יסמין קסארי (בצרפתית: Yasmine Kassari; נולדה ב-3 באוקטובר 1970) היא במאית קולנוע מרוקאית הידועה בשל יצירות רב-שכבתיות על התפוצה המרוקאית.
קסארי עברה לגור בפריז כנערה, שם סיימה את התיכון ונרשמה ללימודי רפואה. לאחר שלמד רפואה במשך שנתיים, היא החליט שהיא רוצה להיות במאית, ונרשמה ללימודי קולנוע ב- INSAS ("Institut National Supérieur des Arts du Spectacle") בבריסל. כסטודנטית היא עבדה גם עבור חברת ההפקה Les films de la drève, שם הודרכה על ידי ז'אן-ז'אק אנדריה. בשנות ה-1990, היא ביימה שלושה סרטים קצרים ובשנת 2000 היא ביימה את הסרט התיעודי באורך מלא "Quand les hommes pleurent" (כשגברים בוכים) על הגירה מרוקאית לספרד. סרטה משנת 2004 "L'Enfan endormi" (הילדה הישנה) זכה בפרס אמבר הגדול לסרט הטוב ביותר וכן בפרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים Bos'Art.
אמיך קיריל, נסיך ליינינגן
אמיך קיריל, נסיך ליינינגן (בגרמנית: Emich Kirill Fürst zu Leiningen; 18 באוקטובר 1926 - 30 באוקטובר 1991) היה נסיך ליינינגן משנת 1946 עד מותו.
ביוגרפיה.
אמיך קיריל נולד ב-18 באוקטובר 1926 בקובורג, לקרל, נסיך ליינינגן ולמריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה. דרך אמו, הוא היה צאצא של המלכה ויקטוריה והצאר אלכסנדר השני. דרך אביו, הוא היה צאצא של מלכי שוודיה מבית ואסה, וצאצא של שני אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה, קרל, נסיך ליינינגן ופאודורה, נסיכת ליינינגן. כתוצאה מכך, אמיך קיריל היה צאצא של כל שלושת ילדיה של ויקטוריה, הדוכסית של קנט.
בשנת 1946 מת אביו במהלך שהותו בשבי בברית המועצות, ואמיך קיריל ירש את תאריו.
אמיך קיריל היה איש עסקים ויזם, ובשנת 1955 רכש מכונית מרצדס-בנץ 300SL Gullwing.
בשנת 1991 הסתכסך אמיך קיריל עם בנו קרל אמיך, נסיך ליינינגן, בשל נישואיו בנישואים מורגנטיים, ובעקבות כך נישל אותו מירושתו.
ב-30 באוקטובר 1991 מת אמיך קיריל באמורבאך, ובנו אנדראס, נסיך ליינינגן ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-10 באוגוסט 1950 התחתן אמיך קיריל עם איליקה, דוכסית אולדנבורג, בתם של ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה היו לו ארבעה ילדים:
I Can (שיר של בלו)
I Can (בעברית: אני יכול) הוא שירם של הלהקה הבריטית בלו. השיר נבחר לייצג את בריטניה באירוויזיון 2011.
הוצאת השיר.
השיר נכתב במהלך שנת 2011 ושוחרר להורדה דיגיטלית ב-1 במאי 2011, למעשה, השיר שוחרר מוקדם יותר בחודש מרץ בעקבות השתתפותו באירוויזיון.
באירוויזיון.
ב-14 במאי 2011 השתתף בגמר של האירוויזיון במקום ה-14 בסדר השירה. בסיום קריאת קולות השופטים, הוכרז כי בריטניה הגיעה למקום ה-11 בלבד.
הארנק והחרב
הארנק והחרב - המהפכה המשפטית ושִברה הוא ספר מאת דניאל פרידמן העוסק במערכת המשפט בישראל. הספר סוקר ומבקר את תהליכי ההתעצמות של בתי המשפט בישראל במסגרת האקטיביזם השיפוטי ששיאו במהפכה החוקתית, את התחזקות מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה ואת התגברות כוחם של גורמי משפט ופקידות אחרים על חשבון משקלם של נבחרי הציבור.
