כמה ימים אחרי כן, ביום שבת ה-14 (לפי מקורות אחרים, 11 או 13) בפברואר 1942, הגרמנים שלחו קבוצה גדולה של בני נוער יהודים בשעות הבוקר המוקדמות לנקות שלג מהכבישים ליד הכפר קופטביצ'י, ובכך סילקו למעשה את היהודים הפעילים ביותר מהעיר. כל היהודים הנותרים קיבלו פקודה להתכנס בשעה 16.00 בבית התרבות המחוזי שבמרכז העיר, לשעבר כנסייה, וקודם לכן — בית תפילה (אחרי המלחמה הבניין הזה נהרס ונבנה במקומו בית ספר תיכון). את המבצע ניהלה יחידת עונשין גרמנית בת 25 חיילים גרמנים, שהגיעה על מזחלת בבוקר מהעיירה ביישינקוביץ. אליהם צורפו שוטרים שנאספו מכל רחבי המחוז. רבים הבינו מה מחכה להם, ולא באו בשעה היעודה. לכן, שוטרים רכובים על סוסים הסתובבו ברחובות בהם התגוררו יהודים, סילקו אנשים מבתיהם וגררו אותם אל בית התרבות. אלה שניסו להימלט נורו למוות. בשל חשש לסיוע לאוכלוסייה היהודית, נאסר על כל התושבים הלא-יהודים לצאת מהעיר.
בשעה 10 בבוקר ב-15 (או ב-12) בפברואר 1942 הגיע המשלוח הראשון של יהודים, שכלל רק קשישים, נשים וילדים. הם נלקחו לגשר סלובודה שמעל הנהר אוליאנקה כארבעה קילומטרים מצ'אשניקי, בכפר זארצ'נאיה סלבדה , ליד הכפר טרילסינה . מלפנים צעדה קשישה עם שיער לבן - יהודייה מכובדת בעיר, רופאת הילדים ליברמן. היהודים ניסו לקום לתפילה לבית הכנסת, אך הגרמנים לא אפשרו זאת.
היהודים שהובאו לבורות המוות חיכו זמן רב למותם. הירי החל לאחר שעתיים. הורו להם להוריד את הבגדים, לשבת על השלג, כשהטמפרטורה הייתה כמינוס 20° ואז הורו להם לשכב בבור שורות-שורות בעוד הרוצחים פתחו באש, גם נגד אלה שלא ירדו לבור וסירבו לעשות זאת — אל תוך הבור נפלו הרוגים ופצועים. ילדים קטנים הושלכו חיים לתוך הבור. באותו היום חוסלו יהודים רבים.
האקציה הסתיימה כשהחל להחשיך. כמה אנשים, בעיקר צעירים, חזקים וזריזים, הצליחו להימלט. הבור כוסה באמצעות רכב גרמני משוריין שנסע על הקרקע. בסך הכל נורו כ-2,000 יהודים (הערכות שונות מדברות על 1,200, או 1,800).
כמה יהודים ניסו להסתתר, אך כמעט כולם התגלו ונהרגו. אלה שהצליחו לברוח היו בעיקר אותם יהודים אשר בבוקר ה-14 בפברואר נשלחו לבצע את ניקוי הכביש והם כבר ידעו מה קורה ונמלטו.
חפצי היהודים שנרצחו הובאו לחנות מיוחדת שנפתחה בעיר ובה מכרו הנאצים את התכולה. לפיכך, למרות האיסור החמור (שהרי הרכוש היהודי שהוחרם על ידי הנאצים היה שייך באופן בלעדי לרייך השלישי), כמה תושבים מקומיים בזזו בסתר את בתי היהודים ואפילו הסגירו לידי השוטרים יהודים שהסתתרו שם.
התנגדות.
חלק מהיהודים שנמלטו הצטרפו לפלוגות הפרטיזנים וגויסו גם על ידי הצבא האדום — לדוגמה, ארקדי פוחוביצקי (יליד 1923), בוריס אוניקול, אברהם פוחוביצקי, מוליה בראקר, נתן שוב ויהודי בשם קרוס.
כאשר היהודים התאספו לפני חיסול הגטו המקומי, יהודי בשם חיים הרג שוטר במכת אגרוף.
