מחוז אל-ביידא (בערבית: محافظة البيضاء, תעתיק מדויק: מחאפט'ת אלביצ'אא) הוא מחוז בדרום תימן. המרכז המנהלי והכלכלי של המחוז הוא אל-ביידא. המחוז הררי ובעל מקורות מים רבים. במפקד אוכלוסין שערכה תימן בשנת 2004 אוכלוסיית המקום עמדה על 571,778 נפש. וב-2012, 660,105 נפש.
קהילה יהודית.
רוב היהודים שהתגוררו בעבר במחוז עלו לישראל והתיישבו במושב אחיעזר שליד לוד.
אל (ישות עליונה)
שוק צ'פל
שוק צ'פל (אנגלית: Chapel Market) הוא שוק רחוב בעיר לונדון באנגליה, בו נמכרים בעיקר מוצרי מזון.
השוק ממוקם באזור איזלינגטון בצפון לונדון, בקרבת תחנת הרכבת התחתית אנג'ל.
וגם (לוגי)
מלחמות העולם
אמה גולדמן
אמה גולדמן (באנגלית: Emma Goldman; 27 ביוני 1869 – 14 במאי 1940), הידועה גם בשם "אמה האדומה", הייתה אנרכיסטית יהודייה-אמריקאית, שפעלה במחציתה הראשונה של המאה ה-20. נודעה בעיקר בשל פעילותה הפוליטית, כתיבתה ויכולתה הרטורית, וכן בשל תרומתה להתפתחות הפילוסופיה האנרכיסטית בצפון אמריקה ובאירופה.
גולדמן נולדה ב-1869, בשטחה של האימפריה הרוסית, והיגרה לארצות הברית בגיל 16 בשנת 1885. עם הגיעה לארצות הברית התיישבה בעיירה רוצ'סטר, ניו יורק, ועבדה שם כפועלת בתעשיית הטקסטיל עד 1889, עת עברה לעיר ניו יורק והצטרפה לתנועה האנרכיסטית.
גולדמן פעלה בתקופת הגל הפמיניסטי הראשון, והביעה ביקורת רבה על התנועה אשר נשאה על דגלה אך ורק את מאבק הסופרג'יזם וטענה שיש להגן על זכויות הנשים במסגרת המלחמה הכוללת למען זכויות האזרח והמיעוטים. גולדמן פעלה רבות למען קידום נשים ופעלה רבות למען זכויות להומואים ולסביות.
שמה הועלה על נס על ידי מעריציה כ"אישה מורדת" בעלת מחשבה מקורית, תומכת נלהבת באהבה חופשית ובזכויות האזרח, ואילו מבקריה הציגו אותה כתומכת ברציחות פוליטיות ובמהפכה אלימה. לאחר תקופת פעילותה גולדמן נשכחה מהשיח הציבורי, והתעניינות מחודשת בה ובמורשתה התעוררו רק בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
ילדותה ונעוריה.
אמה גולדמן נולדה בשנת 1869 בקובנה, עיר פלך באימפריה הרוסית (כיום בליטא), במשפחה יהודית אורתודוקסית, בתם של טובה לבית בינוויטש ואברהם גולדמן. אמה הייתה בתם הבכורה של הזוג ובתה השלישית של אמהּ, שלה היו שתי בנות מנישואים קודמים, הלנה (1860) ולנה (1862). לזוג נולדו שלושה ילדים נוספים: לואיס (נפטר בגיל שש) הרמן (1872) ומוישה (1879).
בילדותה סבלה משפחתה ממצוקה כלכלית ואבי המשפחה נהג להכות את ילדיו כאשר לא צייתו לו. המשפחה נדדה ממקום מגורים אחד לאחר ועברה בתחילה צפונה לכפר פאפיל . בכפר זה הייתה גולדמן עדה להכאתו בשוט של איכר ברחוב. אירוע זה הותיר עליה רושם עז, ותרם לסלידתה מסמכות אלימה במשך כל חייה. כשהייתה גולדמן בת 7 עברה משפחתה לעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית, האימפריה הגרמנית, שם סבלה מאלימות והטרדות מיניות מהמורים בבית הספר. בגיל 13, עברה משפחתה של גולדמן פעם נוספת, לבירת רוסיה סנקט פטרבורג. שם נחלו עסקיו של אביה כישלון חרוץ, המשפחה הידרדרה לעוני, וגולדמן, כמו יתר ילדי המשפחה הבוגרים, נאלצה לעזוב את בית הספר ולצאת לעבוד במגוון עבודות. גולדמן, שהייתה תלמידה נלהבת בבית הספר, המשיכה ללמוד בעצמה, ובמהרה גילתה עניין במצב הפוליטי הסוער ברוסיה באותה עת. היא התעניינה במיוחד בקריאה על אודות הניהיליסטים שהיו אחראים להתנקשות בצאר אלכסנדר השני.
