החזרה להפועל באר שבע.
בעונת 2014/2015 חתם מליקסון בהפועל באר שבע לחמש שנים, לאחר שנרכש מואלנסיין תמורת 800 אלף שקל. ב-17 ביולי 2014 ערך מליקסון בכורה מחודשת בהפסד 2–1 לרדניצ'קי ספליט מליגת העל הקרואטית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עד תום העונה כבש שני שערי ליגה והוסיף שלושה בישולים, ובסופה הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה 2–6 למכבי תל אביב.
בעונת 2015/2016 זכה מליקסון עם הפועל באר שבע באליפות המדינה, לאחר ניצחון 3–1 במחזור הסיום על בני סכנין באצטדיון טרנר, במהלך המשחק בישל מליקסון את שער השוויון למאור בוזגלו וכבש שער נוסף. בעונה זו מליקסון היה מלך הבישולים של ליגת העל עם 11 בישולים, ובנוסף כבש שבעה שערים.
בעונת 2016/2017 זכה מליקסון עם הפועל באר שבע בתואר אלוף האלופים לאחר ניצחון על מחזיקת הגביע מכבי חיפה, ובהמשך השתתף במשחקי הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות והגיע עמה לשלב הפלייאוף בו הודחה מול סלטיק, וכתוצאה מכך נשרה לשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-28 בדצמבר 2016 זכה מליקסון עם הקבוצה בגביע הטוטו, לאחר ניצחון על עירוני קריית שמונה במשחק הגמר. בליגה כבש חמישה שערים והוסיף שלושה בישולים, ובתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, לאחר שהבקיע את השער הראשון בניצחון 2–1 על מכבי תל אביב במשחק האליפות.
בעונת 2017/2018 זכה מליקסון עם הפועל באר שבע שוב בתואר אלוף האלופים, לאחר שבישל פעמיים בניצחון 4–2 מול מחזיקת הגביע בני יהודה. בנוסף, שיחק עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות ונשר עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית, לאחר שהודח עם קבוצתו בשלב הפלייאוף מול מריבור הסלובנית. בסך הכל כבש חמישה שערי ליגה בעונה זו, בנוסף לשמונה בישולים, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות.
בעונת 2018/2019 כבש שלושה שערי ליגה והוסיף שישה בישולים, והקבוצה סיימה במקום השלישי. בתום העונה עבר ניתוח בבטן ונדרש לתקופת החלמה ארוכה.
ב-1 בינואר 2020 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל.
מליקסון נמנה עם סגל הנבחרת הצעירה של ישראל למספר שנים, ואף סייע לנבחרת להעפיל לאליפות אירופה ב-2007. בסך הכל הופיע ב-17 משחקים במדי הנבחרת הצעירה, בהם כבש שני שערים.
ב-26 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל הבוגרת במסגרת משחק ידידות מול , בו הפסידה ישראל בתוצאה 1–4. ב-10 באוגוסט 2011 כבש צמד בכורה בנבחרת בהפסד 3–4 ל.
בתקופה בה הצליח בליגה הפולנית, ובעקבות העובדה שעדיין לא רשם הופעה רשמית במדי נבחרת ישראל, ניסו ראשי ההתאחדות לכדורגל בפולין לשכנע את מליקסון לשחק עבור נבחרת פולין. ב-18 בספטמבר 2011 הודיע מליקסון כי ישחק עבור פולין, אך כעבור מספר ימים שינה את דעתו והודיע כי לא ישחק עבור אף נבחרת.
לאחר מינויו של אלי גוטמן לתפקיד מאמן נבחרת ישראל, נפגש גוטמן עם מליקסון ובתום הפגישה החליט מליקסון לחזור לנבחרת ישראל. מליקסון הפך לשחקן סגל קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014, ואת שערו הראשון במשחק רשמי כבש בניצחון 6–0 על .
סגנון משחק.
מליקסון התחיל את דרכו המקצועית כקשר התקפי המשחק בכנפיים, לאחר שחתם בעונת 2008/2009 בהפועל באר שבע החל לשחק כפליימייקר, "שחקן חופשי". מאפיינים בולטים במשחק שלו הם ראיית משחק, טכניקה, יכולת מסירה, משחק "בנגיעה אחת" ותנועה ללא כדור, דבר המאפשר לו להתפנות משטחים צפופים ולהתמקם בעמדה מיטבית לקבלת הכדור.
