בן-תור נולד בשם קורט וִינְטֶר בשנת 1910 בקניגסברג שבגרמניה. הוא למד משפטים בעיר הולדתו, ולאחר מכן משפטים בברלין ובלשנות בסורבון שבצרפת. בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל ושינה את שמו.
לאחר עלייתו הצטרף בן-תור ליהודה פיקרד והיה מראשוני החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא נשלח מטעמו של פיקרד ללימודים בשווייץ ולמד לימודי דוקטורט בנושא סלעים וולקניים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאסר בשווייץ כמרגל גרמני, וברח חזרה לארץ ישראל. ב-1945 הוענק לו תואר דוקטור בחוג לגאולוגיה והיה לראשון בתחום לו העניקה האוניברסיטה העברית תואר דוקטור. בשנת 1949 מונה למדריך באוניברסיטה העברית. בשנת 1957 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בן-תור כיהן כחבר אספת הנבחרים הרביעית (1944–1948) מטעם מפלגת עלייה חדשה של יוצאי גרמניה. כן כיהן בוועד הקהילה של ירושלים.
כיוון שהיה פעיל "ההגנה", גויס על ידי פרופ' ישראל דוסטרובסקי לשורות חיל המדע. בעיצומה של מלחמת העצמאות ביצע, יחד עם עקיבא פרומן ואחרים, סקר ומיפוי גאולוגי של הנגב. עבודתם נערכה לצורך איתור נפט ואורניום, אך ממצאיה התרכזו בחשיפת מרבצי הפוספטים בתמנע. על עבודתם זו זכו בן-תור ופרומן בפרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשט"ו (1955).
במקביל לעבודתו בשנים אלו השלים בן-תור דוקטורט נוסף, בהצטיינות, מהסורבון. בשנת 1952 כיהן כראש המחלקה למינרולוגיה ולפטרולוגיה במכון הגיאולוגי. בן-תור כיהן בשנת 1953 כנשיאהּ של החברה הגיאולוגית הישראלית. בשנת 1954 מוּנה למנהל המכון הגאולוגי, ולימים היה גם לראש החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית. לאחר מלחמת ששת הימים יצא לסיני לצורך מחקר ומיפוי. ב-1977 פרש מהאוניברסיטה העברית. לאחר מכן עבד במכון סקריפס באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
המינרל בנתוריט, שנתגלה ב-1980 על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים, נקרא על שמו.
נפטר ב-2002, הותיר אחריו את רעייתו מרים קסטנר, פרופסור במכון סקריפס, ושלושה ילדים.
בנו הוא הארכאולוג אמנון בן-תור.
יעקב בן תור
קוויבק סיטי העתיקה
קוויבק סיטי העתיקה (צרפתית: Vieux-Québec) היא הרובע העתיק בקוויבק סיטי, עיר בירתה של פרובינציית קוויבק בקנדה. המונח "קוויבק העתיקה" מתייחס בדרך כלל לחלקה של העיר השכון בין החומות. בעיר ישנם מבנים אחרים שגילם דומה למבנים השוכנים בתוך החומות, אך המונח לא מיוחס אליהם בדרך כלל.
היסטוריה ותיאור.
כאשר סמואל דה שמפלן ייסד את קוויבק כבירתה של צרפת החדשה, ב-1608, הוא בחר במישור תלול שממנו ניתן לצפות אל נהר סנט לורנס. החלק העתיק של העיר הוקם על הצוק המוגן על ידי מבצר סן לואי. לקוויבק סיטי היה מתווה אורבני ברור מאז יום הקמתה, והעיר העתיקה נחלקה לשתיים על ידי הצוק - הרובע העסקי המסחרי בעיר התחתית בה שכן גם הנמל אשר עמד בקשרי מסחר עם אירופה ועם הצפון הרחוק; והרובע המנהלי והדתי שהתבסס בהדרגה בעיר העליונה.
