ביוני 2008 הורשעו בסינגפור שני גברים אינדונזים באשמת מכירת כליותיהם. אחד מהם מכר בכ-22,000 דולר את כלייתו למנכ"ל חברת הענק הסינגפורית "טאנגס" (Tangs) בעוד הקונה שילם 300,000 דולר למתווך בסחר איברים. לאחר שהורשעו, נידונו המוכרים לשבועיים מאסר ולקנס. הקונה, המיליונר טאנג וי סונג, נידון ליום אחד מאסר מתוך התחשבות במצבו הבריאותי, ואילו המתווך נידון ל-14 חודשי מאסר. בסינגפור, בדומה למדינות רבות אחרות, אסור סחר באיברים וכל תרומת איבר מתורם חי חייבת להיות מאושרת על ידי ועדת אתיקה להשתלות. המקרה עורר דיון ציבורי בסינגפור וקריאות לביטול האיסור על סחר באיברים להשתלה.
בישראל נחקרו מספר פרשיות של סחר באיברים. בנובמבר 2009 נעצרו בירושלים מספר חשודים בסחר באיברים. באפריל 2010 נעצרו שישה אזרחי ישראל אשר עסקו בסחר באיברים, תוך שהם מבטיחים למוכרי האיברים 10–100 אלף ש"ח עבור כלייתם בעוד שהם גובים מחולים שביקשו השתלת כליה 120-200 אלף דולר. הניתוחים לכריתת ולהשתלת האיברים בוצעו מחוץ לגבולות ישראל, בחלק מן המקרים התלוננו המוכרים כי סכומי כסף שהובטחו להם תמורת מכירת כלייתם לא שולמו. באוקטובר 2010 הודה תושב ניו יורק, בעת שעמד לדין בבית משפט בניו ג'רזי, כי עסק בתיווך במכירת כליות של ישראלים בארצות הברית, הכליות נקנו מישראלים מעוטי יכולת במחיר של כ-10,000 דולר ונמכרו לחולים בארצות הברית ב-120,000 דולר. בשנת 2011 קבע בית הדין הארצי לעבודה כי מי שמקבל איבר להשתלה בדרך של סחר באיברים אינו זכאי להחזר על הוצאותיו מכוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
הפולמוס סביב האיסור על סחר באיברים.
קיים ויכוח בין מלומדי משפט ואתיקה רפואית בעולם באשר לשאלה: האם נכון לאסור על סחר באיברים? מרטין וילקינסון, מרצה אורח באוניברסיטת קיל באנגליה, אשר עמד בראש המועצה לביואתיקה בניו זילנד טען כי מכירת איברים אינה צריכה להיות עבירה פלילית וכי הענשת אנשים על מכירת איבריהם פוגעת בזכות של אדם להחליט מה יעשה בגופו. לטענת וילקינסטון האיסור על סחר באיברים גורם לניצול ולרמיה של אלה המוכנים למכור את איבריהם בידי סוחרים בשוק השחור וכי הפתרון צריך להיות בהסדרת שוק האיברים ולא בהכרזה על אי חוקיותו.
אי חוקיותו של הסחר באיברים יוצרת לאיברי אדם תקרת מחיר אפס. תקרת מחיר זו משפיעה על הביקוש וההיצע ויוצרת מחסור. על פי דו"ח שפורסם על ידי מכון קאטו, מכון מחקר עצמאי בארצות הברית, ביטול תקרת המחיר לאיברים דוגמת המדיניות באיראן, תחסל את המחסור. על פי הערכה, לו רק 0.06% מכלל תושבי ארצות הברית בגילאי 18–65 יתרמו כליה, יעלם המחסור בכליות ולא יהיה עוד תור ממתינים להשתלה. במצב הדברים הנוכחי, כ-30,000 חולים שהמתינו להשתלת כליות בין השנים 1999–2006 מתו בעודם ממתינים להשתלה. התומכים בסחר באיברים טוענים כי הסדרה ופיקוח ממשלתי על סחר באיברים, דוגמת המצב באיראן, תחסל את המחסור באיברים להשתלה ותשפר את תנאי הבטיחות וההוגנות לאלה הזקוקים להשתלה.
מנגד יש הטוענים כי עצם הרעיון של מחסור באיברים להשתלה הוא מסולף, וכי המחסור בתחום זה הוא "צורך שנוצר באופן מלאכותי". אין מחסור אמיתי באיברים להשתלה, אלא שימוש יתר ובזבוז של איברים. לדעת המחזיקים בעמדה זו, התחום הדורש הסדרה אינו סחר באיברים, אלא תחום נטילת איברים (כך למשל מקורבנות של מוות טראומטי), ומדיניות הקצאה נכונה.
