בשנת 1999 החלה ג'יליברנד לעבוד עבור מסע הבחירות לסנאט של הילרי קלינטון. במסגרת זו פגשה אנשים רבים אשר שימשו מאוחר יותר כאנשי מטה הבחירות שלה עצמה. היא אף נעשתה לחברה קרובה של קלינטון. בשנת 2001 חזרה לעבוד בתחום המשפטי והייתה לשותפה במשרד עורכי דין, עד שעזבה אותו לטובת כדי להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות של 2006.
קריירה פוליטית.
בעת קמפיין הבחירות שלה לקונגרס, רצה לייצג את המחוז ה-20 של מדינת ניו יורק. היא חשבה לרוץ כבר ב-2004, אך הילרי קלינטון ייעצה לה לחכות ולרוץ שנתיים מאוחר יותר, בנימוק שהנסיבות יהיו יותר מקלות עבורה ועבור מפלגתה. בבחירות הכלליות נבחרה לקונגרס והביסה את יריבה הרפובליקני בפער גדול. ב-2008 נבחרה שנית כשקיבלה 62% ממניין הקולות.
בשנת 2009 מינה הנשיא ברק אובמה את הילרי קלינטון למזכירת המדינה, וכך התפנה מושבה בסנאט. לאחר חודשיים של התחבטויות, בחר המושל הדמוקרטי דייוויד פטרסון את ג'יליברנד לכהן בתפקיד. היא נדרשה להתמודד בבחירות מיוחדות לסנאט בשנת 2010, והביסה את יריבה. לאחר מכן נבחרה לכהונה מלאה בשנת 2012, כשזכתה ב-72% ממניין הקולות, פער הניצחון הכי גדול עבור מתמודד במדינת ניו יורק. נבחרה לכהונה שנייה בשנת 2018.
בינואר 2019 הכריזה כי היא מתמודדת לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020. היא פרשה מהמרוץ באוגוסט 2019.
חיים אישיים.
ג'יליברנד נשואה לג'ונתן, מהגר מבריטניה, ואם לשני ילדים. היא מתגוררת בעיירה ברנסוויק, הנמצאת צפון-מזרחית לאולבני.
מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה
מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה (באנגלית: Defense Distinguished Service Medal, ובקיצור: DDSM) היא עיטור שמוענק על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית לקצינים בכירים שהתבלטו בשירות מצוין ותרמו לביטחון הלאומי של ארצות הברית. המדליה היא העיטור הצבאי הגבוה ביותר המוענק בימי שלום על שירות במחלקת ההגנה או במטות המשולבים.
העיטור נוסד ביולי 1970 בהוראת נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. הוא מוענק לקצינים בכירים שמילאו תפקיד במחלקת ההגנה, במטות המשולבים, סוכנות ביטחון או פעילות משולבת זרועות אחרת. המדליה מוענקת על ידי מזכיר ההגנה של ארצות הברית בלבד, ללא אפשרות להאציל את הסמכות להענקה לגורם אחר.
תיאור.
חזית המדליה מורכבת מסמל משרד ההגנה של ארצות הברית מוזהב: עיטם לבן-ראש האוחז בטפריו שלושה חצים ולצדיו 13 כוכבים המסמלים את 13 המושבות. העיטם נמצא על רקע מחומש (פנטגון) כחול המסמל את חמש זרועות הכוחות המזוינים וכן את הפנטגון, מטה משרד ההגנה.
בגב העיטור חרותות המילים: "For Distinguished Service", ובמרכז המדליה "From The Secretary of Defense To".
טריפה (ספרד)
גורלובקה
פילידה לאו
פילידה לאו (באנגלית: Phyllida Law; נולדה ב-8 במאי 1932) היא שחקנית סקוטית.
ביוגרפיה.
לאו נולדה בגלאזגו בתם של מגזי "מג" והעיתונאי ויליאם לאו.
היא הייתה נשואה לשחקן אריק תומפסון מ-1957 ועד למותו ב-1982. שתי בנותיהם אמה וסופי תומפסון הן שחקניות. לאו הופיעה בראיונות ובסרטים דוקומנטריים על תוכנית הטלוויזיה "The Magic Roundabout" (קרוסלת הקסמים) שכתב בעלה המנוח.
