עונת המכשפה (באנגלית: Season of the Witch) הוא סרט פעולה, אודות קבוצת אבירים במאה ה-14 הנשלחת למשימה להשמיד מכשפה. הסרט יצא לאקרנים ב-7 בינואר 2011 בבימויו של דומיניק סנה. בסרט מככבים ניקולס קייג' ורון פרלמן בתפקידים הראשיים. שחקני המשנה בסרט כוללים את קלייר פוי, סטיבן קמפבל מור, רוברט שיהאן, אולריך טומסון וסטיבן גראהם.
עלילת הסרט.
האבירים ביימן (ניקולס קייג') ופלסון (רון פרלמן) מחליטים לנטוש את הכנסייה בעקבות טבח המוני בנשים וילדים. בדרכם הם מגיעים לעיר שבה שוררת מגפת "המוות השחור" שהתפשטה לכאורה בעקבות נערה שמואשמת בכישוף (קלייר פוי) . אנשי העיר חושפים את זהותם של האבירים ומביאים אותם לקרדינל דאמברוייז (כריסטופר לי). הקרדינל מבקש מהם שיובילו חבורה של אבירים השומרים על מכשפה למנזר שבו ייערך לה טקס להסרת המגפה. בהתחלה מסרבים ביימן ופלסון, אך הם נעתרים לבקשה כשמובטח להם שלנערה ייערך משפט הוגן. הם יוצאים לדרך עם הכומר דאבלזאק (סטיבן קמפבל מור), קאי (רוברט שיהאן), האביר אקהרט (אולריך טומסון) והנוכל האגאמר (סטיבן גראהם).
לבסוף, הם מגיעים למנזר ומגלים שהמגפה כבר התפשטה. דאבלזאק מתחיל לבצע את הטקס, אך בעיצומו הכלוב נמס. המכשפה תוקפת אותם ומתברר שהיא למעשה שד שנכנס לגופה של הנערה. לבסוף, קאי מצליח להוציא את השד מהנערה, אך מלבדו נהרגים במהלך העלילה כל שאר חברי המשלחת.
ביקורות והכנסות.
הסרט זכה לביקורות שליליות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 10%. הסרט הכניס ביום הראשון לצאתו לאקרנים כ-3.7 מיליון דולר. בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-13.5 מיליון דולר. נכון ל-28 במאי 2011 גרף הסרט הכנסות של למעלה מ-90 מיליון דולר.
טייסת 116
טייסת 116, המכונה גם טייסת "אריות הדרום", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. הטייסת נפתחה מחדש ב-16 בינואר 2020 כטייסת מטוסי "אדיר" (F-35I), לאחר שנסגרה כטייסת מטוסי "נץ" (F-16A/B) בקיץ 2015.
היסטוריה.
הטייסת הוקמה בשנת 1956 כטייסת מטוסי P-51 מוסטנג תחת השם "טייסת הכנף המעופפת". הטייסת הוקמה כטייסת הצ"ח (הצבת חירום), כאשר מוצבים אליה 14 מדריכי טיסה מבית הספר לטיסה בבסיס תל נוף, אז עקרון. מפקדה הראשון היה מפקד בית הספר, רס"ן צחיק יבנה, והטייס הסדיר היחיד בה היה סגן אמיתי חסון "שפן". הטייסת הוקמה בבסיס תל נוף ( עקרון ), בצמוד לבית הספר לטיסה.
במבצע קדש נתנו מטוסי הטייסת את אות הפתיחה למלחמה - ארבעה ממטוסי הטייסת קרעו באמצעות המדחפים שלהם את כבלי הטלפון המצריים בסיני על מנת לנתק את הקשר בין הצבא המצרי הפרוס בסיני למפקדה בקהיר. במהלך המלחמה ביצעה הטייסת 66 גיחות, רובן הגדול גיחות אמנעה וסיוע קרוב לכוחות הקרקע. 6 ממטוסי הטייסת אבדו, טייס אחד נהרג והאחר נפל בשבי.
בתחילת 1957 קלטה הטייסת את מטוסיה של טייסת 105 ואת טייסי המילואים שלה. בשנת 1959 צורפו לטייסת מטוסי הרווארד של טייסת 140. ב-15 בינואר 1961 הוצא מטוס המוסטנג מהשירות והטייסת נסגרה.
באוקטובר 1961 הוקמה הטייסת מחדש בבסיס חצור עם הטייסים ומטוסי המיסטר IV של טייסת 101 שהתכוננה לקליטת מטוס המיראז' 3. מפקד הטייסת הראשון בתקופת המיסטר היה רפי הר-לב, וסגניו היו רן פקר ואהרון "ילו" שביט. שבועיים לאחר מכן עברה הטייסת חזרה לבסיס תל נוף.
