מיור נולד בעיירה דונבר שבסקוטלנד בשנת 1838, אחד משמונת ילדיהם של דניאל מיור ואן גילריי (Gilrye). ב-1849 היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה בחווה בקרבת העיירה פורטג' בוויסקונסין. ב-1860 התחיל ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון אך לא סיים את לימודיו. בין 1866 ל-1867 עבד כמהנדס במפעל באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, אך לאחר שכמעט התעוור בתאונה, הלך ברגל אלף מיל מקנטקי דרך מדינות הדרום עד פלורידה. משם תכנן להמשיך לדרום אמריקה, אך חלה במלריה והגיע באונייה לקליפורניה ב-1868. מסן פרנסיסקו הגיע ליוסמיטי שבמזרח קליפורניה. ולאחר זמן הפך למדריך תיירים במקום. בין השנים 1876 - 1873 גר מיור בסן פרנסיסקו, פרסם מאמרים בנושאים גאולוגיים ובוטניים והרבה לבקר בהרי הסיירה.
ב-1879 ערך מסע ראשון לאלסקה וגילה את מפרץ הקרחון. הוא נשא לאישה את לואיסה ונדה סטרנצל (Louisa Wanda Strentzel) ב-14 באפריל 1880 (לזוג נולדו מאוחר יותר שתי בנות), ושב לאלסקה. בשנה זו התרחשה ההרפתקה שעליה כתב את ספרו "סטיקין". ב-1881 הצטרף למשלחת חיפושים אחר אוניית הקיטור ז'אנט שאבדה באלסקה. ב-1886 יצא למסעות בוונקובר, בפיוג'ט סאונד (Puget sound) ובהר ריינייר. התלווה אליו הצייר ויליאם קית'.
ב-1894 ראה אור ספרו הראשון, "הרי קליפורניה" (Mountains of California). ב-1896 שירת כיועץ לוועדה שבדקה את מצב היערות בארצות הברית והמליץ לקונגרס להקים שמורות יער. ב-1897 ראה אור לראשונה "סטיקין" כסיפור (ב-1909 פורסם כספר), בכתב העת Century Magazine ("מגזין המאה"). ב-1899 יצא שוב למסע באלסקה בלוויית ג'ון בורוז (Boroughs) וחוקרי טבע אחרים.
ב-1903 יצא מיור למסעות באירופה, בסיביר, ביפן, בסין, בהודו ובאוסטרליה. ב-1905 נפטרה רעייתו. הוא המשיך בסיוריו, גילה באריזונה את היער הכחול ובו עצים מאובנים ופעל להכרזת היערות המאובנים כמונומנטים לאומיים. ב-1911 יצא למסעות בהרי האנדים באמריקה הדרומית וב-1912 ערך מסעות באפריקה.
המאבק על הסיירה נבדה.
נדודי מיור ברכס ההרים סיירה נבדה, הגבירו את מודעותו לאיומים השונים על שטחי הבר, והוא פעל בקרב הציבור לשימור ההרים והיערות. ב-1889 נטל חלק פעיל במאבק לשמירת אופייה הטבעי של הסיירה נבאדה ובהתנגדות לתוכניות יישוב הרכס. הוא קרא להכרזה על עמק יוסמיטי כפארק לאומי, הכרזה שיצאה לפועל ב-1 באוקטובר 1890, אז קיבל הקונגרס האמריקאי חוק להקמת פארק לאומי יוסמיטי, אך עדיין ללא עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה של עצי סקוויה ענקית. אלה נותרו "פארק מדינתי יוסמיטי" בשליטת קליפורניה, שנוצר ב-1864, לאחר שהנשיא אברהם לינקולן העניק את שטח העמק והחורשה לשליטת קליפורניה לשם שימור ושימוש ציבורי, וכך הפך השטח לשמורת הטבע הראשונה בעולם.
ב-28 במאי 1892 היה מיור ממקימי "מועדון סיירה", ארגון לאיכות הסביבה ולהגנת הטבע באזור רכס הסיירה נבאדה, ועמד בראשו עד יום מותו. את מסעותיו במקומות שונים, ובסיירה נבאדה בפרט, תיאר בעשרה ספרים ובמאמרים רבים. ב-1893 נסע למדינות מזרח ארצות הברית ולאירופה.
