טוקוס אדום מקור דמארה
תומס גבע
יחסי אוסטריה–בוסניה והרצגובינה
יחסי אוסטריה–בוסניה והרצגובינה הם יחסי החוץ המתקיימים בין אוסטריה לבוסניה והרצגובינה.
היסטוריה.
השלטון האוסטרו-הונגרי בבוסניה.
ב-1867 נכללו האזורים בוסניה והרצגובינה אשר נשלטו בידי האימפריה העות'מאנית במסגרת וילאייט בוסניה. בעקבות קונגרס ברלין ב-1878, קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית מנדט על השטחים, פרט לאזור הרצגובינה הישנה אשר הועבר למונטנגרו. העות'מאנים נותרו השליטים הרשמיים באזור, אולם בפועל הוא נוהל בידי האוסטרו-הונגרים. כניסת הצבא האוסטרו-הונגרי לתוך בוסניה והרצגובינה נתקלה בהתנגדות מוסלמית. המוסלמים מרדו ונוצחו סופית רק בשנת 1883. הנוצרים, שפיתחו ציפיות, התאכזבו במהרה מהשלטון החדש. הצרה הייתה שהאימפריה האוסטרו-הונגרית הייתה ממלכה דואלית אשר בה היה מקום שווה הן לאוסטריה והן להונגריה. שתי המדינות גבלו בבוסניה, ולא הצליחו להגיע להסכמה איזו מהן תספח אותה. לפיכך הוחלט ששתי המדינות ינהלו את האזור במשותף. מה שהפך את הבירוקרטיה המסובכת בלאו הכי של האימפריה, למסובכת אפילו יותר בבוסניה והרצגובינה. זכויות שונות כמו זכות החנינה, הוענקו לשר האוצר המשותף (בניגוד לרוב המשרות באימפריה, לא היו שרי אוצר נפרדים לאוסטריה ולהונגריה, אלא שר אוצר משותף אחד). מושל מטעם הצבא היה אחראי על הניהול בפועל של האזור.
באוסטריה ובהונגריה היו שיטות משפטיות שונות ובבוסניה הוחלט להפעיל את השיפוט הצבאי ולמעשה המשיכו להסתמך על המשפט העות'מאני. הממשל החדש שמר על הסדרים הישנים, כולל המיסים המיוחדים המוטלים על הנוצרים. הוחלט לשמור על מאזן קבוע בין ההוצאות וההכנסות של המחוז וכך הוגבלו אפשרויות הפיתוח. מבחינה לאומית נוצר תהליך שהביא להזדהות הקתולים עם העם הקרואטי והאורתודוקסים עם העם הסרבי, שני עמים ששכנו על גבולות בוסניה. הבוסנים המוסלמים, ששפתם הייתה סרבו-קרואטית, ניצבו בפני בעיה של זהות לאומית. במהלך השלטון העות'מאני הם ראו עצמם טורקים בוסניים, חלקם למדו טורקית, המשכילים השתמשו בטורקית, פרסית וערבית. הסרבים והקרואטים השתדלו לשכנע את הבוסנים המוסלמים לראות בעצמם סרבים או קרואטים בני דת האסלאם ומעטים השתכנעו והצטרפו למפלגות לאומיות סרביות או קרואטיות. באזור קמה תנועה חזקה ששאפה להקמת מדינה של הסלאבים הדרומיים. מרבית הבוסנים המוסלמיים תמכו בתנועה/מפלגה ששאפה להבטיח אוטונומיה תרבותית-דתית.
האוסטרו-הונגרים שאפו לספח לחלוטין את השטחים, והצליחו להגיע להבנה בנושא עם העות'מאנים, ממלכת איטליה והקיסרות הגרמנית. עם זאת סרביה ומונטנגרו היו בדעה שהשלטון האוסטרו-הונגרי בבוסניה והרצגובינה הוא זמני, וכי השטחים צריכים להתחלק ביניהן. באוקטובר 1908 נכנסו כוחות אוסטרו-הונגריים לבוסניה, מה שפתח את "משבר בוסניה". האימפריה הרוסית, בריטניה וצרפת הודיעו שהן לא מכירות בסיפוח, וסרביה ומונטנגרו גייסו את צבאן. בתחילת 1909 חזרו בהם הרוסים, הבריטים והצרפתים, בניסיון למנוע מלחמה, והפעילו לחץ מתואם על הסרבים להכיר גם הם בסיפוח. בלית ברירה נתנו הסרבים את הסכמתם. מונטנגרו רוצתה בהכרה בשליטתה המלאה בשני ערי חוף ובמתן לה היתר להקים צי.
