אהידג'ו התפטר מהנשיאות ב-1982, ובהתאם לחוקה הוחלף על ידי ראש הממשלה שלו פול בייה (Paul Biya), פקיד ותיק שעלה בסולם הדרגות לאורך השנים ובן לקבוצת שבטי ה-Beti Pahuin. אהידג'ו חזר בו לאחר מכן מהתמיכה בפול בייה, ותומכיו אף ניסו להחזירו בניסיון הפיכה ב-1984 אך ניסיון זה כשל.
בייה זכה בשתי מערכות בחירות שבהן היה המועמד היחיד, ב-1983 ו-1984. לאחר בחירתו ב-1984 שוב שונה שמה של המדינה ל-Republic of Cameroon. מאז נותר בייה בעמדת הכוח, כאשר הוא מנצח בבחירות מפוקפקות ב-1992, 1997 ו-2004. מפלגתו ה-CPDM (כלומר: Cameroon People's Democratic Movement) מחזיקה ברוב מכריע בפרלמנט.
מעבר לזירה הפוליטית ידעה קמרון גם כמה אירועים אחרים במחצית השנייה של המאה ה-20: ב-15 באוגוסט 1984, התחוללה התפרצות מימית אדירה באגם מונון (Monoun). התפרצות מימית (הנקראת גם "התפרצות לימנית") היא אסון טבע נדיר מסוגו, המתחולל מדי פעם בפעם באגמים, שבו חלה התפרצות פתאומית של פחמן דו-חמצני ממעמקי האגם. במקרה זה נספו 37 בני אדם.
אירוע דומה חזר על עצמו באגם ניוס (Nyos Lake) באוגוסט 1986, עם השלכות טראגיות אף יותר: 1,800 הרוגים ו-3,500 חיות משק שמתו אף הן. שני מקרים אלו, שבאופן יחסי סמוכים מאוד אחד לשני, הם המקרים היחידים המתועדים כיאות של התפרצות לימנית לאורך ההיסטוריה.
אירוע משמח יותר אירע ב-1990 כאשר נבחרת הכדורגל לגברים של קמרון הצטיינה במונדיאל שנערך באיטליה. תחת הנהגתם של שחקנים ידועי שם כגון רוז'ה מילה, פרנסואה אומאם-ביאיק ואחרים, הגיעו הקמרונים עד רבע הגמר, תוך שהם מנצחים בדרך לשם את ארגנטינה של דייגו מראדונה, אלופת העולם דאז, בתוצאה של 0–1 משער של מילה. נבחרת הכדורגל הביאה גאווה רבה למדינה גם בהזדמנויות אחרות: היא העפילה למונדיאל גם ב-1982, 1994, 1998 ו-2002 וזכתה בגביע אפריקה לאומות ב-1984, 1988, 2000, 2002 ו-2017.
ב-2017, החל משבר אנגלופון בדרום קמרון.
מרים ברנשטיין-כהן
מרים ברנשטיין-כהן (14 בדצמבר 1895, קישינב – 4 באפריל 1991, כ' בניסן תשנ"א, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון הקאמרי, אשר נודעה בתור השחקנית המקצועית הראשונה בארץ ישראל. כמו כן, היא גם הייתה במאית, דוקטור לרפואה, סופרת, משוררת, מתרגמת, מרצה ומורה למשחק. כלת פרס ישראל, יקירת העיר תל אביב ומראשונות "צוותא".
ילדותה ונעוריה.
מרים ברנשטיין-כהן, בתו של המנהיג הציוני דוקטור יעקב ברנשטיין-כהן, נולדה בקישינב שבבסרביה (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה) ובילדותה הותקף ביתה (נופצו חלונותיו) במהלך פרעות קישינב, זיכרון שעליו סיפרה לתוכנית "עמוד האש".
בילדותה דיברה מרים עברית, כראוי בבית ציוני, רוסית, שפת השלטון וגרמנית, שפתה של סבתה שמוצאה היה מלבוב. בין השנים 1907–1910 שימש אביה רופא ביישוב היהודי של ארץ ישראל ומרים למדה בגימנסיה הרצליה בעברית. לאחר ששבו לקישינב נשלחה מרים ללמוד בגימנסיה גרמנית, כי הוריה רצו שתשלוט היטב בשפה זו.
