כמו כן, המותח חוט תפירה רופף ובכך מהדק את התפירה חייב גם כן משום מלאכה זו.
תולדת המלאכה (האסורה מהתורה גם כן) היא הדבקת ניירות ועורות זה לזה על ידי דבק.
היפוכה של מלאכה זו היא מלאכת קורע, ואין אדם חייב על מלאכת התופר אלא אם כן כדי להפריד את התפירה יש צורך לקרוע את הבגד (למרות שאפשר גם לעמול להוציא את ראשי החוטים).
בטעם גדר המלאכה הסתפקו האחרונים. המנחת חינוך מסתפק מה תהיה ההלכה באדם שתפר שתי תפירות בבגד אחד, כל אחד במקום אחר. לפי פרשנותו של הרב נתן גשטטנר, תלויה שאלה זו בחקירה הלכתית בגדר דין שתי תפירות, האם מדובר בשיעור מסוים כעין מלאכת כותב, או שמא בפחות משתי תפירות אין התפירה מתקיימת ולכן שתי תפירות נפרדות אינן נחשבות ל"תופר".
הבחנה בין מלאכת קושר למלאכת תופר.
מלאכת קושר אף היא מהותה לקשור יחד שני דברים נפרדים. ובכל אופן קיימת הבחנה בין שתי מלאכות אלה.
יש מי שכתב שהחילוק הוא שבמלאכת תופר מהות המלאכה היא תפירת שני דברים והפיכתם לדבר אחד, בניגוד למלאכת קושר שבה שני החלקים נשארים נפרדים גם לאחר קשירתם.
חילוק אחר כתבו אחרונים, שבמלאכת תופר החוט המחבר הוא נפרד לשני הדברים המתחברים, בניגוד לקשור שהחוט עצמו שנקשר הוא גם הקושר.
וחילוק שלישי הוא הבחנה בין קשירה שהיא כריכה וסיבוך של חוטים וחבלים, לבין תפירה שהיא חיבור של שתי יריעות זו לזו.
נידונים שונים.
באחרונים דנו בדין תפירה עם מחט אם מותרת, והאם איסורה מהתורה או מדברי חכמים.
תפירה רפואית.
באחרונים ישנו דיון לגבי תפירה רפואית בשבת (כאשר אין בכך פיקוח נפש). בשמירת שבת כהלכתה פסק שאין תפירה רפואית נחשבת כתפירה, אולם הרב חיים יוסף דוד ווייס חלק על כך, אך התיר את התפירה במקרה של תפירה המתמוססת מאליה תוך מספר ימים, כך שהיא אינה מתקיימת.
ודבר דבר
האיסור וְדַבֵּר דָּבָר, שגדר - "שלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול", הוא איסור הלכתי בהלכות שבת שממנו נלמדים הלכות רבות המגדירים את האסור והמותר לדבר ביום השבת.
מקור.
המקור לכלל זה נלמד מהפסוק: שממנו למדו חכמים . גדר איסור זה הוא שיהא ניכר בדיבורו ששבת היום, ויהא דיבורו שונה מזה של חול.
האיסור.
איסור זה קובע שאסור לדבר אודות דברים האסורים בעשייה בשבת, אפילו דבר שאסור רק מדברי חכמים כמו שכירות או מקח וממכר. שונה איסור זה מהאיסור "ממצוא חפצך" שאוסר על פעולות בשבת המסייעות להגשמת פעולה האסורה בשבת ולכן אם אדם אומר לאדם אחר שיעשה בשבילו דבר אחרי השבת - דבר האסור לעשות בשבת, שאז מכיוון שהוא מגשים את הפעולה האסורה בשבת על ידי דיבור זה, האיסור הוא "ממצוא חפצך"..
בנוסף אסור להרבות בשיחת דברים בטלים בשבת, למרות שאין בהם עשיית מלאכה כלל, כדי שיהא דיבורו של שבת אחר משל חול, ולא יהא חוליני. עם זאת מותר לאדם לדבר לצורכי עונג שבת, כאשר הוא נהנה מהדבור, ולכן בני אדם שסיפור שמועות וחידושים עונג הוא להם מותר להם לדבר בהם בשבת כמו בחול. אך בכל זאת, אסור לאדם אחד לספר לאדם שני חידושים ושמועות אם הוא עצמו אינו מתענג מהם. איסור דיבור דברים בטלים חמור מאוד על פי תורת הקבלה והחסידות, כי בחינת "שמור" בפנימיות היא השביתה מדברים גשמיים, כמו ששבת האלוקים מעשרה מאמרות שנבראו בהם השמים והארץ הגשמיים.
