ההתפתחות הטכנולוגית הביאה בעקבותיה לגידול בפריון העבודה, דבר שאיפשר גידול באוכלוסייה הלא חקלאית שבערים, התמקצעות רבה יותר של פקידים ובעלי מלאכה ומורכבות הולכת וגדלה של הציוויליזציה. הצטבר הון מספיק, אשר לראשונה, בסין, רמז לאפשרות של פריצת מהפכה תעשייתית. במאה ה-12, סין של שושלת סונג הייתה ללא כל ספק הציוויליזציה המתקדמת ברחבי יבשת אירואסיה. די אם נזכיר את הדפוס, את הנייר, את אבק השרפה והמצפן - כולם פותחו לראשונה בסין והתפשטו ממנה לשאר אירואסיה. בנוסף, לסין של שושלת סונג הייתה מערכת פיננסית מתקדמת של שטרות במחזור. ולכן, חוקרים רבים העלו השערה שסין של שושלת סונג, בייחוד בתחילת המאה ה-13, עמדה בפתחה של מהפכה תעשייתית. אלא שאז נכבשה בידי המונגולים אשר טרפו את הקלפים. השערה זו אינה מקובלת באופן כללי.
העת החדשה.
במציאות כפי שהתרחשה, המהפכה התעשייתית פרצה במאה ה-18 באירופה. איך קרה שאירופה, אשר במשך רוב האלף השני הייתה ציוויליזציה פריפריאלית באירואסיה, מפגרת מבחינה טכנולוגית, עקפה את שאר המרכזים עד כי העולם בו אנו חיים כיום הוא תוצר של תהליכים שהתרחשו בה? זאת שאלה ענקית ונושא לוויכוח ער בקדמת המחקר. לא כאן המקום להרחיב על כך, רק נציין בקצרה כי באופן כללי קיימות שלוש דעות בנושא: א. יש הגורסים כי אירופה כלל לא פיגרה ושהחל מהרנסאנס במאה ה-14 התפתחו מאפיינים ייחודיים בתרבות האירופית אשר איפשרו מאוחר יותר את הפריצה הגדולה של המהפכה התעשייתית. ב. הודג'סון גרס כי התמורה חלה במאה ה-17 בד בבד עם המהפכה המדעית ושעד אז אירופה אכן הייתה פחות מתקדמת משאר המרכזים, על אף המסעות בימים. ג. יש הגורסים כי עד למהפכה התעשייתית ממש אירופה הייתה בפיגור ביחס לשאר המרכזים ורק הצטברות של צירופי מקרים, אותם הם מפרטים, הביאה לידי כך שהמהפכה התעשייתית פרצה דווקא באירופה (ראו Kenneth Pomeranz וראו גם Wolfgang Keller and Carol Shiue).
ההתפרצות הטכנולוגית שחלה באירופה בעקבות המהפכה התעשייתית הייתה אקספוננציאלית ולא איפשרה שום סיכוי להתמודדות מולה של המרכזים האחרים. אך הדבר החשוב להדגיש הוא כי לא ניתן להסביר את המהפכה התעשייתית במנותק מההתפתחויות של האלף השני בכל רחבי אירואסיה. הייתה זו ההצטברות האטית אך מתמדת של פיתוחים טכנולוגיים שקדמו למהפכה התעשייתית, אשר איפשרו את קיומה. ורוב פיתוחים אלה מקורם בסין.
רצ (בשמה הרשמי המלא התנועה לזכויות האזרח ובהמשך התנועה לזכויות האזרח ולשלום) הייתה מפלגת שמאל ישראלית שפעלה משנות ה-70 עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה.
מפלגת רצ הוקמה לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 על ידי הפעילה החברתית שולמית אלוני לאחר שפרשה ממפלגת העבודה (אשר מטעמה ולפני כן מטעם מפא"י, כיהנה כח"כית בכנסת השישית). בבחירות אלו זכתה רצ בשלושה מנדטים ובנוסף לאלוני נכנסו לכנסת בועז מואב, ומרשה פרידמן.
ב-3 ביוני 1974, לאחר התפטרותה של ראש הממשלה גולדה מאיר וסיום כהונת ממשלתה, הצטרפה המפלגה לממשלתו של יצחק רבין, בה כיהנה אלוני כשרה בלי תיק (האישה השנייה שכיהנה בתפקיד שר בישראל לאחר גולדה מאיר).
