באופן כללי, ההלכה קובעת שהמתעסק פטור מעונש. אולם בעבירות שיש בהם הנאה, כמו מאכלות אסורות ועריות המתעסק חייב. יש המסבירים זאת בכך שבעבירות אלו עיקר האיסור היא ההנאה וללא קשר לדרך בה המעשה נעשה, העובר על האיסור נהנה. החזון איש חולק על הדברים וסובר שאין ההנאה עיקר האיסור, אלא שמכיוון שהאדם נהנה מהעבירה המעשה נחשב למעשה למרות שהוא נעשה בלא כוונה.
מתעסק בשבת.
לפטור המתעסק מעונש נוסף בהלכות שבת נימוק נוסף, בכך שאיסור התורה על מלאכה בשבת נוגעת למלאכת מחשבת, כלומר מלאכה כזו הנעשית מתוך מחשבה והכרה, ולא מלאכה הנעשית בטעות או כתוצאה מפעולה לא מכוונת.
על כן, בהלכות שבת, לא רק אדם שאינו מתכוין למלאכה כלל נחשב מתעסק, אלא אדם שמתכוין למלאכה מסוימת המותרת בשבת, אך בטעות יצאה לו מלאכה אחרת האסורה בשבת נחשב למתעסק. דוגמה המובאת בגמרא היא אמרתו של רבא, שמי שהתכוין לחתוך חלק מפרי מסוים שכבר היה תלוש מהעץ ובטעות חתך פרי אחר שהיה מחובר לארץ, אינו חייב קרבן חטאת על מלאכת קוצר, מכיוון שאין זו מלאכת מחשבת.
עם זאת, העושה בשבת חבורה או פצע ללא כוונה אינו פטור כדין מתעסק, מכיוון שמקובל כי העושה חבורה חייב למרות שהיא לא מלאכת מחשבת, ולכן מקלקל או עושה מלאכה שגרם לפצע חייב חטאת אם הדבר נעשה בשוגג.
מתעסק במצוות.
על פי החילוק בין עבירות שיש בהם הנאה לעבירות שאין בהם הנאה, קיים אותו חילוק גם בין מצוות שיש בהם הנאה לכאלו שאין בהם הנאה, ולכן אדם שאוכל מצה בכפייה יצא ידי חובתו, ולפי מי שסובר שמצוות אינן צריכות כוונה, גם אדם שתוקע תקיעת שופר בראש השנה כדי לשיר יצא ידי חובתו, למרות שהוא נחשב ל"מתעסק". האבני נזר מוסיף שמסיבה זו הלומד תורה יצא ידי מצוות תלמוד תורה גם אם הלימוד הוא לא לשם המצווה אלא לשם סיבה צדדית, מכיוון שהאדם נהנה בשעת הלימוד והתורה משמחת אותו.
רבי חיים סולובייצ'יק מסביר את פסקו של הרמב"ם, שפוסק כי למרות שהכוונה בתפילת שמונה עשרה מעכבת רק בברכת אבות, אם האדם אינו מכוין בשעת תפילתו כלל שהוא עומד לפני המלך, אין תפילתו נחשבת לתפילה כלל. .
מתעסק חלקי.
ישנה צורה מיוחדת של מתעסק, כאשר האדם ליקט את הדבר שאותו הוא התכוין ללקט מתחילה, אלא שבין כך ובין כך כשהושיט את ידו הוא שכח מה רצה, ובטעות חשב כי הוא צריך דבר אחר, אבל בטעות נשלחה ידו את הדבר שאליו שלח את ידו, כך שמצד אחד נעשתה כוונתו הראשונית, ומצד שני הפעולה עצמה הייתה ללא מחשבה. רבי אליעזר סובר שמכיוון שנעשתה כוונתו, אין הוא נקרא מתעסק, אך רבי יהושע סבור שגם אז הוא פטור מכיוון שלא נעשתה מחשבתו, ורק באופן ששני הדברים, זה שטעה בו וזו שהתכוין לכך היו מאותו מין ממש, אין טעותו נחשבת לטעות כלל, מכיוון שלמעשה לא טעה ממחשבתו הראשונית, שכן אין חילוק בין פרי זה לפרי אחר.
נמל התעופה חוסה מארטי
עזריאל ברושי
עזריאל ברושי (ברסטוביצקי) (20 במאי 1897 – 1 במרץ 1986) היה מחנך ישראלי ואיש ידיעת הארץ, מחלוצי תרבות הטיול והכרת השטח בארץ ישראל וסביבותיה. עמד במשך שנים רבות בראש המדור לטיולים של המרכז לתרבות וחינוך של הסתדרות העובדים. יקיר תל אביב.
