בראשיתה של המדינה השווייצרית בימי הביניים, בעת קיומה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה, לא היה לשווייץ צבא לאומי של ממש, ולכל אחד מהקנטונים של שווייץ היה כוח צבאי משל עצמו. השותפות הצבאית בין הקנטונים התבטאה בעיקר בכך שבמקרה וקנטון היה נתון באיום מצד גורם זר, קנטונים אחרים נהגו לשלוח את צבאם לעזרתו. בשנת 1848, בהתאם לחוקתה החדשה של שווייץ, סיכמו הקנטונים על העצמת סמכויות השלטון המרכזי בברן, ובכלל זה גם על הקמת צבא פדרלי לאומי. הצבא החדש ("Bundesheer") התבסס על איחוד צבאות הקנטונים השונים, אם כי החוקה התירה לכל קנטון להחזיק ברשותו צבא קטן של 300 חיילים. החוקה גם אסרה על קנטונים להתעמת עצמאית עם כוחות זרים, וקבעה מוסד של גיוס חובה כללי.
צבא שווייץ לא היה מעורב בפעילות צבאית כלשהי מיסודו ועד ימינו. גיוס כללי של כלל הגברים הכשירים הוכרז בפעם הראשונה בשנת 1871, על רקע פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר חששו בשווייץ מפלישה זרה. אירוע אלים ממשי ראשון היה בשנת 1875, אז נקרא הצבא לדכא שביתת עובדים במנהרת גוטהארד. בעימות שהתפתח נהרגו ארבעה פועלים ו-13 נוספים נפצעו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ידעה גם שווייץ מתיחות מסוימת כאשר עיקר שכנותיה היו מעורבות בלחימה, ושווייץ לעומתן התעקשה לשמור על הנייטרליות שלה. עם ראשית המלחמה הכריזה שווייץ על גיוס כללי (בפעם השנייה בתולדותיה), במטרה להרתיע כוחות חיצוניים מפגיעה בה. לקראת סוף המלחמה, הטריד את הצבא דווקא משבר פנימי, כאשר נקרא לדכא שביתה כללית שפרצה בנובמבר 1918. במהלך דיכוי השביתה נהרגו שלושה פועלים. במקביל לפעילות זו סבל הצבא השווייצרי רבות מהשפעת הספרדית, שגרמה לרבים מאנשיו לקפח את חייהם. בשנים הבאות המשיך הצבא לעסוק בפעולות של שיטור פנימי, כאשר אירוע משמעותי היה בנובמבר 1932, אז דיכא הצבא באמצעים אלימים הפגנה אנטי-פשיסטית בז'נבה. במהלך פעולות הדיכוי נהרגו 13 מפגינים ו-65 מפגינים נוספים נפצעו. האירוע גרם לפגיעה ניכרת בתדמיתו של הצבא, והדבר גם התבטא בכך שפוליטיקאים שונים מהשמאל ניסו ליזום הצעות לפירוקו.
תסריט מלחמת העולם הראשונה חזר על עצמו בשנות מלחמת העולם השנייה. שווייץ מצאה עצמה שוב מוקפת בשדות קרב מכל עבריה, ובפעם השלישית בתולדותיה הוחלט על גיוס כללי, שוב במטרה להניא כוחות חיצוניים מכוונה לפלוש אליה. מקור דאגתה המרכזית של שווייץ היה החשש מפני ניסיון של גרמניה הנאצית לפלוש אליה (ראו גם מבצע טננבאום). עקב גיוס החובה והגידול באוכלוסייה הכללית, מראשיתו היה הצבא גדול, ובראשית המאה ה-20 גדל מספר החיילים ששירתו בו גדלה ללמעלה מרבע מיליון חיילים. הדבר הביא לקריאות לרפורמה כוללת כבר בסוף המאה ה-19, אך הדבר לא יצא אל הפועל באופן ממשי. משנה לשנה הדברים הפכו קריטיים יותר, והדבר התבטא בכך שבשנת 1962 מספר החיילים בצבא הגיע לשיא של 880,000 איש. לבסוף, לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 עבר הצבא השווייצרי שורה של רפורמות ("Armee 61") שנועדו להביא למודרניזציה של הצבא. במסגרת רפורמות אלו עבר הצבא ארגון מחדש, כוח האדם שלו קוצץ, והצבא גם נפטר מרוב הסוסים שהחזיק ברשותו.
