יש במסורת היהודית שייחסו חיבור זה לדוד המלך (כמשתמע מפתיחת החיבור), וכך כתב גם המבי"ט, ויש המוסיפים גם את שלמה המלך שחיברו עם אביו במשותף. רבי משה תקו התייחס לחיבור בביקורתיות וטען שהוא אינו אלא זיוף פסבדוני.
במחקר, מלאכי בית אריה שיער כי פרק שירה הוא חלק מספרות ההיכלות, שהתפתחה בתקופת התנאים ובראשית בתקופת האמוראים, והוא מן הקבצים הקדומים ביותר בספרות זו, וחובר בתקופת התנאים, במאה השלישית.
ככל הנראה, עד המאה השלוש עשרה המדרש היה ידוע בעיקר בחוגים מיסטיים. מהמאה השלוש עשרה והלאה הוא החל להופיע במחזורים, קובצי תפילה, וסידורים. בתחילה בעיקר בקשר לתפילות בעלות גוון מיסטי, ובמחזורי מקובלים, ובהמשך גם הופיע גם בסידורים של חוגים רבניים שלא היו בעלי נטייה למיסטיקה.
תוכנו של המדרש, המייחס פרסוניפיקציה (האנשה) קיצונית לכל דבר בבריאה, דבר הנראה לכאורה זר ליהדות, עורר עליו במהלך הדורות ביקורות חריפות, ואף טענות לזיוף. כתגובה, נתחברו למדרש פירושים והסברים שונים, על דרך הקבלה, הפילוסופיה, הדרשנות, ועוד.
התייחסות לתוכן הפרק.
לדעת רבי יוסף אלבו עיקרו של פרק שירה הוא מחשבת הלב הלומד חכמה ומוסר מכל נברא:
מי הם האומרים את השירה.
בעין יעקב למסכת עבודה זרה מביא בשם הריטב"א ששירה זו ההיגיון נותן שאילו הייתה לחיה יכולת דיבור הייתה אומרת כך:: .
לעומת זאת החיד"א כותב ששירה זו המלאך הממונה על אותו נברא אומרה: . ובדומה לזה כתוב בנפש החיים: .
איגנאץ הירשלר
פרופסור איגנץ הירשלר (בהונגרית: Hirschler Ignác; 1823–1891) היה רופא עיניים ופרופסור לרפואה, נשיא הקהילה היהודית של פשט ויושב ראש הקונגרס של יהדות הונגריה בשנים 1868–1869, בתקופה בה התרחש הקרע ביהדות הונגריה. חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1866, בפשט, טיפל בצייר ההונגרי מיהאי מונקאצ'י והאחרון העניק לו כאות תודה את הציור "קדרה הפוכה".
בשנת 1885, ממשלת הונגריה העניקה לו חברות בבית העליון של הפרלמנט.
בן אחיו היה אגושטון הירשלר רופא פנימי, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
רשימה דמוקרטית לערביי ישראל
רשימה דמוקרטית לערביי ישראל הייתה מפלגת מיעוטים ששימשה כמפלגת לווין של מפא"י, בדומה לשאר המפלגות הערביות בשנות המדינה הראשונות.
המפלגה נבחרה לכנסת השנייה והשלישית, ובשתיהן הייתה חברה בקואליציה אך ללא ייצוג בממשלה.
בבחירות לכנסת הרביעית קיבלה הרשימה 3,369 קולות, לא עברה את אחוז החסימה, ולאחר מכן לא שבה עוד אל המפה הפוליטית.
לימים שבו שניים מנציגיה אל הכנסת במסגרת מפלגות אחרות: ג'בר מועדי נבחר לכנסת החמישית במסגרת מפלגת שיתוף ואחווה, ואילו סיף-אלדין אל-זועבי שב לכנסת השישית במסגרת מפלגת קידמה ופיתוח. ב-1966 במהלך הכנסת השישית אף התאחדו השניים לזמן קצר בעת הקמתה של סיעת שיתוף ופיתוח שהייתה איחוד של שתי המפלגות, אז זו התפרקה לאחר חודשים ספורים. לקראת הבחירות לכנסת השביעית הצטרף מועדי לרשימת קידמה ופיתוח, ובכנסת השביעית והשמינית כיהנו אל-זועבי ומועדי כנציגיה הבלעדיים בכנסת.
הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל
טורקיז (צבע)
טורקיז הוא גוון שמתקבל מערבוב מסוים של הצבעים ירוק ותכלת. שמו ניתן על בסיס שמה של אבן חן יקרה למחצה, טורקיז, שזהו גם שם צבעה.
