ה Tu-16 היה למעשה Tu-4 מוגדל עם מנועי סילון וכנף משוכה לאחור, לשיפור ביצועי הטיסה. מנועי הטורבו-סילון של ה Tu-16 לא היו חסכוניי דיים להשגת טווח בין יבשתי של ממש, ולכן תוכנן ה Tu-20, שכינויו הנפוץ יותר הוא Tu-95. זה התבסס שוב על מבנה ה Tu-4, אך הותקנו בו 4 מנועים טורבו מדחף גדולים "קוזנצוב NK-12" שהקנו לו מהירות גבוהה של מטוס סילון יחד עם טווח גדול. מטוס זה היה למפציץ הבין יבשתי הסובייטי החשוב ביותר, מעין מקבילו של ה B-52 האמריקאי, ושירת כמפציץ אסטרטגי, מטוס ביון וסיור ומטוס ללוחמה נגד צוללות.
מה Tu-16 הצבאי פותח מטוס הנוסעים הסילוני Tu-104 שהיה לתקופה מסוימת מטוס הנוסעים הסילוני היחיד בעולם (לאחר קרקוע הדה-הבילנד קומט). בדומה, פותח מה Tu-95 מטוס הנוסעים Tu-114, המטוס המהיר בעולם שהונע במדחפים.
מאפיין חיצוני בולט של מטוסי טופולב תת-קוליים גדולים הוא הימצאות פודים גדולים המתמשכים משפת הזרימה של הכנפיים. אלו מכילים את כני הנסע המתאפיינים במספר רב של צמיגים בעלי לחץ אוויר נמוך, המאפשרים המראה ונחיתה משדות תעופה מאולתרים ובלתי סלולים. לדוגמה, מטוס ה Tu-154, בן דורו של הבואינג 727, צויד ב-14 צמיגים, כמספר הצמיגים של הבואינג 777-200 הגדול בהרבה.
טופולב עבד על תכנוני מפציצים על-קוליים עוד בטרם טיסותיהם הראשונות של ה Tu-16 וה Tu-95. תכנונים אלו התממשו ב Tu-98 "באקפין", שלא נכנס לשירות אך היה לבסיסם של אבות הטיפוס Tu-102 שפותח למיירט גדל הממדים T-28 "פידלר" ו Tu-105 שפותח למפציץ העל קולי Tu-22 "בליינדר" באמצע שנות השישים. בשנים אלו הוקמה גם חטיבת "K" לכלי טיס בלתי מאוישים שייצרה את כטב"מי הסיור Tu-139 ו Tu-143.
בסוף שנות השישים החל מתבלט במשרד בנו של א.נ טופולב, אלכסיי טופולב. תחת הנהגתו פותח מטוס הנוסעים העל קולי הראשון בעולם, Tu-144 (שכונה בלצון "קונקורדסקי" בשל דמיונו למטוס הקונקורד), מטוס הנוסעים הנפוץ Tu-154 והמפציץ האסטרטגי Tu-22M "בקפייר". מטוסים אלו העמידו את יכולותיה של ברית המועצות בשורה אחת עם אלו של המערב.
בשנות השבעים התמקד המשרד בשיפור יכולות מפציצי ה Tu-22M. ישנם משקיפים הטוענים כי המספר הרב של מפציצים אסטרטגיים מתקדמים בידי ברית המועצות היווה זרז לשיחות סאל"ט 1 ו 2. גם מטוס הנוסעים Tu-154 שופר ונקרא Tu-154M.
בשנות השמונים פותח מפציץ אסטרטגי על קולי חדש, ה-Tu-160 "בלקג'ק", שהתעלה על מקבילו האמריקאי, הרוקוול B-1B, אך התפוררותה של ברית המועצות הביאה לכך שחבלי הלידה הטכניים של מטוס מתקדם זה מעולם לא טופלו.
בתקופה הפוסט סובייטית.
לאחר סיום המלחמה הקרה התמקדה חברת טופולב במטוסי נוסעים תת-קוליים חסכוניים הפועלים על דלק חליפי. התכנונים המתקדמים של טופולב למאה ה-21 הם מטוסי הנוסעים והמטען Tu-204/214, Tu-330 ו Tu-334.
בנוסף, עוסקת החברה גם בייצור מזל"טים. החברה עוסקת בפיתוח מטוס טופולב Tu-206, שהוא גרסה של מטוס Tu-204, המונע באמצעות גז טבעי. נמצא כרגע בשלבי פיתוח ובמימון ממשלתי.