ביוגרפיה.
ברושי נולד בשנת 1897 בשם עזריאל ברסטוביצקי בליסקובה שבמחוז וולקוביסק בפולין, בנם של חיה והרב יעקב ברסטוביצקי, שהיה דיין בוולקוביסק. בשנת 1920 עלה ברושי לארץ ישראל עם קבוצת חברים בני עירו. הוא נשלח על ידי ועדת התרבות המרכזית של הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל לשמש כמורה ביישובי עמק יזרעאל, ולאחר מכן התמנה למנהל בית הספר לנוער העובד בירושלים.
בשנות ה-20 יזמה ההסתדרות מינוי של "מורים נודדים", שתפקידם להדריך ולהכיר את נופי ארץ ישראל ואתריה לתושבי הארץ. בין המורים היו זאב וילנאי, יוסף ברסלבקי (לימים ברסלבי), דוד ברש ועזריאל ברושי. פעילותם כללה טיולים, בדרך כלל בסביבות היישובים, אך גם לאזורים מרוחקים. הטיולים נערכו בעיקר במועדי ישראל, כמו עלייה לרגל לירושלים בפסח, עלייה למירון בל"ג בעומר, לקברי המכבים בחנוכה, לתל חי בי"א באדר. הטיולים כללו הרצאות מפי "המורה הנודד", מורה הדרך. בסוף שנות ה-20 נפסקה פעילותם של המורים הנודדים במסגרת זו.
באותה תקופה התארגנה בירושלים קבוצה של אוהבי ידיעת הארץ וייסדה, בנובמבר 1927, את אגודת המשוטטים הארץ-ישראלית. בין חבריה נמנו כמה מן "המורים הנודדים", ובהם ברושי, ומלבדם אנשי ידיעת הארץ נוספים ובהם דוד בנבנישתי, נתן שלם וחיים ברגר. בשנות ה-30 הראשונות נוסדו סניפים נוספים, הגדולים שבהם בתל אביב ובחיפה. ברושי, יחד עם עמיתיו ה"משוטטים", קיים טיולים רגליים לאורכה ולרוחבה של ארץ ישראל, וגם בעבר הירדן, סוריה, לבנון ומצרים. חלק מן הטיולים שימשו הסוואה לאנשי ההגנה לעריכת סיורים ותצפיות. מאורעות 1936–1939 גרמו להפסקת הפעילות של אגודת המשוטטים הארצית, אך בתל אביב ובחיפה המשיכו להתקיים מוקדי פעילות של המשוטטים עד שנות ה-50 המוקדמות. טיולי המשוטטים התאפיינו בשילוב של הליכה רגלית עם חקר המקומות והאתרים על כל היבטיהם.
עזריאל ברושי המשיך לפעול במסגרת ה"הסתדרות", הוא שימש מזכיר "תיור וטיול" של הארגון וריכז את הפעילות של טיולי ידיעת הארץ, בעיקר לאחר קום המדינה. הוא פרסם מרשמיו וסיפוריו על מסעותיו בספר "בדרך אשר הלכתי". היה חבר בוועד הסניף התל אביבי של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
כתב בעיתון "דבר" כמעט מראשיתו.
היה נשוי לאסתר, בתו של משה יצחק וולך, מחבר הספר "משלי עם".
בנו הוא הארכאולוג מגן ברושי, ובתו היא לאה רחמני מתל אביב.
נפטר בשנת 1986, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
רובי ברידג'ס
רובי ברידג'ס (באנגלית: Ruby Bridges; 8 בספטמבר 1954) הייתה הילדה האפרו-אמריקאית הראשונה בבתי הספר לילדים לבנים במדינות הדרום של ארצות הברית.
רקע.
העבדות נאסרה בחוק עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1865, אבל גם שנים רבות לאחר מכן עדיין נמשך מאבק השחורים לשוויון זכויות.
התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית נכנס לתוקף ב-1868 וקבע כי שחורים הם אזרחים שווי זכויות. למרות התיקון הזה מדינות הדרום המשיכו לחוקק חוקים גזעניים, שזכו מאוחר יותר להיקרא מדיניות "נפרדים אך שווים" או "חוקי ג'ים קרואו". חוקים אלה קבעו כי מתקנים, דיור ושאר שירותים שהמדינה מספקת יכולים להינתן בנפרד לכל גזע, ובלבד שיהיו (לכאורה) שווים. במשך עשרות שנים הממשלים במדינות הדרום עשו ככל יכולתם כדי להפריד בין הגזעים בתחומי השירות, מבני הציבור והחינוך.
