בקיץ 1942 החלה המנדינגר לעבוד בבית מחסה לילדים אשר הוחבאו מטעם ארגון USSAC. בינואר 1943 נסעה תחת זהות בדויה (Jacqueline Fournier) לטלוירז (Taluyers) שבמזרח צרפת והצטרפה להכשרה שכללה 22 צעירים יהודיים שכולם נשאו מסמכים מזויפים ופעלו תחת זהות בדויה. שם פגשה את בן זוגה, קלוד המנדינגר. בספטמבר 1943 נקראה על ידי אמה לסייע למשפחה לברוח לשווייץ לאור מעצרו וגירושו של אביה. המנדינגר ומשפחתה חצו את האלפים ברגל בסיועו של מדריך, אך נעצרו לאחר שחצו את הגבול לשווייץ והוחזקו במעצר בז'נבה. לאחר שחרורם ממעצר נשלחה משפחת פייסט למחנה פליטים שם עבדה המנדינגר כמורה. במחנה, שמעה שהאוז"ה מכשיר עובדים סוציאליים להתמודד עם מצבים שלאחר המלחמה ונרשמה להכשרה והתקבלה. היא רצתה מאוד לעזוב את המחנה וכחלק מעבודתה ראיינה ילדים פליטים שנסעו עם מסמכים מזויפים במטרה לגלות את זהותם האמיתית ולאחדם עם משפחותיהם.
אחרי המלחמה.
במאי 1945 המנדינגר נענתה לקריאה של אוז"ה להתגייס למאמץ לדאוג לילדים ניצולי מחנה בוכנוואלד. היא הגיעה לבית היתומים בשאטו דה אמבלוי (Chateau d'Ambloy) והחליפה את המנהל שהתקשה להתמודד עם הנערים. מיוני 1945 ועד מאי 1947 ניהלה את בית היתומים היהודי של פליטי מחנה הריכוז בוכנוואלד, ובהמשך בטאוורני שליד פריס. עם ילדי בוכנוואלד שבהם טיפלה נמנים אלי ויזל והרב ישראל מאיר לאו. היא נשארה בבית היתומים עד ספטמבר 1947 כשלאחרון הילדים נמצא סידור קבוע.
אחרי המלחמה חודש הקשר בינה לבין מי שיהיה בעלה לעתיד קלוד המנדינגר, הם התחתנו ועברו לגור בישראל.
השכלה ומחקר.
ב-1981 קבלה תואר דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת שטרסבורג.
בספרה ילדי בוכנוואלד שיצא לאור בעברית, אנגלית וצרפתית חזרה המנדינגר אל הילדים בהם טיפלה אחרי המלחמה.
חיים אישיים.
המנדינגר מתגוררת בירושלים יחד עם בעלה קלוד, יש לה שלושה ילדים, נכדים ועשרות נינים.
קרית לוזה
ארמון השיש (סנקט פטרבורג)
ארמון השיש (ברוסית: Мраморный дворец) הוא אחד מן הארמונות הנאו-קלאסיים הראשונים בסנקט פטרבורג. הארמון נמצא בין שדה מרס לרחוב גדת הנהר נייבה, מעט מזרחית לארמון מיכאיל החדש. הארמון נבנה על ידי הדוכס גריגורי גריגורייביץ אורלוב (1734-1783), מאהבה של יקטרינה הגדולה ואיש האצולה החזק ביותר ברוסיה בשנות ה-60 של המאה ה-18. בניית הארמון החלה בשנת 1768 לפי תוכניות של האדריכל האיטלקי אנטוניו רינאלדי אשר סייע בעיצוב ארמון קזרטה, סמוך לנאפולי. הארמון ניכר בשילוב שבין עיטורים עשירים וממדי ענק קלאסיים, עיצוב אשר רינאלדי יצר ככל הנראה בהשפעת האדריכל האיטלקי לואיג'י ונוויטלי, אשר תחתיו עבד בתחילת דרכו באיטליה.
הארמון קיבל את שמו בהשראת עיטורי השיש רב הגוונים מהם נבנה. קומת הקרקע בנויה מאבן גרניט בעלת גבישים גסים אשר הובאה מפינלנד ואשר עומדת בניגוד לפילסטרים העשויים שיש שהובא מחבל קרליה, לכותרות ולזרים העשויים שיש מהרי אורל. לוחות שיש בעל ורידים אפורים כחלחלים מהרי אורל מפרידים בין הקומות, בעוד כדים קישוטיים עשויים דולומיט הובאו מטאלין.
