץ. לפנות בוקר, ב-16 בנובמבר, הוקף הקיבוץ על ידי גדוד הודי ומעל ל-400 אנשי משטרה בעשרות כלי רכב התפרצו לקיבוץ ומעליו חג מטוס סיור. בראש מבצע החיפוש עמד ריימונד אוסוואלד קפראטה, מפקד משטרת מחוז השומרון. התואנה לעריכת החיפוש הייתה חשד להמצאם של עריקים פולנים מצבא אנדרס בקיבוץ, ואמנם להוכחת טענתם הביאו הבריטים כמה קצינים ואנשי משטרה צבאית פולנית "לשם זיהוי העריקים". לאחר שנוכחו הפולנים לדעת כי הובאו לקיבוץ באמתלת שווא, קמו וחמקו מן המקום.
הבריטים התרכזו במחנה האוהלים של מחלקת הפלמ"ח ועצרו את כל מי שהיה בסביבתו. כול גברי הקיבוץ רוכזו במכלאות מוקפות תיל בחצר הקיבוץ. במהלך החיפוש נגרם נזק רב למבנים ולרכוש. חברות הקיבוץ רגמו את הבריטים באבנים ובחפצים. בחיפוש לא נתגלה נשק, פרט למספר רימוני סרק. בשעת הצהריים הובילו הבריטים קבוצה בת 35 איש, ביניהם גם כמה מחברי הקיבוץ, שנעצרו במחנה הפלמ"ח, לעבר המכוניות. התחוללה מהומה רבתי בה רגמו חברות הקיבוץ את הבריטים באבנים ובחפצים והגברים ניסו לפרוץ מהמכלאות. במהלך התגרה ההמונית נפצעו 14 אנשים. אחד מהם, , נפגע ממכת אלה בראשו. לאחר שאושפז חסר הכרה במשך חמישה ימים נפטר בבית החולים הממשלתי בשכם. קבוצת העצירים נכלאה במשטרת שכם 3 ימים ולאחר מכן הם הובלו למחנה לטרון.
בעת האירוע הוזעקו כ-3,000 מחברי ארגון "ההגנה" בשרון לעזרת הקיבוץ והקיפו את הכוחות הבריטים הצרים על היישוב. כ-150 מהם הצליחו לפרוץ לחצר הקיבוץ. מפקדי "ההגנה" שקלו להפעיל גם כוח מזוין אולם ויתרו על כך בהיווכחם בעוצמת הכוח הבריטי.
תגובת הציבור בארץ.
חיפוש הנשק, שהיה אחד הגדולים בהיקפו עד כה, התקבל על ידי היישוב העברי בזעם. אף על פי שחיפושי נשק אלימים נערכו ב-7 באוגוסט 1941 בעין חרוד, ב-12 במאי 1942 בגבעת חיים וב-3 באוקטובר 1943 בקיבוץ חולדה, לא הובאו אירועים אלה לידיעת הציבור בגלל איסור הצנזורה הצבאית. ב-17 בנובמבר 1943 התכנסו כל עורכי העיתונים היהודים והחליטו כי כל העיתונים היהודים יפרסמו למחרת הודעה מפורטת ואחידה "על מעשה ההתעללות ביישוב העברי" ברמת הכובש תוך התעלמות מהצנזורה. רק "פלסטיין פוסט" קבל הוראה להימנע מכך על מנת שישאר עיתון יהודי אחד חופשי אם יחליטו הבריטים לסגור את כל העיתונים היהודים. ב-18 בנובמבר 1943 הופיעו כל העיתונים היהודים בהודעה בראש העיתונים ובה צוין כי "הרשות שלא ידעה להגן על רמת הכובש מעקירת מטעים, רצח, מארבים ומוקשים, באה עכשיו ללמד את רמת הכובש בקתות, אלות וביריות, שאינה רשאית להתגונן על נפשה".
הבריטים הגיבו בסגירת כל העיתונים היהודים ל-11 ימים. עורך "פלסטיין פוסט" נתבע לפרסם את ה"הודעה הרשמית" של השלטונות הבריטים אך הוא סירב, כל עוד לא יותן לו לפרסם גם את הגרסה היהודית במלואה. הבריטים ניסו להוציא עיתון יומי בעברית בשם "חדשות היום" ובו גרסתם על המאורעות ברמת הכובש אבל היהודים החרימו את העיתון. בעלי הקיוסקים סירבו לקבל אותו ובכל מקום שאליו הגיעו הגליונות הם נשרפו על ידי הקהל.
