הפרלמנט הראשון של אוסטרליה הגביל עד מהרה את ההגירה כדי לשמר את אופייה הבריטי של אוסטרליה וזמן קצר לפני פגרת חג המולד הראשונה שלו הוא חוקק את חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט ואת חוק הגבלת ההגירה. שר המושבות של בריטניה הבהיר בכל מקרה שמדיניות הגירה המבוססת על מוצא אתני תהיה "בניגוד לתפיסה הכללית של שוויון שמאז ומתמיד הייתה העיקרון המנחה של השלטון הבריטי בכל רחבי האימפריה". לפיכך, יזמה ממשלת ברטון את "מבחן השפה" (language dictation test), שיאפשר לממשלה, על פי שיקול דעת השר, למנוע את הגירתם של גורמים בלתי רצויים על ידי קיום מבחן ב"כל שפה אירופאית". בשלב זה כבר הייתה הבטחה להדרה על רקע גזעי מצדם של הפרלמנטים של המדינות, כך שהשאלה העיקרית שנדונה הייתה כיצד צריכה בדיוק הממשלה הפדרלית להדיר אותם, בשעה שמפלגת הלייבור התנגדה לקריאתה של בריטניה לפייס את האוכלוסיות של המושבות הלא-לבנות ולאפשר ל"אוכלוסיות הילידים של אסיה, אפריקה והאיים" להגר לאוסטרליה. בקווינסלנד הייתה התנגדות בעיקר בקרב בעלי מטעי הסוכר להצעות לא לאפשר את הגירתם של הפועלים מאיי האוקיינוס השקט. בכל אופן, טען ברטון שהתופעה היא למעשה "עבדות מוסוות" שעלולה להפוך ל"בעיית השחורים" בדומה לארצות הברית, ולפיכך החוק לא עבר.
חוק הגבלת ההגירה.
אחד החוקים הראשונים שחוקק הפרלמנט הפדרלי החדש היה "חוק הגבלת ההגירה" (Immigration Restriction Act 1901), שמטרתו הייתה "להטיל מגבלות מסוימות על ההגירה ו... סילוק מהגרים בלתי חוקיים". חוק דומה היה בדרום אפריקה. אדמונד ברטון, כראש הממשלה, הצדיק את החוק בהצהרה הבאה: "כוונתו של עיקרון השוויון בין בני האדם לא הייתה יישום השוויון בין אנשים ממוצא אנגלי לבין אנשים ממוצא סיני".
התובע הכללי שעליו הוטלה המשימה לנסח את החוקק היה אלפרד דיקין. דיקין העדיף את עמדתו של ברטון על פני זו של מפלגת הלייבור בנוגע להצעת החוק (הלייבור דרשה דרכים ישירות יותר להגבלת ההגירה מעבר למבחן השפה) וביצע עריכה בנוסח הצעת החוק שהייתה נגועה בגזענות ושהוגשה לקריאה שנייה בפרלמנט. בניסיון להצדיק את המדיניות, אמר דיקין שהוא האמין שהיפנים והסינים עלולים להוות איום על האיחוד שזה עתה נוצר ואמונתו זו היא שהובילה לחקיקה שתבטיח שהם לא יוכלו להיכנס לאוסטרליה:
הנוסחים המוקדמים של הצעת החוק אסרו במפורש הגירתם של לא-אירופאים לאוסטרליה, אך ההתנגדויות מצדה של ממשלת בריטניה, שחששה שצעד כזה יפגע בנתינים בריטים בהודו ובבעלי בריתה של בריטניה ביפן, גרמו לממשלת ברטון להשמיט את הניסוח הזה. תחת זאת, הונהג האמצעי של מבחן השפה כדרך להרחקתם של מהגרים בלתי רצויים. לפקידי ההגירה נתנה הסמכות למנוע את הגירתו של כל אדם שייכשל במבחן הכתבה של 50 מילים. בתחילה דובר על כך שהמבחן יערך בכל שפה אירופאית, אך לאחר מכן שונה הנוסח כך שהמבחן יערך בכל שפה. המבחנים נוסחו באופן שהיה זה כמעט בלתי אפשרי לעבור אותם בהצלחה. הראשון מבין מבחנים אלה נכתב על ידי חבר הפרלמנט הפדרלי, סטויארט פרנבי, כדוגמה לפקידי ההגירה לניסוח מבחנים נוספים. "מבחן סטיוארט" היה למבחן הסטנדרטי בשפה האנגלית, לאור השיעור הגבוה של הנכשלים בו, כתוצאה משימוש שנעשה בו במשלב גבוה של השפה.
