ב-26 במאי 2006 דיווח העיתון הניו יורק טיימס כי אוונס הוא מועמד מועדף ומוביל לעמוד בראש מחלקת האוצר של ארצות הברית במקומו של מזכיר האוצר המתפטר ג'ון סנו. באותו החודש בילה אוונס סוף שבוע ביחד עם בוש בקמפ דייוויד, דבר שגרם להשערות רבות בנוגע למועמדותו לתפקיד מזכיר האוצר. בהיותו מקורב של בוש ראו רבים באוונס מועמד טבעי להחלפת סנו ולחיזוק מעמד האוצר בממשל האמריקאי. עם זאת, ב-30 במאי, בחר הנשיא בוש למנות את הנרי פולסון להחליף את סנו במחלקת האוצר.
אפרו-קובנים
אפרו-קובנים הוא מונח המתייחס לקובנים, שמוצאם ממערב אפריקה, וכן אלמנטים היסטוריים או תרבותיים בקובה שמקורם כנראה בקהילה זו. המונח יכול להתייחס לשילוב של ילידים אפריקאים ומרכיבים תרבותיים אחרים אשר נמצאו בחברה הקובנית כגון גזע, דת, מוזיקה, שפה, אמנות ותרבות מעמדית.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002, אשר סקר 11.2 מיליון קובנים, 1.1 מיליון קובנים תיארו את עצמם כאפרו-קובנים או שחורים ואילו 5.8 מהם ראו את עצמם כמולאטים או כמסטיסים. כלומר, חלק ניכר מתושבי קובה מאשרים שמוצאם אפריקני. הנושא מורכב עוד יותר לאור העובדה שמספר לא מבוטל של אנשים עדיין מייחסים את מוצאם לקבוצות אתניות אפריקניות מסוימות או אזורים מסוימים, בעיקר יורובה, אקאן, אררה וקונגו, אבל גם איגבו, קרבאלי , מנדינקה, קיסי , פולה, מקאוה ואחרים.
מחקר משנת 2014 העריך את התפלגות אוכלוסיית קובה כ-70% מאירופה, 22% מאפריקה ו8% ילידים אמריקאים. אף על פי שאת האפרו-קובנים ניתן למצוא בכל רחבי קובה, ב יש את הריכוז הגבוה יותר של אפריקאים מאשר בשאר חלקי האי, ובהוואנה יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר של אפריקאים מאשר בכל עיר אחרת בקובה. לאחרונה, אפריקנים רבים מהגרים לקובה, במיוחד מאנגולה. בנוסף, מהגרים מג'מייקה (Jamaica) והאיטי (Ayiti) מתיישבים בקובה, רובם התיישבו בחלק המזרחי של האי, בשל הקרבה למולדת שלהם, מה שתרם אף יותר לשיעור הגבוה גם ככה של אפריקאים בצד הזה של האי. אחוז האפרו-קובנים על האי גדל לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 בהנהגת פידל קסטרו בשל ההגירה ההמונית מהאי של המעמד הבורגני הלבן. חלק קטן של אפרו-קובנים עזבו את קובה, בעיקר לארצות הברית (במיוחד לפלורידה), שם הם וילדיהם שנולדו בארצות הברית נקראים , ואפרו-אמריקנים. רק מעטים מהם התגוררו במדינה דוברת ספרדית הסמוכה לרפובליקה הדומיניקנית ובטריטוריית ארצות הברית בפוארטו ריקו. ( Puerto Rico).
המוסד הנכחד של לימודי קובנים וקובנים-אמריקנים באוניברסיטת מיאמי העריכו את אחוז אוכלוסיית האפריקאים בקובה ב-62%. טוענת כי "הערכה אובייקטיבית של מצב האפרו-קובנים נותרה בעייתית עקב רישומים מועטים ומחסור במחקרים שיטתיים הן לפני והן אחרי המהפכה" .
צאצאי אפרו-קובנים באפריקה.
