דימום לאחר הלידה מוגדר על ידי אובדן של יותר מ 500 מ"ל דם בתוך 24 שעות לאחר הלידה. קשה לחזות מי תסבול מדימום מהסוג הזה. ישנם מעט גורמי סיכון. 3% מהנשים תסבולנה מדימום מסיבי, מה שמוביל לכ 150,000 מקרי מוות ברחבי העולם בשנה. לאחר שדימום בלתי נשלט מתרחש, הטיפול להיות ידני או תרופתי (עם אוקסיטוצין, ארגוטמין, misoprostol). לצד טיפולים אלה, יש לטפל בהלם עם IV נוזלים או עירויי דם, כפי שנדון בהמשך.
איבוד דם חמור המוביל להלם.
תסמיני הלם הם: העור קר ולח, עור חיוור (בעיקר סביב העיניים, הפה, ואת הידיים), הזעה, חרדה, ואובדן הכרה. ייתכן להבחין בדופק מהיר (110 פעימות לדקה או יותר), לחץ דם נמוך (סיסטולי 90mmHg או פחות), וירידת תפוקת שתן.
האישה צריכה להיות מונחת על הצדה השמאלית, עם רגליים וישבן גבוהים כדי לעודד זרימת דם חזרה ללב עם כוח הכבידה. אם אפשר לתת, עירוי נוזלים (תמיסת הרטמן, או סיילין). יש לנטר של קצב הלב שלה, לחץ דם, והמראה. אם אפשר לתת שני צנתרי Bore IV (הגדולים ביותר שיש) כדי לתת לאשה נוזלים במהירות של ליטר במקסימום עשרים דקות, כאשר המטרה לתת לפחות שני ליטר בשעה הראשונה.
אם אין אפשרות להתחיל עירוי אבל האישה יכולה לשתות והיא בהכרה ללא עוויתות, נותנים לה 300–500 מיליליטר של נוזל דרך הפה .אם האישה אינה יכולה לשתות בגלל חוסר הכרה, או סובלת מפרכוסים, נוזל יכול להינתן באופן רציף באמצעות שקית חוקן או פחית. ממלאים את החוקן עם נוזל 500ml IV, מהדקים את סוף הצינור ומכניסים 10 ס"מ (3–4 אינץ') לתוך פי הטבעת. במקרים כאלה יש להקפיד על הכנסת המים באיטיות, על מנת להימנע מפרכוסים נוספים, ויציאה של המים חזרה החוצה.
עוויתות (התקפים).
עוויתות (התקפים) בהריון יכולים להיגרם על ידי גורמים ספציפיים להריון כמו רעלת הריון או על ידי גורמים רפואיים אחרים של התקפים כגון אפילפסיה. סימני אזהרה שעלולים לגרום לעוויתות כוללים טרום רעלת הריון, מצב שבו נשים בהריון לאחר לפחות 20 שבועות של הריון מתחילות לסבול מלחץ דם גבוה, כאבי ראש, ראייה מטושטשת, בעיות נשימה מנוזלים בריאות, חלבון בשתן מאי ספיקת כליות, ועודף אנזימי כבד, בכלל תפקוד לקוי של הכבד, וכן ליקויים בקרישה כתוצאה מחוסר תפקוד טסיות.
אם אישה בהריון מתחילה להרגיש עוויתות, צריך לתת לה עזרה נוספת וסיוע. אין לרסן את החולה, אלא להשכיב אותה על צדה השמאלי ולבדוק את דרכי הנשימה (הפה, האף, הגרון). הפיכת החולה על צדה מפחיתה את הסיכון לחנק בגלל קיא או רוק. מגנזיום גופרתי הוא הטיפול המועדף על התקפים אצל נשים הרות, עירוי שלו החל ממינון של 4 מ"ג מעל 5 דקות. במידה ויש אליו גישה. תחושה של חום במהלך עירוי היא נורמלית, עם זאת, קיים גם סיכון של עצירת נשימה עם שימוש מגנזיום גופרתי, אשר יתרחש כאשר המינון שניתן יהיה גבוה מדי. אם זה קורה, ניתן להתשמש בסידן גלוקוני כדי להפוך את ההשפעות (עירוי של תמיסת סידן, 10% מעל 10 דקות). באופן כללי, יש לוודא שקצב הנשימה הוא לפחות 16 נשימות לדקה ואת שרפלקס תזוזת הברך עדיין פועל לפני מתן מגנזיום גופרתי. אם מגנזיום גופרתי אינו זמין, דיאזפם יכול לשמש לטיפול עוויתות בהריון. העירוי הראשוני צריך להיות 10 מ"ג של דיאזפם שניתנו מעל לשתי דקות. לאחר מכן, ניתן לחזור על המינון. המינון הקבוע אחר כך הוא תמיסה של 40 מ"ג דיאזפם מומס בתוך 500 מ"ל של נוזל. כמות הדיאזפם צריכה להיות עד 100 מ"ג בתוך 24 שעות וזה צריך להיות במינון מינימלי כדי לשמור על האישה ערה, וקצב הנשימה שלה מעל 16 נשימות בדקה .
