ככל הנראה מאחורי ההתקפות הללו עמד רצונו של קאטו להכפיש יריבים אפשריים, שיוכלו להתמודד נגדו על משרת הקנסור של שנת 184 לפנה"ס, וסלידתו ארוכת השנים מסקיפיו וחבר מרעיו, אולם ביסודן עמדה גם דאגה אמיתית לניקיון הכפיים של פקידי הציבור ולמינהל תקין, ואמונתו ששלל מלחמה צריך להגיע ברובו לכיסי החיילים הפשוטים ולאוצר המדינה ולא לכיסי המצביאים.
קאטו התמודד שוב למשרת הקנסור יחד עם פלאקוס בשנת 184 לפנה"ס, מועמדותו עוררה התנגדות עזה בקרב חלקים מהאצולה, מכיוון שהוא היה צפוי לנצל את סמכויותיו עד תום, ובניגוד לקנסורים של השנים הקודמות לא לנהוג בהקלה.
קנסור.
למרות כל ההתנגדויות קאטו נבחר בשנת 184 לפנה"ס למשרת הקנסור, שהייתה היוקרתית ביותר מבין כל המגיסטראטורות הרומאיות וכהונה בה נחשב להישג יוצא דופן במיוחד לאיש חדש כמו קאטו. קאטו שוב כיהן במשותף עם פלאקוס, ובתוקף תפקיד זה רכש את יוקרתו הרבה ביותר. הכהונה שלו התנהלה בהרמוניה מוחלטת עם עמיתו פלאקוס שאותו מינה לפרינקפס סנאטוס, והוא גם נטה להיות הקנסור הפעיל יותר משניהם.
קאטו נלחם בתקיפות על שמירת הסדר החברתי ומסורת האבות ברומא, וכנגד חדירת התרבות היוונית. למרות שהעריך אספקטים מסוימים של התרבות היוונית, הוא תפס את העיסוק האינטנסיבי בה כמשחית, שכן עיסוק יתר בפילוסופיה וספרות יוונית יגרום להזנחת חובותיו הציבוריות והצבאיות של הרומאי הממוצע ולפגיעה במנהגי האבות הרומאיים. בנוסף לכך, הייתה לקאטו דעה שלילית ביותר על היוונים של תקופתו, אותם הוא ראה כמושחתים, בוגדניים ולא אמינים. הוא אף קישר בין תרבות המותרות שפשטה ברומא לתרבות היוונית, מכיוון שמקור רוב המותרות היה מיוון. בתוקף תפקידו כקנסור הוא הטיל מיסים כבדים על מותרות על ידי הערכה בלתי פרופורציונלית של שוויים, ובכך הוא קיווה לרסן את היקפם של המותרות ברומא. פעילות זאת נבעה מתוך השקפת עולם שרואה בדברי מותרות דבר שמשחית את דרך החיים הרומאית, וכתוצאה מכך פוגע בתפקודה של המדינה הרומאית.
בזמן עריכת הקנסוס קאטו סילק סנאטורים שלא עמדו בדרישותיו המוסריות מחברותם בסנאט ופסל פרשים שנראו לו כבלתי כשירים לשירות צבאי או שרמת התנהגותם המוסרית לא הייתה משביעת רצון. בניגוד לרוב הקנסורים שסילקו אנשים בעל מעמד זוטר, קאטו נהג בחומרה ולא נרתע מסילוקו של הקונסולאר לוקיוס קווינקיטוס פלמיניוס מהסנאט או מסילוקו של לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס משורות הפרשים. הוא גם נהג להוריד אזרחים שלא טיפלו כיאות בחלקותיהם למעמד אירארי. קאטו היה פעיל בתביעה לדין של פקידים מושחתים של הרפובליקה.
כמו כן ביצע קאטו מספר עבודות בנייה חשובות ברומא, כולל ריצוף קווי אמות המים בניסיון למנוע התחברות פיראטית של אנשים פרטיים לאספקת המים, שיפוץ רשת הביוב והרחבתה כך שתוכל לשרת רבעים נוספים ברומא, והקמת הבסיליקה פורקיה. הוא הורה על הריסת כל המבנים הפרטיים שנבנו על אדמות ציבוריות.
כהונתו של קאטו כקנסור זכורה כמחמירה ביותר והוא לא חשש להתעמת עם בכירי הסנאט ואף לסלק מספר סנאטורים בכירים שכיהנו בעבר כקונסולים.
אחרית ימיו.
