שְׂדֵה מֹשֶׁה הוא מושב בחבל לכיש ליד העיר קריית גת השייך למועצה אזורית לכיש. הוקם ב-1956, במסגרת התנועה מן העיר אל הכפר, על אדמות הכפר הערבי הנטוש עיראק אל-מנשייה. הוא נקרא על שמו של מוריס הירש (הברון הירש) שהיה ממייסדי יק"א, ונקרא תחילה "שדה ישעיהו" על שם ישעיהו פרס.
המושב בעל צביון חילוני אבל מתגוררים בו גם תושבים שומרי מסורת.
נהורה
נְהוֹרָה הוא יישוב קהילתי כפרי בדרום מישור החוף ליד העיר קריית גת השייך למועצה אזורית לכיש.
היסטוריה.
נהורה הוקמה בשנת 1955 כחלק מהקמת מועצה אזורית לכיש ונועדה להיות מרכז שירותים ליישובים מסביב, על כן הוקמו בה מרכז מסחרי, בית ספר אזורי, בית תרבות ומוקמו בה משרדי המועצה האזורית.
היישוב הוקם על פי תוכנית מהפכנית וראשונה בהקמת מרכז כפרי שישרת את המושבים שבקרבתו.
בנהורה בניין המועצה האזורית ומוסדות ציבור, בי"ס יסודי ממלכתי, אולם תרבות ומופעים, מגרש טניס, מגרש כדורגל אזורי, מגרש כדורסל, מעון יום, ספריה אזורית, בריכה אזורית, מרכז יום לישיש, מרפאה אזורית.
משנת 1982 (תשמ"ב - תשע"ח), רב היישוב היה הרב יחזקאל ברלנד.
ביישוב מתגוררים מעל ל-1500 תושבים והוא היישוב הגדול ביותר במועצה האזורית לכיש.
שמו של היישוב נגזר מהמילה "נהרה" שפירושה אור גדול.
דרימוייבר
שדה דוד
שְׂדֵה דָּוִד הוא מושב חקלאי במישור החוף הדרומי ליד העיר שדרות. המושב נמצא בתחומי המועצה אזורית לכיש ומשתייך לתנועת העובד הציוני. הוא נקרא על שם זלמן דוד לבונטין.
המושב, הוקם בשנת 1955 כחלק מיישוב חבל לכיש על ידי עולים ממרוקו.
בשנת 2016 הוקמה שכונת הרחבה חדשה ביישוב, עם אוכלוסייה צעירה ומגוונת.
שחר (מושב)
שַׁחַר הוא מושב חקלאי במישור החוף הדרומי (3 ק"מ ממערב לקריית גת) השייך למועצה אזורית לכיש.
היסטוריה.
המושב הוקם ב-26 במאי 1955 בידי עולים מצפון אפריקה, אליהם הצטרפו מספר משפחות מקוצ'ין שבמדינת קרלה שבהודו ולאחר מכן גם מעיראק. שחר הוא המושב השישי שנבנה בחבל לכיש. הוא נבנה על חלק מאדמות אל-פאלוג'ה במסגרת יישוב חבל לכיש. שמו של היישוב ניתן לו כאות לשחר ההתיישבות בחבל לכיש.
שחר הוא מושב חקלאי, השייך לתנועת המושבים. במושב פועלת תנועת הנוער "התנועה החדשה" (כמו בשאר יישובי המועצה). התנועה מכשירה מדי שנה שין-שין מטעמה תחת גרעין עודד המגיע לשרת במושב. במושב יש מועדון, צרכנייה, מזכירות, שני מגרשי ספורט ושני בתי כנסת. מועדון המושב משמש לפעולות של תנועת הנוער, לחגים ולאירועים שונים של הקהילה.
