גם בהיבט הסמנטי ישנה ביקורת על המונח, כחלק מקבוצה רחבה יותר של מונחים דומים, כגון הומופוביה. הגדרת כל סלידה או ביקורת כפוביה היא בהרבה מקרים שונה מאוד מההגדרה המקורית של פוביה כפחד בלתי רציונלי ובלתי נשלט שבדרך כלל גורר תגובה היסטרית, מוגזמת ואי רציונלית.
תחדיש
תחדיש (או בלועזית: נאולוגיזם) פירושו מילה חדשה, מטבע לשון חדש או משמעות חדשה למילה קיימת. החידושים הלשוניים עשויים להיזקף לזכות אדם מסוים, פרסום כלשהו ולעיתים לתקופה מסוימת. המונח "נאולוגיזם" הוטבע בשנת 1800, והיה בשימוש יחיד עד להופעת המילה "תחדיש" (שהיא עצמה תחדיש של הלל הרשושנים).
תחדישים בעברית.
היסטוריה.
כבר בימי הביניים הופיעו בשפה העברית חידושי מילים באופן שיטתי, בעיקר בזכותם של מתרגמים. מפעלי התרגום לעברית של ספרות מדעית ופילוסופית בימי הביניים נתקלו בקושי מהותי, שכן עדיין לא היו מינוחים עבריים מקבילים למושגים מקצועיים רבים. המתרגמים בני משפחת אבן תיבון ומתרגמים נוספים נאלצו לחדש שורה ארוכה של מילים בשפה, וחלק ניכר מן המונחים הללו שרד ומשמש את דוברי השפה העברית עד היום.
פעילות העשרת אוצר המילים העברי המשיכה גם בתקופת ההשכלה. אנשי ההשכלה, נאמנים לסגנון המקראי שלהם, השתמשו בעיקר במילים מקראיות נדירות או לא מוכרות, בדרך כלל תוך שינוי המשמעות שלהן (למשל מכונה, ביקורת). הייתה נטייה לבחור מילה הקרובה בצלילה למילה הלועזית שביקשו לתרגמה לעברית. לעיתים אף נטבעו בדרך זו צירופים המחקים את צליליהן של מילים לועזיות ("דילוג רב" = טלגרף; "לו כמו תוף" = קטר, בצרפתית locomotive), אך חידושים מסוג זה כמעט שלא שרדו. שיטת חידוש נוספת הייתה תרגום של צירופי מילים מן השפות האירופיות כצורתן, למשל תפוח-אדמה, ספר-מילים (=מילון), מורה שעות (=שעון). עם תחילת הדיבור העברי הועדף חידוש מילים יחידות על פני צירופי מילים, בין אם על ידי שקילת שורשים ובין אם על ידי הוספת תחיליות או סופיות למילים קיימות (בינלאומי, קיבוצניק). מילים רבות נוצרו כהלחם של שתי מילים (רכבל, קרנף).
עם תחיית הלשון העברית.
מראשית תחיית הלשון העברית מצטרפים לשפה העברית תחדישים רבים. בתחילת תהליך התחייה עמדו מצדדי התהליך בפני שוקת שבורה - מחסור חמור בפעלים לתיאור פעולות ושמות חפצים מחיי היום-יום; כשביקש אליעזר בן-יהודה מאשתו להכין תה, אמר לה: "קחי כך ועשי כך, והיי לי כך ואשתה". את אוצר המילים המדולדל ניתן היה להשלים מן הרובד ההיסטורי של העברית, לעיתים תוך החלפת משמעות או גיוון בין משמעויותיהן של מילים שוות-משמעות מתקופות שונות (ילד - תינוק, ארוחה - סעודה), על ידי יבוא מילים מלשונות זרות או על ידי יצירת מילים חדשות באמצעות כלי גזירה שהיו קיימים בעברית או שהתחדשו.
