יחסי סרביה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לסרביה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בספטמבר 1996 לאחר תום מלחמת העצמאות של קרואטיה.
משנת 1918 עד 1991 שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה. כעת הם חולקים 241 ק"מ של גבול משותף. במפקד הקרואטי ב-2011 חיו בקרואטיה 186,633 סרבים. במפקד הסרבי בשנת 2011 חיו בסרביה 57,900 קרואטים. סכסוכים מתמשכים כוללים סכסוכי גבול על האי שארנגראד והאי ווקובר.
סרבית וקרואטית, השפות הרשמיות בסרביה וקרואטיה בהתאמה, מובנות זו מזו, והן ניבים סטנדרטיים של השפה הסרבו-קרואטית.
לקרואטיה יש שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בסובוטיצה. לסרביה יש שגרירות בזאגרב ושתי קונסוליות כלליות, ברייקה ובווקובאר.
היסטוריה.
בתקופת שלטונו של הדוכס מונקימיר מקרואטיה, הנסיך הגולה פטר גויניקוביץ' מבית ולסטימירוביץ' הסרבי שהה בקרואטיה במהלך גלותו ואחר כך שב לרצקיה ותפס שם את השלטון. הנסיך פטר הגלה את בני דודיו שהתיימרו לכס המלכות הגדול: פריסלב, בראן וסטפן אותם קיבל מונקימיר והכניס תחת חסותו.
עם תהליך בניית הלאום באמצע המאה ה-19, הופיע המתח הקרואטי-סרבי הראשון. המושל הסרבי של "נאצ'רטאנייה" איליאה גרסנין (1844) טען שאדמות שהיו מיושבות על ידי בולגרים, מקדונים, אלבנים, מונטנגרים, בוסנים, הונגרים וקרואטים היו חלק מסרביה. התוכנית של גרסנין כללה גם שיטות להפצת השפעה סרבית באדמות הנתבעות. הוא הציע דרכים להשפיע על קרואטים, שגרסנין ראה בהם "סרבים עם אמונה קתולית". תוכנית זו ראתה את העמים הסובבים נטולי תודעה לאומית. ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' הכחיש את קיומם של קרואטים ושפה קרואטית, ומנה אותם כ"סרבים קתוליים" פרט לאלה המדברים ניב צ'אקבי. קרואטיה הייתה באותה תקופה ממלכה במלוכת הבסבורג, כאשר דלמטיה ואיסטריה היו אדמות כתר של בית הבסבורג. אנטה סטארצ'ביץ', תומך האחדות והעצמאות הקרואטית, שהייתה אנטי-הבסבורגית ואנטי-סרבית בהשקפתו, חזה את יצירת קרואטיה הגדולה שתכלול שטחים המאוכלסים על ידי בוסניאקים, סרבים וסלובנים, בהתחשב בבוסניאקים וסרבים כקרואטים שהומרו לאסלאם והנצרות האורתודוקסית, תוך שהם מחשיבים את הסלובנים כ"קרואטי ההרים". סטארצ'ביץ' טען כי הנוכחות הסרבית הגדולה בשטחים שנטען על ידי קרואטיה רבתי הייתה תוצאה של התיישבות אחרונה, שעודדה על ידי שליטי הבסבורג, ונהירה של קבוצות כמו ולקס שהתחילו לנצרות האורתודוקסית והזדהו כסרבים. סטארצ'ביץ' העריץ את הבוסניאקים, מכיוון שלדעתו היו אלה קרואטים שאימצו את האסלאם כדי לשמור על האוטונומיה הכלכלית והפוליטית של בוסניה וקרואטיה תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית. לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה את בוסניה והרצגובינה בשנת 1878, וסרביה קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית, הידרדרו היחסים הקרואטים והסרבים מכיוון שלשני הצדדים היו יומרות על בוסניה והרצגובינה. בשנת 1902 פרצו מהומות אנטי-סרביות גדולות בקרואטיה על ידי מאמר שהודפס מחדש על ידי הסרבי ניקולה סטוינוביץ' שפורסם בפרסום המפלגה העצמאית הסרבית מזאגרב תחת הכותרת "Do istrage vaše ili naše" ("עד להשמדה, שלך או שלנו") בו הם מכחישים את קיומה של מדינה קרואטית, וכן חיזוי התוצאה של הסכסוך הסרבי-קרואטי "הבלתי נמנע" התרחשה.
