ליזלוטה גרז'בינה (בגרמנית: Liselotte Grschebina לפעמים גז'בינה) (2 במאי 1908 - 14 ביוני 1994) הייתה צלמת ישראלית ילידת גרמניה. תצלומיה של גרז'בינה משקפים את השפעת האמנות המודרניסטית בצילום הארצישראלי של שנות השלושים והארבעים. בין נושאי תצלומיה פורטרטים, מראות העיר המודרנית ותצלומי הווי העיר.
קורות חיים.
גרז'בינה נולדה בשנת 1908 בקרלסרוהה שבדרום גרמניה. אביה, טודרוס-אוטו ביליגהיימר, היה סוחר יין שנהרג במלחמת העולם הראשונה בעת שירותו בצבא הגרמני. אמה, רוזה, נותרה אלמנה ואם לליזלוטה ואחותה הילדה, הצעירה ממנה בשנתיים.
בגיל 17 גרז'בינה החלה ללמוד גרפיקה וציור באקדמיה בקרלסרוהה. משם עברה לשטוטגרט שם למדה צילום פרסומי. היא החלה ללמד באקדמיה בקרלסרוהה, והייתה המורה הראשונה בתחום זה. כעבור שנתיים פוטרה גרז'בניה בטענה שלא הייתה דרישה ללימודים הללו.
לאחר פיטוריה, ביקשה לפתוח בית ספר פרטי לצילום פרסומי. לבסוף פתחה סטודיו לצילום בשם "Bilfoto", אך נאלצה לסגור אותו לאחר מספר חודשים, בשל עליית הנאצים לשלטון. צילומיה מאותה עת נטועים יותר מכול במסורת אמנות הצילום של ימי רפובליקת ויימר. היו אלה שנות המהפך מהגדולים ביותר בצילום של המאה ה-20. צלמים הגיעו להכרה שהצילום הוא ענף חדש באמנות, התייחסו אליו כאל שפה חדשה, ופנו לביטוי רגשותיהם והתנסויותיהם בכלים חדשים בתוך המדיום עצמו, שנקרא "אובייקטיביות חדשה" (Neue Sachlichkeit). צילומיה של גרז'בינה מגרמניה מבטאים רוח זו, היא חיפשה אחר זוויות מרתקות ואלכסונים חזקים ושִכללה את השימוש במראות, בהשתקפויות ובמשחקי אור וצל היוצרים צורות גאומטריות ומכניסים לצילום אווירה, עניין ומשמעות נוספים.
בשנת 1934 נישאה גרז'בינה בדנציג, לד"ר יעקב גרז'בין, הם הכירו בעקבות עבודתו כפתולוג.בבית החולים העירוני בקרלסרוהה. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, פוטר ד"ר גרז'בין, ביום החרם\ ב 1 באפריל 1933. בני הזוג עברו לדנציג, שם שימש אביו של ד"ר גרז'בין המנהל האזורי של חברת ויסוצקי. בשנת 1934, בני-הזוג עלו לארץ ישראל. גרז'בינה התיישבה בתל אביב ופתחה ביחד עם אלן רוזנברג אוארבך, שהייתה חלק מצמד היוצרות בברלין "רינגל + פיט" (ringl + pit), וולטר אוארבך את הסטודיו לצילום "אישון" ברחוב אלנבי 62. הסטודיו התמחה בצילום ילדים, אולם לאחר שבני הזוג אוארבך עזבו את ארץ ישראל, בעקבות המרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936, נאלצה גרז'בינה לסגור אותו.
לאחר סגירת הסטודיו, גרז'בינה עברה לעבוד מביתה ברחוב בן-יהודה. תצלומיה פורסמו בכתבי עת שונים ובתערוכות. היא התמקדה בדיוקנאות, בעיקר של עולים. בשנת 1937 הציגה בתערוכת צילום בינלאומית בפריז ובשנת 1938 הציגה בתערוכה "חיים ישנים, חיים חדשים" בברלין.
בארץ ישראל גרז'בינה פעלה כחלק מקבוצת צלמים יוצאי גרמניה ולקחה חלק בהקמת "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ ישראל" (PPPA). ב-1941 אף הציגה בתערוכה שערכה ההתאחדות בחנות הספרים "לוגוס" בתל אביב. משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 גרז'בינה צילמה עבור חברת הרכבת פלשתינה-א"י, תנובה, קיבוצים וגופים פרטיים שונים. בשנים 1934–1937 הייתה הצלמת הרשמית של ויצו.
