הראשון שעבר לגור בקביעות בבריטניה היה כנראה ששון דוד ששון (1832–1867) , אחד מבניו של דוד ששון, שהתחנך בבגדאד, ניהל עסקים בשאנגחאי ולאחר מכן עבר ללונדון. בלונדון הוא היה חבר בוועד המנהל של רבים ממוסדות הקהילה היהודית ותמך בשליחת משלחות מחקר יהודיות לאתיופיה וסין. אחת מבנותיו הייתה העיתונאית רחל ששון בר (1858-1927), ששימשה כעורכת של העיתונים האובזרבר והסאנדיי טיימס, אך המירה את דתה לנצרות לאחר נישואיה לפרדריק ארתור בר, בן למשפחת בנקאים יהודית-גרמנית מתבוללת. אף על פי שהמירה את דתה לנצרות המשיכה לגלות אהדה למטרות יהודיות וציוניות מעל עיתוניה. אחד מבניו של ששון דוד ששון היה אלפרד עזרא ששון, שהתחתן עם בת למשפחה אנגלית-נוצרית ידועה של אמנים ומהנדסים ועקב כך נושל מההון המשפחתי של משפחת ששון. לבני הזוג היה בן, המשורר האנגלי הידוע סיגפריד ששון, הנחשב לאחד מגדולי משוררי מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה הוא שירת כחייל וכקצין בתפקיד קרבי וקיבל עיטורים כגיבור מלחמה, אך עוד במהלכה החל להביע התנגדות למלחמה וחיבר שירים סאטיריים אודות המלחמה ומפקדיה. צאצא אחר של ששון דוד ששון הוא הברון ג'יימס ששון (נולד ב-1959) שר לשעבר בממשלת בריטניה וחבר בבית הלורדים הבריטי, אחד מצאצאי המשפחה הבולטים בשנות האלפיים.
ענף נוסף של המשפחה שעבר לבריטניה תחילתו בעבדאללה (אלברט) דוד ששון. בין התארים הרבים שקיבל היה התואר ברונט בשנת 1880 מהמלכה ויקטוריה. בנו הבכור, הברונט אדוארד ששון (1856-1912) היה בוגר אוניברסיטת לונדון שכיהן כחבר בפרלמנט הבריטי משנת 1899 וכראש הקהילה היהודית ספרדית-פורטוגזית בבריטניה. הוא היה נשוי לאלין קרולין דה רוטשילד (1865–1909), בת למשפחת רוטשילד המפורסמת, וכך נוצרו קשרי נישואין בין שתי המשפחות. לזוג היו שני ילדים; הברונט פיליפ ששון (1888-1939) , פוליטיקאי ואספן אמנות, ואשת האצולה סיביל ששון (1894-1989) .
ענף אחר של המשפחה, זה של בני הזוג סלימאן ששון (1841–1894) ופרחה (פלורה) ששון, היגר גם כן לבריטניה כעשר שנים לאחר פטירתו של סלימאן. באנגליה פרחה ששון הייתה פעילה בחוגי החברה הגבוהה האנגלים ובקהילה היהודית המקומית. היא תרמה להקמתו של בית החולים היהודי הראשון בלונדון בשנת 1907 ועמדה בראש הוועד המנהל שלו, תמכה בקליטתם של פליטים יהודים ממזרח אירופה בבריטניה, עסקה בחקר היהדות ואף פרסמה מאמרים בכתבי עת יהודיים על נושאים כגון הגותו של רש"י. היא נסעה רבות ברחבי אסיה והמזרח התיכון, התכתבה עם רבנים גדולים מעיראק וארץ ישראל והייתה ידועה כרבנית המלומדת בכתבי הקודש. לצד זאת היא גם הייתה פעילה למען זכויות נשים. שתי בנותיה, רחל ומוזלי, לקחו תפקידים בעסקי המשפחה בהודו ולאחר מכן בריטניה, ובנה היחיד דוד שלמה ששון (1880–1942) היה היסטוריון וחוקר, אספן גדול של כתבי יד יהודים נדירים. אחד מבניו של דוד היה שלמה דוד ששון (1915–1985) רב, חוקר ופילנתרופ שהמשיך באיסוף כתבי יד נדירים. שמו של אוסף כתבי היד המשפחתי נודע למרחק, הוא הוגדר כאוסף כתבי היד העבריים הגדול ביותר בידיים פרטיות בזמנו וכלל אוצרות תרבות יהודיים רבים.
