בתקופת האבל, המנהיגים הרפובליקניים דחו כל פעילות פוליטית, לכבוד הנשיא המת. לכן, מעט מאוד פוליטיקה נעשתה בידי המתמודדים עד לינואר 1964, כשהתחילו הבחירות המקדימות. פרשנים פוליטיים אמרו שהרצח השאיר את ארצות הברית מעורערת מבחינה פוליטית.
מועמדים.
מועמדים דמוקרטיים.
בחירות מקדימות.
מועמדותו של ג'ונסון הייתה מובטחת, אבל הוא רצה לשלוט בוועידה הדמוקרטית כדי למנוע קרב על זכויות האזרח. במהלך הבחירות, אותגר ג'ונסון משני הצדדים בנוגע לזכויות האזרח.
תומך ההפרדה הגזעית, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, רץ בכמה מדינות צפוניות נגד ג'ונסון והצליח באופן מפתיע במרילנד, אינדיאנה, וויסקונסין מול מועמדים מקומיים שניסו לקחת קולות מג'ונסון. אך כל המועמדים המקומיים ניצחו במדינותיהם. בקליפורניה, יורטי הפסיד לבראון.
הצבעות:
בוועידה הלאומית, מפלגת החופש הדמוקרטית ממיסיסיפי טענה שהצירים אינם כשרים, מפני שהמשלחת המקורית נבחרה לפי חוקי ג'ים קרואו (בלי מצביעים מקבוצות מיעוט). הם הציעו ששני הצדדים יתחלקו במושבים. ג'ונסון דאג שדחיית הדמוקרטים השמרנים, אפילו אם אלו יתמכו בגולדווטר ממילא, תעלה לו בניצחונות בדרום. לבסוף הושגה פשרה בעזרת יוברט האמפרי ומנהיגי זכויות האזרח השחורים בהנהגת מרטין לותר קינג: מפלגת החופש קיבלה שני מושבים, הצירים ממיסיסיפי הבטיחו לתמוך במפלגה בבחירות, והובטח שבעתיד לא יתקבלו משלחות שנבחרו באופן מפלה. אף על פי שמפלגת החופש התרצתה והסכימה לתמוך בפשרה, כמה צירים לבנים ממיסיסיפי ומאלבמה נפגעו מכך ועזבו את הוועידה. תומכי זכויות האזרח התנגדו לפשרה. בבחירות, זכה ג'ונסון בדרום, פרט ללואיזיאנה, לאלבמה, למיסיסיפי, לג'ורג'יה ולקרוליינה הדרומית.
ג'ונסון גם התמודד מול רוברט קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא לשעבר והתובע הכללי של ארצות הברית. עוד מימיו של קנדי בסנאט התפתחה ביניהם איבה, כשג'ונסון נהג לספר סיפור מביך על כיצד הוא והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט זימנו את אביו של קנדי, ג'וזף קנדי, לפגישה ידידותית, פגישה בה פיטרו אותו מתפקידו כשגריר בבריטניה. לאחר שקנדי ניסה למנוע מאחיו לבחור בג'ונסון בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא, הגיעה היריבות ביניהם לשיאה.
בתחילת 1964, אף על פי ששנא את ג'ונסון, ניסה קנדי לגרום לג'ונסון לבחור בו בתור מועמד לתפקיד סגן הנשיא. ג'ונסון הכריז שאף אחד מחברי הקבינט שלו לא יוכל להיות המועמד. ג'ונסון דאג שקנדי ינאם בוועידה כדי להיבחר לתפקיד, ולכן קבע את הנאום של קנדי ליום האחרון, לאחר שהמועמד כבר נבחר. לאחר הוועידה, החליט קנדי לעזוב את משרתו ונבחר לסנאט מטעם ניו יורק. ג'ונסון בחר בסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה, ליברל ותומך זכויות אדם, בתור המועמד לתפקיד.
המפלגה הרפובליקנית.
בחירות מקדימות.