פעילות חידושי המילים התנהלה הן על ידי יחידים והן על ידי ארגונים. מבין היחידים, המחדש הפורה ביותר היה בן יהודה עצמו. מלבדו חידשו מילים עוד אישים רבים, בהם יוסף קלאוזנר, חיים נחמן ביאליק, אברהם שלונסקי, יונתן רטוש ורבים נוספים. מבין הארגונים מוכר בעיקר ועד הלשון העברית, ואחריו נכנסה לנעליו, האקדמיה ללשון העברית.
בין מחדשי המילים היו ויכוחים רבים באשר לדרכי חידוש המילים. ויכוח אחד היה סביב שאילת מילים משפות אירופה. בן יהודה התנגד לכך וניסה להפוך את כל המילים הלועזיות לעבריות. בסופו של דבר גברה הגישה האחרת, ומילים בעלות צליל זר התאזרחו במספר רב בעברית הישראלית, תוך התאמה למערכת הפונולוגית העברית (אנציקלופדיה, אקטואלי). ויכוח אחר התקיים סביב שאילת שורשים וצורנים מן הערבית.
דוגמאות.
בין חידושי האקדמיה ללשון העברית שנקלטו במידה זו או אחרת: קלטת ("קסטה"), עיצומים ("סנקציות"), הסעדה ("קייטרינג"), שדולה ("לובי"), מדגש ("מרקר") ומונית ("טקסי"). הצעות רבות אחרות, כגון "אימונית" (טרנינג), "גלגשת" (סקייטבורד) ו"מרשתת" (אינטרנט), לא נקלטו והציבור משתמש כמעט בלעדית במונח הלועזי. רבים מחידושי האקדמיה - כגון סוללה ("בטריה") - נקלטו והחליפו את המונחים הלועזיים רק כעבור שנים רבות מהתחדשותם.
לעיתים מתקבל חידוש מן הציבור הרחב, לפעמים גם במקום החידוש שהציעה האקדמיה. כך, למשל, המונח "ממעך" שהציעה האקדמיה, נדחה על ידי המונח הנפוץ בציבור "כותש שום" (האקדמיה אישרה את המונח המקובל בציבור והוא הופיע במילון מונחים לשימוש כללי, תשס"א). המונח פודקסט, שנבחר בשנת 2005 כמילת השנה על ידי מילון אוקספורד האמריקאי, הוא הלחם של שם מכשיר האייפוד של חברת אפל והמילה "ברודקסט": שידור. חידוש נוסף שנכנס מאנגלית היא המילה בלוג, שהיא צירוף של המילים ווב-לוג, יומן רשת.
שימושים נוספים.
בתחום הפסיכיאטריה, נאולוגיזם מתייחס לשימוש במילים מהשפה במובן שרק האדם המשתמש בהם מבין אותן, ללא קשר למשמעותן האמיתית. המושג נמצא בשימוש גם בהקשר של אפזיה סנסורית כתוצאה מפגיעה מוחית. במקרה כזה עשוי האדם להשתמש במילים מוכרות אך במשמעות לא נכונה או לא מובנת.
סמל אלבניה
סמל אלבניה הוא עיבוד של דגל אלבניה.
הסמל מורכב ממגן בצבע אדום, בדומה לדגל של המדינה. על המגן מוטבע עיט דו-ראשי ששימש כחותם של גיירגי קסטריוטי סקנדרבג, האיש אשר העניק לעם האלבני עצמאות קצרה בין השנים 1443 ל-1478 לאחר שהוביל מרד נגד האימפריה העות'מאנית.
הסימן הצהוב מעל ראשו של העיט הדו-ראשי הוא הכובע של סקנדרבג.
מני מזוז
מנחם "מני" מזוז (נולד ב-30 באפריל 1955) הוא משפטן ישראלי, יושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה. כיהן כיועץ המשפטי לממשלה בשנים 2004–2010 וכשופט בבית המשפט העליון בשנים 2014–2021.
ראשית חייו ומשפחתו.
