הפרגה מתרחשת במקרים מסוימים של עקה א-ביוטית (בדרך כלל עקת טמפרטורה), הגורמת ליצירה מוקדמת מהרגיל של עמוד תפרחת, וכתוצאה מכך יצירת פרחים וזרעים. הפניית האנרגיה מתהליך הגידול הנורמלי לכיוון פריחה מוקדמת היא ניסיון של הצמח להגיע לפוריות, ולהתרבות בהקדם האפשרי, לפני שהעקה תהרוג את הצמח כולו.
התופעה מוכרת בחקלאות בצמחים המגודלים לצורך שימוש בעליהם, כגון תרד, חסה, כרוב וכדומה, אולם מוכרת גם בסוגים אחרים של גידולים. בגידולים חקלאיים המיועדים לאכילה תופעה זו גורמת במקרים רבים ליצירת טעם מר בגידול.
ארתור פנדרגון
שלהבית
שַׁלְהָבִית (שם מדעי: ."Phlomis L") - סוג של צמחים עשבוניים רב-שנתיים שעירים או צמריים במשפחת השפתניים. הסוג מונה 115 מינים הנפוצים באזורים הים-תיכוני והאירנו-טורני באסיה באפריקה ובאירופה. מינים רבים גדלים בטורקיה (34) ובסין (43) בעיקר במחוזות יונאן וסוציאן שבדרום סין. בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי 7 מינים ומין אחד בן כלאיים. שלהבית דביקה גדלה בר ומשמשת גם כצמח נוי.
מאפייני הסוג.
האבחנה המבדלת בין מיני הסוג אינם בצבע הפרח אלא במספר הפרחים בדור ובצורה ובמבנה של חפי הפרחים.
מיני סוג זה מייצגים צורות חיים שונות: חלקם שיחים, חלקם בני-שיח ומיעוטם עשבים רב שנתיים.
הגבעולים בעלי 4 מקצועות (רְבוּעִים).
העלים נגדיים, פשוטים (אינם מחולקים לאונות), בעלי פטוטרות, ללא לוואים ועם עורקים בולטים במיוחד בצד התחתון למרות השעירות הרבה. בעלים ניכרות תכונות אופייניות לצמחים יובשניים. פניהם גליים ומקומטים, שעירים או צמירים. הם עבים, אך לא בשרניים או גלדניים. עלי הגבעול דומים לעלי הפרחים והם פוחתים והולכים כלפי מעלה הגבעול. שפת העלים תמימה או משוננת או חרוקה.
התפרחת חיקיות (יוצאים מחיקי העלים) מסוג שיבולת. הפרחים ערוכים בדורים בדורים של שניים או יותר לאורך עמוד התפרחת. בין דור לדור ישנו רווח ניכר ביניהם. העלים המלווים את דורי הפרחים יוצרים כעין קערה או סירה מסביב לדור, והם דומים לשאר העלים ואינם לא קוצניים ולא ריסניים.
הפרחים דו-שפתניים (שתי השפות ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), בלתי-נכונים ויושבים או כמעט יושבים. הם דו-מיניים, בעלי 4 אבקנים, ובעלי שחלה עילית, שממנה עולה עמוד עלי שמתפצל לשתי צלקות שוות או לא שוות.
הגביע אינו דו-שפתני, הוא דמוי צינור או צינור-פעמוני, בעל קווי מתאר או חריצי אורך של 5 או 10 או 11 עורקים בולטים. צינור הגביע שעיר מבפנים, דו-שפתני ונראה תכופות כקטוע. הגביע מסתיים ב-5 שיניים קצרות, ישרות ושוות פחות או יותר באורכן, בצורתן ובעמדתן זו לזו. לעיתים שתי השיניים התחתונות ארוכות יותר (למשל בשלהבית דביקה). הרווחים בין השיניים מחודדים כבמשולש או לעיתים רחוקות מפורצים (קהים). הגביע משתייר אחרי הפריחה ועוטף את הפרי עד לעונה הבאה.
הכותרת צהובה, סגולה או לבנה, מאוחת עלים בחלקה ובעלת 2 שפתיים.
צינור הכותרת אינו בולט מתוך הגביע או בולט מעט מתוכו וטבעת שערות מקיפה את לוע הצינור מבפנים.
השפה העליונה של הכותרת שעירה מאוד וזקופה או דמוית גל או דמוית קסדה או סירה וקמורה מאוד (מבנה הקסדה או הסירה אופייני לכל המינים בישראל). השפה התחתונה, שרוחבה 1 ס"מ או יותר, פרושה ובעלת 3 אונות, האונה האמצעית גדולה בהרבה מהצדדיות.
