בשנת 1997 קיבל את אות אמיתי למנהל תקין וטוהר המידות. בשנת 1999 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד ברק לתפקיד יו"ר סיעת העבודה והקואליציה. לאחר בחירות 2001 מונה גם ליו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט. היה סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-16.
בשנת 2001 מונה למזכ"ל מפלגת העבודה לאחר התפטרות המזכ"ל רענן כהן. הוא פרש מתפקיד זה בשנת 2003, בניגוד להבטחתו עם היבחרו, שיכהן בתפקידו קדנציה מלאה.
בשנת 2005 זכה במקום הראשון בהצבעה שנערכה במרכז מפלגת העבודה לקביעת שרי המפלגה בקואליציה עם הליכוד והתמנה, לפי בקשתו, כשר הפנים בממשלת אריאל שרון השנייה. ביוני 2005 בתקופת כהונתו כשר הפנים יזם חוק המאפשר לעובדים זרים ולילדיהם (אשר עומדים בתנאים הקבועים בחוק) להסדיר מעמדם במדינת ישראל. הוא הצליח בייזום החוק החדש (שהיה למעשה שינוי במדיניות ההגירה הברורה של לא-יהודים למדינת ישראל) חרף ההתנגדות של חבריו לקואליציה מסיבות הקשורות בצביון המדינה כמדינה יהודית ומסיבות כלכליות, אך זכה לתמיכה מארגוני זכויות אדם. לאחר כשנה בתפקיד שר הפנים, פרש מהממשלה יחד עם חברי מפלגתו. בפריימריס לקביעת הרשימה לכנסת ה-17 זכה בדירוג השני בבחירות והוצב במקום השלישי ברשימת "העבודה" לכנסת ה-17.
ב-4 במאי 2006 הושבע כשר המדע והטכנולוגיה בממשלת אולמרט. ב-7 במאי 2006 החליטה הממשלה לצרף למשרדו את סמכויות התרבות והספורט, שהועברו אליו ממשרד החינוך. ב-30 באוקטובר 2006 התפטר מהממשלה לאחר שהביע את התנגדותו וכמחאה על הצטרפות סיעת ישראל ביתנו לקואליציה ומינויו של אביגדור ליברמן לשר.
בפברואר 2007 נבחר ליו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה, במקומו של ראלב מג'אדלה, שמונה לשר. בנוסף, כיהן כחבר בוועדת חוקה חוק ומשפט. החל מיולי 2008 עמד בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא ועידת התביעות.
פינס-פז התמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות המקדימות, שנערכו ב-28 במאי 2007, אך זכה ל-8 אחוזי תמיכה. בסיבוב השני של המרוץ תמך באהוד ברק.
בפריימריז של "העבודה" בדצמבר 2008 הגיע למקום השני בין המתמודדים ברשימה הארצית. בהתאם לכך, מוקם במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18. במרץ 2009, כאשר עלה הנושא לדיון, היה בין המתנגדים להצעתו של יושב-ראש המפלגה, אהוד ברק, בדבר הצטרפות לממשלתו השנייה של בנימין נתניהו. לאחר שנכשל בהתנגדותו, היה שותף יחד עם חברי הכנסת עמיר פרץ, יולי תמיר ואיתן כבל בקבוצת "מורדים" בסיעת העבודה, אשר מתנגדת למהלכיה של הממשלה, אף על פי שבאופן רשמי היא חלק מהקואליציה.
ב-7 בינואר 2010 הודיע על התפטרותו מהכנסת ופרישה מהחיים הפוליטיים באומרו: "מפלגת העבודה איבדה את דרכה ואין באפשרותי להמשיך ולהשפיע". עוד אמר, כי הוא חש שאין לו סיעה ואין לו מנהיג. בעקבות התפטרותו, מונתה ד"ר עינת וילף לחברת כנסת במקומו.
לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים.
ביוני 2010 הצטרף לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה, ומונה לראש החטיבה ללימודי השלטון המקומי. באפריל 2012 עבר לאוניברסיטת תל אביב, הקים את "המכון לשלטון מקומי", והוא עומד מאז בראשו.
באוגוסט 2011 מונה ליו"ר חברת השילוח "אוריין".
בינואר 2013 הודיע כי הוא חוזר לשורות מפלגת העבודה ותומך בה בבחירות לכנסת ה-19.
