המהדורה שודרה לראשונה ב-22 בפברואר 2019, כאשר היא מחליפה את מהדורת "חדשות השבוע" ששודרה במשך שנתיים מתחילת שידורי התאגיד, עד להחלפתה, ותוארה כ"מהדורת סיכום שבוע חדשה של כאן".
ירון דקל היה המנחה העיקרי של מהדורה זו מתחילת שידוריה, ושמה הרשמי היה אז "השבוע עם ירון דקל". בשנת 2021 נודע כי דקל מונה לנציג הסוכנות היהודית בקנדה. בעקבות כך, ב-27 באוגוסט הגיש דקל את תוכניתו האחרונה לאחר כשנתיים וחצי בתאגיד. לאחר מכן, במשך שלוש פעמים הגיש את המהדורה יאיר ויינרב - ופעם אחת גילי כהן.
החל מ-15 באוקטובר 2021 מגישה את המהדורה גאולה אבן-סער, ובשל כך, שונה שמה של התוכנית ל"השבוע עם גאולה".
ב-31 ביולי 2022 הודיעה גאולה אבן-סער על פרישתה מהתפקיד והתאגיד לאחר כ-30 שנה. קודם לכן, הושעתה מהגשת התוכנית בתקופת הבחירות לכנסת העשרים וחמש בעקבות החשש מניגוד עניינים וקרבתה לשר המשפטים גדעון סער.
מפרץ פיוטר הגדול
מפרץ פיוטר הגדול הוא מפרץ בחוף הרוסי של ים יפן, מצפון מזרח לקוריאה הצפונית ומצפון מערב ליפן. הוא המפרץ הגדול ביותר בים יפן.
גאוגרפיה.
המפרץ ממוקם בחוף הדרומי של סובייקט פרימוריה. רוחבו הוא 185 קילומטר, מגבול קוריאה הצפונית-רוסיה בשפך הנהר טומאן במערב ועד כף פובורוטני שבמזרח. המפרץ חודר צפונה אל היבשה למרחק של כ-90 קילומטר. אורך חופי המפרץ הוא כ-1,500 קילומטר. לחופיו שוכנות העיר ולדיווסטוק, בירת פרימוריה, והעיר נאחודקה, העיר השלישית בגודלה בסובייקט זה.
חצי האי מוראביוב-אמורסקי וארכיפלג יוג'יני שלדרומו מחלקים את המפרץ לשני מפרצים - מפרץ אמור ממערב ומפרץ אוסורי ממזרח. בין שני המפרצים מחבר מצר הבוספורוס המזרחי, המפריד בין חצי האי מוראביוב אמורסקי ווולדיווסטוק שבדרומו לבין האי רוסקי שמדרום להם. אי זה הוא הגדול באיי ארכיפלג יוג'יני. גשר רוסקי, הגשר המחבר לרוחב המצר בין ולדיווסטוק לבין הארכיפלג, הושלם בשנת 2012.
בחופי מפרץ פיוטר הגדול מצויים מפרצים רבים נוספים, וביניהם (ממערב למזרח) פוזייט, זולוטוי רוג, דיומד, לאזורנאיה, סטרלוק, ווסטוק ומפרץ נאחודקה. יכולתם של מפרצים אלו לשמש כנמלים מוגבלת מאוד עקב קפיאת מי הים מתחילת חודש דצמבר ועד מחצית חודש אפריל.
בנוסף לאיי ארכיפלג יוג'יני מצויים במפרץ איים רבים נוספים, כולל ארכיפלג רימסקי-קורסקוב והאי פורוגלם שבמערב והאיים אסקולד ופוטיאטין שבמזרח.
שטח של כ-630 קילומטר רבוע במפרץ הוכרז כשמורת הטבע הימית שבמזרח הרחוק. במימי המפרץ חיים בין היתר מספר מינים של לווייתנים וכן כלבי ים ואריות ים.
היסטוריה.
עד שנת 1859 נודע המפרץ בשם מפרץ ויקטוריה, אך אז ניתן לו שמו הנוכחי לכבוד הצאר פיוטר הגדול. ב-1860 ייסדה האימפריה הרוסית את היישוב ולדיווסטוק, ובאותה שנה קיבלה לידיה מסין את השטח הידוע כמחוז פרימוריה מכוח הסכם בייג'ינג. ב-1868 פרצה באזור מלחמת המנזה בין רוסיה לסין.
