מאבק הירושה התחיל למעשה עוד בשנת 1964. בתוך מפלגת השלטון התנהל בשקט עימות בין הענף המתון, ליברלי ונוצרי מסביבו של ז'אק רבמננדזארה ובין הענף הקרוי " פרוגרסיסטי" בראשותו של שר הפנים החזק, אנדרה רזאמפה. ב-1964 ז'אק רבמננדזארה, שכיהן אז כשר הכלכלה, הותקף במסע תקשורתי שלם בכל העיתונים במדינה, כולל עיתוני המפלגה, תוך כדי הטלת האשמות של שחיתות. נטען כי הוא ושותפיו לעבודה, לא נהגו בניקיון כפיים בעסקה בתחום האספקה. מאחורי ההשמצות המתוזמרות עמד הסנטור רקוטונדרוזאקה, מקורב של אנדרה רזאמפה. בסופו של דבר לא יכלו להביא שום בדל של הוכחה להאשמות אלו.
הנשיא לא נקף אצבע להגנתו של שר הכלכלה שלו, רבמננדזארה. ב-1965 האחרון החליף רבמננדזארה את תיק הכלכלה בזה של החקלאות וביולי 1967 התמנה לשר החוץ. ננקטו כמה אמצעים לביטול טובות הנאה ופריבילגיות שהיו עד אז נחלתם של כמה פקידים ואישים בכירים, כמו בתחום השימוש במכוניות שרד, אבל דימוי הממשלה נותר מוכתם בעיני הציבור.
באופן פרדוקסלי, ב-14 בפברואר 1967 עודד הנשיא השתתפותם של שרים וחברי פרלמנט בעסקי השקעות ברחבי המדינה. מבחינתו היה מדובר בפעילות פרטית של השתתפות בפיתוח הארץ. אם ברמה ממשלתית וממסדית השחיתות לא הייתה כל כך בולטת, חלה אחרי שנת 1964 התפשטות השימוש בשוחד תמורת שירותים שונים.
אנדרה רסאמפה, יורש?
בשנת 1968 אנדרה רסאמפה בלט כיורש הפוטנציאלי של הנשיא. אבל עלייתו אל השלטון לא הייתה חלקה. פרט לז'אק רבמננג'ארה, יושב ראש האספה הלאומית, אלפרד נאני נראה באותה תקופה יריב רציני. בימי אשפוז החירום של ציראנאנה בינואר 1970 בבית החולים סלפטרייר בפריז בעקבות התקף לב, נטה ז'אק פרוקאר, "מר אפריקה של הארמון "אליזה"", יותר לטובת סגן הנשיא קאלוון ציאבו (Calvin Tsiebo). אבל איש לא פתח בפועל את נושא הירושה, ללא אות מצד הנשיא.
אחרי ההטבה במצב בריאותו של ציראנאנה בשנת 1970, בוצע שינוי מהיר של החוקה. הממשלה הורחבה באופן משמעותי ומונו ארבעה סגני ראש הממשלה, כאילו כדי ליפות את תקיעות המצב. רסאמפה התמנה לראשון מבין סגני היושב ראש. קאלוון ציאבו הצטרך להסתפק בתפקיד זוטר יותר. היה רושם כי רזאמפה עומד לנצח במערכה.
אבל לא חסרו מתחים בין הנשיא ובין זה נחשב ליורשו. רסאמפה עמד בראש הטוענים נגד ההסכמים עם צרפת ואף הצליח להשפיע ב-7 בנובמבר 1970 על המועצה הלאומית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להמליץ על רביזיה שלהם.
נוכח נסיבות אלה ציראנאנה התרגז ומסכים לקבל את טענות סובביו כי הראשון מבין סגניו שהוא בחר, מבקש לחתור תחת סמכותו. ב-26 בינואר 1971 בערב, הורה ציראנאנה לתגבר את כוחות הז'נדרמריה בטננריבה, ושל משמר ארמון הנשיאות ולבטל את החופשות בצבא.
ב-17 בפברואר 1971 פיזר את הממשלה והוריד את מעמדו של רסאמפה לטובת קלוון ציאבו ואף פיטר אותו מתפקיד שר הפנים, כשהוא לוקח את התיק לעצמו.
בארמון אליזה פוקאר התחיל להיות מוטרד מהחדשות. ב-2 באפריל 1971 העיר בפני הנשיא פופמידו כי החלטותיו האחרונות של ציראנאנה הן, לדעתו, תוצאה של הזדקנותו וחשדנותו המופרזת. סילק את שר הפנים ויועציו שהיו מעורים היטב בענייני המדינה. "המדינה מידרדרת והולכת. הגיוני היה ש (ציראנאנה) יודה בטעותו ויחזיר את רסאמפה למעמדו; אולם להפך, סביר ביותר שיתנכל אליו ויעצור אותו, מה שיהווה אסון".
