מלינקי הועמד למשפט צבאי. עדויות שהובאו במהלך המשפט טענו שמלינקי הורה שלאחר כניסת העוצר לתוקפו ב-17:00, "כל מי שיימצא מחוץ לביתו יירה וייהרג", ולשאלה על היחס לנשים וילדים השיב: "הפקודה הוסברה ואין צורך בפירושים מיוחדים", ולשאלה על האנשים מחוץ לכפר אמר שדינם כדין האחרים ושלא יהיו סנטימנטים. מלינקי גם אמר שאם יהיו מספר הרוגים זה טוב ויעזור להם במשימות הבאות. מלינקי גם אמר שהוא לא רוצה רצח וכל מי שיבצע משהו בתוך ביתו של ערבי יחשב לו הדבר לרצח. מספר עדים טענו שהפקודות של מלינקי היו ברורות ביותר ושטבח כפר קאסם היה תוצאה של הפקודות שלו. לעומת זאת, כאשר מלינקי העיד בבית המשפט הוא טען שפקודותיו כוונו לכך שיש לירות רק במפירי עוצר מעוררי חשד וכי לא אמר "לירות על מנת להרוג" וכי רישום משפט זה בפקודה מקורו בטעות. מלינקי טען שהמפקדים שהרשו לערבים לחזור לבתיהם לאחר הכנס העוצר לתוקפו הם אלו שמלאו נכון את הפקודות וכי השוטרים בכפר קאסם לא הבינו נכון את הפקודות. לטענת סניגורו, העובדה שרוב פקודיו לא ירו בתושבי כפר קאסם שחזרו מהעבודה מעידה על הפירוש הנכון של פקודותיו. מלינקי גם העיד במשפטו כי בתדריך שקיבל ממפקד החטיבה, יששכר שדמי, בעניין הדרך לנהוג במי שיפר את העוצר השתמש זה בביטויים "בלי סנטימנטים, בלי מעצרים, אללה ירחמו", אותם העביר אחר כך מלינקי לחייליו. הוא טען שהסתייג מביצוע הפקודה אך לא רצה לשנות מהפקודה שקיבל.
באוקטובר 1958, תשעה חודשים לאחר תום המשפט, הוקרא פסק הדין בו הורשע מלינקי ברציחתם של תושבי כפר קאסם, ונדון ל-17 שנות מאסר, העונש החמור ביותר שהוטל על נאשמי הטבח.
בתחילת פברואר 1959 נפתח הדיון בערעור של הנאשמים על פסק הדין. בתחילת אפריל 1959 אישרה ערכאת הערעור את ההרשעה, אך הורידה את העונש שהוטל על מלינקי ל-14 שנות מאסר.
לאחר המשפט.
זמן קצר לאחר גזר הדין החליט הרמטכ"ל חיים לסקוב להמתיק את עונשם של שלושת מורשעי כפר קאסם שנותרו במאסר: עונשו של מלינקי הופחת ל-10 שנים. בנובמבר 1959 הנשיא יצחק בן-צבי הפחית מעונשו של מלינקי והעמיד אותו על 7 שנים בלבד. במרץ 1960 הוא שוחרר מהכלא, לאחר 40 חודשי מאסר, עקב בריאותו הלקויה. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, השיב לו את דרגתו הצבאית ואמר לו שהצדק עוד יופיע. מליניקי עצמו הרגיש קרבן של המערכת וסבר שהוא נשא את העונש שהיה צריך להיות מוטל על צה"ל.
לאחר שחרורו מהכלא שירת מלינקי במשך שנים כקצין ביטחון בקריה למחקר גרעיני - נגב והשתחרר ב-1964 בדרגת אלוף-משנה. לאחר מלחמת ששת הימים הקים בסיוע משרד הביטחון תחנת דלק בבסיס רפידים. בהמשך עבר לנתניה, בה נפטר מהתקף לב בשנת 1978. הותיר אישה, שלוש בנות ובן.
אירווין מקדואל
אירווין מקדואל (באנגלית: Irvin McDowell; 15 באוקטובר 1818 – 4 במאי 1885) היה קצין צבא אמריקני, שנודע בעיקר בתבוסתו בקרב בול ראן הראשון, שהיה הקרב הגדול הראשון במלחמת האזרחים האמריקנית.
ילדותו ותחילת הקריירה.
