בדצמבר 2018 שתי הקבוצות נפגשו ביניהן במסגרת "קלאסיקת ההוקי", בגזפרום ארנה שבסנקט פטרבורג. צסק"א ניצחה לעיני 68 אלף איש. הקבוצות נפגשו שתי עונות רצופות בשלבי חצי גמר גביע גגארין (2018, 2019), כשבשני המקרים צסק"א היא זו שניצחה והעפילה לגמר הטורניר.
ב-19 בדצמבר 2019 הן נפגשו שוב במסגרת "קלאסיקת ההוקי" בגזפרום ארנה ונפגשו גם בגמר המערב וחצי גמר גביע גגארין בעונת 2020/2021. הן נפגשו שוב באותו שלב גם בעונת 2021/2022.
שחקנים ששיחקו בשני המועדונים.
על אף היריבות בין שני המועדונים, מספר שחקנים עברו בין שניהם או שיחקו בשניהם ויש כאלה ששיחקו בקבוצה אחת ואימנו בקבוצה אחרת.
היכלי ספורט.
מפגשים בין הקבוצות תמיד משכו קהל רב מאוד לאולמות. סק"א מארחת את משחקי הבית בהיכל הקרח בסנקט פטרבורג המכיל 12,300 מושבים ונבנה בשנים 1999—2000 בעלות 60 מיליון דולר. עד עונת 2008/2009 ב-KHL סק"א אירחה בהיכל הספורט יובילייני שמכיל 7,012 מושבים. מאז עונת 2018/2019 ב-KHL, צסק"א מארחת את משחקיה בצסק"א ארנה המכיל 12,100 מושבים ונפתח בשנת 2015 בחסות VTB. קודם לכן צסק"א אירחה את משחקיה בהיכל הקרח על שם וסבולוד בוברוב שנחנך ב-1991.
שיר ראובן
שיר ראובן (נולדה ב-21 באוגוסט 1988) היא עיתונאית, תסריטאית מגישת הסכת וסטנדאפיסטית ישראלית.
ביוגרפיה.
ראובן נולדה ברמלה וגדלה בראשון לציון ולה אחות אחת. שירתה שירות צבאי מלא בחיל המודיעין. היא בוגרת מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם סיימה ללמוד ב-2012.
החלה להופיע כסטנדאפיסטית בשנת 2014, בתחילה בערבי במה פתוחה ולאחר מכן כחלק מקבוצות "ערב הסטנדאפ המיותר" ו"ערב הסטנדאפ הפמיניסטי".
ב-2015 כתבה טור קבוע במגזין "בלייזר". באותה שנה החלה לכתוב עבור העיתון "הארץ". בשנים 2016–2018 היא כתבה טור אישי בעיתון, ובשנים 2020–2021 כתבה את המדור "פרויקט הגלעין", שבו החליפה חפצים בניסיון להגיע מגלעין אבוקדו לדירה.
ב-2016 הופיעה בפינת "המועדון" בתוכנית "היום שהיה" בערוץ 10.
ב-2016–2017 כתבה לתוכנית "היום בלילה עם גורי אלפי" בקשת והופיעה בפינה בתוכנית בה יצאה לחקור תופעות שונות.
ב-2018 הגישה פינה קבועה בתוכנית "פעם בשבוע עם תם אהרון" והחלה להופיע כפאנליסטית קבועה בתוכנית "עד כאן!", שניהם בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
החל משנת 2020 מגישה ראובן יחד עם דור סער-מן פודקאסט בשם "ההסכת שאין לומר את שמו" במסגרת חטיבת הפודקאסטים של תאגיד השידור הישראלי העוסק בקריאה מחודשת בסדרת ספרי הארי פוטר, ההסכת זכה בתואר "פודקאסט השנה" בקטגוריית תרבות בתחרות מטעם מעריב.
באוקטובר 2021 עלתה ב-HOT הסדרה ילדות סכסכניות אותה כתבה ויצרה ראובן יחד עם טליה לביא ורבקה אלנבי.
ג'יל דמתי-פיינגולד
ג'יל דמתי-פיינגולד היא רקדנית, שחקנית ומנחה ישראלית.
ביוגרפיה.
ארצות הברית.
דמתי-פיינגולד נולדה ב- פורטלנד (אורגון) ,ארצות הברית לפיליפ, כימאי במקצועו, ונעמי לב-ים (ריטה פיינגולד) שהייתה מתכננת ערים. לדמתי-פיינגולד 5 אחיות: ויוי, דבי, וונדי, בטסי, מגי, ואח: צ'אק. סבה, השופט לואיס גרינברג, היה שופט עליון, של מדינת ניו-יורק, היהודי הראשון שמונה לתפקיד.
