משנת 1979 הוא מוציא באופן לא סדיר את "חמור", פנזין מוזיקה, שאור הוא הכותב, העורך והמדפיס שלו. "חמור" יוצא באופן לא קבוע ומחולק בחנויות תקליטים בודדות בישראל בלבד. עשרת הגליונות הראשונים של הפנזין, מהשנים 1979–1983, נחשבים לפריטי אספנות.
הראשון שדיווח על כתיבתו יוצאת הדופן של קובי אור היה יואב קוטנר, במדורו בידיעות אחרונות, בשנת 1982. בשנת 1983 הפך "חמור", באופן זמני, למדור בירחון המוזיקה ווליום. ב-1984 החל אור לפרסם את מאמריו בעיתון חדשות (במסגרת המדור "קרוע") ובמקומון "זמן תל אביב" של קבוצת מעריב.
על אף שכתיבתו בעיתונים נפוצים לא הייתה סדירה ואף על פי שתפוצת האלבומים והפנזין שבהוצאתו היו דלות, אור היווה מקור השראה חשוב למספר יוצרי רוק, סופרים ועיתונאים כיוסי בבליקי, אהד פישוף, גלעד כהנא, רועי ארד, יאיר רוה, רוגל אלפר, עוזי וייל, אתגר קרת, אסף גברון ויוצרי פסטיבל הפנזינים. להקת נושאי המגבעת הירושלמית שהוקמה באמצע שנות השמונים נקראה במקור "נושאי המגבעת של קובי אור".
החל משנת 1999 אור מופיע במופעי ספוקן וורד בשילוב מוזיקה שגם הוקלטו ויצאו לאור כתקליטורים.
בשנת 2000, אור הוא גיבור הסרט הדוקומנטרי "אור קשה, אור רך" של הבמאי חן שיינברג.
בספטמבר 2016 יצא לאור פנזין בשם "טיסה" ובו טקסטים, צילומים ואיורים של קובי אור. הפנזין יצא בהוצאת תחנת הנייר ומופץ במספר חנויות בתל אביב.
דיסקוגרפיה.
במשך שנים רבות קובי אור לא הוציא לאור את כתביו כספר, אך הוציא שני אלבומים, שבהם קרא את מילותיו על רקע של מוזיקה.
לאחר שנים רבות של פעילות הוציא בספר, בשם "הטיסה", שעוסק מחשבותיו על כתיבת רוקנרול.
ישיבת המקובלים בית אל
ישיבת המקובלים בית אל (או "בית-המדרש בית אל - קן המקובלים" או "קהל חסידים"), שבעיר העתיקה בירושלים, נוסדה בשנת ה'תצ"ז (1737), על ידי רבי גדליה חיון, שעלה מטורקיה, ונקראה בתחילה בשם "מדרש חסידים". המפורסם שבחכמיה היה הרב שלום שרעבי המכונה (הרש"ש), שעמד בראשות הישיבה שנקראה בשם "בית אל". הישיבה נוסדה מראשיתה כמקום ללימוד תורת הסוד, למובחרים שבאנשי ירושלים, ובמהרה נודע שמה בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם. כך הגיעו ללמוד בה במיוחד אנשים רבים, ולפי המסופר גם רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב ותלמידו של הרש"ש הקדוש.
אף על פי שחכמי ירושלים אסרו על אף גורם פרטי, מוסד או קהילה מבין העדות שבירושלים באותם ימים לשלוח בעצמם שד"רים, קיבל מוסד זה אישור לשלוח מטעמו שד"רים לקהילות ישראל שבגולה.
לאחר מלחמת העצמאות נוסדה הישיבה מחדש על ידי הרב עובדיה הדאיה בשכונת יגיע כפיים שבירושלים. ולאחר מלחמת ששת הימים נפתח מחדש סניף עצמאי של הישיבה בעיר העתיקה על ידי הרב מאיר יהודה גץ. הישיבה שוכנת ברחוב רש"י בירושלים
רבי שלום שרעבי.
לאחר מותו של רבי גדליה חיון, נתמנה לתפקיד ראש הישיבה רבי שלום שרעבי (הרש"ש), מעולי תימן הראשונים, אשר תחילה מצא את פרנסתו כשמש בישיבה. לאחר שעמדו על סגולותיו היה לראש הישיבה. מסופר עליו שתחילה שימש במקום כשמש, מפני ענוותנותו הרבה, עד שנתגלתה גדולתו בתורה. אחריו שימש בראשות הישיבה תלמידו של הרש"ש, ר' יום טוב אלגאזי וכן שניים מבניו.