הצלחותיה הצבאיות של סרביה במהלך , כמו גם הזעם על סיפוח בוסניה, עוררו רגשות לאומיים אצל הסלאבים הרבים שחיו באוסטרו-הונגריה ורצו להסתפח לסרביה ולהקים עמה את "יוגוסלביה". בחמש השנים שקדמו ל-1914, ביצעו לאומנים סרבים מספר רב של פעולות טרור והתנקשות כנגד הממשל האוסטרו-הונגרי בבוסניה, הרצגובינה וקרואטיה. פעולות אלו זכו לתמיכה ספוראדית וחשאית מצד סרביה. ב-1910 ניסה סטודנט צעיר בשם בוגדן ז'רייץ' לרצוח ביריות את המושל הצבאי של בוסניה, הברון ורשנין. על אף שנכשל, ותואר בעיתונות כמטורף, מעשהו עורר השראה אצל לאומנים סרבים ובוסנים רבים, במיוחד צעירים. ארגונים לאומניים רבים כמו "היד השחורה" ו"בוסניה הצעירה" פעלו באזור. ביוני 1914, רצחו לאומנים בוסנים בסרייבו את פרנץ פרדיננד יורש העצר האוסטרו-הונגרי. הרצח הוביל למשבר יולי, אשר בעקבותיו פרצה מלחמת העולם הראשונה. המלחמה הסתיימה ב-1918, ובעקבותיה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית. שטחי בוסניה והרצגובינה סופחו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ובהמשך לממלכת יוגוסלביה.
מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1941 פלשו כוחות גרמניה הנאצית, אשר אוסטריה הייתה חלק ממנה בעקבות האנשלוס, לממלכת יוגוסלביה וכבשו אותה, ואזור בוסניה צורף לקרואטיה העצמאית, שהייתה למעשה גרורה גרמנית. השלטון הגרמני נמשך בבוסניה כמעט עד סוף מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה חזרה בוסניה להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בוסניה העצמאית.
באוקטובר 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על ריבונותה, אשר אושרה במשאל עם ב-5 באפריל 1992, וב-8 באפריל 1992 כוננה אוסטריה יחסים דיפלומטיים עם בוסניה והרצגובינה.
יחסים דיפלומטיים.
אוסטריה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד. מאידך, בוסניה והרצגובינה מחזיקה שגרירות באוסטריה בווינה וקונסוליה כללית בגראץ.
קו 11 של הרכבת התחתית של מדריד
קו 12 של הרכבת התחתית של מדריד
קרב קייפ מאי
Nothing Rhymed
"Nothing Rhymed" (בעברית: "מאומה לא מתחרז") הוא שיר מאת הזמר-יוצר האירי גילברט או'סאליבן שנכתב והוקלט בשנת 1970.
השיר יצא באוקטובר 1970. הוא הגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי, מקום שני באירלנד, ולמקום הראשון בהולנד. זה היה סינגל הבכורה של או'סאליבן שהפך ללהיט. "Nothing Rhymed" נכלל באלבומו של או'סאליבן "Himself" משנת 1971.
או'סאליבן סיפר שהמניע לכתיבת השיר היה סרט שראה בטלוויזיה על ילדים מורעבים באפריקה. הבסיסט הרבי פלאוורס השתתף בהקלטה המקורית. ההיסטוריון של מוזיקת הפופ פול גמבצ'יני תיאר את השיר בתוכנית תיעודית "Kings of 70s Romance" של ה-BBC משנת 2007 כ"אחד השירים הגדולים של כל הזמנים". המוזיקאי פול ולר אמר שהשירים "Nothing Rhymed" ו-"" הם "שניים מהשירים האהובים עליו ביותר".
שיר זה זכה למספר גרסאות הכיסוי הרבות ביותר מבין שיריו של או'סאליבן. טום ג'ונס, שגורדון מילס היה גם המנהל שלו, הקליט גרסה לאלבומו "She's A Lady" מ-1971. באותה שנה הקליטה להקת I Profeti גרסה עם מילים באיטלקית שיצאה באלבום "Era Bella. איבון אלימן ביצעה גרסת כיסוי של השיר לאלבום הבכורה שלה מ-1972. ב-1976 ביצע ברטון קאמינגס מלהקת The Guess Who את השיר לאלבום הסולו הראשון שלו. הזמרת-יוצרת הקנדית אם גרינר הקליטה גרסת כיסוי של השיר לאלבומה "Songs of Love and Death" משנת 2005. הזמר מוריסי החל ב-2002 לבצע את השיר בהופעותיו.
