נאמר בתורה: "שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ אֶל פְּנֵי הָאָדֹן ה'", כלומר שהאדם מצֻווה לבוא לבית המקדש ברגל ולהראות לפני ה'. בפסוקים אחרים באותו פרק נאמר: "שָׁלֹשׁ רְגָלִים תָּחֹג לִי בַּשָּׁנָה... וְלֹא יֵרָאוּ פָנַי רֵיקָם", ומכאן למדו שחובה על הבא לבית המקדש ברגל להביא עמו קרבן. המכילתא קובעת שקורבן זה חייב להיות קורבן עולה.
החייבים במצווה.
חובת הבאת עולת ראייה מוטלת רק על הגברים, כפי שנאמר "יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ", אך הנשים פטורות. לדעת התלמוד הירושלמי אף שנשים פטורות מקורבן עולת ראייה הם חייבות לבוא למקדש ולהיראות שם לפני ה'; אך הראשונים הכריעו כדעת התלמוד הבבלי, שנשים פטורות גם מביאה למקדש.
קטנים (ילדים שלא הגיעו לגיל חיוב במצוות) פטורים מן המצווה מן התורה, אך חכמים תקנו שאף הם חייבים, אלא שנחלקו מאיזה גיל הם חייבים: לדעת בית שמאי, כל ילד שיכול לרכוב על כתפי אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית, חייב במצווה זו. ואילו לדעת בית הלל (שהלכה כמותם), רק ילד שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית חייב במצווה. יש הסוברים שקטן החייב בראייה חייב גם להביא קרבן ראייה, ויש הסוברים שקטן מחויב רק להגיע לעזרה, אך אינו מחויב להביא קרבן.
מי שאינו יכול לעלות לירושלים ברגל מסיבות שונות (חיגר, זקן, חולה) – פטור מן המצווה. גם בעלי מומים אחרים (חרש, אילם, עיוור) – פטורים ממצווה זו.
דיני המצווה.
בכחלק ממצווה זו, חובה על האדם לבוא לעזרה ביום טוב הראשון של החג ולהביא עמו קורבן עולה. קורבן זה יכול להיות פר, איל או כבש. לדעת הרמב"ם ניתן להביא קורבן זה גם מן העוף, אך לדעת ראשונים אחרים – הקורבן אינו בא אלא מן הבהמה.
מי שבא לעזרה ביום הראשון של הרגל ולא הביא קורבן זה ביטל אפוא מצוות עשה ("יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ") ועבר על מצוות לא-תעשה ("וְלֹא יֵרָאוּ פָנַי רֵיקָם"). אין עונש מלקות על לאו זה (משום שהוא "לאו שאין בו מעשה" – לאו שעוברים עליו בצורה פסיבית - שאין לוקים עליו).
חובת המצווה היא, כאמור, להביא את קורבן עולת הראייה ביום טוב הראשון של החג, אך מי שאיחר ולא הביא את הקורבן ביום זה, יכול להביאו באחד משאר ימות החג. בחג הפסח – ניתן להביא את הקורבן באחד משבעת ימי החג, ובחג הסוכות – באחד משמונת ימי החג (כולל שמיני עצרת). גם בחג השבועות, אף שהוא בן יום אחד בלבד - ניתן להביא את הקורבן באחד מששת הימים שלאחר החג. לאחר שעברו ימים אלה – לא ניתן להביא את הקורבן.
אף שקורבן "עולת ראייה" דוחה את יום טוב, אין הוא דוחה את השבת, וגם אם חל יום ראשון של יום טוב בשבת – אין מקריבים אותו בשבת, אלא לאחר השבת.
לקורבן זה אין שיעור מן התורה, שנאמר: "איש כמתנת ידו כברכת ה' אלוהיך אשר נתן לך", אך חכמים קבעו שיעור מינימלי לערכו של הקורבן, לפי בית שמאי שתי מעות של כסף ולפי בית הלל (שהלכה כמותם) - מעה אחת של כסף.
ראו גם.
קרבנות נוספים שיש להקריב ברגל
עולת ראיה
עולת ראיה (קורבן)
אקדח TT
אקדח TT (רוסית: пистолет TT) הוא אקדח ששימש את הצבא הסובייטי ומשטרת ברית המועצות מאמצע שנות ה-30 ועד לתחילת שנות ה-70. האקדח פותח על ידי פיודור טוקרב במפעל לייצור נשק בעיר טולה, מהם נגזר שמו (ט"ט).
