בחודש נובמבר 2013 הארגון "עיתונאים ללא גבולות" פרסם אלבום ובו 100 קריקטורות של אמני העמותה.
הפרס על שם אונורה דומייה.
החל משנת 2010 מעניקה העמותה פרס כספי על שם האמן אונורה דומייה. הפרס ניתן לקריקטוריסט הראוי להערכה על פרסום יצירותיו במדינה שבה הוא פועל.
בשנת 2011 זכתה בפרס האמנית הסינית שיה ליצ'ואן, ובשנת 2012 התוניסאית נדיה חיארי.
ואדי אלקלת
קורן סירופ
דטמולד
דֶטמוֹלד (גרמנית: Detmold) היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
בין 1468 ל-1918 דטמולד הייתה בירת נסיכות ליפה ובין 1918 ל-1947 הייתה בירת המדינה החופשית ליפה.
גאוגרפיה.
דטמולד ממוקמת באזור מזרח וסטפליה-ליפה (גרמנית: Ostwestfalen-Lippe). מדרום לעיר ממוקם יער טויטובורג.
היסטוריה.
היישוב מוזכר לראשונה בשנת 783 (הקרב ליד דטמולד). ב-1263 דטמולד קיבלה מעמד של עיר. ב-1305 סביב העיר נבנתה חומת אבן. ב-1547 בעיר השתוללה שרפה שהרסה 70 בתים. ב-1557 נבנתה טירה. ב-1825 בעיר נבנה תיאטרון.
ברוך ייטלס
רבי ברוך (בנדיקט) ייטלס (בכתיב ארכאי: ייטלש; כ"ט בניסן תקכ"ב, 22 באפריל 1762 – כ"ה בכסלו תקע"ד, 18 בדצמבר 1813) מנהיג הדור הראשון של תנועת ההשכלה בפראג. היה גם ראש ישיבה ומחבר "טעם המלך".
ביוגרפיה.
נולד ב-1762 ליונה מיכל ייטלס, רופא בפראג. האב היה פרוטו-משכיל שהתעניין בדקדוק ומדעים. אחיו היה הבלשן יהודה ייטלס. נשא לאישה את פרידעל, בת הגביר שלמה פורית. חותנו החזיק עבורו ישיבה והעמיד אותו בראשה. כמו כן למד מידידיו היו רבי בצלאל רנשבורג, רבי אלעזר קאליר ורבי אלעזר פלקלס. חידושיו מצוטטים בספרי בני דורו, ומספר תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "שו"ת מהרנ"ש" של ידידו רבי ניסן שידלוב.
ברוך חלק את התעניינות אביו בחכמות כלליות. בשלב מסוים בין 1778 ל-1780, בטרם מלאו לו שמונה-עשרה, נמלט מביתו ונסע לברלין, שם שגשג חוג משכילים סביב משה מנדלסון ואחרים. לאחר מכן שב לפראג והתפייס עם הנודע ביהודה. עם התעוררות ההשכלה המאורגנת בשנות ה-80, נרשם כמנוי לביטאונה 'המאסף', ששירים רבים פרי עטו ראו בו אור מאוחר יותר תחת שמות עט כ"י – ר". הוא היה התורם המשמעותי ביותר לכתב-העת בבוהמיה ומנהיגה של השכלת פראג. בכך קומם נגדו חלק מהקהל המסורתי בעירו. הוא ובנו של הרב, שמואל לנדא, היו שניהם מנויים על 'המאסף' ועל ביאור התורה 'נתיבות השלום' של משה מנדלסון. הילל קייבל העריך שהשפעתם הביאה לכך שהנוב"י, שדרש קודם בתקיפות נגד נפתלי הרץ וייזל, מיתן במידת-מה את התנגדותו להשכלה.
לאחר פטירת מורו ב-1793 שיגר הספד ארוך ב'המאסף'. השבחים ל'נודע ביהודה' זעזעו את העורך החדש אהרן האלה-וולפסון והוא האשים את ייטלס בבגידה. הלה התקומם מצדו על הקיצוניות שהפגינו וולפסון והאחרים שתפסו את ההנהגה בברלין בדור השני להשכלה. בין היתר קבל על "שיחה בארץ החיים" שהתפרסם בביטאון, בו הוצג רב כדמות נלעגת. כעבור שנה פרסם נגדם את "ספר האורב", שם הוקיע את מגמותיהם האנטי-מסורתיות: הוא האשים את וולפסון, יואל ברי"ל ועמיתיהם כי הם מסלפים את האידיאלים של התנועה, ופעל להשמיצם בעיני משכילים מתונים אחרים באירופה.
ייטלס קידם עצמו כמועמד לאב"ד פראג, ועל רקע זה הסתכסך עם הרב שמואל לנדא, שירש לבסוף את המשרה מאביו המנוח. הלה האשימו בגנבה ספרותית מדרשותיו. טענות דומות עלו לגבי העתקה כביכול מ"בני אהובה" של רבי יהונתן אייבשיץ.
ב-1800 החליטו פרנסי פראג להפסיק להתעלם מהסיעה השבתאית החזקה בעירם, שתמכה בגלוי ברחל אווה פרנק. בסתיו הוכרז עליהם נידוי. בקהילה היהודית אירעו התפרצויות אלימות. הרב ייטלס השתתף בפולמוס, שהגיע גם אל הרשויות, וניסח מנשרים ודרשות תקיפים נגדם. ב-1801 חיבר את ספרו הגדול, 'טעם המלך', מהדורה מוערת ל'שער המלך' מאת הרב יצחק נוניש בילמונטי. בין תלמידי ישיבתו היו כאלה שהפיצו את השכלת פראג למורביה והונגריה, כגון הרב חיים דייטשמן ויוסף פלעש.
ב-1813 הובאו לפראג המוני פצועים מקרב דרזדן וקרב קולם. ייטלס מימן הקמת בית-חולים שדה ואף טיפל בהם בעצמו. כך נדבק במחלה קשה ממנה נפטר באותה שנה. הוא ניסח בעצמו את הנחקק על מצבתו: "מעטים ורעים היו ימי מגורתי, הרבה יגעתי ולא מצאתי / הרבתי לי אוהבים, גם הרבתי לי אויבים / אלה מאהבתם הרימו הודי, אלה משנאתם הורידו כבודי / ואני לא קמה בי רוח, אמרתי: מתי אשקוט מתי אנוח / עתה לשווא אהבתם, עתה לשווא שנאתם / אלה לריק הרימו הודי, אלה לריק הורידו כבודי / הגוף שב אל האדמה, שם תאכלהו תולעת ורמה / אל אלקים שב הרוח, עתה אשקוט עתה אנוח".
המוניטין של ברוך ייטלש כמשכיל הביא בין היתר לכך שבישיבות הונגריה נאסר לקרוא בספריו. בנו איגנץ ייטלס (1783–1843), חיבר מספר חיבורים בגרמנית בענייני פילוסופיה ואתיקה. נכדו אהרן לודוויג יוסף (1799–1878) התנצר והתמנה לפרופסור ומנתח בווינה.
ברוך ייטלש
קריאת ההלל ביום העצמאות
ברוך ייטליש
קריאת הלל ביום העצמאות
ברוך ייטליס
הארמייה ה-14
עיפא
עיפא (נקרא גם איפה ובירושלמי נקרא חיפא) היה אמורא בן הדור הרביעי, תלמידו של רבה, ובנם של רחבה דפומבדיתא וחומא, נינתו של רב יהודה.
הוא ואחיו אבימי מכונים בתלמוד בשם "חריפי דפומבדיתא".
הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי
הגיס ה-20 של הצבא העות'מאני
שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי
בורסת פרסום
בורסת פרסום (באנגלית: ad exchange) היא פלטפורמה טכנולוגית לסחר בפרסום מקוון בין ספקי תוכן המוכרים הזדמנויות חשיפה לבין מפרסמים הקונים את הזדמנויות החשיפה. בורסות הפרסום מחליפות את השיטה המסורתית של משא ומתן בין בני אדם בתהליכים אוטומטיים שבמרכזם תהליכי מכרז (בידינג) המתרחשים בזמן אמת, כלומר בכל פעם שצריכה להתקבל החלטה איזו פרסומת להציג לאיזה משתמש. הפרסומות מוגשות למשתמש בהתאם לפרמטרים שנקבעים על ידי הצדדים בנוגע למחיר ולקהל היעד.
התהליכים האוטומטיים של בורסות הפרסום מייעלים את הסחר בפרסום לשני הצדדים המעורבים בו — הקונים (מפרסמים וסוכנויות פרסום) והמוכרים (מו"לים של תוכן מקוון) — על ידי כך שהם מייתרים או מצמצמים את תהליכי המשא ומתן האטיים והיקרים בין בני אדם. על פי רוב מנהלים הצדדים את פעילותם בבורסות הפרסום באמצעות פלטפורמות היצע (SSP) ופלטפורמות ביקוש (DSP).
