בשנת 1964 השתתף לראשונה באולימפיאדת הנכים. במשחקי אולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) התחרה בזריקת דיסקוס וזכה במדליית ארד כחבר נבחרת ישראל בכדורסל. עם נבחרת הכדורסל זכה במדליית זהב באליפות העולם לשנת 1966.
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל ובמדליית כסף בזריקת דיסקוס. במהלך האולימפיאדה השתתף גם בתחרויות הדיפת כדור ברזל, זריקת אלה, קרב חמש וקליעת חץ וקשת.
משנת 2010 משמש יועץ נגישות, וחבר הנהלה במטה מאבק הנכים בישראל.
אבן-זהב נשוי לנאורה הלזינגר, גם היא ספורטאית ספורט נכים.
בית הכנסת מוסיוף
בית הכנסת מוסאיוף הוא אחד מבתי הכנסת המפורסמים בירושלים. בית הכנסת, שנבנה בשנת ה'תרנ"ד (1894), משמש גם כשטיבלאך, שבו מנייני תפילה לאורך כל היממה, וכבית מדרש, שמתקיימים בו שיעורי תורה רבים. בית הכנסת שוכן בשכונת הבוכרים, בפינת הרחובות יואל ואדוניהו הכהן, ובו עשרה חדרי תפילה בשני מבנים.
על אף שבית הכנסת הוקם על ידי בני העדה הבוכרית, שנוסח תפילתה דומה לנוסח עדות המזרח, מתפללים בבית הכנסת בני כל העדות, לרבות בני עדות המזרח ואשכנז. הערכה משנת 2010 אומדת את מספר המתפללים היומי בכ-3,000 איש.
היסטוריה.
בית הכנסת מוסיוף היה הבית הראשון שנבנה בשכונת הבוכרים, שנבנתה בשנת 1894. את בית הכנסת תרמו מנהיג הקהילה, רבי שלמה מוסיוף ורעייתו אסתר והוא הוקם בחצר המשפחה. אחת מאבני הקיר הצפוני של בית הכנסת, הפונה לרחוב אדוניהו הכהן, מקורה באחד הנדבכים העליונים של הכותל המערבי. כאשר שלמה מוסיוף והשר משה מונטיפיורי עסקו בפינוי רחבת הכותל מאשפה שהשליכו שם הערבים, ומצאו שם אבנים שהיו שייכות לנדבכים העליונים בכותל. אחת האבנים האלו נקבעה בקיר בית הכנסת. גם חומרי הבנייה האחרים הובאו ממקומות קדושים - חלק מחול הבנייה הובא מהר הבית, והמים שבהם השתמשו לתערובת המלט, נשאבו מנקבת השילוח. על פי תפיסה שמקורה בחכמת הנסתר, את בניין בית הכנסת בנו פועלים יהודים בלבד.
בית הכנסת מוסיוף היה מעת הקמתו שוקק מתפללים. בימי שבת היו בו עשרים וחמישה מניינים לתפילות שחרית ומנחה, לאורך כל שעות הבוקר ואחר הצהריים. בשעות אחר הצהריים היו נמסרים בו שיעורי תורה על ידי חכמי הספרדים - הרב יעקב דוויק והרב יצחק הדאיה. במוצאי שבת היה נאמר שיעור על ידי הרב האשכנזי אברהם חיים נאה.
רבנים נוספים שקבעו את מקום תפילתם ותורתם בבית הכנסת מוסיוף היו: הרב יעקב שאול אלישר, הרב יהודה אשלג, הרב יצחק כדורי, הרב מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף.
בית הכנסת כיום.
מלבד מנייני תפילה רבים, משמש בית הכנסת מקום דרשנות, בו נמסרים שיעורי תורה מפי רבנים רבים. השיעורים משודרים בשידור חי כמעט באופן יומיומי בערוץ היוטיוב ובאתר של בית הכנסת. במקום פועל גם כולל אברכים.
בית הכנסת מוסאיוף
דית
מצוייד
RD-180
RD180 הוא מנוע רקטי שפותח ברוסיה על בסיס המנוע הרקטי RD-170, המותקן במשגר הלוויינים הרוסי זניט. המנוע צורך קרוסין כדלק וחמצן נוזלי כמחמצן. למנוע שני תאי שרפה, ומערכת משותפת של משאבות המזרימה אל תאים אלה דלק ומחמצן. המנוע RD-180 פותח על מנת להניע את משגר הלוויינים הרוסי Rus-M. כיום משמש המנוע את משגר הלוויינים האמריקני אטלס 5.
