באוקטובר 1970, הודיע שר התחבורה, שמעון פרס (שהיה אחראי גם על פיתוח הכלכלי בשטחים), שמזח חדש ומודרני שישמש בעיקר ליצוא פרי הדר. התוכנית בוטלה חודש אחר כך בגלל עלותה הגבוהה. אך במרץ 1971, בעת שבנמלי חיפה ואשדוד נוצרה צפיפות רבה של אניות, שבעקבותיה קבעו תאגידי הספנות הבינלאומיים היטלי צפיפות על מטענים המיועדים לישראל. הועלתה הצעה להתגבר על הצפיפות ולהפנות אניות, בעיקר אניות עם מטעני מלט וסוכר בשקים מנמלי חיפה ואשדוד לנמל עזה. עד מהרה התברר, כי אין קשיים בפריקת המטענים בנמל עזה, והתפוקה בפריקת מלט אף גבוהה מאשדוד והוחל בהפניית מספר גדול יותר של אניות אל הנמל, בעיקר עם מטעני מלט. בסוף 1971 הושלמה הקמתו של מזח חדש באורך 146 מטר ומנופים שהחליפו חלק מהצורך בעבודת סבלים ידנית בנמל. עם זאת מנהל רשות הספנות והנמלים נפתלי וידרא התנגד לפיתוח הנמל, בטענה שאין צורך בנמל שלישי בישראל לחופי הים התיכון, אך אחר כך, בדצמבר 1974, עבר הנמל לאחריות רשות הנמלים.
בשנת 1973, כבר הורגשה צפיפות בנמל שמספר אוניות עגנו בו במקביל, וביוני 1973 הופעל בנמל מזח שני ובו תשתית לאספקת דלק ומים לאוניות. בטקס חנוכת המזח אמר שר התחבורה, שמעון פרס:
בינואר 1974, עגנה בנמל לראשונה אונייה בבעלות ישראלית, ובמרץ 1974, לראשונה מאז מלחמת ששת הימים נפרק מטען אורז שהגיעה ממצרים עבור אונר"א. ביוני 1974, הוחל בתכנון שובר גלים באורך 2.5 ק"מ שיאפשר את הגדלת כושר התפוקה בנמל פי שלושה ל-700 אלף טון בשנה. באפריל 1974, נפרקה האונייה המאה מאז הנמל החל לשמש כנמל יבוא גם לישראל. תפעול הנמל באותן שנים נעשה על ידי צוות של 4 עובדים ישראלים -22 עובדים מקומיים, וכ-300 סוורים שעבדו בקבלנות. הכנסות הנמל כיסו את הוצאות התפעול ועלות הקמת המזחים החדשים. אך בסוף 1975, מאחר שהנמל לא יכול לשמש לפריקת אוניות מודרניות, דוגמת אוניית מכולות, הפעילות בה נפסקה. ב-1976 התפטר מנהל הנמל. ראש עיריית עזה רשאד א-שווא פנה לשר הביטחון, שמעון פרס, וביקש שיאפשרו לעיריית עזה לקנות את הנמל, על פי התוכנית הנמל היה אמור לשמש להעברת סחורות לירדן, אך התוכנית לא יצא לפועל, ומאז הנמל משמש רק כנמל דייג.
לאחר הסכם וואי.
במסגרת הסכם וואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הרשות יאסר ערפאת, ושנועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, הסכימה מדינת ישראל על בניית נמל מודרני חדש בעזה שיאפשר יצוא סחורות ופיתוח כלכלי של הרצועה. הסכם וואי שעליו חתם נתניהו כלל את הפסקה: כדי להבטיח שלא יהיו עיכובים סוכם כי ועדה משותפת תפעל במטרה להגיע בתוך 60 ימים "להסכמה אשר תאפשר את התחלת הבנייה של הנמל". על פי התכנון המקורי היה הנמל אמור לשמש גם סוחרים מישראל ולהוות תחרות לנמלי אשדוד וחיפה.
הסכם לבניית הנמל נחתם עם חברה הולנדית בספטמבר 1999, בעלות של 80 מיליון דולר, הממומנים בחלוקה שווה על ידי צרפת, הולנד ומהלוואה של הבנק האירופי לפיתוח. העבודות להקמת השלב הראשון של הנמל, החלו ביולי 2000, ואמורות היו להסתיים במחצית שנת 2002. שלב זה כלל הקמת שני רציפים, אחד באורך 200 מטר להעברת סחורות, והשני באורך 150 מטר למכוניות. כן נבנה שובר גלים, באורך 730 מטרים. בשלב הראשון אמור היה הנמל החדש לקלוט אוניות בתכולה של 15–30 אלף טון. בעקבות עיכובים שיצר הסגר על רצועת עזה, בנייה הנמל מעולם לא הושלמה. בינואר 2002, פשטו לוחמי שייטת 13 העל הנמל פוצצו את מפקדת המשטרה הימית הפלסטינית ומחסנים שלה. בנוסף, פוצצו ספינת משמר וספינת משא.
