בנובמבר 1920 עזב עבדאללה בן חוסיין את חצר אביו בממלכת חג'אז, ועלה בראש 300 לוחמים לעיירה מעאן, שהייתה אז בתחומי החג'אז. ב-2 במרץ 1921 הוא התמקם בעיירה עמאן ובחר בה לשמש כבירתו.
במרץ 1921 כינס שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל את ועידת קהיר, בה הוחלט למסור בידי בני השושלת ההאשמית, עבדאללה ופייסל, את השליטה במדינת חסות בעבר הירדן ובשכנתה עיראק המנדטורית.
בסוף מרץ 1921 נפגשו צ'רצ'יל ועבדאללה בירושלים. עבדאללה התחייב שלא להתעמת עם הצרפתים שבסוריה, וקיבל את עבר הירדן ל"תקופת ניסיון" בת 6 חודשים, בתנאי שיפנה ל"עצתו" של "נציג בריטי בכיר". ב-1 באפריל 1921 הוא נעשה אמיר עבר הירדן.
שטחה של מדינת החסות היה באופן רשמי תחת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, והוא כונה בתחילה "אזור עבר הירדן". הבריטים פיקחו על ארץ ישראל ועבר הירדן באמצעות אותו נציב עליון, וניהלו את משק המנדט כחטיבה אחת. אולם בריטניה יצרה הפרדה פוליטית בין שתי הגדות על ידי כך שקיבלה היתר מחבר הלאומים לנהל את השטח ממזרח לירדן ללא החלת עקרונות הצהרת בלפור עליו, ועצם כינונה של ממשלת עבדאללה.
ב-1 ביוני 1921 כונן עבדאללה את ממשלתו הראשונה, "מועצת היועצים".
באוקטובר 1921 ביקר תומאס אדוארד לורנס במעאן כשליחו של צ'רצ'יל והמליץ לו על הארכת המינוי של עבדאללה.
ביולי 1922 הוכרז "כתב המנדט" הרשמי על ארץ ישראל, וסעיף 25 שלו קבע את הוצאת מזרח הירדן מתחום הצהרת בלפור. באוגוסט 1922 פורסם "דבר המלך במועצתו לפלשתינה (א"י)", שקבע גם הוא את הפרדת עבר הירדן מארץ ישראל.
ב-25 במאי 1923 ניתנה הצהרה בריטית בדבר נכונות להכיר רשמית ב"ממשלה העצמאית" של האמיר עבדאללה.
בשלהי 1924, כאשר עמדו הסעודים לחסל את ממלכת חג'אז, דאגו הבריטים להעביר ממנה את אזור מעאן, כולל נמל עקבה, לתחום אמירות עבר הירדן. הסעודים לא הכירו בסיפוח הזה (הגבול בגיזרה זו יושב סופית רק ב-1965). עד 1925 עוד עצר חיל האוויר המלכותי הבריטי את שבטי המדבר הערבי מלפשוט לתחומי האמירות. ב-1925 הכתיבו הבריטים בהסכם אל-חדא בין גילברט קלייטון לאבן סעוד, את הגבול שבין אמירות עבר הירדן לסעודיה.
ב-1926 שונה שמה של ממשלת האמירות מ"מועצת היועצים" ל"המועצה המבצעת". במרץ 1927 הוקמה "המפלגה הלאומית" – המפלגה הראשונה בתולדותיה של עבר הירדן שנרשמה באורח חוקי.
ב-1927 שונה תוארו של הנציב העליון ל"הנציב העליון על ארץ ישראל ועבר הירדן", מה שאפשר מאז לכנותו גם "הנציב העליון לעבר הירדן", ובכך לציין את ייחודיותה של האמירות.
בסוף 1927 שונה שמה של המדינה ל"אמירות עבר הירדן", במקביל להחלטה להקים לאמירות פרלמנט ולתת לה ולממשלתו של עבדאללה את האחריות המלאה לעניינים הפנימיים של האמירות, כך שהאמירות של עבר הירדן אוטונומית לחלוטין מארץ ישראל המנדטורית. בידי הנציב העליון של ארץ ישראל נותרו סמכויות ההגנה על הגבולות והענקת זיכיונות.