מני (מנחם) מזוז נולד בשנת 1955 באי ג'רבה שבתוניסיה. ב-1956 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בעיירה נתיבות, שם גדל כילד החמישי מבין תשעה אחים ואחיות. אביו, הרב שלמה מאזוז, היה רב ודיין בג'רבה, שחיבר שמונה ספרי הלכה וחידושים, שהתפרסמו לאחר מותו. לאחר עלייתו לארץ, פתח האב חנות בנתיבות. על קליטתם בעיר סיפר: .
עם סיום לימודיו היסודיים בנתיבות המשיך מזוז את לימודיו התיכוניים - במסגרת מסלול לתלמידים מחוננים שהפעיל משרד החינוך - בישיבה התיכונית "מרום ציון-קריית נוער" בירושלים, בראשות הרב אברהם רביץ במגמה הריאלית (מתמטית-פיזיקלית). בטרם התגייס לצה"ל נטש מזוז את אורח החיים הדתי. שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
בתום שירותו הצבאי למד בפקולטה למשפטים, באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו לתואר ראשון בהצטיינות. התמחה כשנה בבית המשפט העליון, אצל השופטים שלמה אשר והדסה בן-עתו, ושנה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה - אצל עורכי הדין מיכל שקד ושמואל צור.
קריירה משפטית מוקדמת.
מיד לאחר שהוסמך כעורך דין ב-1981, החל מזוז לעבוד בפרקליטות המדינה, ולאורך השנים מילא שורת תפקידי מפתח במשרד. תחילה שימש כפרקליט במחלקה הפלילית ובמחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, ולאחר מכן עבר למחלקת הבג"צים, שבה כיהן כפרקליט, ובהמשך - כממונה על ענייני הבג"צים, עד 1994.
בין השנים 1991–1995 שימש, במקביל לתפקידיו האחרים במשרד המשפטים, כיועץ משפטי וחבר במשלחת הישראלית למשא ומתן עם הפלסטינים והירדנים, וכראש הצוות המשפטי למשא ומתן על הסכם עזה-יריחו, והסכם הביניים עם הפלסטינים.
בפברואר 1994 מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה (ייעוץ), ועבד לצדם של היועצים המשפטיים מיכאל בן יאיר (1994–1996) ואליקים רובינשטיין (1997–2003). בתפקיד זה עסק במגוון הנושאים שבטיפול היועץ המשפטי לממשלה, ובעיקר בסוגיות של משפט מנהלי וחוקתי הנוגעות לעבודת הממשלה ושריה, ענייני מערכת הביטחון, משטרת ישראל, יחסי ישראל והרשות הפלסטינית, אמנות והסכמים בינלאומיים, מינויים בשירות הציבורי, מינהל אוכלוסין והגירה, ענייני תכנון ובניה, רשויות מקומיות, מכרזים, תמיכת המדינה בגופים ציבוריים, נושאי דת ומדינה ודיני עבודה.
במהלך כהונתו כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה הוביל רפורמות משמעותיות במספר תחומים, ובהם: רפורמה מקיפה בדרכי המינוי ומנגנוני הבקרה על מינויים בשירות המדינה ובשירות הציבורי, קביעת קריטריונים לתמיכות תקציביות של המדינה בגופים ציבוריים, הקמת הרשות לאכיפת דיני התכנון והבניה במקרקעין והקמת המחלקה להסכמים בינלאומיים. היה פעיל בחקיקת חוק בתי משפט לעניינים מינהליים, התש"ס-2000, שחולל רפורמה בשיפוט המנהלי בישראל. כן הוביל את הליך חקיקת חוק שירות הביטחון הכללי, המסדיר את מעמדו, סמכויותיו ודרכי הפיקוח על פעילותו של שירות הביטחון הכללי, את "חוק הפונדקאות" וחוקים רבים נוספים.
היועץ המשפטי לממשלה 2004–2010.