הצעת החוק זכתה לתמיכה נרחבת בפרלמנט, כשהטיעונים נעו מהגנה כלכלית ועד לגזענות מוחלטת. מפלגת הלייבור רצתה להגן על "העבודה הלבנה" ודחפה להגבלות מפורשות יותר. כמה מחברי הפרלמנט דיברו על הצורך להימנע מהיסטריה בטיפול בעניין. חבר הפרלמנט ברוס סמית אמר ש"אין לנו כל שאיפה לראות את המעמדות הנמוכים של ההודים, הסינים והיפנים... נוהרים לאוסטרליה... אך קיימת מחויבות.. לא לפגוע בשכבות המשכילות של אומות אלו". מנגד העיר דונלד קמרון, חבר פרלמנט מטסמניה: "שום גזע על פני האדמה לא זכה ליחס מביש יותר מזה שזכו לו הסינים... הם אולצו בכוח הזרוע להסכים לכניסתם של האנגלים לארצם. אם אנו מאלצים אותם לאפשר לאנשינו להיכנס לארצם... מדוע בשם הצדק אנו מסרבים לאפשר להם להיכנס לארצנו?"
מחוץ לפרלמנט, פעל הקרדינל הקתולי הראשון של אוסטרליה, פטריק פרנסיס מוראן, לגינוי החקיקה האנטי-סינית והגדיר אותה כמנוגדת לנצרות. העיתונות שמה ללעג את דברי הקרדינל והאוכלוסייה האירופאית של אוסטרליה תמכה באופן כללי בהצעת החוק ונותרה חרדה לאפשרות של שטף של מהגרים לא-בריטים שיגיעו לאוסטרליה.
חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט.
ב-1901 העביר הפרלמנט האוסטרלי את "חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט" (Pacific Island Labourers Act 1901). כתוצאה מחוק זה גורשו 7500 פועלים מאיי האוקיינוס השקט (שנקראו Kanakas). רובם של פועלים אלה עבדו במטעי הסוכר בקווינסלנד והחל מ-1904 נאסרה כניסתם של תושבי האיים לאוסטרליה.
ועידת השלום בפריז.
בוועידת השלום בפריז, שהתקיימה ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשה יפן שבאמנת חבר הלאומים ייכלל סעיף של שוויון גזעי. מדיניות יפנית זו שיקפה את שאיפתה של יפן לבטל או להקל את המגבלות כנגד יפנים (במיוחד בארצות הברית ובקנדה), שבהם ראתה יפן כהשפלה וכעלבון ליוקרתה.
ראש ממשלת אוסטרליה באותה תקופה, בילי יוז, כבר היה מודאג מההתפשטות היפנית באוקיינוס השקט. אוסטרליה, יפן וניו זילנד חלקו ביניהן את שטחי האימפריה הקולוניאלית הגרמנית באוקיינוס השקט כבר בשלבים הראשונים של המלחמה וליוז היה חשוב לשמר את גינאה החדשה הגרמנית כנכס אסטרטגי לביטחונה של אוסטרליה. על פי ההסכם הוענק לאוסטרליה מנדט על שטחי גינאה החדשה הגרמנית לשעבר והיפנים קיבלו מנדט על כל שטחי האוקיינוס השקט שמצפון לגינאה החדשה, ובכך נוצר גבול משותף בין שתי המדינות, מצב שהשתנה רק לאחר פלישת יפן לגינאה החדשה במלחמת העולם השנייה.
יוז התנגד בתוקף לבקשה לשוויון הגזעי שהוגשה על ידי יפן. הוא הכיר בכך שסעיף כזה יהווה איום על אוסטרליה הלבנה והבהיר לראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', שאם סעיף כזה יתקבל, הוא יעזוב את הוועידה. כאשר ההצעה היפנית נדחתה, דיווח יוז לפרלמנט האוסטרלי:
סטנלי ברוס.
ראש ממשלת אוסטרליה בין השנים 1923–1929, סטנלי ברוס, היה תומך של מדיניות אוסטרליה הלבנה ונושא זה היה מרכזי מבחינתו במערכת הבחירות של 1925.
ביטול המדיניות.
מלחמת העולם השנייה.