ואכן ב-1 ביוני 1971 נעצר אנדרה רסאמפה בתום ישיבת הממשלה. הוא הואשם בקשר בתמיכת הממשל האמריקאי והושם במעצר תחת השגחה באי שטן סנו מארי. שגריר ארצות הברית הוכרז לאישיות בלתי רצויה וגורש ממדגסקר. מאוחר יותר יודה ציראנאנה שלא הייתה שום קנוניה.
התפרצות המהומות.
בבחירות ב-6 בספטמבר 1970 זכתה שוב המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השלטת 104 מושבים בפרלמנט לעומת 3 מושבים של מפלגת האופוזיציה א.ק.פ.מ. (AKFM). המפלגה היריבה הגישה 600 קובלנות בנוגע להפרות במהלך התקין של הבחירות אך טיפולן נשאר ללא המשך. בבחירות לנשיאות ב-30 בינואר 1972 שבהן השתתפו 98.8% מהבוחרים, נבחר ציראנאנה מחדש עם 99.72% מהקולות והתחיל קדנציה שלישית כנשיא. ובעוד שימי הבחירות מעט נלקחו אמצעים נגד עיתונים מעטים, אחרי פרסום התוצאות התחיל מבצע שלם של ציד מכשפות נגד אותם כלי תקשורת שביקרו את השתלשלות הבחירות, כולל אי סבירות התוצאות, אי תקינות שיטות החישוב והלחצים הלא הוגנים שהופעלו על הבוחרים כשי שילכו לקלפי.
"הדמוקרטיה המוגבלת" של ציראנאנה התחיל להראות את חולשותיה. משוכנעת שאין לה סיכויים להשמיע את קולה דרך הבחירות, האופוזיציה החליטה לצאת לרחובות. זאת בגיבוי האליטה של בני מרינה שציאנאנה ורזאמפה השתדלו להרחיקה ממרכזי ההחלטות.
התחלת הסוף, 1971.
ב-24 במרץ 1971 הפדרציה של איגודי הסטודנטים של מדגסקר, המקורבת למפלגת א.ק.פ.מ. הכריזה על שביתה באוניברסיטה. לשביתה הצטרפו כ-80% מחמשת אלפים הסטודנטים במוסדות חינוך שונים. למחרת סגר הנשיא את פתחי האוניברסיטה באומרו: "הממשלה לא תסבול, בשום אופן, שסוגיה אוניברסיטאית גרידא תנוצל למטרות פוליטיות".
בלילה בין 31 במרץ ל-1 באפריל 1971 פרץ מרד בדרום מדגסקר, במיוחד בטוליאר וסביבתה. המורדים ובראשם מונז'ה ז'אונה, היו ברובם מגדלי בקר דרום-מערב המדינה שסירבו לשלם למדינה את המס המופקע ועוד תשלומי חובה עתק למפלגה השלטת. אנשי הפרובינציה הנחשלת, ציפו להפך שהמדינה תעזור להם על מנת להבטיח את הישרדות אדמותיהם המואיימות על ידי הבצורת או על ידי נזקי הציקלונים.
מפלגת מונימה (MONIMA) לא התקשתה בנסיבות אלה להסית את ההמונים לתפוס את בנייני הממשל המקומיים ולבזוז אותם.
המרד דוכא במהירות. המספרים הרשמיים של 45 הרוגים הוכחשו על ידי מונז'ה ז'אונה שדיבר על אלפי מתים.
ז'אונה נעצר ומפלגתו הומאה מחוץ מחוק. מעללי הז'נדרמריה (שמפקדם היה הקולונל רישאר ראצימנדראווה, לימים נשיא של הרפובליקה לשישה ימים בשנת 1975, עד שנרצח) בדרום הארץ גרמו להתעוררות תנועת התנגדות חזקה נגד "מדינת ה-פ.ס.ד" ("המפלגה הסוציאל-דמוקרטית"). הנשיא ניסה להרגיע. הוא מתח בקורת על התנהגותם של כמה פקידים קשוחים שניצלו, כדבריו, מצוקות אנושיות, כן גינה גם אותם הפקידים שניצלו את אלה שחזרו, אחרי המרד, לכפריהם ונישלו אותם מכספם ומעדריהם.
ה"מאי המלגשי".
באמצע מרץ, ההתעלמות מתביעות הסטודנטים ברפואה גרמה לתנועת שביתה בבית הספר בפלאטאנאנה בעיר הבירה. השלטונות אסרו ב-19 באפריל 1972 את פעילותם של איגודי הסטודנטים ברפואה וברוקחות. זאת בהוראת האיש החזק החדש של המשטר, שר הפנים, ברלמי ז'והאסי, שדאג גם להגברת הצנזרה על התקשורת.
