בשנת 1982 הקים עם ניסים זאב ושלמה דיין את מפלגת ש"ס כרשימה שהתמודדה לבחירות בעיריית ירושלים, כדי להילחם באפליה במוסדות החינוך החרדיים, שנשלטו אז בעיקר על ידי אגודת ישראל. הרשימה זכתה להישג בלתי צפוי כשהכניסה שלושה נציגים למועצת העיר (לעומת שני מנדטים לאגודת ישראל ומנדט אחד למפד"ל). כהמשך להצלחה המוניציפלית הוקמה מפלגת ש"ס הארצית, ובמהלך ההתמסדות והקמת מועצת חכמי התורה, נדחק יעקב כהן למקום החמישי ברשימה, כשבראשות הרשימה הוצב הרב יצחק פרץ. המפלגה זכתה לארבעה מושבים בבחירות והוא לא נכנס לכנסת.
לאחר הבחירות פרש מש"ס והתמקד במעשי חסד וסיוע לציבור. בביתו ברחוב מלכי ישראל הקים מדי שנה בימי חג הסוכות את 'סוכת החסד', שאליה היו מגיעים אנשים שנקלעו לירושלים וסעדו בסוכה.
כהן נפטר ממחלה בשבת, בכ"א בטבת תשע"ט. לאחר פטירתו עלו ראשי מפלגת ש"ס ובראשם שר הפנים אריה דרעי לקברו, שם הודו לו על פועלו וביקשו מחילה על התנהלות המפלגה כלפיו בראשית ימיה.
בתרבות הפופולרית.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "הבלתי רשמיים" המספר על הקמת מפלגת ש"ס, שבו מגלם שולי רנד את דמותו של יעקב כהן.
שכונת אפרים (רחובות)
שכונת אפרים היא שכונה בצפון מערב רחובות הקרויה על שם אפרים פישל רוטנשטרייך.
היסטוריה.
השכונה הוקמה כשכונה חקלאית על ידי ארגון העובדים של הציונים הכלליים בשותפות עם התאחדות התימנים, על אדמה של הקרן הקיימת. בעת הקמתה, נבנו בשכונה 37 בתים בני שני חדרים, מטבח, מרפסת ושירותים. לצד כל בית היה שטח של דונם וחצי למשק עזר. להקמת השכונה סייעו קרן היסוד ובנק המשכנתאות והבנייה בוצעה על ידי ארגון הקבלנים ברחובות. השכונה נחנכה ב-15 ביולי 1940, בטקס לזכרו של אפרים פישל רוטנשטרייך, שעל שמו נקראה השכונה. המתיישבים שכללו 18 מהתאחדות התימנים, 8 ממשפחות עליית סיטקוב מגליציה ו-11 מארגון הציונים הכלליים, נכנסו לבתים בסביבות מרץ 1941. בהצופה נכתב שכולם "פועלים חקלאיים ושומרי דת". עד הקמת המדינה הייתה השכונה מבודדת ואירעו מקרים של ירי על השכונה מצד ערביי זרנוגה.
בינואר 1949 החליטה מועצת עיריית רחובות על הכללת השכונה בעיר רחובות והמהלך אושר סופית על ידי משרד הפנים בספטמבר 1949. ממערב לשכונה הקומה מעברה א' של רחובות, ומצידה השני, בינה לבין כפר מרמורק וגבתון הוקמה שכונת הוותיקים. באמצע שנות ה-50 זוהתה השכונה כשכונה אשכנזית, ועלו תלונות כלפיה על התבדלות מתושבי המעברה. במחצית השנייה של שנות ה-50 הוקם בשכונה בית ספר דתי בשיתוף עם משרד החינוך אך בניגוד לעמדת העירייה.
חרקות
הירש בער הורביץ
הִירְש בֶּער הורביץ, שמו המאוחר: "הרמן הדוויג ברנרד"; (1785 – 15 בנובמבר 1857) היה פרופסור יהודי, שנמשך לתנועת ההשכלה בצעירותו באוקראינה ושימש במשך שנים רבות מרצה לשפה העברית באוניברסיטת ​​קיימברידג', בריטניה. הוא מת ב-15 בנובמבר 1857, בגיל 72.
