בשנת 2003 נשפט למאסר עולם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, יחד עם עוד שני בכירים בתחנת הרדיו. טענתו שלא היה מעורב בשידורי RTLM במהלך רצח העם נדחתה. בשנת 2007, לאחר ערעור, הופחת עונשו ל-30 שנות מאסר.
ספר עיר הגבירות
ספר עיר הגבירות (בצרפתית: Le Livre de la Cité des Dames, שנת 1405) היה תגובתה של קריסטין דה פיזאן ל"רומן הוורד" מאת ז'אן דה מאון. דה פיזאן כופרת באמונותיו המיזוגיניות של מאון באמצעות יצירת עיר גבירות מטאפורית. היא מגנה על נשים, בכללן, באמצעות איסוף סדרת נשים אשר נודעו במהלך דברי הימים. נשים אלה משוכנות בעיר הגבירות, אשר אינה אלא ספרה של דה פיזאן. בבנות זו את עירה, היא משתמשת בכל אשה נודעת כחומר בניין לא לכותלי העיר ולבתיה לבדם, אלא אף כחומר בניין להגנתה על זכויות האישה. כל אישה הנוספת לעיר נוסכת יתר כוח בטיעונה של דה פיזאן, לפיו ביכולתן של נשים להוות משתתפות פעילות בחברה. היא אף דוגלת בשוויון בין המינים בתחומי החינוך וההתנהגות הנאותה.
"ספר עיר הגבירות" הוא חלק מכתב יד גדול יותר של דה פיזאן, הידוע בשם "ספר המלכה". דה פיזאן היא האישה הראשונה הידועה שהתפרנסה מכתיבה, דבר שנאלצה אליו לאחר שהתאלמנה בגיל 25 והייתה צריכה לפרנס את שלושת ילדיה. היא הותירה אחריה גוף עבודות של עשרות טקסטים. "ספר המלכה" הוא המפורסם מביניהם, ונכתב עבור המלכה איזבו מבוואריה, וקושט באיורים צבעוניים מרשימים. כתב היד שמור כיום בספריה הבריטית, ונחשב לאחד העבודות הספרותיות החשובות מימי הביניים.
תקציר התוכן.
עיקר הספר הוא דו-שיח בין כריסטין לבין שלוש המידות הטובות (בהקבלה למידות הטובות מהנצרות), המגולמות בדמותן של שלוש נשים – תבונה, הגינות, וצדק, אשר מופיעות בחלומה של כריסטין, ומודיעות לה שהיא נבחרה על ידי האל לתקן את המעוות בתפישות לגבי נשים. הן מורות לה לבנות עיר, בה ישכנו נשים ראויות מכל התקופות. וכל אחת בתורה מסייעת לכריסטין בחלק ממשימתה, במהלכה הן מדברות על מגוון נושאים עקרוניים. הדיון הוא פמיניסטי, ואחת אחת, המידות מפרקות את כל הדעות הקדומות המיזוגיניות של התקופה. הן עושות זאת בדרך משל, עם סיפורים על "גבירות" – כאשר משמע המילה "אשה אצילה ברוחה", להבדיל מ"אצילה במעמדה" – לוחמות מן המסורת היוונית, הרומית, היהודית, והנוצרית, מושלות וחוקרות, ואחרות בעלות שם ועשייה, מפגניות ועד קדושות. הנשים מהסיפורים מוזמנות לשכון בעיר, ולשמש נר לרגלי נשים אחרות, ולהגן עליהן.
חלק ראשון.
