ארביל החלה לכתוב סיפורים תוך כדי עבודתה כמזכירה ומתרגמת. שיריה הראשונים פורסמו כבר ב-1945, אבל היא ידועה יותר בזכות הסיפורים שלה, אשר החלו להופיע בכתבי עת שונים בשנות ה-1950. הסיפורים שלה בדרך כלל מבוססים על מאבקים רגשיים וחברתיים של יחידים ושל החברה. בין אם זה סיפור אהבה או סיפור של משפחה או על ההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות, היא בדרך כלל מציגה מצבים סותרים ומנוגדים. ארביל התרחקה מן הטכניקות המסורתיות של הספרות הטורקית ומן התחביר של השפה הטורקית, ופיתחה סגנון ייחודי; היא השתמשה בלהגים מקומיים. היא חיפשה קול סיפורי חדש כדי לתאר את המאבק הקיומי של האדם המודרני מול החברה. ארביל ידועה ביכולת שלה להתבונן באנשים מתוך פרספקטיבות מגוונות, והסיפורים שלה מאופיינים בניסיונות לתאר את המציאות מרובת הממדים.
הסיפור הראשון שלה המנפץ ("Hallaç") התפרסם ב-1961. הרומן הראשון שלה, אישה זרה ("Garip bir Kadın"), שפורסם בשנת 1971, הפך ליצירת מופת. השימוש בנקודת מבט נשית על עולם גברי והכתיבה בשפה חדשנית זיכו את הספר בביקורות חיוביות, עד כדי השוואה עם וירג'יניה וולף. הרומן נחשב לחלוצי מסוגו, שכן הייתה זו הפעם הראשונה בספרות טורקית שבה התעמתו עם נושאים כמו בתולים, גילוי עריות, התעללות מינית והתעללות גופנית. הרומן אישה זרה פורסם כאשר המילה פמיניזם עדיין לא הייתה מקובלת במחשבה ובאוצר המילים הטורקי; לכן נתפס הרומן כפורץ דרך. ליילה ארביל קידמה את הספרות הטורקית עם סגנונה הייחודי ועם הפורמט שפיתחה ברומן זה, וסללה את הדרך לאחרים.
אסופת הסיפורים הקצרים בלילה ("Gecede") חיזקה את המוניטין שלה כדוברת ומספרת של הנרטיב הנשי בטורקיה. היא הקדישה את שנות ה-90 לכתיבת מאמרים, וב-2001 פרסמה את הרומן הגמד ("Cüce"), יצירת מופת שופעת הומור אפל.
הנותרים ("Kalan"), שפורסם ב-2011, סיפר את הטרגדיה של הקהילות הרב-תרבותיות באיסטנבול דרך העיניים של הגיבורה הקוסמופוליטית והמרדנית לאהזן.
בשנת 2002, ארביל הייתה מועמדת לפרס נובל בספרות מטעם אגודת הסופרים הטורקית. היא הייתה האישה הטורקיה הראשונה שהייתה מועמדת לקבלת הפרס בקטגוריה זו.
יצירותיה תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית.
תומאס פ. דאפי
תומאס פרנקלין דאפי (באנגלית: Thomas F. Duffy; נולד ב-9 בנובמבר 1955) הוא שחקן קולנוע, סופר, מוזיקאי ואתלט אמריקאי.
ביוגרפיה.
הוא נולד בנובמבר 1955 בניוארק, ניו ג'רזי וגדל בוודברידג'. בלימודים בתיכון וודברידג' השתתף במשחקי כדורגל, הוקי קרח וטניס וגם למד מוזיקה. הוא נרשם לאוניברסיטת אוהיו ללימודי משפטים אך בחר לעסוק יותר במשחק הוקי ובתיאטרון. הוא הופיע לראשונה ב-1979 בתיאטרון הקיץ "Monomoy Theater" שבקייפ קוד.
קריירה.
ב-1980 הוא הגיע לראשונה להוליווד וצורף לפרק בסדרה "CHiPs" אך לבסוף לא השתתף בצילומים. לאחר שיושב ראש מחלקת התיאטרון ביקש ממנו לבחור בין לימודי משחק להוקי הוא בחר להמשיך לשחק. סרטו הראשון יצא ב-1982 ב"Death Wish II" בתור צ'ארלס נירוואנה, למרות שהשתתף גם בסרט הספורט הדוקודרמטי "Miracle on Ice".