ב-20 בפברואר 1928 נחתם בירושלים ההסכם האנגלי – עבר ירדני. זהו המסמך הראשון שבו הכירה בריטניה בעבדאללה כשליט שהמשא ומתן איתו מחייב את שני הצדדים במונחי המשפט הבינלאומי. אולם מלבד שינויים קוסמטיים כגון שינוי כינויו של "הנציג הבריטי הבכיר" ל"נציג תושב", שליטתה של בריטניה נותרה כשהיתה. על פי החוזה, הותר לבריטים להכניס צבא לאמירות לצורך הגנתה וממשלת האמירות הייתה תחת פיקוח הממשלה האנגלית בענייני חוץ, כספים וחוקים המשפיעים על אזרחי בריטניה.
לאחר החתימה על החוזה, ב-16 באפריל 1928 פורסמה רשמית החוקה של האמירות, שקבעה כינונו של בית מחוקקים נבחר, שאת סמכויותיו יכול היה האמיר לעקוף וגם לפזר אותו. לבית המחוקקים לא ניתנה הסמכות לפזר את הממשלה, שנותרה אחראית בפני האמיר. בית המחוקקים כלל 21 חברים, מתוכם 14 נבחרים. חוק בחירות חילק את האמירות לשלושה אזורי בחירה, שחפפו את שלוש הנפות עג'לון, בלקא וכרכ. בית המחוקקים הראשון, "המועצה המחוקקת" (אל-מג'לס אל-תשריעי), התכנס ב-2 באפריל 1929, ואישר בישיבותיו את החוזה האנגלי–העבר-ירדני שנחתם ב-1928.
ב-1932 סימנו הבריטים והצרפתים את הגבול בין עבר הירדן וסוריה. ב-1 באפריל 1933 נעשתה הכרה הדדית בין אמירות עבר הירדן לבין ערב הסעודית. לאחר "מרד אבן-רפאדה" האנטי-סעודי, שקיבל סיוע מעבדאללה, הוסדרו היחסים בין עבר הירדן לערב הסעודית באופן רשמי בחוזה ידידות שנערך ב-27 ביולי 1933, אם כי היריבות בין עבדאללה ואבן-סעוד נותרה על כנה. ב-1934 נערכו תיקונים בחוזה הבריטי-עבר ירדני משנת 1928. ב-1939 נערכה בחינה מחדש של החוזה, והמועצה המבצעת הפכה למועצת שרים (ממשלה) שאחראית בפני האמיר.
ב-1946 בעקבות חתימת חוזה לונדון הפכה האמירות לממלכה עצמאית, שנקראה "הממלכה ההאשמית של עבר הירדן". ב-1949, לאחר שהשתלטה במהלך מלחמת העצמאות על שטחים ממערב לירדן, שונה שמה לשם הנוכחי "הממלכה ההאשמית של ירדן".
דמוגרפיה.
ב-1920 מנתה האוכלוסייה בשטח האמירות העתידית כ-230 אלף נפש: 203 אלף ערבים מוסלמים סונים, 15 אלף ערבים נוצרים (רובם המכריע יוונים אורתודוקסים), ו-12 אלף צ'רקסים (סונים). הלא-ערבים היוו 5.5% והיו ברובם המכריע סונים, רובם צ'רקסים, שהובאו לעבר הירדן מן הבלקנים בידי השלטון העות'מאני בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, כפליטי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומיעוטם צ'צ'נים.
בתחילת שנות ה-20 מנו שבטי הבדווים בתחומי האמירות כמאה אלף נפש.
ב-1922 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה של עבר הירדן כרבע מיליון נפש.
הלגיון הערבי.
על קיומה של האמירות הגן הלגיון הערבי שאורגן ומומן בידי הבריטים. הלגיון שימש בידי עבדאללה כמכשיר לאיחוד חלקי ירדן והזדהות איתה. אחד מתפקידיו היה גיוס הבדואים שבתורו תרם להתפתחות הזדהותם עם האמירות. השלכה נוספת של הגיוס הייתה עידודה של תלות כלכלית בשלטון כמעסיק ומפרנס. ראש הלגיון, גלאב פאשא הלך בדרך זו בניגוד לגישה הבריטית המסורתית אשר גרסה כי רק הפלאחים הכפריים המעבדים את אדמתם להוטים לשמור עליה.
ב-1926 הוקם חיל הספר העבר-ירדני.
גסטון צבי איצקוביץ
גסטון צבי איצקוביץ (נולד ב-1974) הוא אמן ישראלי יליד ארגנטינה החי ועובד בישראל. על יצירתו זכה בשנת 2010 בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות.
ביוגרפיה.