הגבירה תבונה היא הראשונה לסייע לכריסטין בבניין העיר. היא מסייעת בהנחת היסודות לעירה, ומשיבה לשאלותיה של כריסטין באשר למניע הגברים להשמצת נשים – ההבנה הזו היא בעצם משל ליסודות העיר. היא אומרת לכריסטין "ליטול את התבונה [שלה] ולחפור עמוקות ליצירת מחפורת סביב [העיר] ... [והמידה הטובה] תסייע לשאת את דליי האדמה על הכתפיים." "דליי האדמה" הללו הם עמדות כריסטין בנוגע להשמצה הגברית אותן זנחה. בתחילה האמינה כריסטין כי על נשים להיות רעות מיסודן, כי היא: "יכלה, בקושי רב, למצוא עבודה בתחום המוסר מאת כל סופר העולה על הדעת, בה לא הוקדשו כל פרק או כל פסקה אשר הם להתקפת המין הנשי. [לכן, היא] נאלצה לקבל את דעותיהם הבלתי אוהדות [של סופרים אלה] כלפי נשים, מאחר כי בלתי סביר היה כי גברים מלומדים כה רבים, אשר נדמה היה כי ניחנו בתבונה רבה וביכולת להעמיק בכל, ישקרו במקרים כה רבים." כריסטין איננה משתמשת בהגיון לגילוי איכויות הנשים. היא מאמינה בכל אשר היא קוראת; זאת במקום לעסוק ברישום מכלול הישגי הנשים. על מנת להחדיר הגיון בתפישתה, הגבירה תבונה מלמדת את כריסטין. היא מסייעת לה לסלק את הבקורתיות בה נהגה בעצמה וכן את מחשבותיה השליליות בנוגע לכותבי העבר. היא מעניקה לעצמה, לקוראים ולנשים בכללן סיבה להאמין כי לנשים תרומה בעלת חשיבות לחברה, וכי אינן רעות מיסודן.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
חלק שני.
בחלקו השני של הספר, המידה הטובה הגינות מסייעת לכריסטין לבנות את הבתים, כדי למלא אותם בגבירות אמיצות בעלות שם. בעת הבנייה, הגבירה הגינות מסברת אוזניה של כריסטין בסיפורי נשים פגניות, עבריות ונוצריות שהייתה להן מתת הנבואה, או הטהרה, או הדבקות למשפחותיהן. הן דנות במוסד הנישואין, ובפרט על הטענות של גברים לגבי המידות הרעות שנשים מביאות לתוכו. הגבירה הגינות מתקנת את ההשקפות המעוותות הללו, ומספרת על נשים שחיו בשלום ואהבה עם בני זוגן, וכופרת בטענות שנשים הן חסרות צניעות, בוגדניות, הפכפכות, ומרושעות מטבען דרך סיפוריה. החלק הזה מסתיים בפנייה של כריסטין לנשים ומבקשת מהן להתפלל עבורה בזמן שהיא מסיימת את מלאכת הבנייה עם הגבירה הגינות.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
ועוד רבות.
החלק השלישי.
בחלק השלישי, הגבירה צדק מצטרפת לכריסטין כדי לסייע "בגימורים", כולל לבחור מלכה לעיר הגבירות. היא מספרת לכריסטין על הקדושות אשר זכו לתהילה בשל קורבנן. בסיום חלק זה, כריסטין שוב פונה לכל הנשים, ומודיעה שבניית העיר הסתיימה, ומעודדת אותן להגן עליה וללכת אחר מלכתן, מרים הבתולה. היא גם מזהירה את הנשים מפני שקרים ודיבה, ומפצירה בהן להיזהר מגברים שטובתן אינה בעינם.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
תמות.
בשיחות בין כריסטין לגבירות, הקוראים למדים מידע היסטורי ואחר אשר פחות ידוע - כמו שאת האלפבית הלטיני המציאה אישה. הספר הוא ייחודי בכך שהוא לא רק מדבר על מעלות של נשים - אם כי זהו ערך מרכזי בספר, כל גבירה שמסופרת או מוזמנת לעיר היא בעלת מעלות שאמורות להוות דוגמה לנשים באשר הן - אלא גם מפרקת את הסקסיזם והמיזוגיניה, וחווה דעה על המקורות של גישות אלו. בין הנושאים הנידונים בספר הם אונס כפשיעה, הזיקה של נשים לחינוך, וכשרונן בממשל.
נושאים שבהן דנות הגבירות כוללים:
הספר גם עוסק במספר נושאים פילוסופיים:
השפעתו של בוקצ'ו.