במלחמת ששת הימים תקפו בגל הראשון 6 מבנים מהטייסת את שדה התעופה פאיד. אחד המובילים, מפקד הטייסת רס"ן יהונתן שחר, נפגע מהתפוצצות מטוס אותו הפציץ, נטש את מטוסו וחולץ במהלך הלילה. את שחר החליף סגנו אביהו בן-נון. בגל השני תקפו מטוסי הטייסת את שדה אבו סואר, ומאוחר יותר שוב את פאיד ואת שדה כברית. במהלך המלחמה ביצעה הטייסת 269 גיחות מבצעיות. 5 ממטוסיה הופלו, שני טייסים נהרגו ואחד נפל בשבי.
בשנת 1968 קלטה הטייסת את מטוסי המיסטר של טייסת 109, יחד עם טייסי המילואים וההצ"ח, לקראת קליטת מטוסי הסקייהוק בטייסת זו. הטייסת פעלה לאורך מלחמת ההתשה, ובהם אף איבדה את אחד מלוחמיה. ב-18 במרץ 1971 ביצעו מטוסי המיסטר את טיסתם האחרונה.
ב-18 בפברואר 1971 הגיעו לארץ מטוסי הסקייהוק דגם E של הטייסת, וב-7 במרץ 1971 בוצעה הטיסה הראשונה על ידי מפקד הטייסת, רס"ן יוסי אביב.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הטייסת רס"ן . במלחמה התווספו לטייסת מטוסים וטייסים של טייסת 140 שהייתה בשלבי הקמה בבסיס עציון. במלחמה ביצעה הטייסת 823 גיחות, רובן באזורים מוכי טילים ואיבדה 5 מטוסים ושני טייסים, ביניהם מפקד הטייסת סא"ל . את שלח החליף רס"ן שמואל בן-רום. שני טייסים נפלו בשבי.
לאחר המלחמה הוחלפו מטוסי הטייסת לדגם מתקדם יותר, דגם N. דגם זה שירת בטייסת עד סגירתה כטייסת סקייהוק. באוקטובר 1983 הייתה הטייסת לטייסת הראשונה שעברה לבסיס נבטים, וב-1985 הפכה הטייסת, עם מפקדה דאז עמוס ידלין, להיות גם טייסת קא"מ, קורס אימון מתקדם.
ב-2002 סיימה הטייסת את טיסותיה המבצעיות כטייסת סקייהוק. ב-2003 קלטה מטוסי F-16 פייטינג פלקון מדגמי A ו-B, "נץ", ושמה שונה ל"מגיני הדרום". באוגוסט 2013 קלטה טייסת 116 לשורותיה את מטוסי הנץ של טייסת 140, את מרבית אנשיה ואת גף הקא"מ (קורס אימון מבצעי), לאחר שהאחרונה נסגרה כחלק מהקיצוצים במערכת הביטחון. בקיץ 2015 הטייסת נסגרה כטייסת "נץ". סגירת הטייסת הייתה סוף העידן המבצעי של מטוסי ה"נץ" בחיל האוויר.
בנובמבר 2019 נחתו בישראל שני מטוסי ה"אדיר" הראשונים של הטייסת. ב-16 בינואר 2020 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת אדיר, F-35I, בבסיס נבטים, ושמה שונה ל"אריות הדרום". באוגוסט באותה שנה היא הוכרזה כטייסת מבצעית.
סמלי הטייסת.
הסמל החדש, בעל הרקע השחור המציין את האופי של טייסות מטוסי חמקן בחיל האוויר (כדוגמת טיסת 140), עוצב לקראת פתיחתה המחודשת של הטייסת, עם קבלתם המיועדת של מטוסי "האדיר" בשנת 2020. בסמל החדש ניתן לראות היפוך צבעים מהגרסאות הקודמות, וזאת כדי להמחיש את השינוי המשמעותי בכלי הטיס, ממטוסי ה-F-16 למטוסי ה-F-35i. צורת הכנף בסמל, צומצמה ל-5 מקטעים, שמסמלים את הדור החמישי של מטוסי הקרב, אליו משתייך ה-F-35i. שמונה הפסים האפורים מציינים את שמונה הטייסים שנפלו במערכות השונות האפהנקודות שמאחורי הפסים האפורים, יוצרות את המילים "טייסת 116" בקוד מורס. את סמל הטייסת המקורי עיצב זיקי (אבינועם וייס), טייס בטייסת 116.
