בית המשפט הודיע כי הוא גוזר על שני הנאשמים עונש מוות. שני הנאשמים קיבלו את גזר הדין ללא הבעת רגשות כלשהי, אם כי ניכר היה על אבו ג'ילדה כי הוא מתוח מאוד, בעודו לא מגולח עם שקיות תחת עיניו, ונראה היה עליו כי הזדקן מאוד מאז יום הדיונים הקודם, שבו נשמעו עדויותיהם של שני הנאשמים. שני הנדונים הגישו ערעור לבית המשפט לערעורים פליליים בירושלים. ב-24 ביולי 1934 דן בית המשפט בערעורם ודחה אותו עוד באותו יום. אמו של אל-ערמיט פנתה בכתב אל הנציב העליון, בבקשה כי יחון את בנה, בטענה כי על-פי העדויות שנשמעו במשפט כלל לא היה מעורב ברצח אל-עסלי. ב-9 באוגוסט 1934 אישר הנציב העליון, סר ארתור ווקופ, את העונש, ואבו ג'ילדה ואל-ערמיט נכלאו בתא הנדונים למוות בבית הסוהר המרכזי בירושלים. בבוקר 21 באוגוסט 1934 הובלו השניים לגרדום והוצאו להורג בתלייה. לפני עלייתו לגרדום היה אבו ג'ילדה במצב רוח טוב ואפילו פצח בשיר. אף על פי שאבו ג'ילדה ביקש מן המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, כי יקברו אותו בירושלים, הבריטים הביאו את גופתו לקבורה בשכם.
תיאור הימים האחרונים לחייו, עד רגעיו האחרונים, וחברות מוזרה שנקשרה בכלא בינו לבין חיים דבירי, לימים איש הלח"י, מתוארים בפרק שלם בספרו של דבירי, "יום אביב שלא ישכח" (עמ' 13).
המושג שנקשר בשמו.
השם אבו ג'ילדה הפך למושג – כינוי לפורץ גדר, שאינו נוהג על פי המוסכמות ועל פי החוק והמוסר ומטיל מורא על סביבתו. עוד בחייו השתמשו שודדי דרכים בשמו של אבו ג'ילדה כדי להטיל אימה על קורבנותיהם.
בקרב ערבי ארץ ישראל הפך אבו ג'ילדה לגיבור לאומי עוד בחייו. שמו הפך לשם נרדף לאדם אמיץ המטיל אימה על סביבתו ועל אויביו. העיתונות הפלסטינית הרבתה להלל אותו וראתה בו מעין רובין הוד מודרני, נדיב ופטריוט. נראה היה כי אבו ג'ילדה נהנה מפרסומים אלה בעיתונות ואפילו שלח תמונות חתומות בחתימתו למערכות העיתונים. בעת מאורעות אוקטובר 1933 פרסמו העיתונים הפלסטיניים ראיונות עמו, כאילו היה לוחם בשלטונות המנדט, אף שפעילותו הייתה פלילית גרידא. המפגינים באותן מהומות נהגו לקרוא "יחי המלך אבו ג'ילדה!" בתהלוכה בשנת 1934 הזכירו נערים את שמו ביחד עם זה של אמין אל-חוסייני.
על אבו ג'ילדה נכתבו שירי עם, שהושרו על ידי פלסטינים בחתונות ובהם השיר:
"אבו ג'ילדה ואל-ערמיט, שברו כובעים (ראשים) רבים". גם הפלסטיין פוסט פרסם ראיון פיקטיבי עם אבו ג'ילדה, אותו ערכה כביכול העיתונאית דורותי בר אדון.
בריאיון לדודו הלוי, מזכיר מחלקת הארגון של המשמרת הצעירה של המערך ועורך "רמזור", ביטאון המשמרת הצעירה של מפא"י, לוי אשכול הדביק את הכינוי "אבו ג'ילדה" למשה דיין, שגם הוא חבש רטייה, ורבים הלכו בעקבותיו וכינו את דיין בשם זה. כינוי זה גם הוענק ללוחם האצ"ל יוסף אבני.
במילון עולמי לעברית מדוברת של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה הגדרתו של המושג "אבו ג'ילדה" היא: .
דוגמה להשתמרותו של מושג זה במשך עשרות שנים נשמעת בשירם של התרנגולים משנת 1963, "שיר החתולים" (מילים: ע. הלל, לחן: סשה ארגוב), על החתול הנקרא אבו ג'ילדה:
דוגמה נוספת נחזית בסרט הקולנוע "השוטר אזולאי" מ-1971, שבו עמר (יוסף שילוח) אומר לשוטר אזולאי (שייקה אופיר): "אם אני מחבל, אתה אבו ג'ילדה".
