בעקבות הצלחתו של פולטון התפתחה במהירות בנייתן של ספינות קיטור משני עברי האוקיינוס האטלנטי. טווח הפלגתן של ספינות הקיטור הראשונות היה קצר ויכולות השיט שלהן לקויות בשל משקלן הרב, ההספק הנמוך של מנועיהן ונטייתן להתקלקל לעיתים תכופות, אך למרות זאת פעלו בהצלחה לא מבוטלת בנהרות ותעלות ובהפלגות קצרות לאורך החופים. אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי הייתה "סבנה" (SS "Savannah"), שהפליגה ב-1819 מסבנה שבג'ורג'יה אל ליברפול באנגליה, אך היא ניצלה גם את אנרגיית הרוח בעת ההפלגה. אוניית הקיטור הראשונה שערכה הפלגות טרנס-אטלנטיות סדירות הייתה אוניית המשוטות "גרייט וסטרן" ("Great Western"), ב-1838.
בד בבד עם ההתקדמות הטכנולוגית במאה ה-19 התפתחה גם ספינת הקיטור. ההנעה באמצעות גלגלי משוטות פינתה את מקומה בהדרגה להנעה באמצעות מדחף. השימוש בברזל ואחר כך בפלדה לבניית אוניות דחק את מסורת הבנייה מעץ ואיפשר להגדיל עוד יותר את ממדיהן.
במהלך המאה ה-20 קטן השימוש באוניות המונעות בקיטור, לטובת השימוש במנועי דיזל ומנועים מודרניים אחרים. כיום, תחילת המאה ה-21, השימוש באוניות קיטור מוגבל לרוב לצרכים תיירותיים בלבד, כמו גם במדינות בלתי מפותחות.
הנרי פולדס
הנרי פולדס (באנגלית: Henry Faulds; 1 ביוני 1843 - 24 במרץ 1930) היה רופא, מיסיונר ומדען סקוטי, ידוע בעיקר עבור הפיתוח של טביעת אצבע.
שנותיו הראשונות.
פולדס נולד בביית' (Beith), איירשייר, למשפחה בעלת אמצעים צנועים. בגיל 13, הוא נאלץ לעזוב את בית הספר, ונסע לגלאזגו כדי לעבוד כפקיד כדי לסייע בפרנסת משפחתו; בגיל 21 הוא החליט להירשם ללימודים במתקן לאמנויות באוניברסיטת גלאזגו, בו למד מתמטיקה, לוגיקה וקלאסיקה. מאוחר יותר הוא למד רפואה במכללה של אנדרסון, וסיים את לימודיו עם רישיון רופא.
לאחר סיום לימודיו, פולדס הפך למיסיונר רפואי לכנסייה של סקוטלנד. ב-1871, הוא נשלח להודו הבריטית, שם עבד במשך שנתיים בדרג'ילינג, בבית חולים לעניים.
ב-23 יולי 1873, הוא קיבל כתב מינוי מהכנסייה הפרסביטריאנית של סקוטלנד להקים שליחות רפואית ביפן. הוא נישא לאיזבלה וילסון בספטמבר, והזוג הטרי יצא ליפן בדצמבר.
חיים ביפן.
פולדס הקים את המשימה הסקוטית הראשונה ביפן בשנת 1874, עם בית חולים ומתקן הוראה לסטודנטים יפניים לרפואה. הוא עזר להציג את שיטות החיטוי של ד"ר ג'וזף ליסטרל למנתחים יפניים. ב-1875, הוא עזר לייסד את Rakuzenkai, החברה הראשונה של יפן לעיוור, ולהקים תחנות הצלה כדי למנוע טביעה בתעלות סמוכות. הוא עצר מגפת כלבת שבה נהרגו ילדים קטנים ששיחקו עם עכברים נגועים, והוא עזר לעצור את ההתפשטות של כולרה ביפן. הוא אפילו ריפא נגע אשר הדביק את אוכלוסיית דגי הקרפיון המקומית. בשנת 1880 הוא עזר לייסד בית ספר לעיוורים. עד שנת 1882, בבית החולים צוקיג'י בטוקיו טופלו 15,000 מטופלים בשנה. פולדס הפך דובר יפנית באופן שוטף ובנוסף לעבודתו במשרה מלאה כרופא, הוא כתב שני ספרים על נסיעות במזרח הרחוק, כתב מאמרים אקדמיים, והתחיל שלושה מגזינים.
תוך ליווי חבר (ארכאולוג אמריקאי, אדוארד ס ' מורס) לחפירה ארכאולוגית שם לב כמה הרשמים העדינים נותרו על ידי בעלי מלאכה אפשר להבחין בשברי חרס עתיקים. לאחר שבחן את קצות האצבעות שלו ושל חברים, הוא השתכנע כי הדפוס של רכסים היה ייחודי לכל פרט.
זמן קצר לאחר שביצע את התצפיות הללו בית החולים שלו נפרץ. המשטרה המקומית עצרה חבר בצוות שהאמין פולדס להיות חף מפשע. נחוש בדעתו לטהר את האיש, הוא השווה את טביעות האצבעות שנשארו מאחור בזירת הפשע לאלו של החשוד ומצא אותן להיות שונות. על סמך ראיות אלה המשטרה הסכימה לשחרר את החשוד.
בניסיון לקדם את הרעיון של זיהוי טביעת אצבע, הוא ביקש את עזרתו של חוקר הטבע הנודע צ'ארלס דרווין. דרווין סירב לעבוד על הרעיון, אבל העביר אותו לפרנסיס גלטון קרובו, שהעביר אותו לחברה האנתרופולוגית של לונדון. כאשר גלטון חזר לנושא כשמונה שנים לאחר מכן, הוא הקדיש מעט מאוד תשומת לב למכתבו של פולדס. כתוצאה מכך התפתחה מחלוקת לגבי זהות הממציא של טביעת אצבע לזיהוי פלילי מודרנית. עם זאת, לא היה ספק לגבי פרסום מאמרו של פולדס בנושא בכתב העת המדעי Nature ב-1880; כל הצדדים הודו בכך.
בחודש הבא סר ויליאם הרשל, עובד מדינה בריטית המבוססים בהודו, כתב לטבע ואמר כי הוא היה באמצעות טביעות אצבעות (כצורה של הברקוד) כדי לזהות פושעים מאז 1860. עם זאת, הרשל לא הזכיר את הפוטנציאל שלהם לשימוש לזיהוי פלילי. במהלך השנים, פולדס נערך מחלוקת חריפה עם הרשל על השימוש בטביעות אצבעות, בדרישה הוכחה בשנת 1894 שהרשל אי פעם השתמש בטביעות אצבעות באופן רשמי, שהרשל סיפק כדין, ולאחר מכן בכתיבת סדרה של ספרים וחוברות כעבור שנים רבות המכילים וריאציות של טענה כי הוא רומה האשראי בשלו (ראה לפקסימיליות מוחלטת של אלה ויצירות יסוד אחרות בטביעת אצבע, ומכתבי הרשל / פולדס). ספרים אלה פורסמו מ-1905 ואילך, זמן רב לאחר טביעת האצבע שנכנסה לשימוש נרחב.
לשוב לבריטניה.
בשובו לבריטניה בשנת 1886, לאחר ריב עם חברת המיסיונרית שניהלה בית החולים שלו ביפן, פולדס הציע את הרעיון של זיהוי טביעת אצבע לסקוטלנד יארד, אבל הוא נדחה, ככל הנראה משום שהוא לא הציג ראיות רבות הנדרשות כדי להראות שטביעות האצבע עמידות, ייחודייות ולסיווג כמעט. בהמשך לכך, פולדס חזר לחייו של מנתח משטרה, תחילה בלונדון, ולאחר מכן בעיר פנטון סטוק און טרנט. ב-1922 הוא נמכר בפועל שלו ועבר לרחוב ג'יימס ב-Wolstanton הסמוך, שם הוא מת במרץ 1930, בן 86, מריר בחוסר ההכרה שקיבל עבור עבודתו. בשנת2007 נחנך שלט המכיר בעבודתו של פולדס בבית בנק, בסמוך לחצר הכנסייה של Wolstanton סנט מרגרט שבו ממוקם קברו. ב-2011, שלט נחנך בבית המגורים ברחוב ג'יימס לשעבר.
מורשת.
השיטה של זיהוי עבריינים על ידי טביעות האצבעות שלהם הוצגה ב-1860 על ידי סר ויליאם ג'יימס הרשל בהודו, ופוטנציאל השימוש בהן בעבודה משפטית הוצע לראשונה על ידי ד"ר הנרי פולדס ב-1880. גלטון, בעקבות הרעיון שנכתב על ידי פולדס, וללא אזכור תרומתו של פולדס, היה הראשון להציב את המחקר על בסיס מדעי, אשר סייע לקבלת השיטה על ידי בתי המשפט. המשטרה יפנית אימצה את שיטת טביעת האצבע באופן רשמי בשנת 1911.
