אידליבי שייכת לדור שנות ה-50 של הספרות הסורית, אשר אופיין בעליה משמעותית במספר הנשים הסופרות. הכתיבה בתקופה זו היוותה פריצת דרך בספרות הסורית והערבית. השמות הבולטים באותה תקופה היו מארי עגמי (ماري عجمي) (1888-1965)، נאזכ אל-עאבד בייהם ( نازك العابد بيهم) (1887-1959), ודאד סכאכיני (وداد سكاكيني) (1913-1991), סלמא אל-חפאר אל-כזברי (سلمى الحفار الكزبري) (1923-2006). דור זה סלל את הדרך לעתודת הסופרות של שנות השישים והשבעים כמו קמר כילאני (قمر كيلاني)، נדיה ח'וסת (ناديا خوست) דלאל חאתם (دلال حاتم)، לילא סאיא סאלם (ليلى صايا سالم)، ע'אדה א-סמאן (غادة السمان) ואחרות.
דור שנות ה-50 פעל רבות בנושא שחרור האישה וקידום מעמדה החברתי, הנשים הסופרות פעלו בתקופה שהתאפיינה בשינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים רבים. הוצאת ספרים החלו לפרסם ספרים של נשים בשמות גלויים שנשאו חותם משלהן, הדבר היווה פריצת דרך חברתית ספרותית בתחום שהיה שמור עד כה לגברים בלבד.
ספריה של אידליבי מגוונים. בספריה, הציגה מאפיינים חדשים בספרות שהשפיעו רבות על הספרות הסורית והערבית תוך שמירה על כתיבה בשפה ספרותית תקינה. בולט בספריה התיעוד המציאותי של המסורת והמנהגים של אותה תקופה במיוחד בכל הקשור במעמד האישה והדיכוי שהיא עוברת במציאות פטריארכלית. מאפיין נוסף בסיפוריה היה כתיבה על עקרונות המציאות הסוציאליסטית בהצגת נושאים חברתיים ולאומיים שונים. היא כתבה על מעמד הפועלים והאיכרים. ספריה התאפיינו ברומנטיקה ובכתיבה על האהבה ועל רגשות וגם על האנושות.
האישה בספרות אידליבי.
לאישה אצל אידליבי פנים רבות. הראשונה היא דמות "האם (الام)". אידליבי מעניקה חשיבות רבה לדמות האם, למעמדה ולתפקידה בתוך המשפחה. האם הקדושה, בעלת הפנים היפות, מוצגת כ"ייצור מושלם" המעניק חום ודאגה לילדים, היא מכילה ומחזיקה אותם, מגינה על ילדיה מסכנות החיים, דואגת לבעל ומשמשת כיועצת לכל דבר. אפשר לעמוד על תפקיד חשוב זה בספורים "צחוק השטן- (ويضحك الشيطان"), "למען האדמה והכבוד- ("من اجل الارض والكرامة") ועוד.
במהלך החיים ומסיבות רבות האישה לא תמיד ממשת את האמהות, החיים מפתים אותה וכשהיא הולכת אחרי התאוות שלה החברה מאשימה אותה וקוראת לה החוטאת (الخاطئة)". אידליבי טוענת ש"צריך להאשים קודם את החברה ולא את האישה "(החוטאת)". בסוג זה של סיפורים היא לא מתנגדת למסורת החברתית ושמירה על הכבוד, היא תוקפת את התנהגות החברה ומבקשת מאנשיה להיות יותר סלחנים כלפי נשים חוטאות וגם כלפי ילדיהן שנולדו מחוץ למסגרת הנישואים, בסיפור " למענך"- ("من اجلك انت") מבליטה אידליבי את התנהגות החברה המדכאת נשים חוטאות ואת היחס השלילי לילדיהן ומסתייגת מהתנהגות זאת.
"הרווקה (العانس)" הוא כינוי שהדביקה החברה באותה תקופה לאישה שלא נישאה, שכן החברה לא העריכה אישה כזאת. אידליבי טוענת שהלוואי והאישה הזאת הייתה יודעת מהו האוצר הטמון בה וביכולות שלה לשנות ולפרוץ דרכים. היא מביאה דוגמאות בסיפוריה לנשים רווקות ששינו את פני החברה ואת חיי האחרים וחייהן כמו בסיפור "האוצר ("الكنز").
אידליבי תקפה בחריפות את אנשי המזרח ואת יחסם לנשים בכלל ובמיוחד לאישה החוטאת ולרווקה. היא מפנה כלפי החברה שאלה רטורית "הלא זה נגרם מיחס והתנהגות החברה הפטריארכלית והשתלטות הגבר עליה!?".
כתביה.
אידליבי הותירה אוסף גדול של יצירות ספרותיים, סיפורים, רומנים וספרות העוסקת במציאות ובחיים המזרחיים. היא נחשבת לאחת מגדולי הסופרים הסורים והערבים, וזכתה בהרבה תעודות הוקרה ובפרסים גם בסוריה וגם בעולם הערבי.
ספריה תורגמו ליותר מ-15 שפות ובהן אנגלית, צרפתית, שוודית, הולנדית, פורטוגזית, איטלקית, ספרדית, סינית, טורקית ופרסית. סיפוריה נלמדים באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם בין השאר בסין, ארצות הברית, ספרד, רוסיה ואוזבקיסטן.
הרצאות.
דמשק חיוך העצב.
אידליבי כתבה את הרומן "דמשק חיוך העצב", (دمشق يا بسمة الحزن),בשנת 1981 כשהייתה בת 68, רומן זה מהמפורסמים של אידליבי, זכה לפרסים שונים וגם הופק כסדרת טלוויזיה.
הסיפור שיקף את החיים בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. היא תארה באופן מפורט את האירועים שהתרחשו באותה תקופה (המהפכה הסורית, ההפגנות, המתח, המשבר הכלכלי, הכיבוש הצרפתי, הפצצת דמשק, התנגדות העם מכל הרבדים החברתיים...), והצליחה לצייר תמונה מדויקת לפרטי פרטים של המקום : הבית, החצר, הרחוב, בית הספר, השדה והמטעים ועוד. בסיפור היא מתארת את המסורת והמנהגים שמנעו מהאישה השואפת לשינוי לפרוץ קדימה ולהשיג לעצמה זכויות שוות, ולכן למרות היופי והשקט, הבית הופך להיות כלא לאישה צעירה בשם סבריה שהשתתפה באחת ההפגנות נגד הצרפתיים. ההשתתפות בהפגנה הפכה אותה מודעת לזהות הלאומית שלה. אבא שלה מנע ממנה לצאת מהבית ואסר עליה להשלים את לימודיה. הסיפור מספר על העוולות והקיפוח שהיא עוברת, שנגרמו גם על ידי הכובשים הצרפתיים וגם על ידי בני משפחתה, אחרי שאהובה עאדל נהרג על ידי אחיה היא נדרה נדר שלעולם לא תשכח אותו. הנדר פורסם לאחר מותה כשמצאו את יומנה האישי. מרבית ההיבטים ברומן מצביעים על מציאות המקפחת נשים בשם אהבת המולדת, שאידליבי הייתה עדה להן.
סדרת הטלוויזיה "חיוך העצב".
בשנת 1992 הופקה סדרת טלוויזיה, המבוססת על הרומן של אידלבי דמשק חיוך העצב, שם הסדרה שונה ל "חיוך העצב". בשנת 2008 מאהר קדו, "ماهر قدو", במאי קולנוע סורי קיבל את הסדרה וצילם חלק מהסצנות בעיר חמה, "حماة" הסורית. מפיק הסדרה לוטפי לוטפי, "لطفي لطفي" תסריט ודיאלוג : ד"ר רפיק אלסבאן, " رفيق السبان" . הרומן הוקרן בדמשק ובעולם הערבי בשנת 2008 כאות הערכה והוקרה לאידלבי.
ברלינר שפורטפלסט
רשימת מטבעות לפי מדינה
מלחמת אפגניסטן (2001-)
הדיקטטורה הצבאית בברזיל
וולטר רודני
וולטר אנתוני רודני (באנגלית: Walter Anthony Rodney; 23 במרץ 1942 - 13 ביוני 1980) היה היסטוריון ופעיל פוליטי פאן-אפריקני יליד גיאנה. ספרו משנת 1972 "How Europe Underdeveloped Africa" ("איך אירופה גרמה לתת-פיתוח של אפריקה") היה ספר פורץ-דרך בהגות הפוסט-קולוניאליסטית. נרצח בהתנקשות במולדתו.
תולדות חייו.
נולד בגיאנה הבריטית למשפחה ממעמד הפועלים, למד בקולג' בארצו, היה ספורטאי והצטיין בדיבייט. את המשך לימודיו השלים בזכות מלגה בקולג' האוניברסיטאי של איי הודו המערבית בג'מייקה, אותו סיים ב-1963 כראשון במחזורו עם תואר בהיסטוריה. את תואר הדוקטור שלו השלים ב-1966, בגיל 24 בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון (School of Oriental and African Studies). הדיסרטציה שלו, שעסקה בסחר העבדים מחופי גינאה, ראתה אור ב-1970 כספר בשם "A History of the Upper Guinea Coast 1545-1800" בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1966–1967 לימד באוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה ובאוניברסיטת איי הודו המערבית בג'מייקה. כמרצה ופעיל הטיף רודני למען מודעות מעמדית וגזעית בקרב אפריקאים וצאצאי-עבדים באיים הקריבים. רודני החיה את משנתו של מרקוס גארבי והפך לדמות בעלת חשיבות בקרב הראסטאפריאנים, שהתנזרו עד אז מעיסוק בפוליטיקה. ב-15 באוקטובר 1968, שעה שנחת רודני בקינגסטון, אסר ראש ממשלת ג'מייקה, יו שירר על שיבתו למדינה והכריז עליו אישיות בלתי רצויה (persona non grata). זאת כיוון שעסק, לדברי הממשלה, בהתססת מעמד הפועלים נגד המעמד הבינוני, חתרנות על ידי הקמת קבוצות "כוח שחור" כגון "הפנתרים השחורים" בג'מייקה ובמדינות הקריבים וזיקה לברית המועצות וקובה. הדבר גרם לפריצת "מהומות רודני" שהתחוללו ביומיים שלאחר מכן. עם הוודע באוניברסיטה דבר מניעת כניסתו של רודני, התבצרו סטודנטים בקמפוס מונה בפרברי הבירה ולאחר מכן יצאו בהפגנה לכיוון בנייני הפרלמנט ובית ראש הממשלה בקינגסטון. ההפגנה הפכה עד מהרה להתכנסות המונים שהצטרפו אליה לאורך רחובות הבירה. ההפגנה פוזרה על ידי הפעלת אלימות משטרתית מופרזת שגרמה למותם של מספר מפגינים. הדיכוי האלים של ההפגנה נתן את האות לפריצתן של מהומות שכללו ונדליזם וביזה ברחבי האי ולמחאה רחבה של מובטלים, עניים עירוניים ומיעוטים נגד בעלי רכוש. אף שהאירועים דוכאו תוך יומיים, השפעותיהם על הפוליטיקה הפנימית היו נרחבות. על אירועים אלה חיבר רודני את ספרו "The Groundings With My Brothers".
ב-1972 ראה אור חיבורו החשוב ביותר של רודני, "How Europe Underdeveloped Africa", מחקר היסטורי-מרקסיטי שהראה כיצד ריכזו מדינות אירופה הקולוניאליסטיות את כל הכוח הפוליטי והכלכלי בידן והשתמשו בעושרן של מדינות אפריקה, תוך רישוש מכוון והחלשה מכוונת של האוכלוסייה והתשתיות הפיזיות והחברתיות וכיצד פוררו בכוונת-מכוון את הממלכות האפריקאיות השבטיות העשירות שהתקיימות ביבשת לפני המאה ה-15. גם כאשר ניתנה עצמאות למדינות אפריקה, היא ניתנה לישויות מדיניות שרירותיות, המפוצלות בין שבטים וחסרות כל אמצעים ותשתיות להצלחה עצמאית.
בין 1969 ל-1974 כיהן רודני כפרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם והיה פעיל לקידום קבוצות "הכוח השחור" בצפון אמריקה ובקריבים.
ב-1974 שב לגיאנה, אך הממשלה לא אישרה לו לקבל משרת פרופסור באוניברסיטה. רודני החליט להיכנס לפוליטיקה וייסד את מפלגת האופוזיציה "ברית העובדים" (Working People's Alliance). ב-1979 נעצר בעוון הצתה של משרדי ממשלה.
ב-13 ביוני 1980 שב רודני לגיאנה מחגיגות העצמאות של זימבבואה, פצצה שהוטמנה ברכבו התפוצצה וגרמה למותו המיידי. אחיו של רודני ורבים אחרים מאמינים כי ההתנקשות בוצעה ביוזמתה של ממשלת גיאנה.
תמריל ברגסון