בשער השני דן הספר באירועים העיקריים שעברו על אל-קאעידה בשני העשורים לקיומו, החל בהתגבשותו של הארגון במלחמת אפגניסטן-ברית המועצות ועד לשנת 2005 לערך. הספר מנתח אירועי מפתח בקורותיו של הארגון. הראשון שבהם מלחמת אפגניסטן–ברית המועצות, שבמהלכה גויסו מוסלמים רבים ממדינות מוסלמיות רבות ויצרו כוח רב-אתני ועל-לאומי, שהפך בסופה של המלחמה לארגון אל-קאעידה. לאחר מכן, סוקר הספר את התבססות אל-קאעידה בסודאן, שם הושקעה עבודה רבה בעיצוב אל-קאעידה, לרבות עיצוב אופיו הבינלאומי. תקופה חשובה נוספת היא פרק הזמן באפגניסטן, שאליה חזר בן לאדן מנהיג הארגון דאז וחבר לטליבאן, עד שזה הובס על ידי ארצות הברית ב-2001. אירוע חשוב שבו התמקד הספר היה התקפת הטרור ב-11/9 בארצות הברית. שער זה מסתיים בטרור של אל-קאעידה באירופה, תוך שימת דגש על שני אירועי טרור שונים: האחד, פיגועי הטרור בבריטניה ב-7.7.2005, והאחר, פיגוע הטרור בספרד ב-11.3.2004.
האידאולוגיה הארגונית.
במסגרת השער השלישי עסק הספר בהרחבה באידאולוגיה של אל-קאעידה, תוך שימת דגש על האופן שבו נתפש המערב בעיני הוגי אל-קאעידה ותוך מאמץ להבין מהן העוולות העיקריות שהוגיו של אל-קאעידה ייחסו למערב. בספר נעשה ניסיון לזהות מהי "התוכנית הגדולה" של אל-קאעידה לגבי המערב, מהן מטרותיו של אל-קאעידה ואיזו אסטרטגיה יש בדעתו לנקוט כדי להשיגן.
מאפיינים ארגוניים.
השער הרביעי עוסק במבנה הארגוני של אל-קאעידה כיום, הכולל את הנהגתו, את פעיליו, את שיטות פעולתו ואת חשיבותה של רשת האינטרנט בתפישת עולמו, בתקשורת שהוא מקיים עם אנשיו ובגיוס פעילים חדשים לשורותיו.
התיזה העיקרית.
התיזה העיקרית של מחבר הספר היא שלדעתו אל-קאעידה הוקם על רקע ההתנגשות הפוליטית הפנימית בארצות האסלאם ולאחר שמנהיגיו הגיעו לתובנה שעל מנת שיוכל להילחם במשטרים המקומיים ולהיות אלטרנטיבה הולמת להם, עליו להילחם קודם כול במערב ובראשו ארצות הברית. אל-קאעידה הוא ארגון טרור ששאיפותיו פוליטיות ושעיקר תוכניתו היא להפוך לאליטה פוליטית אשר תתפוס את השלטון במדינות המרחב הערבי-מוסלמי ותאחדן למדינה אסלאמית מאוחדת.
צוקונפט
צוקונפט (מילה ביידיש, שפירושה בעברית "עתיד" - Tsukunft) הייתה תנועת נוער יהודית סוציאליסטית לא ציונית שפעלה בפולין בין מלחמות העולם. צוקונפט הייתה תנועת הנוער של מפלגת הבונד ונוסדה בשנת 1919. בצוקונפט היו כ-15,000 חברים.
עקרונות.
הצוקונפט, בהתאם לאידיאולגיית הבונד, שללה את פתרון השאלה היהודית בעלייה לארץ ישראל ודגלה בהשתלבות היהודים בפולין במסגרת מהפכה סוציאליסטית בפולין. בצוקונפט התחנכו בני נוער יהודים לפי עקרונות השוויון והסולידריות המעמדית, אך בו-זמנית דגלו בשימור ובעידוד תרבותם היהודית בשפת היידיש.
תחומי פעילות.
צוקונפט הוציאה לאור עיתונות בשפת היידיש, הקימה ספריות ביידיש, קבוצות תיאטרון ומקהלות ואף הקימה קבוצות ספורט, מחנות קיץ וקבוצות להגנה עצמית נגד ביטויי אנטישמיות, קבוצות שפעלו על טהרת היידיש. עוד סייעו סניפי התנועה לפועלים יהודים במציאת עבודה ובשיפור תנאי העבודה.
