מאביב 1918 בוכינגר נדחק מהנהגת ה-MSZDP. הוא היה חסיד גדול של מהפיכת החרציות - וכחבר במועצה הלאומית (המועצה הלאומית ההונגרית הוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה על ידי המפלגות האנטי-מלחמתיות בהונגריה שהיו אמונות על עקרונותיו של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון, בדומה למועצות הלאומיות שהוקמו במדינות אחרות באימפריה האוסטרו-הונגרית). לא היה לו תפקיד של שר, אך היו לו מטלות דיפלומטיות. ב־20 במרץ 1919 כאשר הנהגת ה-MSZDP החליטה להצטרף למפלגה הקומוניסטית ולהשתתף בשלטון, הצביעו בוכינגר, ארנה גראמי, דיולה פיידל ושאנדור פרופר נגד ההחלטה. כאשר הוכרזה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בוכינגר התפטר מכל תפקידיו. תחילה הפך לעובד בקואופרטיב וביולי היגר לווינה.
באוגוסט 1919, לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית, הוא שב להונגריה. הוא התרחק מהבולשביזם וגינה בתוקף גם את תחילת הטרור הלבן לאחר השתלטות אישטוואן פרידריך על ראשות הממשלה. יחד עם ארנה גראמי ודיולה פיידל היה בדעה שיש להחזיר את העקרונות של אוקטובר 1918 בשיתוף עם מפלגות אזרחיות.
בשנות הגלות.
בפברואר 1920 שב לווינה כדי להימנע מהעמדתו האפשרית למשפט פוליטי, ועד לסוף העשור שהה מחוץ להונגריה. בגלות הצטרף לקבוצה "המתונה" בראשות ארנה גראמי, וגינה את הקו הפוליטי הסלחני של מנהיגי המפלגה שנותרו בהונגריה, אך גם לא שיתף פעולה עם קונפי והאגף השמאלי (הלא חוקי) של הקומוניסטים.
בשנת 1929, לאחר הקלה נוספת במדיניות הממשלה כלפי הסוציאל-דמוקרטים בעקבות ניצחון מפלגת הלייבור, עלתה שאלת חזרתם של גראמי ובוכינגר. הממשלה ביקשה מהסוציאל-דמוקרטים לתמוך במדיניות החוץ ההונגרית באמצעות קשריהם הבינלאומיים, ובתמורה הבטיחה לתת יותר מרחב לארגון המפלגה.
החזרה להונגריה.
משנת 1930 בוכינגר חזר להונגריה והפך שוב לחבר בהנהגת ה-MSZDP (משנת 1933 היה המזכיר לענייני חוץ). ב־6 ביוני 1931, לבקשת בתלן, פיזר מיקלוש הורטי את הפרלמנט. הבחירות התקיימו ב־30 ביוני וב־7 ביולי 1931, שם ה-MSZDP השיגה 14 מנדטים ומנו בוכינגר נבחר לחבר פרלמנט. כדובר בבית הוא נשא נאומים בעיקר בנושאי מדיניות חוץ, ומשנת 1933 ספג ביקורת קשה על גישתו לגרמניה הנאצית (ראה נאומו של גיולה גמבש בבית הנבחרים לפני ביקורו בברלין ביוני 1933). הוא נבחר מחדש בבחירות במרץ-אפריל 1935 (שוב ברשימת מחוזות הבחירה בדרום פשט, במקום השני ברשימת MSZDP).
בגלל מוצאו היהודי, הוא נדחק מהנהגת המפלגה בראשית שנות הארבעים. ב־22 במרץ 1944, (יום לאחר כניסת הוורמכט להונגריה - מבצע מרגרטה) לאחר שמנהלת משק ביתו נעצרה ונלקחה כבת ערובה על ידי הגרמנים (במקומו), בוכינגר התייצב במטה האס אס בבודפשט ונכנע. הוא גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם נכלא עד 5 במאי 1945, עד לשחרורו על ידי בעלות הברית.
אחרי המלחמה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1947 בוכינגר נבחר שוב לפרלמנט ההונגרי. בשנת 1948 כבר לא התנגד למיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם המפלגה הקומוניסטית, אלא הצטרף למפלגה המאוחדת של מפלגת העובדים ההונגרית. הוא נבחר לפרלמנט שוב בבחירות במאי 1949, אך כבר לא היה מעורב בחיים הפוליטיים. הוא נפטר בבודפשט ב־18 באוגוסט 1953.
