הטמפרטורות הממוצעות השנתיות באזור מייסור הן 19.1 מעלות צלזיוס בלילה ו-30.2 ביום. ההבדלים בין עונות השנה קטנים. החודש החם ביותר הוא אפריל, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 20.9 עד 34.2 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 16.3 עד 32.8 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-800 מילימטרים. החודש הגשום ביותר בשנה הוא אוקטובר, עם ממוצע משקעים של 164.5 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא ינואר, עם ממוצע משקעים של 1.5 מ"מ.
אידיאולוגיה וחוק בפסיקת בית המשפט העליון
אידאולוגיה וחוק בפסיקת בית המשפט העליון הוא ספר מאת ד"ר קרן וינשל מרגל, הבוחן כיצד משפיעות העמדות האידאולוגיות של שופטים על הכרעתם, יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת נבו.
הספר נועד, כדברי המחברת, ובנוסף
הספר מבוסס על מחקרים אמפיריים אותם ערכה קרן וינשל מרגל בהנחיית פרופסור מנחם הופנונג. מסקנות הספר מצוטטות במאמרים אקדמאים, בתחקירים ובכתבות עיתונאיות.
תוכן הספר.
הספר מציג ניתוח של החלטות שופטי בית המשפט העליון ומנתח את היחס בין יסודות אידאולוגיים ליסודות משפטיים כפי שבא לידי ביטוי בהכרעתו של שופט בבית המשפט העליון. המחקר מתמקד בהשפעה של עמדות שופטים ושל שינויים בחקיקה על החלטות בשלושה תחומים: 1. חופש דת. 2. מאבק בטרור. 3. הזכות לבחור ולהיבחר. לצד ההתמקדות בבית המשפט העליון בישראל, הספר בוחן בסוגיות אלו גם את בית המשפט העליון בארצות הברית ובקנדה.
הספר מורכב מארבעה חלקים:
בנוסף, הספר פותח דיון תאורטי המבקר את המודל האטיטודונלי ואת תפיסתו הצרה של מושג החוק. על בסיס הביקורת התאורטית הונחו יסודות לפיתוח של מדד חדש, המהווה פיתוח מקורי של תאוריה נאו-מוסדית ונועד למדוד ולהשוות התנהגות אטיטודונלית בבתי משפט עליונים.
מענקים ופרסים.
הספר זכה בפרס גורני למשפט ציבורי לשנת 2016, בקטגוריה של "תרומה משמעותית למשפט הציבורי בישראל".
עבור המחקרים שעמדו בבסיס הספר ניתנו מענקים מאת "תוכנית מרכז המצוינות של הוועדה לתכנון ותקצוב והקרן הלאומית למדע", "הדוכן ע״ש גות׳ דרייפוס ליישוב סכסוכים והמשפט" ו"הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטה העברית".
דהראדון
דֶּהְרָאדוּן (בהינדי: ; באנגלית: Dehradun או Dehra Dun) היא עיר גדולה בהודו ובירת מדינת אוטראקהאנד. העיר ממוקמת במחוז דהראדון שבתוך אוטראקהאנד. דהראדון ממוקמת 650 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 578,420 נכון ל-2011.
דפוסי אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית באזור דהראדון היא 27.8 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא מאי, כאשר באותו החודש הטמפרטורה הממוצעת היא 35.6 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, כאשר באותו החודש הטמפרטורה הממוצעת היא 19.3 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 2,208.9 מילימטרים. החודש הגשום ביותר בשנה הוא אוגוסט, כאשר ממוצע המשקעים בחודש זה הוא 728.2 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא נובמבר, כאשר ממוצע המשקעים בחודש זה הוא 8.6.
דהרדון
גר&quot;ח נאה
גרא&quot;ח נאה
מנגלור
מנגלור (בקאנדה: ಮಂಗಳೂರು, באופן מדויק: מנגלורו; באנגלית: Mangalore; בהינדי: मैंगलुरु) היא עיר נמל גדולה בהודו. העיר ממוקמת במחוז דקשינה קאנדה שבמדינה ההודית קרנאטקה. מנגלור ממוקמת 22 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 499,487 נכון ל-2011.
