גלגלות של פרזאורולופוס מעידות שהנזר דמוי הכרבולת על ראשו של הזכר היה ארוך מזה של הנקבה. ייתכן שכרבולות וקרניים שימשו את הזכרים בדינוזאורים כדי למצוא חן בעיני הנקבות.
בתרבות.
הפרזאורולופוס מופיע בסרט דינוזאור, בו הוא מוצג כיצור החי בעדרים. פרזאורולופוס צעיר וסקרני מתקרב יותר מדי לקרנוטאורוס שיוצא החוצה, אך לא טורף אותו.
פרטים של פרזאורולופוס נראים בעדרים בסדרה פארק פרהיסטורי, שם חלק מהם נטרפים בידי דיינוסוכוס ואלברטוזאורוס.
הפרזאורולופוס הוא מהדינוזאורים הבודדים שמופיעים בכל סרטי פארק היורה וגם בספר העולם האבוד. הם מוצגים כיצורים צמחוניים החיים בעדרים לצד אוכלי עשב נוספים.
פרזאורולופוסים מופיעים בסרט האנימציה הדינוזאור הטוב.
פרזארולופוס נקבה בשם 'פריס' מופיעה בסדרת הסרטים והמשחקים מלך הדינוזאורים, שם היא מופיעה כחלק מדינוזאורי העשב וכדינוזאור של זואי, חברת צוות ד'.
הוא מופיע גם בסדרות הפעולה פאוור ריינג'רס דינו צ'ארג' ופאוור ריינג'רס עוצמת הדינוזאור.
אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק
אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק (אנגלית: Edmund de la Pole, 3rd Duke of Suffolk; 1471/1472 - 30 באפריל 1513), דוכס סאפוק, בנו של ג'ון דה לה פול, הדוכס השני מסאפוק ואשתו אליזבת מיורק.
חייו.
אמו של דה לה פול הייתה בתו של ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק ושל ססילי נוויל. מתוקף כך, הייתה אחותם של שניים ממלכי אנגליה: אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי. סביו מצד אביו היה ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק. ויליאם היה חייל ומפקד אנגלי חשוב במלחמת מאה השנים, ומאוחר יותר מונה ללורד צ'מברלין. בנוסף הוא מופיע כמה פעמים במחזותיו של שייקספיר: הנרי השישי, חלק ראשון והנרי השישי, חלק שני. אביו של סבתו היה ג'פרי צ'וסר, סופר ומשורר אנגלי נודע.
אחיו הבכור של דה לה פול, ג'ון דה לה פול, רוזן לינקולן, צוין כיורש הכתר בידי דודו מצד אמו, המלך ריצ'רד השלישי. עם זאת, לאחר ניצחונו של הנרי השביעי בקרב בוסוורת', ג'ון לא טען לכתר ובמקום זאת נשבע אמונים להנרי, שחס על חייו. ב-1487 ג'ון הצטרף למרד של למברט סימנל, ונהרג בקרב סטוק ב-1487. לאחר מות אחיו, דה לה פול הפך ל"יורקי" המרכזי הטוען לכתר. עם זאת, הנרי חס על חייו ואפשר לו להמשיך כדוכס סאפוק ב-1491, אף שלאחר מכן תוארו הורד לדרגת רוזן.
ב-1496 נישא דה לה פול למרגרט סקרופ, בתו של סר ריצ'רד סקרופ. שאיפותיו להשבת המלוכה לביתו לא תמו, והוא ניסה למרוד בהנרי השביעי בעזרת גורמי חוץ כמקסימיליאן הראשון. ניסיונו עלה בתוהו, ובסופו של דבר הוא נתפס על ידי כוחותיו של הנרי. האחרון הסכים לא להוציאו להורג, ובמקום זאת הסתפק בכליאתו. ב-1509 נפטר הנרי השביעי. בנו הנרי השמיני הוכתר כמלך. כשרצה לצאת למלחמה בצרפת ב-1513, הוציא את דה לה פול להורג במצודת לונדון, על-מנת למנוע מרידות במהלך היעדרותו.
אחיו הצעיר יותר, ריצ'רד דה לה פול, הכריז על עצמו כרוזן סאפוק, והיה הטוען המוביל לכתר מטעם בית יורק, עד למותו בקרב פאביה ב-25 בפברואר 1525.
סטיבן גראהם
סטיבן גראהם (באנגלית: Stephen Graham; נולד ב-3 באוגוסט 1973) הוא שחקן אנגלי מוכר מתפקידיו בסרטים "זו היא אנגליה", "כנופיות ניו יורק" "עונת המכשפה" ובסדרה "אימפריית הפשע" בה גילם את אל קפונה.