כשהייתה בת מספר חודשים עברה המשפחה ל-סן פרנסיסקו. ההורים עלו למדינת ישראל מספר פעמים, לראשונה בשנת 1963, התגוררו בקיבוץ בית העמק, חזרו לארצות הברית, עלו פעם שנייה בשנת 1968, התגוררו בקיבוץ גבעת ברנר מספר שנים וחזרו לארצות הברית.
ישראל.
דמתי-פיינגולד עלתה לישראל בשנת 1976 והתגוררה ב-רמת גן, ובהמשך בכרמיאל, שם סיימה את תיכון "אורט הורוביץ".
בנעוריה עסקה דמתי-פיינגולד בהתעמלות מכשירים, בלט מים עם דולפינים, וג'אז
דמתי-פיינגולד שירתה בצה"ל משנת 1979 בתפקיד מ"פ של נוער במצוקה, בבה"ד 12 בדרגת סגן.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1981 הייתה מדריכת "חבורות רחוב" (קידום נוער), בדרום תל אביב, במסגרת עיריית תל אביב, בנוסף לעבודתה במשרדי תחנת הרדיו "קול השלום" של אייבי נתן
דמתי-פיינגולד למדה קולנוע וטלוויזיה ב-אוניברסיטת תל אביב, והייתה מהמייסדות של פסטיבל סרטי הסטודנטים הראשון.
דמתי-פיינגולד הצטרפה ללהקתו של בעלה לעתיד אמנון דמתי "חושישי", ובנתה איתו את המופע "שני עולמות"
הזוג דמתי מעבירים סדנאות, עושים כוריוגראפיות וזאת במשך שנים רבות: למורים לתנועה, לילדים חרשים, מקהלות בשפת הסימנים, פרויקטים
של בתי-ספר למשחק, כוריוגראפיות מחזמרים.
בשנת 1989 הופיעו דמתי-פיינגולד ובעלה הרקדן, כנציגי ישראל בבית הלבן בפני נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש
בשנת 2015 יצרו הזוג דמתי את הכוריאוגרפיה של המחזה "תשמע קולי" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער בהשתתפותה של עידית טפרסון.
דמתי-פיינגולד בנתה עם אמנון דמתי את המופע "שני עולמות" אמנון דמתי עם רעייתו ג'יל דמתי-פינגולד. במופע הרקדנים שניהם משתפים את הקהל בדו-שיח ובתנועה על הבמה.
בשנת 1995 דמתי-פיינגולד השתתפה בסרט "ווסרמן" – הפקה גרמנית- אמריקאית על פי יורם קניוק, ·בסדרה "טיפול נמרץ",·בהצגות ילדים – בתיאטרון ילדים ונוער. ·
דמתי-פיינגולד הנחתה מופעי מחול שונים (ג'אז פלוס, בלט פאנוב), ·הגישה פינת תרבות בערוץ 2 (בהנחיית יונה אליאן) ·
דמתי-פיינגולד הגישה פינת תרבות - בערוץ ישראלי בארצות הברית
ב-22 במאי 2007 הקרין ערוץ 2 סרט תיעודי שצולם במשך 4 שנים על חייהם של "אמנון וג'יל"
דמתי-פיינגולד ובעלה היו חלק פעיל בסרט "בדרך חד סטרית", על ילדי תימן האבודים. מלבד קטעי רקוד אמנותיים שלהם ששולבו בסרט, דמתי-פיינגולד עבדה כעוזרת במאי וכתבה שיר נושא לסרט שרמי קליינשטיין הלחין וביצע.
בשנת 2016 בני הזוג דמתי הקימו בקליפורניה, ארצות הברית עמותה בשם: "2 עולמות ריקוד" (two worlds dance) שמגשר בין חירשים לשומעים דרך תנועה ומחול. לפרויקט הוזמנו בני נוער הלוקים בחירשות, ועוד מוגבלויות כולל אוטיזם (מאות בני נוער), בשילוב עם בני נוער שומעים תוך התבוננות בצרכים המיוחדים של כל ילד
בני הזוג דמתי ערכו סדנה בבית הספר היסודי "אלקוט" בסן דייגו בהשתתפות 50 ילדים חירשים ובעלי צרכים מיוחדים בגילאי 3–11 שנה.
בשנת 2018 משרד החוץ הישראלי הגדיר את הזוג דמתי כ"שגרירי תרבות וקבלת האחר של ישראל בעולם". הזוג נשלח על ידי החטיבה לתרבות דיפלומטית של משרד החוץ ל: הודו, טורקיה, רוסיה, אוגנדה, קניה, גאנה, סנגאל
פרסים.
