הסגנון המוזיקלי אשר אפיין את הלהקה בתחילת דרכה היה רוק מתקדם. בהמשך שונה סגנון זה לסגנון מלודי יותר בעקבות הצטרפותו של הזמר סטיב פרי בשנת 1977 אשר בזכותו הפכה הלהקה לאחת הלהקות הבולטות של שנות השבעים. שיא ההצלחה המסחרית של הלהקה הייתה בסוף שנות השבעים עד תחילת שנות השמונים כאשר הוציאו סדרה של בלדות רוק שזכו להצלחה רבה, בהן - "Don't Stop Believing", "Any Way You Want It", "Faithfully", "Open Arms", "Separate Ways" ו"Wheel in the Sky".
פנפילוב
המיתוס של אנשי פאנפילוב
המיתוס של אנשי פאנפילוב הוא סיפור גבורה שהתרחש, כביכול, במהלך קרב מוסקבה באמצע נובמבר 1941. לפי הסיפור, שפורסם לראשונה בעיתון הסובייטי "הכוכב האדום", 28 לוחמים מדיוויזיית חיל הרגלים ה-316 בפיקוד איוואן פאנפילוב, גרמו אבדות כבדות לכוח שריון גרמני שתקף את עמדותיהם, במהלך קרב עיקש שארך 4 שעות באזור תחנת הרכבת דובסקובו, במבואות מוסקבה. כל הלוחמים הסובייטיים שהשתתפו בקרב נהרגו במהלכו, אך עמידת הגבורה שלהם בלמה את ההתקדמות הגרמנית בגזרה שהוחזקה על ידם. כלי התקשורת הסובייטיים ניפחו את הסיפור, והשתמשו בו כמופת לגבורת לוחמי הצבא האדום בלחימה נגד הצבא הנאצי. במיוחד זכתה לפרסום אמירה, שיוחסה לפוליטרוק קלוצ'קוב, שפיקד על היחידה הסובייטית שהשתתפה בקרב: "רוסיה גדולה, אך אין לאן לסגת. מוסקבה מאחורינו". החיילים שנטלו חלק בקרב, זכו לעיטורי גיבור ברית המועצות לאחר מותם, ולהנצחה בכל רחבי ברית המועצות. המעשה ושאר מעלליה של הדיוויזיה היוו רקע לספר 'אנשי פאנפילוב', שתורגם לעברית ושימש כהשראה ללוחמי הפלמ"ח ולסרט 28 אנשי פאנפילוב שפורסם בשנת 2016. מיתוס הגבורה של "אנשי פאנפילוב" המשיך להתקיים בברית המועצות עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אף על פי שכבר בשנת 1948 קבעה חקירה חשאית של הפרקליטות הצבאית הסובייטית, שמרבית הפרטים שפורסמו לגבי הקרב בדובסקובו, כולל שמות הלוחמים שהשתתפו בו, היו המצאה עיתונאית חסרת בסיס עובדתי. שישה מהם נותרו בחיים; אחד נמלט ושירת כמשתף-פעולה במשטרת העזר הגרמנית.
ב-8 ביולי 2015, שנים לאחר שהסיפור נחשף על ידי תחקירנים, הותר לבסוף לפרסום הדו"ח המסווג בו קבע אנדריי ז'דאנוב כי "מדובר בבדיה עיתונאית". ב-2016 מנהל הארכיון הלאומי של רוסיה פוטר מכוון שהוא זה שפרסם את הדו"ח המוכיח כי ברית המועצות ידעה כי הסיפור מפוברק.
המיתוס.
ב-27 בנובמבר 1941 התפרסם בעיתון "הכוכב האדום" על ידי כתב בשם קורוטייב, סיפור על 28 לוחמי חיל רגלים מאלמטי, אשר ניהלו קרב גבורה נגד הגרמנים ב-16 בנובמבר 1941, בסביבות מוסקבה. על פי המסופר, הצליחו 28 הלוחמים להשמיד 18 טנקים גרמנים ולמנוע את התקדמות האויב, אך הם נהרגו כולם. 28 החיילים היו על פי הכתבה מהפלוגה החמישית של הגדוד השני של הרגימנט ה-1075 של דיוויזיית החי"ר ה-316 בפיקודו של איוואן פאנפילוב, ועל כן הם כונו "אנשי פאנפילוב".
