צוותי החילוץ והיועצים תיארו את הכורים כקבוצה בעלת משמעת חזקה. פסיכולוגים ורופאים עבדו לצד צוותי החילוץ כדי להבטיח שהכורים יישארו עסוקים וממוקדים מבחינה נפשית. הכורים הלכודים אישרו את יכולתם לתרום למבצע החילוץ, באומרם: "יש כאן למטה מומחים רבים שיסיעו במאמצי החילוץ". הפסיכולוגים האמינו שהכורים צריכים להיות שותפים בהחלטות על גורלם, שכן היה זה חשוב לשמור על המוטיבציה והאופטימיות שלהם.
סוגיית התברואה הפכה לחשובה בסביבה החמה והלחה במעמקי המכרה והכורים נקטו בצעדים לשמור על ההיגיינה שלהם בכל תקופת שהותם במכרה. בנוסף, ננקטו צעדים לשמירה על איכות הסביבה והבטיחות.
שר הבריאות הצ'יליאני, חיימה מנייליץ', ציין, "המצב די דומה לזה שחוו האסטרונאוטים שבילו חודשים בתחנת החלל הבינלאומית". ב-31 באוגוסט, הגיע לצ'ילה צוות מסוכנות החלל האמריקאית – נאס"א, כדי לסייע במבצע החילוץ. הצוות כלל שני רופאים, פסיכולוג ומהנדס.
לאחר שחולצו הכורים, אמר דר' רודריגו פיגרואה, ראש יחידת הטראומה באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה, שהיו ליקויים חמורים שהתבטאו בצנזורה שהוטלה על המכתבים שנשלחו מהכורים אל משפחותיהם ובחזרה ובאופן ההשגחה על הכורים, כאילו העובדה שהם נלכדו הפכה אותם בבת אחת ל"תינוקות". על כל פנים, חוסנם הטבעי של "ה-33" שמר עליהם בחיים והארגון הטבעי שלהם בצוותים כתגובה לאסון היה גם הוא חלק מהתגובה האנושית הטבעית לסכנה. פיגרואה המשיך ואמר שהכורים ימשיכו להיות תחת מעקב רפואי לאחר חילוצם.
היבטים דתיים.
הכורים הלכודים, רובם בני הדת הקתולית, ביקשו שיועברו אליהם חפצי קודש, כולל ספרי תנ"ך, צלבים, מחרוזות תפילה ופסלים של מריה הבתולה וקדושים אחרים. לאחר שהאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר שלח מחרוזת תפילה לכל אחד מהכורים, הן הועברו באופן אישי למכרה על ידי הארכיבישוף של סנטיאגו, פרנסיסקו חאבייר אראסוריס אוסה. לאחר שלושה שבועות שבהם היה לכוד במכרה, ביקש אחד מהאנשים מאשתו, שלה הוא היה נשוי במשך 25 שנים בנישואים אזרחיים, לבוא איתו בברית הנישואין במסגרת דתית. הכורים הקימו קפלה זמנית בתוך המכרה ומריו גומס, זקן הלכודים, שימש כרועה רוחני לחבריו וניהל את התפילות על בסיס יומי.
בין הכורים, היו כאלה שייחסו משמעות דתית לאירועים שהם חוו. מריו ספולבדה אמר, "הייתי עם אלוהים ועם השטן ואלוהים לקח אותי". מוניקה אראיה, רעייתו של ראשון הכורים שהועלה אל פני הקרקע, פלורנסיו אבלוס, ציינה: "אנחנו באמת אנשים דתיים, אני ובעלי, כך שאלוהים תמיד היה נוכח בחיינו. זהו נס, החילוץ הזה היה כה קשה, זהו נס גדול". כפי שדווח באחת הכתבות בעיתון הבריטי, דיילי מייל, "אמונה דתית עמוקה הייתה הכוח המניע מאחורי מבצע ההצלה הזה. הכורים ומשפחותיהם וכן המחלצים האמינו שתפילותיהם נענו".
הן נציגי הממשלה והן הציבור הצ'יליאני זקפו שוב ושוב את הישרדותם של הכורים בחיים להשגחה העליונה והציבור ראה בחילוצם של הכורים כנס. הנשיא פיניירה ציין, "כאשר הכורה הראשון יחולץ בריא ושלם, אני מקווה שכל פעמוני הכנסיות בצ'ילה יצלצלו בכוח, עם שמחה ותקווה. האמונה הזיזה הרים". כאשר יצא אסטבן רוחס מקפסולת החילוץ, הוא מיד כרע ארצה כשהוא מצמיד את ידיו בתפילה ואז הניף את ידיו בהוקרה. לאחר מכן עטפה אותו רעייתו בגובלן שנשא את דמותה של מריה הבתולה, חיבקה אותו ופרצה בבכי.
