ב-16 ביוני 1933 אירע בתל אביב אירוע שנודעה לו השפעה עצומה על תולדות היישוב והדיו לא נמוגו במשך עשרות השנים שחלפו מאז – הרצח של ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך. בליל שבת, בשעת ערב, כאשר יצאו חיים ארלוזורוב ואשתו סימה לטיול רגלי לאורך חוף הים הם הותקפו על ידי שני אנשים. אחד מהם האיר על בני הזוג בפנס והשני ירה בד"ר חיים ארלוזורוב והרגו. לאחר מכן הסתלקו שני המתנקשים בריצה ונעלמו. כחשודים ברצח נעצרו כעבור זמן שני אנשים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, חברי התנועה הרוויזיוניסטית. הם הועמדו לדין בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. משפטם החל ב-23 באפריל 1934. אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים והשופט הערבי עלי חסנה מבית המשפט המחוזי בירושלים. השופט היהודי בהרכב היה ד"ר יוסף משה ולירו. התביעה ייחסה לנאשמים רצח ממניע פוליטי, בשל היריבות העזה שהייתה באותו זמן בין תנועתם לבין תנועת העבודה ומפא"י שעמדו אז בראש הנהגת היישוב, ובעיקר בשל מסע הסתה חריף שניהלו הקיצוניים מבין הרוויזיוניסטים, אנשי "ברית הביריונים", נגד חיים ארלוזורוב באופן אישי.
ב-8 ביוני 1934 ניתן פסק הדין, שהיה קצר ולקוני לאמור:
בהמשך קרא השופט קורי את גזר הדין:
פסק הדין ניתן ברוב דעות של שני השופטים הבריטים והשופט הערבי. השופט ולירו מאידך, בדעת מיעוט, פסק שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
בפסק דינו החולק כתב השופט ולירו:
לאחר סיום המשפט המשיך השופט ולירו לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1935 נתמנה להיות שופט בבית המשפט העליון המנדטורי. הוא פרש מהשיפוט בשנת 1938.
יוסף משה ולירו נפטר בשנת 1945.
קולג' אוניברסיטת לונדון
הוועדה האנגלו-אמריקאית
טג'יקית
טג'יקית (тоҷикӣ או تاجیکی) היא שפה המהווה את אחד מניבי השפה הפרסית המודרניים. מספר דוברי השפה הוערך בשנת 1991 ב-4,457,500, ורובם מתגוררים בטג'יקיסטן בה היא השפה הרשמית, באוזבקיסטן וברוסיה.
ניב זה התפצל מהשפה הפרסית המדוברת באיראן (פארסי) ובאפגניסטן (דארי) כתוצאה מגבולות מדיניים, בידוד גאוגרפי, תהליך תקינה והשפעה של השפה הרוסית והשפות הטורקיות המדוברות במדינות מרכז אסיה השכנות. השפעה זו, בעיקר מצד האוזבקית, החלה במאה ה-16, והאוזבקית אף דחקה את השימוש בטג'יקית מרוב שטחה של אוזבקיסטן, למעט באזור הדרומי של המדינה ובערים סמרקנד ובוכרה. עד המאה ה-20 התייחסו דוברי השפה אל שפתם כאל פרסית, אולם לאחר מכן הנהיגו הסובייטים את השימוש בשם "טג'יקית". בשל בידודה היחסי מיתר האזורים דוברי הפרסית, שמרה הטג'יקית על מספר יסודות ארכאיים באוצר המילים שלה, בדקדוקה ובהגייתה.
טג'יקית נחלקת בתורה לארבע קבוצות ניבים משניים עיקריים - צפונית, מרכזית, דרומית ודרום-מזרחית. השפה התקנית מבוססת על הניב המדובר בצפון-מערב המדינה, סמוך לסמרקנד שבאוזבקיסטן, ועל-כן הוא מושפע במידה רבה יחסית מאוזבקית. בוכרית, שפתם של יהודי בוכרה, הוא ניב טג'יקי צפוני, המדובר בפי כ-110,000 איש בעיקר בישראל ובארצות הברית.
טג'יקית נכתבת כיום באלפבית קירילי מותאם. החל ב-1928 ועד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 היא נכתבה באלפבית לטיני, ועד שנות ה-20 באלפבית ערבי המותאם לפרסית. באלפבית הטג'יקי 35 אותיות (4 אותיות בוטלו בשנת 1998), והוא כולל שש אותיות ייחודיות: Ғ (ר'), Ӣ (אִיְ), Қ (ק), Ӯ (ɵ), Ҳ (ה), ו-Ҷ (ג'). אותיות קיריליות אחרות נמצאות בשימוש רק במילים שאולות.
הגיית השפה וכתיבתה.
בנוסף השפה לעיתים נכתבת באמצעות האלפבית העברי בצורה הזו:
ולאדו מילוניץ'
ולאדו מילוניץ' (בקרואטית: Vlado Milunić; נולד ב-3 במרץ 1941) הוא אדריכל ממוצא קרואטי המתגורר בפראג.
מילוניץ' מרבה לשתף פעולה עם פרנק גרי ויחד הם תכננו את הבית הרוקד בפראג, אחת היצירות הגדולות שלהם.
ביוגרפיה.
מילוניץ', יליד זאגרב, הגיע בילדותו לפראג עם הוריו, זוג רופאים שהיו בסוף שנות הארבעים לחייהם, וחזרו מהתמחות של שנתיים בארצות הברית. בשובם עצרו בפראג והחליטו להישאר שם במעמד של גולים פוליטיים. ב-24 באוקטובר 1956 עלה על מטוס בבלגרד לכיוון פראג עם עצירה בבודפשט. במהלך הטיסה נודע כי בהונגריה פרצה המהפכה וברגע האחרון המטוס המריא ונחת בפראג. הוא למד באוניברסיטה הטכנית של צ'כיה בפראג (1960-1966), שהיא אחת האוניברסיטאות הגדולות בצ'כיה. ב-1969, לאחר שסיים את לימודיו, עבר לפריז לצורך התמחות, במהלכה החליף את מקום עבודתו מספר פעמים. לאחר שובו לצ'כוסלובקיה הוא החל בשיתוף פעולה עם ג'ון לינקה, שאותו סיים כעבור מספר שנים. לאחר מהפכת הקטיפה בשנת 1990 הקים סטודיו משלו בשם "מחשבות חינם".
יחד עם פרנק גרי יצר את מבנה הבית הרוקד, ובנוסף לכך תרם רבות לפתרון אחד ה"פרדוקסים" שקיימים בפראג, שנחשבת מצד אחד לעיר יפה במיוחד, ומצד שני חלק ניכר מאוכלוסייתה חיה בבתים שחזותם אינה מזמינה למגורים. הוא מופיע בקביעות בדיונים בתקשורת כנגד שחיתות שלטונית, בניית גורדי שחקים וסופרמרקטים, ניצול לרעה של אדריכלים, התנהגות מחפירה של הבנקים, חברות הביטוח והיזמים ונושאים נוספים.
מילוניץ' אמר על עצמו:
ג'יפתליך
ג'פתליך
התיאטרון הלאומי של מנהיים
האופרה של מנהיים או התיאטרון הלאומי של מנהיים (בגרמנית: Nationaltheater Mannheim הוא תיאטרון ולהקת אופרה בעיר מנהיים שבגרמניה. בצורתו הנוכחית פועל התיאטרון מאז 1957 ומכיל מגוון אולמות להופעות. הוא נודע בהיותו התיאטרון המקומי הוותיק ביותר בגרמניה, שחגג את שנתו ה-225 ב-7 באוקטובר 2004.
ראשיתו של הרעיון להקים את התיאטרון הלאומי המקורי בהצעתו של הנסיך הבוחר קארל תיאודור. התיאטרון הראשון נפתח ב-1779.
בשלוש-מאות השנים האחרונות נכתב חלק חשוב מתולדות התיאטרון הגרמני ומתולדות המוזיקה הן בתיאטרון המקורי והן במנהיים, שבה פותחו ושוכללו סגנונות אמנותיים חדשים, בדרמה, מוזיקה ומחול. מתוך כך משקף התיאטרון של מנהיים את המסורת של רבים מן השמות הדגולים בתחומי האמנות הגרמנית, כגון פרידריך שילר ווולפגנג אמדאוס מוצרט.
במונחים של תולדות הלהקה, הדרמה החשובה הראשונה של פרידריך שילר, "השודדים" (Die Räuber) עלתה בהצגת בכורה ב-1782, בנוכחות המחזאי, על בימת התיאטרון הלאומי. התגובות היו מדהימות: "התיאטרון דמה לבית משוגעים, עיניים מתגלגלות, אגרופים קמוצים, אנשים נותנים ביטוי לרגשותיהם בצעקות צרודות באולם! זרים נופלים איש על צווארי שכנו..."
אולמות התיאטרון.
האולמות בתיאטרון הנוכחי הם:
בית האופרה והשאושפילהאוז הם שני תיאטראות תחת קורת גג אחת, שותפים לאכסדראות ושאר מתקנים.
פסטיבלי תיאטרון ואחרים.
"ימי שילר", הפסטיבל הדו-שנתי של מחזות שילר המתקיים מאז 1979, בוחר קבוצת הפקות לפסטיבל מנהים, להצגה הן על הבמה הראשית של התיאטרון והן, בסדרה הנסיונית, במקום אחר. בעבר כללה סדרת הבמה הראשית כמה הפקות של המחזה המוקדם של שילר, "השודדים" (נוסף להפקה של האופרה של ורדי המבוססת על מחזה זה, "איל מאסנאדיירי"), כמו גם "תככים ואהבה", והמחזות המאוחרים שלו, "וילהלם טל" (1804) (הבסיס לאופרה של רוסיני באותו שם ב-1829) ו"העלמה מאורליאן", שחלקים ממנו שולבו באופרה של צ'ייקובסקי.
מוזיקה בתיאטרון הלאומי.
במנהים נוסדה אסכולת מנהיים של מלחינים בני המאה ה-18. לתזמורת שלה יצאו מוניטין של הטובה בתזמורות החצר באירופה ובמשך למעלה מ-200 שנה זכתה אסכולת מנהיים להכרת מוזיקאים בעולם כולו. יוהאן שטאמיץ ותלמידו וממשיך דרכו כריסטיאן קאנאביך קידמו את תזמורת החצר של מנהיים לדרגת הטובה בעולם. במאה ה-18 משך ההרכב המעולה הזה הרבה מוזיקאים בעלי שם אל חצר מנהיים והודות לכך בא מספר רב של סולנים מפורסמים אל מנהיים, לעבוד בחצרה הן כמלחינים והן כמורים.
המוזיקולוג צ'ארלס ברני כתב על התזמורת ומנהלה יוהאן שטאמיץ, לאחר ביקור בעיר:
ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 132
היסטוריה מאז 1900.
בראשית המאה ה-19 הביאו חילוקי דעות בין הדוכסות הגדולה של באדן לעיריית מנהיים בשאלת מימון התיאטרון בסופו של דבר להוצאת צו מיניסטריאלי שקבע, באפריל 1839, שהאחריות לניהול התיאטרון תוטל על עיריית מנהיים. בכך היה המוסד לתיאטרון הראשון בניהול מקומי בגרמניה.
לאחר הרס התיאטרון וחלקים ממנהיים בספטמבר 1943, עברו עוד עשר שנים עד להוצאת מכרז אדריכלות לבניית תיאטרון חדש. בתוכנית המקורית, הנחשבת עד היום לקלאסיקה באדריכלות של תיאטרון מודרני, לא נעשה שימוש. תחת זאת נבנה בין 1955 ל-1957 בית תיאטרון חדש בכיכר גתה (לא באתר המקורי של התיאטרון הלאומי שנהרס), על פי תוכניות של האדריכל גרהרד ובר. התיאטרון הלאומי החדש נחנך ב-1957 בהפקות מקבילות של "הקלע החופשי" מאת קרל מריה פון ובר בבית האופרה וכן, מתוך כבוד לימיו הראשונים של התיאטרון, "השודדים" של שילר בשאושפילהאוז. בשנת 1979 חידש תיאטרון הילדים והנוער (שנאוול) את פעולתו. לאולם ההצגות הראשי שלו הוסבה תחנת כיבוי-אש ישנה במנהיימר נקארשטאדט.
הנהלה וביצועי מוזיקה במאה הנוכחית.
בראשית המאה ה-21 חידש התיאטרון הלאומי את "מסורת מנהיים" בפתיחת "האקדמיה הבינלאומית לתזמורת" במנהיים. מומחים בתחום של כלים תקופתיים וביצוע אותנטי ונגנים מתזמורת התיאטרון הלאומי יעבדו עם נגנים צעירים וסטודנטים למוזיקה. הם ילמדו את דרישות הסגנון המיוחדות של נגינה תזמורתית במאה ה-18.