הפרספיים (שם מדעי: "Rhinolophidae") היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים (עטלפאים) הכוללת סוג טקסונומי יחיד והוא פרסף (שם מדעי: "Rhinolophus") ובו 70 מינים. מקור השם הוא בעלה אפי דמוי פרסת-סוס שהעניק לו את השם העממי "Horseshoe Bat" באנגלית ואת השם "פרסף", שהוא הלחם בסיסים של פרסה ואף, בעברית.
הפרספיים היא משפחה של עטלפי חרקים בינוניים. מידותיהם: אורכם נע בין 3.5 ל-11 סנטימטר (ס"מ), אורך זנבם עוד 2.5–4.5 ס"מ ומשקלם 4–40 גרם. לפרספיים זנב קצר המחובר לקרום התעופה, כנפיהם קצרות יחסית ומעופם איטי. לפרספיים יכולת תמרון טובה. לנקבות יש זוג פטמות בחזה וכן שתי פטמות מדומות קרוב לחלק התחתי שנועדו לשמש נקודות עגינה לגור הקטן להיאחז בו.
עיניהם קטנות וראייתם חלשה. לעומת זאת אוזניהם גדולות, מחודדות וחסרות צפיר. שמיעתם מצוינת והם משדרים קולות בתדרים על-קוליים לצורכי אקולוקציה ותקשורת. הם משתמשים באיכון באמצעות הד כדי לנווט וכדי לצוד טרף. על האף יש להם שתי תוספות קרומיות היוצרות מעין פרסת סוס הפתוחה כלפי מעלה ואשר ידועה בשם "עלה אפי". מבנה זה נועד כנראה לעזור להם לכוון את הקולות שהם פולטים מהאף. לרוב הפרספיים 32 שיניים.
הפרסף ניזון מפרוקי-רגליים גדולים הנמצאים הן באוויר (כגון חרקים מעופפים) והן על הקרקע או קרוב אליה (כגון עכבישים). לקראת הסתיו הוא אוגר שומן בחלק האחורי של גופו ונכנס לתרדמת חורף בה טמפרטורת הגוף יורדת עד שהיא משתווה לטמפרטורת הסביבה וחילוף החומרים בגופם נעשה איטי ביותר. בהתאמה, קצב פעימות הלב יורד ל-10 פעימות בדקה. הפרעה לפרספיים בתרדמת החורף שלהם עלולה להיות קטלנית לגביהם: כאשר הם מתעוררים, קצב חילוף החומרים עולה לרמה גבוהה והם "שורפים" את עתודות השומן שלהם, דבר שגורם להם אחר כך לגווע מרעב. לכן, אסור להיכנס למערות בהם לנים הפרספיים.
רבייה: רוב הפרספיים חיים בלהקות ולנים במושבות גדולות. ההזדווגות בסתיו במערות שיש בהם המון פריטים. ההפריה מושהית עד לסוף החורף. ההריון נמשך 7–10 שבועות ובכל לידה מוליד הפרספית רק גור אחד או שניים לכל היותר. בגיל 4–6 שבועות הגור נגמל מחלב האם ונהייה עצמאי.
בעולם נפוצים הפרספיים באזורים ממוזגים וטרופיים של אסיה, אפריקה, אירופה ומזרח אוסטרליה. בארץ ישראל ששה מיני פרספיים: פרסף גדול, פרסף הנגב, פרסף בהיר, פרסף חיוור, פרסף מצוי ופרסף גמדי - כולם נדירים ונתונים בסכנת הכחדה.
ניואפו
ניואפו (בטונגאית: Neiafu) היא העיר השנייה בגודלה בטונגה. אוכלוסיית העיר מונה 5,768 אנשים על פי מפקד שנערך ב-2011. העיר ממוקמת על חופו הדרומי של האי ואואו (Vava'u), שהוא האי הראשי של קבוצת איים באותו שם בצפון טונגה. מצפון-מערב לעיר מתנשא הר טלאו (Talau) שפסגתו שטוחה וגובהו 131 מטרים מעל פני הים.
ניואפו היא המרכז המנהלי של קבוצת איי ואואו ופועלים בה משרדי ממשלה, בנקים, בתי ספר, תחנת משטרה ובית חולים. העיר גם מהווה מרכז תיירותי חשוב ויאכטות רבות עוגנות בה.
ניואפואו
ניואפואו (בטונגאית: Niuafo'ou – "אגוזי קוקוס חדשים רבים") הוא האי הצפוני ביותר בטונגה. זהו אי געשי בשטח של 15 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה 523 תושבים על פי מפקד 2011.