במחאה, סטודנטים וכמה תלמידי תיכון יזמו ב-24 באפריל שביתה חדשה. השביתה התפשטה גם לערים פיאנארנצו (ב-28 באפריל) ואנציראבה (29 באפריל). היא זכתה מעכשיו גם לתמיכת תלמידי התיכון בערים רבות בפרובינציה, שהוקיעו את "הסכמי שיתוף הפעולה" עם צרפת ואת נזקי "האימפריאליזם התרבותי".
השלטונות המופתעים ואחוזי בהלה, עצרו ב-12 במאי 380 סטודנטים ואוהדים בתוך הקמפוס האוניברסיטאי, והעביר אותם בהמשך לבית הסהר בנוסי לאווה, אי קטן בצפון. למחרת פרצה הפגנה גדולה של חמשת אלפים צעירים שהפכה למרד נגד המשטר. אנשי הביטחון שכללו רק כמה עשרות חברים ב"כוחות הרפובליקניים לביטחון" FRS מצאו עצמם בחוסר אונים. לבסוף הם ירו בהמונים. אבל הסדר לחזר לכנו, להפך, המהומות התעצמו ביתר שאת. המאזן הרשמי של 13 במאי כלל 26 הרוגים, לרבות 7 בין אנשי הביטחון, מעל 200 פצועים.
פרצי האלימות אילצו את רב הפקידים בבירה ואת עובדי החברות הרבות השוכנות בה, להפסיק את עבודתם, מה שחיסל מה שנשאר מתדמית המשטר. ב-15 במאי כמאה אלפים מפגינים צעדו אל ארמון הנשיאות, בדרישה להחזיר את העצורים הביתה. מורדים יצאו באותו יום לצוד אחרי חברים בכוחות הביטחון, ובתקריות שנוצרו, נהרגו חמישה מקרב אנשי ביטחון וחמישה מפגינים.
הז'נדרמריה שנקראה להציל את המצב סירבה לדכא את המרד, בעוד הצבא נשאר בעמדה מהססת.
בסופו של דבר החליטה הממשלה את נסיגת יחידות ה-FRS ועל החלפתם בכוחות צבא.
הנשיא ציראנאנה הפסיק את טיפוליו במרצאות החמות בראנומאפאנה ושב לטננריבה. הוא הורה על שחרורם של 380 האסירים הגולים, שהוחזרו ב-16 במאי לעיר הבירה. אולם סמכותו של ציראנאנה התדרדרה יותר ויותר בעיני העם. הממשלה הצרפתית הודיעה שהכוחות הצרפתיים השוהים באי "אינם מתערבים ולא יתערבו במשבר במדגסקר, שהוא משבר פנימי". משלא צלח לגייס ולהלהיב את נאמניו, הנשיא ציראנאנה העביר ב-18 במאי סמכויות מלאות לרמטכ"ל הצבא, הגנרל גבריאל רמאנאנצו.
הסתלקותו הכפויה של ציראנאנה מהשלטון.
ציראנאנה נשאר עדיין נשיא הרפובליקה המלגשית. מבחינתו העברת הסמכויות המלאות לגנרל ראמאנאנצו, אינה אלה פסק זמן. ב-22 במאי 1972 אמר לז'אק פוקאר: "נבחרתי על ידי העם. אולי ירצחו אותי, אבל אינני עוזב. נמות ביחד, עם אשתי, עם נצטרך".
אבל, אחרי 18 במאי, כוחו התברר כווירטואלי בלבד. נוכחותו הפכה למיותרת ומביכה. עם הזמן הוא עצמו נכח זאת לדעת. בעת טיול פרטי במדזונגה, ב-22 ביולי, מפגינים קיבלו אותו מנופפים בכתובות כמו "נמאס ממך, פאפא","הלאה PSD". במדזונגה כבר בעת המהומות בחודש מאי הפילו המורדים את פסל הדיוקן של הנשיא שנמצא עד אז במרכז העיר.
היה בכל זאת צריך לחכות למשאל העם החוקתי מ-8 באוקטובר 1972 כדי להשתכנע כי זמנו עבר. במשאל העם 96.43% מהקולות הצביעו בעד העברת הסמכויות המלאות לראמאנאנצו למשך חמש שנים.
בהתאם לתוצאות הודח ציראנאנה מתפקיד הנשיא.
באופוזיציה.
הוא לא הרפה ידיים ותוך שהכריז על עצמו "נשיא הרפובליקה בהשהיה", לא עזב ציראנאנה את החיים הפוליטיים והפך אפילו למתנגד תקיף של המשטר הצבאי.