בכל אחד מהתורים ניתן לתת עדיפויות שונות לעבודות שונות. מנגנוני העדיפויות, עשויים לקבוע את סדר ביצוע העבודות.
התורים להמתנה לביצוע נבנים על בסיס כרטיסי הפיקוח המגדירים את העבודה. בסביבת מערכות הפעלה שבהן פועל ה JES, ההגדרות מתבצעות בשפת תסריטים פשוטה הנקראת: (Job Control Language (JCL.
בתור זה נכללות עבודות המתבצעות במערכת ההפעלה. העבודות עברו מהתור להמתנה ונטענו לזיכרון המרכזי של המחשב באמצעות רכיב במערכת ההפעלה הנקרא Initator.
עבודות ממתינות לתורי הדפסה לפי מאפיינים שונים, כגון: סוג המדפסות או האתר בו ממוקמות המדפסות.
התאמות ייחודיות לארגון.
ארגון יכול להתאים את האופן שבו עובד ה-JES לצרכים הייחודיים שלו. ההתאמה נעשית באמצעות תוכניות בשפת אסמבלר, שעובדות בשיתוף עם ה JES. תוכניות אלה נקראות Exits. התוכניות מקבלות פרמטרים מה-JES, מבצעות עיבוד ומחזירות לו את תוצר העיבוד.
Stranded (Haiti Mon Amour)
חיים נחום אפנדי
הרב חיים נחום אפנדי (1873 – 1960) היה דיין, פוסק, בלשן, היסטוריון ומלומד יהודי יליד מניסה, ששימש כרב הראשי (חכם באשי) של יהודי האימפריה העות'מאנית (1906 - 1920) והרב הראשי של יהודי מצרים (1925 - 1960).
קורות חייו.
נולד בשנת 1873 במניסה, עיירה במרחק כ-40 ק"מ מאיזמיר, האימפריה העות'מאנית למשפחה מצאצאי מגורשי ספרד. בשנת 1881 נשלח על ידי הוריו ללימודים בישיבה בטבריה. בשנת 1886, לאחר השלמת לימודיו בישיבה, חזר לאיזמיר ולמד בבית ספר תיכון צרפתי בעיר. הוא המשיך את לימודיו באיסטנבול, שם השלים תואר בלימודים אסלאמים ודיפלומטיה בבית הספר הגבוה למשפטים. בשנת 1893 זכה למלגה מטעם כל ישראל חברים ללימודים בפריז, שם למד בסמינר לרבנים והוסמך לרבנות בשנת 1897. במהלך שהותו בפריז השלים גם תואר בלימודי דת מהמכון הישומי ללימודים גבוהים ותואר נוסף במזרחנות מבית הספר לשפות האוריינט של אוניברסיטת הסורבון.
עם חזרתו לאיסטנבול מילא הרב חיים נחום מספר תפקידי הוראה בבתי הספר של כל ישראל חברים, כיהן כסגנו של חותנו ר' אברהם דאנון בניהול בית המדרש לרבנים של איסטנבול וצבר השפעה בקרב הקהילה היהודית בעיר. בנוסף שימש כמרצה באקדמיה הצבאית העות'מאנית באיסטנבול, שם זכה להכיר כמה מפעילי תנועת הטורקים הצעירים שעלתה לשלטון בשנת 1908.
בשנת 1909 נבחר לרשת את הרב משה הלוי כחכם באשי (הרב הראשי) של יהודי האימפריה העות'מאנית, תפקיד רב-חשיבות שהמחזיק בו היה ראש הקהילות היהודיות העות'מאניות ונציג היהודים בפני השלטונות. על שירותיו השונים לאימפריה העות'מאנית הוא קיבל את התואר אפנדי שנוסף לשמו. הוא היה הרב הראשי האחרון של יהודי האימפריה העות'מאנית, עקב התפרקות האימפריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה, הרב נחום אפנדי היה חבר במשלחת הטורקית למשא ומתן לשלום שנפתח בפריז והסתיים בהסכם לוזאן. בשנים 1920–1922 הוא גם כיהן כנציג לא-רשמי של טורקיה בוושינגטון, ארצות הברית.
