בראש גבעה בצפונו של היער שוכנת חורבת זכור שנחפרה בחפירת הצלה בשנת 1968. במקום נמצאו שרידים החל מתקופת הברזל (המאות ה-13 עד ה-11 לפנה"ס) ועד התקופה העות'מאנית. בתקופת ממלכת ישראל שכן במקום יישוב של שבט מנשה ולאחר חורבן בית המקדש הראשון התגוררו בו שומרונים. כחצי קילומטר מצפון לחורבה נמצאו שתי מערות קבורה ובהן שרידים מתקופת הברונזה, תקופת הורדוס ומהתקופה הביזנטית. השרידים כוללים שברי עצמות אדם וממצאים קרמיים שונים. סביב חלקה המזרחי של החורבה נסללה דרך עפר היקפית, הוקם חניון והוכשרה מרפסת תצפית בצידה המזרחי של הגבעה, המאפשרת תצפית פנורמית על השומרון. בחלקה המערבי של חורבת זכור הוקם בתחילת שנות ה-90 מגדל תצפית אש, שממנו נשקפים נופים פנורמיים של מישור החוף וגוש דן.
נחל קנה זורם דרך היער ממזרח למערב בעמק הנמוך משיאי הגבעות בכ-50 עד 70 מטרים. רוחב קרקעית העמק מגיע עד 200 מטרים, ולאורכו חורשות עצי אקליפטוס. בעמק שוכנים גן אירועים, אורוות סוסים וחניון ובו שולחנות לעריכת פיקניקים. בצידו המערבי של היער, סמוך למוצאו של הנחל אל מישור החוף, מתרחב אפיק הנחל ובו שטחים חקלאיים.
בצידו הדרומי של היער, בין נחל קנה לכפר ברא, מבותר טור הגבעות על ידי שני ערוצים המעניקים למקום מראה פראי יחסית. חלק זה של היער מיוער בצפיפות יחסית, ובדרומו, סמוך לכפר ברא גדלים מטעי עצי זית.
יעקב פת
יעקב פַּת (1894 – 26 ביוני 1956) היה מבכירי "ההגנה" ומשרד הביטחון בין שנות העשרים לשנות החמישים של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
נולד בטורק שבפלך לודז' בפולין בשנת 1894. הבית היה בית דתי אך יעקב נטה לציונות והצטרף לצעירי ציון. ב-1913, בהיותו כבן 19, עלה ארצה, יחד עם חברו בנימין מונטר, במסגרת העלייה השנייה. תחילה ניסה לחפש עבודה בפתח תקווה וברחובות. בהמשך התיישב בעטרות כחלק מקבוצת קלנדיה.
ב-1916 הצטרף לארגון "השומר" ונשלח לשמור ב-רוחמה. ב-1918 התנדב לגדוד העברי, ושירת בו בדרגת סמל. עם השחרור מהגדוד הקימו יעקב וחבריו את דגניה ב'. ב-1921 הצטרף לארגון "ההגנה". בין השנים 1922–1931 היה מפקד ההגנה בחיפה, ובשנים 1931–1940 שימש מפקד מחוז ירושלים. היה מיוזמי היציאה מהגדר, נטילת יוזמה התקפית של ההגנה, והקמת "הנודדת". בשנים 1940–1946 היה חבר המטה הכללי של ההגנה ומופקד על הרכש הצבאי בדרום הארץ. במהלך מלחמת העצמאות היה פת אחראי לשיירות הציוד, הנשק והמזון לירושלים וליישובים המנותקים.
עם קום מדינת ישראל שימש מנהל המדור לתפקידים מיוחדים במשרד הביטחון.
יעקב נישא לצפורה בת משה פינקלשטיין (ילידת 1902 באסקס שבאנגליה) אותה הכיר בזמן ששירת בגדוד העברי והיא עבדה כאחות בבית החולים הסקוטי בטבריה. לזוג נולדו 2 בנות. יעקב נפטר מהתקף לב ב-1956 והובא למנוחות בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי. רעייתו צפורה נפטרה ב-1960 ונקברה לידו. בן דודו, יהודה זאב פת, היה הבעלים של קפה פת (ירושלים).
לזכרו יצא הספר "דרכו של אדם: קובץ לזכרו של יעקב פת" בעריכת אליעזר לובראני. על שמו נקרא רחוב ראשי בדרום ירושלים, שכונת פת הגובלת בו ורחוב בחיפה.