ב-1901 פרסם מיור את "הפארקים הלאומיים שלנו". בעקבות הספר נחשף הנשיא תאודור רוזוולט לעניין וביקר ביוסמיטי. הנשיא ומיור יצאו לבדם למסע בן שלושה ימים בפארק, במאי 1903. לימים פעל הנשיא למען שמירת הטבע, לפי קווים מנחים שהשניים גיבשו במהלך טיולם. כמו כן שכנע מיור את הנשיא לצרף את עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה לפארק הלאומי. כשלוש שנים מאוחר יותר חתם הנשיא על הצעת החוק המשיבה את עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה לשליטה פדרלית, וכל שטח יוסמיטי הפך לפארק לאומי.
תאוריית היווצרות יוסמיטי.
מיור למד גם גאולוגיה, אך לא לתארים מתקדמים, אך צדק בוויכוח על היווצרות עמק יוסמיטי עם מי שנחשב אז לאחד הגאולוגים המומחים, פרופ' ג'וזיה ויטני (Josiah Dwight Whitney) שהיה פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת הרווארד ויו"ר "המכון הגאולוגי של קליפורניה" (California Geological Survey) ועל שמו הר ויטני בקליפורניה. ויטני וחבריו המלומדים טענו שעמק יוסמיטי נוצר משקיעת הקרקע עקב אסון טבע שיצר גוש שקוע המוקף בהעתקים מקבילים הנקרא גראבן, ואילו מיור טען שהעמק (וכן אתרים בתוך העמק ובאזור) נוצרו כתוצאה מפעילות קרחונית, כפי שאכן סוברים כלל החוקרים היום. ויטני התייחס למיור בזלזול ובלעג, כאל בור וחובבן חסר ידע, וכינה אותו "רועה צאן" (הוא אכן רעה צאן במשך כמה שנים), ואף שעוד בחייו של ויטני נמצאו ראיות לקיום קרחונים ביוסמיטי בעבר הרחוק, הוא החזיק בדעתו עד יום מותו. למרבה האירוניה, על שמו של פרופ' ויטני נקרא גם "קרחון ויטני" שעל הר שסטה בקליפורניה.
הץ' הצ'י.
בתחילת המאה ה-20 תכננה עיריית סן פרנסיסקו להציף את עמק הֶץ' הֶצִ'י באמצעות הקמת סכר, וכך להפיק חשמל ולספק מים לצריכה ביתית של תושבי סן פרנסיסקו. ב-1908 נאבק מיור בניסיון להקים מאגר מים בעמק. היזמים קיבלו את האישורים הדרושים למרות הגעת המאבק לעיתונות והצטרפות של רבבות תומכים, בין השאר, משום שהתברר לציבור הרחב עומק מצוקת המים בעיר בעקבות השריפות שפרצו עקב רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 שלא היו די מים לכבותם. ב-1913 התחילו לבנות את סכר אושונסי על נהר הטואולומי. ספרו של מיור, "סיפור ילדותי ונעורי" (Story of my Boyhood and Youth), ראה אור באותה שנה, אך ב-1914 נפטר מדלקת ריאות, בערב חג המולד. ליד מיטתו נמצא כתב היד של הספר "מסעות באלסקה" (שעתיד היה לראות אור ב-1915) ופיסת נייר שעליה כתב: "המוות הוא אחות רחמנייה האומרת: "בואו למיטה, ילדים, ותקומו מחר בבוקר", או אם חסודה הקוראת לילדיה לבוא הביתה."
הנצחתו.
מיור נחשב לאחד מחלוצי שמירת הטבע בארצות הברית, והחברה ההיסטורית של קליפורניה הגדירה את מיור כאיש הדגול ביותר. קליפורניה קבעה ב-1898 את 21 באפריל, יום הולדתו, כיום לזכרו. יצא לזכרו ב-1964 בול עם דיוקנו, וב-2004 הוטבע דיוקנו (עם עמק יוסמיטי וקונדור קליפורני) על צד הערך של מטבעות של קוורטר - רבע דולר.
על שמו נקראו המקומות והאתרים הבאים:
כן נקראו על שמו מוסדות חינוך שונים או מבנים בתוכם:
בנוסף, על שמו נקרא האסטרואיד "אסטרואיד 128523 ג'ון מיור" (asteroid 128523 Johnmuir).
יעקב קמנצקי
הרב יעקב קמנֶצקי (כ' באדר א' תרנ"א,28 בפברואר 1891 - כ"ט באדר א' תשמ"ו, 1986) היה ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה.
תולדותיו.
