ב-2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה השתמש חזבאללה ברקטות מדגמים A ו-B תחת הכינוי "ח'ייבר 1". 24 רקטות מסוג זה נורו על ישראל: אחת מהן נפלה ליד חדרה, כ-90 ק"מ דרומית לגבול לבנון - הנפילה הדרומית ביותר של רקטה ששוגרה לישראל במלחמה. בניגוד לסברה שרקטה מסוג זה פגעה במוסך הרכבת בחיפה וגרמה ל-8 הרוגים ולעשרות פצועים, מדובר היה ברקטה 220 מ"מ.
עצירת משלוח רקטות לעזה.
ב-5 במרץ 2014, ב"מבצע חשיפה מלאה", לכד כוח של חיל הים הישראלי את אוניית המשא Klos C ועל סיפונה 40 רקטות M-302. האונייה הועמסה ברקטות שיוצרו בסוריה והועברו בטיסה לאיראן, שם הוכנסו למכולות וכוסו בשקי מלט להסוואה. המכולות הועלו לספינה ושטו צפונה לעיראק, שם הוטענו עוד מכולות במטרה להסוות את המכולות עם הרקטות וכדי לבלבל את גופי הביון. הספינה שטה לכיוון פורט סודאן, ונלכדה כ-1,500 ק"מ דרומית לישראל. הכוח שהשתלט על הספינה מצא את הרקטות מוחבאות מתחת למלט. כל צוות הספינה נעצר והספינה הובאה לנמל אילת.
דוד סיטון
דוד סיטון (8 בינואר 1909–1989) היה עיתונאי וסופר עברי, פעיל ציוני ואיש ציבור ספרדי בימי היישוב ולאחר קום המדינה.
קורות חיים.
דוד סיטון (במקור: סתהון) נולד בירושלים בשנת 1909. מצד אביו היה בן למשפחה סורית-דמשקאית שמוצאה בחלב שעלתה לארץ ישראל במחצית המאה ה-19, והייתה ממייסדי שכונת נחלת ציון בירושלים. מצד אמו היה בן למשפחה ספרדית-ירושלמית ותיקה שמוצאה מאזור הבלקן. משפחתו הייתה דוברת ספניולית.
סיטון גדל והתחנך בירושלים, ובנעוריו למד בגימנסיה הריאלית (בית הספר התיכוני למסחר) בעיר. בנוסף השתלם בשפה הערבית. בשנת 1924, בעודו בן 15, הקים את סניף הנוער "ניצן" של אגודת "צעירי המזרח", אגודת ציונית-עברית שפעלה למען רווחת בני עדות המזרח בירושלים.
הקריירה העיתונאית של סיטון החלה עם מאמרו הראשון לעיתון העברי דואר היום בשנת 1926. בהמשך כתב לשורה של עיתונים, כולל חזית העם, הבוקר, הירדן, העם, חדשות אחרונות ועוד. סיטון היה חבר המועצה המנהלת של דואר היום ושימש כעורך המהדורה הערבית שלו (בריד אל-יום) ושל המהדורה הערבית של עיתון הבוקר. לאחר קום המדינה שימש בתור עורך של העיתון הד-המזרח (לצד אליהו אלישר), ובהמשך היה המייסד והעורך של כתב העת שבט ועם וכתב העת במערכה, שניהם שימשו כבמה ייחודית במינה עבור פרסומים בנושאי יהדות ספרד והמזרח וסוגיות אקטואליות הקשורות להם. לאורך חייו פרסם אלפי מאמרים וכתבות בעיתונים שונים. תחומי עיסוקו העיקריים היו יהדות המזרח, פוליטיקה של היישוב ולאחר מכן מדינת ישראל, הסכסוך הישראלי-ערבי ושאלות הנוגעות לעולם הערבי ככלל. הוא כתב מאמרים גם ל-Palestine Tribune, וכמה ממאמריו בנושא השאלה הערבית אף תורגמו לעיתונות היידיש.
מלבד כתיבתו העיתונאית שימש למשך שנים מספר כפרשן מדיני בקול ישראל.
סיטון היה פעיל באצ"ל ובלח"י בתקופת היישוב ואף נכלא מספר פעמים על ידי רשויות המנדט באשמת פעילות מחתרתית במהלך שנות ה-40. לימים פרסם את ספרו "באור ובסתר : דפים מיומנו של עציר" על רשמיו מימי הפעילות המחתרתית והשהות בכלא הבריטי.
בתחילת שנות ה-40 עסק גם בחינוך והדרכה, והקים בשנת 1943 סמינריון להכשרת צעירים ספרדים לשליחות בקרב תפוצות יהודי ארצות המזרח. הוא שימש כחבר במוסדות השונים של העדה הספרדית בארץ ישראל, ולאחר קום המדינה כיהן לתקופה כיו"ר ועד העדה הספרדית.
סיטון חיבר ופרסם במהלך חייו סיפורים קצרים ופרקי רומן, העוסקים בהווי החיים של יהודי ארצות המזרח. בשנת 1974 פרסם את ספרו " קהלות יהודי ספרד והמזרח בעולם בימינו", שנתן תמונת מצב לגבי הקהילות הספרדיות בעולם. כעבור שמונה שנים פרסם ספר מעודכן על אותו נושא. בשנת 1975 פרסם ספר בערבית על "ירושלים בתולדות עם ישראל". בשנת 1977 פרסם את הספר "סיפורה של שכונה: סיפורים וציורים ירושלמיים".
על שמו ככר במרכז רחוב עזה בירושלים.
ידע ארץ ישראל
ואסילי מרקורייב
איוון אבאזאסדזה
איוון אייווזובסקי
איוון אנטונוביץ'
איוון בגריאנוב
איוון בלוך
איוון גצקו
איוון ורנטיץ'
איוון לנדל
איוון סרצימיר, קיסר בולגריה
איוון קולב
איוון קלימה
איוון רילסקי
איבן ז'יבנוביץ'
איבן יוליץ'
איבן פרישיץ'
איבן קורדובה
איוון אוחוב
איוון אנדרוניקשווילי
איוון בונין
איוון גלאמיאן
איוון לוקוב
איוון סטפן, קיסר בולגריה
איוון קוסטוב
איוון רוסב
איבן זמורנו
איבן סאיינקו
איבן רקיטיץ'
איוון אוסייר
איוון באסו
איוון מומצ'ילוב
איוון קליימיונוב
איוון בונצ'ב
איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה
איוון שישמן, קיסר בולגריה
איבן יובאנוביץ'
איבן קונייב
פאבלו אוטין
מקס אלפרט
מקס ולדימירוביץ' אַלפֶּרט (ברוסית: Макс Влади́мирович А́льперт; באוקראינית: Макс Володимирович Альперт; 18 במרץ 1899 – 30 בנובמבר 1980) היה צלם ועיתונאי יהודי סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים.
קורות חיים.
אלפרט נולד ב-1899 למשפחה יהודית בסימפרופול שבחצי האי קרים, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). ב-1914 עברה המשפחה להתגורר בעיר אודסה, ואלפרט בן ה-15 החל לעבוד יחד עם אחיו, מיכאיל אלפרין, כשוליה לצלם. ב-1919 התגייס לצבא האדום, שהיה אז עדיין בעיצומה של מלחמת האזרחים. ב-1924, לאחר שחרורו, עבר לבירה מוסקבה, ושם החל לעסוק בצילום חדשות, תחילה עבור "פראבדה" ("Правда"), עיתונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, אחר כך עבור "РАБОЧЕЙ ГАЗЕТЫ" ("עיתון העבודה") (עיתון מוסקבאי שיצא לאור בשנים 1922 - 1931) ולאחר סגירתו ב-1931 עבור "ברית המועצות בבנייה" (עיתון תעמולה סובייטי שיצא לאור ברוסית: " СССР на стройке", באנגלית: "USSR in Construction" ובשפות אחרות).
אלפרט תיעד את "האדם הסובייטי החדש" ואת חייו של הפועל הסובייטי הנאמן למפלגה הקומוניסטית ולמנהיג סטלין. הוא הִרבה לצלם את תהליך הקולקטיביזציה הרצחני שביצע הרודן הסובייטי, בחקלאות והנציח פרויקטים סובייטיים גדולים של בנייה מסוגים שונים.
סדרות צילומים.
במסגרת האדרת שמו של סטלין התפרסם גם אלפרט, לראשונה באופן משמעותי, עם סדרת תצלומים שעשה בסכר הידרואלקטרי ובמפעל שלצידו, על נהר הדנייפר. סדרת תצלומים מפורסמת אחרת שלו הייתה סדרה בשם "ענק ובונה", שהתפרסמה ב-"USSR in Construction" בינואר 1932, ואשר התמקדה בפועל בנייה פשוט ואנאלפבית בשם ויקטור קלמיקוב, שעבד במפעלי הפלדה של מגניטוגורסק.
עוד סדרה מפורסמת שעשה, הפעם עם שני צלמים יהודים סובייטים מפורסמים אחרים, ארקדי שַייחֶט (Аркадий Самойлович Шайхет; 1898–1957) וסולומון טולס (Тулес), נקראה "24 שעות בחייה של משפחת פיליפוב" ("24 часа из жизни Филипповых"). הסדרה התפרסמה ב-1931 דווקא בעיתון גרמני, פרו קומוניסטי, "Arbeiter-Illustrierte-Zeitung", שהופיע אותה תקופה בברלין. היא הִשוותה בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים, לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
אלפרט אימץ את הסגנון הריאליסטי הסוציאליסטי. הוא האמין שלצילום יש תפקיד חשוב בתיעודה ובעיצובה של המציאות בברית המועצות של תקופתו, וסבר שלסדרה המצולמת יש איכויות מיוחדות, משום שהיא נותנת מגוון אפשרויות קומפוזיציוניות ויכולה לאפשר ביטוי של נרטיב מתמשך, שתצלום בודד אינו יכול להשיגם. עבודתו השפיעה רבות על צילום העיתונות הסובייטי וזכתה להכרה בינלאומית.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה אלפרט כתב-צלם עבור סוכנות הטלגרף של ברית המועצות (TASS), סוכנות הידיעות הרשמית של ברית המועצות, ולאחר המלחמה עבד בתפקיד זה עבור סוכנות הידיעות נובוסטי עד סמוך לפני מותו.
אלפרט היה נשוי לגלפירה בוריסובנה בליץ-גיימן. נפטר במוסקבה ב-1980, בגיל 81. יצירותיו מוצגות ונמכרות גם כיום. ב-2007 למשל, מכרה חברת המכירות הפומביות הידועה סות'ביס תצלום שלו שצולם ב-1936 וקרוי "פרשית קירגיזית", תמורת כ-6,600 דולר. ב-2010 התקיימה תערוכת יחיד מיצירותיו, בגלריה בבוורלי הילס ותערוכות קבוצתיות בהשתתפות יצירותיו מתקיימות מדי שנה כמעט, במקומות רבים ברחבי העולם.
אלפרט ויצירותיו זכו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם אות מסדר הכוכב האדום, אות מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור פועלי הדגל האדום.
דיפ פרפל
דיפ פרפל (Deep Purple, סגול עמוק; מכונה בעברית לעיתים גם סגול כהה) היא להקת הארד רוק אנגלית שנוסדה בשנת 1968 בהרטפורד, אנגליה בידי ריצ'י בלקמור, איאן פייס, ג'ון לורד וניק סימפר.
הלהקה נחשבת לאחת מבין להקות הרוק הגדולות בכל הזמנים ולאחת מהלהקות המייסדות של ז'אנר הבי מטאל לצד להקות ז'אנר כאלו כגון בלאק סבאת' ולד זפלין. הלהקה בתחילה הייתה פעילה מאז הקמתה ועד שהתפרקה בשנת 1976. בשנת 1984 התאחדה הלהקה והיא פעילה עד היום. בשנת 2016 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. הלהקה מכרה למעלה ממאה מיליון עותקים.
היסטוריה.
ההתחלה.
להקת דיפ פרפל נוסדה רשמית בשנת 1968, באנגליה, על ידי חמישה חברים: הקלידן ג'ון לורד, הגיטריסט ריצ'י בלקמור, הסולן רוד אוונס, הבסיסט ניק סימפר, והמתופף איאן פייס. שמה הקודם של הלהקה, Roundabout, הוחלף לשם Deep Purple, על שם שיר של לארי קלינטון, שהיה אהוב על סבתו של בלקמור.