למחרת פורסמה כתבה גדולה תחת הכותרת "צוואתם של 28 הגיבורים". בכתבה זו נכתב ש-29 לוחמים תחת הנהגתו של הפוליטרוק קלוצ'קוב-דייב הגנו על תחנת רכבת באזור דובוסקובו כ-7 קילומטר דרומית מזרחית לכביש וולוקמסק כנגד יותר מ-50 טנקים גרמניים. על פי המסופר, אחד החיילים נרתע והרים את ידיו אך חבריו ירו בו למוות והמשיכו להילחם עד שנהרגו כולם, תוך כדי שהם משמידים 18 מטנקי האויב ומונעים מהאויב לעבור את קוויהם. הכתבה נכתבה על ידי אחד הכתבים הראשיים של העיתון, העונה לשם קריביצקי. שמות הגיבורים לא פורסמו.
ב-22 בינואר 1942 פרסם קריביצקי בעיתון "הכוכב האדום" כתבת תחקיר גדולה שבה תיאר את מעשה הגבורה. קריביצקי כתב כאחד שהיה עד לאירועים, או לכל הפחות ראיין אישית את משתתפיו. כאן נמסרו לראשונה שמותיהם של הגיבורים. בהמשך הופיעו כתבות נוספות, שירים ואזכורים שונים בעיתונות ובספרות על קרב הגבורה, בעיקרם הם נכתבו על ידי קריביצקי או בהשתתפותו והתבססו על כתבה זו.
באפריל 1942, לאחר שהסיפור התפרסם בצבא האדום, מפקד החזית המערבית (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) הגיש בקשה רשמית למשרד הביטחון להעניק לכל הלוחמים את אות גיבור ברית המועצות ובקשתו כובדה.
סיפור זה הפך להיות אחד מסיפורי הגבורה הראשיים בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הועלתה לדרגת דיוויזיית משמר וקיבלה את שמה של מפקדה המנוח, פאנפילוב, שנהרג בקרבות ב-18 בנובמבר 1941.
הסופר אלכסנדר בק כתב בעקבות המיתוס את הספר אנשי פאנפילוב, שתורגם לראשונה לעברית בשנת 1946 והיווה השראה ללוחמי הפלמ"ח.
בשנת 1966, שינתה עיריית מוסקבה את שמו של אחד מרחובות הבירה ל"רחוב הגיבורים של פאנפילוב" על שם הלוחמים שנפלו בקרב. באזור הקרב שבדובוסקובו נבנתה אנדרטה בשנת 1975. פסלים ואזכורים נוספים של הקרב היו מפוזרים בכל רחבי ברית המועצות. מעשה הגבורה הונצח בשיר "בירתי האהובה" שמשמש כיום כהמנונה של מוסקבה. על שמם של הלוחמים הגיבורים נקראה מודל של אוניית משא.
חקירת הפרקליטות הצבאית.
במאי 1942 נאסר לוחם של הפלוגה הרביעית בשם דניאיל קוז'ברגנוב. בתשאולו התברר שהוא אחד הגיבורים ש"מתו" בקרב הגבורה של אנשי פאנפילוב. הלוחם העיד שהוא כלל לא לקח חלק בקרבות ליד דובוסקובו, אך למד את פרטי הקרב מהעיתונות והשתמש במידע זה כדי להתרברב בפני חבריו על חלקו בקרב הגבורה. כתוצאה מכך, מפקד רגימנט 1075, קולונל קארפוב, ביקש לתקן את רשימת המעוטרים ולעניק את העיטור לאסקר קוז'ברגנוב במקום לדניאיל. בקשתו כובדה, חרף העובדה שאסקר קוז'ברגנוב לא הופיע לא במצבת הפלוגה הרביעית ולא במצבת הפלוגה החמישית ביום הקרב.
בנובמבר 1947 האשימה הפרקליטות הצבאית של חיל המצב בחרקוב את איוואן דוברובאבין בבגידה. בחקירה התגלה, שאף שהנ"ל נכלל ברשימת הגיבורים שלקחו חלק בקרב הגבורה של אנשי פאנפילוב, הוא עצמו לא נלחם בקרב, אלא ערק לגרמנים. בתקופת שירותו אצל הגרמנים, שיתף עמם פעולה וביצע פשעים נגד האוכלוסייה האזרחית.
בעקבות הגילוי ערכה הפרקליטות הצבאית הראשית של ברית המועצות חקירה מקיפה אודות הקרב, וקבעה שבקרב באזור דובוסקובו נלחמו יותר מ-100 לוחמים ולא 28, ושהגרמנים נצחו בקרב. חלק מהלוחמים נהרגו, חלק נכנעו והיתר נסוגו. מספר הטנקים הגרמנים שהושמדו בקרב איננו ידוע במדויק, אך הוא קטן בוודאות מ-18. בעקבות זאת קבעו החוקרים שסיפור הגבורה היא בדיה ספרותית. בסוף החקירה בשנת 1948 הוגש על ידי גנרל-לייטננט מחיל המשפטים דו"ח לפרקליט הראשי של ברית המועצות. הדו"ח הועבר גם לסטלין ולז'דנוב. על פרטי החקירה ועל עצם קיומה הוטל חיסיון מלא.