בארץ, בעקבות עבודתה המשותפת עם אלן אוארבך, נוספו לצילומיה ממדים חדשים. גרז’בינה החלה לצאת גם לימי צילום מחוץ לסטודיו ומצאה עניין בתיאור החברה הישראלית. צילומיה היו לדיוקן רגיש של גווניה השונים של החברה. המצולמים בצילומיה של גרז'בינה עסוקים בשגרת יומם ואינם נראים מוטרדים מנוכחות הצלמת והמצלמה, אך הם מודעים לה ומישירים אליה מבט בנינוחות. גם צילומי הדיוקן עברו שינוי; החפצים ששולבו בהם, כגון בדים, תכשיטים וכובעים, קיבלו חשיבות זהה לפניו של המצולם, ויחד היו לרכיבים שווי-ערך בקומפוזיציה.
רק לאחר מותה של גרז'בינה, בשנת 1994, בנה היחיד בני קיבל לידיו את ארגזי התצלומים ובהם כ-1,800 צילומים נדירים המתעדים את החברה הישראלית בשנות ה-30 וה-40. דרך דיוקנאות וצילומים אותנטיים, ובהם גם דיוקנאות של ספורטאים. בשנת 2000, בסיועם של רחל ודב גוטסמן, הגיע ארכיונה למוזיאון ישראל.
מעט מאוד היה ידוע על ליזלוטה גרז'בינה מאז שהפסיקה לצלם ותערוכה והקטלוג הם חשיפת בכורה והמחקר הראשון על חייה ועל יצירתה. שורשיה האמנותיים של גרז'בינה נטועים יותר מכול במסורת אמנות הצילום של ימי רפובליקת ויימר.
ליזלוטה גז'בינה
אנדרה סולטנר
אנדרה סולטנר (בצרפתית: André Soltner; נולד באלזס, צרפת, ב-1932) הוא שף וסופר צרפתי העובד בארצות הברית.
קריירה כשף.
אנדרה סולטנר החל את הקריירה שלו בגיל 15 באוטל די פארק, מילוז, באלזס מולדתו.
ב-1962 פתח אנדר סירמן את מסעדת "לטוס" (Lutèce) במנהטן, ניו יורק, הוא הביא את אנדרה סולטנר לכהן כשף המסעדה. מעט אחרי-כן סולטנר נכנס לשותפות עם סירמן והם ניהלו את המסעדה ביחד, עד ש- סירמן עזב אותה ופתח מסעדות במקומות אחרים. סולטנר נהיה השף-בעלים של "לטוס" עד שהוא מכר אותה ל- Ark Restaurants ב-1994. המסעדה נסגרה ב-14 בפברואר 2004, לאחר ירידה בהכנסות, זאת מכיוון שנטשו אותה לקוחות ותיקים, אחרי שאופיה ותפריטה השתנה בעקבות מכירתה ובעקבות פיגועי 11 בספטמבר, שגרם ללקוחות להוציא פחות כספים. למסעדה היה סניף בסטריפ של לאס וגאס. בזמן שסולטנר היה שף המסעדה זכתה לניקוד מקסימלי של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס, היא ירדה לשלושה כוכבים תחת הבעלים החדשים.
בין התבשילים המפורסמים של מסעדת "לטוס" היו טארט בצל אלזסי וכבד אווז מוקפץ עם רוטב שוקולד כהה ומרמלדת תפוז מרה.
סולטנר החמיץ רק חמישה ימים מתוך 34 שנותיו ב"לטוס".
הוא מחבר-שותף של הספר The Lutèce Cookbook.
הישגים.
הוא זכה ביותר מ-25 פרסים, בכללם לגיון הכבוד וקצין מסדר ההצטיינות הלאומי, Meilleur Ouvrier de France ואביר מסדר ההצטיינות החקלאית מממשלת צרפת. ופרס על מפעל חיים מקרן ג'יימס בירד.
סולטנר חבר במספר ארגונים קולינריים בכללם המכון האמריקאי לאוכל וליין, שבו הוא ואשתו סימון הקימו את מלגת החינוך לאוכל על-שם אנדרה וסימון סולטנר, שנועדה לסייע לטבחים בתחילת דרכם. סולטנר הוא חבר הפדרציה הקולינרית האמריקאית, התאחדות השפים של אמריקה, וחברת הטבחים של צרפת. הוא שימש במשך למעלה מעשרים שנה כמאסטר שף של צרפת (Délegué Général of the Maîtres Cuisiniers de France) והוא יושב בחבר הנאמנים של חברת הנדבנות הקולינרית.