החל משנות ה-80 חלה התעצמות הדרגתית בכוחו של בית המשפט העליון לעומת הכנסת והממשלה. משפטנים רבים סקרו את התהליך הזה ותיארו את הגורמים לו, את אופיו ואת השלכותיו. חלק מהכותבים בתחום גם הביעו את דעתם בשאלה האם תהליכים אלה חיוביים או שליליים. חידושו המרכזי של פרידמן הוא הטענה לפיה להתעצמותו של בית המשפט נלווית גם התחזקות דומה של התביעה הכללית (פרקליטות המדינה) והיועץ המשפטי לממשלה שעומד בראשה, וששני הגופים הללו מזינים זה את התעצמותו של זה.
שם הספר הוא פרפרזה לתיאורו של אלכסנדר המילטון את הרשות השופטת כשואבת את כוחה דווקא מכך שאין לה ארנק וחרב, וכל כוחה נסמך על היותה מייצגת החוק. טענתו של פרידמן היא כי במסגרת האקטיביזם השיפוטי ניכסה לעצמה הרשות השופטת מעורבות מכרעת בקביעת המדיניות הממשלתית, גם בנוגע להחלטות תקציביות וביטחוניות, כך שבניגוד לעיקרון של המילטון, יש לה גם 'ארנק' וגם 'חרב'.
באוגוסט 2016 יצאה מהדורה אנגלית של הספר בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. למהדורה זו נוספו שינויים ועדכונים בתוכן הספר. בראשית שנת 2019 שולב הספר יחד עם ספרו השני של פרידמן על מערכת המשפט, "לפני המהפכה", והם יצאו לאור יחד כספר בשם "קץ התמימות - משפט ושלטון בישראל", בהוצאת ידיעות ספרים.
המחבר ועמדותיו.
דניאל פרידמן, מחבר הספר, הוא פרופסור אמריטוס למשפטים וחתן פרס ישראל לחקר המשפט. במאמרים שפרסם לאורך שנים ביטא את התנגדותו לאקטיביזם השיפוטי - הרחבת סמכותו של בית המשפט ומעורבות גוברת שלו בשאלות ערכיות ופוליטיות. בשנת 2007 מונה לשר המשפטים ופעל ליצירת שינוי ביחסים בין בית המשפט העליון לכנסת ולממשלה. בין השאר הוא הציג הצעה לתיקון ולפיה פסילת חוקים של הכנסת תתבצע רק בהרכב מורחב של תשעה שופטים בבית המשפט העליון, וברוב של שני שלישים מן ההרכב. כמו כן הציע לצמצם את מתחם השפיטות בסוגיות ציבוריות ולשנות את הרכב הוועדה לבחירת שופטים. פרידמן יזם גם הצעת חוק לפיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה במסגרתה יועברו סמכויותיו בעניינים פליליים לבעל תפקיד נפרד, 'התובע הכללי'. לאחר סיום כהונתו של פרידמן כשר המשפטים כתב את הספר העוסק במערכת המשפט, ובפרט ביחסיה עם הממשלה והכנסת.
תוכן הספר.
הספר מחולק לחמישה חלקים. ארבעת החלקים הראשונים מסודרים באופן כרונולוגי מקום המדינה ויצירת מערכת המשפט הישראלית ועד לתקופה הסמוכה לכתיבת הספר, בראשית העשור השני של המאה העשרים ואחת. החלק החמישי עוסק בניתוח כללי של התעצמות מערכת המשפט וכן הצעות לפתרון.
חלק ראשון: בית המשפט הקלאסי.
בחלק הראשון של הספר סוקר פרידמן את מערכת המשפט בשנותיה הראשונות של המדינה, את תהליכי ייסודה ואת ההיסטוריה המוסדית והפרסונלית של מערכת המשפט עד למהפך בבחירות 77'. בתקופה זו התחוללה לדעתו ".
צניעותה של המערכת התבטאה לפי פרידמן בקבלת עליונות הפרלמנט כעקרון יסוד ובדחיית האפשרות לפסול חקיקה של הכנסת, בהימנעותו של 'בית המשפט הקלאסי' מהתערבות בשאלות מדיניוּת ובעמידה על דרישת זכות העמידה. פרידמן מדגיש כי גם בהכירו במגבלות כוחו, פעל בית המשפט לשמירה על זכויות אדם באמצעות ביקורת על פעולות הממשלה. כך בבג"ץ קול העם, בבג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון ובמקרים נוספים. הוא מתאר את יחסם של הפוליטיקאים לשופטים בימים אלה כמנוכר ומזלזל, אך ענייני ומקצועי.