היסטוריה.
האקדח TT פותח בשנת 1930 כתחליף לאקדח תופי נגאן 1895 שהיה עד אז האקדח התקני של הצבא והמשטרה בברית המועצות. האקדח הוכנס רשמית לשירות בשנת 1931, ושימש כנשק תקני של קציני צבא, שוטרים ואנשי כוחות הביטחון בברית המועצות.
האקדח סופק לצבאות של ברית ורשה ולמדינות אסיה ואפריקה שונות.
בשנת 1952 הופסק הייצור של אקדחי TT בברית המועצות, עקב המעבר לאקדח מאקארוב PM. למרות הפסקת הייצור, החלפת אקדחי הTT באקדחי מאקרוב נמשכה כמה עשרות שנים, כך למשל בחלק מיחידות המשטרה המעבר לאקדחי מאקרוב הסתיים רק באמצע שנות ה-70.
העתקים.
אקדחי TT יוצרו (ובסין הם מיוצרים עד היום) במדינות הבאות תחת שמות הבאים:
השוני בין ההעתקים הללו לבין האקדח המקורי מתבטא בעיקר בעיצוב הידית.
שלמי שמחה
קורבן שלמי שמחה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים - פסח, שבועות וסוכות.
מקור המצווה.
נאמר בתורה: "וְשָׂמַחְתָּ בְּחַגֶּךָ אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ וְעַבְדְּךָ וַאֲמָתֶךָ וְהַלֵּוִי וְהַגֵּר וְהַיָּתוֹם וְהָאַלְמָנָה אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ", ומכאן שמצווה לשמוח ברגל לפני ה'. ובמקום אחר נאמר: "וְזָבַחְתָּ שְׁלָמִים וְאָכַלְתָּ שָּׁם וְשָׂמַחְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ", ומכאן למדו שקיום מצוות שמחה הוא על ידי הקרבת קורבן שלמים ואכילת בשרו.
החייבים במצווה.
כל אדם מישראל חייב בשלמי שמחה, אחד אנשים ואחד נשים, כפי שנאמר: "ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך". עם זאת, יש הסוברים שהאשה אינה חייבת במצווה זו, אלא החובה היא על בעלה או על אביה לשמח אותה, כלומר שעליו מוטלת החובה להעלותה לירושלים, להקריב קורבן שלמי שמחה ולתת לה לאכול ממנו. ערל (יהודי שאינו מהול) וטמא - פטורים ממצווה זו, משום שאסור להם לאכול בשר קורבנות.
החובה לשמח את העניים.
מצווה זו כוללת חובה מוסרית - לשמח את בני השכבות החלשות בחברה, וכפי שכותב הרמב"ם: "כשיזבח אדם שלמי חגיגה ושלמי שמחה - לא יהיה אוכל הוא ובניו ואשתו בלבד וידמה שיעשה מצווה גמורה, אלא חייב לשמח העניים והאומללים, שנאמר: 'והלוי והגר והיתום והאלמנה' - מאכיל הכל ומשקן כפי עושרו, ומי שאכל זבחיו ולא שימח אלו עמו - עליו נאמר: 'זבחיהם כלחם אונים להם כל אוכליו יטמאו כי לחמם לנפשם'" (הלכות חגיגה ב, יד).
טעם המצווה ופרטיה.
עיקר מצוות שלמי שמחה אינה מצווה להקריב קורבן שלמים, אלא לאכול מבשר הקורבן. לפיכך ניתן לקיים את המצווה גם באמצעות אכילת בשר קורבנות אחרים, ככתוב במשנה (חגיגה א, ד): "ישראל (מי שאינם כהנים) יוצאין ידי חובתן (חובת שלמי שמחה) בנדרים ונדבות (קורבנות נדבה שהקריבו, אף שלא הוקדשו כ"שלמי שמחה") ובמעשר בהמה, והכהנים בחטאות ואשמות ובבכור ובחזה ושוק (של קורבן שלמים או תודה; כל אלו הם קורבנות או חלקי קורבנות שנאכלים על ידי הכהנים).
מצוות אכילת שלמי שמחה נוהגת בכל ימי הרגל, ובכל יום מימי הרגל יש לאכול מבשר הקורבנות. יש הסוברים שבצד מצוות אכילת שלמים בכל ימות הרגל יש גם מצווה להקריב שלמי שמחה פעם אחת ברגל. ויש ששללו חידוש זה (ה"חזון איש").
