בנוסף לקץ האימפריה הביזנטית ולניצחון צבאי אסטרטגי רב חשיבות, היו לכיבוש קונסטנטינופול בידי הטורקים השלכות מרחיקות לכת, שנגעו כמעט לכל הפסיפס התרבותי של התקופה ושל התקופות הבאות אחריה. בשנת 1930 עדיין נשמע הד נפילת קונסטנטינופול, כששונה שמה באופן רשמי לאיסטנבול, שמונה שנים לאחר שהאימפריה העות'מאנית עצמה התפוררה.
יש הרואים בנפילת קונסטנטינופול, העיר ששמה המלא היה "עיר קונסטנטינוס, רומא החדשה", את סיום ימי הביניים וראשית הרנסאנס ויש התולים בה את הגירת המלומדים היוונים למערב והתחדשות הלימודים הקלאסיים. נפילת קונסטנטינופול סגרה סופית, עבור הנוצרים האירופאים, את הדרך הישנה דרכה ניהלו את המסחר עם המזרח הרחוק ובמיוחד את סחר התבלינים, שהיו מרכיבים חשובים במטבח ימי הביניים אצל השכבות האמידות. האירופאים המשיכו זמן מה במסחר דרך מצרים הממלוכית, אך המחירים המאמירים שנאלצו לשלם למוסלמים רוקנו את מאגרי הזהב והכסף של אירופה. מצב זה אילץ את האירופאים לחפש דרכים חלופיות, ותרם בעקיפין לגילוי העולם החדש על כל השלכותיו.
רקע היסטורי וגאו-פוליטי.
עוד בחייו של תאודוסיוס הראשון, וביתר שאת לאחר מותו ב-395, נקרעה האימפריה הרומית לשני חלקים, המזרחית והמערבית. הפיצול נבע, בנוסף למאבקים בין אישיים, גם מקיומן של שתי אליטות המבוססות על שתי שפות: האליטה היוונית בחלק המזרחי והאליטה הלטינית בחלק המערבי. ב-1054 התרחש הפילוג בכנסייה הנוצרית שקיבע את הקרע בין שני הזרמים הנוצריים - הנצרות הקתולית והנצרות האורתודוקסית. החלק המערבי אימץ וביסס את הזרם הקתולי ואילו הביזנטים ראו עצמם כממשיכי דרכו של הזרם האורתודוקסי. הפילוג הרשמי בכנסייה העמיק את הקרע בין שני החלקים שהשתייכו בעבר לאימפריה הרומית. ניסיונות לאחות את הקרע לא צלחו. יתר על כן, מסעי הצלב, שהחלו, בין היתר, באמתלה של סיוע לאימפריה הביזנטית נגד האויב המשותף, עולם האסלאם, הביאו לתוצאות הפוכות. ב-1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, כבשו הצלבנים את קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, וכעבור כמה עשרות שנים כבשוה הביזנטים בחזרה - שני הכיבושים היחידים שידעה העיר במהלך כאלף שנות קיומה, עד נפילתה לידי העות'מאנים. בתקופת כיבושה בידי הצלבנים פוצלה האימפריה הביזנטית למספר מדינות, שכפיפותן הוואסלית לקונסטנטינופול הייתה רופפת מאוד או אפילו לא קיימת הלכה למעשה, מלכות סלוניקי, דוכסות הארכיפלג, האימפריה של ניקאה, האימפריה של טרפזונטס ונסיכות אפירוס.
האירועים הטראומטיים, עבור הביזנטים, של מסע הצלב הרביעי, הביאו לקרע עמוק בין תושבי האימפריה הביזנטית והמערב. הביזנטים תמיד כינו את עצמם "רומים" (בני האימפריה הרומית) וראו עצמם כממשיכי האימפריה הרומית הגדולה, אך לאחר אירועי מסע הצלב הרביעי החלו הביזנטים לשוב אל השם "הלנים", שם ייחודי ליוונים, המבדיל אותם מהמערביים.
הטורקים העות'מאניים, שמסוף המאה ה-13 נמצאו בהתפשטות מתמדת, וב-1354 אף קנו דריסת רגל ראשונה בתראקיה שבעורפה של קונסטנטינופול, נבלמו לזמן מה אחרי מפלתם מול המונגולים בקרב אנקרה והתוהו ובוהו של תקופת בין המלכים. בתחילת המאה ה-15 הם התאוששו וחזרו להרחיב את נחלתם על חשבון האימפריה הביזנטית המצטמקת והולכת. למעשה, ערב המצור שהטילו העות'מאנים על קונסטנטינופול, כללה האימפריה הביזנטית רק את קונסטנטינופול עצמה וסביבתה, חלק מהפלופונז, סביב מיסטרס, וכמה איים.
