במילים אחרות, לפי טרוצקי מרקס שגה תחילה בנבואתו ב"מניפסט הקומוניסטי" (משנת 1848) אך אחר–כך תיקן אותה ב"הקפיטל" (משנת 1867). התאוריה עצמה עומדת על כנה, מרקס פשוט נחפז מדי. למעשה, לפי שעה התהליך המתרחש הפוך לתאוריה שלו—במקום שמעמד הפועלים יתרחב והזעיר-בורגנות תלך ותשקע עד שתסתפח אליו, מעמדה צומח וגואה, משום ש"המדינה הבורגנית מכוונת זה זמן ארוך את מדיניותה לשימור מלאכותי של שכבות זעיר-בורגניות". במקביל, "ההתפתחות הטכנולוגית וייעול התעשייה יוצרים אבטלה כרונית ומשמשים מחסום לפרולטריזציה של הזעיר-בורגנות". אולי משמעותי מכל, "התפתחות הקפיטליזם האיצה את גדילתן של שכבות טכנאים, אדמיניסטרטורים, בעלי מקצועות חופשיים, בקיצור כל אלה הקרויים 'המעמד הבינוני החדש'".
התוצאה הסופית של התפתחויות היא חד-משמעית, טוען טרוצקי:
שרשרת טיעוניו של טרוצקי מכילה מספר סתירות תמוהות. ראשית, הוא טוען כי טיעונו של לנין ביחס לאימפריאליזם מהווה "אפיון מדעי" של התורה המרקסיסטית המתוקנת ובאותה נשימה מביא כדוגמה לכך את גרמניה, שקשה לטעון כי היה לה אי פעם בסיס אימפריאלי של ממש. במטבע דומה, הוא טוען כי ההתפתחות הטכנולוגית יוצרת אבטלה כרונית המשמשת "מחסום לפרולטריזציה" ובו-זמנית "חיל המובטלים המתמיד" מהווה עדות לסתירות החברתיות ו"מהווה אחד הביטויים הממאירים ביותר של שקיעת הקפיטליזם"—כלומר, האבטלה מקדמת ומעכבת את המהפכה, מהווה עדות לשקיעת הקפיטליזם, ובמקביל חוסמת את הפרולטריזציה.
פענוח הסתירות.
מרקס ביסס את נוסחת שיעורי הרווח שלו על חלוקת הרווח בהון הקבוע וההון המשתנה. גם אם מקבלים את החלוקה הבסיסית של מרקס—ורוב הכלכלנים נוטים היום לדחות אותה כהותה—אין שום הכרח ששיעורי הרווח של הקפיטליסט יפלו בגלל הגברת המיכון. ישנם שכלולים וחידושים רבים במיכון, לדוגמה, המביאים דווקא לירידה בשיעור ההון הקבוע. מעבר לשימוש בחשמל וברכיבים אלקטרוניים, למשל, מביא בדרך כלל לירידה כזו. נוסף על-כך, לעיתים קרובות שילוב מכונה חדשה ומורכבת דורש לעיתים מיומנות גבוהה יותר של פועלים, כך שמיכון ועליה בשכר עשויים ללכת יד-ביד ואינם סותרים מטבעם. מפעלי פורד, בהם לוותה הכנסת הסרט הנע בהעלאה ניכרת בשכר מהווים דוגמה סותרת מובהקת לעקרון זה של מרקס. התאוריה של מרקס גם עומדת בסתירה לעובדה שלעיתים קרובות ההתרחשות האופיינית לתעשייה אינה של 'גוויעה' אל שיעורי רווח נמוכים יותר אלא 'זליגה' הדרגתית לתעשייה-אחות שכנה ורווחית יותר. ואחרון, כפי שמציין קרל פופר, 'כלל הטבע' שקובע כי הקפיטליסט חייב לחתור תמיד לאחוז רווח מרבי (בניגוד לגובה רווח אבסולוטי) הוא יציר דמיונו של מרקס, לא דבר המעוגן במציאות הכרחית או ממשית.
