מרכז אקדמי דן היה מכללה אקדמית שהוקם בשיתוף אנשי אקדמיה ואנשי עסקים בישראל ושכן באזור התעשייה קריית מטלון בפתח תקווה. המוסד קיבל היתר מהמל"ג ללמד לתואר ראשון בשתי תוכניות לימוד: מדעי המחשב (.B.Sc) ומערכות מידע ניהוליות (.B.A), והחל בפעילות הוראה באוקטובר 2011. לאחר מכן נוסף מסלול במנהל עסקים. באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה על כשל כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים ומעברה לאור יהודה, שם נמשכה הפעילות בשם "בית ספר דן ללימודי הייטק" עד לסגירת המרכז ללימודים אקדמיים ב-2019.
אודות המוסד.
מרכז אקדמי דן הוקם על ידי אנשי אקדמיה ומנהלים על מנת ליצור מרכז אקדמי ייחודי המתמחה במקצועות טכנולוגיית המידע ומנהל עסקים, ועובד בשיתוף פעולה עם חברות בתחומים אלו אשר שותפות בהקמת המרכז. שיתוף זה מהווה את המקור למוטו של המרכז "האקדמיה של החברות".
בשנים שקדמו להקמת המרכז הסתמנה האטה בבוגרים בתחומים טכנולוגיים וכן עלה הצורך של התעשייה בעובדים אקדמאים בתחום. אחת הסיבות הייתה שרוב המכללות הבלתי-מתוקצבות כלל לא לימדו מקצועות אלו. לדברי זיו מנדל, מנכ"ל משותף בג'ון ברייס הדרכה ואחד השותפים בהקמת המרכז, מרכז אקדמי דן הוקם כדי לספק לתעשייה בוגרים בתחום, ולהגדיל את כוח האדם בעל השכלה אקדמית בתחומי טכנולוגיית המידע.
על מנת ליישם את השילוב בין לימודים לעבודה מעשית מקשר המוסד בין הסטודנט לחברות השותפות בהקמתו. החברות השותפות קולטות את הסטודנטים בעבודות סטודנטיאליות ובכך מקנות להם הכשרה מעשית במשך תקופת לימודיהם. הפעילות האקדמית ותוכניות הלימוד של המרכז מותאמות לצורכי התעשייה על מנת להקנות לסטודנטים הן את הידע האקדמי התאורטי הנדרש והן את ההכשרה המעשית בפועל. התאמה זו מונחית על ידי ועדה מייעצת מטעם החברות המורכבת ממנהלים, יזמים ואנשי מפתח בחברות אלו. עם חברות אלו נמנות בין היתר מטריקס, אשר הלוותה את סכום הכסף הראשוני להקמת המרכז, ג'ון ברייס הדרכה (חברה בת של מטריקס), קומברס, 013 נטוויז'ן, IBM ישראל, EMC, סלקום, אינטל, שירותי בריאות כללית ואורקל ישראל.
הפעילות האקדמית של המרכז החלה בשנת הלימודים תשע"ב, באוקטובר 2011, עם שתי תוכניות לימוד לתואר ראשון שקיבלו היתר המל"ג: מדעי המחשב (.B.Sc) ומערכות מידע ניהוליות (.B.A). בשנה השלישית ללימודים הסטודנטים חויבו לפרויקט מעשי באחת החברות השותפות. בפרויקט הם מונחים הן על ידי המרכז והן על ידי החברה.
בחודש מרץ 2012 נפתח במרכז מסלול הלימודים במנהל עסקים, בדגש על ניהול משאבי אנוש וניהול השיווק. מתוכננת גם תוכנית ליזמות בחברות הייטק, ובתקשורת/מולטימדיה, בדגש על לימודי אינטרנט.
שכר הלימוד השנתי במרכז האקדמי דן בשנת התשע"ב היה כ-28,500 ש"ח.
באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה, ל-400 הסטודנטים שלמדו בה, על כישלון כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים ומעברה לאור יהודה, שם שוכן המרכז ללימודים אקדמיים. נשיא המכללה, פרופ' אחיטוב, נימק צעד זה בקשיים כלכליים.
הסגל הבכיר.