חיים אישיים.
מליקסון נולד בעיר יבנה לארמנד מליקסון, יליד רומניה, ולרבקה, ילידת פולין. על כן, לו גם דרכון פולני שסייע לו לשחק בחלק מהליגות האירופאיות שלא על תקן שחקן זר.
ביוני 2012 נישא לטל פרידמן. מתגוררים ביישוב עומר. בשנת 2014 נולד בנם הבכור, בשנת 2016 נולדה בתם השנייה, ובשנת 2020 נולדה בתם השלישית.
קריירת אימון.
ב-1 במרץ 2022 מונה לעוזר מאמן הפועל באר שבע.
סטטיסטיקה.
מועדונים.
"(נכון ל-4 בספטמבר 2017)":
נבחרת לאומית.
"(נכון ל-10 באוקטובר 2017)":
פרס ארדש
פרס ארדש, או בשמו המלא "פרס למתמטיקה על שם אנה ולאיוש ארדש מתרומתו של פרופ' פ. ארדש", נתרם על ידי המתמטיקאי פאול ארדש לזכר הוריו. הפרס מוענק על ידי האגוד הישראלי למתמטיקה, למתמטיקאי ישראלי העוסק במתמטיקה עיונית, במתמטיקה שימושית או במדעי המחשב, עם העדפה למועמדים עד גיל ארבעים.
חצי האי האיברי
חצי האי האִיבֶּרִי (באסטורית: Leonese Mirandese; בפורטוגזית, בספרדית ובגליסית: Península Ibérica; באיטלקית: Penisola Iberica; בקטלאנית: Península Ibèrica; באראגונית ובאוקסיטנית: Peninsula Iberica; בצרפתית: Péninsule Ibérique; בבסקית: Iberiar Penintsul) הוא חצי אי בדרום-מערב אירופה, המכונה לעיתים איבריה. בתחומי חצי-האי שוכנות בימינו ספרד, פורטוגל, אנדורה וגיברלטר.
גאוגרפיה.
חצי האי האיברי ממוקם בדרום מערב אירופה.
חצי האי מכיל שתי מדינות גדולות: ספרד ופורטוגל. בנוסף, נמצאות בו אנדורה (בהרי הפירנאים בצפון) וגיברלטר (בקצה הדרומי).
הוא גובל בצרפת ובמפרץ ביסקיה ("הים הקנטאברי") בצפון, בים התיכון במזרח, במצר גיברלטר (וכן חלקים מהים התיכון והאוקיינוס האטלנטי) בדרום, ובאוקיינוס האטלנטי במערב. זהו חצי האי השני בגודלו באירופה (אחרי חצי האי הסקנדינבי), ושטחו 582,860 קמ"ר.
נהרות.
הנהרות העיקריים (בספרדית/בעברית):
היסטוריה.
בשנת 219 לפנה"ס היחידות הראשונות הרומיות פלשו לחצי האי האיברי, במהלך המלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו. רומא סיפחה את חצי האי האיברי לאימפריה שלה. לאחר שתי מאות של מלחמה עם אויביהם בחצי האי, ניצחו הרומאים והפכו את חצי האי למחוז של היספניה.
במאה ה-5 לספירה פלשו שבטים גרמניים ובני בריתם, הסרמנטים לחצי האי האיברי. גל נוסף של פולשים גרמניים, ויזיגותים, הגיעו וכבשו את כל חצי האי. הגרמנים והסרמנטים גורשו, וחלקם השתלבו בין הוויזיגותים. הוויזיגותים לבסוף כבשו את כל הממלכה של הגרמנים בשנים 584–585. הם גם כבשו את הפרובינציה של האימפריה הביזנטית (552-624) בדרום חצי האי והאיים הבלאריים.
