הבמאי וס קרייבן אמר שסרטי אימה לא יוצרים פחדים, אלא משחררים פחדים קיימים. סרטים כאלה מאפשרים ליחיד להתמודד עם פחדיו ומלמדים על תרבות החברה שבו נוצרו. סרטי אימה בכלל, מבטאים חרדות חברתיות קולקטיביות שמקורותיהן תרבותיים, וסרטי פלישה לבית מבטאים פחד אוניברסלי חוצה-תרבויות: הפחד מהפרת המרחב הביתי ומהלא-נודע שמחוצה לו. אך כל תרבות מגדירה ויוצרת סיפורי אימה באופן שונה, ולכן האופן שבו קולנוענים מעבדים אותם, שונה ותלוי בחוויות התרבותיות של מדינות המוצא שלהם. סרטי פלישה לבית נחשבים למטפורה חברתית לקסנופוביה ולפחד מפני פלישת "האחר", האאוטסיידר שאיננו משתלב בחברה, למרחב הפרטי, ואולם, גם כאשר מדובר בסוגיות אוניברסליות של פערים חברתיים וקונפליקט בין מעמדות, זוויות ההתייחסות יהיו שונות.
הקולנוע האמריקאי עוסק בהרחבה בנושא הפלישה לבית. מבקרת סרטי האימה הקנדית קלי מק'נילי סבורה שהסרטים האמריקאיים ניזונים מתחושת הצורך של האזרחים ליטול לידיהם את ההגנה על ביטחונם האישי, כפי שבא לידי ביטוי בוויכוח על הזכות לשאת נשק, ומוּנָעִים על ידי פרנויה וחוסר אמון כלפי כוחות מבחוץ והקרובים להם בתוך המדינה, פרנויה ששורשיה מגיעים עד תקופת המקארתיזם ו"הסכנה האדומה" של שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. זאת, תוך אלימות שמקורותיה נובעים מתקופות ואירועים אלימים לאורך ההיסטוריה של האומה האמריקאית (טבח ילידים, תקופת העבדות, מלחמת האזרחים, תקופת היובש, מלחמת וייטנאם, המלחמה הקרה, משפטי המכשפות בסיילם, מעשי רצח פוליטיים, כתות קיצוניות, התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, חוקי ג'ים קרואו והקו קלוקס קלאן, מהומות לוס אנג'לס ואלימות משטרתית, ועד אירועי ירי בבתי ספר).
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בא גל סרטי אימה שאותו הובילו הובילו סרטי פלישה לבית, מפלצות ופאונד פוטג'. בתת-סוגה של פלישה לבית חלו תמורות, כאשר סכנות שנחשבו מופשטות ונדירות, הפכו לממשיות ובלתי נמנעות, וסרטים ביטאו פרנויה, חרדת מלחמה ואבל. אירועי מפתח מפחידים החלו להתרחש לאור יום לאחר עשורים של פחדים בחושך, תוך התמקדות בזוגות ומשפחות שבאופן אקראי הפכו לקורבנות בביתם.
בקולנוע הצרפתי, פלישה לבית היא נושא עיסוק משמעותי של הזרם הקיצוני החדש שהתהווה בראשית המאה ה-21 ודוגל בסרטים אפלים חפים מרגשות. סרטי פלישה לבית של אסכולה זו מאופיינים באלימות קיצונית הכוללת אלימות גופנית-ביולוגית ומינית עם אלמנטים של ניצול וגור. קלי מק'נילי קושרת בין ביטויי אלימות אלה לבין התמודדות החברה הצרפתית עם קסנופוביה, ממשלה ימנית-קיצונית וחוסר אמון וחרדה ציבוריים ששורשיהם מגיעים עד המהפכה הצרפתית והכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
נשים ומגדר.