בראש המרכז עמדו חברי סגל אקדמי בכיר באוניברסיטאות בישראל, שעברו למרכז אקדמי דן לאחר שפרשו לגמלאות מהאוניברסיטה שבה קיימו את עיקר הקריירה האקדמית שלהם.
סונאטה מס' 29 (האמרקלאוויר) של בטהובן
סונאטה מס' 29 של בטהובן בסי במול מז'ור, אופוס 106, הידועה בשם "האמרקלאוויר", נחשבת לאחת הסונאטות לפסנתר הגדולות של לודוויג ואן בטהובן, וכמו כן היא גם נחשבת לאחת מיצירות המפתח מתקופת יצירתו המאוחרת והאחרונה של בטהובן, יחד עם יצירות כגון: מיסה סולמניס למקהלה ותזמורת, הסימפוניה התשיעית ברה מינור והפוגה הגדולה אופוס 133.
בטהובן הוא זה שנתן לסונאטה את כינוייה: סונאטה גדולה לפסנתר פטישים (Große Sonate für das Hammerklavier) או בקיצור סונאטת האמרקלאוויר. סונאטת ההאמרקלאוויר נחשבת לאחת הסונאטות הקשות ביותר לפסנתר אצל בטהובן, ולפעמים היא אף נחשבת לסונאטה עם הדרישות הטכניות הגבוהות ביותר.
הלחנה.
בטהובן החל את מלאכת הכתיבה של הסונאטה במשך הקיץ של שנת 1817, וסיים את מלאכת ההלחנה בסתיו 1818, כאשר שמיעתו הייתה גבולית מאוד, ואולי אף אפסית. בטהובן החל לכתוב את הסונאטה לאחר תקופה בת 4 שנים (1812–1816) שבה כמעט ולא פרסם אף יצירה, משום שסבל מדיכאון עמוק, כנראה עקב השלמתו עם ההכרה, כי לעולם לא יתחתן. בטהובן הקדיש את הסונאטה לפטרונו, תלמידו וחברו רודולף יוהאן יוזף ריינר, אשר לו הקדיש בטהובן רבות מיצירותיו החשובות, כמו סונאטת "הפרידה" אופוס 81a, מיסה סולמניס וטריו הפסנתר ה"ארכידוכס".
כיאה ליצירה מתקופת יצירתו המאוחרת של בטהובן, סונאטת ההאמרקלאוויר נושאת את כל המאפיינים הייחודיים לתקופה זו ביצירתו של בטהובן: עומק אינטלקטואלי, ביטוי אישי עז, עריכת ניסויים במבנים הקלאסיים (כמו למשל הרחבת צורת הסונאטה) וחקירת המבנים הפוליפונים, שהיו אופייניים יותר לתקופת הבארוק כגון: קונטרפונקט, פוגה, קאנון וכן הלאה. כך למשל פרקה האחרון והמאתגר של הסונאטה הוא בעצם פוגה רחבת יריעה לשלושה קולות.
סונאטת ההאמרקלאוויר היא הסונאטה הארוכה ביותר של בטהובן. אורכה הוא כמעט 50 דקות, בזמן שיצירות תזמורתיות כמו סימפוניה וקונצ'רטו נמשכות בממוצע 40 דקות. נוסף לכך, אורך פרקה השלישי והאיטי של הסונאטה עומד על כ-22 דקות. זהו פרק אחד בודד שנמשך כמעט כמו סימפונייה שלמה מהתקופה הקלאסית, כדוגמת הסימפוניות של יוהאן כריסטיאן באך ויוזף היידן.
שם הסונאטה - האמרקלאוויר (Hammerklavier) - הוא בעצם השם הגרמני לפסנתר, שהיה נפוץ במאות ה-18 וה-19, פסנתר הפטישים או הפורטה-פיאנו. בסונאטות המאוחרות של בטהובן (בעיקר ב"סונאטת הפרידה" מס' 26, בסונאטה מס' 27 ומס' 28) ניכר כי בטהובן כותב פחות ופחות את הוראות הביצוע המוזיקליות באיטלקית, כפי שהיה נהוג עד אז, ומעדיף לכתוב אותן בגרמנית, שפת האם שלו. כך, למשל, בסונאטה מס' 27, כל הוראות הביצוע כתובות בגרמנית. לעומת זאת, דווקא בסונאטת ההאמרקלאוויר, שכותרתה וכינויה הם בגרמנית, הוראות הביצוע כתובות באיטלקית.