טיפול בעובר.
כמעט 10% מהילודים צריכים טיפול החייאה. סיבוכים נפוצים של לידה הקשורים לתינוק כוללים לידת עכוז, כליאת כתפיים, זיהום, ומצבים שבהם חבל הטבור עוטף את הצוואר של התינוק.(כריכת חבל הטבור)
הערכה.
היילוד מוערך כעבור 1 ו-5 דקות מהלידה תוך שימוש במבחן אפגאר. במבחן נותנים נקודות על בסיס המראה (הצבע), הדופק, העוויה (הבכי), התזוזה (מתח השרירים) והנשימה (מאמץ הנשימה), כך שלכל אחד ממרכיבים אלה ניתן ציון של בין אפס לשתי נקודות. כאשר סוכמים את ציונים של כל המרכיבים מקבלים את הציון הסופי. ציונים מתחת ל-7 בדרך כלל דורשים טיפול נוסף (ראה החייאה).
טיפול שגרתי.
לאחר ההערכה הראשונית וציונים אפגר, המטפלים מייבשים את התינוק, מנקים אותו, עוטפים אותו בשמיכות ודואגים לחמם אותו. במידה ויש חסימה חלקית של קנה הנשימה (לדוגמה שאיפת מים מקוניאליים) מנקים את דרכי הנשימה. את שמירת חום הגוף של התינוק אפשר לבצע או על ידי האם, בטכניקת עור לעור, או על ידי האחות, עם מכשיר חום.
סיבוכים.
בהסתמך על מספר לידות בית בארצות הברית כאומדן, סיבוכים הקשורים לילודים הם נפוצים, כגון חבל הטבור עטוף סביב הראש ב-12-37% מהמקרים, חוסר חמצון (חנק לידה) 9% מהמקרים, דופק לא סדיר 6%, ולידת עכוז 3% מהמקרים.
לידת עכוז.
בדרך כלל, הראש הוא החלק הראשון של הגוף שיוצא מתוך תעלת הלידה. עם זאת, חלקים אחרים כגון הישבן או הרגליים יכולים לצאת בראשונה. מצב זה מכונה לידת עכוז. הסיכוי ללידת עכוז עלול לעלות עם הריונות מרובים (יותר מתינוק אחד), כאשר יש מעט או יותר מדי מי שפיר, או אם הרחם הוא בצורה לא תקינה. מיילד עם ההכשרה הנכונה יכול ליילד בלידה רגילה תינוק בתנוחה זו (בהנחה שאין בעיות רפואיות אחרות), עם זאת, ניתוח קיסרי מומלץ (אם זמין). גם במידה והאם מעוניינת בלידה רגילה, עליה להיות בבית חולים, שם היא תוכל לעבור ניתוח קיסרי במקרה של סיבוך. ישנם מצבים רבים של לידת עכוז ודרכים שונות שבהן התינוק יכול להיתקע במהלך הלידה. כשלידת עכוז מתרחשת, המיילד מנחה את הירכיים על ידי משיכה כלפי מטה עם החזקת האגן עד שעצם השכמה מופיעה. כל כתף מועברת על ידי סיבוב התינוק לכיוון הנדרש, ולאחר מכן מסובבים את התינוק 180 מעלות כדי להעביר את הכתף השנייה. הראש מועבר בתשומת לב קפדנית לזרועות התינוק. הזרועות יצאו כלפי מטה דרך הפות, וייתכן שיש להחזיק אותן בעדינות כלפי מטה על ידי אצבעות המיילד.
לידות מוקדמות.
היארעותה של הלידה המוקדמת היא כ-12%, ולידות מוקדמות הן גורם משמעותי התורם ללידות חירום לא מתוכננות . לידה מוקדמת מתרחשת לפני 37 שבועות, והסיכונים לה כוללים הריון עם עוברים מרובים, רקע של לידה מוקדמת, הפרעות מבניות של צוואר הרחם או של הרחם, זיהומים שונים באזור (רחם, דרכי השתן, נרתיק או מחלות מין), לחץ דם גבוה, שימוש בסמים, סוכרת, הפרעות דם או הריון המתרחש תוך פחות מחצי שנה לאחר הריון קודם. אותם עקרונות של לידת החירום חלים על לידת עובר מוקדמת, אף על פי שהפג יהיה בסיכון גבוה יותר לבעיות אחרות כגון משקל לידה נמוך, בעיות נשימה וזיהומים. התינוק יזדקק לטיפול רפואי נוסף לאחר הלידה ויש לקחת אותו לבית חולים המספק טיפול ליילודים, אשר עשוי לכלול אנטיביוטיקה וטיפולי נשימה.
