באפילוג הנהלת השארקס מקיימת מסיבת עיתונאים לאחר העונה המוצלחת לרגל עזיבתו של דימאטו. כריסטינה מודה לדימאטו על עזרתו רבת השנים, אך זה, בפיתול לא צפוי בעלילה, מכריז כי הוא עוזב לקבוצה חדשה ולוקח עמו את בימן.
שחקנים.
צוות השחקנים מגוון וכולל מספר רב של כוכבי קולנוע, פוטבול ואף מוזיקה. בין שחקני הקולנוע ניתן למנות את אל פצ'ינו (המגלם את טוני דימאטו), קמרון דיאז (כריסטינה פיצ'יונטי), ג'יימי פוקס (וילי בימן), דניס קווייד ("קאפ" רוני) וג'ון מקגינלי (ג'ק רוז). לצידם מופיעים גם מספר כוכבי פוטבול לשעבר, כגון לורנס טיילור ("שארק", רכז ההגנה של הקבוצה) וג'ים בראון (מאמן ההגנה של הקבוצה). עוד לצדם מופיע כוכב הראפ אל אל קול ג'יי (ג'וליאן) וארון אקהרט (ניק).
סגנון הסרט.
במאי הסרט אוליבר סטון שיבץ במהלך הדיאלוגים והסצינות השונות "חיתוכים" שונים להמחשת הרגשות והאסוסיאציות של הדמויות. כך, למשל, בעוד שהמאמן משוחח עם שחקנו על ההקרבה הנדרשת ממנו משולבים בסצנה קטעים מתוך סצינות קרבות הגלדיאטורים בבן חור. במקרים אחרים, כאשר המאמן המזדקן מתרפק על עברו נראים קטעי ארכיון של משחקי פוטבול בהם, כביכול, נטל חלק.
קווי העלילה השונים משתלבים זה בזה גם במהלך סצינות, כך שנוצר רצף של קטעים קצרים משתי סצינות המשתלבים יחדיו, לעיתים במעין מונטאז'. דוגמה לכך היא סצנת השיא של הסרט, בו הקבוצה נאבקת לזכות במשחק הפלייאוף; סטון בחר להציג את השניות האחרונות והמכריעות של המשחק כאשר הן נקטעות שוב ושוב בשיחה בין בעלת הקבוצה כריסטינה לאמה, אודות אופן התנהלותה של כריסטינה. במהלך הקטעים המציגים את השיחה מופיע שעון הסופר את השניות לסוף המשחק, אשר מתנהל במקביל.
הסרט משופע גם בנעימות ושירים המלווים את הסצינות השונות. בין השירים בולטים במיוחד שירי ראפ, חלקם בביצועו של אל אל קול ג'יי המופיע גם בסרט.
הכנסות וביקורות.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-22 בדצמבר 1999, לקראת ערב חג המולד - ובכך זכה לסוף שבוע ארוך בו סרטים נוטים לזכות בהכנסות רבות יותר בארצות הברית. כמו כן, היה זה שיא העונה הרגילה בליגת הפוטבול האמריקאית ולקראת משחקי הפלייאוף. תחת תנאים אלו היה הסרט למכניס ביותר באותו סוף שבוע בארצות הברית, בו גרף כ-13.5 מיליון דולר. הכנסות הסרט ירדו באופן מתון יחסית והסרט ירד מהאקרנים בארצות הברית לאחר שגרף כ-75.5 מיליון דולר. הכנסותיו מחוץ לארצות הברית הסתכמו בעוד כ-24.7 מיליון דולר, ובכך הביאו את סך ההכנסות למעט מעל 100 מיליון דולר, כמעט פי 2 מתקציב ההפקה של הסרט.
מבקרי הקולנוע קיבלו הסרט בדעות מעורבות. חלקם התלוננו על סגנון העריכה התזזיתי לעיתים בו השתמש סטון, בעוד אחרים הלינו על חוסר בשורה תחתונה או בלבול בין קווי העלילה הרבים. לעומתם, מבקרי קולנוע אחרים דווקא שיבחו את הסרט. כך, לדוגמה, כתב רוג'ר איברט כי אמנם הסרט עמוס בקלישאות, אך הבימוי והמשחק מצליחים להתעלות מעליהן. ביקורת אף מחמיאה יותר לסרט, נשמעה מפיו של ג'יימס בררדינלי. לטענתו של בררדינלי, שחקני הקבוצה מוצגים כגלדיאטורים המושלכים אל הזירה ללא כל אפשרות לשרוד. בדימוי חריף זה מפגין אוליבר סטון את חושיו המפותחים להיסטוריה, ומראה וירטואוזיות בבימוי ריאלסטי וסוריאליסטי כאחד. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין והיה מועמד לפרס "דב הזהב".
