המוזיאון נוסד ביוזמתו של רפי אתגר, המשמש כאוצרו הראשי, הודות לתרומתה הנדיבה ותמיכתה המתמשכת של משפחת גאורג פון-הולצברינק מגרמניה, באמצעותה של הקרן לירושלים, ונבחר על ידי "הניו יורק טיימס" כאחד מ-29 המוסדות המובילים בעולם בתחום האמנות.
בין מיטב האמנים אשר השתתפו בתערוכותיו השונות של המוזיאון אפשר לציין את אנסלם קיפר, ברוס נאומן, ביל ויולה, סופי קאל, וים ונדרס, תומאס הירשהורן, גילברט וג'ורג', פול מקרטי, ברברה קרוגר, ג'ני הולצר, דאגלס גורדון, יעל ברתנא, מיכל רובנר, דני קרוון, משה גרשוני, מיכה אולמן, יהושע נוישטיין, לארי אברמסון, סיגלית לנדאו, ציבי גבע, מנשה קדישמן, מיקי קרצמן ומיכל נאמן.
בניין המוזיאון.
המוזיאון שוכן בבניין נאו-קלאסי, שבנה האדריכל הערבי-נוצרי אנטון (אנדוני) ברמכי בשנת 1932. בתקופה שבה הייתה ירושלים מחולקת (1948-1967) הופקע הבית ושימש עמדה צבאית ישראלית- אשר ניצבה על קו התפר בין ישראל לירדן מול מעבר מנדלבאום- המעבר היחיד בין שני חלקי העיר. במהלך הקרבות במלחמת ששת הימים, נפגע המבנה מפגזים וכדורים וסימני הפגיעות ניכרים בו עד היום.
בשנת 1981 שופץ המבנה והפך למוזיאון היסטורי, המתעד את איחודה של ירושלים.
בשנת 1999, בהשראת ניסיונות הסכמי אוסלו להביא לשלום באזור, שונה ייעודו של הבניין והוצגה בו תערוכת קבע אינטראקטיבית שקראה לסובלנות, הבנה ודו-קיום בין העמים.
מאז 2005 משמש הבניין משכנו של מוזיאון על התפר- מוזיאון חברתי לאמנות עכשווית.
ההיסטוריה רבת התהפוכות של הבניין היא עדות לשינויים הפוליטיים שעברו ירושלים והארץ כולה. מהיותו בית פרטי של משפחה פלסטינית, דרך השימוש שנעשה בו כעמדת קרב צבאית ישראלית, ועד להפיכתו למוזיאון חברתי המנסה, דווקא במקום זה, לייצר שיח ולהניח גשרים בין בני האדם.
תערוכות.
בשנת 2000 – מפיק המוזיאון, ביוזמתו של רפי אתגר, את תערוכת COEXISTENCE, מיזם בינלאומי ענק בו משתתפים מעצבי כרזות ידועים מרחבי העולם. המיזם הוצג ב-35 ערים ביבשות שונות והוא קורא לכבוד הדדי בין העמים והדתות. במסעו זה תומכים מנהיגי מדינות ואנשי רוח רבים מכל קצוות תבל.
השישייה הדורית
השישייה הדורית הייתה פדרציה של שש ערים דוריות:
שש הערים נהגו לערוך במשותף פסטיבלים ותחרויות לכבודו של האל אפולו בקרבת קנידוס, בהם חולקו למנצחים חצובות פליז שהוצבו, לאחר כבוד, במקדש אפולו.
השוד הקומוניסטי הגדול
השוד הקומוניסטי הגדול או בשמו הרומני Marele jaf comunist, הוא סרט תיעודי באורך 75 דקות, שבוים על ידי אלכסנדרו סולומון, בשנת 2004. הסרט הופק בשיתוף צרפתי-רומני והבכורה שלו הייתה בבריסל, ב-4 ביוני 2004. הבכורה הרומנית הייתה ב-30 בספטמבר.
הסרט בנוי סביב המקרה של כנופיית יואניד ושוד הבנק הלאומי שביצעו חבריה ב-1959 והוא הסרט השלישי בנושא זה, אחרי סרט השחזור של הפשע, שבוים על ידי וירג'יל קלוטסקו ושחקו בו השודדים עצמם והסרט Reconstruction (שחזור) של איירין לוסטיג, נכדתם של שניים מהשודדים.
הסרט זכה לפרסים שונים ברומניה, צרפת, הונגריה וספרד, הוצג במדינות רבות על פני שלוש יבשות ובערוצי טלוויזיה שונים.