ביוגרפיה.
גראהם נולד בעיירה קירקבי שבמרזיסייד, צפון מערב אנגליה ולמד ב"מכללת רוז ברופורד" לתיאטרון.
גראהם החליף את המבטא הסוונזי שלו למבטא לונדוני לשם הופעתו הראשונה, בסרט הפשע של גאי ריצ'י "סנאצ'" בתור טומי.
גראהם שכלל לא היה מלוהק לסרט, הגיע ללוות חבר לאודישן ומצא חן בעיניו של ריצ'י שליהק אותו על המקום.
לאחר הופעת הבכורה המוצלחת נסע להוליווד והתפרסם בשני פרקים בסדרת המופת "אחים לנשק" ובתור שאנג חברו ומתומכיו של מנהיג הכנופיה האירית אמסטרדם וולון (לאונרדו די קפריו) בדרמת הפשע התקופתית של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק".
לאחר מספר תפקידי משנה בהפקות אמריקאיות בהן לא בלט, התפרסם גראהם בתפקיד הגזען הבריטי גלוח הראש קומבו גאסגואין בדרמה "זו היא אנגליה".
ב-2009 שיחק גראהם לצידו של ג'וני דפ בסרט הפשע "אויבי הציבור" וגילם את שודד הבנק והרוצח הפסיכופת בייבי פייס נלסון.
ב-2010 גילם את המאפיונר האיטלקי אל קפונה בראשית דרכו בסדרת הפשע המוצלחת "אימפריית הפשע".ב-2011 הופיע במותחן הפעולה התקופתי "עונת המכשפה" בתור הנוכל האגאמר המתלווה אל שני האבירים ביימן (ניקולס קייג') ופלסון (רון פרלמן) ובשובר הקופות "" בתור הפיראט סקראם המשרת על סיפון ספינת "נקמת המלכה אן" תחת פיקודו של שחור הזקן (איאן מקשיין). בשנת 2018 שיחק בסרט הפשע "יארדי", סרטו הראשון של אידריס אלבה כבמאי.
בשנת 2021 לוהק לעונה השישית של סדרת הפשע התקופתית "כנופיית ברמינגהאם"; אשר תעלה לשידור במהלך 2022.
גראהם נשוי לשחקנית חנה וולטרס ואב לשני ילדים.
תנופה
בהלכה היהודית, תנופה היא פעולה הנעשית במהלך הקרבת קרבנות מסוימים, בעיקר בהקרבת קרבנות שלמים ומנחה אחדים, כחלק מעבודת הקורבנות בבית המקדש.
הפוסקים הראשונים נחלקו האם התנופה היא מצווה נפרדת ויש לברך עליה ברכה נפרדת, או שמא יש להחשיב אותה רק כשלב בהקרבת הקרבן, ולברך רק על העיקר.
אופן ההנפה.
הכהן מניח את הקורבן על ידיו של מי שמחויב בקורבן והביאו, אוחז בידיו של מביא הקרבן כשהם מעל ידיו, ומניף את הקורבן לארבעה צדדים: מוליך ומביא לארבע רוחות השמים, מעלה לכיוון מעלה, ומוריד לכיוון מטה. לפי דעת פרשנים אחרים, כמו התוספות אין לעשות כך, כיוון שידי הבעלים נחשבים לחציצה בין ידיו לקורבן, ולכן אוחז הכהן בכלי השרת מלמטה, והבעלים אוחזים בראשי הכלי מלמעלה, ומביא ראיה מגמרא מפורשת במסכת סוטה.
כאשר ההנפה מתבצעת בקורבן ולא במנחה, לעיתים מתבצעת ההנפה כאשר הקורבן חי, כמו למשל באשם מצורע, לפעמים בבשרו כמו למשל קורבן שלמים של יחיד, ולפעמים הן קודם והן אחרי השחיטה - בשלמי ציבור.
בקורבן מנחה, שמתקיימת בו גם הגשה – תהליך בו והוא מוגש אל המזבח, קודמת התנופה להגשה.
טעם ההנפה.
ההנפה נעשית רק בקורבן המובא על ידי יהודי, ולא בקורבן המובא על ידי גוי.
רבי חייא בר אבא בשם רבי יוחנן אמר: "מוליך ומביא למי שהרוחות שלו, מעלה ומוריד - למי שהשמים והארץ שלו", כלומר כיווני התנועה מסמלים שכל הכיוונים של העולם הם של הבורא. רבי חמא בר חנינא מפרש: "מוליך ומביא - כדי לעצור רוחות רעות, מעלה ומביא - כדי לעצור את הטללים (גשמים) רעים", כלומר למנוע צרות מהכיוונים השונים. רבי יוסי בר אבין הסיק מדבריו ששיירי מצווה (פרטים במצווה שאינם עיקריים), מעכבים את הפורענות, שהרי התנופה היא שיירי מצווה - שהרי הקורבן כשר גם בלעדיה, והיא עוצרת את הרוחות הרעות ואת הטללים הרעים.