טענתו של מרקס בדבר הגברת ריכוז ההון היא אחת הטענות שנטען כי אושרו על–ידי המציאות בפועל, עם היווצרותן של חברות ענק רב–לאומיות, טראסטים וחברות החזקה. אלא שגם כאן ישנן בעיות עובדתיות. ראשית, מאחר שכמעט כל החברות הגדולות הן חברות בורסאיות, בפועל גדל במידה ניכרת מספר האזרחים שיש להם עניין ובעלות בחברות אלה, בין כמשקיעים ובין כבעלי עניין, כך שההון עובר תהליך ביזור ולא של ריכוז. שנית, מרקס מתעלם מן האפשרות של היווצרות תחומי פעילות חדשים שבהם החסמים לכניסה לשוק נמוכים בהרבה. הכללים של מרקס עשויים להיות תקפים בתעשיות ותיקות ומולאמות-למחצה כמו נפט, תעופה או רכב, אך הם מופרכים בצורה בולטת כאשר בוחנים את ההתרחשויות בתחום המחשבים והתכנה, למשל.
נבואתו של מרקס בדבר דלות גוברת והולכת של מעמד הפועלים, התרחבותו המתמדת, והארכת יום העבודה לא התממשה בגלל תפישה שגויה של מרקס את שוק העבודה. בהתייחסות כלכלנית שגורה, שוק העבודה הוא ככל שוק: מקום בו נפגשים מוכרים וקונים, עובדים ויזמים, המתמקחים ביניהם על גובה המחיר בו יוכל היזם לשכור את שירותיו של העובד. במערכת כזו שני הצדדים נהנים מחופש בחירה, וגובה המחיר נקבע על–פי כללי ביקוש והיצע.
על–פי תפישתו של מרקס, מצב כזה לא ייתכן. בשנת 1848 כתב מרקס ב"מניפסט הקומוניסטי": "דברי-ימיה של כל חברה עד כה הם דברי–ימיה של מלחמת מעמדות". עשרים שנה אחרי–כן, כאשר הוציא את "הקפיטל", שיקפה התאוריה שפיתח את התפישה שכל הקשרים החברתיים נובעים בראש ובראשונה משייכות מעמדית. או, במילים אחרות, בחברה של מרקס אין פרטים הפועלים על פי בחירה חופשית, ישנם רק מעמדות הפועלים ומשתנים על–פי הגזירה ההיסטורית.
משא ומתן חופשי בין פרטים בשוק, כפי שהניחו הכלכלנים הקלסיים, עומד בסתירה לכלל זה ולכן היה חייב להיפסל. מרקס פסל את הרעיון של בחירה חופשית, בהגדירו את העובד כחופשי להלכה, אך עבד בפועל; ואת היזם הקפיטליסטי כמי שחייב 'מטבעו' לרדוף אחר רווח מרבי. במקביל הוא דחה את עקרון ההיצע והביקוש בשוק העבודה, שכן היחסים שבין בני אדם חייבים היו לדידו להישלט על ידי העיקרון האסנציאליסטי של המעמד, לא על–פי כללים משתנים בשוק.
כדי לשמר את העיקרון שבני–אדם חייבים לפעול על פי תודעתם המעמדית ואינם חופשיים לפעול על פי הכרתם היה צריך מרקס להוסיף לתורתו רובד נוסף: כדי שהעובדים יהיו למעשה עבדים ולא חופשיים לבחור, התחייב שהיצע העובדים יעלה תמידית על הביקוש לעובדים. יתר על–כן, היחס בין היצע וביקוש היה חייב להחריף עם הזמן. ואכן המציאות מורה כי ברוב שוקי העבודה בעולם, רב ההיצע על הביקוש.
סריג מתכתי
סריג
היירונימוס
מיכאל אוחיון
מיכאל אוחיון, בלש משטרתי, הוא דמות בדיונית, גיבור סדרת הספרים הבלשיים של הסופרת הישראלית בתיה גור. דמותו מבוססת, ככל הנראה, על שוטר אמיתי בשם זה.
אוחיון נולד בשנת 1945 והוא ממוצא מרוקאי. בתיכון למד בפנימייה למחוננים בירושלים. היה נשוי לנירה ונולד להם בן אחד בשם יובל. לאחר מספר שנים התגרש מאשתו. מאז ניהל כמה מערכות יחסים, בהם רומן אחד ארוך עם אישה נשואה.
