במרץ 1949 קיבל סיטון הודעה משלטונות סוריה כי עליו להתגייס לצבא הסורי. כדי לחמוק מכך הוא נשלח על ידי הוריו לדודיו מצד אימו שהתגוררו בביירות, ובמהלך שהייה בת מספר חודשים שם חיפש דרכים יצירתיות לעלות בשנית למדינת ישראל. בביירות גייס בהצלחה את הסוכן הראשון שלו, דייג נוצרי בעל סירה שהסכים תמורת תשלום להעבירו בדרך הים. לאחר שדיווח על כך לנציגי הקהילה היהודית בביירות, שוכנע בעל הסירה לגייס סירות ושייטים נוספים, כך שבערב ראש השנה בספטמבר 1949 יצאה בסירות מחוף ביירות קבוצה המונה 168 יהודים וסיטון בתוכם. קו ההברחה הזה שראשיתו ביוזמת סיטון, המשיך להתקיים לאורך מספר חודשים ולהעביר מאות יהודים מחופי לבנון לחופי ישראל.
בצה"ל.
סיטון התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת במחזור א' של הנח"ל כסמל פלוגה שהייתה פרוסה בקיבוצים נגבה, חפץ חיים, קבוצת יבנה ויד מרדכי. לאחר שנה עבר לחיל המודיעין. לאחר הכשרה קצרה, סופח ליחידת מודיעין 10 בירושלים שעסקה בגיוס ובהפעלת סוכנים בארצות ערב, שם היה חניכו של יצחק שושן (אבו סחיק). לאחר שירות של כשנתיים ביחידה זו נשלח רפי לקורס קציני חי"ר במחנה 80, לקורס קציני מודיעין לאחר מכן. סיטון חזר כקצין מבצעים ליחידתו בירושלים, ושימש כאחראי לפעילותם של סוכנים בארצות ערב.
בשנת 1956 הושאל סיטון לשירות הביטחון הכללי ועבד כאיש שטח בירושלים וסביבותיה. עם חזרתו ליחידתו בירושלים לתפקיד סגן מפקד היחידה, היה סיטון אחראי להפעלת סוכני השטח במרחב.
בין השנים 1963–1969 שימש סיטון כמפקד בסיס בירושלים של יחידת המודיעין 504, שהיה אחראי על אזור ירדן ופעל בנושא ההגנה על השיירות להר הצופים, של יחידת מצוף 247.
סיטון מספר: "הקמנו מערכת התראה משוכללת ומצוינת שבה מיקמנו סוכנים מהימנים ומאומנים שתפקידם היה להתריע מבעוד מועד על כל אפשרות או איזה שהוא חשש לשלום השיירה. המערכת הזאת הייתה מצוידת במיטב הציוד החל ממכשירי קשר ועד לאמצעים עתיקים ביותר מימיו של נח כמו יוני דואר… ובדברים האלה נעשה שימוש והדברים האלה הועילו במשך הזמן",
מלחמת ששת הימים.
בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים היה סיטון אמור להיות מצורף לחטיבת הצנחנים ולהדריך אותם בעיר שבה הוא הכיר כל סמטה ואבן. אך בעת ההמתנה להוראה לפרוץ לעיר, נקרא סיטון למטה במחנה שנלר שם המתין לו מברק מראש הממשלה לוי אשכול ויועצו יגאל ידין, ובו הוטל עליו להקים צוות מיוחד שמיד עם הכניסה לעיר יאתר סוחר עתיקות שמחזיק בידו חלק מן המגילות הגנוזות. סיטון הצליח לאתר את שלוש המגילות אשר הסתבר שהן חלקים מחיבור אחד, "מגילת המשכן" המוצגת היום בהיכל הספר. קציני היחידה, בראשות המפקד שמואל גורן, סיטון, סמי נחמיאס ויגאל סימון, פעלו בדרכים מתוחכמות, שבסיומן נלקחו המגילות ב-1967 מסוחר העתיקות בבית לחם כנדו, שהחזיק בהן למעלה מ-20 שנים.
לאחר מלחמת ששת הימים השיגה יחידתו של סיטון את הסטנוגרמה הסודית (ההחלטות הסודיות שהתקבלו) של ועידת חרטום, שהתכנסה כוועידת פסגה של ארצות ערב לדיון בתוצאות מלחמת ששת הימים. תוכני הסטנוגרמה הגיעו לידי גורמי המודיעין הישראלים ביום השלישי של הוועידה ועוד בטרם ננעלה ועידת חרטום.
