בטרמינולוגיה של שפת הקְוֶונְיָה, אותה יצר טולקין, הרוחות המלאכיות הללו נקראו אֶיינוּר. אלו מהן שנכנסו לעולם הפיזי נקראו וָאלָאר, במיוחד העוצמתיות מביניהן. הישויות הפחותות שנכנסו לעולם וסאורון ביניהן, נקראו מָיאר. במכתבי טולקין, הסופר העיר שסאורון היה ממסדר הרבה יותר גבוה מאשר המיאר שלאחר מכן הגיעו לארץ התיכונה בדמות הקוסמים גנדלף וסארומן. היות שנוצרו על ידי אֶרוּ, כל האֶיינוּר היו טובים ולא מושחתים, כפי שאלרונד הצהיר: "כי אין לך דבר שהוא זדוני מראשיתו, אפילו סאורון לא היה כזה".
מרד באל התהווה עם הואלה מלקור (מורגות'). על פי סיפור שאמור להיות משל של אירועים אשר מעבר להשגתם של העלפים, ארו נתן לרוחות שלו לבצע מוזיקה אדירה, "מנגינת האֶיינוּר", כשהם מפתחים את הנושא שהתגלה על ידי ארו עצמו. למשך זמן, המקהלה הקוסמית ביצעה מוזיקה פלאית, אך אז מלקור ניסה להאדיר את תהילתו שלו בכך שטווה בשיר מחשבות ורעיונות שלא עלו בקנה אחד עם הרעיון המקורי של ארו. "רבים מן השרים בקרבתו נדכדכו...אבל אחרים החלו להשתזר בנגינתו, ונטשו את המחשבה אשר הייתה על לבם מתחילה".
למחלוקת שמלקור יצר, תהיינה השלכות איומות, היות שהמוזיקה הייתה מעין תבנית לעולם: "הרוע בעולם, לא היה בהתחלה בנושא המרכזי, אלא נכנס עם המחלוקת של מלקור". בכל אופן, "סאורון לא היה מתחיל המחלוקת, ומן הסתם הוא ידע על המוזיקה יותר מאשר מלקור, שדעתו תמיד הייתה מלאה בתוכניותיו ותכסיסיו". לכאורה סאורון אפילו לא היה אחת מהרוחות שמיד התחילו לשזור את המוזיקה שלהם עם זו של מלקור, היות שמוזכר במקום אחר, שנפילתו התרחשה מאוחר יותר (ראה להלן).
המוזיקה הקוסמית ייצגה עכשיו את הקונפליקט בין הטוב לרע. לבסוף, ארו הביא באופן פתאומי את היצירה לסיומה. כדי להראות לרוחות, נאמנות או לא, מה הן עוללו, ארו העניק קיום עצמאי למוזיקה שהושחתה. התוצאה הייתה הופעתו של העולם החומרי, אֶאָה, שבו הדרמה של הטוב והרע תתנגן ותיפתר.
העידן הראשון.
כשנכנסו לאֶאָה בתחילת הזמן, ניסו הוולאר והמיאר לבנות ולארגן את העולם על פי רצונו של ארו, ומתוך היקום הגדול יותר, הם בסופו של דבר התמקדו בפיתוח ארדה (כדור הארץ, שהיה אז שטוח). כל מיא היה קשור לאחד מהוולאר רבי העוצמה אותו הוא שירת. לדוגמה: אוסה ואוינן, שהיו רוחות הים, שרתו את אוּלמוֹ, שר האוקיינוסים. סאורון היה בין המיאר הבולטים ששרתו את אאולה הנפח, האומן האדיר של הוולאר. כתוצאה ממעמדו, סאורון רכש ידע עצום בכל הנוגע לחומרים הפיזיים של העולם, חישול וכל ענייני האומנות - והתגלה כ"אומן הגדול של משק הבית של אאולה". סאורון תמיד ישמור על הידע "המדעי" שהפיק מגדול אומני הוולאר. השם המקורי של סאורון היה מיירון ("הנערץ"), אבל השם הזה שונה לסאורון לאחר שהוא הצטרף למלקור. בכל אופן, במשך העידן השני, סאורון המשיך לקרוא לעצמו טאר-מיירון ("לורד מיירון").
נפילתו של סאורון.
מלקור התנגד לוולאר האחרים, שנשארו נאמנים לארו, וניסה להשחית את כל אשר יצרו. בסביבות הזמן הזה, סאורון נפל קורבן להשפעתו המשחיתה של מלקור: "בראשית ארדה פיתהו מלקור לבוא בבריתו".