בפברואר 2013 נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד המנהל של בית לוחמי הגטאות.
ביוני 2013 מונה ליו"ר איגוד ההתעמלות ושימש בתפקיד עד למינויו של רז פלד.
פינס-פז נשוי לעורכת הדין אורלי פינס ואב לבן ובת. מתגורר ברעננה.
טוגן
ח'רטום
חֻ'רטוּם (בערבית: الْخُرْطُوم; תעתיק מדויק: אַלְחֻ'רְטוּם, מילולית: "חדק פיל") היא עיר הבירה של סודאן ושל מדינת ח'רטום. העיר ממוקמת במקום מפגש הנילוס הכחול שמוצאו מאתיופיה עם הנילוס הלבן שמוצאו מאוגנדה. ממפגש שני נהרות אלה נוצר הנילוס, הזורם צפונה למצרים ונשפך לים התיכון. העיר מאכלסת כ-5.9 מיליון בני אדם (2021) וכ-9.5 מיליון במטרופולין (2009), הכולל גם את הערים אומדורמאן וצפון ח'רטום (עיר נפרדת הקרויה גם ח'רטום בחרי ומצויה מעבר לנילוס הכחול). ח'רטום שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2005.
היסטוריה.
ח'רטום נוסדה ב-1821 כעיר מוצב של הצבא המצרי, אך גדלה בשל חשיבותה המסחרית.
ב-13 במרץ 1884 תקפו כוחות של מורדים סודנים בפיקודו של מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי (משיח באמונה המוסלמית) את העיר, שעליה הגנו כוחות מצריים בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון. ב-26 בינואר 1885 נכבשה העיר על ידי תומכי המהדי, שהחזיקו בה עד שהובסו ב-2 בספטמבר 1898 על ידי הכוחות הבריטיים בפיקודו של הוריישו קיצ'נר בקרב אומדורמאן.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 התיישבו בעיר פליטים רבים שנמלטו מצ'אד, מאתיופיה ומאוגנדה. הפליטים התיישבו במחנות פליטים מסביב לעיר.
בתחילת מרץ 1973 נערכה בעיר מתקפה על שגרירות סעודיה, בידי ארגון ספטמבר השחור. המחבלים חטפו 10 דיפלומטים זרים שהתכנסו בשגרירות הסעודית בעיר, לאחר ניסיונות להשיג שחרור אסירים בארצות הברית וישראל שלא צלחו, שחררו המחבלים את הדיפלומטים הערביים ורצחו באכזריות את שגריר ארצות הברית וסגנו ואת שגריר בלגיה. אחד המחבלים עקר את ליבו של שגריר ארצות הברית.
בשנת 1977 הושלם צינור הנפט הראשון בין ח'רטום לפורט סודאן.
בעקבות הפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, האשימה ארצות הברית את סודאן במתן מקלט לפעילים של אל-קאעידה, הארגון שנחשד באחריות לפיגועים, ותקפה בטילים ב-20 באוגוסט 1998 את מפעל התרופות א-שיפה בח'רטום. מנהיג הארגון אוסאמה בן לאדן אף התגורר בבית ברובע אל-ריאד שבעיר בשנים 1991- 1996, עד שגורש מן הארץ.
עם מותו הפתאומי של מפקד צבא דרום סודאן וסגן הנשיא ג'ון גראנג בסוף יולי 2005, פרצו מהומות בעיר, שגרמו למותם של כ-24 איש.
השכלה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת ח'רטום, שנוסדה ב-1903 בשם "מכללת גורדון". כמו כן נמצאים בעיר שלוחה של אוניברסיטת קהיר והמכון הפוליטכני של ח'רטום.
פולרן
הפולרנים (אנגלית: Fullerenes) הם קבוצת אלוטרופים של פחמן טהור, שצורתם יכולה להיות כדורית (אז הם מכונים "כדורי באקי"), אליפטית או צינורית. פולרנים גליליים מכונים "ננו-צינוריות פחמן". המבנה הכימי של הפולרנים דומה לזה של גרפיט, אך בניגוד לגרפיט הם עשויים לכלול גם טבעות מחומשות (או מתומנות) המונעות מהמולקולה כולה להיות מישורית.
