עד יולי 2005 הוענקה חסינות זו אוטומטית, מבלי שחבר הכנסת יבקש אותה, והסרת החסינות דרשה החלטה של ועדת הכנסת והחלטת המליאה בהצבעה חשאית. ביולי 2005 תוקן החוק כך שעבירות שברירת המחדל לא חלה עליהם שנעשו שלא במסגרת התפקיד ( כגון עבירות בניה או תעבורה ) ורק על עבירות כאלה, החסינות לא תימצא יותר בגדר ברירת מחדל. וגם אז וועדת הכנסת תאשר ליוע"ש הגשת כתב אישום, על חבר הכנסת המעוניין בחסינות לבקש אותה, ואם ועדת הכנסת החליטה להיענות לבקשתו, הדבר טעון אישור המליאה בהצבעה גלויה. מאז תיקון החוק שלושה חברי כנסת הגישו בקשה לחסינות:
גישה של "שמור לי ואשמור לך" שהייתה נהוגה בכנסת, עד החלת התיקון, הובילה לביקורת ציבורית ולעתירת התנועה לאיכות השלטון לבג"ץ בעקבות החלטת הכנסת שלא להסיר את חסינותו של ח"כ מיכאל גורלובסקי שהואשם בזיוף, מרמה, והפרת אמונים, בגין הצבעה כפולה במליאת הכנסת. החלטת בג"ץ לבטל את החלטת הכנסת להשאיר את חסינותו עוררה ביקורת בקרב חברי הכנסת על ההתערבות בהחלטותיה.
בג"ץ קבע שרק הערכה של חברי הכנסת שהיועץ המשפטי לממשלה נהג שלא בתום לב בהגשת כתב האישום כנגדם יכולה להצדיק אי-הסרת חסינות. החוק החדש הרחיב את העילות לחסינות מצד אחד, ומצד שני מנע את הענקתה האוטומטית.
בשנת 1985 הגיש יו"ר ועדת הכנסת, ח"כ מיכה רייסר, הצעת חוק לביטול החסינות הפלילית של חברי הכנסת אך זו לא התקבלה.
החסינות הדיונית אינה חלה על העבירות הבאות ודינו של חבר הכנסת לעניין עבירות אלה כדין כל אדם:
חסינות זו היא לתקופת כהונתה של הכנסת שבה אושרה החסינות. כאשר חבר הכנסת נבחר גם לכנסת שלאחר זו שבה הוענקה לו חסינות, רשאי היועץ המשפטי לממשלה להגיש מחדש לכנסת את כתב האישום, ורשאי חבר הכנסת לבקש חסינות פעם נוספת. לאחר סיום כהונתו של חבר הכנסת ניתן להעמידו לדין בגין מעשים שאינם מוגנים על ידי החסינות המהותית, בלי שיתאפשר לו לבקש הענקת חסינות. התקופה שבה נמנעה, מכוח חוק זה, הבאתו של חבר הכנסת לדין על עבירה מסוימת, לא תבוא במניין תקופת ההתיישנות לגבי אותה עבירה.
חסינות בפני תביעה אזרחית.
חבר הכנסת חסין גם מפני תביעה אזרחית המוגשת בשל הצבעה, או בשל הבעת דעה בעל פה או בכתב, או בשל מעשה שעשה – בכנסת או מחוצה לה – אם היו ההצבעה, הבעת הדעה או המעשה במילוי תפקידו, או למען מילוי תפקידו, כחבר הכנסת.
דוגמה: בנובמבר 2019 הגיש ניר חפץ תביעות לשון הרע בסך חצי מיליון ש"ח נגד שר המשפטים, אמיר אוחנה, בטענה שזה פרסם מידע מחקירתו של חפץ שעליו הוצא צו איסור פרסום, ובכך פגע בפרטיותו. התביעה נדחתה על הסף בנימוק שדברי השר חוסים תחת חסינות חברי הכנסת, אף שהשופטת מתחה ביקורת על אוחנה על שהפר צו איסור פרסום.
חסינות בפני מעצר.
סעיף 3 לחוק קובע "חבר הכנסת לא ייעצר אלא אם נתפס בשעה שעשה מעשה פשע שיש עמו שימוש בכוח או הפרעת השלום או בגידה".
חסינות בפני חיפוש.
