הסרט מבוסס על רומן פרי עטו של מייקל בלנקפורט , מחבר "הנה האש – הרומן על ניל"י". הסרט זכה להצלחה רבה בישראל של ראשית שנות החמישים כסרט שעלילתו "ישראלית". היה זה הסרט הנודע בסוגו עד לסרט "אקסודוס" מ-1960.
כשלוש שנים לפני יציאת הסרט לאור שהה בלנקפורט בישראל למשך שלושה חודשים, כדי להכיר את האזור שעליו הוא כותב. בתחילה שקלו יוצרי הסרט לתת את התפקיד הנשי הראשי לשחקנית ישראל, וביקשו מעיתון "דבר" לסייע באיתור המועמדים. הסרט צולם בחיפה, בנצרת, בירושלים ובגליל. צילומי הפנים נעשו בהוליווד. צוות השחקנים וההפקה השתכן במלון בית דולפין בשבי ציון, שם התוודע קירק דאגלאס לדליה לביא שהייתה אז בת 10, מימן לה לימודי מחול בסטוקהולם ועזר לה אחר כך בתחילת הקריירה שלה בהוליווד.
תקציר העלילה.
אונייה מגיעה לנמל חיפה וממנה יורדים מאות עולים המוסעים באוטובוסים למחנה עולים. בין העולים, ניצולי שואה רבים וביניהם הנס מולר (קירק דאגלאס), ניצול שואה מגרמניה שם היה להטוטן מפורסם. על ידו מקועקע מספר אסיר ממחנה ריכוז. הוא ניצל אך אשתו וילדיו נספו והוא פגוע נפשית מאימי השואה. במחנה הוא מתחבר לילדה קטנה בשם סוזי, מדגים לה מספר להטוטנם ומקדיש לה תמונה שלו כלהטוטן בגרמניה.
המחנה מעורר אצלו זכרונות מכליאתו במחנה הריכוז והוא עוזב את המחנה במנוסה. הוא מגיע לחיפה ומעורר את חשדו של קצין משטרה, שמבקש ממנו להציג את תעודותיו. הדבר מעורר אצלו אסוציאציה של אירוע מעברו בו נדרש על ידי קצין נאצי להציג את ניירותיו, והוא נכנס לחרדה. הוא תוקף את הקצין, פוצע אותו קשה ובורח להר הכרמל.
מולר פוגש קבוצת נערים ומספר להם כי הוא תייר מארצות הברית. אחד הנערים, יהושע ברסלר ("ג'וש") (ג'וזף וולש), כבן 15, מצטרף אליו. מולר ממשיך במסעו ומלמד את יהושע את סודות עשיית הלהטים, והם נעשים קרובים זה לזה. בינתיים מגלה חוקר המשטרה, קרני (פול סטיוארט), את תמונתו של מולר אצל סוזי והיא מופצת בערים ומופיעה בכל העיתונים והמצוד סביב הנס מתהדק. בדרכם צפונה ג'וש עולה על מוקש ונפצע. מולר מביא אותו למרפאה בקיבוץ סמוך, שם פוגש מולר את יעל (השחקנית האיטלקייה מילי ויטלה ), אישה צעירה ויפהפייה שבעלה נהרג במלחמת העצמאות.
בין השניים פורחת אהבה. מולר מספר לה על עברו ומגלה כי הוא אכול רגשות אשמה על שלא ברח בזמן עם משפחתו מגרמניה כי חשב שמעמדו כלהטוטן מפורסם בגרמניה יקנה לו ולמשפחתו הגנה. הם חוזרים לקיבוץ ומשתתפים בריקוד הורה סוער עם החברים מסביב למדורה. מולר מלמד את ג'וש הפצוע את רזי הלהטוטים לקראת הופעתם המשותפת לפני ילדי הקיבוץ.
מולר וג'וש מופיעים בהצגת להטוטים לפני ילדי הקיבוץ. כשמולר מבחין בג'יפ המשטרה הוא עוזב מיד את ההופעה, בורח לחדרה של יעל, מסתגר שם ומאיים לירות בכל מי שינסה לעצרו. רק לאחר שכנועיה של יעל הוא יוצא החוצה, מניח את הנשק ולוחש שהוא זקוק לעזרה עקב היותו חולה.
כפר כילא
כפר כּילא (בערבית: كفركلا) הוא כפר בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז אל-נבטיה, בכפר כ-14,500 תושבים מוסלמים שיעים (מתואלים).
