בצילום, פריים (באנגלית: Frame, בעברית: חַלּוֹנִית או תְּמוּנִית) הוא מושג המתאר את גבולות התצלום והחיתוכים שלו, ואת מה שהצלם בחר להכניס או לא להכניס לתמונה.
הפריים בצילום מתאר בעיקר את האופן בו הצלם בחר להכניס פרטים לתצלום. אם ישנם הרבה פרטים צפופים במרחב קטן, תיווצר לצופה בתמונה תחושה של פריים צר, בו לא ניתן לראות הרבה מעבר לנושא התמונה, למשל בצילומי פורטרטים. אולם הצלם יכול גם "לפתוח את הפריים", להכניס מרחב לתמונה ולהשאיר מקום פתוח, למשל בצילומי נוף.
תוכן הפריים.
תוכן הפריים הוא מכלול הפרטים (או הפרט האחד, תלוי בסוג התמונה) הנכללים בתוך גבולות התמונה, כפי שנבחר על ידי הצלם. מכלול הפרטים המצויים בפריים והמיקום שלהם נקראים קומפוזיציה.
תוכן הפריים מאפשר לצלם יכולת לבחור איזו אווירה התמונה תשדר. פריים צפוף, כלומר פריים שבו גבולות התמונה חתוכים או קרובים אל הפרטים בתמונה, ייצור תחושה של קרבה רבה וסגירות. לעומת זאת, פריים "רחב", בו יש מקום ומרחב רב, ייצור תחושה של פתיחות רבה.
צורת הפריים.
לעומת ציור, שבו האמן יכול לעצב לעצמו את צורת המסגרת, בצילום ישנן מספר מצומצם יותר של צורות, ופורמט הצילום הוא לרוב מלבני. צורות אלו נקראות "Aspect ratio".
הפריים בצילום וידאו.
בקולנוע ובווידאו, משמעות המושג פריים היא שונה מעט. וידאו מורכב מרצף של תמונות המוקרנות בקצב מהיר על מנת ליצור תחושה של תנועה; כל אחת מהתמונות המרכיבות את הווידאו נקראת פריים, ורצף של פריימים נקרא שוט. ככל שיש יותר פריימים לשנייה, מתקבלת תנועה חלקה יותר ולא מקוטעת. בראשית ימי הקולנוע מקובל היה לצלם 18 פריימים בשנייה (18fps), ולכן הם נראים מקוטעים יותר ויש קפיצות בין תנועה לתנועה. קצב הפריימים המקובל בצילום פילם הוא 24 פריימים בשנייה (24fps) ובצילום וידאו הוא 25 פריימים בשנייה (25fps). בצפון אמריקה וביפן מקובל כיום להשתמש בקצב של 30 פריימים בשנייה (30fps). לאחרונה, גדל השימוש בקצב של 60 פריימים בשנייה (60fps), ומרבית המצלמות והסמארטפונים מאפשרים צילום במהירות זו.
תנועה חלקה - מספר פריימים לשנייה (FPS).
העין האנושית מגיבה באופן שונה לקצב פריימים לשנייה בתנאים שונים. בתנאים אידיאליים - תמונה בצבע אחיד המופיעה על רקע אחיד - מצליחים להגיב לתמונה בודדת גם אם היא מופיעה אך ורק ל 1/220 של שנייה. זה מציב את הגבול העליון ליכולת ההפרדה בזמן של העין. במילים אחרות, וידאו בקצב של 220 פריימים לשנייה יראה תנועה חלקה בכל מצב שהוא. אך ככל שמהירות שינוי התמונה מפריים לפריים עולה, נדרש המוח לזמן פענוח הולך וגדל. בנוסף, המוח מגיב אחרת בהתאם למידת הסטרס בו נמצא הצופה, וככל שהסטרס גובר, הרגישות לתנועה מהירה עולה. לכן, ברוב המקרים קצב של 30 פריימים בשנייה די בו לסצנה רגועה, אך ככל שרמת הסטרס עולה יש צורך בכמות גדולה הרבה יותר של פריימים לשנייה. ברוב המקרים לא נצליח לראות שיפור בין 60 פריימים לשנייה ל 120. אבל - זה עבור רוב המקרים. כאמור, בשביל לכסות את כל האפשרויות, כל שיפור בקצב עד 220 פריימים לשנייה ישפיע.
וידאו בהילוך איטי.