קוביית-על
זכר ברון
זָכָר נוחימוביץ' בְּרוֹן (ברוסית: Захар Нухимович Брон; Zakhar Bron; נולד ב-17 בדצמבר 1947) הוא כנר ומורה לכינור יהודי-רוסי, יליד קזחסטן, שהשתקע בשנת 1989 בגרמניה. נודע כאחד המורים לכינור המשפיעים בדורו. עם תלמידיו המפורסמים נמנים ודים רפין, דניאל הופ, מקסים ונגרוב, דייוויד גארט, דיישין קשימוטו, ודים גלוזמן, איליה קונובלוב, איתמר זורמן ואחרים.
רקע משפחתי ושנות לימודיו.
זכר ברון נולד בעיר אורלסק, כיום אורל בקזחסטן המערבית, במשפחה יהודית שפונתה ("אווקואציה") אחרי פלישת הנאצים ובני בריתם לברית המועצות בשנת 1941. אביו, נחום זלמנוביץ' ברון, ואשתו, שנולדה בפולין, התגוררו עד אז ביישוב רומנובקה בבסרביה.
ברון השתלם בנגינה בכינור בבית הספר למוזיקה ע"ש סטוליארסקי באודסה בכיתה של ארתור זיסרמן, אחר כך במכללה הממלכתית למוזיקה ע"ש גנסין במוסקבה בכיתה של בוריס גולדשטיין. בגיל 19, בשנת 1966 התקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש צ'ייקובסקי (ה"קונסרבטוריון") של מוסקבה, שבה למד אצל איגור אויסטרך. בתום לימודיו ב-1971 נשאר ללמד שם כמדריך. זכר ברון השתתף בתחרויות בינלאומיות חשובות וזכה, בין השאר, בפרס בתחרות לכנור ע"ש המלכה אליזבת של בלגיה (1971) ובפרס השלישי בתחרות ע"ש וייניאבסקי (1977).
בהמשך המהלך הקריירה שלו ככנר ניגן עם תזמורות כמו הפילהרמונית של מוסקבה, הפילהרמונית של נובוסיבירסק, תזמורות בספרד, פורטוגל, יפן, גרמניה, תחת הובלתם של מנצחים כמו מריס ינסונס, ארנולד כץ, יוסטוס פרנץ ואחרים. הקליט דיסקים למוזיקה לכנור עם תזמורת, או בדואו עם פסנתר (למשל עם הפסנתרנית אירינה וינוגרדובה) או גיטרה ובמסגרת הרכבים גדולים יותר של מוזיקה קאמרית.
פעילותו כפדגוג.
הישגיו החשובים ביותר קשורים לפעילותו הפדגוגית בתחום הוראת הנגינה בכינור, במיוחד אחרי שנת 1974 כשהתחיל ללמד באקדמיה הממלכתית למוזיקה (ה"קונסרבטוריון") ע"ש גלינקה בעיר נובוסיבירסק.
אחד מתלמידיו הראשונים היה ודים רפין, שבגיל 11 בשנת 1982 זכה בפרס הראשון בתחרות לכינור לנוער ע"ש וייניאבסקי ואחר כך בשנת 1989 בגיל 17 היה הצעיר מזוכי הפרס הראשון של תחרות המלכה אליזבת בבריסל.
בשנת 1989, יחד עם משפחתו ותלמידיו - רפין, ונגרוב, ניקולאי מדוייב ונטליה פרישצ'נקו - ברון עבר לגור ולעבוד בגרמניה, כשהתמנה שם לפרופסור באקדמיה למוזיקה (בית הספר הגבוה למוזיקה) בעיר ליבק.
החל משנת 1997 זכר ברון מכהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן.
רוב פעילותו בהוראה מנהל ברון באירופה וביפן: מחוץ לגרמניה, מלמד כפרופסור באקדמיות המלכותיות למוזיקה של לונדון ומדריד, באקדמיות למוזיקה (ה"קונסרבטוריון") בציריך וברוטרדם, כפרופסור אורח גם ביפן, פולין, בולגריה ובמקומות אחרים.
זכר ברון כיהן, בין היתר, כיו"ר חבר השופטים בתחרות וייניאבסקי בלובלין, בתחרות הבינלאומית לכנרים צעירים בנובוסיבירסק, בתחרות הבינלאומית לכנור ע"ש דוד אויסטרך באודסה, וחבר בחבר השופטים בתחרות לכנור ע"ש קרל פלש.
בנו, דניאל ברון, הוא צ'לן, בוגר הקונסרבטוריון במוסקבה בכיתה של נטליה שחובסקאיה.
מתלמידיו החשובים.