קרב זה צריך להיות מוביל עד ההשמדה, שלנו או שלכם. צד אחד חייב להיכנע. הצד הזה יהיה הקרואטים, בגלל מיעוטם, מיקומם הגאוגרפי, התערבבות שלהם עם הסרבים, ומכיוון שתהליך ההתפתחות פירושו כי סרביות שווה להתקדמות.
לאחר מלחמות הבלקן, חלק מהקרואטים החל לראות בסרביה כלפי שאר הסלאבים הדרומיים מה שהייתה פיימונטה לאיטלקים אחרים: כוח מאחד שיעזור ליצור מדינה דרום-סלאבית עצמאית. במלחמת העולם הראשונה, קרואטים לחמו בצבא האוסטרו-הונגרי נגד סרביה, ואילו הגנרל הקרואטי איוון סאליס-סאוויס היה מושל צבאי של סרביה הכבושה. כמה שבויי מלחמה קרואטיים התנדבו להילחם בחזית בסלוניקי עם הצבא הסרבי. ב-29 באוקטובר 1918 הכריז הפרלמנט הקרואטי על עצמאותו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והחליט להצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים שזה עתה הוקמו אשר ב-1 בדצמבר 1918 התאגדו עם ממלכת סרביה והקימו את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. הלהט הראשוני של קרואטיה למדינה החדשה התפוגג עם התעלמות מההשקפה הרפובליקנית של מדינה חדשה ובמיוחד מכיוון שהמושג "סרביה רבתי" הועלה בפועל בראשית שנות העשרים, תחת ממשלת יוגוסלביה של ניקולה פאשיץ'. תוך שימוש בטקטיקות של הפחדה והונאת בחירות של המשטרה, הוא צמצם את תפקיד האופוזיציות (בעיקר אלה הנאמנות ליריבו הקרואטי, סטיפן ראדיץ') לממשלתו בפרלמנט, ויצר סביבה לריכוז הכוח בידיים. של הסרבים בכלל ופוליטיקאים סרבים בפרט. אלימות המשטרה עודדה את הקרואטים שהחלו לבקש את מדינתם. ב-20 ביוני 1928 נורו סטיפן ראדיץ' וחמישה פוליטיקאים קרואטים נוספים (הנתמכים על ידי רובם המכריע של הקרואטים) בישיבה הלאומית בבלגרד על ידי סגן סרבי, זועמים על ידי טענות קרואטיות מתמשכות כי הם מנוצלים על ידי סרביה וכי סרביה מטפלת בהם כמו מושבה'. זה הוביל לדיקטטורה המלכותית של המלך אלכסנדר בינואר 1929. הדיקטטורה הסתיימה רשמית בשנת 1931, כאשר המלך הטיל חוקה יותר לאומניטרית ושינה את שמה של המדינה ליוגוסלביה. ארגון השב"כ, בראשותו של ולדקו מאצ'ק, המשיך לתמוך בפדרליזציה של יוגוסלביה, וכתוצאה מכך הסכם Cvetković – Maček באוגוסט 1939 ובאנובינה האוטונומית של קרואטיה. באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וממלכת איטליה, אשר הקימו מדינת בובות בשם המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH) שנשלטה על ידי התנועה הפרו-גרמנית, אוסטאשה, שביקשה לטהר אתנית את הסרבים, היהודים, הצוענים והרבה אחרים משטחה ובכך הביאו לרצח העם הסרבי. מרכז שמעון ויזנטל מעריך שלפחות 100,000 סרבים, יהודים, צוענים, קרואטים אנטי-פשיסטים ואחרים נרצחו ביאסנובאץ בלבד. בתחילה, המדינה העצמאית של קרואטיה נתמכה על ידי ולדקו מאצ'ק ורוב מכריע של הקרואטים שקיבלו בברכה כוחות כובשים גרמנים בזאגרב כמשחררים במהלך הפלישה ליוגוסלביה. בעקבות ניצחונם של הפרטיזנים היוגוסלביים, שהובלו על ידי הקומוניסט הקרואטי יוסיפ ברוז טיטו, הובסו האוסטאשה והצ'טניקים. קומוניסטים יוגוסלביים ביטלו את המלוכה והקימו רפובליקה סוציאליסטית של מפלגה אחת ופדרציה שנשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שהוקמה תחת הדיקטטורה הנאורה של טיטו הייתה מורכבת משש רפובליקות סוציאליסטיות כולל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה והרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה.
