שטח האי 27.121 קמ"ר. באי יישוב גדול יחיד (אוכלוסייה: 4,027 נפש ב-2010). הנקודה הגבוהה באי היא פסגת אליאס, גובהה מעל פני הים 248 מטרים, הנקודה מזוהה באמונה המקומית עם מקום עלייתו של אליהו הנביא השמימה במרכבת אש ובמקום שוכן מנזר גדול. מבחינה מנהלית שייך האי למחוז אטיקה.
האי צחיח ברובו אך חלקו מכוסה ביערות נטועים של עצי אורן. הקרקע סלעית והצומח הטבעי מורכב ברובו מחורש ים תיכוני. אזור הנמל משמש אוניות מסחר, אוניות תיירות, יאכטות בכל הגדלים, סירות מפרש, אוניות ומוניות מעבר בין האיים... יש בו מספר חופים מורשים לשחייה, והמים צלולים בדרך כלל.
היסטוריה.
במאות ה-18 וה-19 היה האי למרכז סחר ימי חשוב והתגוררו בו מספר רב של סוחרים עשירים, כמו באי הידרה הקרוב, גם כאן התקיימה באותה תקופה מושבה עצמאית למחצה של סוחרים ששלחו ידם הן במסחר לגיטימי והן בהברחות ושוד ימי. גם בספצס, כמו בהידרה, הקלות היחסית לבצר את הנמל ולמנוע גישה לאי הפכו אותו למעוז שהתייצב מול חוקי השליטים העות'מאניים. התותחים הישנים עדיין מופנים מחומות הנמל אל מול הים.
במהלך מלחמת העצמאות של יוון פעלה באי לסקרינה בובולינה שתרמה את ספינתה ועודדה רבים מהסוחרים לתרום גם הם את ספינותיהם לצי המורדים בממשל העות'מאני.
העיירה ספצס.
העיירה בנויה בסמוך לנמל. לב העיירה הוא מעגן הסירות והיאכטות והטיילת בו נמצאים שירותי תיירות, מסעדות, טברנות, בתי קפה וחנויות הפונות לקהל התיירים. סמטאות העיירה מרוצפות באופן ייחודי בחלוקי אבן המסודרים הן כדגמים גאומטריים והן כתמונות. חלק ניכר מבתי העיירה משמשים כבתי מלון ודירות להשכרה לנופשים.
בעיירה מספר מבנים מרכזיים ביניהם מוזיאון לסקרינה בובולינה וכנסייה עם מגדל שעון. מחוץ לעיירה נמצאים מבני פנימיית עילית פרטית ובה פעל בין השנים 1927 עד 1983 בית ספר בסגנון בריטי, "בית הספר סוטיריוס אנארגירוס ומרטינוס קוריאלניוס" (The Sotirios Anargyros and Marinos Korgialeneios school of Spetses), על שם שני נדבנים בני האי שתרמו רבות לפיתוחו בשנות ה-20 של המאה ה-20. רבים מבני העילית הפוליטית והכלכלית של יוון הם בוגרי בית ספר זה. כיום מתקיימים במקום קורסים שונים.
המכון לרפואה משפטית
משק עזר
משק עזר הוא משק קטן המיועד ליחידת דיור אחת ולעיבוד חקלאי מצומצם, הכולל בדרך כלל גן-ירק, לול לעופות ועצי פרי. במושבים יש משקי עזר ששימשו בעלי מקצועות חופשיים שעבדו כשכירים במושב וגרו בו, כגון רופא, אחות, איש-תחזוקה ועוד, ואפשרו לעובד להגדיל את ההכנסה מעבודתו כשכיר בשעות הפנאי על ידי גידול ירקות פירות או בעלי חיים. השטח של משק העזר הוא בדרך כלל בין 2 ל-5 דונם וכולל את יחידת המגורים. משק עזר הוא יחידה הדומה לנחלה במושב, אך לרוב קטנה ממנה: השטח מיועד ליחידת דיור אחת ולעיבוד חקלאי.
בתחילת שנות החמישים עם העלייה ההמונית הוקמו סביב הערים הגדולות יישובים או שכונות בעלי אופי כפרי המשלב משקי עזר זאת על פי גישת עיר גנים בתכנון ערים. בשכונות שטח המשקים היה קטן יותר עד לחלקות של חצי דונם (דו משפחתיים על דונם אחד) למשק אחד.
