סיפור מוצאם של המירמדונים מופיע בספר השביעי של מטאמורפוזות מאת אובידיוס. לפי הסיפור שם, הרה - אשתו הקנאית של זאוס ראש האלים - כעסה על כך שקרא לאי אגינה על שם המאהבת שלו, הנימפה אייגינה והמיטה על האי מגפה שהכחידה את תושבי האי. המלך איאקוס, בנם של זאוס ואייגינה, התפלל לזאוס שיאכלס מחדש את האי, וזה הגיב בחזיז ברק כאות שתפילתו נענתה. איאקוס רואה מושבת נמלים המכסה עץ והוא מבקש לרשותו מספר אנשים ככמות הנמלים במושבה. בלילה איאקוס חולם שבו אותן נמלים נופלות לקרקע ונהפכות לבני אדם. כשהוא מתעורר למחרת בבוקר הוא מוצא שהאי שלו אוכלס מחדש ושתפילתו נענתה. הוא קורא לאנשים אלו "מירמדונים", על שם הנמלים ("מירמקס" זו נמלה ביוונית עתיקה).
לפי גרסה אחרת מאוסף מיתוסים מהמאה השנייה לפני הספירה, שנאגדו ב"ספרייה הפסאודו-אפולודורנית", המירמדונים הם צאצאיו של מירמידון, המלך של פתיה התסליאנית שהיה בנם של זאוס ואורימדוזה, נסיכת פתיה. זאוס פיתה אותה על ידי כך שהפך לנמלה ולכן היא קראה לבנם על שם הנמלה.
בזמן המלחמה על טרויה אכילס פקד עליהם לא להילחם וכך היה, וליוון חסר כוחו החזק של המירמדונים. היוונים ספגו אבדות כבדות מהטרויאנים, ובעקבות הפצרותיו של חברו הטוב פאטרוקלוס, הרשה לו אכילס ללבוש את שריונו ולהוביל את המירמדונים לקרב. הם מצליחים להדוף את הצבא הטרויאני אך פאטרוקלוס נהרג בקרב על ידי הקטור נסיך טרויה. בעקבות מותו של פאטרוקלוס, אכילס מצטרף למלחמה ועוזר להכריע את הטרויאנים.
יצחק אלחנן ולדשיין
הרב יצחק אלחנן ולדשיין שכונה השערשובער (ביידיש: דער שערשובער) (ה'תרנ"ד - תמוז/אב ה'תש"א) היה מנהל רוחני ברשת ישיבות 'בית יוסף', המשתייכות לתנועת המוסר. תלמידו המובהק ועורך ספרו של ר' יוסף יוזל הורביץ, 'הסבא מנובהרדוק'.
תולדותיו.
יצחק אלחנן ולדשיין נולד בשנת ה'תרנ"ד בעיירה שרשוב שברוסיה הלבנה. אביו, הרב אברהם אהרן, היה רבה של העיירה. בצעירותו למד ר' יצחק בישיבת 'תורת חסד', בבריסק, אצל הרב משה סוקולובסקי, ולאחר מכן בישיבת 'ענף עץ החיים' במיילץ, אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בשנת ה'תרס"ג סגר ר' זלמן סנדר את הישיבה במיילץ, ור' יצחק התכוון לעבור לישיבת 'תורה ודעת' בנובהרדוק, בראשותו של רב העיירה, מנחם קרקובסקי. בישיבה זו נלמדו לימודים כלליים לצד לימוד התורה, וזו הייתה הסיבה שר' יצחק רצה לעבור דווקא לשם, כפי שתיאר אביו במכתב לרב קרקוסבקי: "בני כבר טעם במדה גדולה מעץ החיים (=התורה), וכעת רוצה לטעום גם מעץ הדעת". כשהגיע ר' יצחק לנובהרדוק, השפיעו עליו תלמידי ישיבת המוסר בעיירה שייכנס לישיבתם, ושם הושפע ר' יצחק מדמותו של ראש הישיבה, הסבא מנובהרדוק, ובחר להישאר וללמוד בה. תלמידי ישיבת המוסר בנובהרדוק מספרים, שכדי לשכנע אותו להישאר בישיבתו, הבטיח הסבא מנובהרדוק לר' יצחק שבתום חודש ללימודיו בישיבה יספק לו מורה פרטי, שילמד אותו את השפה הרוסית וכן לימודים כלליים, אך כעבור חודש שבו למד ר' יצחק בישיבת המוסר הוא כבר לא רצה בכך.