לאחר תום כהונתו כקנסור, קאטו לא כיהן עוד בשום מגיסטראט, אולם למרות זאת הוא נשאר אחד מן הסנאטורים המכובדים ביותר והיה בעל השפעה גדולה על מדיניות הסנאט.
האויבים שהוא קנה לעצמו במהלך כהונתו כקנסור המשיכו ללוות אותו. עד מותו הוא נתבע לדין ארבעים וארבע פעמים ויצא זכאי בכל פעם, אולם עובדה זאת מלמדת על האיבה הגדולה שעורר בקרב מתנגדיו. אויביו ניסו לטעון, ללא הצלחה יתרה, שכהונתו כקנסור הייתה פגומה. מנגד, קאטו המשיך את מדיניותו בעת כהונתו כקנסור ולא חשש לתבוע לדין בעצמו את יריביו. הוא תקף את פובליוס פוריוס פילוס על כך שסחט כספים מההיספנים בעת כהונתו כמושל באזור, הוא ייצג את האינטרסים של תלמי השמיני כאשר זה איבד את ממלכתו בשנת 154 לפנה"ס לטובת אחיו תלמי השישי כתוצאה מרשלנות רומאית, ובשנת 150 לפנה"ס הוא ייצג את תושבי היספניה אולטריור, שהאשימו את מושל הפרובינקיה סרוויוס סולפיקוס גלבה במעשי אכזריות ללא הצדקה מספקת.
ביחסי החוץ קאטו התנגד לסיפוח מוקדון לאחר הניצחון הרומאי במלחמה המוקדונית השלישית מתוך מחשבה שהצבא הרומאי לא יוכל להגן על הפרובינקיה. הוא דיבר בשם אנשי רודוס כנגד הקולות בסנאט שקראו להכריז מלחמה נגדם, בשל העובדה שבמהלך המלחמה המקדונית הם לא היו איתנים בתמיכתם ברומא ואפילו נטו לסייע לפרסאוס, מלך מוקדון. התנגדותו נבעה מן העובדה שמלחמה כזאת לא תהיה צודקת וככזאת תפגע בתדמיתה של רומא. בסכסוך בין פרוסיאס השני מלך ביתיניה ואטלוס השני מלך פרגמון הוא תמך בנאום בסנאט במלך פרגמון.
לאחר שהוטל קנס כבד על העיר אתונה בשנת 155 לפנה"ס, נשלחה משלחת של פילוסופים מן העיר אתונה לרומא במטרה להופיע בפני הסנאט ולשדלו לבטל את הקנס. הדיון בעניינם התעכב ובינתיים הפילוסופים עסקו במתן הרצאות לציבור הרומאי, שקיבל אותם באופן כללי בהתלהבות. נאמן לאמונותיו שספיגת תרבות יוונית במידות גדולות מדי תשחית את הרומאים, הפציר קאטו בסנאט להגיע להחלטה כדי שהפילוסופים יוכלו לעזוב את העיר וכך רומא תשתחרר מהשפעתם השלילית.
במהלך ביקורו בקרתגו בשנת 153 לפנה"ס כחלק ממשלחת מטעם הסנאט שמטרתה הייתה ליישב סכסוך גבולות בין קרתגו למסיניסה מלך נומידיה, חזה קאטו למרבה הפתעתו בהתאוששותה הכלכלית של קרתגו ותחילת החזרת הביטחון העצמי שלה כמעצמה בד בבד עם התחזקות הסיעה האנטי-רומאית בסנאט הקרתגני. בעקבות כל אלו קאטו השתכנע שרומא לא תוכל להיות בטוחה כל עוד קרתגו ממשיכה להתקיים והוא נהפך לתומך נלהב ביציאה למלחמה חדשה בעיר הפיניקית. קאטו התפרסם בכך שנהג לסיים כל נאום בסנאט במילים הבאות: "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו" (Ceterum censeo Carthaginem esse delendam). בשנת 149 לפנה"ס, במידה רבה הודות למאמציו של קאטו, יצאה רומא למלחמה הפונית השלישית בקרתגו, שבסופה הושמדה העיר. קאטו לא זכה לחזות בניצחון הרומאי באותה שנה והוא הלך לעולמו מספר חודשים לאחר תחילת המלחמה.
כתביו.