דפוסי אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית באזור מנגלור היא 31.5 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא אפריל, כאשר באותו החודש הטמפרטורה הממוצעת היא 34.0 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא יולי, כאשר באותו החודש הטמפרטורה הממועצת היא 28.2 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 3,796.9 מילימטרים. החודש הגשום ביותר בשנה הוא יולי, כאשר ממוצע המשקעים בחודש זה הוא 1,200.4 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא פברואר, כאשר ממוצע המשקעים בחודש זה הוא 0.2.
קולנוע פלסטיני
הקולנוע הפלסטיני הוא קולנוע לאומי אשר מציג את סיפור העם הפלסטיני ונוצר על ידי יוצרים פלסטינים. קולנוע זה מספר את ההיסטוריה הפלסטינית כסיפור לאומי אך גם כסיפור אישי אשר מציג את חיי היומיום של הפלסטינים לצד המאורעות ההיסטוריים.
הקולנוע הפלסטיני הוא חלק מ, ומחולק ל-4 תקופות פעילות אשר קשורות קשר ישיר למאורעות ההיסטוריים והפוליטיים אשר התקיימו באותן השנים.
היסטוריה.
ב-1935 צילם אבראהים חסן סירחאן סרט בן 20 דקות שתיעד את הביקור שערך המלך סעוד בירושלים וביפו. סרט זה נחשב לסרט הפלסטיני הראשון. מהסרטים שנוצרו בין השנים 1935–1948 לא נותר זכר וניתן לדעת על קיומם על פי עדויות בלבד. התקופה אשר נחשבת "התקופה השנייה" בין השנים 1948–1967 נקראת גם "תקופת הדממה" ובה לא נוצר כמעט קולנוע פלסטיני. התקופה השלישית בשנים 1968–1982 החלה לאחר הכיבוש הישראלי של הגדה המערבית ורצועת עזה. הקולנוע הפלסטיני נוצר בתקופה זו בגלות, בעיקר בלבנון, לשם עברו יוצרי הקולנוע עם עזיבת אנשי אש"ף את ירדן ב-1970. יוצרי הקולנוע בתקופה זו פעלו תחת חסות הממסד (אש"ף וארגונים שונים). תקופה זו הסתיימה ב-1982 כאשר עזבו אנשי אש"ף את ביירות בעקבות הפלישה של ישראל ללבנון. באותן שנים הגופים המפיקים היו לסירוגין: "המוסד לקולנוע", "יחידת סרטי פלסטין" ו"המחלקה לתרבות" של אש"ף. התקופה הרביעית אשר מתקיימת מ-1982 ועד היום מתאפיינת בקולנוע של יוזמות אינדיוידואליות. בשנים אלו המאבק הפלסטיני החריף ופרצו האינתיפאדה הראשונה והשנייה. הקולנוענים הפלסטינים (בישראל ומחוצה לה) נאלצו למצוא תמיכה ומקורות מימון, אך נהנו מחופש יצירתי ועצמאות יחסית בנוגע לתסריטים ולעלילה. כך נוצר קולנוע עצמאי, פורץ גבולות אשר זוכה להכרה ויוקרה בזירה הבינלאומית.
התקופה הראשונה.
כמו ברוב ארצות ערב, גם הפלסטינים התוודאו לקולנוע בשנות העשרים של המאה ה-20. בשנות ה-30 הוקמו בתי קולנוע בערים הפלסטיניות הגדולות וב-1929 חוקק חוק מנדטורי מיוחד "פקודת סרטי הראינוע" שהעניק לשלטונות המנדט סמכות להגביל את הקרנתם של סרטים מסוימים. לוח ההקרנות כוון בעיקר לקהל הערבי וכלל לרוב סרטים מצריים. אחד מהיוצרים היחידים של תקופה זו הוא אבראהים חסן סירחאן. אבראהים חסן סירחאן קנה בתל אביב תמורת 50 לירות את המצלמה הידנית שבעזרתה תיעד את ביקור המלך סעוד בארץ ב-1935. הוא קרא ספרים על צילומים ועדשות וכך ידע כיצד להשתמש במצלמה. הסרט היה אילם, ובמעמד הקרנתו (בחגיגות "נובי רובין") הוא השמיע תקליט ברקע כדי שאיש לא ירגיש שהסרט אילם. אל סירחאן הצטרף ג'מאל אלאספר שצילם את הסרט, ושניהם נחשבים למייסדי הקולנוע הפלסטיני שלפני 1948. לאחר מכן הם הפיקו סרט נוסף שנקרא "חלומות שהתגשמו" באורך 45 דקות. ב-1945 הקים סירחאן ביחד עם אחמד חלמי אלכילאני (שלמד קולנוע בקהיר) את חברת ההפקה "חברת הסרטים הערבית". במסגרת חברת ההפקה הם עבדו על סרטים בשם "ליל חג" ו"סערה בתוך הבית", ופרויקטים נוספים, אך לא ברור אם הגיעו לידי סיום.
