ארצות הברית אימנה, מימנה וחימשה את הקונטראס, באמצעות ה-CIA, ואף הייתה מעורבת במאמצים ליצירת שיתוף פעולה וחזית אחידה בין הארגונים השונים. זאת, בהתאם למדיניותו של הנשיא רונלד רייגן, לסיוע לארגוני גרילה אנטי-קומוניסטיים ברחבי העולם. בתקופת שלטונה של החונטה הצבאית בארגנטינה (עד 1983) תמכה אף היא בקונטראס. לאחר שרבו העדויות על כך שהקונטראס לא פוגעים רק במטרות צבאיות, אלא גם באזרחים, סירב הקונגרס לאשר את מימון הקונטראס. כדי לעקוף את הקונגרס, התבצעה עסקה סיבובית שכללה מכירת נשק לאיראן באמצעות ישראל, בפרשה שנודעה בשם פרשת איראן-קונטראס. ב-1986 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק, בפסק הדין ניקרגואה נגד ארצות הברית, כי תמיכתה של ארצות הברית בקונטראס, כמו גם פעולות אחרות שנקטה, כמיקוש נמליה של ניקרגואה, מהווה הפרה של המשפט הבינלאומי, והורה לה לפצות את ניקרגואה. ארצות הברית מעולם לא מילאה אחר פסק דין זה.
לשיא הצלחותיהם הצבאיות הגיעו הקונטראס בשלהי 1987 ובראשית 1988. עם המבצעים הבולטים נמנו מתקפה משולבת של הקונטראס ב-21 בדצמבר 1987 על מספר בסיסים צבאיים ברחבי ניקרגואה והפלת מסוק מיל מי-24. פעולות אלה, לצד הפגנות ברחבי המדינה ולחץ בינלאומי להפסקת הלוחמה, אילצו את הנשיא דניאל אורטגה לנהל משא ומתן, ולהכריז על קיום בחירות ב-1990.
ב-1989 החלו הקונטראס להתפרק מנשקם, לקראת מערכת הבחירות. אורטגה הובס בבחירות, ולנשיאת המדינה נבחרה ויולטה צ'מורו, סנדיניסטית לשעבר שהעבירה את תמיכתה לקונטראס עקב התנגדותה למדיניות הסוציאליסטית שהנהיגו הסנדיניסטים. לאחר בחירתה חדלו הקונטראס לפעול, והשתלבו במערכת הפוליטית.
נייר קופי
הקונטראס
סיבר
זאן פייר מלוויל
Live at the House of Blues
Live at the House of Blues הוא אלבום של הראפר האמריקאי טופאק שאקור מההופעה האחרונה שלו שהתרחשה ב-4 ביולי 1996. האלבום יצא בשנת 2005, 9 שנים לאחר ששאקור נורה מרכב חולף. האלבום מכר יותר מ-1,000,000 עותקים והגיע למעמד פלטינה. בהופעה היו זמרים אורחים שמופיעים באלבום, כגון סנופ דוג, Outlawz ועוד. קיימת גם גרסת DVD שמכילה את המופע השלם כולל קליפים לשירים "California Love", "To Live &amp; Die in LA", "Hit 'Em Up" ו-I Ain't Mad at Cha.
נקודת איסוף
נקודת איסוף (צרפתית: La Rafle) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2010 בבימויה של רוזלין בוש ובהפקתו של אלן גולדמן, המתאר את פרשת גירושם של היהודים מפריז בתקופת מלחמת העולם השנייה ושילוחם למחנות ההשמדה ("מצוד ולודרום ד'איבר"). הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים ומתמקד בסיפורו של ילד אחד, משפחתו וחבריו ובסיפורה של אחות נוצרייה שסייעה ליהודים.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-10 במרץ 2010 וזכה להצלחה רבה. בישראל הוקרן הסרט לראשונה ב-8 ביולי 2010 בפתיחת פסטיבל ירושלים בהשתתפות הבמאית והשחקנים.
תקציר העלילה.
משפחת וייסמן כוללת את יוסף (ג'ו) ויסמן בן ה-11, את הוריו שמואל ושרה ושתי אחיותיו הגדולות שרלוט וראשל. המשפחה מתגוררת בפריז, אליה הגיעו שמואל ושרה וייסמן מפולין לפני שנים רבות. עלילת הסרט נפתחת ביוני 1942, כאשר בצרפת שולטים הנאצים ובדרום המדינה שולטת ממשלת הבובות של משטר וישי המשתפת פעולה עם הנאצים. היהודים מצווים לענוד טלאי צהוב ומוטלות עליהם הגבלות שונות שהולכות ומחמירות עם הזמן.