בשנת ה'תרפ"ח התמנה ר' יצחק למנהלה הרוחני של ישיבת 'בית יוסף' בעיירה פינסק, בראשותו של הרב שמואל וינטרוב. בשנת ה'תרצ"ה עבר ר' יצחק לשמש כמשגיח בישיבת 'בית יוסף' באוסטרובצה, בראשותו של הרב מרדכי שמעונוביץ, והוא החזיק במשרה זו עד שנת ה'תרצ"ט.
מלבד תפקידיו הפורמליים כמשגיח, היה ר' יצחק מגיע מפעם לפעם לישיבות נוספות השייכות לרשת 'בית יוסף' כדי למסור בהן שיחות מוסר. ביום י"א באלול ה'תרצ"ט (1 בספטמבר 1939), בעת פלישת גרמניה הנאצית לפולין, שהה ר' יצחק בישיבת 'אהל תורה' בברנוביץ', בראשותו של הרב אלחנן וסרמן, ובעקבות הפלישה נבצר ממנו לחזור לביתו. בחורף ה'ת"ש עזבו תלמידי ישיבת ברנוביץ' - ואיתם גם ר' יצחק - את העיירה, ונסעו לווילנה, בהוראתו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי. משם גלתה הישיבה לעיירה טרוקי, ובקיץ ה'ת"ש עברה לעיירה סמילישוק. ר' יצחק נתפס על ידי הגרמנים יחד עם תלמידיו בקיץ ה'תש"א, בעיצומו של שיעור בישיבה, וכולם נהרגו מיד.
משפחתו.
בשנת ה'תרפ"ב נשא ר' יצחק לאשה את לאשה את גיטל, בתו של הרב אלתר שמואלביץ (אחותו של הרב חיים שמואלביץ), ונכדתו של רבו, הסבא מנובהרדוק. בשנת ה'תש"ז נישאה גיטל לרב חיים זאב פינקל, המנהל הרוחני של ישיבת מיר.
בנם הבכור של ר' יצחק וגיטל, הרב רפאל, שנולד בשנת ה'תרפ"ו, שרד את השואה, נשא לאשה את מינה, נכדתו של הרב יעקב יוסף הרמן, והם קבעו את ביתם בארץ ישראל.
בנם הצעיר, דוד יוסף, שנולד בשנת ה'תרפ"ח, נספה בשואה.
דמותו.
כדי להמחיש את רעיונותיו, נהג ר' יצחק לתבל את שיחותיו המוסריות בסיפורים ומשלים, ואפילו בענייני אקטואליה. כך למשל בהספד על רבו, הסבא מנובהרדוק, פיתח ר' יצחק את הדימוי 'ספינה שאבד קברניטה', ובין השאר הזכיר את האונייה 'טיטניק', שטבעה שנים לא רבות קודם לכן:קורה לפעמים שהספינה מצד עצמה טובה מאוד וחזקה, ומסודרת כמו "עולם מיוחד", כמו שהייתה עשויה הספינה "טיטאניק" הידועה, ומכל מקום למרות כל החוזק שלה קרה לה אסון על ידי חתיכת קרח הנקראת מים הקרח, ובכל כחה דפקה על הספינה עד שנשברה לרסיסים. כן צריכים אנו לפחד, שאע"פ שאדמו"ר ז"ל מסר נפשו לעשות עולם מיוחד ממבקשי השלימות, מכל מקום גם ספינה חזקה כזו צריכה שמירה מיוחדת.
ניסיון פיצוץ המכונית בטיימס סקוור ב-2010
ב-1 במאי 2010 בוצע ניסיון פיגוע טרור בכיכר טיימס במנהטן שבניו יורק. שני רוכלים הודיעו למשטרת ניו יורק שהם הבחינו בעשן שיוצא מכלי רכב, ובזכות עירנותם התגלתה מכונית התופת. הפצצה במכונית הופעלה אך היא לא התפוצצה, ועל כן כוחות הביטחון במקום הצליחו לנטרלה לפני שגרמה לנפגעים. יומיים לאחר מכן עצרו סוכנים פדרליים את פייסל שחאד בן ה-30, יליד פקיסטן, אשר התגורר בברידג'פורט שבקונטיקט, והפך לאזרח אמריקאי באפריל 2009. שחאד נעצר לאחר שעלה על טיסה לדובאי בנמל התעופה ג'ון פ. קנדי שבניו יורק. שחאד הודה בניסיון הפיגוע ברכב, וציין שהוא התאמן לבצע פיגועים במחנה מיוחד בפקיסטן.