על מנת לצלם וידאו בהילוך איטי (slow motion), על המצלמה לצלם כמות גבוהה של פריימים בשנייה, שלאחר מכן יוצגו לצופה בקצב רגיל. וידאו בקצב של 240 פריימים לשנייה שיוקרן בקצב של 30 פריימים לשנייה יראה הילוך איטי פי 8. כיום, מרבית המצלמות החדשות מאפשרות צילום של לפחות 240 פריימים בשנייה (240fps), בעוד מצלמות מקצועיות המיועדות למטרה זו, מאפשרות צילום של עד 1,400,000 פריימים בשנייה. מנגד, צילום וידאו בהילוך מהיר, לדוגמה Time Lapse, דורש צילום של פחות מפריים אחד בשנייה.
בשנת 2015 אוניברסיטת MIT יצרה מצלמה המאפשרת צילום של טריליון פריימים בשנייה, ובכך יצרה בזמנו את המצלמה המהירה בעולם.
מאז יצרו במכון הטכנולוגי של קליפורניה מצלמה מהירה פי 10. שתי המצלמות מהירות כל כך, עד כדי שהן יכולות לקלוט תנועה של פולס לייזר קצר העובר בתווך כלשהו.
שירלי הנדרסון
שירלי הנדרסון (באנגלית: Shirley Henderson; נולדה ב-24 בנובמבר 1965) היא שחקנית סקוטית.
קורות חייה.
הנדרסון נולדה באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, בריטניה, בעיר פורס (Forres) שבמחוז מוריי. גדלה בכפר קינקארדין (Kincardine) בפייף (Fife). מילדותה החלה לעסוק בשירה במועדונים מקומיים, באירועי צדקה, במחנות נופש ובתחרויות איגרוף. התקבלה בגיל 16 לפייף קולג', וסיימה לאחר שנה עם תעודה באמנות התיאטרון. בגיל 17 עברה ללונדון, שם למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אותו סיימה בשנת 1986.
קריירה.
ב-1987 לוהקה לראשונה על ידי לאונרד וייט לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה לילדים "Shadow of the Stone". בהמשך הופיעה במגוון תפקידים בתיאטרון. ובתחילת שנת 1990 חזרה למסך הטלוויזיה, ושיחקה בסדרת הדרמה "Wish Me Luck". ב-1991 שיחקה בסדרת הדרמה ההיסטורית "קלאריסה". לאחר מספר תפקידי תיאטרון נוספים, בין השאר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, הופיעה ב-1995 בתפקיד מרכזי בסדרה של BBC, "האמיש מקבת" (Hamish Macbeth).
בקולנוע שיחקה הנדרסון בסרטים "רוב רוי" (1995), "טריינספוטינג" (1996, בתפקיד גייל חברתו של ספאד), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001, בתפקיד ג'וד), סדרת סרטי ההרפתקאות "הארי פוטר" (בתפקיד מירטל המייללת), "אני באמת שונאת את העבודה שלי" (בתפקיד אליס), "ילדת פרא" (2008, בתפקיד מטרון), "אגדת האגדות" (2015), "ברידג'ט ג'ונס בייבי" (2016), "אוקג'ה" (2017), "טריינספוטינג 2" (2017) ו"השמן והרזה" (2019).
בשנת 2002 שיחקה במותחן הבריטי "דוקטור סליפ" בבימויו של ניק ווילינג.
בשנת 2013 שיחקה הנדרסון במיני-סדרת הדרמה מבית ערוץ 4; "סאות'קליף" בדמותה של קלייר סאלטר, ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה "הקן" מבית BBC One.
מודל מנטאלי
אוניברסיטת פנתאון-אסאס
אוניברסיטת פריז II: פנתאון - אסאס (בצרפתית: Université Paris II Panthéon-Assas) נוסדה בשנת 1970 כהמשך לאוניברסיטת פריז העתיקה אשר החלה את דרכה בשנת 1253, דורגה במקום הראשון בצרפת בשנת 2010 כאוניברסיטה המובילה בתחום לימודי חוק ומשפט.
לאוניברסיטה יש כשמונה עשר קמפוסים שונים בפריז כשרובם ממוקמים ברובע הלטיני ההיסטורי בעיר, עשרים וארבעה מרכזי מחקר, וחמישה בתי ספר לדוקטורט. לאוניברסיטה יש ארבע מחלקות אשר מתמחות במשפט, ניהול פרטי וציבורי, כלכלה, ומדעי הפוליטיקה, וממוצע של שמונה עשר אלף סטודנטים. ביחד עם אוניברסיטה נוספות, הוא אחראי על ספריית קוג'אס.
משנת 1970 באוניברסיטה למדו שני ראשי ממשלה צרפתיים, שלושה נשיאי מפלגות צרפתיות, שמונה שרי ממשלה בתחומים שונים כולל הגנה, צדק, פנים, כלכלה ואוצר, ובנוסף שני ראשי מדינה זרים, וארבעה סנטורים ושרים זרים. באוניברסיטת פריז II יש גם פרופסור ישראלי אחד: פרופ' דוד נקש (מז"פ מחשבים וזיהוי עברות מחשב).
נאביד
ראובן אבינועם
ראובן אבינועם (גְרוֹסְמַן) (י"א באב תרס"ה, 12 באוגוסט 1905 – ט"ו באלול תשל"ד, 2 בספטמבר 1974) היה מורה ומפקח, סופר, משורר, מתרגם ועורך עברי.
תרגם ממיטב הספרות האנגלית, ולאחר נפילת בנו הבכור ערך ספרי זיכרון לחללי צה"ל, בהם מפעל "גווילי אש", והיה עורך המפעלים הספרותיים במחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
ביוגרפיה.
אבינועם נולד בשם ראובן גרוסמן בשנת 1905 בעיר שיקגו שבאילינוי, ארצות הברית, בנם של מרים לבית גֶרנשטיין ואהרן ליב גרוסמן (1874–1945), סופר ומורה עברי יליד קישינב, שהיגר לארצות הברית מרוסיה ב-1904, לאחר הפרעות בעיר. אביו ניסה פעמיים לעלות לארץ ישראל כדי שבנו יתחנך כאן, ב-1909 וב-1912, אך ניסיונותיו נכשלו מבחינה כלכלית ולכן שב לאמריקה. לאחר שכשלה העלייה בפעם השנייה, עברה המשפחה לניו יורק, וביתו היה לבית ועד לסופרים ומורים עברים.
כבר בהיותו בן 10 החל לפרסם סיפורים ושירים בעיתוני ילדים העבריים "אביב" ו"שחרות", והוציא קובץ כתבים קטן, "מפי עולל". בגיל 13 נדפס קובץ נוסף, "אבים", ובו כארבעים שירים וסיפורים מפרי עטו, מהם שפרסם קודם לכן בעיתונים.
בגיל 16 פרסם רשימות בנושאים ספרותיים ב"הדאר", ומאז המשיך לפרסם שירים, סיפורים, מסות וביקורות.
למד ספרות ופדגוגיה באוניברסיטת ניו יורק, ולאחר שסיים תואר ראשון, עסק בהוראה במדרשה העברית "הרצליה", בבית המדרש למורים "תרבות" ועוד. בשנת 1926 עלה אביו בפעם השלישית לארץ ישראל, והצליח להתבסס בה.
ב-1925 נישא לחנה שפר, בתו של ר' קלמן נחום שפר, משכיל עברי, והתגורר עמהּ בברוקלין. לזוג נולדו שני ילדים: נעם (באביב 1927) ועדני. כעבור כשנתיים וחצי, בשנת 1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, עלה גרוסמן לארץ ישראל עם אשתו ובנו בעקבות פנייתו של המחנך בן-ציון מוסינזון, מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה", שהזמינו לבוא לארץ ולהיות מורה לאנגלית ולספרות אנגלית בגימנסיה. הוא שימש כמורה בגימנסיה במשך עשרים שנה.
בראשית מלחמת העצמאות, בסוף שנת 1947, התגייס בנו ל"הגנה", והתקדם עד לתפקיד מפקד פלוגה. בתחילת חודש מרץ נפל במארב מצפון לעטרות.
מאז הולדת בנו השתמש גרוסמן בשם "ראובן אבי-נעם" כשם עט; שנה לאחר נפילת בנו במבצע שמואל שינה את שם משפחתו לאבינועם. באמצע שנת 1949, בתום מלחמת העצמאות, פנה לראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה לאסוף ולהוציא לאור את עזבונותיהם של הנופלים במטרה להנציחם. בתום עבודה שנמשכה כשלוש שנים יצא הקובץ הראשון של מפעל "גווילי אש". בשנים הבאות ראו אור קבצים נוספים.