בשנים 1905–1908 ו-1912–1913 הנהיג המחזאי אלכסנדרו דאבילה רפורמות לכיוון מודרניזציה של התפאורות והבמה וקידם רפרטואר בן התקופה, כולל מחזות צרפתיים. בשלהי המאה ה-19 בלטו במשחקם על במת התיאטרון, כוכבים כמו גריגורה מנולסקו שגילם את המלט, אריסטיצה רומנסקו וקונסטנטין נוטארה. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים שהפכו קלאסיים, מאת מחזאים כמו יון לוקה קאראג'אלה, בארבו שטפנסקו-דלווראנצ'ה, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, וסילה אלכסנדרי ודאבילה עצמו.
בין מלחמות העולם התבלט משחקו של ג'ורג'ה קלבוריאנו.
בשנת 1946 הופק בתיאטרון המחזה "מקבת" של הבמאי יון סאווה.
הפצצתו במלחמה.
בימי מלחמת העולם השנייה, אחרי ש-23 באוגוסט רומניה עזבה את בת בריתה, גרמניה הנאצית, והצטרפה לכוחות הברית, נהרס בניין התיאטרון הלאומי על ידי הפצצה של הלופטוואפה ב-26 באוגוסט 1944. כנראה היעד המקורי של ההפצצה היה בניין "ארמון הטלפונים" והתיאטרון שנמצא ממול נהרס בטעות. בשנים הבאות הצגות התיאטרון התקיימו באולמות חלופיים "סטודיו" ו"קומדיה".
בימי השלטון הקומוניסטי חורבות התיאטרון פונו והמגרש נשאר ריק עד לשנות ה-90. אז, בימי המשטר הדמוקרטי החדש, נבנה בו המלון נובוטל. החלק הקדמי של חזית הבניין שנעלם ב-1944 שוחזר באופן מדויק וסמלי כפורטל כניסה אל חזית הזכוכית של המלון.
הבניין משנת 1973.
השלטון הקומוניסטי החליט לבנות מחדש את התיאטרון הלאומי לא במקום המקורי אלא בכיכר האוניברסיטה.
העבודות בניהולם של האדריכלים הוריה מייקו, רומאו בליה וניקולאיה קוקו, התחילו בשנת 1964 והסתיימו בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו ב-1973. חוזק המבנה היה בארחאיות המהנדס אלכסנדרו צ'ישמיג'יו. הבניין החדש כלל שלושה אולמות - האולם הגדול (Sala Mare) בגוף A, האולם הקטן (Sala Mică) והאולם סדנה בגוף C.
הוא נחנך מספר פעמים בין 20 בדצמבר 1973 ולשנת 1976. הבניין, בסגנון מודרניסטי של שנות ה-60 של המאה ה-20, לא נגמר בחוץ מכיוון שהנשיא צ'אושסקו לא אהב אף אחת מגרסאות ציורי הקיר על תולדות התיאטרון שהיו אמורים לכסות את הקירות בשלוש החזיתות, כנראה מפני שהוא לא צויר בהן. בהמשך הלבנים הגלויות באזור שנועד לציורים כוסו בלוחות שיש של רושקיצה. מעל הבניין נשארה מעין "מגבעת" אלגנטית מבטון מזוין שהפכה לסמל של הבניין. אולם כנראה, מכיוון שלא דמתה לגג של בית רגיל, היא לא מצאה חן בעיני צ'אושסקו, שדרש לעצב אותה מחדש.
השינוי משנת 1983.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, לפי דרישת הדיקטטור צ'אושסקו, עיצב צוות בניהולו של האדריכל צ'זאר לזרסקו את הבניין מחדש - כולו בחוץ, וחלקית בפנים (נשמרו מרחבי הפואייה המקוריים). בפואייה של האולם הגדול ניתן לצפות עדיין בשתי יצירות גובלן גדולות, אולי היצירות החשובות ביותר בתחום האמנות הקישוטית ברומניה של אותה תקופה, ששרדו לדליקות משנות ה-70. יוצריהם הם שרבאן גאבריה ופלורין צ'ובטרו (הגובלן "תולדות התיאטרון") ויון ניקודים (גובלן עם מוטיבים מטאפיזיים בהשראת הפואמה "שירת האדם" מאת טודור ארגזי ומחווה ללאונרדו דה וינצ'י).