הורביץ נולד באוקראינה כ"הירש בער" ומוצאו מאומן. בצעירותו התיידד עם משכילי העיר. חותנו היה 'משכיל' יהודי בשם חייקל הורביץ וגיסו, 'משכיל' אף הוא, היה משה לנדא. בגיל 25 היה משחק שחמט עם רבי נחמן מברסלב, ואף היה מקריא לו סיפורי קלאסיקה בשפה הגרמנית. היכרותו עם הרבי החלה עת שלח לו מאומן לברסלב עותק של הספר "יין לבנון", פירוש על מסכת אבות של נפתלי הרץ וייזל. הספר הגיע בדיוק למחרת שרפה שכילתה את בית הרבי, יחד עם הודעה על דירה פנויה לבואו של הרבי לעיר אומן. כחצי שנה לאחר מכן אף עזר לחסיד ר' נתן מנמירוב להעלות על הכתב את דרשת הרבי האחרונה לחייו, שניתנה בראש השנה התקע"א.
מאוחר יותר היגר לאנגליה ושם הפך לפרופסור לשפות עתיקות, והרצה במשך שנים על השפה העברית. החוקרים חלוקים בשאלה האם התנצר או לא.
בקרב חסידי ברסלב נפוצו סיפורים ומיתוסים שונים על חייו ומותו, ועל חזרתו בתשובה בסוף ימיו. לאחרונה אף החלה תופעה של חסידים הנוסעים לקברו בקיימבריג' כדי לתקן את נשמתו.
הפרופסור האמריקני ללשון המקרא סמואל טרנר () העיר על עבודותיו של הורביץ כי: "התלמיד ימצא עבודה זו מאוד שימושית בקידום רכישת העברית הרבנית".
הרמן הדוויג ברנרד
עליית סיטקוב
עליית סיטקוב הייתה עלייה של חקלאים יהודים מפולין, גליציה, רוסיה הקרפטית וטרנסילבניה, שאורגנה על ידי התאחדות האכרים בשנת 1935 כדי להביא כח עבודה חקלאי למושבות.
היסטוריה.
לאחר תלונות מצד גורמי הימין ביישוב על כך שהסרטיפיקטים מחולקים באופן לא ראוי, ולאחר משא ומתן ארוך, הוקצו להתאחדות האיכרים 400 סרטיפיקטים כדי להביא עולים מוכשרים לעבודה חקלאית לארץ ישראל. כדי לבחור את האנשים נשלח יששכר סיטקוב, נציג התאחדות האיכרים למזרח אירופה בתחילת 1935. בסוף הסיור של סיטקוב פורסם: "הסיור הוכיח שוב את ההנחה הקודמת של התאחדות האיכרים שמשפחות רבות של עובדי אדמה מנוסים ומורגלים מילדותם לעבודה פיזית ושמוכנים לעלות לא"י, לא נתנה להם האפשרות הזאת עד כה.".
250 סרטיפיקטים ניתנו ליהודים מפולין וגליציה, 40 ליהודים מהקרפטים ו-110 ליהודים מטרנסילבניה. מכיוון שהעולים היו בעלי משפחות, על כל סרטיפיקט הגיעה משפחה שלמה. בחלק מהמקרים, צירפו העולים למשפחתם קרובי משפחה כדי להגדיל את מספר העולים. לעולים הובטחה עבודה מצד התאחדות האיכרים, שטענה שהעולים נדרשים לה כדי להגביר את העבודה העברית במושבות. תוקף הסרטיפיקטים היה עד סוף מרץ 1935 והממשלה האריכה את תוקפם בשלושה חודשים כדי לאפשר את ניצולם.
סיטקוב חיפש אנשי עבודה והלך למקומות הנידחים ביותר לחפש עובדים מתאימים. נטען שהוא פסל אנשים שהשתייכו לארגונים ושאנשים התחזו לפשוטי עם כדי לזכות בסרטיפיקטים המיוחלים. ככלל, העובדים היו דתיים.
בקרב מפלגות השמאל היה מתן סרטיפיקטים להתאחדות האיכרים לסדין אדם. כשלקראת סוף 1935 העלתה התאחדות התעשיינים הצעה דומה שיינתן לה להביא עולים בעלי מלאכה בתעשייה, נכתב בדבר: "לעינינו עברו בלהות העלייה של מר סידקוב".
עלייה.
קבוצה ראשונה של עולים, שמנתה 24 משפחות, הגיעה ליפו ב-19 במאי 1935. קבוצה שנייה של עולים, 53 משפחות ממרמרוש, הגיעה לחיפה על סיפון הדצ'יה ב-30 במאי 1935. קבוצה שלישית של עולים, שכללה 32 משפחות מבסרביה הגיעה לחיפה על סיפון ה"הרדיאל" ב-3 ביוני 1935. קבוצה נוספת של עולים, 25 משפחות ממרמרוש, הגיעו לחיפה על סיפון הד'ציה ב-14 ביוני 1935.