קיימים גוונים רבים בין ירוק לכחול שאינם טורקיז. הציאן, המשמש במכונות דפוס, מתקבל מערבוב כמויות שוות של כחול וירוק. הטורקיז מתקבל מערבוב כמות גדולה יותר של ירוק, ובנוסף הוא כהה יותר (כלומר, נוטה יותר לשחור). גוונים אחרים זכו לשמות שונים, כגון ירוק בקבוק או כחול פרוסי.
השם הופיע לראשונה במסמך מתועד באנגלית ב-1573, בספר "A Dictionary of Color" מאת מיירז ופול (Maerz and Paul). בין לוחות הצבעים המודפסים הופיע בעמוד 73 לוח של טורקיז (גוון ירוק).
יש המזהים את הצבע "כרתי" המוזכר במשנה (למשל, ברכות א, ב) עם גוון הקרוב לצבע טורקיז.
אדלינה פאטי
אדלינה פאטי (באיטלקית: Adelina Patti; 10 בפברואר 1843 - 27 בספטמבר 1919) הייתה אחת מזמרות האופרה הנחשבות ביותר במאה ה-19. יחד עם בנות תקופתה, ג'ני לינד וכריסטינה נילסון, הייתה מזמרות הסופרן המפורסמות ביותר במאה זו. ג'וזפה ורדי ואחרים אמרו שהיא הזמרת הגדולה ביותר ששמעו.
פאטי היא הדודה-רבא של השחקנית והזמרת האמריקאית פטי לופון, זוכת פרסי הטוני והגראמי.
חייה.
נולדה בשם אדלה חואנה מריה פאטי להורים איטלקים שעבדו במדריד, ספרד. אביה היה סיצילאני ופאטי הייתה איפוא מלידתה נתינה של ממלכת שתי הסיציליות. בהמשך נשאה דרכון צרפתי מנישואיה. הוריה היו זמרים, טנור וסופרן ואחיותיה, קרלוטה ואמליה, היו גם הן זמרות. בילדותה עברה המשפחה לניו יורק; פאטי גדלה ברובע הברונקס ובית הוריה עודנו ניצב שם. פאטי שרה כזמרת מקצועית מילדותה והתפתחה לסופרן קולורטורה. הסברה היא, שגיסה, מוריס שטראקוש, תרם לפיתוח טכניקת השירה שלה, אך פאטי, כמו זמרות רבות אחרות, טענה שהטכניקה שלה היא פרי לימוד עצמי.
התפתחות.
אדלינה פאטי הופיעה לראשונה באופרה, בתפקיד הראשי ב"לוצ'יה די למרמור", באקדמיה למוזיקה בניו יורק, בשנת 1859, כשהייתה בת 16.
בשנת 1861, בת 18, הוזמנה להופיע בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לשיר בתפקיד אמינה ב"לה סונאמבולה" של בליני. הצלחתה הגדולה הניעה אותה לקנות בית בלונדון, שאותה עשתה לבסיסה כשיצאה לכבוש את אירופה. הופעותיה כאמינה בפריז ובווינה בשנים הבאות זכו לתהילה דומה.
ב-1862 שרה את Home, Sweet Home מאת בישופ בבית הלבן לפני אברהם ומרי לינקולן, שהתאבלו על מות בנם וילי במחלת הטיפוס. הזוג לינקולן התרגש עד דמעות וביקש הדרן. השיר הזה נקשר בשמה של אדלינה פאטי והיא ביצעה אותו פעמים רבים כהדרן מבוקש.
הקריירה של פאטי נחלה הצלחות בזו אחר זו. היא שרה בארצות הברית, בכל רחבי אירופה, כולל חלק גדול מרוסיה, ובדרום אמריקה. בכל מקום שהופיעה חוללה התלהבות כללית בציבור והתפעלות מצד מבקרי מוזיקה.
יופייה הצעיר הקנה לה נוכחות בימתית מצודדת. בשיאה היה לה, על פי התיאורים, קול סופרן יפהפה, בעל צלילות פעמונית כשל ציפור-שיר והיא הצטיינה הן בתפקידי נערות תמימות כמו "צרלינה" בדון ג'ובאני ו"רוזינה" בספר מסביליה והן בתפקידי קולורטורה מפורסמים כמו לוצ'יה די למרמור ו"לה סונאמבולה", כמו גם תפקידים ליריים ב"פאוסט" של גונו ורומיאו ויוליה.
