במשך שתים עשרה שנה כיהן נחמיה כפחה של פחוות יהודה - נציג המלך והשליט היחידי על ירושלים וסביבתה. מתוקף תפקידו היה אחראי על גביית מיסי המלך, ואף הייתה לו זכות לגבות מיסים לצרכיו כפחה, אמנם נחמיה לא מימש את זכותו זו ולא גבה מיסים מהעם משום רחמיו ומסירותו לעם. לרשותו הועמד גדוד חיילים והוענק לו רישיון מהמלך לבנות את חומות ירושלים. בנוסף הייתה לו סמכות לסלק מבית המקדש כוהנים לא ראויים.
לפי יוספוס פלביוס, לאחר מותו של נחמיה, אדם בשם בגוהי החליף אותו בתפקיד הפחה.
פעולותיו.
בניית ירושלים.
כאשר שמעו השומרונים על כוונתו של נחמיה לביצור ירושלים הם ביקשו להשתתף במלאכה, אולם נחמיה לא הסכים לשתפם, ולכן הם ניסו להעליל עליו שבכוונתו למרוד במלך פרס, בכך קיוו שהשלטון יעצור את מלאכתו של נחמיה, אולם דבר זה לא עלה בידם. מתוקף סמכותו כפחה, נחמיה חילק את העבודה ל-42 קבוצות של משפחות, וכל אחת מהן הייתה אחראית על גזרה משלה. כל קבוצה הייתה מחולקת כך שחציה עסקו בבניה וחציה השני שמרו על אותה גזרה, ובכך הצליח נחמיה שכבר נודע לו מראש, למנוע את כוונתם של אויבי יהודה לערוך התנפלות מאורגנת על העיר ירושלים. כדי להבטיח את ההגנה על העיר ציווה נחמיה על כל הבונים להישאר ללון בעיר ולהשתמש בשופרות מיד בעת הצורך. נחמיה שימש דוגמה אישית בהיותו בכוננות מתמדת כך שגם הוא לא פשט את בגדיו אף לא בשעת השינה.
כאשר ראו השומרונים בראשות סנבלט החורני שהם אינם מצליחים לעצור את הבנייה, ניסו ליזום מלכודת לנחמיה כדי להורגו מחוץ לירושלים, אולם נחמיה על פי המסופר בספרו לא נפל למלכודת זו, אף על פי שניסו זאת מספר פעמים. בכ"ה באלול, לאחר 52 ימים מעת שהחלה העבודה, הושלמה בניית החומה, בה השתתפו כל שכבות העם.
לאחר מכן נערכה על ידי נחמיה ועזרא הסופר חנוכת חומת ירושלים בשמחה רבה, במהלכה הם קדשו על פי ההלכה את חלקי העיר שנוספו לעיר. חנוכת החומה לוותה בנגינה והוקרבו בה קרבנות רבים לאל.
בניית החומה העניקה לעיר ביטחון ויכולת עמידה מול אויבים וחיזקה את מעמדה של ירושלים כעיר הראשית ביהודה. בנוסף החומה סייעה לשמור על אופייה היהודי של ירושלים. שערי העיר נסגרו בכל ערב ובשבת הוצבו בשערים שומרים שתפקידם היה למנוע מסוחרים נכרים להיכנס. הממונה על השמירה היה חנניה, שהיה אחיו של נחמיה או מקורב לו.
לאחר בניית החומה פעל נחמיה להגדיל את האוכלוסייה היהודית של העיר שהייתה מעטה באותם ימים. נחמיה חייב עשירית מתושבי כל יישוב ביהודה לעלות לירושלים. תושבים אלו להם נוספו רבים שעלו מרצונם לירושלים בעקבות בניית החומות, הגדילו באופן משמעותי את אוכלוסייתה היהודית של ירושלים.
פעילות כלכלית וחברתית.
במהלך תקופת הבנייה היה עליו להתמודד עם משבר ציבורי עקב המצב הכלכלי הקשה בו העם היה נתון בגלל מיסים גבוהים של השלטון הפרסי ושנות בצורת, שפגעו קשות ביבול. נחמיה שמע את תלונות העם וכעס על העשירים שניצלו את המצב לניצול העניים, במיוחד אותם עשירים שעקב תפקידם בבית המקדש היו פטורים מהמיסים הכבדים אותם היו חייבים כל השאר לשלם לשלטון הפרסי. נחמיה כינס את הציבור והוכיח את העשירים, והציע להם להחזיר את האדמות ולבטל את החובות של העניים וכדי לשמש דוגמה הוא היה הראשון לעשות כהצעתו והצהיר כי הוא ומקורביו מוותרים על חובות העניים. נחמיה הוציא מהעשירים הבטחה אולם לא הסתפק בכך ודרש מהם גם שבועה לקיים הבטחתם זו. נחמיה גם כפה את העשירים לשחרר עבדים יהודים שנמכרו לעבדות בגלל שלא הצליחו לשלם את חובותיהם.