קליטה.
העולים פוזרו בין 12 מושבות. קבוצת העולים שהגיעה ב-19 במאי 1935 פוזרה בין נתניה (8 משפחות), אבן יהודה (5 משפחות), חדרה (4 משפחות), בנימינה (3 משפחות), כפר סבא, מגדיאל, ראשון לציון ופתח-תקוה (משפחה אחת לכל מושבה).
כרבע מהעולים הגיעו לנתניה ומספרים משמעותיים הגיעו גם לחדרה, רחובות, בה נקלטו 92 משפחות בעיקר מיוצאי רומניה, וראשון לציון. למקומות רבים נוספים בשרון הגיעו קבוצות קטנות יותר. לאבן יהודה הגיעו 7 משפחות.
התאחדות האיכרים פעלה לקלוט את העולים במושבות ולצורך כך הוקמו ועדות קליטה במושבות. כן נעשה מאמץ לארגן לעולים שיכון ולצורך כך הוקמה, בין השאר, שכונת אפרים ברחובות בה יושבו שמונה משפחות מעולי סיטקוב, רמת אפרים בנתניה ושכונת נוה חיים בחדרה. על העולים עברו תלאות רבות ועלו תלונות על אי עמידה בהבטחות לגבי כמות העבודה ועל העדר סיוע בשיכון.
הערכה.
המחלוקת על הבאת עולי סיטקוב נמשכה גם שנים לאחר מכן, בהערכה של מידת הצלחתם. באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו נכתב בערך של יששכר סיטקוב: "הם הצטיינו בתור עובדי אדמה טובים, וכיום מהוים הם אוכלוסייה חקלאית עצמאית, בעלת משקים פורחים."
לעומת זאת, חברת הכנסת פייגה אילנית מהשמאל אמרה בכנסת, ב-13 בפברואר 1951: "עולי סיטקוב, במקום להשתרש בחקלאות, חזרו ברובם לדפרולטאריזאציה, לרוכלות ולחנוונות זעירה."
מלון פרימה המלכים
מלון המלכים הוא בית מלון, הנמצא בכיכר צרפת שבירושלים. המלון נחנך ב-1956, והיה אחד המלונות הראשונים שהוקמו בירושלים לאחר קום המדינה.
היסטוריה.
בית מושבק.
המלון הוקם על מגרש שבמרכזו עמד בית מידות, בית פרטי גדול ורחב בן שתי קומות עם גג רעפים, שהוקם בסוף המאה ה-19. הבית הוקם על ידי מרגרט המינג. המינג, נוצרייה אדוקה בריטית, שהייתה מורה של ילדי אצולה, שבשנות ה-60 לחייה הגיעה לירושלים ובחסכונותיה בנתה את המבנה. בין השאר הקימה בו את התחנה המטרולוגית הראשונה בארץ ישראל. בירושלים המירה את דתה מנצרות פרוטסטנטית לנצרות יוונית-אורתודוקסית והורישה את הבית לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. אחר כך נמכר הבית לאיש העסקים קונסטנטין סלאמה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הושכר הבית לאליאס וכריסטינה מושאבק וילדיהם. משפחה שהייתה חלק מהאליטה הפלסטינית של ירושלים בתקופת המנדט, ובניה היו מעורבים בפוליטיקה המקומית. הם לקחו חלק בניהול ימק"א וקיימו קשרים חברתיים ענפים עם משפחות נוצריות אחרות כמשפחת כתאן, פראג'י ודיב, והבית נקרא על שמם. אליאס אפנדי מושאבק היה חבר מועצת עיריית ירושלים בשנות ה-20 וה-30. ב-7 במאי 1921 מינה הנציב העליון את אליאס מושבק לחבר בוועדת הייקראפט, שחקרה את השתלשלות האירועים ואת הסיבות שהביאו לפריצת מאורעות 1921, ובלשון כתב המינוי - "לחקור את סיבת הבלבולים". בן משפחה נוסף, פואד מושבק היה מנהל הכספים של ימק"א ירושלים. בשנות ה-40 עברה משפחת מושבק לבית שבנתה בשכונת קטמון, הבית חולק לדירות והושכר לאנשים שונים. בינואר 1948, לאחר פיצוץ מלון סמירמיס בקטמון, שהיה סמוך לבית שבו גרו, משפחת מושאבק ברחה מעיר וביתם הוגדר נכס נפקדים ועבר לבעלות רשות הפיתוח.
הקמת מלון המלכים.