קיימות מספר סברות לסיבת הטלת הביצה השנייה. הסבר אחד מסתמך על קטנותה של הביצה ביחס לביצת הבוגר. משערים כי התופעה מעידה על תהליך אבולוציוני הדרגתי במעבר בין הטלת שתי ביצים להטלת ביצה יחידה, והמשך הישרדות המין גם במקרה של הישרדות פרט יחיד מכל תטולה. &lt;BR&gt; במחקר שדן בקייניזם המביא לקניבליות בקרב פרסים נבחנה ההיפותזה של הטלת הביצה השנייה כ"ביצת ביטחון" (insurance-egg). במקרים הנידונים במחקר זה, הגוזל הצעיר מצליח לפרוח מהקן כאשר הביצה הראשונה לא בוקעת או שהאח הבוגר מת. במין זה קיים פער גדול בין הטלה להטלה, תרחיש אחד מוביל לקייניזם אגרסיבי ותרחיש שני מוביל לשרידותו של הצעיר במקרים בהם מת האח הבוגר.
במחקר שבדק קייניזם פקולטטיבי בקרב דיות שחורות ("Milvus migrans") נצפתה העדפה מצד האם להאכלת הגוזל הצעיר. במין זה הודגמה אסינכרוניות מתונה (פער קטן בין צאצאים בתטולה) המהווה מעין פשרה אבולוציונית המקטינה את אלימות התופעה. ניתן להסביר זאת בהרגלי שיחור מזון אופורטוניסטיים של הדיה המצויה ומוכנות למצב של מחסור במזון.
הסבר שכיח לתופעה מתבסס על כך שקייניזם אובליגטורי אובחן ב-23 מינים של דורסי יום, אשר כפריטים מתבגרים סובלים מתמותה מרובה ומתחרות על אתרי רבייה. ניתן לשער שקייניזם מתפקד כברירה כלפי איכותו של השורד ויכולותיו התחרותיות. מות "הבל" מבטיח עלייתו במשקל של "קין", דבר החיוני להישרדותו בתקופת ההתבגרות. מצב שבו תחרותיות מוגברת של פרט יחיד עדיפה מבחינה אבולוציונית על חייו של פרט נוסף, אפשרי רק במינים בעלי תוחלת חיים ארוכה יחסית.
נמצא מתאם בין תטולה רבה ותוחלת חיים קצרה יחסית לבין נטייה קייניסטית. בקייניזם פקולטטיבי המתרחש במינים רבי תטולה, מתאפשר גידול של יותר מצאצא יחיד ב-10% מהמקרים, למרות אגרסיביות בין אחים. קייניזם אובליגטורי בעופות מאריכי חיים מתרחש כאשר אוכלוסייה מגיעה למצב רוויה (קרי תחרותיות רבה על משאבים), והשליטה במצב זה נמצאת לעיתים בידי ההורים, אשר לא מדכאים את התופעה.
גם במינים אובליגטורים התופעה תלוית זמן. לפי אסטרטגיית השימור של עיט החורש מוציאים החוקרים את הביצה או הגוזל הצעיר מהקן, מגדלים אותה באמצעות עוף אומן ומחזירים אותה לאותו קן בסמוך למועד הפריחה, כאשר רמת התוקפנות בין האחים יורדת ואין סכנה להיווצרות קייניזם.
דגלי מדינות אוסטריה
היישוב היהודי בחברון לאחר מלחמת ששת הימים
ארגון נוער מד&quot;א
גזירת הפלאשים
איגודי הבמאים והתסריטאים
אלכסנדר פאטו
בישול (כדורגל)
בכדורגל, בישול (באנגלית: Assist) הוא העברת הכדור, על ידי מסירה או הגבהה, לשחקן אחר שמיד מבקיע שער. גם הפעולות הבאות נחשבות לעיתים כבישול: בעיטה הנהדפת על ידי השוער או שחקן הגנה של היריבה, שמיד לאחריה מובקע שער על ידי שחקן אחר; סחיטת בעיטת עונשין שאותה מבקיע שחקן אחר; או גרימה לשער עצמי של שחקן הקבוצה היריבה. לרוב, רק שחקן אחד נחשב כ"מבשל" של השער. סטטיסטיקות על אודות מספר הבישולים ששחקנים תרמו מתועדות לעיתים באופן רשמי על ידי מארגני התחרות, ולעיתים על ידי גופים עיתונאיים. הבישולים אינם חלק מחוקי הכדורגל שנקבעו על ידי IFAB, והקריטריונים להגדרתם הם גמישים.