יחסי הודו–שווייץ
יחסי הודו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של הודו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין הרפובליקה של הודו לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של הודו לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים קרובים ודינמיים מאוד במסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בתחומים רבים כגון מדע, תרבות וחינוך.
שווייץ הכירה בעצמאותה המלאה של הודו מהממלכה המאוחדת בשנת 1947 לאחר שזו קיבלה את עצמאותה. במהלך הסכסוך על בנגלדש בין השנים 1971 עד 1976, שווייץ ייצגה את האינטרסים ההודיים בפקיסטן ואת הפקיסטניים בהודו. הודו מחזיקה שגרירות בברן בירת שווייץ וקונסוליה כללית בז'נבה.
בשנת 1851 נוסדה חברת המסחר השווייצרית "וולקארט" בבזל ובמומבאי במקביל. היא התפשטה בפעילותה לכל תת-היבשת ההודית והיא נעשתה לאחד מסמלי ההיכר של שווייץ בתת-היבשת ולאחד מהפתחים הגדולים של אנשי שווייץ למעורבות בכלכלה ההודית.
יחסים כלכליים.
הודו היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה של שווייץ באסיה והגדולה ביותר באזור דרום אסיה. שווייץ נוהגת לייצא להודו בעיקר מתכות, ציוד אלקטרוני, מוצרי פרמצבטיקה וכימיקלים. שווייץ נוהגת לייבא מהודו בעיקר כימיקלים, טקסטיל, מתכות ומוצרים חקלאיים. כ-250 חברות שווייצריות הן בעלות נוכחות בהודו.
שווייצרים בהודו.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בהודו שש מאות ושישים אזרחים שווייצרים. בין האזרחים השווייצרים המתגוררים בהודו נמצאים גם מאה שישים וחמישה אזרחים המחזיקים אזרחות כפולה (דרכון הודי לצד דרכון שווייצרי).
The Velvet Rope Tour – Live in Concert
The Velvet Rope Tour – Live in Concert הוא אלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'נט ג'קסון, אשר יצא לאור ב-9 במרץ 1999, על ידי חברת התקליטים איגל רוק אנטרטיינמנט. אלבום הווידאו צולם ב-11 באוקטובר 1998.
אלבום וידאו זה מציג את הופעתה של ג'נט בניו יורק במסגרת סיבוב ההופעות "The Velvet Rope Tour".
רקע והוצאה.
ההופעה צולמה ב-11 באוקטובר 1998, במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק, שם ג'קסון הופיעה במסגרת סיבוב ההופעות שלה. ההופעה צולמה ושודרה בטלוויזיה האמריקאית על ידי רשת HBO לעיני 15 מיליון צופים ומאוחר יותר שודרה גם במדינות אחרות בעולם.
האלבום יצא תחילה בפורמט VCD ומאוחר יותר יצאה גם בפורמט די וי די ועל גבי קלטת שמע.
הצלחה.
אלבום הווידאו זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיעה למעמד פלטינה על מכירות של למעלה מ-100 אלף עותקים. בנוסף, אלבום הווידאו היה מועמד לארבעה פרסי אמי, מתוכם זכה באחד. בין היתר, גם היה מועמד לשני פרסי NAACP Image.
בנוסף להוצאת ב-2001, על גבי די וי די, הוא גם יצא לאור מחדש ב-2004, ו-2006 בארצות הברית ובאירופה כאלבום כפול בשם Live in Hawaii. ההוצאה המחודשת כוללת את ההופעה בניו יורק ביחד עם דיסק נוסף שכולל הופעה בהוואי מסיבוב ההופעות "All for You Tour" ובשנת 2005 יצא לאור אלבום הווידאו שוב, באירופה עם עטיפה שונה.
היסטוריית יציאות לאור.
