לאחר זמן קצר נטשו תושבי המקום את היישוב והוא אוכלס מחדש בשנת 1955 על ידי עולים מתוניסיה ומרוקו. בדצמבר 1956 נחנך בית הכנסת במושב. בשנת 1960 נקנסה האגודה השיתופית על שלא קיימה באופן סדיר אסיפות שנתיות.
בעשור הראשון לקיומו חובר המושב לכביש 395 בדרך עפר באורך של כ-2.5 קילומטר באיכות ירודה כך שבחלק מהזמן לא נכנסו אוטובוסים למושב.
נכון ל-2017 מתגוררות במושב כ-70 משפחות.
ב-15 באוגוסט 2021 במהלך השרפה בהרי ירושלים פונה היישוב, בבוקר 16 באוגוסט הורשו התושבים לחזור לבתיהם.
פרנסה.
מפאת הסביבה ההררית, היו יחידות המשק במקום קטנות ביחס של 4 דונם בלבד ונטען שלא הספיקו כדי לאפשר פרנסה בכבוד. עיקר פרנסת התושבים הייתה על ענף הלול, ולמושב ניתנו מכסות גדולות כדי לאפשר פרנסה לתושבים. ועדה של משרד החקלאות קבעה בתחילת 1961 כי אין כל טעם בהמשך קיומו של המושב כמושב חקלאי. בשנת 1961 הוכנס ליישוב ענף פיטום אווזים. במקביל נדונה האפשרות של הפיכת היישוב לכפר עבודה תוך צמצום מספר היחידות המשקיות במקום.
שמו של המושב הוא כשם "כסלון" המקראית, הנזכרת בספר יהושע בתיאור נחלת שבט יהודה: . אוסביוס באונומסטיקון הזכיר כי גם בתקופתו (תחילת המאה ה-4 לספירה) היה היישוב קיים. שם היישוב הקדום השתמר בשם הכפר הערבי "כסלא", שתושביו נמלטו ממנו בזמן מלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. בתחילה, ביקשה ועדת השמות הממשלתית להעניק את השם "כסלון" לרמת רזיאל, אולם לאחר סירוב תושביו לוותר על הנצחתו של דוד רזיאל, הועבר השם למושב כסלון, שנקרא קודם "שופה" או "חורבת שופה".
לוזית
לוזית הוא מושב בשפלת יהודה, השוכן ממערב לפארק בריטניה ולעמק האלה, בין הערים בית שמש וקריית גת. המושב משתייך למועצה האזורית מטה יהודה.
כקילומטר מצפון למושב נמצאת חרבת עטרבה, בה מערכת מסתור מימי מרד בר כוכבא.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1955 על ידי עולים מצפון אפריקה, ונקרא תחילה בשם "דיר דובן ב'" מכיוון שבמקום שכן קודם כפר ערבי בשם דיר דבאן. בהמשך הצטרפו למייסדי המושב עולים מאלג'יר.
היישוב נקרא בשמו הנוכחי על שם מטעי עץ השקד (לוּז) הגדלים באזור, אשר מאפיינים את אזור עמק האלה, ואשר שימשו בתקופות מסוימות כמקור פרנסה לתושבי היישוב. בתנ"ך נזכר השם לוּזָה כשם יישוב בבנימין.
כיום מתפרנסים תושבי המושב מחקלאות וממקצועות חופשיים. החל משנת 2010 קמה במושב הרחבה קהילתית אשר במסגרתה נקלטו עשרות משפחות וצפויות להיקלט עשרות נוספות, רובן עוסקות במקצועות חופשיים.
מוצא עילית
מוצא עילית הוא יישוב קהילתי בעל אופי כפרי הממוקם מעל עמק מוצא על גבי ההר שבין מוצא תחתית למבשרת ציון.
הגישה ליישוב היא דרך הכביש המפותל המכונה: "שבע האחיות", או דרך כביש 1 הישן, ישירות לאזור התחתון של היישוב.
מבחינה מוניציפלית, היישוב שייך למועצה האזורית מטה יהודה.
היסטוריה.