קיבל תואר שני בהיסטוריה כללית מהאוניברסיטה העברית. לאחר סיום למודיו פנה אליו קצין משטרה בשם עמנואל שורר, והציע לו לעבוד כבלש במשטרת ירושלים. אוחיון קיבל את ההצעה, קיבל דרגת קצונה והשתלב כבלש חוקר במשטרה. רוב הזמן היה במחוז ירושלים, אך תקופה מסוימת פעל ביחידה הארצית לחקירת פשעים. בדרך כלל הוא פועל בצוות חקירה מיוחד (צח"מ) עם קצין המודיעין דני בלילתי ועם הבלש אלי בכר ורעייתו צילה, אף היא שוטרת. במהלך שירותו במשטרה עלה מדרגת פקד עד דרגת סגן ניצב.
אוחיון חוקר פרשות רצח המתרחשות בקבוצות חברתיות סגורות, כמו אגודה של פסיכיאטרים, מרצים בחוג לספרות או חברי קיבוץ. השיטה שהוא משתמש בה בחקירת רצח היא בירור מערכות היחסים בין הדמויות הפועלות בפרשה והתחקות אחר המניעים העמוקים שלהם. הוא מנסה להתבונן מנקודת המבט של החשודים, ולפענח את מה שהביא אותם לפעול כפי שפעלו. ההזדהות שלו עם נחקריו מביאה לפתיחות מצדם ובסופו של דבר להודאתם במעשה. בחקירותיו הוא נעזר בידע האקדמי ובהשכלה התרבותית שרכש באוניברסיטה.
אוחיון חובב ספרות יפה ומוזיקה קלאסית. רוב חייו עישן, אך בשלב מסוים ניסה להיגמל. דעותיו הפוליטיות, שאותן איננו מרבה לבטא, ממוקמות בשמאל הציוני המתון. הוא מתאפיין במלנכוליה תמידית המלווה אותו ובדאגנות רבה כלפי בנו, ב-1991 יצא בערוץ 1 הסרט "רצח בשבת בבוקר" המבוסס על הספר ובו מיכאל אוחיון גולם על ידי השחקן ארנון צדוק.
הירארכיה
דגל כורדיסטן
דגל כורדיסטן נמצא בשימוש מאז שהעם הכורדי החל להיאבק לשם קבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
יש האומרים, שהוא נוצר בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ארגון הח'ויבון.
הדגל מזכיר מעט את דגל איראן.
הדגל נאסר לשימוש באיראן ובסוריה.
דגלים בעלי צורה כללית דומה שימשו את הרפובליקה של אררט, מדינה כורדית בלתי-מוכרת שהתקיימה במזרח טורקיה בשנים 1927–1930, את הרפובליקה של מאהבאד, אף היא מדינה כורדית בלתי-מוכרת, שהתקיימה בצפון-מערב איראן של ימינו ב-1946, ותנועות כורדיות בדלניות נוספות.
הדגל הוא דגלה הרשמי של כורדיסטן העיראקית, אוטונומיה כורדית נרחבת בצפון עיראק, מאז הקמתה הרשמית ב-1992. יום הדגל מצוין ב-17 בדצמבר.
רג'י מילר
רג'ינלד ויין מילר (באנגלית: Reginald Wayne Miller; נולד ב-24 באוגוסט 1965 בריברסייד, קליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, הנחשב לאחד מגדולי הקלעים בתולדות ליגת ה-NBA. שיחק במשך כל הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אינדיאנה פייסרס.
מילר מדורג רביעי ( אחרי ריי אלן, סטפן קרי וג'יימס הארדן)בין קלעי השלשות בכל הזמנים של ה-NBA עם 2,560 קליעות לשלוש. הוא נודע גם בזכות היותו מהטובים בליגה, אשר קלע סלי ניצחון ברגעים המכריעים של המשחק פעמים רבות. בשנת 2012 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
ראשית חייו.
מילר נולד בריברסייד, קליפורניה כאחד מחמישה ילדים במשפחה של ספורטאים. אחיו, דריל, שיחק בייסבול כתופס במייג'ור ליג, אחותו, תמי, שיחקה כדורעף באוניברסיטת קליפורניה סטייט ואחות נוספת, שריל, הייתה שחקנית כדורסל אשר אף נכנסה להיכל התהילה של הכדורסל ונחשבת לאחת מהשחקניות הגדולות בכל הזמנים. מילר נולד עם מום במפרק הירך שמנע ממנו את היכולת ללכת בצורה רגילה, ועד שהיה בן ארבע נאלץ לחזק וליישר את רגליו בעזרת התקן מתכת מיוחד.