פיתוח וקידום רשת חשמל בזרם חילופין הובילה את וסטינגהאוס לעימות מר עם תומאס אלווה אדיסון ומערכת הזרם הישר שאותה פיתח. העימות בין השנים נודע בשם "מלחמת הזרמים". אדיסון טען כי זרם גבוה הוא מסוכן מטבעו ומנגד טענו וסטינגהאוס וטסלה כי ניתן למזער את הסיכון וכי יתרונות זרם החילופין עולים על חסרונותיו. אדיסון ניסה לקדם חקיקה במספר מדינות אשר תגביל את המתח המותר ברשת ל־800 וולט, אולם נכשל.
בשנת 1887 הגיע העימות בין השניים לממדים מגוחכים. ועדה מיוחדת במדינת ניו יורק פנתה לאדיסון כדי שייעץ לה באשר לדרך הטובה ביותר להוציא להורג אסירים שנידונו למוות. תחילה סירב אדיסון לפנייה. אולם משראה כי רשתות החשמל שפורש וסטינגהאוס פושטות בכל עבר, הוא ראה בפנייה אליו הזדמנות להביס את יריבו. אדיסון שכר מהנדס שלא עבד תחתיו, הרולד פ. בראון, כדי שיערוך הדגמה פומבית שבה חיות תחושמלנה למוות על ידי זרם חילופין. לאחר מכן פנה אדיסון לוועדה והודיע כי זרם חילופין הוא כה קטלני עד שאדם שיחושמל ימות באופן מיידי, ולכן זו הדרך הטובה ביותר להוציא להורג. לאור פרסומו, המלצתו אומצה באופן מיידי.
מטרתו מאחורי המהלך הייתה להציג את זרם החילופין כמסוכן יותר מהזרם הישר, ומכאן להציג את הזרם הישר כמתאים יותר להפצה נרחבת.
הרולד בראון מכר למדינת ניו יורק את הציוד לביצוע ההוצאה להורג בחשמל במחיר של 8,000 דולר. באוגוסט 1890, היה הנידון למוות ויליאם קמלר הראשון אשר נועד להיות מוצא להורג בחשמל. וסטינגהאוס שכר את שירותיו של עורך דין מן השורה הראשונה כדי שיגן על קמלר ויטען כי ביצוע העונש בדרך זו הוא בבחינת עונש אכזרי ובלתי רגיל. ההוצאה להורג התקיימה ואכן הייתה ארוכה מן הרגיל וקשה, דבר שהוביל את וסטינגהאוס להעיר כי היה ניתן לבצעה ביעילות גדולה יותר באמצעות גרזן. אדיסון נכשל בכל ניסיונותיו להוריד מקרנה של רשת החשמל בזרם חילופין ואף חברת ג'נרל אלקטריק, אשר מיזגה לתוכה את חברת החשמל של אדיסון בשנת 1892, החליטה להתחיל ולייצר זרם חילופין.
שנותיו המאוחרות.
בשנת 1893 זכה וסטינגהאוס להכרה משמעותית כאשר לחברתו הוענק החוזה להקמת רשת חשמל בזרם חילופין לתערוכה העולמית של שיקגו. צעד שהביא לתהודה ציבורית חיובית לשיטתו של וסטינגהאוס. וסטינגהאוס אף זכה בחוזה להקמת רשת חשמל למרחק גדול מתחנת הכוח במפלי ניאגרה לעיר באפלו בניו יורק, מרחק של 40 קילומטר משם.
ככל שהתפשטו רשתות החשמל בזרם חילופין עלתה התעניינותו של וסטינגהאוס בייצור חשמל. בתחילה עיקר הייצור היה הידרואלקטרי, בסמוך למקורות מים זורמים ובמקומות שבהם לא היה מקור כוח הידרואלקטרי הופק החשמל במנועי קיטור. וסטינגהאוס חש שמנועי הקיטור אינם יעילים דיים ושאף לפתח מנוע סיבובי יעיל יותר. בשנת 1884 קנה וסטינגהאוס את הזכויות להמצאתו של הבריטי צ'ארלס אלג'רנון פרסונס לטורבינת קיטור, ושיפר טכנולוגיה זו לקנה מידה גדול יותר. בשנת 1898 הפעיל וסטינגהאוס יחידה לייצור 300 קילו ואט חשמל במפעל שלו לייצור בלמי רכבות. בשנת 1899 הוא התקין יחידה ליצור 1.5 מגה ואט חשמל, במהירות של 1,200 סיבובים בדקה, בתחנת הכוח של הארטפורד.
וסטינגהאוס אף פיתח טורבינות קיטור למנועים ימיים. טורבינות אשר היו יעילות ביותר במהירות 3,000 סיבובים בדקה, בעוד מדחף של אונייה מסתובב במהירות של כ־100 סיבובים בדקה. וסטינגהאוס פיתח מערכת להעברה יעילה של הכוח מן הטורבינה למהירות המתאימה למדחף.
וסטינגהאוס המשיך להמציא ולפתח טכנולוגיות יישומיות כמעט כל חייו.
בית הכנסת הגדול של ולודבה
בית הכנסת הגדול של ולודבה (בפולנית: Wielka Synagoga we Włodawie) הוא בית כנסת הממוקם ברחוב הצלב האדום 7 בעיירה ולודבה שבפולין.
בית הכנסת הגדול נבנה בין השנים 1764–1774 לפי תוכנית מתאר של האדריכל האיטלקי פולוס אנטוני פונטנה. בית כנסת זה הוא אחד משלושת בנייני קהילת ולודבה אשר שרדו את השואה. הבניין, אשר תוכו נשרף בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שופץ לאחר המלחמה. בשנת 1936 הושלמה בנייתו והתקנתו של ארון הקודש החדש. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש הבניין כמחסן צבאי של הנאצים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עבר שיפוץ נוסף, ומאז שנת 1983 הוא מהווה חלק מ"מוזיאון – קומפלקס בתי הכנסת בוולודבה".
קגלמה מוטלנטה
מוקדמות מונדיאל 2010 אירופה
קאגלמה מוטלנטה
אנדרטת חטיבת יפתח בנגב
אנדרטת חטיבת יפתח בנגב היא אנדרטה הנמצאת בצפון הנגב, ליד צומת קמה בתוך חניון על שם יגאל אלון. האנדרטה מוקדשת ללוחמי חטיבת יפתח שנפלו בקרבות בנגב במלחמת העצמאות.
מבצעי החטיבה.
חטיבת יפתח היא החטיבה היחידה שלחמה בכל החזיתות במלחמת העצמאות. בתחילת המלחמה לחמה בגליל המזרחי בקרבות מצודת ישע, מלכייה וכיבוש צפת. לאחר מכן הועברה לחזית המרכז והשתתפה במבצע דני לכיבוש לוד ורמלה ובמבצע יורם בניסיון לכיבוש לטרון. 45 מלוחמי החטיבה נהרגו בקרב חירבת כוריכור.
לאחר מכן הועברה החטיבה לנגב. ציודה הוטס לשדה תעופה ליד קיבוץ רוחמה במסגרת מבצע אבק והלוחמים הסתננו לנגב בדרך יבשתית דרך קווי המצרים. לפני מבצע יואב לחמה החטיבה לגירוש כוחות של האחים המוסלמים שהשתלטו על מכרות הגופרית ליד בארי ובתפיסת תלים ומשלטים להגנת שדה התעופה אבק 1 ליד רוחמה שהיה נחוץ להובלת ציוד ותחמושת לפני המבצע. בחרבת מחאז התחוללו קרבות כבדים והמקום עבר מיד ליד שלוש פעמים עד שנשאר בידי החטיבה.
במבצע יואב תקעו לוחמי החטיבה טריז בעורף הצבא המצרי וכבשו את בית חאנון. המצרים הגיבו בהפגזה כבדה וגרמו לחטיבה אבדות כבדות אך הלוחמים לא נסוגו. מהלך זה גרם לנסיגת הצבא המצרי ללא קרב מכל מישור החוף הדרומי מגשר עד הלום עד עזה.
הקמת האנדרטה.
ראשיתה של האנדרטה היה בגלעד צנוע שהוקם ב-1950 ביוזמת מפקד החטיבה ולוחמיה. האנדרטה תוכננה על ידי יחיאל (חיליק) ערד, חבר קיבוץ סער, ונחנכה בערב יום הזיכרון ג' באייר תשכ"ט (21 באפריל 1969). היא בנויה מבטון חשוף בצורת מגן הניצב על בונקר. המגן נישא לגובה שבעה מטרים, כשהוא הולך וצר כלפי מעלה ויוצר חוד המזדקר לשמיים כאילו רוצה לפרוץ לעברם. על הקיר לוח ועליו מבצעי חטיבת יפתח במלחמת העצמאות ולוח עליו שמות 44 לוחמי החטיבה שנפלו בקרבות בנגב. על הקיר כתובות המילים מהמנון הפלמ"ח: ממטולה עד הנגב מן הים עד המדבר. על האנדרטה למעלה כתובות המילים: פלמ"ח יפתח, על במתי הנגב חלל.