בשנת 1421 מת הסולטאן מהמט הראשון וירש אותו מוראט השני. באותו זמן הועלה יוחנן השמיני למעלת שותף לכס הקיסרות של אביו. יוחנן ניסה, ללא הצלחה, לסייע למוסטפא, אחיו של מוראט השני, לתפוס את השלטון העות'מאני. הסולטאן מוראט השני, אביו של מהמט השני, שאף לנקום והטיל מצור על קונסטנטינופול ב-1422, הביזנטים הצליחו לסכסך את המחנה העות'מאני, בעזרת מוסטפא ובתמיכת כמה מדינות טורקיות עצמאיות. מוראט נאלץ לעזוב את המצור כדי "לטפל" באחיו, אותו הוציא להורג, ובמדינות המורדות שסופחו לאימפריה העות'מאנית. בהמשך, ב-1444, פלש מוראט ליוון וניצח בקרב וארנה קואליציה נוצרית שהונהגה על ידי הפולנים, ההונגרים והוונציאנים. בהמשך פשט על דרום יוון וכבש מחוזות רבים, כשמולו ניצב רק האלבני סקנדרבג, עד מותו של זה ב-1468.
ההכנות למערכה.
באיזיט הראשון, אבי סבו של מוראט, הקים על החוף האסיאתי של הבוספורוס מצודה בשם Anadolu Hisarı (מצודת אנטוליה). מוראט השלים את מלאכת אבי סבו והקים על החוף האירופאי, לא רחוק מחומות קונסטנטינופול, מצודה נוספת בשם Rumeli Hisarı (מצודת רומליה או "רום" מהשורש "רומא"). המצודה החדשה נקראה גם Boğazkesen בטורקית או Laimokopia ביוונית, שם בעל משמעות כפולה (בשתי השפות), גם "חסימת מצר" וגם "חיתוך צוואר". למצודות היה תפקיד חשוב במניעת סיוע לקונסטנטינופול (בשעת מצור) מהמושבות של הרפובליקה הימית של ג'נובה הפזורות לחוף הים השחור וליצירת שליטה על מצר הבוספורוס.
באוגוסט 1452 הושלמה המצודה ומשלב זה תבעו העות'מאנים תשלום מעבר מכל אונייה הרוצה להיכנס לים השחור. לקראת סוף השנה הוטבעה, על ידי תותחי המצודה, ספינה ונציאנית שניסתה לעבור מבלי לשלם ושלושים איש מספניה נלקחו בשבי. הקצינים והמלחים הובאו בפני הסולטאן, שציווה להוציאם להורג. הרפובליקות של ג'נובה וונציה קלטו את המסר והבינו שעליהן לסייע לקונסטנטינופול בקרב הקרב ובא, אך לא היו נלהבות לכך.
הביזנטים היו מודעים לכוונות הטורקים ונקטו בצעדים מתאימים. יוחנן השמיני, הקיסר שקדם לקונסטנטינוס האחד עשר, חתר לאיחוד כנסייתי עם המערב, נשא ונתן על כך עם האפיפיור אאוגניוס הרביעי והסינוד של בזל וכתוצאה מכך הועבר הסינוד לפרארה. בשנת 1439, בפירנצה, מקום שאליו הגיעה משלחת ביזנטית גדולה בראשות הקיסר עצמו, יצאה הכרזה אפיפיורית על האיחוד. העוינות הסמויה שבין הלטינים ובין היוונים, שנבעה משליטת הלטינים על הכלכלה הביזנטית, מזכרונות הביזנטים מהכיבוש הצלבני ומפעילות מוגברת של מתנגדי האיחוד, הכשילו את המהלך.
בתקופת מלכותו של יוחנן השמיני בוצעו תיקונים ושיפורים רבים בחומות המגינות על העיר.
