היעב"ץ מפרש כי הלויים השתתפו בעלייה הראשונה לארץ ישראל בימי זרובבל ויהושע בן יהוצדק (שקדמה לעליית עזרא הסופר בעשרים ושלש שנה). רק כשנעצרה בניית המקדש למשך שמונה עשר שנה על ידי מלשינות אל מלך פרס, חזרו רוב ככל הלויים אל בבל. ובשנת ג'תי"ג - עת עליית עזרא מבבל לירושלים - סירבו אלו הלויים מלעלות שוב, וזאת הסיבה גרמה הטלת העונש מאת עזרא ובית דינו.
תועלת לכהנים.
יש סוברים כי מכוונת העברת המתנה לכהנים היא כדי שיסמכו הכהנים על תרומת מעשר ראשון - שהיא מתנה קבועה הניתנת בכל שנה, ויציבותה נמשלת במדרש כנחלת קרקע שנותנת את פירותיה בקביעות בימים שהם טמאים ולא יכולים לאכול תרומתם הרגילה.
פרטי העונש.
יש מפרשני התלמוד המסבירים, כי העונש מנע מהלויים לקבל מעשר ראשון באופן ישיר מבעלי הקרקע ויישום הקנס היה הוראה לעם להביא את מעשרם אל לשכת בית האוצר אשר בירושלים - כפי שעשה חזקיהו המלך בימיו, שמטרת הריכוז והעברת המתנה דרך הלשכה הייתה כדי למנוע את המתנה מהלויים שהשתתפו בעבודה זרה. לעומת זאת, רבי יוסף בכור שור סבור כי העובדה שנלקח מעשר ראשון אל לשכת בית האוצר מסמן שכל יבול המעשר נחלט לרשות הכהנים רבי יהושע בן לוי מציין כי גם בית דין של מעלה הסכים עם קנסו של עזרא ובית דינו;
לשכת בית האוצר.
לשכת בית האוצר הייתה כעין "לשכת ריכוז", שריכזה למקום אחד את כל מעשרות בני ישראל. הלשכה היה בבית המקדש בירושלים. מייסד הלשכה - לפי שיטתו של רש"י - היה חזקיהו המלך כאשר ראה שרוב בני לוי בימיו נכשלו בעוון עבודה זרה.
המשכיות הקנס.
התלמוד מספר כי בימי רבי יהושע בן לוי ניסו להחזיר את נתינת מעשר ראשון אל הלויים, אך ללא הצלחה. בתלמוד בבלי מסופר כי רבי עקיבא (שחי כארבע מאות שנה אחר תקופת עזרא הסופר) ניסה לעכב הכהנים מלקבל התרומה על סמך הכתוב והואיל שאין הכהנים רשאים לאכלו בבית הקברות מוכיח הכתוב שאין לכהן אחיזה במתנה זאת. ענה לו רבי אלעזר בן עזריה שפירוש הכתוב הנהו שהבכל מקום בא ללמדנו, שאין מעשר ראשון כרוך להיאכל תוך חומות ירושלים (כמעשר שני) - ובזאת ניצח רבי אלעזר את רבי עקיבא.
אולם, לפי התלמוד ירושלמי, מסופר כי רבי אלעזר לא מצא פתרון לטענת רבי עקיבה של "בכל מקום" ולסופו של הוויכוח הצליח רבי עקיבה לעכב את נתינת מעשר ראשון להכהנים באופן אקסקלוסיבי ובמקומם להעביר את המתנה אל עניים -גם עני כהן וגם עני ישראל.
לפי גרסתו של רבי אבהו, החולק על דעת רבי אלעזר בן עזריה לא היה רבי עקיבא אלא רבי יהושע בן חנניה.
ברמב"ם.
הרמב"ם מזכיר כי "עזרא קנס את הלוים בזמנו שלא יתנו להן מעשר ראשון אלא יינתן לכהנים לפי שלא עלו עמו לירושלים". למרות שמשמעות הרמב"ם לכאורה היא שרק בזמנו של עזרא חל תוקף קנסתו, בעל הכסף משנה מסביר כי הקנס היה בתוקף גם אחר תקופת עזרא בזה שהחכמים העריצו נתינת מעשר ראשון אל הכהן על אף שהיה ברשות הבעלים לתת את מעשרם או לכהן או ללוי.
סיכום.
