איגרת רבי חסדאי אבן שפרוט אל יוסף מלך המדינה המיוהדת של הכוזרים
איגרת חסדאי אבן שפרוט למלך הכוזרים
אגרת חסדאי אבן שפרוט למלך הכוזרים
אגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים
איגרת חסדאי
אגרת חסדאי
אל סייר דה קאן רוקה
אל סייר דה קאן רוקה (בספרדית: El Celler de Can Roca) היא מסעדה בז'ירונה בספרד. היא נבחרה במקום ה-21 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2006,
במקום ה-11 בשנת 2007,
במקום ה-26 בשנת 2008,
בשנת 2009 היא נבחרה במקום החמישי,
וב-2010 התקדמה המסעדה למקום ה-4 בעולם.
וב-2011 התקדמה למקום ה-2 בעולם.
המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
אודות המסעדה.
המסעדה נמצאת בז'ירונה, קטלוניה, ספרד, היא נוסדה ב-1986 בידי האחים חואן וג'וזף (פיטו) רוקה, בסמוך למסעדה המשפחתית של הוריהם שמגישה תבשילים מסורתיים.
האח המבוגר, חואן רוקה, הוא השף הראשי, האח האמצעי, ג'וזף רוקה, הוא הסומלייה. ב-1996 הצטרף אליהם האח הצעיר ג'ורג' (ז'ורדי) ונהיה אחראי על המתוקים. ב-2007 עברה המסעדה למבנה מודרני שהוקם במיוחד עבורה כמאה מטרים ממשכנה הקודם.
כיום (2010) עובדים במסעדה מעל 25 אנשים, בכללם פונטיין, אשתו של ג'וזף רוקה. במסעדה מקום ל-45 סועדים על פני 12 שולחנות בחדר שגודלו 80 מטר מרובע. גודלו של המטבח הוא 210 מטר מרובע וגודלו של המחסן הוא 250 מטר מרובע ובו למעלה מ-40,000 בקבוקי יין מכ-1,600 מותגים שונים. ב-2008, התפריט נע בין 80 אירו ל-95 אירו והמחיר הממוצע לסועד כולל משקאות היה בסביבות 120 אירו.
סגנון הבישול הוא "טכני-אמוציונלי". הוא אמוציונלי בניסיון לשחזר ארומות וטעמים אבודים בזכרונו של הסועד דרך התת-מודע (בדומה לשמיעת שיר ישן) שיזכירו לו זכרונות אישיים מהעבר. משתמשים בטכניקות בישול מסורתיות וגם חדשות, והצגה קפדנית של המנות.
ב-2013 דורגה המסעדה כמסעדה הכי טובה בעולם, והדיחה את מסעדת נומה הדנית.
הם יצרו כמה תבשילים וקינוחים המבוססים על בשמים ידועים, קינוח אחד מ-2008 מבוסס על הבושם 'אטרניטי' של קלווין קליין,
קרולינה הררה,
חברת הבשמים הקטלנית Puig,
'היפנוטיק פויזן' של דיור, בולגרי, 'טרזור' של לנקום, 'אנג'ל' של טיירי מוגלר ועוד.
מנחם אבן סרוק
מכתב חסדאי
הנרי ה-8
פיאצה דיי מירקולי
Def Jam
Def Jam Records
הרולינג סטון
יצחק ירוחם דיסקין
הרב יצחק ירוחם דיסקין (כ"ב בשבט ה'תקצ"ט, בפברואר 1839 – כ"ט בשבט ה'תרפ"ה, 23 בפברואר 1925) היה מחשובי הרבנים האשכנזיים של היישוב הישן בירושלים בין השנים 1908–1925.
תולדותיו.
נולד בלומז'ה, בן יחיד לרב יהושע לייב דיסקין המפורסם בכינוי המהרי"ל דיסקין, ולהינדה רחל לבית ברוידא. בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאמו. למד אצל אביו, ולמרות גדלותו בתורה לא רצה להתפרנס מן הרבנות. נשא לאשה את בת הנגיד זכריה זלקינד. לאחר פטירת אשתו נשא, בשנת ה'תרס"ד (1904), את ינטה בת דוד פישהוף, והשניים התיישבו בעיר אוּמן.
