לאחר אובדנה של ביסמרק איבד היטלר את אמונו בצי ואסר על מבצעים נוספים של אוניות שטח נגד השיירות. היטלר חשש מפלישה של בעלות הברית לנורווגיה, ולפיכך הורה להחזיר את אוניות המלחמה הראשיות לגרמניה. כדי לבצע זאת, היה על שרנהורסט, גנייזנאו ופרינץ אויגן להיחלץ מברסט ולשוב לגרמניה - מבצע לא פשוט, בהתחשב בטווח הקצר מבריטניה, שאפשר תצפיות רצופות על האוניות ויכולת תקיפה אווירית וימית עליהן. למרות כל הקשיים החל הפיקוד הגרמני להתארגן להחזרתן של האוניות, במבצע ששמו נקבע כ"קרברוס".
הפיקוד הימי סבר שנתיב החזרה הרצוי צריך להיות דרך האוקיינוס האטלנטי ומצר דנמרק, אך היטלר העדיף חזרה מהירה דרך תעלת למאנש. היו בכך סיכונים רבים; בנתיב זה היו האוניות תחת כיסוי מכ"ם בריטי וחשופות לכוחות ים ואוויר בריטיים לכל אורך הדרך, וכן למוקשים ימיים רבים שהונחו על ידי הבריטים. אולם, היטלר עמד על שלו. אוניות שולות מוקשים נשלחו לפנות את הנתיב, ספינות טורפדו עמדו הכן לליווי האוניות, והלופטוואפה הקצה מספר רב של מטוסים להבטחת כיסוי אווירי.
בליל 11 בפברואר 1942 יצאו שלוש האוניות הגרמניות מברסט, בליווי שש משחתות. הבריטים הופתעו, ולא ידעו על יציאתן של האוניות לים עד שעברו כמה שעות. על אף שגם הבריטים העריכו שהגרמנים יעברו בתעלה ולא דרך מצר דנמרק, הם סברו שהגרמנים ינסו לחצות את הקטע הצר ביותר בתעלה (מצר דובר) בלילה, כדי להימנע מסיכון; בפועל העדיפו הגרמנים לצאת בלילה כדי להפתיע את הבריטים, ולחצות את המצר בשעות היום. התגובה הבריטית לא הייתה מתואמת, והגרמנים הצליחו להגיע לווילהלמסהאפן ב-13 בפברואר בשעות הבוקר. על אף שמטוסים וספינות בריטיות לא הצליחו לפגוע בהן, נפגעו שרנהורסט וגנייזנאו בדרכן ממוקשים. שתי האוניות עברו תיקונים ממושכים, עד תחילת 1943.
הבריטים ראו ביציאתן של האוניות הגרמניות מברסט כישלון חמור, אולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי. בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash" - "המאוץ בתעלה".
פעילות מבצעית לאחר מבצע קרברוס.
בפברואר 1942 הפליגה פרינץ אויגן לנורווגיה, כדי להיות בכוננות מפני פלישה אפשרית וכדי להוות איום על שהפליגו מבריטניה לברית המועצות. ואולם, ב-23 בפברואר נפגעה האונייה מטורפדו שנורה עליה מהצוללת הבריטית אה"מ טרידנט. ירכתיה של האונייה הגרמנית נפגעו קשות, אך היא הצליחה להגיע לנמל טרונדהיים, שם בוצעה בה עבודת תיקונים ראשונית. במאי 1942 חזרה פרינץ אויגן לקיל, לתיקונים, ויצאה משירות פעיל עד 16 בינואר 1943. לאחר התיקונים שבוצעו בה ניסתה פרינץ אויגן לשוב לנורווגיה פעמיים, אך בכל פעם חזרה לנמל לאחר שהתגלתה בידי מטוסים בריטיים.
פעילות בים הבלטי.
