במהלך מלחמת העצמאות, במסגרת מבצע דקל נגד צבא ההצלה, נכבש הכפר ב-15 ביולי 1948 על ידי כוח מחטיבת גולני. רוב בתי הכפר נהרסו ולאחר מכן עברו רבים מתושביו לנצרת וליפיע הסמוכות.
כיום חלקים מהכפר מצויים בשטחים סגורים שמחזיק צה"ל וחלק מהכפר משמש כיער קק"ל הקרוי יער כפר החורש. באתר הכפר נותרו שתי כנסיות, שאחת מהן שופצה בשנת 2010 ומופעלת על ידי צאצאי בני הכפר. כמו כן נותרו בשטח שרידי מסגד, בתי הקברות המוסלמי והנוצרי, בורות מים ובתי מגורים.
על חורבות בתי הקברות של הכפר הוקם בסיס של חיל האוויר. בעוד שהגישה לשתי הכנסיות והמסגד נותרה פתוחה, הכניסה לבתי הקברות נחסמה לאחר הקמת הבסיס. ביוני 2019 קיבלה סלוא סאלם קובטי, ילידת הכפר המתגוררת בכפר כנא, רשות לבקר שלוש פעמים בשנה בבית הקברות הנוצרי, בו קבורים אביה ובני משפחה נוספים, ולתחזק את הקברים בזמן הביקור.
איתן גינת
איתן גינת (14 בפברואר 1920 - 14 באוקטובר 2011) היה ממנהיגי הציונות בצרפת ובבלגיה וממנהיגי הצבא היהודי בתקופת השואה בצרפת. הבריח אלפי יהודים מצרפת לספרד ולשווייץ ובכך הצילם. מפורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות ומראשוני חיל המדע (חמ"ד) בצה"ל.
ביוגרפיה.
גינת נולד בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ז'ינייבסקי (גרמנית: Otto Giniewski), בן בכור לשרה (לבית קסלר) ויוסף ז'ינייבסקי, במשפחה יהודית. אחיו הצעיר, פול ז'ינייבסקי, היה לימים סופר, פובליציסט והיסטוריון ידוע בזכות עצמו.
גינת היה פעיל בתנועת "מכבי הצעיר" ואף שיחק בקבוצת "הכח וינה". ביולי 1935 ברחה המשפחה לבלגיה מאימת הנאצים באוסטריה, וגינת המשיך את לימודיו בבריסל. ב-1938 החל ללמוד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת בריסל ובמקביל המשיך בפעילות פוליטית ציונית ונבחר לנשיא ארגון הסטודנטים הציוני JEW (Jeunesse Estudiantine Sionist).
במלחמת העולם השנייה.
במאי 1940, עם הכיבוש הנאצי של בלגיה, נאסר גינת למשך כשנתיים, אך הוא שוחרר ביולי 1942 וחזר ללימודיו באוניברסיטת מונפלייה, ובמקביל הקים את "גדוד מונפלייה" היהודי-ציוני, כחלק מהתנועה היהודית ציונית של צעירי צרפת, MJS (Mouvement de la Jeunesse Sioniste) – תנועת גג לאומית יהודית מחתרתית, שאליה הצטרפו חברי כל הארגונים הציוניים במטרה להתייעל בעבודות ההצלה וההתנגדות, שבהן ראו את ייעודם באותה שעה. חברי התנועה הקדישו את עצמם להצלת יהודים, מבוגרים וילדים כאחד. שלוחות של התנועה פעלו בכל רחבי צרפת כדי להגן על היהודים מפני פעולותיה האנטישמיות של ממשלת וישי, להסתיר יהודים, לספק להם ניירות מזויפים ולהבריחם לשווייץ ולספרד. חברי התנועה גם השתתפו בלחימה נגד הגרמנים.
בנובמבר 1942 עבר גינת ממונפלייה לגְרֶנוֹבְּל והקים את "גדוד גרנובל" של ה-MJS, תוך שהוא ממשיך במקביל את לימודי הכימיה באוניברסיטת מונפלייה. מעבדת הכימיה שלו עברה לגרנובל ושימשה מעתה כמטה הארגון החדש שלו. במעבדה זו גם זויפו התעודות הרשמיות, ששימשו להצלת אלפי יהודים צרפתים. דגימה מפעילותו של גינת מתוארת על ידי הרב שמואל רנה קפל, ממנהיגי ה-MJS, המספר כיצד לקח אותו טוטו יום אחד אל המזכיר של מושל גרנובל, שמסתבר שהיה אוהד של ה"רזיסטנס" וזה חתם על תעודות מעבר ל-800 משפחות יהודיות. בתקופה זו הצטרף לגדוד גרנובל גם אחיו הצעיר של גינת, פול, שהגיע לשם מבריסל, ואז גם הכיר גינת את אשתו לילי סיטנר, שהייתה קשרית בגדוד גרנובל.