מדי שנה נערכת במימי המפרץ סדרת מרוצים ימיים הנקראת גביע מפרץ פיוטר הגדול.
בחודש יולי 2013 ערכו צי האוקיינוס השקט של רוסיה וצי הים הצפוני של סין תמרון משותף במפרץ תחת השם Joint Sea 2013. היה זה התמרון הימי הגדול ביותר אי פעם שערך חיל הים של צבא השחרור העממי הסיני עם חיל ים זר.
האשימה
האי האשימה או האשימה (באנגלית: Hashima Island או Hashima; ביפנית: 端島) המכונה גם גונקנג'ימה (軍艦 島; מילולית: אי ספינת המלחמה) הוא אי נטוש השוכן במרחק של כ-15 קילומטרים מהעיר נגסאקי, בדרום יפן.
האי הוא אחד מ-505 איים לא מיושבים במחוז נגסאקי. מאפייניו הבולטים של האי הם מבני הבטון הנטושים שלו, אשר הטבע מתחיל להשתלט עליהן, וחומות הים המקיפות את האי.
האי מהווה סמל לתיעוש המהיר של יפן (במהלך רסטורציית מייג'י), וכן גם תזכורת להיסטוריה שלו כאתר של עבודות כפייה לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
שטחו של האי 63 דונם והוא נודע במכרות הפחם שלו (שחלק ניכר מהם מצוי מתחת לים). המכרות הוקמו בשנת 1887 (תקופת התיעוש המהיר של יפן). האי הגיע לשיא גודל אוכלוסייתו (5,259 תושבים) בשנת 1959. לאחר שנה זו, עקב התדלדלות עתודות הפחם במכרות, המכרות נסגרו, וב-20 באפריל 1974 עזב את האי אחרון תושביו. האי נותר נטוש ב-30 השנים הבאות.
בראשית שנות ה-2000, החל האי לעורר עניין תיירותי - וזאת בשל העובדה שהמבנים שבו "קפאו בזמן" - ולא השתנו במהלך השנים בהם היה האי נטוש - והוא הפך לאתר תיירות. קירות מסוימים שהתמוטטו שוחזרו, והאי נפתח לתיירים ב-22 באפריל 2009.
האי אושר רשמית כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביולי 2015, כחלק מ.
מקור השם.
כינויו של האי גונקנג'ימה (軍艦 島; מילולית: אי ספינת המלחמה) מקורו בשל היותו בצורה הדומה לספינת הקרב היפנית טוסה.
היסטוריה.
פחם התגלה לראשונה באי בסביבות 1810, והאי היה מאוכלס ברציפות בין השנים 1887–1974 בהיותו אתר לכריית פחם בקרקעית הים. קונצרן מיצובישי גושי קאישה קנה את האי עבור 100,000 ין בשנת 1890 והחל לכרות פחם במכרות תת-ימיים. שטחי ים יובשו - והאי שילש את גודלו, באותה עת נבנו חומות הים של האי, וכן נחפרו ארבעה פירי כרייה (המגיעים לעומק של קילומטר). בין השנים 1891 ל -1974 ניכרו כ -15.7 מיליון טונות פחם מהמכרות.
בשנת 1916, נכרו באי 150,000 טונות פחם ומספר התושבים הגיע ל-3,000; על מנת לשכן את העובדים החדשים הקימה החברה באי את בניין הבטון המזוין הגדול הראשון של יפן (מבנה מגורים בן שבע קומות עבור הכורים). המבנה נבנה בטון מזוין להגן עליו מפני סופות טייפון. במהלך 55 השנים הבאות הוקמו בניינים רבים נוספים באי, ובהם: שיכונים, בית ספר, גן ילדים, בית חולים, בית עירייה ומרכז קהילתי, מקדש בודהיסטי, ומקדש שינטו; לבילוי, נבנו עבור הכורים ובני משפחותיהם מועדונים, קולנוע, בית מרחץ ציבורי, בריכת שחייה, בית בושת ומועדון פאצ'ינקו.
החל משנת 1930 ועד תום מלחמת העולם השנייה גויסו אזרחים קוריאנים כעובדי כפייה, וכן שבויי מלחמה סיניים של המלחמה הוכרחו לעבוד בתנאים מאוד קשים במכרות, ותוך כדי התעללות בהם. מעריכים כי למעלה ממאה מאותם עובדי כפייה נספו כתוצאה מתאונות תת-קרקעיות, תשישות ותזונה לקויה (ולפי מקור מקור אחר 1,300 עובדי כפייה מצאו את מותם באי). בשנת 1941 נכרו באי 410,000 טונות פחם.
