קאפפנברגר אס. פאו. (Kapfenberger SV, "התאחדות ספורט של קאפפנברג") הוא מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר קפפנברג שבשטיירמרק, אוסטריה. המועדון הוקם ב-4 בספטמבר 1919. המועדון משחק באצטדיון פרנץ פקטה. בעונת 2007/2008 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה ועלה לליגה הראשונה. בתחילת דרכו של המועדון היה שמו אס.צה. קאפפנברג (Kapfenberger SC) וב-1948 שונה שמו לשמו הנוכחי. בעונת ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
וא (בערבית: ڤاء) היא אות חיצונית לאלפבית הערבי שנוספה כוואריאנט של פא, כדי לייצג את העיצור /v/ (כמו בי"ת רפה) במילים משפות זרות לדוגמה ڤولڤو (וולוו).
בג'אווי, אלפבית השאוב מהאלפבית הערבי, אות זו מייצגת את העיצור /p/ (כמו פּ"א), ושמה הוא פּא.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
אבלינו (כדורסל)
סידיגאז אבלינו היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר אבלינו שבנפת אבלינו. המתמודדת בסרייה B, הליגה האיטלקית השלישית.
בשנותיו הראשונות המועדון התנדנד בין הליגות הנמוכות באיטליה. בתחילת שנות ה-2000 הגיע למועדון בעלים חדש, וינצ'נזו ארקולינו. הבעלים החדש החל להשקיע ולשדרג את המועדון. כתוצאה מכך המועדון העפיל בעונת 2000/01 לראשונה לליגה הבכירה, בה משחק עד היום.
בעונת 2007/08 המועדון הקטן הדהים בכשזכה בגביע האיטלקי, כשהביס בגמר את וירטוס בולוניה, והדהים כשהגיע עד לחצי גמר הפלייאוף באיטליה והבטיח מקום במפעל היורוליג היוקרתי. בתחילת העונה שלאחר מכן, הפסידה הקבוצה בגמר הסופרקאפ למונטפסקי סיינה.
בתחילת עונת 2019–2020 הודיעה הקבוצה על בעיות פיננסיות ובעקבות כך הורדה לליגה השלישית.
אולם הבית של המועדון הוא היכל ג'יאקומו דל מאורו, בעל קיבולת של כ-5,300 מקומות ישיבה.
בית הכנסת חזון דוד
א-רבאט
המלחמה הקטנה
נפת תרג'ולי
חוקי הרובוטיקה
אדלר
אדלר (בכתיב לועזי: Adler) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי, שפירושו בגרמנית "עיט" (פעמים רבות מעוברת כ"נשר").
סופרקאפ
הפועל שדות-ים
הפועל שדות-ים הוא אחד ממועדוני השיט המובילים בישראל, אשר החל את דרכו בשנת 1955.
אזור האימונים והאחסון של המועדון ממוקם דרומית לשדות ים וצפונית מהארובות של תחנת הכוח אורות רבין שבחדרה. באזור האימונים בוצע חלק השחייה בטריאתלון קיסריה-2008.
בהפועל שדות-ים חברים שייטים בולטים ברמה הארצית והבינלאומית כגון גל פרידמן (מיסטרל), הישראלי היחיד בעל 2 מדליות אולמפיות, ונופר אדלמן שהתחרתה באולימפיאדת בייג'ינג 2008 (לייזר רדיאל).
במסגרת הפעילויות של המועדון מתקיימות כשלוש אליפויות ברמה הארצית.
הפעילויות התחרותיות והעממיות מתקיימות במשך ימות השבוע החל מהלימוד הבסיסי בתחומי השיט השונים: שיט מפרשיות, גלישת רוח, ובהמשך התנסות בדגמים אולימפיים.
המועדון מכיל כיום את מספר השייטים הגדול בארץ בקטמרן. השייטים מגיעים להישגים משמעותיים ומובילים בענף השיט. בסך הכל, המועדון כולל כ-150 שייטים תחרותיים פעילים ו-100 ילדים בחוגים השונים.
כך היינו
כך היינו (באנגלית: The Way We Were) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקני שובר קופות משנת 1973, בבימויו של סידני פולאק, ובכיכובם של ברברה סטרייסנד ורוברט רדפורד.