גינת המשיך בפעילות זו, תחת השם המחתרתי "טוטו", במשך קצת יותר משנה, עד ינואר 1944, אז החלו הנאצים לחשוד בו, והוא נאלץ להעביר את ראשות הארגון ליורשו, ג'ורג' שנק ולעזוב את גרנובל.
בנובמבר 1944 קיבל גינת תואר דוקטור בכימיה באוניברסיטת מונפלייה. במרץ 1945, בוועידת ה-MJS בפריז המשוחררת מהשלטון הנאצי, הוא נבחר למזכיר הכללי של הארגון, אך זמן קצר אחר כך נאלץ להתפטר מסיבות פוליטיות.
בארץ ישראל.
ביולי 1945 עלה גינת לארץ ישראל עם אשתו וביתו יהודית בספינה "מַטַרוֹאה" במסגרת קבוצה מעורבת של עולים לגליים ובלתי-לגליים. בין העולים עִמו היה מי שיהיה כעבור שנים הרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו. בנאפולי עלה לאונייה גם הילד סנדרו טוט, לימים צבי ינאי, סופר ומנכ"ל משרד המדע.
בארץ התגורר תחילה גינת בקיבוץ דגניה ב', וב-1947 הצטרף לפקולטה לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים (בתקופה זו נולדה הבת השנייה שלו עדנה). עם פרוץ מלחמת העצמאות הוא גויס לצה"ל, ובתחילת יוני 1948 היה בין פורצי הדרך מחולדה לירושלים, עוד לפני שיירת המשאיות הראשונה שעברה ב"דרך בורמה", ב-10 ביוני. משהוקם חיל המדע (חמ"ד), תחת פיקודו של אפרים קציר, לימים נשיאה הרביעי של המדינה, הצטרף אליו גם ד"ר גינת.
לאחר המלחמה היה גינת חבר במועצה למחקר מדעי ותעשייתי של ממשלת המנדט בראשות פרופ' שמואל סמבורסקי, שהפכה ב-1949 למועצה המדעית לישראל במסגרת משרד ראש הממשלה. לאחר פרישתו מהשירות הציבורי הוא פנה לתעשייה והקים מפעלים מצליחים לכימיקלים ושמנים.
שנים רבות היה נשיא ארגון ותיקי "הרזיסטנס היהודי".
נפטר ב-14 באוקטובר 2011 בביתו שבבני דרור.
קרן גמא
בנק עור
בנק עור הוא מאגר של עור שנאסף מגופות של אנשים שנפטרו ונשמר לצורך שימוש עתידי, בעיקר לטיפול בכוויות.
בנק העור הראשון הוקם על ידי הצי האמריקני בשנת 1949, לאחר שבשנת 1944 דיווחו רופאים על הצלחת השתלה של עור מקירור בטיפול בכוויות. בשנת 1955 הוקם בנק עור אזרחי ראשון בארצות הברית ועד שנת 1980 היו בארצות הברית 16 בנקי עור.
בסינסינטי, תרומות לבנק העור נלקחות מתורמים בגילאים 18-60 שהביעו נכונות לתרום מעורם לאחר מותם.
ישראל.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים הועלה הרעיון להקים בנק עור בישראל. שיקולים של כבוד המת גורמים לכך שבנושאים הקשורים בניצול איברי המתים לשם הצלת חיים נדרשת התחשבות בעמדת ההלכה. הרעיון אושר על ידי מועצת הרבנות הראשית בתחילת שנת 1985, לאחר שנקבע שבמקרה של אסון המוני, לא יהיה אפשר לקחת מגופות באופן מיידי את העור הנדרש לצורך טיפול בכוויות. חרדים קיצוניים הביעו התנגדות לפסק של הרבנות הראשית. בנק עור הוקם בישראל בהדסה עין כרם. בשנת 1990 הוקם בנק עור במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה על ידי פרופ' נילי גרוסמן.