רב אחא בר יעקב כשהיה מניף היה אומר "חץ בעיני השטן" , כלומר בכל אחד מפעולות ההנפה הוא כביכול יורה חץ בעיני השטן הרוצה להביא פורענות לעולם. למרות מנהגו זו, נפסק בתלמוד, כי אין לאדם לומר כך, על ידי התגרות זו, עלול השטן להתגרות בו.
קרבנות בהם נעשית תנופה.
איל מילואים.
ושמת הכל על כפי אהרן ועל כפי בניו והנפת אתם תנופה לפני ה'
הנפת קורבנות שלמים ומנחה יחד.
נחלקו החכמים באופן ההנפה. לפי דעת תנא קמא, "שתי הלחם" מונחים על הכבשים, לפי שיטת רבי יוסי בן המשולם, הוא משכיב את הכבשים על מתניהם, מניחם על הלחם ומניף, ולפי שיטת רבי חנינא בן חכינאי הוא אוחז אותם זה לצד זה ומניף.
בכל קורבן, בו יש שני חלקים, ישנו ה"מתיר", הוא חלק הקורבן הוקרב על גבי המזבח והוא מתיר את החלק שלא מוקרב לכהנים, והעיקר, הוא החלק שהוא עיקר הקורבן, והחלק השני נחשב כטפל לעיקר. במקרה זה, הכבשים הם חלק ה"מתיר" בקורבן העצרת, שהרי הם מוקרבים על גבי המזבח. אך נחלקו החכמים, אם "שתי הלחם" הם עיקר הקרבן (שיטת רבי עקיבא) או הכבשים (שיטת רבי שמעון בן ננס), בנוגע להלכה אם הובא אחד מהם לקורבן ללא חבירו אם הוא כשר.
בקורבן זה, התנופה תופסת חלק נכבד בכשרות הקורבן. ההשפעה היא בעקבות ההלכה אותה חידש רבי יוחנן, כי למרות המשנה המחלוקת בין רבי עקיבא לרבי שעון בן ננס אם מביאים לקורבן העצרת את "שתי הלחם" בלי שבעת הכבשים או ההפך, אם הקורבן כשר, שאלה התלויה בשאלה מי שניהם הוא עיקר הקורבן ומי הוא הטפל, אך אם שחטו כבר את הכבשים, לאחר ש"שתי הלחם" כבר הוקדשו לבית המקדש, נעשית זיקה הלכתית בין שני הקורבנות, ואז כולם מודים שהקרבתם של האחת מעכבת את ריצוי השנייה, כך שאין האחת כשרה ללא הקרבת השנייה. הסתפקו אמוראי ארץ ישראל, האם גם התנופה של "שתי הלחם" יחד עם שני הכבשים גורמת לזיקה כזו, המחילה קשר זיקה בין שני הקרבנות, ואז נעשים "שתי הלחם" חלק מהקורבן ושוב אין הקורבן כשר ללא "שתי הלחם", או לא.
ספק נוסף, בו הסתפק רבי ירמיה, מחכמי ארץ ישראל, הוא לפי האפשרות, שתנופה אינה עושה זיקה, ו"שתי הלחם" אבדו לאחר התנופה. לפי שיטת רבי שמעון בן ננס, שהכבשים הם גם עיקר הקורבן, מלבד היותם ה"מתיר", ברור שאם אבדו "שתי הלחם" והביאו אחרים תחתיהם, אין צורך לבצע בהם שוב תנופה, שהרי בחלקים העיקריים בקורבן זה, שהם הן ה"מתיר" והן ה"עיקר" כבר נעשית תנופה, ואם כן בוודאי חלה עדיין חובת התנופה על הקורבן. השאלה היא רק לפי שיטת רבי עקיבא, שסבור שלמרות שהכבשים הם ה"מתיר", הרי ש"שתי הלחם" הם ה"עיקר". השאלה היא מה ההלכה אם אבדו "שתי הלחם", האם מכיוון שה"התיר" שהם הכבשים עדיין קיימים, מועילה התנופה שנעשתה בהם גם לגבי הלחם, או שמא מכיוון שה"עיקר" אבד, בטילה ההנפה, ויש צורך לבצעה שוב.
ב&quot;צ דינור
תיאוריית ממשלת הכיבוש הציונית
תיאוריית מערכות אקולוגיות