באוגוסט 1227 חצה לודוויג את ההרים בין תורינגיה ופרנקוניה העליונה, דרך הדוכסויות של שוואביה ובוואריה, וחצה את הרי האלפים הטירוליים. הוא חלה במגפה לאחר שהגיע לברינדיזי ואוטרנטו בממלכת סיציליה. הוא קיבל משיחה מהפטריארך של ירושלים ומהבישוף של סנטה קרוצ'ה הוא מת ב-11 בספטמבר 1227, עוד לפני שהגיע לאוטרנטו. כמה ימים לאחר מותו נולדה בתו גרטרוד. שרידיו של לודוויג נקברו במנזר ריינהרדסברון בשנת 1228. בנו בן החמש הרמן השני, רוזן תורינגיה, בהדרכתו של דודו היינריך ראספה, רוזן תורינגיה.
לאחר מותו, עזבה אליזבת את חצר האצולה, סידרה את הטיפול בילדיה, ובשנת 1228 ויתרה על העולם והפכה לעוזרתו של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי. היא בנתה את בית החולים הפרנציסקני במרבורג והתמסרה לטיפול בחולים עד למותה בגיל 24 ב-1231. היא הוכרזה רשמית קדושה רק ארבע שנים אחרי מותה. בעוד לודוויג מעולם לא הוסמך רשמית, הוא הפך מוכר בקרב העם הגרמני כלודוויג הקדוש. הוא ידוע במקום אחר כלודוויג המבורך מתורינגיה.
משפחתו.
ללודוויג ולאליזבת מהונגריה נולדו שלושה ילדים:
Louis IV, Landgrave of Thuringia
עורק הכסל והמותניים
עוֹרֵק הַכֶּסֶל וְהַמָּתְנַיִם (TA: arteria iliolumbalis) הוא עורק באגן היוצא מעורק הכסל הפנימי ומספק דם לשריר הכסל והמותניים, לשריר המותניים המרובע לעצם הכסל ולזנב הסוס.
העורק יוצא מעלה מן החטיבה האחורית של עורק הכסל הפנימי, מאחורי העצב הסותם ועורק הכסל החיצון, לעבר הגבול התיכון של שריר המותניים הגדול. מאחורי השריר הוא מתפצל לשני ענפים: ענף המותניים וענף הכסל. בחלק מהאוכולוסייה, שבו אין חלוקה של עורק הכסל הפנימי לחטיבות, עורק הכסל והמותניים יוצא ישירות עורק הכסל הפנימי.
ענף המותניים (ramus lumbalis) מספק דם לשריר המותניים הגדול ולשריר המותניים המרובע. מסתעף ממנו ענף השדרה (ramus spinalis) העובר דרך הנקבים הבין-חולייתיים, בין החוליה המותנית האחרונה לעצה, לתוך תעלת החוליה, ומספק דם לזנב הסוס. לבסוף הוא משיק עם עורק המותניים התחתון, על פי רוב זהו הרביעי.
ענף הכסל (ramus iliacus) יורד ומספק את שריר הכסל. יוצאים ממנו ענפים ההולכים בין השריר לעצם הכסל. אחד מהם נכנס לעצם ומזין אותה, בעוד אחרים הולכים לאורך רכס עצם הכסל ומהם מתפצלים ענפים לשריר העכוז והבטן. בסופם הם משיקים עם עורק העכוז העליון, העורקים כותרי הכסל והעורק התת-צלעי.
אברהם הורוויץ (סופר)
אברהם הורוויץ (גם: האָראָוויטש או גורעוויטש) (ז' באדר תרכ"ג, 26 בפברואר 1863 – ראש חודש טבת תש"א, 30 בדצמבר 1940) היה סופר ובדחן חתונות במחוז מינסק. מלבד שירי הבדחנות שחיבר בעצמו, כתב גם רומנים, נובלות, אנקדוטות ושירים ביידיש ובעברית. אחדים משיריו נכתבו תחת השפעתם של סופרים ומשוררים כגון אליקום צונזר, אברהם גולדפדן, מנדלי מוכר ספרים (שלום יעקב אברמוביץ') ועוד. כפי שהיה נהוג בקרב הבדחנים, הוא עיבד ושינה גם יצירות של אחרים.
את יצירותיו הוא חתם בשמו או בשמות עט שונים ביידיש וברוסית, כגון "אברהמל דער מארשעליק", "אברהם בדחן", "אברהמל עלקעס", "א. ג. ב.", C. A. Гуревич ועוד.
ביוגרפיה.
