ב-1945 מינו שלטונות הכיבוש של ארצות הברית את רוזבאוד למנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של מינכן. בשנת 1948 פג תוקף המינוי של רוזבאוד בתזמורת מינכן, משום שרשויות העיר העדיפו להחזיר את הרפרטואר למגמה שמרנית יותר.
באותה שנה התמנה רוזבאוד למנצח הראשי הראשון של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן, שם נשאר עד סוף חייו. ב-1954 ניצח על הצגת הבכורה של האופרה "משה ואהרון" מאת שנברג, בהתראה של 8 ימים. ההצגה הונצחה על תקליט מסחרי של חברת פיליפס משנת 1957.
רוזבאוד לקח בקביעות את התזמורת לפסטיבלים של מוזיקה עכשווית, כגון פסטיבל דונאושינגן.
קלמן מגן
קלמן מגן (6 בנובמבר 1929 – 10 במרץ 1974) היה אלוף בצה"ל, שזכה בעיטור העוז. במהלך מלחמת יום הכיפורים, קיבל את הפיקוד על עוצבת סיני (אוגדה 252) שלחמה בחזית הדרום, לאחר שנהרג מפקדה הקודם, האלוף אלברט מנדלר.
ביוגרפיה.
נולד בשם קורט להינדה ולדוד בג' בחשון תר"ץ בווינה שבאוסטריה. משפחתו עלתה לישראל והשתקעה בקריית חיים. בגיל ארבע נהרגה אמו בתאונת דרכים. בגן הילדים החליפה הגננת את שמו לקלמן.
מגן למד בבית הספר המקצועי שליד הטכניון ומשנת 1946 שיחק בקבוצת הכדורסל של מכבי קריית מוצקין. הוא היה פעיל מנעוריו בארגון האצ"ל, עבר במסגרתו קורס מ"כים, נטל חלק במבצעי הארגון וישב במחנה המעצר בלטרון. עם קום מדינת ישראל, הצטרף לחטיבת גבעתי של צה"ל.
במסגרת שירותו בחטיבת גבעתי, עבר קורס קצינים וקורס קציני קשר. לאחר מכן, עבר לשרת בחטיבת הצנחנים, בה שימש קצין קשר, מפקד פלוגת מפקדה ו"קצין ספורט", לאור העובדה שהיה ספורטאי מצטיין. בשנת 1954 עבר לפקד על פלוגה בחטיבת גולני. בתקופה זאת נישא, ולזוג נולדו בן ובת.
בשנת 1955, בקרב על מוצבי א-צבחה שבאזור ניצנה הישראלי, פיקד מגן על יחידתו במשך שלוש שעות לאחר שנפצע בירכו, ופונה רק לאחר פינוי אחרון פקודיו. בשל כך זכה בצל"ש הרמטכ"ל שהומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
בשנת 1956, במהלך מלחמת סיני, שירת כקצין סיוע אוויר במוצב הפיקוד העליון. לאחר מלחמת סיני, ב-1957, עבר הסבה לשריון, שימש מפקד פלוגה ובשנת 1961 מונה למפקד קורס קציני שריון (קק"ש), ובהמשך, שימש כסגן-מפקד גדוד 82 וכמפקד הגדוד. שימש סגן מפקד חטיבה וב-1965 מונה לתפקיד קצין אג"ם במפקדת גייסות השריון.
במהלך מלחמת ששת הימים שימש מגן כקצין אג"ם של אוגדה 84 ("עוצבת הפלדה"), תחת פיקודו של האלוף ישראל טל. בשנת 1968 מונה למפקד חטיבת שריון (חטיבה 14), שאחת ממשימותיה הייתה החזקת קו התעלה. במאי 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נפצע מרסיסי פגז ואושפז לחודש ימים. בקיץ 1970 מונה לסגן מפקד אוגדה בסיני והועלה לדרגת תת-אלוף.
ביולי 1971 יצא ללימודי היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנה מינה אותו הרמטכ"ל למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת יום הכיפורים.
מגן אמור היה לקבל את הפיקוד על עוצבת סיני (אוגדה 252) מידי האלוף אברהם (אלברט) מנדלר ב-8 באוקטובר 1973, אולם בצהרי יום שישי, 5 באוקטובר, הוכרזה כוננות בגזרה, והמינוי נדחה. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר, פיקד מגן על הגזרה הצפונית. לאחר שמפקד האוגדה, האלוף אברהם (אלברט) מנדלר נהרג בקרבות בסיני ב-13 באוקטובר, מונה מגן למפקד והועלה לדרגת אלוף בטקס קצר בחמ"ל הפיקוד.
