תיעוד לקהילה יהודית בימבול קיים מהמאה ה-14. במקום התגוררו יהודים רומניוטים. בהמשך, בשלהי המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ימבול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמנו בימבול 1,600 יהודים שהתגוררו בשכונה יהודית ובה בית כנסת, בית ספר יסודי ובית מרחץ. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בימבול 1,193 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר המלחמה במסגרת העלייה ההמונית. ב-1952 התגוררו בימבול 333 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בעיר 90 יהודים.
המבנה.
בית הכנסת הספרדי בימבול נחנך ב-1896 במרכז השכונה היהודית. לצידו שכן בית מרחץ ובו מקווה, ובסמוך אליו בית הספר היהודי. המבנה היה בן 2 קומות והכיל מקום לכמה מאות מתפללים. הקומה השנייה שימשה לעזרת נשים. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת לצבא בולגריה ושימש מחסן תחמושת עבור יח' ברית ורשה. ב-1971 רכשה עיריית ימבול את המבנה ושיכנה בו גלריה לאמנות. בחפירה ארכאולוגית שבוצעה במקום, נתגלו מתחת למבנה הקיים שרידי בית כנסת קדום. החפירה כוסתה והשרידים לא נחקרו מסיבות תקציביות.
קניון האחים ישראל
קניון ישראל תלפיות (הידוע גם כקניון האחים ישראל) הוא מרכז קניות הממוקם ברחוב יד חרוצים אזור התעשייה תלפיות שבדרום ירושלים, ונמצא בבעלות חברת "האחים ישראל".
היסטוריה.
הקרקע עליה הוקם הקניון נרכשה בעסקת קומבינציה על ידי החברה הכלכלית לירושלים בידי חברת האחים ישראל בשנת 1985. במקום עמד קודם מבנה תעשייתי שאותו הרסה החברה. על פי ההסכם החברה הכלכלית לירושלים החזיקה 30% מהזכויות בפרויקט. כבר במהלך הבנייה הושכרו כל שטחי הקניון, והוא נפתח בשנת 1989. הקניון נחשב תחילה למוצלח, הוא היה הקניון המודרני הראשון בירושלים (לעומת מרכז כלל שהוקם עשר שנים לפניו), וגבה דמי שכירות של עד 30 דולר למ״ר. עם פתיחת קניון מלחה בשנת 1993, ואחר כך קניון הדר הסמוך ב-2001, הוא איבד את מעמדו כקניון המוביל בירושלים, ודמי השכירות בו ירדו.
עם פתיחתו של הקניון התקיימה מדי שנה בקניון תחרות יופי שנקראה "מיס קניון". בשנת 1991 זכתה הדוגמנית ענת אלימלך, תושבת העיר שהייתה בת 16.
בשנת 2001 פתחה במרתף הקניון רשת רמי לוי שיווק השקמה את אחד המרכולים הראשונים שלה. בינואר 2009 רכש רמי לוי את הבעלות על השטח, המשתרע על 1,300 מ"ר, מהחברה הכלכלית לירושלים.
Telegraph Media Group
תומאס הקטר וחברים
איפה בו?
איפה בו? (באנגלית: !Boo, מילולית: "בו!") היא סדרת אנימציה בריטית לילדים המשודרת בבריטניה בערוץ CBeebies, במקור ב-BBC Two, והופקה על ידי NBC Universal. בישראל הסדרה משודרת בערוץ הופ!. היא כוללת כמה דמויות מצוירות שמשחקות משחק הדומה למחבואים במגוון הגדרות. הפרשנות מבוצעת על ידי מספר מבוגר, מבוגרת ומקהלת ילדים. הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקה העצמאית Tell-Tale Productions, משנת 2007 עד 2012 שודרו שידורים חוזרים של התוכנית בארצות הברית ב-Qubo.
לסדרה בסך הכל 102 פרקים וכוללת פרק ספיישל חג מולד אחד והייתה מועמדת לתואר BAFTA בשנים 2002–2003.