נולד בעיר בוריסוב שבמחוז מינסק באימפריה הרוסית (כיום בלארוס) למשפחה מרובת ילדים. אביו, ישראל הורוביץ, היה מלמד. כילד אברהם למד בחדר אצל אביו ואצל אחד הדודים שלו. מאוחר יותר, היה תלמיד ישיבת בוריסוב במשך כשלוש עשרה שנים. הוא נמשך מגיל קטן לאווירה השמחה שבאירועים אליהן הוא התלווה עם אמו אלקה שהתפרנסה כטבחית בחתונות של גבירים, ונקשר לבדחנים ולנגני להקות הכליזמרים שהיו מופיעים שם.
בגיל 16 אברהם הורוויץ חיבר את השיר הראשון שלו ביידיש "א ליד פון חייע-ראנע-מערען" שגרם לסכסוך הראשון בינו לבין אביו שלא היה מרוצה מעיסוקיו של בנו. אחרי שיחסיו עם אביו החריפו הוא עזב את הבית והתפרנס מבסבלות בתחנות הרכבת ולאחר מכן מעבודה כשומר במפעל בדים. שם קרתה לו תאונה שבה ידו הימנית נפצעה והייתה צריכה להיקטע על ידי הרופאים בבית החולים במינסק. אחרי שחרורו מבית החולים חזר לבית הוריו ולמד לכתוב עם ידו השמאלית. בסביבות 1881 חיבר את השיר "דער אומגליקליכער" (האומלל) בו הוא הביע חרטה עזה על מרדנותו נגד הוריו שבגללה הוא עזב את הבית.
הוא הפך לבדחן אירועים בעקבות קשריו הטובים עם מוכר הספרים המקומי הלל קליבנוב (קליוואנאב) וקרוב משפחתו חיים'קה (חיימקע) הבדחן. הוא השתקע בעיר ברזינו (ברזין), התחתן ונשאר שם עד סוף ימיו. הוא התפרנס כבדחן במשך יותר משלושים שנה, אך כדי להוסיף לפרנסתו הוא קנה בשותפות מגרסה, מכולת קטנה ואפילו השכיר דירה לחברי הבונד (האיגוד הכללי של הפועלים היהודים ברוסיה). ב שימש כבעל תפילה ביישוב קטן אחד. אחרי המהפכה הרוסית ב-1917 הוא השתכר כשומר באחוזתו של פריץ.
הורוביץ היה בן 68 כשהחל לרשום מחדש את יצירותיו ולשלוח אותן לבנו שאול לארצות הברית שניסה לעזור לו בפרסום יצירותיו. בהמלצתו של ד"ר יעקב שאצקי, רשם הורוביץ וכתב זיכרונות של אנשים וזיכרונות היסטוריים ממקורות אחרים כדי להנציח את מנהגי החתונות של אותם הימים. אוסף הזיכרונות הזה היה אמור להתפרסם בכרך ב' של הספר "ארכיוו פאר דער געשיכטע פון יידישן טעאטער און דראמע" (הארכיון לתולדות התיאטרון היידי והדרמה) שלעולם לא התפרסם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אברהם הורוויץ התעוור לעת זקנה וניסה לטפל בראייה שלו אצל הרופאים במינסק, אך ללא כל הצלחה. בשנתיים האחרונות של חייו הוא סבל משיתוק, עד שנפטר ב-30 בדצמבר 1940, שלושה עשר ימים לאחר מות אשתו. נקבר בבית העלמין בברזינו.
מיצירותיו.
במשך חייו פורסמו רק שני הפרקים הראשונים של הרומן שלו "דער שווארצער פעלץ מיטן ווייסן קאלנער" (מעיל הפרווה השחור עם הצווארון הלבן) בשנת 1928 במינסק.
ראיף בדאווי
ראיף מוחמד בדאווי (בערבית: رائف بدوي; נולד ב-13 בינואר 1984 בח'ובאר, ערב הסעודית) הוא סופר, פעיל זכויות אדם ומייסד הבלוג "שחררו את הסעודים הליברלים". ידוע בכינוי "הבלוגר הסעודי".
ביוגרפיה.
בדאווי נולד לאם ממוצא נוצרי לבנוני ואב סעודי מוסלמי. אמו נפטרה כשהיה ילד. הוא למד בבית ספר עד גיל 13, ולאחר שאביו התלונן שהוא אינו מציית לו, עבירה פלילית לפי החוק הסעודי, הוא נשלח למאסר ו"חינוך מחדש" למשך שישה חודשים.
