בעקבות מלחמת אפגניסטן (2001) ומלחמת עיראק (2003) בהן צבא ארצות הברית עבר יחסית מהר ממלחמה נגד צבא סדיר לעימות נמוך עצימות נגד מיליציות לא סדירות, ארגוני גרילה וארגוני טרור. חלק ניכר מהלחימה התרחש בשטח בנוי ומאוכלס. כתוצאה מכך נזקק הצבא לאמצעי לחימה ללוחמה בשטח בנוי. אף על פי שרובי ה-M24 SWS בריחיים היו אמינים מאוד ונתנו ביצועים טובים מאוד, הצבא החליט שזירת הלוחמה בשטח בנוי והטווחים הקצרים דורשת רובה צלפים חצי-אוטומטי שיאפשר ירי מהיר אך מדויק במטרות בטווחים קצרים ובינוניים. צבא ארצות הברית הכין מפרט לרובה שאמור להחליף את ה-M24 ובו דרש שיהיה רובה חצי-אוטומטי מדויק. ה-SR-25 נבחר כבסיס לרובה החדש עקב דמיונו ל-M-16, הדיוק הגבוה יחסית שלו והניסיון המוצלח איתו בקרב יחידות מיוחדות, כגון אריות הים. ב-2010 נבחר ה-M110 SASS לרובה התקני של צלפי צבא ארצות הברית ויועד להחליף את ה-M24 בתפקיד זה. כתוצאה מכך הפסיק הצבא להזמין רובי M24 וחברת נשקי רמינגטון הפסיקה לייצר את הרובה. עם זאת, הצלפים היו מרוצים מאוד מרובי ה-M24 ולכן הם לא יצאו לגמרי מהשירות והוחלט לשדרגם כך שימשיכו לשרת לצד ה-M110.
הביקורות על ה-M110 היו מעורבות, בעיקר בכל הנוגע לאמינות, בעיה שהוא ירש מה-SR-25. נטען שהרובה היה צריך תחזוקה מתמדת ותדירות החלפה גדולה של חלקים בו, בייחוד בתנאי המדבר הקשים של המזרח התיכון. בתגובה לכך אמר צבא ארצות הברית שהרובה מתפקד טוב מאוד, ושהמכרז הוא לא למחליף ל-M110, אלא לרובה קל יותר, שישמש את המאתר שלצד הצלף שמצויד ב-M2010 (גרסה משודרגת של הרמינגטון M24 בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום).
בעקבות הביקורות יצא צבא ארצות הברית במכרז לשדרוג או החלפת הרובים הקיימים. אחת האופציות שנבחנה הייתה לקצר את ה-M110 ולהחליף את הקת שלו בקת טלסקופית. בסופו של דבר, ב-2016 הוחלט לבחור בחברת הקלר וקוך לייצר רובה צלפים קומפקטי חדש, בשם CSASS שפירושו Compact Semi-Automatic Sniper System. רובה זה יהיה מבוסס על ההקלר וקוך G28 וזכה לציון הצבאי M110A1 CSASS. הצבא החל להצטייד ברובה זה ב-2018 וצפוי להזמין כ-6,000 יחידות שיחליפו את ה-M110 הקיים במערך הצליפה וקלעי הסער.
מלחמת אפגניסטן (2001)
הקונגרס ה-114 של ארצות הברית
הקונגרס ה-114 של ארצות הברית, התכנס בוושינגטון ב-6 בינואר 2015 וסיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-115 ב-3 בינואר 2017. הסיעה הרפובליקנית החזיקה ברוב בסנאט (אותו נטלה מידי המפלגה הדמוקרטית בעקבות הבחירות ב-2014) וברוב בבית הנבחרים.
הרכב הקונגרס ה-114.
הקונגרס כלל 541 חברים:
הסנאט.
בסנאט נכללו 54 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 44 חברים מהמפלגה הדמוקרטית ושני חברים עצמאים (החוברים עם הדמוקרטים).
בית הנבחרים.
בבית הנבחרים נכללו 247 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 188 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
מיכאל גור
מיכאל אליהו גוֹר (13 בספטמבר 1898 - 21 באפריל 1969) היה שחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי "התיאטרון הארץ ישראלי" (התא"י) ושחקן התיאטרון "הקאמרי".