התובע הכללי של ארצות הברית אריק הולדר ציין שכוונתו של שחאד הייתה "להרוג אמריקאים". נגד שחאד הוגש כתב אישום בבית משפט פדרלי במנהטן ב-4 במאי בגין ניסיון להשתמש בנשק להשמדה המונית, ועל פשעים פדרליים אחרים הקשורים לחומרי נפץ. יותר מתריסר אנשים נעצרו בפקיסטן על מעורבותם בפיגוע. הולדר ציין שארגון הטליבאן בפקיסטן סייע בהוצאה לפועל של הפיגוע ואולי אף מימן אותו.
מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון הזהירה מפני "השלכות חמורות" אם מתקפה מהסוג הזה הייתה מוצלחת ובארצות הברית היו מגלים שהיא בוצעה על ידי גורמים בפקיסטן. ממשל אובמה שקל ביצוע פעולות תגמול, כולל מתקפה צבאית נגד הטליבאן בפקיסטן ללא תאום עם הממשל הפקיסטני, אם מתקפה מסוג זה תבוצע בעתיד ויתגלה שמיליטנטים מפקיסטן אחראים לפיגוע.
ב-5 באוקטובר 2010 נידון שחאד למאסר עולם לאחר שהודה באשמה על 10 כתבי אישום, כולל האשמות הנוגעות לשימוש בנשק להשמדה המונית ועל ניסיון לבצע מעשה טרור.
ניסיון פיצוץ המכונית בטיימס סקוור.
מכוניתו של החשוד, מכונית ניסן פאתפינדר בצבע כחול כהה, נכנסה לכיכר טיימס בסביבות 6:28 בערב במוצאי שבת ה-1 במאי 2010, כפי שניתן היה לראות במצלמות אבטחה.
שתי דקות לאחר מכן, שני רוכלים אמריקנים, מוכר חולצת הטריקו לאנס אורטון בן ה-56, ומוכר תיקי היד דוויין ג'קסון בן ה-58, הבחינו בעשן שיוצא מפתחי האוורור של המכונית ליד המושב האחורי של הרכב אשר חנה על אף שהמנוע פעל והאורות שלו פעלו. הרוכלים שמעו גם שזיקוקי הדינור בתוך המכונית החלו להתפוצץ בפנים.
בינתיים המהגר הסנגלי אליון ניאסה אשר מוכר תצלומים בכיכר היה מבין אלה שהבחינו ברכב והזעיקו שוטר רכוב. הרכב חנה ברחוב עמוס תיירים בפינה המזרחית של אסטור פלאזה (צומת מפגש הרחובות רחוב 45 מערב ורחוב ברודוויי), ליד הכניסה לתיאטרון מינסקוף בו הוצג באותה העת המחזמר הפופולרי "מלך האריות". שוטר ניגש אל המכונית והבחין בעשן שיוצא מהמכונית, במיכלים שבפנים, ובריח אבק השריפה. השוטר קרא מיד לגיבוי, לצוות סילוק פצצות, ולמחלקת הכבאים.
המשטרה פינתה במהירות את כל הרכבים והולכי הרגל מרחוב 43 לרחוב 49 בשדרה השביעית, וברחוב 45 מהשדרה השביעית ועד השדרה השמינית, כולל את כל מי שצפה במופעים בברודוויי. המשטרה פינתה גם את כל מי שהיה במספר מבנים בקרבת הרכב, כולל את כל מי ששהה במלון "מריוט".
הרכב החל לעלות באש אך הוא לא התפוצץ. עם הגעתו של צוות סילוק הפצצות הם השתמשו במכשיר רובוטי המופעל בשלט רחוק על למנת לפרוץ לרכב דרך החלון ולחקור את תוכנו של הרכב.
צוות סילוק הפצצות מצא בעקבות כן את הדברים הבאים בחלק האחורי של הרכב:
הסברה של החוקרים הייתה שמכונית התופת הייתה מורכבת מארבעה מרכיבים נפרדים - אשר בפועל היו ארבע פצצות שמהוות פצצה אחת גדולה. הזיקוקים היו אמורים להתחיל את התהליך על ידי כך שהם מפעילים את כל ארבע הפצצות שמחוברות לפחיות עם הבנזין. הדבר היה אמור ליצור פיצוץ, אשר בעקבות כך היו אמור לגרום לפרופאן והדשן להתפוצץ. טלפון סלולרי ושעון יד שנמצאו ברכב נועדו כנראה גם לשמש כמכשירי הפעלה נפרדים לפצצה ברכב. האדם שהרכיב את הפצצה הניח באופן שגוי שהדשן ותערובת הסוכר יעבדו באותו כמו שהדשן שהיה מבוסס על האמוניום החנקתי עבד בפיגוע באוקלהומה סיטי.