בן אחר של דוד ששון היה ראובן דוד ששון (1835–1905), שניהל מעסקי המשפחה בארצות מזרח אסיה. הוא הוכתר כחבר מסדר האבירות המסדר הוויקטוריאני המלכותי. בן נוסף היה ארתור ששון (1840–1912) , שהיה בעל עסקי בנקאות נרחבים בהונג קונג. בהמשך הוא עבר לגור באנגליה והיה לידיד קרוב ואיש מבטחו של המלך אדוארד השביעי.
בהודו ובמזרח הרחוק.
הענף המשפחתי של אליאס דוד ששון, בנו של דוד ששון, נותר בהודו וסין. בנו של אליאס יעקב אליאס ששון (1843-1916) זכה לתואר האצולה "הברונט של מומבאי". בין היתר הקים יעקב במומבאי את בית הכנסת "כנסת אליהו" המפואר, הפעיל עד היום, ובשנגחאי את בית הכנסת "אהל רחל". הוא היה היזם העיקרי מאחורי הבנק הבינלאומי "Eastern Bank" שהוקם בשנת 1909 וניהל סניפים ברחבי אירופה, עיראק, הודו והמזרח הרחוק. לא היו לו ילדים עד סוף חייו, ולכן באופן מיוחד תואר הברונט הועבר לאחיו אדוארד אליאס ששון (1853-1924). אחריו התואר עבר לוויקטור אליאס ששון (1881–1961) , ששירת בעברו כטייס בחיל האוויר הבריטי והקים עסקי נדל"ן ומלונאות גדולים במיוחד בשאנגחאי, סין, בה הוא בנה שורה של מלונות וכמה מגורדי השחקים הראשונים בעיר. בשלב מסוים העביר את מרכז החברה שלו לאיי הבהאמה. ויקטור היה חסר ילדים גם כן, וכך לתואר ברונט לא היו יורשים עם פטירתו בשנת 1961.
אחת מבנותיו של אליאס דוד ששון נישאה ליהודי בגדאדי אחר המקורב למשפחה, הברונט ששון דוד יעקב (1849-1926). הוא קיבל על עצמו משרות בחברות של משפחת ששון, היה ממייסדי הבנק של הודו (Bank of India) ומנהלו בשנים 1906–1926 וכן כיהן במשרה המקבילה לראש העיר של מומבאי. הוא היה בין התורמים העיקריים להקמתו של אחד המונומנטים הגדולים במומבאי הקרוי "השער להודו". בנו בכורו היה הברונט פרסיבל דוד (1892-1964) , שהיה אספן גדול של אמנות סינית עתיקה. בשנת 1932 תרם הברונט פרסיבל דוד קתדרה לאוניברסיטה העברית בירושלים - "הקתדרה לאמנות וארכאולוגיה של המזרח הקרוב ע"ש דוד ששון".
צאצא של משפחת ששון הפעיל כיום בסינגפור הוא ויקטור ששון, הבעלים של רשת בתי הקפה העולמית קופי בין אנד טי ליף ועסקים נוספים, ונחשב לאחד האישים העשירים בסינגפור ובעולם.
עיראק.
אחד מקרובי המשפחה בעיראק, ששון חזקאל (1860-1932), היה איש אשכולות ופוליטיקאי ידוע שכיהן כיושב ראש ועדת הכלכלה בפרלמנט העות'מאני ולאחר מכן כשר האוצר הראשון של עיראק המודרנית. הוא נחשב לאבי הפרלמנט העיראקי והקים את הבסיס למערכת החוקים והתקנות בענייני כלכלה ופיננסים בעיראק. פרסומים מאוחרים יותר בעיראק מצניעים את מוצאו היהודי, אך הוא שימש גם כאחד ממנהיגי קהילת יהודי עיראק. בזכות כספים שתרמה משפחתו לקרן הקיימת לישראל הוסב שמו של עין טבעון בעמק יזרעאל לכפר יחזקאל, הקרוי על שם נער ממשפחתו שגם לו קראו יחזקאל.
ארץ ישראל.
