פלורוס לא עשה דבר כדי להרגיע את הרוחות, אלא הוסיף וסכסך בין הצדדים. הוא הגיע לירושלים, ושם דרש מן העם את כספי המקדש. כאשר התעוררה מהומה עקב המעשה הזה, שלח פלורוס את צבאו לירושלים. הוא פיזר באמצעות רוכבים את בני ירושלים שיצאו לקראתו לברכו, ולמחרת קבע את מחנהו בשער העיר, ודרש מנכבדי העיר כי אלה שקיללו אותו בשל מעשיו יוסגרו לידיו. משלא נענה הורה לאנשיו לצאת אל השוק העליון בעיר, לשדוד את כל הנמצא שם, ולהרוג את כל הנקרה בדרכם. חלק מן האזרחים שנתפשו בחיים נצלבו. באותו יום נהרגו שלושת אלפים ושש מאות איש.
למחרת היום הצליחה ההנהגה הירושלמית להרגיע את העם. פלורוס דרש כי נכבדי העם יצאו לקראתו, ויברכו את חיילי הלגיון החונים מחוץ לעיר לשלום. העם נענה לדרישה זו, ונכבדי העם, הכוהנים, יצאו לקראת הלגיונות הרומים. אלה התנפלו עליהם ורמסו אותם בפרסות סוסיהם. העם, אשר הבין כי פלורוס מתכוון עתה לבוז את בית המקדש מיהר והרס את האולמות שחיברו את מצודת אנטוניה אל בית המקדש, וכך מנע מאנשי פלורוס להגיע אל המקדש גופא. פלורוס זימן את הכוהנים, והבטיח להם לצאת מירושלים. לבקשת הכוהנים הושאר גדוד (קוהורטה) אחד על מנת לשמור על הסדר, ועיקר הצבא יצא מירושלים, אך הנזק שנגרם ביומיים אלו היה בלתי הפיך.
ההיסטוריון צבי גרץ כותב על הרס האולמות שהובילו לבית המקדש כי: "במעשה זה התחילו בני ירושלים את המרד בממלכת רומי, מבלי דעת ומבלי לשער מראש את תוצאותיו הגדולות והנוראות".
בצר לו פנה פלורוס אל גאלוס, ודיווח לו על האירועים בירושלים. אך גאלוס קיבל דיווחים נוספים על האירועים בירושלים, מראשי ירושלים ומברניקי אחותו של המלך אגריפס השני. גאלוס שלח אל העיר את אחד מקציניו, נפוליטנוס, על מנת שיחקור את האירועים. ליד יבנה פגש נפוליטנוס את המלך אגריפס השני, והשנים המשיכו את דרכם לירושלים, שם נשא אגריפס נאום נרגש בו ניסה להניא את העם מלמרוד. אך נאומו של אגריפס כלל הצעה כי העם יסכין עם שלטונו של פלורוס, עד שימונה נציב חדש. לכך לא יכול העם להסכים. מעשי האלימות הפכו לגלויים, ופרץ המרד הגדול. לאחר פרוץ המרד, התיר פלורוס לסורים בקיסריה להתקיף את היהודים. רוב יהודי קיסריה נהרגו, והיתר נלקחו לעבדים.
יוסף בן מתתיהו מספר כי לאחר תבוסת גאלוס, בראשית המרד, נשלחו יהודים שתמכו ברומאים ועזבו את ירושלים המורדת אל הקיסר נירון על מנת להטיל את האשמה למאורעות כולם על ראשו של פלורוס. אין לדעת את שעלה בגורלו לאחר הדברים הללו. על פי סווטוניוס בספרו "חיי שנים עשר הקיסרים" נרצח פלורוס על ידי היהודים, אך דבר זה אינו מתיישב עם גרסתו של יוסף בן מתתיהו.
ואירה ויקה-פרייברגה
ואירה ויקֶה-פרייברגה (בלטבית: Vaira Vīķe-Freiberga; נולדה ב-1 בדצמבר 1937), הייתה נשיאת לטביה בשנים 1999-2007.
ביוגרפיה.
פרייברגה נולדה בעיר ריגה. הוריה היו פליטים בזמן מלחמת העולם השנייה, והיגרו ב-1944 למרוקו, לגרמניה ולבסוף לקנדה.
פרייברגה למדה באוניברסיטת טורונטו ובאוניברסיטת מקגיל, וב-1965 קיבלה תואר בפסיכולוגיה. היא עבדה כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת מונטריאול בשנים 1965–1998. במקביל עמדה גם בראש ארגונים מדעיים והייתה פעילה בקהילה הלטבית בקנדה. ב-1998 חזרה ללטביה והחלה את עבודתה כראש המכון הלטבי.
