בכל הבדיקות הנדרשת על ידי התקן הישראלי באריחים המיועדים לריצוף, אין אחת שבודקת את תסבולת האריח לעמיסה. אמנם בתקן כתוב כי אריחים בעלי חוזק נמוך משלושה מגהפסקל אסורים בשימוש לריצוף, אבל אין בתקן חובה לבצע מדידה כזו. לכן הלקוחות בישראל נמצאים במצב בו הם עלולים לרכוש אריחים שעברו בהצלחה את כל הבדיקות התקניות ואף על פי כן הם אריחים חלשים מאוד ועלולים להסדק, או להשבר ואפילו להתפורר.
בדיקת דרגת ההחלקה לאריחי קרמיקה.
ישנם סוגי בדיקות שונות אפשריות לקביעת רמת ההחלקה של אריח רצפה. שלוש סוגי בדיקות עיקריות קיימות: בדיקת רמפה, בדיקת מטוטלת ובדיקת מקדם החיכוך. מטרת הבדיקות לקבוע את רמת ההתנגדות להחלקה בהתאם לתקן.
כוראוגרפיה
כנסיית גרונדטוויג
כנסיית גרונדטוויג (דנית: Grundtvigs Kirke, נהגה:גרונטווי) היא כנסייה ברובע ביספביירג של קופנהגן, דנמרק. היא דוגמה מיוחדת של אדריכלות אקספרסיוניסטית ומשלבת מספר מאפיינים של אדריכלות גותית. בשל מראה יוצא הדופן היא אחת הכנסיות הידועות בעיר.
היסטוריה.
בתחילת המאה ה-20 הועלתה יוזמה להקמת כנסייה על שם הפילוסוף הדני ניקולאי גרונטוויג. נערך מכרז לתוכניות לבניית הכנסייה בה זכה ב-1913 האדריכל פדר קלינט (Peder Klint) אך את יסודות הכנסייה זכה להניח רק אחרי מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בספטמבר 1921. הבנייה העיקרית נמשכה מ-1921 עד 1926, אך עבודות נוספות על פנים הכנסייה והמבנים נמשכו עד 1940 והושלמו בידי בנו של קלינט, קורה קלינט (Kaare Klint).
כיום הכנסייה פותחה למבקרים במהלך כל השנה ולא רק בזמן תפילות. העוגב הגדול של מרקוזן משמש בדרך קבע לקונצרטים.
אדריכלות.
תכנונו של פדר קלינט לכנסיית גרונדטוויג היא סינתזה של סגנונות אדריכליים שונים. במהלך הכנתו לפרויקט למד קלינט כנסיות רבות של כפרים דנים. שיטות הבנייה המסורתיות, החומרים והקישוטים השפיעו על תכנונו. קלינט מיזג בין הצורות הגאומטריות של אדריכלות לבנים אקספרסיוניסטית עם מאפיינים של אדריכלות גותית כגון הדגשת הקו האנכי, תמיכות דואות וצורות מחודדות. דרך ארוכה בת שלושה נתיבים מובילה לכנסייה והמבנים הסמוכים, המונחים סימטרית לה, והיא עוברת דרך בית הקברות של ביספביירג. דרך זו יוצרת ציר צפייה דוצה למה שנעשה באדריכלות הבארוק.
האלמנט הבולט ביותר של המבנה הוא החזית המערבית, זכר לווסטוורק או לעוגב הממוקם בפנים. החזית כוללת מגדל פעמונים בגובה 49 מטרים. קלינט קישט את החזית והספינה הראשית בגרסאות של גמלון מדרגות הנפוצות בכנסיות דניות, אך פירש זאת בדרכו שלו והכפיל את הפסגה. הספינה תוכננה במידות נדיבות: ספינה בת 3 אגפים בגובה שווה (כנסיית אולם) באורך 76 מטר ורוחב 35 מטר, ובגובה 22 מטר. פנים הכנסייה, שלקח השראה מהגותיקה מסוגל להכיל כנסים של עד 1,800 איש. כ-6 מיליון לבנים צהובות, חומר בנייה דני טיפוסי, שימשו לבניית הכנסייה.
מספר מבנים נבנו לצד הכנסייה באותו הזמן כדי להגביר את השפעת ועוצמת המבנה הייחודי, והם כוללים אולם קהילה ובתי דירות.
