במאורית, שפתם של המאורים בניו זילנד, מכונה אבן ירקן מנפריט בשם פאונאמו (pounamu). האבן מהווה מרכיב חשוב בתרבות המאורית ונחשבת יקרת ערך. האבן נחשבת "טאונגה" (taonga), או אוצר, ולכן מוגנת על ידי הסכם ואיטנגי, וניצולה מוגבל ונשמר בקפדנות. האי הדרומי של ניו זילנד קרוי במאורית "טה וואי פאונאמו" (Te Wai Pounamu) כלומר "המים של האבן הירוקה", משום ששם היה מצוי הירקן.
מירקן נהגו ליצור כלי נשק וחפצי חן, בייחוד האלה הקצרה המכונה "מֶרִי" (Mere), כלי הנשק של ראשי השבטים, והתליון לצוואר המכונה "האי-טיקי" (Hei-tiki). המאורים האמינו כי לחפצים אלו יש כוח משלהם (מאנה), ולכן הם עברו בירושה כחפצי ערך, וניתנו לעיתים קרובות כתשורות על מנת לסמל חתימת הסכמים. מכיוון שלמאורים לא היו כלי מתכת נעשה שימוש בירקן במגוון כלים כדוגמת מכושים.
בניב האנגלי של ניו זילנד מכונה האבן Greenstone ("אבן ירוקה"). תכשיטים המכילים את האבן בעיצובים מאוריים פופולריים בין התושבים המקומיים, בלא קשר למוצאם, וכן אצל תיירים, למרות שרוב אבן הירקן עצמה מיובאת כיום מקולומביה הבריטית וממקומות אחרים.
אמריקה התיכונה.
ירקן הייתה אבן נדירה ויקרת ערך בתרבויות הפרה-קולומביאניות של אמריקה התיכונה. המקור היחיד ממנו יכלו העמים הילידים, כדוגמת האולמקים והמאיה, להשיג ירקן היה בעמק הנהר מוטאגואה (Motagua) בגואטמלה. בני האצולה היו עיקר המשתמשים בירקן, ונהגו לגלף אותו בצורות שונות, בין אם כאמצעי לחרוט עליו הירוגליפים, או לעצב אותו כפסלונים סמליים. החומר היה בדרך כלל בעל משמעות סמלית גדולה ונעשה בו שימוש לעיתים קרובות בטקסים ופולחנים דתיים.
כיום מפיקה גואטמלה ירקן ג'יידיט במגוון צבעים, החל בסגול רך שקוף למחצה, כחול, ירוק, צהוב ושחור. היא גם המקור לצבעים חדשים, כולל "ירקן צבעי הקשת בענן", "זהב גלקטי", ו"אולמק כחול".
סוגים ותפוצה.
את הנפריט ניתן לגלות בגוון לבן קרמי, כמו גם במגוון של צבעים ירוקים. לעומתו יש לג'יידיט מבחר צבעים גדול יותר, כולל כחול, לבנדר-ארגמן, ורוד וירוק-אזמרגד. ג'יידיט הוא הנדיר מבין השניים וידוע על פחות מתריסר מקומות בעולם בו ניתן למצוא אותו. סוגי הירקן הם:
היצרניות העיקריות של ג'יידיט כיום הן בורמה וגואטמלה. קנדה היא היצרנית העיקרית של נפריט.
בתרבות כיום.
ירקן היא אבן החן הרשמית של מדינות ויומינג וקליפורניה בארצות הברית ושל קולומביה הבריטית בקנדה, מקום בו נמצאו מרבצים גדולים באזורי לילואט (Lillooet) וקאסיאר (Cassiar). ירקן הוא גם הסלע הרשמי של אלסקה. מרבצי ירקן נתגלו באלסקה, בייחוד באזור קובוק (Kobuk). גוש סלע ירקן שמשקלו שני טון המונח בכניסה למרכז המבקרים של אנקורג' נחצב סמוך לקובוק ונתרם לעיר כאטרקציה.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הירקן הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש יולי.
במדליות שחולקו באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שובצה טבעת של ירקן, הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש בחומר שאינו מתכת במדליה אולימפית.
ירקן מדומה.
בעת רכישת ירקן נקבעת האיכות על פי רמת השקיפות, הניקיון וטוהר הצבע. לעיתים נמכרים מינרלים אחרים תחת הכינוי ירקן, רובם הם סוג של סרפנטין (גם בואניט), קרנליאן, אוונטורין, זכוכית, גרוסולר, וזוביאניט, סטיאטיט ולאחרונה כריזופראס מאוסטרליה. "ירקן קוריאני", "ירקן סוג'ואו", "ירקן משטיריה", "ירקן זית" ו"ירקן חדש" הם כולם בעצם סרפנטין; "ירקן מטרנסוואל" או "ירקן אפריקאי" הם גרוסולאר; "ירקן שלום" הוא תערובת של סרפנטין, סטיכטיט, וקוורץ; "קוורץ מלזי" הוא קוורץ צבוע; "ירקן הרים" הוא שיש דולומיט צבוע. ניתן להבדיל בין ירקן מדומה לבין ירקן אמיתי באמצעות בדיקת הפצילות והקשיות של האבן.
שיפורים.
ניתן לשפר ירקן (לעיתים הפעולה קרויה "לייצב"). קיימות שלוש שיטות, לעיתים מתייחסים אליהם כאל שיטת הטיפול ABC:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אבני חן]]
[[קטגוריה:מחצבים]]
סבינה מסג (עדולה)
עדולה
דריווש הראשון
דָרְיָוֶשׁ הראשון (𐎭𐎠𐎼𐎹𐎺𐎢𐏁, 558 לפנה"ס - 486 לפנה"ס), הידוע גם כדריווש הגדול, היה מלך האימפריה הפרסית בן השושלת האחמנית משנת 521 עד למותו ב-486 לפנה"ס. הוא היה בנו של היסטספס, ותפס את השלטון אחרי מאבק קצר שנוצר עם מותו של כנבוזי השני.
תקופת שלטונו.
לאחר כיבושיו של כנבוזי במצרים, פעל דריווש להשלטת וביסוס השלטון הפרסי במצרים. דריווש אף הצליח להעצים את כוחו הצבאי על ידי צירופו של הצי הפיניקי המפואר אל גדודיו. דריווש ניסה להרחיב את גבולות ממלכתו אל תוך היבשת האירופית כשניסה לפלוש אל יוון, אך פלישתו נבלמה כשהובסו כוחותיו בקרב מרתון.
כשאר מלכי פרס לפניו, גם דריווש הטמיע בממלכתו מדיניות של סובלנות דתית ותרבותית. דריווש בנה מערכת דרכים מפותחת לתעבורת סחורה ונשק בין ערים ומדינות בעבור ממשלו. דרכים אלו סייעו להתפתחות המסחר במדינה.
לאחר מותו מלך אחריו בנו חשיארש הראשון, אשר מזוהה לעיתים כאחשוורוש ממגילת אסתר. על מצבתו חקוקה הכתובת:
במחוז המדאן נמצאה כתובת גנג'נאמה שנכתבה על ידי דריווש הראשון המתארת את הגנאלוגיה ואת מעשי המלך.
אזכוריו בתנ"ך.
על פי הדעה הרווחת מזוהה דריווש הנזכר בספר עזרא כדריווש הגדול. עם זאת קיימת סברה כי זהו דווקא דריווש השני.
יש הטוענים כי דריווש הראשון מופיע בתנ"ך בספר דניאל: , אך תקופת חייו ומלכותו אינם תומכים בטענה זו, ועל כן יש חילוקי דעות בין חוקרי מקרא שונים בנוגע לזהותו של 'דריווש' המופיע בספר דניאל.
יוסף בן מתתיהו, ההיסטוריון היהודי מהמאה ה-1, טען כי לדריווש היה שם נוסף. הרודוטוס, ההיסטוריון היווני מהמאה ה-5 לפנה"ס, ובעקבותיו גם חוקרים מודרניים של השפה הפרסית, טוענים כי "דריווש" היה תואר ולא שם פרטי. פירוש השם הוא "האוחז בשרביט".
אזכורים לדריווש מופיעים גם בספרים חגי וזכריה:
אזכוריו בתלמוד.
לפי חז"ל, כפשט ספר דניאל, היה שני מלכים בשם דריוש. הראשון הוא זה שכבש את בבל מיד בלשצר והרג אותו. אחריו מלך כורש, ואחריו אחשוורוש.
במסכת ראש השנה כותב תוספות (, על פי מדרש ויקרא רבה פרשה יג סימן ה) כי דריווש השני היה בנם של אחשורוש ושל אסתר המלכה.
ב, הגמרא מונה שבעה נביאים שהתנבאו בשנה השנייה למלכותו של דריוש השני, כמו שמפורש בחלק מספריהם, ואלו הם: חגי, זכריה, מלאכי, דניאל, ברוך בן נריה, שריה בן מחסיה ומרדכי בלשן. במשנה תורה לרמב"ם בהלכות בית הבחירה פרק ד הלכה א-שם בכסף משנה, נכתב שהסתלקה הנבואה משנת שתים לדריוש.
לואי ה-18
לואי השמונה עשר
שארל העשירי
לואי השישה עשר
חנן בן חנן
חנן בן חנן (? - 67 או 68) היה כהן גדול ממשפחת הכהנים בית חנן, וממנהיגי העם היהודי בעת המרד הגדול.
המעט הידוע לנו על חנן בן חנן מגיע מכתבי יוסף בן מתתיהו ומן המסורת הנוצרית.
אביו של חנן, אף הוא שמו חנן - חנן בן שת, היה ממשפחת כוהנים השייכת לכת הצדוקים והיה בעצמו כהן גדול בין השנים 15-6 לספירה. חנן היה הצעיר בחמישה בניו, אשר שימשו כולם ככהנים גדולים: אלעזר (שירת בשנת 15 לספירה), יונתן (37-36 לספירה, נרצח על ידי הסיקריים בזמן כהונתו של חנניה בן נדבאי), תאופילוס (41-37 לספירה) ומתתיהו (43 לספירה). אחותו של חנן הייתה אשתו של הכהן הגדול יוסף קיפא (36-19 לספירה).
על משפחת כהנים גדולים זו נאמר בברייתא היסטורית, המתארת את מעשי משפחות הכהנים הגדולים בסוף ימי הבית השני: "עליהם ועל כיוצא בהם אמר אבא שאול בן בטנית משום אבא יוסף בן חנין: אוי לי מבית בייתוס אוי לי מאלתן, אוי לי מבית חנין אוי לי מלחישתן (כנראה הכוונה להלשנות שלהם בפני גורמי השלטון הרומאי), אוי לי מבית קתרוס אוי לי מקולמוסן, אוי לי מבית ישמעאל בן פיאכי אוי לי מאגרופן. שהם כהנים גדולים, ובניהן גיזברין, וחתניהם אמרכלין, ועבדיהן חובטין את העם במקלות".
בשנת 62 מת הנציב פסטוס והנציב אלבינוס נשלח במקומו. חנן ניצל אירוע זה, השתלט על משרת הכהן הגדול, והורה על הוצאתו להורג בסקילה של יעקב אחי ישו. אירוע זה מוזכר בספר "קדמוניות היהודים", וגם בספרות נוצרית קדומה, אך זו כנראה מהווה אך חזרה (בשינויים מסוימים) על סיפורו של יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים. מעשה זה של הריגתו של יעקב הביא לביקורת רבה על חנן, המתואר כחצוף ויהיר. אגריפס השני שעל אף שלא היה מלך יהודה כאביו, נותר בידו הכח למנות ולפטר את הכהנים הגדולים, פיטר את חנן לאחר אירועים אלו.
בשנת 65 מינה המלך אגריפס השני לכהונה הגדולה את בן-אחיו של חנן, מתתיהו בן תאופילוס במקום יהושע בן גמלא.
בשנת 66, לאחר פרוץ המרד הגדול מונה חנן לאחד משני מפקדי העיר ירושלים, כאשר השני היה יוסף בן גוריון. חנן לא נמנה עם הקנאים כי אם על המתונים, ותפקידו היה קשה במיוחד. בעיר היו אלמנטים קנאים, אשר חנן היה צריך להשביע את רצונם, ולתמרן מבחינה פוליטית מול דרישות סותרות ואינטרסים מנוגדים, כל זאת בעודו שייך מבחינה מעמדית ופוליטית למעמד הכוהנים והצדוקים אשר התנגדו מראש למרידה וראו בה סיכון מיותר למעמדם.
אחת מן הפעולות הסמליות שנקטה בהן הממשלה החדשה הייתה הטבעת מטבעות, ובהן מצוין "שנה א'", וכן "ירושלים הקדושה".
חנן חיזק את חומות ירושלים, והכין אותה למצור, אך בה בעת תכנן כיצד לסכל את תוכניות הקנאים, ולנסות להגיע להסדר עם הרומאים.
את הקנאי הקיצוני שמעון בר גיורא האשים בביזת בתי העשירים, וגירש אותו אל מצדה.