במוסד.
בשנת 1969 הושאל סיטון למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ונשלח לשלוחת המוסד בפריז. ב-1970 מונה כאחראי על שלוחת המוסד בשווייץ ובאוסטריה. הוא עסק בגיוס ובהפעלה שוטפת של סוכנים ומקורות, מהם שהיו קשורים לארגוני הטרור הפלסטינים בתקופת שיא פעילותם באירופה, ומהם שהיו מקורבים לגורמי השלטון בארצות ערב.
בצה"ל.
בשנת 1975 חזר סיטון לישראל והתמנה ליועץ לענייני ערבים באזור יהודה ושומרון, תפקיד בו כיהן כשנתיים.
סיטון השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
בשב"כ.
בשנת 1977 פרש סיטון לגמלאות ונתבקש על ידי השב"כ לשמש כמורה וכמדריך לשפה ולתרבות הערבית בהכשרת אנשי השטח של השירות.
בשנת 1979 התבקש סיטון על ידי משרד החוץ ובהסכמת ראש השב"כ, להכשיר דיפלומטים ועובדי מחקר של משרד החוץ בתחומי השפה והתרבות הערבית.
במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 כיהן סיטון בשירות מילואים כיועץ וכמושל אזור בחמדון ועאליי בלבנון.
ב-1990 גויס על ידי אורי בר-לב להקמת יחידת המסתערבים של משטרת ישראל, "הגדעונים". סיטון שימש יועץ ומומחה להוראת השפה הערבית ותורת ההסתערבות, לאורך 6 שנים.
בשנת 2005 פרש סיטון סופית לגמלאות, ומשמש כמרצה אורח לאזרחי העיר מודיעין בנושאים שונים.
משפחה.
בסוף שנות החמישים נישא לרינה. מרבית השנים התגוררו בירושלים, שם נולדו 3 בניהם. בשנים האחרונות הזוג מתגורר במודיעין.
שטורמבאנפיהרר
שטורמבאנפיהרר (בגרמנית: Sturmbannführer, מילולית: "מנהיג יחידת תקיפה") הייתה דרגה של המפלגה הנאצית המקבילה לדרגת מייג'ור. הדרגה הייתה בשימוש בארגוני האס אה, האס אס, וה-NSFK, וניתנה בתחילה לקצינים שפיקדו על יחידות "שטורמבאן" (Sturmbann - שהייתה שוות ערך לגדוד), ומקורו ביחידות חיילי הסער ממלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה.
דרגת האס אה שטורמבאנפיהרר נוצרה לראשונה בשנת 1921. בשנת 1928, התואר הפך לדרגה בפועל, והוא היה אחת הדרגות הראשונות של דרגות האס אס. הדרגה הייתה זוטרה מדרגת שטנדרטנפיהרר עד 1932, ולאחר מכן הפכה זוטרה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, והייתה שוות ערך למיור בכוחות היבשה של הוורמאכט.
הדרגה הוחזקה על ידי ורנר פון בראון, שפיתח את טילי ה-V-2, ולאחר מכן עיצב את טילי הסטורן 5 עבור תוכנית החלל האמריקאית. כמו כן, אברהרד טאדור, אוטו גליטשה, ופושעי מלחמה, כגון אוטו פרשנר, שהיה מפקד מחנה דורה-מיטלבאו, החזיקו בדרגה זו.
סימני הדרגה.
טלאי הצווארון של שטורמבאנפיהרר כלל ארבעה כוכבים, מרוכזים בצווארון השמאלי של מדי האס אס. בנוסף, כללו המדים דרגות כתף של מיור.
מחנה הריכוז רמסדורף
רמסדורף
אמיל תאודור קוכר
יריבות הכדורגל בין מוסקבה לבין סנקט פטרבורג
עונת 1947/1948 בליגה ב'
עונת 1947/1948 בליגה ב הייתה מיועדת להיות עונת הכדורגל של ליגה ב' בארץ ישראל לקראת סוף תקופת המנדט.
הליגה הייתה מיועדת להיות ליגת המשנה לקבוצות אזוריות.