מגן שירת בעוצבה מאז הקמתה ונחשב למפקד מוערך. לכן, עם הגיעו לפקד על העוצבה, הצליח להחזיר את כוחות העוצבה לעשתונותיהם ולנסוך בהם ביטחון, על אף ששכלו את מפקדם. עם אוגדתו פרץ ב-18 באוקטובר אל מעבר לתעלת סואץ וסייע לכיתור הארמייה השלישית של מצרים. הוא הגיע עם כוחותיו לנמל עדבייה והתייצב עם מפקדתו על הקילומטר ה-101 מקהיר, על כביש קהיר-סואץ. הסופר ס. יזהר, שהסתובב בסיני ובאפריקה כמרצה באוגדה של מגן בזמן המלחמה, כתב עליו בספרו גילוי אליהו: ובהמשך:
עם הגעת הרגיעה, התמסר מגן לתנופת בנייה ושיקום. ב-18 בינואר ‏1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בקילומטר ה-101. אחריו נרתמה העוצבה ליצירת הקו החדש, 10 ק"מ מזרחית לתעלת סואץ, ולקליטת טנקים חדשים.
בבוקר יום ראשון, 10 במרץ 1974, מצאו אותו חייליו של מגן בקרונו ללא רוח חיים, לאחר שנדם לבו. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול, סמוך לקודמו בתפקיד, האלוף אלברט מנדלר. הותיר אחריו את רעייתו, רינה, בן ובת.
הנצחתו.
על שמו של מגן נקרא בסיס שריון בסיני. לאחר פינוי סיני נקרא על שמו של מגן "מחנה מגן סיירים" בבקעת סיירים, ששימש עד שנת 2009 כבסיס בית הספר לשריון (ביסל"ש), ומשמש מאז כבית הספר לאיסוף קרבי (ביסל"ק).
מגן הונצח גם ברחובות על שמו בערים באר שבע, בית שמש ותל אביב.
אברשיים
אַבְרָשִׁיִּים (שם מדעי: .Ericaceae Juss) היא משפחה ענפה של צמחים דו-פסיגיים בסדרת האברשאים, המונה 150 סוגים ו-3,550 מינים. סוגים רבים במשפחה זו כוללים מינים המשמשים כגידול חקלאי למזון ומסחר, כגון חמוציות, אוכמניות, אזליאה ועוד. קטלב מצוי הוא הנציג היחיד בארצנו למשפחה זאת.
על השם.
שמה של המשפחה בעברית ובאנגלית לקוח מהסוג אברש (Erica, או בשמה המוכר Heather). סוג זה אינו מקומי לארץ ישראל, אך בתפוצה נרחבת באירופה ואמריקה, ומינים ספורים בו מופיעים בחלקות בגן הבוטני בירושלים.
מאפייני המשפחה.
משפחת האברשיים מקיפה עשבים רב-שנתיים, בני שיח, שיחים או עצים, (לעיתים נדירות מטפסים), נשירים או ירוקי-עד, בדרך כלל אוטוטרופיים, לפעמים מיקוטרופיים (מקיימים שותפות עם פטריות להשגת תזונה בתת-משפחה: ), על פי רוב בעלי כלורופיל, לעיתים רחוקות חסרי כלורופיל והטרוטרופיים (טפילים למחצה) (בתת-משפחה: Monotropoideae), לעיתים רחוקות צמחים ארומטיים (למשל, מתיל סליצילאט  במספר מינים של ).
הגבעולים (נעדרים בחלק ממיני Monotropoideae) זקופים או שרועים עד מזדקפים (decumbent), קרחים או שעירים, (גבעולים על-קרקעיים צומחים לפעמים מגבעול שרוע תת-קרקעי, קני שורש או פקעות), ליבת הגבעול אטומה (בלתי נבובה) ובמיני Agarista הן  נבובות עם מחיצות.
העלים פשוטים (דלילים או נעדרים בחלק ממיני Monotropoideae), בדרך כלל ערוכים לאורך הגבעול, או לעיתים רחוקות כשוֹשֶנֶת (rosette) כלומר מרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס הגבעול (בתת-משפחה Monotropoideae). בדרך כלל העלים מסורגים או דמוי דור, לעיתים רחוקות נגדיים או, לעיתים רחוקות, דוריים. הלוואים נעדרים; הפטוטרת קיימת או נעדרת; טרף העלה שטוח או דמוי מחט, לעיתים קרובות גלדניים, לעיתים דוקרניים מאורכים עד מעוגלים, שולי העלה תמימים או משוננים, שטוחים או כפופים כלפי מטה, לכיוון צדו התחתון של העלה (revolute).
