קראפט יליד בוהמיה, החל את לימודי הנגינה בצ'לו אצל אביו, לפני שיצא ללמוד משפטים באוניברסיטה בווינה. תוך זמן קצר התקבל לעבודה בתזמורת החצר הקיסרית. ב-1778 התמנה לצ'לן בתזמורתו של הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי, שם הכיר את היידן ולמד אצלו הלחנה. אחרי מות אסטרהאזי בשנת 1790, חזר לווינה והיה ממייסדי רביעיית שופאנציג, שם היה בין קובעי מסורת הנגינה ברביעיית מיתרים. קראפט ניגן בחצר גראסאלקוביץ' ומשנת 1796 עבד בתזמורתו של הנסיך לובוקוביץ'. הוא מת באוגוסט 1820 בווינה.
קראפט נחשב לאחד מגדולי הצ'לנים בזמנו. הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 של היידן ברה מז'ור ותפקיד הצ'לו בקונצ'רטו המשולש של בטהובן נכתבו למענו, ובנו, ניקולאוס קראפט, הוא שניגן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו המשולש.
כמלחין, קראפט חיבר סונאטות לצ'לו (שש לצ'לו עם באס, שהתפרסמו כאופוס 1 ואופוס 2) וקונצ'רטו לצ'לו (אופוס 4). כמו כן כתב יצירות שונות לשני כלים: כינור וצ'לו (אופוס 3), צ'לו וקונטרבס ושני צ'לי (אופוס 5 ו-6).
אנטוניו ויראגוסה
ויקיפדיה באידיש
קצ'קבל
קאצ'קבל
K-19 הייתה צוללת גרעינית סובייטית מדגם 658 (Hotel-I לפי קוד דיווח נאט"ו). היא הייתה הצוללת הראשונה בצי הסובייטי שנשאה טילים בליסטיים עם ראשי נפץ גרעיניים. במהלך שירותה התרחשו בה מספר תאונות חמורות, בגללן כונתה על ידי מלחי הצי הסובייטי - "הירושימה".
אירועי אחת התאונות שימשו בסיס לסרט הוליוודי "קיי-19".
שירות הצוללת.
תכנון הצוללת בוצע במשרד תכנון רובין (לנינגרד). בניית הצוללת החלה ב-17 באוקטובר 1958 במספנות סבמאש שבעיר סברודבינסק (מחוז ארכנגלסק). לאחר סיום בנייתה ב-11 באוקטובר 1959 היא הורדה מהמבדוק למים בטקס חגיגי. הצוללת עברה סדרת מבחנים בים וב-30 באפריל 1960 היא הועברה לידי הצוות הקבוע שלה. ב-12 בנובמבר 1960, לאחר סיום הכשרת הצוות היא נכנסה באופן רשמי לשיבוץ הקרבי של הצי הצפוני של ברית המועצות. הצוללת שירתה באופן פעיל בצי הסובייטי עד לשנת 1991.
התקרית הגרעינית.
הצוללת בפיקודו של רב חובל מדרגה שנייה ניקולאי זאטייב ביצעה משימה בחלק הצפוני של האוקיינוס האטלנטי קרוב לאי יאן מאיין. במהלך המשימה אירעה דליפה במערכת הקירור של הכור, מה שגרם ללחץ של המים בירכתיים של הכור לרדת לאפס והביא להפסקת פעולת משאבות הקירור. לאחר הכשל במערכת הקירור טמפרטורת הכור החלה לעלות במהירות והגיעה עד כ-800 °C (קרוב מאוד לנקודת ההתכה של מוטות הדלק הגרעיני). הפסקת פעולת הכור לא הביאה להפסקת התחממות הכור, היות שמערכת הקירור לא פעלה. ההתחממות הנוספת יכלה להביא להמשך תגובת השרשרת ולגרום לפיצוץ ולדליפה גרעינית.
כדי לקרר את הכור ארגן מפקד הצוללת קבוצה של 8 מתנדבים, אשר נכנסו לתוך התא המזוהם לפרקי זמן קצרים, כדי לנסות לאלתר מערכת קירור חלופית. בסופו של דבר הצליח הצוות לבנות את המערכת ולעצור את תגובת השרשרת.
מפקדי ספינות חיל הים של ארצות הברית, ששהו באזור והאזינו לתשדורות ששלח מפקד K-19, הציעו לו לפנות את הצוות אל ספינותיהם (אירוע נדיר בזמן המלחמה הקרה), אך הוא סירב מתוך חשש כי האמריקאים ינצלו את האירוע למטרות ריגול. הוא העדיף לחכות לבואה של צוללת דיזל סובייטית S-270, אשר תיקח את הצוות. רב חובל זאטייב חשש ממרד המלחים, לכן זרק לתוך הים את כל הנשק הקל שהיה על הצוללת, פרט ל-5 אקדחים אותם חילק בין הקצינים, שבטח בהם באופן מוחלט. בסופו של דבר הצוללת S-270 הגיעה לעזרת K-19. כל אנשיה הועברו לצוללת הדיזל והצוללת עצמה נגררה על ידה אל הבסיס.
כתוצאה מהפליטה הרדיואקטיבית מהכור הגרעיני במהלך האירוע כל אנשי הצוות של K-19 נחשפו לקרינה רדיואקטיבית ברמות שונות. קבוצה של 8 מתנדבים שנכנסו לתוך תא הכור הפגום ספגו מנות קטלניות של קרינה, וכולם נפטרו תוך שבועיים מיום האירוע. עוד כ-20 אנשי הצוות מתו מהרעלה רדיואקטיבית במהלך 3 השנים הבאות. מפקד הצוללת עצמו האריך ימים – הוא מת בגיל 72 בשנת 1998. לפי בקשתו נקבר בסמוך לקברם של אנשי צוות הצוללת שמתו בשנת 1961. 9 ימים בטרם פטירתו, מת וסילי ארחיפוב באותו גיל. וסילי נכח על הצוללת K-19 ונחשף אף הוא לקרינה, וכן נכח בצוללת B-59 שמפקדה ביקש לשגר טילי טורפדו גרעיניים לעבר האמריקאים.
ועדה מיוחדת של מפקדת הצי הסובייטי חקרה את פעולות המפקד והצוות ומצאה אותם נכונים ומתאימים לסוג האירוע. כתוצאה מעבודת הוועדה 26 מאנשי צוות הצוללת עוטרו בעיטורים סובייטים שונים. מפקד הצוללת אומנם עוטר בעיטור הדגל האדום, אך הועבר לשרת במטה הצי ולא מילא יותר תפקיד פיקודי עד לפרישתו מהשירות בשנת 1986.
השיפוץ ותיקון הנזקים בצוללת לאחר האירוע נמשכו כשנתיים.
השרפה.
כאשר הצוללת שטה בעומק של כ-120 מטר במרחק של כ-800 מייל מניופאונדלנד, פרצה דליקה בשני תאים של הצוללת. 28 מאנשי הצוות נשרפו למוות. הצוללת ביצעה עליית חירום על פני הים. ספינות מלחמה סובייטיות שהיו באזור הגיעו לעזרתה וחילצו את הצוות מהצוללת אל סיפונם. אבל 12 מלחים מצוות הצוללת נלכדו בחדר הטורפדו עקב השרפה. בגלל נזקי השרפה לא היה ניתן להגיע אל החדר ואפשרות יחידה לחלץ אותם הייתה לחתוך חלק מדופן הצוללת. אבל היות שחדר הטורפדו נמצא מתחת לקו המים, לא היה ניתן לבצע את הפעולה בלב ים. לכן המלחים חולצו מהחדר רק כאשר הצוללת הגיעה (בגרירה) לנמל סברומורסק. הם היו לכודים בתוך החדר במשך 24 ימים ללא אור, חימום עם מעט מאוד מים וכמעט ללא מזון. כל הלכודים חולצו בשלום. הצוללת שופצה והוחזרה לשירות כעבור 9 חודשים. חקירת הסיבה לדליקה הגיעה למסקנה כי שמן ממערכת הידראולית שנשפך על מסנן חם היה הגורם לשרפה.
ראו גם.
קיי-19
התחייבויות שוטפות
בתחום החשבונאות, התחייבויות שוטפות הם ערכים כספיים המוצגים במאזן החברה וכוללים את כל אותן התחייבויות שהחברה מחויבת לשלם בתקופה הקרובה (לרוב עד שנה). באנלוגיה פשוטה למשק בית או למשפחה, בעוד המשכנתה על הבית היא למעשה התחייבות לזמן ארוך, ההלוואה הקצרה לכיסוי שיפוץ או מסיבה אשר צריכה להיות משולמת תוך 12 חודש היא התחייבות שוטפת.
במסגרת ההתחייבויות לזמן קצר כלולות בדרך כלל יתרות חובה לספקים ונותני שירות, מקדמות מלקוחות, הלוואות לזמן קצר (או החלק מהלוואות לזמן ארוך שצפוי להיפרע בשנה הבאה) ויתרות זכאים אחרים (כגון עובדים, רשויות המס ועוד).
חשיבותן של ההתחייבויות השוטפות (ובמיוחד תוך שילוב בנכסים שוטפים) היא בהערכת יכולתה של הפירמה לעמוד בלחצים קצרי טווח ומעידות למעשה על יכולת השרידות של הפירמה בטווח הקצר.
על פי התקינה הבינלאומית לחשבונאות.
על פי התקינה הבינלאומית התחייבות תסווג כשוטפת כאשר היא מקיימת אחד מהקריטריונים הבאים:
כל ההתחייבויות האחרות יסווגו כלא שוטפות, משמע כהתחייבויות לזמן ארוך.
זבל&quot;א
זבל"א או זבל"א וזבל"א (ראשי תיבות של זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד) הוא מונח במשפט העברי המתאר אפשרות לפתרון משפטי על ידי בוררות, כאשר קיים סכסוך בין שני אנשים יש להם אפשרות לגשת לבוררות: כל צד בוחר לו דיין ושניהם בוחרים את הדיין השלישי. במקרה שאחד הצדדים מסרב לבחור בדיין, על הצד השני לתבוע אותו בבית דין רגיל. הראשונים והאחרונים התדיינו רבות בשאלות העולות לגבי מוסד זה, מקומו, סיבתו ומעמדו.
משנה.
המקור הראשון לזבל"א הוא משניות א' וב' בפרק ג' של מסכת סנהדרין. במשניות מוצג הדין לראשונה לאחריו מוצגים חמש מחלוקות בין רבי מאיר לחכמים:
ניתן לראות שעל פי רבי מאיר רצונם של בעלי הדין הוא עקרוני ומאפשר להם לשנות את בית הדין כרצונם. לעומתו, לשיטת חכמים, רק ייסוד בית הדין נעשה על ידי בעלי הדין. לאחר ייסודו, בית הדין חוזר להתנהל כיאה לבית דין רגיל.
על פי המשך הפרק משתמע שהמשנה נוטה לדעת חכמים. ניתן להבין זאת על סמך העובדה שבמשנה ג' באותו פרק מוזכרים דברים הפוסלים לעדות. אילו הייתה המשנה נוטה לדעתו של רבי מאיר, המשנה לא הייתה מזכירה את הסיבות, מכיוון שלשיטתו ניתן לפסול עדים ללא שום סיבה.
ראיה נוספת לכך היא שבמשנה ו' באותו פרק, כאשר יש דיין שלא החליט, לא מכריעים את הדין אלא מביאים דיינים נוספים עד שהדין ייטה לאחד הצדדים. מכיוון שכל הפעולות באותה משנה מבוצעות בידי הדיינים, מובן מלשונה שגם פעולת ההוספה מבוצעת על ידם.
תלמוד.
ההתייחסות לנושא בתלמוד היא מצומצמת למדי: רק שלוש הלכות בתלמוד הירושלמי ורק דף וחצי בתלמוד הבבלי. בשאר המקומות בתלמודים שבהם מתייחסים לנושא, אין דיון בו והלומד מופנה אל הסוגיה במסכת סנהדרין.
שני התלמודים אינם מפרשים את המשנה כפשוטה, ופירושו של כל אחד מהתלמודים מטה את המשנה לכיוון מסוים.
תלמוד ירושלמי.
הנושא נידון בתלמוד הירושלמי בפרק השלישי, "זה בורר", מהלכה א' עד וכולל הלכה ג'. בהתאם לסגנונו של הירושלמי, הוא כלל אינו מסביר את עצמו. כתוצאה מכך, על משמעות המשפטים המועטים שנכתבו על הנושא נחלקו פרשני הירושלמי.
הלכה א'.
הטעם למוסד הזבל"א מנומק על ידי רבי זירא במילים: .
הנימוק לשיטתו של רבי מאיר הוא - כלומר, כדי שכל הדיינים יהיו מוסכמים על כל בעלי הדין. לעומת זאת, הנימוק לשיטת חכמים הוא מעשי בלבד ומשתמע ממנו שבאופן עקרוני חכמים מסכימים עם רבי מאיר: - כלומר, מספיק קשה ששני הדיינים יסכימו ביניהם על הדיין השלישי וזה כמעט בלתי אפשרי ששני בעלי הדין יסכימו על הדיין שלישי. לאחר הנימוק לשיטת חכמים, הירושלמי גם מקשה על שיטת חכמים בכך שאם ימות אחד מהדיינים שנבחרו על ידי בעלי הדין לא יתבררו שלשת הדיינים מדעה אחת (ולכן, גם שיטתם אינה מעשית, בדיוק באותה מידה).
הלכה ב'.