יהודה ראב נולד בהונגריה. בשנת תרל"ו (1876) עלה לארץ ישראל יחד עם אביו ואחיו, משה שמואל ראב. יחדיו הם היו משמונה המשפחות שהקימו את פתח תקווה. הוא נישא להדס (הודעס), אלמנת ר' אהרון הרשלר - ראשון החללים לחללי מערכות ישראל, אך התגרש ממנה, ובשנת 1878, שנת הקמת פתח תקווה, נשא לאשה את לאה. ראב חפר בידיו את הבאר הראשונה, כשכיר של מתיישבי פתח תקווה. היה השומר העברי הראשון של המושבה פתח תקווה יחד עם דאוד אבו יוסוף שמר על השדות מפני הבדואים. הנשק של השומר העברי היה מראהו החיצוני ונחת זרועו, ובזה התבלט ראב. כאשר השומר היה מופיע על סוסתו, היה מטיל פחד על המתקרבים לשדות. סביב ראב נקשרו סיפורים שונים על כוחו ונחת זרועו וגם היה לו אקדח שנתן לו ידיד מהונגריה. אחד הסיפורים הקשורים בו הוא על נסיעתו ללוד בחברת חברו, אשר נשא צרור כסף גדול. כאשר פגשו בהם שישה ערבים מזוינים, הוא הורה לו לברוח למושבה. הוא העסיק את השודדים עד שכדור עבר ליד כנף בגדו ולאחר שפגע באחד השודדים הוא מצא מחסה אצל ידידים בדואים.
בהגיע קבוצת הביאליסטוקים למושבה, הדריך אותם ראב בעבודת הקרקע.
ראב היה זה שביצע את החריש הראשון באדמת פתח תקווה. תחילה ניסו לחרוש במחרשה מקומית עם בהמות מהסביבה. אולם האגרונום דוד רגנר, שבא מהונגריה לנהל את עבודת האדמה, החליט להזמין מחרשות מארץ מוצאו, מהסוג המקובל באירופה. כמו כן הביא שוורים מסוריה "גדולים וכבירי כח". ואכן, לאחר הגשם הראשון, אלעזר ראב ובנו יהודה יצאו לעבודה בשדות וחרשו את "התלם הראשון". תבואת השדות הצליחה והערבים שיבחו את העבודה באמרם: "אל יהוד אשטר מן אלמן" - כלומר, היהודים עולים בחריצותם על הגרמנים, תושבי מושבות הטמפלרים.
לאחר שש שנים כאריס הוא קנה חלקה של 50 דונם ובשנת 1894 נטע עליה כרם. יהודה ראב היה מין היחידים שהתיישבו בהתחלה בפתח תקווה ואשר בשיבה לפתח תקווה היה שם ולא ביהוד
ביתו.
בתו, אסתר ראב, שגדלה בבית זה, מתארת אותו ביומנה משנת תר"ע (1910), בהיותה כבת חמש עשרה:
בספר 'התלם הראשון', מספר ראב כי נקלע לחובות גדולים ונאלץ למכור את ביתו הגדול ברחוב רוטשילד. ב-3 באפריל 1910 כתבה אסתר ביומנה: "היום נמכר ביתנו ליהודי אחד עשיר, שבא הנה לקנות אחוזות אחדות".
אחרית ימיו וצאצאיו.
ראב נפטר בפתח תקווה בי"ח באייר ה'תש"ח (27 במאי 1948), ונקבר בבית הקברות סגולה.
בנו הבכור (שנולד לאשתו הראשונה לאחר הגירושין) הוא הרב מנחם שלמה ראב, שהיה ראש ישיבת מאה שערים.
בתו של ראב היא המשוררת אסתר ראב, נכדו הוא הסופר אהוד בן עזר וניניו הם הזמרת והתקליטנית אליוט והמוזיקאי והמלחין רזי בן-עזר.