היות שמתנת מעשר ראשון הנהו חלף עבודת הלויים, בעת שאין הלויים ראויים ומוכנים לשרת מפסידים את זכותם למתנה זו. הכהנים שונים מהלויים בזה שאצלם אין מתנות כהונה כרוכה בשירותם דווקא, אלא גם כהן שאינו עובד בעבודת הקודש שבבית המקדש זוכה לקבלת מתנותיו. אולם, מבחינה הלכתית השתתפותו של כהן בעבודה זרה גורם לו הפסדה במתנותיו כל עוד שמחזיק באליליות.
אוניברסיטת קארל בפראג
אוניברסיטת קארל בפראג (ידועה אף בשם אוניברסיטת קארל, או אוניברסיטת פראג, בצ'כית: Univerzita Karlova v Praze; בלטינית: Universitas Carolina Pragensis; בגרמנית: Karls-Universität zu Prag) היא האוניברסיטה העתיקה והגדולה ביותר ברפובליקה הצ'כית הפועלת בעיר פראג. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1348. היא הייתה האוניברסיטה הראשונה במרכז אירופה ונחשבת האוניברסיטה הגרמנית הראשונה. אוניברסיטת קארל היא אחד ממוסדות הלימוד האקדמי העתיקים ביותר, הפועלים ברציפות מעת היווסדם, ביבשת אירופה. האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה.
על פי דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם (דירוג שאנגחאי), אוניברסיטת קארל היא האוניברסיטה המובילה ברפובליקה הצ'כית ושנייה בדירוג במרכז ומזרח אירופה אחרי אוניברסיטת מוסקבה. על פי דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2010, מדורגת אוניברסיטת קארל במקום ה-267 בעולם, ובין 200 האוניברסיטאות המובילות בעולם בתחומי מדעי הטבע ומדעי הרוח (מקום 134 ו-192 בהתאמה).
היסטוריה.
האוניברסיטה בימי הביניים (1349–1419).
יסודה של אוניברסיטת קארל בא בהשראתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אשר פנה לידידו ובן בריתו האפיפיור קלמנס השישי ובקשו ליסד את האוניברסיטה. ב-26 בינואר 1347 פרסם האפיפיור בולה המכריזה על יסוד האוניברסיטה בפראג, הדומה בארגונה לסורבון בפריז, ובה ארבע פקולטות, הכוללות פקולטה לתאולוגיה. ב-7 באפריל 1348 העניק קרל, שהיה אז מלך בוהמיה, רשות וחסינות למוסד בבולת זהב, וב-14 בינואר 1349 הוא שב על הוראתו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. רוב המקורות, בצ'כיה ומחוצה לה, קובעים מאז המאה ה-19 את שנת יסודה של האוניברסיטה בשנת 1348, ולא בשנים 1347 או 1349, זאת כתוצאה מתנועה כנגד הכנסייה שלה היו שותפים צ'כים וגרמנים.
בפועל החלה האוניברסיטה לפעול בשנת 1349. קהילת האוניברסיטה חולקה למגזרים שכונו "אומות": בוהמיים, בווארים, פולנים וסקסונים, ואלה קבעו את דרכו של המוסד. צ'כים אתנים היוו רק 16–20 אחוז מכלל ציבור התלמידים. ההרצאות באוניברסיטה נערכו בבתי ספר שונים, העתיק שבהם נקרא על שם קרל בשם קרולינום ונוסד בשנת 1366. בשנת 1372 הפכה הפקולטה למשפטים לאוניברסיטה עצמאית.
בשנת 1402 העתיק ג'רום מפראג (Jeroným Pražský; 1379-1416) באוקספורד את כתביו של ג'ון ויקליף והביאם לבוהמיה. בפראג תרגם דיקן הפקולטה לפילוסופיה יאן הוס את ה"טריאלוג" לצ'כית, ואף ששלטונות האוניברסיטה אסרו על לימוד תורתו של ויקליף, זו מצאה לה תומכים וקנתה לה אהדה נרחבת שהובילה למהפכה הדתית הידועה כרפורמת הנצרות הפרוטסטנטית.