למחרת החיפוש הגיעו לרמת הכובש אנשים רבים לאות הזדהות, ובהם בכירי היישוב כדוד בן-גוריון, גולדה מאירסון (מאיר) ומשה שרתוק (שרת).
ארונו של שמואל ווליניץ הובא לירושלים ומשה שרת הספידו בחצר בית המוסדות הלאומיים. משם הועבר לרמת הכובש ונקבר במעמד חבריו ונציגים רבים של הציבור היהודי, בהם יצחק טבנקין שאמר כי "קברו של ווליניץ ישכון בכל בית יהודי, בכל עיר וכפר, כזיכרון, כצו-חיים, כאזהרה". בזמן ההלוויה הוכרזה דומייה של שתי דקות בתל אביב. לזכרו של וולינץ ניטע יער רמת הכובש ליד מנרה, מכספי תרומות שנאספו מכל שדרות היישוב.
גילאון
קראנטור
קְרַאנְטוֹר (ביוונית: Κράντωρ; מת ב-275 או 276 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני.
ביוגרפיה.
קראנטור נולד בעיר סולי שבקיליקיה (כיום חלק של העיר מרסין שבדרום טורקיה), הגיע לאתונה כדי ללמוד פילוסופיה והיה תלמידו של קסנוקרטס, ראש האקדמיה האפלטונית, וידידו של פולמון מאתונה, שגם הוא היה תלמידו של קסנוקרטס.
על פי דיוגנס לארטיוס קראנטור חלה, פרש למקדש אסקולאפיוס, והתקבצו סביבו שחשבו כי הוא עומד להקים בית ספר לפילוסופיה, ובהם ארקסילאוס שביקש ממנו להמליץ עליו בפני פולמון. אחרי שהבריא קראנטור הפך לתלמידו של פולמון וציווה את כל רכושו (12 כיכרות כסף וזהב) לארקסילאוס.
קראנטור השאיר אחריו כ-30,000 שורות של רשימות, הערות ופירושים (שחלק מהם יוחסו לארקסילאוס) שמהם שרדו קטעים בלבד. הוא היה הראשון מבין חסידיו של אפלטון שכתב פירושים לכתביו של פילוסוף זה. הוא עסק בעיקר בענייני מוסר ודירג את ה"טוב" באופן הבא: מידות טובות, בריאות, הנאה ורכוש. הורטיוס ראה בו פילוסוף של המוסר יחד עם כריסיפוס, וכתב כי ברומא נהגו לקרוא את כתביו של קראנטור.
יצירתו המפורסמת ביותר, שאותה הקדיש לידידו היפוקלס שהתאבל על מות בנו, היא "על הצער". המשורר תאתטוס כינה את קראנטור "ידידן של המוזות". קיקרו עשה שימוש ביצירה זו בספרו "תנחומים" שאותו כתב אחרי מות בתו טוליה. הפילוסוף פאנאטיוס כינה את יצירתו זו של קראנטור "יצירת הזהב" והמליץ ללמוד אותה בעל פה. קטעים מספר ממנה השתמרו במסה של פלוטרכוס "תנחומים".
על פי דיוגנס לארטיוס, קראנטור ניסה את כוחו גם בשירה, המציא מילים וביטויים חדשים, אמר כי הדבר הקשה ביותר הוא לכתוב טרגדיה והעריץ בעיקר את הומרוס ואת אוריפידס. לפי אותו מקור, קראנטור שהוערץ בעיר מולדתו סולי, השאיר את לקט שיריו במקדשה של האלה אתנה בעיר סולי לפני שמת כתוצאה ממחלת הבצקת.
משטרת התנועה הרוסית
שדכנות
טרבניק
בית הדואר המרכזי (יפו)
בית הדואר המרכזי של יפו הוא מבנה בעל חשיבות אדריכלית בשדרות ירושלים 12 פינת רחוב הדואר. הבניין משמש כיום כסניף דואר בו גם שכנה בעבר הנהלת "השירות הבולאי" עד לשנות ה-90 בו עבר אל תל אביב.
היסטוריה.