מיקום.
הכפר נמצא בגזרה המזרחית בדרום לבנון, כ-96 קילומטר דרומית לביירות ומעט צפונית למטולה. קרוב לכפר עובר גבול ישראל-לבנון והכפר עצמו נמצא סמוך למעבר הגבול פאטמה שבין ישראל ולבנון. הכפר משתרע על גבעות וגובהו כ-700 מטר מעל פני הים.
היסטוריה.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב: .
בליל 1 בינואר 1970 התרחש אירוע חטיפת שמואל רוזנווסר, עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון, השייכים לארגון הפת"ח ליישוב מטולה וחטפה שומר-לילה בן 58 בשם שמואל רוזנווסר, תושב קריית מוצקין, שהיה באותה עת על משמרתו. אירוע זה פתח תקופה של משא ומתן עקיף מול הפת"ח, שהסתיימה בהסכם בו הוחלף רוזנווסר במחמוד חיג'אזי ללא נוכחות רשמית של הפת"ח. מדינת ישראל הגיבה לחטיפה בפעולה שבוצעה בליל 2 בינואר נגד כפר כילא בפעולה שכוונה נגד שלטונות לבנון, שבהם ראו ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין אחראים לחטיפה שבוצעה על ידי מחבלים שיצאו משטחה הריבוני, נלקחו בשבי 9 חיילים ו-12 אזרחים, וכן נתפסו כלי נשק וציוד רב. ופוצץ מקור הכוח של תחנת מכ"ם לבנונית. שלטונות לבנון לחצו על הפת"ח להעביר לידיהם את רוזנווסר, אך ללא הצלחה.
בתקופת רצועת הביטחון רבים מתושבי הכפר שירתו בצבא דרום לבנון. לאחר נסיגת ישראל, חלקם נמלטו מדרום לבנון וחלקם הצטרפו לחזבאללה. כיום הכפר הוא מעוז חזבאללה ידוע.
במלחמת לבנון השנייה קיבלו תושבי הכפר התרעה לעזוב בתיהם, ורובם עזבו. במקום התנהלו חילופי אש בין לוחמי חטיבת הנח"ל למחבלי חזבאללה. בעקבות ירי הטילים לעבר מדינת ישראל שבוצע מהכפר תקף חיל האוויר את הכפר, מקורות לבנוניים מסרו על הרוגים ופצועים, ביניהם ילדים.
מאז המלחמה, אזור הכפר ידוע כשטח להברחות סמים רבות בגלל צמידותו לגדר הגבול. ההברחות נעשות על ידי זריקת שקים מעל לגדר. ב-2012, צה"ל החליט לשים סוף להברחות על ידי בניית חומת הפרדה שלא מאפשרת זריקת שקים מעליה בגלל גובהה הרב.
ביומו הראשון של מבצע מגן צפוני נחשפה מנהרה התקפית חוצת-גדר שנחפרה מפאתי הכפר הדרומיים לתוך שטח ישראל.
ב-9 בדצמבר 2018 אחר הצהריים צה"ל קרא לתושבי הכפרים הלבנוניים כפר כילא וראמיה, הסמוכים לגבול עם ישראל לעזוב את בתיהם.
דובר צה"ל בשפה הערבית, סא"ל אביחי אדרעי, פנה לתושבי הכפרים והזהיר אותם כי הם חיים באזור של "חבית חומר נפץ", כיוון שחזבאללה הקים מתחת לבתיהם רשת של מנהרות טרור. "צה"ל ממליץ לתושבי הכפרים לשקול ולעזוב באופן זמני את בתיהם עד סיום הפעולה". דובר צה"ל תא"ל רונן מנליס הוסיף: "התוואי מולכד על ידי צה"ל וכל מי שייכנס אליו מצדו הלבנוני מסכן את חייו".
כלכלה.
בכפר חקלאות מפותחת המתבססת בעיקר על ייצור והפקת שמן זית ודבש. כמו כן, בכפר כרמי זיתים וענבים.
עריפה
קתרים
הקתרים, הקרויים גם אלביגנזים, היו כת דתית בעלת מאפיינים גנוסטיים, שפעלה באזורים שונים באירופה במאות ה-11 עד ה-13. ייתכן כי לקתרים היה קשר עם התנועה הפאוליקנית בארמניה וגם הושפעה מהאמונה הבוגומילית שהתפתחה בחצי האי הבלקני ובקונסטנטינופול.