מוצא עילית הוקמה בשנת 1933 כמושב עובדים על אדמות האיכר שמואל ברוזה, על ידי בני המושבה הוותיקה מוצא (תחתית) וקבוצת פועלים מירושלים. אנשי המושב התפרנסו מגידול פרות לחליבה, וכן מעבודה בבית ההבראה הסמוך, ארזה, שהיה הגדול והחשוב מסוגו ומאירוח קייטנים.בימי המרד הערבי הגדול (1936–1939) היה במקום בסיס יחידת הנודדת, כוח הגנה נייד בראשות יצחק שדה. בינואר 1948 פונה המושב מתושביו ובמקום השתכנה מפקדת חטיבת עציוני, כאשר בית ההבראה "ארזה" שימש כבית חולים שדה. תושבי המקום חזרו למוצא עילית עם תום מלחמת העצמאות.
בשנת 2013 החלה בנייה של 220 יחידות דיור במדרון שבין מוצא עילית למעון הרופא, שבו שכן בית ההבראה ארזה, ומספר בניינים היסטוריים בתהליך של שימור וישמשו כשטחים ציבוריים.
כיום, היישוב הוא יישוב קהילתי ורבים מתושביו הם בעלי מקצועות חופשיים, המתפרנסים באזור.
אופי היישוב.
היישוב כולל מגוון גילאים ובשנים האחרונות נוספו למוצא עלית משפחות צעירות, ותושביו מהווים קהילה פעילה החוגגת יחד פסטיבלים, חגים ואירועים תרבותיים מגוונים.
ביישוב שלושה גני ילדים חילוניים. ילדי היישוב לומדים בבית הספר היסודי הממלכתי עין הרים שליד סכר בית זית. בתיכון לומדים ילדי מוצא עלית במגוון תיכונים באזור (תיכון עין כרם) ובירושלים (ליד"ה, בויאר, התיכון למדעים ולאמנויות, האקדמיה למוסיקה ולמחול ועוד).
ביישוב פעילה תנועת נוער בשם התנועה החדשה, וחברים בה עשרות ילדים ובני נוער מכיתה ג' ועד י"ב, העורכים פעילויות מדי שבוע, וכן בחגים ובחופשים.
בחלק העליון של מוצא עלית ישנו מעון למבוגרים, מחלקה סיעודית ומרכז החלמה והבראה בשם "נוה עמית – מעון הרופא".
בית ההבראה ארזה.
בשנת 1923 הוקם ליד מוצא בית ההבראה "ארזה" או בשמו המלא, "ארזה – בית הבראה לחלוצים". מדובר היה בגלגולו של רעיון שהעלה עוד בנימין זאב הרצל. בית ההבראה הוקם על ידי ההסתדרות הכללית. הוא פתח את שעריו לציבור הרחב ב-1924 ובו כשישים מיטות. דוד רמז הציע לקרוא למקום "ארזו" על שם ארזו של הרצל, אך בהמשך הלכה ותפסה המקבילה הנקבית, שהתקבלה לבסוף – "ארזה".
בתחילה שימש המבנה בעיקר לטיפול בבעיות במערכת העיכול והוא תיפקד כמוסד רפואי של ממש. עם הזמן החלה הפעילות במקום להיות יותר ויותר אינטנסיבית. לאחר מלחמת העצמאות, עם סיום הקרבות באזור, שוקם בית ההבראה וחזר לפעילות מלאה. בשנות השמונים הוסב המתחם למרכז כנסים והשתלמויות.
ב-2019 החל תהליך שימור ושיקום של הבניינים ההיסטוריים, ובהם בית ההארחה ארזה. במתחם המחודש יהיו ארכיון, ספרייה ומרכז תרבות.
בחורשה המצויה ליד בית ההבראה ניטע עץ, בסוף 1898, בעת ביקורו בארץ ישראל של הרצל ודוד וולפסון. הם נטעו במקום עצים: (הרצל נטע ארז ווולפסון נטע דקל). באופן מקרי העץ, שניטע כסמל לחידוש ההתיישבות היהודית באזורי יהודה, ניטע בדיוק בתאריך שבו פורסמה לימים הצהרת בלפור (2 בנובמבר). הארז שניטע באותו יום קיבל בספרות ובעיתונות את השם "ארז הרצל". המקום הפך לסוג של אנדרטה וחקלאי מוצא שמרו עליו. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגע האתר והעצים נפגעו קשות, ככל הנראה כתוצאה מפגיעה של ערביי הכפרים השכנים.
מחסיה
מַחְסֵיָה הוא מושב ליד בית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה שבמחוז ירושלים.
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן, על חלק מאדמות הכפר הנטוש דיר אבאן. המושב ננטש לאחר מספר שנים, ויושב מחדש מאוחר יותר על ידי עולים ממרוקו ומקוצ'ין שבהודו.