בגלל המצב הכלכלי הקשה הפסיק העם לתת את מתנות הכהנים והלוים. כתוצאה מכך נאלצו הלויים והכהנים לצאת ולעבוד בשדותיהם. נחמיה דרש לתת את להם את המתנות ובכך חיזק את מעמדם ומנע מהם את הצורך לעזוב את ירושלים. בנוסף דאג נחמיה לפרנסת הלויים ונתן להם תפקידים של שוערים ושומרים בחצר המקדש ותפקיד השומרים על שמירת השבת.
כריתת האמנה.
לקראת סוף ספר נחמיה (פרקים ח-י) מתואר מאורע בו נאסף העם לירושלים בא' בתשרי למעמד קריאת התורה על ידי עזרא הסופר, קריאה זו עוררה את העם לשוב בתשובה על שעזבו את קיום מצוות התורה. למחרת שב עזרא וקרא בספר התורה במעמד ראשי העם, הכהנים והלויים. לאחר מכן, נחוג חג הסוכות בפרסום רב ובשמחה רבה. בסיום חגיגות חג הסוכות, בכ"ד בתשרי, שב העם ומתכנס לעצרת תשובה בה נכרתת "אֲמָנָה" - טקס של חידוש הברית בין העם לאלוהיו, בו התחייב העם, ונחמיה בראשו, בחתימה ובשבועה על האמנה שכללה התחייבות לשמור את מצוות התורה, לא לשאת נשים נכריות, לא לקיים מסחר בשבת, לשמור על חוקי השמיטה, לדאוג לעבודה הסדירה בבית המקדש באמצעות תרומת שליש השקל בשנה והבאת קורבן עצים ולהביא את מתנות הכהונה והלוויה אל הלשכות המיועדות לכך בבית המקדש.
ישנה מחלוקת באשר לעיתוי מאורעות אלו, יש אומרים שמאורע זה אירע מיד עם סיום בניית החומה, בעת שנחמיה עלה לארץ מפרס (רלב"ג נחמיה ז, ד). ויש אומרים שהאמנה הייתה בעת 'עליית זרובבל' לאחר הצהרת כורש, והיא הובאה בספר נחמיה כחלק מציטוט 'ספר היחס' שעל פיו ביצע נחמיה את הטלת הגורל שיקבע מי מתוך קהל העולים לארץ יעתיק את מקום מגוריו לירושלים לאחר שחומתה נבנתה וכבר ניתן להתיישב בה בבטחה (רש"י נחמיה ז, ה-ו).
לפי חלק מהמפרשים, באמנה קבלו על עצמם היהודים גם את שמירת התורה שבעל פה. בתלמוד הירושלמי (שביעית ו, א) ישנה השוואה בין כריתת האמנה לברית שכרתו עם ישראל במעמד הר גריזים והר עיבל בעת כניסתם לארץ. משמעות האמנה הייתה הבהרה שכל יהודי משתתף בעבודת הקב"ה (בניגוד לתפיסת חלק מהעמים שרק עובדי המקדש משתתפים בה) וחיזוק "הגישה הבדלנית" (שדגלה בשמירה על טוהר העם היהודי "זרע קודש", וראתה בנישואי תערובת גם חטא חמור שעונשו גלות וגם סכנת התבוללות דתית ולאומית).
בסוף ימיו.
לאחר שתים עשרה שנים בארץ נחמיה שב לבבל כפי שהבטיח למלך הפרסי, לשם המשך שירותו אצל מלך פרס. אולם אחר תקופה הוא שב לירושלים בשנת 431 לפנה"ס בליווי צבאי.
עם שובו גילה שהתגלו פרצות בחומות הדת שבוצרו על ידו שנים קודם לכן. הוא פעל בתקיפות רבה. סילק את טוביה העמוני שפלש לבית המקדש והורה לעם להביא למקדש את התרומות והמעשרות ששימשו לפרנסת הכוהנים והלויים שעבדו במקדש. עצר את המסחר בעיר בשבת ופעל נגד נישואי התערובת שנעשו בעת היעדרו ובכלל זה גירש את נכדו של הכוהן הגדול בשל נישואין אלה.