לפי ממצאי החקירה, מפקד הרגימנט מספר 1075 שהיה אחראי על הגזרה טען שלא התקיים שום קרב של 28 חיילים נגד טנקים גרמנים באזור דובוסקובו ב-16 בנובמבר. לפי מפקד הרגימנט, הפלוגה הרביעית של הגדוד השני מהרגימנט שלו אכן נלחמה נגד השריון הגרמני, אך נפלו בקרב זה יותר מ-100 חיילים ולא 28, כפי שפורסם בזמנו בעיתונות. לטענתו, אף עיתונאי לא ביקש ממנו לאשר את הסיפור שפורסם בעיתון ולא היה לו מושג על בסיס מה פורסמה הכתבה בעיתון "הכוכב האדום". לדבריו, בסוף דצמבר 1941 הדיוויזיה הועברה לעתודה והכתב קריביצקי ביקר אותה במיקומה החדש. לטענתו, בביקור זה של הכתב שמע לראשונה אודות קרב הגבורה ונתבקש על ידי הכתב קריביצקי לספק רשימה של 28 שמות שיוכל להגיש לעורך העיתון. מפקד הרגימנט סיפר שסירב לספק רשימה חלקית של 28 חיילים, שכן כל הרגימנט לקח חלק בקרב. הכתב קריביצקי הצליח בכל זאת לקבל רשימת שמות מסרן בשם גונדילביץ שמסר לו מזכרונו מספר שמות. בסוף אפריל הגיעו תעודות הוקרה ועיטורים ממטה הדיוויזיה. מפקד הרגימנט חתם על התעודות, אך לא היה לו מושג מי יזם את הענקת העיטורים לחייליו.
בחקירתו של הכתב קריביצקי הוא הודה שהכתבה הייתה בדיה עיתונאית. הוא אמר שהפוליטרוק קלוצ'קוב הוא דמות בדיונית, שהוא לא ראיין איש מהלוחמים שלקחו כביכול חלק בקרב ושכתבתו מבוססת בעיקר על דמיונו.
בחקירתו של קורוטייב על ידי הפרקליטות הצבאית, הוא סיפר שביקר במטה הארמייה ה-16 שהדיוויזיה המדוברת הייתה חלק ממנה, ב-23 או ב-24 בנובמבר. שם הוא פגש את יגורוב, הקומיסר של הדיוויזיה, והוא סיפר לו על הקרבות הקשים שניהלה הדיוויזיה נגד הגרמנים. בתור דוגמה סיפר הקומיסר על קרב הגבורה של פלוגה אחת נגד 54 טנקים גרמניים. לדבריו של הקומיסר, הפלוגה בלמה את התקדמות השריון הגרמני והשמידה חלק מהטנקים. הקומיסר לא נכח בקרב, אלא מסר את פרטי הסיפור כפי ששמע אותו מפיו של קומיסר אחר שגם הוא לא לקח חלק בקרב. יגורוב הציע לקורוטייב לספר את סיפור הגבורה של הפלוגה בעיתונו בכפוף לאישור המחלקה הפוליטית של הרגימנט. מהמחלקה הפוליטית נמסר שהפלוגה החמישית נלחמה מלחמת גבורה שבמהלכה כל חייליה נהרגו, למעט שניים שהרימו את ידיהם וביקשו להיכנע.
קורוטייב עשה כעצתו של יגורוב והעביר את הסיפור לעורך העיתון "הכוכב האדום". העורך שאל כמה אנשים היו בפלוגה. קורוטייב לא ידע את המספר המדויק והניח שהמצבה הייתה חסרה. הוא אמר שהיו בה 30-40 חיילים. העורך לחץ לדעת את המספר המדויק וקורוטייב החליט לדבוק ב-30. היות ש-2 הרימו את ידיהם יצא שהשתתפו בקרב הגבורה 28 לוחמים. העורך אמר שלא ניתן לכתוב שהיו 2 בוגדים שהרימו ידיים והסתפק בבוגד אחד.
ניפוץ פומבי של המיתוס.
חקירת הפרקליטות הצבאית נשארה חסויה עד קריסת ברית המועצות, וממצאיה לא הגיעו לידיעת הציבור עד פרסום הפרוטוקולים שלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. אולם מספר עיתונאים והיסטוריונים התחילו לפקפק בגרסה הרשמית של סיפור הגבורה, עוד קודם לכן.