קורות חייו.
נולד בי' בתשרי תרנ"ט למנחם ורחל לבית כהן ברוקישקיס שבליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בגימנסיה בריגה שבלטביה.
סבו עלה ארצה ב-1906, התיישב בחברון ונפטר שם ב-1910.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע כפליט ב-1915 לסמולנסק וסיים בגימנסיה שם את לימודיו. במהלך לימודיו הצטרף לחבורת תלמידים שעסקה בפעילות ציונית, בין השאר הפיקו עיתון ציוני מחתרתי.
בשנת 1918 החל לימודיו באוניברסיטת מוסקבה ועבר משם לאוניברסיטת חרקוב.
הצטרף בחרקוב לתיאטרון היידי "אונזער ווינקל" שהוקם אז וכן שיתף פעולה עם צבי פרידלנד ופאני לוביץ' בעריכת נשפים עבריים. בנוסף, הקים עם אברהם לוינסון את אגודת "הזמיר" לאמנות ותרבות עברית.
בשנת 1919 עזב את "אונזער ווינקל" ואת חרקוב ושב לריגה.
גור עלה לארץ ישראל בשנת 1921, בגיל 24, והתיישב בתל אביב.
בשנים 1922-1923 הופיע ב"תיאטרון העברי" עם מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי, מאיר תאומי ויוסף אוקסנברג.
בשנת 1922 הקים בגימנסיה הרצליה חוג דרמטי.
ב-1924 הצטרף לתיאטרון הארץ ישראלי והופיע בין היתר במחזות "הדיבוק", "קשה להיות יהודי" ו"אין מזל" מאת שלום עליכם, "רוחות", "אל נקמות" לשלום אש ו"יזרעאל" של הנרי ברנשטיין.
בשנת 1925 יצא עם מספר שחקנים לשנת השתלמות מקצועית בברלין. שם העלו את המחזה "בלשאצר".
גור הוזמן על ידי רשת החינוך העברית תרבות לקובנה ב-1926 כדי לייסד שם תיאטרון עברי. בהיותו בקובנה נישא בשנת 1929 למרים ברנשטיין-כהן.
בשנת 1935 שבו בני הזוג לארץ ישראל והקימו את תיאטרון "קומדיה ארץ ישראלית". הם העלו את המחזות "הילד הזר" מאת שקורקון, "המכשפה" מאת גולדפדן וכן מחזה ארצישראלי ראשון "גיטל מחפשת עבודה" מאת לאופולד לינדטברג.
ייסד עם יוסף גולנד ומיה ארבטובה בשנת 1939 את להקת הרביו - "אף על פי" וביים חלק מהצגותיה. בשנת 1944 הצטרף לתיאטרון לי לה לו.
בשנת 1949 הצטרף לתיאטרון הקאמרי והופיע בו עד לפטירתו.
במהלך הקריירה שלו הופיע גם במחזות ז'אן ד'ארק, הטירה, הקמצן, וויצק, מהומה רבה על לא דבר, הצל, אדם לכל עת, אופנהיימר, רומיאו ויוליה, האדרת, הנרי הרביעי, חלק שני, המבול, תעלולי נאסר א-דין, האיש שבא לסעוד, פונדק בדרך, אני והסרג'נט, אין ברירה להובסון, הקיצו ורננו, לאחר הנפילה, המטאור, נוכלים ואוהבים, רומנוב וג'ולייט, גיבור היום, גנרל קישוט, שועלים קטנים.
גור השתתף ב-1953 בסרט דני ועליזה וב-1963 בקומדיה רק בלירה.
מיכאל גור נפטר מהתקף לב בג' באייר תשכ"ט, בגיל 70 ונטמן בבית העלמין הדרום. הותיר אחריו את רעייתו מרים ברנשטיין-כהן ובת משותפת, שחקנית הקאמרי אביבה גור.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרם בשלט בחזית הבניין בו התגוררו בני הזוג ברחוב ביל"ו 5.
