לחבר העמים של הפיליפינים הייתה חוקה משלה, שנשארה בתוקף עד 1973, והיא הייתה בעלת שלטון עצמי, אף על פי שמדיניות החוץ והעניינים הצבאיים היו באחריותה של ארצות-הברית. החוקים שנחקקו בחבר העמים, בענייני הגירה, סחר, ומערכת המטבע היו זקוקים לאישור על ידי נשיא ארצות הברית.
בתקופה של 41–1935, לחבר העמים של הפיליפינים היה ממשל חזק, אספה לאומית אחת, ובית משפט עליון, המורכב כולו מפיליפינים, וכן נציג שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית (כפי שעושה פוארטו ריקו בהווה). כמו כן היה נציב עליון אמריקני ויועץ צבאי אמריקני, דאגלס מקארתור היועץ הצבאי מ-1937 עד כניסתו של ארה״ב למלחמת העולם השנייה ב-1941, כהחזיק בדרגה הצבאית של פילדמרשל של הפיליפינים. אחרי 1946, הדרגה הזאת נעלמה מהצבא הפיליפיני.
במהלך השנים 1939 ו-1940, לאחר תיקון בחוקה של חבר העמים, השתנה מבנה הקונגרס, והוא הורכב משני בתים: סנאט ומבית הנבחרים והחליף את האספה הלאומית.
תקופת קזון (1935-44).
בשנת 1935 זכה קזון בבחירות לנשיאות הלאומית הראשונה בפיליפינים עקב ניצחון מפלגתו נסיונליסטה. בבחירות הוא השיג כמעט 68% מהקולות מול שני יריביו העיקריים. קזון הושבע בנובמבר 1935. הוא מוכר כנשיא השני של הפיליפינים. כאשר הוא הושבע בשנת 1935, הוא הפך לפיליפיני הראשון שעמד בראש ממשלה פיליפינים מאז הרפובליקה בשנת 1898. עם זאת, בינואר 2008, חבר הקונגרס רודולפו ולנסיה הגיש את הצעת החוק להכריז על הגנרל מיגל מלוואר כנשיא הפיליפיני השני, אשר השתלט על כל הכוחות הפיליפינים לאחר שחיילים אמריקאים הדיחו את הנשיא אמיליו אגינלדו בפלנאן, איזבלה ב-23 במרץ 1901.
על פי החוקה הפילפינית קזון היה מנוע להיבחר מחדש. עם זאת, בשנת 1940, בוצעו תיקונים חוקתיים אשר איפשרו לו להגיש מחדש את מועדותו בבחירות לנשיאות לתקופה חדשה שהסתיימה בשנת 1943. בבחירות לנשיאות 1941 נבחר קזון מחדש על פני הסנאטור לשעבר חואן סמולונג עם כמעט 82% מהקולות.
בפעולה הומניטרית ראויה לציון, בשיתוף עם הנציב העליון של ארצות הברית, פול מקנט, איפשרו את כניסתם לפיליפינים של פליטים יהודים שנמלטו ממשטרים פאשיסטיים באירופה. קזון גם סייע בקידום פרויקט ליישוב הפליטים במינדנאו.
קזון סבל משחפת ובילה את שנותיו האחרונות בסאראנק לייק, ניו יורק, שם מת ב-1 באוגוסט 1944. הוא נקבר בתחילה בבית הקברות הלאומי בארלינגטון. גופתו הובאה מאוחר יותר ונקברה מחדש במנילה בבית הקברות מנילה צפון לפני שהועברה לעיר קזון סיטי לרגלי האנדרטה בחוף שהוקמה לזכרו.
תקופת אוסמניה (1944-46).
אוסמניה הפך לנשיא חבר העמים אחרי מותו של קזון ב-1944. הוא חזר לפיליפינים באותה שנה עם הגנרל דאגלס מקארתור וכוחות השחרור. לאחר המלחמה אוסמניה החזיר לתפקוד את ממשלת חבר העמים ואת המחלקות השונות. הוא המשיך במאבק על עצמאותה של פיליפינים.
בבחירות לנשיאות של 1946 אוסמניה סירב ליצור קמפיין בחירות עבורו, ואמר כי העם הפיליפיני יודע על פעילותו במשך 40 שנה שנעשתה בכנות ונאמנות. למרות זאת הוא הובס על ידי מנואל רוקסס, שזכה 54% מהקולות והפך לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית של הפיליפינים.