הממלכה המאוחדת שלטה בעיר בין 1759 ל-1867, ובתקופה זו הייתה הצמיחה העירונית מוגבלת לגבולות האתר, כך שהתרחבות העיר נעצרה בביצורים המערביים שנבנו ב-1720 על ידי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי (Gaspard Chaussegros de Lery). בנייתו של המבצר בקצה הדרום מזרחי של קפ-או-דיאמן (Cap-aux-Diamants) על ידי המהנדס אליאס דארנפורד בין השנים 1819 ל-1831, והתרחבות הביצורים כך שהקיפו את כל העיר, סייעו לגיבוש המאפיינים הטופוגרפיים הנוכחיים של העיר. קוויבק סיטי היא דוגמה לשימור התרבות העירוני כיוון שבין השנים 1875 ל-1880 נקט לורד דופרין עמדה כנגד הריסתם של הביצורים הלא נחוצים, ודאג לחציבת שערים חדשים בחומות. החל מתחילת המאה ה-20 ביצורי קוויבק מתוחזקים על ידי קרנות של ממשלת קנדה.
הרבעים העתיקים שוכנים בעיר התחתית בסמוך לארמון המלכותי, וביחד עם שדרת נוטרדאם הם נושאים אופי אופייני למאה ה-17 ולמאה ה-18. כנסיית נוטרדאם דה ויקטורי שנבנתה ב-1688 חרבה במהלך המצור של שנת 1759, ושוקמה במהלך תקופת השלטון הבריטי. מנזרי הישועים (1625), רקולה (1629), האורסוליאנים (1642) והסמינר (1663) הנמצאים בעיר העילית לא שמרו על צורתם המקורית. אולם, למרות המצור של שנת 1759 ושריפות במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, שרדו חלק ממאפייניהם המקוריים.
כיום (2008), האזור ההיסטורי של קוויבק סיטי ששטחו 1,350 דונם, כ-5% אחוזים משטחה הכולל של העיר, זוכה להגנה חוקתית לפי חוקים שנחקקו ב-22 באוגוסט 1963 וב-16 במרץ 1983.
בקוויבק סיטי ההיסטורית שוכנים 700 מבנים היסטוריים כאשר 2% מהם מתוארכים למאה ה-17, 9% למאה ה-18 ו-43% למחצית הראשונה של המאה ה-19. צורתה הנוכחית של העיר הושפעה במידה רבה מפעולתם של בני משפחת באיירז'ה (Baillairgé), שושלת אדריכלים שפעלו בעיר במשך כמה דורות ויישמו בעבודתם פירושים שונים של אדריכלות נאו-קלאסית.
מבנים חשובים.
המצודה.
המבצר שוכן בראש קפ-או-דיאמן (1 במפה) בסמוך למישורי אברהם המבצר הוא חלק חשוב מביצורי העיר, ובסמוך אליו שוכנים בניין הפרלמנט של קוויבק, בנייני ממשל וכמה בתי מלון הגבוהים ממנו ומהווים דוגמה אופיינית לבניית הערים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, והורחבו בשנת 1745 לאחר חורבנה של מצודת לואיסבורג שבאקדיה, בפיקוחו של המהנדס הצבאי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי.
הביצורים בצורת כוכב הניצבים במקום כיום נבנו על ידי הבריטים בין השנים 1820 ל-1831 על פי תוכניות המהנדס הצבאי המלכותי לוטננט קולונל אליאס ווקר דארנפורד, והם כללו בתוכם חלק מהמבנים הצרפתיים שנבנו ב-1745. פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה בין 1872 ל-1878 והפך את המבצר לבית מגורים מלכותי המשמש את המושל הכללי מספר שבועות בכל שנה.
בשנת 1943 נערכה במבצר ועידת קוויבק.
שאטו פרונטנאק.
המלון הגדול שאטו פרונטנאק (Château Frontenac grand hotel) הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בעיר (2 במפה). המלון עוצב על ידי האדריכל ברוס פרייס והוא מהווה חלק מסדרת מלונות מסילת הרכבת הגדולה של קנדה שנבנו על ידי חברת הרכבות קנאדיין פסיפיק בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, במטרה לעודד תיירות יוקרתית ולמשוך נוסעים עשירים לרכבות שלה. המלון שוכן בראש צוק גבוה והוא המאפיין הבולט ביותר בקו הרקיע של קוויבק סיטי ואחד מסמליה, מאז נפתח בשנת 1893.
שאטו פרונטנאק נקרא על שם לואי דה בואד דה פרונטנאק, שהיה המושל הכללי של צרפת החדשה בין 1672 ל-1682 ובין 1689 ל-1698. המלון נבנה במרחק קצר מהמבצר ההיסטורי, שהוקם בין היתר כתוצאה ממאמציו של פרוטנאק.