המפלגה הרפובליקנית הייתה חלוקה ב-1964 בין הפלגים המתונים-ליברלים והשמרנים שלה. סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שנוצח בידי קנדי ב-1960 במירוץ צמוד, החליט שלא לרוץ שוב. ניקסון, מתון עם קשרים בשני האגפים, הצליח לאחד את המפלגה ב-1960. בהיעדרו, הפלגים נלחמו במלחמה קשה על זהות המועמד. בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה, היה המנהיג של האגף השמרני. השמרנים היו מבוססים במערב התיכון, אך משנות ה-50 הם התחזקו מאוד בדרום ובמערב. השמרנים תמכו במיסוי נמוך, ממשל פדרלי קטן שתמך בזכויות יחידים ובעסקים, והתנגדו לתוכניות רווחה. הם זעמו על השליטה של האגף המתון, שהיה מבוסס בצפון מזרח המדינה, במפלגה. מאז שנות ה-40, המתונים מהמזרח ניצחו את השמרנים בוועידות הלאומיות. השמרנים האמינו שהמתונים מהמזרח היו שונים רק במעט מדמוקרטים ליברלים בהשקפת עולמם. יריבו הגדול של גולדווטר בקרב על המועמדות היה נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק ומנהיג ותיק של האגף המתון.
בתחילת המירוץ, נחשב רוקפלר למועמד המוביל. אך ב-1963, שנתיים לאחר הגירושין שלו מאשתו, הוא התחתן עם מרגרט מרפי, אישה שהייתה צעירה ממנו בכמעט שמונה-עשרה שנה, שלא מזמן התגרשה מבעלה ונתנה לו את ארבעת ילדיה. העובדה שמרפי התגרשה והתחתנה במהירות הובילה לשמועות בנוגע לרומן שהיה לה עם רוקפלר. השמרנים והנשים במפלגה כעסו על כך. אחרי נישואיו, איבד רוקפלר 20% תמיכה בין לילה. הסנאטור פרסקוט בוש מקונטיקט, אביו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש וסבו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, היה ממבקריו הבולטים של רוקפלר בעניין זה וטען שהוא אינו מתאים בשל כך להיבחר לנשיאות.
בבחירות בניו המפשייר, נחשבו רוקפלר וגולדווטר למועמדים מובילים, אך המצביעים נתנו ניצחון מפתיע לשגריר בדרום וייטנאם, הנרי קבוט לודג' הבן, סנאטור לשעבר ממסצ'וסטס ומועמד לסגנות הנשיאות ב-1960. לודג' לא רצה להתמודד אולם תומכיו רשמו אותו. לודג' זכה גם במסצ'וסטס ובניו ג'רזי לפני שהחליט לפרוש עקב חוסר רצון.
למרות תבוסתו בניו המפשייר, המשיך גולדווטר המשיך להתמודד, כשהוא זוכה בבחירות באילינוי, בטקסס ובאינדיאנה בלי תחרות גדולה, ובנברסקה לאחר אתגר מתנועה תומכת ניקסון. הוא גם זכה במספר ועידות מפלגתיות והרוויח עוד יותר צירים. בינתיים, ניצח רוקפלר את גולדווטר בווירג'יניה המערבית ובאורגון, ואילו ויליאם סקרנטון זכה במדינת מגוריו, פנסילבניה. סקרנטון ורוקפלר זכו גם בכמה ועידות מפלגתיות, רובן בצפון מזרח המדינה.
הקרב האחרון בין גולדווטר ורוקפלר היה בבחירות בקליפורניה. למרות ההאשמות בנוגע לנישואיו, הוביל רוקפלר על גולדווטר בסקרים בקליפורניה, ונראה כמנצח עד שאשתו ילדה את בנו, נלסון רוקפלר הבן, רק שלושה ימים לפני הבחירות. הלידה החזירה את נושא הניאוף לקדמת הבמה, ורוקפלר התחיל לאבד תמיכה, ולבסוף הפסיד לגולדווטר כשהוא זוכה ב-49% מהקולות לעומת 51% לגולדווטר. לאחר כישלונו של רוקפלר, פנו המתונים אל סקרנטון בתקווה לעצור את גולדווטר, אולם כשהוועידה החלה, נראה גולדווטר כמו המועמד המוביל.
הצבעות:
הוועידה הרפובליקנית.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964, שנערכה בדאלי סיטי, קליפורניה, הייתה אחת מהיותר מרירות שהתקיימו, כשהמתונים והשמרנים מביעים את שנאתם באופן חופשי. רוקפלר קיבל קריאות בוז כשעלה לנאום. בנאומו, הוא ביקר את השמרנים, מה שגרם לשמרנים לצעוק עליו. המתונים ניסו לתמוך בסקרנטון, אולם גולדווטר ניצח בקלות ונבחר בסיבוב הראשון.