כללים פיסקליים
כללים פיסקליים הם מגבלות חוקיות אשר מדינות מציבות לעצמן על מנת לשלוט בחוב הציבורי, בגירעון התקציבי ובהוצאה התקציבית, כחלק מניהול המדיניות הפיסקלית של הממשלה. מטרתם העיקרית של הכללים, לפי תומכיהם, היא לייצר שקיפות ויציבות בקבלת ההחלטות.
יש ארבעה סוגים של כללים פיסקליים: כללי חוב ציבורי, כללי איזון תקציבי (גירעון תקציבי), כללי תקרת הוצאה ציבורית וכללי הגבלת הכנסה.
רוב המדינות המפותחות משתמשות בכלל פיסקלי אחד לפחות, ורובן משתמשות בכמה כללים במקביל. הניסיון מלמד כי מדינות מפותחות רבות מתקשות לעמוד בכללים הפיסקליים שקבעו לעצמן. בקרב כלכלנים וקובעי מדיניות קיים ויכוח על נחיצות הכללים הפיסקליים ועל יעילותם.
סוגים של כללים פיסקליים.
כללי איזון תקציבי.
כללים אלו קובעים יעד או תקרה לגירעון התקציבי השנתי במטרה לשלוט בגודלו וביחס חוב-תוצר.
יתרונות אפשריים: צמצום הגירעונות והחוב המצטבר, שיפור האמינות, ירידה בריבית שמשלמת המדינה על חובותיה וסיוע לממשלה לעמוד בפני לחצים ודרישות תקציביות.
חסרונות אפשריים: כיוון שהגירעון נקבע ביחס להכנסות הצפויות ניתן לשנות ביודעין את צפי ההכנסות על מנת "לשחק" ביעד הגירעון.
בנוסף, כללי גירעון הם פרו-מחזוריים, כלומר עשויים להאיץ את השפעת מחזור העסקים (תנודות תקופתיות של גאות ומיתון בפעילות הכלכלית). לדוגמה, כאשר יש מיתון במשק והכנסות המדינה יורדות (בעקבות ירידה מהכנסות ממסים), כדי לא להגדיל את הגירעון מעבר ליעד, אפשר לקצץ בהוצאות המדינה או להעלות את שיעורי המס. מדיניות זו עלולה להחריף את המיתון. במטרה לקזז את ההשפעה הפרו-מחזורית מדינות רבות קובעות יעד של גירעון מנוכה-מחזור. חיסרון נוסף הוא כי כללי גירעון מקשים לחוקק חוקים המשתלמים לטווח ארוך, אשר מגדילים את הגירעון בטווח הקצר.
כללים מסוג זה נהוגים במרבית המדינות המפותחות.
כללי חוב ציבורי.
כלל חוב ציבורי קובע יעד או תקרה לשיעור החוב הציבורי המצטבר מהתוצר (יחס חוב-תוצר). כלל זה עוזר להבטיח התכנסות לרמה מסוימת של חוב ומגביל את האפשרות ליצור גירעונות תקציביים גדולים מדי. היתרונות והחסרונות של כללים אלו דומים לאלו של כללי האיזון התקציבי.
כללים מסוג זה נהוגים במרבית המדינות המפותחות.
כללי הוצאה תקציבית.
כללים אשר מגבילים את ההוצאה הציבורית או את הגידול בהוצאה הציבורית, בדרך כלל ביחס להוצאה של השנה הקודמת וללא קשר להכנסה.
יתרונות אפשריים: מסייע לממשלה לעמוד בפני לחצים פוליטיים להגדלת ההוצאות.
חסרונות אפשריים:
כללי הוצאה תקציבית נחשבים לשנויים יותר במחלוקת ונהוגים במיעוט מהמדינות המפותחות.
כללים פיסקליים בישראל.
בתקציב המדינה של ישראל יש שני כללים פיסקליים, המעוגנים בחוק הפחתת הגירעון והגבלת ההוצאה התקציבית, התשנ"ב-1992: כלל הגירעון התקציבי וכלל תקרת ההוצאה.
יעד הגירעון.
כלל הגירעון התקציבי קובע יעד מרבי לשיעור הגירעון התקציבי מן התמ"ג. החוק המקורי קבע תוואי יורד של יעדי הגירעון בכל שנה עד שנת 1995, ומשנה זו ואילך יעד של איזון תקציבי. בפועל, יעד זה לא הושג מאז חקיקת החוק.