בשנות ה-80 קלט הצבא לשירותיו את טנק הלאופרד 2 תוצרת גרמניה. טנק זה הוא טנק המערכה העיקרי של הצבא עד היום. באותה התקופה קלט גם הצבא את נגמ"ש הלחימה השוודי Combat Vehicle 90, וכן החליף את הארטילריה המיושנת בה החזיק בכמות משמעותית של התותח המתנייע M-109 תוצרת ארצות הברית. במקביל לרכש האיכותי שהפך את רוב כלי הנשק הכבדים של הצבא למתקדמים יחסית, נערכו קיצוצים משמעותיים נוספים בכוח האדם. בשנת 1995 עבר הצבא רפורמה משמעותית נוספת ("Armee 95"), אשר כללה את קיצוץ כוח האדם ל-400,000 חיילים, מגמה שנמשכה ביתר שאת גם ברפורמה נוספת שנערכה בשנת 2004 ("Armee XXI"), אז הצבא קיצץ את מספר חיילים באופן דרמטי ל-220,000. במסגרת אותה רפורמה הוציא הצבא משירות את רוב כלי הרכב שהחזיק עד אז ברשותו. גם חיל האוויר זכה לרכש חדש כאשר בשנת 1996 נרכשו מארצות הברית כמה עשרות מטוסי F-18, אשר החליפו את מטוסי המיראז' הישנים כמטוסי הקרב העיקרים של החיל.
חזון, משימה ומטרות.
בהתאם לחוקה הפדרלית של שווייץ:, משימות הצבא הן:
התפקיד העיקרי של צבא שווייץ הוא הגנה על המולדת. בפועל, עקב התנהלותה הדיפלומטית של שווייץ כמדינה נייטרלית, הצבא לא לקח חלק בעימותים צבאיים ממשיים כנגד מדינות זרות במאתיים השנים האחרונות. בשגרה הצבא מקיים לאורך השנה גם את מטרותיו האחרות: משימות חיפוש והצלה; תמיכה באוכלוסייה האזרחית בעת משבר, למשל בחורף קשה; ארגון וסיוע בניהול אירועים בינלאומיים גדולים כגון הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס; השתתפות במשימות לשמירת שלום ברחבי העולם; ועוד.
מבנה וארגון.
צבא שווייץ כולל חמש יחידות אב מרכזיות, הכפופות כולן ישירות לפיקוד העליון של הצבא. יחידות אב אלו כולות שתי זרועות לוחמות: צבא היבשה וחיל האוויר, ושלושה אגפים ניהוליים: אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה, אגף הלוגיסטיקה ואגף הפיקוד והתמיכה. בראשות צבא היבשה וחיל האוויר עומדים מפקדים בדרגת לוטננט גנרל, ותחתיהם נמצא כלל הכוח הלוחם של צבא שווייץ. צבא היבשה כולל את כוחות החי"ר, השריון, הארטילריה, הקומנדו והים; חיל האוויר כולל את מטוסי ומסוקי הקרב. שלושת האגפים הניהוליים כוללים עשרות אלפי עובדים שתפקידם לתמוך בכוחות הלוחמים: אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה עוסק בהקניית ידע תאורטי לקצונה של הצבא ולשאר חיילי הקבע, אגף הלוגיסטיקה עוסק במתן תשתית לוגיסטית לכוחות הלוחמים, ואגף הפיקוד והתמיכה עוסק בתחומי התקשוב, אבטחת המידע והטכנולוגיה.
פיקוד ושליטה.
בזמן שגרה, מפקד על הצבא השווייצרי קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף לראש מחלקת ההגנה הפדרלית בממשלת שווייץ. המפקד העליון הנוכחי של הצבא של שווייץ הוא אנדרה בלאטמאן, וראש מחלקת ההגנה הפדרלית היא ויולה אמהרד. ראש הצבא הוא הדרג הפיקודי העליון בצבא ואחראי לאימון והכשרת הכוחות בזרועות הצבא, להכנתו למלחמה בימי שלום ולפיקוד עליו בעתות מלחמה. בעת חירום או מלחמה, מתוקף סמכותה לפי חוקת שווייץ, מעלה אספת הברית את המפקד העליון של הצבא בדרגה לדרגת גנרל, ובכך הוא הופך רשמית למפקד המלחמה. דרגת הגנרל ייחודית בצבא שווייץ כך שאיננה משמשת בעתות שגרה.