סעיף 2 לחוק קובע שחבר הכנסת יהיה חסין בפני חיפוש בדירתו ובפני חיפוש בגופו או בחפציו, חוץ מן החיפוש במקום שנועד לבדיקה מטעם שלטונות המכס.
שופט של בית המשפט העליון רשאי להתיר בצו חיפוש אצל חבר הכנסת, אם שוכנע שיש יסוד לחשד שחבר הכנסת חשוד בעבירה של בגידה או ריגול (סימנים ב׳ או ד׳ בפרק ז׳ לחוק העונשין), שעונשה עשר שנות מאסר או יותר, והחיפוש הכרחי למניעתה או לחקירתה של עבירה כאמור.
חסינות בפני האזנת סתר.
סעיף 2א לחוק קובע "חבר הכנסת יהיה חסין בפני האזנת סתר".
שופט של בית המשפט העליון רשאי להתיר בצו האזנת סתר, אם שוכנע שיש יסוד לחשד שחבר הכנסת חשוד בעבירה ונתקיימו התנאים שבאחד מאלה:
חסינות בפני קובלנה פלילית.
סעיף 4א לחוק קובע "לא תוגש קובלנה פלילית נגד חבר הכנסת בשל עבירה שנעברה בזמן היותו חבר הכנסת או לפני שהיה לחבר הכנסת".
היסטוריה חקיקתית.
החוק אושר בכנסת הראשונה ב-25 ביוני 1951, אישור החוק לווה בוויכוחים סוערים בין הקואליציה לאופוזיציה, לנוכח התנגדות של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון לחוק זה. בנוסף למחלוקת העקרונית על עצם הצורך בחסינות, עורר מחלוקת גם הסעיף (שבוטל מאז) לפיו "חבר הכנסת זכאי לטלפון בדירתו, והרשות המוסמכת תתקינו חינם ובזכות קדימה על פני אדם אחר". שר התחבורה, דב יוסף, שהתנגד לסעיף זה, טען: "הרשות המבצעת אינה נוהגת משוא פנים, ואם תרצה במשוא פנים ודאי לא תתחיל בעניינים קטנוניים כגון התקנת טלפונים מחוץ לתור".
מאז אישורו ועד סוף 2019 עבר החוק 44 תיקונים. להלן הבולטים שבהם:
דיוני חסינות.
המקרה הראשון בו נתבקשה הסרת חסינות חבר כנסת הייתה מקרהו של דוד הכהן שרכב בו נהג מירושלים לתל אביב התנגשה במשאית. המשטרה בקשה להעמידו לדין, אך יושב ראש הכנסת דחה את הבקשה מבלי להעבירה בכלל לוועדה, בטענה שדוד הכהן שכב אז בבית החולים בין החיים ובין המוות. במקרה שני בקש היועץ המשפטי לממשלה להעמיד לדין את מנחם בגין על מאמר בעיתון חרות נגד בית הדין הצבאי בצריפין. יושב ראש הכנסת סירב להעביר את הבקשה לדיון בטענה שמדובר בעניין פוליטי. המקרה השלישי היה בעניינו של שלמה לורנץ שקיבל צ'ק דולרי מתייר בארצות הברית והעביר את חלק מתמורתו בלירות לפני שפדה את הצ'ק בבנק. ועדת הכנסת סירבה להסיר את החסינות בטענה שמדובר בזוטות.
בפסיקה.
בשל השתתפותו של ח"כ מוחמד מיעארי ב-1985 בעצרת זיכרון לפאהד קוואסמה, ממנהיגי אש"ף, שבאותה עת היה מוגדר כארגון עוין, הגיש ח"כ מיכאל איתן בקשה לוועדת הכנסת, וזו (ובעקבותיה מליאת הכנסת) הסירה את חסינותו של מיעארי מפני חיפוש ומפני מעצר, ושללה את זכותו לחופש התנועה בתחום המדינה. מיעארי עתר לבג"ץ, אשר בפסק דין תקדימי, ברוב של 3 מול 2, ביטל החלטה זו, בהתאם לנימוק של הנשיא מאיר שמגר: "מטרתה של הסרת החסינות לפי סעיף 13 היא במקרה כזה מניעתית, ואין היא יכולה בשום פנים להיות סנקציה; מכאן, שמעשה בעבר במסגרת מילוי התפקיד, אפילו אם הוא בעל אופי פלילי, לא יוכל, כשלעצמו, לשמש עילה להסרת החסינות, אם אין תשתית ראייתית רחבה יותר מחוץ לאירוע החד-פעמי שבעבר, שתצביע על כך שיש חשד סביר לעתיד".