חרדתה של אוסטרליה בנוגע להתפשטות היפנית ובנוגע לסכנת המלחמה באוקיינוס השקט, המשיכה במהלך שנות השלושים. בילי יוז, אז שר בממשלתו של ג'וזף ליונס, תרם תרומה משמעותית לגישתה של אוסטרליה כלפי סוגיית ההגירה בנאום שנשא ב-1935, בו הוא טען ש"אוסטרליה חייבת... להתאכלס או לגווע". אך באותה שנה אולץ יוז להתפטר לאחר שספרו "אוסטרליה והמלחמה היום" חשף חוסר מוכנות למלחמה הקרבה ובאה.
החל מתחילת השפל הגדול ב-1929 ועד לסיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, הייתה תנועת ההגירה לאוסטרליה דלילה עקב התנאים הכלכליים העולמיים. עם פרוץ המלחמה, חיזק ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין את המסר של מדיניות אוסטרליה הלבנה באומרו: "הארץ הזאת צריכה להישאר לעד ביתם של צאצאיהם של האנשים שבאו הנה בשלום כדי לייסד בימים הדרומיים מוצב של הגזע הבריטי".
לאחר נפילת סינגפור ב-1942 חששה אוסטרליה מפלישה יפנית לשטחה. ערי אוסטרליה הופגזו על ידי חייל האוויר הקיסרי היפני ועל ידי הצי הקיסרי היפני וחיילות הים של מדינות הציר היוו איום על הספנות האוסטרלית, וזאת בשעה שהצי המלכותי הבריטי היה עסוק במערכה באוקיינוס האטלנטי ובקרב על הים התיכון מול התוקפנות הנאצית באירופה. צי פלישה יפני, שהיה בדרכו לטריטוריה האוסטרלית של גינאה החדשה, נבלם רק לאחר התערבות של צי ארצות הברית בקרב ים האלמוגים. אוסטרליה קלטה לשטחה אלפי מהגרים מהטריטוריות שנפלו בידיהם של הכוחות היפנים, במיוחד אלפי הולנדים שברחו מאיי הודו המזרחית ההולנדית (כיום אינדונזיה). האבוריג'ינים של אוסטרליה, ילידי איי מיצר טורס, תושבי פפואה גינאה החדשה ותושבי האי טימור, שירתו בקו הראשון על הגנת אוסטרליה, ובכך הביאו את מדיניות ההגירה המפלה ואת סוגיית הזכויות הפוליטיות של אוסטרליה למוקד הדיונים והשירות הצבאי בתקופת המלחמה נתן לרבים מילידי אוסטרליה את הביטחון לדרוש את זכויותיהם עם שובם לחיים האזרחיים.
ההגירה הרב-גזעית לאחר מלחמת העולם השנייה.
הטראומה של המלחמה, פגיעותה של אוסטרליה במלחמה באוקיינוס השקט, ואוכלוסייתה הקטנה, הובילו לשורה של צעדי מדיניות שהתמצו בסיסמה, "להתאכלס או לגווע" (populate or perish). על פי ספרו של לכלן סטרון, הייתה סיסמה זו אתנוצנטרית ולמעשה היא היוותה תוכחה שנועדה למלא את אוסטרליה באירופאים כנגד האפשרות של הצפה באסיאתיים.
במהלך המלחמה, פליטים לא-לבנים רבים, כולל מלאים, אינדונזים, ופיליפינים, הגיעו לאוסטרליה, אך לשר ההגירה, ארתור קאלוול, הייתה תוכנית שנויה במחלוקת לגרש את כולם. ב-1948, סווגו בהאים מאיראן, שביקשו להגר לאוסטרליה, כאסיאתיים על פי מדיניות ההגירה והגעתם נאסרה. ב-1949 התיר יורשו של קאלוול, הרולד הולט, ל-800 הפליטים הלא-לבנים האחרונים להגיש בקשה לתושבות קבע וכן התיר לכלות מלחמה יפניות להתיישב באוסטרליה. במקביל, כדי לעודד הגירה מאירופה, אפשרה אוסטרליה את כניסתם לתחומה לכמויות גדולות של מהגרים, בעיקר מאיטליה, יוון ויוגוסלביה וכן מארצות המוצא המסורתיות שלה באיים הבריטיים. מיזמי פיתוח שאפתניים שלאחר המלחמה, כמו מיזם השקיה ומערכת של תחנות כוח הידרואלקטריות בדרום-מזרח אוסטרליה (Snowy Mountains Scheme), הצריכו מספר גדול של ידיים עובדות, שאותם ניתן היה להבטיח רק על ידי שינוי במדיניות ההגירה.
מיתון ההגבלות.