על מקובלי הישיבה.
בבית הכנסת מתפללים יחד הספרדים ועם אחדים מעדת האשכנזים. הם מתפללים עם "כוונות" מהאר"י והרש"ש. ואחר התפלה יושבים מעטופים בטלית ומוכתרים בתפילין ולומדים בחברותא את ספר הזוהר ושאר ספרי קבלה.
כתב התקשרות.
תלמידי ישיבת המקובלים בית-אל חתמו על "כתב ההתקשרות" (כך הביטוי המקורי), עם הישיבה, בזאת הלשון: "...ברצות ה‘ בתשובת השבים, רוח לבשה אותנו צעירי הצאן להיותנו כאיש אחד – חברים לשם יחוד קדוש ברוך הוא לעשות נחת רוח ליוצרנו – ועל זה נכרות ברית בינותינו...נהיה כולנו אהודים זה לזה אהבה רבה, אהבת נפש ואהבת גוף...שאם חלילה וחס יהיה איזה צער לאחד ממנו לסייעו כולנו יחד...עוד נתחייבנו שכל תקנה וסייג ומנהג שיסכימו רוב החברים לעשות, שכולם וכל אחד ואחד לבדו, יתנהג ויעשה הדבר ההוא...ואם יחטא איש לאיש ימחול לו מיד בכל לב ובכל נפש..."
סיפורים על בית הכנסת.
החוקר גרשום שלום, כתב על אנשי בית-אל ותפילתם בשנת 1941: "בית-אל... אפילו היום, עת אני כותב שורות אלה, אנשים לגמרי ‘מודרניים‘ במחשבתם יכולים להפיק השראה מהתבוננות בתפילה היהודית בצורתה הנשגבת ביותר...‘‘.
גם הסופר ש"י עגנון כתב על בית הכנסת, בסיפורו "לפנים מן החומה":
במאה ה-20.
החל מסוף המאה התשע עשרה נפתחו ישיבות נוספות ללימוד הנסתר בירושלים כמו ישיבת רחובות הנהר, ישיבת החיים והשלום, ישיבת נהר שלום, וישיבת שער השמים.
עם כיבוש העיר העתיקה במלחמת העצמאות, נהרס בנין הישיבה והישיבה חדלה להתקיים. בשנת ה'תשי"ח הקים הרב עובדיה הדאיה את הישיבה מחדש ברחוב רש"י, בשולי שכונת יגיע כפיים בו מכהנת הישיבה עד היום בראשות נכדו הרב רפאל יהושוע יחיאל הדאיה.
לאחר שחרור העיר במלחמת ששת הימים, שיקם הרב מאיר יהודה גץ את בנין הישיבה בעיר העתיקה בירושלים, הקים אותה מחדש ועמד בראשה עד לפטירתו. היום עומד בראש ישיבת בית אל שבעיר העתיקה הרב ישראל אביחי.
עמעם (נשק)
ליידה
לֵיידָה (בקטלאנית: Lleida) או לֶרִידָה (בספרדית: Lérida) היא עיר בצפון ספרד, בירת הפרובינציה הקרויה על שמה, בקהילה האוטונומית קטלוניה. היא העיר השנייה בגודלה בקטלוניה, עם כ-119,000 תושבים בעיר עצמה ועוד 176,000 באזור המטרופוליני. נהר הסגרה עובר בה.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על חקלאות ותיירות.
האתר הבולט בעיר הוא הקתדרלה העתיקה (La Seu Vella), כנסייה בסגנון הרומנסקי מהמאה ה-13. אתרים נוספים הם בית העירייה, גם הוא מהמאה ה-13, כנסיית סן לורנסו מהמאה ה-12, בית החולים על שם מריה הקדושה (המאה ה-15) והקתדרלה החדשה (מסוף המאה ה-18).
היסטוריה.
תושביה המקוריים היו האילרגטים (Ilergetes). הם התנגדו התנגדות עזה לכיבוש הרומאי, ומנהיגם אנדובאלס (Andobales, נקרא גם אינדיביליס - Indibilis) כרת לשם כך לסירוגין בריתות עם קרתגו ועם רומא. שם העיר בפי הרומאים היה אילרדה (Ilerda), על שם תושביה המקוריים. בשנת 49 לפנה"ס נערך לידה קרב שבו הביס יוליוס קיסר את יריבו פומפיוס. כמרבית האזורים בספרד נכבשה בידי הוויזיגותים ולאחר מכן בידי המוסלמים. רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, כבשה מידי המוסלמים ב-1149. ב-1640 השתתפה במרד הקטלאני נגד פליפה הרביעי ועמדה תחת מצור של הצבא הצרפתי. ב-1813 הותקפה ונבזזה בידי כוחותיו של נפוליאון.