מתנגדיו.
לסנבלט החורני שהיה גדול אויביו של נחמיה, נוספו עוד ראשי פחוות שכנות שחשו מאוימים מהתחזקות יהודה, בהם טוביה העמוני מעבר הירדן וגשם הערבי מלך קידר ששכנה מצרים ועד גבולה הדרומי של יהודה. להם הצטרפו חלק מאצולת יהודה שראו את עצמם מאוימים ממינויו של נחמיה ל"פחה" שפגע במעמדת ושלטונם, עשירים שנפגעו מפעולותיו החברתיות של נחמיה שפגעו בעושרם ובכוחם הכלכלי, וחלק מנכבדי העם שהתנגדו לפעולותיו הדתיות של נחמיה שפגעו בשאיפתם להתערב עם עמי הסביבה. בין מתנגדיו של נחמיה מוזכרת גם פעילות של נביאי שקר ששוכרים נגדו.
פסוקים י"ט עד כ' בספר נחמיה פרק ב' מעידים לדעת חוקרים מסוימים (לדוגמת ד"ר שמעון גזונדהייט, ראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית) כי אויבי יהודה רצו להתערב בנעשה בירושלים כיוון שלחלק מאוכלוסיותיהם הייתה זיקה להיסטוריה של עם ישראל, ככל הנראה כתוצאה מהישארותם של ישראלים ויהודאים שלא הוגלו על ידי האשורים והבבלים ונישאו עם אוכלוסיות שנכנסו לארץ ישראל ולעבר הירדן במהלך השלטונות האלה (חלקם, כדוגמת טוביה העמוני, זכו לתמיכת אלישיב בן יהויקים הכהן הגדול), אולם השבים מציון ובראשם מחנה נחמיה לא התעניינו בקשרי דת ונישואין עם תושבי פחות אלה ודחו את רצונם להתערב בבניית ירושלים ובית המקדש מחדש על הסף.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר
הקרן העולמית לשימור חיות הבר (באנגלית: World Wildlife Fund, לרוב בקיצור WWF) היא קרן שהוקמה ב-11 בספטמבר 1961 באנגליה, במטרה לקדם את המאבק להגנה על הסביבה; בעיקר על חיות בר ובית גידולן.
הקרן אמונה על הפסקת ההתדרדרות במצב הסביבה הטבעית של כדור הארץ ובניית עתיד בו בני אדם יחיו בהרמוניה עם הטבע, על ידי:
כרגע, הקרן עובדת על שימור שלושה ביומים: יערות, מערכות אקלוגיות המבוססות על מים מתוקים, ואוקיינוסים וחופים. אזורים אלו כוללים את המסה העיקרית של המגוון הביולגי על פני כדור הארץ ומספקים את המשאבים והשירותים הטבעיים עליהם כל האורגניזמים החיים מסתמכים.
הקרן דוגלת בגישה מדעית-עובדתית לגבי שימור, ומתמקדת בשישה נושאים בעלי חשיבות עולמית: יערות, אוקיינוסים וחופים, מים מתוקים, מינים בסכנת הכחדה ואיומי הזיהום הכימיקלי והשינויים באקלים. לכל אחד מהנושאים הקרן פיתחה מטרות מוגדרות היטב, ומפעילה למעלה מ-1,200 פרויקטים אזוריים ברחבי העולם בכל שנה.
היסטוריה.
הסניף הראשון של הארגון נפתח ב-11 בספטמבר 1961, בעיר מורג'ס שבשווייץ. הקרן נוסדה על ידי סיר ג'וליאן הקסלי - יו"ר אונסק"ו הראשון ונכדו של הביולוג הנודע תומאס הקסלי ועל ידי מקס ניקולסון - בעל שלושים שנות ניסיון בקישור אינטלקטואלים פרוגרסיביים עם עסקים גדולים באמצעות צוות החשיבה לתכנון פוליטי וכלכלי שהקים.
הקרן, שנקראה במקור הקרן העולמית לשימור חיות הבר, נקראת כיום, על פי ההסבר באתרה הרשמי, הקרן העולמית לשימור הטבע "World Wide Fund For Nature"
בשטר ההקמה, הוגדרה מטרת הארגון כ"שימור ממלכת החי, הצומח, היערות, האדמה, המים, הקרקעות ומשאבי טבע אחרים, באמצעות ניהול אדמות, מחקר וחקירה, ופרסום משותף של מאמצים, שיתוף פעולה עם צדדים מעוניינים נוספים וכל דרכים ראויות אחרות".