מאז ההשתלטות של החמאס על עזה, פועל בנמל הכוח הימי של החמאס ובמקום נמצאת המפקדה שלו. באוקטובר 2007 חוסלו שלושה אנשי חמאס, ושלושה נפצעו, מפגיעת טיל שנורה מספינת חיל הים אל בניין המפקדה.
בקיץ 2016, הוקם בנמל "מגדלור", פסל גדול ממדים, על ידי האמן שריף סרחאן. בסיס המגדלור הורכב מהריסות מגדלי א-נדא שנהרסו בהפצצה של צה"ל.
השפעת ההסגר הימי של ישראל על הפעילות בנמל.
ביוני 2007 השתלט החמאס על רצועת עזה. מאז נתונה הרצועה על ידי מדינת ישראל בהסגר והיא שולטת במימיה הטריטוריאליים. סחר החוץ של עזה מתנהל כמעט אך ורק עם ישראל או דרך נמליה. מאז ישראל אינה מאפשרת לפלסטינים להקים נמל ימי מודרני בעזה על פי הסכם וואי. מדינת ישראל שולטת בחופי רצועת עזה ומתייחסת אל המרחב הימי מולה כמים הטריטוריאליים של ישראל. רוחבו של המרחב הימי הזה הוא 12 מייל ימי, והוא קרוי בהסכמים הבין-לאומיים שטח L, שטח הכלואה בין אזור החיץ הימי של הגבול הישראלי-מצרי מדרום לאזור החיץ של הגבול הישראלי-פלסטיני מצפון לגבול המשתנה מעת לעת ממערב. על פי הסכמי אוסלו, הגבול המערבי, המרחק המותר בדיג לדייגי עזה, אמור היה להיות 20 מייל ימי, אולם ההיבט הזה של ההסכם מעולם לא יושם, ומיד לאחר חתימתו הוגבלו הדייגים העזתים לשטח של 12 מייל ימי. במהלך האינתיפאדה השנייה צומצם השטח ל-10 מייל ימי, שצומצמו לאחר יישום תוכנית ההתנתקות ל-6 מייל ולאחר עליית חמאס לשלטון ל-3 מייל.
כתוצאה מהגבלת המרחב הימי המותר בדייג על ידי צה"ל, סובלים דייגי הרצועה מחוסר יציבות כלכלית. מרחק ההפלגה המותר מכתיב לא רק את שטח הדיג המוקצה לדייגי הרצועה אלא גם את סוגי הדגים שניתן לצוד, בהתחשב בעונות הנדידה, ההטלה והבקיעה של מגוון הדגה בדרומו של מזרח הים התיכון. על מנת להגיע לעומק של מעל 100 מטר יש להרחיק בין 6.5 ל-13.5 מייל ימי מהחוף, באזורים שונים של הרצועה. כתוצאה מכך צנח מספר הדייגים הפעילים בעזה מ-10,000 איש בשנת 2000 לכ-3,500 ב-2015.
המצוקה בעזה מביאה את הדייגים העזתיים לקחת סיכונים כדי לחזור עם שלל שקשה להשיג בתחום הדיג המותר. תקריות בין צה"ל לדייגים מתרחשות כמעט על בסיס יומיומי ורובן נגמרות בירי אזהרה, אבל כ-20 דייגים נהרגו מירי צה"ל מאז 2007. ב-2016, לפי נתוני מדור הדיג במשרד החקלאות של הרשות הפלסטינית, עצר צה"ל 113 דייגים ו-46 סירות דיג הוחרמו. בינואר 2019, הגישו ארגוני זכויות אדם (גישה, עדאלה ומרכז אל-מיזאן לזכויות האדם) עתירה לבג"ץ, בה טענו ש: "תפיסת הסירות והחזקתן בידי ישראל, במשך חודשים ושנים, נעשית בחוסר סמכות ובניגוד להוראות הדין הבינלאומי. על ישראל לחדול מהפרקטיקה הענישתית, האלימה והלא חוקית שהיא מפעילה נגד דייגי עזה לאורך שנים ופוגעת כך קשות ביכולתם להתפרנס ובכלל כלכלת הרצועה". ביולי 2019 הסכים צה"ל להחזיר 65 סירות אך ללא המנועים ורשתות הדייג.
מייקל קולקין
מייקל קולקין (באנגלית: Michael Culkin; נולד ב-5 ביולי 1954) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אירי.
קולקין ידוע מהופעתו בתפקיד השופט בולר בסדרת הדרמה "המשפט של גארו" של ה-BBC. הוא גילם את דמותו של ראב באטלר בשתי העונות של הסדרה "הכתר". הוא שיחק בסרט "אשת הברזל" בכיכובה של מריל סטריפ, ב"צ'ארלי מורדכי" בכיכובו של ג'וני דפ, ולצדו של יו גרנט במיני-סדרה "שערורייה אנגלית למדי" שיחק בתפקיד הפוליטיקאי השמרני רג'ינלד מודלינג. קולקין הופיע בשתי עונות של הסדרה "פולדארק" בתפקיד הוראס טרנגלוס.
הוא מרבה להופיע בתוכניות טלוויזיה של ה-BBC ושל ITV. כמו כן משחק קולקין בתיאטרון הלאומי ובווסט אנד, שם כיכב יחד עם מגי סמית' במחזה "הליידי בקרוואן" מאת אלן בנט.
קולקין מתגורר בלונדון ובנורפוק. הוא חבר באקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה.
השרפה במנהרת המון בלאן
השרפה במנהרת המון בלאן המקשרת בין צרפת לבין איטליה פרצה ב-24 במרץ 1999. משאית עמוסה בחומר דליק עלתה באש במרכזה של המנהרה. באסון נספו 39 בני אדם והשימוש במנהרה הושבת בעקבותיו למשך שלוש שנים.
השרפה.
מנהרת המון בלאן היא מנהרת רכב המחברת בין קורמאיור שבאיטליה לבין שאמוני שבצרפת. אורכה הוא 11.6 קילומטר ובה נתיב תנועה אחד לכל כיוון. היא נפתחה לתנועה ב-19 ביולי 1965.
בבוקר 24 במרץ 1999 נכנסה למנהרה מעברה הצרפתי משאית בלגית שנשאה מטען של קמח ומרגרינה. לאחר שנסע מספר קילומטרים הבחין נהג המשאית, ז'ילבר דגראב (Gilbert Degrave) בעשן הנפלט מתחת לרכבו. בשעה 10:53 הוא עצר את המשאית במרכז המנהרה על מנת לכבות את האש, ואז פרצו להבות לתוך תא הנהג והוא נאלץ לנטוש אותו ולברוח.
בשעה 10:55 הפעילו עובדי המנהרה אזעקה והפסיקו את כניסת כלי הרכב לתוכה משני הכיוונים, אך עשרות כלי רכב נוספים הספיקו להיכנס לתוכה. מספר כלי רכב שהגיעו מהצד האיטלקי של המנהרה חלפו ליד המשאית הבוערת מבלי לעצור. עשן כבד החל לאפוף את המנהרה. מכוניות שהגיעו מהצד הצרפתי הצליחו להסתובב במנהרה, אך לא הרחיקו לכת בתוך העשן. למשאיות לא הייתה כלל יכולת להסתובב במנהרה הצרה.
רוב יושבי המכוניות נשארו בתוכן, סגרו את חלונותיהם והמתינו לחילוץ. אחרים שנטשו את כלי הרכב וניסו להימלט הוכרעו במהרה על ידי העשן. מערכת האוורור של המנהרה גרמה לעשן הרעיל להתפשט בתוכה מהר יותר מכפי שיכלו הולכי רגל לרוץ בתוכה כדי להיחלץ. העשן המתפשט גירש את החמצן מן המנהרה, דבר שגרם למנועי כלי הרכב שבתוכה לכבות. כך אירע גם למנועי הכבאיות הראשונות שנזעקו לתוך המנהרה כדי לכבות את האש. האש גם פגעה בכבלי החשמל במנהרה עד שהאורות בה כבו והשתרר בה חושך. 15 כבאים נאלצו לנטוש את כלי רכבם ולהסתגר באחד מחדרי המקלט שהיו ממוקמים לאורך המנהרה במרחק של 600 מטר זה מזה; לכל אחד מהם הייתה דלת חסינה מפני אש. הם חולצו חמש שעות מאוחר יותר על ידי כבאים אחרים, שהגיעו אליהם דרך תעלת אוורור. כל הכבאים סבלו מפגיעות קשות ואחד מהם מת בבית החולים.