החל מאוגוסט 1944 הופעלה פרינץ אויגן בים הבלטי, במטרה להפגיז מן הים את כוחות הצבא האדום המתקדמים, וכדי לסייע בפינוי פליטים גרמניים מערבה. ב-15 באוקטובר 1944, בערפל כבד, התנגשה האונייה בסיירת הקלה לייפציג וכמעט בקעה את האונייה הקטנה יותר לשניים. שתי האוניות נותרו תקועות זו בזו למשך 14 שעות, עד שהצליחו להפרידן. פרינץ אויגן תוקנה בנמל גדיניה (גוטנהאפן, ליד גדנסק), והמשיכה במשימותיה בהפגזת החופים ופינוי פליטים. ב-29 במרץ 1945 יצאה האונייה למסעה האחרון מגוטנהאפן לשווינמונדה, כשהיא נושאת קבוצה גדולה של פליטים. ב-8 באפריל הגיעה האונייה ליעדה. משם יצאה האונייה לקופנהגן, לשם הגיעה ב-20 באפריל. לא היה יותר דלק להנעת האונייה; זה היה יעדה האחרון ומשם לא הייתה יכולה לצאת. ב-8 במאי נכנעה האונייה לכוחות הצי הבריטי, אחת משתי אוניות השטח העיקריות האחרונות של הצי הגרמני שנותרו בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
ב-26 במאי עזבה פרינץ אויגן את קופנהגן, בדרכה לווילהלמסהאפן, כשהיא מלווה באוניות בריטיות. פרינץ אויגן הגיעה לשם ב-28 במאי, ושם נותרה במבדוק עד דצמבר. ב-5 בינואר 1946 הועברה האונייה לצי ארצות הברית. לאחר בדיקת האונייה ובחינתה, הוקצתה פרינץ אויגן לצי האוניות שנועדו לשמש כאוניות מטרה במבצע הניסויים הגרעיניים שערכה ארצות הברית, מבצע פרשת דרכים, שנערך באוקיינוס השקט. האונייה שרדה את שני הניסויים שנערכו - האחד, פיצוץ גרעיני באוויר מעליה, והשני, פיצוץ גרעיני מתחת לפני המים - אך רמת הרדיואקטיביות הגבוהה שלה מנעו את תיקונה. האונייה נגררה לאטול קווג'ליין, שם התהפכה וטבעה ב-22 בדצמבר 1946. ב-1978 נשלה מן המים המדחף השמאלי שבה, והוא נמצא היום באתר זיכרון בקיל.
רוט
רוט (בגרמנית: Roth) הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני ממקור גרמני. פירוש השם מן הצבע "אדום" ("אדמוני") או שאבותיו של נושא השם מן העיר רוט (ישנן כמה ערים בשם זה במרחב הדובר גרמנית, הגדולה שבהן בבוואריה).
חידושי לשון
סוריה במשחקים האולימפיים
סוריה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1948). היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות ושבה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). מאולימפיאדת מונטריאול (1976) שוב נעדרה, ומאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא משתתפת ברציפות בכל האולימפיאדות. את המשלחת הגדולה בתולדותיה שלחה סוריה לאולימפיאדת מוסקבה, והיא כללה 70 ספורטאים. סוריה לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
הישגיה הספורטיביים של סוריה נמוכים, והיא לא פיתחה מסורת של ניצחונות בענף מסוים. בסך הכל, צברו הספורטאים הסורים 4 מדליות ב-4 ענפים שונים, היאבקות, אתלטיקה קלה, איגרוף והרמת משקולות.
ג'וזף עטייה, מתאבק אמריקני בעל אזרחות סורית היה הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית כסף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). את מדליית הזהב הראשונה והיחידה בתולדותיה של סוריה השיגה האתלטית ע'אדה שועאע בקרב שבע, באולימפיאדת אטלנטה (1996). המתאגרף נאסר אל-שאמי השיג את המדליה השלישית לזכותה של סוריה, מדליית ארד, באולימפיאדת אתונה (2004).
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה סוריה שמונה ספורטאים, אך רק שבעה מהם התחרו בסופו של דבר - השחיינית ביאן ג'ומעה, הייתה אמורה להשתתף במשחה ל-50 מטרים חופשי במקצה בו שחתה גם אניה גוסטומלסקי הישראלית, אך נעדרה ממנו. לעומתה, הקופץ לגובה מג'ד אלדין גזל השתתף בתחרות בה השתתף גם ניקי פאלי. הישג השיא של הסורים במשחקים אלה היה המקום ה-12 בו זכה מרים המשקולות אח'ד ג'ועילי. באולימפיאדת לונדון (2012) שיפר ג'ועילי את תוצאתו, וסיים במקום השישי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשם את ההישג הגבוה ביותר מג'דאדין ע'זאל, שסיים במקום השביעי בקפיצה לגובה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) במשלחת סורית לתחרות טניס שולחן נכללה הינד זאזא והיא בת 12 בלבד.