התפרחות ערוכות בקצות או בחיק הגבעולים, והן מסוג: אשכול סוכך, דמוי סוכך, מכבד, אגודה, שבולת או פרח בודד.
הפרחים על פי רוב דו-מיניים, לעיתים רחוקות חד-מיניים (בתת-משפחה Ericoideae) ונכונים רב-סימטריים (לעיתים כמעט דו-סימטריים בתת-המשפחה  Monotropoideae ובתת-המשפחה Ericoideae). עלי העטיף והאבקניים עיליים (תחתיים בחלק ממיני Vaccinioideae). צינור פרח לא קיים. עלי גביע על פי רוב נעדרים או  4-5 או לעיתים רחוקות 2 או 7 (2-)4-5(-7), והם מופרדים או מאוחים בבסיסם. עלי כותרת על פי רוב  4-5 או לעיתים רחוקות 2 או 8 (2-)4-5(-8), לעיתים נדירות הם נעדרים או שמספרם מצומצם מאוד. עלי הכותרת מופרדים או מאוחים ואינם דביקים (מכוסים בהפרשה דביקה במיני Bejaria). הכותרת חסרה או גלגלית (פרושה) עד משפכית, פעמונית, צינורית, כדורית, או כדית (דמוית מסמר במיני Epigaea).
טבעת צופן מצויה בתוך דור האבקנים או נעדר. האבקנים (2-)5-8(-10) [14,16, 20], הזירים מופרדים והמאבקים מתהפכים במהלך ההתפתחות. לעיתים קרובות בראש המאבק בליטות דמוי קרניים. המאבקים נפתחים על ידי נקבוביות או חריצים קצרים שבאים לידי ביטוי בקודקודם או בחריצים בצידיהם;
שחלה אחת עילית (תחתית בחלק ממיני האוכמניות) ומורכבת מ-4 עד 5 עלי שחלה ומ-5 עד 10 מגורות לא מושלמות, לעיתים רחוקות שניים, או מגורה אחת בחלק ממיני מונוטרופיה (Monotropa). היא לעיתים קרובות עם תלמים או אונות הפונות החוצה. השלייה זוויתית או דופנית. הביציות הפוכות (אנטרופיות), עם מעטה אחד, גוף הביצית קטן, ללא רקמה עוטפת (tenuinucellate). עמוד העלי אחד, ישר או מכופף (מעוקל (curved) באליוטיה) וחלול; צלקת אחת, כיפתית או בין שטוחה לקעורה, בדרך כלל בעלת 5 אונות.
הפירות מסוג הלקט שפתיחתם מסוגים שונים: חוצת מגורה, חוצת חיץ או שוברת חיץ. כמו כן, הפירות הם מסוג בית גלעין (ציר סיבי או רך בחלק ממיני-Monotropoideae) או ענבה (לעיתים נדירות כל ענבה מוקפת בגביע משתייר אשר גדל עם הפרי או מוקף בגביע בשרני במיני Gaultheria) שאינם נפתחים.
הזרעים 1 עד 10, לעיתים רחוקות רבים מאוד, צבעם שחום עד חום צהבהב או חום, צורתם אליפסואידי, דמויי ביצה, כדוריים, בצורת עדשה שקצותיה מחודדים עד גוף פחוס, שקצותיו שטוחים, או צורתם מוארכת באופן שאורכם גדול פי 2 או יותר מרוחבם וצדדיהם כמעט מקבילים. קליפת הזרע דקה (גרמית במיני subfam. Arbutoideae ומיני subfam. Vaccinioideae). העובר בדרך כלל ישר, כישורי (מחודד בקצוות), לעיתים נדירות זעיר ובלתי מובחן. האנדוספרם תאי שופע ובשרני.
תפוצה בעולם ובישראל.
האברשיים נפוצים בעיקר באזורים ממוזגים וקרים ובאזור הטרופי. אחדים ממיניה מאכלסים אזורי כבול וקרקעות חומציות. אחרים אוהבים קור וגדלים באזורי הרים גבוהים. הנציגים שלה מוכרים בדרום אפריקה, דרום-מזרח אסיה ובעיקר במלזיה, יפן, מערב הרפובליקה העממית של סין, מזרח אוסטרליה ואירופה.