שאנון קיין
שאנון אליזבת' קיין (באנגלית: Shannon Elizabeth Kane; נולדה ב-14 בספטמבר 1986) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. מוכרת בעיקר בזכות משחקה בתור נטלי פאולר באופרת הסבון "כל ילדיי" ברשת ABC.
ביוגרפיה.
שאנון אליזבת' קיין נולדה בקלמזו, מישיגן. היא למדה ב"תיכון מרכז פורטג'" שבעיר פורטג', מישיגן, וסיימה את לימודיה שם בשנת 2003. לאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת מערב מישיגן אך פרשה לאחר זמן קצר.
קיין החלה בקריירת דוגמנות, התגוררה כשנה בשיקגו ולאחר מכן, בגיל 18, עברה להתגורר בלוס אנג'לס.
לקיין יש ילד בשם ציון.
קריירה.
הופעתה הראשונה על המסך הייתה בשנת 2006, בתפקיד אורח של לסלי אנדרסון בפרק של סדרת הדרמה המשטרתית ". קיין שיחקה גם בתפקידי אורח קטנים בסדרות הטלוויזיה "הפמליה" (2007) וב"צעירים חסרי מנוח" (2007). בשנת 2008 הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון הפופולרית "כל ילדיי" ברשת ABC, בתפקיד של נטלי פאולר, אותה גילמה עד שנת 2011. קיין שיחקה בשני סרטים משנת 2009 "רחובות ברוקלין" ובסרט "דם ועצם".
בשנת 2012 השתתפה בסרט האימה "האספן" לצדו של דניאל שרמן. באותה השנה שיחקה בסדרת הדרמה היומית של ערוץ TeenNick "הוליווד הייטס" בתור טרייסי מדסן, מעצבת גרפית מצליחה.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד החוזר של סבינה לורן בעונה הראשונה של סדרת הדרמה העל-טבעית "המקוריים" המהווה ספין אוף של הסדרה "יומני הערפד" ששודרה ברשת השידור האמריקאית The CW.
בשנת 2019 היא שיחקה בתפקיד משני בסדרה "נשמה אמריקאית", ברשת הטלוויזיה BET.
מתפרת העצמאות
מתפרת העצמאות היא מתפרה במצפה רמון שתופרת מדים וסדינים עבור צה"ל. המתפרה הוקמה בשנת 1972 ובשנת 2000, לאחר שהבעלים החליט לסגור את המתפרה, היא נקנתה על ידי העובדות והפכה לקואופרטיב.
מתפרת העצמאות קמה בשנת 1972. המתפרה התנהלה במהלך השנים בתוך קשיים כלכליים ובהתאם להזמנות היו העובדות מפוטרות ומועסקות מחדש.
ביולי 2000 נודע לעובדות המתפרה שהבעלים מתכוונים לסגור את המתפרה ולפטר את 60 העובדות. בעקבות זאת העובדות התבצרו במתפרה למשך חודש וחצי, דבר שעורר עניין תקשורתי. במהלך השביתה הציע עמיר פרץ לשובתות לרכוש את המתפרה. 25 עובדות הסכימו להצעה וקנו את המתפרה בעזרת הלוואה של ההסתדרות החדשה. רכישת המתפרה עוררה עניין רב בהיותה מקרה יוצא דופן של עובדות שרכשו את המפעל שבו עבדו. על המתפרה שהפכה לקואופרטיבית נעשו כתבות בטלוויזיה ונכתבו מאמרים, בין השאר בלאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית.
בשנת 2002 ביימו ג'ולי שלז ודורון צברי סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת שישה פרקים שנקראה "דרומה (התופרת ממצפה)". במהלך הסדרה עקבו אחרי מאבקן של פועלות המתפרה נגד סגירת המפעל. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית הסדרה התיעודית.
בתחילת 2009 עברו העובדות לארבעה ימי עבודה בשבוע עקב קשיים תקציביים. בשנת 2010 שוב נכנסה המתפרה לקשיים ובמשך שלושה חודשים לא קיבלו העובדות משכורות.