גאוגרפיה.
ניואפואו ממוקם בדרום האוקיינוס השקט בין פיג'י לבין סמואה. האי הוא הר געש שעדיין פעיל.
שמות נוספים של האי הם: "אי התקווה הטובה" (Good Hope) ו"אי הפחית" (Tin Can). השם האחרון מקורו בעובדה שלאי אין נמל טבעי ולא רציף, ועקב כך הדואר לאי היה מגיע על ידי שחיינים שנשאו איתם חבילות דואר חתומות בתוך קופסת ביסקוויטים שהושלכו מתוך הספינות שעברו במקום.
האי הוא הר געש הממוקם על רכס תת-ימי במרחק של 190 ק"מ ממערב לקו הרי הגעש האחרים של טונגה. האי כולל קלדרה תלולה. שפתה של הקלדרה בגובה של 120 מטרים ובשיאה היא מגיעה לגובה של 250 מטרים. קו החוף סלעי ותלול ולאורכו פזורים חופים מעטים שהחול שלהם שחור. מקום הנחיתה היחידי על חופי האי נמצא בקצהו של ערוץ לבה במערב האי. כל הכפרים נמצאים בצפון ובמזרח. בצפון האי נמצאים כל המבנים הציבוריים כמו משרד הדואר, תחנת התקשורת ושדה התעופה. בית הספר התיכון נמצא במזרח.
הטבעת ההיקפית של האי סוגרת על שני אגמים. הגדול בהם נמצא בגובה של 23 מטרים מעל פני הים, רוחבו 4 ק"מ ועומקו 84 מטרים. בתוך האגם שוכנים 3 איים ואיים נוספים שקועים מתחת למימיו ומבצבצים מעליהם כאשר מפלס המים יורד. גבעות חול שוממות מפרידות בין אגם זה לאגם קטן יותר. מדרונותיו הפנימיים של הר הגעש מיוערים וכן מדרונותיו החיצוניים בצדדיו המזרחיים והמערביים של האי.
הר הגעש של ניואפואו היה פעיל במשך אלפי שנים. ב-1853 נחרב אחד מהכפרים באי ונהרגו 25 תושבים. זרמי הלבה בהתפרצויות של 1912 ו-1929 החריבו כפר נוסף, חסמו את המעבר לנמל וחיסלו את הצמחייה במורדות המערביים של האי. התפרצויות נוספות אירעו ב-1935, 1936, 1943 וב-1946. זו האחרונה הייתה התפרצות אלימה במיוחד עד כדי כך שתושבי האי נאלצו להתפנות לאי אאואה (ʻEua). הראשונים מבין תושבי האי הורשו לחזור אליו ב-1958.
היסטוריה.
ניואפואו סומן כבר על המפות של מגלי הארצות ההולנדים וילם שאוטן (Willem Schouten) ויקוב לה מאיר (Jacob Le Maire) במהלך מסעם סביב לכדור הארץ בשנת 1616. לאחר שלא עלה בידם ליצור קשר טוב עם תושבי האי ניואטופוטאפו (Niuatoputapu), הם התקרבו לניואפואו בתקווה להצליח שם יותר. הם קראו לו "אי התקווה הטובה". בהגיעם לאי הם נתקלו במצוקים שחורים, ירוקים בחלקם העליון, בשפע של עצי קוקוס, בכמה בתים לאורך חוף הים ובכפר שלם במקום נחיתתם. אך הם לא הצליחו לעגון את ספינתם והסתפקו בסחר חליפין מצומצם עם הילידים שהגיעו לספינתם בסירות הקאנו שלהם. זמן מה היו יחסיהם עם הילידים על מי מנוחות, אך לאחר תקרית בה ניסו הילידים לגנוב את אחת מהסירות שלהם, הם נאלצו להשתמש בנשק חם.
כאמור, בין השנים 1946–1958 היה האי שומם וגם כששובו אליו תושביו, חלקם נשארו בגלות.
בינואר 2002 הוכה האי בסופת ציקלון שהרסה בתים רבים ואדם אחד נהרג.
שריר הכנף התיכון
השריר הכנפי הצדי
אבא לפין
אַבָּא (אֶיְבֶּל) לַפִּין (בליטאית: Abelis Lapinas); 15 באוקטובר 1863 – 21 ביולי 1940 היה פעיל ציוני, רופא, סופר ומנהיג קהילת יהודי קובנה שבליטא.
קורות חיים.