תקופת רוקסס (28 במאי 1946 - 4 ביולי 1946).
רוקסס שימש כנשיא חבר העמים של הפיליפינים בתקופה קצרה, החל בבחירות ב-28 במאי 1946 עד 4 ביולי 1946, המועד המתוכנן של הכרזת העצמאות הפיליפינית. רוקסס הכין את הקרקע להפיכת הפיליפינים לעם חופשי ועצמאי, בסיוע הקונגרס עם הסנטור חוסה אוולינו כנשיא הסנאט וחבר הקונגרס אוג'ניו פרז כיו"ר בית הנבחרים. ב־3 ביוני 1946 הופיע רוקסס בפעם הראשונה לפני המושב המשותף של הקונגרס דיווח על מצב המדינה. בין היתר, הוא חשף לחברי הקונגרס את הבעיות הקשות והקשיים שהפיליפינים צריכים לעמוד מולם ודיווח על נסיעתו המיוחדת לארצות הברית - אישור לעצמאות.
ב-21 ביוני הוא הופיע שוב במושב משותף של הקונגרס, וקרא לקבל שני חוקים חשובים שהועברו על ידי הקונגרס האמריקני ב-30 באפריל 1946 בנוגע לאדמות הפיליפינים. הם חוק השיקום הפיליפיני וחוק הסחר הפיליפיני. שתי ההמלצות התקבלו על ידי הקונגרס.
ב-4 ביולי 1946, הוכרזה העצמאות של מדינת הפיליפינים, והגדרתה ומעמדה "כחבר עמים של הפיליפינים" הסתיים.
אוברסט לויטננט
גרניקס
אליס שוורצר
אליס שוורצר (בגרמנית: Alice Schwarzer; נולדה ב-3 בדצמבר 1942 בוופרטל) היא עיתונאית גרמנייה ופמיניסטית מודרנית בולטת. היא המייסדת והמוציאה לאור של העיתון הפמיניסטי הגרמני "אמה" , ובעלת טור בעיתון הנפוץ בילד.
ביוגרפיה.
כבת לאם חד הורית בת 22 שנעלמה מחייה בתה, שוורצר גדלה על ידי הורי אמה בוופרטל. לטענתה היו סבה וסבתה אנטי-נאצים מובהקים וסבתה הייתה אקופמיניסטית שהקדימה את זמנה ופעילה למען זכויות בעלי חיים. במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתה עזבה לבוואריה ובשנת 1950 הם חזרו אל חבל הרוהר.
ביוני 2018 נישאו שוורצר ובת זוגה, טינה פליטנר לאחר זוגיות ושותפות מקצועית ארוכת שנים.
שוורצר מקיימת קשרי ידידות עם קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
קריירה.
לאחר שלמדה בצרפת, החלה שוורצר בעבודת עיתונאות כמתלמדת בדיסלדורף בשנת 1966. ב-1969 החלה לעבוד כעיתונאית.
בין השנים 1970 ל-1974 עבדה כפרילנסרית עבור כלי תקשורת שונים בפריז. במקביל, היא למדה פסיכולוגיה וסוציולוגיה בשיעורים שהרצה בהם מישל פוקו, בין היתר. בפריז פגשה שוורצר אנשי שמאל ידועים כגון ז'אן-פול סארטר ודניאל כהן-בנדיט. היא הייתה בין מייסדיה של התנועה הפמיניסטית בפריז (תנועת שחרור הנשים, MLF), וגם הפיצה את רעיונותיה לגרמניה. באפריל 1971 הצטרפה שוורצר לסימון דה בובואר, ז'אן מורו, קתרין דנב ו-340 נשים צרפתיות שחתמו על מניפסט ה-343 בו הודיעו בפומבי כי כל אחת מהן עברה בעברה הפלה בלתי חוקית. בכך החלו במסע פרסום מוצלח למען התרת הפלות בצרפת.
ביוני 1971 היא פתחה בקמפיין דומה בגרמניה, בשם "Frauen gegen den § 218" ("נשים נגד סעיף 218", שהיה סעיף של חוק העונשין הגרמני שקבע שהפלה אינה חוקית). שוורצר ו-374 נשים גרמניות, כולל רומי שניידר וסנטה ברגר הכריזו שעברו הפלה בעברן. בסתיו 1971, היא הוציאה לאור את ספרה הראשון שנקרא בשם הקמפיין הזה. הקמפיין הצליח וסעיף 218 בחוק של מערב גרמניה בוטל ב-1975 בהחלטה בנוגע להפלות בבית המשפט החוקתי הגרמני ב-1975. עשרות שנים לאחר מכן, שוורצר חשפה שהנשים שהשתתפו בקמפיין, כולל היא, בעצם מעולם לא עברו הפלה.