הוראה פרטית
אוסקר ולדס
דיספרקסיה
יפו-תל אביב - דור שני
יעקב סורוביץ'
י. סורוביץ
חולות ראשון לציון
חולות ראשון לציון או חולות יפו הוא מתחם חולות ודיונות שהשתרע מפאתי יפו ועד לנחל שורק. לאחר בנייה מסיבית נותרו מהחולות כ-28,000 דונם באזור שבין חולון ועד נחל שורק, על חוף הים התיכון. גושי החולות הגדולים ביותר שנותרו הם חולות ראשון לציון וחולות חולון.
היסטוריה.
בעבר השתרעו החולות על שטח רחב של 59,000 דונם, מפאתי יפו ועד לנחל שורק, גבולו המזרחי של האזור חופף בערך לתוואי של כביש 412 שהוקם על הדרך הישנה שעקפה את אזור החולות. בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הוענק שטח נרחב מהחולות לראשון לציון, שלא יכלה במשך שנים רבות לפתח שטח עצום כזה. עם העלייה השלישית בשנות ה-20 החלו עולים להתיישב בצפון אזור החולות, בשכונות שהיוו את הבסיס לערים בת ים וחולון. לאחר הקמת המדינה התפתחו מאוד בת ים וחולון ובת ים שנעדרה עתודות קרקע החלה לדרוש שיועברו לה כמה אלפי דונמים מאזור החולות לצורך פיתוחה של העיר. דרישה זאת נתקלה בהתנגדות עזה של ראש עיריית ראשון לציון. בספטמבר 1973 החליטה ועדה של משרד הפנים להעביר לידי בת ים 900 דונם, אולם ביצוע ההעברה התעכב במשך שנים רבות בגלל ערעורים של ראשון לציון. באמצע שנות השבעים הוחל בהקמת שכונות בחולות על ידי עיריית ראשון לציון. תחילה הוקמה גני יהודית, באמצע שנות ה-70, ולאחר מכן קריית כורש, שכונה של וילות של עולים מאיראן. בתחילת שנות ה-80 החלה חברת קלרין לשווק דירות בשכונת פואבלו אספניול.
בראשית שנות ה-60 הוחל בהקמת השפד"ן באזור.
בעקבות הבנייה המסיבית באזור, רק פחות מ-50% מהאזור נותרו כחולות פתוחים. בעתיד, עם מימוש תוכניות הבנייה העתידיות, ייוותר מהשטח רק כחמישית ממה שהיה בו בעבר, כ-12,500 דונם.
בחלק ניכר משטח החולות עתיד לקום אזור התעסוקה הגדול בישראל, מתחם האלף.
מאפייני האזור.
חלקים נרחבים מהחולות עשויים מכורכר, חמרה חולית ורכס כורכר חופי. החולות המזרחיים של הגוש מיוצבים מכוסים בצמחייה בגובה בינוני עד גבוה, שאר החולות מיוצבים או מיוצבים-למחצה. קו החוף של רוב האזור הוא נמוך.
מגוון ביולוגי.
בעבר גוש החולות היווה בית גידול פורה לצמחי חולות ובעלי חיים ושימש כמסדרון ביולוגי לאזורי החוף הצפוני ובמקרים מסוימים כגבול תפוצה צפוני למינים אחדים. עם תוכניות הפיתוח של האזור נפגעו מינים רבים ואחדים מהם נכחדו מהשטח. שמורת חולות ראשון לציון מגנה על 8,000 דונם אך רק 5,000 דונם מתוך גוש החולות הם חולות לא-מופרים.
צמחייה.
באזור תועדו עד כה כ-774 מיני צמחים, מתוכם 118 מיני צמחי חולות. הפגיעה בחולות תרמה לפלישת מינים זרים לאזור כגון שיטה כחלחלה וטיונית החולות, המפרים את המערכת הטבעית ומהווים איום על בית הגידול הטבעי. גומא צפוף, ביקיה אנטולית, מגלית מצרית ואשל עב-שיבולת כנראה כבר נכחדו מהשטח. למינים נדירים אחרים כגון קדד לביד, שסיע שעיר וכמה נפוצים יותר כגון קיפודן פלשתי זהו אזור תפוצה צפוני. באזור צומחים 28 מינים אנדמיים.
בעלי חיים.
החולות מהווים גבול תפוצה צפוני של מיני בעלי חיים חובבי חולות ופרוקי-רגליים רבים. ביניהם הלטאה כוח אפור שנסוגה דרומה עקב הרס בתי גידול צפוניים במחצית המאה העשרים והנחש מטבעון מדבר.
חולות ראשון לציון.