יורש עצר
יורש עצר (מכונה לעיתים גם נסיך הכתר) במונרכיה הוא הנסיך או הנסיכה המיועדים להיות המלך או המלכה בבוא העת, בין אם בפטירת המלך המכהן ובין אם בפרישתו מסיבות של נבצרות. מבחינים בין יורש מוחלט (), שזכותו למלוכה אינה ניתנת לערעור, לבין יורש מותנה , שזכותו מתקיימת רק בהיעדר יורש בעל קרבה גבוהה יותר, והמעמד ניטל ממנו עם לידתו של זה.
בממלכות אירופאיות מסוימות (שוודיה, בלגיה, נורווגיה, הולנד והממלכה המאוחדת), יורש העצר הוא הבן הבכור או הבת הבכורה של המלך או המלכה.
ב-1979 אירע בשוודיה תקדים: הנסיכה ויקטוריה, בתו הבכורה של מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב, הוכתרה עם לידתה בשנת 1977 כיורשת העצר של הממלכה. תואר זה נלקח ממנה עם לידתו של אחיה קרל פיליפ בשנת 1979. לאחר שבעה חודשים נוספים, שונה החוק השוודי, חוק המשכיות המלוכה, כך שקיים שוויון גמור בין נשים לגברים בירושת המלוכה, והתואר חזר אל הנסיכה. שוודיה היא המדינה הראשונה בעולם שיצרה שוויון כזה.
בארצות אחרות (ספרד, דנמרק) נבחר הבן הבכור של המלך או המלכה המכהנים. בספרד, למשל, בה המלוכה עוברת לבן, שימשה בתו הנסיכה של אלפונסו השנים עשר, מרסדס, נסיכת אסטוריאס בת החמש, כמלכה בפועל, משום שלאביה לא היו בנים במותו. אמה, שהייתה בהיריון, ילדה לאחר שישה חודשים בן, שהוכתר מיד עם לידתו כמלך אלפונסו השלושה עשר.
בארצות ערב, למשל, חוקי ההמשכיות שונים, והמלך יכול למנות יורש עצר שאיננו בנו. בסעודיה, למשל, נבחר המלך ח'אלד ליורש עצר עוד בשנת 1965, אף על פי שלא היה בנו של המלך פייצל, אלא אחיו למחצה. ח'אלד עלה לשלטון עם ההתנקשות בחייו של פייצל. הוא נבחר ליורש עצר אף על פי שלא היה האח המבוגר ביותר, ולפיכך לא אמור היה לקבל את הכתר; סירובו של אחיו הבכור מוחמד בן עבד אל-עזיז להיות למלך, הקנה לו את המלוכה. ח'אלד מצדו מינה כיורש עצר את אחיו הצעיר פהד.
בירדן היה הנסיך חסן, אחיו של המלך, יורש העצר במשך עשרות שנים. טרם מותו בשנת 1999 נטל ממנו המלך חוסיין את התואר, ומינה את בנו הנסיך עבדאללה, ליורשו. עבדאללה מצדו מינה את אחיו הנסיך חמזה ליורש העצר, נטל ממנו תואר זה ב-2004 ומינה במקומו בשנת 2009 את בנו הנסיך חוסיין ליורש העצר שלו.
ישנן מדינות בהן יורש העצר מקבל גם תואר אצולה. למשל הנסיך מוויילס (בריטניה) ונסיך אסטוריאס (ספרד).
יעקב קדמי (פעיל עלייה)
יעקב קדמי (נולד ב-5 במרץ 1947) הוא פעיל עלייה יליד ברית המועצות, לשעבר ראש ארגון "נתיב", איש ציבור, מרצה, יועץ ופרשן גאופוליטי.
כללי.
יעקב קדמי (נולד ב-5 במארס 1947 בשם יאשה קזקוב) בן ליוסף וסופיה (סוניה), הוא פעיל עלייה יליד ברית המועצות שהיה ליהודי הראשון שקבל אשרת עלייה למדינת ישראל ללא משפחה בישראל, ולימים הפך לראש ארגון "נתיב" (1992-99), כיום הוא מרצה על אסטרטגיה, יחסים בינלאומיים, יחסיה של רוסיה עם העולם ועל עלייה.
בחודש דצמבר 1967 פנה במכתב לשלטונות, אשר פורסם במקביל בוושינגטון פוסט, ובו הודיע כי ויתר על אזרחותו הסובייטית ודרש שיאפשרו לו לעלות לישראל. חודשיים לאחר פרסום המכתב, בפברואר 1968, גורש קזקוב מרוסיה, ונסע לבדו ברכבת לווינה. משם הגיע לישראל כנער בן 20.