גסטון צבי איצקוביץ נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1974 ובשנת 1980 עלה עם משפחתו לישראל. בשנת 2000 סיים איצקוביץ בהצטיינות את לימודי הצילום בבית הספר מוסררה. בוגר התוכנית ללימודי המשך של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל לשנת 2009. תצלומיו של איצקוביץ הוצגו באופן נרחב בישראל ובמדינות אחרות, בין היתר במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון על התפר, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון אשדוד, מוזיאון מאקרו ברומא וגלריה הברס + פרטנר בווינה. זוכה פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר מטעם מוזיאון ישראל לשנת 2008 ופרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות לשנת 2010.
עבודתו של איצקוביץ מתמקדת בנוף ובמרחב לצד עיסוק בהוויה אנושית הממלאת את המקום והמתחים הנבנים ביניהם בהקשרים פוליטיים וחברתיים. נילי גורן, אוצרת הצילום של מוזיאון תל אביב כותבת:
דג ריאות אוסטרלי
דג הריאות האוסטרלי (שם מדעי: "Neoceratodus forsteri") הוא מין דג הריאות היחיד ששרד עד היום מהמשפחה בעלי ריאה אחת. שאר דגי הריאות ששרדו שייכים לסדרה אחרת - בעלי שתי ריאות והם חיים באפריקה ואמריקה הדרומית.
מראה חיצוני.
כמו כל דג ריאות דג הריאות האוסטרלי מתאפיין משאר הדגים בנוכחות ריאה, שבעזרתה הוא יכול לנשום גם אוויר אטמוספירי (בנוסף לזימים). אורכו מגיע בדרך כלל ל-100 ס"מ, ומשקלו ל-20 ק"ג, אך הוא יכול לגדול גם לכדי 150 ס"מ ומשקל של 43 ק"ג. הוא בעל קשקשים גדולים וסנפירים בשרניים. צבעו אחיד ונע בין כתום-חום לאפור עמוק, חוץ מבטנו שצבעה נע מלבן כסוף עד צהוב בהיר.
אורח חיים.
דג הריאות האוסטרלי חי בנהרות מים מתוקים באוסטרליה מתוך העדפה לאזורים עם צמחייה ימית פורייה. כל 40-50 דקות הדג מוציא את אפו מהמים על מנת לנשום מהאוויר האטמוספירי. הנשימה מתבצעת מהנחיריים בלבד. הלסתות באותו זמן סגורות לחלוטין. בזמני יובש הוא מעביר את הזמן בבורות שעדיין נשארו מים בקרקעיתם. אורח חייו פסיבי מאוד, ובמרבית הזמן הוא יושב בקרקעית על הבטן או על הסנפירים. ניזון בעיקר מחסרי חוליות למיניהם.
רבייה.
תקופת הרבייה של דג הריאה האוסטרלי היא מאפריל עד נובמבר. זמן השיא מגיע בספטמבר-אוקטובר, עם תחילת הגשמים. את הביצים, שגודלן 6.5-7 מילימטר, מטיל הדג בעיקר על הצמחייה הימית, ומסתלק לאחר ההטלה (בלי להשגיח על הצאצאים כמו חלק מהשוכנים הימיים). הדגיגים, שבוקעים לאחר 10-12 יום, נולדים לא מפותחים - סנפירי החזה מתפתחים לאחר 14 ימים, וסנפיר הגחון רק חודשיים וחצי לאחר הבקיעה.
דג הריאות האוסטרלי והאדם.
דג הריאות האוסטרלי נאכל באזור תפוצתו, אוסטרליה. הדג נחשב למעדן, גם בקרב האבוריג'ינים וגם בקרב המתיישבים החדשים. כיום המין נמצא בסכנת הכחדה, ולכן הדיג נאסר והאיסור נאכף.
הגל (ספר)
הגל הוא ספר לנוער שנכתב על ידי מורטון רו. הספר מבוסס על מקרה אמיתי שקרה בבית ספר בקליפורניה - ניסוי הגל השלישי. בעברית יצא הספר לאור בשנת 1984, בהוצאת עם עובד, בתרגומו של גיא עופר. הספר נזכר בתוכנית הלימודים של בתי ספר רבים, בדרך כלל בהקשר של לימודי שואה. על בסיס הספר, יצא הסרט "הנחשול", סרט טלוויזיה אמריקני מ-1981 שביים אלכסנדר גראסהוף, על פי תסריט של ג'וני דוקינס. בשנת 2019 על בסיס הסרט צולם סרט נוסף "אנחנו הנחשול".
תקציר העלילה.