בשנת 711 לספירה פלשו המורים לחצי האי האיברי, וגירשו את הוויזיגותים (הכיבוש המוסלמי של ספרד). עם המנהיג שלהם טארק אבן זיאד הם ירדו בנמל בדרום ספרד (שלימים נקרא גיברלטר על שם מנהיגם הצבאי). ומשם כבשו את חצי האי האיברי, והחלו שם שלטון איסלאמי. אל-אנדלוס (ערבית: الإندلس, ארץ הוונדלים) הוא השם שהערבים נתנו לחצי האי האיברי. המורים, שבאו מצפון אפריקה, שלטו בחצי האי מהמאה ה-8 לספירה עד המאה ה-15 לספירה. בימי הביניים רבים מן האסטורים הנוצרים, שהציגו עצמם כממשיכים של הממלכה הויסגותית הנוצרית רצו לכבוש את חצי האי האיברי בחזרה. לכן, הם מרדו בכובשים האיסלאמים מבית אומ'יה בצפון ההררי שהיה נתון תחת כיבושם כשבע שנים, והקימו שם מחדש ממלכה נוצרית בשם אסטוריאס, ומשם כבשו את חצי האי מידי המוסלמים. הכיבוש מחדש הזה שעודד על ידי האפיפיור כמלחמת קודש מכונה הרקונקיסטה, במיוחד יוצאת דופן תמיכתו של האפיפיור אורבנוס השני. בימי הביניים בחצי האי שכנו ממלכות רבות, הדומיננטיות מהן: קסטיליה, אראגון, נווארה, לאון ופורטוגל. האיברים השתלטו לאט לאט על חצי האי עד שגרשו את אחרוני המורים והיהודים בשנת 1492 כשניצחו במלחמה את אמירות גרנדה.
לבסוף, התאחדו הממלכות קסטיליה ואראגון לספרד כתוצאה מנישואיהם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
שלמה יוסף זוין
הרב שלמה יוסף זוין (חנוכה ה'תרמ"ה, 1885 - כ"א באדר א' ה'תשל"ח, 28 בפברואר 1978) כתב מספר ספרים תורניים והיה העורך הראשון של האנציקלופדיה התלמודית. חתן פרס ישראל לספרות תורנית, וכמו כן זכה פעמיים בפרס הרב קוק והיה הזוכה הראשון בפרס הרב מימון. לצד היותו אב בית הדין הראשון של בית דין רבני חב"ד בישראל היה גם מרבני הציונות הדתית ברוסיה ובישראל וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
תולדות חייו.
נולד בעיר קזמירוב שבמחוז פינסק, גדל והתחנך בסביבה חסידית. אביו שלח אותו ללמוד בישיבת מיר במיר, שם למד בחברותא עם הרב יחיאל יעקב ויינברג, מחבר ה"שרידי אש". תקופה מסוימת למד בקיבוץ אברכים אצל רבי שמריהו נח שניאורסון מבוברויסק, ממנו קיבל סמיכה לרבנות. הוא הוסמך גם על ידי ר' יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר") ועל ידי הרב יחיאל מיכל אפשטיין, מחבר ערוך השולחן.
הרב זווין נתמנה לרב בעיר הולדתו קזמירוב בגיל צעיר והיה מעורכי כתב העת "שערי תורה". בהמשך היה רב בקלימובו ובנובוזיבקוב. כיהן ברבנות בקהילות רוסיה בתקופה הקשה שלאחר המהפכה הקומוניסטית, ואף נטל חלק פעיל במאבק לשמירת גחלת הדת ברוסיה הסובייטית תחת הנהגתו של האדמו"ר מליובאוויטש, רבי יוסף יצחק שניאורסון. ערך ביחד עם הרב יחזקאל אברמסקי את כתב העת "יגדיל תורה" ובעוון הוצאתו לאור נאסר על ידי הקומוניסטים. יסד וערך עיתונות אורתודוקסית בעברית שעסקה בבעיות השעה.
עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ד, התיישב בתל אביב ומונה לרב קהילת חב"ד בתל אביב. בשנת תרצ"ו-1936 עזב את משרתו זו ועבר לירושלים. היה סגן יושב ראש התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות.
נמנה עם רבני הציונות הדתית. נבחר בשנת תשכ"ד לכהן במועצת הרבנות הראשית לישראל ובשנת תשל"ג נבחר שוב כמומלץ של הרב שלמה גורן. בשנת ה'תשי"ט (1959) קיבל את פרס ישראל לספרות תורנית. בשנת תשכ"ח היה הזוכה הראשון בפרס הרב מימון על מפעל האנציקלופדיה התלמודית.
נתן כתב סמיכה לרבנות לרבנים רבים. ביניהם: הרב שאר ישוב כהן, הרב שילה רפאל, והרב שלמה קוק.