בשנת 2005 הוציא בורקובסקי ספר תצלומים, אשר צולמו החל ממחצית שנות השבעים של המאה ה-20, והמתעדים את ציורי החג', ציורים הנעשים על חזיתות הבתים לכבוד שובם של עולי הרגל ממכה. הוצאת הספר לוותה בתערוכה שנערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
"קצה קצהו של הנראה לעין, קצה הראייה, הדימוי והסיפור שמאחוריו: יהושע בורקובסקי מגיע לשם בדרכו הייחודית, הנזירית והאסתטית [...], המדעית אך גם המאגית שביפה. הוא בוחן את אופני הראייה של העין האנושית את הדימוי, לפני התפוגגותו. בורקובסקי מנסה לתפוס את רוח הרפאים של הדברים הממשיים, עד שהצופים מפקפקים במראה עיניים"
המשורר ישראל אלירז ייחד את ספרו "הבט" (קשב לשירה, 2012) להתבוננות בציוריו של בורקובסקי ולמחשבות על ציור בכלל.
חינוך ישראלי (תנועה)
חינוך ישראלי היא תנועה ישראלית שמטרתה העמקת ערכי החינוך הממלכתי בישראל, על ידי חיזוק זהות לאומית (יהודית או ערבית) לצד זהות דמוקרטית-הומניסטית, כבסיס משותף לכלל ילדי ישראל. חזון התנועה מדגיש את הצורך במנהיגים חינוכיים משכילים ובנורמות של איכות ושוויון.
התנועה הוקמה ב- 1999 על ידי אורן יהי שלום והיא ממשיכה פעילויות בתחום החינוך שהחלו במסגרת תנועת דור שלום. היא פועלת בשלושה אפיקים עיקריים: מוסדות חינוך מדגימי שינוי; מרכז מידע לקידום השיח על תיקון החינוך בישראל, המיועד לפעילי חינוך ולעיתונאים; רשת חברתית של פעילי חינוך.
עם חברי ועד העמותה נמנים פרופ' עמרי ידלין, התעשיין דב לאוטמן, ויובל רבין. בפורום החינוך של התנועה חברים הפרופסורים יעקב מלכין, רון מרגולין ויובל דרור, וראשי חוגים במכללת סמינר הקיבוצים.
פעולות התנועה.
בשנותיה הראשונות הקימה התנועה או שיקמה כ-20 גני ילדים ומעונות יום, בפרט באזורי מצוקה, ובסיום התהליך העבירה את רובם לניהול הרשויות המקומיות.
רשת חינוך ישראלי, זרוע השטח של התנועה, מפעילה בבתי ספר את מודל בית הספר הישראלי על-שם השופט חיים כהן, בתהליך הכולל ליווי מטעם התנועה במשך ארבע שנים. המודל נוצר בשיתוף פעולה עם מכללת סמינר הקיבוצים ומכון "תמורה" למנהיגות יהודית. בין תחומי הפעילות - ניסוח חזון חינוכי; ניהול אוטנומי; עיצוב תוכנית לימודים השואפת למצוינות; טיפוח התלמיד; אווירת כבוד ואכפתיות; בית הספר כמוקד תרבות בקהילה.
מאז 2007 מופעל מודל "צהרון חינוך ישראלי". מטרותיו הן פיתוח יכולות אישיות וכישורים חברתיים, וחינוך לערכי כבוד האדם.
עמותת-בת של תנועת חינוך ישראלי, "משמר החינוך", יזמה ב-2005 את פרויקט "מעקב צמוד" לתיעוד מעשי אלימות בבתי הספר, במטרה לעודד דיון ציבורי בנושא.
חוברות "תרבות ישראל".
תנועת חינוך ישראלי פרסמה חוברות לימוד לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים, בסדרה "תרבות ישראל":
החוברות מושתתות על גישה פלורליסטית, תוך התחשבות בתמורות בתרבות היהודית ודיאלוג עם תרבויות הסביבה.
תמר גטר
תמר גטר (נולדה באפריל 1953) היא אמנית וציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
תמר גטר נולדה בתל אביב, בת יחידה לבת שבע, מורה, ואליהו, מהנדס רנטגן וממקימי תשתית הרנטגן בישראל. בילדותה עסקה במחול, ובנעוריה התאמנה בריצה למרחקים קצרים אצל המאמן דוד קושניר. בשנים 1971–1972 הייתה תלמידתו של רפי לביא.