בסוף כל פרק ישנו שיר, בדרך כלל על התאמת תווים או חפצים לצורות או לצבעים שלהם.
הדמויות.
שאר הדמויות, הן של בני אדם והן של בעלי חיים, משתנות מפרק אחד למשנהו. האנשים שיש להם תפקידים אורחים בתוכנית הם אמנים, קת'י מעצב שיער, אחות, דוקטור, מורה (החלקה על הקרח), מלצרית, לקוחות מאושרים (גבר אחד ואשה אחת), שף, האישה כלונסאות גבוהות, מנהל הטבעות, מורה חיננית (רקדנית הבלט), וטרינר ואבא.
התוכי הכחול הסדוק (למעשה קוקטו) ועליו סמל אדום מופיע בכלוב ציפורים (שנלקח הביתה על ידי לקוח) אצל הווטרינר.
יחסי אוסטריה–סלובניה
יחסי אוסטריה–סלובניה הם יחסי החוץ המתקיימים בין אוסטריה לסלובניה. שתי המדינות הן חברות באו"ם באיחוד האירופי וארגונים נוספים.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-14 נפלו שטחי סלובניה בשליטת בית הבסבורג, ובשנים שלאחר מכן הייתה בשליטת ממלכת הבסבורג, האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר תבוסת אוסטריה במלחמת העולם הראשונה. במאה ה-19 היו הסלובנים פזורים בין מספר מחוזות של האימפריה האוסטרו-הונגרית. במאורעות "אביב העמים" של 1848 הם פתחו במאבק למען איחוד פוליטי ולאומי במדינה סלובנית אחת. הסלובנים מימשו שאיפה זו רק ב-1918, בתום מלחמת העולם הראשונה, אך לא בישות מדינית נפרדת אלא במסגרת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שכונתה לימים "יוגוסלביה".
במלחמת העולם השנייה נכבשה סלובניה על ידי גרמניה הנאצית, אשר אוסטריה הייתה חלק ממנה בעקבות האנשלוס. בתקופת הכיבוש הנאצי פעלה בסלובניה תנועת התנגדות לאומית, שבראשה עמדו מנהיגים קומוניסטים. בתום המלחמה הפכה סלובניה למדינה חברה בפדרציה של יוגוסלביה הקומוניסטית, ובמסגרת זו נהנתה ממידה גדולה של אוטונומיה כלכלית ותרבותית.
ב-1989 החליט הפרלמנט של סלובניה על היפרדותה מיוגוסלביה, וב-1990 אושרה החלטה זו במשאל עם. ב-1991 הכריזה סלובניה על עצמאותה. הצבא העממי היוגוסלבי פלש ב-27 ביוני לשטחה, אולם בהתערבות האו"ם פסקה הלחימה כעבור עשרה ימים. המלחמה שהתנהלה במהלך הימים האלה נקראה מלחמת עשרת הימים, ובמהלכה התנהלו קרבות גם באזור הגבול עם אוסטריה, אשר מצידה תמכה בסלובניה. ב-15 בינואר 1992 הכירה אוסטריה בעצמאותה של סלובניה, וב-15 בנובמבר 1992 חתמו שתי המדינות על סדרת הסכמים דו-צדדיים, אשר נכנסו לתוקף ב-1 בנובמבר 1993.
יחסים דיפלומטיים.
אוסטריה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה וקונסוליה כללית במריבור. מאידך, סלובניה מחזיקה שגרירות באוסטריה בווינה וקונסוליות באייזנשטאדט, גראץ, אינסברוק, קלגנפורט, לינץ, זלצבורג וסנקט פלטן.
התנועה של הארבעה במאי
עשרים ואחת התביעות
עשרים ואחת התביעות (ביפנית: 対華21ヶ条要求, סינית פשוטה: 二十一条 ) היו דרישות שהגישה האימפריה היפנית בראשות אוקומה שיגנובו לממשל הרפובליקה של סין במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בינואר 1915. הדרישות נועדו להרחיב את השליטה היפנית במנצ'וריה ובמשק הסיני, ועוררו את התנגדותן של בריטניה וארצות הברית. בהסדר הסופי זכתה יפן בחלק מתביעותיה, אבל איבדה יוקרה ואמון רבים במערב ובסין.
