מיום חנוכת המבנה, ועד אשר נבנתה קתדרלת סביליה, היה זה המבנה הגדול בעולם והוא עורר התפעלות רבה אצל המבקרים בו. המבנה סימל את עוצמתה של האימפריה הביזנטית, ובו נערכו טקסי ההשבעה של הקיסרים החדשים של האימפריה. איה סופיה הייתה מקום מושבו של פטריארך קונסטנטינופול, והמקום בו נערכו הטקסים הדתיים בהשתתפות משפחת הקיסר. במהלך מסע הצלב הרביעי וכיבוש העיר, הפכה הכנסייה לקתולית, וחלק מאוצרותיה נבזזו. לאחר זמן, חזרה הכנסייה לשליטת הביזנטים.
מכנסייה למסגד.
לאחר כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני בשנת 1453, הפכה הכנסייה למסגד, ציורי הקיר והפסיפסים בה כוסו טיח והמבנה עבר התאמה לתפקידו החדש כמסגד. לשם כך נבנו ארבעה מינרטים, מחראב ב"קיר הקיבלה" ומינבר לצדו.
מסגד איה סופיה הפך למודל לחיקוי בבנייה העות'מאנית, ובמיוחד הושפע ממנו מבנה המסגד הכחול שנבנה בסמוך אליו.
מוזיאון.
בשנת 1934 תחת שלטונו של נשיא טורקיה מוסטפא כמאל אטאטורק הפך המבנה למוזיאון. במסגרת תהליך הפיכתו למוזיאון נחשפו הפסיפסים הנוצרים הקדומים. בשנת 1993, לאחר בדיקה של אונסק"ו הוחלט על תוכנית לשיקום המבנה.
בסוף המאה ה-20 ביוזמת ילמז אזטונה התקבלה החלטה להרשות תפילות בגלריה פרטית של הסולטאנים שנמצאת במתחם.
ממוזיאון בחזרה למסגד.
ב-10 ביולי 2020 אישר בית המשפט הטורקי את הסרת מעמדו של המבנה כמוזיאון. דקות לאחר מכן חתם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על צו המאפשר את הפיכתה למסגד צעד זה התקבל בביקורת חריפה מצד אונסק"ו, מועצת הכנסיות העולמית, האיחוד האירופי וגורמים בינלאומיים רבים נוספים.
ב-24 ביולי נערכה תפילה ראשונה במסגד, בהשתתפות ארדואן ושרים רבים מממשלתו. יוון הכריזה על יום זה כיום אבל לאומי.
תיאור המבנה.
במרכז הכנסייה נמצאת כיפה מרכזית שקוטרה 31 מטרים וגובהה 56 מטרים. כיפה זו קטנה במקצת מכיפת הפנתאון שברומא, ועד לזמננו, היא הייתה אחד מהמבנים המקורים הגדולים ביותר בעולם. ארבעה עמודים בארבע פינות המבנה מחזיקים את משקלה הרב של הכיפה על ידי פנדנטיבה (משולשים קמורים מתחת לכיפה המעבירים את העומסים ל-4 נקודות). דבר זה אפשר בניה ללא עמודים בחלל הכנסייה עצמה, והדבר יצר חלל עצום שבו יכולים להתקהל אלפים ולשמור על קשר עין אחד עם השני ועם מוקד התפילה. בכניסה המערבית של המבנה ובצידו המזרחי של המבנה ישנן חצאי כיפות היוצרות אכסדראות.
המבנה ניזוק מספר פעמים בשל רעידות אדמה. הכיפה קרסה לאחר רעידת אדמה בשנת 558, ולאחר שנבנתה מחדש קרסה שוב בשנת 563. חלקים מהכיפה קרסו בשנים 989 ו-1346.
פנים המבנה מצופה בשיש, ובפסיפסים בצבעים, ירוק, לבן, ורוד וזהב המתארים אישים מהתקופה הביזנטית ודמויות מעולם הנצרות.
השרות למען זיכרון השואה באוסטריה
השרות "למען זיכרון השואה" באוסטריה הוא מסלול שירות לאומי, אלטרנטיבי לשירות החובה הצבאי האוסטרי.
משתתפי המסלול משרתים במוסדות להנצחת השואה החשובים ביותר. התוכנית הנקראת בשם "גֶדנקדינסט" ("שרות זיכרון") הוקמה על ידי ד"ר אנדראס מייזלינגר, מדען למדעי החברה מהעיר אינסברוק שבטירול, אוסטריה.