בעת הקרע המערבי "האומה" הבוהמית בקהילת האוניברסיטה תמכה במלך ואצלב (1361–1419) ובמועצת פיזה (1409). שאר "האומות" באוניברסיטה תמכו בעמדת האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, ועל כן היה רוב של 3 אומות כנגד אחת בעמדה זו. יחד עם זאת, הוס והבוהמינים ניצלו את יריבותו של ואצלב עם האפיפיור גרגוריוס. ב-18 בינואר 1409 פרסם המלך את הצו המלכותי של קוטנה הורה ובו שינה את חוקת האוניברסיטה (ולפיה לכל אומה יש קול בודד) על ידי מתן שלושה קולות לנציגי האומה הבוהמית, בעוד שלכל נציגי שאר האומות גם יחד ניתן קול בודד. כתוצאה ממהפך זה במאזן הכוחות באוניברסיטה עזבו אותה רבים מן המרצים והתלמידים הזרים (רובם גרמנים), ואלה יסדו את אוניברסיטת לייפציג בחודש מאי 1409. בשנת 1408, בטרם ניתן צו קוטנה הורה, היו באוניברסיטה 200 חברי סגל בדרגת דוקטור ומגיסטר, 500 בעלי תואר בוגר, ו-30,000 תלמידים. לא קיים אומדן מדויק של מספר התלמידים שעזבו לאחר מתן הצו, וההערכות נעות בין 5,000 ל-20,000 תלמידים וכן 46 מרצים. בסתיו 1409 נבחר יאן הוס לרקטור האוניברסיטה שהייתה כבר אז צ'כית באופייה. צו קוטנה הורה היווה קו שבר במעמדה של האוניברסיטה באירופה, ומאותה עת הידרדר מעמדה לזה של מוסד אקדמי בעל אופי אזורי ובעל מעמד בינלאומי נמוך. בשנת 1419 נסגרו הפקולטות לתאולוגיה ולמשפטים, ורק הפקולטה לאמנויות המשיכה לפעול.
אקדמיה פרוטסטנטית (1419–1622).
הפקולטה לאמנויות הפכה למרכז התנועה ההוסיטית, ומקור הסמכות העליונה בדוגמה התאולוגית של אסכולה זו. בין השנים 1417–1430 לא הוענק אף לא תואר בודד באוניברסיטה ולעיתים מנה סגל המרצים שמונה או תשעה בלבד. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, השתלט על נכסיה הנותרים של האוניברסיטה ובזכותו הושגה מעט התקדמות. בשנת 1552 הזמין פרדיננד הראשון ישועים לפראג ובשנת 1562 הם פתחו אקדמיה - הקלמנטיום. בין השנים 1541 ועד 1558 ההומניסט הצ'כי מתאוס קולינוס (1516–1566) שימש כמרצה ליוונית באוניברסיטה. התקדמות נוספת במצבה של האוניברסיטה הושגה כאשר רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התיישב בפראג. בשנת 1609 בוטלה החובה שהוטלה על מרצי האוניברסיטה לנהוג מנהגי פרישות. בשנת 1616 ניתן לאקדמיה הישועית מעמד של אוניברסיטה, דבר שאיפשר לה מאותה עת להעניק תארים.
הישועים גורשו מפראג בין השנים 1618–1621 בשלביה הראשונים של מלחמת שלושים השנים, אשר פרצה בפראג במרד הבוהמי על ידי בוהמינים מתנגדים לקתוליות ולאימפריה. עד לשנת 1622 השיגו הישועים השפעה מכרעת על הקיסר. צו קיסרי מ-19 בספטמבר 1622 העניק לישועים שליטה על כל מערכת החינוך של בוהמיה, מוראביה ושלזיה. ארבעת המרצים הנותרים של הקרולינום התפטרו וכל תשע המכללות שהרכיבו את הקרולינום עברו לשליטת הישועים. מאותה עת הישועים הם שהחזיקו בזכויות להעניק תארים, למנות רקטורים ולמנות מרצים חילונים.
אוניברסיטת קארל-פרדיננד (1622–1882).
הקרדינל ארנסט אדלברט פון הראך (1598–1667), שהיה הארכיבישוף של פראג החל משנת 1622, התנגד לאיחודה של האוניברסיטה עם מוסד אחר ולביטול זכותה של הכנסייה לקבוע את זהות רקטור האוניברסיטה. הקרדינל ארנסט יסד את קולגיום אדלברטינום ובשנת 1638 פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הגביל את המונופול של הישועים על תוכנית הלימודים. הוא שלל מהם את הזכויות, את רכושם והארכיונים של הקרולינום והשיב לאוניברסיטה את עצמאותה תחת חסות הקיסר. במהלך השנים האחרונות של מלחמת שלושים השנים תלמידים מן האוניברסיטה הגנו באומץ על גשר קארל בפראג.