ב-19 במאי, נאם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בקשר לגל המחאות במדינות ערב, סקר את השתלשלות האירועים של ההפגנות, שהחלו בתוניסיה, והמשיכו במצרים, ומדינות ערב נוספות. הוא הודיע, כי יתמוך כלכלית בתוניסיה ובמצרים שלאחר ההפיכות, בכך שיתרום להן מיליארד דולר. בנוגע למועמר קדאפי, אמר שימיו כשליט לוב ספורים, וכי התקיפה הצבאית הייתה הכרחית לעצירת הטבח שביצע בתושבים. בנוגע לסוריה, בראשות בשאר אל-אסד, אמר אובמה, כי השלטון הסורי חייב להפסיק את הטבח במפגינים, שדומה לו ביצעה גם איראן בתושביה, ושבכוונתו להחריף את הסנקציות כלפי סוריה, אם לא תעשה זאת. הוא קרא לנשיא בשאר אסד לבחור: "אתה יכול להוביל את השינוי - או לזוז הצידה". לגבי יחסי איראן-סוריה, אמר אובמה, כי "מערכת היחסים הזו חושפת את הצביעות של המשטר האיראני, התומך בזכויות מפגינים ברחבי העולם בעוד הוא עצמו מדכא את העם... בואו נזכור שההפגנות הראשונות התחילו בטהראן. אנחנו נמשיך להתעקש כי לעם האיראני מגיעות זכויות אוניברסליות וממשלה שאינה 'חונקת' את שאיפותיו". לגבי נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח, אמר אובמה שעליו לקיים את הבטחתו להתפטר, לקראת סוף חודש מאי. אובמה דיבר גם על בחריין, על אף היותה ידידת ארצות הברית בחצי האי ערב, וספקית נפט עיקרית שלה, וציין כי דיכוי ההפגנות שם היה חריף מדי, אף על פי שאיראן מנסה לנצל את המצב שם לקידום השפעתה. כמו כן דיבר גם על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. אובמה הבטיח גם "פרק חדש בדיפלומטיה האמריקנית", כמו מדיניות שתקדם רפורמות ותסייע לעמים במעבר לדמוקרטיה. בצעד יוצא דופן, שידרה הטלוויזיה הממלכתית בסוריה חלק מנאום אובמה, אולם רק זמן מה לאחר שהסתיים, תוך השמטת החלקים שבהם קרא אובמה לאסד ליישם רפורמות דמוקרטיות בארצו או לסגת מהשלטון, והקריאה לכוחות הביטחון הסוריים להפסיק מיד את הדיכוי האלים של המפגינים. בתום הנאום, נערך דיון באולפן בהשתתפות פרשנים בכירים, שדחו את רוב דבריו של אובמה בנוגע לסוריה, וטענו שהם מהווים "התערבות בוטה בריבונות הסורית".
כמו כן דיבר הנשיא האמריקאי על המחאות בעולם הערבי במהלך נאומו בעצרת הכללית של האו"ם בחודש ספטמבר.
פרס נובל לשלום.
בשנת 2011 הוענק פרס נובל לשלום לשלוש נשים, בהן תוואכול כרמאן, פעילה תימנית שתרמה להפגנות ולהפלת שלטונו של נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח במסגרת ההפגנות בתימן שהיוו חלק מהאביב הערבי.
סלוואה נאקרה
התקן דנטלי לקידום הלסת
התקן דנטלי
התקן דנטאלי
ניסים קלדרון
גירוי גולגולתי בחשמל
טרגי
נגב Zoo
נגב Zoo (נקרא בעבר הגן הזואולוגי של באר שבע) הוא גן חיות, הממוקם בקריית מאיר בץ שבבאר שבע, מדרום לכביש הכניסה המערבי לעיר. זהו גן החיות הגדול בנגב, המשתרע על שטח של כ-50 דונם.
תכולה.
בגן יש כ־130 מינים של יונקים, עופות וזוחלים. בין היונקים בולטים במיוחד בגן הפרסתניים, הקופים, החתוליים (בהם אריות), המכרסמים וחיות החווה. העופות הרבים מחולקים בין כלובים ובין אגם לעופות מים כאשר הטווסים משוטטים חופשיים בגן. הזוחלים מחולקים בין כלובים לבין ביתן אקווריומים. מחלקת הזוחלים מיוצגת בגן על כל הסדרות שלה: יש בגן מספר מיני צבים, מספר לטאות, נחשים ותנינאים.