ב-6 בנובמבר 1974, פרשה רצ מהממשלה בעקבות הצטרפות המפד"ל כשבוע לפני כן, ומרגע זה עד שנת 1992 נשארה המפלגה באופוזיציה.
במהלך הכנסת השמינית הצטרפה רצ לחבר הכנסת לובה אליאב בהקמת סיעת יעד, שפורקה כעבור חודשים ספורים.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 ולכנסת העשירית ב-1981 זכתה רצ במנדט אחד בלבד. במהלך הכנסת העשירית הצטרפה רצ לסיעת המערך שבראשות שמעון פרס ולקראת סוף כהונתה פרשה ממנה. בבחירות לכנסת ה-11 ב-1984 הגדילה הסיעה את כוחה כאשר זכתה ב-3 מנדטים. במהלך כנסת זו נוספו אליה חברי הכנסת יוסי שריד, שפרש מהמערך על רקע מלחמת לבנון הראשונה ומרדכי וירשובסקי, שפרש מ"שינוי".
בבחירות לכנסת ה-12 ב-1988 קיבלה רצ 97,513 קולות וזכתה ב-5 מנדטים, ובשלהי הכנסת ה-12 התאחדה הסיעה עם סיעות מפ"ם ושינוי לסיעת מרצ המאוחדת.
בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992 זכתה הסיעה המאוחדת להישג של 12 מנדטים (מתוכם 6 מושבים עבור רצ) והיוותה מרכיב חשוב בממשלת רבין השנייה, ולאחר רצח רבין, בממשלתו של שמעון פרס.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ב-1996 סיימה שולמית אלוני כהונה של כ-22 שנה כיו"ר מפלגת רצ וכמעט 4 שנים כיו"ר סיעת מרצ, לאחר שהחליטה שלא להשתתף בבחירות פנימיות על תפקידים אלו (ובכך פרשה מפעילות מפלגתית) והיא הוחלפה על ידי יוסי שריד.
בבחירות אלו ירד כוחה של סיעת מרצ ל-9 מנדטים (מתוכם 4 מושבים עבור רצ) ובמהלך הכנסת היא נשארה באופוזיציה.
ב-1997 התאחדו סופית מפלגות הסיעה המשותפת להקמת מפלגה אחת, מרצ וכך בא הקץ לקיומה של רצ כישות עצמאית.
אידאולוגיה.
בראשית דרכה התמקדה המפלגה בנושאים אזרחיים, ובעיקר בנושאים של הגנה על זכויות האדם והאזרח, הפרדת דת ומדינה ושינוי שיטת הבחירות. התנועה הייתה מחלוצות הפמיניזם בישראל, וקידמה רבות את המודעות לאלימות בתוך המשפחה ולזכויות נשים. התנועה הייתה גם מחלוצות זכויות להט"ב בישראל. ומרשה פרידמן הייתה חברת הכנסת הלסבית הגלויה הראשונה (אם כי, כשהייתה חברת כנסת טרם הזדהתה ברבים כלסבית).
עם זמן התווספה לסדר יומה האזרחי גם עמדה נחרצת בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. המפלגה נהפכה יונית מובהקת, וממיקומה משמאל למפלגת העבודה קראה לנסיגה מיהודה, שומרון ועזה במסגרת "שטחים תמורת שלום", צידדה בשיחות עם אש"ף ובהמשך גם תמכה בהקמת מדינה פלסטינית. עם זאת התנגדה לסרבנות לשרת בשטחים, שבמהלך שנות האינתיפדה הראשונה החלה לצבור תאוצה.
בין השנים 1985 ל-1994 הוציא לאור תנועת רצ את כתב העת "פוליטיקה", שתחילה ערך יוסי שריד ומ-1987 העיתונאי גדעון סאמט.
ניתוח לפרוסקופי
חוליו קורטאסר
חוליו פלורנסיו קורטאסר (בספרדית: Julio Florencio Cortázar; בריסל, 26 באוגוסט 1914 – פריז, 12 בפברואר 1984) היה סופר ארגנטינאי, נחשב לאחד מחשובי הסופרים בשפה הספרדית במאה ה-20. פרסם רומאנים וספרי שירה, אך הטביע את חותמו באופן מובהק בסוגת הסיפור הקצר.
חייו.
קורטאסר נולד בבלגיה לחוליו קורטאסר ולמריה הרמיניה דסקוטה הארגנטינאים, "תוצר של תיירות ודיפלומטיה", כדבריו. המשפחה נאלצה להישאר בשווייץ במשך מלחמת העולם הראשונה, וכשהיה קורטאסר בן 4, חזר עם הוריו לארגנטינה, שם השתקעו בעיירה בנפילד שבבואנוס איירס רבתי. בתקופה זו עזב אביו את המשפחה, וכשהיה בן 9 החל הנער לכתוב, כנראה בשל חייו הסוערים. מ-1928 עד 1932 למד הוראה, ולאחר מכן הוראת ספרות. ב-1932, בגיל 18, התאהב בסוריאליזם לאחר קריאת "אופיום" של ז'אן קוקטו. ב-1935 נרשם ללימודי פילוסופיה ואמנות באוניברסיטת בואנוס איירס, אך עד מהרה עזב את הלימודים בשל קשיים כלכליים.
ב-1938 פרסם תחת שם העט חוליו דניס את קובץ השירה "Presencia", אוסף סונטות בסגנון מלארמה. ב-1945, לאחר מספר שנים של הוראת ספרות בבתי ספר, התקבל כמרצה לספרות צרפתית באוניברסיטת קויו. ב-1946, לאחר עליית פרון לשלטון, הצטרף למחאה האנטי-פרונית ואף נכלא לזמן קצר. כשהשתחרר התפטר מהאוניברסיטה וחזר לבואנוס איירס, שם החל לעבוד בהוצאת ספרים, וכן בתרגום.
בתקופה זו פרסם קורטאסר מאמרים אקדמיים (בין השאר על רמבו וקיטס), וסיפורים קצרים, שהמפורסם מביניהם הוא "Casa Tomada" שראה אור בעיתונו של בורחס "Los Anales de Buenos Aires", המספר על אח ואחות המשלימים עם השתלטות מסתורית על ביתם, ושיש הרואים בו ביקורת פוליטית. ב-1951 יצא ספר "Bestiario", אוסף סיפורים קצרים, ובאותה שנה עקר קורטאסר לצרפת, בה קיבל מלגת לימודים. בצרפת התקבל לעבודה כמתרגם עבור אונסק"ו, משרה שסיפקה לו עצמאות לכתיבה ואיפשרה לו להעביר את שארית חייו בין צרפת לבין מסעות עצמאיים או בשליחות הארגון.
במשך חמש שנים עבד על תרגום כתביו של אדגר אלן פו, בין צרפת ואיטליה, אשר ראו אור ב-1956 ונחשבים לטובים שבתרגומי פו. ב-1953 נשא לאישה את אורורה ברנרדס, מתרגמת ארנטינאית. ב-1963 ביקר בקובה, ביקור שלדבריו הראה לו את הריק הפוליטי המצוי בו, והשפיע עליו בהמשך חייו, בהם היה פעיל פוליטית נגד משטרי העריצות בארגנטינה, צ'ילה וניקרגואה.
ב-1962 וב-1963 פרסם בבואנוס איירס את שני ספריו המפורסמים ביותר: "Historias de cronopios y de famas" מבט הומוריסטי-סוריאליסטי על המציאות האירופית והדרום אמריקאית, המפגיש אנשים משונים ויצורים דמיוניים, וקלאס (הוצאת כרמל 2013), , רומן ארוך שאיננו מסודר כרונולוגית ומזמין את הקורא לערוך בעצמו את סיפורו של הגיבור הקודח הורסיו אוליביירה.
מעמדו כסופר הלך והתבסס, וב-1966 מיכלאנג'לו אנטוניוני ביסס את סרטו "יצרים" ("Blow-up") על סיפורו "הרוק של השטן".
ב-1967 נישא בשנית לאוגנה קרווליס, נציגת ליטא לאונסק"ו, וב-1970 ביקרו השניים בצ'ילה בהזמנתו של הנשיא הנכנס סלבדור איינדה. ב-1973 פרסם את "Libro de Manuel" ונסע לבואנוס איירס להציג את הספר, כשהוא מבקר בדרך בפרו, אקוודור וצ'ילה. ב-1974 השתתף בכינוס של ועדת ראסל השנייה ברומא שעסק בזכויות האדם באמריקה הלטינית, וב-1975 נסע לארצות הברית ולמקסיקו, מוזמן על ידי הוועדה הבינלאומית לחקירת פשעי החונטה הצבאית של פינושה.