הוא אימץ את הרעיון מניסיון של גרמנים – "פעולה למען הפיוס". מייזלינגר עצמו עבד כמתנדב במוזיאון של אושוויץ-בירקנאו, ושם נולד רעיון התוכנית "גדנקדינסט" – שרות למען זיכרון והנצחה.
בשנת 1991 הושלמה החקיקה הדרושה על ידי ממשלת אוסטריה, ומייזלינגר התחיל להקים פרויקט אשר לאחר מכן נודע בשם "תוכנית גדנקדינסט", גוף עצמאי, אך ממומן ברובו על ידי ממשלת אוסטריה.
מטרת התוכנית להנצחה וזיכרון היא להכיר בחלקה של אוסטריה באחריות קולקטיבית לשואה, ואחריותו של כל אחד מאיתנו להבטיח שזה "לעולם לא יקרה שוב" (ציטוט מתוך נאומו של קנצלר אוסטריה לשעבר פרנץ ורניצקי, ירושלים יוני 1993).
תוכנית הזיכרון האוסטרית – "גדנקדינסט" היא מיוחדת במינה, תוכנית בינלאומית אשר מסיעת למוזיאונים וארכיונים העוסקים בשואה.
מאז שנת 1992 עברו את התוכנית כ־150 מתנדבים, בעיקר בשנות העשרים לחייהם, אשר עבדו על חקר תולדות השואה והנצחתם, במקום שרות צבאי רגיל.
Gedenkdienst האוסטרי זוכר את זוועות הנאציונל-סוציאליזם ומנציח את קורבנות השואה. מתנדבי Gedenkdienst האוסטרים עובדים באנדרטאות שואה, במוזיאונים ובמכוני מחקר, כמו "מרכז סיימון ויזנטל" בלוס אנג'לס, המוזיאון היהודי בברלין, המרכז האירופי לזכויות רומה בבודפשט או יד ושם בירושלים. העבודה באתרי הפריסה הרבים מורכבת בעיקר מיצירת וארגון סיורים ואירועים, עבודה בארכיונים, הרצאות באוניברסיטאות ובבתי ספר וכן מדיונים עם עדים עכשוויים ותיעודם על מנת שלא לשכוח את חוויותיהם. במשך כמה שנים נשלחים מתנדבי Gedenkdienst האוסטרים גם לאתרי פריסה בארצות מקלט לשעבר של קבוצות הקורבנות בתקופת הלאום סוציאליזם, כמו קאזה סטפן צווייג בברזיליה, המרכז ללימודי יהדות בשנחאי וכן המוזיאון היהודי באוסטרליה במלבורן. במהלך שתי המאות האחרונות מאות צעירים מתנדבי Gedenkdienst עסקו בהיסטוריה של השואה ב 22 מדינות שונות והם תרמו תרומה רבה להערכה מחדש ההיסטורית כמו גם להבנת הקורבנות והמיעוטים.
ההתאחדות האוסטרית לשירות לאומי מחוץ למדינה היא הגוף הראשי של הארגון ומוסמך מטעם ממשלת אוסטריה לשלוח מתנדבים של "גדנקדינסט" לארגונים שותפים בכל רחבי העולם.
כפר סולד
הוריקן קטרינה
שפיה
מאיר שפיה
מֵאִיר שְׁפֵיָה הוא כפר נוער ליד זכרון יעקב בצדה הצפוני של דרך ואדי מילק. הוא הוקם בשנת 1891 כמושבת בת של זכרון יעקב הקרובה, בשם "מאיר שפיה": "מאיר" על שם מאיר (אנשל) רוטשילד, סבו של הברון רוטשילד ואבי בית רוטשילד, ו"שפיה" בעקבות השם הערבי של המקום.
תולדות המקום כמושבה.
בשנת 1887 רכשו פקידי הברון מסלים ח'ורי, אחד העשירים מערביי חיפה, שטח של 8,500 דונם. על שטח זה תכננו להקים יישוב חקלאי ובינתיים דאגו לעבד את האדמות. ב-1889 הגיעו עשרה צעירים מזכרון יעקב והתיישבו בבית הבעלים הקודם, ליד כפר אריסים בשם שוֵויה. בשנת 1891 הושלמה בניית הבתים הראשונים, בתים בני קומה אחת שנבנו כולם לאורך רחוב אחד משני צדדיו. הבתים אוכלסו בחלוצים מחוץ לארץ ובבוגרי בית ספר החקלאי של זכרון יעקב. בנוסף לבתי המגורים נבנו בית פקידות בן שתי קומות ובית כנסת.