טים ג'ונסון
טימותי פיטר ג'ונסון (באנגלית: Timothy Peter Johnson; נולד ב-28 בדצמבר 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הדרומית בשנים 1997–2015. ג'ונסון כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך עשור ושירת בבית המחוקקים של דקוטה הדרומית בשנים 1979–1987.
ביוגרפיה.
ג'ונסון נולד בקנטון שבדקוטה הדרומית, בנם של רות ג'ורדינה (לבית ליוסטוייט) וונדל צ'ארלס ג'ונסון. לג'ונסון שורשים נורווגים, שוודים ודנים. ג'ונסון, שגדל בוורמיליון, קיבל תואר ראשון ב-1969 ותואר שני ב-1970 מאוניברסיטת דקוטה הדרומית, שם היה חבר באחוות דלתא טאו דלתא. לאחר לימודים מתקדמים (Post Graduate) באוניברסיטת מישיגן בשנים 1970–1971, תקופה בה עבד בסנאט של מדינת מישיגן, חזר ג'ונסון לוורמיליון ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית וסיים תואר JD במשפטים ב-1975. מיד לאחר מכן החל ג'ונסון לערוך בעריכת דין. הוא לא ניגש לבחינת לשכת עורכי הדין, מכיוון שהתקבל ללשכת עורכי הדין של דקוטה הדרומית בזכות הדיפלומה שהרוויח בעת לימודיו הגבוהים.
ג'ונסון שירת בבית הנבחרים של דקוטה הדרומית מ-1979 עד 1982 ובסנאט של דקוטה הדרומית בין השנים במשך שלוש שנים מ-1983 עד 1986. ב-1985 היה סגן התובע המחוזי במחוז קליי במקביל לכהונתו בסנאט של דקוטה הדרומית. ב-1986 נבחר ג'ונסון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס היחיד של מדינת דקוטה הדרומית. במהלך כהונתו הראשונה הציג ג'ונסון חקיקה יותר מכל אחד שנבחר לקונגרס באותה השנה. ב-1997 עזב את בית הנבחרים עם היבחרו לסנאט האמריקאי. בסנאט היה חבר בוועדת ההקצבות, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בוועדת הכספים (שבראשה ישב בשנים 2011–2015) ובוועדה לענייני אינדיאנים.
ב-13 בדצמבר 2006, בעודו מתראיין מוושינגטון הבירה לתחנת רדיו מקומית בדקוטה הדרומית, לקה ג'ונסון בשבץ מוחי והוא עבר ניתוח בבית החולים ע"ש ג'ורג' וושינגטון שבאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. המצב הרפואי הרעוע אליו נקלע ג'ונסון הוביל לחשש אצל המפלגה הדמוקרטית שמא תאבד את הרוב הזעום שלה בסאנט, לו ג'ונסון ימות כתוצאה מהשבץ או ייבצר ממנו למלא את תפקידו. עם זאת, בפברואר 2007 שב ג'ונסון לסנאט וב-2008 נבחר מחדש. ג'ונסון הצביע בעד מדיניות אל תשאל, אל תספר, בעד אישור מינויו של השופט סמואל אליטו לבית המשפט העליון של ארצות הברית ובעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. ג'ונסון היה הסנאטור היחיד בקונגרס לו בן ששירת בתפקיד פעיל בכוחות המזוינים של ארצות הברית כאשר הסנאט הצביע על היציאה למלחמת עיראק. בנו הבכור של ג'ונסון, ברוקס, שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית, שנלחמה בעיראק. בסופו של דבר ג'ונסון הצביע בעד היציאה למלחמה ובנו שירת בעיראק, לאחר שכבר שירת בסכסוכים צבאיים במלחמת בוסניה ובמלחמת קוסובו.
לקראת בחירות 2014 בארצות הברית הודיע ג'ונסון על פרישתו מהחיים הציבוריים.
רויאל ראמבל (2020)
רויאל ראמבל (2020) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע כלל את שני המותגים (Raw וסמאקדאון) ונערך ב-26 בינואר 2020, באולם מינוט מייד פארק שביוסטון, טקסס. האירוע היה האירוע ה-33 בסדרת אירועי רויאל ראמבל.