בסוף המאה ה-18 כלל המבנה שמונה מגדלים צמודים בני 5–7 קומות בגובה של כ-24 מטר, שהקיפו שתי חצרות פנימיות ונשקייה. האסירים הוחזקו במגדלים, בחדרים באורך 4.6 מטר, שהכילו מגוון רהיטים. התאים התת-קרקעיים המסריחים, רוחשי המכרסמים, המקקים והטפילים לא היו עוד בשימוש. למושל הכלא ניתנה קצבה יומית עבור האסירים לפי מעמדם - מ-19 ליברות ליום למדענים ולאקדמאיים ועד ל-3 עבור פשוטי העם. מבחינת התנאים היו בתי כלא רבים בצרפת שהיו גרועים מן הבסטיליה, אך הבסטיליה הייתה בעיני הכותבים הפופולריים מקום של אימה ודיכוי - סמל לאכזריות השלטון המלוכני.
נפילת הבסטיליה.
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהפכה הצרפתית, ולאחר מכן אף שימשה כסמל המהפכה ונקבעה לדורות כתאריך פרוץ המהפכה. למרות העובדה שבזמן כיבושה היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה בידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי.
האירוע התרחש כאשר ההמון הזועם התקהל סביב המבצר ודרש ממפקד הכלא לתת להם את הנשק הנמצא בתוכה. מפקד הכלא ניסה לנהל עם ההמון משא ומתן ובשל אי־הבנה נורו כמה יריות וההמון הסתער על המבצר, הרג את מפקד הכלא ואת החיילים בתוכו. לאחר המהפכה הצרפתית, הפכה נפילת הבסטיליה לסמל המהפכה. אף על פי שכיבושה הוביל לאלימות ומעשי טרור, הריסת הבסטיליה ופיזור אבניה ברחבי צרפת, הפכו לסמל עולמי לחירות, לשחרור מעמדות, לשאיפה לשוויון ולהכרה בזכויות האדם.
האתר בשנות האלפיים.
במקום בו עמדה הבסטיליה נמצאת כיום כיכר הבסטיליה ומעט משרידיה נראים בקרבת מקום. אופרה הבסטיליה, בנין האופרה החדש של פריז, ממוקם באזור. כיום הבסטיליה מוכרת בצרפת כמרכז תיירותי וחלק מההריסות מפוזרות בצרפת כדי להכריז על נפילת הבסטיליה.
דוד הראובני
דוד הראובני (1490 בערך - 8 בספטמבר 1538), היה נוסע יהודי, שהציג בפני נוצרים ואחרים תוכניות צבאיות במטרה להקים מדינה יהודית בארץ ישראל כדי להביא את הגאולה. תוכניותיו (הפן המדיני-צבאי והפן האסכטולוגי), כמו גם מוצאו ואישיותו הססגונית והמסתורית, אינם מפוענחים עד תום.
מוצאו.
שאלת מוצאו של דוד הראובני העסיקה רבות את החוקרים. על פי סברה אחת מדובר ביהודי אשכנזי, ועל פי סברה אחרת, היה יהודי ספרדי שישב באחת מארצות צפון אפריקה. מחקרים מאוחרים יותר נוטים לדחות אפשרויות אלה ומקבלים יותר את הסברה כי מוצאו הוא מיהודי חבש או מיהודי תימן. סברה נוספת מייחסת את הראובני לצאצאי עשרת השבטים אשר גלו לקוצ'ין שבהודו. הסברה כי הוא יהודי מחצי האי ערב נתמכת, בין השאר על ידי תיאור דמותו ולשון דיבורו. ר' דניאל מפיזה, בן תקופתו שהיה במגע קרוב עמו, כותב עליו שהוא "שחור המראה, שפל קומה, דל הבשר, שפתו הגרית [ערבית] ומעט יהודית [עברית]".
הראובני עצמו כתב: "אני דויד בן המלך שלמה זצ"ל, ואחי המלך הגדול ממני והוא יושב על כיסא מלכותו במדבר חבור והוא מולך על שלושים רבוא, על בני גד ובני ראובן וחצי שבט המנשה". על אף שטען כי בא בשם בני גד, ראובן וחצי שבט המנשה, ראובני ייחס את משפחתו לזרע בית דוד, ויש לשער כי בכך ביקש להופיע כאחד מצאצאי הנשיאים עליהם מדבר בנימין מטודילה בחיבורו, שישבו בתימא. כאמור, דוד הראובני לא ייחס עצמו בחיבורו לשבט ראובן, ור' דניאל מפיזה אינו מכנה אותו כך. רבי שלמה מולכו ורבי עזריאל דאיינה ככל הנראה הראשונים שכינוהו כך, ונראה שהראובני עצמו התנגד לכינוי זה.
