לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 התקינה הממשלה קבצים רבים של תקנות שעת חירום במטרה לצמצם את הפעילות במדינה כדי למנוע את התפשטות המגפה. לאורך שלושה חודשים, החל מ־15 במרץ 2020 ועד 21 ביוני 2020 ,התקינה הממשלה 38 תקנות שעת חירום ותיקנה אותן 64 פעמים. כמות זו נחשבה להגבוהה ביותר שנקבעה בשנה אחת בהיסטוריה של מדינת ישראל. על אף פגיעתן בזכויות אדם כגון חופש התנועה, פרטיות וחופש העיסוק, ובעקרון הפרדת הרשויות - שכן אלו נחקקות באופן ריכוזי ברשות המבצעת תוך פיקוח מועט של רשויות אחרות במדינה - הן התאפיינו בשקיפות ונגישות ציבורית מוגברת, והופצו במגוון פלטפורמות ואמצעי תקשורת, כולל ברשתות חברתיות ותוך שימוש נרחב בכלים שביכולתם לפשט ולהבהיר את הנורמות המשפטיות, המשתנות לעיתים תכופות בשעת חירום, כגון סרטונים ואינפוגרפיקה. השימוש בתקנות שעת חירום נפסק לאחר חקיקתו של חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלת פעילות), התש"ף-2020 (להלן: חוק הקורונה). חוק הקורונה צמצם את סמכויות הממשלה לרשימה סגורה של נושאים ששיקפה בפועל את מרב האמצעים שהופעלו באמצעות תקנות שעת חירום, אך הקנה לממשלה גם סמכויות חדשות ונרחבות.
ייחודן של תקנות שעת חירום.
קיים שוני מהותי בין תקנות רגילות ובין תקנות לשעת חירום: תקנות רגילות מותקנות מכוחו של חוק מסוים, הקובע במדויק את מטרתן של התקנות ואת גבולות סמכותו של השר המוסמך להתקינן. בפרט, אין בכוחן של תקנות לסתור חוק, ותקנות הסותרות חוק - בטלות. ביחס לתקנות שעת חירום, לעומת זאת, נקבע בסעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה כי "תקנות שעת חירום כוחן יפה לשנות כל חוק, להפקיע זמנית את תוקפו או לקבוע בו תנאים, וכן להטיל או להגדיל מסים או תשלומי חובה אחרים, והכל זולת אם אין הוראה אחרת בחוק". הוראה זו מקנה לממשלה כח שניתן לנצל למטרות בלתי דמוקרטיות: הן מקנות לממשלה יכולת להשהות כל חוק שחוקקה הכנסת. הסעיף מסייג וקובע כי אין בכוחן של תקנות שעת חירום למנוע פניה לערכאות, לקבוע ענישה למפרע או להתיר פגיעה בכבוד האדם. הבדל נוסף בין תקנות רגילות לתקנות לשעת חירום הוא שתוקפן של תקנות שעת חירום מוגבל לשלושה חודשים לכל היותר, אם תוקפן לא מוארך על ידי חוק רגיל של הכנסת. בנוסף, מספר חוקי יסוד, בהם , ו, קובעים במפורש כי אין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנותם, להפקיע זמנית את תוקפם או לקבוע בהם תנאים.
בפסיקה.
בפרשת פריצקי דן בית המשפט העליון בעתירה נגד חוקיותן של תקנות שעת חירום שנועדו לקבוע הוראות בדבר אמצעי זיהוי בבחירות לרשויות המקומיות, שהיו עתידות להיערך ימים ספורים לאחר מכן. הממשלה התקינה את התקנות מאחר ששביתה במשרד הפנים מנעה מאזרחים רבים לעדכן את פרטיהם, והיה חשש כי לא יוכלו לממש את זכותם להצביע. בית המשפט דחה את העתירה ברוב דעות, בטענה שאם יבוטלו על ידו לא יישאר זמן לתיקון החקיקה ולכן אזרחים רבים לא יוכלו להצביע בבחירות, אך קבע כי בהתקנת תקנות שעת חירום יש משום פגיעה בעקרון הפרדת הרשויות ובשלטון החוק, ולפיכך על הממשלה למעט בשימוש בכלי זה ולעשות זאת באופן מידתי. השופט מישאל חשין קבע בדעת מיעוט, כי מאחר שהממשלה יכולה הייתה לפנות לכנסת ולהסדיר את הנושא בחקיקה, לא הייתה סיבה להשתמש בתקנות שעת חירום.