בישראל המשיך קזקוב במדיניותו הרעשנית, בדרישתו לתת אפשרות ליהודי ברית המועצות לעלות לישראל, בניגוד למדיניות הישראלית הרשמית - שגרסה שעדיף לפעול בדרכים שקטות, כדי לא להרגיז את השלטונות הסובייטיים. הממסד הישראלי אף חשד בתחילה שקזקוב הוא סוכן מושתל של הקג"ב. בסיוע חברי כנסת, שהציגוהו כגיבור לאומי, הגיע קזקוב ודרישתו לשחרר את יהודי ברית המועצות אל דעת הקהל הישראלית. בכך היה קזקוב מהראשונים שעוררו את הפעילות הציבורית הגלויה בכל העולם. ב-1970 הוא טס לניו יורק, יחד עם פעיל העלייה דב שפרלינג, שם קיים במשך תשעה ימים שביתת רעב מול בניין האומות המאוחדות. השביתה עוררה הדים רבים בישראל ובעולם ובמהלכה טבע קזקוב את הסיסמה "שלח את עמי", שהפכה לסמל המאבק למען העלייה.
קזקוב שב לישראל, התגייס לצה"ל ושירת כקצין בשריון. במלחמת יום הכיפורים היה בצוות הטנק של אהוד ברק, שנשלח לחווה הסינית לחלץ את הצנחנים.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף לארגון "נתיב" (שהיה ידוע גם כ"לשכת הקשר") ופעל רבות למען יהדות ברית המועצות, שלומה, ביטחונה ועלייתה ארצה, ובמסגרת זו גם עברת את שם משפחתו כחלק משליחות בינלאומית. בשנת 1992 מונה לעמוד בראש הארגון אשר לקח חלק משמעותי מאוד בגל העלייה הגדול של שנות התשעים. בשנת 1999 פרש קדמי מראשות הארגון ומאז הוא משמש כמרצה ויועץ.
מאבק העלייה האישי לישראל.
ב 19 בפברואר 1967 קדמי התפרץ לשגרירות ישראל במוסקבה ובקש שיסייעו לו לעלות לישראל. על סמך היתר כניסה לישראל שניתן לו על ידי שגרירות, פנה לשלטונות ברית המועצות בבקשה למתן היתר יציאה לעלייה לישראל. שלטונות ברית המועצות סירבו בנימוק שאין לו קרובים בישראל. ב-11 ביוני 1967, ביומה האחרון של "מלחמת ששת הימים" ניתקה ברית המועצות את יחסיה עם ישראל. באותו יום הגיש בקשה לפרלמנט הסובייטי, שבה ויתור על אזרחותו הסובייטית. זו הייתה פעם ראשונה שאזרח סובייטי מבקש לוותר על אזרחותו הסובייטית כשהוא נמצא בשטחה של ברית המועצות. לאור ניתוק היחסים בין ישראל וברית המועצות ולאור העובדה שלא ניתן היה להיכנס לשגרירות ישראל, התפרץ קדמי לשגרירות ארצות הברית, בה השאיר פניה לוועדה לזכויות אדם של האו"ם בצירוף העתק בקשה לפרלמנט הסובייטי על ויתור על אזרחותו הסובייטית. בפנייתו לפרלמנט הסובייטי דרש לוותר על אזרחותו הסובייטית ובין השאר כתב:
""אני יהודי. נולדתי יהודי, ואני רוצה לחיות את חיי כיהודי. עם כל רגשי הכבוד שלי לעם הרוסי איני רואה את עמי נחות באופן כלשהו לגבי העם הרוסי, או כל עם אחר, ואינני רוצה להיטמע על ידי עם כלשהו. מאחר שבברית המועצות אין כל תנאים לקיומו של עם יהודי, יש להניח ליהודים הרוצים לצאת מברית-המועצות את האפשרות לעשות זאת (בדיוק כפי שהדבר נעשה בארצות אחרות, למשל, ברומניה ובפולין). אני יהודי, וכיהודי אני סבור שמדינת ישראל היא מולדתי, מולדת עמי, והמקום היחיד על פני כדור הארץ שבו קיימת מדינה יהודית עצמאית, ואני ככל יהודי אחר, בעל זכות בלתי-מפוקפקת לחיות באותה מדינה. לעם היהודי ישנה זכות משלו למדינה עצמאית משלו, וכל יהודי, יהיו מגוריו באשר יהיו, ויהיה מקום הולדתו אשר יהיה, יש לו זכות לחיות במדינה היהודית"."