בליאחמן, מזכיר מועצת העיר לשעבר, לחם עם הפרטיזנים. הגרמנים לקחו את אשתו ואת בנו, כשאת הבת הקטנה האישה הצליחה לתת לחבר שידאג לה. מישהו מהשכנים סיפר שהבחורה נלקחה על ידי אחד משוטרי משטרת הסדר ונורתה. ב-1944 בליאחמן הגיע לצ'אשניקי, הוא מצא את השוטר והרג אותו. בהמשך בליאחמן נשלח לגדוד עונשין ונהרג בקרב.
מארגני הרציחות.
עד היום השתמרו שמות מארגני ומבצעי רצח העם של יהודי צ'אשניקי ומשתפי הפעולה. הקומנדנט (ראש העיר) היה איש בשם סורוק שלפני המלחמה עבד במפעל נייר, וגם, כפי שהתברר, דיבר בגרמנית רהוטה וציית בנאמנות לכל הפקודות של הנאצים. לאחר מותו במאי 1942 הוחלף על ידי אדם בשם גוטניקוב. לאחר מכן מונה צלם לשעבר בשם גולין. מפקדי המשטרה (שכללה 30 איש) היו בזמנים שונים אישים כמו הסדיסט צ'יסיולנוק (שאחרי המלחמה נתפס ונתלה בצו בית המשפט) והפושע ניקולאיצ'יק. לסגן ראש העיר מונה מיכאל פאחומוב, שהיה גם סדיסט ונהג ללעוג ליהודים (גם הוא נתלה אחרי המלחמה). תפקיד משמעותי בתקופת הכיבוש מילא אדם בשם סמוליאק.
מפקד גדוד העונשין היה אדם בשם ניקולאי נוביקוב. אחד הפעילים ביותר במשטרת הסדר בעיר היה וסילי צ'רניאבסקי. במשטרה שירתו גם שני האחים מבית סחארינסקי, כשלבכור הייתה אישה יהודייה. האח הבכור באופן אישי השתתף בירי של אשתו.
זיכרון.
כאשר הצבא הסובייטי שחרר את הכפר, שרדו רק שני יהודים שהסתתרו מהגרמנים וממשתפי הפעולה הבלארוסים.
רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים (או באמצע שנות השישים של המאה העשרים) בתקופת השלטון הסובייטי, אושר לקבוע במקום ההוצאה להורג של יהודי צ'אשניקי אנדרטה, הכסף נאסף על ידי קרובי הקורבנות, וב-1981 הוצב אובליסק מבטון, אך מבלי להזכיר את לאום הקורבנות: "במקום הזה ב-12 בפברואר 1942 הכובשים הגרמנים-הפשיסטים ירו ב-1,805 מאזרחי צ'אשניקי", נכתב שם. התאריך על האנדרטה שגוי — על-פי עדויותיהם של יהודי צ'אשניקי, הירי בוצע ביום שבת, ב-14 בפברואר 1942.
לאחר התקנת האנדרטה, בשנות השבעים של המאה העשרים, בכל יום שבת האחרון של חודש מאי, נהגו להגיע קרובי הנרצחים מהערים השונות של ברית המועצות. לפגישה האחרונה בשנת 1993 באו שלושה אנשים.
רשימה חלקית של הקורבנות היהודים פורסמה ב-1997.
טויה (מלכה)
טוּיה (נקראה גם טוּי או מוּת-טוּיה) הייתה אשתו של המלך המצרי סתי הראשון מהשושלת ה-19 של מצרים ואמו של המלך רעמסס השני. היא חיה במאות ה-14 פנה"ס וה-13 לפנה"ס.
מוצאה ומשפחתה.
טויה הייתה בתו של ראיה, שהיה קצין בחיל המרכבות של הצבא המצרי, ושל אשתו רויה. שמותיהם ידועים מתוך תבליט שנמצא במדינת האבו. טויה הייתה כבר נשואה לסתי הראשון בעת שהוא הוכתר למלך. לסתי הראשון ולטויה נולדו ארבעה ילדים, שתי נסיכות ושני נסיכים:
כאמו של המלך רעמסס השני, היא נהנתה מזכויות יתר שניתנו לאמו של המלך, ולכן ניתן לה להתכתב עם החצר המלכותית החתית לאחר הסכם השלום החתי-מצרי שנחתם בשנת 1259 לפנה"ס לערך בין רעמסס השני והמלך החתי חתושיליש השלישי.
