במקביל לעבודה על ספינת החילוץ, המשיך פוטיאטין לנהל את המשא ומתן המדיני מול הצוות היפני בשימודה. בתחילת פברואר 1855 הגיעו הצדדים להסכמות וב-7 לחודש נחתם הסכם "שימודה" במקדש צ'ורקוג'י (Chorakuji) בעיר. בהסכם מכריזות שתי המדינות על כינון שלום ביניהן, יחסי ידידות בין שני העמים, והוא מפרט שורה של הבנות בנושאים פוליטיים, כלכליים, מסחריים וקונסולריים. ההסכם כלל הסכמה יפנית לפתיחת מספר נמלים בפני ספינות רוסיות לצורכי אספקה ותחזוקה, וכן להצבת קונסוליות רוסיות בנמלים אלה.
גם בניית ספינת החילוץ התקדמה בקצב מהיר וכעבור כשלושה חודשי עבודה, במרץ 1855, גוף הספינה היה מוכן לטבילה בים. בהתאם לשיטות הנהוגות במספנות מערביות, נבנתה הספינה כשהיא נחה על מסילה מקורות עץ שנבנתה על יסודות מאבן בשיפוע לכיוון המים. בתום הבנייה שימשה המסילה לשיגור הספינה אל המים. מבנה מסילת ההשקה היה בבחינת חידוש גדול ליפנים והם למדו אותו מקרוב. בשיטה היפנית הספינות נבנו על החול בחוף הים, ונגררו במאמצים רבים אל המים, תהליך שגזל זמן רב ולעיתים נמשך מספר ימים. כשהייתה הספינה החדשה מוכנה על מתקן ההשקה, שומנו היטב קורות המסילה ובהינתן האות היא החליקה במהירות, תוך דקות, אל המים. ציור יפני רשמי מתאר אירוע ייחודי זה, שבסופו, כאשר הספינה צפה במי המפרץ מיהרו רבים מהצופים לברך את פוטיאטין.
פוטיאטין קרא לספינה "הדה" כהוקרה על התמיכה והעזרה שקיבלו הרוסים מאנשי הכפר. ב-8 במאי 1855 הפליגה ה"הדה" לרוסיה.
אחרית.
בניית ה"הדה" סייעה רבות להתפתחות שיטות העבודה במספנות היפניות, ובעקבות הניסיון שנרכש בהדה, הצטייד הצי היפני במספר ספינות שתוכננו כדוגמתה.
פוטיאטין נשלח פעמיים נוספות ליפן, בשנים 1857–1858, על מנת להשלים ולהרחיב את הסכמי הסחר בין המדינות. עם שובו לרוסיה הוא קודם לדרגת אדמירל בשנת 1858. בשנת 1861 מונה לשר החינוך ברוסיה, אך שימש בתפקיד שנה אחת בלבד. בעקבות פועלו לקשירת היחסים עם יפן זכה להערכה רבה ובשנת 1869, בהגיעו לגיל 65, הוענק לו תואר רוזן. פוטיאטין נפטר בפריס ב-16 באוקטובר 1883.
ביפן מצוינים מספר אתרים הקשורים לבניית ה"הדה". אתר בניית הספינה מונצח באנדרטה ובה שמות הנגרים המומחים שעמדו בראש קבוצות העבודה. במקדש הונזנג'י (Honznji) בהדה מצויים עד היום החדר ושולחן העבודה ששימשו את פוטיאטין במהלך בניית המפרשית. במוזיאון הימי הקטן בהדה מצוי דגם של המפרשית, תצוגה המתארת את סיפור בנייתה וכן עוגן של הדיאנה. טביעת ה"דיאנה" מונצחת במספר אתרים בעיר פוג'י ובהם דגם גדול של הדיאנה הנמצא בפרק הסמוך לים, אנדרטה עם פסלו של פוטיאטין המחולץ מהמים על ידי דייגים יפנים, וכן אנדרטה ובה מוצג עוגן של הספינה שנמשה ב-1976 ממקום הטביעה.
מדי שנה, בחודש יולי, נערך בהדה מצעד ססגוני בשיתוף מקומיים ואורחים מרוסיה לזכרו של פוטיאטין ולציון שיתוף הפעולה בין העמים בבניית ספינת החילוץ.
