העות'מאנים הפסידו במספר קרבות ימיים נוספים, הראשון שבהם ב-1547 כאשר האדמירל פירי ראיס (Piri Reis) נתן פקודה לצי העות'מאני באוקיינוס ההודי וב-26 בפברואר 1548 לכבוש מחדש את עדן. ב-1552 הפורטוגזים כבשו מחדש את בנדר עבס ומוסקט.
בהמשך הפורטוגזים הצליחו לכבוש את האי הורמוז בכניסה למפרץ הפרסי, ב-1556 העות'מאנים הפסידו את בחריין, והצי העות'מאני נהרס כליל בעקבות סערה ליד גוג'ראט.
ב-1554 הוכרזו מחוזות אל-חסה וחבש כחלק מהאימפריה העות'מאנית. המשימה לכבוש את האימפריה האתיופית הוטלה על אזדאמיר פאשה (Özdemir Pasha). הצבא העות'מאני פלש לאתיופיה ב-1557.
הלחימה.
מהפלישה עד מותו של יסחק.
העות'מאנים, תחת פיקודו של אזדאמיר פאשה, פלשו תחילה לממלכת מדיר בהר שבצפונה של האימפריה האתיופית. הפולשים הצליחו לכבוש את ערי החוף מאסאווה וארקיקו, המשיכו לפנים הארץ, והצליחו לכבוש את עיר הבירה האזורית דאברווה, שם הקימו מוצב קדמי. כיבוש האזור גרם להפסקת היצוא מאתיופיה ולהכנסת נשק חם לאזור. על התושבים המקומיים שנכבשו הוטל מס גולגולת. הקיסרים האתיופים לא עמדו מול העות'מאנים מכיוון שצבא אתיופיה היה עסוק בקרבות בדרום אתיופיה נגד אמירות הרר והעומד בראשה נור אבן מוג'היד. עיקר הלחימה נגד העות'מאנים נפל על המלך המקומי בהר נגוס יסחק, שהשיג נשק חם ומרד כנגד העות'מאנים. מרד זה הצליח בהתחלה והעות'מאנים נסוגו חזרה לעיר מאסאווה, אך לאחר שהעות'מאנים התארגנו מחדש, הם הצליחו לדכא את המרד.
לאחר מותו של קיסר אתיופיה גלאוודיוס ב-1559, עלה לכס הקיסרות אחיו מינאס. העות'מאנים שינו את הטקטיקה שלהם והחלו לשכנע שליטים מקומיים של הממלכות השונות באתיופיה להצטרף לאימפריה שלהם, טקטיקה שהצליחה כנגד האימפריה הספווית, בים התיכון ובבלקן. בהר יסחק, מלך מדיר, לא היה ביחסים טובים עם הקיסר מינאס וב-1560 מרד נגדו. בהתחלה המרד הצליח ויסחק הצליח לכבוש את אזור תיגראי, אך לבסוף הצליחו כוחות הקיסר לגרש את צבאו של יסחק מתיגראי. יסחק פנה אל העות'מאנים והבטיח לתת להם את הערים דאברווה, מאסאווה, ארקיקו וכל השטח שבין הערים האלו בתמורה לעזרה צבאית. העות'מאנים הסכימו ויסחק החל לנוע דרומה אל עבר תיגראי ואל יתר המחוזות הצפוניים האחרים של אתיופיה, כוחותיהם של שני הצדדים נלחמו שוב ב-1562, ללא הכרעה, ויסחק והקיסר מינאס חתמו על הסכם שלום ביניהם.
בנו ויורשו של הקיסר מינאס, סרצה דנגל שהומלך לקיסר אתיופיה ב-1563 היה ביחסים טובים עם יסחק. כחלק מההסכם הקודם יסחק פינה את הכוחות העות'מאנים מהעיר דאברווה ב-1572 אך הם חזרו זמן קצר לאחר מכן בגלל ההסכם שקדם להסכם זה. יסחק שוב פנה לעות'מאנים, יחד עם סולטאן הרר מוחמד מנסור הרביעי, ויחד הם תקפו את הצבא האתיופי ב-1579. למרות איחוד כוחותיהם, הפסידו המלכים לכוחות הקיסר האתיופי ומנהיגיהם נהרגו בקרב.
משחרור דאברווה עד הסכם השלום.
