1920, שבה התייצב התוהו-ובוהו ואוקראינה הייתה מחולקת בעיקר בין הסובייטים לצבא הפולני, עמדה בסימן של רגיעה עבור היהודים, אם כי המלחמה המשיכה והפוגרומים לא תמו. 124 אירועי אלימות מתועדים התרחשו באותה שנה. במרץ 1920, לאחר שהבולשביקים נסוגו מהעיירה טֶטייב, התחולל בה החמור שבהם: כנופיות מקומיות, ששרפו את בית-הכנסת בו הסתתרו רבים מיהודי העיר, טבחו לפחות כמה מאות יהודים (לפי דיווחים מסוימים, מספר ההרוגים אף הגיע ל-4,000). באפריל חתמו הפולנים בראשות פילסודסקי על ברית צבאית עם ממשלת פטליורה בשאריות שטחה במערב המדינה, שכוונה נגד הקומוניסטים. הצבא הפולני, המלווה באוקראינים, התקדם במהירות והגיע לקייב בחודש מאי, אך נחל תבוסה קשה מידי הצבא האדום ב-8 ביוני. במהרה הסיגו הבולשביקים את הפולנים עד לגבול גליציה הישן, והשתלטו על כל שטח אוקראינה הרוסית. מלחמת האזרחים בשטח המדינה תמה, ועמה בא הקץ לפוגרומים.
כבר בעת המאורעות החלו חוקרים יהודים לערוך אומדנים להיקף ההרג והנזק שנגרם. נחום גרגל, נציג ועדת הצלב האדום הסובייטי, הכין רשימה מפורטת של אירועים וקורבנות שבה מנה 1,236 פוגרומים שבהם נטבחו 31,071 יהודים. בחישובו הסופי, על בסיס אקסטרפולציות, העריך שבין 50,000 ל-60,000 נהרגו. הנרי אברמסון העריך כי האומדן המינימלי הוא 50,000 מתים. אליהו חפץ סבר ש-120,000 נטבחו. קיימות הערכות המעמידות את מספר הנרצחים על כ-200,000, אם כי אולג בודניצקי הניח שסביר שמדובר בעירוב נתוני המתים עם הפצועים. דיווחים מן התקופה מסרו ש-50,000 נשים התאלמנו ו-300,000 ילדים התייתמו. אלפים רבים של נשים נאנסו, עשרות אלפים עונו וסבלו הטלות מום שונות, בהן כריתות גפיים, עקירות עיניים, וכריתת אפים ואוזניים. במקומות יישוב רבים לא נותר אף לא יהודי אחד, ובאחרים האוכלוסייה היהודית הצטמצמה לשבריר ממספרה קודם הפרעות.
תגובות וזיכרון.
יהדות ארצות הברית, באמצעות ארגונים כמו הג'וינט, הפעילה את מלוא כובד השפעתה כשהגיעו הידיעות על הרציחות באימפריה הרוסית בכלל ובאוקראינה בפרט. הג'וינט גייס בין 1919 ל-1921 סכום של 3,300,000 דולר לצורך סיוע במזרח אירופה, והכסף נשלח כחלק ממאה מיליון הדולר שהשקיע מנהל הרווחה האמריקני לעזרה לאוכלוסייה האזרחית הסובלת. ב-24 בנובמבר 1919 הוכרזה שביתה כללית ונערכו הפגנות ענק בניו יורק ובערים אחרות בדרישה מהממשל האמריקני לפעול בנדון. ראשי יהדות ארצות הברית, בכללם לואי מרשל, נפגשו עם מזכיר המדינה רוברט לנסינג, והלה התיר למשלחת יהודית מיוחדת בראשות השופט הארי פישר לצאת לרפובליקה העממית האוקראינית. המשלחת חקרה את המתרחש והפעילה לחץ על הדירקטוריום, שהיה זקוק לתמיכה בדעת הקהל הבינלאומית. הופעל גם לחץ על מחלקת המדינה האמריקנית. ארצות הברית ראתה חשיבות עליונה בהבסת הבולשביקים וסברה שהלאומנים האוקראינים פועלים כמיטב יכולתם לרסן את הפורעים: "מצוקתם של היהודים זוכה למלוא תשומת לבה של הממשלה", כתב לנסינג בנובמבר. פישר ושותפיו סברו שפטליורה מכזב ואינו עושה מאמץ אמיתי, למרות התבטאויותיו החיוביות בשיחות הפרטיות ביניהם. על אף הסיוע החומרי הרחב שהגישו, יהודי אמריקה היו מוגבלים בהשפעתם על חוק החירום להגבלת ההגירה הנוקשה, שנכנס לתוקף ב-1921 ומנע מהפליטים הרבים את האפשרות להגר לארצות הברית.