כליאת כתפיים.
בכליאת כתפיים, הכתף נתקעת לאחר שהראש יוצא, כך ששאר הגוף לא יכול לצאת. גורם הסיכון העיקרי (מלבד רקע קודם של כליאת כתפיים) הוא שהתינוק גדול מדי, דבר שיכול לנבוע מסיבות רבות: השמנת יתר אצל האם, סוכרת, או הריון שנמשך זמן רב מדי. כליאת כתפיים יכולה להוביל לסיבוכים עובריים נוספים כגון דחיסת עצב ופציעת הכתף, שבר בעצם הבריח, וכמות חמצן נמוכה לעובר (בין אם בשל דחיסה של חבל הטבור או בשל חוסר היכולת של התינוק לנשום). ניתן לאבחן כליאת כתפיים אם יש נסיגה של הראש חזרה פנימה, בין ציר למשנהו. כדי לשחרר את הכתף ניתן לבצע את תרגיל מקרוברטס, שבו שהאם מקרבת את ירכיה לבטנה, כך שברכיה רחבות זו מזו, ומפעילים לחץ קל על בטנה התחתונה, ותרגיל הבורג של וודס, שבו המיילד מכניס את ידו לתוך הנרתיק כדי לסובב את העובר.אם כל התרגילים נכשלים, על האשה לעבור ניתוח קיסרי.
חבל טבור נשמט.
חבל טבור נשמט מתייחס לחבל הטבור שיוצא מן הרחם בעת שהתינוק עדיין נמצא בתוכו. מדובר במצב במסכן את התינוק. צניחות חבל יוצרות סיכון של ירידה בזרימת הדם (וזרימת החמצן) לתינוק, שכן הלידה גורמת לדחיסת חבל. אם החבל נשמט, יש להימנע מלהחזיר אותו לרחם דרך צוואר הרחם כיוון שזה מגביר את הסיכון לזיהום. במקרה כזה יש להכין את האשה לניתוח קיסרי, ובינתיים יש להרים את רגל המיטה, אם ניתן, כדי לנסות לשמור על התינוק מעל גובה החבל. אם אין טיפול זמין, אפשר לנסות להפחית את הלחץ של החבל באופן ידני ולהמשיך את הלידה, ובאותו זמן להיות מוכנים להדק ולחתוך את החבל אם יש צורך.
חבל טבור עוטף.
לאחר שהתינוק נולד, ניתן לפעמים למצוא את חבל הטבור עטוף סביב צווארו או גופו של התינוק, מצב הידוע כ"חבל עורפי". תופעה זו שכיחה ומתרחשת ב 37% מההריונות, ולרוב לא נגרמות בעיות ארוכות טווח. את החבל העטוף הזה יש להחליק מעל הראש כדי שלא יימשך במהלך הלידה. אם החבל לא יוסר מהצוואר, הוא עלול לחנוק את התינוק או לגרום לשליה להתנתק באופן פתאומי, דבר שעלול לגרום לדימום חמור אצל האם ולאובדן דם וחמצן לתינוק. החבל עשוי להיות גם עטוף סביב איברים אחרים בלידת עכוז, וצריך להסירו באופן דומה במקרים כאלה.
החייאה.
אם התינוק סובל מקשיים, טיפול נוסף עשוי להיות נחוץ. הטיפול מתחיל בדרך כלל עם חימום, ייבוש, וניסיון לעורר תגובה אצל התינוק. אם מובחן קושי בנשימה, דרך הנשימה נפתחת ומנוקה דרך שאיבה והחמצן מושגח; אם יש צורך בהחייאה, אפשר להשתמש במכשיר "לחץ אוויר חיובי" (המשתמש בלחץ אוויר להכניס את החמצן לריאות, תוך כדי שמירה על נתיבי האוויר פתוחים) או לעשות צנרור קנה. אם קצב הלב נמוך מ -60 דפיקות לדקה, מוסיפים דחיסות, בחזה התחתון. היחס הוא נשימה אחת, שלוש דחיסות. אם התינוק לא מגיב, אז יינתן אפינפרין.