ב"בולטימור אפרו-אמריקן" (Baltimore Afro-American), עיתון הדגל של הרשת האפרו-אמריקאית, דווח כי נשים הן כוח העבודה הגדול ביותר בגאנה והן שואפות להיות חלק מרכזי בפיתוח מחודש של המדינה. למעשה, עד דצמבר 1981 לא היה לנשים כוח השפעה במשפט או בפוליטיקה, אפילו לא בחוקים שנוגעים להן. זו הייתה תנועה עממית, עם נשים שמכרו את אדמתם, בגדים ותכשיטים כדי לקבל כסף.
זכויות נשים וילדים.
בתחילת שנות השמונים, התאגדו כמה נשים סביב קונאדו במטרה להקים ארגון נשים. אחרי פגישות מועטות לא קרה דבר. ממפגש ודיון עם הנשים עלה כי צריך להתחיל עם דברים שיניבו עבורן כסף. רוב הנשים רוצות דברים בסיסיים כמו מים, לכן צריך לעזור להן לפתח את הקהילות שלהן במגזר החברתי. בהתאם לזאת, התנועה הנחילה לנשים דרכים לייצר הכנסה ולחסוך כסף עבור פרויקטים קהילתיים. קונאדו עודדה אותן להיות חלק מתהליך קבלת ההחלטות בכפריהן, ודאגה שיכירו את מדיניות הבריאות והחינוך.
בשנת 1991, הודות למאמצים שהשקיעה קונאדו, גאנה אישרה את אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד.
באמצעות התנועה, קונאדו הצליחה להעביר חוק מכריע בנוגע לירושות. עד להתערבותה, לנשים בגאנה היו זכויות ירושה מעטות בלבד על מות בעליהן. החוק שהעבירה קונאדו סיפק עבורן זכות לירושה גם אם לא נשארה צוואה מסודרת.
התנועה שמה לעצמה למטרה לתת לנשים את הכלים להיות מעורבות יותר בתהליכי הבחירות ודאגה להעלאת המודעות בנושא. בעקבות זאת, הרבה נשים נכנסו לוועדות בכפרים ובמחוזות שלהן, כמה מהן אפילו הגיעו לכהן בתור ראש וועדה. שיא המהלך היה בשנת 1992, כאשר נבחרו 19 נשים לפרלמנט.
פעילות פוליטית.
מסע לארצות הברית לקידום סחר כגברת ראשונה.
במהלך שנת 1995, נסעה הגברת הראשונה של גאנה עם בעלה כחלק ממסעו כנשיא, בניסיון לעודד השקעות וסחר עם גאנה. הם ביקרו בניו יורק, שיקגו, אטלנטה, וושינגטון, יוסטון, דטרויט, לינקולן, פנסילבניה ולוס אנג'לס. הם היו הזוג הנשיאותי הגאני הראשון שיצא לסיור כזה בארצות הברית.
המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NDP).
בשנת 2009 עזבה קונאדו את המפלגה הפוליטית של בעלה, הקונגרס הדמוקרטי הלאומי (NDC). מאוחר יותר נבחרה להיות יו"ר המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NDP).
בחירות 2012.
בשנת 2012, בהיותה האישה הראשונה המכהנת הכי הרבה זמן, הגישה קונאדו מועמדות לנשיאות בפעם הראשונה. המועמדות נפסלה בעת תהליך המינוי על ידי וועדת הבחירות.
בחירות 2016.
בשנת 2016 הגישה מועמדות שוב, והפעם עברה בהצלחה את תהליך מינוי וועדת הבחירות. בכך הפכה לאישה הראשונה שרצה לנשיאות גאנה. היא כונתה "הילרי קלינטון" של אפריקה. קונאדו זכתה רק ב-15% מהקולות ומאז תבוסתה היא מעורבת פחות בדיון הלאומי. למרות זאת, עדיין שומרת על תומכיה במפלגת האופוזיציה המרכזי.
כתיבת ספר.
ב-26 בנובמבר 2018 השיקה ננה קונאדו את ספרה הראשון,"It takes a women", המתאר את מסעה הפוליטי. הספר הוא ראשון מתוך סדרה של ארבעה ספרים שיספקו תובנות עמוקות על האקטיביזם והחוויות הפוליטיות שלה. בספרה החדש מספרת קונאדו את הסיפור על השנים המעצבות של הסנגוריה שלה להעצמת נשים ועל ייצוג המפלגה הדמוקרטית הלאומית (NPD). בנוסף, יש בספר התייחסות לתחילת הקשר שלה עם רולינגס ולהתנגדות ההורים של השניים לקשר הזה.