העונה החלה באוקטובר 1947 והופסקה לאחר המחזור החמישי ב-3 בינואר 1948.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
בליגה שיחקו 25 קבוצות: 13 במחוז צפון ו-12 במחוז דרום.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-30 בנובמבר 1947 החלו הגבלות תנועה על שחקני הקבוצות במשחקם נגד קבוצות ממחוז אחר, והפרעות לוגיסטיות שלא אפשרו משחקים ראויים. כמו כן השלטון הבריטי בארץ הוציא את תנועת בית"ר אל מחוץ לחוק מה שהוציא את קבוצות בית"ר מהליגה (בית"ר נתניה, בית"ר ירושלים ששיחקה בליגה ב' - ליגת המשנה) למרות זאת קבוצות אלו שינו את שמם (ל"נורדיה תל אביב / ירושלים") וניסו להמשיך לשחק ככל שיתאפשר.
הליגה שוחקה רק כ-3 עד 5 מחזורים (כל קבוצה הספיקה מס' שונה של משחקים) והופסקה מיד לאחר מכן.
מפאת אי קיום סדיר של הליגה, לא הוכרזו העולות מעולם לעונה זו.
המשך קיום משחקי כדורגל תחת המדינה החדשה, בוצע רק כשנה לאחר מכן במאי 1949 כחלק מעונת 1949/1950 שהייתה הליגה הראשונה שהגיע לסיומה לאחר הקמת מדינת ישראל.
קרקובסקי
קרָקובסקי (בפולנית: Krakowski; ביידיש: קראַקאָווסקי) הוא שם משפחה טופונימי סלאבי המצביע על מוצא מהעיר קרקוב שבפולין.
Bang Bang
טינקינסווד
טינקינסווד או תא הקבורה טינקינסווד (באנגלית: Tinkinswood Burial Chamber, בוולשית: Siambr Gladdu Tinkinswood) הוא דולמן מגליתי, שנבנה כחלק מרוגם ארוך המחולק לתאים באמצע התקופה הנאוליתית, סביב האלף הרביעי לפנה"ס, באזור עמק גלמורגן (Vale of Glamorgan) בסמוך לקארדיף בוויילס.
הדולמן שוכן בסמוך לגני דפרין (Dyffryn Gardens). הוא גם שוכן כקילומטר וחצי צפונית-מערבית לתא הקבורה סנט לייתנס, דולמן קטן יותר שייתכן שפעם דמה לו, שנבנה בערך באותה תקופה.
האתר שוכן בתוך שטח מרעה סגור, אבל נגיש בחינם להולכי רגל, כשבסמוך מגרש חניה קטן.
תיאור.
טינקינסווד היה פעם כפר, אבל כל שנותר הוא תא הקבורה, שנבנה כ-6,000 שנים לפני זמננו, כ-1,000 שנים לערך לפני בניית סטונהנג'.
תא קבורה זה הוא דולמן, הצורה הנפוצה ביותר של מבנה מגליתי באירופה. הארכאולוגים מסווגים אתר זה כרוגם ארוך המחולק לתאים, ואחד מקברי סוורן-קוטסוולד. הדולמן בנוי מאבנים עומדות התומכות באבן הראשה, סלע אבן בוץ שטוח גדול משופע במקצת שאורכו 7.4 מטרים, רוחבו 4.5 מטרים ומשקלו כ-40 טון, אבן הראשה הגדולה ביותר בבריטניה, וככל הנראה גם באירופה. על מנת להרים אבן במשקל כזה למקומה נדרשו לפחות 200 איש. במקור היה הדולמן מכוסה בעפר, שרובו נסחף במהלך השנים, וכיום נותר ממנו תל עפר מלבני רחב מאחורי הדולמן שפסגתו שטוחה, שגובהו כמטר, שאורכו 40 מטרים ורוחבו 18 מטרים. כיוון התל הוא מזרח-צפון-מזרח, שהוא כיוון השמש ב-1 במאי, אם כי הקרקע המתרוממת בכיוון זה מסתירה את האופק. בפולקלור קשור התל ביום זה ובאמצע הקיץ. בתל נתגלה בור מחופה באבנים שייתכן שבו הונחו הגוויות להירקב לפני שהעצמות נטמנו בתא הקבורה. מספר שורות מקבילות של אבנים עומדות נתגלו בתחומי התל, כמו גם בור מחופה באבנים שהכיל עצמות בעלי חיים.
חזית האתר, הקרויה "חצר קדמית מקורננת", שוכנת בצפון-מזרח בנויה מקירות בבנייה יבשה בסגנון הקרוי שדרת הדג ושוחזרה חלקית אחרי החפירות שבוצעו באתר ב-1914