בחלוף המאה נרשמה התעניינות מרובה בהיסטוריה של האמנות הפמיניסטית; ב-2001 נערך כנס באוניברסיטת פרינסטון ובו דנו הוגות/ים ויוצרות/ים שונות/ים בהשפעת התנועות הפמיניסטיות באמנות ברבע המאה שעברה, תוך ניסיון לנסח את אתגרי האקטיביזם הפמיניסטי האמנותי במילניום החדש. ב-2007 נחנך מרכז אליזבת' א. סאקלר לאמנות פמיניסטית במוזיאון ברוקלין – שהפך למשכן הקבע למיצב 'מסיבת ארוחת הערב' (1974-9) של האמנית ג'ודי שיקגו. בערב הפתיחה של המרכז, הוצגה תערוכה שנאצרה על ידי מאורה ריילי ולינדה נוכלין, ונקראה "Global Feminisms", בה הוצגו יצירות של כ-80 אמניות מכ-50 מדינות שונות. התערוכה הדגישה את האופי השונה שבו מתפתחות התנועות הפמיניסטיות ברחבי העולם, והאופנים השונים בהם האמנות הפמיניסטית מגיבה להתפתחויות הללו. באותה שנה, נערך במוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק (MoMa) כנס חשוב וגדול בשם 'העתיד הפמיניסטי' שסבב סביב האופנים השונים בהם יוצרות/ים, כותבות/ים ונשות ואנשי אקדמיה מתייחסים בפועלן/ם למגדר. באותה השנה נערכה התערוכה "WACK! Art and the Feminist Revolution" שמטרתה המוצהרת הייתה לטעון כי ההשפעה של הפמיניזם על התפתחות האמנות החל משנות ה-70 הייתה מכרעת, והאמנות הפמיניסטית היוותה את התנועה האמנותית המשמעותית ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה. בתערוכה הוצגו יצירות מוכרות יותר ופחות של אמניות פמיניסטיות מארצות שונות ורבות, שנוצרו בתווך השנים שמ-1968–1980. בשלל התופעות הללו ניתן לראות את החתירה של התנועות הפמיניסטיות באמנות בתחילת האלף לשבור את הגבולות הגאוגרפיים ולכונן סוג של 'דה-קולונליזציה' רעיונית. אוצרת התערוכה – קורנליה באטלר, הציגה את היצירות השונות בקונטקסטים חדשים באופן המייצר ביזור שמערער על מערכות הכוח הקיימות גם בתוך העולם הפמיניסטי עצמו.
אמנות פמיניסטית בישראל.
אף על פי שרעיונות השוויון המגדרי בהשפעת הגל הראשון של הפמיניזם רווחו בתקופת הציונות המוקדמת, התנופה לא נמשכה גם בהשפעת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. בעת שתנועת האמנות בפמיניסטית בארצות הברית, בריטניה, אירופה ועוד פרחה, בשנות ה-70, היצירה הנשית בישראל נותרה עלומה מאג'נדה פמיניסטית מובהקת. עם זאת, החל מתחילת שנות ה-90, חל שינוי בדפוס זה, ואמניות רבות פעלו באופן המגיב לגל השלישי של הפמיניזם ומתכתב עם תנועות אמנות פמיניסטיות ברחבי העולם. בעשורים האחרונים, אמניות ותאורטיקניות ישראליות רבות פועלות מתוך אג'נדה ורעיונות פמיניסטיים הקשורים ישירות לזהות האימהית, הנוגעים בסוגיות חברתיות, כלכליות, פוליטיות, תרבותיות, ופסיכולוגיות, לצד נושאים קוויריים. בין האמניות הפמיניסטיות הישראליות ניתן לראות את מיכל היימן, רונית פורת, מיטל כץ-מינרבו, פסי גירש, חנאן אבו חוסיין, אנדי ארנוביץ שמגדירה את עצמה פמיניסטית-דתייה ועוד רבות.