המהדורה הבאה של הספר צפויה לצאת בשנה הבאה ולתאר את חייה הפוליטיים-חברתיים של קונאדו.
אשרף פואח'רי
אשרף פואח'רי (בערבית: أشرف فواخري; נולד בשנת 1974) הוא אמן פלסטיני-ישראלי, החי ויוצר בחיפה. בעבודותיו, פואח'רי נע בין זהותו הפלסטינית ושורשיה ובין המרחב הישראלי-יהודי בו הוא חי, דרך חקר ושימוש בסמלים חזותיים מוכרים בהם הוא עושה שימוש בהדפס, ציור, מיצג, ווידאו ורקמה. פואח'רי מוכר בעיקר עם דימוי החמור אותו שילב במעל 1,000 עבודות בפורמטים וטכניקות שונות. עבודותיו מוצגות בתערוכות בגלריות ומוזיאונים בישראל ובשאר העולם.
פעילותו האמנותית.
אשרף פואח'רי נולד בכפר מזרעה. ב-1992 החל את לימודיו בעיצוב גרפי במכללת הגליל המערבי ומשם עבר ללמוד בויצו חיפה. פרויקט הסיום של פואח'רי הוצג בתערוכה בה הציג 15 עבודות קטנות, ספר ועוד שלוש עבודות גדולות. בעבודה הופיע מוטיב החמור כאלמנט מרכזי, שהפך לסימן היכר של האמן שיחזור על עצמו בתערוכותיו העתידיות, לדברי האמן "החמור, בעל החיים הכי קרוב לאדמה, שגם קשורה לפלאח הערבי... הסטיגמה של החמור מתארת בדיוק את המצב שלי בתור ערבי במדינה הזו". פואח'רי טוען שהמילה "ערבי" הפכה לקללה הן בחברה הישראלית והן בחברה הערבית, כך הוא מוצא את עצמו בדיסוננס כמו החמור שמיוחסות לו תכונות של טיפשות ונחיתות אך לעומת זאת "החמור הוא חיה חכמה, סובלנית ועקשנית". עבודתו הגדולה ביותר נעשתה על בד ממנה מייצרים שמלות כלה, אורך העבודה כארבע מטר ובמרכזה מופיע חמור שחלקו נבלע בחושך. ב-1996 מציג פואח'רי בגלריית כברי את תערוכתו "אנא חמאר", אשר ממשיכה את מוטיב החמור. ב-1999 מציג פואח'רי תערוכה בשם "Made in Palestine" המוצגת בעזה ושנה לאחר מכן תוצג בבית לחם. בתערוכה זו דמות החמור חוזרת על עצמה בווריאציות שונות. שם התערוכה "Made in Palestine" מאזכר תוצרים תיירות כמו גמלי עץ שחתום עליהם "Made in Israel" או "Made in the Holyland" ומתקשר להיעדר, שאין מוצרים שכתוב עליהם "Made in Palestine" ולכן לפי פואח'רי החמור הוא המוצר המתאים להיות המיוצר בפלסטין.
קו 13.
ב-2001 הציג תערוכה במוזיאון חיפה בשם "קו 13" שעוררה מהומות ודיון ציבורי ער. העבודות בתערוכה נוצרו מתגובה של פואח'רי ל-13 פלסטינים שנהרגו בהפגנת הזדהות עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה. התערוכה הוצגה במסגרת הסדרה "מרשים" של מוזיאון חיפה. התערוכה עצמה הייתה מוצגת בחדר קטן ובו שולחן גדול ועליו 13 פנסים אדומים מאירים בצורת לב עם סיכות נעוצות בתוכם, הבוקעים מתוך בתי מנורה שחורים. מול השולחן צילום מוגדל המתאר רגע מתוך האינתיפאדה. בחלל תלויים עוד שלושה אובייקטים מוארים כמו אייקונים של זיכרון: שלושה לבבות פלסטיק שקופים, באחד מוטבע חייל בפוליאסטר, בשני מוטבע קופידון קטן והשלישי ממולא פלפלים חריפים. בפתיחה של התערוכה במוצאי שבת התפרצו פעילי ליכוד עם שלטים אל טקס הפתיחה, כמו כן נכנסו אל אולם התצוגה והפריעו למבקרים, ביניהם אימהות שכולות.
איחתילאל.
