כבר בגיל נעוריו היה פעיל בתנועת "חובבי ציון". בשנת 1893, בתקופת לימודיו בגרמניה, היה לאחד ממייסדי "אגודת הסטודנטים הציונים בברלין", יחד עם ליאו מוצקין, אביגדור יעקובסון, נחמן סירקין ויוסף לוריא. בהמשך שב לרוסיה, שם כיהן במשך מספר שנים כ"רב מטעם" – רב אשר נתמנה על ידי השלטונות ברוסיה הצארית. בשנים 1894 עד 1897 היה בתפקיד בהורדנה. הוא שימש בתפקיד נציג הקהילה בפני השלטונות בין השנים 1898 עד 1902 ביקטרינוסלב, ובמקביל המשיך את פעילותו הציבורית. כבר בתקופה זו התגלתה מעלה גדולה אצלו, תורת נאומו. מאז שעבר לווילנה בשנת 1902 עד שנת 1906 שימש מטיף בבית הכנסת הכוראלי "טהרת הקודש".
לוין היה מפעילי התנועה הציונית ברוסיה, ונמנה עם פעילי "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה שהעלה תיאודור הרצל בקונגרס הציוני השישי בשנת 1903. באותן השנים היה ממנהלי "הלשכה המרכזית" של ההסתדרות הציונית ברוסיה, ואז גם נשא אישה.
בשנת 1906 נבחר כציר לדומה מטעם העיר וילנה, הצטרף לסיעה חוקתית-דמוקרטית ונלחם רבות על חסינות הצירים, זכויות היהודים ועל מתן שוויון אזרחי להם. הוא נתן נאומים בנושאי שוויון אזרחי, ביטול עונש מוות, בעקבות פוגרום ביאליסטוק. בעקבות חתימתו על "הצהרת ויבורג" לאחר שפוזרה הדומה בידי הצאר, עבר לגרמניה בשנת 1908 והתמסר במיוחד לעניין הטכניון; נמנה עם יוזמיו ונאבק לצד אחד העם על שמירת אופיו העברי של הטכניון.
שמריהו לוין נמנה עם שני השוחרים הראשונים לאגודת הידידים של האוניברסיטה העברית, יחד עם משה גליקסון, שנרתמו לפעולה לצדו של חיים נחמן ביאליק. ב-1911 נבחר להנהלה הציונית העולמית בקונגרס הציוני העשירי.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בארצות הברית ובקנדה להפצת תעמולה ציונית ובין היתר ערך את השבועון התורן (יחד עם י"ד ברקוביץ').
ב-1919 שימש ראש מחלקה בהנהלה הציונית בלונדון. בשנת 1920 השתתף בוועידת לונדון, ונבחר שם לחבר הוועד הפועל הציוני והועמד בראש התעמולה לקרן היסוד.
בתום המלחמה חזר לאירופה וישב בברלין, שם השתתף יחד עם חיים נחמן ביאליק בהקמת הוצאת הספרים "דביר".
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, התגורר בחיפה והיה פעיל בחיים הפוליטיים והתרבותיים בארץ, ואף יצא למסעות הסברה ברחבי העולם כמנהל מחלקת ההסברה והתעמולה של קרן היסוד. הוא כתב בעיתונים "הארץ", "על המשמר", "פלסטיין פוסט", "מערכות".
נפטר בשנת תרצ"ה (1935), ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לוין כתב את סיפור חייו באוטוביוגרפיה אותה החל בשלהי חייו, וכשנפטר הגיע בפרשת חייו עד שנתו הארבעים, בנקודה שבה עזב את רוסיה בשנת 1906 בלא ששב אליה בשנית.
שלושת הכרכים ראו אור זה אחר זה ברווחים של שנה-שנתיים.
על שמו קרוי היישוב כפר שמריהו וכן רחובות בתל אביב, בחיפה, בשכונת קריית יובל בירושלים בחולון, ובערים נוספות בארץ.
ארכיונו האישי של שמריהו לוין, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
פעילותו החברתית.
לוין נתפס בעיני רבים כשליח המעמד הבינוני בארץ ישראל, המתמסר כל כולו לעסקנות למען היהודים. הוא נחשב טיפוסי מאוד לדורו העברי – לדור שנטל עליו לא רק לשמור על הקיים, אלא גם להנחיל מורשת לבאות, להעשירו ולהצעידו קדימה, ונחשב לאחד הדוברים הנלהבים והטובים ביותר של התנועה הציונית. ניחן בכישרון הטפה רב אשר השפיע על רבים. הוא היה סופר בעל יסודות עממיים ומסורתיים, עסקן בעל התמדה שלא יכול לפרוש מעסקנותו.
לוין היה לסניגורהּ של העיירה היהודית בפני כל מקטרגיה, וכל חייו עמד במלחמה מול הכוחות הרבים שרצו לטשטש את דמותהּ. מאבקיו היו רבים: מלחמה במתבוללים מדומים ובלתי מדומים, בשלטונות רוסיה על יציאה מתוך תחום המושב, התעסקותו באדישות היהודית לגורל האומה, על הלשון העברית וזכויותיה ומקומה בעולם, על התרחבות והתפשטות הציונות, ומלחמה על שמירת העצמאות היהודית שלא תסחף ולא תיגרר לתוך מערבולות עולמיות. גם בארצות הברית פעל באופן מאסיבי, שכן התנועה הציונית הייתה עדיין בחיתוליה כששהה שם. במהרה הפך לנואם מבוקש על ידי קהילות רבות, והוא מילא את המשימה וחינך את הדור לציונות.
יחסיו עם מנהיגי הקהילה.
לוין נמשך אל התנועה הלאומית הציונית, אל הרצל, ויצמן, אחד העם ולקראת סוף ימיו גם לביאליק. נחשב לנושא כלים לראשי הדוברים של היהדות, ונלחם על מקומם וכבודם באמונה כי אותם אלו הם שליחיה של תנועת התחייה, ומצווה וחובה לעבוד עמם. הוא דבק בתורת ישראל ובקדושת ישראל.
חיים ויצמן חלק ללוין שבחים נרגשים באוטוביוגרפיה שלו "מסה ומעש", וסיפר על איש שהיה ראשון בין אנשי התעמולה, נואם בחסד עליון אשר דיבר בשכל רב ועשה שימוש ניכר במליצות מבריקות, בפסוקים מן המקרא ומן התלמוד ובניתוח נוקב. אחד ששימש כמורה יותר מאשר פוליטיקאי ונטל חלק מועט בדיוני הקונגרסים. תמים מאוד בכל רזי העולם ובזה עיקר קסמו.
מנחם אוסישקין תפס מקום נכבד בחייו והיה חברו של לוין. בין השניים שררו ביטחון ואמון עיוור. מעבר אליו חוג ידידיו כלל גם את מיכל מיידנסקי, מראשי עסקני יהדות רוסיה וחיבת ציון, וסרגיי פוולוביץ שייצג בעיני לוין את השינוי של דור היהודים ברוסיה.
לוין דיבר רבות בכתביו על האהבה שהייתה להרצל לאנגליה, שקיבלה את כתבי הקודש של ישראל בצורה הטובה ביותר, ועל כן פעל הרצל לקיום הקונגרס הציוני הרביעי בלונדון. בקונגרס זה בו היה לוין שותף, נגלה מצבם של יהודי רוסיה, ומה נוקשים הם חוקי ההגבלה ששררו שם. הרצל והקונגרס הציוני עשו רושם רב על לוין, ודימה זאת למלכות נוסח הסנהדרין. לאחר שנים, כשהוצעה תוכנית אוגנדה, היה לוין מראשוני המתנגדים לתוכנית זו וראה בה עסק פוליטי ושבירת הרעיון הציוני.
הנאום הסודי של חרושצ'וב
רומן אברמוביץ'
רומן ארקדיביץ' אברמוביץ' (ברוסית: Рома́н Арка́дьевич Абрамо́вич; נולד ב-24 באוקטובר 1966) הוא אוליגרך רוסי-ישראלי, איש עסקים, פילונתרופ ופוליטיקאי.
ברשימת עשירי העולם של המגזין העסקי פורבס לשנת 2022 דורג במקום ה-350, עם הון אישי של 6.9 מיליארד דולר. הוא נחשב מהעשירים שבאוליגרכים הרוסים.
בין השנים 2003–2022 אברמוביץ' התפרסם ברחבי העולם כבעלים של צ'לסי, מועדון כדורגל מעוטר מהפרמייר ליג באנגליה. הוא הבעלים העיקרי של חברת ההשקעות הפרטית, מילהאוס קפיטל, אשר מנהלת נכסים של למעלה ממיליארד דולר.
בעבר שימש כמושל צ'וקוטקה, כיושב ראש הפרלמנט, וכחבר הדומה הממלכתית. אברמוביץ' הוא ראש חבר הנאמנים של איגוד הקהילות היהודיות בחבר המדינות.