פעולותיו.
בשנת 1524 הגיע הראובני לוונציה והציג עצמו כאחי יוסף מלך חבור. הוא דרש מיהודי המקום שיסייעו לו להגיע אל האפיפיור, לשם שליחות חשובה ביותר. בתחילה נתקבל על ידי החשמן אג'ידיו די-ויטרבו, ולאחר מכן על ידי האפיפיור קלמנס השביעי. הראובני הציע לקלמנס השביעי לכונן ברית צבאית בין היהודים לנוצרים כדי להילחם יחדיו במוסלמים, על מנת לכבוש את ארץ ישראל מידי הסולטאן הטורקי. קלמנס השביעי צייד את הראובני באגרות אל מלך פורטוגל וקיסר אתיופיה.
הראובני הגיע לטאווירה (Tavira) שבפורטוגל בשנת 1525, ובנוסף לאיגרת מאת האפיפיור, שלח ב-24 באוקטובר למלך פורטוגל, ז'ואו השלישי, איגרת שכתב בעצמו:
המלך ז'ואו השלישי פגש בדוד הראובני מספר פעמים, ודוד הראובני מספר בחיבורו כי ביקש לכונן צבא יהודי המצויד בנשק פורטוגזי, וכי המלך נעתר לבקשתו והתחייב לתת לו שמונה ספינות וכלי מלחמה, אך לבסוף חזר בו. הופעתו של הראובני בחצר המלוכה עוררה את סופר המלך, דייגו פירס, לשוב ליהדות, לעברת את שמו לשלמה מולכו ולמול את עצמו במו ידיו (מולכו כתב על הראובני באחת מאיגרותיו: "אני תמיד אצלו כעבד לפני רבו"). מעשה זה בוצע למורת רוחו של הראובני, כיוון שחשש מתגובת המלך למעשה זה. ואכן, ז'ואו השלישי הטיל ספק באמיתות שליחותו של הראובני וחשד בו כי הוא מבקש לקרב את לב ה"נוצרים החדשים" אל היהדות. כתוצאה מכך ציווה עליו לעזוב את פורטוגל. הראובני עזב את פורטוגל ב-1526.
בסוף 1529 או תחילת 1530 חזר הראובני לאיטליה וביקש להיפגש עם הקיסר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסוף שנת 1530 נשלח דוד הראובני לחקירה אצל הגאוגרף ראמוסיו (Ramusio) על פי דרישת הסנאט של ונציה. רמוסיו הגיע למסקנה כי הראובני רמאי ובלתי שפוי בדעתו, ועל סמך חוות דעת זו החליט הסנאט לגרשו מוונציה.
במשך קרוב לשנתיים, מאז גורש מוונציה, אין ידיעות בנוגע להראובני, וככל הנראה התערער האמון בו לחלוטין. בקיץ 1532 יצאו דוד הראובני ושלמה מולכו לרגנסבורג, שם ביקשו להיפגש עם קרל החמישי במטרה לשכנעו לשתף יהודים במלחמה נגד הטורקים. השניים נעצרו בהגיעם לרגנסבורג, כאשר מולכו, האנוס לשעבר, הובא למנטובה שבאיטליה והועלה על המוקד, ואילו דוד הראובני נשלח למעצר בעיר לירינה (יש מי שמעלה סימן שאלה סביב הצטרפותו של הראובני למולכו במסעו לרגנסבורג).
בשנת 1535 הראובני היה חבוש בבית הסוהר של האינקוויזיציה שבלירינה (כך מעיד רודריגז אסנהיירו, סופר המלכות הפורטוגלי, בן דורו של הראובני). דוד הראובני נידון למוות על ידי בית הדין של האינקוויזיציה הספרדית שבלירינה, והוצא להורג ב-8 בספטמבר 1538. בתעודה מהארכיון הלאומי של ליסבון נרשם כי הראובני התנצר טרם עלותו על המוקד. ייתכן כי בעשותו כן ביקש מיתה פחות גרועה, בחנק ולא בשרפה, או שהאינקוויציה בחרה לרשום שהצליחה כביכול לנצרו.