הציבור הסיני הגיב בחרם ספונטני על סחורות יפניות: היצוא של יפן לסין ירד ב-40%. בריטניה נעלבה ולא ראתה ביפן יותר שותפה מהימנה. בריטניה (וארצות הברית) הכריחו את יפן לוותר על מערכת התביעות החמישית שנועדה לתת ליפן מידה רבה של שליטה בכלכלת סין והייתה מובילה לסיום מדיניות הדלת הפתוחה שהנהיגה ארצות הברית. יפן וסין הגיעו לסדרה של הסכמים שמימשו את ארבע מערכות התביעות הראשונות ב-25 במאי 1915.
רקע.
יפן ראתה בצפון סין ובמנצ'וריה אזורי השפעה בעקבות ניצחונותיה במלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן. כך הצטרפה למעצמות האימפריאליסטיות האירופיות במרדף לביסוס שליטה פוליטית וכלכלית על סין הקיסרית תחת שושלת צ'ינג. בהפלת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי ובהקמת הרפובליקה החדשה של סין, ראתה יפן הזדמנות להרחיב עוד יותר את השפעתה בסין.
האימפריה הגרמנית השתלטה על מחוז שאנדונג כחלק מזיכיון מפרץ קיאוצ'ואו (גְ'יָאוג'וֹאוּ) שניתן לה בסין ב-1898. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הכריזה יפן מלחמה נגד גרמניה ב-23 באוגוסט 1914, והבטיחה את הניצחון ב-7 בנובמבר 1914 לאחר סיום המצור על צִ'ינגדאו.
משא ומתן ראשוני.
יפן, בראשות ראש הממשלה אוקומה שיגנובו ושר החוץ קאטו טקאקי, ניסחה את הרשימה הראשונה של עשרים ואחת התביעות בראשית 1915. גרסה זו נסקרה על ידי הגנרו ועל ידי הקיסר יושיהיטו, אושרה על ידי הפרלמנט של יפן, ולאחר מכן הוצגה ליואן שיקאי ב-18 בינואר 1915. לצד הדרישות הציגה יפן איומים אם סין לא תענה לתביעותיה.
21 התביעות חולקו לחמש קבוצות:
היפנים, שהבינו שהדרישות מרחיקות-הלכת של הקבוצה החמישית יובילו לדחיית התביעות כולן ולתגובה שלילית של סין ושל המערב, ניסו בתחילה לשמור על תוכן המסמך בסוד. הממשלה הסינית ניסתה לדחות את תגובתה זמן רב ככל האפשר, והדליפה את מלוא תביעותיהם של היפנים למעצמות אירופיות. סין קיוותה כי הפגיעה האפשרית באינטרסים הפוליטיים והכלכליים של מעצמות המערב תסייע להגביל את יפן.
האולטימטום היפני.
לאחר שסין דחתה את הצעתה המתוקנת של יפן ב-26 באפריל 1915, התערבו הגנרו והסירו את קבוצת הדרישות החמישית מהמסמך, שכן התברר כי הממשלה הסינית מתנגדת לדרישות אלו מכל וכל. מסמך קצר יותר בשם "שלוש עשרה התביעות" הועבר ב-7 במאי בצורת אולטימטום; המועד האחרון לתגובה היה כעבור יומיים מהגשת המסמך. יואן שיקאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מעמד שליט סין, לא היה מוכן לסכן את מעמדה של סין במלחמה עם יפן, ובחר בפייסנות. הצורה הסופית של האמנה נחתמה על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.
השלכות.
ישנה הסכמה בקרב ההיסטוריונים כי התביעות הובילו לתוצאה שליליות בעיקרן. ללא הקבוצה החמישית, האמנה החדשה העניקה ליפן זכויות מעטות בלבד שלא היו לה כבר בסין.