היישוב העברי בארץ ישראל התגייס אף הוא למחאה ולמאמצי הסיוע, ונשלחו אגרות רשמיות לממשל הקולוניאלי הבריטי ולוועידת השלום בפריז. בי"ז בתמוז תרע"ט (יולי 1919) הוכרז יום אבל לאומי על ידי קהילת חברון. ישראל בלקינד נסע לאוקראינה והביא עמו בחזרה 130 יתומים שלקח תחת חסותו. אישים וגופים שונים בארץ ישראל דרשו מההנהגה הציונית להתערב אצל שלטון המנדט ולאפשר הגירה המונית של פליטים יהודים מאוקראינה, שנזקקו למקלט מיידי. חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין וארתור רופין חששו ביותר מהגעת מאסות של מהגרים בלתי-מוכשרים, בניגוד למדיניות הקליטה הסלקטיבית והמחושבת שנועדה לבסס את ההתיישבות באמצעות כוח-אדם איכותי ככל האפשר. הגעתם של 7,000 פליטים מאוקראינה במחצית השנייה של 1920 (לפני כניסת התקנות הממשלתיות לתוקף, בעת שבה לא הייתה כל הגבלה על הגירה) החמירה את חששותיהם. משרדי העלייה הציוניים במזרח אירופה הונחו להעניק אשרות רק למתאימים, ודחו המוני פליטים; ההנהגה הציונית אף הצליחה לדחוק את הנציב הבריטי להוריד את מכסת ההגירה מ-80,000 איש ל-1,000 בלבד. מדיניותם של ויצמן, אוסישקין ושותפיהם עוררה את חמת האופוזיציה הציונית. מקס נורדאו ואחרים, שהיו קרובים לעמדות הטריטוריאליסטים עוד מימי קונגרס אוגנדה, דרשו להפכה מן הקצה אל הקצה ולקבל פליטים רבים ככל האפשר. נורדאו ודומיו נענו בטיעון שארץ ישראל אינה פתרון להמוני היהודים, וחובה לבנות את ההתיישבות בהדרגה וביעילות. ההיסטוריון גור אלרואי סבר שהעמדה הלא-נוחה והמביכה שפרעות פטליורה הציבו בה את הגופים הציוניים, היא זו שגרמה לכך שהפוגרומים הקשים נדחקו למקום שולי בהיסטוריוגרפיה הציונית, וזכו לעיסוק מועט ביותר.
מאות אלפי פליטים יהודים נמלטו מאוקראינה השסועה, שוב כחלק מגל הימלטות יהודים מאזורי הלחימה במזרח אירופה. כ-150,000 פליטים מאוקראינה הגיעו לפולין ו-45,000 לרומניה, רובם המכריע יהודים. עד אביב 1923 הורו הממשלות בשתי המדינות לפליטים שנותרו להתפנות; עוד ב-1921 התירה רומניה רק ל-4,000 מתוך 22,000 שהיו במדינה להאריך את שהותם. הציר הפולני בוורסאי הודיע שלפי נתוני ממשלתו, למעלה מ-85,000 מבין הפליטים היהודים קיבלו דרכונים זרים ועזבו את המדינה עוד ב-1920, ובראשית 1923 היו לא יותר מ-10,000 שנשארו בפולין. ברומניה דווח שנותרו רק 11,000 נכון לאותה עת. הממשלה הקנדית קלטה 3,040 פליטים יהודים-אוקראינים מרומניה. לבסוף, בראשית 1924, הממשלה הרומנית גירשה את הרוב אך התירה לאלו שהיו להם קרובים במדינה להישאר.