ב-13 במאי 2010 סולטנר, ביחד עם שפים נוספים מהמכון הקולינרי הצרפתי כמו ז'אק פפין, ז'אק טורס ואלן סאייאק, הכינו ארוחת ערב בעלות של 30,000$ לזוג עבור מסע גיוס הכסף של נשיא ארצות הברית ברק אובמה במלון סנט רג'יס במנהטן.
סולטנר כיום.
סולטנר מכהן כדיקן ללימודים קלאסיים במכון הקולינרי הצרפתי, חלק ממרכז קולינרי בינלאומי, בעיר ניו יורק.
ג'ון או'הרה
ג'ון הנרי או'הרה (באנגלית: John Henry O'Hara; 31 בינואר 1905 - 11 באפריל 1970) הוא סופר אמריקאי. הוא היה ידוע בתחילה כמחברם של סיפורים קצרים ובשלב מאוחר יותר נעשה סופר רבי-מכר, הידועים שבהם הם "פגישה בסאמארה" ו"באטרפילד 8". ידוע בדיאלוגים הבהירים והמדויקים שלו. או'הרה תיאר היטב את המעמד החברתי והבדלי המעמדות, והרבה לכתוב על שאיפות חברתיות. הרומן פרי עטו "באטרפילד 8" עובד לסרט בכיכובה של אליזבת טיילור וזכה באוסקר ב-1960.
או'הרה היה דמות שנויה במחלוקת, יצא לו שם של אדם נוח להתרגז ושל אחד שמקטלג חברתית אנשים, תכונות שהאפילו על כישרונו הרב כמספר סיפורים. הסופר פראן לבוביץ' כינה אותו "פרנסיס סקוט פיצג'רלד האמיתי". לעומת זאת מבקר הספרות מיכאל קקוטני מהניו יורק טיימס כינה אותו בזלזול "שוטה מפורסם."
חייו.
או'הרה נולד בפוטסוויל (Pottsville), פנסילבניה. אביו נפטר כשאו'הרה היה בסוף לימודיו התיכוניים, והשאיר אותו ללא יכולת לממן את לימודיו בקולג' אוניברסיטת ייל, כפי ששאף. ידוע כי אכזבה זו השפיעה על או'הרה לשארית חייו וחידדה את המודעות החברתית העמוקה שאפיינה את עבודתו. הוא עבד ככתב במספר עיתונים לפני שעבר לעיר ניו יורק, שם החל לכתוב סיפורים קצרים עבור מגזינים. בצעירותו היה גם מבקר ספרים, פרשן רדיו, וסוכן עיתונות; לימים, כששמו הלך לפניו, הוא נעשה לבעל טור בעיתון. כשעדיין התגורר בפוטסוויל, אוה'רה סיקר את משחקי ליגת הליגת הכדורגל הלאומית בעיר הולדתו פוטסוויל מרונס עבור עיתון מקומי. או'הרה זכה לתשבחות רבות על ספוריו הקצרים, למעלה מ-200, שהחל מ-1928 הופיעו בעיתון ניו יורקר. רבים מהסיפורים הקצרים הללו (והרומנים המאוחרים יותר שלו) מוקמו בגיבסוויל, פנסילבניה, המזכירה מאוד את פוטסוויל, עיר קטנה בלב מכרות הפחם של ארצות הברית.
ב-1934, או'הרה פרסם את הרומן הראשון שלו, "פגישה בסאמארה", שקצר שבחים עם יציאתו לאור. זהו הרומן של או'הרה שזכה לביקורות החיוביות ביותר. ארנסט המינגוויי כתב: "אם אתה רוצה לקרוא ספר של אדם שיודע בדיוק על מה הוא כותב וכותב זאת בצורה מופלאה, קרא את פגישה בסאמארה." מצד שני, בכתב העת The Atlantic במרץ 2000 כתבו בנג'מין שוורץ והסופרת כריסטינה שוורץ: "הלעג לעבודתו של או'הרה בעולם הספרותי הוא רווח כל-כך שהכללתו... של "פגישה בסאמארה" ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו (בשפה האנגלית) במאה העשרים הטילה באור מגוחך את הפרויקט כולו."