מדינות כמו ניגריה (Nigeria) ביתם של תרבויות יורובה ואיגבו, וגינאה המשוונית (República de Guinea Ecuatorial) חוו זרם של עבדים לשעבר מקובה שהגיעו לשם כמשרתים מובטלים במאה ה-17, ושוב במהלך המאה ה-19. בגינאה המשוונית הם נהפכו לחלק מה; בניגריה הם נקראו "אמארוס" (). למרות היותם חופשיים לחזור לקובה עם סיום תקופת עבודתם, הם נשארו במדינות אלה והתחתנו עם האוכלוסייה המקומית. העבדים לשעבר הובאו לאפריקה על ידי הצווים המלכותיים של 13 בספטמבר 1845 ושל 20 ביוני 1861, הם גורשו מקובה עקב חוסר במתנדבים שרצו לעזוב. אירועים עם נסיבות דומות התרחשו בעבר במאה ה-17 כאשר לעבדים לשעבר הן מקובה והן מברזיל הוצעו אותן הזדמנויות.
גם באנגולה יש קהילות של אפרו-קובנים, הנקראות "אמפארוס"(Amparos). הם צאצאים של חיילים אפרו-קובניים שהובאו לשם בשנת 1975 כתוצאה של המעורבות הקובנית במלחמה הקרה. פידל קסטרו פרס אלפי חיילים באנגולה במהלך מלחמת האזרחים. כתוצאה מתקופה זו, ישנה קהילה אפרו-קובנית קטנה דוברת ספרדית באנגולה המונה כ-100,000 אנשים.
האיטי-קובנים.
השפה הקריאולית והתרבות האיטית נכנסו לראשונה לקובה עם הגעתם של עולי האיטי בתחילת המאה ה-19. כתוצאה ממהפכת האיטי (1791-1804) בה התקוממו העבדים בהאיטי נגד השלטון הצרפתי, הגיע גל של נמלטים צרפתיים עם עבדיהם אל קובה. העולים התיישבו בעיקר במזרח קובה ועד 1804 כ-30,000 צרפתים חיו במחוז גואנטנמו, במיוחד בערים בברקואה ובמאיסי, העיירות במיקום המזרחי ביותר במחוז, שם הנהיגו מאוחר יותר את עיבוד הסוכר, בנו בתי זיקוק לסוכר ופיתחו מטעי קפה. תושבי האיטי המשיכו להגיע לקובה גם בשנים מאוחרות יותר כדי לעבוד כעובדי כפיים בשדות בחתיכת קני הסוכר. תנאי מחייתם ועבודתם לא היו טובים מאלה של העבדים והם סבלו מאפליה. אף על פי שרצו לחזור לארץ מולדתם, רבים מתושבי האיטי נשארו בקובה, ובסופו של דבר הם וצאצאיהם לא זיהו את עצמם כהאיטיים ולא דיברו יותר בשפה הקריאולית. האפליה נפסקה רק לאחר עליית שלטון פידל קסטרו ב-1959, והשפה הקריאולית נהייתה השפה השנייה המדוברת בקובה, לאחר ספרדית. נהייתה הכרה בשפה גם אצל קובניים שמעולם לא היו בהאיטי ולא היו ממוצא האיטי ואף הוקמה תחנת רדיו אשר משדרת בשפה זו.
גזענות.
על פי דבריהם של חוקרים אנתרופולוגים שנשלחו לקובה על ידי האיחוד האירופי, הגזענות כנגד האפרו-קובנים מושרשת בקובה. אפרו-קובנים נדחקים במקרים רבים לדיור לקוי ולרוב אינם נכללים בעמדות ניהוליות של מוסדות המדינה הפורמליים.
אסטבן מוראלס דומינגז (Esteban Morales Domínguez) פרופ' באוניברסיטת הוואנה, גורס כי היעדר דיון בנושא הגזע מאיים על הפרויקט החברתי של "המהפכה הקובנית". קרלוס מור (), חוקר שכתב רבות אודות הנושא, גורס כי האיום של "פיצוץ" מצבם של האפרו-קובנים הוא איום חסר תוכן, שכן הם מפחדים להיכנס לכלא. אך, למרות היד הקשה שבה נוקט השלטון, הממשלה עדיין מפחדת מהתפוצצות מצבם של האפרו- קובנים.