קווי המתאר של הארמון הם בצורת טרפז: כל אחת מארבע חזיתותיו, אף שהיא סימטרית, היא בעלת עיצוב ייחודי. באחת החזיתות מוסתרת חצר אשר בה הוצגה בין השנים 1937 עד 1992 מכונית משוריינת אשר שירתה את לנין בתקופת מהפכת אוקטובר. היום בולט בחצר פסל רוכב על סוס של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, יצירתו הידועה ביותר של הפסל פאול טרובצקוי, אשר עמד בעבר בכיכר שבחזית תחנת הרכבת במוסקבה.
בתקופה הסובייטית היה הארמון משכן למשרד העבודה (1917–1919), האקדמיה לאומנות חומרית (1919–1936), ומוזיאון לנין (1937–1991). בימינו הארמון משמש לתערוכות קבועות של המוזיאון הרוסי, בהן "אומנים זרים ברוסיה (במאות ה-18 וה-19)" ו"מוזיאון פטר לודוויג במוזיאון הרוסי", בה מוצגות תמונות של אנדי וורהול ואומני פופ ארט בולטים אחרים.
גלית אלדר
גלית אלדר (נולדה ב-24 באוגוסט 1973) היא סופרת ישראלית.
קורות חייה.
גלית אלדר נולדה וגדלה בחולון, בהיותה בת 13 נסעה עם הוריה לניו יורק במסגרת שליחות מבנק לאומי, שם למדה בבית ספר יהודי. היא שבה לישראל בגיל 17 ובמקום לעשות כיתה י"ב התחילה ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן. בצבא שירתה בבסיס מפרשית, בחיל מודיעין בדרום הארץ ובתום הסדיר שירתה במילואים. לאחר הצבא עבדה כדיילת קרקע באל על ובמקביל למדה לתואר ראשון במדעי החברה בבר-אילן. לאחר התואר עשתה תעודה בעיתונות ותקשורת בבר-אילן לבוגרי תואר ראשון. באותה עת עברה קורס מכירות מטעם אל על, ואחריו הייתה מנהלת פרסום באגף מטענים באל על.
בשנת 2000 התמנתה אלדר למנהלת תקשורת שיווקית בחברת סטרט-אפ ובעקבות בועת הדוט קום, פשטה החברה את הרגל, היא מצאה את עצמה ללא עבודה בהריון מתקדם, בנה נולד והיא החלה לכתוב את ספרה הראשון, שראה אור ב-2004. ב-2006 יצא לאור ספרה השני וב-2008 ספרה השלישי. ב-2007 נהייתה עוזרת ראש תחום פיננסיים בסוכנות ביטוח והיום היא מנהלת שיווק וקשרי סוכנים. במהלך כל השנים שימשה כסופרת צללים של אנשים שונים שרצו להוציא רומנים או ספרי זכרונות.
בשנים האחרונות עסקה אלדר בתחום מכירות וניהול מועדוני כושר. היום מנהלת ספורטן הוד השרון.
גלית אלדר נשואה לעמית אלדר, מנהל פרויקטים במחשבים ולהם שלושה ילדים, תומר אלדר, רועי ונועה.
ספריה.
כבר לא שם, ספרית מעריב, 2004
מתאר את הקונפליקט של האישה המודרנית בת זמננו, הנקרעת בין השאיפה לממש את האני שלה, לבין הצורך שלה להיות אמא ובת זוג מושלמת. הספר מספר בין השאר על אישה שאינה מעוניינת להביא ילדים לעולם ונתקלת בשל כך בעוינות בחברה הישראלית. הוא מתאר כיצד ערך של חברות בין נשים עלול להתנפץ בחיים, דבר שקורה הרבה בגלל גבר ובגלל קנאה שמתעוררת בין נשים.
פול מון, ספרית מעריב, 2006
שם הספר לקוח ממסיבת הפולמון אשר מתקיימות בתאילנד, שם חציו הראשון של הספר מתרחש. ואילו חציו השני מתרחש שמונה שנים אחר-כך. הספר דן בשאלה האם מאורעות חיינו הם גורל או צירוף מקרים. בחלקו הראשון הוא מתאר הרפתקאות ואהבות בחופי תאילנד ועל החיים במצב רוח איטי ורגוע. בחלקו השני הוא מתאר כיצד הגיבורה מתמודדת עם פציעה של בן-זוג.
