גילברט ואלינור קראוס
גילברט קראוס (נפטר ב-1975) ואלינור קראוס (נפטרה ב-1989) (באנגלית: Gilbert and Eleanor Kraus) היו זוג יהודי-אמריקאי שהציל 50 ילדים יהודים לפני תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
תולדות חיים.
גילברט ואלינור קראוס היו זוג יהודי, חברי הקהילה הרפורמית, במעמד סוציואקונומי גבוה ושהשתלב היטב במקום מגוריו - פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה. גילברט, בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה, היה עורך דין, שותף במשרד עורכי דין ונשיא הארכיון של פילדלפיה. בין שאר פעילויות הציבוריות ייסד את אגודה לעזרה משפטית, היה נשיא האגודה לבריאות הנפש של מחוז באקס, וחבר בהנהלת בית החולים. שני ילדיהם התחנכו בבית הספר של הקוויקרים.
רקע.
לאחר סיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1938 (האנשלוס), מצבם של היהודים הורע והם איבדו את זכויותיהם. רבים מהם שאפו להגר לארצות הברית אבל מדיניות ההגירה הטילה הגבלות חמורות, הן על רקע השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-20 והן מסיבות של אנטישמיות. מאז שנת 1934 נעשו ניסיונות על ידי ארגונים יהודים שונים להביא ילדים יהודים לארצות הברית, אבל ללא הצלחה.
מבצע ההצלה.
בינואר 1939 לואיס לוין, נשיא ארגון "ברית שלום", יזם, בשיתוף עם גילברט קראוס מבצע להצלת ילדים יהודים שהיו לכודים בגרמניה הנאצית. הוא הציע לממן את המבצע במלואו, בתנאי שקראוס יצליח לארגן ולבצע את המשימה. בנוסף, לוין הציע גם את השימוש במבנה בעל 25 חדרי שינה שהיה מיועד לחברי הארגון לאחר פרישה. קראוס הסכים מיידית, ובשבוע לאחר מכן הוא ולוין נסעו לוושינגטון במטרה להיפגש עם נציגי משרד החוץ האמריקאי. במקביל, אלינור החלה לאסוף הצהרות של 50 משפחות שהתחייבו לשמש כנותנות חסות ותומכות ב-50 ילדים שיהגרו לארצות הברית. בתמיכת ארגון ברית שלום נאספו 150,000 דולר והסתיים תהליך גיוס המשפחות.
בוושינגטון, גילברט ואלינור נפגשו עם עם ג'ורג' מסרסמית' , סגן שר החוץ באותה עת, ששירת בעברו כקונסול בברלין בשנים 1930–1934 ובוינה בשנים 1934–1937, והיה מודע למצב שם. בפגישה זו הם העלו את הרעיון של שימוש בוויזות שניתנו לאחרים באירופה אך לא נוצלו מסיבות שונות ("וויזות מתות") לצורך הבאת הילדים. מסרסמית' אישר שהרעיון בר ביצוע בתנאי שגילברט ואלינור יסעו לברלין ויפעלו ישירות מול הקונסול האמריקאי שם. בסופו של דבר גילברט נסע יחד עם רוברט שלס חברו, רופא ילדים דובר גרמנית, לברלין ב-7 באפריל 1939, אולם שם נמסר להם על ידי אחד מעובדי הקונסוליה כי בווינה, אוסטריה, קיים סיכוי טוב יותר לאתר ילדים שיתאימו לתנאי ההגירה. קראוס ושלס יצאו מיד לוינה שם יצרו קשר עם הקהילה היהודית והחלו במלאכת האיתור. ב-17 באפריל, אלינור, לאחר שהשאירה את שני ילדיהם בהשגחת חברי המשפחה, הפליגה מניו יורק והצטרפה אליהם.