כמו תנועות רבות בימי הביניים, הכת הקתרית הייתה מורכבת מאסכולות שונות של הגות ומעשה; חלקן היו דואליסטיות, חלקן גנוסטיות, ואחרות היו קרובות יותר לאורתודוקסיה תוך הימנעות מקבלתן של הדוקטרינות של הכנסייה הקתולית. אולם התאולוגיה הבולטת ביותר הייתה הדואליסטית, שטענה כי העולם הפיזי הוא רע ונוצר בידי השטן, שזוהה עם האל של הברית הישנה. על פי תאולוגיה זו, בני האדם עוברים סדרה של גלגולי נשמות לפני שהם מגיעים לעולם הטהור של הנשמה, בפני אל האהבה המתואר בברית החדשה ובפני ישו שליחו.
הכנסייה הקתולית, ובעיקר מסדר הדומיניקנים ראתה בכת הקתרית כת מינות, וכדי להתמודד עם התפשטותה בחבל לנגדוק, בשנת 1209 הכריז האפיפיור אינוקנטיוס השלישי על מסע הצלב האלביגנזי במטרה להשמיד את הכת.
השם קתרים היה שם שניתן למאמינים, אך הם עצמם לא השתמשו בו. לקתרים לא היה שם רשמי לתנועה שלהם, והם קראו לעצמם "Bons Hommes et Bonnes Dammes" (אנשים טובים ונשים טובות) או "הנוצרים הטובים".
התאוריה המקובלת ביותר היא כי המילה "קתר" הגיעה מהמילה היוונית "קתורוי" (καθαροί), שפירושה "הטהורים". אלן דה ליל סבור שהשם הוא שם גנאי, והוא מתייחס לטקס נשיקת החתול שנטען שהם משתתפים בו (chat היא המילה הצרפתית לחתול). השימוש המתועד הראשון במילה הוא בידי אקברט פון שונאו ('), שכתב על מינים מהעיר קלן ב-1181: "בגרמניה אנו קוראים לאנשים אלה קתרים". הקתרים כונו גם בשם וודואז (Vaudois), כי רבים מהם חיו בעמקי וו (Canton de Vaud) ופיימונטה או ולדנזים על שמו של המטיף פייר ולדו מליוןִ.
הקתרים כינו את עצמם לפעמים גם אלביגנזיים. השם מופיע לראשונה אצל הכרוניקאי ג'יאופרו דה ברוי מויגואה ב-1181. מוצאו של השם בעיר אלבי הנמצאת מצפון-מזרח לטולוז. הכינוי מטעה, מכיוון שלתנועה לא היה מרכז ברור, והיא הייתה מצויה בחלקים מאיטליה, מגרמניה, מצפון צרפת ומבלגיה, באראגון, בקטלוניה ובחבל לנגדוק.
מקורות.
אמונותיהם של הקתרים הושפעו כנראה מכתות ממזרח אירופה ומהאימפריה הביזנטית. אחד מכינוייהם היה "בולגרים", והם היו בקשר עם תנועה נוצרית דומה, הבוגומולים ("חברי האל" ) בתרקיה. קיימות נקודות דמיון רבות בין הדוקטרינות של האלביגנזים לאלה של הבוגומילים, הפוליסיאנים המוקדמים, וכן המניכאים וההכריות הנוצרית של המאות הראשונות לספירה. רובו של הידע על הקתרים הגיע מאויביהם, שכן רוב כתביהם הושמדו בשל האיום שהם היוו לתאולוגיה הנוצרית האורתודוקסית. מסיבה זאת סביר להניח כי התמונה הקיימת כיום של אמונותיהם היא חלקית ומעוותת. עד היום ישנם דיונים ומחלוקות רבות לגבי האידאולוגיה הקתרית, תוך האשמות של עיוות והטיית הראיות בין החוקרים.
בכמה טקסטים של הקתרים, אותם שימרו מתנגדיהם ("הריטואל הקתרי של ליון", "הברית החדשה בפרובנסאל") ניתן להיחשף להצצה לאמונות הקתרים. טקסט אחר ששרד, "ספר שני העקרונות", מפרט את העקרונות של התאולוגיה הדואליסטית מנקודת המבט של חלק מהקתרים האלביגנזיים.