לאחר מותו של ת'ורפין סיגורדסון, רוזן אורקני, בשנת 1065, מלקולם נשא את אלמנתו אינגיביורג פינסדוטר לאישה. למלקולם ולאינגיביורג נולד, בין היתר, דאנקן השני שעתיד להיות מלך סקוטלנד. בשנת 1068, מלקולם קלט קבוצה של גולים אנגלים שברחו מאנגליה בעקבות עלייתו לשלטון של ויליאם הראשון. אחת מהם נקראה מרגרט, אשתו לעתיד. בסביבות 1069, אינגיביורג נפטרה, ומלקולם התחתן עם מרגרט. מנישואים אלו נולדו שלושה בנים: אדגר מלך סקוטלנד, אלכסנדר הראשון ודייוויד הראשון אשר היו אף הם מלכי סקוטלנד, בנוסף, נולדו להם שתי בנות: מטילדה שנישאה למלך אנגליה הנרי הראשון ובת נוספת בשם מרי שהתחתנה עם יוסטס השלישי, רוזן בולון.
מותו.
בעודו מהלך לצפון ביחד עם בנו אדוארד, מלקולם נפל למארב של רוברט דה מובריי, רוזן נורת'מבריה, ליד העיר אלנוויק שבאנגליה, ב-13 בנובמבר 1093. מלקולם ואדוארד נהרגו במקום. המלכה מרגרט נפטרה תשעה ימים לאחר שקיבלה את הידיעה על מותם, מרוב צער. גופתו של מלקולם נלקחה לעיר טינמות' שבאנגליה, ושם הוא נקבר.
אזכורים ספרותיים.
מלקולם השלישי מוזכר במחזה בשם "מקבת'" שנכתב על ידי ויליאם שייקספיר. במחזה הוא מוצג כאדם בוגר למרות שהעלילה התרחשה בתקופה בה היה ילד.
דויד הראשון
פרשת האונס בשמרת
פרשת האונס בשמרת הוא כינויה של סדרת מעשי אונס שהתרחשו בקיבוץ שמרת באוגוסט 1988. חבורת נערים, חלקם בני הקיבוץ, התארגנה כדי להערים על נערה בת 14 וחצי, בת הקיבוץ, ולבצע בה אונס במשך מספר ימים, ביחידות ובקבוצה. הפרשה עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשה אונס.
תחילה פרקליטות מחוז חיפה החליטה לסגור את התיק, ורק לאחר מאבק ציבורי הוגשו נגד שבעה מהחשודים באונס כתב אישום לבית המשפט המחוזי בחיפה, וביוני 1991 החל משפטם. הם זוכו מחמת הספק, אך הוגש ערעור על ידי המדינה לבית המשפט העליון נגד ארבעה מהם: נדב ביטון, אריק חזון, אופיר בארי וצפריר צביסון. ארבעתם הורשעו ונגזר עליהם מאסר בפועל של עד שנה וחצי. בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, וכי אם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
מעשה האונס.
הנערה הייתה בת לחברי קיבוץ חדשים יחסית, שהצטרפו לקיבוץ בילדותה. אביה נפטר כחצי שנה לאחר שהמשפחה התקבלה כחברים בקיבוץ. אמה התחתנה בשנית. היא התגוררה בחברת הנוער יחד עם נערים ונערות בשכבות גיל דומות ולא היה לה ניסיון מיני קודם. הנערים היו בגילאי 16.5 עד 18.5, ברובם תלמידי בית הספר האזורי "אשרת" ליד נהריה, נער מקיבוץ סער הסמוך וכן שני נערים שהתארחו בקיבוץ מיבנה וראשון לציון.
מעשי האונס התרחשו בין 11 ל־14 באוגוסט 1988, בתקופת החופש הגדול. הם החלו כאשר אופיר בארי, בן הקיבוץ, שכנע את הנערה להצטרף לנסיעה ברכב של חבריו, נדב ואיל ביטון, תושבי נהריה. הקבוצה נסעה ברכב לשדות הקיבוץ ושם נאנסה לראשונה. ביום למחרת, שישבה עם נערים ונערות אחרים ליד מבנה חברת הנוער, קרא לה אופיר, אך היא סרבה לבוא. בתגובה אמר שיספר לכולם מה קרה ערב קודם. מאחר שפחדה הצטרפה אליו ונער נוסף חבר הקיבוץ. השניים ניסו לשכנע את הנערה שתשכב איתם אך היא סרבה וחזרה לחדרה. לשם הגיע הנער שפגשה קודם, הוא ניסה לשכנע את הנערה כי הוא יגן עליה ולא ייתן לאחרים לגעת בה, אולם לאחר ששכב איתה, בהסכמתה, הודיע לחבריו "שיש אחת שמזדיינת" ובכך עודד את המשך מעשי האונס. נער זה לא הואשם באונס מאחר שהיא שכבה איתו בהסכמה. במסגרת האירועים היו מקרים שבהם אנסו אותה יותר מנער אחד בו-זמנית. מעשי האינוס נמשכו בחדרה של הנערה, מפעל הרהיטים של הקיבוץ, בוסתן הגליל, וחוף הים בעכו.