חקלאי המושב היו בין הראשונים בישראל שעברו לגידול פרחים בקנה מידה בין-לאומי, כמו גם לגידול צמחי בית. עד היום, במושב קיימות מספר משתלות המשווקות צמחי בית, סחלבים, ורדים, גפנים וירקות למקומות ברחבי הארץ ואף מחוץ לה. עם הקמת ההרחבה ביישוב בשנת 1999, הוקם פרויקט חממות מטעם משרד החקלאות לחברי המושב שחפצו לקחת בו חלק.
האוכלוסייה ביישוב מעורבת וכוללת חילונים לצד מסורתיים ודתיים. היישוב מונה כ-165 משפחות הבנויות ממייסדי המושב הגרים במשקים, ומדורות ההמשך והזוגות הצעירים המתגוררים בהרחבה.
בשנת 2017 יצא לאור ספר לכבוד חגיגות 60 שנים להקמת שחר ובו כתובים סיפורי החיים והעלייה של כל מייסדי המושב. המושב ידוע במספר החממות הרב שבו. כל נחלה החזיקה בעבר משק עובד. חקלאי המושב זכו לשבחים רבים ממספר אישים וחברי ממשלה, שנהגו לסייר במושב בין היתר בשל ההצלחה הגדולה של גידול ושיווק הוורדים וצמחי הבית בתנאי מזג האוויר הקשים והתמודדות עם תכולת המשאבים הנמוכה בתקופת הקמתו. בין המבקרים: ראשי הממשלה דוד בן-גוריון ולוי אשכול, הנשיאים עזר ויצמן ויצחק נבון ושרי הממשלה שולמית אלוני ואריה לובה אליאב שנמנה ממייסדי חבל לכיש. כמה מחברי שחר יוצאי קוצ'ין הצטרפו לביקור של עזר ויצמן בהודו כאשר כיהן כנשיא.
מלחמת יוון–טורקיה
מלחמת יוון–טורקיה (בטורקית: Türk-Yunan Cephesi, ביוונית: Μικρασιατική εκστρατεία או Ελληνοτουρκικός πόλεμος 1922–1919) הייתה עימות מזוין לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, שהתרחש במערבה של אסיה הקטנה בין ולאחר מכן כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מצד אחד, לבין צבא יוון מצד שני. המלחמה נמשכה שלוש וחצי שנים מכיבוש איזמיר בידי היוונים בחודש מאי 1919 ועד חתימת שביתת הנשק של מודניה באוקטובר 1922. מלחמת יוון-טורקיה הסתיימה בניצחונם של הטורקים ובנסיגתם של היוונים מתחומי אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית, וביססה במידה רבה את ההסכמות שהיוו יסוד לחתימת הסכם לוזאן ולחילופי האוכלוסייה בין שתי המדינות.
הפלישה היוונית לאיזמיר בתחילתה של המלחמה נחשבת לגורם החשוב ביותר בהיווצרותה וצמיחתה של התנועה הלאומית הטורקית, ומבין שלוש המלחמות שניהלה טורקיה במהלך מלחמת העצמאות שלה, הייתה מלחמה זו הקשה והממושכת ביותר.
רקע.
מאז מלחמת העצמאות היוונית שהסתיימה עם חתימתה של אמנת קונסטנטינופול ב-1832 והקמתה של מדינה יוונית עצמאית בפלופונסוס ובמרכז יוון, טיפחו גורמים אירידנטים יוונים את "רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα - "רעיון הגדולה"). בבסיסו של רעיון זה עמדה השאיפה לבסס מדינה יוונית שתשתרע בכל מקום בו התגוררו בני הלאום היווני ובעיקר לאורך חופי הים האגאי, בתראקיה המזרחית, מקדוניה ובקפריסין, ולאורך חופיה הדרומיים והצפוניים של אסיה הקטנה. הרעיון שאב את חיותו גם מתחושות היסטוריות ודתיות אשר רצו בחידוש ימיה של האימפריה הביזנטית "היוונית-אורתודוקסית", ובחידוש ריבונות יוונית-נוצרית במקומות הקדושים לנצרות, ובמיוחד בקונסטנטינופול שיש שראו בה את בירתה האמיתית של יוון.
