ב-2013 הציגה מינץ לראשונה להציג בחלל תצוגה פורמלי, כאשר העלתה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בגלריית פופ אפ שהקימה בבית רוקח יחד עם אורי יריב - אספן, מפיק ויבואן של תערוכות אמנות רחוב ואמנות עכשווית. בהצהרת האמן שלה מצהירה מינץ כי העבודה בסטודיו והעבודה בחוץ נמצאות בסימביוזה מתמשכת: עבודות החוץ נוצרות במיקומים נבחרים בעלי היסטוריה, מתוך התייחסות לסביבה ולהתרחשויות אמיתיות. עבודות הסטודיו שואבות את האסתטיקה שלהן מתוך המרחב העירוני אל תוך חלל העבודה, המאפשר תהליכי עבודה שונים מאלו המתרחשים בשטח. מתוכו צומחים מהלכים חדשים, שלאחר מכן מוצאים את מקומם כעבודות במרחב הציבורי.
שיתוף הפעולה עם Dede.
החל מ-2014 החלה ליצור יחד עם בן זוגה, אמן הרחוב Dede. בני הזוג הכירו דרך אמנות הרחוב, ופועלים ומציגים יחד בתערוכות משותפות ברחבי העולם. בשנת 2016 הציגו השניים את התערוכה "אין מקום" במוזיאון חיפה. אוצרת התערוכה סבטלנה ריינגולד מסבירה כי עשייתם המשותפת של שני האמנים נולדה מתוך התייחסות למרקם העירוני המשתנה ולתהליכים עירוניים דינמיים של צמיחה, הריסה והתחדשות. התערוכה אפשרה התבוננות מחודשת במערכת היחסים שבין חייו של היחיד לבין ההתנהלות האנושית המשתקפת במרחב העירוני. הפרויקט "אין מקום" הוא פרי של שיתוף הפעולה בין שני האמנים, אשר מתקיים במשך השנים במרחב העירוני התל אביבי. המעבר של ציפורי הענק של Dede והטקסטים של מינץ מרחובות דרום תל אביב לחלל מוזיאלי נועדה להעביר מסר של מחאה בדבר יחסו המסורתי של עולם האמנות לשכונה העירונית. כאשר במודע, או שלא במודע, עולם האמנות מתייחס לשכונה בגישה רכושנית, שהופכת אותה לאתר מדומיין.
בשנים 2017–2019 הוזמנו מינץ ו-Dede להציג את עבודותיהם בפראג, בלגרד, לודז', ברלין וביריד האמנות Pulse במיאמי. במרץ 2018 נתלתה עבודה משותפת של השניים על חזית בית המלון אברהם הוסטל בתל אביב. העבודות נראות כבולי דואר, בתוכם מופיעים דימויים של הציפורים שיוצר Dede לצד שיריה של מינץ. הבולים נבחרו כדי לסמל את שימושו ההיסטורי של הבניין, שהיה שייך לחברת בזק, אך גם כדי להיות סמל נוסטלגי ואירוני לתקשורת בין מקומות ואנשים שרחוקים זה מזה, כאלה הנפגשים לעיתים קרובות בהוסטל. בימים אלה עובדים השניים על תערוכה משותפת שתהיה מורכבת מממצאים, טקסט, דימויים וחפצים שמצאו ותיעדו בבתים נטושים בתל אביב.
בשנת 2018 זכתה מינץ בפרס משרד התרבות לאמן בראשית דרכו.
לקריאה נוספת.
Ganz, Nicholas. (2015). STREET MESSAGES. Berlin: Dokument Press.
רע&quot;פ אליצור סגל
פסיקת בית המשפט העליון שזיכתה את אליצור סגל מאשמת העלבת עובד ציבור קבעה את ההלכה לגבי עבירת העלבת עובד ציבור. פסיקה זו צמצמה את אפשרויות ההרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור לעומת פסיקה קודמת בה הורשע אזרח בשל שעמד מול תחנת משטרה עם שלט שקרא לפיטורי שוטר מסוים בטענה ששיתף פעולה עם עבריינים.
אליצור סגל פרסם באתר האינטרנט של ארגון מנהיגות יהודית מאמר בו כתב כי הרב הצבאי הראשי, תת-אלוף ישראל וייס, עבר על איסורים שדינם מיתה. המאמר פורסם בדצמבר 2004, בעיצומו של המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות.
בבית משפט השלום, ולאחר ערעור גם בית משפט מחוזי, הורשע סגל בעבירת העלבת עובד ציבור. בית המשפט המחוזי דחה את ערעורו. סגל פנה לבית המשפט העליון באמצעות עורך דינו יצחק בם בבקשת רשות ערעור בטענה כי יש לזכותו מכיוון שאין לראות בביקורת פוליטית על עובד ציבור משום העלבה ופרשנות שאימצו בית המשפט השלום והמחוזי לעבירה פוגעת בחופש הביטוי הפוליטי. עקב החשיבות הרבה של הנושא, מונו תשעה שופטים לדון בערעור. להפתעת רבים, תשעת השופטים, פה אחד, זיכו את סגל מאשמת העלבת עובד ציבור.
השופטים קבעו, שככלל ביקורת בעלת אופי ציבורי-פוליטי, בייחוד כאשר האדם ה"מותקף" הוא עובד ציבור בכיר, לא תהווה "העלבה".
רקע.
המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות.
בחודש דצמבר 2003 הציג ראש הממשלה את תוכנית ההתנתקות. לתוכנית קמו מתנגדים רבים בקרב תומכי מפלגות הקואליציה ובמיוחד בקרב חברי הלכוד. התוכנית הועמדה להצבעה של כל חברי הליכוד. במאי 2004 התקיים המשאל המתפקדים והתוכנית נדחתה ברוב של קרוב ל-60%. באוקטובר 2004, אושרה תוכנית התנתקות מתוקנת בהצבעה בכנסת. מתנגדי התוכנית המשיכו במאבקם.
נגד החוק הוגשו עתירות לבג"ץ. ביוני 2005 החליט בג"ץ לבטל מספר סעיפים שהגבילו את הפיצוי למפונים, אך דחה את העתירה לביטול החוק עצמו. ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי. באוגוסט 2005 צה"ל פינה את התושבים והשלים את ביצוע תוכנית ההתנתקות.
מאמרו של אליצור סגל: הרבצ"ר מטעם.
בדצמבר 2004, בעיצומו של המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות פרסם הרב אליצור סגל באתר האינטרנט של ארגון מנהיגות יהודית, בו שימש כעורך, מאמר בכותרת "הרבצ"ר מטעם". הרבצ"ר נשוא המאמר היה תת-אלוף ישראל וייס. במאמרו תקף סגל את הרבצ"ר (הרב הצבאי הראשי) בביטויים חריפים ביותר הוא כתב כי הרבצ"ר:
עבירת "הטרדת עובד ציבור".
עבירת ההעלבה מעוגנת בסעיף 288 לחוק העונשין, הקובע: "המעליב בתנועות, במילים או במעשים, עובד הציבור, או דיין או פקיד של בית דין דתי או חבר ועדת חקירה לפי חוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968, כשהם ממלאים תפקידם או בנוגע למילוי תפקידם, דינו – מאסר ששה חודשים". סעיף 288 היה קיים עוד מלפני חקיקת חוק היסוד כבוד האדם וחירותו ולכן מוגן מביטול חוקתי כסותר את חוק היסוד, אבל יש לפרשו ברוח חוק היסוד.
הלכת אונגרפלד.
עד לבג"ץ אליצור סגל ההלכה בנושא העלבת עובד ציבור נקבעה בבג"ץ אונגרפלד (7383/08). אונגרפלד הואשם בגין פרסום כרזה מול משטרת חדרה, שבה נכתב שצריך לפטר שוטר מסוים בגלל שיתוף פעולה עם עבריינים ושהמשטרה לא צריכה תפוחים רקובים. בשתי ערכאות אונגרפלד נמצא אשם בגין העלבת עובד ציבור. אונגרפלד עתר לדיון נוסף בבית המשפט העליון. בשל החשיבות העקרונית של הסוגיה נתקבלה בקשתו והדיון בבקשתו התקיים במותב של תשעה שופטים. ברוב של שישה כנגד שלושה נדחה ערעורו ונשארה בעינה הרשעתו בגין העלבת עובד ציבור.
בפסק הדין נקבע כי להרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור יש להוכיח שני תנאים מצטברים: רכיב תוכני לגבי מהות הדברים ורכיב הסתברותי הדן בסיכוי כי הדברים אמנם יגרמו לפגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי או לפגיעה בנשוא המאמר. לגבי הרכיב הסתברותי נקבע ברוב קולות כי יש להוכיח ודאות קרובה לפגיעה ולא רק אפשרות סבירה לפגיעה.