המלון מנוהל ומתופעל על ידי חברת המלונות והנופש פיירמונט של טורונטו. ב-31 באוקטובר 2000 נמכר המלון על ידי החברה תמורת 185 מיליון דולר קנדי לחברת ההשקעות הנדל"ן מלונות לגאסי, אולם נכון לאוגוסט 2005 החברה עדיין מחזיקה בבעלותה 11.14% אחוזים ממניות המלון.
בית החולים אוטל דייה.
בית החולים אוטל דייה (L'hôpital de l'Hôtel-Dieu) הוא בית חולים לימודי המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לאוול (5 במפה). בית החולים הוא חלק מהמרכז הרפואי האוניברסיטאי של קוויבק (Centre hospitalier universitaire de Québec - CHUQ), הכולל שלושה בתי חולים ומספר מכוני מומחים. בית החולים מתמחה בטיפול בסרטן, מחלות כליה ושתלים שבלוליים. בית החולים הוקם על ידי האוגוסטינים ב-1639 והיה בית החולים הראשון בצפון אמריקה ומקסיקו. בית החולים היה בניהול המסדר האוגוסטיני עד 1962.
קתדרלת נוטרדאם דה קוויבק.
הקתדרלה בזיליקה-קטנה נוטדאם דה קוויבק (גבירתנו של קוויבק סיטי) היא הכנסייה הראשית של קנדה ומקום מושבו של הארכיבישוף הקתולי של קוויבק, שהוא תפקיד הארכיבישוף העתיק ביותר בעולם החדש שמצפון למקסיקו (6 במפה). הכנסייה היא גם בית התפילה של הקהילה הוותיקה ביותר בצפון אמריקה, והיא אף הכנסייה הראשונה בצפון אמריקה שהועלתה לדרגת בזיליקה קטנה על ידי האפיפיור פיוס ה-9 ב-1874.
הקתדרלה הוקמה ב-1647 ובמשך השנים היא נחרבה פעמיים כתוצאה משריפות. פנים הקתדרלה עוצב על ידי ז'אן באיירז'ה ובנו פרנסואה בין 1786 ל-1822. ב-1843 הציע תומאס, בנו של פרנסואה, לבנות מחדש את חזית הקתדרלה על מנת שתהיה דומה לזו של כנסיית ז'נביב הקדושה בפריז, והיא אכן עוצבה בסגנון נאו-קלאסי. הקתדרלה הנוכחית מקושטת בעבודות אמנות מרשימות כמו חופה מוזהבת למזבח, אפריון, בימות מלכותיות אפיסקופליות, חלונות זכוכית צבועים, ציורים וצ'אנסל שהוענק לקתדרלה על ידי המלך לואי ה-14).
ארבעה מושלים של צרפת החדשה ובישופים קבורים בקריפטה, כולל פרנסואה דה לאוול שהיה הבישוף הראשון של קוויבק.
סמינר קוויבק.
סמינר קוויבק הוא קהילת כמרים שנוסדה על הארכיבישוף פרנסואה דה לאוול ב-1663. בהתאם לדיונים שנערכו בועידת טרנטו, הקים דה לאוול בצרפת החדשה את הסמינר הגדול של קוויבק (Grand Séminaire de Québec) על מנת להדריך פרחי כמורה. הסמינר שימש כמקום מגוריו הזמני של הבישוף של קוויבק עד לחניכת מגוריו הרשמיים ב-1677. ב-1668 נחכו המגורים של הסטודנטים בקולג' הישועי. לאחר מכן הסמינר הקטן של קוויבק הפך למוסד שבו למדו המתעתדים להתקבל בסופו של דבר לסמינר הגדול. לאחר כיבוש קנדה בידי הבריטים הסמינר הקטן הפך לקולג' והחליף את הקולג' הישועי שהיה בתורו לבסיס צבאי.
ב-1852 הוקמה אוניברסיטת לאוול על מנת להעניק חינוך אקדמי לדוברי צרפתית, והשיעורים בתאולוגיה, רפואה ומשפטים הועברו על ידי כמרים. הכמרים הללו עודדו את הקמתו של קמפוס נוסף במונטריאול, העתיד להפוך לאוניברסיטת מונטריאול, ואת הקמתו של רובע סנט פו.