ביוגרפיה.
פז הוא בנו של העיתונאי ישראל פז, ממייסדי העיתון "חדשות הספורט", עורך הספורט והכתב הצבאי של "על המשמר".
פז קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל מאוניברסיטת תל אביב ב-1981, ותואר שני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב-1987. עבודת המאסטר שלו התמקדה באתיקה עיתונאית: "הפיקוח על אמצעי התקשורת – הקשר בין מועצת העיתונות לציבור". ב-2018 סיים את לימודי התואר השלישי בתקשורת באוניברסיטת בר-אילן (בהנחיית פרופ' איתן גלבוע) בנושא: "אתיקה עיתונאית - טעות, תיקון, מניעה".
החל את הקריירה העיתונאית בעיתונים "על המשמר" ו"חדשות הספורט" ככתב וכעורך (בשנים 1975 – 1983). נמנה עם צוות ההקמה של העיתון "חדשות" ב-1984.
ד"ר פז שימש בתפקידים רבים בתחנת הרדיו גלי צה"ל. הוא החל ככתב, מגיש מבזקים ויומני חדשות, ועבר לתפקידי עורך ועורך ראשי של יומן הערב "ערב טוב ישראל", ראש מחלקת החדשות והאקטואליה (בשנים 1994 – 1988), וממלא-מקום מפקד גלי צה"ל. פז נמנה עם צוות אנשי גלי צה"ל שזכו בפרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית על סיקור מלחמת לבנון הראשונה ב-1984. זכה בפרס מפקד גלי צה"ל במסגרת השידורים על התוכנית "ערב טוב ישראל" כעורך ראשי ב-1987 וכן על ניהול הגל המיוחד עם "קול ישראל" במלחמת המפרץ (1991) ושידורי מחלקת האקטואליה מוועידת מדריד (1992).
לאחר 16 שנים בגלי צה"ל היה פז בין מקימי תחנת הרדיו האזורית רדיוס 100FM, ושימש בה כמנהל הרדיו והתוכניות בשנים 1994 – 1996.
עבד בחדשות ערוץ 2 בתפקיד רכז הכתבים, רכז המערכת וסמנכ"ל התוכן של החברה עד להקמת ערוץ הכנסת. במסגרת פעילותו בחברה היה שותף ב-2002 להקמת מערכת החדשות של "ישראל פלוס" (ערוץ 9) ברוסית, וניהל מטעמה את המערכת בשנתה הראשונה.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, פז משמש כמרצה לתקשורת, ובמיוחד לאתיקה עיתונאית ולמקצועות הרדיו, במוסדות להשכלה גבוהה. לימד מ-1996 באוניברסיטת בר-אילן ומ-1990 במכללה למנהל.
בשנת 1994 קיבל מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית והוזמן על ידי מחלקת המדינה להשתתף בפרויקט בינלאומי בנושא "תהליך קבלת ההחלטות במדיניות החוץ האמריקאית", בהשתתפות דיפלומטים ועיתונאים בכירים מרחבי העולם.
בשנת 2018 קיבל תואר דוקטור מבית הספר לתקשורת והמחלקה למדעי המדינה של אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "אתיקה עיתונאית: טעות, תיקון, מניעה", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' איתן גלבוע.
פז פרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחומי התקשורת בכתבי עת שונים.
נשוי לרחל, פסיכולוגית קלינית, ואב לשלושה ילדים: אמיר, נדב ויובל.
מאריו בטאלי
מריו בטאלי (באנגלית: Mario Batali; נולד ב-19 בספטמבר 1960) הוא שף, סופר, מסעדן ואישיות טלוויזיונית אמריקאי. בטאלי הוא בעלים שותף של מסעדות בערים ניו יורק, לאס וגאס, לוס אנג'לס וסינגפור.
קורות חיים.
בטאלי נולד בסיאטל, וושינגטון, בנם של מרילין וארמנדינו בטאלי. משפחתו עברה מעט אחרי-כן ליאקימה, וושינגטון. כשבטאלי היה בן 8, עברה משפחתו לסיאטל כשאביו התקבל לעבודה כמהנדס בחברת בואינג. אביו עבד בבואינג במשך שלושים שנה, ואחרי פרישתו פתח מסעדת בשרים בשם "סאלומי" בסיאטל.