לפין נולד בטאווריג למשפחה חסידית. בנם של נח, סוחר, קבלן, שומר מסורת ומשכיל, ומינה לבית פרלמן. התחנך בגימנסיה הרוסית בקובנה. ובהשפעת תנועת ההשכלה סיים ב-1893 בהצטיינות לימודי רפואה באוניברסיטת טרטו באסטוניה ובאוניברסיטת ורשה, והתמחה ברפואת עור. ב-1896 נישא לפאני לבית פרנס מווילנה. לפין פרסם ספרים רבים בתחום הרפואה בשפה הגרמנית, והוא פתח קליניקה פרטית בעיר קובנה, שם חי ופעל בתום לימודיו.
לפין התגייס לצבא הליטאי ושירת כקצין רפואה בדרגת אלוף-משנה במלחמת העולם הראשונה. לאחר שחרורו היה לראשון בליטא להחזיק במכשיר רנטגן. עם הזמן הפך לפין לאיש אמיד, כשברשותו נכסים רבים בקובנה ובסביבתה. בין נכסיו, שאת חלקם ירש ואחרים רכש, היו בית ראש ממשלת ליטא ומגורי בכירים, בניין הפרקליטות המחוזית בקובנה, תחנת משטרה, בית מעצר ובניין משרד התחבורה בקובנה. נכסיו אלה הולאמו על ידי השלטונות.
ללפין נולדו שלושה ילדים. בנו, עמנואל לפין, עלה לארץ ישראל ב-1932, הקים משפחה והתגורר בתל אביב.
אבא לפין נפטר ב-26 בפברואר 1940, ועל מצבתו נחקק בעברית , לאחר לכתו התקיים אירוע לזכרו בתל אביב, בהשתתפות אישי ציבור רבים שאורגן על ידי אחי חתנו, קונסול ליטא בארץ ישראל, הד"ר נחמן רחמילביץ.
פעילות ציבורית וציונית.
במקביל לעיסוקיו בתחום הרפואה, עמד לפין בראש הקהילה היהודית בקובנה, והיה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים, כשהוא רואה בפעילותו בתנועה הציונית את שליחות חייו. לפין השתתף בכל האסיפות והוועדות סביב הרעיון הציוני שהתקיימו בקובנה.
כאחד המנהיגים המשפיעים ביותר בקהילה היהודית, הפך ביתו למועדון לראשי התנועה הציונית ולאנשי רוח שונים שביקרו בקובנה, בהם זלמן שזר, חיים נחמן ביאליק ושמעון דובנוב, שאף הקדיש את המהדורה הרוסית של סדרת ספריו, "דברי ימי עם עולם", ללפין.
לפין נחשב למקורב לבנימין זאב הרצל, והמפגש הראשון בין השניים התקיים ב-1903 בקובנה. השתתף במשלחת שקיבלה פניו של ד"ר הרצל בווילנה. הם נפגשו בהמשך בקונגרסים הציוניים, וחלק מחלופת מכתבים שהתקיימה בין השניים מוצגת במוזיאון הרצל בירושלים.
במסגרת פעילותו הציונית סייר לפין עם קבוצת רופאים ליטאים בארץ ישראל ב-1932. במהלך מסעו נערכה לכבודו ולכבוד ד"ר צמח שאבאד מווילנה קבלת פנים על ידי ועדת הבריאות של כנסת ישראל והסתדרות הרופאים בירושלים. לפין ניצל את הביקור לרכישת מגרש בשכונת רחביה בירושלים עבור בנו, ד"ר עמנואל לפין.
רווחה.
לפין ייסד את בית היתומים היהודי בקובנה על שם רב העיר, רבי יצחק אלחנן ספקטור, והוא היה מעורב בניהולו בשנותיו האחרונות. ב-1913 היה לפין ממקימי הזרוע המבצעת של יק"א בליטא - "ארגון לריפוי מהגרים - החברה הקולינארית היהודית", ארגון שסייע ליהודים החולים במחלות שמנעו מהם כניסה לארצות ההגירה (בעיקר לארצות הברית). לפין יזם וייסד מספר ארגונים ומוסדות נוספים דוגמת החברה "פלשתינא", תלמוד תורה בקובנה, בית תמחוי לענייה היהודים של קובנה, ובתקופה בין המלחמות, בשנת 1921, היה חבר בעיריית קובנה ואף הקים את הבלוק היהודי ליטאי בבחירות לדומה. כן היה גם חבר "ועד הקהילה" בקובנה, ונמנה עם מייסדי הארגונים "עזרה" ו"טרוד" בעיר ו"הליגה למלחמה נגד השחפת" בליטא.
תרבות.