קודקוד (מותג)
קודקוד משחקי חברה בינלאומיים הוא מותג ישראלי של משחק וצעצועים המיוצרים ומשווקים על ידי חברת למדע תעשיות קלות בע"מ.
חברת למדע הוקמה בשנת 1978 על ידי אפרים הרצנו, מפתח משחק הרמיקוב, וכיום היא מנוהלת על ידי ילדיו, מיכה ומריאנה הרצנו. לחברה יש מפעל בערד שבו מועסקים 150 עובדים. במפעל מייצרת החברה משחקי קופסה ומשחקים המכילים רכיבים מפלסטיק. החברה מייצאת למעל 50 מדינות, כאשר יותר מ-90% מתוצרת המפעל מיועדת לייצוא.
קודקוד מייצרת ומשווקת בישראל את משחקי חברת הסברו תחת הסכם זיכיון משנת 2004, אך עוד בטרם העברת הזיכיון לייצור המשחקים, הייתה קודקוד הזכיינית לשיווק משחקי הסברו בישראל. עם משחקים אלה נמנים: מונופול, סיכון, והרמז, שטרם הסכם הזיכיון יובאו לישראל מאירלנד. מנגד, משווקת חברת הסברו בעולם את משחק הרמיקוב, שהוא המשחק הנמכר ביותר בעולם לאחר מונופול ושבץ-נא.
האוניברסיטה היגילונית
סוון הדין
סוון אנדרס הדין (בשוודית Sven Anders Hedin; סטוקהולם 19 בפברואר 1865 - סטוקהולם 26 בנובמבר 1952) היה מגלה ארצות שוודי, אשר פעל בעיקר בחלקה הפנימי של יבשת אסיה, והיה אחד המגלים הגדולים האחרונים של כדור הארץ מחוץ לאזורי הקטבים. יוקרתו נפגמה עקב תמיכתו בגרמניה בתקופת הנאצים.
ביוגרפיה.
לימודיו ומסעותיו הראשונים.
יצר המסעות, הסקרנות והעניין בחקר אזורים לא נודעים התעוררו אצל הדין בשנות נעוריו. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, הוא קיבל ב-1885 משרת מדריך בבאקו, אשר הייתה אז בשליטה רוסית. בתקופה בה שהה בבאקו, הדין יצא לסיורים באזור הים הכספי, פרס (כיום איראן), מסופוטמיה (כיום עיראק, בקירוב), קווקז, הים השחור והגיע עד קונסטנטינופול (כיום איסטנבול). תוך כדי שהותו באסיה החל ללמוד מספר שפות אירופיות – אנגלית, צרפתית, רוסית, גרמנית ולטינית, ושפות אסיאתיות כגון טטארית ופרסית.
לאחר שחזר בשנת 1886 למד באוניברסיטאות סטוקהולם ואופסלה, עד 1888, גאולוגיה וגאוגרפיה. לאחר מכן, מסתיו 1889 עד אביב 1890, למד בברלין בהדרכת חוקר הארצות הגרמני הנודע פרדיננד פון ריכטהופן.
בסוף 1890 קיבל משרת מתורגמן עבור נציגות שוודיה (שכללה אז גם את נורווגיה) בפרס, וניצל את שהותו שם למסעות ארוכים במרכז אסיה. בין היתר סייר רבות בפרס. לאחר מכן סייר בדרך המשי, כולל בוכרה, סמרקנד וטשקנט (כיום כולן באוזבקיסטן, ואז באמירות בוכרה שבחסות רוסיה), והגיע דרך קאשגאר למדבר טקלה מקאן שבמערב סין. במהלך המסע איבד את ראייתו בעין אחת, ורק טיפול שקיבל עשרות שנים אחר כך הצליח לשקמה.
הוא חזר לשוודיה ב-1891. לאחר מכן חזר ללימודיו בגרמניה וקיבל תואר דוקטור ב-1892.
מסעי תגליות.
בין 1893 ל-1935 הדין יצא בראש משלחות לארבעה מסעי תגליות גדולים באסיה המרכזית.
מסע ראשון.