מלבד הענף המשפחתי של משפחת ששון שהיגר להודו ולאחר מכן לבריטניה (דוד ששון וצאצאיו), ענף אחר של המשפחה התגורר בדמשק וחלק מצאצאיו אף עלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20. כך למשל אליהו ששון, שעלה לארץ בשנת 1920 וכיהן בתפקידים בכירים בסוכנות היהודית ולאחר מכן כשר בממשלת ישראל, שייך לענף הסורי של המשפחה. בן אחר למשפחת ששון שעלה לארץ ישראל הוא בנימין ששון, יליד בגדאד, משפטן בוגר אוניברסיטת אוקספורד, שכיהן כחבר כנסת בכנסת השנייה.
פעילות פילנתרופית.
משפחת ששון הייתה ידועה עבור הפעילות הפילנתרופית שלה למען קהילות יהודיות ברחבי העולם. במיוחד עשתה המשפחה למען הקהילות היהודיות במרכז ומזרח אסיה, עיראק, סוריה, מזרח אירופה וארץ ישראל. המשפחה מימנה הקמת בתי ספר, בתי כנסת, ישיבות, בתי חולים, לקהילות יהודיות ברחבי הודו והמזרח הרחוק וחיזקה את הקהילות היהודיות בהן. מלבד זאת בני ששון זכורים כמי שפיתחו רבות את ערי הודו והמזרח, וכחלק מזה הקימו ותרמו מוסדות ציבור (ספריות, בתי חולים, בתי ספר) ופארקים לטובת הציבור הכללי. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 המשפחה תרמה רבות למען הקהילות היהודיות בארצות המצוקה באירופה, וסייעה לפליטים יהודים ממזרח ומרכז אירופה להקלט בבריטניה ובארצות המזרח הרחוק. בארץ ישראל המשפחה תרמה הן למוסדות ציוניים והן למוסדות דת, כך למשל בני המשפחה תרמו בקביעות ליישוב היהודי הוותיק בחברון, כולל לבית החולים "חסד לאברהם" ולשם ייסוד ישיבות גדולות בעיר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
נימפאון
סבוסיים
סטיה נדלה
סן קריסטובל (גלאפגוס)
סן קריסטובל (בספרדית: San Cristóbal, באנגלית: Chatham Island) הוא המזרחי ביותר מבין איי גלאפגוס ואחד העתיקים ביותר מבין האיים מבחינה גאולוגית. השם הספרדי הרשמי של האי ניתן לו על שם כריסטופורוס הקדוש שנחשב למגן הימאים. שמו האנגלי של האי ניתן לו על שמו של ויליאם פיט האב הרוזן מצ'טהאם. שטחו של האי הוא 558 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה של 730 מטרים מעל פני הים. בירת איי גלאפגוס, פוארטו בקריסו מורנו, נמצאת על קצהו הדרום-מערבי של האי. באי פועל נמל תעופה.
אוכלוסיית בעלי החיים של האי כוללת: פרגטות, אריות ים גלאפגוס, סולות כחולות-רגל, סולות אדומות-רגל, ציפורים טרופיות, איגואנות ימיות, דולפינים ושחף זנב-סנונית. במי הים הסמוכים לאי שוחים כרישים, בטאים ולובסטרים.
אגם המים המתוקים הגדול ביותר באיי גלאפגוס, "לגונה אל חונקו" (Laguna El Junco) ממוקם בלוע ברמות של סן קריסטובל בחלקו הדרומי של האי. האגם משמש כבית גידול לאוכלוסייה גדולה של עופות. הגישה לאגם קשה ומצריכה הליכה רגלית. בקרבת מקום נמצאת תחנת מקלט ורבייה לצבי גלאפגוס.
אתרי התיירות באי שליד פוארטו בקריסו מורנו כוללים את מושבת קינון לפרגטות ופסל של צ'ארלס דרווין הניצב באתר המקורי בו הוא נחת באיי גלאפגוס במסגרת מסעו באה"מ ביגל ב-16 בספטמבר 1835. במרחק קצר מהעיירה נמצאת מושבה של אריות ים גלאפגוס.
סן קריסטובל (אי)
החרות
עיתון החרות היה עיתון עברי בעל נטייה לאומית, שהופיע בירושלים בין השנים 1909–1917. העיתון נוהל ונערך על ידי אינטלקטואלים ועסקנים בני היישוב הספרדי, ולאורך רוב שנות מלחמת העולם הראשונה היה זה העיתון העברי היחידי שהמשיך להתפרסם בקביעות ביישוב היהודי.
היסטוריה.
רקע.