התחום הגאוגרפי המוגדר "מעין גדי ועד רמתא", מופיע גם בנוסח מעט שונה: "מעין גדי ועד יריחו", כתחום הכולל את 'עמק יהודה'. הזיקה בין יריחו לרמתא מופיעה בתרגום יונתן על הפסוק: "והיא יושבת תחת תמר דבורה בין הרמה ובין בית אל בהר אפרים"' – "ולה דקלין ביריחו, פרדסין ברמתא", וייתכן שהכוונה היא לגני האפרסמון. בשם 'פרדס' כינה גם סטראבון את גן הבלסם ביריחו (Balsamon paradeios).
התנהגות מגדלי האפרסמון.
בחפירות הארכאולוגיות בבית הכנסת העתיק בעין גדי התגלתה כתובת העשויה לשפוך אור על טיבם של מגדלי עץ האפרסמון. הכתובת מוצגת היום במוזיאון רוקפלר. בסיומה מתוארים כללי התנהגות בקהילת עין גדי.
פרופ' שאול ליברמן במאמר בתרביץ, מנסה לבחון את טיבו של קטע זה בכתובת, הקשר האפשרי בין חלקיה והסיבה לכתיבתה בבית הכנסת. לכתובת זו אין מקבילות בתוכנן של כתובות בבתי כנסת אחרים. העניין תמוה לאור העובדה שכותב הכתובת היה מוכן לכלול בה קללה נמרצת, בארמית:
כל מי כל מי שיגרום למחלוקת בין אדם לחברו, ועל מי שיספר לשון הרע על חברו לגויים, על מי שגונב חפצו של חברו ועל מי שמגלה לגויים את "סוד הכפר", עליו התבססה כלכלת המקום, והיה מוצר ייצוא חשוב - תחול עליו הקללה הבאה
"סוד הכפר", אליבא דליברמן, הוא סוד גידול עץ האפרסמון, טיפולו והתקנת שמנו; כך על פי מסכת תמיד, אשר לפיה היה הכהן מקבל הוראות מדויקות איך להקטיר את הקטורת ו"מעולם לא שנה אדם בה". לפי הספרות העתיקה, היו דרושות לשם כך מומחיות ואומנות שנמסרו במשפחות אומנים, מדור לדור. אין פלא שהאומנים היו מקללים את חבריהם כדי שלא יגלו את סוד הכפר לגויים. אך היות שכרמי האפרסמון והתעשייה היו נכסי הקיסר והיהודים היו אריסים, יש להניח כי נציגי השלטון סיפקו להם כלים שונים כדי לשפר את הטיפול ולהגביר את התפוקה. וכאן באה ההזהרה מפני גנבת החפצים, שהרי החפצים של המלכות, ולעיתים עולה על הדעת להשתמש בחפצים של אחרים, שהרי כולם שייכים לקיסר.
בנימין מזר כותב באותו נושא: סודות הייצור היו נשמרים בקרב הגילדות של מגדלי בשמים ורקחים שהיו בדרך כלל מאוגדים על בסיס משפחתי והיוו מעמד כלכלי סגור.
אומפאלוס
אומפאלוס (יוונית: ὀμφαλός; מילולית: "טבור") הוא אבן מצבה בעל משמעות דתית. על פי המיתולוגיה היוונית, האל זאוס שלח שני נשרים לעוף ברחבי תבל ולהפגש במרכזו, טבור העולם. אבני אומפאלוס המציינות נקודה זו הוקמו במספר אתרים ברחבי המזרח התיכון, המפורסם שבהם היה אצל האורקל מדלפי.
דלפי.
רוב הגרסאות ממקמות את האומפאלוס באדיטון של המקדש (האזור הפנימי ביותר, מקביל לקודש הקודשים במקדש היהודי) ליד הפיתיה, מתוכה דיבר האל. על האבן עצמה ישנה חריטה של רשת וחור במרכזה המתרחב בכיוון הבסיס.
האומפאלוס בדלפי זוהה בתור האבן שהאלה ריאה עטפה בבגדים וחיפשה לזאוס. מטרתה הייתה להציל את זאוס מפני בעלה, קרונוס, שבלע את ילדיו כדי למנוע מהם להדיח אותו.
ירושלים.
במדרש תנחומא דורשים חז"ל את הפסוק מספר יחזקאל לומר שירושלים נמצאת בטבורו של עולם. מוקד בית המקדש בירושלים היה בקודש הקודשים, שם עמדה אבן השתייה עליה ישב ארון הברית. גם בכנסיית הקבר בירושלים קיימת אבן אומפאלוס.