אף ששחקנים זכו לקרדיט על כך ש"בישלו" שערים (אתר Planet World Cup תיעד באופן רטרוספקטיבי את כמות הבישולים בגביע העולם מ-1966), מדד זה לא נספר באופן ממוסד עד לסוף המאה העשרים. הוועדה הטכנית של פיפ"א ספרה לראשונה בישולים באופן מסודר במונדיאל 1986, על פי הקריטריונים הבאים:
במונדיאל 1990 המשיכה הוועדה הטכנית לספור את הבישולים על פי קריטריונים דומים, אך שינתה את הקריטריון לבעיטות חופשיות ולפנדלים: במקרה שסוחט העבירה גם הבקיע בעצמו את כדור העונשין, לא יוכר לו בישול. פיפ"א הפכה לראשונה את הבישולים לאחד ממדדי המשחק הרשמיים במונדיאל 1994. באותו טורניר הבישולים החלו לשמש בתור שובר-שוויון לקביעת הזוכה בפרס נעל הזהב. הוועדה הטכנית של פיפ"א קובעת אלו פעולות נחשבות כבישולים ואלו לא.
כיום מוענקים פרסים במספר מדינות הקשורים לבישולים, לדוגמת "פרס המוסר המצטיין" בליגה הצרפתית המוענק לשחקן עם מספר הבישולים הגבוה ביותר בתום העונה. שיטת הענקת הנקודות על פיה מחולק פרס "נעל הזהב" ב-MLS האמריקאית, התבססה בעבר על שערים ועל בישולים במקביל. בממלכה המאוחדת נספרים באופן רשמי כל מדדי המשחק, ובכללם בישולים, בתחרויות כמו הפרמייר ליג, הפוטבול ליג וליגת העל הסקוטית. גם בתחרויות היבשתיות הנערכות על ידי אופ"א, כגון ליגת האלופות והליגה האירופית, נספרים הבישולים באופן רשמי.
פרנק ולקר
פרנק ולקר (באנגלית: Frank Welker; נולד ב-12 במרץ 1946 בדנוור, קולורדו) הוא מדבב אמריקאי. ולקר דיבב מגוון רחב של דמויות בסדרות אנימציה רבות, והתפרסם בעיקר בזכות קולו כמגהטרון בסדרת האנימציה הרובוטריקים.
ולקר נכלל ברשימת 100 הכוכבים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
הקריירה כמדבב.
לאחר שסיים לימודים בקליפורניה, ולקר החל להשתתף בפרסומות טלוויזיה. עוד בעת לימודיו הוא השתתף במחזות בית הספר ואף פתח במופע סטנד-אפ.
לפי ג'ון דימאג'יו ובילי ווסט, מדבבי הסדרה פיוצ'רמה, ולקר ידוע כ"אלוהי המדבבים" בזכות עבודתו הרבה, המקיפה כ-1,200 דיבובים שונים. בין ההפקות שלקח בהן חלק ניתן למנות את:
דיבוביו של ולקר אינם מסתכמים בדיבוב דמויות, אלא גם ביצירת אפקטים קוליים למגוון רחב של חיות ודמויות נוספות, כמו למשל דמותו של טוטורו בגרסה המדובבת לסרט האנימה "השכן הקסום שלי טוטורו"; אפקטים קוליים בסרטים "שודדי התיבה האבודה", הג'ונגל מת מצחוק", "היום השלישי", "הפלישה ממאדים", "סטארגייט", "אליס בארץ הפלאות", "האי של ד"ר מורו", "האחים סופר מריו", "נער הזהב", "אנקונדה", "הגרינץ'" ו"מין מסוכן", כמו גם סרטי האנימציה "מולאן", "אלאדין", "מלך האריות", "אוליבר וחבורתו", "פוקהונטס", "בת הים הקטנה", "", "באג לייף", "", "101 דלמטים", "גן עדן לכלבים 2", "", סרטי סקובי דו וסרטי "המסע לעמק החלומות". בין היתר תרם את קולו לסרט "מורטל קומבט" בדמותו של שאו קאהן (ויצירת אפקטים קוליים לגוֹרוֹ), את קולו של השד מלבולג'יה בסרט "ספון" ואת קולותיהם של אבו וראג'ה ושל רולו הליצן בסרטים "שובו של ג'אפר", "אלאדין ומלך הגנבים" ו"הקטר הקטן" בהתאמה.
ולקר דיבב דמויות ממשחקי הווידאו "סטיץ': ניסוי 626", "באלדורז גייט" ו"ספור".