כאשר הסתיימה מלחמת הבלקן הראשונה ב-1913 כבר כללה המדינה היוונית את תסליה, אפירוס, מקדוניה הדרומית, ואת רוב איי הים האגאי, אולם גם כך התגוררו יוונים רבים באירופה מחוץ לתחומי יוון.
מחלוקת קשה בין קונסטנטינוס הראשון מלך יוון לבין ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם הראשונה, הביאה לכך שיוון נותרה נייטרלית עד שנת 1917. וניזלוס נאלץ להתפטר והיה שוב לראש ממשלת יוון בחודש מאי 1917. הוא הצטרף למדינות ההסכמה, הכריז מלחמה על מעצמות המרכז תוך שהוא זוכה להבטחה מצידו של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', כי יוון תזכה באיוניה, תראקיה המזרחית והאיים האגאיים בוזג'אאדה (טנדוס) וגקצ'אדה (אימברוס). ימים ספורים לאחר תום המלחמה, ב-14 בנובמבר 1918, חצו כוחות יוונים וצרפתים את המריצה, נכנסו לשטחי תראקיה המזרחית והגיעו לקרבת איסטנבול. כשנפתחו דיוני ועידת השלום בפריז ב-18 בינואר 1919, לקחה בהן חלק גם יוון. הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לניטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן. מאידך, בכל הקשור לאופן יישומם של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שניזונו מהבטחות ומאינטרסים סותרים. אחת המחלוקות העיקריות הייתה בין איטליה ויוון באשר לעתידה של מערב אנטוליה, והעיר איזמיר בפרט, והביאה את האיטלקים לעזוב את דיוני הוועידה ב-24 באפריל 1919. האיטלקים נעדרו מהדיונים משך שבועיים בלבד, אך זה כל שהיה נחוץ ללויד ג'ורג' כדי לשכנע את האמריקאים ואת הצרפתים להעדיף את הבטחתו מימי המלחמה ליוונים, על פני הבטחות סותרות שניתנו לאיטלקים. כך, במאי 1919 ניצל וניזלוס את האמור בהפסקת האש של מודרוס כי מדינות ההסכמה יוכלו לתפוס "כל נקודה אסטרטגית" במקרה של איום על ביטחונן, והחל את ההשתלטות היוונית על איזמיר ומערב אסיה הקטנה במטרה להקדים את האיטלקים שנחתו בחופי אנטליה מדרום.
1919: הפלישה היוונית לאסיה הקטנה.
כיבוש איזמיר ואייבליק.
ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני. 20,000 תושבים יוונים ונוצרים אחרים הקבילו את פניו של הכוח היווני כמשחרר.
להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה - גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהם של נשים והאספסוף החל במעשי ביזה אשר כוונו כנגד בתי המוסלמים. האירועים גלשו עד מהרה לאבדות בנפש. חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "היריה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד. בחילופי האש שהתפתחו נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים. ב-21 במאי 1919 הגיע הנציב היווני הראשון לאיזמיר ובעיר הוכרז שלטון צבאי. תוך חודש מתחילת הפלישה הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מאיזמיר, תוך שהם מגיעים עד איידן (Aydın) בדרום ופרגמון בצפון. ב-28 במאי 1919 נחת כוח יווני גם באייוואליק שבצפון-מערב אסיה הקטנה כ-150 ק"מ מצפון לאיזמיר.
ככלל לא ניצב מול היוונים כוח צבאי מאורגן וההתנגדות בערים וכפרים שונים הייתה בדרך כלל פרי יוזמה מקומית. מקורות טורקים ואחרים טוענים למעשי איבה שביצעו היוונים באוכלוסייה המוסלמית במקומות שונים, אך מעשים אלה והיקפם נתונים במחלוקת על ידי היוונים, למעט במקרים שנחקרו על ידי גורם בלתי תלוי, כפי שקרה באיידן.
קרבות איידן.