האבקנים, שמספרם 4, מעורים לצינור הכותרת ובולטים הרבה מצינור הכותרת וחבויים מתחת לשפה העליונה. שני האבקנים הקדמיים ארוכים באופן מובהק משני האחוריים ועם מאבקים מעוותים. שני האבקנים האחוריים (העליונים) על פי רוב בעלי תוספת דמוית זיז בבסיסם ועם שני לשכות בכל מאבק. לאבקנים הקדמיים מאבקים מעוותים ואילו לאבקנים האחוריים מאבקים פוריים בעלי שני שקי אבקה בכל אחד.
השחלה עילית ועשויה על פי רוב 4 מגורות ברורות ובכל אחת ביצית אחת. השחלה עשויה משני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות. בין המגורות עולה עמוד עלי שנותר חבוי בתוך הכותרת. עמוד העלי מסתיים בשתי צלקות דקיקות, שבדרך כלל אינן שוות באפן ניכר זה מזה, הקדמית ארוכה פי שניים מהאחורית או לעיתים רחוקות שוות.
הפרי מפרדת, שעשויה 4 פרודות חד-זרעיות, אך לפעמים חלקן מתנוונות. הפרודות חלקות, וסגלגלות (אליפסואידיות) ובעלות שלוש פינות קהות או לעיתים רחוקות קטומות. הפרודות נשמרות בתוך גביע משתייר.
מקור השם שלהבית.
פרחי השלהבית גדולים יחסית למשפחה, צהובים ברוב המינים, מרובים, וצפופים בדור, ולכן הם בולטים בזוהרם למרחקים. במרבית המינים צבע הפרחים הוא צהוב, ובמיעוטם לבן או לילך. בארץ ישראל המינים שצבע פרחיהם אינו צהוב הם שלהבית הגלגל ושלהבית הכלאיים. צבעם הצהוב הבולט של הפרחים העניק לסוג את שמו, משום שהוא מזכיר להבת אש. גם השם הלטיני, Phlomis, קרוב לכינוי האנגלי המודרני ללהבה - flame. אחד מהשמות האנגלים העממיים לצמח זה הוא 'Jerusalem sage' - בתרגום חופשי, 'מרוות ירושלים'.
האבקה והפצה.
הפרחים מואבקים על ידי דבורים בנוניות וגדולות בעלות חדק ארוך, המסוגלות לאחר הנחיתה על השפה התחתונה להיתחב בין עלי הכותרת, לפרוץ את טבעת השערות בצינור הכותרת ולהגיע אל הצוף בעומק הפרח.
ההפצה באמצעות רוח וזרמי מים. יחידת הפצה של הזרעים היא הגביע, שמשתייר ועוטף את הפרודות. לעיתים מצטרפים ליחידת ההפצה גם עלי הכותרת שקמלים ומשמשים מעין כנף להפצה ברוח. הפרודות נשמרות בתוך הגביע ורק משנרקב הגביע ונהרס במהלך החורף הן מתפזרות ומוכנים לנביטה באביב.
תפוצת הסוג ומיניו.
רוב מיניו של הסוג מרוכזים באזור הצומח האירנו טורני, בעיקר בחלקו המזרחי - בסין מצויים 43 מיני שלהבית. מספר מינים מועט יחסית חודר גם לים תיכוני. נובע מכך, שארץ ישראל מהווה גבול תפוצה מערבי לחלק מהמינים. דגם תפוצה זה גורם לשתי תופעות מעניינות הקשורות למיני שלהבית בארץ:
דמיון רב קיים בין נתוני התפוצה של הסוג קדד לבין נתוני התפוצה של סוג זה: שניהם מינים אירנו-טורניים גדולים, שבארצנו מופיעים בעיקר בחבלי ארץ יובשניים למחצה, וסקציה מהם מצויה בהרים גבוהים, במקרה דנן - בחרמון. בשני המינים, קיימים מינים אנדמיים או תת-אנדמיים לארץ ישראל.
בשל ריבוי מינים אנדמיים מסוג זה, יש חשיבות רבה להיכרות עם מיני השלהבית, הן באמצעות מחקר אקדמי והן באמצעות העברת הידע לקהל הרחב, שיביא והגנה עליהם. האקולוג אבי שמידע מרבה לחקור את הסוג.
