פי ווי נכנס לבר אופנוענים כדי לשתות כוס יין גדולה ולהשתמש בטלפון, אבל האופנוענים מאיימים להרוג אותו לאחר שבטעות הפיל את האופנועים שלהם. פי ווי מבקש בקשה אחרונה ורוקד לצלילי השיר "Tequila". הריקוד שלו כובש את ליבם של האופנוענים שמעניקים לו אופנוע בשביל המסע שלו. פי ווי מרסק את האופנוע מיד לאחר מכן. הוא מתעורר בבית-חולים ומגלה בדיווח חדשות בטלוויזיה שאופניו משמשים אביזר בסרט בכיכובו של ילד מפונק בשם קווין מורטון. פי ווי מתגנב לאולפני "האחים וורנר" ולוקח את אופניו. אנשי האבטחה רודפים אחריו סביב חניון האולפנים ודרך כמה אתרי צילומים לפני שהוא מצליח להימלט.
מאוחר יותר פי ווי מחלץ את החיות מחנות חיות מחמד שעולה באש. אף שהכבאים מכריזים על פי ווי כגיבור, המשטרה עוצרת אותו על הפרת הסדר באולפנים. פי ווי פוגש את נשיא "האחים וורנר" טרי הות'ורן ומסביר לו שיצא למסע כדי להשיב את אופניו. הות'ורן מחליט לבטל את האישומים ולעשות סרט מיוחד על פי ווי ואופניו, שמוחזרים לו.
מאוחר יותר בקולנוע דרייב אין, פי ווי ודוטי צופים בהקרנת הבכורה של הסרט הביוגרפי על פי ווי – סרט פעולה בכיכובו של ג'יימס ברולין כ"P.W. Herman" ומורגן פיירצ'יילד כדוטי. על השניים לאתר אופני ספורט המכונים 1-x שמכילים מיקרופילם חשוב שנגנב בידי הסובייטים. פי ווי מופיע הופעת קמע בסרט כעובד בבית מלון, אף שקולו מדובב. בדרייב אין, פי ווי מחלק כיבוד לכל האנשים שפגש לאורך המסע שלו. פי ווי פוגש גם את פרנסיס שמספר לכתבים שהוא חברו הטוב ביותר של פי ווי ושלימד אותו לרכוב. פרנסיס טוען שהוא בקי בנוגע לאופניו של פי ווי אבל בטעות מיידה את עצמו לאוויר באמצעות אחד מאביזרי האופניים. כשפי ווי יוצא מהדרייב אין שואלת אותו דוטי מדוע אינו נשאר להמשך הסרט. פי ווי עונה, "אני לא צריך לראות את זה, דוטי. חייתי את זה." הוא ודוטי רוכבים יחדיו כשצלליותיהם נראות על רקע מסך הסרט.
Bionic
Bionic (בעברית: בִּיוֹנִי, מעוצב: Bi~ΟΠ~iC) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת האמריקאית כריסטינה אגילרה, אשר יצא לאור ב-4 ביוני 2010, על ידי חברת התקליטים RCA. מתוך האלבום יצאו חמשת הסינגלים; "Not Myself Tonight", "Woohoo", "You Lost Me" ו-"I Hate Boys".
האלבום עצמו נכנס אל המקום ה-1 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה.
האלבום הופק על ידי כמה מפיקים מוזיקליים, ביניהם סיה, אסתר דין, סמואל דיקסון, ג'ון היל, קלוד קלי וכריסטופר סטיוארט. ובהתאם, מכיל שירים בסגנון רית'ם אנד בלוז, פיוצ'רפופ ואלקטרופופ.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום את תואר הזהב, עם מכירות של כחצי מיליון עותקים במדינה.
נקודת ווטרבואוט
נקודת ווטרבואוט (באנגלית: Waterboat Point - מילולית: נקודת הסירה; בספרדית: Península Munita - מילולית: חצי אי הסירה) הוא הקצה המערבי הנמוך ביותר של חצי האי המצוי בין מפרץ פאראדייס לבין מפרץ אנדרוורד בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הנקודה היא חצי אי בחלקה ואי בחלקה, והיא מופרדת מהיבשה רק בשעות הגאות (ובשעות השפל היא חצי אי).
