ב־3 בפברואר 1920 הגישו בעלות הברית לממשלת גרמניה רשימה, הכוללת שמות של 900 אנשים המואשמים בביצוע פשעי מלחמה. עם זאת, הגרמנים סירבו להסגיר אזרחים גרמנים מסוימים לממשלות בעלות הברית, והציעו במקום זאת לשפוט אותם במערכת המשפט הגרמנית, כלומר ברייכסרגייכט בלייפציג. בעלות הברית נעתרו וביום 7 במאי 1920 הציגו רשימה קצרה בהרבה עם שמות ארבעים וחמישה חשודים ופרטי פשעיהם לכאורה. לרשימה צורפה הערה רשמית, ובה נאמר כי כוונת הרשימה הראשונה הייתה לבדוק את רצינות המחויבות העצמית של הגרמנים וכי הרשימה החדשה הזו אינה אלא "מבחן". לא ניתן היה לאתר את כל האנשים הללו, ובמקרים אחרים היה קושי למצוא ראיות אמינות. בסופו של דבר רק 12 מקרים הועמדו לדין
המשפטים.
המשפטים התקיימו לפני בית המשפט העליון בלייפציג – (הרייכסגריכט) בהרכב של שבעה שופטים בין 23 במאי ל -16 ביולי 1921. ארבעת המקרים הראשונים הועמדו לדין בהתעקשותה של בריטניה, בית המשפט ביסס את פסיקותיו על הקוד הצבאי הגרמני מבין אלה, שלושה היו מעורבים בהתעללות בשבויי מלחמה, בעיקר בצורת מכות של שבויי מלחמה בריטים, ואלו הם:
סמל קארל היינן, מפקד מחנה שבויים קטן הואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטיים, נידון לעשרה חודשי מאסר בפועל.
סרן אמיל מולר, מפקד מחנה שבויים הואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטים, נידון לשישה חודשי מאסר בפועל.
טוראי רוברט נוימן, חייל במשמר המחנה שהואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטים, נידון לשישה חודשי מאסר בפועל.
המקרה הרביעי עסק במפקד קארל נוימן מספינה UC-67 באישומים כי ספינת בית חולים בריטית "dover castel" הוטבעה על ידו במהלך לוחמת הצוללות הגרמנית. מפקד הצוללת קארל ניומן זוכה בטענה כי פעל לפי הוראות הממונים עליו.
מקרים נוספים של הוצאות להורג של חיילים צרפתים כלואים או פצועים והתעללות באסירי מלחמה, היו האישומים בחמשת המקרים הבאים:
רס"ן בנו קרוסיוס וסא"ל קרל שטנגר - רס"ן בנו קרוסיוס נמצא אשם בהריגה ונידון לשנתיים מאסר, סא"ל קרל שטנגר - נמצא לא אשם.
סגן ראשון אדולף לול - נמצא לא אשם.
אל"ם הנס פון שאק והאלוף בנו קרוסקה, שניהם נמצאו לא אשמים.
בעקבות האשמות שהובאו על ידי בלגיה וצרפת מקס רמהר חבר במשטרה הצבאית החשאית הואשם בתקיפה וכליאת שווא במסגרת חקירת אזרחים בלגים, בפסק הדין מקס זוכה.
המקרה האחרון שנדון בשנת 1921 עסק בהתקפה על ספינת בית חולים הקנדית "טירת Llandovery" כחלק מלוחמת צוללות בלתי מרוסנת. שני אנשי צוות לשעבר, הסגנים הראשונים לודוויג דיתמר וג'ון בולדט, היו קצינים של הצוללת SM U-86 אשר הטביעו את ספינת בית החולים הקנדית טירת Llandovery ולאחר מכן ירו במכונות ירייה על הניצולים בסירות ההצלה. השניים עמדו לדין ונשפטו לתקופות מאסר של ארבע שנים כל אחד בגין הריגה. בית המשפט התייחס למשפט הבינלאומי ולמנהגי המלחמה בהגיעו להחלטתו. לאחר מכן בשנת 1928 החלטת בית המשפט בוטלה על ידי בית המשפט העליון של הרייך ושני הקצינים זוכו בטענה שרק מילאו פקודות ומפקד הצוללת הוא האחראי. דמות המפתח, סרן ומפקד צוללת הלמוט ברוממר-פציג, שבריטניה קיוותה שיורשע, נמלט לעיר החופשית דנציג ומעולם לא הועמד לדין .