"מחנה התקווה".
"מחנה התקווה" (Campamento Esperanza) היה עיר אוהלים שצמחה במדבר סביב למכרה. בתחילה התאספו קרובי משפחותיהם של הכורים בכניסה למכרה וישנו ברכביהם כאשר הם המתינו והתפללו למידע על התקדמות מבצע החילוץ. עם חלוף הימים והשבועות, הביאו להם ידידיהם אוהלים וציוד מחנאות נוסף כדי לספק להם מחסה מפני האקלים המדברי הקשה. המאהל התרחב עם הגעתם של חברים וקרובים נוספים, צוותי הצלה נוספים ואנשי תקשורת. שרי הממשלה העבירו תדרוכים שוטפים למשפחות ולעיתונאים במחנה. "אין בכוונתנו לנטוש את המחנה עד אשר אחרון הכורים יועלה אל פני הקרקע", אמרה מריה סגוביה, אחותו של הכורה דריו סגוביה, "יש שם 33 אנשים, ואחד מהם הוא אחי".
רבים מבין בני משפחותיהם של הכורים במחנה היו קתולים אדוקים שהתפללו מסביב לשעון לשובם של יקיריהם. בעודם ממתינים, הקימו בני משפחות מודאגים מצבות זיכרון ללכודים, הדליקו נרות והתפללו. על הגבעה הסמוכה המשקיפה על המכרה, הניפו המשפחות 32 דגלים צ'יליאנים ודגל בוליביאני אחד. מקדשים קטנים הוקמו למרגלות כל אחד מהדגלים ובין האוהלים מוקמו תמונותיהם של הכורים, איקוניות דתיות ופסלים של מריה הבתולה וקדושים אחרים.
מריה סגוביה, אחותו הבכורה של דריו סגוביה, נודעה כ"ראשת עיר האוהלים" (La Alcaldesa), בשל מיומנויות הארגון שלה ודיבורה הבוטה. כאשר החלו המשפחות להיות מאורגנות יותר, החלה הממשלה לנקוט בצעדים לשיפור הנוחות שלהם, ובסופו של דבר הקצתה אזור נפרד לשמירת פרטיותם של המשפחות כדי למנוע את הטרדתן הממושכת על ידי נציגי התקשורת. תשתיות כמו מטבח, מזנון, מתקנים סניטריים, וסידורי אבטחה הוספו בהמשך. לוחות מודעות צצו ברחבי המחנה והממשל המקומי דאג לשירות הסעות. במשך הזמן נבנו בית ספר ואזור משחקים עבור הילדים ובמקביל הגיעו מתנדבים לעבודות סיוע למשפחות. ליצנים דאגו לבידור עבור הילדים וארגונים שונים העניקו סיוע נפשי ורוחני כדי לתמוך במשפחות הממתינות. כוחות משטרה וצבא הובאו מהבירה סנטיאגו כדי לשמור על הסדר והביטחון. במובנים רבים גדל המחנה להיות עיר קטנה.
תוכניות ההצלה.
כדי לאתר את הכורים הלכודים נעשה שימוש בקידוחי גישוש, שחלק מהם נחלו בסופו של דבר הצלחה. ממשלת צ'ילה יזמה תוכנית חילוץ מקיפה שהתבססה על מקרה דומה שאירע במחוז סאמרסט שבפנסילבניה, ארצות הברית ב-2002, בו חולצו בהצלחה תשעה כורים לאחר 77 שעות. חילוץ זה עצמו התבסס על מבצע חילוץ של 11 כורים בגרמניה ב-1963. בשני מבצעי החילוץ הללו נעשה שימוש בקפסולת חילוץ כדי להעלות את הכורים אל פני הקרקע בזה אחר זה. צוותי החילוץ הצ'יליאנים תכננו לעשות שימוש בשלוש טכנולוגיות קידוח לפחות, כדי ליצור פירים רחבים דיים שדרכם ניתן יהיה להעלות את הכורים באמצעות הקפסולות בצורה המהירה ביותר האפשרית. "המכרה ישן מאוד וקיימת דאגה שתתרחש התמוטטות נוספת" אמר הנרי לאס, מנכ"ל חברת "מוראי ורוברטס" מדרום אפריקה, אחת החברות שהיו מעורבות במבצע החילוץ, "שיטת החילוץ צריכה לפיכך להיות זהירה מאוד".
