בחודש הבא, מחלק השירות המיוחד והחקירות של משטרת העיר ניו יורק פתח במעקב על מלקולם אקס. מפקד משטרת העיר ניו יורק ביקש מידע מכל מחלקת משטרה בכל עיר שבה מלקולם אקס חי, ומבתי הכלא בהם הוא ריצה את מאסרו.
באוקטובר, חבר מושבעים גדול סירב להרשיע את הקצינים שהכו את הינטון, ומלקולם אקס כתב מברק זועם לנציב המשטרה. בתגובה, קצינים מוסווים של משטרת העיר ניו יורק הוצבו בתוך אומת האסלאם.
נישואיו ומשפחתו.
מלקולם אקס פגש את בטי סנדרס ב-1955. היא הוזמנה להקשיב להרצאתו, ומאוד התרשמה ממנו. הם שוחחו שוב בסעודה חגיגית. במהרה נכחה סנדרס בכל הרצאותיו בהיכל מספר שבע, ובאמצע 1956 הצטרפה ל"אומת האסלאם" ושינתה את שמה לבטי אקס (Betty X).
מלקולם לא חיזר אחרי בטי בצורה המקובלת. פגישות רומנטיות בשניים היו מנוגדות לאידאולוגיה של אומת האסלאם. במקום זאת, קיים הזוג פגישות בנוכחות עשרות ואף מאות אנשים חברי אומת האסלאם. הוא נהג לקחת את חברי הקבוצה לבקר במוזיאונים ובספריות בעיר ניו יורק, ותמיד הזמין גם את בטי אקס.
אם כי הם מעולם לא דנו בנושא, בטי שיערה שמלקולם מעוניין בנישואים. ב-12 בינואר 1958, הוא התקשר מדטרויט וביקש את ידה, הם נישאו כעבור יומיים בלנסינג שבמישיגן.
לזוג נולדו שש בנות. שמותיהן היו אטאלה (Attallah), נולדה ב-1958 ונקראה על שם אטילה ההוני, קבילה (Qubilah), נולדה ב-1960 ונקראה על שם קובלאי חאן, אילייז'ה (Ilyasah), נולדה ב-1962 ונקראה על שם אלייז'ה מוחמד, גמילה לומומבה, נולדה ב-1964 ונקראה על שם גמאל עבד אל נאצר ופטריס לומומבה, והתאומות מאליקה (Malikah) ומלאק (Malaak), שנולדו ב-1965, לאחר רצח אביהן, ונקראו על שמו.
עמדותיו בנוגע לשחורים ולבנים.
בתוכנית טלוויזיה ששודרה בניו יורק ב-1959 על אודות "אומת האסלאם", "The Hate That Hate Produced", התוודע הציבור האמריקאי הלבן למלקולם אקס. מכאן ואילך נהגו נציגי העיתונות, הרדיו והטלוויזיה לבקש את תגובותיו על סוגיות שונות.
בספטמבר 1960 הגיע פידל קסטרו לניו יורק במסגרת פגישה שקיים בעצרת הכללית של האומות המאוחדות. הוא ופמלייתו התארחו במלון טרזה בהארלם. מלקולם אקס היה חבר בולט בוועדת קבלת הפנים מהארלם, שהורכבה ממנהיגי הקהילה שנפגשו עם קסטרו.
קסטרו כל-כך התרשם ממנו עד שביקש פגישה אישית איתו. בתום פגישתם בת השעתיים, הזמין אותו קסטרו לבקר אותו בקובה.
במהלך הדיון באספה הכללית, הוזמן מלקולם אקס לאירועים רשמיים רבים של מדינות אפריקה, שם הוא פגש ראשי מדינות ומנהיגים אחרים, בכללם גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, אחמד סקוטורה מגינאה, וקנת קאונדה מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני של זמביה.
מרגע שהצטרף ל"אומת האסלאם" ב-1952 ועד שהוא עזב את הארגון ב-1964, קידם מלקולם אקס את האידאולוגיה של הארגון. הוא לימד שאנשים שחורים היו התושבים המקוריים של כדור-הארץ, ושאנשים לבנים היו גזע של שטנים.
בנאומיו אמר כי אנשים שחורים נעלים על אנשים לבנים, וששקיעתו של הגזע הלבן ממשמשת ובאה.