כלל הגירעון בישראל הוא רגיל, ולא מנוכה-מחזור, ועל כן הוא חשוף לשינויים הנובעים ממחזור העסקים, כלומר בשנות מיתון, כאשר הכנסות המדינה ממסים פוחתות, או שלא בשנות מיתון כאשר הממשלה נוקטת מדיניות של הפחתת מיסים או מגדילה את ההוצאה הציבורית שאינה מוטת השקעה או שניהם גם יחד (מדיניות שננקטה בשנים 2017-2015 והותירה רישומה על הגירעון בפועל של 2019-2018 משום הכנסות חד פעמיות בשנים הקודמות), הגירעון בפועל גדל. כדי לעמוד ביעד, על הממשלה לקצץ בהוצאותיה או להכביד את נטל המיסוי או שילוב של שני הצעדים, מה שעלול, בהינתן נקודת מוצא של מיתון, להחריף את המיתון ובכל מקרה להרחיק את המשק הישראלי מיעדו - שוק תחרותי עם מינימום של מעורבות ממשלתית בכלכלה.
לאורך השנים נערכו שינויים רבים ביעד הגירעון בישראל.
כלל ההוצאה.
כלל ההוצאה מגביל את גידול ההוצאה הממשלתית ביחס להוצאה של השנה שעברה, וללא תלות בהכנסות.
כלל זה נחקק לראשונה בשנת 2004, ביוזמת שר האוצר בנימין נתניהו, כחלק מהתוכנית הכלכלית שהונהגה תחת כהונתו. הכלל קבע כי הגידול בתקציב, משנה לשנה, לא יעלה על שיעור של 1% ריאלית. בשנת 2006 עודכן שיעור זה ל-1.7% על מנת להתאימו לשיעור הגידול באוכלוסייה.
בשנת 2011 הוחלה נוסחה חדשה ומורכבת אשר נוסחה על ידי מנואל טרכטנברג, לחישוב תקרת ההוצאה: סביבת הצמיחה X מקדם הריסון = שיעור הגידול בהוצאה.
סביבת הצמיחה היא שיעור הצמיחה הממוצע בעשור האחרון (3.5% באותו זמן). מקדם הריסון הוא תוצאה החלוקה של יעד יחס חוב-תוצר הרצוי (60% בזמנו) ביחס חוב תוצר המצוי (79.4% בסוף שנת 2009). המשמעות של שינוי זה הייתה גידול ריאלי של כ-2.6% בהוצאה בשנים 2011–2012. נוסחה זו התבססה על ההנחה שקצב הצמיחה ארוך הטווח הוא השיעור הרצוי לגידול ההוצאה הציבורית. אולם, מאחר שרמת החוב הציבורי גבוהה מהיעד הרצוי יש להפחית משיעור הצמיחה, באמצעות מקדם הריסון, חלק מהפער שבין החוב הקיים לחוב הרצוי באמצעות.
נוסחה זו הייתה נוקשה פחות מקודמותיה ואפשרה את הרחבת ההוצאה בשיעור גבוה יותר, אך המשותף לכל הנוסחאות הוא צמצום בטווח הארוך של ההוצאה הציבורית ביחס לתוצר.
ב-29 בדצמבר 2013 אישרה הממשלה נוסחה חדשה לחישוב תקרת ההוצאה: שיעור הגידול באוכלוסייה + מקדם הריסון = שיעור הגידול בהוצאה. הנוסחה החדשה קובעת כי החל מתקציב המדינה לשנת 2015, סכום ההוצאה הממשלתית יעמוד על ממוצע שיעור גידול האוכלוסייה בישראל בשלוש השנים שקדמו למועד הנחת חוק התקציב, בתוספת היחס שבין 50%, יחס החוב תוצר הרצוי לישראל, לבין יחס החוב-תוצר בפועל בשנה האחרונה. כלומר, לצורך נוסחה זו עודכן גם יחס החוב-תוצר הרצוי מ-60% ל-50%.
על פי הערכות שונות, שינוי הנוסחה ידרוש קיצוץ של 5–10 מיליארד ש"ח בהוצאות הציבוריות כבר בתקציב 2015 וקיצוצים נוספים בהמשך.
הנומרטור.