התגובה למשפטים.
בעלות הברית, במיוחד צרפת, הגיבו בביקורת חריפה על ההחלטות הראשונות שהתקבלו והתייחסו למתרחש במשפטים כ"פארסה "וכ"קומדיה". אולם בניגוד להודעתם המקורית, בעלות הברית לא התעקשו על הסגרת הנאשמים לידיהם. במקום זאת, הם הפסיקו כל סוג של שיתוף פעולה עם בית המשפט העליון של הרייך בלייפציג. תוצאה זו התקבלה בברכה בגרמניה, לפיכך, עד שנת 1927 הסתיימו ההליכים ביותר מ־1,700 תיקים, אם בהחלטות בית משפט או כתוצאה מהחלטות שהתקבלו על ידי היועץ המשפטי לממשלה. עבור בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה המסקנות היו ברורות: לא לתת לבתי המשפט בגרמניה לנסות ולהעניש פושעי מלחמה גרמנים. נירנברג הייתה התגובה למשפטי פשעי המלחמה בלייפציג.
אולם בעת שמחוץ לגרמניה נתפסו המשפטים כמעשה מגוחך, זאת בשל מספר מצומצם של המקרים שנשפטו והקלות בעיניהם של העונשים שניתנו בבית המשפט. בתוך גרמניה הם נראו קשים מכמה סיבות:
· מבין כל הלוחמים בשני הצדדים, נשפטו רק אנשי שירות גרמנים על פשעי מלחמה.
· הנאשמים נתפסו בכמה מהמקרים כאנשי צבא המנסים בקושי רב למלא את חובתם תחת תנאים קשים.
· כמה מההאשמות נראו מזויפות.
· העונשים של כליאה בכלא אזרחי נחשבה כעלבון לכבוד הצבאי.
בעקבות פרשת משפטו של סמל קארל היינן, התייחס העיתון "גזית" הגרמני כדלקמן: הכרעת הדין הראשונה בסדרת משפטי לייפציג, עוררה את דעת הקהל בגרמניה ואנגליה, ככל הנראה בדרכים מנוגדות בצורה מובהקת. מידת העונש ספגה ביקורת באנגליה באופן שפגע במידה הגבוהה ביותר ברגישות הגרמנית.
ב־15 בינואר 1922, ועדת משפטנים של בעלות הברית, שמונתה לבחון את המשפטים, הגיעה למסקנה כי אין טעם להמשיך במשפטים במתכונת הנ"ל והמליצה להעביר את הנאשמים הנותרים לבעלות הברית למשפט. זה לא נעשה, והמשפטים ננטשו בשקט.
מורשת.
אף על פי שנחשבו כישלון באותה תקופה, משפטי לייפציג היוו את הניסיון הראשון לתכנון מערכת כוללת להעמדה לדין על הפרות החוק הבינלאומי. מגמה זו התחדשה במהלך מלחמת העולם השנייה, שכן ממשלות בעלות הברית החליטו לנסות, לאחר המלחמה, להעמיד לדין את מנהיגי מדינות הציר בגין פשעי מלחמה שבוצעו במהלך המלחמה, במיוחד במשפטי נירנברג ובית הדין הצבאי הבינלאומי של המזרח הרחוק.
לאחר תום המלחמה הקרה, אותה מגמה הובילה להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי בשנת 2002.
לקריאה נוספת.
ארנה בן-נפתלי ויובל שני המשפט הבינלאומי: בין מלחמה לשלום (הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, 2006) 267-269.
Hankel, Gerd (1982). "The Leipzig Trials: German War Crimes and Their Legal Consequences after World War I". Dordrecht: Republic of Letters. ISBN &lt;bdi&gt;9789089791320&lt;/bdi&gt;.
Mullins, Claud (1921). "The Leipzig Trials: An Account of the War Criminals' Trials and Study of German Mentality". London: H. F. &amp; G. Witherby.
בית הדין האפריקאי לזכויות אדם
בית הדין האפריקאי לזכויות אדם נוסד על ידי מדינות אפריקאיות. המטרה היא להבטיח כי זכויות אדם נשמרות בקרב האזרחים במדינות אפריקה. בית-המשפט הוקם תחת סעיף 1 לפרוטוקול של הצ׳אאר האפריקאי העוסקת בזכויות אדם ואזרח שאומץ על ידי מדינות החברות בארגון אחדות אפריקה. אימוץ החוקה היה באואגדוגו, בורקינה פאסו, ביוני 1998. הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-25 בינואר 2004. בית הדין יושב בארושה שבטנזניה, בשלב 2 של מתחם מרכז השימור מולימו יוליוס נייר, לאורך דרך הדודומה.