בשנים שבין ניצחון המהפכה הקובנית לניצחון בפלאיה ג'ירון (כישלון פלישת כוחות מתנגדי המהפכה בחסות האמריקאית), הייתה הממשלה הקובנית אחד המשטרים האקטיביים ביותר במאבק נגד אפליה. היא השיגה הישגים בתחום שוויון הגזע באמצעות הסדרה של רפורמות שוויוניות בתחילת שנות השישים. בתגובה לגודלה הרב של גזענות בשוק העבודה, הוציא קסטרו חוקים נגד אפליה. בנוסף, הוא ניסה לסגור את הפער המעמדי בין קובנים לבנים עשירים לאפרו קובנים ממעמד נמוך יותר, באמצעות הנגשת אוריינות לכלל האוכלוסייה ורפורמות שוויוניות אחרות.
במחקר, שנערך על ידי מספר חוקרים מערביים בשנת 2003, טענו החוקרים (Yesilernis Peña, and Mark Sawyer), כי למרות ההצהרות לגבי צמצום האפליה בשנות ה-60, האפליה החברתית של אפרו-קובנים עדיין רווחת, למרות רמות נמוכות של אפליה כלכלית. לאחר שהשלטון "פתר" את בעיית האפליה הגזעית, הממשלה עברה לגזענות, שהתבטאה באמצעות מסר אשר סימל שינוי בתפיסת החברה הגזענית של הקובנים, ונובעת מהשינוי במיקוד הממשלה. כלומר, הכרזת הממשלה בנוגע לצמצום נגעי הגזענות אפשרה לציבור הקובני להתכחש לאפליה מבלי לתקן את הסטריאוטיפים שנותרו במוחם של אלו אשר גדלו בקובה, שהייתה מחולקת מבחינה גזענית וכלכלית. רבים מהטוענים שאין גזענות בקובה, מבססים את טענותיהם על היסטוריה חברתית של נישואי תערובת וערבוב הגזעים בין הלבנים לאפריקאים. קובנים רבים פירשו את ערבוב הגזעים כ"הרמוניה גזעית", אך אמונה זו היא איננה נכונה ורק מעכבת את הגשמת ה"הרמוניה הגזעית האמיתית" שתגיע לאחר סיום הגזענות והאפליה החברתית בקובה.
שפה.
אלמנטים תרבותיים אחרים הנחשבים לאפרו-קובניים ניתן למצוא בשפה (כולל תחביר, אוצר מילים וסגנון דיבור). השפה בקובה מבוססת על המיזוג בין השפה האפריקאית לבין הספרדית, החיבור הדמוגרפי שהתרחש בקובה בתקופה הקולוניאלית גרם לתוצר של שפה לשונית תרבותית שנמשכת עד היום. השפה הקובנית מושפעת מהשפות האפריקאיות והדתות האפרו קובניות כולן שומרות על מידה מסוימת של שימוש בשפות האפריקאיות. דתות הסנטריה ()והאבוקה () שומרות שתיהן על מידה רבה של שימוש בשפות אפריקאיות ואילו פאלו () משתמשת בתערובת של ספרדית וקיקונגו (Kikongo) הידועה בשם האבלה קונגו ().
תנועת האפרו-קובניזם.
במהלך שנות ה-20 וה- 30 של המאה ה-20 קובה חוותה תנועה אשר יועדה לתרבות האפרו-קובנית ונקראה אפרו-קובניזם (Afrocubanismo). לתנועה הייתה השפעה גדולה על ה, שירה, מוזיקה ופיסול. זה היה המבצע האמנותי הראשון בקובה שהתמקד בנושא מסוים: התרבות האפריקאית. התנועה הדגישה את המאבק לעצמאות מספרד, את העבדות האפריקנית ואת בניית הזהות הלאומית הקובנית כטהורה. אף על פי שהמטרה הייתה איחוד סיפורי עם ומקצבים אפריקנים עם צורות אמנות מסורתיות, האמנויות המרכזיות בתנועה היו המוזיקה והריקוד. בניגוד לאמנויות המסורתיות – ציור, פיסול, ספרות ושירה - הריקוד והמוזיקה לא דרשו מהאמנים ללמוד לימודים פורמליים, הכשרה או אפילו ידע של קרוא וכתוב ובנוסף עלות החומרים שנדרשו להפקת המוזיקה או הריקוד לא היו גבוהים. מאפיינים אלו הנגישו את האמנויות גם לשכבות הנמוכות בחברה ובכך נתנו לה קול ועזרו לאחד את העם ולהגדיר אותו בזהות לאומית קובנית הנבדלת מזהויות אחרות.
היסטוריית התנועה.