בשנת 2022 עלה לכותרות עקב סנקציות על רכושו בעקבות מלחמת רוסיה אוקראינה, והשתתפותו בשיחות השלום בין המדינות.
ביוגרפיה.
נולד בעיר סראטוב שברוסיה הסובייטית לאירנה וארקדי אברמוביץ, משפחה יהודית ממוצא ליטאי. איבד את אמו כאשר היה בן שנה וחצי. אביו עבד, ולכן לא יכל לטפל בו, ומסרו לטיפול סבתו טטיאנה. כשהיה בן ארבע נהרג אביו בתאונת בנייה ואברמוביץ' שנתייתם וסבתו עברו לגור עם משפחת דודו לייב בעיר אוכ'טה, בצפון-מערב רוסיה, במחוז קומי. בגיל שמונה עבר עם סבתו לגור בקרבה לדוד אחר, אברם, במוסקבה.
ב-1983 סיים את לימודי התיכון וב-1985 התגייס לצבא הסובייטי, שם שירת שנתיים כפקח תנועה בחיל היבשה. טרם הגיוס למד במוסד אוניברסיטאי, המקורות חלוקים על הפרטים מלבד שלא השלים את לימודיו.
עסקים.
בתחום התעשייה.
אברמוביץ' החל את דרכו בעולם העסקים כסוחר בתקופת "הפרסטרויקה" והתפרקות ברית המועצות. הוא סחר בעצים, סוכר, מוצרי מזון ומוצרי צריכה אחרים. במקביל פתח עם אשתו הראשונה אולגה עסק ביתי לייצור בובות. העסק התפתח במהרה לחברה מצליחה. בתוך שנים ספורות התפשטו עסקיו לענף הנפט ולחוות חזירים.
בסוף שנת 1994 פגש את האוליגרך בוריס ברזובסקי, איש אקדמיה שהפך לסוחר מכוניות מצליח, והשניים החליטו להיכנס כשותפים לעסקי הנפט ברוסיה. אברמוביץ' תרם את כישוריו העסקיים, וברזובסקי ניצל את קשריו עם בכירי שלטון. השניים פתחו חברת החזקות בשם "רוניקום" במקלט מס, והקימו תחתיה חמש חברות בת. אברמוביץ' עמד בראש השלוחה של החברה השווייצרית שמשרדיה נמצאו במוסקבה.
בשנת 1995 מספר חברות נפט סיביריות בהחזקת המדינה מוזגו לחברה "סיבנפט", בין היתר בזכות מאמצי ברזובסקי. ב-1997 השיגו אברמוביץ' וברזובסקי גרעין שליטה ב"סיבנפט". המהלך התאפשר בזכות "תוכנית הלוואות" ממשלתית שנויה במחלוקת, במסגרתה לוותה המדינה מכל אחד מהשותפים 100 מיליון דולר והעמידה את גרעין השליטה כערבות. בעקבות חדלות הפירעון של המדינה השיגו השניים שליטה בחברה, קיימו מכרז למכירתה, והחברה עברה לידיהם תמורת שווי החוב. לפי עיתון "הטיימס" הלונדוני אברמוביץ' נעזר באוליגרך בדרי פטרקצישווילי למימון חלקו ברכישת "סיבנפט". תחקיר שהזמין הפרלמנט הרוסי בעקבות העסקה העריך כי התשלום עבור החברה נפל ב-2.7 מיליארד דולר מהערכת שוויה והמליץ להעמיד את אברמוביץ לדין.
אחרי סיבנפט, היעד הבא של אברמוביץ' היה תעשיית האלומיניום ברוסיה שהופרטה. באותה עת התחוללו "מלחמות האלומיניום", שבמהלכן נרצחו מנהלי מפעלי אלומיניום, סוחרי מתכות ועיתונאים, כאשר קבוצות נאבקו על השליטה בתעשייה. אברמוביץ' איחד מספר מפעלים, עם שותפים שונים בהם מיכאל צ'רנוי, ליצירת חברת האלומיניום "רוסאל". בתחילת 2001 אישר הקרמלין את הקמת החברה המאוחדת, שהחזיקה 70% מתעשייות האלומיניום במדינה והייתה ליצרנית השנייה בגודלה בעולם.
בשנת 2001 רכש אברמוביץ' מברזובסקי ופטרקצישווילי את חלקם ב"סיבנפט" תמורת תשלום של 1.3 מיליארד דולר.