משפחת ויסמן מנסה להסתגל למצב החדש בתקווה שהמלחמה תסתיים והם יחזרו לחיות בצורה רגילה, אולם בחשאי מתנהלות ההכנות לגירוש יהודים מצרפת.
בבוקר ה-16 ביולי 1942 מגורשת משפחת וייסמן יחד עם שכניהם ו-13,000 יהודים נוספים לאצטדיון מרוצי האופניים בפריז, ולודרום ד'איבר, על ידי המשטרה הצרפתית, שם הם מחכים לגורלם, תוך שהם סובלים מצפיפות קשה, כמעט ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים. על השירותים הרפואיים באצטדיון מופקד ד"ר שיינבאום, רופא יהודי, ואיתו מספר מצומצם של אחיות מהצלב האדום, בהם גם אנט מונוד, אחות נוצרייה צעירה שמזדהה עם סבלם ומחליטה להצטרף אליהם למחנה הריכוז בון-לה-רולאנד, אליו הם מועברים כעבור כמה ימים. לאחר מספר שבועות במחנה הריכוז נשלחים המבוגרים מזרחה, למחנות ההשמדה בפולין, ובמחנה נשארים הילדים. ג'ו וייסמן מצליח להימלט יחד עם ילד נוסף. שאר הילדים נשלחים "מזרחה" (למחנות ההשמדה).
בסרט מוצגות תגובות מחאה שונות של תושבי פריז ביחס לאפליית היהודים ופעולות רבות של סיוע והצלה, לצד תגובות אנטישמיות.
יצירת הסרט וביקורות.
צילומי הסרט התחילו במאי 2009 ונמשכו 13 שבועות בהשתתפות 9,000 ניצבים. מבנה האצטדיון ששימש כנקודת איסוף ומחנה הריכוז שוחזרו בהונגריה עבור צילומי הסרט. הבסיס לתסריט נכתב על פי עדויות שגבתה הבמאית מג'ו ויסמן ואנט מודו במהלך התחקיר לסרט.
מבקר הקולנוע אורי קליין עינה את הסרט "מלכודת דבש נטולת עוצמה רגשית".
לואי דרקייה דה פלפואה
לואי דָרְקְיֶיה דה פֶּלֶפּוּאָה (בצרפתית: Louis Darquier de Pellepoix; 19 בדצמבר 1897, קאור - 29 באוגוסט 1980, ליד מאלגה שבספרד) היה ראש הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים תחת משטר וישי בצרפת בין השנים 1944-1942.
ביוגרפיה.
דה פלפואה לחם במלחמת העולם הראשונה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה חבר בכמה התארגנויות פוליטיות שדגלו באידאולוגיה פשיסטית ואנטישמית. ב-6 בפברואר 1934 נפצע במהלך הפגנות סוערות של תנועות הימין בצרפת, דבר שהוסיף למעמדו הציבורי. בתקופה זו החל שיתוף הפעולה שלו עם ארגונים אנטישמיים בגרמניה.
דה פלפואה ביטא בפומבי את דעותיו הקיצוניות. בין השאר אמר ב-1937: "מוטל עלינו, עם כל הדחיפות שבדבר, לפתור את הבעיה היהודית, בין אם על ידי גירוש או טבח". דו"ח בריטי משנת 1942 כינה אותו אחד האנטישמים הגרועים ביותר בצרפת. ב-1938 הציע דה פלפואה, שכיהן כחבר מועצת פריז, כי ייקבע לכל יהודי צרפת מעמד של זרים ויוטלו עליהם הגבלות חמורות בתחומי התרבות והכלכלה.
במאי 1942 הוא מונה לעמוד בראש ה"קומיסריאט הכללי לענייני יהודים" במקומו של קסאבְיֶיה וָלָה שלמרות דעותיו האנטישמיות ניסה לנהל מדיניות עצמאית צרפתית ביחס ליהודים ולכן פוטר מתפקידו על ידי הגרמנים. בניגוד לקודמו שהיה מועמד מטעם ממשל וישי נבחר דה פלפואה שהיה פרו-נאצי ומעריץ של ההיטלריזם על ידי הגרמנים. הוא ואנשי צוותו פעלו בברוטאליות ובתאוות בצע תוך שהם מתעלמים ממשרדי ממשלה אחרים או מעכבות טכניות וחוקתיות. נאמר כי פיליפ פטן בעצמו כינה את דה פלפואה, שהיה ידוע כאיש גס ואכזרי, "מר עינויים". בתקופתו גדלו ההתעמרות והדיכוי של יהודי צרפת והוגבר קצב הגירוש למחנות הריכוז. בין היתר היה דה פלפואה מראשי מבצע גירוש היהודים מפריז, בו גורשו כ-13,000 יהודים למחנות השמדה. בפברואר 1944 פוטר דה פלפואה בהוראת הגרמנים שחששו כי דמותו הגרוטסקית פוגעת באינטרסים שלהם בצרפת.
