נהר הנילוס זורם בכמה מדינות ונשאלת השאלה האם המים שייכים לארצות המוצא של הנילוס, או לארצות שבהן זורם הנהר. חלוקת המים העכשווית נוטה לטובת מצרים וזאת לאחר סדרה של הסכמים שנחתמו בראשית המאה ה־20 בין מעצמות אירופה. סכר אסואן מאפשר למצרים (ובמידה מסוימת גם לסודאן) לנצל את הכמות המרבית שמותרת לה במצב הנוכחי.
מימון הקמת הסכר והמאבק הבינגושי.
מתחילת תכנון סכר אסואן החדש הבטיחה ארצות הברית לסייע במימון הבניה עם הלוואה של 270 מיליון דולר. אך ב-1956 הסתייגה ארצות הברית ממדיניותו של נאצר וחזרה בה מכוונתה לסייע למצרים בהקמת הסכר. בתגובה הודיע נאצר כי הוא מלאים את תעלת סואץ, וכי ההכנסות מהפעלתה של התעלה יממנו את בניית הסכר.
בעקבות זאת פלשו בריטניה וצרפת, שהיו בעלות מניות בתעלת סואץ, לאזור התעלה, ובתיאום איתן יצאה ישראל למלחמת סיני.
במאמציה במהלך המלחמה הקרה להשגת השפעה באפריקה, התערבה ברית המועצות, ומימנה שליש מעלות הסכר כמתנה. ברית המועצות גם סיפקה ציוד מכני כבד וצוותים טכניים. סכר החימר והסלע העצום תוכנן על ידי מכון Zuk Hydroproject הרוסי.
עלות בניית הסכר הייתה 820 מיליון דולר. מפעל טיוב הקרקעות הקשור בסכר עלה כמיליארד דולר. בסך הכול עלתה הקמת הסכר יותר מ-1.5 מיליארד דולר.
הודות לתחנת הכוח ההידרואלקטרית שעל הסכר, עלו ההכנסות מן הסכר על הוצאות הקמתו.
הפרת האיזון האקולוגי.
בניית סכר אסואן הפרה את האיזון האקולוגי בסביבת הים התיכון בכלל ובארץ ישראל בפרט. הפרת האיזון האקולוגי משפיעה במישורים רבים החל מהתשתית הקרקעית, דרך חקלאות הדיג וההידרולוגיה, וכלה בנושאי אוקיינוגרפיה ואקלים.
שוקי הדגים של הים התיכון הושפעו על ידי הסכר. פוריות האגן המזרחי של הים התיכון ירדה. כך גם המערכת האקולוגית הימית שבאופן מסורתי תלויה הייתה בזרם העשיר של פוספטים וסיליקטים המגיעים מזרם המוצא של הנילוס. הדיג בים התיכון פחת כמעט בחצי לאחר בניית הסכר, אך נראה שהוא מתאושש.
בעבר חשבו שקיימת סחופת משמעותית של קו החוף לכל אורך הצד המזרחי של הים התיכון עקב מחסור בחול, שבעבר היה מובא בידי הנילוס. עם השנים לא התגלו עדויות לכך.
חזאי השירות המטאורולוגי הישראלי אורי בץ העלה השערה שהשינויים הנמדדים משנות השבעים ואילך בגשמי ישראל ופריסתם קשורה להקמת הסכר. לטענתו השינויים במערך התרמי באגן המזרחי של הים התיכון, נובעים משינוי משטר הזרימה של הנילוס והביאו לתזוזה דרומה של כמויות המשקעים.
הבטים אסטרטגיים של הסכר.
לבניית סכר אסואן הייתה השפעה פוליטית חשובה. אגם נאצר ענק וכמעט כל אוכלוסיית מצרים חיה בעמק הנילוס. משמעות הדבר, שאם הסכר יושמד - למשל על ידי התקפה גרעינית - תוצאת ההצפה תשמיד את מצרים לחלוטין.