תוכניות הקידוח.
שלושה קידוחים ליצירת פירי חילוץ נקדחו במקביל תוך שימוש בכמה סוגי ציוד שסופקו על ידי תאגידים בינלאומיים רבים והם התבססו על שלוש אסטרטגיות שונות. בעת הגעת הקידוח הראשון (והיחיד) אל הכורים, היו שלושה קידוחים בביצוע:
תוכנית A.
תוכנית זו עשתה שימוש במקדח Strata 950 שנבנה באוסטרליה, שנועד במקור ליצור פירים בחתך עגול בין שני מפלסים של מכרות ללא שימוש בחומרי נפץ. הציוד ששימש לביצוע תוכנית זו סופק על ידי חברת הכרייה הדרום אפריקאית, "מוראי ורוברטס" (Murray &amp; Roberts). המקדח סיים זמן קצר קודם לכן עבודת יצירת פיר במכרה נחושת אחר בצ'ילה ומיד הועבר למכרה סן חוסה. מאחר שמשקלו של המקדח היה 28 טונות, הוא הועבר בחלקים על גבי שיירת משאיות גדולה. מקדח זה היה הראשון מבין השלושה שהחל את עבודתו. אם פעולת הקידוח הייתה מושלמת, קידוחים נוספים היו גורמים למפולת סלעים והכורים הלכודים היו נדרשים לפנות כמה טונות של פסולת.
תוכנית B.
הצוות שביצע קידוח זה היה הראשון שהגיע אל הכורים הלכודים דרך פיר מילוט. תוכנית B עשתה שימוש בשיטת קידוח של ליבת אוויר דחוס (Air core drilling) והפעילה מקדח של חברת Schramm Inc מדגם T130XD בבעלות חברת Geotec S.A (מיזם צ'יליאני-אמריקאי משותף), שנבחר על ידי חברת Drillers Supply SA, המפעילה הראשית של תוכנית B, כדי להרחיב את אחד הקידוחים בקוטר של 14 ס"מ שכבר שימשו להעברת האספקה לכורים הלכודים באמצעות קפסולות "היונים". קידוחים מעין אלה משמשים בדרך כלל לתעשיית הנפט והגז ולחיפוש מינרלים ובארות מים. מערכת זו העסיקה כוח אדם של חברות שונות מארצות שונות. בנוסף למקדח ה-Schramm שהיה כבר בצ'ילה בעת התמוטטות המכרה, הובא ציוד נוסף מארצות הברית על ידי חברת United Parcel Service. שימוש בטכנולוגיה זו מאפשר לקדוח יותר מ-40 מטרים ביום עבודה אחד באמצעות ארבעה פטישי אוויר במקום אחד.
מקדח ה-Schramm T-130 כוון לחדור אל תוך חלל הסדנא, שהיה נגיש לכורים. המקדח החל להיות זמין לעבודה ב-5 בספטמבר והופעל בשלושה שלבים. בשלב הראשון היה צורך להרחיב את הקידוח בקוטר של 14 ס"מ לקידוח בקוטר של 30 ס"מ. לאחר מכן הורחב הקידוח בקוטר של 30 ס"מ לקידוח בקוטר של 71 ס"מ. "אם היינו מרחיבים את הקידוח של ה-14 ס"מ ישר לקוטר של 71 ס"מ, מומנט הכוח היה גבוה מדי והיה מופעל לחץ גבוה מדי על המקדח", אמר מנהל אזור אמריקה הלטינית של חברת Schramm, קלאודיו סוטו. בכל אופן, על ידי שימוש באותו קידוח, עדיין הופעל לחץ נוסף על המקדח. עיכובים בעבודה התרחשו בשל בעיות בצוואר המקדח שנגרמו עקב זווית הקידוח. המחלצים לא יכלו לקדוח בזווית אנכית, מאחר שזה היה מחייב אותם למקם את הציוד במקום לא מתאים. כמו כן, היה על הצוות להימנע מקידוח לתוך המנהרות שהשתרעו מעל מקום המקלט של הכורים. במהלך מבצע החילוץ הוסיף סוטו, "זהו קידוח קשה, הוא מעוקל ועמוק. המסלע הקשה שחק את הפלדה של המקדח".