בהמשך למדה במדרשה לאמנות בבית ברל, ולוותה במשך שנים ארוכות על ידי האמן משה קופפרמן. סיימה תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 החלה להציג בתערוכות ובלטה כאחת האמניות הצעירות המובילות בארץ. בראשית יצירתה עסקה בנושאים מונומנטאליים כמו מיתוס תל-חי. בהקשר הזה הפעילה ביצירה אחת אמצעי מדיה שונים (צילום, רישום וכדומה) ותפיסות חלל שונות.
גטר השתמשה ברפרטואר שלם של קונבנציות-סימון ויזואלי והציגה את דרך הטיפול שלה בנושא הזה כנושא של העבודות עצמן. בציוריה איחדה רכיבים הזרים זה לזה – תפיסה קולאז'יסטית שהייתה משותפת לאמנים רבים מחוגה, כדוגמת: מיכל נאמן, דגנית ברסט, יאיר גרבוז ורפי לביא (ייתכן שהוא היה זה שהנחיל את הגישה לעמיתיו-תלמידיו).
גטר טיפלה במיתוס הרואי מופשט בדרכים חזותיות באופן שהפך את יצירתה לייחודית.
ב-1982 ייצגה את ישראל, לצד מיכל נאמן, בביאנלה של ונציה.
משנת 1986 ובמשך 9 שנים שהתה גטר בפרנקפורט גרמניה.
כיום מלמדת אמנות בבצלאל ומתגוררת בשכונת בורוכוב בגבעתיים בבניין קובייתי שתכנן סבה, שמואל גרוסברג.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה רוגטקה: סיפורים, בהוצאת רסלינג.
הוראה.
מלמדת בבצלאל.
מיכאל גיטלין
מיכאל גיטלין (נולד ב-1943) הוא אמן, צייר, פסל, ורשם ישראלי.
ביוגרפיה.
גיטלין נולד בדרום אפריקה ועובד בישראל ובארצות הברית ומתגורר בניו יורק.
גיטלין מפעיל גישה דומה לזו של יהושע נוישטיין בתחום הפיסול החל מהשנים 1973-1974. ביצירתו הוא משתמש בלוחות עץ אותם הוא מפרק בידיו לכדי יחידות הדורשות מן הצופה לשחזר בדמיונו את צורתו של הלוח המקורי. עקרון העבודה שהנחה אותו הוא שמירה על החומר תוך שינוי ארגונו הצורני. הוא מזיז חלקים חתוכים, פורש אותם, ומחליף את מקומם.
לעבודותיו ממד אקספרסיבי בשל היותן מבוקעות לאבריהן השונים באמצעות מכות גרזן, כפי שלעבודותיו של נוישטיין אופי לירי-פואטי, הנוצר מקריעות הנייר שהוסיפו להן נופך של רגישות לא מנוכרת.
יהושע נוישטיין
יהושע נוישטיין (נולד ב-1940) הוא צייר ישראלי.
ביוגרפיה.
נוישטיין נולד בדנציג שבגבול גרמניה-פולין. בגיל 11 הגיע לניו יורק. שם למד במשך 5 שנים בישיבה חרדית. בשנים 1957 עד 61 סיים תואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העירונית של ניו יורק (CUNY).
במקביל למד במכון פראט לאמנות, ובארט סטודיו ליג, ניו יורק. בין השנים 62 - 64 למד משפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
בשנת 1964 נוישטיין עלה לישראל וב-1981 שב בחזרה לניו יורק, מאז הוא חי בתל אביב וניו יורק הלוך ושוב עד היום.
בשלהי שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 נוישטיין מילא תפקיד מרכזי בקהילת האמנים הישראלית ואחד מחלוצי האמנות העכשווית.
בשנת 1968 נוישטיין יצר יחד עם ז'ראר מרקס וז׳ורג׳ת בליה, את העבודה הסביבתית החשובה הראשונה בארץ, "מגפיים," בבית האמנים בירושלים. ביצירה הם הציגו אלפי זוגות מגפיים ישנות בערימות אשר מילאו את חדרי הבית עם צלילי רקע של צועדים.
בשנים 1968–1969, היה ממייצגי האמנות העכשווית בתערוכות הסתיו של מוזיאון ישראל, באוצרות משה גרשוני.