שריר (פירושונים)
בז (פירושונים)
קרב מיקאלה
קרב מִיקַאלֵה היה אחד משני הקרבות הגדולים (השני הוא קרב פלטאיה), שסיימו את הפלישה הפרסית ליוון במלחמת יוון-פרס. הקרב נערך לקראת סוף אוגוסט 479 לפנה"ס (במועד מקביל לקרב פלטאיה) על מורדות הר מיקאלה באיוניה, מול חופי האי סאמוס. הקרב הסתיים בחיסול כוחות פרס באיוניה, השמדת הצי האגאי הפרסי ושחרור איוניה והאיים האגאיים משליטה פרסית.
רקע.
באביב שנת 479 לפנה"ס, על רקע ההסתבכות הפרסית בקרבות בתוך יוון גופה, התמרדו מספר ערים יווניות באיוניה כנגד השלטון הפרסי. בני איוניה הבינו במהרה כי לא יוכלו לעמוד לבדם אל מול עוצמת האימפריה האחמנית, ולפיכך שיגרו נציגים אל אתונה וספרטה על מנת לקבל מהן סיוע.
מרדוניוס, המושל הפרסי ביוון, לא ראה בעין יפה את ההתערבות האתונאית במתרחש בצידו השני של הים האגאי, ולאחר שניסה לפייס את אתונה, ולשכנעה להישאר נייטרלית בעזרת תמריצים שונים, קיבל את סירובה. כתוצאה מכך, החליט לצאת למסע מלחמה שיסתיים, בסופו של דבר, בקרב פלטאיה.
בינתיים, הספרטנים, בראשות מלכם לאוכיטידס השני, גייסו 5,000 לוחמים (5,000 אחרים יצאו לקרב בפלטאיה), צירפו אליהם 35,000 לוחמים אתונאים ובני פולייס אחרות, והפליגו, לאחר התארגנות באי דלוס, אל עבר סמוס וחופי איוניה.
הקרב.
כששמעו על המתקפה ההולכת וקרבה, הפרסים, שרצו להימנע מקרב ימי כושל דוגמת סלמיס, הסיגו את ציים מהאי סאמוס אל עבר היבשת. שם, בחופו הדרומי של חצי האי מיקאלה, התבצרו ונערכו להדוף את הפלישה היוונית.
היוונים, שהיו ערוכים לקרב ימי, הופתעו למצוא את סאמוס נטוש, אך במהרה גילו את הצבא הפרסי ערוך על החוף האיוני, ולאחר התלבטות קצרה, החליטו לערוך קרב יבשתי. הרודוטוס מספר כי המפקד הספרטני לאוטיכידס, הפליג בקרבת המחנה הפרסי ונשא נאום שהופנה לבני בריתה האיונים של פרס:
הפרסים, שחשדו כי לאוטיכידס מנסה לגרום לעריקה בשורותיהם, פרקו, בתגובה, את בני סאמוס מנשקם ושלחו את המיליטים לשמור על העורף ודרכי המילוט.
באותו זמן, נחת הצבא היווני על החוף והתחלק לשני גייסות, האתונאים צעדו לאורך קו החוף באגף ימין והספרטנים התקדמו על מורדות הר מיקאלה באגף שמאל. במהלך הצעידה לאורך החוף, מצאו האתונאים שרביט מונח בחול. הדבר התפרש מיד כאות אלוהי, המבשר על ניצחון יווני בקרב במישור פלטאיה, שנערך בבוקר אותו יום.
בתום הקרב, שבו היוונים לסאמוס והחלו בדיונים על העתיד. הספרטנים הדורים, לא התכוונו להטריח את עצמם אל מעבר לים האגאי בכל פעם שתעמוד איוניה בפני מתקפה והציעו לפנות את האיונים אל אדמת יוון. האתונאים לעומתם, לא היו מוכנים לאבד את מושבותיהם, וצירפו את בני איוניה לליגה הדלית.
תוצאות הקרב.
עם תבוסת הפרסים, חזרו הספרטנים לאדמת יוון והמשיכו לעסוק בענייניהם. ערי איוניה היו כעת בברית עם אתונה, שהפכה לכוח אימפריאליסטי.
אתונה, שהתקיימה עד אותה תקופה בצילה של ספרטה והסתייעה בכוחה הצבאי להגנתה, החלה לפתח מדיניות עצמאית הולכת וגוברת, שהובילה, בסופו של דבר, לפריצת המלחמה הפלופונסית.
בנג בנג (מיי בייבי שוט מי דאון)
גרג למונד