מרים ברנשטיין כהן למדה רפואה (סיימה את לימודי הרפואה ב-1918) ב בחרקוב ובערבים, בהמלצת זאב ז'בוטינסקי, שהיה ידיד המשפחה, למדה משחק בבית הספר הדרמטי של פאול אלין ולאחר שלוש שנות לימודים התחילה לשחק בתיאטרון סינאלניקוב. לאחר מהפכת אוקטובר, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, מאסה במגפות ופציעות, לאחר שגויסה כרופאה לצבא אדום למלחמה במגפת טיפוס הבהרות אך בהשתדלותו של הבמאי ניקולאי מרדז'אנוב שוחררה. עזבה את מקצוע הרפואה לטובת לימודי משחק, תחילה בקייב ולאחר מכן במוסקבה. בתקופת לימודיה במוסקבה פגשה את נחום צמח שהציע לה להצטרף להבימה, אך רצונה להמשיך בלימודיה אצל גדולי מורי התיאטרון, כולל קונסטנטין סטניסלבסקי, נמירוביץ'-דנצ'ינקו, הביא לכך שדחתה את ההצעה. היא הופיעה בהצגות בהיכל מהפכת אוקטובר.
התיאטרון הארץ ישראלי.
לאחר שלמדה שנה בסטודיו המרכזי של סטניסלבסקי, יצאה מרים ברנשטיין-כהן ב-1921, דרך איטליה, אל ארץ ישראל, שם השתתפה עם מאיר תאומי, מנחם בנימיני ואליעזר ליאוני בייסוד " התיאטרון העברי בארץ־ישראל" בתל אביב, והייתה לגברת הראשונה של התיאטרון הארץ ישראלי. יחד עם קבוצת שחקנים נוספים העלתה בין השנים 1921 - 1923 הצגות שונות, מרביתן ממקורות רוסיים, אך גם הצגות של אוסקר ויילד, אוגוסט סטרינדברג, הנריק איבסן ואחרים. בהשפעתה ובהנהגתה יצאה לברלין קבוצה של שחקנים ארץ ישראליים, ללימודי משחק. בברלין פגשו שחקנים יהודים נוספים, שהצטרפו אליהם ואת מנחם גנסין, שפרש מהבימה והפך למנהלם כאשר חזרו לארץ ישראל. התיאטרון, שנוסד בברלין ושיחק בארץ ישראל עד 1927, נקרא התיאטרון הארץ ישראלי.
לאחר חזרת הקבוצה לארץ ישראל והגעתו ארצה של תיאטרון הבימה, התפתח מאבק בין התיאטרונים ובהדרגה מרבית השחקנים הצטרפו להבימה, כולל המנהל גנסין ומרים ברנשטיין-כהן נשארה בודדה. בן זוגה של מרים, מיכאל גור, הוזמן לקובנה, כדי לייסד שם תיאטרון עברי. בשנים 1927–1935 מרים הופיעה לעיתים קרובות בנשפי קריאה במזרח אירופה.
בעת ביקורה בקובנה במרץ 1928, פגשה אותה הנערה לאה גולדברג, שגם כתבה ביומנה את התרשמותה מהקונצרט שלה: "היא מקסימה, נפלאה, כל־כך הרבה חיים ואור יש בה. שמעתי שירי משוררים ידועים לי...ואולם עתה לבשו הם צורה אחרת לגמרי והריתמוס שלהם חי בשבילי שבעתיים". ולאחר שראתה קונצרט נוסף: "שמעתי את השפה העברית חיה וכה יפה. כה מצלצלת מעל הבמה...והצלילים היו יפים שבעתיים מאלה שאני מכירה". לאחר שעזבה את העיר, כתבה גולדברג: "עתה בלב כולנו נשארו געגועים אליה ואל... ארץ ישראל".
ברנשטיין-כהן שיחקה ולימדה משחק בפולין, ליטא ויתר מזרח אירופה וגם בדרום אפריקה. היא ביקשה להתקבל להבימה, אך נדחתה שוב ושוב. ב-1935 שבו בני הזוג, מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור,(בן מנחם) לארץ ישראל. תיאטרון הבימה סגר את דלתותיו בפניה ואף הפעיל לחצים למניעת הופעותיה, כמו בעצרת בחדרה, ב-1937. ב-1936 ייסדה את הקומדיה הארץ ישראלית ועסקה בהוראת אמנות הבמה.
פעילותה הציבורית.