ב-25 במאי 1926 התנקש שלום שוורצבארד בפריז בחייו של סימון פטליורה הגולה, שהפרעות נקשרו בשמו. שוורצבארד היה מהגר יהודי מבסרביה ובן למשפחה שחלקה נרצח בפוגרומים, ולפי דיווח אחד הכריז בעת הירי כי "זה בעד [פוגרום] פרוסקורוב!" במשפט שוורצבארד הוקרא בפני המושבעים הצרפתיים תיעוד הזוועות. ארגונים ואישים יהודיים התגייסו לספק עדויות ומסמכים לכך שפטליורה היה אחראי באופן ישיר לרציחות. ראיות לפעולות כנות שנקט הפוליטיקאי האוקראיני בטרם ובמהלך 1919 הועלמו לעיתים במתכוון. אישים כמו אליהו חפץ ומשה רפס אף כתבו את זיכרונותיהם כשישבו ברית המועצות, או בשירותה, מתוך רצון וגם צורך ולחץ להתיישר עם הקו הסובייטי, שהציג את התנועה הלאומית האוקראינית כשוביניסטית ואכזרית ("פטליוריסטית" היה כינוי הגנאי שאומץ על ידי המשטר הקומוניסטי). רפס ופוליטיקאים יהודים אחרים, שנטלו חלק בממשל האוקראיני לפני שעברו לצד הסובייטי, ביקשו לטהר את עברם. הזכויות הלאומיות שהוקנו ליהודים, ומאמצי הדירקטוריום לבלום את הפורעים, תוארו בידיהם כריקים מתוכן אם לא כצביעות והונאה של משטר אופורטוניסטי, שנועדו אך ורק לפיוס דעת הקהל בעולם. פטליורה, ויניצ'נקו ויתר שותפיהם, הואשמו לא רק בנרפות ואין-אונים אלא אף באנטישמיות ובתמיכה שקטה ומכוונת במבצעי הפוגרומים. מן העבר השני פעלו אפולוגטים, דוגמת מרגולין, שניסו להסיר כל אחריות מעליו ומעל ממשלתו. הם הטילו את האשמה על הלבנים, על כנופיות עצמאיות, על תומכי ההטמאן פבלו סקורופדסקי, ואפילו על מזימה בולשביקית לפגוע במוניטין של הצבא האוקראיני. הדיון היה ממוקד בדמותו של פטליורה, שהצורך להוכיח את מעורבותו הישירה היה הכרחי במשפט. שוורצבארד זוּכָּה ב-26 באוקטובר 1926, אחרי שנה וחצי שבהן עסקה דעת הקהל באינטנסיביות בפוגרומים. המושבעים השתכנעו בכך שפעולתו הייתה מוצדקת על רקע הסבל שעברה משפחתו. הוא נודע כ"הנוקם".
הפולמוס ההיסטורי על אודות האירועים, שנודעו מאז בין היהודים כ"פרעות פטליורה", הוסיף להתמקד בדמותו של הפוליטיקאי הנרצח עצמו ובמידת מעורבותו, אף בעשורים הבאים. ההיסטוריוגרפיה היהודית, וזו הסובייטית הרשמית, תיארו את פטליורה כאנטישמי רצחני כמו המשטר שהנהיג. ההיסטוריוגרפיה של הגולים האוקראינים במערב ראתה את אותו ואת ממשלו כמי שניסו לשווא למנוע את הפרעות, שנערכו ממילא כמעט תמיד על ידי אויביהם, וששמם הושחר על ידי תעמולה קומוניסטית. כמו כן, האוכלוסייה האוקראינית הוצגה אצל היסטוריונים משמעון דובנוב והלאה כאלימה ורצחנית כלפי יהודים מטבעה, בעיקר בהשפעת המאורעות. הפולמוס נגע פחות בגורמים אחרים, כגון האווירה בקרב כוחותיה הלא-ממושמעים של המדינה האוקראינית, שם הייתה ללא ספק אמונה חזקה בקיומה של קנוניה יהודית-בולשביקית ורווחה אנטישמיות רצחנית, האנרכיה הטוטלית ששררה אז בארץ, או ניסיונות האוכלוסייה המקומית להציל יהודים. רק ב-1991, לקראת סוף המלחמה הקרה, שהוציא את העוקץ הפוליטי מהנושא, ערך ההיסטוריון היהודי-קנדי הנרי אברמסון מחקר מקיף ראשון על המדיניות היהודית של הממשל הלאומני. הוא הציג את המורכבות שאפיינה אותה, את הפילוג העמוק בקרב הנציגים היהודים, ואת מאמציו האמיתיים וכישלונותיו של הדירקטוריום בטיפולו בפוגרומים. אברמסון סבר שפטליורה היה אחראי אמנם מתוקף תפקידו, אך בוודאי שלא החזיק בדעות אנטישמיות או תמך ברצח היהודים, ועשה כמיטב יכולתו לעצור אותו. מחקרו של אברמסון מהווה מאז את בסיס ההתייחסות לפרעות באקדמיה.
911 (מוקד חירום)