הקיסר קונסטנטינוס, אחיו הצעיר ויורשו לכס הקיסרות של יוחנן השמיני, שלח שליחים אל הסולטאן מוראט כדי למחות על הקמת המצודה סמוך לקונסטנטינופול, לברר אם אלה הכנות למלחמה ולהציע להם את חידוש הברית מימי הקיסר יוחנן. הסולטאן לא השיב לשליחים בעניין חידוש הברית ואמר להם בבוז ששתי גדות הבוספורוס שייכות לו, המזרחית, משום שעות'מאנים חיים שם, והמערבית, כי הם, הביזנטינים, לא יודעים איך להגן עליה. הסולטאן העביר מסר לקיסר בזו הלשון: "אני יכול לעשות כל מה שמתחשק לי ואם ישלח לי שליח נוסף בעניין זה, אצווה לפשוט את עורו מעליו".
אירועים אחרים העסיקו את הנוצרים האירופאים, כך שגם אם האיחוד היה מצליח, כלל לא בטוח שהאפיפיור היה מצליח לגייס עזרה לטובת קונסטנטינופול. צרפת ואנגליה היו שקועות במלחמת מאה השנים, ספרד ברקונקיסטה, הנסיכויות הגרמניות במלחמות פנימיות ופולין והונגריה עדיין זכרו את תבוסת קרב וארנה. ערי המדינה של איטליה התעניינו יותר ביריבויות הפנים-איטלקיות, ברית הערים של מילאנו ופירנצה נגד הברית של ונציה ונאפולי. ערי צפון איטליה שלחו תגבורות מסוימת, אולם זו לא הספיקה.
לבקשות העזרה של הביזנטים הייתה היענות חלקית מאוד. בסוף ינואר 1453 הגיעו שתי ספינות גנואזיות עם 700 לוחמים בפיקודו של ג'ובאני ג'וסטיניאני. הוונציאנים העניקו לקיסר רשות לגייס לוחמים וימאים בכרתים ולוחמים אלה הוכיחו את עצמם בהגנת העיר. 200 חיילים נאפוליטניים גויסו על חשבון האפיפיור. לוחמים אמיצים נוספים ממספר לאומים הצטרפו, אך לא ניתן סיוע רשמי משמעותי. בחודש מאי, כשהמצור היה בעיצומו, עדיין התדיינו בסנאט הוונציאני על עניין הגשת הסיוע לקונסטנטינופול.
הצבאות, הביצורים וכלי הנשק.
הביצורים.
מיקום העיר, על חצי אי, נתן עדיפות טבעית למגיניה. חומות קונסטנטינופול, שהקיפו אותה מכל עבריה, ניצבו סביבה במשך אלף שנים לערך ונחשבו לכמעט בלתי ניתנות לכיבוש. מערכת ההגנה במערב העיר כללה שלוש חגורות של חומות יבשתיות, מחוזקות במגדלים ושרידיהן מרשימים גם בימינו. על אחת החומות, בגובה חמישה מטרים וברוחב 12 מטרים, נהג הקיסר לטייל עם פמלייתו. ההגנה מצפון, מדרום וממזרח הייתה הגנה ימית מחוזקת במערכת של חומות ים - בצפון, מימי מפרץ קרן הזהב, ובדרום ובמזרח, מי ים השיש.
"חומות הארץ" (להבדיל מ"חומות הים") נבנו לסירוגין בנדבכים של אבן ושל לבנים, בשתי שורות ביצורים צמודות לחפיר. החומה הפנימית (Eso Teichos) או בכינוי האחר, החומה הגדולה (Mega Teichos), הייתה מבנה חזק בעובי 5 מטרים ובגובה של 12 מטרים ושולבו בה 96 מגדלים, מרביתם מרובעים ומיעוטם מתומנים או משושים. גובה המגדלים נע בין 18 ל-20 מטרים והם ניצבו במרווחים של 55 מטרים זה מזה. בראש כל מגדל היה יציע עם אשנבי ירי. הגישה לחומה נעשתה באמצעות שיפועים גדולים בצידה הפנימי. החומה החיצונית (Exo Teichos) נבנתה במרחק של 15–20 מטרים מהחומה הראשית והייתה בעובי שני מטר בבסיסה. על החומה הייתה גזוזטרה מוגנת באשנבי ירי, שהגיעה לגובה של 8.5 מטרים. החפיר (souda) היה במרחק של כ-15 מטרים מהחומה החיצונית ויצר מדרגת קרקע נוספת שעליה עברה דרך סלולה לכל אורך החומות. החפיר, שניתן היה להציפו, היה ברוחב של כ-20 מטרים ועומק של 10 מטרים ובצדו הפנימי חומה בגובה מטר וחצי עם מעקה והיא שימשה כקו הביצורים הקדמי ביותר.