יהודים.
על פי הידוע, אלפונסו השני, לאחר כיבוש העיר מהערבים מסר ליהודי בשם יחיא בן דוד נכסים בעיר ומינה אותו לגזבר .
כך כותב פרופסור יצחק בער בספרו 'תולדות היהודים בספרד הנוצרית ' (עמודים 33-34)' ,כי בחודש אוקטובר 1149, כבש נסיך ברצלונה, את העיר לרידה . אחד מבתי הכנסת של היהודים נהפך בשנת 1173 לכנסייה נוצרית. משנות השמונים ואילך נמצאה שכונת היהודים במקום מבוצר בתוך העיר, ומותר לשער שזה היה מקומה עוד בעת הכיבוש. חלק מבעלות העיר היה בידי אגודת הטמפלרים, אגודת אבירים נזירים שנוסדה לשם מלחמת הצלב בארץ ישראל, אבל גם בספרד מצאו להם מקום מלחמת הדת ולפעולה פוליטית וארגונית. גם הם הסתייעו בסוכנים יהודים בעיניני כלכלה . בשנים הראשונות לאחר כיבוש לרידה, נתן פקיד האגודה ליהודים שונים באריסות עולמית קרקעות, שבעליהם הערבים גורשו ונושלו. בסדרי האדמיניסטרציה של המחוז הנכבש השתתף יחיא jafia בן דוד ממונתשון (monzon) היהודי הראשון המכונה בתעודות בתואר  "baiulus ,baile"   גזבר- בתעודות העבריות, הוא הפקיד הממונה על הקנין הפרטי  (patrimonum) של המלך. יחיא שירת בעיקר לפני המלך אלפונסו השני  מארגוניה  1196-1162, בנו של ראמון ברנגר הרבעי. הוא חתם באותיות לטיניות על תעודות בעיניני הנהלת מיסים וכספים על כתבי פיטורים ממסים, על תעודות יסוד של כפרים נוצריים חדשים, ונתן את הסכמתו למכירת קרקעות וחכירתן . שמו חתום על תעודה רשמית, הקובעת את תחומי העיר לרידה בידי שלטון המוסלמים. מכל האמור יוצא, שיהודי זה מילא תפקיד בחלוקת הארץ לנחלותיה . הוא עצמו קיבל בסביבת לרידה שטחי קרקע נרחבים . אלפונסו השני נתן לו בית מלאכה ובית קטן בעיר לרידה על יד הארמון של המלך והתיר לו להחכירם לנוצרים יהודים ומוסלמים. נוסף לכך  היו לו מרתפי יין במבצר היהודים שבלרידה . סופו – הוסר מעל כנו, לרגל שינויים כלכליים שהמלך הטיל בפקידות שבעיר, פרטי המעשה ונסיבותיו- לא נודעו ."
כמו כן ידוע כי חלק ממבצר העיר לרידה נקרא ' מצודת היהודים'.
במרתף בית העירייה בלרידה נמצא מקווה ענק, שעל פי המחקר הוא הקדום באירופה והוקם לפני המקווה המיוחס לרש"י.
על פי אנציקלופדיה יודאיקה, הייתה כנסייה בלרידה שנבנתה בתוך בית כנסת יהודי.
חגיגות מקומיות.
Festa Major - החגיגה המרכזית.
חלה בתחילת מאי, במקביל לפסטיבל סאן אנאסטאסיו, הפטרון הקדוש של העיר.
במהלך החגיגות מתבצעות המחזות של קרבות הנוצרים במוסלמים, מופע זיקוקין, ומיצג פרחים.
Aplec del Cargol - חגיגות החילזון.
חגיגה גסטרונומית בה מתאספים תושבי העיר בפארק Camps Elísis ואוכלים מהמאכל המקומית המבוסס על חלזונות.
החגיגות נערכות במהלך סוף שבוע משישי עד ראשון, כשבוע לאחר החג הקודם.
Fira de Sant Miquel - יריד סן-מיקל.
יריד חקלאי הנערך בפארק Camps Elísis בסוף ספטמבר במקביל לחג סן-מיקל, ונחשב ליריד החקלאי החשוב בספרד.
לרידה
מאיר יהודה גץ