הנוסע ארקולף מתאר בספרו "De Locis Sanctis" כי יש עמוד באמצע ירושלים מצפון למקומות הקדושים המציין את טבור הארץ.
האגף המערבי
הכתר הממלכתי של ג'ורג' הראשון
הכתר הממלכתי של ג'ורג' הראשון (באנגלית: State Crown of George I) היה כתר ממלכתי שיוצר עבור ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
היסטוריה ותיאור הכתר.
לאחר הכתרתו של ג'ורג' הראשון כמלך בריטניה הגדולה ואירלנד בשנת 1714 הוחלט להחליף את הכתר הממלכתי (הכתר שנוצר עבור המלך צ'ארלס השני ושימש ככתר ממלכתי רשמי בו נעשה שימוש בעת טקסי פתיחת הפרלמנט). ההחלטה נבעה ממצבו הירוד של הכתר. בדומה לכתר הממלכתי הקודם, גם הכתר החדש עוטר באבנים וזכוכית ולא ביהלומים.
הכתר כלל בסיס שממנו עלו ארבעה חצאי קשתות המתחברות במרכז הכתר מתחת למונד עשוי אקוומרין שמעליו צלב.
בשנת 1727 הוצאו חלקי הזכויות והאבנים והוחלפו ביהלומים שכורים בשווי של 109,200 ליש"ט. בכתר נעשה שימוש להכתרתו של המלך ג'ורג' השני - אולם לרגל ההכתרה חצאי הקשתות שנטו מטה במרכז הכתר נמשכו כלפי מעלה.
בכתר נעשה שימוש גם בהכתרת המלכים: ג'ורג' השלישי, ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.
הכתר שופץ בשנת 1820 בשל מצבו הקשה והתברר שהאבן שבראש הכתר הייתה למעשה זכוכית כחולה ירוקה - וזו הוחלפה באבן יקרה. בכתר המשופץ נעשה שימוש בהכתרתו של ויליאם הרביעי בשנת 1831, והיה זה השימוש האחרון שנעשה בכתר.
בשנת 1838 המלכה ויקטוריה החליפה את הכתר בכתר האימפריה הממלכתי תוך שימוש באבנים היקרות והיהלומים של הכתר הממלכתי של ג'ורג' הראשון.
מסגרת הכתר הריקה, יחד עם מסגרת כתר ההכתרה של ג'ורג' הרביעי ועם כתר ההכתרה של אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, רעייתו של ויליאם הרביעי) נמכרו לצורפים המלכותיים.
מסגרות הכתרים הריקות הוענקו במתנה למלכה אליזבת השנייה בשנת 1995 והם מוצגים בבית התכשיטים שבמצודת לונדון.
קרב נוורינו
קרב נברינו
קרב נאברינו
קרב נאבארינו
ניו יורק יאנקיס
יאנקיז
לחי (הלכה)
בהלכות ערובין, לחי הוא עמוד בגובה של עשרה טפחים, (כ-80 סמ') המשמש לתיקון מבואות כך שיהיה מותר לטלטל חפצים בתוך המבוי בשבת, אף שהמבוי פרוץ לרשות הרבים או לכרמלית, דבר שאוסר בו את טלטול החפצים מדרבנן. הלחי נחשב כמחיצה בפתח המבוי, אף שמידותיו מינימליות.
כיום אין כמעט שימוש מעשי בלחי, היות שמערבים את כל העיר באמצעות עירוב אחד, ולא מערבים חלקים חלקים, כך שגם אם ישנו מבוי, הוא אינו פתוח לכרמלית או לרשות הרבים, ואין צורך בתיקון לחי. אך יש שאינם סומכים על העירוב העירוני שלדעתם מבוסס על קוּלוֹת רבות, והם משתמשים בלחי.
כמו כן יותר מצוי שכשמערבים מבוי - משתמשים בצורת הפתח במקום בלחי.
לעיתים נקראים עמודי צורת הפתח בשם 'לחי', אולם אין קשר ביניהם למושג ההלכתי המקורי.
רקע.
מדין התורה, מבוי, שהוא רחוב פרטי המקשר בין רשות הרבים לחצירות המשותפות לכמה בתים, המוקף בג' מחיצות ופרוץ מצדו הרביעי לרשות הרבים - נחשב לרשות היחיד בה מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה. אולם מדרבנן, כל זמן שהצד הרביעי פרוץ במלואו - המבוי נחשב לכרמלית ואסור לטלטל בתוכו עד שיתוקן באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח. (ובתנאי שהפירצה גדולה מד' טפחים, אם רוחבה קטן יותר - אינה צריכה כל תיקון)
ניתן להשתמש בלחי או בקורה לתיקון המבוי אם הפירצה בדופן הרביעי קטנה מי' אמות, (כ־4.5 מ') למבוי מחיצות גבוהות מי' טפחים משלושת צדדיו, ואורכו גדול מד' אמות. אם לא התקיימו אחד משלושת התנאים האלו - יש צורך לתקן את המבוי דווקא באמצעות צורת הפתח על מנת להתירו בטלטול.