מקדואל נולד בקולומבוס, אוהיו, בנו של אברהם אירווין מקדואל ואלזה סלדון מקדואל. הוא היה דודן-חורג לג'ון ביופורד ואחיו ג'ון אדאיר מקדואל, ששירת כקולונל בצבא האיחוד. תחילה למד מקדואל בקולז' דה טרואה שבצרפת לפני שסיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית ב-1838, כאשר אחד מחבריו לכיתה היה פ.ג.ט. בורגארד, יריבו העתידי בקרב בול ראן הראשון. מקדואל הוסמך לדרגת לוטננט משנה והוצב ביחידת הארטילריה הראשונה של ארצות הברית. מקדואל שירת כמדריך טקטי בוסט פוינט, לפני שהפך לעוזרו האישי של הגנרל ג'ון וול במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא זכה בדרגת כבוד של קפטן בקרב בואנה ויסטה ושימש כשליש במחלקת הגנרלים לאחר המלחמה. במהלך שירותו בתפקיד זה הוא קודם לדרגת מייג'ור ב-31 במאי 1856.
מלחמת האזרחים.
מקדואל קודם לדרגת בריגדיר גנרל ב-14 במאי 1861, והוענק לו הפיקוד על ארמיית צפון-מזרח וירג'יניה, אף על פי שלא פיקד מעולם על חיילים בשדה הקרב. הקידום נעשה בחלקו עקב השפעתו של מורו הרוחני, מזכיר האוצר סלמון צ'אס. למרות שמקדואל ידע כי חייליו חסרי ניסיון ואינם מוכנים, לחצים מצד פוליטיקאים בוושינגטון אילצו אותו לשגר בטרם עת התקפה על כוחות צבא הקונפדרציה בצפון וירג'יניה. האסטרטגיה שלו במהלך קרב בול ראן הראשון הייתה בעלת דמיון אך שאפתנית מידי, וחייליו היו חסרי ניסיון מספיק כדי לבצעה באופן יעיל. הקרב הסתיים במנוסה משפילה.
לאחר התבוסה בקרב בול ראן, הוצב מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן בתפקיד מפקד ארמיית צבא האיחוד החדשה שהגנה על וושינגטון הבירה, ארמיית הפוטומק. מקדואל פיקד על דיוויזיה בצבא החדש, אך מקללן הבחין במהרה ביכולותיו והעניק למקדואל את הפיקוד על הקורפוס ה-1 עם בוא האביב. קורפוס זה נשאר מאחור כדי להגן על הבירה, ובסופו של דבר היה אמור לנוע לעזרת מקללן בעוד זה לחם במערכת חצי האי; מכל מקום, חששות הפוליטיקאים כי מערכת העמק של גנרל תומאס ג'קסון תתקוף בסופו של דבר את וושינגטון השאירו לבסוף את 40,000 חייליו של מקדואל מאחור.
בסופו של דבר, שלושת הפיקודים העצמאיים של מקדואל, ג'ון פרימונט, ונתניאל בנקס שולבו לתוך ארמיית וירג'יניה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון פופ ומקדואל התמנה למפקד הקורפוס ה-3 שלה. בעקבות פעולותיו בקרב סידר מאונטיין הוא קודם לבסוף לדרגת מייג'ור גנרל של כבוד בצבא הסדיר, אך הואשם בתוצאות הרות האסון של קרב בול ראן השני. הוא חמק מאשמה על ידי מתן עדות כנגד מייג'ור גנרל פיטז פורטר אותו העמיד פופ למשפט צבאי על סירוב פקודה בקרב זה. למרות שרשמית חמק מקדואל מעונש הוא בילה את השנתיים הבאות הרחק מתפקידי מפתח בפיקוד צבא ארצות הברית.
תפקידים מאוחרים וקריירה לאחר המלחמה.
ביולי 1864, התמנה מקדואל כראש הפיקוד המרחבי של הפאסיפיק. מאוחר יותר מונה לראש הפיקוד המרחבי של קליפורניה, הפיקוד המרחבי הצבאי הרביעי (הממשל הצבאי של ארקנסו ולואיזיאנה בתקופת השיקום), והפיקוד המרחבי של המערב. הוא קודם רשמית לדרגת מייג'ור גנרל בשנת 1872. בשנת 1879, כאשר ועדת ביקורת שמונתה בידי הנשיא רתרפורד הייז הגישה את מסקנותיה הממליצות על חנינה לפיטז פורטר, היא ייחסה חלק ניכר מההפסד בקרב בול ראן השני למקדואל. במסקנות שהגישה הוא תואר כהססן הממעיט בדבריו וכחסר יכולת, שנכשל שוב ושוב במתן תשובה לבקשותיו של פורטר למידע, נכשל בהעברת מידע מודיעיני לפופ בנוגע למיקום עמדותיו של לונגסטריט והזניח את הפיקוד על האגף השמאלי של צבא האיחוד כפי שהייתה חובתו תחת סעיף המלחמה.