בעוד התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית לחמה נגד הפרדה גזעית, דגל מלקולם אקס בהפרדה של האמריקאים האפריקאים מהאוכלוסייה הלבנה. הוא הציע להקים מדינה נפרדת עבור השחורים באמריקה כאמצעי זמני עד שהאמריקאים אפריקאים יוכלו לחזור לאפריקה.
הוא גם דחה את האסטרטגיה של תנועת זכויות האזרח של אי-אלימות ובמקום זאת תמך בכך שהשחורים ישתמשו בכל אמצעי שעומד לרשותם להגן על עצמם.
לנאומיו הייתה השפעה חזקה על הקהל שלו, בדרך-כלל אמריקאים אפריקאים שהתגוררו בערים צפוניות ומערביות, שהתייאשו מכך שסיפרו להם על חופש, צדק, שוויון וכבוד.
שחורים רבים חשו שהוא ביטא את תלונותיהם טוב יותר משעשתה זאת תנועת זכויות האזרח.
אנשים לבנים רבים, ומעט מהשחורים, נבהלו מדבריו של מלקולם אקס. הוא ואומת האסלאם תוארו כמחרחרי ריב, דוגלים בהפרדה לשחורים, רודפי אלימות ואיום על השיפור שחל ביחסים הבין-גזעיים. ארגוני זכויות אדם הוקיעו את מלקולם אקס ואומת האסלאם כקיצוניים לא-אחראיים שהשקפותיהם לא ייצגו את האמריקאים האפריקאים.
מלקולם אקס מצידו מתח ביקורת רבה על תנועת זכויות האזרח.
הוא תיאר את מנהיגיה כ"בובות" של הממסד הלבן, ואמר שמרטין לותר קינג הוא "בול-עץ".
הוא מתח ביקורת על המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-1963, אותה כינה "הפארסה לוושינגטון".
הוא אמר שהוא לא ידע מדוע אנשים שחורים התלהבו מהדגמה זו ש"נוהלה בידי לבנים בפני פסלו של נשיא שמת כבר מאה שנה ולא אהב אותנו כשהוא היה בחיים."
מלקולם אקס נחשב על ידי רבים לאדם השני בחשיבותו באומת האסלאם, אחרי המנהיג אלייז'ה מוחמד.
לזכותו נזקפת במידה רבה הגדלת מספר חברי התנועה: מ-500 ב-1952 ל-25,000 ב-1963, לפי הערכתו של מחבר אחד, ומ-1,200 ב-1953 ל-50,000 או 75,000 ב-1961, לפי הערכתו של מחבר אחר.
הוא עורר השראה במתאגרף קסיוס קליי (שלימים נודע כמוחמד עלי) להצטרף לאומת האסלאם.
עלי עזב אחרי-כן את הארגון ונהפך למוסלמי סוני, כפי שעשה מלקולם אקס.
בראשית 1963 החל מלקולם אקס לשתף פעולה עם אלכס היילי בכתיבת "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
ב-1964, הוא אמר להיילי, "אם אני אשאר בחיים כשהספר הזה ייצא לאור, זה יהיה נס."
הספר לא היה גמור כשמלקולם אקס נרצח ב-1965. היילי השלים אותו והוציא אותו לאור בהמשך באותה שנה.
ב-1998, טיים מגזין בחר ב"האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה העשרים. בשנת 1966 הוענק פרס אניספילד-וולף להיילי ולמלקולם אקס (לאחר מותו).
עזיבת הארגון "אומת האסלאם".
ב-1 בדצמבר 1963, כשהתבקש להגיב על רציחתו של הנשיא ג'ון פ. קנדי, אמר מלקולם אקס כי היה זה מקרה של "התרנגולות שחזרו ללול" (ביטוי שמשמעותו היא שהאמריקנים הלבנים אוכלים כעת את התבשיל שהם עצמם הקדיחו). הוא הוסיף ש"תרנגולת ששבה הביתה ללול לעולם לא מצערות אותי, הן תמיד משמחות אותי."
הניו יורק טיימס כתב, "בנוסף לביקורת על קנדי, המנהיג המוסלמי ציטט את רציחתו של פטריס לומומבה, מנהיגה של קונגו, של מדגר אוורס, מנהיג זכויות אדם, ושל הנערות השחורות שנהרגו מפצצה מוקדם יותר השנה בכנסייתברמינגהאם (נהרגו ממטען חבלה ב-1963, בברמינגהאם אלבמה, בכנסייה אמריקאית אפריקאית, מקרה שסימן את נקודת המפנה בתנועת זכויות האזרח של שנות השישים בארצות הברית והיה מהגורמים שהניעו את חקיקתו של חוק זכויות האזרח ב-1964). אלו, הוא אמר, היו דוגמאות של "תרנגולות שחזרו ללול."