עבודתו ברובוטריקים.
בשנות ה-80, ולקר דיבב רבות מהדמויות הנשנות של הסדרה הרובוטריקים: עשר דמויות שקרניקים (מגהטרון/גלבטרון, סאונד וייב, סקיי וורפ, ושש הקלטות לייזרביק, ראבאג', ראמבל, פרנזי, באזסו וראט-באט) ושלוש דמויות רובוטריקים (מיראז', טריילברייקר ווילי).
ולקר התבקש להיבחן לדמותו של מגהטרון בסרט הלייב אקשן "רובוטריקים", אולם בעיות בלוח הזמנים שלו מנעו ממנו השתתפות. אולם, ולקר דיבב במשחק המחשב שנעשה על הסרט, כמו גם פיטר קאלן (קולו של אופטימוס פריים). נוסף על כך, הוא מדבב את דמותו של סאונדווייב בסרטי ההמשך "" ו"רובוטריקים 3". בסרט ", ולקר שב לדבב את דמותו של גלבטרון. בסרט " הוא מדבב את דמותו של קנופי.
וולקר דיבב שתיים מדמויותיו הנודעות ביותר - מגהטרון וסאונד וייב - בסדרת האנימציה "רובוט צ'יקן". בשנת 2010 הוא חזר לדבב דמויות מהרובוטריקים, יחד עם פיטר קאלן, בסדרת האנימציה החדשה "רובוטריקים פריים".
תפקידים נוספים.
מלבד הקריירה כמדבב, ולקר הופיע במספר תפקידים קולנועיים וטלוויזיוניים, ביניהם בסדרה "משפחת פרטרידג'" ובסרט "מלכוד 22", כמו גם בתוכניות אירוח שונות. ולקר הופיע בתפקיד מדבב בפרק בסדרת הטלוויזיה "סיימון וסיימון".
ברנרד גרינהאוס
ברנרד גרינהאוס (באנגלית: Bernard Greenhouse; 1 בינואר 1916 – 13 במאי 2011) היה צ'לן יהודי-אמריקאי, אחד החברים המייסדים של שלישיית בוזאר.
ביוגרפיה.
גרינהאוס נולד בניוארק. החל את לימודיו המקצועיים בגיל 18 בבית הספר ג'וליארד, אצל פליקס סלמונד. אחרי ארבע שנות לימודים אצל סלמונד המשיך גרינהאוס בלימודיו אצל עמנואל פויירמן, פבלו קזאלס ואחרים.
אחרי סיום לימודיו אצל קזאלס, החל גרינהאוס בקריירה של סולן, שנמשכה שתים-עשרה שנים, אך הניסיון לא היה קל, משום שהצ'לו ככלי סולו לא נהנה מפופולריות יתרה בשנים ההן. במשך תקופה זו פגש את הכנר דניאל גילה, שהזמין את גרינהאוס להקליט כמה מסונאטות הפסנתר של מוצרט עם הפסנתרן מנחם פרסלר. ב-1955 נפגשו בניו יורק, המפגש הראשון של מה שנועד להיות שלישיית בוזאר.
ב-1958 רכש גרינהאוס צ'לו סטרדיוואריוס, "הרוזנת משטנליין", שכונה גם "פגניני סטראד", אחד מ-63 צ'לי של סטרדיוואריוס ומאז ועד מותו היה זה הכלי בו ניגן בקביעות.
ב-1987 עזב גרינהאוס את השלישייה ואת מקומו תפס הצ'לן פיטר ויילי.
במהלך הקריירה שלו לימד ברנרד גרינהאוס באוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק, בבית הספר מנהטן למוזיקה, בקונסרבטוריון ניו אינגלנד ובאוניברסיטת ראטגרס. בשנת 1993 הפיק איתן ויינר סדרה של סרטי וידאו של כיתות האמן שהדריך. בין תלמידיו הצ'לנים הישראלים ענת אנגלמאייר, יונתן ענר וענבל שגב.
גרינהאוס פרש אמנם מהוראה סדירה, אך המשיך להגיש כיתות אמן ברחבי ארצות הברית, קנדה ואירופה.
בריאיון לקראת קונצרט הפרידה של שלישיית בוזאר ב-21 באוגוסט 2008 סיפר גרינהאוס, שהוא ממשיך להתאמן מדי יום ונחשב ל"זקן הצ'לנים", וצ'לנים קשישים אחרים מופתעים מיכולתו להמשיך ולנגן בגיל 92.
מועדון חובטי 500 הום ראנס