הדרך שהובילה לשער פוטסדאם ראשיתה בימי הביניים כנתיב המוביל מברלין לכפר שנברג, אולם הדרך הפכה ברבות השנים לחלק מנתיב המסחר החוצה את יבשת אירופה, החל מפריז ועד לסנקט פטרבורג, דרך אאכן, ברלין וקניגסבורג. בשנת 1660 העדיף פרידריך וילהלם הראשון לעשות דרכו בנתיב זה אל ארמונו בפוטסדאם. החל משנת 1754 עבר בנתיב זה שרות תחבורה של קרון רתום לסוסים, אשר נשא סחורות ונוסעים בין ברלין לפוטסדאם, זאת אף שהדרך הייתה משובשת. אולם בשנות ה-40 של המאה ה-18, לאחר שפרידריך הגדול עלה לשלטון, הוא בנה את ארמון סנסוסי בפוטסדאם ולאחריו את הארמון החדש, עובדה שהצריכה סלילת הדרך באופן היאה למלך ולפמלייתו. לאחר שורה של שיפורים, בין השנים 3–1791 הפך הקטע שבין ברלין לפוטסדאם לדרך הראשונה בפרוסיה הכשירה למעבר בכל מזג אוויר. שער פוטסדאם בחומת המכס דרכו נכנסה הדרך אל העיר ברלין, היה לאתר שבו קמה לאחר שנים כיכר פוטסדאם.
ימיה הראשונים של הכיכר.
תחילתה של כיכר פוטסדאם כצומת ממנה יצאו דרכים לכיוונים שונים מחוץ לחומות העיר. על פי מדריך דרכים ישן, המקום מעולם לא היה כיכר של ממש, אלא צומת של חמש דרכים על דרך המסחר הישנה החוצה את אירופה.
בין החומות, מיד לאחר השער, היה שטח מתומן גדול, אשר נוצר עוד בעת הרחבתה של פרידריכשטאט בשנים 4–1732, שאותה חצה לייפציגר שטראסה. היה זה אחד ממגרשי המסדרים לאלפי החיילים שהגנו על ברלין בשיאה של ממלכת פרוסיה. תחילה היה המקום ידוע בכינוי "המתומן" (בגרמנית: Achteck), ב-15 בספטמבר 1814 הוא נקרא בשם כיכר לייפציג, לציון ניצחונה של פרוסיה צבא נפוליאון בקרב לייפציג. אף שמו של שער פוטסדאם שונה לשער לייפציג סמוך לאותה עת, אולם שב לשמו המקורי בתוך שנים ספורות.
ההיסטוריה של כיכר לייפציג (בתוך החומה) וכיכר פוטסדאם (מחוץ לחומה) קשורות זו בזו מאז יצירתן, ולעיתים קרובות דנים בהן כמקשה אחת. שטחה הנוכחי של כיכר פוטסדאם היה ככל הנראה מחוץ לתחומי העיר ברלין, ולכן תכנונה לא היה כפוף לתקנות ולהגבלות שחלו בתחומי עיר שהיוותה בירתה של אימפריה ודאגה לתדמיתה זו. הכיכר צמחה לה באופן אקראי וסימלה את הראוותנות וחוסר הסדר שהוסיפו למעמדה. לעומתה, כיכר לייפציג שבין החומות ותמיד נבנתה באופן מסודר וממושמע, שהרי תוכננה כמקשה אחת על ידי האדריכל גרלך. בציור משלהי המאה ה-18 נראים הבניינים בכיכר לייפציג אחידים וחמורים למראה. כיכר זו השתלבה להפליא במתווה השתי וערב שבה תוכננה עיר המבצר. במובן זה, שער פוטסדאם היה קו מפריד בין שני עולמות שונים. רק בתקופה מאוחרת יותר נהרסו הבניינים האחידים בכיכר לייפציג וברחוב החוצה אותה, והחלו להיבנות מבנים בעלי סגנון מפואר יותר. בסופו של תהליך הוקמו לאורך רחובות אלה ארמונות היסטוריים חשובים ובתי פאר. באותו שלב כבר חדלה כיכר לייפציג מלשמש ליעדה המקורי ככיכר מסדרים.