בשנת 1947 נידון דה פלפואה למוות שלא בפניו באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים, אך הוא נמלט לספרד, שם היה מוגן תחת משטרו של פרנסיסקו פרנקו.
באוקטובר 1978 אמר בריאיון לעיתון הצרפתי "ל'אקספרס" כי תאי הגזים באושוויץ לא שימשו כדי להרוג בני אדם, אלא רק כאמצעי לחיטוי נגד כינים, וכי הטענות על ההרג בשיטה זו היו שקרים שהומצאו על ידי היהודים. הראיון עורר סערה ודיון ציבורי רחב בצרפת.
דה פלפואה מת ב-1980, במאלגה שבספרד.
לואי דה פלפואה
לואי דרקיה
לואי דרקייה
לואי דרקייה דה פלפוא
לואי דרקיה דה פלפוא
דרקיה דה פלפוא
דרקייה דה פלפוא
דרקייה דה פלפואה
דרקיה דה פלפואה
קייפרס פוניי
קייפרס ס. פוּנֵיי הבן (באנגלית: Capers C. Funnye Jr.; נולד ב-1952) הוא רב קונסרבטיבי אפרו-אמריקאי, מנהיגה הרוחני של "הקהילה האתיופית-עברית בית-שלום בני-זקן" (Beth Shalom B’nai Zaken Ethiopian Hebrew Congregation) בשיקגו, עמית מחקר בכיר במכון לחקר היהדות והחברה בסן פרנסיסקו, החבר האפרו-אמריקאי הראשון והיחיד במועצת הרבנים של שיקגו וחבר הקונגרס היהודי האמריקאי במערב התיכון. פוניי הוא בן-דודתה של מישל אובמה (אמו היא אחות-סבהּ).
תולדות חייו.
פוניי נולד בדרום קרוליינה וגדל בדרום שיקגו. כמו רוב בני קהילתו פוניי הוא, כלשונו, "יהודי מבחירה". הוא התגייר ב-1972 לאחר שגדל כנוצרי מתודיסטי, בקהילה ששימרה מנהגים ותרבות אפריקאיים.
התקרבותו ליהדות החלה כאשר למד באוניברסיטה וחש, בין היתר על בסיס תעמולת הפנתרים השחורים שהנצרות אינה דת טבעית לאפריקאים, אלא דת שנכפתה עליהם על ידי האדם הלבן. בחיפושיו אחר דת מתאימה יותר הכיר את הרב רוברט דווין מקבוצת בני ישראל העבריים השחורים, שהטיף כי אפרו-אמריקאים הם צאצאי העבריים המקראיים. דווין, שלא היה מוסמך לרבנות, גייר את פוניי. בהמשך למד פוניי את יסודות היהדות באופן מסודר והחליט לאמץ צו הלכתי מחמיר יחסית. ב-1985 החליט לעבור גיור רשמי, שהתקבל על ידי בית הדין של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית. לאחר מכן הוסמך לרבנות על ידי בית דין זה. ב-1997 התקבל למועצת הרבנים של שיקגו.
פוניי מלמד עברית ויהדות בשיקגו והוא חבר הוועדה האורבנית של יהודי שיקגו, הנלחמת בעוני, גזענות ואנטישמיות. כמו כן מארגן פוניי מפגשים בין מוסלמים ויהודים אפרו-אמריקאים לקידום הבנה הדדית. פוניי פעיל בארגוני סיוע לקהילות ביתא ישראל ויהודי האיגבו וכן בוועד לשחרור יונתן פולארד. במסגרת פעילויותו בקהילה פעל לא אחת יחד עם מישל אובמה.
אניס ורדה
אברהם בן יעקב (קרטוגרף)
השר להגנת העורף
אברהם אב בית דין
עסקי הרוקנ'רול
עסקי הרוקנ'רול הוא אלבום האוסף השלישי בקריירה של להקת הרוק הישראלית משינה. האלבום יצא בנובמבר 2010 על ידי חברת התקליטים NMC.