גבולות הסמכות להתקין תקנות שעת חירום.
במרץ 2020 הותקנו תקנות שעת חירום, המתירות איכון סלולרי, ללא צו בית משפט, של חולים במחלת נגיף קורונה 2019, של מי ששהה בקרבת חולה ושל מי שנדרש לשהות בבידוד בית, כל זאת לשם מאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
נגד התקנות הוגשו עתירות לבג"ץ, בטענה שהן מהוות פגיעה קשה בזכויות האדם. בדיון הראשוני בעתירות ציין בג"ץ שהן מעלות את השאלות העקרוניות הבאות:
בדיון ראשוני בעתירות התיר בג"ץ את הפעלת התקנות המאפשרות איתור של מי ששהו בסביבת חולים במחלת נגיף קורונה 2019 והעברת המידע למשרד הבריאות להמשך טיפול, אך התנה זאת בהקמת ועדה של הכנסת שתפקח עליהן.
ישעיה ברלין
סר ישעיה ברלין (באנגלית: Isaiah Berlin; 6 ביוני 1909, ריגה, פלך ליבוניה, האימפריה הרוסית – 5 בנובמבר 1997, אוקספורד, אנגליה) היה פילוסוף פוליטי והיסטוריון של הרעיונות, יהודי-רוסי בריטי, נחשב אחד מההוגים הליברלים המובילים של המאה ה-20.
לכתיבתו של ברלין על התאוריה הליברלית הייתה השפעה מרחיקת לכת. מאמרו מ-1958, "שני מושגים של חירות", בו הבדיל בין חירות חיובית לחירות שלילית, מהווה חלק חשוב בדיון מאז על היחס בין חירות ושוויון.
קורות חיים.
ברלין נולד בריגה בירת פלך ליבוניה של האימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה) למשפחה יהודית עשירה ומשכילה. אביו היה מנחם מנדל ברלין, סוחר עצים שתמך בהפצת התרבות המודרנית בקרב יהודי רוסיה, ואמו הייתה מרי (לבית וולשונוק), שרכשה חינוך אירופאי מקיף שטבעה גם בבנה. בילדותו חי בריגה ובפטרוגראד (סנקט פטרבורג), כשהוא עד למהפכה הרוסית ב-1917, והגיע עם משפחתו לבריטניה ב-1921. בבריטניה למד בבית ספר פרטי – סיינט פול'ז סקול , ואז בקורפוס קריסטי קולג' באוקספורד, שם למד לימודים קלאסיים, פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה. הוא נשאר באוקספורד כל חייו, מלבד בתקופה שבה עבד בשביל שירותי המודיעין הבריטי בניו יורק (1940–1942), בשגרירות הבריטית בוושינגטון הבירה (1942–1945) ובמוסקבה (1945–1946). ב-1956 נשא לאשה את אלין האלבאן.
ישעיה ברלין היה היהודי הראשון שקיבל מלגת הצטיינות מ"אול סולס קולג' ", אוקספורד. הוא היה הנשיא המייסד של קולג' וולפסון באוקספורד, ומ-1957 ל-1967, שימש כפרופסור לתאוריה חברתית ופוליטית באוניברסיטת אוקספורד. הוא נעשה לאביר ב-1957, קיבל את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit) ב-1971, והיה הנשיא של האקדמיה הבריטית מ-1974 ועד 1978. בשנת 1979 זכה בפרס ירושלים, המוענק לסופר העוסק בחירות הפרט בחברה. מכותבי האנציקלופדיה העברית.
בן דודו הוא ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי.
חיבוריו.
ברלין ידוע ביותר בזכות מאמרו "שני מושגים של חירות", במקור הרצאה שהעביר כשקיבל את משרת הפרופסור באוקספורד. הוא הגדיר את החירות השלילית כחסרונה של מניעה, או "חירות מ"; ואילו את החירות החיובית הוא הסמיך לרעיון של הגדרה ומיצוי עצמי, או היכולת לעשות בחירות משמעותיות – "החירות ל". חירות חיובית מתמקדת ברצונות ההיפותטיים של היחיד, רצונות שיכולים להיווצר כתוצאה מחינוך, לדוגמה. רעיון זה היווה כלי כנגד הגבלות שהושמו על אנשים בחברות מובנות, הגבלות שברלין טען בחריפות לזכותן.