ב-2003 הציג פואח'רי בגלריית הגר בתל אביב את התערוכה "איחתילאל". התערוכה מתפרשת על שלושה חדרים בגלריה. בתערוכה משתמש פואח'רי בדימויים מתרבות פופולרית ערבית ומסמלים מהמסורת ועל ידי כך מעלה דיון בנוגע למבנה הפטריארכלי ויחסי הכוחות המגדריים בחברה הערבית. שם התערוכה "איחתילאל" שמשמעותו "אי איזון" "פורשת לפני הצופה מגוון ייצוגים של יחסי כוח מגדריים". בחלל אחד מוצגת סדרה של תמונות שנלקחו מתוך סרט המתאר סצנת היאבקות בין שתי נשים. בחלל השני מוצגת עבודת רקמה ענקית מעשה ידיו של פואח'רי וכמה מחבריו (כולם גברים) המורכבת מלוח עץ עם המון מסמרים שביניהם מתוחים חוטים היוצרים צורות של צמחים ופרחים, באמצע העבודה מוצגות שתי ידיים גבריות בפוזיציה של 'הורדת ידיים', מצוירות בדיו שחור, דימוי הלקוח מתוך פרסומת לבושם של ז'אן פול גוטייה. ווידאו נוסף המוצג בתערוכה ומתקשר לתפקיד הגברי בחברה הפלסטינית הוא סרט קצר הלקוח מתוך חתונה ערבית ובו שורה של גברים רוקדים את ה"חדאי", ריקוד חתונה מסורתי, מעל מסך הטלוויזיה מסתובב פנס משטרה אדום. אובייקט נוסף המוצג בתערוכה הוא בובת כלה, חוט זהב מלופף סביב גרונה וגופה, הכלה מוקפת בארבעה סוסים לבנים. העבודה מציגה ביקורת על החלוקה המגדרית בחברה הערבית-פלסטינית, על תפקיד הגבר, שמשויכות לו תמיד תכונות של כוח, שליטה ועוצמה, ועל דיכוי האישה.
אני מנוי הארץ.
ב-2014 הציג פואח'רי תערוכה בגלריית כברי בשם "אני מנוי הארץ". בתערוכה מציג פואח'רי את דימוי החמור המלווה אותו מראשית פעולתו האומנותית לצד דמויות שונות מהחברה הישראלית והערבית וביניהם דוד בן-גוריון, הרצל, אום כולתום ואדוארד סעיד. בנוסף מוצגים דימויים שונים בהם החמור מופיע בתוך אלמנטים חזותיים מקומיים, כמו הפוסטר "visit palestine" שבו שותל פואח'רי את החמור לצד סילואטת העץ, שלט אור צהוב עם הכיתוב "אני מנוי הארץ" המונח על גופו של החמור ועציץ היוצא ממנו דמות החמור מכוסה בטקסטורה של קקטוס. סביב התערוכה הייתה סערה ציבורית בגלל ציור עם דמותו של בן-גוריון המשוכפלת לארבע ויוצרת צורה של מה שכביכול נטען שהוא צלב קרס. בעקבות זאת פנה משרד התרבות ליועץ המשפטי בממשלה במטרה להסיר את התמיכה הממשלתית בגלריית כברי. ברגע האחרון לפתיחת התערוכה החליטה האוצרת, דרורה דקל, לא לתלות את העבודה.
אלירן טל
אלירן טל (נולד בשנת 1977) הוא איש תקשורת ישראלי המשמש דובר עיריית חיפה. קודם לכן היה עיתונאי באתר התקשורת ניוז חיפה והקריות, הכתב המדיני-פוליטי של ערוץ 20 ולפני כן, הכתב הצבאי של ערוץ 1.
ביוגרפיה.
אלירן טל נולד וגדל בחיפה. למד בבית הספר הריאלי. את דרכו העיתונאית החל עוד בבית הספר התיכון, ככתב נוער בעיתון "ראש 1". אחרי שירותו הצבאי ביחידה 8200, החל לכתוב ב"ידיעות חיפה". בהמשך עבר לחדשות המקומיות של HOT בצפון. עם הקמת "ישראל היום" הצטרף למערכת העיתון וסיקר את אזור חיפה והגליל.
בשנים 2008–2017 עבד ברשות השידור ושימש תחילה ככתב מקומי לענייני חיפה והצפון. בתקופה זו, ב-2012 הקים את תא העיתונאים בחיפה והיה יושב הראש הראשון שלו עד 2014. בהמשך היה במשך כשנתיים וחצי הכתב הצבאי של ערוץ 1.