בשנת 1954, בעקבות מאמץ ממושך של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית את העיקרון "נפרדים אך שווים" וכפה על מדינות הדרום לשתף את בתי הספר, האוניברסיטאות ושאר שרותי הציבור לשחורים ולבנים כאחד.
ביוגרפיה.
ברידג'ס נולדה בלואיזיאנה, אחת ממדינות הדרום בארצות הברית, למשפחה של צאצאי עבדים. בגיל 4 עברה עם הוריה לעיר ניו-אורלינס ובשנת 1960, בגיל 6, החלה ללמוד בבית ספר שיועד קודם לכן רק ללבנים, במסגרת האינטגרציה של מערכת החינוך.
בעקבות החקיקה הפדרלית החדשה הוכרחו מדינות הדרום לשלב ילדים שחורים בבתי הספר הלבנים. רובי ברידג'ס עברה בהצלחה מבחני התאמה ונשלחה לבית ספר ללבנים, בצו בית המשפט הפדרלי ובניגוד לעמדת הממשל במדינת לואיזינה. ההתנגדות לאינטגרציה הייתה עזה מצד הורי הילדים שעמדו להישלח לבית הספר, מצד הנהלת בית הספר וצוות המורים ומצד האוכלוסייה הלבנה בכלל. ביום הראשון לשנת הלימודים הצטופפו מפגינים רבים מול שערי בית הספר. הם זרקו ביצים ועגבניות, הניפו שלטים נגד האינטגרציה ובעד הפרדה ודיקלמו חרוזים בעלי אופי גזעני. כל ההורים של ילדי כיתה א' הוציאו את ילדיהם מבית הספר ומנעו מהם להתחיל את שנת הלימודים.
ב-14 בנובמבר 1960, היום הראשון לשנת הלימודים, הגיעה רובי ברידג'ס ללימודים במכונית משוריינת שחורה, מלווה באמה ובארבעה מרשלים.
ההפגנות האלימות נמשכו במשך שבועות באותה שנה. שאר התלמידים חזרו בהדרגה ללמוד בבית הספר, אך במשך כל שנת הלימודים הראשונה שלה רובי ברידג'ס הייתה תלמידה יחידה בכיתה.
הציור "הבעיה שכולנו חיים איתה".
הצייר נורמן רוקוול תיאר את צעידתה של ברידג'ס לבית הספר ביצירתו "הבעיה שכולנו חיים איתה" (באנגלית: "The Problem We All Live With"). בציור נראית ילדה קטנה הולכת לבית הספר, מוקפת בארבעה נציגים של שלטון החוק, שניים מקדימה ושניים מאחור. ברקע נראה קיר מלוכלך מעגבניות שהושלכו לעבר הילדה בת השש, בדרכה לכיתה א'.
פעילותה בבגרותה.
רובי ברידג'ס כתבה ספר שנקרא "מבעד לעיני" ("Through my Eyes") ובו היא מספרת על שנת הלימודים הראשונה שלה, מנקודת מבטה.
היא ממשיכה להתגורר בניו אורלינס ובשנת 1999 הקימה את "קרן רובי ברידג'ס", במסגרתה היא מקיימת הרצאות, מוזמנת לכנסים ופועלת למען קידום ערכי סובלנות, כבוד והערכה כלפי האחר.
קרין ברזילי-נהון
אוטו קראוס
גרשון יצחק קרישבסקי
גרשון יצחק (איזאק) קְרִישֶבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי; ח' בסיוון תרכ"ח, 29 במאי 1868 – א' בניסן תרע"ו, 4 באפריל 1916) היה איש העלייה הראשונה ששימש כרופא במושבות הראשונות ראשון לציון, פתח תקווה ועקרון, וכן בירושלים. סבו של עזר ויצמן.
ביוגרפיה.
נולד בפלך יקטרינוסלב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לחיים יעקב ורחל לאה קרישבסקי, נצר למשפחה חסידית מחסידות חב"ד. קיבל חינוך מסורתי, תחילה ב"חדר" ואחר כך בישיבה. כמו כן רכש לימודים כלליים. עקב מכסה בקבלת תלמידים יהודים לא התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה בפולטבה, ונאלץ להסתפק בלימודים בבית הספר לחובשים שבעיר.