הסרט, שעלילתו מתרחשת בארצות הברית של שנות ה-30, ובשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מתמודד עם השוני בין שני מעמדות ודעות, דרך סיפור אהבתם של קייטי מורוסקי, יהודיה מרקסיסטית, אותה מגלמת ברברה סטרייסנד והאבל גארדנר, סופר פרוטסטנטי אמיד ויפה תואר, שאותו מגלם רוברט רדפורד. הסרט מסמל את חשיבות האמונה באידיאלים האישיים, וההקרבה למענם. הסרט נכתב על ידי ארתור לורנץ, שכתב את תפקידה של קייטי היהודיה במיוחד עבור ברברה סטרייסנד, כאשר הוא מבסס את הדמות על סטודנטית צעירה שהכיר בקולג', שהייתה פעילה בליגה הקומוניסטית הצעירה.
עלילה.
הסרט מתחיל בסצנה המתרחשת בשנות ה-30 בקולג' בארצות הברית, ומתמקד תחילה בעיקר בקייטי, אישה צעירה ופשוטה, שמתפרנסת באותו הזמן ברדיו המקומי ביום, וממלצרת בערבים במסעדה קטנה. קייטי היא פעילה פוליטית בקולג' בו הם לומדים. בעצרת למען השלום היא נואמת בגנות הגנרל פרנקו ומעוררת לעג מצד חבריו הציניים והסנובים של האבל. האבל הוא בחור יפה תואר, עדין, ופופולרי, מהמעמד הגבוה, שניחן ביכולת כתיבה ספרותית גבוהה, ואף מפרסם ספר המופץ בעותקים בודדים, ממנו קייטי מתרשמת עד מאוד. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, השניים נפגשים בשנית, והרומן ביניהם מתחיל. הם מתאהבים, והניגודים שפעם הרחיקו ביניהם הופכים פתאום למקור משיכה והתלהבות. קייטי מעודדת את האבל להתפתח בקריירת הכתיבה שלו, מעלה את הביטחון העצמי שלו, והאבל נמשך לקייטי העצמאית והלוחמנית, המשלימה את אופיו האדיש והמופנם. הם נישאים זה לזה, ולמרות ההבדלים, הם מנסים לשמור על האהבה.
קייטי, אף על פי שאינה מחבבת את חבריו, ומתקשה להתחבר לחוג החברתי שלו, גם מבחינה פוליטית וגם מבחינה אישית, לא מאפשרת לכך להפריע לאהבה ביניהם, והאבל, מנסה להתמודד עם אשתו הדעתנית, ולא ליצור מריבות וחיכוכים מיותרים. האידיליה לא נמשכת זמן רב, כשקייטי מתקשה לסכור את פיה לאחר מותו של הנשיא רוזוולט, אליו מתייחסים חבריו בבוז ובזלזול רב. האבל, מצידו, עייף מהקשיים בחיי הנישואין, ואינו מנסה להתמודד איתם, כפי שקייטי הייתה מצפה ממנו. כשהאבל מחפש עבודה כתסריטאי בהוליווד, קייטי מתאכזבת כיוון שהייתה רוצה שהאבל ישקיע את זמנו בכתיבת ספר נוסף, ומציאת אתגרים רציניים יותר מאשר הפיכת ספרו הקודם לסרט קולנוע. על אף תסכולה הרב מבזבוז כישרונו הספרותי, שניהם עוברים לקליפורניה, שם האבל מצליח מאוד, והם נהנים מחיי מותרות ועושר. עם התגברות המקארתיזם והתארכות הרשימה השחורה של הוליווד, חוזרת קייטי לפעילות פוליטית, מה שמסכן את מעמדו של האבל בקרב חבריו ואת שמו הטוב.
במהלך תקופת הניכור בין האבל לקייטי, האבל מנהל רומן קצר עם חברתו מתקופת הקולג' קרול אן, אשתו לשעבר של חברו הטוב J.J. וזאת כאשר קייטי בהריון עם רייצ'ל. קייטי בוחרת לעמוד לצד האידיאלים שלה, ובוחרת להיפרד מאהבת חייה, מתוך הבנה, בסופו של דבר, שהאבל הוא גבר שתמיד יבחר את הדרך הקלה החוצה, בין אם זה בגידה במוסד הנישואין, או כתיבה חסרת משמעות לסדרות טלוויזיה רדודות. האבל, מצדו, מבולבל, ורוצה למצוא את הפינה השקטה שלו, ולחיות חיים רגועים ושלווים ללא מאבקים, ומלחמות למען מטרות ועמדות פוליטיות או חברתיות.