חברת הנפט הלאומית האיראנית
חברת הנפט הלאומית האיראנית (בפרסית: شرکت ملّی نفت ایران) היא תאגיד בבעלות ממשלתית בניהולו של משרד הנפט של איראן, האחראי להפקה ולהפצה של נפט וגז טבעי של איראן. מטה החברה נמצא בטהראן. החברה הוקמה בשנת 1948 והוגדרה מחדש במסגרת הסכם הקונסורציום משנת 1954. החברה מדורגת כחברת הנפט השנייה בגודלה בעולם, לאחר עראמקו שנמצאת בבעלות סעודית.
החברה אחראית באופן בלעדי לחיפוש, קידוח, ייצור, הפצה וייצוא של נפט גולמי, כמו גם חיפוש, מיצוי ומכירות של גז טבעי וגז טבעי נוזלי. חברת הנפט האיראנית מייצאת את עודפי הייצור לפי שיקולים מסחריים במסגרת המכסות שנקבעו על ידי אופ"ק. בתחילת 2015 עתודות הפחמימנים הנוזלים הניתנים לשחזור של החברה עמדו על (10% מכלל העולם). כושר הייצור הנוכחי של חברת הנפט האיראנית כולל מעל נפט גולמי ומעל 750 מיליון קוב מעוקב גז ליום.
היסטוריה.
רקע: 1901 - 1951.
במאי 1901 קיבל ויליאם נוקס ד'ארסי זיכיון מהשאה לחיפוש נפט. במאי 1908 התגלה נפט, והיה זה הממצא המשמעותי הראשון במזרח התיכון.
בשנת 1935 ביקש רזא שאה מהקהילה הבינלאומית להתייחס לפרס כאל "איראן", ובעקבות זאת שונה השם של חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC) לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC). לאחר מלחמת העולם השנייה, התעצמה התנועה הלאומית באיראן, במיוחד סביב משאבי הטבע האיראניים המנוצלים על ידי החברות הזרות מבלי לפצות כראוי את משלמי המיסים האיראניים. חברת הנפט האנגלו-איראנית והממשלה הפרו-איראנית המערבית בראשות ראש הממשלה חאג'עלי רזמארא, התנגדו בתחילה ללחץ לאומני לשנות את תנאי הזיכיון של חברת הנפט לטובת איראן. במרץ 1951 נרצח רזמארא; ומוחמד מוסאדק, לאומני, נבחר לראש הממשלה החדש על ידי המג'ליס של איראן .
חברת הנפט האיראנית: 1951–1979.
באפריל 1951 הלאים המג'ליס את תעשיית הנפט האיראנית בהצבעה פה אחד, והוקמה חברת הנפט הלאומית האיראנית. חברת הנפט האנגלו-איראנית משכה את הנהלתה מאיראן וארגנה אמברגו יעיל ברחבי העולם של נפט איראני. הממשלה הבריטית, שהחזיקה בבעלות על החברה האנגלו-איראנית, ערערה על ההלאמה בבית הדין הבינלאומי בהאג, אולם תלונתה נדחתה.
באביב 1953 אישר נשיא ארצות הברית הנכנס דווייט אייזנהאואר לסוכנות הביון המרכזית (CIA), לארגן הפיכה נגד ממשלת מוסאדק. באוגוסט 1953 העלתה ההפיכה לשלטון את הגנרל הפרו-מערבי פזל-אללה זאהדי כראש הממשלה החדש, יחד עם שובו לאיראן של השאה מוחמד רזא פהלווי מגלותו הקצרה באיטליה.
בשנת 1954 הפכה חברת הנפט האנגלו-איראנית לחברת בריטיש פטרוליום. בלחץ של ארצות הברית, החברה קיבלה בהכרעה את החברות בקונסורציום של חברות, שנוסד באוקטובר 1954, כדי להחזיר את הנפט האיראני לשוק הבינלאומי. היא התאגדה בלונדון כחברת החזקות "Iranian Oil Participants" (IOP). החברים המייסדים של IOP כללו את בריטיש פטרוליום (40%), גאלף (לימים שברון, 8%), של (14%) ו- Compagnie Française des Pétroles (לימים Total SA, 6%). ארבע השותפות לארמקו - Standard Oil מקליפורניה (SoCal, לימים שברון), Standard Oil מניו ג'רזי (לימים אקסון, אחר כך ExxonMobil), Standard Oil מניו יורק (לימים מוביל, אחר כך ExxonMobil), ו-Texaco (לימים שברון) - כל אחת החזיקה ב-8% בחברת ההחזקות.