יוער כי ה"העלבה" שבגינה הורשע אונגרפלד היא מאוד מתונה בהשוואה להאשמות שייחס סגל לרבצ"ר.
הערכאות הנמוכות.
בית משפט השלום.
ביום 23.7.2006 הוגש לבית משפט השלום בירושלים כתב אישום נגד סגל בו יוחסה לו עבירה של העלבת עובד הציבור, לפי סעיף 288 לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
לאחר למעלה משש שנים, ביום 25.12.2012 ניתן פסק דינו של בית המשפט השלום (ת"פ 3099/06). בפסק הדין הורשע סגל בעבירת ההעלבה. בית המשפט קבע כי הדברים מהווים השפלה והעלבה היורדות לליבת כבודו ותפקידו של הרב הצבאי כאיש הלכה וכאיש צבא וכי הם מסכנים, בוודאות קרובה, את תפקוד הרבנות הצבאית בכלל ואת תפקוד הרב הצבאי בפרט. בגזר הדין הוטלו עליו שישה חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, קנס ותשלום פיצוי לרב הצבאי הראשי.
בית המשפט המחוזי.
סגל ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בירושלים (ע"פ 2696-03-13). ביום 2.6.2013 נדחה הערעור על הכרעת הדין. בית המשפט המחוזי קבע כי רובו ככולו של המאמר אינו חורג מביטוי פוליטי מותר, בין השאר, משום שסף הסיבולת של עובד ציבור, וודאי עובד בכיר, צריך להיות גבוה. עם זאת, נפסק כי בדברים שבליבת המאמר חצה סגל את גבול ההתבטאות הלגיטימית.
הערעור על גזר הדין התקבל בחלקו ומשך המאסר על-תנאי קוצר אך הקנס והפיצוי שנגזרו עליו נותרו על כנם.
הדיון המשפטי בבית המשפט העליון.
אליצור סגל הגיש באמצעות עורך הדין יצחק בקשת רשות ערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. בבקשה נטען, שההלכה הקודמת שפסק בית המשפט בפסק הדין בעניין דנ"פ אונגרפלד היא רחבה מדי ולא מגנה מספיק על חופש הביטוי הפוליטי ולכן צריך לשנות את ההלכה, כדי שעבירת העלבת עובד ציבור לא תחול על התבטאויות כנגד עובדי ציבור בעניינים ציבוריים - פוליטיים.
תחילה, נערך דיון בבקשה בהרכב של שלושה שופטים (הנשיאה מרים נאור, השופט חנן מלצר והשופטת ענת ברון). הנשיאה נאור הציעה, שלמרות השלב המתקדם של הדיון, כתב האישום יבוטל בהסכמה. הפרקליטות סירבה להצעה. מכיוון שהלכת אונגרפלד נפסקה בהרכב של תשעה שופטים, על מנת לדון בה מחדש, הנשיאה נאור החליטה להרחיב את ההרכב לתשעה שופטים.
עובדות פסק הדין.
הבסיס העובדתי לפסק הדין היה מאמרו של סגל. בנוסף הדגיש בית המשפט את העובדות הבאות:
1. המאמר פורסם בתקופה בה התנהל במדינה ויכוח פוליטי סוער בשאלת ההתנתקות.
2. המאמר הוא ביטוי פוליטי מובהק.
3. הרבצ"ר הוא עובד ציבור ברמה בכירה מאד.
4. המאמר הופיע רק במרשתת ולא בעיתונות מודפסת.
5. הרבצ"ר נחשף למאמר רק לאחר שזה הוצג לו במשטרה, בעקבות תלונה של גורם אחר.
6. המאמר כולל ביטויים קשים, מכוערים וקיצוניים.
טענות המערער.
1. עבירת ההעלבה היא עבירה ארכאית הפוגעת באופן קשה בחופש הביטוי ובעקרונות המשטר הדמוקרטי.
2. בנושאים "פובליציסטיקה בעניינים חברתיים ופוליטיים" יש לפסוק על פי דעת המיעוט בפסק אונגרפלד – ולזכותו.
3. המאמר מצוי בליבת חופש הביטוי בעניינים ציבוריים-פוליטיים שערכו החברתי גדול בהרבה מנזקו.