הרמן שפירא
רודריגו סנתורו
דן בירון
דן בירון (נולד ב-25 בדצמבר 1939) הוא במאי, עיתונאי, מוזיקאי, איש בידור, רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
בירון נולד וגדל בירושלים. את לימודיו עשה בבית הספר "מעלה", בגימנסיה העברית רחביה, בבית חינוך "תיכון", ולאחר מכן, באוניברסיטה העברית. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
בשנים 1960–1967 שימש כעורך תוכניות ב"קול ישראל". עם הקמתה של הטלוויזיה הישראלית בשנת 1967, עבר אליה, ומאז הוא עובד בה ככותב, מפיק, ובמאי. בין התוכניות אותן הפיק וביים: "12 טון", "ההפסקה הגדולה", "שקט משדרים", "שמיניות באוויר", "סיבה למסיבה", "ניקוי ראש", "עוד להיט", "ארץ טרופית יפה", "שבט כהן", "עמק הנהר האדום", "גזוז", "פעם אחת", "פוליטיקה". כמו כן, הפיק וביים קונצרטים, מופעים, אירועי ספורט, מהדורות חדשות ועשרות אירועי בידור. במהלך השנים זכה בפרסים בינלאומיים וישראלים לבימוי. שימש כיו"ר אגודת העיתונאים בירושלים.
בשנת 1960, הצטרף ללהקת הסטודנטים ירושלים כאקורדיוניסט ומאז ועד היום הוא גם מנהלה המוזיקלי של הלהקה, במסגרת הלהקה ייצג דן בירון את ישראל במאות פסטיבלי פולקלור ברחבי העולם.
בשנת 2007, פתח ביסטרו מוזיקלי בשם "בירמן" במדרחוב בן-יהודה בירושלים.
בירון, המתגורר כיום בירושלים, הציג בשנת 2008 בבחירות לרשויות המקומיות, את מועמדותו לראשות העיר, כראש רשימת "עלה ירוק - ירושלים של כולם". הוא זכה לתמיכה בשיעור של כחצי אחוז מקולות המצביעים ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב בירון במקום השביעי ברשימת ניצולי השואה עם בוגרי עלה ירוק שהורכבה בחלקה מפורשי מפלגת עלה ירוק. בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 התמודד בירון במקום השלישי ברשימת הפיראטים. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ובירון לא נכנס לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוא הוצב במקום השני ברשימת הפיראטים לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ואחת (מרץ 2019) ובבחירות לכנסת העשרים ושתיים (ספטמבר 2019) הוצב שוב במקום ה-3 ובבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) והבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) הוצב במקום השני ברשימה.
בירון נשוי לאשת הטלוויזיה שרי רז.
לקריאה נוספת.
דוד מונשיין, אגדות מונשיין, 77 סיפורי כיס, חושך הוצאה לאור, ירושלים, 1995, עמ' 131–132
סאו פאולו (עיר)
קווינסרייץ'
הארמון הקיסרי בשניאנג
הארמון הקיסרי בשֶׁניָאנְג (במנדרינית תקנית: 瀋陽故宮, בפין-יין: Shěnyáng Gùgōng), הידוע גם כארמון מוקדן, הוא ארמון ששימש את הקיסרים הראשונים של שושלת צ'ינג בסין.
הארמון נבנה ב-1625 והתגוררו בו שלושת הקיסרים הראשונים של שושלת צ'ינג בין 1625 ל-1644. הארמון שוכן כיום בלב העיר שניאנג בירת מחוז ליאונינג, לשעבר מוקדן במנצ'וריה.
היסטוריה.
בניית הארמון החלה ב-1625 על פי הוראותיו של הקיסר נורהאצ'י, שאז עמד בראש ממלכה שמרכזה במנצ'וריה. בנו, הקיסר חְוָאנְג טָאיגִ'י, החל להרחיב את הארמון ב-1631 והקמת המבנים הנוספים הסתיימה ב-1636.
הארמון נבנה תוך ניסיון לחקות את העיר האסורה בבייג'ינג. עם זאת, יש בארמון סממנים של סגנונות מנצ'וריים וטיבטיים. ב-1634 שונה שם העיר משניאנג ל"מוקדן" ("לעלות" במנצ'ורית), ומאז העיר קרויה כך בספרות המערבית עד שלהי המאה ה-20. משום כך הארמון בשניאנג מכונה גם "ארמון מוקדן".