כבר בשנת 1797 הותוותה תוכנית שלפיה כיכר פוטסדאם תלבש צורה של כיכר ממש. על פי התוכנית שהוצעה על ידי האדריכל פרידריך גילי (Friedrich David Gilly) שטח צומת הדרכים שמחוץ לחומה יאוחד עם השטח המתומן שבין החומות כדי ליצור שטח מלבני גדול ובמרכז מבנה, דמוי מקדש יווני, לכבודו של המלך פרידריך השני. תוכנית זו לא יצאה לפועל, כמו גם תוכנית אחרת של תלמידו של גילי, קארל פרידריך שינקל להקים במקום קתדרלה לאומית.
שער פוטסדאם החדש.
בין השנים 4–1823 נבנה, בתכנונו של קארל שינקל, שער חדש שמשני צידיו בית משמר ובית מכס. השער נחנך באופן רשמי ב-23 באוגוסט 1824. הבנייה כללה גם עיצוב מחודש לכיכר לייפציג, לאחר שניסיונות להופכה לכיכר שוק כשלו.
השער נועד, בין השאר, להגביל את כניסתם של איכרים מן הסביבה אל תוככי העיר, אולם הותר להם להקים דוכנים מיד מחוץ לתחום השער, מתוך תקווה שהדבר יסייע בפיתוח דרכים כפריות, כדי להקל על תנועת כוחות הצבא. כך החלה הפעילות בכיכר פוטסדאם. שמה של הכיכר לא ניתן לה לפני ה-8 ביולי 1831, אולם האזור סביבה החל להתפתח כבר בתחילת המאה ה-19 כרובע שקט עם בנייה נמוכה. ככל שהפכה ברלין לעיר צפופה ורועשת יותר, כך גברה הנטייה של תושביה העשירים לצאת אל מחוץ לחומות המכס ולבנות להם חווילות פאר סמוך לשער לצד הדרכים הכפריות הרחבות שהפכו לשדרות. פיתוח האזור החל באיטיות, אולם בשנת 1828 האזור שממערב לכיכר פוטסדאם, הנמצא בין פארק טירגארטן לבין הגדה הצפונית של מה שהפך לתעלת לנדוור (Landwehrkanal) קיבל אישור מלכותי להסבתו לשכונת מגורים לאוכלוסייה העשירה בעיר. אזור זה אוכלס עד מהרה בבתי פקידי שלטון, קצינים, בנקאים, אומנים ומדינאים, וזכה לכינוי "רובע המיליונרים" אף על פי ששמו הרשמי היה פרבר פרידריך (Friedrichvorstadt), או רובע טירגארטן (Tiergartenviertel).
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 החלת שיטת מיסוי ישיר יתרה את הצורך בחומות המכס, וכך בשנים 7–1866 נהרסו רוב החומות יחד עם שעריהם, להוציא שניים - שער ברנדנבורג ושער פוטסדאם. אף שהצורך בשערים חלף, השער המפואר של שינקל שרד כשמונים שנים נוספות. הריסת החומות אף גרמה להגברת התנועה בכיכר פוטסדאם.
הרכבת.
מסילת הרכבת הגיעה לברלין לראשונה בשנת 1838, עם פתיחת תחנת הרכבת פוטסדאם (Potsdamer Bahnhof) בקצה המסילה שהובילה לעיר פוטסדאם, ואשר נפתחה לתנועה לראשונה ב-29 באוקטובר (בשנת 1848 הוארכה המסילה עד למגדבורג ואף מעבר לה). כיוון ששלטונות העיר לא התירו למסילה לחצות את חומות המכס, אשר עמדו על תילן אותה עת, המסילה הייתה חייבת להסתיים מחוץ לחומות העיר, בכיכר פוטסדאם. תחנת הרכבת הייתה גורם מרכזי בפריחת אזור הכיכר.
שלוש שנים לאחר פתיחת תחנת הרכבת בכיכר, ב-1 ביולי 1841, נפתחה תחנה נוספת רק 600 מטר מדרום-מזרח, תחנת אנהלטר (Anhalter Bahnhof) על מסילה שהובילה ליוטרבוג (Juterbog) ומאוחר יותר המשיכה לדסאו. שתי התחנות היו צנועות בתחילתן, אולם לאור הדרישה הגוברת לרכבות, שתיהן גדלו והתפתחו. בשנת 1872 נפתחה תחנה חדשה בכיכר פוטסדאם, שהייתה לתחנת הרכבת הפעילה ביותר בברלין, ותחנת אנהלטר חדשה נפתחה בשנת 1880 והייתה לתחנה הגדולה והיפה בעיר.