לפי עדויות כל המעורבים, יחסי המין לא היו ביוזמת הנערה, אלא היו יוזמה של חבורת הנערים. היא טענה כי המעשים נעשו שלא מרצונה ואגב השמעת איומים, תוך שהיא ניצבת מול חבורה מאורגנת המנצלת אותה מינית ונפשית. לטענת הנערים, המעשים נעשו בהסכמה ללא הבעת התנגדות וללא איומים. הנערה התלוננה בפני אחות הקיבוץ וסיפרה לה על המעשים, לאחר שהחלו להפעיל אלימות פיזית ולא רק מילולית. האחות הגישה לה טיפול רפואי אך נמנעה תחילה מלדווח על המקרה לרשויות. לאחר יומיים סיפרה הנערה על המעשים גם לאמהּ, ששכנעה אותה להגיש תלונה במשטרה, חמישה ימים לאחר סיום מעשה האונס.
לאחר חשיפת הפרשה בני הקיבוץ המעורבים בפרשה הורחקו מהיישוב לחצי שנה בהחלטה משותפת של חברי הקיבוץ, אחד מהם חזר לגור בקיבוץ, ואחר כך התחתן עם בת כיתתו והיה לחבר הקיבוץ. הוריה הנערה עזבו מרצונם את הקיבוץ, לאחר שהשניים הוחזרו לקיבוץ והוא גם שכר ומימן עורך דין להגנתם.
המעצר וההחלטה הראשונית לא להעמיד לדין את המעורבים.
ב-22 באוגוסט נעצרו שלושה מהמעורבים, בני הקיבוץ, ואחרי יומיים עוד שלושה שאינם תושבי הקיבוץ. בהמשך אותרו ונעצרו גם שני אחים מנהריה שברכבם הוסעה הנערה. המשטרה המליצה להעמיד לדין תשעה נערים מתוך 11 שהיו מעורבים בפרשה, אולם עורכת הדין לילי בורישנסקי, פרקליטת מחוז חיפה חוללה סערה ציבורית במרץ 1990, כשהמליצה שלא להעמיד אותם לדין "מחוסר עניין ציבורי". בתגובה על הסערה הציבורית שעוררה החלטתה אמרה שהשתמשה בניסוח משפטי שנהוג להשתמש בו כשהחשודים קטינים. הסיבה שנמסרה לאחר שהתיק היה בדיון בפרקליטות כשנה הייתה: .
ההחלטה של בורישנסקי לסגור את התיק קיבלה ביקורת ממשפטנים רבים, שטענו שלכל הפחות היה ניתן להעמיד את המעורבים למשפט על עבירת בעילת קטינה, מאחר שהם הודו שקיימו עימה יחסי מין. מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, ארגון נעמת, עיתונאים ועורכת הדין דניאלה גרצולין סייעו לנערה, והחל מאבק לשנות את ההחלטה ולמצות את הדין בפרשה. בנוסף באותה עת נסגרו עוד תיקים דומים, מסיבות דומות, אך הפרטים שלהם לא נחשפו.
באוגוסט 1990 פנתה משפחת הנערה לפרקליטות מחוז חיפה בבקשה לבחון אפשרות לפתוח מחדש את תיק החקירה, ולהעמיד לדין את החשודים במעשה. בנוסף הוגשה חוות דעת פסיכולוגית שהנערה יכולה להעיד נגד הנערים. ב-23 בספטמבר 1990 החליטה הפרקליטות לבסוף להעמיד לדין שבעה מהמעורבים בפרשה. משפטם בבית המשפט המחוזי בחיפה החל ב-2 ביוני 1991. בפועל הועמדו לדין רק שישה מהנאשמים, לאחר שנאשם שביעי עזב את ישראל עם משפחתו לפני תחילת המשפט. הנאשמים בשלב זה היו רובם חיילים בשירות סדיר. במהלך המשפט שכר קיבוץ שמרת חברת יחסי ציבור במטרה לנקות את עצמו מהאירוע, לאחר שתדמיתו נפגעה בעקבות החשיפה התקשורתית הקיבוץ ביקש להדגיש כי הוא לא עומד למשפט, אלא הנאשמים; ורק שניים מהשבעה בני הקיבוץ.