Eurostar
טרילוגיית מקסיקו
טרילוגיית מקסיקו, הידועה גם בשמות טרילוגיית מריאצ'י וטרילוגיית דספראדו, היא סדרה של שלושה סרטי קולנוע: אל מריאצ'י, דספרדו והיו זמנים במקסיקו, שכולם נכתבו, הופקו ובוימו בידי רוברט רודריגז בין השנים 1992–2003.
עלילה.
הסרט "אל מריאצ'י" מביא את סיפורו של מוזיקאי מובטל, הידוע בשם אל מריאצ'י, שנודד ברחבי מקסיקו עם הגיטרה שלו. הוא מגיע לעיירת גבול נידחת (אקוניה, עיירה אמיתית שבה צולמו חלק מהסצנות בסרט, ובה נולד השחקן הראשי של הסרט וידידו הטוב של רודריגז, קרלוס גאיארדו), ומנסה להתקבל לעבודה במסבאות ובמועדונים. לרוע מזלו, כנופיית פושעים מקומית טועה בזיהויו וחושבת שמדובר בפושע יריב שנודע כי הוא נושא את כלי הנשק שלו במזוודה לנשיאת גיטרה. בהמשך המריאצ'י מתאהב בבחורה שעוזרת לו להתחבא מאותם פושעים, אך בסופו של דבר היא נרצחת בידי אחד מהם, והוא מחפש אחר נקמה ברוצחיה.
סרט ההמשך "דספרדו" מציב את אנטוניו בנדרס בנעליו של המריאצ'י, בהמשך החיפוש אחר נקמה שלוקחת אותו עד לברון סמים שאחראי לרציחת אהובתו. בהמשך מתאהב מריאצ'י בקארולינה (השחקנית סלמה הייק), אישה שעובדת עבור ברון הסמים. בסרט מככבים, בנוסף לבנדרס והייק, סטיב בושמי, דני טרחו, צ'יץ' מארין וקוונטין טרנטינו בתפקיד אורח. קרלוס גאיארדו, כוכב הסרט הראשון, מופיע הפעם בתפקיד אורח קצר.
סרט ההמשך השני "היו זמנים במקסיקו" שם את אל מריאצ'י במרכזו של ניסיון הפיכה בנשיא מקסיקו. המריאצ'י מגויס על ידי סוכן ה-CIA כדי לחסל את גנרל מארקז, שנשכר על ידי ברון הסמים לחסל את נשיא מקסיקו. בסרט מככבים, בנוסף לבנדרס והייק, ג'וני דפ, וילם דפו, מיקי רורק, אנריקה איגלסיאס, אווה מנדז, דני טרחו וצ'יץ' מארין.
השפעה.
טרנטינו אמר לרודריגז כי עליו לעשות טרילוגיה לסרטים בהשראת טרילוגיית הדולרים של סרג'ו ליאונה (בעבור חופן דולרים, הצלפים, הטוב, הרע והמכוער). רודריגז הסכים, והסרט השלישי מכיל הרבה הקבלות למערבון הספגטי. דמותו של אל מריאצ'י עצמה נושאת הקבלה לאיש ללא שם (דמות אותה גילם קלינט איסטווד).
תקציב וביקורות.
כל שלושת הסרטים נעשו לפי "סגנון המריאצ'י" של רודריגז, לפיו "יש לעשות שימוש ביצירתיות ולא בכסף כדי לפתור בעיות". הפקת הסרט הראשון עמדה בתקציב זעום של 7,000 דולר, כאשר הסרט צולם כולו במקסיקו והרוויח יותר מ-2 מיליון דולר בעת יציאתו למסכים. חברת ההפצה Columbia Pictures אהבה את הסרט וקנתה את הזכויות, מה שאיפשר לה לממן את שני ההמשכונים בסדרה.
הסרט "דספרדו" נעשה בתקציב של 7 מיליון דולר והרוויח יותר מ-24 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית, בעוד "היו זמנים במקסיקו" נעשה בתקציב של 29 מיליון דולר והרוויח יותר מ-56 מיליון ברחבי ארצות הברית ויותר מ-41 מיליון נוספים מחוץ לגבולות ארצות הברית. בנוסף, הסרט נחשב ל"סרט ההמשך השני הרווחי ביותר", ברשימה לצד גולדפינגר, צבא האופל (הסרט השלישי בסדרת "The Evil Dead" של סם ריימי), ויום שישי ה-13 חלק 3.
חלק מהפופולריות של הסרטים נשען על גרסאות הכיסוי המוצלחות שבפסקול שלו.
פרסים.
כל שלושת הסרטים זכו למגוון פרסי יוקרה, ביניהם פרס בחירת הקהל בפסטיבל סאנדנס של שנת 1993 עבור "אל מריאצ'י", ופרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי סאטורן של שנת 1996 עבור משחקה של סלמה הייק ב"דספרדו".