מלחמות יוגוסלביה.
התקופה של 1991 עד 1995 מסומנת כמלחמת העצמאות של קרואטיה. קדמו לו מזכר ה-SANU שפורסם על ידי האקדמיה הסרבית למדעים ואמנויות בשנת 1986 ואשר צפה את היווצרותה של סרביה רבתי, המורכבת ממרבית השטח הקרואטי ומכל בוסניה-הרצגובינה ומקדוניה. לשם כך הקימו סרבים החיים בקרואטיה תחת מנהיגות סרבית את הרפובליקה של קראינה הסרבית, שכבשה שליש מכל שטחה של קרואטיה, שנכבשה על ידי שרידי צבא העם היוגוסלבי בשליטת סרביה (מסרביה ומונטנגרו) משנת 1991 עד 1992 ונתמכה על ידי הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה באמצעות תמיכה צבאית. הסיבה שהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה תמכה ברפובליקה של קראינה הסרבית נגד כוחות קרואטיה, הייתה אינטרסים משותפים לשמור על הסטטוס קוו של שמירה על שטחים יוגוסלביים לשעבר, הכוללים סרבים אתניים, מאוחדים, בין אם במדינה היוגוסלבית הקיימת או כמדינה גרורה. מהשטחים שכבשו הסרבים בשנת 1991 גורשו או ברחו כ-700,000 איש. בארבע השנים הבאות, עד 1995, נהרגו בטבח והפצצות בערך 16,000 תושבים קרואטים. במהלך המבצע הצבאי הקרואטי, מבצע סערה באוגוסט 1995, גורשו בכוח כ-250,000 סרבים, או כמעט כל האוכלוסייה הסרבית באזור מבתיהם ו-1,192 אזרחים סרבים נהרגו או נעדרים.
יחסים לאחר המלחמה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות הקרואטית, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בספטמבר 1996. קרואטיה הגישה תביעה לרצח עם נגד סרביה בבית הדין הבינלאומי לצדק בשנת 1999, ולאחר שזאגרב דחתה את בקשותיה לחזור בה, בלגרד הגישה מוניטציה ב-2010. שתי התביעות נדחו ב-3 בפברואר 2015, מכיוון שבית הדין הפלילי הבינלאומי ביוגוסלביה לשעבר לא מצא שום עדות שתומכת באף אחת מהטענות. בית המשפט קבע כי שני הצדדים ללא ספק ביצעו פשעים, אך הם לא ביצעו בכוונה רצח עם, כך שהם לא נחשבים לרצח עם לפי הגדרת בית הדין לרצח עם.
ביולי 2022, נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' תכנן לבצע ביקור פרטי באתר ההנצחה ביאסנובאץ - שם פעל מחנה ריכוז שבו נרצחו רבבות יהודים, סרבים, צוענים וקרואטים אנטי-פשיסטים, על-ידי שלטון האוסטאשה הפרו-נאצי שהיה בקרואטיה. סרביה הטילה וטו על ביקורו בטענה שהוא לא הודיע מראש. ברקע מתיחות שהייתה בין המדינות למרות שהן התחייבו לפעול כדי ליישב את המחלוקות ביניהן. סרביה טוענת שממשלת קרואטיה לא עושה מספיק כדי להכיר בעברה הפרו-נאצי. לטענת קרואטיה, סרביה מנצלת את הנושא למטרות פוליטיות.
סכסוך גבול.
בגלל התפתלות הדנובה, הגבול המזרחי של ברנג'ה עם סרביה על פי תיחום קדסטאלי אינו נוהג, מכיוון שכל מדינה שולטת בשטח שנמצא בצד של זרימת הנהר הראשי.
דרומה יותר, ליד ווקובאר וליד שארנגראד, ישנם שני איים בנהר (האי ווקובאר והאי שארנגראד) אשר היו חלק מקרואטיה (במהלך קיומה של יוגוסלביה), אך במהלך המלחמה הם נפלו תחת שליטה סרבית.