המושב חבר בתנועה המיישבת "הפועל המזרחי".
שם המושב לקוח מתוך ספר ירמיהו, שם הוא משמש שם פרטי:
מסילת ציון
מסילת ציון הוא מושב עובדים צפונית לבית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה שבמחוז ירושלים. נוסד ככפר עבודה בשנת 1950 על ידי עולים מתימן, אך לאחר זמן מה עזבו המייסדים ובמקומם באו עולים מקוצ'ין שבהודו.
היישוב משתייך לתנועה החדשה. שטחו כאלף דונם וגובהו כ-350 מטרים מעל פני הים.
שמו של היישוב סמלי ובהיותו סמוך ל"דרך בורמה", הוצע על ידי זאב וילנאי ומבטא את פריצת הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. הוא מבוסס על הפסוק: .
ילדי ונערי המושב לומדים בבית הספר היסודי "השחר" שבמושב טל שחר, ובבית ספר "הרטוב" בחטיבה והתיכון.
נווה אילן
נווה אילן הוא מושב שיתופי ליד אבו גוש וירושלים, השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היסטוריה.
קיבוץ של המאקי.
נווה אילן הוקם בתחילת אוקטובר 1946, במקביל להקמת 11 הנקודות, על ידי מתנדבים מקריית ענבים ומעלה החמישה שהכינו את הקרקע לקבוצת "טללים" של 31 יוצאי המחתרת האנטי-נאצית מצרפת - המאקי. רוב החברים בקבוצת טללים קיבלו הכשרה בדגניה ב'. הצעירים בחבורה שהו בכפר רופין, והדתיים שבהם קבלו הכשרה בשדה אליהו. לתקופת מה שהו חברי קבוצת טללים בחדרה.
המייסדים בחרו למקום כשם זמני את השם "נווה אילן", כשם יישוב בסביבת קריית ענבים בסיפור של יוסף ויץ. שטח היישוב עמד על כ-1700 דונם והוא ישב בראש פסגה תלולה, ארבעה קילומטרים מערבה ממעלה החמישה וכשני קילומטרים צפונית מערבית מהכביש לירושלים. ב-27 באוקטובר 1946 התקיים טקס חנוכה רשמי של היישוב בנוכחות קונסול צרפת. המתיישבים ניקו את החורבה הערבית שהייתה במקום, התיקנו לה גג והשתמשו בה לחדר אוכל, ספרייה, בית דואר ובית תינוקות. על הגג התקינו מרזבים לריכוז מי גשמים למיכל מים לשתייה. עיקר המים בהם השתמשו הובא ממעלה החמישה ברכב. בנובמבר 1947 היה נווה אילן ברשימת הנקודות העבריות המנותקות בתחומי המדינה הערבית, וצוין שהתגוררו בה 43 נפש.
בט"ו בשבט בתחילת 1947 התקיימו ביישוב נטיעות של הקרן הקיימת. מגמת נטיעת היערות באזור נמשכה אל תוך שנות ה-50.
ב-15 בינואר 1948 הותקפה קבוצה של חברי היישוב שיצאו לעבוד בגינת הירק למרגלותיו, על ידי ערבים מהסביבה. בהתקפה נהרג אחד המגינים. כן הורעש היישוב בירי תותחים במהלך מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה היה הקיבוץ יעד למסתננים בגלל קרבתו לגבול. באוקטובר 1953 נרצח חבר הקיבוץ בידי מסתננים.
גרעין "התגבורת" - כ-70 יוצאי צפון אפריקה שהגיעו באוניה אקסודוס ובדרך בורמה - הצטרף ליישוב בהפוגה השנייה ביולי 1948, ובתחילת 1950, בעת בניית בתי הקבע, היו ביישוב 110 תושבים. הם החזיקו לול ורפת והחלו בגידול פטריות.
בהיות מקימי היישוב דוברי צרפתית, היה היישוב לנקודת ביקור לאורחים מצרפת בישראל. כן הובאו ליישוב האחים פינאלי כאשר הובאו לישראל.
בשנת 1953 התנהל סכסוך על קרקעות בין היישוב ואנשי אבו גוש. באבו גוש אף טענו שגירוש מספר תושבים של הכפר לאחר ההתקפה על מוסד קריית יערים נבע מרצון להשתלט על קרקעות הכפר עבור נווה אילן.