עד 1808 בכירי "גַיִס ניו סאות' ויילס" (New South Wales Corps) - שהיוו כוח צבאי מיוחד שגויס לשירות הקולוניאלי - היו הנהנים העיקריים מהגישה לקרקעות ולמוצרים מיובאים, ולפיכך הם ניסו נואשות לסרבל את האינטרסים הציבוריים והפרטיים של הכלכלה המקומית. באותה תקופה, שימש הרום כמטבע עובר לסוחר, עקב הפופולריות שלו מחד והמחסור במטבעות מאידך. שתיית הרום פיצתה את המתיישבים הראשונים על חוסר הנוחות ועל תנאי החיים הדלים, אך הדבר הביא להתפשטות תופעות לא רצויות של שכרות. כחלק מהרצון לשבש את הפעילות הכלכלית של המגזר הפרטי הצומח, אסר המושל הבריטי ב-1808, ויליאם בליי, את השימוש ברום כתמורה לסחורות. ההתנגדות לא איחרה לבוא, וב-26 בינואר 1808 צעדו המתנגדים לאיסור, חמושים בכידונים, אל עבר בית הממשל, והשתלטו עליו - מה שנודע בהיסטוריה של אוסטרליה כמרד הרום. בליי הושם במעצר למשך כשנה וג'ורג' ג'ונסטון, מראשי המתנגדים, שלט בקולוניה. רק ב-1810 הושב הסדר על כנו וכוח צבאי שנשלח מבריטניה חיסל את שלטון המורדים בקולוניה. החזרת "גַיִס ניו סאות' ויילס", והחלפתו בכוח צבאי אחר, יחד עם מינויו של המושל החדש, מייג'ור גנרל לכלן מקווארי ב-1810, חיזקו את עצמאותה של הכלכלה המקומית הפרטית, למול הפעילויות והאינטרסים של הממשל הקולוניאלי.
עם זינוק משמעותי במספר המהגרים לאחר 1810, העתיד של ניו סאות' ויילס הפך לבטוח יותר. בדומה לעובדים, לאומנים ולפקידים במושבה - גם לרבים מן האסירים היו את הכישרונות הנדרשים לביסוס ההתיישבות החדשה, ועם שחרורם הם חיזקו משמעותית את ההתיישבות, ובמשך השנים הם ללא ספק שינו את אופי המושבה.
1820–1850.
החל משנות העשרים של המאה ה-19 הצמיחה הכלכלית הלכה והתבססה יותר ויותר על ייצוא צמר משובח וסחורות כפריות אחרות לשוק הבריטי ולכלכלות המתועשות של צפון-מערב אירופה. צמיחה זו הופרעה פעמיים על ידי שני משברים משמעותיים, שהתרחשו בשנות ה-40 ובשנות ה-90 של המאה ה-19. צמיחה זו גם הומרצה במספר דרכים עם גילויי הזהב בוויקטוריה ב-1851, אך הדינמיקה הבסיסית לא השתנתה ביסודה.
בפרקי זמן מסוימים, ניצולם של משאבי טבע - דוגמת משאבי טבע בים בשנות ה-40 או זהב ומינרלים אחרים מאוחר יותר - היה גם הוא חשוב. החקלאות, הייצור המקומי ותעשיית הבנייה התרחבו במענה לצרכים המידיים של האוכלוסייה ההולכת וגדלה, שהתרכזה במידה רבה במרכזי הערים הגדולות.
ההזדמנויות לרווחים נאים מגידול מקנה ומכריית מחצבים משכו הון בריטי במידה משמעותית. הגידול וההתרחבות נתמכו בדרך כלל על ידי השקעות ממשלתיות גדולות בתחבורה, בתקשורת ובתשתיות עירוניות, ולכן אף הם היו תלויים במימון הבריטי. עם הגידול בכלכלה נוצר צורך בקליטת הגירה בקנה מידה גדול כדי לספק את הדרישה המתגברת לידיים עובדות, ובמיוחד לאור הפסקת הגליית האסירים למזרח היבשת ב-1840.
עלות ההגירה סובסדה על ידי השלטון הקולוניאלי, ומתיישבים חדשים, שרובם היגרו מהממלכה המאוחדת, הביאו איתם יכולות ומיומנויות שתרמו רבות לצמיחה הכלכלית. כל זה סיפק את היסודות להקמת חברות קולוניאליות פרטיות. בנוסף להבטחת שלטון החוק, הבטחת זכויות במקרקעין, ואחריות לקיום מערכות פוליטיות דמוקרטיות יציבות; שיתפו מוסדות השלטון גם פעולה עם הפעילות הכלכלית ישירות ובכך יצרו את התנאים שבסך הכללי סייעו לצמיחה.