השריון של צ'זאר לזרסקו החליף את המורניזם של הבניין המקורי, שעוצב עם חמרים איכותיים, ביסודות שנבנו מחמרים דלים, פסאודו-קלאסיים, אופייניים לשנים שבהן נבנה ארמון הרפובליקה ושדרות ניצחון הסוציאליזם בבוקרשט ושבהן באירופה שלט הפוסט-מודרניזם ההיסטוריציסטי.
קיבולת האולמות הוגדלה בעזרת הצטופפות של המושבים, בדומה למה שנעשה ב"אולם ההיכל" (Sala Palatului) ונוצרו מרחבי ביניים עם גלריות אמנות ואחרים.
השיפוץ האחרון.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989, בניין התיאטרון שופץ שוב בשנים 2010–2014 שיפוץ משמעותי ובגרסתו החדשה נחנך בסוף שנת 2014.
השינויים משנות ה-80 לא התאימו לתקנים מבחינה סטטית ומבחינת הגנה מפני רעידות אדמה, מבחינת חוזק החומרים.
את הפרויקט ניהל האדריכל רומאו בֶּליה (Belea). הוסרו התוספות מעידן צ'אושסקו (החזיתות שעוצבו על ידי צ'זר לזרסקו, שהסתירו את ה"מגבעת" שעיצב בעבר הוריה מייקו ושנחשבו לכמגבירות סיכונים במקרה של רעידות אדמה
כעת הוא כולל שבעה אולמות, לרבות אולם גדול (Sala Mare) בעל 900 מושבים. המספר הכולל של המושבים הועלה מ-1,720 ל-2,880.
כעת אולמות התיאטרון הם:
עלות העיצוב החדש של הבניין הייתה 63.2 מיליון יורו (ברוטו) שמתוכם 28 מיליון יורו סופקו על ידי בנק הפיתוח של מועצת אירופה.
לפי החוזה הביצוע היה צריך להימשך שנתיים ו-4 חדשים אך בסופו של דבר העבודות נמשכו 4 שנים. החנוכה הרשמית של התיאטרון בגרסה החדשה התקיימה ב-10 בנובמבר 2014.
בארת
שמעון שלח
שמעון שלח (נולד ב-19 במרץ 1932) הוא כדורסלן עבר ששיחק בתפקיד רכז ומאמן כדורסל עבר ישראלי. כשחקן הופיע בנבחרת ישראל בכדורסל בפעם היחידה שישראל השתתפה בטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952). כמאמן הוביל את הפועל תל אביב לזכייה בארבע אליפות ישראל הראשונות של הקבוצה (מתוך חמש). שימש כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל, והוביל אותה בארבע אליפויות אירופה וכן לזכייה במדליית הזהב במשחקי אסיה בבנגקוק ב-1966, ולזכייה במדליית הכסף במשחקי אסיה בבנגקוק 1970. משמש כיום כרכז ענף כדורסל נכים.
ביוגרפיה.
שלח נולד בווילנה בעת שהייתה חלק מפולין (כיום בירת ליטא) להורים מיהדות וילנה. אמו סוניה לוין שמוקלר הייתה אלופת פולין ובהמשך שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל ולאחר מכן כדורסלנית במועדון הפועל תל אביב. בשנת 1935 היא יצגה את פולין במכביה השנייה. אביו של שלח, יעקב, היה כדורגלן במכבי וילנה ובנבחרת פולין באותה מכביה. בתום משחקי המכביה השנייה נשארו הוריו של שלח בארץ ישראל. שלח נשאר באותה עת בפולין עם דודתו, וכעבור שנתיים שבו הוריו לפולין כדי לקחת אותו לישראל, כשהיה בגיל 5.
קריירה כשחקן.
שלח החל את הקריירה שלו ככדורסלן בקבוצת הנוער של מועדון הפועל תל אביב, "הפועל צפון תל אביב". בצה"ל היה בנבחרת הנח"ל בכדורסל, וזכה איתה באליפות צה"ל. שיחק ארבע שנים בקבוצת הפועל מעיין ברוך. בעונה האחרונה שיחקה הקבוצה בליגת העל. ב-1955 עבר לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב, בה שיחק שלוש עונות. סך הכל קלע 356 נקודות בארבע העונות שלו בליגת העל.