מקור המידע הראשי ממנו שאבה דה פיזאן היה "על אודות נשים נודעות" (De Mulieribus Claris), מאת ג'ובאני בוקאצ'ו. כתבו היה חיבור ביוגרפי על אודות נשים נודעות מן העת העתיקה. כן ציטטה דה פיזאן מ"דקאמרון" מאת בוקאצ'ו בשלביה המאוחרים של עיר הגבירות. אגדות גיסמונדה וליזבטה, למשל, מצוטטות כמו מקורן ב"דקאמרון" מאת בוקאצ'ו. ייתכן כי קראה כריסטין את "על אודות נשים נודעות" בגרסתו הצרפתית, Des Cleres et Nobles Femmes. השפעתו של בוקאצ'ו ניכרת בעמדת כריסטין כלפי חינוך נשים. באגדת ריאה איליה דוגל בוקאצ'ו בזכותן של נשים צעירות לבחור להן חיים חילוניים או חיי דת. הוא מצהיר כי יש כדי להזיק בשילוח נערות למנזרים בעודן "נבערות מדעת, או רכות, או תחת אילוץ." בוקאצ'ו מצהיר כי על נערות להיות "מחונכות כדבעי מילדותן בבית הוריהן, ללמוד גילוי לב והתנהגות ראויה לשבח ואו אז, לכשתבגרנה ותדענה בכל לבן מהו רצונן החופשי". לאמונת בוקאצ'ו, יש ללמד נערות על אודות החיים והמעלות הטובות טרם הקדשתן לאל. הוא אינו מתייחס להענקת השכלה רשמית לנשים, אולם הוא דוגל בשליטת מה מצד נשים בחייהן, וכן בזכותן להתוודע לאפשרויותיהן העתידיות.
ייתכן כי אמונת בוקאצ'ו בחינוך נערות בנושאי חיים חילוניים וחיי דת, היוותה אבן קפיצה עבור אמונת דה פיזאן בחינוך נשים. אפילו היה הדבר אחרת, לבוקאצ'ו הייתה השפעה בלתי מבוטלת על דה פיזאן. אילו לא היה כן, אין זה סביר כי הייתה מצטטת ממקורות בוקאצ'ו ומשתמשת בם לחיוב.
בית המדרש (קובצי מדרשים)
בית המדרש הוא שמם של קובצי מדרשים קטנים, ספרים חיצוניים ומאמרים קבליים בהם פורסמו למעלה ממאה מדרשים נדירים. הקבצים פורסמו בשני חלקים על ידי אהרן ילינק. תחילה יצאו לאור ארבעה "חדרים" (כרכים) ב-1853, בלייפציג ולאחר מכן, ב-1877 יצאו בווינה עוד שני "חדרים".
בנוסף יצא לאור כתב עת באותו שם על ידי אייזיק הירש וייס בארבעה גיליונות בין השנים תרכ"ה (1865) - תרכ"ח (1868).
ילינק, מייסדו של בית המדרש לרבנים בווינה, היה אספן כתבי יד עבריים מימי בית שני ועד ימי הביניים, וביניהם מדרשים קטנים רבים (רובם מדרשי אגדה). בהמרצת ובתמיכת מורו יום-טוב ליפמן צונץ, החל לערוך את כתבי היד, לחקור אותם ולבסס מהם גרסאות על סמך מספר מקורות כהכנה להוצאתם בדפוס. בין המדרשים שהדפיס ילינק היו טקסטים מספרות ההיכלות, שזו הייתה הופעתם הראשונה בדפוס ובמהדורה ביקורתית. בתחילה הוציא קונטרסים נפרדים והחל מ-1853 קיבץ את המדרשים ל"חדרים", כל "חדר" הכיל מספר מדרשים בעלי זיקה משותפת. הקובץ "בית המדרש" הכיל שישה "חדרים" ומבוא בגרמנית. בראש החיבור נכתב:
בשנת 1865 החל תלמידו וידידו, אייזיק הירש וייס, להוציא בווינה כתב עת ובו מדרשים נוספים שהתקין ילינק לדפוס וכן "מאמרים שונים בענייני תורה וחכמה וספור קורות ישראל בזמן העבר וההווה."
הקבצים זכו להצלחה ונדפסו במספר מהדורות.
הסכם חודייביה
שר-אל (זמר)
שר-אל הוא שם הבמה של ישראל פנחס (נולד ב-20 ביולי 1977 ברמלה), זמר מזרחי ישראלי.
אביו היה הפייטן מרקו פינחס, ששימש גם כנגן העוד של הזמר פריד אל-אטרש במצרים. בגיל 14 החל לנגן על תופים וכלי הקשה ובמהלך שירותו כלוחם במשמר הגבול שימש כנגן ליווי לזמרים.
בשנת 1999 החל לעבוד עם האמרגן אלי גואטה שארגן את הופעותיו הראשונות. בשנת 2001 הוציא אלבום בכורה "חתום בנשיקה". האלבום, ששיריו היו בסגנון טורקי, לא זכה להצלחה רבה. בשנת 2004 הוציא אלבום בסגנון קל וקצבי יותר הנקרא "חיוך של ניצחון", שזכה להצלחה רבה. האלבום כלל שיתוף פעולה עם הראפר הצל. לאחר מכן הוציא את האלבום "עניין של זמן".