דברים האסורים לדבר בשבת.
מלבד איסור "ודבר דבר", ישנם איסורים רבים נוספים המשפיעים על הלכות דיבור בשבת. למשל אסור לספר בשבת דבר הגורם לו צער.
כמו כן, גזרו חז"ל שלא יחשב יהודי את חשבונותיו בפיו בשבת, כגזירה ותקנה שמא יבוא מתוך כך לרשום אותם על גבי נייר ולעבור בכך על איסור מלאכת כותב. איסור זה קיים בין על דיבור על חשבון שכבר עבר וצריך לדעת אותו (כמו - כמה כסף שילם וממילא כמה כסף עדיין צריך לשלם), או חשבון שנחוץ לו לעתיד. אבל חשבון שאינו נוגע לו מעשית ללא כל ספק אינו נכלל בכלל איסור זה (אלא בכלל דברים בטלים שאסור להרבות בהם בשבת).
השואל חפץ מחבירו בשבת, יבקש ממנו בלשון "השאלה" שמשמעותה השאלת חפץ לזמן קצר ולא בלשון "הלוואה" שמשמעותה הלוואה לזמן ארוך, שכן הלוואה אסורה בשבת מכיוון שדרך היא לרשום אותה פן ישכח את סכום ההלוואה או את פרטיה עד לסוף הזמן. בשפה שאין חילוק בין שתי הפעולות יש לומר "תן לי".
דברים המותרים לדבר בשבת.
מכיוון שהאיסור הוא רק על הדיבור עצמו מותר לרמוז לפועל - אפילו בדיבור - שרוצה הוא לשכרו במוצאי שבת, ולכן מותר לשאול פועל: האם פנוי אתה במוצאי שבת? מכיוון שכל דבר שאינו משתמע מתוך הדיבור עצמו אלא הדיבור גורם לפועל להבין דבר מסוים, הוא בגדר הרהור במלאכות שבת, המותר בשבת. לעומת זאת אמירה שמשמעותה ברורה כדוגמת "היה נכון לערב, נחשבת כדיבור.
האיסור לדבר בשבת בדברים האסורים לעשותם בשבת הוא רק אם לא קיימת שום אפשרות לעשות את הדבר ללא איסור. לכן, מותר לאדם לדבר על כך שבמוצאי שבת ישהה במקום שהוא במרחק נסיעה, מכיוון שאפשר גם ללכת לשם ברגל, וגם אם המקום הוא מחוץ לתחום שבת יכול היה ללכת לשם לו היו באמצע דירות קטנות כך שהעיר תימשך עד שם, ומכיוון שיש אופן שבעולם לעשות את הדבר בהיתר, נמצא שהדבר עצמו אינו כרוך באיסור אלא רק במציאות זמנית זו, ומכיוון שזו אינה כלולה בדיבורו אלא הדבר המותר לעשותו בשבת, אין מניעה לשוחח על כך בשבת.
קישורים חיצוניים.
דיבור האסור בשבת באתר 'ויקיסוגיה'
שוטגאן (סלנג)
קריאת שוטגאן (אנגלית: Shotgun) מתייחסת לישיבה במושב הנמצא לצד הנהג בכלי הרכב.
היסטוריה.
המושג שוטגאן (Riding Shotgun) קיבל את שמו מתקופת נדידותיהן של כרכרות במערב הפרוע. לצד הנהג היה יושב נוסע נוסף, או שומר בתשלום, חמוש ברובה (לרוב, רובה ציד – שוטגאן), ותפקידו היה להגיב באש במקרה של ניסיון שוד או תקיפה של הכרכרה, ולאפשר לנהג להתרכז בנהיגתו.
ככל הידוע, המונח כלל לא היה בשימוש במשמעותו זו בימי המערב הפרוע, אלא מופיע רק בספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה על אודות התקופה. התיעוד הראשון של השימוש במושג בהקשרו המקורי, במגזיני ספרות זולה, הוא משנת 1921, בעיתון בשם "Magazine of Fiction", של הוושינגטון פוסט. דוגמה קולנועית מוקדמת לשימוש במשמעות המקורית של "שוטגאן", היא במערבון "Stagecoach" משנת 1939. השימוש המתועד הראשון שנכתב בדפוס, המתייחס לישיבה במכונית לצד הנהג, הוא משנת 1954.