אחרי פטירת אביו, בשנת ה'תרנ"ח (1897), ביקשו ממנו ראשי היישוב הישן בירושלים לעלות לארץ ישראל ולעמוד בראש המוסדות שייסד וניהל אביו – בית היתומים דיסקין וישיבת אהל משה. אולם רק כעבור עשור, באלול ה'תרס"ח (1908), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. לאחר פטירת הרב שמואל סלנט, בשנת ה'תרס"ט (1909) הרב דיסקין נחשב לאחת הסמכויות הרבניות הבכירות של עדת האשכנזים בירושלים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועלתה הצעה למנותו כרבה האשכנזי של ירושלים, אולם המינוי לא צלח עקב התנגדויות. היה בין המתנגדים להקמת הרבנות הראשית, והיה בין מייסדי העדה החרדית.
לאחר שעלה לארץ ישראל, נשא לאשה את מרת הענא רבקה בת ר' משה צבי מנקין. נפטרה בכ"ח שבט תש"ג, וקבורה בהר הזיתים, ועל קברה נחרת "פ"נ הרבנית הענא רבקה א' הגאון רי"י דיסקין, בת ר' משה צבי מנקין.
לרב יצחק ירוחם דיסקין נולדו מאשתו הראשונה בן ובת. הבן בנימין דיסקין התגורר בעיר דווינסק, ונפטר בגיל צעיר. הבת הלנה נישאה לרפאל שולמן, שהיה סוחר עשיר בלטביה. על פי הידוע, בני הזוג שולמן ושלושת ילדיהם נספו בשואה.
תעלת אילינוי ומישיגן
תעלת אילינוי ומישיגן (באנגלית: Illinois and Michigan Canal) היא תעלה באורך 155 קילומטרים שחיברה בין שכונת ברידג'פורט שעל הנהר שיקגו לבין העיירה לה-סאל פרו שעל הנהר אילינוי. התעלה נחנכה על ידי ראש עיריית שיקגו בשנת 1848 ואיפשרה מעבר ספינות סוחר מאזור הימות הגדולות לנהר המיסיסיפי ומשם למפרץ מקסיקו. בזכות התעלה הפכה שיקגו להיות מרכז התחבורה המרכזי בארצות הברית. בשנת 1900 נפתחה אשר מילאה מאותה עת את תפקיד תעלת אילינוי ומישיגן שהפסיקה לחלוטין את פעילותה בשנת 1933.
בשנת 1964 הוכרו שמונה מבנים ששימשו לוויסות התעלה בין לוקפורט ללה-סאל פרו כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
חלקים מהתעלה מולאו בעפר אך מרבית השטח יועד לשימור כחלק מ"מסדרון המורשת הלאומי של תעלת אילינוי ומישיגן".
במאה ה-11
דל פסקטורה
דל פסקטורה (באיטלקית: Dal Pescatore - "מהדייג" או "אצל הדייג") היא מסעדה בקנטו סול'אוליו (Canneto sull'Oglio), צפונית לפארמה באיטליה. השפים הם נאדיה סנטיני, ג'ובאני סנטיני וברונה סנטיני.
פעילות.
דל פסקטורה נוסדה ב-1926 כשסבה של הבעלים הנוכחיים, נאדיה סנטיני, רכש בקתת דייג לגדות האגם ופתח בה אוסטריה (osteria - מסעדה איטלקית המשרתת קהל לקוחות קבוע) קטנה ביחד עם אשתו. בתחילה המסעדה הגישה מטבח מנטובני פשוט ומסורתי, אך כיום היא מגישה מטבח איטלקי חדש. מרתף היין שלה נחשב לאחד הטובים באיטליה.
נדיה סנטיני נולדה ב-19 ביולי 1954, למדה כימיה של מזונות ואחרי-כן למדה במכון למדעי המדינה במילאנו, שם פגשה את בעלה אנטוניו. הם יצאו למסע לימוד בטובות במסעדות צרפת, בתחילת דרכה בישלה מטבח לומבארדי קלאסי ואחר-כך מטבח חדשני יותר.
דל פסקטורה נבחרה במקום ה-38 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2011,
נבחרה במקום ה-36 במשאל בשנת 2010,
ובמקומות ה-23 עד ה-48 בין השנים 2009-2002.
היא גם מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום
וכלולה במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
בין המנות הידועות שהיא מגישה ניתן למצוא את הטורטלי הממולא בדלעת, אמרטו, פרמזן ומוסטארדה (Mostarda - מעדן פרות ברוטב חרדל); פרוסת טרין עגבניות עטופה בפרוסות חצילים ומתובלת בפרחי בזיליקום ושמן זית; פילה סוס ברוטב עשיר, מיאליאנו (חזיר בר איטלקי) אפוי בשלמותו בתנור עם עשבי תיבול; בשר עגל בתנור שנצלה במשך שעות עם רוזמרין בר; מנות דגים ופירות ים, קינוחים שהם בדרך כלל על בסיס פירות ועוד.
מכון האמנות של שיקגו
מכון האמנות של שיקגו (באנגלית: The Art Institute of Chicago, בראשי תיבות: AIC) הוא מוזיאון לאמנות יפה בפארק גרנט בשיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית. מכון האמנות מכיל את אחד האוספים הגדולים ביותר בעולם של אמנות אימפרסיוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית. כמו כן, קיימים במוזיאון מגוון אוספים הכוללים אמנות אסייתית, אמריקאית, אמנות מודרנית ואמנות עכשווית.
המוזיאון ממוקם בשדרות מישיגן מספר 111, בבניין ששימש את "הקונגרס העולמי" במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893). הבניין הנאו-קלאסי מהווה שריד בודד למבני התערוכה. המוזיאון עובד בשיתוף עם בית הספר של מכון האמנות של שיקגו ומנוהל על ידי ג'יימס קונו.
מכון האמנות של שיקגו הוא המוזיאון השני בגודלו בארצות הברית אחרי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק.
היסטוריה.
בשנת 1866 ייסדה קבוצת של 35 ציירים את "האקדמיה לעיצוב של שיקגו" בסטודיו ברחוב דירבורן, בכוונה לנהל בית ספר פתוח עם גלריה לאמנות משלו. הארגון עוצב במתכונת של אקדמיות אמנות אירופאיות, כדוגמת האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, עם אקדמאים ואקדמאים נלווים. כתב ההרשאה של האקדמיה הוצא במרץ 1867.
השיעורים החלו בשנת 1868 והתקיימו מדי יום ביומו, במחיר 10 דולר לחודש. הצלחת האקדמיה אפשרה לה לבנות משכן חדש לבית הספר, בניין אבן בן חמש קומות ברחוב אדמס 66 מערב, שנפתח ב-22 בנובמבר 1870.
כאשר השרפה הגדולה של שיקגו הרסה את הבניין ב-1871, שקעה האקדמיה בחובות. הניסיונות להמשיך על אף האבדה במתקנים שכורים עלו בתוהו. ב-1878 רבץ על האקדמיה חוב של 10,000 דולר. חברים ניסו להציל את המוסד הכושל באמצעות עסקאות עם אנשי עסקים מקומיים, לפני שחלקם אמרו נואש ונטשו אותו לבסוף ב-1879 כדי לייסד ארגון חדש, שנקרא "האקדמיה לאמנויות היפות של שיקגו". כשהאקדמיה לעיצוב של שיקגו פשטה את הרגל באותה שנה, קנתה האקדמיה החדשה לאמנויות היפות את נכסיה במכירה פומבית.
ב-1882 שינתה האקדמיה לאמנויות היפות של שיקגו את שמה לשם הנוכחי, "מכון האמנות של שיקגו". באותה שנה, רכשה הנהלת האקדמיה מגרש בפינת שדרות מישיגן ורחוב ואן ביורן, תמורת 45,000 דולר. הבניין שעל המגרש נחכר, ובניין חדש הוקם מאחוריו, לאכסן בו את מתקני בית הספר.
עם ההכרזה על קיום התערוכה הקולומביאנית העולמית בשנים 1893-1892, פעל מכון האמנות להקמת בניין על חוף האגם לצורך היריד, מתוך כוונה שהוא ימשיך לשמש את המכון אחריה. העירייה נתנה את הסכמתה, והבניין הושלם בעוד מועד לשנה השנייה של היריד. עלויות הבנייה מומנו במכירת הנכס בפינת מישיגן/ואן ביורן. ב-31 באוקטובר 1893 עבר המכון אל משכנו החדש. מן העשור הראשון של המאה ה-20 עד שנות ה-60 העניק בית הספר, יחד עם משפחת לוגן (חברי הוועד המנהל) את מדליית לוגן לאמנויות, פרס שהיה לאחד המכובדים ביותר לאמנים בארצות הברית.
בין השנים 1959 ל-1970 היה המכון לאתר מפתח במאבק לזכות יצירות צילום אמנותיות ותיעודיות להיות מוצגות בגלריות, בהנהגת האוצר יו אדוארדס ועוזריו.