תקופת גונדר
סוסוניוס, קיסר אתיופיה
סוסוניוס השני, קיסר אתיופיה
בוקי באום
בומברמן
בומברמן (בתרגום חופשי לעברית: "איש הפצצות") היא סדרת משחקי וידאו מסוג אסטרטגיה ומבוך אשר פותח במקור על ידי חברת הדסון סופט היפנית. המשחק המקורי בסדרה הופץ לראשונה בשנת 1983 ומשחקים חדשים בסדרה ממשיכים לצאת לשווקים עד היום. לאורך השנים יצאו קרוב ל-60 משחקים בסדרה.
המשחק.
בומברמן הוא רובוט הרכבה העובד במפעל פצצות, והוא מרכיב הפצצות הטוב ביותר במפעל. בומברמן משתעמם מהכנת הפצצות במפעל יום אחר יום ללא הפסקה. בעקבות שמועה שרובוט שיצליח לצאת מהמפעל התת-קרקעי יקבל משאלה, הוא מתחיל במסע ברחבי המפעל כדי שיוכל לבקש משאלה להפוך לבן אדם. המכשול העיקרי בדרכו הוא התנגדותם של שומרי המפעל, העושים כל שביכולתם כדי שהמפעל ימשיך לתפקד כרגיל.
כדי להימלט, על בומברמן למצוא את דרכו במבוך תוך כדי הימנעות מאויבים. הדלתות המובילות לחדרי מבוך נוספים (השלבים הבאים במשחק) מוסתרות על ידי סלעים, אותם בומברמן צריך לפוצץ. ישנם חפצים שיכולים לשפר את הפצצות שבומברמן מייצר, כגון חפצים העוזרים ליצור פצצות חזקות יותר או פצצות המופעלות בשלט רחוק. בומברמן יהפוך לאנושי כאשר יימלט ויצא מהמפעל התת-קרקעי. בכל משחק יש בסך הכל 50 שלבים שונים.
משחקיות.
המטרה העיקרית בכל המשחקים בסדרה היא לסיים את כל השלבים במשחק באמצעות הצבה אסטרטגית של פצצות כדי להרוג את האויבים, ולהשמיד את כל המכשולים בדרך. פצצות מתפוצצות יכולות להפעיל גם פצצות אחרות, להרוג או לפגוע באויבים ולהשמיד את המכשולים. אף על פי כן, הן יכולות גם להרוג או לפגוע בדמות השחקן ולפעמים, אם מפוצצים את דלת היציאה, ניתן לגרום לאויבים חדשים נוספים להגיח מתוכה.
ברוב משחקי בומברמן קיימת אפשרות למשחק מרובה משתתפים בה השחקנים הנוספים משחקים גם הם דמויות אשר נראות כמו בומברמן, כאשר המטרה היא להרוג אחד את השני באמצעות הצבת פצצות לאורך לוח המשחק כאשר המנצח הוא זה שנשאר בחיים אחרון.
גרסאות.
המשחק הופץ לראשונה ביפן ובאירופה בשנת 1983 למחשבים אישיים, ובהם דגמים יפניים אחדים ומחשב ספקטרום סינקלייר. באנגלית נקרא המשחק Eric and the Floaters, ובספרדית - Don Pepe Y Los Globos.
ב-20 בדצמבר 1985 החלה הפצת גרסה של המשחק לקונסולת נינטנדו ששווקה ביפן, וזו הגיעה לארצות הברית בשנת 1987. בגרסה זו שינו את מראהו של בומברמן, והציגו אותו כדמות מצוירת הדומה לרובוט, בעלת אנטנה ורודה. בשנת 2004 הותאמה גרסה זו לקונסולת המשחקים Game Boy Advance. גרסאות נוספות של המשחק הופצו ביפן בלבד. בשנת 1998 המשחק נוצרה גרסה לקונסלת פלייסטיישן ולמחשב IBM PC. המשחק שווק גם לקונסלת אקס בוקס, בגרסה מתקדמת הנקראת בומברמן חי, שבה עד שמונה שחקנים יכולים לשחק במשחק באותה קונסולה או דרך האינטרנט.
המשחק קיים גם בטלפונים סלולריים. ברחבי אירופה, ניתן למצוא גרסאות שונות של המשחק כגון בומברמן דלוקס ובומברמן בתלת-ממד. עם השיפור הגובר בעולם הטלפונים הסלולריים, משחקי בומברמן הופכים למשובחים יותר ויותר. מתכנתי המשחק אפילו הוסיפו יכולת למשחק רב משתמשים דרך חיבור בלוטות'.