בשנת 1926 נבחרה ברנשטיין-כהן לאספת הנבחרים השנייה מטעם ברית הציונים הרוויזיוניסטים, בה הייתה פעילה עד 1932.
בעקבות המרד הערבי הגדול פסקה להקת הקומדיה הארץ-ישראלית מלהציג. ברנשטיין-כהן נשלחה מטעם קרן קיימת לישראל לרומניה, הונגריה, הולנד ובלגיה ועסקה בתעמולה ועידוד השימוש בשפה העברית באמצעות משחק וקריאה. ערב מלחמת העולם השנייה היא שבה ארצה והחלה לעסוק בהוראה ובהופעות אמנותיות בערי הספר ובמחנות ההגנה (פעילות שנמשכה לאחר קום המדינה במחנות צה"ל).
בשנת 1948 סייעה ליסוד ועד אמני ישראל. היא ייסדה וערכה את כתב העת 'תיאטרון ואמנות'.
לאחר הקמת המדינה הייתה ברנשטיין-כהן פעילה במפ"ם. לאורך השנים היא השתתפה גם בפעילות ועדת התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
התיאטרון הקאמרי.
ברנשטיין-כהן הצטרפה לתיאטרון הקאמרי, בו שחקו בהמשך גם בעלה מיכאל גור, בתה אביבה גור ובעלה של אביבה, שהגיע מהבימה לקאמרי, יצחק מיכאל שילה.
בשנת תשל"ה הוענק לברנשטיין-כהן פרס ישראל לתיאטרון.
בקולנוע.
ברנשטיין-כהן כיכבה בסרטים: "מעשה במונית" (1956), "פורטונה" (1966), "פרנהיים" על פי סיפורו של שמואל יוסף עגנון (1970), "לא ביום ולא בלילה" (1971), "מלכת הכביש" (1971) ו"סוסעץ" (1978).
הפעילות הספרותית.
מרים ברנשטיין-כהן עסקה גם בתרגום וכתבה ספרות יפה ושירה.
אמן אנדום
אמן מיכאל אנדום (21 ביוני 1924 - 23 בנובמבר 1974) היה פוליטיקאי אתיופי, כיהן כשליט אתיופיה הראשון לאחר הפלת מוסד הקיסרות ב-15 בספטמבר 1974 ועד לרציחתו ב-23 בנובמבר 1974 בשבת הדמים. קודם להיותו שליט אתיופיה, כיהן כמפקד החטיבה השלישית בצבא אתיופיה והתפרסם בתור המפקד שהיה אחראי על הדיפת הצבא הסומלי מגבולות אתיופיה בראשית שנות השישים.
קורות חייו.
אנדום נולד בשנת 1924 באריתריאה, אז קולוניה איטלקית.
כאיש צבא.
אנדום פיקד על החטיבה השלישית האתיופית, התפרסם בזכות פועלו בחיל המשלוח האתיופי שצורף לצבאות האו"ם במלחמת קוריאה, וכמי שמנע פלישה סומלית לארצו בתחילת שנות השישים. ב-1964 הודח מתפקידו על ידי היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, לאחר שנתן פקודה לכוחותיו לתקוף את שטחה הריבוני של סומליה. לאחר מכן שירת אנדום כחבר בסנאט הקיסרי. בתחילת פברואר ומרץ 1974, החל אנדום לקשור קשרים עם הקצינים שיזמו את מרד החטיבה הרביעית ותמך ב"וועדה לתיאום הכחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה" ("הדרג") שבראשה עמדו קצינים זוטרים, באותה השנה בחודש יולי אנדום מונה ליושב ראש אותה הוועדה ודרש מהקיסר המכהן היילה סלאסי לוותר על סמכויות רבות. אנדום שנטר טינה עמוקה לקיסר הדיח אותו באופן רשמי ב-12 בספטמבר 1974 כאשר נתן פקודה לאסור את הקיסר במפקדת החטיבה הרביעית. לאחר שנכלא הקיסר, היה אנדום שליט אתיופיה דה פקטו ושלושה ימים מאוחר יותר, הוכרז באופן רשמי כיושב ראש "המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" (החונטה הצבאית האתיופית או ה"דרג") ושליט אתיופיה.
מאבקים.
מיומו הראשון כיושב ראש החונטה, אנדום המתון בדעותיו היה בקונפליקט תמידי עם הקיצוניים שבחונטה אודות ארבעה נושאים מרכזיים.