ב-18 באוגוסט 1872 דויד נבחר לכהן כ"קומאדן מוקאדם" של בית הכנסת "סמאג'י הסאג'י", בית הכנסת הראשון של הקהילה שנבנה על ידי אבותיו לאחר הדחת בני-דודיו, חסקאל (יחזקאל) ואחיו אהרון שהנהיגו בשיתוף אך הודחו מתפקידם על ידי מועצת זקני העדה בשל חילוקי דעות, שימוש לא ראוי בכוחם כמנהיגי הקהילה ובשל חוב כספי שנצטבר לבית הכנסת עקב השקעותיהם והלוואותיהם הבלתי מובנות.
חסקאל (יחזקאל) אברהם דיווקר הקים בית תפילה נפרד ב-1872 בשם "כנסת בני-ישראל".
דויד שימש כמנהיג הקהילה ומנהיג בית הכנסת הישן עד למותו, תחת פיקוחו אף הורחב בית הכנסת ופעילות העדה התרחבה לתחומים חדשים מבחינתם ובכך נפתחו בפניהם הזדמנויות רבות נוספות.
העברת התפקיד בירושה למשפחת דיווקר למעשה נפסקה לאחר מותו בטרם עת של דויד, והתואר "קומאדן מוקאדם" שימש רק כתואר כבוד אך למעשה נשללו בדיעבד תפקידיהם של משפחת דיווקר כמנהיגי העדה, אך המשפחה תמיד שימשה כחלוצה גם בשנים הבאות מקרב העדה. בני משפחת דיווקר היו אף בין חלוצי העלייה למדינת ישראל.
דויד נקבר בבית העלמין מזגאו בעיר בומביי בשנת 1889.
טורטויס (טנק)
הטורטויס (A39) (באנגלית: Tortoise, פירושו "צב יבשה") הוא טנק בריטי כבד שפותח במהלך מלחמת העולם השנייה. למרות היותו חסר צריח, בדומה למשחיתי טנקים, הוא הוגדר טנק כבד. רק שישה טנקים נבנו והם מעולם לא היו בשירות מבצעי.
פיתוח.
באפריל 1943, הוציאו מזכיר המדינה למלחמה יחד עם שר האספקה תזכיר לפיתוח טנק למטרות מיוחדות, שיהיה בעל שריון עבה וחימוש חזק. חברת נופילד (Nuffield) הבריטית קיבלה על עצמה את המשימה, והגישה 18 עיצובים שונים (תחת השמות AT 1-18) עד ה-5 בפברואר 1944, כל אחד כבד יותר מקודמו. ה-AT-16 אושר לפיתוח בפברואר תחת הציון הרשמי A39, ו-25 יחידות הוזמנו עד לספטמבר 1945. בעקבות העיכובים בפיתוח וסיום המלחמה, ההזמנה קוצצה ל-6 טנקים, אך גם אלה הושלמו רק בשלהי 1946. עד אז כבר חדלה ההתעניינות בהם, והפרויקט בוטל.
מאפיינים.
החימוש העיקרי של הטורטויס היה תותח נ"מ 94 מ"מ (התותח הגדול ביותר שהורכב ברק"מ בריטי בשנים 1939–1945) בעל מהירות לוע של 929 מטר לשנייה. הוא הורכב בתא המשוריין של הטנק ויכל לצדד כ-20° לכל צד. במבחנים שנעשו לתותח בשנת 1948, הוא הצליח לחדור את טנק הפנתר הגרמני ממרחק של 868 מטרים בזווית של 30°. מאחר שכל פגז שקל 14.5 קילוגרם, נדרשו שני טענים. שני מקלעי בזה 15 מ"מ הותקנו על הצריח, ואחד נוסף בצד שמאל של התותח. לטנק היה מנוע V12 בעל הספק של 600 כוחות סוס ומהירות מרבית של 19 קמ"ש..
למרות הקושי בשינוע הטנק בגלל משקלו והמהירות המוגבלת, הטורטויס הוכיח את עצמו במבחנים כאמין ביותר ובעל כוח אש ומדויק.
אנגליה האליזבתנית
הדתות האברהמיות
המכללה לחינוך גופני ולספורט על שם זינמן במכון וינגייט
יניב לביא
יניב לביא (נולד ב-9 בספטמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ומשמש כיום כעוזר מאמן בהפועל רמת השרון.