בשנת 2015, הקימה ד"ר רות מרקוס את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שמטרתה לעודד מחקר בנושאי אמנות ומגדר בשדה האמנות הישראלי, החזרת נשים שנשכחו מן ההיסטוריה האמנותית לשיח, והטמעת השיח הפמיניסטי והמגדרי במוסדות הלימוד לאמנות בארץ.
מעיסקופיה
אליפות וימבלדון 1987
אליפות וימבלדון 1987 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-5 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
באליפות זו מרטינה נברטילובה מארצות הברית זכתה בתחרות לנשים בלבד לאחר שבמשך חמש שנים זכתה בשתי תחרויות בכל שנה.
הפרסים.
מנצחי התחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £2,470,020.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר פט קאש מאוסטרליה נפגש עם איוואן לנדל מצ'כוסלובקיה וניצח אותו ב-3 מערכות. לאיוואן לנדל זה היה ההפסד השני ברציפות בגמר תחרות גברים.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מרטינה נברטילובה מארצות הברית נפגשה עם שטפי גראף ממערב גרמניה וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר קן פלאק ורוברט סגוסו מארצות הברית נפגשו עם סרז'יו קזל ואמיליו סנצ'ס מספרד וניצחו אותם ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קלאודיה קודה-קילש ממערב גרמניה והלנה סוקובה מצ'כוסלובקיה נפגשו עם בטסי נגלסן מארצות הברית ואליזבת סמיילי מאוסטרליה וניצחו אותן בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר ג'ו דורי וג'רמי בייטס מבריטניה שיחקו נגד דרן קאהיל וניקול פרוביס מאוסטרליה וניצחו אותם ב-3 מערכות.
ישראל בווימבלדון.
עמוס מנסדורף וגלעד בלום השתתפו בתחרות גברים.
בסיבוב הראשון גלעד בלום ניצח את פטריק קוהן ממערב גרמניה ב-3 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם מרטין לורנדו מקנדה וניצח אותו ב-5 מערכות. בסיבוב השלישי הוא הפסיד לאנרי לקונט מצרפת ב-3 מערכות.
עמוס מנסדורף שיחק בסיבוב הראשון נגד ניק פולבוד מבריטניה וניצח ב-3 מערכות. בסיבוב השני הוא שיחק נגד אנרי לקונט מצרפת והפסיד ב-5 מערכות.
בנוסף לתחרות יחידים מנסדורף ובלום השתתפו בתחרות זוגות. בסיבוב הראשון הם שיחקו נגד מיכאל פנקוט מאוסטרליה ובד קוקס מארצות הברית וניצחו ב-2 מערכות. בסיבוב השני הם נפגשו עם פול אנאקון מארצות הברית וקריסטו ואן רנסבורג מדרום אפריקה והפסידו ב-3 מערכות.
סו קו
סו קו (באנגלית: Sue Coe; נולדה ב-28 בנובמבר 1951) היא אמנית ומאיירת אנגליה. עיקר יצירותיה הן מתחום הציור וההדפס. היא גדלה בסמוך לבית מטבחיים ופיתחה רצון עז להפסיק את האכזריות כלפי בעלי חיים. קו למדה בקולג' המלכותי לאומנות בלונדון, וגרה בארצות הברית. יצירותיה פוליטיות מאוד ולעיתים קרובות עוסקות בביקורת נגד השיטה הקפיטליסטית ונגד התאכזרות כלפי בעלי חיים.
קריירה.
קו נולדה בטאמוורת', סטפורדשייר. במשך 25 שנה היא חקרה סדנאות יזע, משקים תעשייתיים, משטר אפרטהייד, בתי כלא, איידס ומלחמות. האומנות שלה, המבקרת אירועים פוליטיים ועוולות חברתיות, פורסמה בעיתונים, במגזינים ובספרים, ומוצגת במוזיאונים ובגלריות. יצירותיה נמכרו במכירות פומביות על מנת לגייס כספים למטרות חברתיות, ומשנת 1998 היא מוכרת אותן כדי לגייס כספים עבור ארגונים לזכויות בעלי חיים.