לאורך שנות ה-90 היה פעיל במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ממגוון סדרות, בעיקר כשחקן אופי. ב-1987 שיחק במקגייוור את קורי.
ב-1992 שיחק בסדרה אגדות מעולם המסתורין כדפוטי וילסון. באותה שנה שיחק ב"מלכי הממבו". צילומיו לסרט נקטעו בעת שאביו נהרג מנהג שיכור. אחותו גם נהרגה מפגיעת נהר שיכור ב-1990.
ב-1994 דאפי שיחק בסרט "זאב" של מייק ניקולס בתפקיד טום. באותה שנה שיחק בסרט הפשע "נהר הפרא". בשנה שלאחריה השתתף בסדרת הטלוויזיה "שיקגו הופ" בתור ראלף קינג, ובסרט הטלוויזיה "ננס לבן", ששודר ברשת FOX.
ב-1996 שיחק בסרט הפעולה של רולנד אמריך "היום השלישי".
ב-1997 הופיע בסרטו המצליח של סטיבן ספילברג בתור ד"ר רוברט ברוק.
ב-1999 השתתף בסדרה NYPD Blue והופיע בסדרה תיקים באפלה.
ב-2002 הופיע בסדרתו של הסופר מייקל קרייטון ER בתור הבלש הנדרסון.
ב-2005 השתתף בסדרה ללא עקבות ושנה לאחר מכן השתתף בסרט האסונות מגדלי התאומים של אוליבר סטון.
ב-2009 השתתף בסדרה הקומית מקום טוב באמצע ושנה לאחר מכן הופיע בסדרת-הבת של חוק וסדר: בתפקיד פרופסור מיי ווילקוקס.
ב-2011 הופיע בחסרי בושה בתור טומי. באותה שנה השתתף בסרט של ג'יי ג'יי אברהמס סופר 8.
הילדה ברנשטיין
הילדה ברנשטיין (באנגלית: Hilda Bernstein; 15 במאי 1915 – 8 בספטמבר 2006) הייתה מחברת ספרים, אמנית, ואקטיביסטית נגד האפרטהייד ולמען זכויות נשים.
ברנשטיין נולדה בשם הילדה שוורץ בלונדון, ובגיל 18 היגרה לדרום אפריקה והייתה לפעילה פוליטית. היא הייתה נשואה לאקטיביסט, ליונל "ראסטי" ברנשטיין, עמו שימשה בתפקידי מפתח במאבק נגד האפרטהייד בדרום אפריקה. לאחר זיכוי בעלה במשפט Rivonia ב-1964, הממשלה אילצה את הזוג להגר, והם עברו לגור בבוטסואנה, חוויה שתיארה ב-1967 בספרה "The World that Was Ours". הקריירה שלה כדוברת, סופרת ואמנית בינלאומית התפתחה במהלך מגורי הזוג בבריטניה. בשנת 1994 הם חזרו לדרום אפריקה, עם בחירתו של עמיתם למאבק, נלסון מנדלה, לתפקיד הנשיאות. ברנשטיין נפטרה בגיל 91 בקייפטאון, דרום אפריקה.
שנים ראשונות.
ברנשטיין נולדה בלונדון למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה. הוריה היו שמעון ודורה שוורץ. כשמלאו לה עשר, אביה, שכל חייו השתייך לתנועה הבולשביקית ושימש כנספח לשכת הסחר של רוסיה בבריטניה, נקרא לחזור לברית המועצות. לא עלה בידו לחזור לבריטניה, ולאחר מותו היא עזבה את בית הספר על מנת לעבוד ולהתפרנס לפני שהיגרה לדרום אפריקה בגיל 18 לעבוד כעיתונאית.
אקטיביזם בדרום אפריקה.
ברנשטיין הייתה לחברה פעילה במפלגת הלייבור בתגובה לעליית הפשיזם באירופה. עם זאת, כיוון שמפלגה זו לא הייתה שותפה לדאגתה והתנגדותה לאפרטהייד, ברנשטיין נטשה אותה והצטרפה למפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה, שהייתה המפלגה היחידה בדרום אפריקה שלא הייתה נהוגה בה הפרדה גזעית. היא הדגימה את כישוריה ומיומנויות הלוגיסטיקה והפואטיקה מול הוועד הלאומי, הוועד הפועל של המפלגה.