לאורך תולדות שווייץ מונו גנרלים בסך הכל חמש פעמים. המינוי ניתן למרות ששווייץ לא השתתפה באף עימות מלחמתי והסתפקה בהגנת גבולותיה. הדרגה והתפקיד ניתנו לארבעה אישים אלו:
גיוס והכשרה.
בשווייץ מונהג גיוס חובה החל על כל האזרחים הגברים הכשירים לשירות, אשר מגיעים לגיל 19. הנשים, אשר כולן פטורות מגיוס, יכולות להתגייס בהתנדבות, וכך גם גברים החל מגיל 18. קביעת הכשירות לשירות מוגדרת כ"מצב פיזי, אינטלקטואלי ונפשי מספק, העונה על הדרישות לשירות צבאי או שירות הגנה אזרחית, ויכול לבצע שירות זה מבלי לגרום נזק לעצמו או לאחרים". אזרחים אשר אינם כשירים לשירות לא מגויסים, אך נאלצים לשלם מס בגובה 3% עד גיל 30, אלא אם כן הם בעלי נכות המונעת מהם להתגייס. בשנת 2008 כ-20% מהמועמדים נמצאו כלא מתאימים לגיוס וקיבלו פטור ממנו, כאשר אחוז הלא מתאימים הגבוה ביותר נרשם באזורים עירוניים כדוגמת ציריך וז'נבה, ובעוד זאת, באזורים הכפריים שיעור הגיוס היה גבוה. אזרחים שווייצריים הגרים מחוץ לשווייץ פטורים מגיוס בעתות שלום.
עם גיוסו, נשלח המועמד לערוך את הליך הגיוס באחד מששת בסיסי המיון והקליטה הפזורים בשווייץ. הליך הגיוס נערך על פני יומיים עד שלושה, ולאחר מכן החייל עובר טירונות שנמשכת 18 עד 21 שבועות. בתום תקופה זו מיעוט מהחיילים, אלו המאובחנים כמתאימים לכך, נשלחים לבית הספר של קצינים לעבור מסלול הכשרה לקצונה, והשאר עוברים לאחר הטירונות תקופת לימוד והכשרה של שישה שבועות, אשר במהלכה החיילים לומדים אודות תפקידיהם ומתמקצעים בהם. בסוף תקופה זו ממוינים החיילים ליחידותיהם ומשוחררים, כאשר בדרך כלל סך כל תקופת שירות החובה עומדת על כחצי שנה. כ-15% מהחיילים ממשיכים את השירות כחיילי מילואים למשך עשר שנים, ובתקופה זו החיילים נדרשים בדרך כלל להגיע לתקופת רענון ואימונים של כשלושה שבועות בשנה, כאשר קצינים מזומנים לתקופת אימונים כפולה. חיילים אחרים ממשיכים מרצונם לשירות קבע.
הפופולריות של הצבא בשווייץ נחשבת לגבוהה ובאופן ספציפי מוסד שירות החובה נהנה מתמיכה ציבורית רחבה. ב-22 בספטמבר 2013, התקיים משאל עם בנוגע לביטול גיוס החובה, ויותר מ-73% הצביעו נגד ביטולו.
צבא היבשה.
צבא היבשה השווייצרי (בגרמנית: Heer; בצרפתית: Forces terrestres; באיטלקית: Forze terrestri) הוא זרוע היבשה של צבא שווייץ. על צבא היבשה מפקד קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ. מפקד צבא היבשה הנוכחי הוא דומיניק אנדריי.
המערך הלוחם.
המערך הלוחם הסדיר של צבא היבשה השווייצרי כולל שתי חטיבות חי"ר, שתי חטיבות חי"ר המתמחות בלוחמה הררית, ושתי חטיבות שריון. לצד שש חטיבות אלו, ישנן גם שתי חטיבות מילואים: חטיבת חי"ר אחת וחטיבת חי"ר הררית אחת. החטיבות הסדירות גדולות יחסית למקובל בעולם, והן כוללת בין 6 ל-8 גדודים כל אחת (לעומת 3 - 4 גדודים בצבאות אחרים). גם שתי חטיבות המילואים גדולות בהרבה מהגדול המקובל של חטיבה, האחת כוללת 12 גדודים והשנייה כוללת 14 גדודים. למרות שחטיבות המילואים מוגדרות כחטיבות חי"ר, הן כוללות גם כוחות שריון משמעותיים.