הקמת בית הדין.
בסך הכל 30 מדינות אשררו את הפרוטוקול: אלג'יריה, בנין, בורקינה פאסו, בורונדי, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, קומורו, רפובליקת קונגו, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לוב, לסוטו, מאלי, מאלווי, מוזמביק, מאוריטניה, מאוריציוס, ניגריה, ניז'ר, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית העברית הסהרונית, דרום אפריקה, סנגל, טנזניה, טוגו, תוניסיה ואוגנדה. בית הדין החל רשמית בפעילותו באדיס אבבה, אתיופיה בנובמבר 2006. באוגוסט 2007, הוא העביר את מושבו לארושה, ברפובליקה המאוחדת של טנזניה, שם סיפקה לו הממשלה הנחות זמניות בהמתנה להקמת מבנה קבע. בין 2006 ל-2008 עסק בית הדין בעיקר בסוגיות תפעוליות ומנהליות, לרבות פיתוח מבנה מרשם בית הדין, הכנת תקציבו וניסוח כללי הסדר הביניים שלו. בשנת 2008, במהלך מושבם הרגיל התשיעי של בית הדין, אימצו שופטי בית הדין באופן זמני את תקנות הביניים של בית הדין בהמתנה להתייעצות עם הנציבות האפריקנית לזכויות האדם והאנשים, שבסיסה בבנג'ול, גמביה. חייבים לבצע הרמוניה בין הכללים השונים שקיימים כדי להשיג את השלמות המיועדת בין בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והאנשים לבין הנציבות האפריקנית לזכויות האדם והאנשים. הליך הרמוניזציה זה הושלם באפריל 2010 וביוני 2010 אימץ בית פט את כללי בית הדין הסופיים שלו.
בית הדין נתן את פסק דינו הראשון בשנת 2009, בעקבות עתירה מיום 11.8.2008 שהגיש מיכלות יוגוגומבה (Michelot Yogogombaye) נגד הרפובליקה של סנגל. עד ינואר 2016, בית הדין קיבל 74 בקשות וסיים 25 תיקים. נכון לעכשיו, ישנם חמישה תיקים שממתינים על שולחן בית הדין ובהם גם בקשות לחוות דעת מייעצות.
הרכב בית הדין.
בית הדין מורכב מאחד עשר שופטים, אזרחי מדינות חברות באיחוד האפריקני. כהונת השופטים הנבחרים היא בדרך כלל לתקופה בת שש שנים וניתן להיבחר למשרה פעם אחת בלבד. תפקידי הנשיא והסגן הנשיא נבחרים לתקופה של שנתיים וניתן להיבחר אליהם פעם אחת. בית הדין קיים את מושבו הראשון בין התאריכים 2–5 ביולי 2006 בבנג'ול, גמביה. שופטי בית הדין הראשונים נבחרו בינואר 2006, בחרטום, סודאן. הם הושבעו בפני אספת ראשי מדינות וממשלת האיחוד האפריקני ב־2 ביולי 2006 בבנג'ול, גמביה. שופטי בית הדין נבחרים מטעם מדינותיהם בהגשת מועמדות ומקרב המשפטנים האפריקאים. לצורך תפקידם, השופטים הוכיחו כי הם בעלי יושרה מוכחת ובעלי יכולת מעשית, שיפוטית או אקדמית ובעלי ניסיון בתחום זכויות האדם. השופטים נבחרים לתקופת כהונה של שש שנים או ארבע שנים המתחדשת פעם אחת. שופטי בית הדין בוחרים בינם לבין עצמם נשיא וסגן נשיא בית הדין המכהנים כהונה של שנתיים. ניתן לחדש את כהונתם פעם אחת בלבד. נשיא בית הדין שייך ועובד במשרה מלאה במושב בית הדין, בעוד עשרת השופטים האחרים עובדים במשרה חלקית. במילוי תפקידו, הנשיא נעזר ברשם שממלא תפקידים רישום, ניהוליים ומנהליים של בית הדין.
סמכות בית הדין.