בנוסף לניו סאות' ויילס ולטסמניה (שכזכור, נקראה אז "ארץ ון דמן"), הוקמו בין השנים 1836 - 1863 מושבות נוספות בחלקים אחרים ביבשת: ניו סאות' ויילס חולקה לאוסטרליה הדרומית (1836), למושבה ויקטוריה ב-1851 ולקווינסלנד ב-1859. הטריטוריה הצפונית הוקמה ב-1863 כחלק מאוסטרליה הדרומית. ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית הוקמו כ"מושבות חופשיות" (כלומר, לא כמושבות עונשין), אם כי ויקטוריה הסכימה לקבל אסירים שהועברו אליה מטסמניה. גם מערב אוסטרליה הוקמה כמושבה חופשית, אך בשל מחסור בכח אדם הסכימה לקבל אסירים לשטחה. ניו זילנד הייתה גם היא חלק מ"ניו סאות' ויילס" עד 1840, ואז הפכה למושבה בפני עצמה. בין 1840 ל-1868 ירדה כמות האסירים שהועברו לאוסטרליה. בסך הכול, הועברו לאוסטרליה כ-160,000 אסירים, איש ואישה.
תהליך הצמיחה.
תהליך הצמיחה בתקופה הקולוניאלית החל עם שתי התפתחויות קשורות זו בזו: לאחר שנוצר מחסור שנוצר בקרקעות במחוזות העירוניים, הגיב לכך המושל מקווארי, ב-1820, בהרגעת השוק באמצעות הגבלות על התיישבות. רועי הבהמות נאלצו לצאת למרחקים, במאמציהם לחפש שטחי מרעה חדשים, ונדידות וחיפושים אלו נהיו עד מהרה לבלתי נשלטים. התפתחות נוספת הייתה מדיניות השלטונות הבריטיים באותו עשור שעודדה הקמת מפעלים פרטיים באמצעות הקצאת מספר גדול של אסירים עבור מעסיקים פרטיים, וכן בהקלת הגישה לקרקעות.
ב-1831 החלו להיות מיושמים בניו סאות' ויילס "העקרונות של קולוניאליזם שיטתי", שהופצו אז באופן נרחב על ידי אדוארד גיבון וייקפילד. במקום למכור את האדמות, הן ניתנו על פי עקרונות אלה, כמענקים, במטרה לסבסד את ההגירה. עם זאת, נדידת רועי הבהמות הנמשכת לא הושפעה מכך, כשאלה האחרונים ניכסו לעצמם כל פיסת אדמה שיכולים היו למצוא מעבר למכסות וההגבלות הרשמיות על התיישבות.
עד ל-1840 מגדלי בהמות אלה כבר טענו לבעלות על רצועת שטח בגודל עצום בעומק של 200 מייל (כ-320 ק"מ) - שטח שתחילתו במורטן ביי בצפון (אזור בריזביין של היום), עבור דרך פורט פיליפ (שעתיד להפוך למושבה ויקטוריה), ועד לאדלייד שבאוסטרליה הדרומית. עקב היעדרותה של הכרה חוקית בבעלותם על אדמות אלו, הם נודעו כ"פולשים". תנאי החזקתם באדמות אלו סודרו סופית רק ב-1846 לאחר מאבק פוליטי ממושך במושל נו סאות' ויילס, ג'ורג' גיפס.
1850–1890.
גילוי הזהב ב-1851 הוביל לגלי בהלה לזהב לחלקים רבים של אוסטרליה, מה ששינה את אופי הכלכלה ביבשת. עובדים רבים עזבו את מקומות עבודתם ונהרו לחפש זהב. ויקטוריה הייתה באותו עשור למרכז כריית הזהב באוסטרליה, כשאוכלוסייתה גדלה בחדות מכ-80,000 ב-1851, לכ-540,000 ב-1861. בשנות החמישים והשישים של אותה מאה האוכלוסייה באוסטרליה כולה שילשה את עצמה, מפחות מ-430,000 ב-1851 ל-1.7 מיליון ב-1871. הצמר המשיך להיות מנוע הצמיחה המרכזי עד לסוף שנות החמישים, כאשר ב-1861 נוסדה הבורסה הראשונה באוסטרליה, במלבורן.