בראיון שלא נועד לפרסום שנתן יגאל אלון ערב מותו ב-1980 הוא הצביע על הרתעה באיום בהפצצת סכר אסואן כתחליף אפשרי להרתעה על ידי איום גרעיני: "לאיים בטילים ארוכי טווח על מערכות סכרים ותעלות מים במצרים, בעיראק או בסוריה. זה עשוי להרתיע אותם יותר מאשר פצצה גרעינית. אוי ואבוי אם היינו צריכים לעשות זאת, אבל תאורטית, אם אתה יכול להרוס את סכר אסואן, אתה יכול להמיט אסון על מצרים". נשמעו דיבורים בישראל על האפשרות להפציץ במקרה של מלחמה את הסכר ולהטביע במימי אגם נאצר את האזור הסמוך לו. המקור הבכיר ביותר שהזכיר אפשרות זו היה אביגדור ליברמן בפגישה עם שגרירים מחבר המדינות במהלך הבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001. דבריו של ליברמן עוררו זעם ובהלה במצרים ונעשה בהם שימוש בידי אהוד ברק שכינה את הממשלה שהזהיר מהקמתה על ידי יריבו, אריק שרון, עם ליברמן - ממשלת "טהראן אסואן" (ליברמן איים גם להפציץ את טהראן).
תוכניות פיתוח עתידיות במצרים.
בחזונה למאה ה-21 מתכננת מצרים להגשים את מיזם תושכא במסגרתו להקים מפעל מים שיעביר מים מאגם נאצר דרך תעלת השייך-זאיד לכיוון דרום מערב המדינה. אספקת המים תאפשר ליישב את אזורי המדבר המצויים שם.
ספריית הקונגרס
ספריית הקונגרס (אנגלית: Library of Congress, ראשי תיבות: LOC) היא ספריית המחקר של הקונגרס של ארצות הברית, אשר משמשת בפועל כספרייה הלאומית של ארצות הברית, ואחת מהספריות החשובות והגדולות ביותר בעולם. רק הספרייה הבריטית גדולה ממנה.
היסטוריה.
ספריית הקונגרס נוסדה כספריית מחקר לשירותו של הקונגרס של ארצות הברית, בחוק עליו חתם הנשיא ג'ון אדמס ב-24 באפריל 1800. החוק הקצה 5,000 דולר אמריקני ל"רכישת ספרים העשויים להיות דרושים לקונגרס". הספרים הראשונים הגיעו מבריטניה ב-1801, ושוכנו בבניין הקונגרס עצמו. בתחילה היו באוסף 740 כרכים ושלוש מפות.
כחודש לאחר שאוסף הספרים המקורי, בן כ-3,000 כרכים באותה עת, נשרף יחד עם בניין הקונגרס ב-1814 בידי הצבא הבריטי במסגרת מלחמת 1812, הציע תומאס ג'פרסון את אוסף הספרים שלו לספריית הקונגרס. אוסף הספרייה הפרטית שלו הכילה ספרים רבים במגוון תחומים רחב, כולל פילוסופיה, מדעים, ספרות, ספרים בשפות שונות, ספרים הקשורים להיסטוריה של אמריקה ועוד. לאחר משא ומתן, ואל מול טענות שאין לקונגרס צורך בספרים שאינם משפטיים, נמכרו ב-1815 6,487 הספרים שבספרייתו תמורת 23,940 דולר, סכום גדול באותם ימים, והם מהווים את הבסיס לספרייה הנוכחית.
בשנת 1851 כילתה השרפה הגדולה בתולדות המבנה כ-35,000 ספרים, שהיו כשני שלישים מתכולתה, ובהם גם את מרבית האוסף המקורי של ג'פרסון.
מאוחר יותר ניתן לספרייה תפקיד במסגרת ההגנה על זכויות יוצרים: כל מחבר שביקש לזכות בהגנה של חוק זכויות יוצרים של ארצות הברית נדרש לשלוח שני עותקים מיצירתו לספריית הקונגרס. לא כל הספרים המגיעים למשרד זכויות היוצרים שבבניין הספרייה נשארים בספריית הקונגרס. חלקם מועברים לספריות הלאומיות האחרות של ארצות הברית (בהתאם לתוכנו של הספר) או נתרמים לספריות ציבוריות שונות.
מבנה ואוספים.
הספרייה, שמבחינת גודל פיזי היא הגדולה בעולם, שוכנת בארבעה בניינים, שאורך המדפים הכולל בהם הוא כ-850 קילומטר (אורך המדפים הגדול בעולם):
כל הבניינים, למעט קמפוס פקארד (השוכן בווירג'יניה), מצויים בשכנות זה לזה בקומפלקס הקפיטול של ארצות הברית בוושינגטון די. סי.