בווינה הם נפגשו עם נציגי הקונסול האמריקאי שם, ולמדו כי קיים מספר רב של משפחות עם ילדים שהגישו בקשות להגירה לארצות הברית אך לא יכלו לעזוב את אירופה, הן מפני שלא מצאו משפחות שהיו מוכנות להתחייב לתמוך בהן בארצות הברית, והן מפני שלא היה ביכולתן לעמוד בקנסות שהמשטר הנאצי דרש ממי שרצה להגר. הקריטריונים לבחירת הילדים עליהם החליטו קראוס ושלס היו טווח גילאים 4–14 שנים, וכן בריאות גופנית ונפשית, והחלו בסדרת ראיונות לילדים המועמדים להגירה. בסופו של דבר נבחרו 50 ילדים, 25 בנים ו-25 בנות. ילדים אלו באו מרקעים מגוונים. חלק מההורים היו ילידי אוסטריה, ואחרים באו מפולין, רומניה ואוקראינה. כלכלית חלקם היו עניים וחלקם במעמד בינוני. כל הילדים חוו את החיים באוסטריה תחת הכיבוש הנאצי, וכל המשפחות ניסו להגר ללא הצלחה. ב-20 במאי נערכה ארוחת פרידה בין הילדים למשפחותיהם בקהילה היהודית של וינה ולמחרת הם נסעו לברלין להשלמת התהליך, לקבלת יתרת הויזות מהקונסוליה בברלין, ודרכונים מהגסטפו. ב-23 במאי 1939 הילדים הפליגו מהמבורג לארצות הברית על סיפונה של האניה אס.אס פרזידנט הארדינג. עם הגיעם, בתחילה הילדים שוכנו במבנה של חברי ברית שלום שהוכן עבורם, ובהמשך חלקם הצטרפו לבני משפחה שכבר היו בארצות הברית וחלקם אומצו על ידי משפחות אחרות. התקווה הייתה שהוריהם יוכלו להגר בעקבותיהם והמשפחות תתאחדנה, אולם בפועל רובם היו היחידים ממשפחתם להינצל.
ביקורת על המבצע.
מיד עם תחילת תכנון מבצע ההצלה הופנתה אל יוזמיו ביקורת מכיוונים שונים. שלושת היהודים בעלי העמדה המרכזית בפילדלפיה, ובעקבותיהם שכבת העלית היהודית, ניסו להניא את משפחת קראוס מתוכניתה, בטענה שהמבצע עלול להזין את האנטישמיות המקומית. בנוסף, בסוף פברואר 1939 הארגון להצלת ילדים יהודים-גרמנים שלח מכתב למחלקת הויזות במשרד החוץ האמריקאי וביקש לדעת האם ברית שלום קיבלה אישור להגירת ילדים מעבר למכסות שאושרו. הארגון טען שמתן יחס מועדף למשפחת קראוס עלול לסכן את פעולות ההצלה של שאר הארגונים. ביוני 1939, כשמשפחת קראוס ניסתה באופן פומבי לגייס עזרה כספית למימון המבצע מארגוני הצלה אחרים, שוב הארגון להצלת ילדים יהודים-גרמנים התערב והם נאלצו להפסיק ניסיון זה. גישה זו חזרה על עצמה מארגונים ממקומות אחרים בארצות הברית. מריאיון עם ג'יל קראוס הנשואה לפיטר קראוס, נכדם של גילברט ואלינור, עולה כי ביקורות אלה שהיו מלוות גם באיומים של חרם כלכלי גרמו למשפחת קראוס להסתיר את פרטי המבצע במשך 65 שנים, ורק בשנת 2005 אביו של פיטר העביר לידיהם את יומנה של אלינור.
50 ילדים: ההצלה של מר וגברת קראוס - הסרט והספר.
סיפור ההצלה עובד בשנת 2013 על ידי סטיבן פרסמן, הנשוי ללליז פרל, נכדתם של גילברט ואלינור, בשיתוף עם HBO לסרט דוקומנטרי בשם "50 ילדים: ההצלה של מר וגברת קראוס" . הסרט הוקרן לראשונה ביום השואה באותה שנה. הסרט כולל עדויות של חלק מהילדים שניצלו, וכן קטעים מיומן שכתבה אלינור קראוס ואשר התגלה לאחר מותה. בסרט השתתפו כקריינים השחקנים מיימי גאמר ואלן אלדה. הסרט שודר בארץ בערוץ Yes דוקו.
בשנת 2015 יצא לאור ספרו של סטיבן פרסמן "50 ילדים" בהוצאת הרפר קולינס.
יוזמה לקידום צדק עבור מהגרים ופליטים בארצות הברית על שם גילברט ואלינור קראוס.