בגיל 15 ניסה אביה לחתן אותה, אולם היא סירבה בתוקף, והתעקשה כי תינשא מאהבה בלבד. בעת עבודתה בחנות מחוכים חוותה גולדמן הטרדות מיניות רבות, ואחד ממחזריה אף לקח אותה לבית מלון וביצע מעשה שגולדמן כינתה "מגע אלים"; שניים מהביוגרפים שלה הגדירו זאת אונס. גולדמן הביעה את זעזועה מהחוויה בספרה האוטוביוגרפי "Living My Life" (לחיות את חיי) וטענה כי הרגישה שמפגש זה הכתים לנצח את יחסיה עם גברים. היא שבה והצהירה על אמונתה באהבה חופשית ובזכותו של האדם על גופו וניהלה בין היתר מערכות יחסים ארוטיות עם אלכסנדר ברקמן הרדיקל ועם ד"ר בנג'מין רייטמן הרופא ממינסוטה.
הגירה לארצות הברית.
בשנת 1885 היגרה גולדמן לרוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, שם התגוררה עם אחיותיה. שנה לאחר מכן הצטרפו לאחיות ההורים והאח בעקבות האנטישמיות הגואה בסנקט פטרבורג. היא החלה לעבוד כתופרת מעילים, ועבדה יותר מעשר שעות ביום עבור שכר של שניים וחצי דולר לשבוע. במקום עבודתה פגשה את ג'ייקוב קֶרשנֶר. הם חלקו עניין משותף לספרים, ריקוד וטיולים, כמו גם את תחושת התסכול מהעבודה המונוטונית במפעל. כעבור ארבעה חודשים, בפברואר 1887, נישאו השניים (וכך זכתה באזרחות אמריקאית), אולם הנישואים לא החזיקו מעמד אלא חודשים ספורים. בתקופה זו החלה להיות מעורבת באירועים הפוליטיים הסוערים שהתרחשו באותה עת, ובמיוחד במהומות היימרקט בשיקגו, וגילתה עניין בתאוריה האנרכיסטית. לאחר גירושיה נסעה גולדמן לעיר ניו יורק. הוריה גינו את התנהגותה ולא אפשרו לה לחזור ולהתגורר עמם.
פעילות ציבורית.
עם הגעתה לניו יורק פגשה גולדמן שני גברים שהשפיעו על שארית חייה – יוהאן מוסט ואלכסנדר ברקמן. בבית קפה שהיה מרכז לפעילים רדיקליים, הכירו לה את אלכסנדר ברקמן, אנרכיסט שהזמין אותה לנאום פומבי שהתקיים באותו ערב. הם הלכו לשמוע את יוהאן מוסט, עורך של כתב עת האנרכיסטי הגרמני "פרייהייט" ("Freiheit", חרות ) ותומך בתעמולה באמצעות המעש (או "תעמולה באמצעות פעולה") – שימוש באלימות כדי לעורר שינוי. גולדמן התרשמה מנאומו הנלהב, והוא לקח אותה תחת חסותו וסייע לה לרכוש את אומנות הנאום והשכנוע. מוסט עודד אותה במרץ, ואף אמר לה כי עליה "לקחת את מקומי כשאעזוב".
אחד מנאומיה הראשונים נערך ברוצ'סטר. לאחר ששכנעה את הלנה, אחותה, שלא תספר להוריהן אודות הנאום, עלתה גולדמן על הבמה, ולרגע שכחה את שרצתה להגיד. היא תיארה את החוויה כך:
מחוזקת מהחוויה, גולדמן החלה לחדד את אישיותה הציבורית במפגשים הבאים. אולם, במהרה מצאה את עצמה מתווכחת עם מוסט בנוגע לעצמאותה. לאחר נאום חשוב בקליבלנד, הרגישה שהפכה ל"תוכי שחוזר אחר עמדותיו של מוסט", והחליטה להביע את עמדותיה העצמאיות. כשחזרה לניו יורק, זעם מוסט ואמר לה: "מי שלא איתי, נגדי!". גולדמן, בתגובה, עזבה את מערכת "החרות" והצטרפה לכתב עת אחר, "האוטונומיה".