לאו הרבתה להופיע בטלוויזיה, בין השאר בסדרות הטלוויזיה "Dixon of Dock Green", "רמפול" ובעיבוד טלוויזיוני משנת 1972 לספרי "לורד פיטר וימזי". בקולנוע השתתפה בסרטים "החברים של פיטר" (1992), "מהומה רבה על לא דבר" (1993) בו גילמה את אורסולה לצד ביתה אמה ששיחקה בתפקיד ביאטריס, ו"אורחת בחורף" (1997) שוב לצד ביתה אמה.
ב-1986 השתתפה בהפקה המקורית של המחזמר "כלוב העליזים" שהועלתה בלונדון פלאדיום בו שיחקה בתפקיד ז'קלין.
ב-2004 הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "Rosemary &amp; Thyme" בפרק "Orpheus in the Undergrowth". ב-2007 שיחקה ב"הרפתקאות שרה ג'יין", ספין אוף של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", בפרק "Eye of the Gorgon" בתפקיד ביאה נלסון-סטנלי, וכן בתפקיד בלדוניה בתסכית אודיו של "דוקטור הו". עוד ב-2007 גילמה את הדודה אוריאל בסדרת הדרמה "קינגדום" בכיכובו של סטיבן פריי. ב-2008 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מלחמתו של פויל".
בנובמבר 2009 יצא לאור ספרה הראשון "Notes to my Mother-In-Law", העוסק בתקופה שחמתה של לאו גרה עם המשפחה מאמצע שנות השישים ועד למותה.
ב-2010 השתתפה לאו בתוכנית הבישול של טוני סלייטרי "Ready Steady Cook". היא כיכבה לצד ג'ון הרט בסרט קצר בשם "אהבה ממבט ראשון" שהיה מועמד לאוסקר ב-2012.
לאו קבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלדוניין בגלאזגו. ב-2014 הוענק לה תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן
התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן הורכבה מארבעה יישובים חקלאיים אשר הוקמו על ידי בהאים שמוצאם מאיראן, במזרח הכנרת ועמק הירדן. התיישבות זו החלה בשנת 1882 והסתיימה בשנת 1951.
ארבעת היישובים הכפריים.
א-סמרה.
א-סמרה הוקם במזרח הכנרת, באזור קיבוץ האון של ימינו. על פי מסורת בהאית מקומית, שטח האדמה נרכש בשנת 1882, וזהו שטח האדמה הראשון שנרכש במרחב זה. גוטליב שומאכר כותב בשנת 1887, שבכפר מתגוררים 32 מוסלמים ו-4 פרסים. בסיור נוסף בשנת 1913 הוא כותב שהיישוב שייך לעבאס אפנדי (בנו של בהא אללה), והוא כולל 40 בקתות ומעט מבני ציבור. התושבים עוסקים בגידול ירקות, אך בשטח קטן בלבד. אדמות א-סמרה חולקו בין בהא אללה לבין מירזא מוסא (שכונה בשם אקא-י-קלם). בשנת 1942 החל משא ומתן בין קק"ל לבין הבהאים, על רכישת אדמות הכפר. הנימוק העיקרי לחשיבות הרכישה, היה יצירת רציפות קרקעית בין עין גב המבודדת והמנותקת ליישובי עמק הירדן. תהליך הרכישה של חלק מהאדמות, הסתיים לאחר מלחמת העצמאות. לאחר מלחמת העצמאות, נכלל הכפר בתוך שטח מדינת ישראל. ביום 4 באפריל 1951 נרצחו שבעה שוטרים ישראליים ליד הכפר הסורי אל-חמה. בתגובה הופצצו מהאוויר בתי הכפרים א-סמרה ואל-חמה. בעקבות ההפצצה, תושבי א-סמרה נמלטו לתאופיק שבסוריה. קיבוץ האון הוקם על אדמות הכפר.
נוקייב.