הקיסר המשיך וכבש את הערים דאברווה וארקיקו, אך נכשל בכיבוש מאסאווה, שם הצליח להרוס את המבצר אך נכשל בכיבוש העיר. קרבות אלו גרמו לעות'מאנים לשלוח תגבורת לאזור ממצרים והם החלו בתכנון לכיבוש דאברווה שהייתה נקודת הכניסה לכיבוש אתיופיה כולה. העות'מאנים חיזקו את העיר מאסאווה, כבשו חזרה את ארקיקו, וחזרו לטקטיקה של תמיכה במנהיגים מקומיים כשהמליכו את ווד אזום כמלך החדש של מדיר בהר. ב-1588 החלו העות'מאנים בפלישה נוספת אך הובסו על ידי מנהיג מקומי, הקיסר שחשש מהפלישות של העות'מאנים תקף את העיר ארקיקו ב-1589 אך נכשל בכיבושה.
חשיבותה של אתיופיה החלה לרדת בעייני העות'מאנים יחסית לאזור הים התיכון או הגבול המזרחי עם האימפריה הספווית. לאחר מותו של אזדאמיר פאשה רבים מהשטחים שנכבשו החלו להתמרד והמרד התימני בין 1569–1570 הוריד עוד יותר את חשיבות אתיופיה. הגבול בין האימפריה האתיופית לאימפריה העות'מאנית נשמר והשטח שנכבש באתיופיה נהיה תחת שלטונו של הפאשה המקומי ב-1591, מכאן ואילך היה שלום יחסי בין שני הצדדים.
הקרבות בין הצדדים התחדשו ב-1615 תחת הקיסר האתיופי-קתולי סוסניוס, שפלש למאסאווה העות'מאנית. פלישה זו הכעיסה את הפאשה המקומי והובילה להחלטתו להחרים את הסחורות האתיופיות בנמל המקומי עד שהנשק שהוחרם בפלישה יוחזר אליו. בתגובה לכך הורה הקיסר סוסניוס למושלי מחוזות הצפון לא לספק סחורות למאסאווה. המתח בין הצדדים נמשך והעות'מאנים פלשו למספר אזורי כפר ב-1624 ובתגובה לכך האתיופים תקפו את ארקיקו. לבסוף חתמו שני הצדדים על הסכם שלום, לפיו הסחורה לקיסר והכנסייה האתיופית יהיו פטורים ממכס ושליחים קיסריים יהיו בעלי זכות נסיעה חופשית באזור, והעות'מאנים יקבלו עבדים. ההסכם כלל גם עונשים למפרי ההסכם. בעקבות זאת העות'מאנים דיללו את כוחם באזור והשאירו רק לגיון אחד בנוסף לכוח ארטילרי בארקיקו.
ברתולומאו באנדינלי
ברתולומאו (באצ'ו) באנדינלי (האיטלקית: Bartolommeo Bandinelli; ) היה פסל וצייר רנסאנס מנייריסט איטלקי.
בן של צורף מפירנצה בן תקופתם של גדולי הרנסאנס: מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י ובנוונוטו צ'ליני. ביוגרפיה שלו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
יצירתו.
פסל הרקולס וקאסוס בכניסה לפלאצו וקיו בפירנצה על פי הזמנה של האפיפיור קלמנס השביעי, אורפיאוס וקרברוס - אחת מעבודותיו הבודדות החתומות, העתק של פסל לאוקואון המוצג באופיצי שבפירנצה, מוניומנט לג'ובאני דל באנדה נרה (ג'ובאני דה מדיצ'י) בפירנצה, פסל בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה, סרס ואפולו בגני בובולי בפירנצה, במוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה: נח, לדה, הרקולס, בכחוס, קלאופטרה.
הרכבת הראטית
בוסטון אמריקנס
סאני פורלי
ונדי ריצ'רד
ונדי ריצ'רד (באנגלית: Wendy Richard; 20 ביולי 1943 - 26 בפברואר 2009) הייתה שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר בשל תפקידה כמיס בראהמס בסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?".
קריירה.
ונדי ריצ'רד נולדה בשם ונדי אמרטון במידלסברו שבצפון-מזרח אנגליה. היא למדה בפנימייה הפרטית Royal Masonic School שבפאתי לונדון, ומאוחר יותר למדה משחק באקדמיית איטליה קונטי שבלונדון.
ריצ'רד קיבלה תפקיד טלוויזיוני ראשון ב-1961, וב-1962 ליוותה את מייק סארני בשירו "Come Outside", שהגיע למקום הראשון בטבלת המכירות של הסינגלים בבריטניה. פרסומה הגיע שנים ספורות מאוחר יותר, לאחר שהחלה לגלם את ג'ויס הארקר בסדרת הטלוויזיה "The Newcomers" בהפקת ה-BBC. במקביל, השתתפה בסדרות טלוויזיה ובסרטים, בעיקר בתפקידים משניים או בתפקידי אורח.
החל מ-1972 השתתפה בסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?". ריצ'רד גילמה את דמותה של מיס בראהמס, צעירה בעלת מבטא קוקני כבד, ששימשה כעוזרתה של גב' סלוקומב במחלקת בגדי נשים. במקביל לירידתה של הסדרה מהמרקעים בראשית 1985, החלה לשחק בהפקה נוספת של ה-BBC, אופרת הסבון "איסטאנדרס". ריצ'רד גילמה את אחת הדמויות הבולטות בסדרה זו, פולין פאולר, במשך למעלה מעשרים שנה, עד למותה הטלוויזיוני של הדמות בשנת 2006. בתקופה הממושכת שבה השתתפה בשתי סדרות אלה, כמעט שלא השתתפה בסדרות טלוויזיה ובסרטים אחרים.
בשנת 2000 קיבלה ריצ'רד מהמלכה אליזבת השנייה תואר אבירות (MBE) בשל פועלה רב השנים בתחום הדרמה. בשנת 2007 הוענק לה פרס אופרות הסבון הבריטי על מפעל חיים.
חייה האישיים.
ריצ'רד הייתה נשואה שלוש פעמים לתקופות קצרות: לליאונרד בלאץ' (1974-1972), ויל ת'ורפ (1984-1980) ופול גלורני (1994-1990). כל הנישואים הסתיימו בגירושים.
במהלך שנות התשעים התמודדה עם מחלת סרטן השד. ב-2005 התבשרה שהבריאה מהמחלה לגמרי, אך המחלה שבה ותקפה אותה ב-2008. ב-2009 נפטרה.
קרן מרגלית
קרן מרגלית (נולדה ב-5 בספטמבר 1971) היא במאית ותסריטאית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
מרגלית נולדה בירושלים. היא בתם של העיתונאי דן מרגלית ואליאורה לוצ'י מרגלית. אחותה של שירה מרגלית, לשעבר המשנה למנכ"ל זכיינית ערוץ 2 "רשת". היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם ביימה את "ילד על הכיפאק" כפרויקט גמר.
בשנת 2002 ביימה את סרט הדרמה לטלוויזיה "כל מה שיש לי", ששודר בבזכיינית ערוץ 2 טלעד, במסגרת פרויקט "מראות אשה", וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל פיפא-ביאריץ בצרפת.
בשנת 2007 מרגלית הצטרפה אל צוות תסריטאי העונה השנייה של הסדרה "בטיפול" וכתבה את פרקי יום רביעי. ב-2008 זכתה עם שישה כותבים נוספים בפרס האקדמיה לטלוויזיה על כתיבת הסדרה.
בסוף 2010 עלתה לשידור בערוץ 2 הסדרה "פלפלים צהובים" שמרגלית יצרה וכתבה. מרגלית גם ביימה את הסדרה, לצד אמנון קוטלר. באפריל 2011, הוקרנו שני פרקים של הסדרה באו"ם, לציון יום המודעות לאוטיזםבאפריל 2012 נרכשו הזכויות לסדרה להפקה בארצות הברית. בנובמבר 2014 רשות השידור הבריטית BBC רכשה את הזכויות לסדרה, והפיקה גרסה באנגלית של העונה הראשונה. באוגוסט 2016 רכשה את הזכויות לעונה השנייה. בוסף הופקה גרסה שלה ביוון והיא נמכרה לשידור בשירות אמזון פריים וידאו.
בפברואר 2018 עלתה לשידור בקשת 12 הסדרה "להעיר את הדב" שמרגלית יצרה וכתבה, וזכתה לשבחי הביקורת. מרגלית גם ביימה את הסדרה. הסדרה הוקרנה במסגרת פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
חיים אישיים.
מרגלית נשואה לסופר יורם עבר הדני.
קבוע ליפשיץ
אוסטאוקלסט