סטנלי ברוס
סטנלי מלבורן ברוס, ויקונט ברוס ממלבורן הראשון (באנגלית: Stanley Melbourne Bruce, 1st Viscount Bruce of Melbourne; 15 באפריל 1883 – 25 באוגוסט 1967) היה מדינאי אוסטרלי, שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השמיני. ברוס ביצע מגוון רחב של רפורמות והוביל תוכנית מקיפה לבניית מוסדות האומה, אך טיפולו השנוי במחלוקת במערכת היחסים במגזר התעשייתי הוביל לתבוסתו הדרמטית בבחירות של 1929. בהמשך הייתה לו קריירה דיפלומטית ארוכה ומשפיעה כנציב העליון של אוסטרליה בלונדון, כנציג אוסטרליה בחבר הלאומים וכיושב ראש מועצת ארגון המזון והחקלאות.
כבן למשפחה עשירה ממלבורן, למד ברוס באוניברסיטת קיימברידג' ובילה את ראשית חייו בניהול עסק ליצוא וליבוא של אביו המנוח. הוא שירת בחזית במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה ושב לאוסטרליה ב-1917 בעקבות פציעה. הוא היה לדובר של המערכה למאמצי הגיוס של הממשלה ומשך את תשומת לבו של מנהיג המפלגה הלאומנית וראש הממשלה בילי יוז, שעודד אותו להיכנס לקריירה פוליטית. הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי ב-1918, מונה לשר האוצר ב-1921 ונבחר להיות ראש הממשלה ב-1923.
בכהונתו כראש ממשלה התמיד ברוס בסדר יום מגוון ואנרגטי. הוא ביצע שינויים מקיפים במנהל הממשלתי ופיקח על העברת הממשל לבירה החדשה, קנברה. הוא יישם רפורמות רבות במערכת הממשל הפדרלי באוסטרליה שחיזקו את מעמדו של הדומיניון. הוא ייסד את "כוח קציני השלום של הדומיניון", שקדם למשטרה הפדרלית של אוסטרליה ואת "המועצה למחקר מדעי ותעשייתי" שהייתה קודמתו של "ארגון המחקר המדעי והתעשייתי" (CSIRO). תוכנית "אנשים, כסף ושווקים" (men, money and markets) שיזם, הייתה ניסיון שאפתני להגדיל באופן מהיר את אוכלוסייתה ואת הפוטנציאל הכלכלי של אוסטרליה באמצעות השקעה ממשלתית מסיבית ובאמצעות קשרים הדוקים עם בריטניה ועם שאר חלקי האימפריה הבריטית. עם זאת, מאמציו לשנות את מערכת היחסים במגזר התעשייתי של אוסטרליה הביאו את ממשלתו לעימותים תכופים עם ארגוני העובדים והצעתו מרחיקת הלכת לבטל את מוסד הבוררות ב-1929 הניעה חברים ממפלגתו לחצות את הקווים ולהפיל את הממשלה. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן הוא איבד את מושבו בפרלמנט, אירוע חסר תקדים בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית, שאירע שוב רק ב-2007.
למרות שובו לפרלמנט ב-1931, הייתה תקופת שירותו של ברוס בממשלתו של ג'וזף ליונס קצרה. תחת זאת הוא התמיד בקריירה דיפלומטית והתמנה כנציב העליון אוסטרליה בבריטניה ב-1933. ברוס נעשה לדמות משפיעה במעגלי השלטון בבריטניה ובחבר הלאומים, הגיח כתומך בלתי נלאה של תהליכי שיתוף פעולה בינלאומיים לפתרון בעיות כלכליות וחברתיות, במיוחד אלה שהיו קשורות למדינות מתפתחות. כשהוא חדור התלהבות במיוחד לשיפור מצב התזונה העולמי, ברוס היה אחת מדמויות המפתח בהקמתו של ארגון המזון והחקלאות ושירת כיושב הראש של המועצה של הארגון מ-1946 ועד 1951. ב-1947 הוא קיבל תואר אצולה והיה לאוסטרלי הראשון שישב בבית הלורדים, וכן לנשיא הראשון של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. אף על פי שהקריירה הדיפלומטית שלו התנהלה בדרך כלל הרחק מעיני הציבור האוסטרלי, הוא המשיך בכל תקופת שהותו בלונדון להגן מעל כל במה על האינטרסים האוסטרליים, בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה וביקש להיטמן לאחר מותו בקנברה.
ראשית חייו.