ב-2006 יסד את אתר האינטרנט "שחררו את הסעודים הליברלים" שהיה פורום לדיונים בנושאים פוליטיים, זכויות אדם, חברה ותרבות. תוך שנה היו בו חברים כ-2,000 איש.
בדאווי נעצר בשנת 2012 באשמת העלבת האסלאם באמצעות האינטרנט וכפירה באסלאם ונידון לשבע שנות מאסר ו-600 מלקות. ב-7 במאי 2014 תוקן העונש ל-1,000 מלקות ו-10 שנות מאסר, בנוסף לקנס של מיליון ריאל סעודי.
חיים אישיים.
בדאווי הוא אב לשלושה ילדים (טראד, נג'ווה, מרים), התחתן עם איסף חידר בשנת 2002 בערב הסעודית. אשתו וילדיו קיבלו מקלט מדיני בקוויבק, קנדה, בשנת 2013.
אחותו היא סמר בדאווי, פעילת זכויות אדם סעודית הפועלת בעיקר למען זכויותיהן של נשים בארצה.
סלי
רחל יהודה
רחל יהודה (Rachel Yehuda, נולדה ב-1 באוגוסט 1959) היא חוקרת בתחום הפסיכיאטריה ומדעי המוח, מנהלת המחלקה לחקר מצבי הפרעת דחק פוסט-טראומטית בבית הספר לרפואה של "מאונט סיני" בניו יורק.
קורות חיים.
יהודה נולדה בישראל למשפחה דתית אורתודוקסית שהיגרה לארצות הברית בעת שהייתה תינוקת. בסוף שנות ה-70 חזרה לישראל ללימודים לתקופה של שנה. ליהודה משפחה בישראל, אליה היא נוהגת להגיע לביקורים בקביעות. יהודה סיימה לימודי מוסמכת בפסיכוביולוגיה ודוקטורט בפסיכולוגיה ונוירוכימיה באוניברסיטת מסצ'וסטס, והשתלמה במסגרת פוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
קריירה מקצועית.
יהודה היא חוקרת מובילה בתחום תופעות הפוסט-טראומה. היא עוסקת בחקירת גורמי הסיכון והחוסן הנפשי המעורבים, בזיהוי התכונות הפסיכולוגיות והביולוגיות היכולות לנבא את סיכויי הצלחת הטיפול בפוסט-טראומה, המאפיינים הגנטיים והאפי-גנטיים של פוסט-טראומה והעברה בין-דורית של טראומה. מחקריה בתחום הביאו למהפכה בהבנת התופעה ובאופני הטיפול בה, וכהכרה בכך היא הוזמנה ב-2004 לשמש כמרצה וחוקרת אורחת במכון לפסיכיאטריה ע"ש מקס פלנק במינכן, גרמניה.
מחקר גן טראומת השואה.
תחילת דרכה של יהודה בתחום מחקר הטראומה עסקה ביוצאי מלחמת וייטנאם, בתקופה בה הם לא הוכרו כסובלים מהלם קרב. בעקבות כך היא החלה להתעניין גם בקבוצות אחרות. בקליבלנד, שם גרה בילדותה, היה ריכוז גדול יחסית של ניצולי השואה, וכך הגיעה לחקירת השאלה האם ניתן למצוא מכנה משותף בין נפגעי הטראומות השונות. יהודה החלה לחקור עוד בשנות ה-90 את הגנטיקה של ניצולי שואה, ובמחקרה שהתפרסם בספטמבר 2016 - "מחקר גן טראומת השואה" - היא מראה כי שינויים גנטיים שנבעו מהטראומה שעברו ניצולי השואה יכולים לעבור לצאצאיהם באמצעות "הורשה אפיגנטית" - הורשה שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA. מחקר זה מדרבן את העוסקים בתחום לחקור עוד את אוכלוסיית הדור השני לשואה וצאצאיהם וכן אוכלוסיות נוספות שנחשפו לטראומה ומידת השפעתה על הדור הבא, כגון מחקר העוסק בנשים שהיו בהיריון בעת שחולצו ממגדלי התאומים וילדו לאחר מכן, ומהווה תחילת הדרך להבנה כיצד התנאים הסביבתיים של ההורים משפיעים על שינויים גנטיים בילדיהם שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA.
מירמידונים
המירמדונים היו עם של לוחמים שלפי המיתולוגיה היוונית, זאוס יצר אותם מנמלים ומכאן שמם (μύρμηξ מירמקס = נמלה, ביוונית עתיקה). המירמדונים היו הלוחמים החזקים ביותר של יוון ובתקופת האיליאדה הם לחמו תחת פיקודו של הגיבור היווני אכילס, נכדו של איאקוס.