בין המתנגדים לסחר באיברים נמצאים אף ארגונים שונים לזכויות אדם. בישראל הביעו שלשה שופטים של בית המשפט העליון, יצחק עמית יורם דנציגר ואורי שהם, תמיכה בהתרת קבלת תמורה עבור תרומת איברים.
פייר מוו-דה-סרנה
פייר מוו-דה-סרנה (בצרפתית: Pierre des Vaux de Cernay) היה נזיר ציסטרציאני הנחשב אחד המתעדים העיקריים של מסע הצלב האלביגנזי בתחילת המאה ה-13.
מסע הצלב הרביעי.
פייר השתייך למנזר וו-דה-סרנה ששרידיו נמצאים כיום במחוז איוולין, שבצפון צרפת (ממערב לפריז). ידוע כי השתתף בחלקו הראשון של מסע הצלב הרביעי יחד עם דודו, גי דה-וו-סרנה, שהיה אב המנזר שלו מ-1181. ידוע שפייר הגיע לפחות עד זאדאר שנכבשה ב-1202.
ב-1207, בזמן שגי שימש כמטיף, הובא גי על ידי סימון הרביעי דה מונפור במטרה שיטיף כנגד הקתרים. לאחר מכן, ב-1212, הוא מונה לבישוף של קרקסון.
מסע הצלב האלביגנזי.
פייר תיעד את מסע הצלב האלביגנזי בספר ששמו "Albigensis Historia" המהווה מקור עיקרי למסעות, בייחוד לתקופה שבין 1203 ובין 1208, אך עוסק גם במאורעות מאוחרים יותר. התיעוד נרשם בין 1212 ובין 1218 כאשר פייר היה נוכח בחלק מהמסעות.
מלחמת השפות (פירושונים)
המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדי
המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדי היו סדרה של הסתה, מחאות ומהומות אזרחיות, כנגד שפת ההינדי, שהתרחשו במשך עשרות שנים במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו, לפני ואחרי קבלת העצמאות ההודית. מחאות אלה יצאו כנגד הכוונה להנהיג את ההינדי כשפה רשמית ברפובליקה הפדרלית של הודו, וכנגד העדפתה על פני הטמילית.
המחאה הציבורית הראשונה כנגד ההינדי הייתה בשנת 1937, ובאה כהתנגדות לחקיקת החינוך בשפת ההינדי שהוצעה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי ואומצה על ידי הממשל הבריטי. חקיקה זו הכירה בהינדי כשפה ההודית הלאומית וחייבה ללמדה בבתי הספר בכל מדינות הודו. החקיקה הביאה לתסיסה בקרב מיליוני טמילים במדינת טאמיל נאדו שבהודו. רבים יצאו לרחובות לצעדות, הפגנות ומחאות, שנמשכו בהדרגה כשלוש שנים. הממשל הבריטי הגיב בחוסר סובלנות כלפי מחאות אלה, דיכא את ההפגנות בכוח, דבר שהוביל למותם של אחדים ולמעצר 1,198 מפגינים, כולל נשים וילדים. חינוך החובה בהינדי בוטל מאוחר יותר על ידי המושל הבריטי של מדרס לורד ארסקין בפברואר 1940, לאחר התפטרות ממשלת הקונגרס הלאומי בשנת 1939.
עם קבלת העצמאות מבריטניה ויסודה של הרפובליקה ההודית, הפך הדיון בדבר הנהגת ההינדי כשפה הלאומית הרשמית למחלוקת קשה. לאחר ויכוחים סוערים בקונגרס ההודי, נקבע כי שפת ההינדי והשפה האנגלית, במשותף, יונהגו כשפה רשמית לתקופה של 15 שנה, שלאחריה תישאר ההינדי כשפה הרשמית היחידה. תקנה זו פורסמה ב-26 בינואר 1950.