בסקר שערך גוטליב שומאכר בשנים 1888-1886, הוא מזכיר את כפר נוקייב, ככפר קטן ועלוב במזרח הכנרת (אזור עין גב של ימינו) ובו חמש בקתות ומתגוררים בו 20 מוסלמים. בספר "הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר הירדן", מסופר שבשנת 1888, התקיימה התמודדות בין תושבי בני יהודה לבין הפרסי, לרכישת אדמות באזור. מכאן, שהאדמה במקום נרכשה כנראה לאחר ביקורו של שומאכר בשנת 1886. בשולי הכפר הוקמה חווה חקלאית שנוהלה על ידי מירזא מוחמד קולי, אחיו למחצה של בהא אללה. שומאכר סייר באזור שוב בשנת 1899 וכתב שבמקום נבנו מחסן ושתי בקתות לתושבים הפרסים ולידם נטוע בוסתן המושקה במי ואדי פיק. בשנת 1913 סייר שומאכר באזור, פעם נוספת, וכתב שיש במקום שלוש בקתות, גן ירק וארבעה גנים. השטח שייך לעבאס אפנדי ונטועים בו מטעי: אפרסקים, תפוחים, רימונים, תאנים, תפוזים ולימונים, המושקים על ידי מימי ואדי פיק. המטעים נראים נפלא על רקע השטח הצחיח שסביב הכנרת. את הפירות והירקות שלחו ברכבת מצמח לחיפה ולדמשק. בשנת 1936 רכשה הכשרת הישוב 9,450 דונם, שהיוו חלק מאדמות הבהאים. בשנת 1937 הוקם קיבוץ עין גב, והחווה של הבהאים נמצאה בתוך שדות הקיבוץ. במהלך השנים התקיימו יחסי שכנות טובים בין הקיבוץ לשכניו הבהאים. בזמן מלחמת העצמאות הועברו התושבים הבהאים לחיפה. מרבית מבני החווה נהרסו, ובשנת 2015 נשארה רק בקתה אחת ששופצה לצורכי עובדי הבננות. בנוקייב היה בית קברות בהאי שהיה בתחום הקיבוץ. בשנת 1985 הועברו הקברים לבית קברות חדש שהוקם למרגלות הר סוסיתא.
אום ג'וני.
במהלך המאה ה-19 התפתח הכפר מדרום לכנרת, באזור הדגניות של ימינו. בשנת 1887 התגוררו במקום 65 איש. המישור מסביב לכפר הוא כולו אדמה הניתנת לעיבוד, וגידלו בה בעיקר חיטה ושעורה. בעמק הצמוד לנהר הירדן, שנקרא הזור, גידלו בהשקיה מטעים וירקות. אדמות הכפר נרכשו על ידי הבהאים בין השנים 1887-1882, כאשר חלקם היו בבעלות מירזא מוסא והחלק האחר בבעלות בהא אללה. מג'יד אל-דין ירש את מירזא מוסא ו-עבד אל-בהאא' ירש את בהא אללה. מכיוון שמג'יד אל-דין תמך במוחמד עלי, שהיה במאבק על הנהגת התנועה כנגד עבד אל-בהאא', לא היה קשר בין שתי חלקות האדמה הבהאיות בכפר אום ג'וני. שניהם עיבדו את השטח על ידי אריסים ערביים. בשנת 1903, מג'יד אל-דין מכר את השטח שלו כ-3,200 דונם, ועל אדמה זו הוקם קיבוץ דגניה א'. יתרת השטח, שהייתה בבעלותו של עבד אל-בהאא', נמכרה לקרן הקיימת, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה. על האדמות האלה הוקמו הקיבוצים דגניה ב', בית זרע וחלק מאפיקים. מג'יד אל-דין המשיך להתגורר במקום עד ליום מותו. היה לו בוסתן ליד הירדן ובו עצי פרי ועצי נוי ופרחים, וכן פינת רחצה על שפת הירדן. הוא קיים קשרים טובים עם חברי דגניה א' שהוזמנו אליו ושמעו ממנו על עיקרי הדת הבהאית
עדסייה.