בשנת 1959 הגיעה אוכלוסיית האי לשיאה (5,292 תושבים), עם צפיפות אוכלוסין של 835 אנשים לכל 10 דונם (שזה שקול ל־83,500 תושבים לקמ"ר) עבור האי כולו, או צפיפות של 1,391 תושבים לכל 10 דונם (השקול ל-139,100 תושבים לקמ"ר) עבור שטחי המגורים שבאי - למעשה צפיפות האוכלוסין באי הייתה מהגבוהות בעולם.
בשנות השישים של המאה ה-20, החליף הנפט את הפחם בתעשייה ובתחום האנרגיה ביפן, ומכרות פחם החלו להיסגר ברחבי יפן. מיצובישי סגרו את המכרה רשמית בינואר 1974, והאי רוקן מתושביו עד אפריל באותה שנה; ב-20 באפריל 1974 עזב את האי אחרון תושביו.
כיום המאפיין הבולט באי הם בנייני דירות בטון נטושים ועדיין שלמים, קיר הים שמקיף אותו, וקו הרקיע הייחודי שבנייניו יוצרים. האי נכלל בשטח המנהלי של העיר נגסאקי מאז מיזוגה עם העיירה טאקשימה בשנת 2005.
ב־22 באפריל 2009, לאחר 35 שנים שבהם נאסרה כניסה לאי, נפתח האי למבקרים.
האי כיום.
האי היה בבעלות מיצובישי עד שנת 2002, אז הועבר ביוזמת החברה לניהול העיר טאקשימה. נכון לעכשיו, עיר נגסאקי, שקלטה את טאקשימה בעיר בשנת 2005, מפעילה סמכות שיפוט באי.
ב־23 באוגוסט 2005 התירה עיריית נגסאקי כניסה לאי לעיתונאים בלבד. באותה תקופה תכננה העיר נגסאקי את שיקום מזח האי לביקורי תיירים, וכן הוחלט על בניית שביל למבקרים שאורכו 220 מטרים (הכניסה למבנים שיציבותם הייתה נטולה בספק, נאסרה). תוכנית העיר הייתה לפתוח את האי למבקרים באפריל 2008, אולם בשל עיקובים בפיתוח הודיעה העיר נגסאקי בסוף 2007, כי פתיחת האי לציבור תידחה עד אביב 2009.
ההערכה היא כי ביקור תיירים באי יהא אפשרי במשך פחות מ-160 יום בשנה בגלל מזג האוויר הסוער באזור. בשל כך ביטלה העיר תוכניות להאריך את מסלולי ההליכה לתיירים ל-300 מטרים במזרח האי, ו-190 מטרים במערב האי. חלק קטן של האי נפתח מלתיירים ב-2009, אך יותר מ 95% משטחי האי סגורים למבקרים, וזאת בשל מצבם הרעוע של המבנים (ואשר לצורך פתיחתם למבקרים ידרש שיפוץ והשקעה משמעותית בבטיחות - דבר שיפגע במצבם ההיסטורי של הבניינים).
האי זוכה לתשומת לב בינלאומית לא רק באופן כללי למורשתו בעת החדשה, אלא גם בשל היותו שריד שנותר המייצג את מבני המגורים בין תקופת טאישו ועד לתקופת שווה .
מחלוקות.
מחלוקת אישור האי כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2009 ביקשה יפן לכלול את האי האשימה, לצד 22 אתרי תעשייה נוספים, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. ממשלת דרום קוריאה התנגדה לכך, בטענה כי עובדי כפייה קוריאנים וסינים הוכרחו לעבוד באי לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. גם ממשלת צפון קוריאה מתחה ביקורת על ההצעה בשל כך.
שבוע לפני תחילת ישיבת וועדת המורשת העולמית ה -39 של אונסק"ו, בבון שבגרמניה, דרום קוריאה ויפן הסכימו על פשרה: יפן תציג את השימוש בעבודות כפייה בהסבר למבקרים במתקנים באתרים רלוונטיים, ושתי המדינות ישתפו פעולה לאישור המועמדים להיות אתרי מורשת אחת של השנייה.