בשנת 1925 הוזמן על ידי קהילת יהודי מצרים לשמש כרב הראשי של הקהילה. בהמשך הוא מונה לחבר מועצת המחוקקים המצרית, ונמנה עם המייסדים של האקדמיה ללשון הערבית בקהיר. הרב נחום אפנדי היה חוקר פורה, ובין מפעליו הגדולים ניתן למנות את התרגום לצרפתית של כל הפירמאנים (צווים) העות'מאנים שנשלחו למצרים משנת 1517 ועד המאה ה-19 המאוחרת. ספר אחר שלו שאותו הוא פרסם בשנת 1909 עוסק ביהדות בבל בין המאה ה-3 למאה ה-8 וספר נוסף (1912) עוסק בספרות היהודית-קראית באימפריה העות'מאנית. מחקריו על קהילת יהודי מצרים הם בעלי חשיבות מיוחדת. בשנת 1944 סייע בהקמת אגודה ללימודי ההיסטוריה של יהודי מצרים ("Société d'Etudes Historiques Juives d'Egypte").
הרב נחום אפנדי היה פעיל גם בנושאים בינלאומיים וסייע ביצירת קשרים בין קהילות יהודיות שונות מרחבי העולם. הוא ביקר באתיופיה, וסייע למספר יהודים מאתיופיה להגיע ללימודים במצרים. בשנת 1909 הוא פרסם מחקר על יהדות אתיופיה. כמו כן עד כיבוש רודוס על ידי גרמניה הנאצית הוא היה תומך גדול של הישיבה הספרדית באי, ושלח תלמידים רבים ללמוד בה.
לאחר מלחמת העצמאות של ישראל, רשויות מצרים הרבו לרדוף את יהודי מצרים ולהקשות על חייהם. מאות יהודים נעצרו ונחקרו על "פעילות ציונית", עסקים יהודיים הופקעו, חשבונות בנק יהודיים הוקפאו, וויזות ליציאה מהמדינה אושרו רק על ידי רשות ממשלתית "לעניינים יהודיים". הרב נחום אפנדי ניסה לתמרן את קהילתו בתוך המצב הגאופוליטי הרגיש במזרח התיכון. בהתאם לכך הוא הסכים לדרישה של ממשלת מצרים ובמהלך מלחמת העצמאות הוציא הצהרת גינוי רפה כלפי הציונות, אך מצד שני סירב לדרישת הממשלה המצרית להוסיף לתפילות בית הכנסת תפילה למען ניצחון מצרים במלחמה.
בסביבות שנת 1950, בגיל 78, הוא איבד את ראייתו. למרות זאת הוא המשיך לבצע את מטלותיו כמיטב יכולתו והמשיך לכהן כרב הראשי של יהודי מצרים עד פטירתו בשנת 1960.
עוד קודם לכן, בשנת 1947 נזקק הרב נחום לסיוע בעבודתו, ובשל כך עבר הרב עובדיה יוסף למצרים, לבקשתו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שם היה סגנו של נחום ואב בית דין. במצרים מצא מחויבות דתית חלשה, שנבעה בין היתר אף מההנהגה הדתית והרבנות, שהייתה מחויבת מאוד לשלטון המקומי, ולנכבדי העדה שהיו חילוניים ובעלי השכלה מערבית. הרב נחום אפנדי מצא את עצמו במחלוקות עם הרב עובדיה יוסף, בשל הרפורמות המחמירות ותיקוני מצב הדת שהעביר האחרון. לבסוף הרב עובדיה יוסף שראה שאין בכוחו לעמוד בפרץ כלפי הרב נחום התפטר מתפקידו.
במהלך חייו הוא זכה לאותות כבוד מארצות שונות; אות המסדר הסולומוני של אתיופיה (1908), אות מסדר המג'ידיה (1909) ואות מסדר אוסמאני (1916) של האימפריה העות'מאנית, אות מסדר פרנץ יוזף של הקיסרות האוסטרית (1916) ואות לגיון הכבוד של צרפת (1935).
מריה אדאנז
מריה אדנס
תהילים ל'
"מִזְמוֹר שִׁיר חֲנֻכַּת הַבַּיִת לְדָוִד" הוא מזמור המופיע כפרק ל' בספר תהילים והוא מיוחס לדוד המלך ויועד לשירה בזמן חנוכת בית המקדש הראשון שנבנה בסופו של דבר על ידי בנו שלמה המלך.