בסצנת הסיום של הסרט, האבל וקייטי נפגשים במקרה ליד מלון פלאזה בניו יורק מספר שנים לאחר גירושיהם. קייטי, שעסוקה באותו הזמן בהפגנה נגד מרוץ החימוש הגרעיני, רואה את האבל מחובק עם צעירה אופנתית, והוא מעדכן אותה בעבודתו הנוכחית, ככותב תסריטים לסדרת טלוויזיה פופולרית. מתברר שקייטי נישאה בשנית, ומגדלת עם בעלה החדש את הבת רייצ'ל. לאחר המפגש, שניהם מבינים שהאבל היה במיטבו בתקופת נישואיו עם קייטי, שהייתה היחידה שהאמינה בו וביכולתו הספרותית. העבר מאחוריהם כעת, וכל מה שנשאר להם (בנוסף לבתם המשותפת) הוא הזיכרון של חייהם בעבר.
הסרט נגמר על רקע שיר הנושא, בעוד המצלמה מתרחקת אט אט מהסצנה המרגשת והעצובה, בה מתערבבים תחושות של החמצה.
פרסים.
הסרט זכה בפרס האקדמיה עבור המוזיקה הטובה ביותר, השיר המקורי הטוב ביותר (שיר הנושא), והיה מועמד לארבעה אוסקרים נוספים: לשחקנית הראשית, צילום, תפאורה ועיצוב תלבושות.
הקמראטה הפלורנטינית
הקמראטה הפלורנטינית (באיטלקית: Camerata Fiorentina) הייתה קבוצה של הומניסטים, מוזיקאים, משוררים ואינטלקטואלים בפירנצה של סוף תקופת הרנסאנס, שהתכנסו בחסותו של הרוזן ג'ובאני דה בארדי לדון במגמות באמנויות השונות, בעיקר מוזיקה ודרמה, ולהנחותן. פגישותיהם התקיימו בעיקר משנת 1573 בקירוב עד לסוף שנות ה-80 של המאה ה-16, בביתו של בארדי, ושמם יצא כמי שחשובי הפלורנטינים והמפורסמים שבהם פוקדים את מפגשיהם כאורחים תדירים.
המפגש המוקדם ביותר ברשומות נערך ב-14 בינואר 1573 בבית הרוזן בארדי. חברי הקבוצה הידועים שנכחו במפגש, פרט לבארדי, היו ג'וליו קאצ'יני, פיירו סטרוצי ווינצ'נצו גליליי (אביו של האסטרונום גלילאו גליליי). גם אוטאביו רינוצ'יני וג'ירולאמו מיי השתתפו.
הגורם שאיחד אותם הייתה ההשקפה, שהמוזיקה נעשתה מושחתת ושיבה לצורות ולסגנון של היוונים העתיקים תשפר את אמנות המוזיקה ועל ידי כך, גם את החברה.
הדעה הייתה, שהיוונים נקטו בסגנון שבין דיבור לשיר, וזה הסגנון שהפיק הפיתוח הזה. הם הושפעו מג'ירולאמו מיי, המומחה הראשון במעלה ליוון העתיקה שטען, בין השאר, שהדרמה של יוון העתיקה הוצגה בעיקר בשירה ולא בדיבור. אומנם, קיימת האפשרות שמיי טעה, אבל התוצאה הייתה פריחה של פעילות מוזיקלית שלא דמתה לשום דבר אחר באותה תקופה, בעיקר בניסיון לשחזר את השיטות הקדומות.
סגנון הרצ'יטטיב, שהיה מקורב במידה רבה לסגנון הדרמטי היווני, הומצא בעקבות הניסויים האלה. הרצ'יטטיב נקשר בראש ובראשונה עם התפתחות האופרה.
הביקורת שהקמראטה מתחה על המוזיקה של זמנה התרכזה בשימוש-יתר בפוליפוניה, על חשבון בהירות הטקסט המושר והיכולת להבינו. באופן פאראדוכסלי, הייתה זו אותה ביקורת נגד הפוליפוניה מצד ועידת טרנטו, שהתכנסה בעשורים שקדמו להקמת הקמראטה, אף כי השקפת העולם של שתי הקבוצות הייתה שונה מן הקצה אל הקצה. התיאורים הקדומים של ההשפעה הרגשית והמוסרית שהייתה לטרגדיה ולקומדיה של יוון העתיקה, שהושרו, לפי תפיסתם של חברי הקמראטה, בקו יחיד עם ליווי אינסטרומנטלי פשוט, שבו את לבם והניעו אותם ליצירת מוזיקה מסוג חדש.