ב-30 באפריל 2019, ערב יום השואה, הקרן של משפחת קראוס שהוקמה על ידי פיטר קראוס נכדם של גילברט ואלינור קראוס, יחד עם אשתו ג'יל, הודיעו על הקמת "היוזמה לקידום צדק עבור מהגרים ופליטים על שם גילברט ואלינור קראוס" בשיתוף עם האיחוד ליהדות רפורמית. מטרתה של יוזמה זו היא לעודד פעילות לפתרון המשבר בנושא שאלת המהגרים והפליטים בארצות הברית. יוזמה זו משחזרת את אופן הקמתה של ארצות הברית כמדינת הגירה, ובעקבות מבצע ההצלה של 50 הילדים רוצה לקדם מעורבות של אזרחים פרטיים בשאלת ההגירה.
גבי פורטנוי
גבי פורטנוי (נולד ב-25 באוקטובר 1969) הוא ראש מערך הסייבר הלאומי, קודם לכן שירת כקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שירת כמפקד חטיבת ההפעלה המבצעית.
ביוגרפיה.
פורטנוי נולד בארגנטינה. הוא התגייס למערך המבצעים המיוחדים של אגף המודיעין ב-1988. ב-2009 מונה לראש ענף תכנון ביחידה 8200, ב-2011 מונה לראש מחלקת תכנון, תקינה ותקציבים באגף המודיעין.
ביולי 2015 מונה למפקד יחידה 9900, מערך השטח של אגף המודיעין, הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 2016. ב-2016 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש חטיבת ההפעלה המבצעית ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2019.
לאחר פרישתו מונה בינואר 2020 לסמנכ"ל תפעול בחברת אנויז'ן מדיקל.
בפברואר 2022 החליט ראש הממשלה נפתלי בנט להביא לאישור הממשלה את מינויו לראש מערך הסייבר הלאומי, לאחר הודעתו של יגאל אונא, ראש המערך הקודם, על פרישתו המיידית בחודש ינואר. הממשלה אישרה את המינוי ב-20 בפברואר 2022.
חיים אישיים והשכלה.
פורטנוי נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ממכללת שנקר (2004) ותואר שני מהקריה האקדמית אונו (2016).
דבארץ
דבורץ
הולנדסה סכאובורך
Delirium
Delirium (בעברית: הזיות) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת והפזמונאית ההבריטית אלי גולדינג. האלבום יצא לאור ב-6 בנובמבר 2015, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס.
סיבוב הופעות.
כדי לקדם את האלבום, יצאה גולדינג ב-21 בינואר 2016, לסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Delirium World Tour", אשר הסתיים ב-26 באוגוסט 2017.
LGBTQI
בותוסיים
מרגיט אלק
מרגְיִט אֶלֶק (בהונגרית: Elek Margit; בודפשט, 5 במאי 1910 – בודפשט, 4 בפברואר 1986) הייתה סייפת יהודייה-הונגרייה, אלופת עולם ברומח קבוצתי שמונה פעמים ופעמיים סגנית אלופת עולם (ורשה 1934 וסן רמו 1936) ברומח אישי. אחותה, אילונה אלק, הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם.
הכינוי שלה היה מַאצָה (Maca).
ביוגרפיה.
מרגיט אלק נולדה וגדלה בבודפשט. אחותה הגדולה אילונה הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם. אביהן היה סוחר יהודי בשם שאנדור אלק (מקודם: אייזלר).
היא התחילה את פעילותה הספורטיבית דרך שלושה בתי ספר לסיף בזה אחר זה. תחילה ב"מכון פודור לחינוך גופני וסיף" שנוסד על ידי קרולי פודור.
באולימפיאדת לונדון (1948) היא סיימה במקום שישי בתחרות הרומח האישית ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) היא סיימה במקום 17 בתחרות הרומח האישית.
בין השנים 1933 ל־1955 הייתה שמונה פעמים אלופת העולם בתחרות הרומח הקבוצתית. בין השנים 1937 ל-1954 הייתה אלופת הונגריה שש פעמים.
היא כתבה אוטוביוגרפיה משותפת עם אחותה אילונה בשם "כך אנו מסייפים" שפורסמה בשנת 1968. בתום הקריירה הספורטיבית שלה עבדה במשרד האוצר של הונגריה.
חברות באגודות ספורט.