המזמור היה נאמר בעת שירת הלוויים בבית המקדש בימי חנוכת הבית. ונוהגים לאומרו בימי החנוכה. המזמור הוא אחד הקטעים הנאמרים ברוב הקהילות בכל יום בתפילת השחרית כחלק מפסוקי דזמרא.
תוכן המזמור.
המזמור מתחיל ב-"כתובת" -"שיר חנוכת הבית". נחלקו המפרשים על איזו חנוכת בית מדבר המזמור, האם מדובר בבית המקדש, או בביתו של דוד המלך. יש שפרשו שזהו משל לגופו או לנפשו, ויש אף שפירשו שדוד כתבו עבור כל אדם אשר יחנוך את ביתו, מפני שמנהג עתיק הוא לעשות שמחה בחנוכת בית חדש.
חנוכת הבית לדוד.
בספרות חז"ל, ניתנו פירושים שונים לייחוס חנוכת הבית לדוד, שכן שלמה בנו חנך את בית המקדש לאחר מותו. לפי כיוון אחד בפרשנים, הכתוב מייחס את חנוכת הבית לדוד בגלל הקשר שלו לבית המקדש. הקשר בא לידי ביטוי בהעלאת ארון הברית לירושלים, בהכנות רבות נוספות לבניית המקדש. בהסכמה למות מוקדם על מנת לזרז את בניית הבית, לאחר שהנביאים מסרו לו שתחל רק לאחר מותו. או אפילו על עצם המחשבה והרצון לבנות את הבית, נקראת המצווה על שמו.
למעשה המקרה של דוד ותיאורו במזמור זה, משמש כבנין אב למקרים דומים אודות ערכם של אלו שניסו אך לא הצליחו לקיים מצווה מסוימת במיוחד, כפי שמצוין במדרש תהילים:
לפי פירוש אחר .
יש מפרשים שדוד כתב המזמור וציווה את שלמה בנו שיאמרו אותו לכשיחנכו את בית המקדש.
יש שפירשו שדוד כתבו על חנוכת בית המקדש השני או בית המקדש השלישי כך שהמזמור מתייחס לגלות ולגאולה העתידה.
המלבי"ם בפירושו לספר תהילים, עומד על העובדה התמוהה ממבט ראשון שהמזמור כולו לא עוסק כלל בעניינים הקשורים לחנוכת הבית. מסקנתו היא שהמזמור שימש כאלגוריה המתארת את יחסו של המשורר דוד אל נפשו ואל גופו הבא לידי ביטוי במשל כבית.
הרב ראובן מרגליות עונה על שתי התמיהות אלו, התמיהה על ייחוס המזמור לדוד, והתמיהה על הקשר בין כותרת המזמור לתוכנו, בתשובה אחת - האירוע בעקבותיו נכתב המזמור הוא האירוע המתואר בספר שמואל ובדברי הימים - . באירוע זה הייתה גם הצלה ממחלה וממוות, וגם מעין חנוכה ראשונית למקום המקדש.
פרשנות פשטנית הציג האבן עזרא, לפיה הבית כלל אינו בית המקדש, אלא ביתו של דוד שאכן נחנך על ידו.
פרשנויות שונות של המזמור.
בדרשות למועדים שבמדרש פסיקתא רבתי מיוסדת כל דרשת החנוכה על מזמור זה.
במדרש פרק שירה מיוחס הפסוק "למען יזמרך כבוד ולא ידום" כשבח לבורא שהסנונית אומרת.
על פורים.
במדרש האגדה ילקוט שמעוני, נדרש מזמור זה בתוך סיפורו של נס הפורים, כאשר פסוקים מהמזמור מוטמעים בתוך השיח. וכך מסופר על מרדכי היהודי עם תחילת המהפך בעלילת מגילת אסתר כאשר אחשוורוש מאלץ את המן האגגי להרכיב את מרדכי על סוסו האישי, ולצעוד לפניו:
בתפילת השחר.
בפסוקי דזמרא.
המזמור נאמר מדי יום בתחילת פסוקי דזמרא של תפילת שחרית ברוב הנוסחאות, במיקום שונה במקצת בנוסחי התפילה השונים, ובקצת קהילות הוא לא נאמר.
בין הסיבות לאזכורו בפסוקי דזמרא הוא מפני שנאמר בו "ולבוקר רינה".