כל חברי IOP הכירו בבעלות של חברת הנפט הלאומית האיראנית בנפט ובמתקנים באיראן, והתפקיד של IOP היה להפעיל ולנהל אותם. תאגיד IOP הסכים לחלוק רווחים על בסיס 50-50 עם איראן, "אך לא לפתוח את ספריה בפני מבקרי איראן או לאפשר לאיראנים להיכנס למועצת המנהלים".
באיראן IOP המשיכה לפעול עד המהפכה האיסלאמית בשנת 1979. המשטר החדש של איתוללה חומייני החרים את כל נכסי החברה באיראן. על פי אתר האינטרנט של החברה: ניצחון המהפכה האיסלאמית ביטל את הסכם הקונסורציום משנת 1954 ואת כל התקנות הנוגעות לו. נטילת השלטון באיראן על ידי הרפובליקה האיסלאמית החדשה הובילה לנסיגת עובדים זרים מתעשיית הנפט של איראן, ואיראנים השתלטו על מלוא ענייניה.
מאגרי הנפט של חברת הנפט הלאומית האיראנית.
על פי נתוני אופ"ק, עתודות הפחמימנים הנוזלים של חברת הנפט האיראנית בסוף 2006 היו .
בראשית 2001 עתודות הנפט נאמדו בכ- , אולם בשנת 2002 התוצאה של המחקר שיזמה חברת הנפט הראה עתודות ענק, והוסיף כ- לרזרבות הנפט האיראניות.
לאחר 2003 גילתה איראן כמה תגליות משמעותיות שהובילו לתוספת של נפט לעתודות.
הרוב המכריע של מאגרי הנפט הגולמי של איראן ממוקמים בשדות ענקיים על חוף הים בדרום מערב ח'וזסטן, בסמוך לגבול עיראק. בסך הכל, יש לאיראן 40 שדות מייצרים - 27 ביבשה ו-13 מחוץ לחוף. הנפט הגולמי של איראן הוא בדרך כלל בינוני בגופרית ובטווח ה-API של 28–35 °.
עתודות נפט אסטרטגיות.
איראן החלה בשנת 2006 בתוכנית לייצר עתודת נפט אסטרטגית עולמית עם הקמת 15 מיכלי אחסון נפט גולמי בהספק מתוכנן של . נכון לשנת 2012 איראן מסוגלת לאגור נפט גולמי במפרץ הפרסי למשך 10–12 יום. הנתון אמור להגיע ל 30–40 יום לאחר סיום בניית מתקני האחסון החדשים.
עתודות גז.
חברת הנפט הלאומית האיראנית מחזיקה בערך של מאגרי גז טבעי מוכחים. היא נהנית מעתודות גז השניות בגודלן בעולם אחרי רוסיה.
המלחמה בדונבאס
המלחמה בדונבאס היא סכסוך מזוין באזור דונבאס, אוקראינה. המלחמה התחילה במחאות מתחילת חודש מרץ 2014, שאורגנו על ידי קבוצות בדלניות פרו-רוסיות במחוזות דונצק ולוהנסק שבאוקראינה, אזור שידוע בשם "דונבאס". המחאות נולדו בעקבות המהפכה האוקראינית בשנת 2014 ותנועת יברומאידאן. הפגנות אלה צמחו לאחר סיפוח קרים על ידי הפדרציה הרוסית והיו חלק מקבוצה רחבה יותר של מחאות פרו-רוסיות במקביל ברחבי דרום ומזרח אוקראינה. אך בדונבאס הן הסלימו לכדי עימות מזוין בין הכוחות הבדלניים של הרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק והממשל האוקראיני. בסך הכל נהרגו בין 3,000 ל-13,000 אזרחים. למעלה ממיליון נעקרו מבתיהם.
מאז תחילת הסכסוך היו יותר מעשרים הפסקות אש, שכל אחת מהן נועדה להישאר בתוקף ללא הגבלת זמן, אך אף אחת מהן לא הרגיעה את האלימות. הניסיון המוצלח ביותר להפסיק את הלחימה היה בשנת 2016, אז הפסקת האש נמשכה שישה שבועות ברציפות. הפסקת האש האחרונה נכנסה לתוקפה ב-8 במרץ 2019, מה שהביא לירידה משמעותית של הלחימה בימים שלאחר מכן (לטענת שני הצדדים). באפריל 2021 לאחר כשנתיים של שקט יחסי חלה הסלמה בקרבות.
התפתחות הלחימה.