מקדואל פרש מהצבא בשנת 1882 ושימש כנציב הפארקים של סן פרנסיסקו, קליפורניה עד למותו בשנת ב-1885. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי של סן פרנסיסקו בפרסידו, סן פרנסיסקו.
חטיבת האש 215
חטיבת האש 215 היא חטיבה סדירה בחיל התותחנים. החטיבה משתייכת לעוצבת הפלדה – אוגדה רב זירתית סדירה.
חטיבה 215 היא חטיבה רב מערכתית, וכוללת גדודים של תומ"תים מדגם "דוהר" (M-109), מהם שני גדודים סדירים ("רשף" ו"דרקון") וגדודי מילואים ("אייל", שהיה אף הוא גדוד סדיר עד העשור הראשון של המאה ה־21 ו"להב"), יחידת אש מדויקת (גדוד "מורג"), ובעבר גם יחידת מודיעין למטרות והכוונת אש (יחידת את"ר).
בספטמבר 2019 הצטרפה לחטיבה יחידת רוכב שמיים (5353), בדצמבר נערך תרגיל חטיבתי ראשון, בכך הגיע לסיומו תהליך הפיכת האגד לחטיבה הנקראת "חטיבת האש 215".
היסטוריה.
אגד ארטילרי 215 ויחידותיו לקחו חלק משמעותי בכלל מלחמות ישראל ובמבצעי האש המערכתיים.
האגד הוקם ב־1956 וכלל שלושה גדודי תותחים 25 ליטראות, גדוד 404 שהיה גדוד סדיר ושני גדודי המילואים 825 ו־858. במלחמת סיני הצטרפו לאגד גדוד 334, גדוד 872 וגדוד 898. האגד השתתף מאז בכל מלחמות ישראל, במבצע דין וחשבון, מבצע ענבי זעם במבצע עופרת יצוקה, במבצע עמוד ענן, בו נטלו חלק יחידות הסדיר והמילואים של האגד, ובמבצע צוק איתן.
במלחמת ששת הימים תקף האגד מטרות במרחב האוגדה של ישראל טל בכיבוש חצי האי סיני.
במלחמת יום הכיפורים פעל בחזית המצרית במסגרת אוגדה 162 והפעיל שני גדודי M-50 (גדוד 839 וגדוד 435), גדוד "רועם" (גדוד 341), גדוד מכמ"ת 160 מ"מ (גדוד 857) ושני גדודי מכמ"ת 120 מ"מ (גדוד 340 וגדוד 486). במהלך הלחימה קיבל האגד תחת פיקודו את גדוד 834 מאגד 214 וכן סוללת רוכב מגדוד 899, אשר צלחו יחד עם גדוד 839 את התעלה ב־18 באוקטובר 1973 והשתתפו בלחימה בגדה המערבית של התעלה, עד סואץ. מפקד האגד במלחמה, חיים גרניט קיבל את הפיקוד שבוע בלבד לפני פרוץ הקרבות.
לאחר המלחמה אורגן מחדש האגד כאגד ארטילרי סדיר. ב־1975 הוסב האגד לתותחים מתנייעים M-109 רוכב ובשנות ה־90 עבר הסבה ל"דוהר".
ב־1985 נספו שמונה מחיילי מפקדת האגד בשריפה שארעה בבסיס מבוא שילה הסמוך למעלה אפרים.
מפקדת האגד ובסיסי הקבע של יחידות המשנה – ממוקמים במחנה נחל שורק.
יחידת רוכב שמיים 5353.
יחידת רוכב שמיים 5353 היא יחידה מיוחדת בחיל התותחנים העוסקת בהפעלת כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) מסוג סקיילרק 1. צוותים מהיחידה מצטרפים לכוחות יבשה ויחידות מובחרות ומספקים מודיעין חזותי לרמת הגדוד. לצוות יכולת הכוונה של מרגמות, ארטילריה, מסוקי קרב וכלי טיס שונים. ב־2010 הוכפפה יחידת רוכב שמיים לעוצבת קלע דוד. ב־2019 במסגרת התוכנית הרב שנתית הוכפפה רוכב שמיים לעוצבת עמוד האש.