פריטונאום
יואן סלביץ'
אוהב אותך איסה +
אוהב אותך איסה + (בספרדית: +Isa TK - קיצור של Isa Te Quiero Más) היא סדרת ספין אוף של הטלנובלה אוהב אותך איסה, הסדרה חולקת רעיון עם הסדרה הוותיקה "תהילה". הסדרה משודרת בערוץ ניקלודאון מה-1 באוגוסט 2010.
עלילה.
איסה פסקואלי זוכה בתהילה, ובית הספר החליט להעניק לה מלגת לימודים ולשלוח אותה לחו"ל, ללמוד בבית הספר "בראבו", מקום לתלמידים בעלי כישרונות. בבית הספר הזה היא תשפר את היכולות שלה בתור זמרת. יחד עמה מגיעים לבית הספר בן זוגה, אלכס רואיס, לינדה לונה הלומדת להיות רקדנית, וריי גאלן, הלומד משחק. במהלך הסדרה מצטרפת קטלינה, שהופכת ליריבתה של איסה.
בנימין ליפקין
בנימין מנשה ליפקין (לעיתים: ליפקין-שחק; נולד בכ"ז באדר תשל"ד, 21 במרץ 1974) הוא עיתונאי וסופר חרדי, חסיד חב"ד. עורך עיתון "המבשר". לשעבר עורך עיתון "בקהילה"
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לר' יעקב משה, חסיד חב"ד. התחנך במוסדות החסידות בהם בישיבה בקריית גת.
בשנת תשנ"ג, 1993 החל לפרסם טורים פובליציסטיים בשבועון כפר חב"ד. במשך כשנתיים שימש ככתב בשבועון זה, כשיוסי אליטוב חובר אליו ושניהם יחד נשאו את שם העט מאניס לביא. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל שניאורסון, בעודו שוהה בשנת לימודים בניו יורק, פרסם בכפר חב"ד סדרת יומנים תחת הכותרת "מיומנו של אחד התמימים", אשר תיארה את סערת הרגשות בחצר.
בתמוז תשנ"ה נישא לנחמה דינה, בתו של שלמה ויגלר, מזכיר ישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת 1996 עבר לעיתון 'יום השישי', שבו שימש כמראיין הראשי. בהמשך, ערך את ביטאונה של ש"ס יום ליום וכן את המגזין 'משפחה טובה'. בתקופה שאמנון ליפקין-שחק היה בקדמת החיים הציבוריים בישראל, שאל ממנו את שמו וחתם בשם בנימין ליפקין-שחק. בהמשך שב לשמו המקורי.
בין השנים 2000 - 2012 שימש עורכו הראשי של השבועון החרדי בקהילה. בנובמבר 2012 מונה לעורך העיתון המבשר שם כותב טור יומי העוסק בפרשנות פוליטית וביום שישי טור העוסק בפרשת השבוע.
כשנתיים לאחר הקמת רדיו קול חי ערך והגיש בתחנה תוכנית תחקירים שבועית בשם 'חשיפה'. לימים הגיש ברדיו את מהדורת 'סוף השבוע' של יומן החדשות, מדי יום חמישי.
היה חבר צוות ההסברה של יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת ה-19 כנציג סיעת שלומי אמונים.
ליפקין אב ל-11 בנים ובת, מתגורר ברמלה.
אוטו באואר
אוטו באואר (בגרמנית: Otto Bauer; 5 בספטמבר 1881 – 4 ביולי 1938) היה מדינאי והוגה דעות סוציאל-דמוקרטי יהודי-אוסטרי, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית מ-1918 ועד 1934. באואר היה חדור אמונה ברצונם הטוב של הבריות לפעול למען טובת הכלל, בנכונותם הבסיסית לפעול לפי צו ההיגיון, ביכולתם לשאת ולתת ולנהל דיאלוג ומעל לכול היה חדור אמונה במדע ובמדענים ומומחים שיידעו לכוון ולהדריך את ההנהגה והציבור בשאלות בתחום התמחותם כמיטב יכולתם. רעיונותיו השפיעו על המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית של ימיו. לאחר זמנו השפיעה הגותו על "השמאל החדש" משנות השישים, ועל רעיונות שהתפתחו בקרב זרם ה"אירו-קומוניזם" בשנות השמונים והתשעים.
תולדות חייו.
באואר נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית מתבוללת אמידה שמוצאה היה מבוהמיה, שם היו בבעלות אביו מספר בתי חרושת. משפחתו הייתה מקורבת למשפחת פרויד (שהתגוררה באותו רחוב בווינה). אחותו, אידה באואר, שהייתה צעירה ממנו בשנה, עברה פסיכואנליזה אצל פרויד החל משנת 1900; על הטיפול שלה ביסס פרויד את "מקרה דורה". פרויד טיפל גם באביו של באואר, שסבל מקשיים נפשיים בעקבות מחלת העגבת. אמו של באואר תוארה על ידי פרויד, בהתאם לתיאורי האב, כלוקה בכפייתיות של ניקיון הבית.
באואר למד משפטים באוניברסיטת וינה והתוודע לרעיונות כלכליים מבית מדרשה של האסכולה האוסטרית, שאימצה שימוש בהיגיון כדרך להבין את הפעולה האנושית, בסמינר של אויגן פון בהם-באוורק. במקביל נחשף לרעיונותיו של קרל מרקס. בשנת 1906 סיים את הדוקטורט שלו, שעסק בסוגיית הלאומיות בהקשר להגות סוציאל-דמוקרטית. באותה עת הפך לחבר פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ב-1907 ייסד את כתב העת התאורטי של המפלגה, "Der Kampf" ("המאבק"). בין השנים 1907–1914 כיהן כמזכיר המפלגה, והיה מקורב ביותר למנהיגהּ, ויקטור אדלר. בשנת 1914 נשא לאשה אלמנה מבוגרת ממנו ולה שלושה ילדים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נלחם בשורות צבא אוסטרו-הונגריה בחזית המזרחית. הוא נשבה לאחד זמן קצר, ובמשך שלוש שנים היה שבוי ברוסיה. ב-1917 שב לאוסטריה, ולאחר מותו של אדלר ב-1918 היה למנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לאחר הבחירות של שנת 1918 חבר לממשלת קואליציה יחד עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית וכיהן בה כשר חוץ עד התפרקות הממשלה ב-1920. כמו כן נטל באואר באותה תקופה חלק בכתיבת החוקה של הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
במהלך שנות העשרים הונהגה, בהשראתו של באואר, שמפלגתו זכתה לרוב משמעותי בעיריית וינה, מדיניות של יצירת "איים" של חברות-מופת סוציאליסטיות בתוך מרקם החיים העירוני של וינה. כך הוקם למשל ב-1927 "שיכון קרל מרקס", שלבד מהיותו שיכון מודרני למגורי פועלים היה גם חברה קואופרטיבית שנוהלה על ידי חבריה ברוח דמוקרטית. כמו כן הונהג בעיר ביטוח בריאות ושירותי טיפול בתינוקות בסגנון "טיפת חלב". הדגם החיובי לחברה סוציאליסטית משגשגת בתוך עיר בורגנית היה אמור להביא ל"מהפכת לבבות" של ההמון לקראת בחירות 1927. תנופה סוציאל-דמוקרטית זו זכתה לכינוי "וינה האדומה" (Rotes Wien). עם זאת, כבר מ-1927, וביתר שאת עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929, התעוררה תסיסה וברחובות התחוללו התפרעויות של גורמי ימין פשיסטיים. במהלך אירועים אלה נקטו באואר ומפלגתו מדיניות של מתינות. בניגוד למנהיגי הפועלים הקומוניסטים, שהתנגשו ברחובות עם הפשיסטים וראו בהתקוממויות צעד שיכול להוביל למהפכה מרקסיסטית, הסוציאל-דמוקרטים נרתעו מן האלימות ולא נתנו גיבוי להתקוממות-נגד של פועלים. עקב מדיניות פשרנית זו ספגו המפלגה ובאואר בראשה ביקורת קשה מן השמאל.