לגבי המניעים של סאורון, טולקין העיר ש"מעלתו (ולכך גם סיבת נפילתו) הייתה שהוא אהב סדר ושיתוף פעולה וסלד מבלבול ומוויכוחים נפסדים". ולכך, "הרצון והכח לכאורה של מלקור לבצע את התכנונים שלו במהירות ובשליטה הם אלו שמשכו את סאורון אליו בתחילה".
למשך תקופה, סאורון ככל הנראה שמר על העמדת הפנים כאילו הוא משרת נאמן של הוולאר, בשעה שהוא מספק למלקור מידע אודות מעשיהם. כך, כאשר עשו הוולאר את אלמרן למשכנם הפיזי הראשון בעולם, "מלקור ידע את כל אשר נעשה; לפי שאפילו אז היו לו חברים סודיים ומרגלים בין המיאר, אותם הוא רתם למטרתו, וביניהם, כפי שאחר כך נודע, היה המנהיג: סאורון".
מלקור הרס במהרה את אלמרן, והוולאר ייסדו משכן חדש במערב הרחוק ביותר: אמן, הממלכה הברוכה. הם עדיין לא הבחינו אז בבגידה של סאורון, כי גם הוא נהיה "ישות של ולינור".
בנקודה כלשהי, סאורון עזב את הממלכה המבורכת ועבר לארץ התיכונה, היבשת המרכזית של ארדה, שם מלקור ייסד את המעוז שלו. אז סאורון נטש את שירותו לוולאר והצטרף באופן גלוי לאויבם הגדול: "בשל הערצתו לכח הוא הפך לחסיד של מורגות' ונפל ביחד איתו למעמקי הרוע".
סגנו של מלקור.
לאחר הצטרפותו לאדונו החדש בארץ התיכונה, סאורון הוכיח את עצמו כמשרת מסור ובעל יכולת: "כל עוד מורגות' עדיין עמד, סאורון לא חיפש אחר עליונות לעצמו, אלא עבד ותכנן עבור אחר, כשהוא שואף להצלחתו של מלקור שאותו הוא הוקיר בתחילה. כך, לעיתים קרובות הוא השיג דברים, שנחזו לראשונה על ידי מלקור, אותם מלקור לא השלים או לא היה יכול להשלים בשל החיפזון הזועם של רשעותו". "ידו של סאורון הייתה בכל מעשיו של מלקור בארדה, במפעלותיו הכבירים ובנכליו הערמומיים".
בפרק ג' בסילמריליון, טולקין כותב שבזמן שהעלפים הראשונים התעוררו בעולם, סאורון כבר היה לסגן של מלקור וקיבל את הפיקוד על המעוז החדש שנבנה באנגבנד. מורגות' החל לשבות עלפים ולהשחית את טבעם, וכך יצר את האורקים, ששירתוהו מאז. כדי להגן על העלפים, הוולאר הכריזו מלחמה על מלקור ושבו אותו, אך לא יכלו למצוא את סאורון.
לפיכך, "כשמלקור נעשה שבוי, סאורון נמלט והתחבא בארץ התיכונה; וניתן בדרך זו להבין איך הריבוי של האורקים (שללא ספק כבר התחיל) התקדם במהירות מוגברת". בארץ המבורכת, מלקור העמיד פנים שהתחרט על מעשיו, אבל לבסוף נמלט בחזרה אל הארץ התיכונה, לאחר שרצח את מלך עלפי הנולדור פינווה, וגנב את הסילמרילים שיצר בנו פאנור. עד אז, סאורון "תקן בחשאי את אנגבנד כדי לעזור לאדונו כשיחזור; וכשמלקור חזר סוף סוף כמורגות' "האויב השחור", המקומות האפלים שם מתחת לאדמה כבר היו מאוישים בעם של אורקים".
זמן קצר לאחר חזרתו של מורגות' לארץ התיכונה, הנולדור עזבו גם כן את הארץ המבורכת של ולינור במערב נגד עצתם של הוולאר, כדי לערוך מלחמה עם מורגות', שגנב את הסילמרילים. במהלך המלחמה סאורון שירת כסגנו הראשי של מורגות', כשהוא עולה בדרגתו על כל האחרים, ביניהם גות'מוג, שר הבלרוגים. כשהוא ידוע כגורתאור האכזר, סאורון היה באותה העת אמן אשליות ושנויי צורה; זאבי אדם וערפדים היו משרתיו, הבכירים שבהם היו דראוגלואין, אביהם של זאבי האדם, והערפדית שלו תורינגוותיל.