שלמים
קרתגו (עיר)
שרידי העיר קרתגו או קרתחדשת (בפיניקית: 𐤒𐤓𐤕𐤇𐤃𐤔𐤕, כלומר "קרת חדשה", ביוונית: Καρχηδών; בלטינית: Carthago; בערבית قرطاج או قرطاجة) שוכנים לחופו של הים התיכון בשטח העירוני הבנוי של העיר תוניס, בירת תוניסיה. אתרי העיר מהתקופה הפונית לא השתמרו בצורה טובה, בין היתר בשל ההרס הרומי השיטתי לאחר המלחמה הפונית השלישית, אך ממצאים רבים יותר נשתמרו מתקופת היישוב הרומי, אשר המשיך והתקיים גם לאחר שהרומאים נדחקו מצפון אפריקה. בשל חשיבותו ההיסטורית והתרבותית מוכרז המקום כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1979.
מקובל שהעיר נוסדה על ידי מתיישבים פיניקים במהלך המאה ה-9 לפנה"ס על חצי אי קטן לחופיו הדרומיים של מצר סיציליה המפריד בין אגנו המזרחי ואגנו המערבי של הים התיכון. העיר הוקפה בחומה באורך של 37 ק"מ, שבוצרה וחוזקה בעיקר לאורך קטע בן חמישה קילומטרים בצידה המערבי הפונה אל מצר היבשה, והגיעה לשיאה החל במאה ה-5 לפנה"ס.
בשנת 146 לפנה"ס העיר נחרבה עד היסוד על ידי הרומאים, שבהמשך הקימו באתר עיר משגשגת משלהם. סופה המוחלט של קרתגו בא על ידי הערבים שבסוף המאה ה-7. שטחה הגאוגרפי נבלע לתוך המטרופולין התוסס של העיר תוניס הסמוכה במהלך המאה ה-20.
היסטוריה.
ראשיתה של קרתגו.
רוב המידע אודות תולדותיה של קרתגו מגיע ממקורות רומים ויוונים, עמים שהיו נתונים ביריבות כמעט מתמדת עימה, ועל כן הם חשודים בהטיה ובסילוף. חורבנה המוחלט של העיר בידי הרומאים במאה ה-2 לפנה"ס הותיר מעט מאוד מידע אודותיה ממקורות פונים.
על בסיס מקורות מהעת העתיקה מתוארך מועד ייסודה של העיר קרתגו (קרת-חדשת - "קריה חדשה") למחצית השנייה של המאה ה-9 לפנה"ס, וככל הנראה בין שנת 846 ל-813 לפנה"ס. מאידך, הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר בקרתגו שנמצאו בתופת של שלמבו, מתוארכים למועד מאוחר בכמאה שנים לאחר מועד ייסודה המסורתי של העיר (ראו להלן). היא נוסדה על ידי מתיישבים שהגיעו מהעיר צור, כחלק מתהליך ההתפשטות מערבה של התרבות הפיניקית. ייסודה של העיר מיוחס לנסיכה המיתולוגית דידו, שנאלצה לברוח מצור לאחר רצח בעלה בידי פיגמליון, אחיה ומלך העיר. היא הגיעה לחופי אפריקה וביקשה משליט המקום אדמה לבניית עיר חדשה. הוא השיב לה כי תקבל שטח אדמה בגודל עורו של שור מת. דידו חתכה את העור לרצועות דקות והקיפה עימן את גבעת בירסה, עליה הקימה את העיר. מעט מאוד ידוע על ימיה הראשונים של העיר, אך נראה כי עד המאה ה-6 לפנה"ס שילמה מס לשבטים הלובים שבשכנות לה. ייתכן כי נשלטה בידי מושל מצור ונסמכה על שכנתה הוותיקה והחזקה ממנה אוטיקה.
קרתגו, מוקד כוח אזורי.
במאה ה-7 לפנה"ס החלה קרתגו להקים את הקולוניות הראשונות שלה. אלה הוקמו בחלקו המערבי של הים התיכון בעוד שחלקו המזרחי נותר בהגמוניה יוונית. לקראת סוף המאה ה-7 לפנה"ס ביססה העיר את מעמדה והייתה לכוח כלכלי ופוליטי מוביל באזור. עם שקיעתה של צור באמצע המאה ה-6 לפנה"ס, הייתה קרתגו לעיר הפיניקית החשובה ביותר. בסופה של המאה כבר שלטה על שכנותיה הפוניות אוטיקה, קרקואן והדרומטום, ונהנתה מהגמוניה לאורך חופי צפון אפריקה, ממרוקו של ימינו במערב ועד לוב במזרח. בתקופה זו היה השלטון בעיר נתון בידיו של "מלך" נבחר, שהלכה למעשה היה טירן.