הבסיס האנטארקטי הצ'יליאני גונזלס וידלה ממוקם בחצי האי.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הנקודה.
החוף נסקר לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית בשנת 1898.
מקור השם.
שמו של חצי האי נותן לו על ידי תומאס וו. באגשווה (Thomas W. Bagshawe), ומקסים סי. לסטר (Maxime C. Lester) שהתגוררו בבקתה על האי (שנבנתה מסירה הפוכה) בין ינואר 1921 - ינואר 1922, וחקרו ומיפו את האזור.
אתר היסטורי.
שרידי הבקתה והסירה הוכרזו כאתר היסטורי במסגרת אמנת אנטארקטיקה, בעקבות הצעה של הממלכה המאוחדת וצ'ילה.
לקריאה נוספת.
• Bernard Stonehouse, Historic hut site at Waterboat Point, Antarctica, Polar Record, Volume 27, Issue 163, https://doi.org/10.1017/S0032247400013152 Published online: 27 October 2009
אטאקי
אטקי
בני דת משה
בני דת משה או בני דת ישראל (בצרפתית: Français de confession mosaïque, "צרפתים בני דת משה", Israélites; בגרמנית: Deutschen mosaischen Konfession, "גרמנים בני דת משה", Israeliten; בהונגרית: Mózes-hitű magyarok, "הונגרים בני דת משה", Izraeliták) היה מונח נפוץ להגדרה חיצונית והגדרה עצמית של היהודים, שאומץ במרכז ובמערב אירופה בימי האמנציפציה במאה ה-19. הכינוי שיקף את הנחות היסוד של האמנציפציה והשקפת העולם הליברלית לגבי מקומם של היהודים בחברה האירופאית המודרנית. הוא נועד להדגיש את היותם אזרחים בני הלאום המקומי, שכל נבדלותם התמצתה בהשתייכותם הדתית, במובן הצר של המונח. המושג והאידאולוגיה שמאחוריו זכו לפופולריות בעיקר במדינות-הלאום בעלות השאיפה להומוגניות שהייתה בהן אוכלוסייה יהודית גדולה, צרפת, גרמניה והונגריה.
ההפנמה של המעמד שווה-הזכויות הייתה כרוכה בניסיון להפוך את היהדות לדת במובן המערב-אירופאי, כלומר לעניין של אמונה פרטית, ומחיקה או התעלמות מיסודות במסורת היהודית שלא התאימו לתפישה זו. ההגדרה כ"בני דת משה" אומצה לראשונה בשלהי המאה ה-18, ונעשתה רווחה בהדרגה מראשית המאה ה-19. היא החלה להיתקל בקשיים עם עליית האנטישמיות בסוף אותה מאה, ואיבדה את תוקפה עם הסלמת שנאת היהודים בין מלחמות העולם. המונח נעלם למעשה אחרי השואה.
היסטוריה.
מודרנה ואמנציפציה.
עלייתה של המדינה הריכוזית במאה ה-18 הביאה לקיצה של חברת המעמדות האירופאית הישנה. זכויות-היתר, מערכות החוק השונות והאוטונומיה של הקורפורציות למיניהן נשחקו על ידי השלטונות, שהיו להוטים לרכז את כל הסמכות בידיהם. לצד הכנסייה הקתולית, האצולה, גילדות הסוחרים והאליטות העירוניות, גם היהודים איבדו את האוטונומיה ואת המעמד הקורפורטיבי שלהם. הסמכות להטיל על חברי קהילה סוררים חרם, מיסים וענישה פיזית הלכה והוגבלה. אף הלגיטימציה שהקנתה להם הנצרות – שהוסיפה לחייב את קיומם עד הביאה השנייה – איבדה מתוקפה, כשערכי הנאורות כרסמו במעמדה של המסורת הדתית. המדינה המודרנית לא יכלה להכיר בקיומן של קבוצות בעלות עצמאות פוליטית, שאינן שוות בפני החוק ושיש להן קשרים על-לאומיים עם גופים דומים בארצות אחרות; וכשם שעקרונות יסוד אלו כפו על הכנסייה הקתולית ועל האצולה את חיסול הממד הפוליטי בקשריהן עם הכס הקדוש או עם האצילים בארצות אחרות, כך היה על היהודים להפוך מקהילה על-לאומית לאינדיבידואלים הקשורים במדינתם (להבדיל מחייבים בנאמנות קיבוצית למלך). שאלת מעמדם בעידן החדש הטרידה הן את הממשלות והן את האינטלקטואלים היהודים.