פקידי הברון החליטו לבנות במקום 16 יחידות דיור. בשיא אכלוסה של המושבה לא היו בה יותר מ-24 משפחות שכללו 116 נפשות. לכל משק משפחתי הוקצב שטח של 300 דונם. עיקר הגידולים החקלאיים היו תבואה, גפנים וגינות ירק ליד הבתים. את כרמי הגפנים של שפיה ניתן לראות בוואדי מילק. הענבים שנבצרו בשפיה הובלו ליקב בזכרון יעקב. פקידי הברון הקימו בשפיה שדות לניסויים בחקלאות וכן משתלות שלחין גדולות. חלקם הוקמו בעמק תות, היום נחל דליה בנתיב של ואדי מילק.
במטרה לגוון את מקורות ההכנסה של התושבים הוקם במקום סנטוריום. המבנה הפך לאחר מלחמת העולם הראשונה למוסד חינוכי (ראו להלן).
המבנים הראשונים של המקום שומרו על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. הם משמשים מרפאה ומרכזיה פדגוגית של בית הספר.
בין המייסדים היה חיים דב קנטור ששימש כמוהל ושוחט בנוסף לנחלה החקלאית שעיבד.
עקב ריחוקו של המקום ממרכזי היישוב ומעורקי תחבורה עיקריים וכן הסביבה ההררית, ההגנה קיימה במקום קורסים ואימונים. החורשה והמבנים בכפר שימשו את חברי ההגנה. האימונים התקיימו ב"מערות טלימון" וב"בקעת שפיה".
מתיישבי שפייה קיימו בדרך כלל קשרי עבודה וידידות טובים עם התושבים הערבים בסביבה, אולם עם פרוץ מאורעות 1936–1939 החל המצב הביטחוני להדרדר באזור, וביום ד תמוז תרצ"ח 3.7.1938 נרצח נחום וייספיש מראשי היישוב בשעה שיצא לרכוש חלב מבעלי עדרים בכפר פרדיס הסמוך.
המצב הביטחוני המדרדר, העיכובים הממושכים בהתפתחות המושבה והתעצמותו של המוסד החינוכי במקום, הביאו לכך שבין השנים 1939–1945 נטשו רוב איכרי המושבה את בתיהם ועברו לנחלות חלופיות ב זכרון יעקב, ושטח המושבה כולו הפך לחלק מכפר הנוער.
מאיר שפיה מוכר כיישוב מוסדי בשטח השיפוט של המועצה האזורית חוף הכרמל, במחוז חיפה.
הכפר מאוגד כחברה ממשלתית.
תולדות המוסד החינוכי שבמקום.
בשנת 1904, ישראל בלקינד, ממייסדי ביל"ו, הקים בשפיה מוסד חינוכי. המוסד קלט יתומים מניצולי פרעות קישינב. היה זה כפר הנוער הראשון בארץ ישראל. השם שניתן לו היה: "קריית ספר". מייסדו הגדיר כך את המטרה החינוכית של הכפר: "לברוא דור חדש, דור עברי במלוא מובן המילה, דור אשר גוף בריא ורוח בריאה יתלכדו, דור אשר ידיו תדענה לאחוז בעט ובמחרשה, ופיו ידבר בלשוננו". לשם כך הועסקו הילדים, בצד הלימודים הרגילים, גם בחקלאות, בספורט ובטיולים. המזכיר של כפר הנוער היה ישראל שוחט, ממייסדי השומר. כאן נרקמה התוכנית הראשונה להקמת ארגון ההגנה היהודי הראשון.
בשנת 1917 הועברה הגימנסיה העברית הרצליה זמנית למאיר שפיה בשל גירוש היהודים מתל אביב ויפו במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נשארו בירושלים ילדים יתומים רבים ובחצר בית היתומים דיסקין בירושלים, הוקם בעזרת ארגון "נשות הדסה" מוסד לבנות בשם "מעון עליזה". בשנת 1923 הועבר המעון לשפיה יחד עם המנהלת חוה (הוז) בורודובסקי אשר המשיכה בניהולו כבית יתומים, הפעם ליתומי מלחמת העולם הראשונה.