אחד מספריה הידועים ביותר הוא "ההבדל הקטן והשלכותיו העצומות" (בגרמנית: "Der kleine Unterschied und seine großen Folgen"), שיצא לאור ב -1975 ואשר בזכותו התפרסמה גם מחוץ לגבולות גרמניה. הוא תורגם ללמעלה מעשר שפות. מאז פרסום הספר נחשבת שוורצר לפמיניסטית המודרנית הידועה ביותר בגרמניה, אך גם השנויה במחלוקת. היא פמיניסטית גל שני, המייצגת רעיונות של שוויון מגדרי. כך למשל, אחת ממטרותיה הייתה הגשמת עצמאות כלכלית לנשים. היא נאבקה נגד החוק שחייב נשים נשואות לקבל אישור מבעליהן כדי לעבוד מחוץ לבית. בשנת 1976 הוסר החוק.
בינואר 1977 פורסם הגיליון הראשון של כתב העת של שוורצר, "אמה" ששמו נגזר מהמילה אמנציפציה. זהו מגזין פמיניסטי ששאב השראה הן בתוכן, בעיצוב ובפנייה לקהל היעד מהמגזין הפמיניסטי האמריקאי Ms. בשנים שלאחר מכן התמקדה במגזין, כעורכת ראשית ומוציאה לאור. ב-1993 הפך כתב העת למגזין דו-חודשי. בין השנים 2010–2012 המגזין יצא פעם ברבעון אך לאור הביקוש הגובר חזר ב-2012 להפצה דו-חודשית.
עם הקמפיין האנטי-פורנוגרפיה "PorNo" שהחלה ב-1987, היא עתרה לאסור פורנוגרפיה בגרמניה, וטענה כי הפורנוגרפיה פוגעת בכבודן של נשים, מהווה צורה של אלימות נגדן, ותורמת לשנאת נשים ולאלימות פיזית נגד נשים. הקמפיין המתמשך לא זכה להצלחה רבה.
בין השנים 1992 ל-1993 היא הנחתה בתוכנית האירוח הפוליטית "Zeil um Zehn" בערוץ הטלוויזיה הגרמנית HR . בזכות הופעותיה התכופות בתוכניות אירוח בטלוויזיה הגרמנית, היא הפכה לשם דבר בטלוויזיה הגרמנית בכל הנוגע לפמיניזם.
בנוסף למגזין ולהשתתפות בתוכניות אירוח המשיכה שוורצר לכתוב ספרים. בסך הכל כתבה 16 ספרים ש-15 מתוכם הוציאה בעצמה לאור, ביניהם אחד על אירוע הרצח וההתאבדות הלא מפוענחים של פטרה קלי וגרט בסטיאן , שנקרא "אהבה הורגת" (בגרמנית: Eine tödliche Liebe), והביוגרפיות של רומי שניידר ושל מריון דונהוף.
שוורצר ניהלה קמפיין נגד החוק של 2002 שמיסד באופן חוקי בתי בושת. היא מתייחסת לזנות כאל אלימות נגד נשים, ומעדיפה את השיטה הנהוגה בשוודיה, בה נתינת שירותי מין היא חוקית, אבל רכישתם לא.
פעילותה במאה ה-21 מתמקדת בביקורת על מעמד האישה באסלאם ונגד אסלאמיזם. היא מצדדת באיסור לבישת החג'אב, שהיא רואה בו סמל לדיכוי, בבתי ספר ומסגרות ציבוריות אחרות. היא מזהירה מפני השתלטות האסלאם על אירופה, שלדעתה תוביל לשחיקה בזכויות האדם, בייחוד בזכויות הנשים. ומצד שני, היא מצדדת בהמשך החוקיות של מילת זכרים.
פרשת העלמת המס.
במאי 2014 רשויות המס הגרמניות תבעו את שוורצר על העלמת מס תוך שימוש בחשבונות בנק בשווייץ שאליהם העבירה שוורצר את הרווחים שנרכשו ממכירת ספרים ומצגות פומביות ובכך נמנעה ממיסוי בגרמניה. הנכסים הלא חוקיים שלה נערמו לסכום של 4 מיליון יורו.