ב-1979 היה חסדאי ממקימי תנועת לאו"ר (ראשי תיבות של לב אחד ורוח חדשה), קבוצה רעיונית שביקשה לגבש תוכנית ליציאה מן המשבר שפקד את מדינת ישראל, אשר בא לידי ביטוי במלחמת יום הכיפורים. בבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 התמודדה רשימה מטעם לאו"ר, שבראשה חסדאי, אך לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 נרשמה התנועה כמפלגה בשם אחריות - לב אחד ורוח חדשה, ורשימה מטעמה, אף הפעם בראשות חסדאי, התמודדה בבחירות ללא הצלחה.
ב-1979 יעקב חסדאי גם הגה את "פרויקט חסדאי" / "מסלול עליית הנוער בצנחנים", והוביל אותו במשך 10 שנים. במהלך שירותו הצבאי, נוכח חסדאי לדעת שלוחמים מקרב בוגרי מוסדות עליית הנוער אינם מקודמים מספיק בדרגות הפיקוד, והוא יזם, באישור ובברכת הרמטכ"ל דאז, רפאל איתן (רפול), את הפרויקט. מטרת הפרויקט הייתה ליצור מסלול ייעודי לפיקוד עבור חיילים מרקע סוציו-אקונומי נמוך בעלי נתונים גבוהים ומוטיבציה לשירות משמעותי. זאת, על מנת להופכם למפקדים וקצינים אשר יחזרו לשרת בגדודים מהם צמחו וישתלבו בשרשרת הפיקוד. במסגרת הפרויקט, איתר חסדאי תלמידים בעלי נתונים גבוהים בפנימיות עליות הנוער והאגודה לקידום החינוך, והם נשלחו בטרם גיוסם לגיבוש צנחנים של כשבועיים. במהלך תקופה זו, עברו המועמדים מיונים שונים אשר כללו מסעות, מורשת קרב ומורשת ישראל וכן מבדקי קצונה. בוגרים אלו גויסו כקבוצה עם מחזורי אוגוסט, עברו שרשרת חיול מקוצרת והצטרפו לגיוסי מאי של שני גדודי הצנחנים. חסדאי השתתף באופן אישי במיון של כל אחד ואחד מן המועמדים, בליווי שלהם לאורך שירותם הצבאי - בטירונות, באימונים ובקורסים והיה שותף ביחד עם הסוכנות היהודית במעקב אחר אותם בוגרים גם לאחר שיחרורם. רבים מבוגרי המסלול השתלבו בתפקידי פיקוד וקצונה בצבא ובתפקידי ניהול ועשייה משמעותית לאחר שחרורם, וחלקם אף שומרים על קשר עם חסדאי עד היום.
חסדאי חבר במכון לאסטרטגיה ציונית. כיום הוא גר ברובע היהודי, בירושלים.
משנתו החברתית.
משנתו החברתית עוסקת בעיקר בשאלות יסוד של חברה, זהות יהודית ולאומית במדינת ישראל, וביחס ביניהם. הוא מזהה משבר הולך ומעמיק בחברה הישראלית, וקורא לחשבון נפש ולביקורת עצמית ללא מורא ('על סף היובל').
ספריו הראשונים, 'אמת בצל המלחמה' ו'בעט ברזל', הם מעין קבצים של הרצאות שנתן לחייליו, מכתבים וכתבים ראשונים שלו, עוד בעת שירותו בצה"ל. הם משקפים את דעתו ואת תפיסותיו בסוגיות הנוגעות לצבא,
כמו דמות הצבא וערכיו, וכן דרך החינוך הצבאית. רובם של כתביו הביקורתיים נעשו שנויים במחלוקת עם כתיבתם, ולא תמיד אושר לו לפרסם בפומבי את דעותיו. המאמר שפותח את הספר הראשון ('סדקים ביסודות'), מתחיל במכתב שכתב אל שמעון פרס, שר הביטחון באותה עת, מיד לאחר שסיים את עבודתו במסגרת ועדת אגרנט, בו הוא מפרט מסקנות אישיות שלו ביחס למה שראה ולמד במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחריה. מכתב זה נמסר על ידי שר הביטחון לפרסום בקובץ פנימי של מערכות, שיועד לקצונה הבכירה של צה"ל בלבד, באותה עת. מכתב נוסף, שעסק בלקחים מקצועיים מאותה מלחמה, לא הותר לפרסום. פרסומים אלה ואחרים הפכו אותו לאיש ריבו של הממסד הצבאי, דבר שכנראה גם לא תרם לקידומו הלאה בפיקוד הבכיר בצה"ל. המאמרים שברשימה החלקית שלהלן, שחלקם גם פורסם בשני ספרים אלה, עוסקים בסוגיות ובהיבטים שחסדאי מעלה, ומאפשרים לבחון אותם מזוויות לא שגרתיות.