מאמצי הממשלה ההודית להפוך את ההינדי לשפה הרשמית היחידה לאחר שנת 1965 לא היו מקובלות על חלק ניכר מהמדינות שתושביהן לא היו הינדים, ודרשו כי האנגלית תמשיך לנהוג כשפה רשמית. מפלגת Munnetra Dravida Kazhagam (DMK) הובילה את ההתנגדות לשפת ההינדי. כדי להפיג את חששות הציבור חוקקה הממשלה בראשות ג'ווהרלל נהרו, בשנת 1963, את "חוק השפות הרשמיות". חוק זה הבטיח את השימוש המתמשך של אנגלית כשפה רשמית בהודו, בנוסף לשפת ההינדי, גם מעבר לשנת 1965. נוסח החוק לא קבע את מועד תפוגתו באופן ברור, לא סיפק את מפלגת DMK והגביר את ספקנותם ואת חששם כי הבטחות ראש הממשלה נועדו להשתיקם ולא תכובדנה על ידי הממשלים הבאים.
המועד שנקבע בחוק הקודם למעבר שפת ההינדי לשפה הרשמית היחידה היה 26 בינואר 1965. ככל שקרב מועד זה, חלה התעוררות פוליטית וחברתית כנגד שפת ההינדי, בעיקר במדינת מדרס (לימים "טאמיל נאדו"), התעוררות שזכתה לתמיכה רבה מצד סטודנטים במדינה. ב-25 בינואר פרצה מהומה רבתי בעיר מאדוראי והתפשטו לערים הסמוכות. המהומות לא פסקו במשך החודשיים הבאים, וכללו מעשי אלימות, הצתה, ביזה, והביאה אף לירי מצד המשטרה על אזרחים. ממשלת מדינת מדרס הביאה כוחות צבאיים על מנת לדכא את התסיסה; ומעורבות הצבא הביאה למותם של כשבעים איש (לפי הערכות רשמיות), כולל שני שוטרים.
כדי להרגיע את המצב, נתן ראש ממשלת הודו לאל בהאדור שאסטרי התחייבות נוספת כי האנגלית תמשיך לשמש כשפה הרשמית לצד ההינדי גם בעתיד. רק לאחר התחייבות זאת שכחו המהומות.
המחאות של שנת 1965 הובילו לשינויים פוליטיים מרכזיים במדינה. מפלגת DMK בעלת המצע הלאומני הגבירה את כוחה בבחירות 1967, ואופוזיציה מאוחדת תחת דגלו של סמיוק וידהאנאיאק דאל זכתה בשלטון בכמה ממדינות החגורה ההודית. בבחירות שנערכו אז לראשות המפלגה נבחרה אינדירה גנדי. קונפליקטים שונים, וביניהם קונפליקט השפות, הביאו לפיצול המפלגה השלטת, ואינדירה גנדי הקימה מפלגה נפרדת של הקונגרס הלאומי ההודי, שהוכרה בדיעבד על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ה"אמיתית", למרות שסיעתה הייתה הפלג הפורש. חוק השפות הרשמיות תוקן בסופו של דבר על ידי הממשלה בראשות אינדירה גנדי, והבטיח את השימוש המקביל בהינדי ובאנגלית כשפות רשמיות של הרפובליקה ההודית.
המהומות במדינת טאמיל נאדו לא שככו ב-1967. לדעת המתנגדים לא הבטיח החוק המתוקן את ביטול עדיפות שפת ההינדי על-פני הטמילית. החוק שהגדיר את נוסחת שלוש השפות (הינדי, אנגלית ושפת המדינה) לא הבהיר כי שפת המדינה שווה לשתי האחרות, ונתן עדיפות לשפת ההינדי על ידי החדרתה לצבא, ועוד. המתנגדים, בתמיכת מפלגת DMK דרשו הסרת כתוביות הסרטים בהינדי, עדיפות לשפת המדינה על פני ההינדי בשירים שהושמעו בתקשורת, ביטול המכון להוראת ההינדי שנפתח בדרום המדינה, ועוד.
בשנת 1968 בוטלה רשמית מדיניות שלוש השפות בטאמיל נאדו. הינדי הוצאה מתוכנית הלימודים כשפת חובה, והשפות הנלמדות היו טמילית ואנגלית בלבד. שימוש בפקודות הינדי בצבא הטמילי נאסר, ונקבע כי הטמילית תהיה השפה המוצגת כאמצעי הוראה במכללות, במוסדות הלימוד וכל במוסדות הממשל של מדינת טמיל נאדו בתוך חמש שנים. רק אישור התיקונים בממשלה ההודית המרכזית הביא להרגעת הרוחות.
מחאה ציבורית נוספת התעוררה בשנת 1986.
תקיפת מתקני הגרעין באיראן
סלע אדם
סלע אדם הוא אי זעיר כחצי קילומטר ממערב לחוף בת ים.