השימוש במושג בעת הנוכחית.
עם השנים, צבר המושג פופולריות כקריאה הנאמרת בין קבוצת חברים אשר קובעת מי ישב במושב שלצד הנהג. באופן בסיסי, הקריאה תובעת את זכותו של האדם הראשון הקורא אותה לשבת לצד הנהג. ישנן הרחבות לכך, כמו דרישה שהקריאה תתבצע כל עוד הרכב נמצא בטווח ראייה, התרת הקריאה רק לכיוון אחד של הנסיעה וכיוצא בזה.
ריקה שלו
ריקה (רבקה) שלו (29 בספטמבר 1923 - 31 במאי 2010) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בקבוצת כנרת. הוריה, עליזה ואהרון שידלובסקי, הם ממייסדי קבוצת כנרת. בהיותה בת שלוש עשרה החלה לצייר, בעיקר ציורי טבע ונוף של אזור מגוריה שלחוף הכנרת ונהר הירדן. בתחילת שנות ה-50 עברה לצרפת ללימודי ציור באקדמיית גרנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière) בפריז. בעלה הראשון, , נהרג במלחמת העצמאות, בקרב על צמח. באמצע שנות ה-50 נישאה למבקר הספרות מרדכי שלו. לאחר נישואיהם התגוררו בקבוצת כנרת, ובשנת 1959 עברו להתגורר בבית ברל. לאחר מכן התגוררו בירושלים.
בשנות ה-60 למדה בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב, ובתחילת שנות ה-70 השתלמה אצל הצייר רפי לביא. בין השנים 1973 - 1981 הייתה מורה לציור ולתולדות האמנות במכללת בית ברל.
לאורך שנות יצירתה התמקדה בציורי טבע ונופי הארץ. רוב עבודותיה הן בשמן ואקריליק על בד, ומיעוטן בצבעי מים, פנדה ורישומים.
שלו הציגה בתערוכות רבות. שמות התערוכות נושאים שמות אופייניים לנושאי ציוריה: "נופים ואהבות אחרות", "שירת העשבים והעצים", "ארץ אהבתי" ועוד.
ילדיה הם המתמטיקאי והסופר ענר שלו והסופרת צרויה שלו.
נפטרה בירושלים ב-31 במאי 2010 ונקברה בבית הקברות כנרת. בשנת 2012 פרסם בנה, ענר שלו, את הרומן האוטוביוגרפי "אמא" שבמרכזו התמודדות עם לכתה.
ארתור ארץ פון שטראוסנבורג
ארתור ארץ פון שטראוסנבורג (בגרמנית: Arthur Freierr Arz von Straußenburg; 16 ביוני 1857 - 1 ביוני 1935), היה ראש המטה הכללי האחרון של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
חייו.
פון שטראוסנבורג נולד בעיר סיביו בטרנסילבניה. הוא התנדב לצבא ב-1876. לאחר מכן הצטרף לצבא הקבע בדרגת האופטמן ולמד באקדמיה הצבאית בווינה בשנים 1885-1887. לאחר מכן הצטרף למטה הכללי והתקדם בדרגות כשהוא משמש בתפקידי מטה.
ב-1908 מונה למפקד חטיבת חיל הרגלים ה-61 בדרגת גנרל-מיור. הוא קיבל אות הוקרה על הצלחתו בתמרונים. בסתיו 1912 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל ומונה לפקד על הדיוויזיה ה-15. ב-1912 חזר למלא תפקיד בכיר במשרד המלחמה בווינה.
בפרוץ המלחמה באוגוסט 1914 חזר לפקד על הדיוויזיה ה-15 והשתתף בהצלחה בקרבות בחזית המזרחית בגזרת גליציה נגד הצבא הרוסי. בספטמבר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-6 במקום סבטוזר בורוייביץ', שעבר לפקד על הארמייה השלישית. ב-1915 לחם במתקפת גורליצה-טרנוב במסגרת הארמייה הרביעית לצד הארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן וזכה לשבחים רבים מעמיתיו הגרמנים.
במערכת רומניה, פיקד פון שטראוסנבורג על הארמייה הראשונה ולצד הארמייה הגרמנית התשיעית בפיקודו של אריך פון פאלקנהיין הם הביסו את הצבא הרומני. פון שטראוסנבורג זכה לשבחים מהרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ומקרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-1 במרץ 1917 פיטר הקיסר קרול הראשון את הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ומינה את פון שטראוסנבורג במקומו.