כשמורגות' עזב את אנגבנד כדי להשחית את בני האדם שהתגלו אז בארץ התיכונה, סאורון ניהל את המלחמה נגד ממלכות העלפים בבלריאנד. הוא כבש את האי טול סיריון ואת הצריח שלו מינאס טירית, ושם קבע את מושבו, שנהיה ידוע כטול אין גאורהות, אי זאבי האדם.
לאחר עשר שנים, פינרוד פלגונד, מלך נרגותרונד ושר טול סיריון לשעבר, הגיע לשם עם ברן בן ברהיר. הוא נאבק בסאורון כשהוא משתמש בכשפים אך הובס (חלקית בשל הקללה של פאנור). מאוחר יותר, הוא מת כשהוא נלחם בזאב בצינוקים של סאורון כדי להציל את ברן.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעו למבצרו של סאורון לותיין והואן, כלב הציד של ולינור, בתקווה לשחרר את ברן. סאורון שלח זאבי אדם נגדם ובראשם את דראוגלוין, אבל הואן הרג את כולם. סאורון ידע שעל פי הנבואה הואן יהרג על ידי הזאב הגדול ביותר שהיה אי פעם, ולכן הפך עצמו לצורה דמוית זאב מפלצתי ותקף אותו. אבל הנבואה למעשה התייחסה לקרכרות שעדיין לא נולד, ומלבדו "לא היה כשף ולא היה נחש, ולא היה ניב או ארס, ולא הייתה חוכמת שטנים ולא היה כוח בהמה, אשר יגברו על הואן כלב ולינור". סאורון לא היה יכול לגבור על הואן, וכדי למלט את רוחו ממלתעותיו הכבירות, נאלץ לפשוט את גופו ולהימלט.
סאורון נמלט בדמות ערפד, ובילה זמן מה ביערות טאור-נו-פוין. דבר לא מסופר לאחר מכן על פעולותיו עד סופו של העידן הראשון.
בעקבות מסעו של אארנדיל לארץ המבורכת, הוולאר סוף סוף פעלו נגד מורגות'. במלחמת החרון - מלחמה שסימלה את קץ העידן הראשון של הארץ התיכונה - שר האופל הובס והושלך לחלל החיצון מעבר לעולם. אבל "סאורון ברח מהקרב הגדול ונמלט".
כשהוא נרדף, סאורון לבש את צורתו היפה ביותר והגיע לאאונוה, שגריר הוולאר וביקש את מחילתו, אך לא היה בכוח אאונוה לחון מיא כמותו. דרך אאונוה, מנווה ראש הוולאר "פקד על סאורון לבוא להשפט לפניו, אבל השאיר לו מקום לחזרה בתשובה ולטיהור שמו". אף על פי שחזרתו בתשובה של סאורון לפני אאונווה הייתה כנה ( - ייתכן שמפני הפחד), הוא התבייש לחזור לוולינור ולקבל משפט או גזר דין על שירותו הארוך את מלקור. מעבר לכך, השפעת אדונו הקודם הייתה עדיין חזקה עליו, ולכן נמלט והתחבא בארץ התיכונה.
העידן השני.
לאחר כחמש מאות שנה בעידן השני, סאורון הופיע שוב. "כשהוא ללא אדונו...הוא נפל לאיוולת של חיקויו". "אט אט, בתחילה בשל מניעים טובים: ארגון מחדש ושיקום הארץ התיכונה ש'הוזנחה על ידי האלים', הוא הופך לגלגול נשמת הרוע ומתאווה לכוח מוחלט" ובסופו של דבר עולה להיות "אדון ואל לבני האדם".
לגבי "המניעים הטובים" של סאורון, טולקין מדגיש שבזמן הזה הוא "אכן לא היה רוע מוחלט, אלא אם כן כל ה'מְתקנים' שרוצים להזדרז עם 'שיקום' ו'ארגון מחדש' הם רוע מוחלט, אפילו לפני שגאווה ותאווה להפעיל את רצונם אוכלים אותם".
"כל הפיקוד והתכנון והארגון היו לטובת כל התושבים של ארדה (שאפילו הודו בזכותו של סאורון להיות אדונם העליון), 'התוכניות' שלו, נהיו למטרה היחידה של רצונו ולבסוף, ה-סוף בפני עצמו... היכולת שלו להשחית מוחות אחרים ואפילו לגייס את שירותם, הייתה שארית לעובדה שהשאיפה המקורית שלו ל'סדר' באמת הייתה למען המצב הטוב (במיוחד הפיזי) של 'נתיניו'".
טבעות הכוח.