באמצעות הלחי ניתן לתקן דווקא את המבוי הפרוץ, אולם לא ניתן להשתמש בו על מנת לתקן את החצר הפרוצה, שלצורך תיקונה יש להשתמש דווקא בפסי חצר או בצורת הפתח.
דיני הלחי.
עשיית הלחי.
הלחי צריך להיות בגובה של לפחות י' טפחים, וברוחב ועובי מינימליים. את הלחי יש להציב בקצה הפירצה ובג' הטפחים הסמוכים לכותל. הלחי נחשב מדרבנן כאילו הוא מחיצה, אף ששיעורו מינימלי, ורואים את הצד הפתוח שתוקן באמצעותו כאילו הוא סגור במחיצה. אולם הלחי צריך להיות גם היכר לאנשים על מנת להבדיל בין המבוי לרשות הרבים, ולכן עליו להיות בולט. הלחי צריך לעמוד על הקרקע ולא להיות תלוי באוויר, (בגובה של מעל ג' טפחים, בפחות מגובה זה נחשב הלחי כעומד בקרקע מדין לבוד) ועליו להיות יציב כך שיהיה עמיד ברוח מצויה.
הלחי צריך להיות מוצב מעט מעבר לקו הדמיוני של פתח המבוי, כדי שיהיה ניכר שהוא לחי בין לעומדים במבוי ובין לעומדים מחוץ למבוי. נחלקו חכמי התלמוד (רבי חייא וריש לקיש) מה היא ההלכה בדיעבד, אם הלחי אינו ניכר לעומדים מבפנים, רק לעומדים מבחוץ, אם הלחי כשר או לא. להלכה נפסק ברמב"ם ובשולחן ערוך כרבי חייא, שגם אם הלחי ניצב בצורה כזאת שניכר שהוא לחי רק לעומדים בפנים או רק לעומדים בחוץ - הלחי כשר.
כל חומר כשר לעשיית הלחי, ואף בעלי חיים קשורים או אדם העומד בפתח המבוי למשך כל השבת - יכול להחשב כלחי. הלחי יכול להעשות גם מכמה שברי קרשים שהודבקו יחדיו.גם הכותל של אחד הצדדים יכול לשמש ככותל אם הוא בולט לצד הפירצה, ובלבד שיהיה בו רוחב של לפחות טפח, כך שיהיה ניכר שהוא משמש כלחי.
הרמ"א מתאר שבזמנו היו עושים לחי על ידי שפיכת סיד על הכתלים, כך שהסיד יהיה בולט מהכותל ויחשב כלחי. אולם אם הסיד משמש כצבע בלבד ואין בו עובי - אינו נחשב ללחי.
לחי באורך של פחות מד' אמות העומד במקביל לכותל, היינו לאורך המבוי, וקצהו אחד נכנס לתוך המבוי - אין מטלטלים בתוך המבוי אלא עד תחילתו של הלחי. אולם אם הלחי ארוך יותר מד' אמות, הרי הוא יוצא מגדר לחי, ואסור לטלטל בכל המבוי הואיל והמבוי לא תוקן באמצעות לחי כשר.
דינים שונים.
מותר להשתמש במבוי בחלק שכנגד הלחי, כאשר המבוי פתוח לרשות הרבים. אולם אם המבוי פתוח לכרמלית - אסור להשתמש בחלק שכנגד הלחי. סיבת החומרא בכרמלית, שהיא רשות דרבנן, יותר מרשות הרבים, שהיא רשות דאורייתא, היא כיוון שאומרים 'מצא מין את מינו וניעור', היינו שהחיבור בין הכרמלית לשטח המסופק - גורם לשטח המסופק להפוך לכרמלית גם כן. אולם השטח המסופק אינו יכול להפוך לרשות הרבים, ולכן אם הוא פתוח לרשות הרבים - הוא בטל כלפי המבוי.
אם ניטל הלחי באמצע השבת - נאסר המבוי בטלטול. אף על פי שבהלכות עירובין ישנו הכלל שבת הואיל והותרה - הותרה, כלל זה לא נאמר כאשר יש שינוי במחיצות עצמם.
לחי העומד מאליו.