חלק מבעלי החיים בגן נולדו בשבי ורגילים לנוכחות בני אדם בקרבתם. חלק אחר מבעלי החיים הן חיות בר שהובאו לגן מהטבע על ידי פקחי רשות הטבע והגנים, וכן על ידי אנשים פרטיים, לצורך קבלת טיפול רפואי לאחר שנמצאו פצועים בשטח. בעלי חיים אלה מקבלים בגן טיפול רפואי ושיקום, לפי הצורך, וחלקם מושבים לטבע לאחר החלמתם.
הגן משתרע על שטח של 50 דונם. הוא מכיל אזורי תצוגה, פינת ליטוף, מדשאות, אזורי משחקים, כיתות לימוד, מזנון, משרד ומבני שירותים. מלבד התצוגה עוברים בגן חוגי לימוד, סיורים מודרכים ופעילויות רכיבה על סוסי פוני.
היסטוריה.
הגן התפתח מפינת חי שהקימה המורה מניה אוריאלי, בשנת 1954, בבית הספר שורשים שבשכונת נווה נוי. עם השנים החלה פינת חי זו לשרת גם קהל שלא קשור לבית הספר ולקבל סיוע תקציבי מעיריית באר שבע. בשנת 1977 קיבלה אוריאלי פרס ממשרד החינוך על ניהול פינת החי. בתקופה זו היא ניהלה את הפינה אם כי היא כבר הייתה גמלאית.
בשנת 1979 החליף דוקטור חיים סיון את אוריאלי בניהול כשהיא עברה להיות מגייסת הכספים העיקרית של פינת החי. בשנה זאת תרמה איירין קרייטמן מלונדון את הכספים שאפשרו לפינת החי להפוך לגן חיות. דהיינו, להתמקד במתן שירות לקהל הרחב ולהתמקם במשכן מרווח שתוכנן למטרה זו. משכן בשטח של כ-120 מטר מרובע.
בשנת 1983 הוקמה עמותה לגיוס כספים לגן החיות ברשות פרופסור ראובן יגיל. בשנת 1985 הועבר הגן לשטח של 1,000 מטר מרובע, ששימש קודם את מעברת חצרים. בתקופה זו הגן העסיק עדיין עובדים בתקן של שתיים וחצי משרות. על כן מרבית העבודה נעשתה בידי מתנדבים. מחלקת הניקיון של העירייה סייעה בהקמת משכן זה של הגן והוא נחנך בשנת 1986 במעמד ראש העיר, משה זילברמן.
בשנת 1991 החלה הקמת שכונת נווה זאב על מתחם הגן. משרד השיכון והעירייה הקימו את משכנו הרביעי והנוכחי של הגן. הבנייה ארכה שבע שנים והמשכן נחנך בשנת 1996.
גן החיות מתופעל על ידי חברת "כיוונים" ומנהלו הוא זיו רשף.
בעלי החיים בגן.
בין בעלי החיים בגן נמצאים:
מוריס
מוריס (Morris או Maurice) הוא שם פרטי וכן שם משפחה אנגלי שמקורו במילה הלטינית Maurus, שפירושה כהה עור או מורי.
הפרעת חרדה כללית
חרדה כללית
כיבוש בגדאד
כיבוש בגדאד, או נפילת בגדאד (באנגלית: Fall of Baghdad; בערבית: سقوط بغداد) הוא הקרב שבמהלכו כבש צבא הודו הבריטית את בגדאד מידי האימפריה העות'מאנית. הקרב, שהתחולל בין 8 ל-11 במרץ 1917, היה התוצאה של מערכה כוללת שנמשכה כשנתיים.
שלב ההכנה.
לאחר כניעתו של חיל המצב הבריטי בעיר כות ב-16 באפריל 1916 בקרב כות הראשון, עבר הכוח הבריטי שפעל באזור מסופוטמיה בדיקה ושיפוץ כלליים, בין השאר כדי להחזיר את המוניטין ואת כוח ההרתעה שלו. ביצוע תהליך זה הוטל על לוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד.
לאחר תום הקרבות באפריל הקדיש גנרל מוד כמעט את כל שאר שנת 1916 לבנייה מחודשת של הצבא. רוב החיילים שלו גויסו בהודו ונשלחו דרך הים לעיר בצרה. בזמן שבו אומנו החיילים, עסקו מהנדסי הצבא בהקמת מערכת של פסי רכבת שהחלה בבצרה וחיברה את החוף עם נקודות בעומק היבשה. הגנרל אף רכש כוח קטן של סירות נהר חמושות וספינות אספקה.