חסדאי טוען במספר מקומות כי הכשל של מלחמת יום הכיפורים לא היה נקודתי כפי שהחברה הישראלית והמערכת הצבאית והפוליטית ביקשה לראותו. לדבריו, לא ניתן לתחמו לגבולות שאלת ההפתעה ואחריות אמ"ן לה, כפי שלא ניתן לפתור אותו בהדחת הקצינים שנתפסו שאחראים לכשל. במלחמה, לדידו, התגלתה בעיה רחבה הרבה יותר ביחס לחברה הישראלית, שבמובנים רבים טרם נפתרה.
איג דה ורמנדואה
איג דה ורמנדואה (בצרפתית: Hugues Ier de Vermandois; 1057 - 18 באוקטובר 1101), בנו של אנרי הראשון ואחיו הצעיר של פיליפ הראשון מלך צרפת.
חייו.
בנובמבר 1095 התקיימה מועצת הכנסייה הקתולית בעיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בצרפת) שבה קרא האפיפיור אורבנוס השני למסע צלב נגד הסלג'וקים שבמרוצת המאה האחת עשרה הצליחו לכבוש את מסופוטמיה, את אסיה הקטנה, את סוריה ואת ארץ ישראל.
פיליפ הראשון, מלך צרפת לא היה רשאי לקחת חלק במסע הצלב משום שנודה על ידי האפיפיור אורבנוס השני באשמת נישואים לא חוקיים, ולכן אחיו הצעיר איג דה ורמנדואה יצא למסע הצלב במקומו.
באוגוסט 1096 הוא יצא עם צבאו מצרפת לאיטליה. מעיר הנמל בארי שבדרום מזרח איטליה צלח את הים האדריאטי בכוונה להגיע לטריטוריה של האימפריה הביזנטית, אך רבות מספינותיו נטרפו בים בגלל סערה שהתחוללה לחופי עיר הנמל הביזנטית דורס.
איג דה ורמנדואה ומרבית צבאו נתפסו בידי הביזנטים והובאו לקונסטנטינופול בנובמבר 1096. לפני שהגיע לקונסטנטינופול שלח מכתב שחצני ומעליב לאלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שבו נאמר:
הקיסר, שהיה למוד ניסיון, החזיק את איג דה ורמנדואה כעציר במנזר, ושחררו רק לאחר שהאחרון נאות לקיים טקס שבועת אמונים להישבע לו אמונים כוואסל.
ביולי 1098, אחרי שהצלבנים הצליחו לעבור דרך הטריטוריה של הסלג'וקים ולכבוש את אנטיוכיה (כיום אנטקיה שבדרום טורקיה), איג דה ורמנדואה השתתף במשלחת אל אלכסיוס הראשון שמטרתה הייתה לבקש ממנו להגיע לאנטיוכיה ולקחת לידיו את הנהגת מסע הצלב. הקיסר, שחשש מכוונותיהם של הצלבנים, התחמק מלתת תשובה לפני שיובטח לו השלטון על העיר.
בינתיים איג דה ורמנדואה חזר לצרפת, ומשהגיע לשם נאשם בכך שלא הצטרף לצלבנים שהמשיכו במסעם לכיבוש ארץ ישראל, ולא מילא את שבועתו לעלות לרגל לירושלים, והאפיפיור פסקליס השני איים לנדותו.
איג דה ורמנדואה הצטרף למסע הצלב של 1101, אך בספטמבר של אותה שנה נפצע בקרב, ובאוקטובר מת מפצעיו בעיר טרסוס (כיום בדרום טורקיה).