ב-1999 בחר בה הפרלמנט הלטבי לנשיאות, לאחר שלא הגיע להסכמות על מינוי הנשיא. ב-2003 נבחרה לכהונה שנייה שהסתיימה בשנת 2007. משנה זו היא עוסקת בפעילות ציבורית במסגרת ארגונים אירופיים שונים.
כיכר טיין-אן-מן
כיכר טיין-אן-מן (סינית: 天安門廣場) היא הכיכר העירונית המרכזית בבייג'ינג, בירת סין והכיכר הגדולה בעולם. שמה פירושו "שער השלום השמיימי", והיא קרויה כך על שמו של שער טיין-אן-מן המצוי בצפונה ומפריד בינה ובין העיר האסורה.
השער נבנה בשנת 1417 והכיכר שלידו נבנתה ב-1651 והורחבה ב-1958 פי ארבעה מגודלה המקורי. כיכר טיין-אן-מן היא כיכר רחבת ידיים, אורכה 880 מטר מצפון לדרום ו-500 מטר ממזרח למערב, כלומר שטחה הוא כ-440 דונם.
ההיכל הגדול של העם (משכן הקונגרס הלאומי העממי) נמצא ממערב לכיכר. במזרחה של הכיכר נמצאים מוזיאון ההיסטוריה הסינית ומוזיאון המהפכה הסינית. במרכז הכיכר ניצבת האנדרטה לזכר גיבורי העם, שבנייתה הסתיימה עם גמר השיפוץ של 1958. גובה האנדרטה הוא 38 מטר, כגובהו של הארמון הקיסרי. בדרום הכיכר נמצא המאוזוליאום של מאו שנבנה ב-1977, בו מוצגת גופתו החנוטה של מאו דזה-דונג, המהווה מוקד עלייה לרגל עד היום. שדרת צ'אנג-אן, המשמשת למצעדים וכתוואי לרכבת התחתית מפרידה בין הכיכר לשער לעיר הקיסרית.
ברצפת כיכר טיין-אן-מן, בצד הדרומי של שער זן-יאנג, מוצב תבליט פליז בצורת שושנת הרוחות, המהווה את קילומטר האפס של סין. הכנת התבליט הושלמה בשנת 2006.
שער סין.
עד שנת 1954 עמד במרכז הכיכר "שער סין (בייג'ינג)" ששימש בתור שער כניסה ראשי עבור העיר האסורה עד שנהרס לצורך הקמת הכיכר.
הפגנות.
עיקר פרסומה מחוץ לסין בא לכיכר עקב הטבח שביצע המשטר בכעשרת אלפים סטודנטים שהפגינו באופן לא אלים למען יישום רפורמות דמוקרטיות.
להלן מספר הפגנות שנערכו בכיכר:
סמיכה
דדן
דְּדָן (נקרא גם: דְדָנֶה) הוא דמות מקראית שהתפתח לשבט קדום. בתנ"ך יש שני אישים בשם דדן, אחד הוא בנו של רעמה ואילו אחד הוא בנו של יקשן, אחיו של שבא ואביהם של אשורים, לטושים ולאומים.
מקור השם.
בשפה האכדית פירוש השמות "ditānu"-"didānu" :שור הבר, תאו, ביזון. ופירוש המילה "dātnu" - חזק, הרואי. בתנ"ך משמעות השם דדן היא "ארץ נמוכה".
בתנ"ך.
השבט והעיר נזכרים מספר פעמים בספרי הנביאים, בנבואות על חורבן אדום:
כך, בספר ירמיהו מובא: , וכן: ;
וכך, מובא בספר יחזקאל: , וכן: .
במחקר.
מספק פרטים לגבי צאצאי דדן : "וּבְנֵי דְדָן, הָיוּ אַשּׁוּרִם וּלְטוּשִׁם וּלְאֻמִּים". בפסוק המקביל שבדברי הימים א א, ל"ג - בני דדן נפקדים מרשימת היוחסין התנכית.
דדן נזכר בכתובות מדרום ערב, שזמנן מהמאה ז' לפנה"ס ואילך, וכן בכתובות שנתגלו בנווה המדבר אל-עולא, בצפון מערב חצי האי ערב, המזוהה עם שם המקום דדן. דדן הייתה תחנת מסחר חשובה בצפונה של דרך המסחר שהוליכה מדרום ערב צפונה למסופוטמיה ולאזור
הסורי-ארץ ישראלי, במאה השישית לפנה"ס ידעו שבטי הדדנים התקפות חוזרות ונשנות של שבטי ערבים נוודים ולא ממושטרים על מושבות המסחר הממוסדות יחסית של הדדנים.