המסע הראשון נערך בשנים 1893 עד 1897. באותו מסע יצא משוודיה והגיע עד טשקנט. מטשקנט חקר את רכס הרי פמיר. הוא המשיך במסעו בניסיונות, שלא הצליחו, להעפיל לפסגת המוזטאגאטה שגובהה 7,546 מ', אשר בצפון רמת טיבט. הדין היה הראשון המנסה לעלות לפסגה זו. הוא חצה את מדבר טקלה מקאן, תוך שהוא מאבד חלק מאנשיו ומגמליו בשל מחסור במים. בהמשך מסעו גילה את ימת בוסטן שבחבל שינג'יאנג. מאותו חבל המשיך לצפון טיבט. ולבסוף הוא עשה דרכו חזרה דרך בייג'ינג לרוסיה ומשם לשוודיה.
במסע זה עבר הדין בסך הכול כ-26,000 ק"מ, מתוכם מיפה כ-10,500 ק"מ, וכ-3,600 מהם מופו במסע זה לראשונה.
מסע שני.
המסע השני נערך בשנים 1899 עד 1902. המסע עבר מאגן טארים, טיבט וקשמיר, לכלכותה. תוך כך הוא חקר את הנהרות ירקאנד, טארים וקאידו ואת אזור ימת לופ נור. במסעו זה הדין גילה וחקר את שרידי העיר הסינית העתיקה לולאן. כך הוא גילה ומיפה שטחים נרחבים במרכז אסיה שלא היו ידועים קודם. במהלך אותו מסע הוא ניסה להיכנס לעיר להסה בירת טיבט, אשר הכניסה אליה הייתה אסורה לאירופים, אך הניסיון לא צלח. את דרכו חזרה עשה דרך צפון הודו, שכללה אז גם את פקיסטן של ימינו.
בשנת 1904 הדין זכה במדליית זהב (Grande Médaille d'Or des Explorations) של החברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de géographie), מדליה המוענקת בדרך כלל אחת לשנה (עד היום), למי שבמסעותיו הרחיב יותר מכל אדם אחר את הידע הגאוגרפי.
מסע שלישי.
מסע זה נערך בין השנים 1905 ל-1908. במסגרת מסע זה הדין סייר בטיבט ובסביבותיה, והיה האירופי הראשון שהגיע לימת מאנאסארוואר, הקדושה להינדים, שהיא גם אגם המים המתוקים הגבוה בעולם, וכן לאזור הר קאילאן, הקדוש להינדים ולבודהיסטים. ההישג הבולט של המשלחת היה גילוי מקורות האינדוס והברהמפוטרה, אם כי יש החולקים על ראשוניותו בגילוי אותם מקורות. הדין חזר לשוודיה דרך הודו ויפן.
מסע רביעי.
המסע הרביעי, שנערך בשנים 1935-1927 היה מפעל סיני-שוודי רב תחומי לחקר חלקיה המרכז אסייתיים (המערביים) של סין, כמו גם לחקר מונגוליה. בהיות חלקה המערבי של סין שדה פעילותם של מורדים מוסלמים, נחטף הדין לזמן מה על ידי אותם מורדים. מסע זה, אם כי היה מוצלח מבחינה מדעית, וזיכה את הדין בשבחים, אותות הצטיינות ופרסים, הכניס את הדין לחובות, אשר לשם פרעונם ערך מסע הרצאות, שבסופו של דבר ארך, מבחינת המרחקים שגמא, יותר מרוב מסעי תגליותיו...
השלכות מחקריו.
ממצאי המשלחות של הדין הניחו את היסודות למיפוי מדויק של מרכז אסיה. הוא היה אחד החוקרים האירופאיים הראשונים שהעסיקו מדענים ילידים ועוזרי מחקר במשלחות שלהם. הדין היה גם הראשון שחשף את חורבות הערים הבודהיסטיות העתיקה במרכז אסיה הסינית. בתור מומחה מפורסם בטורקסטן ובטיבט, הוא הצליח להשיג גישה בלתי מוגבלת למלוכנים ולפוליטיקאים אירופיים ואסיאתיים, כמו גם לחברות הגאוגרפיות שלהם. כולם ביקשו לרכוש את הידע הבלעדי שלו על האזורים הבלתי ידועים שבמרכז אסיה. הם נתנו לו לא רק סיוע לוגיסטי אלא גם תארים ועיטורים.
בשנת 1935 העניק הדין את הידע הבלעדי על מרכז אסיה, לממשלת שוודיה וגם לממשלות סין וגרמניה תוך ניהול שיחות עם נציגיהם של אדולף היטלר וציאנג קאי-שק.
יחסיו עם גרמניה.