במקביל החלה גולדמן להתחבר לברקמן. תוך זמן קצר התאהבו השניים. הם עברו לגור בדירה קומונלית עם בן דודו, האמן מודסט "פדיָה" סטיין, וחברה של גולדמן, הלן מינקין, באזורים הכפריים של וודסטוק, אילינוי. אף שיחסיהם ידעו קשיים, גולדמן וברקמן היו קרובים מאוד כל חייהם, מאוחדים על ידי עקרונותיהם האנרכיסטיים והמחויבות שלהם לשוויון.
שביתת הומסטד.
אחד הרגעים הפוליטיים שקירבו בין ברקמן לגולדמן היה שביתת הומסטד. ביוני 1892, מפעל מתכת ברובע הומסטד שבפנסילבניה, בבעלות איש העסקים אנדרו קרנגי, הפך למוקד תשומת הלב ארצות הברית בעקבות כישלון המשא ומתן בין חברת המתכת קרנגי ובין איגוד עובדי הפלדה והברזל הלאומי. כאשר סבב שיחות אחרון נכשל אף הוא בסוף יוני, ההנהלה סגרה את המפעל ולא אפשרה לעובדים להיכנס אליו. העובדים בתגובה פתחו בשביתה וחסמו את הגישה למפעל אך ההנהלה החליטה לגייס שוברי שביתה והחברה שכרה את חברת השמירה פינקרטון על מנת להגן עליהם. ב-6 ביולי התפתח קרב יריות בין 300 שומרי פינקרטון לבין אלפי עובדי איגוד, מהם מאות חמושים. במהלך 12 השעות של הקרב, שבעה שומרים ותשעה שובתים נהרגו.
בשעה שמרבית עיתוני המדינה תמכו בשובתים, וגולדמן וברקמן החליטו להתנקש בפריק, מתוך הנחה שפעולה שכזו תהווה השראה עבור העובדים להתקומם כנגד המערכת הקפיטליסטית. ברקמן החליט שהוא יהיה זה שיבצע את הרצח, והורה לגולדמן להיות הדוברת שלו ולהסביר את מניעיו לאחר שייכלא. ברקמן ניסה להכין פצצה, אך נכשל, לאחר מכן נסע לפיטסבורג על מנת לקנות אקדח. גולדמן החליטה לעזור במימון מזימת ההתנקשות בפריק על ידי עיסוק בזנות. היא התייחסה אל דמותה של סוניה ברומן של דוסטויבסקי, "החטא ועונשו", בנימוק מעשיה: "היא הפכה לזונה על מנת לתמוך באחיה ואחיותה הקטנים. סוניה הרגישה שיכלה למכור את גופה. למה לא אני?" העיסוק בזנות לא צלח והיא התקשרה להלנה, וביקשה ממנה 15 דולר בטענה שהיא חולה.
ב-23 ביולי 1892 ברקמן ניסה לרצוח את פריק אך נכשל. קבוצת עובדים באה לעזרתו של פריק והכתה את ברקמן עד לאובדן הכרה, והוא נלקח בידי המשטרה. פריק שרד את ניסיון ההתנקשות, וברקמן הורשע בניסיון לרצח ונשפט ל-22 שנות מאסר. היעדרות ברקמן מחייה העיקה מאוד על גולדמן. ניסיון ההתנקשות בפריק נכשל גם בהשגת מטרתו - לעורר את העובדים להתקוממות, ועובדים ואנרכיסטים כאחד גינו את המעשה. יוהאן מוסט תקף את ברקמן וניסיון ההתנקשות, וטען שהניסיון נעשה על מנת לעורר סימפתיה כלפי פריק. גולדמן זעמה על התקפות אלה, והגיעה לנאום פומבי של מוסט מצוידת בשוט, ודרשה ממנו, בעודו נואם, שיוכיח את האשמותיו. לאחר שהתעלם ממנה, הצליפה בו עם השוט, שברה אותו על ברכיה, והשליכה את החלקים השבורים לעברו. מאוחר יותר היא התחרטה על התקפתה, והתוודתה בפני חברה ש"בגיל 23, אדם לא חושב בהיגיון".
מנהיגת פועלים.