קו הושפעה בעיקר מיצירותיהם של חיים סוטין, ג'וס גואדלופה פוסאדה, קתה קולוויץ, פרנסיסקו דה גויה ורמברנדט. יצירותיה מופיעות תדיר במגזין הקומיקס הפוליטי "World War 3 Illustrated" ופורסמו בשלל עיתונים ומגזינים נוספים, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר וטיים מגזין.
בשנות השמונים, קו הופיעה על שער המגזין האמריקאי ARTnews ויצירות האומנות שלה הוצגו באוספים של גלריות ומוזיאונים רבים. בשנת 2002, אוניברסיטת בראון הציגה תערוכה של יצירותיה בשם 'מחויבות למאבק – האומנות של סו קו'.
יצירותיה מופיעות בסרט ארת'לינגס העוסק בזכויות בעלי חיים, הציור שלה 'The Pecking Order' נבחר לעטיפת הספר 'כל יום הוא טרבלינקה' העוסק בקשר בין דיכוי בעלי חיים לדיכוי בני אדם, ציור נוסף שלה נבחר לעטיפת הספר Animal Rights: The abolitionist Approach מאת גארי פרנציון וציור נוסף שלה נבחר לעטיפת הספר Interspecies Ethics מאת סינתיה ווילט. נכון לשנת 2015, קו הוציאה לאור כשבעה ספרים. ספרה האחרון 'Cruel: Bearing Witness to Animal Exploitation' יצא לאור בשנת 2012. קו לימדה קורסים בנושא אמנות חברתית בבית הספר היוקרתי לעיצוב Parsons School of Design.
לוז (טיל)
לוז הוא טיל מונחה מתוצרת רפא"ל, והוא הטיל הראשון אי־פעם שפותח ויוצר בישראל. פיתוחו החל בשנת 1954 תחת הכינוי ג־25, בשנת 1963 הופסק פיתוחו על ידי רפא"ל. פיתוח הטיל הגיע לרמת יכולות גבוהה לזמנו אולם הלוז לא הוכנס לפעילות מבצעית מעולם. התעשייה האווירית לישראל המשיכה את פיתוחו עד שנת 1968 תחת השם גבריאל שזכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים והשתתף בקרב טילי ים־ים הראשון בהיסטוריה, קרב לטקיה.
מאפיינים.
לטיל הלוז פותחו 3 גרסאות:
אורכו של הטיל היה כ־3 מטר והיו לו 4 כנפיים בזנבו ו־4 כנפיים נוספות באמצעו, גדולות יותר, ששימשו להיגוי בציר אופקי ואנכי. טווח הטיל היה כ־10 ק"מ ובהמשך הפיתוח הגיע לכ־20 ק"מ. הראש הקרבי של הטיל שקל 180 ק"ג חומר נפץ.
הטיל היה מנוהג אלחוט באמצעות ג'ויסטיק על ידי כוון־נתב שנהג את הטיל בשיטה הנקראת שליטה ידנית בקו ראייה והיה חייב להיות בקשר עין רציף באמצעים אופטיים עם הטיל והמטרה. באחורי הטיל היו נותבים שסייעו לכוון־נתב לראות את הטיל ומסלולו ממרחק (בדומה לעקרון הקליע נותב). הכוון־־נתב היה חייב להיות מוכשר ומיומן ביותר ומידת הצלחת פגיעת הטיל הייתה תלויה רבות בכישוריו. בגרסתו הראשונית היה הטיל מונע באמצעות דלק נוזלי ובהמשך הוסב לדלק מוצק. לטיל היה מחובר מאיץ שהגביר את מהירותו של הטיל ולאחר מכן הטיל היה דואה לכיוון המטרה בניהוג הכוון־נתב. בגרסאות המתקדמות יותר פותח מנוע חדש ששמר על מהירות קבועה לטיל.
לטיל הלוז היו מאפייני טיל שיוט שידע לטוס עד כמטר מפני הים (סוג טילים זה מכונה לוחך ים) ולפגוע נמוך ככל האפשר באניית הקרב כדי לגרום למים לחדור אליה ולהטביעה.
הצורך בטיל מונחה.