המענה שהתגבש בהדרגה, למרות התנגדות עזה מצד גורמים שמרניים, היה הכללת היהודים כאזרחים שווים ושילובם בחברה הכללית. מהלך כזה חייב הן חיסול גורף של המאפיינים הקורפורטיביים בקהילה היהודית והן טמיעה תרבותית: מדינות אירופה המחולנות, שדיכאו את שלטון הנצרות בתוכן, עמדו על מתן חופש דת ליהודים ועל זכותם להיוותר באמונתם, אך היו נכונות להמשיך לאפשר רק את הרכיבים ה"דתיים" המובהקים בקיום היהודי. ההפרדה בין תחומים "חילוניים" ל"דתיים", ששורשיה בנצרות, הוחלה באופן שרירותי על המסורת היהודית, לה הייתה זרה. במקום ישות מעמדית-משפטית, שכל חבריה מחויבים לחוקיה הציבוריים והפרטיים מתוקף השתייכותם אליה מלידה, נדרשה היהדות להפוך ל"דת" במובן המערב-אירופאי, לעניין פולחני ואמוני אישי.
היהודים הראשונים שפעלו כדי להתאים את היהדות מתוכה לרוח זו, היו המשכילים המאוחרים בסוף ימיה של השכלת ברלין, בעשור האחרון של המאה ה-18 והראשון במאה ה-19. בעוד שטבילה לנצרות נעשתה פופולרית בקרב יהודים מהשכבות הגבוהות באותן שנים, כאמצעי להיחלץ מהמבוי הסתום שאליו נקלעו לאחר שעניינם בדת המסורתית התפוגג אך החברה הגרמנית לא קיבלה אותם, היא עדיין הייתה בלתי נתפשת עבור רוב היהודים. המשכילים היו מעוניינים בהצרת היהדות למרחב פרטי מוגבל, כדי לאפשר השתלבות אזרחית. הם גם רצו לבסס באופן עיוני את היהדות, על מנת להפריך את הדעות הקדומות הנוצריות ואת ההאשמה שמדובר בקבוצה זרה, שלא יכולה להיטמע בחברה הכללית מעצם מהותה. האמצעי בו נקטו היה חיבור קטכיזמים, רשימות קצרות של עיקרי אמונה, שהוכללו בחומר הלימוד בבתי-הספר המודרניים שהקימו בשליחות המדינה. הראשון שעשה זאת היה שאול אשר ב-1792 בספרו "לוויתן", שפירט ארבעה-עשר עיקרי אמונה. קטכיזמים כאלו, שנוסחו כדי לא לסתור את עקרונות הנאורות ושהדגישו את הממד האישי והמוסרי, החליפו את החינוך המסורתי שהציף את חניכיו מיד בכל הפרטים, ללא שיטה מסודרת או עיקרים. בדומה לקטכיזמים הפרוטסטנטיים, אותם חיקו, הם נועדו להפוך את היהדות לקוֹנְפֶסִיָה, דת סדורה המתבססת על דוקטרינות ברורות שעניינה מוסרי ופולחני. כמו כן, כבר אז הוחל בצמצום או העלמת השימוש במושג "יהודי", שנשא משמעות שלילית ביותר בלשונות אירופה, והחלפתו במושגים "בן דת משה" או "בן דת ישראל".
במקביל, דיכאה צרפת המהפכנית את הקורפורציות השונות, ועמדה בתוקף על ביטולן והפיכת כל האזרחים לשווים. ב-23 בדצמבר 1789 נדרש המרקיז דה קלרמון-טונר לשאלת היהודים באספה הלאומית, והצהיר: ב-1791 העניקה צרפת שוויון זכויות מלא ליהודים, והחלה, לפחות להלכה, לראות בהם צרפתים בני דת אחרת, במקום אומה זרה בעלת חוקים משלה.
התקבלות.