צורה.
לסונאטה יש ארבעה פרקים:
הסונאטה מורכבת מ-4 פרקים ולא מ-3 פרקים, כפי שהיה מקובל בתקופה הקלאסית. מבנה של 4 פרקים היה נפוץ יותר בסימפוניה, ובכך מרמז בטהובן לעוצמתה של הסונאטה: היא בנויה כאילו הייתה למעשה סימפוניה לפסנתר. הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה טיפוסית למדי, אך מורחבת, יחד עם קודה ארוכה ווירטואוזית. הפרק השני הוא סקרצו, ולא פרק איטי, כמקובל. בטהובן משנה את סדר הפרקים, והפרק האיטי הוא השלישי. דבר דומה עשה בטהובן בסימפוניה התשיעית, שגם בה החליף את סדר הפרקים - הפרק השני הוא הסקרצו והטריו, ואילו הפרק השלישי הוא האיטי. הפרק הרביעי מורכב מרצ'יטטיב במבנה חופשי, עם חילופי מפעמים תכופים. הרצ'יטטיב משמש כהקדמה ,Introduzione, לחלק העיקרי של הפרק, שהוא פוגה גדולה ב-3 קולות, שמורכבת משלושה חלקים נפרדים.
בטהובן נותן לכל פרק מפרקי הסונאטה סימון מטרונום, דבר שלא עשה בשום סונאטה קודמת וגם לא בשום סונאטה שנכתבה לאחר ההאמרקלאוויר. נוסף לכך, בסונאטת ההאמרקלאוויר עושה בטהובן שימוש גם בפדל השמאלי שבפסנתר, המשמש להשגת צליל רך ושקט (רק בפרקים השלישי והרביעי), דבר שבטהובן מסמן בתווים במפורש. בטהובן מסמן בתווים גם את המקומות המצריכים שימוש בפדל הימני של הפסנתר, שנותן תחושת עומק ולכידות לצלילים.
פרק ראשון- אלגרו.
הפרק הראשון כתוב במשקל מהיר יחסית - משקל אלה ברווה. הנושא הראשון מתחיל בתרועות חגיגיות בסולם סי במול מז'ור. לאחר הפסקה קצרה עם פרמטה, ישנו מעבר פוגלי קצר. לאחר חזרה על המעבר, מתחיל הגשר שאופיו עליז וחגיגי. הדינמיקה משתנה בתכיפות מתיבה לתיבה ויוצרת ניגודיות פנימית רבה. לאחר מכן חוזרות התרועות של הנושא הראשון, אבל במהלך הרמוני מפתיע, המוזיקה עוברת מודולציה לסול מז'ור, שהוא גם סולם הנושא השני. מקובל יותר שהסולם של הנושא השני באקספוזיציה יהיה הסולם הבנוי על הדומיננטה של סולם הטוניקה (במקרה הזה פה מז'ור), אך כאן הנושא השני מופיע בסולם הסוב דומיננטה למדיאנטה, כלומר, סול מז'ור (הסולם המדיאנטי לסולם סי במול מז'ור הוא רה מז'ור). הנושא השני הוא בעל אופי רגוע ונינוח, הרבה יותר מאשר תרועות הנושא הראשון.
הנושא השני מנוגן בעיקר במשלב הגבוה של הפסנתר, מה שמקנה לו תחושת עדינות ורכות, והוא כולל מספר החלפות ידיים מהירות. לאחר הזכרה של הנושא הראשון, מתחילות הקבוצות סיום: בפעם הראשונה נשמעת גרסה מינורית שלהן, ובפעם השנייה גרסה מז'ורית, יחד עם טריל ממושך. הקודטה הקצרה כוללת חלקים הרמוניים חדשניים יחסית לזמנו של בטהובן, וכך גם חלקים מהנושא השני. האקספוזיציה מכילה הרבה חלקים פוגלים קטנים, והאקספוזיציה חוזרת על עצמה.