כזמרת נודעה פאטי כנטולת הרפתקנות במידת מה, שתוכניות הקונצרטים שלה הורכבו בקביעות מאותן נעימות נושנות, בייחודHome Sweet Home, ששרה שוב ושוב לקהל מעריצים מתמוגג. עם זאת, הייתה שחקנית מרשימה בתפקידים ליריים, שדרשו רגשות עמוקים, כמו "ג'ילדה" בריגולטו, "ליאונורה" באיל טרובטורה, "סמיראמידה" ו"ויולטה" בלה טרוויאטה. ככל שהבשיל קולה והתבגר, קיבלה על עצמה תפקידים כבדים יותר באופרות כמו "האפריקאית", "ההוגנוטים" ואאידה. בסך הכל, עם היותה שמרנית ונרתעת מהרפתקנות (היא נמנעה בקביעות משירת תפקידי וריזמו), היה לה רפרטואר גדול ומגוון.
מספרים, שכאשר ביצעה אריה מתוך "הספר מסביליה" בנוכחות המלחין, ג'ואקינו רוסיני, בלוויית קישוטים ותוספות משלה, מחא רוסיני כף ואמר, "איזה יופי - מי כתב את זה?"
הצלחה כספית.
לגדולתה של פאטי היה אחראי לא רק קולה, אלא גם החוש העסקי המחודד שלה. בשיאה, דרשה תשלום של $5000 ללילה, בזהב, לפני ההופעה. החוזים שחתמה כללו כתנאי, ששמה יופיע בראש רשימת האמנים ובאותיות גדולות מכל שם אחר בצוות. עוד נאמר בחוזים, שאם כי היא "רשאית להשתתף בכל החזרות, אין היא חייבת להשתתף ולו בחזרה אחת." האמרגן המפורסם, "קולונל" מייפלסון, מספר בזכרונותיו על אישיותה קשת העורף של פאטי והחוש העסקי החריף שלה. מספרים, שהיה לה תוכי שאותו אילפה לצרוח, "מזומנים! מזומנים!" בכל פעם שמייפלסון נכנס אל החדר. כל אלה נסלחו לה, משום שמילאה אולמות.
אף כי דרשה שכר גבוה, היא ידעה גם לגלות נדיבות כלפי אלה שמזלם לא שפר כשלה. נאמר עליה, כי לא קרה שמישהו פנה אליה בבקשת עזרה ולא נענה.
מסעה האחרון בארצות הברית, ב-1903, היה כישלון הן מבחינה אישית והן בעיני הביקורת. מאז ואילך הגבילה את עצמה לקונצרט מזדמן פה ושם, או להופעות פרטיות בתיאטרון הקטן שבנתה בבית האחוזה שלה בדרום ויילס.
בהופעתה האחרונה בווינה הציגה אדלינה פאטי לפני הקהל את הכנר היהודי הצעיר ברוניסלב הוברמן, לאחר ששמעה את נגינתו והתפעלה ממנה. הקהל ומבקרי המוזיקה היו שותפים להתפעלותה, כשנפרדו מן הזמרת והתוודעו אל הכוכב החדש.
פאטי ערכה כמה הקלטות פונונגרף בשנות השישים לחייה, כאשר קולה, לכל הדעות, לא היה עוד במיטבו אך עדיין מרשים. ההקלטות מצביעות על אישיות תוססת ועל קול חזה מפותח, מפתיע בעוצמתו, כהה בגונו ומצטיין בסלסוליו. ההגיה שלה עודנה מעולה ובסך הכל, תקליטיה חדורים חן ומוזיקליות, שמהם אפשר להבין מדוע יכלה להשיג את הסכומים שדרשה בשיא הקריירה שלה. הדעות חלוקות בשאלה, עד כמה הויבראטו הנשמע בכמה מן ההקלטות נובע מן הטכניקה של פאטי או שהוא תוצר לוואי של טכניקת ההקלטה הפרימיטיבית. המלווה שלה בהקלטות, לנדון רונלדס, כתב: "למשמע הצלילים היפים שבקעו מן האפרכסת, היא נכנסה לאקסטזה! היא הפריחה נשיקות אל האפרכסת ואמרה שוב ושוב, Ah! Mon Dieu! Maintenant je comprends pourquoi je suis Patti! Oh oui! Quelle voix! Quelle artiste! Je comprends tout! [אה! שככה יהיה לי טוב! עכשיו אני מבינה למה אני פאטי! או, כן! איזה קול! איזו אמנית! עכשיו אני מבינה הכל!] כה נאיבית וכנה הייתה התלהבותה, שהעובדה ששבחיה נסבו על קולה היא נראתה לכולנו נכונה ובמקומה."
חיים אישיים.