בספרייה אוספים חשובים וספרים נדירים, ובהם עותק של תנ"ך גוטנברג. נכון לתחילת פברואר 2008 מקוטלגים בספרייה כ-135 מיליון פריטים, ובכך היא שנייה בגודלה רק לספרייה הבריטית, שבה יש מעל 150 מיליון פריטים, אך היא ספריית המחקר והספרייה הפרלמנטרית הגדולה בעולם, ויש בה אוספים שהם הגדולים בעולם מסוגם. בספרייה כלולים מעל 29 מיליון פריטים מודפסים ובהם מעל 20 מיליון ספרים ב-460 שפות וכ-5 מיליון מפות; מעל 58 מיליון כתבי יד; מעל 14 מיליון פריטים חזותיים ומהם 12 מיליון תצלומים, וכן מקוטלגים בה כ-3 מיליון הקלטות קוליות (כמו בספרייה הבריטית). כל האוספים המוזכרים (למעט האחרון) הם הגדולים מסוגם בעולם, אף יותר מאשר בספרייה הבריטית.
מיון וקטלוג.
שיטת המיון והקטלוג של ספרים בספרייה קרויה Library of Congress classification (בקיצור LC), והיא מקובלת בספריות אוניברסיטאיות רבות ותואמת את תקן RDA. השיטה פותחה על ידי צ'ארלס קטר. ספריות ציבוריות מעדיפות שיטת מיון וקטלוג אחרת, שיטת דיואי.
שירות לציבור.
הספרייה פתוחה לציבור הרחב למטרות עיון, וכן מתקיימים בה סיורים לתיירים, והיא מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בוושינגטון הבירה. הכניסה לאולם הקריאה מצריכה אישור, שאותו ניתן לקבל בבניין מדיסון כנגד הצגת תעודה מזהה ובה תמונה.
אדמונד דה רוטשילד
נווה מדבר
נווה מדבר הוא שטח בלב המדבר, שיש בו מקור מים (כגון מעין). נופו של נווה המדבר בולט מאוד בסביבתו הצחיחה, הוא משמש בית גידול לבעלי חיים ומוקד משיכה לאדם.
פעם, נווה מדבר שימש כתחנת מעבר לסוחרים ונוודים, והאנשים שמצאו אותו לרוב בנו בו כפר קטן והתעשרו מהאנשים שעברו בו וביקשו אוכל ומים.
היום בדרך כלל יש בנווה מדבר מלון וכמה מסעדות.
מקור המים.
מקורות המים של נווה המדבר קשורים למפלס מי התהום.
ברוב נאות המדבר עולים המים אל פני השטח בכח עצמם, בצורת מעיינות. באחרים שואבים את המים מבארות.
נאות מדבר בישראל.
גם בארץ ישראל יש נאות מדבר, למשל: עין גדי במדבר יהודה ועין עבדת בנגב. רוב נאות המדבר בארץ היו מיושבים כבר בתקופה קדומה ביותר. יש דעות כי על פי הכתובים, כמעט כל תחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר היו נאות מדבר, אם כי מדברי הרמב"ם במורה נבוכים (חלק ג פרק נ) משתמע שאף לא חניה אחת שלהם הייתה בנווה מדבר.
תרומת נאות המדבר להתפתחות הציוויליזציה.
אנתרופולוגים משערים, כי נאות המדבר איפשרו התפתחות של נתיבי סחר והגירה. דוגמה לנתיב כזה היא דרך המשי, המובילה מסין והודו ועד לטורקיה.
נאות מדבר.
הודות לתחושה הטובה שיכולים להקנות מים לאדם, התפתחו נאות מדבר לסוגיהם. חלקם קטנים כג'קוזי, וחלקם בהיקף עצום של עיר שלמה. עיר כזאת היא לאס וגאס שבמדינת נבדה בארצות הברית, שהוקמה במדבר מוהאבי בשנת 1910 ושטחה כ-300 קמ"ר.
את רוב המים הדרושים לעיר, על דשאיה ומזרקותיה, מביאים מאגם מיד שעל נהר הקולורדו, המרוחק 50 ק"מ מהעיר. מי התהום המועטים באזור העיר נשאבו, מפלסם ירד, והקרקע שקעה במידה מסוכנת.
אלן גינצברג
יובל שרלו