בשנת -1971 יזם את העבודה המושגית "פרויקט נהר ירושלים", יחד עם ז'ראר מרקס וז׳ורג׳ת בליה, שכלל השמעת צלילי מים נשפכים במזרח ירושלים, באזור שלרגלי אבו תור ומנזר סנט קליר ועד נחל קדרון.
ב 1973, נוישטיין ביצע כמה פעולות מיצב כגון "The box;" "פגרי כבישים;" "חבילות חציר עם קולות של מסוקים" (מיצב זה נכלל בכל התערוכות הגדולות בעולם שעסקו באמנות סביבתית אשר הוצגו בלוס אנגלס, מינכן, טוקיו, ברצלונה ווינה), מיצב "מחיקות", "מי גשם ונוף נע".
הנושאים הקבועים של יהושע נוישטיין הם מחיקה והחלפה, וכן ביקורת המוסדות. רבות מעבודותיו זכו למעמד איקוני בשדה האמנות הישראלי, בהן הפעולה הספציפית-לאתר "פרויקט נהר ירושלים", ‘71׳ (שיתוף פעולה עם ז'ראר מרקס וז'ורז'ט בלייה); מיצבי "ערימות השחת" 71; עבודות קרעי נייר גדולות 1968 –2020; וסדרת עבודות משנות התשעים, 5 "ערי אפר", שכללה מפות תבליט של ערים העשויות אפר דחוס, בגודל האולם, שהצופים הלכו בתוכן.
בשנת 1971 השתתף בתערוכה מושג + אינפורמציה, באוצרות יונה פישר והשתתף בתערוכה ׳מעבר לרישום׳ באוצרותה של מאירה פרי להמן ב 1972. שתיהן הוצגו במוזיאון ישראל.
ב-1977 הוזמן נוישטיין לדוקומנטה 6 בקאסל – ואף סולק מהתערוכה – עם המופע שלו "שטח חיוני", שבו תיעד כלב המסמן את הטריטוריה שלו עם שתן לאורך הגבול בין מזרח ומערב גרמניה. ב-1995 יצר את "הספרייה הערפדית" בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה, באוצרות גדעון עפרת. ב-2012 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של נוישטיין במוזיאון ישראל.
עבודתיו של נוישטיין, נמצאות בין השאר באוספים של מוזיאון המטרופוליטן, ניו-יורק; המוזיאון לאמנות מודרנית, MoMA; מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית; מוזיאון גוגנהיים, ספריית מורגן, ניו-יורק; מוזיאון ברוקלין; מוזיאון סטדליק, אמסטרדם; מוזיאון ישראל, ירושלים; ומוזיאון תל אביב לאמנות.
תערוכות יחיד בולטות נוספות: "עבודות עשר שנים בנייר," אוצרת שרה ברייטברג סמל, מוזיאון תל אביב. הספרייה העיוורת (שאריות מפרויקט הביאנלה בוונציה), רחבת בית אריאלה, אוצרת ונדי שפיר. "טבע דומם של מטוס בוער," אוצר אמנון ברזל, תל חי. "יערות פולין", אוצר ,י. ידלינסקי, גלריה לאומית Zachenta, ורשה פולין. "יערות פולין, שדות מגנטיים, עותקי פחם", מוזיאון רוז לאמנות שאצרה ונדי שפיר וסוזן סטופס, בוסטון ארה״ב. "ערי עפר," מוזיאון הרצליה; "שוליים, אוצרת" מונה פיליפ, מוזיאון האמנות המלכותית ROM קנדה.
פרקים שלמים אודות עבודתו של נוישטיין בספרים הללו: Unnatural Wonders פלאים לא טבעיים מאת ארתור דאנטו, עין בעין Eye to Eye מאת רוברט פינקוס וייטן, טרה אינפירמה מאת עירית רוגוף. מחק הרפאים של הזיכרון התרבותי, מאת ד"ר לואי קפלן. Erasure עורך בראד בקלי.
האובייקטים של נוישטיין בודקים את הקשר בין שפה ובין צורה (אין זה יחס שאחד מתאר את השני, אלו לא נושא ונשוא). ביצירותיו הוא חושף תהליך תוך פעולה פיזית (קיפול, קריעה וכדומה) על-פי כללים שהציב מראש כמו דקדוק שיטתי.
בשנות ה-60 - 70 נוישטיין שימש חוליית קשר בין אמנים ישראלים קונצפטואלים וסביבתיים.