מלבד הקריירה המדינית שלו היה קאטו בין הסופרים הפוריים בתקופתו. הוא הסופר הרומאי הראשון שכתב ספרי סיפורת והיסטוריה בלטינית וככזה היה בעצם מייסד הסוגה הזאת בספרות הרומאית. רוב ספריו כתובים בטון ובצורה דידקטית, ככל הנראה מתוך מחשבה להציג אלטרנטיבה לספרות היוונית שאותה ראה כסכנה לרומאים וגם מתוך מניע פטריוטי ושאיפה ליצור ספרות לאומית רומאית שתוכל להשתוות לזאת היוונית.
ספרו "על החקלאות" (De Agricultura) הוא יצירתו היחידה ששרדה עד ימינו בשלמות. זוהי היצירה הקדומה ביותר בלטינית שהשתמרה עד ימינו, וככזאת היא בעלת חשיבות לחקר השפה הלטינית, החברה והדת הרומאית. הספר עוסק בעבודת החקלאות תוך התמקדות בגידול גפנים ועצי זית, למרות שפעמים אחדות הוא סוטה מנושאו המרכזי ומתעסק בנושאים אחרים. הספר מחולק ל-162 פרקים שכל אחד מהם עוסק בנושא אחר עם דגש על יישום פרקטי יותר מאשר יישום תאורטי.
ספר ההיסטוריה שכתב, "דברי בראשית" (Origines), הוא ספר ההיסטוריה הראשון שנכתב בשפה הלטינית. הספר השלם אבד אולם השתמרו ממנו חלקים. החיבור מורכב משבעה ספרים המספרים את תולדות רומא מהמסורות הקדומות של איניאס ותקופת המלוכה ועד זמנו הנוכחי של קאטו כאשר החיבור מסתיים בשנת 149 לפנה"ס שהיא שנת מותו. כמו כן החיבור עוסק בהרחבה במקורם של העמים האיטלקים, והמקור העיקרי לספר זה הוא חיבורו של קווינטוס פאביוס פיקטור שכתב את ההיסטוריה של רומא בשפה היוונית.
בנוסף לספרים אלו קאטו כתב עוד מספר ספרים שאבדו או שנשתמרו מהם חלקים מעטים וקטנים. הספר "לבני" (Ad Filium) הוא ספר שנכתב על ידי קאטו ויועד לבנו הבכור. הספר נועד לסייע בחינוך בנו וכלל מספר ערכים על מגוון נושאים עם דגש על נושאים שבנו יכול לעשות בהם שימוש פרקטי. מכתב מקאטו אל בנו הבכור שנכתב אחרי השתתפות הבן בקרב פידנה בשנת 168 לפנה"ס, ככל הנראה המכתב פורסם בתקופה מאוחרת יותר (לא ידוע האם על ידי קאטו או אחרי מותו) והיה ידוע עדיין בתקופתו של קיקרו.
"על הצבא" (De re Militari) הוא ספר העוסק בצבא הרומאי עם דגש על הצד המעשי ובמיוחד על הטקטיקה הצבאית שלו. הספר השפיע על כותביו מאוחרים שעסקו בצבא הרומאי והיה ידוע בימי וגטיוס שמזכיר אותו כאחד המקורות לחיבורו על הצבא. הוא חיבר ספר העוסק במשפט רומאי אזרחי אולם ספר זה התיישן במהירות ולא נודעה לו השפעה בדורות הבאים. "הנוסחה למוסריות" (Carmen de Morbius) הוא ספר העוסק בענייני מוסר מראייה פרקטית רומאית ולא תאורטית או פילוסופית. ספר שאוסף מספר אמרות שנונות, קיקרו מצטט מן הספר בהרחבה באחד מכתביו.
אישיותו ומורשתו.
קאטו, שהיה איש חדש, הצליח בקריירה הפוליטית שלו מעבר למצופה. לא רק שהוא הצליח להיכנס לסנאט ולכהן כקונסול, הוא אף הצליח לשמש בקנסורה, המגיסטראטה היוקרתית ביותר ברפובליקה, שמעטים זכו לכהן בה, וגם לאחר כהונה זאת הוא המשיך להיות אחד מהסנאטורים המשפיעים ביותר במשך עשרות שנים.
קאטו קנה לעצמו מוניטין של אדם הגון, ישר וצנוע, שמשמר את הצניעות הרומאית של ימי קדם, נוהג לשתות מאותו יין כמו עבדיו, לא לוקח את שלל המלחמה אלא מחלקו לחייליו הפשוטים, ומתפקד כמגנה של הרפובליקה מפני שחיתות המידות וכמשמרם של מנהגי אבות.