השם דדן מופיע באוגריתית כשמו של אחד צאצאי המלוכה של אוגרית ואשור, שנות מלוכתו של "דידנו" - (2296 - 2309 לפנה"ס)
והוא מופיע כמלך התשיעי מתוך שושלת של 'שבעה-עשר מלכים שוכני אוהלים" ,על פי הכתוב אב קדמון זה הפך לישות אלוהית, ולמעשה לאפונים, מלך זה מהווה את החוליה המקשרת לשושלות המלכים הבבלית, האשורית, והאוגרית.
השמות "Didanu" - Ditānu" מופיעים כשמו של השבט שחי בצדה המערבי של מסופוטמיה שבט זה מוזכר לראשונה בסוף האלף השלישי לפנה"ס, במהלך האלף השני שם זה מתחיל להופיע כשם פרטי, ניתן למצוא שמות אלה "דיטנו"("דיטני") ברשימות השושלת הראשונה כשמות של שבטים בבבל שנקראו:
מן הממצאים הארכאולוגיים עולה שפולחן דדן - דֹּתן היה קשור בפולחן מתים (1.161 [KTU[2) של האבות הקדמונים משושלת המלוכה, שנקראו "הרפאים של הארץ" או "הכינוס של דדן".
במהלך הטקס הפולחני חברי הכת קוראים בשמו של המלך המת כדי שייעתר ויקבל את מנחתם, ובתמורה על רוח המלך המת להגן על המלך החי ועל עירו.
בשירה אוגריתית - (אגדת כרת) ניתן למצוא מאפייני פולחן הדומים לפולחן המלך דידנו.
לאחר שקבל את ברכת האלוהות, נאמר על מלך קרת שבשעה שהובטח לו הצאצא שייחל לו או אז הגיע עד למדרגה (הרוחנית) של אותו כינוס מיתי של דידן .
"דדן" ו"דודנים" נזכרים גם בכתובות מן המאות ה-7 עד ה-4 לפני הספירה שנמצאו בערב הדרומית, וכן בכתובות שנמצאו בוואדי אל קרא שבצפון ערב, ולפי אחת הסברות מקור השבט היה באזור תימא.
יוסף בן מתתיהו הזכיר את "דדן" כבנו של "שוח", אף הוא מבני קטורה.
אונקלוס מתרגם : "ובני דדן הווין למשירין ולשכונין ולנגוון" , כלומר: למחנות, לאוהלים ולמושבות.
תרגום יונתן גורס: "ובני דדן הוו תגרין ואמפורין ורישי אומין", משמע: תגרים וסוחרים וראשי שבטים, עיסוקים שאכן הלמו את משלח ידם של המדיינים.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי המדובר בעיר השוכנת בהרי אדום, כארבעה מילים צפונית לפינון.
לפי המידע שמסר אוסביוס, מוצע כיום לזהות את העיר הקדומה עם הכפר דאנא שבהרי אדום, כ־12 ק"מ צפונית מזרחית לח'רבת פינאן, המזוהה עם פינון המקראית; זאת, כאשר כפר זה נזכר במקורות ערביים קדומים בשם דידאן. זיהוי זה הוצע כבר במאה ה-19 על ידי החוקר יהוסף שוורץ.
תימא (חצי האי ערב)
תימא, היה עם שישב בסביבות המקום הקרוי היום תימא, בצפון סעודיה כ-400 קילומטרים ממזרח למצרי טיראן. המקום היה עשיר בעצי דקל ובעצי שזיף, והיו בו בארות מים רבים. תימא הייתה בשליטתה של בבל. המלך האחרון של בבל, נבונאיד, בילה שם שנים רבות, ובבל הייתה מופקדת בידי בלשאצר.
בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בשנת 1956 בקומראן, נמצאה במערה מס' 4 קטע מגילה בשפה הארמית המכיל תפילה של המלך נבני מבבל המזוהה על ידי החוקרים כנבונאיד. במערה נמצא ספר דניאל בגרסה מעט שונה,לפיה נבונאיד היה נגוע בשחין ולכן גלה לתימא (המופיעה בכתיב:"תימן"). שם פגש נבונאיד, יהודי מבני גלות יהודה שהציע לו להתפלל לאלוהים, המלך ציית לעיצה ובשל כך כופרו חטאיו והוא נתרפא. השערת החוקרים היא שאותו איש יהודי הוא דניאל המקראי.