הלדיין נולד למשפחת אצולה סקוטית חילונית. מחקרו הראשון פורסם בגיל עשרים, בשיתוף עם אביו, כשהיה סטודנט לתואר ראשון. במלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הצבא הבריטי. בתום המלחמה המשיך במחקרו באוקספורד. בשנים 1922–1932 לימד ביוכימיה בטריניטי קולג' שבקיימברידג'. הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 1933 מונה לפרופסור חבר לגנטיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. בשנת 1956 היגר להודו ועבד במכון לסטטיסטיקה בכלכותה ולאחר מכן באודישה.
מחקרו הראשון בנושא גנטיקה פורסם בשיתוף עם אחותו נעמי, בשנת 1915, והפך לציון דרך באשר לאופן שבו מודגם קשר גנטי בין יונקים. עבודותיו הבאות עזרו לבסס את האיחוד בין הגנטיקה המנדליאנית לבין האבולוציה הדרווינית בדרך הברירה הטבעית. עם רונלד פישר וסיואל רייט הניח הלדיין את היסודות לסינתזה האבולוציונית המודרנית, מונח שלימים נודע כנאו-דרוויניזם בין היתר בעקבות ספרו של ריצ'רד דוקינס, הגן האנוכי, משנת 1976. עבודתם החלוצית בתחום השילוב בין מתמטיקה וביולוגיה הייתה בסיסו של ענף מדעי חדש, גנטיקה של אוכלוסיות. מאמרו "מוצא החיים" משנת 1929 היווה בסיס לתאוריית "המרק הקדום", הקרויה כיום אביוגנזה, תאוריה שפותחה באופן בלתי תלוי גם על ידי המדען הסובייטי אלכסנדר אופרין ולימים נודעה בשם "תאוריית אופרין-הלדיין". תאוריה זו היא הבסיס להבנה המודרנית של מוצאת הכימי של החיים. "תאוריית המלריה" שלו, בדבר וריאציה גנטית שהופכת אוכלוסיות אפריקאיות לפגיעות יותר לאנמיה חרמשית אך מגנות עליהן מפני מלריה, זכתה לאישוש מחקרי. הלדיין היה הראשון למצוא את מקומם של הגנים להמופיליה ולעיוורון צבעים על הגנום האנושי, בכרומוזום X.
הלדיין היה סוציאליסט ומרקסיסט. הוא היה יושב ראש ועדת המערכת של "העובד היומי" (Daily Worker), עיתון קומוניסטי שיצא לאור בלונדון בשנים 1940–1949. הוא התאכזב מהטוטליטריות של טרופים ליסנקו בברית המועצות וגינה את המפלגה הקומוניסטית, אך המשיך להעריץ את לנין.
הלדיין היה הראשון להעלות את רעיון את הפריות המבחנה, בספרו הבדיוני "דדלוס" (Daedalus). בשנת 1923 הגה, בנאום שנשא באוקספורד, את רעיון השימוש באנרגיה גרעינית. הוא טבע רבים מהביטויים המשמשים כיום בתחום המחקר הביולוגי, בהם "שיבוט" (Clone), "טראנס" (כמו בביטוי "טראנסגני"), "דרווין" (יחידת מדידה של אבולוציה) ועוד.
הלדיין מת מסרטן המעי הגס וציווה לתרום את גופתו למדע, באמרו שהוא מבקש להישאר שימושי גם אחרי מותו.
חוגלה-קימברלי
חוגלה היא חברה המגדירה עצמה כחברה "למוצרי צריכה מתכלים שאינם מזון" בבעלות משותפת אמריקאית-ישראלית.
החברה הוקמה בשנות ה-60 כחברת בת של נייר חדרה, לייצור מפיות נייר, נייר טואלט ומגבות נייר, תחת שמות המותגים "איריס" ו"לילי". בשנת 1970 החלה החברה לייצר תחבושות היגייניות סאנובה, וחיתולים חד פעמיים "פיפון". בסוף שנות ה-70 שונה המותג של התחבושות ההגייניות ל"נובה לי" ובסוף 1981 שונה מותג החיתולים ל"טיטולים". בשנת 1983 פתחה החברה מפעל נוסף בעפולה. בשנת 1986 הודיעה החברה על כניסה לשוק חומרי הניקוי בשותפות עם זהר דליה. בסוף שנות ה-90 החברה הייתה המובילה בישראל במכירות של מוצרי לא מזון.
באמצע שנות ה-90 רכשה החברה האמריקאית קימברלי קלארק את רוב מניות החברה (50.01% מהן), כשהיתר (49.99%) נותרו בידי נייר חדרה. החברה החלה לשווק את מוצרי קימברלי בישראל ובשנת 1997 הוחל בייצור מקומי של מוצרי קימברלי ממותגי קלינקס והאגיס. בתחילת 2015 מכרה נייר חדרה את חלקה בחברה לקימברלי.
סטיבן סוטלוף
סטיבן יואל סוטלוף (באנגלית: Steven Joel Sotloff; 11 במאי 1983 - 2 בספטמבר 2014 בערך) היה עיתונאי אמריקאי-ישראלי שסיקר את העולם הערבי ואת אירועי האביב הערבי. באוגוסט 2013 נחטף בסוריה בידי ארגון המדינה האסלאמית וכשנה לאחר מכן הוצא להורג.
קורות חיים.
סטיבן יואל סוטלוף נולד בפרבר של מיאמי בפלורידה להורים יהודים, ניצולי השואה. הוא גדל והתחנך במוסדות פרטיים במיאמי, ובשנת 2002 החל את לימודיו באוניברסיטת מרכז פלורידה שם עשה תואר בעיתונאות אך לא סיים אותו. בשנת 2004 עלה לארץ, ומשנת 2008-2005 למד ממשל במרכז הבינתחומי הרצליה ועם סיום לימודיו חזר לארצות הברית.
בשנת 2010 החל להסתובב בארצות המזרח התיכון, תוך שהוא מסתיר את דתו ומוצאו היהודיים ואזרחותו הישראלית, לשם ביטחון. בבקשה שהגיש באותה שנה להתקבל לתוכנית לימודי ערבית לדוברי שפות זרות, באוניברסיטת קטאר, טען לדבריו ששהה באותה עת בקטאר עצמה. במכתב זה, מתאריך 29 במאי 2010, כתב כי קודם היה בלבנון, שם הכיר את האוכלוסייה הנוצרית והסונית, וכעת הוא בקטאר, ושבכוונתו לעבור כעת לתימן למשך כמה חודשים, על מנת להתנסות בשפה, אותה למד קודם בהכשרה בת כמה שעות בשבוע אך ללא התנסות מעשית. במשך עבודתו ברחבי המזרח התיכון השתמש בטלפון נייד בעל מספר תימני.
את הקריירה העיתונאית שלו פתח כאשר פרצו אירועי האביב הערבי, ומאז כתב דיווחים מהשטח עבור מספר עיתונים בארצות הברית בהם טיים מגזין, Foreign Policy וכתבי עת נוספים, וכן עבור ג'רוזלם ריפורט בעילום שם. כמו כן הופיע בערוצי הטלוויזיה CNN ופוקס ניוז. במהלך עבודתו העיתונאית שהה בין היתר במצרים, לוב, טורקיה וסוריה.
במסגרת הראיונות עבור העיתון טיים נפגש עם ראש הממשלה החדש של לוב, עם שומרים לובים שהשתתפו בהגנה על מתחם השגרירות בבנגזי שהותקף בליל האחד עשר בספטמבר, חשף שהיה מדובר במתקפה מאורגנת של ארגון אסלמי, כולל דגלים שחורים, דוברי שפות זרות ואנשים לבושים בבגדים אפגניים. מאוחר יותר ראיין מספר פעמים מנהיג ארגון חבלה לובי הקשור לאל-קאעידה שניהל את התקיפה בלוב, וחשף מעבר של כמויות גדולות של נשק ותחמושת יחד עם לוחמים ומפקדי כוחות מנוסים, מלוב לסוריה, דרך טורקיה.
ב-4 באוגוסט 2013 נחטף סוטלוף בידי מוסלמים קיצוניים מארגון המדינה האסלאמית (המכונים דאעש או מאי"ס) באזור העיר חלב שבסוריה. תחילה הוחזק בעיר א-רקה, שנשלטה בידי ארגוני המורדים, ולאחר מכן נעלמו עקבותיו יחד עם עוד מספר עיתונאים זרים.
ב-19 באוגוסט 2014 (כ"ג באב ה'תשע"ד) נראה סוטלוף בסרטון בו פורסם דבר הוצאתו להורג של העיתונאי ג'יימס פולי, כשאיש הארגון מאיים להוציאו להורג אם לא ייפסקו התקיפות האוויריות האמריקאיות באזור מוסול שבעיראק. ב-2 בספטמבר פרסם הארגון סרטון בו נראה אותו פעיל ארגון המדינה האיסלאמית, שנודע בכינוי "ג'ון הג'יהדיסט", עורף את ראשו של סוטלוף, לאחר שהאשים את נשיא ארצות הברית ברק אובמה באחריות למעשה, כיוון שלא שעה לאזהרות הארגון. בסרט ישנם סימנים רבים לכך שהרצח בוצע עוד קודם לכן, או לכל הפחות באותו מקום ובאותו הזמן. כשבועיים לאחר שהוצא להורג, נחשף איש הקשר של סוטלוף בראיון טלוויזיוני בו הודה כי הממשל האמריקאי לא ניסה ליצור עמו קשר כדי לנסות ולשחרר את סוטלוף. באותו הראיון סיפר על נסיבות החטיפה.
בית חולים 10
בית חולים 10 (או מרפ"א צפון) הוא מרכז רפואי צבאי השוכן בחיפה ברחוב שמחה הולצברג (ליד דרך הים). המתקן היה בעבר בית ספר נוצרי לבנים "סנט לוקס", בחסות הכנסייה האנגליקנית.
בעברו הרחוק שכן המרפ"א בבית החולים האיטלקי, כבית חולים צבאי, אך במהרה הוחזר בית החולים האיטלקי לבעליו והמרפ"א עבר לרחוב תל אביב בעיר התחתית למשך מספר שנים ובסוף שנות השישים עבר לבסיס "מחנה דוד". עם העברת שטחי בסיס מחנה דוד לשימוש בית העלמין הצבאי הועבר בית חולים 10 למיקומו הנוכחי.
כיום בית חולים 10 מתפקד כמרפאה, ויש לו יכולת לתפקד כבית חולים בעיתות חירום. בשנת 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל נפתח במקום מתקן לטיפול בכ-300 חולי קורונה.
בבית חולים 10 מתבצעות בדיקות רפואיות וכן מתקיימות גם וועדות רפואיות לצורך הערכתו וקביעתו של פרופיל צבאי, לחיילים שחלו או נפצעו במסגרת שירותם הצבאי. בסדיר ובמילואים.
בשטח הבסיס נמצאת אנדרטת חיל הרפואה ובמקום נערך אחת לשנה טקס התייחדות עם חללי חיל הרפואה.
זבד אפריקאי
זֶבֶד אַפְרִיקָנִי (שם מדעי: "Civettictis civetta") הוא מין יונק אפריקאי ממשפחת הגחניים והוא המין הגדול ביותר בבני משפחתו. גחן זה הוא המין היחיד בסוגו.
תפוצה.
הזבד האפריקאי נפוץ מחוף אל חוף באפריקה שמדרום לסהרה כולל אגן הקונגו. הוא הובא בידי האדם לסאו טומה. בעל חיים זה פעיל בעיקר בלילה ומבלה את שעות היום בשינה בצמחייה הסבוכה. במשך הלילה, כאשר הזבד בשיא פעילותו, הוא עשוי להימצא במגוון רחב של בתי גידול, מיער סבוך לשטחים פתוחים. הזבד האפריקאי הוא בעל חיים יחידאי.
אנטומיה ומראה.
הזבד האפריקאי הוא אחד משני מיני הגחניים הגדולים ביותר, לצד הבינטורונג האסייתי. הנקבות במין זה נחשבות לעיתים לגדולות מהזכרים, אם כי לא קיימים הבדלי גודל משמעותיים בין הזוויגים. משקל הזבד האפריקאי נע בין 7 ל-20 ק"ג, ובממוצע כ-12.5 ק"ג. אורך הראש והגוף יחדיו נע בין 67 ל-84 ס"מ, אורך הזנב נע בין 34 ל-47 ס"מ וגובה הכתפיים הוא 40 ס"מ בממוצע.