הממשל הקולוניאלי החל ב"אסרטגיית התפתחות" על ידי הנפקת איגרות חוב לשוק הלונדוני למכירת שטחים ציבוריים, ושימוש בכסף לתקצוב התשתיות המתפתחות. תודות לגידול בהכנסות כתוצאה מהבהלה לזהב, מגזרי התעשייה והבנייה הראו זינוק משמעותי בכושר ההשתכרות.
ב-1861 נחנכה במלבורן, לראשונה באוסטרליה, בורסה לניירות ערך. באותה שנה חוקי מקרקעין חדשים הקלו על רוכשים פרטיים לרכוש קרקעות.
בשנים 1875–1880 החל להיות מורגש מחסור באדמות פוריות, כאשר במקביל תעשיית הצמר המשיכה לגדול ולהתרחב לשטחי מרעה נוספים עבור עדרי הכבשים. הדבר הביא למשיכה חוזרת של השקעות בתעשייה על ידי חברות ייעודיות. אף כאשר המחסור גרם לניצול אדמות פחות איכותיות, ההשקעות המשיכו לזרום הן מצד מממנים פרטיים והן מצד השלטון (בדמות תשתיות תחבורה).
בין השנים 1880–1890 הכלכלה התרחבה משמעותית תודות לגידול משמעותי בהשקעות, זאת אף על פי שכדאיותן ירדה כאשר החזרי ההשקעות התכווצו. הסבר אפשרי לכך טמון בזמינות הגדולה יותר של קרנות זרות שהכלכלה אוסטרלית החלה לראות בעשור זה. ההון הרב שזרם ליבשת, הוביל את האוסטרלים להיות בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר לנפש בעולם, במשך העשורים האחרונים של המאה ה-19. הייתה זו בועת נדל"ן בה הבנקים - שהיו כמעט חופשיות ממגבלות רגולטוריות כלשהן - נטלו חלק במימון ובהלוואות. אך בסוף העשור, המשקיעים הזרים, שהבחינו בהבדל שבין הרווחים הגבוהים הצפויים מהשקעותיהם לרווחים שלמעשה התקבלו, הפסיקו את המימון, מחירי הנדל"ן קרסו והכלכלה האוסטרלית נכנסה למשבר חמור החל מ-1890.
1890–1900.
החל מתחילת העשור האחרון של המאה ה-19 הכלכלה האוסטרלית חוותה זעזועים קשים.
במובנים מסוימים הייתה הכלכלה האוסטרלית בשנות צמיחתה, הראשונה לאמץ לחיקה את זכויות העובדים ואת האיגודים המקצועיים; אך הדינמיקה הכלכלית בשנות ה-90 של המאה ה-19, שהיו שנות משבר קשות, הייתה כזו שהובילה לאחוזי אבטלה גבוהים ולמחיקת עסקים רבים, והם בתורם הביאו לצמצום שכרם של העובדים על ידי המעסיקים. האיגודים המקצועיים הגיבו בסדרת שביתות, וביניהן השביתות הגדולות בתעשיות הימאות והצמר בשנים 1890, 1891 ו-1894.
החל מה-15 באוגוסט 1890, לאחר שהמשא ומתן על תנאי שכר והזכות להתאגדות נחל כישלון, החלו העובדים לשבות. השביתה התרחבה מהר מאוד וכללה את הימאים, את עובדי הרציף בנמלים ואחרים. במהרה הצטרפו גם כורי הפחם לשביתה, ועד לספטמבר אותה שנה כ-28,500 עובדים שבתו במדינה. השביתה הסתיימה בסוף 1890 ותחילת 1891 עם ניצחון המעסיקים, ושכרם של העובדים בימאות ובתעשיות קשורות קוצץ, לעיתים אף כדי 30 אחוזים.
אך הכלכלה מיאנה להתאושש, והשנים הבאות היו אף הן עתירות שביתות. ב-1891 הייתה זו השביתה בתעשיית הצמר שחוללה שַׁמות בכלכלה. שביתה זו, שהייתה גם היא בבסיס המאבק על הזכות להתאגדות, הסתיימה אף היא כמו קודמתה בקול דממה דקה ובניצחון המעסיקים, לאחר שהעובדים השובתים לא יכלו לפרנס את עצמם והחלו לרעוב ללחם. באותה שנה, 16 מוסדות פיננסיים ובנקים קטנים במלבורן, פשטו את הרגל.