תחרות הנשפים התקיימה על בסיס הבתים השונים בקטגוריות שונות, ואחת מהן הייתה ריקוד הווגינג. הכירואוגרף ווילי נינג'ה (Willi Ninja), מוכר כ'סנדק הווג', שהיה הראשון לפתח באופן מקצועי את סגנון הריקוד, ומוזכר רבות בסרט 'פריז בוערת' (1991). על פי הספר Voguing and the House Ballroom Scene of New York City 1989-92, שנכתב על ידי שנטל רגנאל, סגנון הריקוד הוכתר בשנות ה-90 ל'דוגמנות לצלילי המוזיקה', וחושף את השוני שעברה העיר ניו יורק דרך הריקוד - מעיר המורכבת מטלאים שהיוותה מקור לטרנדים בתחומי אמנות, אופנה ומוזיקה, לעיר הזמינה לעשירים בלבד כיום. עם הזמן, מריקוד שהכיל רק פוזות של דוגמניות, הפך לריקוד המושפע מאמנות אפריקנית, סרטי קונג פו, ותנועות המסבות את תשומת הלב של הקהל למלתחת או לאיפור המתחרות.
בקרב הקהילה הגאה, ריקוד הווג נתפס לא רק ככוריאוגרפיה של הנפות ידיים חדות באוויר ומתיחת חלקי הגוף בצורה מורכבת, אלא כתופעה תרבותית-חברתית ואמצעי ביטוי של נערים שחורים שסבלו מדיכוי חברתי קשה. לא במקרה הריקוד זכה לתהודת שיא בשנות ה-80, אז היה לו תפקיד אקוטי. הקהילה הגאה גוועה לאיטה עקב משבר האיידס ומערכות הבריאות בארצות הברית התעלמו מהתפשטות נגיף ה-HIV, שעלה למאות אלפים בחייהם. הסיטואציה הבלתי נתפסת הובילה להידרדרות דרמטית בצב הרוח בקרב הקהילה הגאה, מה שהתבטא בין היתר בהידרדרות בתרבות הבילוי הקהילתית. על הרקע הזה, ווגינג, ריקוד חד ומקוטע, נע בין תנוחה לתנוחה, היווה קריאה לעזרה או מלחמה. הוא מסמל את היכולת של הקהילה הגאה להפסיק לקפוא במקומם נוכח המצב הנורא ולעשות משהו. הנשפים גרמו לקהילה הגאה להחיות את התרבות הגאה בניו יורק ולמחות על התעלמותו של הממשל ממצבם.
שפה.
מונחי שפת תרבות הנשפים נטמעו בתרבות הגאה והפופולרית לאורך השנים, ומופצים בעזרת הטלוויזיה, קולנוע, עיתונות ואינטרנט. בשנת 2009, יצאה לאור הסדרה המרוץ לדראג של רו פול, שהטמיעה הרבה מסלנג הנשפים ברמה הבינלאומית.
רוב הסלנג העברי שהושפע מתרבות הנשפים 'מעובר' מאנגלית. המילים המוכרות ביותר:
מוזיקה.
השפעה משמעותית נוספת של הנשפים, אשר תרמה לעולם המוזיקה הגאה הפופולרית. אלמנט מרכזי בנשפים הוא המוזיקה, המאופיינת בדרך כלל בקצב מהיר, המלווה בראפ של פרשנים או של מנחים. מילות השיר מסוגננות לא פחות מהמקצבים, ולעיתים קרובות מהללות את המלכות ואת הנשיות באמצעות שפה וולגרית ושימוש במילים כמו "cunt" או "pussy". מבחינה היסטורית, המוזיקה שהושמעה בנשפים הייתה כל מה שנחשב לפופולרי בקהילה הלהט"בית האפרו-אמריקאית באותה תקופה, לרבות דיסקו, קלאב, האוס ואפילו ראפ ו-R&amp;B. מוזיקת האוס, המוזיקה העיקרית של הנשפים, היא תמיד מוזיקה קצבית, שיש לה מקורות אפרו-אמריקאים שבאים לידי ביטוי בקצב. באופן כללי, תרבות הנשפים היוותה כר פורה לסגנונות חדשים של מוזיקת האוס ושל מוזיקה אלקטרונית וגם של ז'אנרים מוזיקליים אחרים. התרבות השפיעה גם על גל אמני היפ הופ קווירים כגון Zebra Katz, House of Ladosha ו-Le1f.
כיום, מוזיקאים ומוזיקאיות רבות כמו Eliss D וקווין אוויאנס, דיג'יים ומפיקים שונים מושפעים מסגנון המוזיקה של הנשפים. בשל ההתעניינות הגוברת בתחום, גם מוזיקאים ומוזיקאיות פופולריים ברחבי העולם מתאימים את סגנון המוזיקה שלהם לרקדני הווג. למשל, בסינגל של אריאנה גרנדה "The Light is Coming" ישנם ביטים שנוצרו במיוחד לרקדני ווג.
אופנה.
אופנת הנשפים השתנתה עם השנים. בתחילתה שאבה השראה מנערות השעשועים בלאס וגאס, ולכן תלבושות הנשפים היו מורכבות מנוצות, חרוזים ואבני חן מנצנצות. לאחר מכן, ההשראה נבעה מכוכבות מסך הכסף, ובשנות ה-80, המוזה הייתה דוגמניות על. עם השינויים במקורות ההשראה גם הלבוש עצמו השתנה. בנשפים המוקדמים המהות הייתה יצירתיות והמשתתפים נהגו להגות ולתפור את התלבושות בעצמם. אולם, לאחר מכן, ילדי הנשפים התחילו לשלב בגדי מעצבים של אופנה עילית. את חלקם הם גנבו מחנויות יוקרה, בשל הרצון לזכות ביותר ניקוד. חברי הבתים (Houses) הציגו בתחרויות הנשפים סגנונות אופנתיים אשר התחקו אחר בתי האופנה העילית. מלבוש קיט, אופנת רנסאנס, לבוש רחוב ועוד המשפיעים על אופנת דראג עד היום.
קולנוע וטלוויזיה.
רוב הבתים הניו יורקים שהשתתפו בנשפים של שנות ה-80 מוזכרים בסרט הדוקומנטרי הידוע 'פריז בוערת', שהתפרסם בשנת 1991. שמו של הסרט הוא על בסיס נשף מפורסם משנת 1986. הסרט סיפק מבט פנימי על תרבות הנשפים ואנשיה, בשילוב תיעוד מתוך הנשפים עצמם וסצינות שנלקחו מחייהם האישיים של הגיבורים. סרט נוסף אך פחות מוכר הוא ", שצולם כבר בסוף שנות ה-60. הסרט מתעד תחרות יופי של מלכות דראג אמריקניות, שבחבר השופטים ישבו אנדי וורהול ולארי ריברס.
בשנת 2016, , שבוים על ידי הבמאית השוודית-אמריקנית שרה יורדנו, סיפק תמונת מצב מודרנית של תרבות הנשפים בארצות הברית. הסרט עוסק בתת-קבוצה בסצנת הבולרום המכונה קיקי.
בשנת 2017, כחלק מסדרה דוקומנטרית על הזהות התרבותית בניו זילנד, חברת התקשורת VICE MEDIA הפיקה פרק על תרבות הנשפים בניו זילנד בהפקת הארגון FAFSWAG, שם הפרק היה: "FAFSWAG: Auckland's Underground Vogue Scene".
בשנת 2018, חברת ההפקות האמריקאית VICELAND, הפיקה את הסדרה My House, אשר עוקבת אחרי שישה אנשים המעורבים בתרבות הנשפים בניו יורק.
באביב 2018, סדרת הטלוויזיה POSE הושקה בניו יורק, ועלילתה עוסקת בתרבות הנשפים של שנות ה-80 בניו יורק. יוצרי הסדרה הם סטיבן קאנל, בראד פאלצ'וק וראיין מרפי. לסדרה שתי עונות, ובשנת 2020 צפויה לצאת עונה שלישית.
ב-18 באפריל 2019, הודיעו על יציאתו לאקרנים של הסרט "", בבימויה של דניאל לסוביץ'. הסרט עוסק בסיפור אהבה בין טרנסג'נדרית שחורה המעורבת בתרבות הנשפים, לבין גבר סיסג'נדר מהמידווסט בארצות הברית. הפרימיירה של הסרט תוצג בפסטיבל הסרטים קאן 2019. הסרט הופק על ידי מרטין סקורסזה וחברת ההפקות RT, והשחקנית הראשית בסרט תהיה לניה בלום - דוגמנית ושחקנית טרנסג'נדרית מפורסמת. זאת תהיה הפעם הראשונה בהיסטוריית הפסטיבל שאישה טרנסית שחורה משחקת בתפקיד ראשי באחד הסרטים הפותחים של הפסטיבל. מעבר לכך, כמעט כל ניצב ושחקן בסרט אשר משחקים תפקיד בסצנות הנשפים הם משתתפים אקטיביים בתרבות הנשפים בניו יורק היום. גם לניה בלום ידועה כאחת המתחרות המוכרות ביותר בנשפים הניו-יורקים. היא האמא של בית Miyake-Mugler, וידועה בקהילת הנשפים כ"נסיכה הפולינזית" שרכשה לעצמה שם בינלאומי כשצעדה בקטגוריית ה'פנים'. אחת ממטרות הסרט היא להפיק סרט על קהילת הנשפים בשיתופה של הקהילה האמיתית ומנקודת מבטה וכמו כן, להעניק להם שכר תמורת כך.
בית הקברות היהודי בסטארה זאגורה
בית הקברות היהודי בסטארה זאגורה (בבולגרית: Еврейскo гробища на Стара Загора) היה בית קברות יהודי אשר שכן בפאתי העיר סטארה זאגורה במרכז בולגריה. בית העלמין הוקם ככל הנראה במהלך המאה ה-18 ונהרס ב-1970. כ-40 מצבות מבית הקברות ניצלו מהריסה בזכות פעולותיו של מנהל מוזיאון ההיסטוריה של העיר, והן הובאו והונחו בחצר המוזיאון והגן הציבורי הסמוך.
רקע.
הקהילה היהודית.
קהילה מאורגנת מתועדת בעיר בתחילת המאה ה-17. ב-1835, לאחר חורבן העיר אדירנה בשריפה הגיעו משפחות רבות לסטארה זאגורה והתיישבו בה. עם התרופפות שליטת העות'מאנים באזור החלו התנכלויות רבות ליהודים, מצד תושבי העיר ונציגי השלטון המקומי. בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה כ-600 נפשות. ב-1939 טרום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים. ב-15 ביוני 1943, גורשו יהודים מהעיר לערי השדה והכפרים הסמוכים והורשו לחזור רק לאחר שחרור בולגריה על ידי הצבא האדום. במהלך העלייה ההמונית לישראל עלו אליה מרבית יהודי העיר. ב-1949 התגוררו בסטארה זאגורה 110 יהודים. בראשית המאה ה-21 נמנו בעיר כמה עשרות יהודים.
בית הקברות.
בית הקברות הוקם ככל הנראה במהלך המאה ה-18 בפאתי העיר, והקבורה בו נמשכה עד 1950, מועד בו הסתיים גל העלייה לישראל. בשנה זו הופקע ונהרס חלק משטח בית הקברות לצורך הקמת מתחם תחנת הרכבת של סטארה זאגורה. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נמשכו בהדרגה פעולות ההריסה עד להשלמתן ב-1970.
מנהל מוזיאון ההיסטוריה של העיר הצליח להציל כ-40 מצבות, חלקן דמויות סרקופג אשר הכיתוב עליהן היה בעברית ובלאדינו. המצבות הונחו בחצר המוזיאון והפארק העירוני הסמוך. אחת המצבות שזוהתה הייתה של הרב דוד קריספין, אשר כיהן כרב הראשי של הקהילה בראשית המאה ה-19. עוד זוהו מצבות מהמאה ה-18.
Burning Desire
Burning Desire (בעברית: תשוקה בוערת) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, "Paradise". השיר יצא לאור ב-19 במרץ 2013, כסינגל שיווקי מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ ופולידור.
השיר הגיע למקום ה-172 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ג'סטין פארקר, והופק על ידי אמיל הייני. הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר פורסם לראשונה ביום ולנטיין, שחל בסמוך לצאתו כסינגל שיווקי. נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-55 מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם מילוני השמעות.
Ride (שיר של לנה דל ריי)