המועמדות לתפקיד סגן הנשיא התגלגלה לידיו של ויליאם מילר, חבר קונגרס אלמוני מניו יורק. גולדווטר אמר שבחר במילר רק כי "הוא משגע את ג'ונסון".
בנאום קבלת המועמדות שלו, טען גולדווטר את טענתו המפורסמת ביותר (ציטוט של מרקוס טוליוס קיקרו): קיצוניות בהגנה על החופש אינה חטא, ומתינות ברדיפה אחר הצדק אינה מעלה. המתונים במפלגה ראו את נאומו כעלבון, ורבים מהם תמכו בדמוקרטים.
בחירות כלליות.
מסע הבחירות.
אף על פי שגולדווטר הצליח לגייס מצביעים שמרנים, הוא לא הצליח להרחיב את בסיס התמיכה שלו בבחירות. מעט לפני הוועידה הלאומית הוא עורר את זעמם של הרפובליקנים המתונים בגלל התנגדותו לחוק זכויות האזרח, שג'ונסון תמך בו וחתם עליו. גולדווטר טען כי עניין זכויות האזרח הוא עניין למדינות ולא לממשל הפדרלי, ושהחוק עצמו הוא אינו חוקתי. התנגדותו לחוק הובילה את השחורים לתמוך בהמוניהם בג'ונסון. מחנה ג'ונסון השתמש במקרה זה כדי להציג את גולדווטר כגזען- אף על פי שגולדווטר תמך בחוקים דומים ב-1957 וב-1960, אליהם ג'ונסון התנגד באופן אירוני. גולדווטר תמך בחוקים הללו רק לאחר שהציע להם תיקונים מגבילים. גולדווטר נודע בפליטות הפה שלו, ורוב אמרותיו פורסמו בידי מטה ג'ונסון. התנגדותו של גולדווטר לממשלו של דווייט אייזנהאואר בטענה שהיה חיקוי חיוור לניו דיל גרמה לו לאבד את מלוא תמיכתו הנשיא לשעבר.
בדצמבר 1961, אמר גולדווטר במסיבת עיתונאים שהוא חושב שהמדינה תהיה במצב יותר טוב אם "ינסרו את החוף המזרחי ויתנו לו לצוף בים", כשהוא מביע את התנגדותו למדיניות הכלכלית-חברתית הליברלית שתמך בה חלק זה. משפט זה, וגם משפט שתמך בהפיכת הביטוח הלאומי לוולונטרי, ותמיכתו במכירת רשות עמק טנסי, פגעו בגולדווטר הודות לתשדירים דמוקרטיים. גולדווטר גם התבדח שהצבא צריך "להכניס פצצה גרעינית אל השירותים של הקרמלין".
גולדווטר גם נפגע מחוסר התמיכה מצד המתונים במפלגתו. רוקפלר וג'ורג' רומני סירבו לתמוך בו. מצד שני, ניקסון וסקרנטון פעלו למען בחירת המועמדים הרפובליקנים, אף על פי שניקסון טען כי מצעו של גולדווטר צריך להתמתן. עיתון ה-New York Herald-Tribune, עיתון רפובליקני מזרחי שאליו התנגד גולדווטר, תמך בג'ונסון במהלך מסע הבחירות. כמה רפובליקנים מתונים אף הקימו ארגון למען ג'ונסון במערכת הבחירות, אם כי הארגון לא משך את הרפובליקנים הבולטים.
מעט לפני הוועידה הרפובליקנית, טען כתב CBS בגרמניה שגולדווטר יתחיל את מועמדותו בבוואריה, מרכז הימין הגרמני וקרש הקפיצה של היטלר להשתלטות על גרמניה. נוצרה הקבלה בין הקיצוניים בגרמניה לקיצוניים בארצות הברית, זאת על אף שגולדווטר מעולם לא תכנן לערוך טיול לבוואריה.
מגזינים הטילו ספק בשפיותו של גולדווטר, ופסיכיאטרים רבים הסכימו שהוא "לא יציב מבחינה רגשית" ולא מתאים לתפקיד, אם כי לא פגשו אותו מעולם. הכתבה זכתה לפרסום רב והובילה לשינוי בכללי האתיקה של איגוד הפסיכיאטרים. גולדווטר הגיש נגדם תביעת דיבה וזכה ב-75,000 דולרים.