בעבר היה אף קו מסילת רכבת שחצה את כיכר פוטסדאם, קו זה נפתח באוקטובר 1851 ונתיבו הקיף את העיר בתוך חומות המכס. הקו הופעל במטרה לאפשר שינוע סחורות בין התחנות השונות בברלין. קו רכבת זה, שנסלל במפלס הרחוב, יצר הפרעות לתנועה בעיר במשך כעשרים שנה, שש פעמים ביום ולעיתים יותר, בשעה שרכבת בת כ-60–100 קרונות שרכה את דרכה בקצב הליכה כשהיא חוצה את רחובות העיר. סלילת מסילת טבעת (Ringbahn) סביב היקפה של העיר, אשר חוברה לכל התחנות, איפשרה את פירוק המסילה הפנימית בשנת 1871, אף שמסילת הטבעת לא נפתחה לפני ה-15 בנובמבר 1877.
שנים מאוחר יותר הגיעו לכיכר פוטסדאם שתי מערכות רכבת. מסילת הרכבת התחתית של ברלין הגיעה מדרום והחלה בשרות ב-18 בפברואר 1902. תחנת הרכבת הקלה הפרברית (S-Bahn) בקו צפון-דרום מאונטר דן לינדן נפתחה ב-15 באפריל 1939.
לבו של הכרך.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה תקופה של גידול מואץ בהתפתחותה של ברלין, לאחר שהעיר הפכה לבירתה של הקיסרות הגרמנית בעת הקמתה, ב-18 בינואר 1871, אף שגם עד לאותה עת גדלה העיר. מאותה עת הלכה וגדלה חשיבותן של כיכר פוטסדאם ושכנתה כיכר לייפציג. הכיכרות שכנו כבר בשלב זה בליבו של הכרך שאוכלוסייתו הגיעה ל-4.4 מיליון נפש, העיר השלישית בגודלה בעולם לאחר לונדון וניו יורק. באזור הכיכר החלו להיבנות מלונות גדולים ובתי כלבו, מאות חנויות קטנות, תיאטראות, אולמות ריקודים, בתי קפה, מסעדות, ברים, מרתפי יין ומועדונים. שמם של חלק מן המוסדות הללו יצא אל מחוץ לגבולות גרמניה.
בסביבה קמו גם משרדי ממשלה רבים. שלטונות המדינה השתלטו על 26 ארמונות בכיכר לייפציג בלייפציגר שטראסה ובווילהלמשטראסה. אף הרייכסטאג קבע את משכנו בבית שהיה שייך למשפחתו של המלחין פליקס מנדלסון בלייפציגר שטראסה, בטרם עבר בשנת 1894 למשכנו הנוכחי סמוך לשער ברנדנבורג. בין השנים 1899–1904 נבנה באתר שבו שכן בית משפחת מנדלסון בניין גדול ומרשים בו החל לפעול בית הלורדים הפרוסי (Preußisches Herrenhaus). ברחוב סמוך נבנה בין השנים 1892–1899 בניין מרשים לא פחות לבית התחתון (הלנדטאג של פרוסיה, Preußischer Landtag). בשנת 1882 כיכר פוטסדאם הייתה האתר הראשון בגרמניה בו הופעלה תאורת רחובות חשמלית על ידי חברת הענק סימנס שהנהלתה ישבה בברלין, בראשות ורנר פון סימנס.
פריחה בין המלחמות.
שיא פריחתה של כיכר פוטסדאם הייתה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כחלק מפריחת התרבות ההדוניסטית הסוערת בימי רפובליקת ויימאר. באותה עת הייתה כיכר פוטסדאם למרכז התחבורה הסואן ביותר בכל אירופה והייתה ללב חיי הלילה בברלין. הכיכר זכתה למעמד כמעט אייקוני, בדומה לכיכר פיקדילי בלונדון ולכיכר טיימס בניו יורק. הכיכר סימלה את העיר ברלין ושמה נודע ברחבי תבל. היא ייצגה את מרכזה הגאוגרפי של העיר, מפגש חמשת הרחובות הסואנים ביותר בעיר בצומת דמוי כוכב:
כלבו ורטהיים.