הזיכוי במחוזי.
העדויות במהלך המשפט ניתנו כמעט שלוש שנים לאחר האירועים. הנאשמים לא הכחישו שקיימו יחסי מין עם הנערה, אך טענו שהכל נעשה בהסכמה. התביעה לא הזמינה עדים מרכזיים להעיד (דוגמת אחות הקיבוץ). הנאשמים מצדם שכרו שורה של עורכי דין מנוסים והזמינו עדי אופי.
בנובמבר 1992 זיכה מחמת הספק השופט מיכה לינדנשטראוס את כל הנאשמים השופט טען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה:
עם זאת סבר לינדנשטראוס, כי ייתכן והוכחה במשפט עבירה של בעילה אסורה בהסכמה, אך
בנוסף העביר ביקורת על התנהגות הנאשמים, וכתב: .
פסק דינו של השופט עורר ביקורת רבה בציבור.
ההרשעה בעליון.
פרקליטות המדינה הגישה ערעור לבית המשפט העליון על זיכוים של ארבעה מהנאשמים: אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון. הדיון בערעור החל ב-23 במרץ 1993. בדצמבר 1993, לאחר דיון בפני הרכב שכלל את נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר ואת השופטים מישאל חשין ואליעזר גולדברג הורשעו הארבעה פה אחד. פסק דין זה נחשב ציון דרך בפסיקה העוסקת בפשיעה המינית.
בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה. אם לא ניתן אישור כזה, קבעו השופטים, מדובר באונס. וכך כתב השופט מישאל חשין:
לגבי הצדקת המעשים על ידי העלאת עברה המיני של הנאנסת כתב הנשיא שמגר:
בהקשר זה ציטט השופט חשין את שירו של דן אלמגור "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?" ושאל:
. חשין דחה מכל וכל את המסר שבמילות השיר, ואמר . בעקבות פסק הדין הוסיף אלמגור בית נוסף לשירו: "כשהיא אומרת 'לא' לזה היא מתכוונת".
הנשיא שמגר קבע כי גרסת הנאשמים לקויה מבסיסה:
לשם קביעת העונש חזר התיק לשופט לינדנשטראוס בבית המשפט המחוזי בחיפה, זה שבתחילה זיכה את הנאשמים. על נדב ביטון, אריק חזון ואופיר בארי נגזרו 15 חודשי מאסר בפועל. על צפריר צביסון - 12 חודשי מאסר בפועל.&lt;BR&gt;
, כתבו השופטים.
לאחר המשפט.
בינואר 2001 התראיינה קורבן האונס בתוכנית הטלוויזיה של יאיר לפיד, ולראשונה נחשף בציבור שמה: יעל גרימברג. בראיון סיפרה שהיא אם חד הורית לשלוש בנות. קודם לחשיפה התראיינה ב-1996, בעילום שם, לתוכנית עובדה של אילנה דיין. בו חשפה כי מאז האונס, מצבה הבריאותי והנפשי הדרדר, וסיפרה על היחס השלילי שקיבלו היא ומשפחתה בקיבוץ, לאחר שהתלוננה על האונס.
במהלך שנת 2007 חלה הידרדרות במצבה הנפשי, ובנותיה נמסרו למשפחות אומנה. אך בהמשך נאבקה בהחלטה ובנותיה חזרו לגור עימה. היא הוזמנה לצפות במחזה "משחקים בחצר האחורית" שכתבה המחזאית עדנה מזי"א, שעלה מחדש באותה שנה ב. הוסכם שתקבל תמלוגים מההכנסות והיא נפגשה לשיחה עם הקהל לאחר מספר הצגות. עם זאת בינואר 2011 החליטה לתבוע את הקאמרי ועדנה מזי"א על פגיעה בפרטיות, אך בהמשך משכה את התביעה. במאי 2017 ערכה העיתונאית אורלי וילנאי כתבת טלוויזיה על הפרשה בה ניסתה לראיין את המורשעים, שהם בעלי משפחות ועסקים מצליחים. ואילו כנגד גרימברג עמד פסק דין של ההוצאה לפועל, עקב חוב בסך מיליון וחצי שקל של בעלה לשעבר.