הבריטים החלו את המערכה החדשה ב-16 בדצמבר 1916. הכוח הבריטי מנה כ-50,000 חיילים מאומנים ומצוידים היטב מהגיס ההודי השלישי, שנודע גם בכינוי "גיס החידקל". הכוחות העות'מאניים היו מצומצמים יותר, קרוב ל-25,000 איש על פי ההערכות, בפיקודו של המושל ח'ליל פאשה.
הצעידה לבגדאד.
בתום ההכנות התקדמו הבריטים במערכה זו במהירות וללא עצירות. גנרל מוד הצעיד את כוחותיו בזהירות, על שתי גדותיו של נהר החידקל. הכוחות העות'מאניים התבצרו באותה עת במקום שנקרא עיקול ח'דיירי. ב-19 בינואר 1917, אחרי שבועיים של מצור, הצליחו הבריטים לשבור את הביצורים ולכבוש את המקום. הקרב המשמעותי הבא היה על נהר ע'ראף, לאורכו הציבו הכוחות העות'מאניים קו הגנתי חזק. קרב זה נמשך שבועיים עד ל-4 בפברואר גם הוא, ובו שוב ניצחו הבריטים. קרב משמעותי נוסף נערך בעיקול דהרה והסתיים ב-16 בפברואר. לאחריו, ב-24 בפברואר כבשו הבריטים מחדש את העיר כות בקרב כות השני, כמעט שנה אחרי שאיבדו את השליטה בה. המפקד העות'מאני המקומי, מוסה קזם קראבקיר, לא נתן לחייליו להילכד בעיר כות בניגוד למפקד הבריטי, מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד, שעשה כן בקרב הראשון. לאחר הקרבות בחודשים ינואר ובפברואר חזרו כוחותיו של מוד לצעוד לעבר בגדאד ב-5 במרץ והגיעו למבואות העיר, על גדות נהר דיאלא, תוך שלושה ימים.
ח'ליל פאשה בחר להגן על בגדאד בכך שניהל את המערכה במרחק של 35 קילומטר מהעיר, בגבולות שבין החידקל לדיאלא. ההתקפה הראשונה ב-9 במרץ נהדפה בהצלחה על ידי הכוחות העות'מאניים. לאחר מכן הפנה הגנרל מוד את כוחותיו צפונה, במחשבה שיוכל לאגף את הכוח העות'מאני ולתקוף ישירות בבגדאד. ח'ליל פאשה בתגובה הוציא את כל הכוחות חזרה צפונה מלבד רגימנט אחד שהשאיר ליד נהר הדיאלא. מטרתו הייתה לאגף את הכוחות הבריטיים מצדו השני של הנהר במין "מהלך מראה". הבריטים הביסו את הרגימנט הבודד במתקפת פתע ב-10 במרץ, תבוסה שהפתיעה וערערה את ביטחונו של ח'ליל פאשה, שהורה לכוחותיו לסגת צפונה חזרה לעבר העיר.
עוד באותו יום הורו השלטונות העות'מאניים על פינוי העיר, אבל גם זה לא הספיק, והמצב יצא משליטתו של ח'ליל פאשה. הבריטים רדפו אחרי הכוחות העות'מאניים הנסוגים וכבשו את בגדאד ללא קרב ביום המחרת. התושבים קיבלו את החיילים הבריטים בברכה ובהתלהבות. שבוע מאוחר יותר ניסח מוד את "הכרזת בגדאד", שכללה בין היתר את המשפט הבא: "אנו באים לעריכם לא ככובשים אלא כמשחררים". הבריטים ניצלו את הבלבול שנוצר בקרב הכוחות העות'מאניים ולקחו כ-9,000 חיילי אויב בשבי.
בסופו של הקרב חששו הבריטים יותר מכל מהאפשרות שהעות'מאנים ינסו להציף את נהר החידקל. בסופו של דבר, לא היה ניסיון כגון זה.
תוצאות.
הקרב הסתיים בניצחון חד-משמעי של הבריטים ובתבוסה נוספת של הממשלה העות'מאנית. הקרב עזר להשכיח במידה מסוימת את המבוכה והבושה ששררה בצד הבריטי בעקבות התבוסה בקרב הראשון על כות. הקרב השפיע משמעותית גם על חזיתות קרובות אחרות. האימפריה העות'מאנית נאלצה להפסיק את המערכה שניהלה בפרס כדי לנסות ולבנות צבא שימנע מהבריטים לכבוש את מוסול.