דמתי-פיינגולד זכתה בשותפות עם אמנון דמתי ב"פרס הצילינדר הנודד" במסגרת אמנות לעם לשנים 1988–1989.
משפחה.
ב-1990 נישאה דמתי-פיינגולד במצפה מודיעין ל-אמנון דמתי
בגלל חרשותו של בעלה, דמתי-פיינגולד שולטת בשפת הסימנים.
זיו הגליל
Ultra Unique Identifier
סוראיה מירה
סוראיה מירה (באנגלית: Soraya Miré; נולדה ב-1961) היא מחברת ספרים, יוצרת סרטים, ופעילה נגד מילת נשים סומלית.
ביוגרפיה.
מירה נולדה בבלדוויין. אביה היה גנרל בשלטונו של הדיקטטור הסומלי מוחמד סיעד באר, ומשפחתה הייתה חלק מן האליטה בסומליה. בגיל שלוש-עשרה, עברה השחתה מאסיבית של אברי מינה, בתהליך הקרוי אינפיבולציה , בו כל החלקים החיצוניים של הפות נכרתים, כולל השפתיים הפנימיות והחיצוניות, ואז הפות נסגר ונחסם בתפירה. סוג זה של השחתה גניטלית קרויה על ידי ארגון הבריאות העולמי "מילת נשים סוג 3".
ב-1978, כשהייתה בת 17, היגרה מירה לאירופה. היא למדה ספרות ומדעי המדינה בגרנובל, צרפת, אך נטשה את לימודיה כדי לקדם את מטרתה למגר אלימות כלפי נשים וילדים. ב-1984, עברה ללוס אנג'לס, ופתחה בקריירה בקולנוע ועבדה בתחומי הפקה במספר אולפנים. היא החלה ללמוד קולנוע ב-UCLA, ובמסגרת זאת זכתה לסייע בעבודתו ליוצר הסרטים התיעודיים דושאן גרסי.
ב-1994, הוציאה מירה סרט תיעודי, "Fire Eyes", בו מירה מתארת את החוויות שלה ואף מראיינת קרבנות אחרות לפרקטיקה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס, בו היה מועמד לפרס השופטים, בוועידת הנשים הבינלאומית בבייג'ינג, בוועידת האומות המאוחדות בנושא אוכלוסיות ופיתוח בקהיר, ובכינוס האו"ם בז'נבה, בנוסף למגוון פסטיבלי סרטים בינלאומיים. פועלה נגד השחתת אברי מינן של ילדות ונשים זכה להכרה רבה: היא זכתה בפרס הומניטרי מטעם האו"ם, פרס ויני מנדלה מטעם ג'ון ג'יי קולג' לצדק פלילי, פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בוועידת האו"ם בקהיר, פרס האומץ האישי מטעם ארגון Intact America ובפרס זכויות האדם בסימפוזיום השלישי בנושא מילה באוניברסיטת מרילנד.
ב-2011, יצא ספרה "The Girl with Three Legs: A Memoir", שבו היא מספרת על האתגרים שעמדו בפניה בניסיונה להתגבר על ההשחתה שעברה, ופיתוח ויישום המטרה שלה להילחם על זכויות האדם של נשים וילדות, בפרט בנושא מילה. מירה מספרת בספר כיצד הילדות בבית הספר היו מציקות לה, וטוענות שלא ישחקו איתה כל עוד היא "הולכת על שלוש רגליים". כשסיפרה לאמה וביקשה הסבר, אמה הודיעה לה שהגיעה העת ל"מתנה" שלה - ואז כיצד עברה את התהליך הכואב והמשפיל, שלא רק נועד "להכין" אותה לבעלה לעתיד, אלא "לרסן את פראיותה".
מירה הפכה לדוברת מבוקשת בנושא מילה, ומרצה בכל העולם, בין היתר הרצתה באוניברסיטת הרווארד, מכללת מורהאוס, UCLA, אוניברסיטת ונדרבילט, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת הווארד, ועוד רבים. היא העידה בפני הסנאט האמריקאי, ומופיעה בתוכניות אירוח וחדשות, כמו התוכניות של אופרה וינפרי וטד קופל. היא גם הופיעה במחזה מונולוגים מהווגינה בווסט אנד בלונדון, בקטע שמדבר על מילת נשים.
אודיטוריום הכנסת
מותצרפליק (סנג'ק) ירושלים
סנג'ק נובי פאזאר
דאג קולינס