לשאלת מניעיו.
החוקרים נחלקים ביניהם בנוגע לשאלת המניע העיקרי של פעולותיו של דוד הראובני. היו שהדגישו את הפן המדיני-צבאי, והיו שהדגישו את הפן המשיחי. משה אידל כותב על כך: "דומני, כי האלטרנטיבות השונות שהוצגו בידי החוקרים - המדינית-צבאית מול המשיחית - לוקות בפשטנות מסוימת. אפשר, ולדעתי גם סביר להניח, כי במציאות היו מהלכים לשני ההיבטים של הראובני בעת ובעונה אחת. אין צורך ליצור קיטוב חריף בין שתי האפשרויות, אלא כדאי לחתור לראייה יותר משולבת של היסודות המדיניים והמשיחיים. למרות הנחה זו אני מניח, כי הצד המשיחי ממש היה משני לפעילות הצבאית, אך בכל זאת הוא לא נעדר אף בשלביו הראשונים של פעילותו של 'שר הצבא' של ממלכת 'המלך יוסף'".
הראובני כותב בחיבורו, כי בתשובה לשאלה האם הוא נביא או משיח, הוא ענה: "אינני לא חכם ולא מקובל, לא נביא ולא בן נביא, רק אני שר הצבא ובן המלך שלמה מזרע דוד בן ישי". שוחט מציין שבתשובתו, הראובני "איננו מוסיף ואומר שאיננו משיח. משתיקתו זו משתמע, שאכן חשב, שמא הוא רק ב'חזקת משיח'". אידל, לעומתו טוען, כי על סמך העדויות המרובות שנמצאות בידינו, הוא מתקשה למצוא רמז לתדמית עצמית כמשיח. חיזוק לטענתו של אידל נמצא בכתביו של הראובני בהם הוא מדגיש כי אין הוא משיח כלל. אשכולי ושוחט סבורים כי בשלב מסוים הייתה תפנית מסוימת אצל הראובני, לכיוון האסכטולוגי. אידל סבור, שגם אם כך היה, הוא מתקשה להניח שהראובני זנח את תוכניותיו הצבאיות.
רוברט מקאליסטר
רוברט אלכסנדר סטיוארט מקאליסטר (באנגלית: Robert Alexander Stewart Macalister) (1870- 1950) היה ארכאולוג בריטי. בעשור הראשון של המאה ה-20 עמד בראש הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F) וניהל את החפירות בגזר המקראית, שבהן חשף את לוח גזר. חפירתו בגזר הפכה לנקודת ציון בתחום המתודולוגיה הארכאולוגית בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
מקאליסטר נולד בדבלין שבאירלנד, בנו של אלכסנדר מקאליסטר, פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת דבלין. את לימודיו ערך באוניברסיטת קיימברידג'. התעניינותו המוקדמת הייתה בארכאולוגיה של אירלנד, אך הוא החל להתעניין בארכאולוגיה המקראית.
חפירותיו בארץ ישראל.
בשנת 1898 נשלח מקאליסטר לארץ ישראל מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל כדי לשמש עוזרו של פרדריק ג'ונס בליס. במשך שנתיים הם חפרו בארבעה תלים באזור השפלה, חפירות שנועדו בין היתר כדי לאתר את גת-פלשתים. השניים חפרו במרשה-(תל צנדחנה), תל צפית-(תל אל-צאפי), תל גודד- (תל אל-ג'ודידה) ובעזקה-(תל זכריה).
בשנת 1900, עם פרישתו של בליס, התמנה מקאליסטר למנהל הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, והוא שימש בתפקידו עד 1909. בשנים 1905-1902 ו-1909-1907 ערך חפירות מקיפות ביותר באתר תל גזר, מיקומה של גזר המקראית. מקאליסטר חילק את עבר העיר ל"תקופה הקדם-שמית", "התקופה השמית הראשונה", "התקופה השמית השנייה", "התקופה השמית השלישית", "התקופה השמית הרביעית", "התקופה ההלניסטית" ו"התקופה הרומית-ביזנטית". מקאליסטר זיהה באתר שמונה שכבות יישוב (כיום מקובל להניח כי מדובר ב-26).