משום שפגיעוּת הקרבנות היא מוטיב מרכזי בסרטי פלישה לבית, ומבחינה היסטורית הבית נחשב מרחב נשי, תת-סוגה זו נוטה להתמקד בנשים. סרטים רבים מתארים את דמות האישה הפרוטגוניסטית באופן סטריאוטיפי כדי להדגיש את רשעות האנטגוניסט, מבליטים את היות הנשים דמויות פגיעות ומחזקים סטריאוטיפים שליליים, בנוסף לאלימות פיזית ומינית. בעוד שמגברים מצפים להילחם ולהגן על קניינם, נשים מוזהרות תדיר שהפרת המרחב הפרטי שלהן עלולה להסתיים בתקיפה מינית או מוות. בנוסף לסטריאוטיפ האישה החלשה, קולנוענים נוטים להשתמש בקלישאות שליליות נוספות, כגון שבירות, תמימות ואף מודעות עצמית נמוכה. כאשר מדובר באנטגוניסטית (אישה תוקפת), היא תוצג כמופרעת נפשית ("חיזור גורלי"; "דרושה שותפה רווקה"), בעוד גבר יוצג כפושע קר רוח. כשמדובר בזוג פרוטגוניסטים, אישה וגבר, הגבר יהיה לרוב חסר אונים כמו בת-זוגו, אלא שבמקרים רבים השוויון המגדרי מושג כאשר הגבר סובל מפציעה מוקדמת המצדיקה את חולשתו ("דרושה שותפה רווקה"; "חדר פנוי").
העיתונאית מריה ראמוס טוענת שסרטי פלישה לבית נוטים לעשות שימוש יתר בקלישאת "הנערה האחרונה", זו אשר נשארת להכריע לבדה את האנטגוניסט, ובתחילת הסרט זוהתה כחוליה החלשה, הרכרוכית המייבבת. במקרים שבהם הנערה האחרונה חורגת מהתבנית הזו ומגלה תושייה, באופן כלשהו היא נענשת על כך, ונשים חזקות מבחינה מנטלית לא שורדות. מבחינת ראמוס, הבעיה היא שדווקא נשים שלא מאיימות על האגו הגברי, הן שנענשות, וסרטים אלה הם מטפורה של שגרת חיי הבית והאלימות שנשים חוות יום-יום. באופן דומה, קימברלי ריצ'י סבורה שדמות הנערה האחרונה, גם אם היא שורדת ואף הורגת את האנטגוניסט, רק במזל היא לא עוברת עינויים או אונס. כמו כן, תסריטאים משתמשים בדמות האם כדי לעורר חמלה על אשה המגנה על צאצאיה, כהצדקה לאלימות. ריצ'י סבורה שבעידן של Me Too, כאשר נשים נוטלות כוח חזרה לידיהן, הן ראויות ליחס שונה בסרטים. אף על פי שתסריטאים מתקנים את מעמד האישה בקולנוע בראייה פמיניסטית, ריצ'י לא רואה שינוי בתיאורי נשים בסרטי פלישה לבית.
על אף האמור לעיל ולמרות היבטים סקסיסטיים בולטים בתיאור דמות האישה, סרטים כאלה יכולים להעצים אותה ולאפשר לה לצאת מנצחת. במאה ה-21 מזוהה שינוי מגמה, וסרטי פלישה לבית מציגים יותר נשים קשוחות המסוגלות להגן על עצמן. כמו כן, יש המצביעים על התפתחויות בתיאור האישה בקולנוע ההוליוודי, החל מפרוטגוניסטית חסרת אונים, עבור באישה המשיבה מאבק אך מוכרעת, ועד דמות האישה החזקה והעצמאית המכריעה את תוקפיה בניגוד לסטריאוטיפים המקובלים.
כאשר מדובר בזוג, בניגוד לסוגות אחרות, הגבר איננו האביר המגן על אהובתו, אלא שניהם לכודים, מפוחדים ונאבקים באותה מידה, אם כי בתפקידים מסוימים יהיו הבחנות מגדריות (האישה תעיר את הגבר בבהלה; הגבר ייצא לבדוק מחוץ לבית והאישה תמתין מפוחדת). העיתונאית אניה סטנלי מצביעה על כך שבקולנוע האמריקאי התפקידים שוויוניים יחסית, בעוד שבאירופה קיימת נטייה לשמר הבחנות מגדריות. בני זוג לבדם, נחשפים לסכנה רק אם ינסו להיאבק או לברוח, אך אם מדובר במשפחה עם ילדים, התסריט מדגיש את ההורים המסכנים עצמם כדי להגן על ילדיהם. בהיעדר הילדים (נהרגו או ברחו), תפקיד ההורים בעלילה יחזור למאפייני הישרדות.
רשימת סרטי פלישה לבית.
הרשימה שלהלן מבוססת על בסיס הנתונים האינטרנטי IMDb, מאגר הביקורות Rotten Tomatoes, כתבות העוסקות בקטגוריה זו וביקורות סרטים. הסרטים מפורטים לפי סדר כרונולוגי עולה של מועדי יציאתם.