דיוויזיית נורד
דיוויזיית פרינץ אויגן
דיוויזיית קאמא
הדיוויזיה הקרואטית מס' 2
הדיוויזיה המצרית השנייה
בעניין היהודים
בעניין היהודים (בלטינית: Sicut judaeis) הייתה בולה אפיפיורית שהתוותה את עמדתה הרשמית של האפיפיורות ביחס ליהודים בימי הביניים ולאחריהם. הבולה הוכרזה בשנת 1120 על ידי האפיפיור קליקסטוס השני , ונועדה להגן על יהודים שסבלו במהלך מסע הצלב הראשון (כ-5,000 יהודים נטבחו בתקופה זו). הבולה אושררה מחדש על ידי אפיפיורים רבים עד המאה ה-15.
בין היתר, אסרה הבולה על נוצרים להכריח יהודים להתנצר, לפגוע בהם, לקחת את רכושם, להפריע לחגיגות החגים שלהם, לפגוע בבתי הקברות שלהם ולנדות ולהחרים אותם.
הבולה משנת 1120 לא הייתה הביטוי האפיפיורי הראשון נגד ההתעללות ביהודים. בשנת 1065, למשל, האפיפיור אלכסנדר השני כתב לבראנז'ה, השליט החילוני של נרבון בימי ביניים ולבישוף העיר, ושיבח אותם על שמנעו את הטבח ביהודים במחוז שלהם, והזכיר להם שאלוהים לא מאשר שפיכת דם. גם בשנת 1065 נזף אלכסנדר בלנדולף ה-6 מבנוונטו "שאין להמיר את היהודים בכח."
תמצית הבולה.
"אין על [היהודים] לסבול שום דעות קדומות. אנו מתוך הצניעות והאדיקות הנוצרית והשמירה על עקבות הזיכרון המאושר שלנו, שהניחו בפנינו קודמינו, האפיפיורים הרומיים קליקסטוס, אאוגניוס, אלכסנדר, קלמנט, מודים על עתירתם ומעניקים לה את הגנת הבאקלר שלנו.
אנו מצווים ששום נוצרי לא יכפה עליהם להיטבל, בין אם בחוסר נכונות או סרבנות, או על ידי אלימות. אך, ברגע שאחד מהם בוחר מרצונו ולמען האמונה, להימלט אל הנוצרים, ברגע שהבחירה שלו הפכה לברורה, עליו להתקבל כנוצרי ללא קטרוג. שכן, הנטבל לא מרצון איננו מאמין באמת כפי הנדרש על-מנת להיטבל כראוי כנוצרי.
בנוסף, אל לנוצרי להניח [שביכולתו]... לפגוע בהם, או לגזול רכושם באלימות, או לשנות מנהגיהם הטובים, בכל מקומות מושבם. מעבר לכך, בחגיגותיהם אל לאיש לטרדם בשום אופן, לא באלות ובאבנים, ואסור לנסות לדרוש או לסחוט מהם שירותים שהם לא חייבים לו, פרט לאלה [לשירותים] שהם כבר רגילים לבצע מפעמים עברו.
... אנחנו מצווים... כי אין להשחית או לצמצם בתי קברות יהודים, גם לא להוציא גופות מקברים לאחר שנקברו במטרה להרוויח כסף.
כל המפר צו זה... יענש בנידוי, אלא אם כן יכפר על מעשיו מידה כנגד מידה."
הדיוויזיה הקרואטית השנייה
אקופ&quot;ו
הדיוויזיה השנייה
הדיוויזיה ה-2
פלטפורמת ביקוש
פלטפורמת ביקוש (באנגלית: Demand Side Platform, בראשי תיבות DSP) היא מערכת המאפשרת למפרסמים, הקונים שטחי פרסום דיגיטליים ממו"לים של תוכן (אתרי אינטרנט) לנהל את פעילותם מול בורסות פרסום (ad exchanges) ובורסות נתונים (data exchanges) דרך ממשק יחיד.
ההחלטה איזו פרסומת תוצג למשתמש באתרים שבהם מוצגות הפרסומות מתקבלת בבורסות הפרסום, על פי רוב בזמן אמת, בתהליך של בידינג בזמן אמת (Real Time Bidding). באמצעות פלטפורמות ביקוש יכולים המפרסמים לנהל את הצעותיהם במכרזים אלה, כלומר לקבוע את המחיר שהם מוכנים לשלם על חשיפות או על אינטראקציה מסוגים אחרים על הפרסומות, וכן לפרט את הפרמטרים שלפיהם יוצג הפרסום, הנוגעים בדרך כלל למשתמשים ולהתנהגותם, כדי למקד את הפרסום בקהל היעד הרצוי.