סדקים, ספרית מעריב, 2008
בספר התייחסה אלדר לחוקים הנוקשים שמדינת ישראל מתירה לערוך הפלה. גיבורת הספר היא אישה רגילה שחייה שקטים ומתחת לפני השטח האדמה בוערת כשהיא נכנסת ומחליטה להגיד שהילד אינו מבעלה. היא בגדה בבעלה, הוא התגרש ממנה, במסכת גירושים מכוערת ברבנות שמתעמרת באישה. הבעל גם בוגד באישה ומאיים לקחת ממנה את הילדים, תוך שהוא יוצא למסע נקם. הספר מתאר שני אנשים שהאהבה הבוערת ביניהם הופכת לשנאה.
אחוזת מסרי
הרב מצאנז
סוואסרוקו
הנארת סוואסרוקו (בצ'רקסית: Саусырыкъо) הוא הנודע מבין 25 הגיבורים הגדולים במיתולוגיה הצ'רקסית ובנה של אם הנארתים סטניה.
אטימולוגיה.
בשפה הצ'רקסית נחלק השם סוואסרוקו לארבע הברות. "סה" פירושה חרב, "ווא" פירושה להכות, "סרו" פירושה לוהט (חם), "קו" פירושה הבן של. בתרגום מילולי פירוש השם הוא הבן של המכה עם החרב הלוהטת.
ראשית חייו.
סוואסרוקו נולד לאם הנארתים המיתולוגיים סטניה. מסופר באגדות כי אביו היה רועה צאן שבא במגע איתה כאשר היא הייתה על גדות הנהר כדי לכבס בגדים. גרסה נוספת מספרת כי הרועה לא בא במגע איתה, אלא סלע שהוא מסר לה הכיל בתוכו את סוואסרוקו. בזמנו שמעה סטניה קולות שבוקעים מתוך הסלע והיא העבירה אותו ללפש אשר שבר את הסלע ושם מצא את התינוק סוואסרוקו. עם לידתו הוטבל סוואסרוקו במי הנהר על ידי לפש כדי להופכו לחסין ובשל העובדה שהוא אחז בשתי הברכיים אשר נותרו מחוץ למים, חלקים אלו הפכו לחוליה החלשה בגופו.
לפש בחיי סוואסרוקו.
לפש הוא אל הברזל באגדות הנארתים. כוחותיו המיוחדים אפשרו לו לפרזל את הברזל במו ידיו. לא מן הנמנע כי הוא אביו הביולוגי של סוואסרוקו, אך הוא נמנע מלאשר או להכחיש עובדה זו.
האגדות על חייו וגבורתו.
האגדה על סוואסרוקו היא המפורסמת ביותר מבין אגדות הנארתים ומופיעה גם בימינו בספרי ילדים ובחומרי הלימוד בבתי הספר הצ'רקסיים בקווקז. האגדה מספרת כי באחד מן הימים הנארתים יצאו למסע בהרי הקווקז, אולם השלג הכבד אילץ אותם לערוך חניית ביניים. לצערם לא היה בידיהם שום אמצעי כדי להדליק אש והם התקשו לשרוד את הסופה. כאשר לא נותרה ברירה, הוחלט לפנות אל ארץ הענקים כדי לקבל את האש, סוגיה שנראתה כמשימה בלתי אפשרית. סוואסרוקו הציע את עצמו כדי להביא את האש מארץ הענקים. אחרי לחימה קשה כנגד הענקים, סוואסרוקו הצליח לגבור עליהם ולהביא את לפיד האש אל הנארתים. מיום זה הפך נארת סוואסרוקו לגיבור הנארתים.
עוד מספרת האגדה, כי אחת התכונות העל טבעיות של סוואסרוקו הייתה יכולתו לדבר עם סוסו בעל התכונות המיוחדות. מניחים כי בזכות סוואסרוקו הצ'רקסים כינו את הסוס בשם אח. בצ'רקסית האות "ש" מפורשת הן כאח והן כסוס, דהיינו הפנייה לאח או לסוס היא זהה. מלבד הסיפורים נכתבו עליו שירים רבים ואחד מהם נכתב על ידי אמו סטניה.
מותו של סוואסרוקו.