באותה אולימפיאדה זכתה סוריה במדליה האולימפית הרביעית בתולדותיה לאחר שמען אסעד זכה במדליית הארד בהרמת משקולות.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
אדמון פלג
אֶדמוֹן פְלֶג, לעיתים נהגה שמו כאדמונד פלג (26 בנובמבר 1874 – 15 באוקטובר 1963) היה משורר וסופר יהודי ממוצא שווייצרי, שכתב בצרפתית.
ביוגרפיה.
נולד בשם אדמונד פלגנהיימר (Edmond Flegenheimer) בז'נבה, בן דודו של הארכיטקט ז'ול-ז'אק או ז'וליאן פלגנהיימר (Jules-Jacques Flegenheimer). אחרי לימודים בגנף, יצא לפריז ללמוד באקול נורמל סופרייר, ועבד שם כמבקר תיאטרון. ב-1914 התנדב ללגיון הזרים הצרפתי ואז שינה את שם משפחתו לפלג (בצרפתית: Edmond Fleg). זכה בעיטור צלב המלחמה.
למרות שזכה לחינוך יהודי, התרחק פלג בפריז מהדת, עד פרשת דרייפוס, שקירבה אותו חזרה ליהדות והפגישה אותו עם רעיונות הציונות. פלג השתתף במספר קונגרסים ציוניים ובאחד מהם
פגש את ישראל זנגוויל, ממנו הושפע. פלג למד היסטוריה ומחשבה יהודית והביע בכתביו הבטים שונים של היהדות. אחד הטקטסים הנודעים שלו נקרא 'מדוע אני יהודי'. ברומן "L'enfant prophète" (הנביא הילד) הציג פלג את היהדות בדרכים מרתקות לדור שלם של יהודים מתבוללים. כמו כן עסק בתרגום כתבים מעברית ויידיש לצרפתית. במהלך שנות העשרים החל לשמש כנשיא הכבוד של תנועת הצופים היהודיים בצרפת.
פלג כתב גם את הלברית לאופרה אדיפוס של ג'ורג'ה אנסקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נותר פלג תחילה בנפת בּוּבאלוֹן, באזור הכיבוש האיטלקי של פרובאנס, ולאחר מכן הוברח בידי הרזיסטאנס למקום בטוח. שיחותיו עם יהודים נמלטים על הדברים היפים בדתם ראו אור בשנת 1946, תחת השם "Le Chant nouveau" (השיר החדש); את חוויותיו בתקופת הכיבוש תיאר בספר "Nous de l'Espérance" (אנחנו מהתקווה).
אחרי המלחמה שיחק פלג תפקיד חשוב בהתקרבות-מחדש בין הקהילה היהודית והנוצרית בצרפת. אף כי ביקר פעמיים בישראל (הראשונה מביניהן ב-1932, עם ידידו מרק שאגאל), הסתייג בתקופה זו מהציונות, שבה תמך בהתלהבות קודם לכן. לגישתו, על היהודים להשתלב בארצות מוצאם כאזרחים שוויי-זכויות, בין אם הם מממשים באורח פעיל את דתם היהודית ובין אם לאו. אף כי היה שווייצרי במוצאו, וזכה לאזרחות צרפתית רק ב-1921 בעקבות שירותו בלגיון הזרים, ראה את עצמו באופן מוחלט ונלהב כצרפתי. עוטר באות לגיון הכבוד.
משנת 1957 ארגן, יחד עם ליאון אלגזי, את "הכנס השנתי לאינטלקטואלים יהודים", כנס בו השתתפו, בין היתר, עמנואל לוינס, אנדרה נהר והרב יהודה ליאון אשכנזי .
פלג נפטר בפריז ב-1963. במותו הותיר אחריו עיזבון רב-ערך, שכלל התכתבויות עם הסופרים הצרפתיים החשובים ביותר בשנים 1890-1963. שני בניו הלכו לעולמם בהפרש קצר זה מזה: בנו דניאל (נולד ב-1912) סבל מדיכאון והתאבד בשנת 1939, ואילו בנו מוריס נהרג ביוני 1940 בקרבות בפלנדריה.
על שמו נקראים רחובות בכרמל הצרפתי בחיפה ובשכונת נווה יעקב בירושלים.