ההערה חוללה תרעומת רחבה בציבור. "אומת האסלאם", ששלחה את תנחומיה למשפחת קנדי והורתה על כמריה לא להגיב על הרצח, גינתה בפומבי את כוכבה הזוהר.
אף על פי שמלקולם אקס שמר על משרתו ודרגתו ככהן-דת, נאסר עליו לדבר בציבור במשך תשעים יום.
ב-8 במרץ 1964, הכריז מלקולם אקס פומבית על עזיבתו את הארגון "אומת האסלאם". הוא אמר שהוא עדיין מוסלמי, אך הרגיש שאומת האסלאם "הלכה רחוק מדי" בגלל משנתה הדתית הקשוחה.
הוא אמר שהוא עומד להקים ארגון לאומני שחור שינסה "להעלות את המודעות הפוליטית" של האמריקאים אפריקאים.
הוא גם הביע את תשוקתו לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם אחרים ואמר שאלייג'ה מוחמד מנע ממנו לעשות כן בעבר.
סיבה אחת לעזיבתו של מלקולם אקס הייתה המתח הגואה בינו ובין אלייז'ה מוחמד, עקב אי שביעות רצונו מהשמועות על הרומנים של מוחמד מחוץ לנישואים עם מזכירותיו הצעירות. מעשים כאלה היו בניגוד לאידאולוגיה של האומה. אף על פי שמלקולם אקס התעלם בתחילה מהשמועות, הוא שוחח עם וולאס, בנו של מוחמד, ועם הנשים שהעלו את ההאשמות. הוא הגיע למסקנה שהן צדקו, ומוחמד אישר את השמועות ב-1963. מוחמד ניסה להצדיק את ההאשמות באמצעות אזכור נביאים מהתנ"ך שנאפו אף הם.
סיבה אחרת הייתה כעסם של אנשים בתוך "אומת האסלאם". כשמלקולם אקס נעשה חביבם של כלי התקשורת, רבים מאנשי המטה של הארגון בשיקגו הרגישו שהוא האפיל על מוחמד. בספרו של לואיס לומקס מ-1963 על אומת האסלאם, When the Word Is Given (כשהפקודה ניתנת), מתנוססת תמונתו של מלקולם אקס על עטיפתו ונכללים חמישה מנאומיו, אבל רק נאום אחד של מוחמד, דבר שציער את מוחמד מאוד. מוחמד גם קינא בכך שמוציא לאור היה מעוניין לפרסם את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
אחרי שעזב את אומת האסלאם, ייסד מלקולם אקס את הארגון הדתי Muslim Mosque, Inc., ואת Organization of Afro-American Unity (ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי), ארגון חילוני שתמך בפאן-אפריקניזם.
ב-26 במרץ 1964, הוא פגש את מרטין לותר קינג בוושינגטון די. סי., לאחר מסיבת עיתונאים, כששני האישים נכחו בסנאט על מנת להאזין לדיון על חוק זכויות האזרח (1964). זו הייתה הפעם היחידה בה נפגשו שני האנשים ופגישתם נמשכה רק דקה אחת.
באפריל נשא מלקולם אקס נאום שכונה The Ballot or the Bullet (הכדור או הפתק) בו הוא יעץ לאמריקאים אפריקאים לממש את זכותם להצביע ולעשות זאת בחוכמה.
כמה מוסלמים סונים עודדו את מלקולם אקס ללמוד אודות האסלאם. מעט אחרי שהמיר את דתו לאסלאם סוני, הוא החליט לעלות לרגל למכה (חג').
מסעו הבינלאומי.
עלייתו לרגל למכה.
ב-13 באפריל 1964, המריא מלקולם אקס מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק לג'דה בערב הסעודית. שלטונות ערב הסעודית הטילו ספק במעמדו כמוסלמי אותנטי בגלל דרכונו האמריקאי ומכך שלא ידע ערבית. מאחר שרק מוסלמים הורשו להיכנס למכה, הוא הופרד מקבוצתו למשך עשרים שעות.