מותה וקבורתה.
טויה מתה כנראה קצת לאחר השנה ה-22 לשלטונו של בנה רעמסס השני. היא נקברה בקבר מרשים בעמק המלכות, קבר QV80 . בתוך הקבר, הוסר חלקה הראשון של שמה, "מות" (על שם האלה מות), כדי שתהפוך לפשוטה לנצח. הסרת השם "מות" נעשה אולי כי מותה הסתיים במעמד ארצי כמעט שמימי.
בתרבות הפופולרית.
דמותה של המלכה טויה הופיעה בסרט עשרת הדיברות משנת 1965, של ססיל ב. דה-מיל.
טויה מופיעה גם בסרט המצויר נסיך מצרים משנת 1998, כאמו המאמצת של משה. דמותה דובבה על ידי השחקנית הלן מירן. בנוסף, הופיעה דמותה גם בסרטו של רידלי סקוט,  מ-2014. את דמותה בסרט משחקת סיגורני ויבר.
בסיס ציוד ותובלה
בצ"ת - בסיס ציוד ותובלה או בסיס ציוד ותספוקת, בשמו הקודם יחס"ן - "יחידת אחסנה ימית" הוא בסיס הציוד של זרוע הים, ומהווה את המרכז הלוגיסטי העיקרי של החיל.
הבסיס שכן משנותיו הראשונות במחנה הקישון, ובסוף המאה ה-20 החלה העברה הדרגתית שלו למחנה החותרים שמדרום לטירת כרמל.
תפקידי הבסיס.
בצ"ת נותן מענה לוגיסטי ליחידות השונות של החיל, מה שמאפשר לחיל הים להילחם באופן רצוף ללא השבתות. הבסיס אחראי הן על רכש, אחזקה ואספקה של ציוד וחומרים, באופן שוטף ולתפקוד מבצעי. בשנים 2011–2013 הועברו כל המחסנים ממחנה הקישון, למחנה החותרים. לטובת התייעלות תנאי האחסון נסגר המחנה בקישון בשנת 2014.
בצ&quot;ת
1909 במוזיקה
סוקירניצה
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט (; 13 במאי 1896 - 30 בנובמבר 1967), היה נסיך הכתר של ולדק ופירמונט, אובר-גרופנפיהרר באס אס אשר הורשע במשפט בוכנוולד, מחנה ריכוז שהיה תחת אחריותו.
ביוגרפיה.
יוזיאס נולד ב-13 במאי 1896 בארולזן לפרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, והיה אחיינם של אמה, נסיכת ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ובן דודם של וילהלמינה, מלכת הולנד וקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה. בשנת 1914 התגייס יוזיאס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע כמה פעמים. ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה למד יוזיאס חקלאות, בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אס. בתחילה הוא שימש כשלישו של סף דיטריך, ולאחר מכן כשלישו של היינריך הימלר. בשנת 1933 הוא נבחר כחבר הרייכסטאג מטעם דיסלדורף, והועלה לדרגת גרופנפיהרר. בשנת 1939 הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה בוויימאר, ובכך היה ממונה גם על בוכנוואלד. במסגרת תפקידו פיקח יוזיאס בשנת 1944 על מעצרו והוצאתו להורג של קרל אוטו קוך, מפקד המחנה, ועל מעצר אשתו אילזה קוך. בשנת 1942 הוא מונה לנציב המשטרה הראשי בצרפת, ואחד ממעשיו הראשונים בתפקידו החדש היה הוראה על הצבת בני ערובה צרפתיים על רכבות גרמניות, כדי למנוע ניסיונות חבלה עליהם.
ב-19 באפריל 1945 הוא נפל בשבי האמריקני, ובשנת 1946 מת אביו פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, ויוזיאס ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1947 היה יוזיאס אחד מהנאשמים במשפט בוכנוולד, ונגזרו עליו 20 שנות מאסר, אולם הוא השתחרר בשנת 1950 בשל בריאות לקויה. ב-30 בנובמבר 1967 מת יוזיאס בטירת שאומבורג בריינלנד-פפאלץ, ובנו ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט ירש את תאריו ונחלותיו.
משפחתו.