דנסהול
אינגונדה
נפתלי ויץ
תנחום ירושלמי
מוקצה מחמת חיסרון כיס
יוסף ריבלין (פירושונים)
יוסף ישעיהו ריבלין
מתיי בסרב
ברבור שחור (סרט)
ברבור שחור (באנגלית: Black Swan) הוא דרמת מתח פסיכולוגית, שיצא לאקרנים בארצות הברית בדצמבר 2010. את הסרט ביים דארן ארונופסקי ומככבים בו נטלי פורטמן, מילה קוניס, ונסן קאסל, וינונה ריידר וברברה הרשי. הסרט מספר אודות להקת בלט יוקרתית בניו יורק המעלה הפקה של "אגם הברבורים", ושתי רקדניות המתמודדות על התפקיד הראשי, הדורש גילום של שני תפקידים הפוכים: הברבור הלבן והברבור השחור.
על תפקידה בסרט זכתה פורטמן בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
עלילת הסרט.
להקת המחול "ניו יורק סיטי בלט" נערכת לקראת הפקה מחודשת של הבלט "אגם הברבורים". כאשר המנהל האומנותי של הלהקה תומא לירוי (ונסן קאסל) מחליט להחליף את הפרימה בלרינה הוותיקה בת' מקנטייר (וינונה ריידר). הרקדנית נינה סיירס (נטלי פורטמן) מתמודדת על קבלת התפקיד, אולם יש לה מתחרה; רקדנית חדשה בלהקה בשם לילי (מילה קוניס), לה תכונות הפוכות לשלה. תומא נרתע מללהק את נינה; הוא טוען שהיא מושלמת לתפקיד הברבור הלבן, אך היא עצורה ופרפקציוניסיטית מכדי לגלם את הברבור השחור, תפקיד שדורש להט וחושניות אפלולית (האופייני דווקא ליריבתה לילי). כאשר נינה מגיעה למשרדו לאחר האודישן כדי לבקש את התפקיד, הוא נושק לה בפתאומיות והיא בתגובה נושכת את שפתו. הנשיכה מפתיעה ומלהיבה אותו ולמחרת הוא מעניק לה את התפקיד הראשי.
נינה גרה עם אמה השתלטנית אריקה (ברברה הרשי), בלרינה כושלת בעברה המתייחסת לנינה כילדה ומנסה לשלוט בכל היבט של חייה. במקביל לחזרות, נינה מפתחת פריחה מוזרה על גבה, אמה מבחינה בסימנים ותולה זאת בהרגל ישן של נינה לגירוד עצמי. נינה מתחילה גם לסבול מהתקפי הזיות משונות האופייניים לסכיזופרניה פרנואידית, כשבחלקם היא פוצעת את עצמה, אך ברגע הפציעה ההזיה נעלמת ומותירה את נינה מבולבלת.
נינה חשה כי לילי נחושה בדעתה לקחת ממנה את התפקיד הראשי. המנהל תומא מתוסכל מכך שנינה לא נפטרה עדיין מהעכבות על הבמה, ומבהיר לה שעליה להתחבר גם לדמות האפלה והמינית של הברבור השחור. המתח בין נינה לאמה מחמיר גם הוא כאשר נינה מורדת בסמכותה ויוצאת עם לילי למועדון יומיים לפני ההופעה. נינה שבה לביתה והוזה מפגש מיני בינה לבין לילי. בבוקר המחרת נינה מתעוררת מאוחר ומגיעה באיחור לחזרות, שם היא מבחינה בלילי מבצעת את תפקידה בהיעדרה, לאחר שנבחרה על ידי תומא למחליפתה. נינה אינה מודעת לכך שהמפגש המיני עם לילי היה הזיה, ודורשת בזעם הסבר מלילי מדוע לא העירה אותה, לילי מבטלת את האשמותיה ונינה מבינה שמדובר בהתקף הזיה נוסף.