לאחר ששושלת צ'ינג החליפה את שושלת מינג בשלטון על סין ב-1644, ומוקד השלטון עבר לבייג'ינג, איבד הארמון במוקדן את מעמדו כמשכנו הרשמי של הקיסר. במקום זאת הוא הפך לארמון אזורי.
ב-1780 הרחיב הקיסר צ'יינלונג את הארמון. קיסרים משושלת צ'ינג נהגו לשהות בארמון במוקדן כל שנה למשך זמן מה.
ב-1955 הוסב הארמון ל"מוזיאון ארמון שניאנג".
ב-2004 הוא נכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כהרחבה של אתר הארמון הקיסרי של שושלות מינג וצ'נג בבייג'ינג.
מבנה האתר.
הארמון הקיסרי בשניאנג מצוי כיום בדרך שניאנג מספר 171 שבלב העיר שניאנג. הארמון משתרע על יותר שטח של מ-60,000 מטרים רבועים (פחות מעשירית משטח הארמון של העיר האסורה בבייג'ינג). יש בו כ-300 חדרים בכ-70 מבנים המסודרים סביב עשרים חצרות פנימיות. יש בארמון שלושה חלקים המייצגים את שלוש תקופות הבנייה העיקריות (ראו בתוכנית הארמון המצורפת):
הסיבה לכך שכל קיסר בנה היכל חדש קשורה למסורת של המאנצ'ו של מתן כבוד לאבות הקדומים והימנעות לכן משימוש במבנה של קודמו. שלושת ההיכלות של הקיסרים (היכל דָאגֶ'נְג, היכל צ'ונְגגֶ'נְג, והיכל דִיגוָאנְג) קורו ברעפים צהובים, שהיו שמורים למבנים קיסריים בלבד.
המוזיאון שבשטח הארמון מכיל חפצי ערך מתקופת הקמת הארמון כדוגמת חרבו של נורהאצ'י, חרבו של חְוָאנְג טָאיגִ'י, כלי נשק כדוגמת, קשתות, חיצים ותותחים ציורים, עבודות קליגרפיה ורקמה, כדים, פסלים ועבודות לכה.
סטרנום
בה&quot;ד 5
היכל השלום והאחווה
היכל השלום והאחווה (ביוונית: Στάδιο Ειρήνης και Φιλίας) הוא אולם ספורט רב-תכליתי הממוקם בעיר הנמל פיראוס, יוון. האולם, אשר נחנך בשנת 1985 ומכיל 11,640 מקומות ישיבה, הוא חלק מהמתחם האולימפי פלירו, הכולל גם אולם כדוריד המכיל כיום 3,836 מקומות ישיבה ואצטדיון כדורעף חופים. ההיכל משמש בעיקר לאירוח משחקיה הביתיים של קבוצת הכדורסל אולימפיאקוס פיראוס.
היסטוריה.
בנייתו של ההיכל החלה בשנת 1981 והוא נחנך רשמית במרץ 1985 על ידי ראש הממשלה היווני אנדראס פפנדראו לכבוד אליפות אירופה באתלטיקה קלה באולם סגור שהתקיימה בו באותה שנה. מאוחר יותר באותה שנה הוא אירח את גמר גביע אירופה לאלופות בכדורסל בו ניצחה ציבונה זגרב את ריאל מדריד.
האולם אשר נבנה כאולם ספורט רב תכליתי המיועד גם לאתלטיקה קלה (תכנון אשר גרם להיווצרות מרחק רב בין היציעים לבין הפרקט) במהרה החל לשמש בעיקר לתחרויות כדורסל, הבולטות שבהן כללו את אליפות אירופה לשנת 1987 בה זכתה הנבחרת המארחת יוון, משחקיה הביתיים של קבוצת אולימפיאקוס, הפיינל פור של אליפות אירופה לקבוצות אלופות לשנת 1993 והשלבים המוקדמים של אליפות העולם בשנת 1998. בין השנים 2002 ו-2004 עבר האולם שיפוץ נרחב לקראת אולימפיאדת אתונה, שבה אירח האולם את תחרויות הכדורעף.
התכולה הכוללת האולם היא 11,640 מקומות ישיבה קבועים, עם אפשרות להרחבה עד ל-17,000 עם כיסאות המוצבים על משטח האתלטיקה שבין היציעים לפרקט.
עטור מצחך