טאריק איבן זיאד
שלישות
הרפתקות החייל איבן צ'ונקין
הרפתקות החייל איוואן צ'ונקין (רוסית: Жизнь и необычайные приключения солдата Ивана Чонкина) וספר ההמשך הטוען לכס המלכות הם המוכרים שבספריו של ולדימיר ווינוביץ'.
עלילה.
הספרים מגוללים את עלילותיו של טוראי שמשרת כעגלון ביחידת חיל האוויר של הצבא האדום. בקיץ 1941, כמה ימים לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, מבצע אחד ממטוסי היחידה נחיתת חירום בקולחוז נידח. החייל צ'ונקין נשלח לשמור על המטוס. נאסר עליו לזוז ממקומו והובטח לו שיוחלף בקרוב. החייל רפה-השכל מבין את הפקודה כלשונה והוא לא זז מהמטוס עליו הוא שומר. מאידך, מפקדיו שוכחים כליל את הבטחתם ואת החייל ולא שולחים לו לא אספקה ולא מחליף.
אירוע זה הוא בסיס לעלילה נפתלת של חוסר הבנה במסגרתה מוכרז איוואן צ'ונקין כבוגד, שכן בשל סירובו המוחלט לזוז מן המטוס, כדי לא להפר פקודה הוא נקלע לצרות וסכסוכים. בהמשך מתוודע הקורא לדמויות שונות המאכלסות את הקולחוז ולהווי החיים תחת השלטון הקומוניסטי. הספרים כתובים בהומור רב, כסאטירה מושחזת על טמטומו של הצבא, אטימותו של השלטון הסטליניסטי, אזלת ידם של הפקידים והמנהלים, הטיפשות ותאוות הבצע של אנשי המפלגה הקומוניסטית ועורמתו של הרוסי הפשוט.
תמימותו הקיצונית של איוואן צ'ונקין ומעשיו הנעשים מתוך חוסר הבנה מוחלט של האירועים, ומתוך יושר וטוב לב מפורשים על ידי סובביו כעורמה יוצאת דופן. אבחנותיו הישירות והמפוכחות מאירות את האבסורדים של הצבא בספר הראשון ושל השלטון הקומוניסטי בספר השני. דמותו מזכירה גיבורים כפורסט גאמפ ושאנס גרדינר (גיבור הספר להיות שם) האמריקנים והחייל האמיץ שוויק הצ'כי וניקודם דיזמה הפולני.
הספר הראשון נכתב בשנת 1969 אך נדחה על ידי הוצאות ספרים ברוסיה ולבסוף הוברח למערב גרמניה ופורסם בשנת 1975 ותורגם לאנגלית, עברית ושפות אחרות. הספר השני נכתב ב-1979. בברית המועצות שני הספרים פורסמו רק בסוף שנות ה-80, בתקופת הפרסטרויקה.
ב-2007 פורסם חלק שלישי של עלילות צ'ונקין, בשם 'מגורש'.
הערכה וביקורת.
בעוד הספר הראשון רווי הומור פרוע ואבסורדי והוא קליל יחסית ומצחיק, הספר השני מריר יותר ותמונת המציאות האבסורדית וחיי הקולחוז מתוארים, לצד הפן ההומוריסטי, בצורה יותר ריאליסטית וכואבת ולא נעדרים תיאורים קשים של רעב ומצוקה.
כבסאטירות רבות, מרחק השנים מההתרחשויות מטשטש את עוקצי הבדיחות שנכתבו על חשבון אירועים ותופעות שהיו ייחודיות לברית המועצות של ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. עם זאת התמונה הרחבה העולה מתוך הפרטים מציגה מחד הרהור על תופעות אנושיות כלליות ומאידך מפנה זרקור אל פרטי הקיום היומיומיים תחת השלטון הקומוניסטי כתיעוד היסטורי.
בתרבות.
תיאטרון החאן הציג הצגה המבוססת על הספר הראשון בשנת 1980, בבימויו של אילן רונן.
ב-1994 הופק סרט בהפקה משותפת של צרפת, צ'כיה, רוסיה, אנגליה ואיטליה המבוסס על עלילות הספרים.
זיכיון (מדיה)