קריירה.
לביא החל את הקריירה ככדורגלן במחלקת הנוער של מכבי נתניה. בעונת עבר להפועל רעננה ואף עזר לה כעבור שתי עונות לעלות לליגה הארצית. בעונה שאחריה עבר למכבי הרצליה ולאחר מכן להפועל רמת גן.
בשנת 2002 עבר לביא לעירוני קריית שמונה, ואף הפך לקפטן הקבוצה. במהלך שהותו בקבוצה הספיק לביא לעלות פעמיים לליגת העל עם הקבוצה, ואף לזכות פעמיים בגביע הטוטו בליגה הלאומית ופעם אחת בליגת העל.
בסיום עונת הודיע לביא כי הוא עוזב את קריית שמונה לאחר תשע שנים במועדון, ובמאי חתם בעולה החדשה הפועל רמת השרון, במדיה שיחק שתי עונות. במאי 2013 חתם לביא שוב בהפועל רעננה, לאחר שחזרה לליגת העל, ובהמשך מונה לקפטן הקבוצה. באמצע עונת הודיע לביא על פרישה מכדורגל בעקבות פציעה שעליה לא הצליח להתגבר, ומונה לעוזר מאמן בהפועל רעננה.
בשנת 2017 מונה לעוזרו של חיים סילבס, מאמן עירוני קריית שמונה, ולאחר פיטוריו של סילבס מונה לביא למאמן קבוצת הנוער של המועדון. בשנת 2019 סיים את תפקידו.
השוק הטורקי
ססיל דה פראנס
ססיל דה פראנס (בצרפתית: Cécile de France; נולדה ב-17 ביולי 1975) היא שחקנית בלגית. אחרי שזכתה להצלחה בקולנוע הצרפתי בשוברי קופות כמו L'Art (délicat) de la séduction (2001) ו-Irène (2002), היא זכתה להצלחה בינלאומית בשל תפקידיה הראשיים בסרטים "מתיחות גבוהה" (2003) ו"מכאן והלאה" (2010).
ביוגרפיה.
ססיל דה פראנס נולדה בנאמור, היא עזבה את בלגיה לפריז בגיל 17 ושם למדה אמנויות הדרמה במשך שנתיים אצל ז'אן פול דניזון (שחקן בתיאטרון בוף דו נור בבימויו של פיטר ברוק. אחרי-כן שהתה שלוש שנים (1995-98) באקדמיה למשחק ENSATT (École Nationale Supérieure des Arts et Techniques du Théâtre), בתחילה ב-Département Comédie ברחוב בלאנש ומאוחר יותר בליון. היא נתגלתה בידי הסוכן Dominique Besnehard ושיחקה בשוברי קופות צרפתיים כמו L'Art (délicat) de la séduction (2001) ו"אירן עדיין רווקה" (Irène) (2002).
פריצת הדרך הבינלאומית שלה הגיעה עם הופעתה בסרט האימה "מתיחות גבוהה" (Haute Tension) (2003, שם הסרט בבריטניה Switchblade Romance; שם הסרט בארצות הברית: High Tension), שהביאה לה הכרה ברחבי תבל. היא תפשה את תשומת לבם של המפיקים ההוליוודיים ומהר מאוד זכתה לתפקידה הראשי בסרט אמריקאי מסביב לעולם בשמונים יום (2004), בו כיכבה לצידו של ג'קי צ'אן.
היא זכתה בשני פרסי סזאר בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר בסרטים L'Auberge Espagnole (2002) ובקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר ב"הבובות הרוסיות" (Les Poupées russes) (2005).
בשנת 2018 שיחקה בדרמה התקופתית "מדמואזל דה ז'ונקייר" מאת הבמאי עמנואל מורה; על תפק'ידה הייתה פראנס מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "בשלווה" של הבמאית עמנואל ברקוט; הסרט הוקרן בבכורה ב-6 ביולי 2021.
מערכת חצי האי
מערכת חצי האי (באנגלית: Peninsula Campaign או Peninsular Campaign) במלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מבצע ענק של צבא האיחוד (הצפון) בדרום מזרח וירג'יניה, אשר נמשך ממרץ עד יולי 1862, והוביל לסדרת קרבות בין האיחוד לבין הקונפדרציה (מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד). הייתה זו המתקפה הראשונה של האיחוד בקנה מידה גדול בזירה המזרחית. זירה שהשתרעה, כללית, בין בירת הצפון וושינגטון, לבין בירת הדרום, ריצ'מונד. ההתקפה, שבוצעה על ידי ארמיית הפוטומק, הונהגה על ידי מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. הרעיון שעמד בבסיס אותה התקפה היה איגוף הארמייה של צפון וירג'יניה (שם זה ניתן לכוח בהמשך הקרבות המתוארים) של הקונפדרציה עליה פיקד ג'וזף א' ג'ונסטון שניצבה מולו בצפון וירג'יניה, על מנת להגיע בסופו של דבר לריצ'מונד. כוחות אחרים של האיחוד ריתקו באותו זמן חלקים מצבא הקונפדרציה לאזור שבין שתי הבירות, היוו איום מתמיד על כוחות מדינות הדרום, והגבילו בהכרח את יכולתו להקצות חיילים לטפל באיום החדש.
המהלך של הצפוניים החל בנחיתה בפורט מונרו (Fort Monroe) ובהתקדמות לכיוון צפון-מערב בחצי האי וירג'יניה (Virginia Peninsula), ונראה כמצליח בשלבים הראשונים. חוסר הצלחתם של כוחות הצפון שליד וושינגטון, שאיימו עד אז להתאחד עם הנוחתים, יחד עם בואו של המצביא הדרומי רוברט לי אל הזירה היטו את כפות המאזניים לטובת הדרומיים, והתקפות הנגד שנערכו בפיקודו בקרבות שבעת הימים בישרו את סופה של מערכת חצי האי. צבא הצפון נסוג מפאתי ריצ'מונד.
תנועות ראשונות.
ארמיית הפוטומק הפליגה ב-17 במרס 1862 מאלכסנדריה, וירג'יניה (Alexandria, כעשרה ק"מ מדרום לוושינגטון הבירה). היה זה מבצע הובלה ענק שכלל מעל 70,000 חיילים, מעל 15,000 סוסים, 44 סוללות ארטילריה, כ-1,150 עגלות ועוד טונות של ציוד ואספקה. כל אלה, מובלים ב-389 כלי שיט, נחתו בפורט מונרו שבקצהו הדרומי של חצי האי וירג'יניה, שם היו כבר כ-50,000 חיילים נוספים של הצפון.
קו הווריק והמצור על יורקטאון.
הנוחתים החלו להתקדם צפונה מערבה במעלה חצי האי ברביעי לאפריל. מגע ראשון עם כוחות הקונפדרציה נוצר למחרת, ולאחר שהנוחתים עברו כשלושים ק"מ, בטחנת לי (Lee's Mill), על גדות נהר הווריק (Warwick), שזרם ממזרח למערב כמעט לכל רוחב חצי האי. במקום היה מערך הגנה דרומי, שנעזר בסכרים על הנהר שהופעלו כדי להפכו למכשול מים רציני. המפקד הדרומי במקום ג'ון מגרודר (Magruder), שהיה, בנוסף, מפיק תיאטרון חובב, פיקד על ארמיית חצי האי שהיה כוח קטן בהרבה, כעשירית מן הכוח של מקללן, הניע הלוך ושוב "תגבורות", שהיו למעשה חיילי פלוגה אחת. יחד עם מעשי הונאה בעלי אפקט דומה עם הארטילריה שעמדה לרשותו, מגרודר "שכנע" את הצפוניים שכוחו חזק משהיה באמת. הצפון, שלא ציפה להתנגדות באזור זה, הפסיק את התקדמותו, התחפר במקביל לקו ההגנה של הדרומיים, וקידם לצורך המשך הקרב את הארטילריה הכבדה שלו. הדרומיים, מצידם, קידמו אף הם תגבורות לחזית, וכוחם גבר בהדרגה עד לכ-35,000 חיילים. בנוסף, מקללן הטיל מצור על יורקטאון (Yorktown), ולשם כך ריכז צבא הצפון במקום מערך ארטילרי אדיר שכלל, בין היתר, יותר מ-70 תותחים כבדים, ו-41 מרגמות כבדות. שני הצדדים נעזרו בתצפיות באמצעות כדור פורח לצורך הפקת מידע על היריב.