הוא נצר לשושלת איטלקית מצד אביו, ושושלת צרפתית-קנדית מצד אימו.
לפי מחקר שעשה פרופסור הנרי לואיס הבן (מאוניברסיטת הרווארד, בסדרת הטלוויזיה של רשת PBS Faces of America ב-2010) סבה וסבתה של הורי אמו פתחו חנות אוכל איטלקית ב-1903. שורשיה של משפחתו של בטאלי נמצאים כמעט כולם במערב ארצות הברית. סב סבו של אביו עזב את איטליה ב-1899, התיישב בביוט, מונטנה, ועבד במכרות הנחושת, אולם אחר-כך עזב את המערב והתיישב בסיאטל.
מריו עבר לספרד עם משפחתו ב-1975 ושב לארצות הברית ב-1978 על-מנת ללמוד באוניברסיטת רטג'רס, שם למד ספרדית, תיאטרון וכלכלה וקיבל תואר ראשון ב-1982. אחר-כך הלך ללמוד בבית הספר לבישול קורדון בלו, אבל עזב כי נוכח לדעת שהקצב איטי מדי ושהצעד הנבון ביותר ללמוד יהיה במטבח מקצועי. כיום מאריו חי בעיר ניו יורק עם אשתו סוזי קאהן (שלמשפחתה יש מחלבה) ושני בניהם, לאו ובנו. בבעלותו גם בתים בנורת'פורט, מישיגן ורד הוק, ניו יורק.
בטאלי היה אחד מהנושאים העיקריים של ספרו של ביל בופורד, Heat.
קריירה מקצועית.
מאריו בטאלי התמחה אצל השף האנגלי מרקו פייר וייט במסעדת "Six Bells" בקינגס רוד, צ'לסי, לונדון,
אחר-כך עבר ללמוד בישול בכפר בצפון איטליה.
ב-1998 פתח את "פו", ב-1998 ביחד עם שותפו העסקי ג'וזף בסטיאניץ (בנה של לידיה בסטיאניץ) פתח את "באבו ריסטורנטה א-אנוטקה". הזוג פתח ביחד מסעדות נוספות: "לופה" (1999), "אסקה" (2000), "אוטו אנוטקה פיצריה" (2003), "קאסה מונו" ו"בר ג'מון" (שניהם בדצמבר 2003), "ביסטרו דה ונט" (2004, נסגר ב-2006), "דל פוסטו" (2005), "אנוטקה סן מרקו" (2007 בלאס וגאס, נבדה), "B&amp;B ריסטורנטה" (2007 בלאס וגאס, נבדה), "טארי לודג'" בפורט צ'סטר, ניו יורק, "קרנהוינו" (2008 בלאס וגאס, נבדה) וחנות בשם "איטליאן ויין מרצ'נטס" (1999), שכבר אינה בבעלותו של בטאלי. הוא פתח ביחד עם ננסי סילברטון את "אוסטריה מוצה", "פיצריה מוצה", "מוצהטוגו" ו"סקולה די פיצה" בלוס אנג'לס.
באוגוסט 2010 פתח ביחד עם לידיה בסטיאניץ ואוסקר פרינטי את "איטאלי" (Eataly), שוק אוכל מקורה ענקי ובו חמש מסעדות ומעל הגג בר בירה, מול מדיסון סקוור פארק בניו יורק.
ביחד עם ג'ו ולידיה בסטיאניץ הקים בשנת 2000 יקב בשם "לה מוצה" בטוסקנה, היקב מייצר 120,000 בקבוקים.
בשנים 2004-1994 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "מולטו מריו" והנחה גם את התוכנית "צ'או אמריקה" בערוץ האוכל.
בטאלי התחרה ב-24 תוכניות של "איירון שף אמריקה" בשנים 2010-2004, בתפקיד איירון שף האיטלקי, ניצח ב-19 קרבות והפסיד ב-5.
דמותו מופיעה במשחק הנינטנדו Iron Chef America: Supreme Cuisine, שהושק ב-2008.
הוא השתתף בתוכנית של רשת PBS Spain... on the road Again, ביחד עם גווינת' פאלטרו, מרק ביטמן (עתונאי הניו יורק טיימס) וקלאודיה באסולס (שחקנית ספרדייה) המציגה את המטבח הספרדי, צולמו 13 פרקים מאוקטובר 2007 ועד ראשית 2008.
