לתושבי העיירה ניתנה אזהרה 19 שעות לפני ההתפרצות, ורובם הספיקו להתפנות. תכנון ההתפנות ותרגולות תכופות סייעו לשמירה על הסדר בעת ההתפנות, ובזכות זאת מספר ההרוגים היה מועט. מרבית המבנים בחצי הדרום מזרחי של העיירה קרסו תחת משקל האפר הגעשי. התפרצות זאת הביאה את השלטונות להעביר את הבירה המחוזית מרבאול לקוקופו.
הר הגעש וולקן המשיך להתפרץ עד 2 אוקטובר 1994 ומאז הוא שקט, אבל טבורבור המשיך להיות פעיל עד 1995. תצפית הרי געש ממשלתית הוקמה בקצה הצפוני של רבאול ותפקידה הוא לנטר אחר הרי הגעש הסמוכים לעיירה, אך גם אחר הרי הגעש בבריטניה החדשה ובאיים הסמוכים.
שיר הגדי
שִׁיר הַגְדִי הוא ספר שיריה וסיפוריה של המשוררת מרים ילן שטקליס המיועדים לגיל הרך.
במשך שנים פרסמה שטקליס את שיריה וסיפוריה בקבצים שונים, ובעיתוני ילדים, במיוחד בעיתון דבר לילדים. בסוף שנות החמישים החלה הוצאת דביר במפעל קיבוץ יצירתה לכרכים על פי גילי הקוראים. "שיר הגדי" יצא לאור הראשון, בשנת 1957, והוא מיועד "לגיל הרך" ולאחריו "יש לי סוד" ו"בחלומי" המיועדים לקוראים מבוגרים יותר. הספר יצא במהדורה נוספת בשנת 1963, ובשנת 1986 יצאו לאור בהוצאת דביר שלושת הכרכים בספר אחד ששמו "מרים ילן שטקליס - שירים וסיפורים".
הספר כולל מבחר שירים מתוך הספרים "אצו רצו גמדים" (1939), "דני" (1943) ו"שירי-לי מירי-לי" (1947), וכן סיפורים ושירים שפורסמו בעיתוני הילדים, אך לא נאספו לקובץ, ובהם הסיפור הארוך "המסע אל האי אולי" המתאר את מסעה של חבורת צעצועים עם הילד דני, אל האי אולי, על מנת לתקן את הבובה אלישבע. הסיפורים והשירים המופיעים בספר נכתבו על ידי ילן-שטקליס, פרט לסיפור "אבא מצחיקון" שנכתב על ידי קורניי צ'וקובסקי ואותו תרגמה שטקליס מהשפה הרוסית.
הספר אויר על ידי המאיירת צלה בינדר באיורים שהפכו להיות מזוהים עם יצירתה של מרים ילן שטקליס. איוריה של בינדר הם איורים פשוטים ומינימליסטים המצוירים בדיו, והם תואמים את רוחם של השירים והסיפורים.
השירים והסיפורים המקובצים בספר עוסקים בנושאים מעולמו של הילד. בשמחה ובעצב שהוא חש, ביחסו אל הוריו ואל חבריו וחברותיו למשחק, האמיתים והדמיוניים. עולמו הפנימי של הילד מתואר באופן רגיש ובבהירות. גיבורי השירים - הבובות זהבה ואלישבע, הילד דני, והידיד הדמיוני טינטן, התחבבו על הקוראים, והיו לחלק מעולמם של ילדי הגיל הרך בישראל. על אף שהספר מיועד לגיל הרך, וחלק מהשירים בו מוגדרים "משחק אצבעות", אהובים השירים שבספר על בני כל הגילים, ועל מבוגרים רבים.
במהלך השנים זכו השירים המופיעים בספר לעיבודים רבים, ולביצועים של טובי הזמרים, ובהם זמרי רוק שעיקר יצירתם מופנית למבוגרים. חלק מהשירים הולחנו בסמוך לכתיבתם, אך רבים הולחנו שנים רבות לאחר כתיבתם על ידי יוצרים שגדלו על היצירות בילדותם.
שירי הספר שהולחנו מזוהים בדרך כלל עם להקת "החלונות הגבוהים", וחבריה כסולנים - ג'וזי כץ, שמואל קראוס ואריק איינשטיין. באלבומם הראשון "החלונות הגבוהים" (1967), שרו "החלונות הגבוהים" שני שירים מהספר, אותם הלחין שמואל קראוס - "אלישבע מה נחמדת" ו"בובה זהבה". ב-1975 העלו קראוס וכץ מופע בשם "לבד ביחד ולבד לבד" שכלל רבים משירי הספר שהולחנו על ידי קראוס, ובהם "ענן", "שמש, שמש במרום", "שיר ערש לאלישבע", "אצו רצו גמדים", "נתפייסה", "הדוד של בובתי", "רוח רוח" ו"ידידי טינטן". אריק איינשטיין ביצע כסולן מספר שירים מהספר, כגון "רוח רוח" (שהלחין שלום חנוך) ו"אצו רצו גמדים". כן ביצעו שירים מהספר זמרים כחוה אלברשטיין, נעמי שמר וזהבה בן. במיוחד ידוע הביצוע של צביקה פיק מפסטיבל שירי הילדים לשיר "הסבון בכה מאוד", אותו גם הלחין פיק.
פריד א-דין עטאר
פריד א-דין עטאר (בפרסית: فَریدالدّین ابوحامِد محمّد عطّار نِیشابوری, פריד א-דין אבו חאמד מוחמד עטאר נישאבורי; 1142–1221) הוא משורר סופי פרסי מנישאפור באזור ח'וראסאן שם נמצא קברו.
ביוגרפיה.
לא הרבה ידוע על חייו של עטאר. הוא מוזכר בספריהם של בני דורו טוּסי ועוופי, אך זכה לפרסום רב יותר לאחר מותו. במאה ה-15 גם החלו להרקם סביבו סיפורים ואגדות, בעיקר בנוגע למעמדו כסופי. עטאר היה רוקח מבוסס היטב, דבר שאפשר לו להיות עצמאי ובלתי תלוי בחסדי פטרונים.
עטאר עזב חנות רווחית והחל ללמוד את תורת הסופיזם. די מהר נעשה דרוויש והיה למיסטיקן.
בשנת 1221, נהרג עטאר במהלך פלישת המונגולים לנישאפור והטבח שביצעו שם.
יצירתו.
עטאר כתב שירי מוסר ומיסטיקה רבים, והידועים מביניהם:
מלבד הכלב
מלבד הכלב: או איך מצאנו את גזע הציפורים של ההגמון, למרות הכול (באנגלית: To Say Nothing of the Dog: How We Found the Bishop's Bird Stump at Last) הוא ספר מדע בדיוני קומי שעניינו מסע בזמן, מאת הסופרת האמריקאית קוני ויליס, יצא לאור באנגלית ב-1997. הספר זכה בפרס לוקוס ובפרס הוגו לשנת 1999, והיה מועמד לפרס נבולה בשנת 1998. ב-1999 יצא לאור בעברית בתרגומו של עמנואל לוטם.
שם הספר הוא מחווה לספר "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)" מאת ג'רום ק. ג'רום. חלק מרכזי בעלילת "מלבד הכלב" מתאר שיט בנהר התמזה, בדומה ל"שלושה בסירה אחת", ובסצנה שולית אחת, דמויות הספרים אף חולפות זו על פני זו.
תקציר העלילה.
עלילת הספר עוסקת בנד הנרי, "היסטוריון" באוניברסיטת אוקספורד העתידית. היסטוריונים באוניברסיטה זו נוסעים לעבר במכונת זמן המכונה "הרשת", וכך לומדים על ההיסטוריה מכלי ראשון.
מיטב ההיסטוריונים של אוקספורד מגויסים למשימה של הקמתה מחדש של קתדרלת קובנטרי הממומנת על ידי מילארדרית בשם ליידי שרפנל. ההיסטוריון נד הנרי נשלח למצוא את גזע הציפורים של ההגמון, יצירת אמנות ויקטוריאנית, שנעלם באופן מסתורי בזמן ההפצצה שהחריבה את הקתדרלה במלחמת העולם השנייה. הנרי, מותש מנסיעות רבות מדי בזמן, נשלח להתרגעות בתקופה הוויקטוריאנית בצירוף משימה פשוטה. בתקופה הוויקטוריאנית פוגש הנרי היסטוריונית נוספת - וריטי קינדל, וביחד, במאמציהם להתמודד עם "צרימה" - פגיעה ברצף הזמן-מרחב, הם מצליחים לסבך את המשימה ולחולל את מה שלדעתם מהווה נזקים חמורים למהלך ההיסטוריה - נזקים שתוצאתם עלולה להיות הפסד של בריטניה במלחמת העולם השנייה.
רעיונות מרכזיים.
בעלילת הספר נשזרים מספר רעיונות מרכזיים:
הנער מדרום תל אביב
"הנער מדרום תל אביב" (2001) הוא פסל מאת האמן הישראלי אוהד מרומי.
הפסל נוצר כחלק ממיצב שהוקם במסגרת התערוכה "הלנה" בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו. במסגרת המיצב "מעבר גבול" בנה מרומי מעין מתקן מעבר דמוי מעבר גבול שבסופו הוצבה דמות הנער. הנער הצנום מעוצב כדמות פסל פרימיטיבית שהוגדלה לממדי ענק. מרומי בחר להדגיש את הקשר של הדמות אל מסורות פיסול אפריקאיות-קולוניאליסטית, על ידי שימוש בחרוזי הפלסטיק הצבעוניים, על ידי העירום ואיבר המין המודגש.
ב"הלנה" הציג מרומי פסל נוסף בדמות הנער, כחלק מתצוגה של "חדר אתנוגרפי". הפסל, שגובהו 103 ס"מ, עשוי אף הוא מעיסת נייר אך מכיל פריטי לבוש שונים המדגישים את ההיבטים האתנוגרפיים של הדמות.
בראיון במגזין "סטודיו" תיאר מרומי את עשיית הפסל: "עשיתי אותו בעיסת נייר בריסטול שחור. את שואלת למה כושי? אני לא בטוח שאני יודע לדבר עליו. אני כן יודע שחיפשתי סוג של הרחקה מעצמי, מין 'זרות' ממבט ראשון, והייתה חשובה לי מאוד גם יצירת ההזדהות של הצופה".
במאמרו "אטלס מדרום תל אביב" (2001) תיאר חיים דעואל לוסקי את המעבר בתצוגה ה"מובילה את הצופה במסלול הליכה מוגדר היטב לעבר פנים, שאינו אלא שיקוף של הריק שבחוץ. שם הוא מועמד, בעל כורחו, מול אברו הענק של גיבור מיתולוגי כהה עור, המזכיר באורח אירוני עולם אחר, שנשען בעבר על כתפיו של אטלס גדול וחזק. אבל לעומת האטלס ההוא, הגיבור המקומי אינו ענק חסר כל רתיעה אלא נער מקומי שחור, סובייקט עלום. גם אם הענק השחור הזה מתפקד באופן אנונימי מדי לטעמי, אני קורא את ההפניה לרחובות הדרומיים של העיר העברית הראשונה, ואת הדכדוך וחוסר התקווה המוקרנים מעמידתו הלא יציבה".
בשנת 2007 נרכש הפסל בכספי תרומה עבור מוזיאון ישראל. בשנת 2008 הוצג הפסל בתערוכת "זמן אמת - אמנות בישראל 1988-2008" במוזיאון ישראל, שנערכה במסגרת פרויקט "60 שנות אמנות בישראל". עם פתיחת הקמפוס המחודש של המוזיאון, בשנת 2010, הוצב הפסל במקום מרכזי באולם הכניסה הישן של המוזיאון.
ז'אן-קלוד קרייר
ז'אן-קלוד קרייר (בצרפתית: Jean-Claude Carrière; 17 בספטמבר 1931 – 8 בפברואר 2021) היה תסריטאי, סופר ושחקן צרפתי, נשיא בית הספר הצרפתי לקולנוע .
ביוגרפיה.
קרייר סיים לימודיו בבית הספר "נורמאל סופרייר דה סן קלו" (École normale supérieure de Saint-Cloud). הוא עבד שנים רבות עם לואיס בונואל. התסריט הראשון שכתב עבור ועם בונואל היה "החדרנית" (Chambermaid) ב-1964, בו שיחק את תפקיד הכומר. קרייר ובונואל שיתפו פעולה כמעט בכל סרטיו האחרונים של בונואל כולל "יום יפה" (1967), "סוד הקסם הבורגני" (1972), "רוח החופש" (1974), "תשוקה אפלה" (1972), "תשוקה" (1977) ו"שביל החלב" (1969).
קרייר כתב תסריטים לסרטים נוספים כמו: "תוף הפח" (The Tin Drum), (1979), "שובו של מרטין גר" (1982), "דנטון" (1983), "התמונה האחרונה" (1986), "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1988), "הפיתויים האסורים של ולמונט" (Valmont) (1989), "הלילה הבנגלי" (1988), "תיבה סינית" (1997) ו"לידה" (2004).
היה שותף בכתיבת "מקס, אהובי" (1986) עם הבמאי נגישה אושימה (Nagisa Oshima).