לאחר תבוסתה של קרתגו ליוונים בקרב הימרה בסיציליה בשנת 480 לפנה"ס, קם בה משטר רפובליקני אוליגרכי שהושפע מבעלי הממון. המלכים הנבחרים עדיין שלטו בעיר אך סמכותם וכוחם נשחקו מפני אלה של הסנאט, שמנה 300 חברים שכיהנו בו מיום בחירתם ועד מותם, "מועצת הבכירים" ו"מועצת ה-104", הסמכות השיפוטית הבכירה במדינה. עיקר הכוח הפוליטי הופקד בידיהם של שני "סופטים", מעין מגיסטראטים. בתקופה זו הגיעה העיר לשיאה, ולפי סטראבון מנתה אוכלוסייתה 700,000 איש. עם זאת נראה כי הערכה זו מוגזמת, והמספר האמיתי עמד על 400,000 עד חצי מיליון, כשרק חמישית מהאוכלוסייה הייתה פיניקית. שיגשוגה של העיר נמשך אף על פי שהייתה מעורבת במספר מלחמות, אך היא הוכרעה לבסוף בשלוש המלחמות הפוניות שהתחוללו בין השנים 264 לפנה"ס–146 לפנה"ס. המלחמה הפונית השלישית הסתיימה בחורבנה המוחלט של העיר על ידי פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס. הרומאים העלו את העיר באש ושרפו אותה עד היסוד. לפי סיפורים, זרעו הרומאים את הקרקע במלח על־מנת להבטיח שהיא תישאר בלתי פורייה ושאיש לא יתיישב בה שוב, אך גרסאות אלה משוללות בסיס היסטורי ומקורן כנראה במאה ה-20.
קרתגו הרומית.
לאחר חורבן העיר, הייתה אוטיקה השכנה לבירת האזור ותפסה את מקומה של קרתגו כראשונה בין היישובים הפוניים בצפון אפריקה. בשנת 122 לפנה"ס הקימו הרומאים קולוניה באתר, אך זו כשלה וננטשה. עם זאת, כאשר גישתה של אוטיקה אל הים נחסמה על ידי אדמת סחף ונמלה יצא מכלל שימוש, נאלצו הרומאים לחדש את היישוב בקרתגו, ועיר חדשה קמה באתר. העיר הוקמה במצוות יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס ונקראה "קולוניה יואוניה" (Colonia Junonia), אך התוכנית יצאה אל הפועל רק לאחר מותו של קיסר. על נסיבות הקמתה של העיר החדשה כתב אפיאנוס כך:
במאה ה-1 הייתה קרתגו הרומית לעיר השנייה בגודלה במערב האימפריה הרומית, ומספר תושביה הגיעה לשיא של כחצי מיליון איש. העיר הייתה למרכזה של הפרובינקיה הרומית אפריקה ונחשבה לאסם התבואה של האימפריה. רוב שרידי העיר הם מתקופה זו. הרומאים חידשו את מרכזה של העיר על גבעת בירסה, הקימו את מרחצאות אנטוניוס ואת ווילות המגורים הרבות ששרדו בעיקר בצפונו של האתר.
בין השנים 308–311 הייתה קרתגו לבירתו של לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס, מושל אפריקה הרומי שמרד בקיסר רומא מקסנטיוס והכריז על עצמו כקיסר. העיר אף הייתה למרכז נוצרי עתיק, והייתה למקום מפגשם של מספר סינודים חשובים החל במאה ה-3 וכלה במאה ה-5. הסינוד החשוב והידוע ביותר שהתכנס בעיר, ערך בשנת 397 את הקאנוניזציה לכתבי הקודש של הכנסייה המערבית. עוד נודעה העיר כביתו של הפילוסוף הנוצרי אוגוסטינוס.
לאחר הרומאים.