אמנון הררי (עיתונאי)
אמנון הררי (נולד ב-8 במרץ 1987) הוא עיתונאי ישראלי, עורך החדשות של "הארץ". בעברו היה עורך הספורט של "הארץ" וכותב בעיתון, עורך התכנית "פגוש את העיתונות" בחברת החדשות של קשת 12, סגן העורכת הראשית של מגזין "טיים אאוט תל אביב".
ביוגרפיה.
הררי נולד בשנת 1987 בתל אביב, בנם של הפסיכולוג דור הררי ושל העורכת הללי שמר. הוא למד בעירו בבית הספר הגימנסיה העברית "הרצליה", ובמהלך לימודיו נפצע באורח קשה בתאונת דרכים. למרות מצבו הרפואי הוא התנדב לשירות אותו ביצע ביחידת עילית באגף המודיעין, אליה התגייס ב-2006. הררי אף יצא לקצונה, והשתחרר ב-2010 בדרגת סגן.
אחרי שחרורו מהצבא, החל הררי לעבוד באתר "וואלה! NEWS", תחילה בתפקידי עריכה שונים וב-2012 מונה לראש דסק החדשות באתר, אותו מילא עד 2015. במסגרת תפקידו גם כתב הררי מאמרי דעה באתר בנושאים אקטואליים. הוא גם שימש כשליח האתר לסיקור טורנירי הפיינל-פור של היורוליג ב-2011 ב-2014. מיד עם עזיבתו את "וואלה! NEWS", מונה הררי לתפקיד סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי של הסטארט-אפ החברתי ePart. בינואר 2017 הצטרף הררי למגזין "טיים אאוט תל אביב", כסגן העורכת הראשית, עורך האתר ועורך המדור העירוני.
באוגוסט 2018 עבר לעיתון "הארץ", שם שימש תחילה כעורך מדור הספורט בעיתון המודפס ובאתר האינטרנט. במקביל לתפקידו ולכתיבה בתחום הספורט, הררי גם כותב מאמרים בנושאים פוליטיים, כותב לסירוגין את הטור המערכתי "היומית", ובמהלך ארבע מערכות הבחירות לכנסת בין השנים 2019-2021 כתב את המדור הפוליטי "הסקרן". במקביל, מפרסם הררי בעיתון גם כתבות בנושאי תרבות, עבור המוספים "גלריה שישי" ו"גלריה". ב-2022 מונה לתפקיד עורך החדשות של "הארץ"
בראשית 2020 ובמקביל לעבודתו ב"הארץ" החל הררי לשמש גם כעורך התכנית "פגוש את העיתונות" בחברת החדשות של קשת 12. הררי שימש בתפקיד בזמן מערכות הבחירות לכנסת ב-2020 ו-2021, הבחירות לנשיאות בארצות הברית ב-2020, ומשבר הקורונה. עם תום מערכת הבחירות ב-2021, סיים את תפקידו והמשיך בעבודתו ב"הארץ".
להררי תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב.
משפחה.
הררי הוא נכדה של המשוררת נעמי שמר, וכן של איש המוסד מייק הררי. אביו, דור, הוא אחיינה של נשיאת בית המשפט העליון בדימוס, דורית ביניש.
Jurassic Park Builder
Jurassic Park Builder הוא משחק וידאו מסוג סימולציות ניהול ובנייה שיצא ב-23 ביולי 2012 בארצות הברית (וב-10 באוקטובר 2012 בבריטניה) בידי חברת "Ludia" ומבוסס על סרטי פארק היורה וניתן למשחק של שחקן יחיד באנדרואיד, בiOS ובפייסבוק.
המשחק מדמה מערכת של בניית פארק שעשועים עם יצורים נכחדים, כולל יצורים שלא נראו בסרטי הסדרה. ב-2015 סמוך לצאת הסרט עולם היורה החברה הוציאה גרסה מעודכנת למשחק בשם "עולם היורה: המשחק" (Jurassic World: The Game).
המשחק הצליח מאוד בבוע הראשון שהופץ וקיבל הורדות רבות לאנדרואיד ול-iOS וכן היה אחד מעשרת המשחקים המרוויחים ביותר שהורדו לאנדרואיד ול-iOS בשנת 2013.
המשחק.