תוודרוס השני, קיסר אתיופיה
ראש ממשלת בריטניה
משה והסלע
ויליאם ויקרי
ויליאם ספנסר ויקרי (באנגלית: William Spencer Vickrey; 21 ביוני 1914 – 11 באוקטובר 1996) היה פרופסור לכלכלה וחתן פרס נובל יליד קנדה. ויקרי זכה בפרס נובל למדעי הכלכלה בשנת 1996 ביחד עם ג'יימס מירליס על מחקריהם בתאוריה הכלכלית של תמריצים תחת מידע א-סימטרי. הוא זוכה הפרס היחיד עד כה שנולד בקולומביה הבריטית.
ההכרזה על הפרס נמסרה שלושה ימים בלבד לפני מותו. ויקרי נפטר בזמן שנסע לכנס של אקדמאים ג'ורג'יסטים שאותו עזר לייסד ושאותו לא החמיץ במשך עשרים שנה. עמיתו למחלקה לכלכלה באוניברסיטת קולומביה, סי. לואל האריס, קיבל את הפרס בשמו. ישנם רק שלושה מקרים נוספים בהם הוענק פרס נובל לאחר המוות.
שנותיו הראשונות.
ויקרי נולד בוויקטוריה, קולומביה הבריטית, ולמד בתיכון באנדובר , מסצ'וסטס. לאחר קבלת התואר הראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ייל בשנת 1935, המשיך להשלמת תואר שני בשנת 1937 ולתואר דוקטור בשנת 1948, באוניברסיטת קולומביה, שם נשאר במשך רוב הקריירה.
קריירה.
ויקרי היה הראשון שהשתמש בכלים של תורת המשחקים כדי להסביר את הדינמיקה של מכירות פומביות. במאמר פורץ דרך ניסח ויקרי כמה שיוויי משקל במכירה פומבית, וסיפק תוצאה ראשונית של תיאורית תוחלת הרווח השווה (Revenue Equivalence Theorem). משפט תוחלת הרווח השווה נותר המרכזי בתורת המכרזים המודרנית. מכרז ויקרי נקרא על שמו.
ויקרי עבד גם על תמחור גודש, הרעיון שצריך לתמחר כבישים ושירותים אחרים כך שהמשתמשים יראו את העלויות הנובעות משימוש בשירות המנוצל במלואו כשיש עדיין ביקוש. תמחור גודש מאותת למשתמשים להתאים את התנהגותם או למשקיעים להרחיב את השירות על מנת להסיר את האילוץ. התאוריה יושמה לאחר מכן בחלקה בלונדון.
ויקרי כתב כי החלפת מיסים על ייצור ועבודה ("כולל מס על פיתוח הקרקע") במס שווי מקרקעין "תשפר משמעותית את היעילות הכלכלית של האזור". ויקרי טען עוד כי למס שווי מקרקעין לא יהיו השפעות שליליות וכי החלפת מיסים קיימים במס הקרקעות תגדיל את התפוקה המקומית כך שמחירי הקרקעות יעלו במקום ליפול.
הפילוסופיה הכלכלית של ויקרי הושפעה מג'ון מיינרד קיינס והנרי ג'ורג'. הוא היה מבקר חריף של בית הספר לכלכלה בשיקגו והיה קולני בהתנגדות למיקוד הפוליטי בהשגת תקציב מאוזן ובמאבק באינפלציה, במיוחד בתקופות של אבטלה גבוהה. בעבודתו תחת הגנרל דאגלס מקארתור, ויקרי סייע להשגת רפורמה אגררית ביפן.
לויקרי היו הרבה סטודנטים לתארים מתקדמים מאוניברסיטת קולומביה.
חיים אישיים.
ויקרי התחתן עם ססיל תומפסון בשנת 1951. הוא היה קווייקר. הוא נפטר בהריסון, ניו יורק בשנת 1996 מאי ספיקת לב.
בית הכנסת בימבול
בית הכנסת בימבול היה בית כנסת אשר פעל בעיר ימבול בדרום-מזרח בולגריה בין השנים 1896–1948.
היסטוריה.