ביום ההופעה מנסה אמה של נינה, הסוברת כי היא חולה, להניא אותה מללכת להופעה, אך נינה פורצת את דלתה בכעס, מגיעה לתיאטרון ודורשת לבצע את תפקידה. כאשר היא מבחינה בלילי בחלקה הראשון של ההופעה כאשר היא מגלמת את הברבור הלבן, היא מאבדת את הריכוז ונופלת על הבמה. כשהיא שבה לחדר ההלבשה כדי להתאושש, היא פוגשת שם בלילי הלבושה במדי הברבור השחור שלה ודוחפת אותה בכוח לתוך מראה. במהלך המאבק שמתפתח ביניהן היא נוטלת חתיכת שבר מהמראה המנופצת ודוקרת את לילי למוות. היא מסתירה את גופתה ויוצאת שוב לקהל.
נינה רוקדת את הברבור השחור בתשוקה ובחושניות וזוכה למחיאות כפיים סוערות. כשהיא מחליפה את התלבושת למערכה האחרונה, היא רואה שלולית דם מתחת לדלת חדר האמבטיה. לפתע נשמעת נקישה על הדלת, מעבר לדלת עומדת לילי שבאה לברך אותה על הצלחתה. כך מסתבר שהמאבק בין השתיים היה הזיה נוספת, אולם המראה מנופצת, וכך נינה מבינה שהיא דקרה את עצמה, לא את לילי.
נינה עולה למערכה האחרונה, רוקדת ללא דופי ומסיימת לקול מחיאות כפיים פראיות. לירוי מברך את נינה על הופעתה הפנומנלית, עד שהוא שם לב לפציעתה הקטלנית. לירוי מזעיק את הרקדניות שתקראנה לעזרה רפואית, אך נינה רק ממלמלת את המשפט: "הייתי מושלמת".
יצירת הסרט.
קונספט.
דארן ארונופסקי התעניין לראשונה בבלט כאשר אחותו למדה בלט קלאסי בתיכון לאמנויות הבמה שבניו יורק. הרעיון הבסיסי לסרט התפתח כאשר ארונופסקי שכר תסריטאים על מנת לבצע עיבוד מחדש של תסריט בשם "המחליפה", שעסק בשחקני אוף ברודוויי וחקר את הרעיון של תחושת רדיפה על ידי כפיל בדומה לתסמונת קפגרא ולסיפורי הפולקלור אודות דופלגאנגר.
ארונופסקי ציין שבתסריט היו אלמנטים של הסרט "הכל אודות חוה", של סרטו של רומן פולנסקי, "הדייר", ושל הנובלה "הכפיל" מאת פיודור דוסטויבסקי. בנוסף, צפה הבמאי במספר גדול של הפקות של "אגם הברבורים", והוא חיבר את הדואליות של הברבור השחור והלבן בתסריט. כאשר נערכה עבודת המחקר עבור הפקת הסרט, מצא ארונופסקי כי בלט הוא "עולם מאוד מבודד" ושהעוסקים בו "אינם מתרשמים מקולנוע". יחד עם זאת, הוא מצא רקדניות בעבר ובהווה שהסכימו לחלוק עמו סיפורים מניסיונן בעולם הבלט. כמו כן, הוא צפה מאחורי הקלעים בהפקה של אקדמיית מוסקבה לכריאוגרפיה שהועלתה במרכז לינקולן.
ארונופסקי ראה את ברבור שחור כיצירה משלימה לסרטו הקודם, "המתאבק", וציין גם כי הסרט מזכיר פרויקט ישן שלו על רומן אהבים בין מתאבק לבלרינה. אך הבמאי החליט להפריד בין עולם ההתאבקות ועולם הבלט כיוון שזה "יותר מדי בשביל סרט אחד". בהתייחס להשוואה בין שני הסרטים אמר כי "תחום ההיאבקות נחשב לאמנות הבמה הנמוכה ביותר - אם הם בכלל קוראים לזה אומנות - ובלט נחשב לאומנות הבמה הגבוהה ביותר. אבל הדבר שהיה הכי מדהים עבורי זה עד כמה דומים האמנים המופיעים בשני העולמות הללו. שניהם עושים שימוש יוצא דופן בגוף שלהם על מנת להביע את עצמם. על הסרט כמותחן פסיכולוגי אמרה נטלי פורטמן כי הסרט דומה לסרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" משנת 1968, בעוד ארונופסקי ציין כי "רתיעה" (1965) ו"הדייר" (1976) של פולנסקי היוו השפעה משמעותית על הסרט. השחקן ונסן קאסל השווה גם הוא בין "ברבור שחור" לסרטיו הראשונים של פולנסקי, וכן גם ליצירותיו המוקדמות של דייוויד קרוננברג.
משחק וליהוק.
שחקנים ודמויות: