יתר על כן, הרשות המחוקקת מחזיקה רשמית בסמכות התקציבית של האיחוד. התקציב של האיחוד האירופי שעמד ב-2007 על כ-120 מיליארד אירו, כפוף להליך חקיקה רגיל עם קריאה אחת אשר נותן לפרלמנט שליטה על התקציב כולו (לפני 2009 הייתה ההשפעה מוגבלת באזורים מסוימים) במעמד שווה למועצה. אם יש ביניהם חילוקי דעות, הוא נלקח כפי שהוא לוועדת פישור להצעות חקיקה. אם הטקסט המוסכם לא יאושר, הפרלמנט רשאי לאמץ את התקציב באופן סופי. בנוסף לתקציב, המועצה מתאמת את המדיניות הכלכלית של המדינות החברות.
Medal of Honor 2010
Medal of Honor 2010 הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי Electronic Arts. המשחק מהווה רימייק למשחק הראשון בסדרה, Medal of Honor, ומתחיל בפלישה לאפגניסטן, במהלך מלחמת אפגניסטן.
במהלך המשחק תלחמו בטרוריסטים, תצילו בני ערובה ותבצעו פעולות סמויות. למשחק יש גם גרסה מקוונת בה השחקנים יכולים לבחור אחד משלושה סוגי שחקנים.
עלילה.
עלילת המשחק מתרחשת ב-2001 בזמן מלחמת אפגניסטן. בהתחלה 4 חיילים בעלי שמי הקוד-ראביט (Rabbit), וודו (Voodoo), מאדר (Mother) ופריצ'ר (Preacher) נשלחים לתפוס אפגני מסוכן. הסיפור ממשיך והשחקן מגלם את דיוס (Deuce), חייל ביחידה נוספת שיצא למספר משימות עם דאסטי (Dusty) ועוד חיילים.
קפה גרקו
קפה גרקו (באיטלקית: Caffè Greco) המכונה גם אנטיקו קפה גרקו (Antico Caffè Greco) הוא בית קפה המהווה אתר היסטורי מוכרז בעיר רומא, בירת איטליה.
בית הקפה נפתח בשנת 1760 במיקומו הנוכחי - ויה קונדוטי מספר 86. בית הקפה נחשב לידוע בבתי הקפה בעולם, והוא בית הקפה השני בעתיקותו בעולם (לאחר קפה פלוריאן בוונציה שבאיטליה, שנפתח בשנת 1720) הפעיל כיום.
בקפה זה נהגו לסעוד גתה, סטנדל, לורד ביירון, פרנץ ליסט, ג'ון קיטס, הנריק איבסן, הנס כריסטיאן אנדרסן (אשר התגורר בקומה שמעל בית הקפה), צ'ארלס דיקנס, ריכרד וגנר ופליקס מנדלסון (אשר פגש בבית הקפה לראשונה את המלחין ברליוז ובו החלה ידידותם של השניים). המלחין ג'ואקינו רוסיני נהג לשבת בבית הקפה ולהלחין יצירות, והסופר הרוסי ניקולאי גוגול כתב בבית הקפה את "נפשות מתות".
בבית הקפה ארבעה חדרים. בר הקפה נמצא בחדר הראשון, ומקומות ישיבה בשאר החדרים (באחד מהם שמורה הכורסה שעליה נהג לשבת הנס כריסטיאן אנדרסן).
אנטיקו קפה גרקו
פביאן ארנסט
פביאן ארנסט (נולד ב-30 במאי 1979 בהאנובר) הוא כדורגלן עבר גרמני, אשר שיחק בתפקיד הקשר.
קריירה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת עיר מגוריו הנובר 96, בה שיחק בין השנים 1996-1998, כאשר שיחק 54 משחקים בהם כבש שער אחד בלבד. לאחר מכן, הוא עבר לשחק בקבוצת המבורג מהבונדסליגה, בין השנים 1998-2000. בהמבורג שיחק ב-48 משחקי ליגה, אך לא כבש בה שער אחד. בשנת 2000, הקשר חתם במועדון נוסף מן הבונדסליגה, ורדר ברמן. ב-152 משחקי ליגה במדי ברמן, כבש ארנסט 11 שערים. לאחר כמעט חמש שנים במדי ברמן, ארנסט עבר לשחק במועדון נוסף מן הבונדסליגה, שאלקה 04. במהלך שלוש וחצי השנים שלו בשאלקה, ארנסט שיחק ב-106 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד בלבד. אחרי הקדנציה שלו בשאלקה, ארנסט עזב לראשונה את הקריירה שלו בגרמניה, כאשר חתם ב-2 בפברואר 2009 במדי בשיקטאש הטורקית. בעונתו הראשונה בבשיקטאש, כבש שני שערים וקיבל את התואר "שחקן העונה במועדון" על ידי האוהדים. ב-2012 הצטרף למועדון קסימפשה, ב-8 ביוני 2013 עזב את המועדון ומאוחר יותר הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת גרמניה.
בשנת 2002, ארנסט ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו במדי הנבחרת הגרמנית, במשחק נגד נבחרת כווית. הקשר, היה חלק מסגל נבחרת גרמניה לטורניר הגמר של יורו 2004. את שערו היחיד במדים הלאומים כבש נגד איראן, ב-9 באוקטובר 2004. נכון להיום, הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הלאומית הגרמנית הייתה בשנת 2006, כאשר עד אז צבר 24 הופעות בינלאומית עבר מולדתו. מאז ועד היום, לא זומן ארנסט לסגל הנבחרת לאף טורניר בינלאומי משמעותי.
הדולפינריום בתל אביב
הדולפינריום בתל אביב היה דולפינריום ששכן ליד פארק צ'ארלס קלור בתל אביב עבור יונקים ימיים ובמיוחד עבור דולפינים. הדולפינריום פעל בשנים 1980–1985 ושוב בשנים 1990–1993. במתחם פעלו גם במשך השנים, בית קולנוע, מסעדה, אולפן הקלטות, אולם אירועים ומועדון לילה.
היסטוריה.
הקמת המיזם.
איש העסקים צבי עפרון יזם את הקמתו של הדולפינריום כמרכז בידור ומסחר בחוף תל אביב, והצליח לגייס למיזם קבוצת משקיעים מדרום אפריקה. מתחם הדולפינריום השתרע על שטח של 18 דונמים, חלקם על שטח ים שיובש, בפאתי פארק צ'ארלס קלור. השטח הוחכר ממינהל מקרקעי ישראל ל-49 שנים ולמדינה הובטחו תמלוגים על מכירת כל כרטיס. לתכנון המיזם נבחר האדריכל נחום זולוטוב שהיה אז מוכר ומצליח בישראל בזכות מספר אובייקטים ייחודים שתכנן. לצורך תכנון הדולפינריום ביקר זולוטוב במתחמים דומים באוסטרליה, בהוואי, בסן פרנסיסקו, בבוסטון ובקלדוניה החדשה שבאוקיינוס השקט. ההוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה את התוכנית בדצמבר 1976.
הבנייה במתחם החלה בשנת 1978, ברובה מבטון מזוין ובעקבות התוועצות האדריכל עם מומחים מן הטכניון, נוצק בשיטת ה"קורדרוי" על מנת להגביר את עמידותו בלחות וברוח הים.
הדולפינריום כלל בריכה פתוחה להופעות עם 1,200 מקומות ישיבה, אולם סגור עם 400 מקומות ישיבה שכלל חלון מזכוכית אקרילית מיוחדת (יובאה מיפן) לצפייה בבריכת הדולפינים, בריכה בצורת טבעת (שהצופים נועדו לעמוד באמצעה), שני בתי קולנוע ("דולפיטק" ו"פריסקופ"), 30 חנויות שונות, בית קפה ומסעדה. המוזיאון לבעלי חיים ימיים כלל בריכה עגולה לכרישים ולטורפים אחרים, ואקווריומים לדגים נדירים.
ההשקעה בהקמת המתחם ואבזורו נאמדה ב-135 מיליון לירות וכללה רכישת יונקים כגון דולפינים, ואריות ים, וכן כרישים ודגים נדירים. חלק מהם נלכדו בקרבת סיני וחלקם הובאו מקליפורניה. לדולפינים ולאריות הים ניתנו שמות של כוכבי התקופה בארץ.
הדולפינריום נחנך ב-21 ביוני 1980 במעמד ראש עיריית תל אביב שלמה להט. הציבור תחילה נהר בהמוניו לדולפינריום. למרות ההצלחה הכלכלית החליטו המשקיעים הדרום-אפריקאים להפסיק את הזרמת הכספים אליו לאחר שנת הפעילות הראשונה וניסו למוכרו. לטענת זולוטוב ניצלו הדרום-אפריקאים את המיזם מלכתחילה כדי לעקוף את ההגבלות שהטילה הממשלה הדרום-אפריקאית על הוצאת כספים ישירה מתחומה. הדולפינריום החליף מספר בעלים, וההצלחה הראשונית דעכה. בקיץ 1985 נבחר האמרגן מיקי פלד לשווק מחדש את המיזם. הוא החליט לשווק את המתחם כמרכז לאטרקציות בשם "חופשיאדה", והדולפינים הפכו לאטרקציה אחת מתוך רבות. במקום גם פעל אולם הופעות ובית קולנוע. חודשיים אחר כך מתו רוב הדולפינים ואריות הים, עיריית תל אביב ואגודת צער בעלי חיים קראו לסגור את המתחם.
פשיטת רגל ומכירת המתחם.
בתחילת 1986 נפתח במקום אולם אירועים בשם "אולמי דולפיטון". בפברואר מונה כונס נכסים, שביקש למכור את המתחם. בינואר 1987, הכריז ראש העירייה להט שהוא מבקש להרוס את המתחם. הדולפינריום המשיך להיות מוחזק בידי כונס נכסים מטעם בנק הפועלים, הנושה הגדול ביותר שלו, ובידי מפרק מטעם נושים אחרים. אך היו חילוקי דעות בין הכונס והמפרק, איך לממש את הנכס, עד שלבסוף הוחלט להוציא מכרז פומבי. המכרז נערך ביולי 1989, כאשר התחרו בו יעקב נמרודי, אלפרד אקירוב, אברהם פילץ ויוסף בוכמן. להפתעת כולם הציע בוכמן את הסכום הגבוה ביותר, 4.5 מיליון דולר וזכה במכרז. שלושה חודשים לאחר שבוכמן רכש את המתחם, התפרסם כי עיריית תל אביב מבקשת לשנות את תוכנית המתאר של המתחם ולהתיר בנייה למלונאות ומסחר, אף על פי שסרבה קודם לאפשר את הגדלת אחוזי הבנייה במקום. בוכמן החל לקדם תוכנית חדשה למתחם בשם "שער ישראל", לבניית מלון ענק בן 30 קומות, בתוך המים מול המתחם, בתכנון האדריכל משה ספדיה, אך התוכנית לא קיבלה אישור.
בסוף שנות ה-80 יזם עיתון "העיר" שוק פשפשים במקום בערבי יום חמישי - "שוקחתן".
פתיחה מחודשת.
בשנת 1990 נעשה ניסיון להפעיל את המקום שוב על ידי הבאת דולפינים חדשים. אנשי העסקים רפי שאולי ויהודה טלית שכרו את המתחם מבוכמן, השקיעו לטענתם מיליון דולר בשיפוץ המקום, פתחו בו גם מסעדה ושכרו את "קרקס המים של מוסקבה" להופעות עם הדולפינים. היוזמה לא צלחה והמיזם נסגר. עם סגירתו בסוף 1993, אחד הדולפינים מת מחוסר טיפול, הדולפינים שנותרו הוחזרו לרוסיה שממנה הובאו, רובם מתו זמן קצר לאחר העברתם. אחת הדולפינות הועברה למכל מתכת בלונה פארק תל אביב לתקופה קצרה. דולפינה נוספת, הנקבה עמית שבילתה כארבע שנים מחייה בדולפינריום, נמכרה והועברה ל-Knies Kinderzoo שבשווייץ. היא מתה יומיים לאחר שהגיעה לשם.
לאחר ניסיון זה הושכרו חלק מן המבנים לשמש כמרכז אירועים וכנסים, אולפן הקלטות, מועדון ודיסקוטק (דיסקוטק "דולפי", למשל, שנפתח בנובמבר 2000). ב-1 ביוני 2001 נרצחו במקום 21 איש בפיגוע בכניסה לדיסקוטק.
תדמית המועדון ניזוקה קשות עקב הפיגוע והוא נסגר ב-2002.
אחר כך רוב המתחם היה נטוש ומוזנח, אך במרכזו פעל לסירוגין מועדון לילה, תחילה בשם "הום-קלאב", ומשנת 2006 עד 2018 בשם "מועדון הקלרה". בכניסתו המערבית של המתחם הייתה חנות להשכרת אופניים חשמליים וחנות מפעל לגלשנים.
הריסת המתחם.