הצגות הבכורה בפריז, בלונדון, בפלורידה ובניו יורק זכו לתגובות שונות. ההפקה הפריזאית הוכתרה על ידי המבקרים כפריצת דרך. הבכורה בלונדון זכתה לתגובות צוננות יותר ושמרניות. גם במיאמי, פלורידה, היו התגובות בלתי מחמיאות. בניו יורק, לעומת זאת, קיבלו הקהל והמבקרים את ההצגה בחום.
בישראל עלתה ההצגה לראשונה ב-1955 בתיאטרון זירה בשם "אנו מחכים למראל" בתרגומו ובימויו של מיכאל אלמז. ב-1985 הוצגה בתיאטרון חיפה בתרגום של אנטון שמאס ובבימוי של אילן רונן. ההצגה עלתה ב-2002 בתיאטרון הבימה בגרסה בתרגומו של יוסף אל-דרור ובבימויו של אילן רונן.
תקציר עלילתי.
מערכה ראשונה.
אסטראגון (גוגו) וולדימיר (דידי) נפגשים כמדי יום לחכות לגודו, בדרך על יד העץ. שניהם מתעסקים בחפצי לבוש (גוגו בנעליו, דידי בכובעו), גוגו ישן וחולם אבל דידי מסרב להאזין לסיפור החלום, הם מדברים על נושאים שונים: פרידה, התאבדות, ירקות, דת, בעיית ההשתנה של דידי, וגודו.
לבמה נכנסים פודזו והעבד לאקי. לאקי קשור בחבל ונושא את חפציו של פודזו. פודזו הוא הבעלים של האדמות בסביבה, והוא מציג את עצמו לפני גוגו ודידי, ודן איתם במכירת העבד, שהיה מורהו. לאקי בוכה אבל לא מוכן לקבל ממחטה מגוגו, ובועט בו. על פי פקודה, לאקי רוקד וחושב בקול, ופודזו ולאקי יוצאים.
לבמה נכנס נער, רועה עיזים, המודיע לדידי שגודו דחה את הפגישה למחר. דידי שואל אותו על אחיו, רועה כבשים. גוגו משאיר את נעליו באמצע הדרך. דידי וגוגו מסכימים ללכת, אבל לא זזים.
מערכה שנייה.
למחרת: העץ מלבלב עם חמישה עלים. דידי וגוגו מעבירים את הזמן בשיחה. דידי מוצא וחובש את כובעו של גוגו, גוגו מוצא נעליים ונועל אותן. פודזו - עיוור הפעם - ולאקי - אילם הפעם - נכנסים לבמה, ונופלים. גוגו ודידי מתלבטים אם לעזור להם, נופלים גם הם, ולבסוף עוזרים לפודזו לקום. פודזו מדרבן את לאקי לצאת החוצה. דידי נושא נאום על מצבו המעיק. הנער מאתמול מביא את אותה ההודעה, ודידי חוקר אותו על גודו. דידי וגוגו מחליטים ללכת, אבל לא זזים.
תיאור המחזה מבחינות אחרות.
תפאורה ותלבושות.
כנהוג במחזות של זרם האבסורד, התפאורה מינימליסטית, כמו ברוב מחזותיו של בקט. ישנה דרך, ישנו עץ ערום. ביום השני, לעץ נוספים חמישה עלים.
דידי וגוגו לבושים כנוודים, גוגו מתעסק בנעליו ודידי בכובעו. פודזו נושא שוט וחבל שאל קצהו קשור לאקי, הנושא חפצים, ביניהם שרפרף. הנער לבוש כרועה ארקדי.
פנטומימה.
הנוודים מבצעים מדי פעם פעולות אוטומטיות, כמו התעמלות, בלי קשר לטקסט שהם אומרים. פודזו משתמש בלאקי כבמכונה רובוטית.
מבנה המחזה.
למחזה שתי מערכות, שאינן מתקדמות, כמו בסגנון המסורתי, מסיבוך להתרה. המערכות חוזרות על עצמן בהבדלים קלים (העץ מצמיח עלים, פודזו מתעוור, לאקי הופך אילם), ובעיקרן הן מעגליות (מתחילות כשהנוודים נמצאים על הבמה, ומסתיימות כשהם על הבמה, ללא שינוי משמעותי). המערכות מסתיימות ללא שינוי אצל הנוודים הפסיביים, ואילו אצל פודזו ולאקי יש שינוי לרעה.
ביקורות.
כאמור, המבקרים בכל מדינה הגיבו באופן שונה כלפי הצגות הבכורה של מחכים לגודו.
בפריז: "סופר חדש, ראוי לשמו... מחזהו של סמואל בקט "מחכים לגודו"... הוא מחזה שידובר בו עוד זמן רב." (סילבן זגל)
בלונדון: "המחזה עוסק בשני נוודים... הוא מתרחש במקום שנראה כמזבלה העירונית... הם פולטים גיבובי מילים זה אל זה ואל שני מטורפים "סימבוליים" במשך כמה שעות, כשהדיאלוג שלהם מתובל בהערות כגון: "למה אנו מחכים?", "שום דבר אינו קורה", ו"בוא נתלה את עצמנו". האחרונה הייתה הצעה טובה, שנזנחה, למרבה הצער." (מאריה מאן)
ניו יורק: "בין אם מדובר בנוודים שורצי כינים... או בג'ים והקלברי פין... אחוות האדם בעבודה, באמנות, או פשוט בהמתנה, בפעולה הבלתי רכושנית לחלוטין של המתנה... היא ערך כה יסודי, שהוא מעניק לחיים הדרת כבוד וסיפוק מספיקים." (לואיס זוקופסקי )
קסיוס דיו
גירונה
קי לארגו
קי לארגו (באנגלית: Key Largo) הוא אי מסוג קי באזור הקיז העליונים, של קבוצת איי הפלורידה קיז, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
גאוגרפיה.
אורכו של האי 53 ק"מ, והוא הגדול באיי הקיז. האי הוא הצפוני ביותר מבין האיים שנמצא במחוז מונרו, והקי הצפוני ביותר בו עובר הכביש US 1 (הכביש המהיר שמעל הים).
מקור שמו הנוכחי של האי בשמו הספרדי: Cayo Largo - "הקי הגדול".
בנוסף על כביש US1, גם גשר קארד סאונד מקשר את האי למחוז מיאמי דייד שבפלורידה.
הקי מהווה אתר תיירות פופולרי בשל שוניות האלמוגים הרבות שבקרבתו. קרבת האי לפארק האוורגליידס הפכה אותו לבסיס לתיירות אקולוגית.
התיירות הפכה מרכיב חשבות בכלכלת האי כבר בשנת 1938 עת הוקם המועדון הקריבי על ידי קארל ג. פישר. הסרט קי לארגו משנת 1948 בכיכובו של המפרי בוגרט ולורן באקול הוסיף לפרסומו של האי (הסרט עצמו לא צולם באי).
האי ממוקם בין פארק האוורגליידס מצפון מערב לבין הפארק המדינתי שונית ג'ון פנקאמפ במזרח. פארק פנקאמפ הוא פארק תת-מימי המגן על שונית המחסום היחידה של ארצות הברית.
פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל
פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית
הי-מן
הי-מן (באנגלית: He-Man) הוא גיבור-על והדמות הראשית בזיכיון "שליטי היקום" הכולל קו צעצועים, מספר סדרות טלוויזיה מונפשות, חוברות קומיקס וסרט עלילתי.
הי-מן הוא האלטר אגו של הנסיך אדם. הנסיך אדם הוא הנסיך של ממלכת איטרניה, המסוגל להפוך לאיש החזק ביקום על ידי הרמת חרבו בעודו צועק "בכוח גולגולת האבות, אני מחזיק בכוח הכל יכול!". הי-מן וחבריו נאבקים להגן על ממלכת איטרניה ועל טירת גרייסקול (טירת גולגולת) מפני כוחות הרשע של סקלטור.
דמותו של הי-מן נוצרה במקור בשנת 1981 על ידי המעצב רוג'ר סוויט , אשר בכוונה יצר את הדמות בצורה כזו שתהיה מופשטת וגנרית מספיק על מנת שיהיה ניתן לשלבה בכל ז'אנר, סוויט גם בחר בשם "הי-מן" בשל היותו גנרי. סוויט הציג במקור שלוש גרסאות שונות של הדמות למאטל - חייל, אסטרונאוט, ולוחם ברברי, ומאטל בחרה לבסוף בגרסה בה הי-מן הוא לוחם ברברי ובאופן זה התפתחה לבסוף הגרסה הנוכחית של הדמות.
הדמות זכתה לפופולריות רבה במיוחד כאשר הופיעה בסדרת ההנפשה "הי-מן ושליטי היקום", שהופקה על ידי חברת Filmation ושודרה במקור בין השנים 1983–1985. לאורך השנים נעשו ניסיונות מרובים לחדש את העניין בזיכיון כאשר הופקו מספר סדרות הנפשה נוספות של הי-מן, סרט עלילתי בשנת 1987 (בו דולף לונדגרן גילם את דמותו של הי-מן), אך אף אחד מהם לא הצליח לשחזר את ההצלחה של הסדרה הראשונה של הי-מן.
פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול
פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת
הימן
גידול מצע מנותק
קי לארגו (סרט)
קי לארגו (באנגלית: Key Largo) הוא סרט קולנוע שיצא לאקרנים בשנת 1948. זהו סרט אפל בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של המפרי בוגרט, אדוארד ג'י רובינסון, לורן באקול, ליונל בארימור וקלייר טרבור, והיה הסרט הרביעי (והאחרון) בו השתתפו יחד הכוכבים בוגרט ובאקול.
על תפקידה בסרט זכתה טרוור בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט עובד ממחזהו של מקסוול אנדרסון משנת 1939 אולם הדמיון בין הסרט לבין המחזה מועט ביותר.
עלילת הסרט.
גיבור הסרט, מייג'ור פרנק מקלאוד (המפרי בוגארט), מצבא ארצות הברית, מגיע למלון קטן באי קי לארגו שבחופי פלורידה. המלון מנוהל על ידי ג'יימס טמפל (ליונל ברימור) היושב בכיסא גלגלים, ולו עוזרת נורה (לורן באקול), אלמנתו של ג'ורג', בנו של טמפל, שנפל בקרב באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת ששירת ביחידת החי"ר שמקלאוד פיקד עליה.
מקלאוד הגיע לביקור תנחומים קצר אצל טמפל ונורה, אך מוזמן להישאר. הוא מספר להם על אירוע שבו לחם ג'ורג' בגבורה, אך מאוחר יותר מספרת לו נורה שבמכתב שקיבלה מג'ורג' הוא ייחס את הגבורה דווקא למקלאוד. במהלך שהייתו במלון, המתואר כסגור אך יש בו אורחים מעטים המציגים עצמם כמי שבאו לדיג, מגלה מקלאוד שהאורחים הם חברי מאפיה ובראשם ג'וני רוקו (אדוארד ג'י רובינסון), השולטים בנעשה במלון. רוקו וחבורתו הגיעו בספינה מקובה, לשם עריכת עסקה פלילית. סופת הוריקן שפוקדת את האזור כופה על מנהלי המלון ואורחיהם לשהות בתוך המלון, וגורמת לקברניט הספינה להימלט עם ספינתו למקום מבטחים, חרף האיום של רוקו להרוג אותו אם יעשה כך.
בתחילה מנסה מקלאוד, שבא לזמן קצר, להשלים עם המצב, אולם יחסו האלים של רוקו לבת זוגו, הזמרת האלכוהוליסטית גיי דון (קלייר טרבור), והעובדה שרוקו רצח שוטר מקומי, ובעקיפין גרם להריגתם של שני אינדיאנים מקומיים, מכריעה את הכף. עם השלמת העסקה שלשמה הגיע, מכריח רוקו את מקלאוד להשיט אותו בסירה חזרה לקובה. קודם לעלייתו לסירה, גיי דון, שנותרת במלון, מגניבה למקלאוד את אקדחו של רוקו. היא משוכנעת שברגע שהכנופיה תגיע לקובה, אנשיה ירצחו את מקלאוד, ולכן מפצירה בו שיימלט ברגע שיצא מהמלון, אך הוא משיט את הסירה, לחרדתן של גיי ונורה. במהלך השיט בסירה הורג מקלאוד את אנשי הכנופיה ולבסוף את רוקו עצמו, ושב אל נורה.
הפקת הסרט.
נקודות הדמיון בין הסרט למחזה עליו הוא מבוסס מועטות ביותר. בעוד שבמחזה הכנופיה היא של מקסיקנים, והמלחמה בה מדובר היא מלחמת האזרחים הספרדית, ובסוף המחזה מקלאוד מת, בסרט מקלאוד הוא גיבור מלחמת העולם השנייה המציל את אהובתו ממאפיונרים איטלקים.
הסרט צולם בשחור-לבן במשך 78 ימים. כל הצילומים בוצעו באולפנים בהוליווד.
צילומי סופת ההוריקן שבסרט נלקחו מסרטו של רונלד ריגן "Night Unto Night" שהופק באותה שנה על ידי אולפני האחים וורנר.
דמותה של גיי, בת זוגו של רוקו, מבוססת על גי אורלובה - המאהבת של המאפיונר לאקי לוצ'יאנו.