ישראל באולימפיאדת אתונה (2004)
אולימפיאדת אתונה הייתה האולימפיאדה ה-13 שבה השתתפה משלחת ישראלית, מאז החלה את השתתפותה במשחקים בשנת 1952.
המשלחת הישראלית כללה 36 ספורטאים שהשתתפו ב-14 ענפים שונים.
שני ספורטאים מהמשלחת הישראלית זכו במדליה באולימפיאדה; גל פרידמן, שזכה במדליית זהב בגלישת רוח, והיה לספורטאי הישראלי הראשון שזכה במדליית זהב באולימפיאדה, ואריק זאבי, שזכה במדליית ארד בג'ודו.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה הג'ודוקא אריק זאבי.
מגרון (מבנה)
מגרון (יוונית עתיקה Μέγαρον) היה מבנה בתרבות המינואית ובערים מיקניות ביוון העתיקה. המגרון היה אולם מלבני שבכניסה אליו ניצבה מבואה פתוחה בצידה האחד, ואשר נתמכה לעיתים על ידי שני עמודים. באולם עצמו היה תנור חימום שניצב בערך במרכזו.
המגרון נחשב למקור השראתו של המקדש היווני, והוא שימש כאולם מלוכה, כמקום פולחן, לשם עריכת חגיגות ומשתים, לשירה וכמקום כינוס לגברים בלבד. המגרון היה צבעוני בהתאם למקובל באדריכלות המינואית. פנים המבנה עוצב בלבנים שרופות, והוא נתמך על ידי קורות עץ. הגג כוסה באריחי קרמיקה וטרקוטה. מגרונים ידועים נצבו בטירינס ובמיקנה.
נאלצ'יק
מגדלי עזריאלי
מגדלי עזריאלי, או "מרכז עזריאלי", הם קומפלקס של שלושה גורדי שחקים שהגבוה מביניהם הוא בן 49 קומות. בניית שניים משלושת המגדלים והקניון הושלמה בסוף שנת 1999 והמגדל השלישי הושלם בשלהי 2007. המגדלים ממוקמים במרכז תל אביב בין דרך בגין ממערב לנתיבי איילון ממזרח.
צורות החתך של המגדלים הן עיגול, משולש וריבוע, כך שהמגדלים הם גליל, מנסרה משולשת ומנסרה ריבועית. צורות אלו מרכיבות את הלוגו של מרכז עזריאלי. אל מרכז עזריאלי מוליכים שני גשרים להולכי רגל - האחד מחבר אותו אל תחנת הרכבת תל אביב השלום שממזרח לו, והאחר, הידוע כגשר עזריאלי, מקשר בינו ובין הקריה. המגדלים הם מהמאפיינים הבולטים של קו הרקיע של העיר.
המגדלים.
לפני הקמת המרכז והמגדלים, שכן במקום חניון למשאיות לפינוי אשפה של עיריית תל אביב. המרכז והמגדלים נקראים על שם יזם הפרויקט, האדריכל דוד עזריאלי. במקור אמור היה הפרויקט להיקרא "מרכז השלום", שם שניתן על ידי העירייה, בשל מיקומו על דרך השלום. תכנון המתחם נעשה משלביו הראשונים על ידי דוד עזריאלי ואלי עטיה והייחוד בו נחשב לאחת הסיבות שבגינן זכתה קבוצת עזריאלי (קנית) במכרז העירייה לרכישת הקרקע (הצעת המחיר שלה לא הייתה הגבוהה ביותר). לאחר שעזריאלי רצה לשנות את התכנון, ניסה עטיה לטרפד זאת באמצעים משפטיים. הסכסוך הגיע לבוררות, עזריאלי זכה ושינה את התוכנית. שירותי האדריכלות ניתנו על ידי האדריכלית חייקה פרידמן ממשרד יסקי-סיוון. התכנון של חזיתות המגדלים הפך לימים סמל של העיר תל אביב.
המגדלים מאכלסים בעיקר משרדים, אך גם סניף של מועדון הכושר הולמס פלייס ובתי ספר ללימודי ערב. בשנת 2008 נפתח במגדל המרובע מלון עסקים בן 272 חדרים של מותג המלונאות "קראון פלאזה" בבעלות איש העסקים לב לבייב. המלון משתרע ב-13 הקומות התחתונות של המגדל, ומובילה אליו כניסה נפרדת מקומת הכניסה של הקומפלקס. בראש המגדל העגול ממוקם מצפה-מסעדה המשקיף על תל אביב וגוש דן.
מרכז הקניות.