שלח הופיע עם נבחרת ישראל באולימפיאדה הראשונה שישראל השתתפה בה, אולימפיאדת הלסינקי 1952. במהלך המשחקים הוא צוין כמצטיין ש"ניצח בהבנה ובגמישות על התקפות הישראלים" במשחק בו ניצחה הנבחרת הישראלית את נבחרת שוודיה. השתתף עם הנבחרת בהופעתה הראשונה באליפות אירופה בכדורסל בשנת 1953 למוסקבה שסיימה במקום החמישי. כן שיחק עם הנבחרת בהופעתה הראשונה (מתוך שתיים) באליפות העולם בכדורסל, בריו דה ז'ניירו 1954, שבו העפילה הנבחרת לבית הגמר.
בשנת 1957 שותף פחות במשחק של נבחרת ישראל, אך כששיחק הצטיין. בסוף 1957 כתב עליו משה לרר: "שמעון שלח, מי שהיה במשך שנים רבות רכז הנבחרת חלאומית, אינו בכושר כיום ונדמה כי עליו לפרוש לטובת הקבוצה". שלח לא פרש, ובמשחקים של נבחרת הפועל הוא המשיך להצטיין. הוא פרש ממשחק בגיל 27 והפך למאמן מטעמי פרנסה. לדבריו, "התחתנתי וקניתי בית. לקחתי הרבה הלוואות והייתי צריך כסף. שחקנים לא הרוויחו אז כסף, אפילו לא קיבלו החזר הוצאות. כמאמן קיבלתי כסף, לא כמו היום, אבל עדיין".
קריירה כמאמן.
כבר במהלך הקריירה שלו ככדורגלן נמשך שלח לאימון. בשנים 1944–1948 הוא אימן קבוצת נשים של הפועל תל אביב בכדורסל, שם הכיר את אשתו, סימה, ששיחקה בקבוצה.
את הקריירה שלו כמאמן גברים החל בשנת 1954 בקבוצת הפועל מעיין ברוך למשך עונה אחת. בשנת 1958 התמנה שלח למאמן הפועל חיפה. לאחר מכן אימן את אשדות יעקב. בינואר 1960, מונה לאמן את הפועל תל אביב, והוביל את הקבוצה לזכייתה הראשונה באליפות הליגה בעונת 1959/1960 בליגה הלאומית בכדורסל. בעונה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות באליפות. בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה לראשונה בגביע אירופה לאלופות, ורשמה ניצחון בכורה על אלופת טורקיה גלאטסראיי. היא הדיחה את גלאטסראיי, והעפילה עד לרבע הגמר, שבו הודחה על ידי אלופת אירופה א.ס.ק. ריגה שהודרכה על ידי אלכסנדר גומלסקי. בעונת 1961/1962 הוביל את הפועל תל אביב לזכייה בגביע המדינה בכדורסל לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב 48:50.
בסוף 1962 עזב את הפועל תל אביב ועבר לאמן את הפועל רמת גן. בפברואר 1964 מונה למאמן נבחרת הנוער של ישראל.
שלח שב להפועל תל אביב באוגוסט 1964 ובעונת 1964/1965 זכתה הפועל תחת הדרכתו באליפות השלישית, כשהיא מנצחת את כל משחקיה. בגמר הגביע היא הפסידה ליריבתה העירונית מכבי בתוצאה 47:55. גם בעונה שלאחר מכן (1965/1966) זכתה הקבוצה באליפות הרביעית, אך הפסידה למכבי בגמר הגביע.
עונת 1968/1969 הייתה העונה האחרונה שלו כמאמן הפועל. במהלך העונה פינה שלח את מקומו כמאמן לבארי לייבוביץ' (שלא הורשה אז לשחק), והפך ליועץ מקצועי ועוזר המאמן. הקבוצה זכתה בעונה זו בפעם היחידה בתולדותיה בדאבל (באליפות ובגביע), ומאז לא זכתה יותר באליפות הליגה.
במהלך עונת 1969/1970 בליגה הלאומית בכדורסל מונה שלח למאמן הפועל ירושלים בניסיון שלא צלח להציל את הקבוצה מירידה לליגה השנייה. בהמשך אימן קבוצות נוספות עד שנת 1978. סך הכל אימן 341 משחקים בליגת העל בהם רשם 261 ניצחונות ורק 80 הפסדים.