ישראל באירוויזיון
ישראל השתתפה בתחרות הזמר של האירוויזיון עד כה 44 פעמים (ובגמר 37 פעמים), החל מהצטרפותה לראשונה ב-1973, כאשר הזמרת אילנית נשלחה כנציגתה בתחרות עם השיר "אי שם".
מאז הצטרפותה, נעדרה ישראל מהתחרות 5 פעמים: ב-1980, 1984, 1994, 1996 וב-1997. ישראל ניצחה 4 פעמים בתחרות זו ב-1978, 1979, 1998 ו-2018 ונמצאת במקום השביעי בטבלת הניצחונות של התחרות בכל הזמנים.
ישראל היא אחת המדינות היחידות, יחד עם ספרד, לוקסמבורג ואירלנד, שניצחה בתחרות יותר מפעם אחת ברציפות.
הישגים.
ישראל השתתפה בתחרות 44 פעמים, מתוכן ניצחה ארבע פעמים. על כן, היא נמצאת במקום השביעי בטבלת הניצחונות בכל הזמנים של התחרות, כאשר לפניה נמצאות אירלנד, שיאנית הניצחונות בתחרות עם שבעה ניצחונות, שוודיה עם שישה ניצחונות ולוקסמבורג, צרפת, הממלכה המאוחדת והולנד עם חמישה ניצחונות כל אחת. ניצחונותיה של ישראל היו: בפעם הראשונה ב-1978 עם השיר "אבניבי" אותו ביצעו יזהר כהן ולהקת "אלף-בית" (כתיבה: אהוד מנור מלחינה: נורית הירש), בפעם השנייה ב-1979 עם השיר "הללויה" אותו ביצעה להקת "חלב ודבש" עם הסולנית גלי עטרי (כתיבה: שמרית אור מלחין: קובי אשרת), בפעם השלישית ב-1998 עם השיר "דיווה" אותו ביצעה דנה אינטרנשיונל (כתיבה: יואב גינאי מלחין: צביקה פיק) ובפעם הרביעית ב-2018 עם השיר "Toy" אותו ביצעה נטע ברזילי (כתיבה: דורון מדלי וסתיו בגר מלחינים: דורון מדלי וסתיו בגר). 11 פעמים הצליחה ישראל להתברג לחמשת המקומות הראשונים בגמר התחרות, וכ-20 פעמים התברגה לאחד מעשרת המקומות הראשונים. היא הגיעה למקום השני פעמיים בתולדותיה: ב-1982 עם השיר "הורה" אותו ביצע אבי טולדנו (כתיבה: יורם טהרלב מלחין: אבי טולדנו) וב-1983 עם השיר "חי" אותו ביצעה עפרה חזה (כתיבה: אהוד מנור מלחין: אבי טולדנו), פעם אחת בתולדותיה הגיעה ישראל למקום השלישי: ב-1991 עם השיר "כאן" אותו ביצעו אורנה ומשה דץ (כתיבה והלחנה: עוזי חיטמן), פעמיים בתולדותיה הגיעה למקום הרביעי: ב-1973 עם השיר "אי שם" אותו ביצעה אילנית (כתיבה: אהוד מנור מלחינה: נורית הירש) וב-2005 עם השיר "השקט שנשאר" אותו ביצעה שירי מימון (כתיבה: פיני ארונבייב ואייל שחר מלחין: פיני ארונבייב) ופעמיים הגיעה למקום החמישי: ב-1985 עם השיר "עולה עולה" אותו ביצע יזהר כהן (כתיבה: חמוטל בן זאב מלחין: קובי אשרת) וב-1999 עם השיר "יום הולדת" אותו ביצעה להקת "עדן" (כתיבה והלחנה: ג'קי עובד, גבריאל בטלר, יעקב למאי ומשה דץ).
ישראל היא אחת המדינות היחידות בתחרות, יחד עם שווייץ (שזכתה באירוויזיון הראשון שהתקיים בארצה), ספרד, לוקסמבורג ואירלנד, שניצחה בתחרות שהתקיימה על אדמתה.
המקום הגרוע ביותר של ישראל בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-24 עם 4 נקודות בלבד, אליו היא הגיעה בתחרות בשנת 1993 עם השיר "שירו" של להקת "שירו" עם הסולנית שרה'לה שרון. עם זאת, ישראל היא אחת המדינות היחידות שמעולם לא הגיעה למקום האחרון בתחרות ולא סיימה מעולם את גמר התחרות עם אפס נקודות. עם זאת, באירויזיון 2019 קיבל השיר שייצג את ישראל לראשונה אפס נקודות מהשופטים (לאחר שהצבעתה של בלארוס נפסלה), ורק הצבעת הקהל מנעה את הצבתו במקום האחרון.