המאמר שלו "הכרח היסטורי" (1953) התמקד בוויכוח בפילוסופיה של ההיסטוריה. במילותיו של ברלין, השאלה היא האם אדם מאמין כי "החיים של עמים שלמים וחברות הושפעו באופן משמעותי על ידי יחידים יוצאי דופן", או שהאירועים שמתרחשים הם בגלל כוחות על-אנושיים, שאינם מתייחסים לרצון האדם. ברלין ידוע גם בחיבוריו על היסטוריה אינטלקטואלית רוסית.
כתיבתו של ברלין על תקופת ההשכלה ומבקריה – שלהם ברלין קרא ה"השכלה שכנגד" – ובייחוד על הרומנטיזם, תרם לתאוריה האתית שלה הוא קרא פלורליזם ערכי.
עבור ברלין, ערכים הם יצירי האדם, ולא יציריו של הטבע שצריך לגלותם, אם כי הוא גם טען כי טבעו של האדם הוא כזה שערכים מסוימים – כמו, החשיבות של חירות אישית – יהיו נכונים בכל התרבויות, ולזה הוא קרא "פלורליזם אובייקטיבי". הוא הציע את הרעיון שערכים מוסריים עשויים להיות נכונים אך לא מתאימים זה לזה, ולפיכך ייתכן כי הם יתנגשו בצורה בלתי ניתנת לפתרון. כאשר ערכים מתנגשים, אין הכוונה שאחד חשוב מהשני. שמירת הבטחה יכולה להתנגש בחיפוש אחר האמת; חירות יכולה להתנגש בצדק חברתי. "מאבקים מוסריים הם חלק מהותי וקבוע של החיים האנושיים... ההתנגשויות של הערכים הם המהות של מה שהם ומה שאנחנו" (ברלין, 1958).
כתביו.
מרבית כתביו תורגמו לעברית:
אחיהוד
אֲחִיהוּד הוא מושב עובדים בגליל המערבי, הממוקם במרחק של כ-9 ק"מ מזרחית לעכו. נוסד בשנת 1950 על ידי עולים מתימן. משתייך לתנועת המושבים ונכלל במועצה האזורית מטה אשר.
היסטוריה.
מקור שמו של המושב מפסוק בספר במדבר: .
ההחלטה להקים את המושב התקבלה לאחר שנתגלו באזור מקורות מים המאפשרים הקמת יישוב חקלאי. לצידו של המושב נוסד הקיבוץ יסעור. שני היישובים הוקמו על אדמות הכפר הערבי הנטוש אל-בירווה.
בשנת 1950 הגיעו למושב כ-70 משפחות וכל משפחה קיבלה חלקת אדמה ו-2 פרות. לאחר תקופה, האוכלוסייה הידלדלה מעט ונכון ל-2014 במושב 59 משפחות בעלי אדמות. רוב משפחות הגרעין המייסד הגיעו מאזור שרעב בתימן, בין השאר מהכפרים עות'מא, תעז ומנצורה.
המושב מתנהל על ידי אגודה שיתופית. כיום ישנם 150 חברי אגודה. רק בעלי הנחלות (בעל נחלה - אדם בעל משק, שדה או מטע) הם חברי האגודה בעלי זכות בחירה אחת לשנתיים.
שטחו של המושב עומד על כ-1,800 דונם ומיקומו בקרבת צומת אחיהוד - על כביש 85 וכביש 70 מושך שוכרים חיצוניים.
אוכלוסייה.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במושב מתגוררים 912 תושבים נכון לסוף שנת 2020. בחלוף השנים אופיו של המושב הופך פחות חקלאי ויותר תעשייתי-מודרני.
בעבר ילדי המושב למדו בבית הספר "נר ישראל" אשר נסגר בשנות ה-80 בשל מיעוט תלמידים.
תעסוקה.
בעידודו של המשרד להגנת הסביבה כדי להתאים את אמצעי ייצור החלב לתקופה, ולמנוע זיהום מי תהום משפכים של רפתות הוצאו הרפתות מתחומי המושב והוקם פארק חלב בגבעה שליד המושב כאשר כשלושה-ארבעה משקים התאחדו להקמת רפת גדולה.
כיום מונה פארק החלב כ-8 רפתות גדולות, אחת מהן רפת רובוטית, והיא הרפת הרובוטית היחידה בגליל המערבי ואחת מ-70 במדינת ישראל.
בנייה ופיתוח.