התקופה השנייה.
התקופה השנייה מכונה "תקופת הדממה". לאחר 1948 חדלה הקהיל הערבית להתקיים כישות חברתית ופוליטית, יותר מ-350 כפרים ושכונות עירוניות נמחקו ומחצית מהאוכלוסייה הערבית הפלסטינית נעקרה מביתה והפכה לפליטים. פעילותו של הקולנוע שנזקק לתשתיות צוותים ומימון נעצרה לשני עשורים, כמעט באופן מוחלט.
התקופה השלישית.
תקופה זו החלה בעקבות המפלה הערבית במלחמת ששת הימים ("הנכסה"). ב-1969 בעקבות תוכנית השלום של מזכיר המדינה האמריקני רוג'רס, יצאו הפלסטינים להפגין ברחובות, לאות התנגדות לתוכנית שלדבריהם התעלמה מאש"ף ומהעם הפלסטיני. תיעוד הפגנות אלו, היווה את החומר לסרט הראשון של התקופה שלישית שנקרא "לא לפתרון בדרכי שלום" (1968). הסרט באורך 20 דקות, נוצר בעבודת צוות משותפת של מוסטפא אבו עלי, האני ג'והריה וסלאח אבו הנוד. קבוצה זו עברה ללבנון, וב-1971 הפיקו סרט תיעודי שני בשם "ברוח ובדם" (1971) שתיאר את מאורעות "ספטמבר השחור" וצולם במהלך הקרבות. במהלך התקופה השלישית נוצרו יותר משישים סרטים פלסטיניים תיעודים. הסרט העלילתי היחיד שנוצר התקופה זו הוא "השיבה לחיפה" (1982) של הבמאי קאסם חוול. הסרט הופק על ידי קבוצה שהייתה קשורה לחזית העממית לשחרור פלסטין. בתקופה זו כל אחד מהארגונים הפלסטיניים הקים גוף הפקה משלו. בנוסף לגוף המרכזי – "מדור הקולנוע" של אש"ף – הקימה החזית הדמוקרטית את "הוועדה לאומנות", והחזית העממית את "הוועדה האומנותית". בתקופה זו פרח הקולנוע הפלסטיני והיו לו מטרות חשובות: תיעוד המאבק, הסברה של עמדות הפלסטינים, תיעוד החיים של העם הפלסטיני והפצת דימוי הפלסטיני החדש (לוחם במקום פליט). הקולנוע הפלסטיני כונה "הקולנוע של המהפכה הפלסטינית" והיוצרים ראו את עצמם כחלק אינטגרלי מהמהפכה שהתנהלה במתכונת של מלחמת עם. בתקופה זו הארגונים ראו את הפוטנציאל ההסברתי של המדיה, אך פעלו בנפרד (כולל הארגונים השוליים ביותר) ושמו לרוב את הערך ההסברתי בראש סדר העדיפויות, ולא את הערך התרבותי שגלום בו. עד 1982 נוצרו כ-60 סרטים ופרט לאחד מהם כולם היו דוקומנטריים, והגיעו להקרנות בפסטיבלים שונים (פסטיבל לייפציג לסרטים תיעודיים בגרמניה, פסטיבל בגדאד לסרטי פלסטין, ופסטיבל הסרטים קרתגו).
התקופה הרביעית.