פרידמן סוקר את פעילותה של מערכת התביעה בשנותיה הראשונות של המדינה בכל הנוגע לחקירת מעשי שחיתות של נבחרי ציבור והעמדתם לדין, ועוסק בשתי פרשיות פלילים ציבוריות מתקופה זו בהן נחשדו בכיר מפא"י אשר ידלין והשר אברהם עופר. בספר נמתחת ביקורת על השימוש בכלי המעצר לשם הפעלת לחץ על נחקרים, ועל התנהלותו של היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק בשתי הפרשיות. חלק מן הביקורת מופנה גם כלפי החיבור המלאכותי בין שני תפקידי היועץ, ראש התביעה מחד ויועצה של הממשלה מאידך, נקודה שעולה גם בקשר לטיפולו של ברק בפרשת חשבון הדולרים.
הפרק "שרים ויועצים" עוסק בהתפתחות תפקידו של היועץ המשפטי לממשלה, מתאר כיצד נוצר התפקיד למורת רוחו של בן-גוריון, ומציין את כהונותיהם של גדעון האוזנר ומאיר שמגר כאבני דרך בהגדרת התפקיד ובהתעצמותו ביחס לממשלה. בתקופתו של האוזנר הוקמה ועדת אגרנט אשר קיבלה את עמדת האוזנר לפיה הוא עומד לבדו בראש התביעה הכללית. בנוגע לשאלת הייעוץ ציינה הוועדה כי הממשלה רשאית "להחליט כיצד עליה לפעול במקרה המסוים לפי שיקול דעתה", ופרידמן כותב כי לימים לא השלים השופט אהרן ברק עם חלק זה בחוות הדעת ופסק בפרשת פנחסי את ההפך מקביעת הוועדה. בתקופתו של שמגר נוצרו 'הנחיות היועץ המשפטי לממשלה' שנועדו לסייע למשרדי הממשלה ולהדריכם אך "סיגלו לעצמן אופי חקיקתי, ונהפכו למכשיר מרכזי לשליטת היועץ המשפטי על משרדי הממשלה.".
את החלק העוסק בתקופה הראשונה של בית המשפט העליון חותמת כניסתו של מאיר שמגר לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, כשמנגד המערכת הפוליטית מעורערת וחלשה לאחר פרישתו של ראש הממשלה מנחם בגין מתפקידו.
חלק שני: פעמי המהפכה.
החלק השני של הספר עוסק בעיקר בתקופת כהונתו של מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון. בתקופה זו התרחשה, לפי פרידמן, "התעצמות אדירה בכוחה של מערכת המשפט".
שלב חשוב בשינוי המאזן בין הרשויות הייתה המהפכה החוקתית. פרידמן מציין את הביקורת על הליך חקיקת חוקי היסוד, את חוסר הבהירות בשאלת הסמכות שהם מעניקים לבית המשפט ואת הפרשנות המרחיבה שניתנה בפסיקה לזכויות המוגנות, כזו שגם יוזמי החוקים לא צפו.
פרידמן מונה כמה היבטים של האקטיביזם השיפוטי בתקופת שמגר: פרשנות החוק בניגוד ללשונו ולכוונתו, קביעתם של ערכים הראויים בעיני בית המשפט כדין מחייב, צמצומם של הדרישה לזכות העמידה ושל מבחן השפיטות, ופיתוחה של עילת הסבירות.
שינוי המגמה בבית המשפט העליון בנוגע לזכות העמידה והשפיטות מודגם באמצעות סוגיית גיוס בני הישיבות. עתירה שהוגשה לבג"ץ בשנת 1970 בנושא נדחתה בטענה שלעותר אין זכות עמידה, כשהשופט אלפרד ויתקון מדגיש:
לעומת זאת בפסק הדין שניתן בעתירה דומה בשנת 1986 כתב השופט אהרן ברק: