Living Next Door to Alice הוא שיר שנכתב על ידי ניקי צ'ין ומייק צ'פמן. השיר בוצע במקור על ידי להקת New World האוסטרלית בשנת 1972. בשנת 1976 בוצעה לשיר גרסה על ידי הלהקה הבריטית סמוקי וב-1995 ההרכב ההולנדית Gompie יצר ביצוע לשיר.
תוכן השיר.
בתחילת השיר מקבל הדובר התראה מבחורה בשם סאלי שבעקבותיה הוא רואה את שכנתו אליס עוזבת את מקום מגוריה. מכונית לימוזינה מגיעה למקום מגוריה, אליס נכנסת אליה ועוזבת.
הדובר מציין שהייתה שכנתו במשך 24 שנים. בכל השנים הללו לדובר היו רגשות כלפיה אך הוא מעולם לא הביע אותם בפניה. כעת הוא מבין שלא יהיה לו עוד סיכוי עימה.
הדובר מעלה בזכרונו את חוויות הילדות שלו איתה.
בשידור ברדיו ב-1979 סיפר איש הרדיו קייסי קאסם, שצ'פמן סיפר כי את ההשראה לשיר קיבל מהשיר Sylvia's Mother של להקת הרוק האמריקאית Dr. Hook.
גרסת סמוקי.
ב-1976 להקת סמוקי הבריטית הוציאה גרסה מחודשת לשיר. הסינגל הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-25 בארצות הברית. כמו כן הגיע השיר למקום הראשון באוסטריה, אוסטרליה, גרמניה, הולנד, שווייץ, נורווגיה ואירלנד.
כריס נורמן, בעבר סולן הלהקה, הקליט את השיר עבור אלבום סולו שהוציא בשנת 2000.
גרסת Gompie.
ב-1995 ביצע ההרכב ההולנדי "Gompie" חידוש לשיר בשם "Alice, Who the Fuck Is Alice", מילים המופיעות בגרסה זו ולא הופיעו בגרסאות הקודמות. גרסה זו הגיעה בבריטניה למקום ה-17. השיר נכנס לעשרת הגדולים באוסטריה, גרמניה, נורווגיה ושווייץ, ובבריטניה השיר הגיע למכירת 150,000 עותקים. בהולנד הגיע השיר למקום הראשון.
Gompie הוא פרויקט של פטר קוהלוין ורוב פיטרס. פיטרס ביקר בבאר בניימכן שנקרא Gompie וברקע נשמע השיר "Living Next Door to Alice" בביצוע של סמוקי. כשהושמע השם אליס שבשיר עצר הדי ג'יי במקום את המוזיקה והקהל שר בקול . פיטרס הבין שיש כאן פוטנציאל ללהיט, יצר קשר עם קוהלוין ויום לאחר מכן הקליטו השניים גרסה זו לשיר, בשם Gompie.
בית קנווד
בית קנווד (באנגלית: Kenwood House, הידוע גם בשם Iveagh Bequest) הוא בניין מפואר בהמפסטד, לונדון, על הגבול הצפוני של פארק - המפסטד הית'. הבניין נבנה במקור במאה ה-17 ושימש למגורים של משפחת האצולה מנספילד במאה ה-18 וה-19. חלק מהאחוזה נרכש על ידי משפחת גינס בתחילת המאה ה-20, וכל שאר הרכוש והמקרקעין היו בבעלות ציבורית של מועצה לונדון, ונפתחו לקהל מסוף שנות העשרים. המקום נשאר אטרקציה תיירותית פופולרי. יופיו של המקום, משך לשם יוצרים בין השאר שימש מספר פעמים כאתר צילומים לסרטים כמו "נוטינג היל".
היסטוריה מוקדמת.
הבניין המקורי היה אמור להיבנות על ידי ה"מדפיס של המלך", ג'ון ביל בשנת 1616. המקום נרכש על ידי ה"סוקר הכללי" ויליאם ברידג' בשנת 1694, שהרס את הבניין המקורי ובנה אותו מחדש - מבנה הלבנים המקורי נשאר תחת חזית שנוספה במאה ה-18. התוספות נבנו בסביבות שנת 1700. וילאם ברידג' מכר את הבניין ב-1704, והוא עבר מספר בעלויות עד 1754, כאשר נרכש על ידי משפחת וילאם מוריי, שופט מכובד, שקיבל תואר אצולה במחצית השנייה של המאה ה-18, ונקרא - הרוזן מנספילד Earl of Mansfield.
משפחת מנספילד.
בשנת 1764, וילאם מוריי מינה את רוברט אדם להיות אחראי על שיפוץ הבניין, ונתן לו חופש מוחלט לעצב כרצונו. רוברט אדם הגיע ממשפחת ארכיטקטים ידועה, למד באיטליה והתמחה בסגנון הניאוקלסי - כיוון שניכר בעבודתו בקנווד. אדם הוסיף את הספרייה (אחד החדרים עם עצוב הפנים היפים ביותר) כדי לאחסן את אוסף הספרים הנרחב של לורד מנספילד. הוא גם תכנן את הכניסה היוונית בחזית הבניין. בשנת 1780 הפך הבית למקום מגורי קבע.
לאחר מותו של הרוזן בשנת 1793, הבעלות עברה לאחיינו דוד מוריי, הרוזן השני של מנספילד. הוא הזמין הרחבת הנכס, בתחילה על ידי רוברט נסמית, ולאחר מכן על ידי ג'ורג' סונדרס. סונדרס הוסיף שני אגפים בצד הצפוני, ואת המשרדים ומבני המטבח ומבשלת הבירה (עכשיו המסעדה) לצידי הבניין. בשלב הזה נוספה מחלבה על מנת לספק מוצרי חלב וגבינה לבית קנווד.
הדרך הראשית מהמפסטד להייגייט נסללה צפונה בין 1793 ל-1796 ולא עברה ליד הבניין.
הרוזן השני נפטר בשנת 1796, והבעלות עברה לבנו, דוד ויליאם מוריי, הרוזן השלישי של מנספילד. ויליאם אטקינסון ביצע כמה שינויים ברכוש בין 1803 ו-1839. הנכס נשאר חלק מהרכוש של משפחת מנספלד לאורך כל המאה. בשנת 1910, לאחר שנתיים של משא ומתן, השכיר הרוזן השישי של מנספילד את הבית לדוכס הגולה מיכאל מיכאילוביץ מרוסיה ואשתו הרוזנת סופי ממרנברגן.
היסטוריה מודרנית.
חלק מהשטח נרכש על ידי "מועצת השימור של קנווד" בשנת 1922, לאחר שהיו איומים כי הנכס ימכר לחברת בנייה. המקום עבר לבעלות של מועצת המחוז של לונדון בשנת 1924 ונפתח לציבור בשנה לאחר מכן, על ידי המלך ג'ורג' ה-5. חלק מהרכוש נקנה בשנת 1925 על ידי אדוארד גינס (Lord Ivengh) בעל "מבשלות בירה גינס". הוא היה האיש העשיר ביותר באירלנד באותם ימים, ופילנתרופ גדול. הוא תרם כסף רב לארגוני צדקה בתחומי השיכון, וכן למחקר רפואי. גינס היה אספן אומנות חשוב, וקנווד נראתה כמקום מתאים לאוסף הגדול שלו. הוא קנה את הבית ואת שאר השטח ממשפחת מנספילד, אלה שלא היו רכוש ציבורי. כשנפטר אדוארד גינס הוא השאיר את הבניין והאדמות לציבור בשנת 1927; הבניין נפתח בשנה שלאחר מכן. הרהיטים כבר נמכרו עד אבל כמה מהם נקנו בחזרה. הציורים הם מאוסף לורד איווגה.
בית קנווד היה סגור מתחילת מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, הבניין היה בבעלות מועצת לונדון, והוא נפתח מחדש בשנת 1950. התוספות למבנה שנבנו בסוף המאה ה-18 על ידי סונדרס שוחזרו ב-1955–1959. הבעלות הועברה למועצת לונדון רבתי (GLC) בשנת 1965; בעקבות פירוק מועצת לונדון רבתי בשנת 1986, הועברה האחוזה לאחריות גוף השימור הגדול בבריטניה - "אינגליש הריטג" (English Heritage).
הבניין היה סגור לשיפוץ גדול משנת 2012 ועד סוף 2013, בחלקו במימון קרן לוטו. השיפוץ כלל תיקון גג צפחה של וסטמורלנד, הצגה מחדש של ציורי אדוארד גינס באגף הדרומי, ועיצובו מחדש של המבנה קרוב יותר למקורי של רוברט אדם.
בשנת 2017, 143,490 אנשים ביקרו בבית קנווד.
חפצי אומנות.
רוב העבודות נרכשו על ידי אדוארד גינס בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, והן בעיקר דיוקנאות, נופים ועבודות של ציירים הולנדיים ופלמיים מהמאה ה-17 ואמנים בריטים כגון: רמברנדט, יאן ורמיר, פרנץ הל, גיינסברו, ואן דייק, טרנר ואחרים. ציורים נוספים לא היו חלק מעיזבונו אלא נוספו לאוסף אחרי מותו.
במקום יש גם אוסף של אבזמי נעליים, תכשיטים מיניאטורות דיוקן.
בגנים היפים הסובבים את הבניין ישנם פסלים של ברברה הפוורת', הנרי מור ויוג'ין דודינה.
מוזיקה.
בבית קנווד היו נהוגים להשמיע קונצרטים של מוזיקה קלאסית אבל בשנים האחרונות נערכו בעיקר קונצרטים של פופ. הקונצרטים התקיימו על יד האגם בערבי שבת בכל קיץ מ-1951 עד 2006. קונצרטים אלה משכו אלפי אנשים לפיקניק והנאה מהמוזיקה, הנוף היפה והמרשים. הקונצרטים לוו במופעי זיקוקים מרהיבים. בחודש פברואר 2007, "אינגליש הריטג'" שמנהלת את המקום, החליטה להפסיק את הקונצרטים בשל ההגבלות שהוטלו עליהם, בעקבות מחאות של תושבים מקומיים. ב־2008, הוכרז כי הקונצרטים יחזרו למקום חדש על אדמת המרעה בתוך אחוזת קנווד, עם מספר קונצרטים מוגבל לשמונה לכל עונה.
האחוזה.
ישנן שתי דרכים המובילות לבית האחוזה מהמפסטד ליין לכל אחד מהם יש שער בנוי מלבנים ומגדר. השער הצפוני הוא הכניסה הראשית אל המבנה, תוכנן על ידי רוברט אדם והוא עם אכסדרה מרכזית. החזית הדרומית נבניתה כגוש אחד, ששוחזר לעיצובו המקורי ב-1975. ממזרח לבית נמצא אגף השירות, שנבנה מבניין לבנים.
הנוף מסביב למבנים מעוצב עם גנים וכרי דשא גדולים וכנראה תוכנן במקור על ידי האמפרי רפטון. העיצוב הפתוח של כרי דשא נבחר כהנגדה לעצי היער שמסביב, והחורש הענק של המפסטד הית' מדרום.
האחוזה מסווגת כבעלת דרגה II * ברשימת הפארקים היסטוריים וגנים. שליש האחוזה הוא אתר של עניין מדעי מיוחד, במיוחד היער העתיק. שם שוכנות ציפורים רבות וחרקים נדירים.
רודז מאפריקה
הסרט Rhodes of Africa הוא סרט ביוגרפיה בריטי מ-1936 שמספר על ססיל רודז, מקים חברת דרום אפריקה הבריטית, וראש הממשלה של קולוניית קייפ (קולוניית כף התקווה הטובה). הצילומים של הסרט נערכו ברודזיה הדרומית בשנה 1935, והסרט הוקרן בשחור לבן לראשונה בבריטניה בפברואר 1936.
הסרט בוים על ידי ברתולד וירטל, והשחקנים המרכזיים הם: וולטר יוסטון, אוסקר הומולקה, באזיל סידני וברנארד לי. אוסקר הומולקה אף זכה בפרס השחקן השמיני הטוב ביותר בשנה שבו יצא הסרט, על הגילום של פול קרוגר והסרט נחשב לסרט השמיני הטוב ביותר של השנה.
עלילה.
הסרט מתחיל בכתוביות
אשר מסבירות שקיימת מחלוקת בנוגע לססיל רודס: האם הוא היה גיבור ודמות להשראה או הרפתקן שאפתן. אבל בשביל העמים האפריקאים שהוא כבש, הוא היה לוחם מלכותי. ובמותו, הוא היה האדם הלבן היחיד שזכה לכבוד של הצעדה המלכותית שלהם.
הסרט נפתח בהסבר איך מפת דרום אפריקה נראתה בשנת 1870. אחרי ההסבר הסרט מראה שמשפחה בקולוניית קייפ מצאו יהלום. בעקבות זה, התחיל מרוץ יהלומים שלם. אחר כך, רודז מופיע לראשונה בסרט, מהמר. כשהוא מסיים להמר, הוא פוגש את היריב שלו שמתכוון לקנות את כל מכרות הקימברלי, ורודז אמר שזה גם מה שהוא מתכוון לעשות. אחר כך הוא הולך לרופא, והרופא מבשר לו שיש לו רק עוד שש שנים לחיות. אחרי שהם משוחחים, הרופא טוען שלרודז יש רצון לחיות, וזה יותר טוב מכל תרופה שהוא יכול לתת.