ביחד עם יצרן המקלות לתופים ויק פירת' פיתח בטאלי סדרת כלים למטבח מעץ: מערוך ומטחני פלפל ומלח.
הוא נותן את שמו לסדרת מוצרים למטבח ביחד עם חברת "קופקו".
הוא דיבב ארנב בסרטו המצויר של וס אנדרסון משנת 2009 "מר שועל המהולל".
שחקן המבוסס על בטאלי משתתף במשחק התפקידים World of Warcraft: Cataclysm.
בטאלי הקים את קרן מריו בטאלי על מנת "לחנך, להעצים ולעודד ילדים."
הוא יושב בהנהלת קרן לאנצ'בורס, מוסד ללא כוונות רווח שמספקת ארוחה יומית לתלמידים בבתי הספר בסווטו, דרום אפריקה.
בטאלי הוא גם השף שבישל את הארוחה הרשמית האחרונה שאירח ברק אובמה נשיא ארצות הברית בבית הלבן.
קישורים חיצוניים.
בעברית
הערות שוליים.
7.האיש שהגיע בקרוקס לבית הלבןhttp://m.ynet.co.il/Articles/4868182
באגמדיר
אנליזה כימית
חלוקת גזעי הכלבים לפי FCI
ויקינג 1
ויקינג 1 (באנגלית: Viking 1) הייתה הראשונה מבין שתי גשושיות שנשלחו למאדים על ידי נאס"א במסגרת תוכנית ויקינג. נחתת ויקינג 1 הייתה המשימה הראשונה שנחתה על מאדים והשלימה את משימתה, והחזיקה בשיא הפעילות על מאדים (2,245 ימי מאדים) עד ל-19 במאי 2010, אז התואר נלקח ממנה על ידי הרובר אופרטוניטי.
משימה.
ויקינג 1 שוגרה על גבי משגר טיטן 3E בעל שלב קנטאור עליון ב-20 באוגוסט 1975 והחלה במסע בן 10 חודשים אל מאדים. מקפת ויקינג 1 החלה לשדר תמונות ראשונות לכדור הארץ 5 ימים לפני הכניסה למסלול סביב מאדים ב-19 ביוני 1976. נחיתת הנחתת של ויקינג 1 תוכננה ל-4 ביולי 1976, יום העצמאות ה-200 של ארצות הברית, אך הנחיתה נדחתה בעקבות תצלומים של אתר הנחיתה שנלקחו על ידי המקפת, והנחיתה בוצעה בסופו של דבר ב-20 ביולי 1976, יום השנה השביעי לנחיתת אפולו 11 על הירח. הנחיתה בוצעה בהצלחה והייתה הניסיון האמריקאי הראשון לנחות על מאדים.
המקפת.
המקפת נשאה שתי מצלמות וידאו (VIS) לצילום מאדים, ספקטרומטר אינפרא-אדום למיפוי קיטור על מאדים (MAWD) ורדיומטר אינפרא-אדום למיפוי תרמי (IRTM). המשימה הראשית של המקפת הסתיימה עם ההתקבצות העליונה (כדור הארץ ומאדים נמצאים בצדדים מנוגדים של השמש) הראשונה ב-5 בנובמבר 1976. במהלך המשימה, ב-25 ביולי 1976, צילמה מקפת ויקינג 1 את התמונה "הפנים במאדים". משימה נוספת החלה ב-14 בדצמבר 1976 כשה-Solar conjunction הסתיים. המשימה המשנית כללה ביצוע גישות קרובות לירח פובוס בפברואר 1977. הפריגיאה הופחתה ל-300 ק"מ ב-11 במרץ 1977 והועלתה ל-357 ק"מ ב-20 ביולי 1979. ב-7 באוגוסט 1980 נותרה למקפת ויקינג 1 כמות קטנה של גז לניווט והמקפת הועברה למסלול של 320 ק"מ × 56,000 ק"מ כדי למנוע התנגשות עם מאדים וכדי לאפשר תקשורת עם המקפת עד לשנת 2019. עם זאת, המקפת חדלה לפעול ב-17 באוגוסט 1980, אחרי 1,485 הקפות סביב מאדים.
הנחתת.