צ'י-יינג
"צִ'י-יִינְג" (בפין-יין: qíyīng) היה שמה של ג'ונקה סינית מפוג'ואו, שהפליגה מסין סביב כף התקווה הטובה אל ארצות הברית ואנגליה בשנים 1846-1848. אונייה זו הייתה קרוב לוודאי האונייה הסינית הראשונה שפקדה נמלים באמריקה ובאירופה.
"צ'י-יִינְג" נרכשה באוגוסט 1846 בחשאי על ידי סוחר אנגלי, אשר הסתכן בעוברו על החוק האוסר מכירת אוניות סיניות לזרים. צוות האונייה מנה 30 סינים ו-12 אנגלים בפיקודו של רב החובל הבריטי קפטן קלט (Kellet).
הביקור בניו יורק.
"צ'י-יינג" הייתה האוניה הסינית הראשונה שביקרה בניו יורק. היא נקשרה ברציף באטרי (Battery) בקצה הדרומי של מנהטן ביולי 1847, וזכתה לקבלת פנים נלהבת.
אנשי הצוות הקנטונזים כעסו ובצדק, משום שהשכירו עצמם להפלגה בת שמונה חודשים אל סינגפור ובאטאוויה (כיום ג'קארטה). עשרים ושישה מתוכם עזבו, ולפחות כמה מהם "הוצגו" על ידי מפיק המופעים והקרקסאי פיניאס טיילור ברנום ברפליקה של "צ'י-יינג", אותה בנה בהובוקן (Hoboken) ושלדבריו נגררה במיוחד מסין. 26 האנשים שעזבו את "צ'י-יינג" שבו אל קנטון על סיפונה של האונייה "קיינדיס" (Candace) ב-6 באוקטובר 1847. צוות ה"צ'י-יינג" המדומה תוארו על ידי העיתון Brooklyn Eagle כשליש לבנים ושני שלישים כושים או מולאטים, כך שקרוב לוודאי שסינים מ"צ'י-יינג" האמיתית לא נמצאו מעולם על ספינת הבדים של בארנום.
האונייה שהתה חודשים אחדים בניו יורק, וביקרו בה 4,000 תיירים מדי יום, אשר שילמו 25 סנט כדי לעלות על סיפונה ולחזות מקרוב בה ובאנשי צוותה.
"צ'י-יינג" הגיעה אל בוסטון ב-18 בנובמבר 1847 ולדברי העיתון Boston Evening Transcript משנה זו, נקשרה סמוך ל-Charles River Bridge. אנשים רבים ביקרו בה, ובחג ההודיה הגיע מספרם לארבעת אלפים או חמשת אלפים איש.
הביקור באנגליה.
מארצות הברית הפליגה הג'ונקה אל אנגליה. בסערה שפרצה ב-28 בפברואר איבדה האונייה את שתי סירות השירות שלה, מפרש החלוץ נקרע לגזרים, ולוח ההגה – העשוי עץ קשה מחושק בברזל, שתלה בשיטה הסינית ללא פותות או פיני הגה – ניזוק. במהלך תיקונו של לוח ההגה נפל החובל השני למים וטבע.
הג'ונקה הייתה מהירה, וגמאה את הדרך בין בוסטון לאנגליה ב-21 ימים (מחוף לחוף), זמן מהיר אפילו לאוניות הדואר (packet ships) המונעות בקיטור בנות התקופה:
הג'ונקה ביקרה באנגליה במרץ 1848, ולכבוד הגעתה הונפקה מדליה. גב המדליה נושא את הכיתוב הבא:
הבריטים הפליגו בשבחה של האונייה כבעלת כושר שיט מצוין וכמי שעולה למעשה על אוניותיהם שלהם:
המון רב ביקר באונייה, כולל המלכה ויקטוריה ואחדים מבני משפחת המלוכה.
העיתון " Illustrated London News" מ-29 ביולי 1848 תיאר את הביקורים ב"צ'י-יינג" בזו הלשון:
אחריתה.
"צ'י-יינג" נגררה מלונדון אל הנהר מרסי על ידי גוררת הקיטור "שאנון", הגיעה ב-14 במאי 1853, ועגנה ליד רוק פרי בחוף צ'שיר. ב-29 בספטמבר 1853 התכוננה הג'ונקה לצאת אל מעבר לים בתוך שלושה שבועות, אך פורקה "למטרות מחקר" על ידי "רדהד, הרלינג אנד בראון". שנתיים אחר כך דיווח השבועון Plymout and Devonport בגיליונו מיום 6 בדצמבר 1855, כי "הג'ונקה הסינית, שמשכה בעבר קהל רב, נרקבת כיום מוזנחת וללא טיפול בחוף טרנמר פרי ממול ליברפול".
אירה ריסנזון