הפולרנים התגלו ב-1985 על ידי רוברט קורל, הארי קרוטו וריצ'רד סמולי מאוניברסיטת סאסקס ומאוניברסיטת רייס, והם קרויים על שם האדריכל ריצ'רד באקמינסטר פולר.
תחזית וגילוי.
עד 1985 היו ידועים שני אלוטרופים של פחמן: גרפיט ויהלום. שני חומרים אלו מורכבים רק מאטומים של פחמן אך שונים במבנה המרחבי שלהם. בתוך גביש יהלום, אטומי הפחמן מסודרים במבנה תלת-ממדי צפוף. לעומת זאת, בגרפיט אטומי הפחמן יוצרים משטחים דו-ממדיים, שכל אחד מהם הוא סריג משושים, והמשטחים נחים אחד על גבי השני, ללא קשרים חזקים.
הקיום של פולרן המורכב מ-60 אטומי פחמן (C60) נחזה בשנת 1970 על ידי כימאי אורגני יפני בשם איג'י אוסווה (Eiji Osawa) מהאוניברסיטה הטכנולוגית של טויוהאשי. הוא העלה את הרעיון שניתן ליצור מבנה של איקוסהדרון קטום (צורה הקרויה גם באקמינסטרפולרן, שהומצאה במקור על ידי ארכימדס) בעזרת 60 אטומי פחמן, ושצורה זאת תהיה יציבה. אוסאווה הבחין כי המבנה המרחבי של מולקולת קוראנולן הוא חלק מהפאון שלפיו בנוי כדור כדורגל (מחומש המוקף בחמישה משושים), והעלה את ההשערה שהכדור המלא יכול להתקיים גם הוא. הרעיון שלו הגיע לעיתונים יפניים אולם לא הגיע לאירופה או לאמריקה בגלל מחסום השפה.
בתחילת שנות ה-60 החלו להתפתח מקורות המייצרים צברים, ותכונותיהם של צברים החלו להיחקר. עבור צברים פחמניים קטנים היה ידוע שעד 10 אטומים הפחמנים מסתדרים בקו ישר, ולאחר גודל 10 הם יוצרים שרשראות סגורות. התפתחות חשובה הייתה המצאתו של מקור לצברים קרים על ידי ריצרד סמולי (מאוניברסיטת רייס שבטקסס) ב-1980. מקור צברים זה עושה שימוש בפולס לייזר הפוגע במקל גרפיט כדי ליצור פלזמה של אטומי פחמן, ולאחר מכן בפולס של גז על מנת לקרר את הפלזמה וליצור צברים. ב-1984 אנדרו קלדור (Andrew Kaldor) השתמש במקור מהסוג הזה ליצירת צברים של פחמן בגדלים שבין אטום אחד למאה אטומים בצבר. ניתן היה להבחין, בנתונים שהוא קיבל, ששכיחות הצברים בגודל של 60 אטומים ו-70 אטומים הייתה קצת יותר גדולה משל שאר הצברים, אך לנושא זה לא יוחסה מחשבה רבה. שנה לאחר מכן, בעקבות שיפורים במקור הצברים, חוקרים מקבוצת ריצ'רד סמולי, ביניהם הארי קרוטו (אז באוניברסיטת סאסקס, כיום באוניברסיטת פלורידה), ג'יימס ר. הית', שון אובריאן ורוברט קארל מאוניברסיטת רייס, גילו שכאשר מנמיכים את הטמפרטורה בה נוצרים הצברים, כל גודלי הצברים נעלמים ונוצרים רק צברים בגודל 60 אטומים וכן ריכוז קטן של צברים בגודל 70 אטומים. הקבוצה שיערה שהמקור ליציבות יוצאת הדופן של צברים בגודל 60 אטומים נובעת מכך שגודל זה מאפשר ליצור את האיקוסהדרון הקטום, ומכך שמבנה זה יציב הרבה יותר ממבנים עם מספרים אחרים של אטומים. מדידה זאת נחשבת ל'גילוי' של הפולרנים, ובזכותה הוענק פרס נובל לכימיה לשנת 1996 לקרוטו, קארל, וסמולי. יחודה של התגלית היה לא רק בהדגמת קיומו של הפולרן, אלא גם בכך שהסתבר שאטומי הפחמן נוטים להסתדר באופן טבעי במבנה זה.