נולד באחוזה משפחתית בשם ׳קאלישקובה׳ (בבעלות סבו) שהייתה סמוכה לדולהינוב שבליטא, היום בבלארוס, לבנימין קמנצקי, ורוב ילדותו גדל בדולהינוב.
למד במינסק במשך מספר שנים.
בגיל 15 עבר ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה, שם התקרב לרב נתן צבי פינקל - "הסבא מסלבודקה". שמע שיעורים גם מהרב ברוך בער לייבוביץ, בישיבת כנסת בית יצחק בעיר, וכן מפי הרב איסר זלמן מלצר בסלוצק, הרב זלמן סנדר כהנא שפירא בקריניק והרב דוד טביל דיינובסקי במאלץ'.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נדד למינסק, ומשם לקריניק, לביאליסטוק ולטיקטין. לאחר מכן עבר ללומז'ה, שם למד בישיבתו של הרב יחיאל מרדכי גורדון.
עם סיומה של המלחמה עבר לקרמנצ'וג, שם נשא את איטא עטיל, בתו של המשגיח בישיבת סלבודקה - הרב דב צבי הלר, בכ"ב בסיון ה'תרע"ט (חתנו הגדול של הרב דב הירש, היה הרב אברהם גרודזינסקי). שם נולדו לו שלושת ילדיו הראשונים.
לאחר נישואיו שב ללמוד בסלבודקה ובהמשך למד בקלם. כאשר נפתח הכולל בסלבודקה על ידי הרב אייזיק שר, עבר הרב יעקב לכולל זה ולמד שם חמש שנים.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) התמנה לרב בעיירה הליטאית ציטביאן. הוא כיהן בתפקיד זה במשך אחת עשרה שנים. שם נולדו לו שלושה ילדים נוספים. בשל קשיי פרנסה חיפש משרה רבנית גדולה יותר. לאחר פטירת הרב אריה לייב רובין בשנת תרצ"ו (1936) הגיש את מועמדותו לרבנות העיר וילקומיר, אך ראשי הקהילה המקומית בחרו ברב יוסף זוסמנוביץ לתפקיד. הרב קמנצקי דחה משרת דיין בבית הדין של הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה, והחל לשקול הגירה אל מעבר לים במטרה למצוא שם משרה הולמת.
בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) עקר לארצות הברית שבאמריקה. מילא את מקום הרב בסיאטל שבוושינגטון, במשך כמה חודשים. לאחר מכן נתמנה לרב בטורונטו שבקנדה, בשנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945).
בשנת תש"ה, על פי בקשתו של הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', החל לכהן כר"מ בישיבת "מתיבתא תורה ודעת" שבניו יורק, במקומו של ראש הישיבה שנפטר - הרב שלמה היימן. בשנת ה'תש"ח (1948) נתמנה לראשות הישיבה. בתפקידיו אלה כיהן עד שנת ה'תשכ"ז (1967).
לאחר פרישתו מראשות הישיבה עבר לעיירה מונסי שבמדינת ניו יורק. בתקופה זו השקיע את כוחותיו בהוצאה לאור של ספריו. בשנותיו האחרונות נהג להתגורר בחודשי החורף במיאמי ביץ' שבפלורידה.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) עבר הרב קמנצקי אירוע מוחי, והוא עבר להתגורר בבית בתו בבולטימור. נפטר בכ"ט באדר א' ה'תשמ"ו (10 במרץ 1986) ונטמן בברוקלין שבניו יורק.
כשרונותיו ודרך לימודו.
גם בהיותו מעל גיל 90, היה עוסק בתורה בהתלהבות.
הוא סבר כי על הלומדים להתמקד תחילה בדברי התלמוד והראשונים ורק לאחר מכן בדברי האחרונים. כמו כן טען כי מוטל על הלומד לרכוש בקיאות מקיפה בטרם יעסוק בפלפולים.
בלט בזיכרונו. פעם ציטט בעל פה פיסקה ארוכה מתוך הספר פרי מגדים במענה לשאלה של תלמידו.
היה בקיא בתחומים תורניים מגוונים, כולל נושאים שלא רבים עוסקים בהם, כגון בשיטת הרמב"ם בחישוב מולד הלבנה. ומסר שיעורים קבועים במסכת חולין במסגרת תוכנית לקבלת סמיכה. ידיעות מקיפות היו לו אף בדקדוק לשון הקודש ובהיסטוריה של עם ישראל.