מדם דו דפאנד
אוריינטציה מינית
נומורוס קלאוזוס
רמז מטרים
בתורת הספרות, רמז מטרים (או רמז מקדם, רמז אפי) הוא פרט המופיע בסיפור, ומרמז לקוראים על התפתחותה הצפויה של העלילה. הקוראים לא יזהו בהכרח את הרמז המטרים בקריאה ראשונה של הסיפור, אך הם יוכלו לעשות זאת ביתר קלות בקריאה שנייה.
רמז מטרים עוזר לנו להבחין בדברים חשובים בטקסט.
דוגמאות:
בסיפור הקצר "הרופא וגרושתו" מאת ש"י עגנון מסופר: "בין כך ובין כך בחר לו השמש ארבעה ממזומניו ונתן בידיהם ארבעה כלונסאות ותלה עליהם חופה ודחף מתוך כך לאדם אחד שהרכין עצמו ונתמוטטה החופה על ידו". התמוטטות החופה היא רמז מטרים לגורל הנישואים שהחלו כך, שיתמוטטו אף הם בהמשך הסיפור. ב"סיפור פשוט" משתמש עגנון ברמז מטרים בעל אופי דומה, כאשר נר כבה מתחת לחופה.
בספר "הארי פוטר והנסיך חצוי הדם", מסופר: "כבוד המנהל רמז לי שהוא מעדיף שאבקר אצלו פחות, אין לי שום כוונה לכפות את נוכחותי על מי שאינם מכירים בערכי. אם דמבלדור בוחר להתעלם מן האזהרות העולות בקלפים-" ידה הגרומה התהדקה פתאום סביב פרק ידו של הארי. "שוב ושוב, לא משנה איך אני פורשת אותם" ובתנועה דרמטית שלפה קלף מבין צעיפיה. "המגדל מוכה הברק, משבר, אסון, זה מתקרב..."
בפרק "המגדל מוכה הברק" דמבלדור נרצח ונופל ממגדל האסטרונומיה. בסרט מתרחש דבר דומה, כאשר דראקו אומר "הייתי מעדיף ליפול ממגדל האסטרונומיה מאשר להמשיך ללמוד בהוגוורטס", ובהמשך הסרט דמבלדור נופל ממגדל האסטרונומיה ליד דראקו.
סמל מקסיקו
סמל מקסיקו היה ערך חשוב בפוליטיקה והתרבות המקסיקנית במשך מאות שנים. הסמל מציג את העיט הזהוב של מקסיקו עומד על קקטוס ותופס נחש עם המקור שלו ואחד מטפריו. בעיני האצטקים יש לסמל משמעות דתית עמוקה וחזקה. בעיני האירופאים לעומת זאת מציג הסמל את ניצחון הטוב על פני הרשע.
מאז שהוכרה עצמאותה בשנת 1821 השתמשה מקסיקו עד היום בשמונה סמלים שונים. מאז ומעולם היו בשימוש עיט העומד על קקטוס בסמלה של מקסיקו. הנחש נכנס לשימוש בשנת 1823, שנתיים בלבד לאחר ההכרה בעצמאותה של המדינה. הגרסה המודרנית של הסמל אומצה בשנת 1968. עיצב אותה הארכיטקט פרנציסקו אפס הלגיירה.
החיות.
העוף בסמל המקסיקני הוא העיט הזהוב. עוף זה מוכר בתור העוף הספרדי המלכותי (בספרדית: águila real). בשנת 1960 הצפר המקסיקני מרטין דל קמפו זיהה את העוף המדובר בכתבים פרה-היספנים בתור קרקרה, עוף הנפוץ במקסיקו (ובמקרה כזה לא יהיה נכון להשתמש בשם "עיט" מכיוון שהקרקרים שייכים למשפחת הבזיים). למרות זאת העיט הזהוב הוא סמל מקסיקו בכל מסגרת רשמית ולכן הוא גם הציפור הלאומית במקסיקו.
כשהאב דוראן הציג לראשונה את הנחש היה זה נחש מים. אף על פי כן, בשנת 1917 צויר עכסן במקומו בגלל היותו נחש נפוץ יותר באמנות הפרה-היספנית. הוא היה הנחש בשני הסמלים שהיו בשימוש בין השנים 1917 - 1968. בגלל דילמה זו עיצובו של הנחש בסמל המודרני לא דומה לשום זן של נחש אמיתי ומתבסס על מראהו של האל האצטקי קצלקואטל, עכסן עם נוצות של עוף קורוקו הדור.