דרך פעילותה הפוליטית היא פגשה את ליונל "ראסטי" ברנשטיין, עמו התחתנה בחודש מרץ 1941.
ב-1943 היא נבחרה למועצת העיר של יוהנסבורג על ידי ציבור הבוחרים, שכלל בוחרים לבנים בלבד, ובכך הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית היחידה שהצליחה להיבחר. היא כיהנה בתפקיד זה במשך שלוש שנים ועשתה בו שימוש כפלטפורמה לפרסום חוסר הצדק של האפרטהייד.
בשנת 1950 התמקדה ברנשטיין באקטיביזם למען זכויות נשים. ב-1965 היא ייסדה במשותף את פדרציית הנשים הרב-גזעית של דרום אפריקה (Federation of South African Women), והיא הייתה אחת ממארגנות צעדת הנשים לפרטוריה (Women's March to Pretoria). כתביה הופיעו בקביעות בכתבי עת בדרום אפריקה וברחבי העולם.
עוד ב-1946 ממשלת דרום אפריקה החלה בניסיונות להגביל את פעילותה ולצמצם השפעתה הפוליטית. היא הטילה איסורים שונים, מנעה ממנה את הזכות להיות חברה בארגונים פוליטיים, הזכות לכתוב ולפרסם את עבודותיה, וב-1960 היא נעצרה במהלך מצב שהוגדר כ"חירום" לאחר טבח שארפוויל. ברנשטיין נאלצה לפעול פוליטית בהסתר.
ב-1963 בעלה ראסטי נעצר ביוהנסבורג עם יתר 19 המנהיגים הפוליטיים של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי. ראסטי זוכה במשפט ריבוניה (Rivonia) ושוחרר בערבות למעצר בית. כשהמשטרה חזרה לעצור את בני הזוג ברנשטיין, הילדה וראסטי ברחו מביתם ונמלטו לבוטסואנה, כשהם חוצים את הגבול ברגל.
החיים בגלות.
בגלות התיישבו לבסוף בני הזוג ברנשטיין בבריטניה, שם הם המשיכו לעבוד במפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי. ברנשטיין הקדישה את כישרונות הביטוי ומיומנויות התקשורת הכתיבה והדברור שלה לתנועת האנטי האפרטהייד, ולמען תנועת השלום. רבים מכתביה, נאומיה ועבודותיה יצאו לאור באירופה, ארצות הברית וקנדה.
היא כתבה מספר ספרים, כולל "The World that Was Ours (""העולם שהיה שלנו") אשר תיעד את הבריחה מדרום אפריקה, והקדישה זמן רב יותר לאמנות שלה שהוצגה בתערוכות שונות, והפכה לחלק מאוספים ציבוריים ופרטיים. עבודות האמנות שלה שימשו בפרסומים רבים על התנועה נגד האפרטהייד.
החזרה לדרום אפריקה.
ראסטי והילדה ברנשטיין חזרו לדרום אפריקה ב-1994 כדי לקחת חלק במסע הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בהן הותר לכל הגזעים להצביע, ואשר שמו קץ לאפרטהייד. בתום בחירות אלה, היה חברם של הזוג לתנועת ה-ANC, נלסון מנדלה, לנשיא דרום אפריקה.
בשנת 1998 הוענקו להם תוארי כבוד מאוניברסיטת נטאל (University of Natal) על תרומתם המשמעותית לקידום הדמוקרטיה בדרום אפריקה. ב-2002 נפטר ראסטי בביתם.
בשנת 2004 הוענק לברנשטיין פרס ה-Luthuli Silver Award עבור "תרומתה להשגת שוויון מגדרי ומאבקה להשגת חברה דמוקרטית חופשית" בדרום אפריקה. היא נפטרה מ אי-ספיקת לב בגיל 91 בביתה בקייפטאון, דרום אפריקה. היא הותירה אחריה ארבעה ילדים: טוני, פטריק, פרנסס, וקית ברנשטיין.
בחודש מרץ 2011 מדינת גמביה הנפיקה בול לכבודה של ברנשטיין והיא הוכרזה כאחת הגיבורות האגדיות של אפריקה.
תדרוס טשומה