Live In Hawaii/The Velvet Rope Tour:
בניין המטה הכללי (סנקט פטרבורג)
בניין המטה הכללי (ברוסית: Зда́ние Гла́вного шта́ба) הוא מבנה היסטורי הממוקם בכיכר הארמון בסנקט פטרבורג. בניית הבניין נמשכה משנת 1819 עד 1829 על פי תוכנית האדריכל האיטלקי קארלו רוסי בשיתוף הפסלים ס. ג. פימנוב ו-ו. א. דמוט מלינובסקי.
חלקו המערבי של הבניין ממשיך לשמש את צבא רוסיה כיום ובו נמצא כיום פיקוד המחוז הצבאי המערבי של רוסיה.
החלק המזרחי של הבניין הועבר לחזקת המוזיאון ההרמיטאז' הממלכתי, שהציב ציורים של המאות ה-19 וה-20, בעיקר על ידי אימפרסיוניסטים בבניין והוא מקיים תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית בבניין.
אדריכלות.
המתחם מורכב משני אגפים הממוקמים הן בכיכר הארמון והן בסוללת נהר המויקה, המחוברים באמצעות קשת הניצחון. אורך החזיתות הוא 580 מטר.
הקמת המתחם החלה בשנת 1819 עם בניית האגף המערבי שהיקפו כלל את בתי פלטן שכבר היו עם פרופורציות ומיקום מקושת בתוכנית. חזית הבתים של פלטן, שהשתמרה בחלקה, מאופיינת בחיפוי גרניט אפור, בניגוד לחיפוי הגרניט האדום של האגף המזרחי. בנוסף לבניין המטה הכללי, הבניינים אכלסו גם את משרד המלחמה, משרד החוץ ומשרד האוצר (באגף המזרחי).
אחד המאפיינים הדומיננטיים האדריכליים של הבניין הוא הכיפה מעל האגף המערבי של הבניין. זו עשויה מתכת וזכוכית לפי פרויקט של המהנדס ג.ג. קריבושיין בשנים 1902–1905, הכיפה סיפקה אור יום לספריה שנמצאת תחתיה. הכיפה החליפה כיפת אבן נמוכה, שהוקמה על ידי רוסי במהלך בניית הבניין. בניין הספרייה ההיסטורית הצבאית של המטה הכללי של רוסיה והכיפה הישנה שופצו ביסודיות בשנים 1890–1892, אך האש שפרצה בשנת 1900, שהרסה 12 אלף ספרים ואת חללי הפנים של הספרייה, הצריכה שיפוץ חדש.
מהצד של נבסקי פרוספקט הוקמו הבתים שנבנו בעבר: "מחסנית הקלפים של בניין המטה הכללי" (1805-1806, אדריכל ל. רוסקה), מטה האגודה לכלכלה חופשית (1768–1775, אדריכל ג.ב. ואלן-דלמוט). בשנים 1845 - 1846, האדריכל א. ד. צ'רניק שיפץ מבנים אלה שניתנו למטה הכללי, תוך נתינת מראה כללי לחזיתות בסגנון רוסי.
אחרי מהפכת אוקטובר, הבניין הועבר לידי נציבות העם לענייני חוץ, ולאחר מכן שימש כתחנת משטרה.
כיום, חלק מהבניין שייך למחוז הצבאי המערבי. בשנת 1993 הועבר האגף המזרחי של בניין המטה הכללי לידי ההרמיטאז'.
בשנת 2008 התקיים מכרז לשיפוץ האגף המזרחי של בניין המטה הכללי. הוא זכה על ידי קונסורציום של חברות Intarsia וחברת "תחייה" (Vozrozhdenie). הבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח אישר את החלטת ועדת המכרז ואת עלות העבודה בסך 4,418,414,868 רובלים.
קשת המטה הכללי.
קשת בניין המטה הכללי היא אובייקט אדריכלי עצמאי. היא נבנתה כאנדרטה ראשית שהוקדשה למלחמה הפטריוטית בשנת 1812 ומשלימה את הרכב המבנים מול ארמון החורף. בשנת 1918, במספר רחובות וכיכרות של פטרוגרד, שמה שונה רשמית לקשת הצבא האדום. השם ההיסטורי הוחזר בשנת 1944.
בעיצוב הכיכר המרכזית של בירת האימפריה הרוסית, החליט קארל רוסי לקשור את שני אגפי בניין המטה הכללי עם קשת ניצחון, מבלי להתקין מרכבה.