שלושת המאגים
רמז מקדים
הטרמה (טכניקה ספרותית)
שארל-ולנטן אלקאן
שארל-ולנטן אלקאן (בצרפתית: Charles-Valentin Alkan; 30 בנובמבר 1813 - 29 במרץ 1888) היה מלחין צרפתי-יהודי פורה וחדשן, ואחד הפסנתרנים המובילים בתקופתו.
חייו.
אלקאן נולד למשפחה יהודית בפריז. אביו היה הבעלים של בית ספר למוזיקה ברובע היהודי המארה בעיר וכל ששת ילדיו עסקו במוזיקה באופן מקצועי. שארל-ולרי אלקאן החל ללמוד נגינה על פסנתר ועוגב בקונסרבטוריון בפריז בגיל 6. מגיל 7 הופיע וזכה בפרסים. בגיל 14 פורסמה היצירה הראשונה שכתב.
בגיל 25 צבר מעמד כווירטואוז בנגינה והלחנה וכמורה מפורסם למוזיקה. הוא קשר יחסי ידידות טובים עם מוזיקאים ועם אמנים בולטים בתקופתו, בהם אז'ן דלקרואה, פרנץ ליסט ופרדריק שופן. כמו כן התרועע בחוגים ספרותיים עם ויקטור הוגו ועם ז'ורז' סאנד. עם זאת, הוא פרש בהדרגה מבמת הקונצרטים לאחר 1848, וחי חיי פרישות בפריז במשך 30 שנה. בשנים אלה התמסר במיוחד להלחנה. ב-1873 חזר לבמה והופיע בקונצרטים מיצירותיו ומיצירות אביו.
אלקאן השקיע בלימוד עברית וכן יוונית, וממכתב שכתב לחברו עולה שהוא תרגם את כל התנ"ך ואת הברית החדשה לצרפתית. התרגום לא שרד.
באשר למותו נודעו מספר גרסאות. הידועה בהן הייתה כי הוא מת כשניסה להוריד כרך של ספר תלמוד ממדף גבוה וארון הספרים נפל עליו. עם זאת, במחקר של יו מק'דונלד הופרכה אגדה זו, על פי מכתב של השוערת בביתו, המספר כי נמצא מת במטבח. הגרסה המקובלת כיום לפי מכתב זה היא כי הוא נאחז במתלה מעילים כבד, אך זה נפל עליו.
אלקאן נשכח במידה רבה לאחר מותו, אך לאורך השנים, ובעיקר מאמצע המאה העשרים, יצירתו הולכת ונעשית מושמעת ומוכרת יותר, הודות לנגנים מובילים שהקליטו את יצירותיו והשמיעו אותן בקונצרטים.
יצירותיו.
אלקאן ידוע בעיקר בכתיבת יצירות וירטואוזיות לפסנתר, המציבות דרישות מופלגות בתחום עצמאות האצבעות והצבת רף גבוה לתפקיד יד שמאל. יצירתו "משתה אזופ" נחשבת לאחת מיצירות הפסנתר הקשות ביותר ברפרטואר.
מבצעים מובילים.
הפסנתרן היהודי-אמריקאי ריימונד לוונטל היה הראשון שגאל את אלקאן מאלמוניותו ולקח על עצמו את הקלטת כל יצירותיו בין השנים 1970 - 1980.
עוד ביצעו מיצירותיו הפסנתרנים בוזוני ואגון פטרי. בעקבותיו הלכו פסנתרנים נוספים, וכיום הביצועים נפוצים בתחרויות פסנתר, כולל בתחרות רובינשטיין בארץ .
בני זוג של מנהיגי מדינות
כמעט בכל מדינות העולם לא זוכים בני הזוג של המנהיגים למעמד רשמי, אך מצופה מהם לעמוד לצד בני זוגם בתמיכה ובפעילות ציבורית. כיוון שכמעט כל ראשי המדינות הם גברים הטרוסקסואלים, בת זוגם (כאשר יש כזו) היא אישה.
לעיתים נמתחת ביקורת על רעיות המנהיגים על טעמן ואהבתן לאופנה יקרה ולמותגים, לעיתים הן מואשמות בשחיתות, אך לא אחת ישנן בנות זוג חזקות שיוצאות מצל בעליהן ופועלות בצורה עצמאית הן במישור החברתי, והן במישור הפוליטי-חברתי.
דוגמאות בולטות מרחבי העולם.
ארגנטינה
הפיליפינים
ארצות הברית
בריטניה
ניגוד (אסטרונומיה)
ניגוד הוא מצב בו שני גופים אסטרונומיים נראים בהפרש של °180 זה מזה. הסימול המוסכם לניגוד הוא ☍.