הקרבת שלמי השמחה דוחה יום טוב ואינה דוחה שבת.
לאחר חורבן בית המקדש.
לאחר חורבן בית המקדש לא ניתן לקיים את מצוות שמחת הרגל באמצעות קורבן שלמים, ולפיכך קבעו חכמים שקיום המצווה נעשה בדרכים אחרות, כאשר יש הבדל בין אנשים לנשים ובין מבוגרים לילדים. אנשים מקיימים את מצוות השמחה ביין, ככתוב (תהלים קד, טו): "ויין ישמח לבב אנוש" (לדעת הרמב"ם ניתן לצאת ידי חובה גם באכילת בשר), נשים - בקניית בגדים ותכשיטים, וילדים - "נותן להם קליות ואגוזים ומגדנות (ממתקים)".
גם בזמן הזה, מצוות השמחה כוללת את החובה לשמח את העניים: "וכשהוא אוכל ושותה חייב להאכיל לגר ליתום ולאלמנה עם שאר העניים האומללים, אבל מי שנועל דלתות חצרו ואוכל ושותה הוא ובניו ואשתו ואינו מאכיל ומשקה לעניים ולמרי נפש - אין זו שמחת מצווה אלא שמחת כריסו" (רמב"ם הלכות יום טוב ו, יח).
ראו גם.
קרבנות נוספים שיש להקריב ברגל
דייט לילי
דייט לילי (אנגלית: Date Night) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2010, שביים שון לוי, בכיכובם של סטיב קארל וטינה פיי.
עלילה.
פיל וקלייר פוסטר הם זוג נשוי מניו ג'רזי עם שני ילדים אשר חיי משפחתם הפכו לשגרה משעממת. כדי להפיג את השגרה פיל לוקח את קלייר למסעדת דגים במנהטן, אבל אין עבורם שולחן פנוי. פיל מחליט לקחת את אחד השולחנות שהוזמנו על ידי זוג שלא הגיעו. בזמן האכילה ניגשו אליהם שני גברים ודורשים מהם לבוא איתם ולהביא להם כונן נייד שכביכול הם גנבו. למרות הפצרותיהם של פיל וקלייר שהם אינם אותו זוג הגברים לוקחים כדי לחפש את הכונן, אך הם מצליחים להימלט ולהזעיק עזרה מחברם, הולברוק.
כד המוזה
"כד המוזה" הוא כינויו של כד מסוג ליקיטוס (lekythos) המיוחס לצייר המכונה "צייר אכילס" (Achilles Painter) ומתוארך למחצית המאה ה-5 לפנה"ס באטיקה, יוון. כיום הכד נמצא באוסף המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה במינכן, גרמניה.
הכד מתאר שתי דמויות. האחת היא דמות המתוארת ישובה על סלע ומנגנת בקיתרה (kithara), כלי מיתר דמוי נבל קטן. הסביבה מסומלת באמצעות קו מצויר, המתאר נוף ובאמצעות טקסט המזהה את המקום כ"הר הליקון". לרגליה מופיעה ציפור, שעל פי זיהוי איקונוגרפי ייתכן והוא זמיר. מול דמות זו ניצבת דמות נשית נוספת. היא לבושה בהימטיון אדום וכבד. בין שתי הדמויות מופיע הטקסט ביוונית: יפה הוא אקסיופייתס בן אלקימכוס" ( Axiopeithes kalos Alkimachouׂ).
מחקר תולדות האמנות זיהה את הדמות המנגנת כמוזה. היו שהציעו את קליאו או את אראטו. סברה אחרת מזהה אותה כקאליופה, אימו של אורפאוס. הניסיון לזהות את הדמות הנשית השנייה הוא קשה יותר. נטייה מחקרית מצטברת מנסה לזהות דמות זו כסאפפו, המשוררת הידועה. הזיהוי נשען הן על המסורת האיקונוגרפית המתארת את סאפפו לצד מוזה, ומתוך השוואה לתיאורים אחרים שלה. יחד עם זאת אין שום ודאות בזיהוי זה. מיכאל אבי יונה טוען כי הדימוי של האישה המנגנת מצביע על שינוי בייצוגן של נשים בתקופה הזו כדמויות עצמאיות.