נסיך ליכטנשטיין הוא המונרך הריבון וראש המדינה של ליכטנשטיין. תפקיד זה הוגדר מאז ייסוד הנסיכות ב-23 בינואר 1719. כל הנסיכים לאורך השנים היו חברי בית ליכטנשטיין. סדר הירושה לתואר נקבע לפי החוק הסאלי ולפיכך מוגבל רק לגברים מצאצאיו החוקיים של הנסיך יוהאן הראשון. בנוסף לתואר נסיך ליכטנשטיין, הנסיך המכהן מחזיק גם בתואר דוכס טרופאו ויגנדורף ורוזן ריטברג.
היסטוריה.
הנסיך הראשון שהתגורר בליכטנשטיין באופן קבוע היה פרנץ יוזף השני, שעבר לנסיכות הקטנה עת עלה לשלטון ב-1938. עד שנה זאת נסיכי ליכטנשטיין התגוררו באוסטריה. המעבר היה כתוצאה מאי היציבות הפוליטית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
תפקוד וסמכויות.
הנסיך הוא בעל הסמכות לפזר את הפרלמנט והממשלה, לבחור שופטים ולהטיל וטו על חקיקה (מלבד חקיקה שמטרתה להפוך את הנסיכות לרפובליקה).
אגם מג'ורה
קרלו בורומאו
נתן שיפריס
נתן שיפריס (1882 – 1 באפריל 1950) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר, ממתיישבי עין גנים, מכונאי ובלשן עברית.
ביוגרפיה.
נולד ב-1882 בעיירה הקטנה פודול שברוסיה (קרוב לפרוסקורוב וקמניץ-פודולסקי) לשמעון ורצה שיפריס. היה החמישי בין שישה ילדים. בצעירותו למד בחדר וניבאו לו עתיד רבני גדול אך נתן החליט ללמוד מלאכת כפיים הקשורה לחקלאות ולכן הלך ללמוד מכונאות ומסגרות ב"אורט" שבפרוסקורוב.
בשנת תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל. תחילה עבד במפעל של וואגנר הטמפלרי. בהמשך עבד בפרדסי פתח תקווה. בשנת 1905 היה בין מקימי בית החרושת לשמן חדיד באזור בן שמן ולאחר אי הצלחת המפעל עבר לחיפה והקים שם את בית החרושת לשמן "עתיד" ממנו צמח מפעל שמן תעשיות.
באותה שנה (1905) היה ממייסדי "הפועל הצעיר" וחבר הוועד המרכזי שלו. לאחר שעלתה התנגדות לקרוא לארגון החדש בשם "פועלי ציון", בנימוק שאין לקרוא לארגון בארץ ישראל בשם מפלגה הקיימת בחוץ לארץ, הציע שיפריס לקרוא לארגון "הסתדרות הפועלים הצעירים בא"י", והצעתו התקבלה בקיצורו של השם ל"הפועל הצעיר".
שיפריס התיישב בעין גנים ונטע פרדס, ולפרנסתו עבד כמכונאי במפעל "פלשתינה" לשאיבת מים מהירקון, שייסד בצלאל יפה. בשנת תרע"ב (1912) נשלח לגרמניה על ידי בצלאל יפה להביא למפעל מנוע דיזל, שהיה מנוע הדיזל הראשון בארץ ישראל, וכמו כן הביא עמו משאבות צנטריפוגליות. הציוד הותקן בתוך מבנה מיוחד ("בית הבטון") שעל גדות הירקון. המשאבות שאבו את מי הירקון במשך כל שעות היממה והמים הוזרמו להשקיית פרדסי פתח תקווה. כעבור זמן חוברו המשאבות לבריכת ההשקיה שנבנתה על הגבעה בעין גנים, ושיפריס היה אחראי לטיפול בהן והשגיח על פעילותן התקינה.
בביקורו בגרמניה הביא עמו שיפריס גם מנוע קטן עבור הבאר של תל אביב, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן. באפריל 1917, בעקבות הוראת השלטונות העות'מאניים על יציאת היהודים מיפו ומתל אביב, הוטל עליו (יחד עם אהרן סברדלוב) לפרק את המנוע ששימש את מפעל המים של תל אביב ולהסתיר את חלקיו בבור, כדי שהטורקים לא יחרימוהו.
במשך שנים עבד בחברת "הירקון" (שבבעלות "חברת החשמל א"י"), שרכשה את מבנה "בית הבטון" מידי בצלאל יפה. כמו כן המשיך בעסקנותו בתנועת הפועלים בארץ ישראל, וכן היה פעיל בארגון בעלי המלאכה בארץ ישראל.
לצד פעילותו המקצועית ועסקנותו הציבורית, התמסר שיפריס לבלשנות בתחום מדעי הטבע, החקלאות, המכונאות והטכניקה. לימים צירפו חיים נחמן ביאליק לוועד הלשון העברית. הוא חיבר ביחד עם יחיאל גרינפלד את הכותר "מונחים לחקלאות ומלאכה", שיצא לראשונה בשנת 1929 ולאחר מכן יצא בשנית בשנת 1947.
שיפריס היה בידידות קרובה עם אישים ידועים בני התקופה ההיא, ובהם חיים נחמן ביאליק ולוי אשכול. לאשכול, בהיותו צעיר כבן עשרים, היה קשר מכתבים עם רעייתו של שיפריס, שהייתה מבוגרת מאשכול בלמעלה מעשור. לימים היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בווינה, ואשכול ביקר אותה מספר פעמים. לאחר פטירתה נישא בשנית לפסיה גרינברג.
נהרג בתאונת דרכים בליל פסח תש"י (1 באפריל 1950). לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת עין גנים בפתח תקווה. האקדמיה ללשון העברית הנציחה את זכרו בקריאת מחלקת המילונים הטכניים על שמו.
משפחתו.
שיפריס נישא לרבקה צדיקוב, בתו של המגיד בצלאל צדיקוב וממנה נולדו שלושה ילדים: הבוטנאי פרופסור עובד שיפריס ושתי בנות, כרמליה ויהודית. רבקה נפטרה ב-1921 ולאחר מספר שנים נישא לפסיה גרינברג ומנישואין אלו נולדו שני בנים: ראובן, והבוטנאי פרופ' חן שיפריס. פסיה נפטרה ב-1954. נכדו הוא ד"ר נתן שיפריס, היסטוריון, ופעיל וחוקר בפרשת ילדי תימן.
הנצחתו.
על שמו רחוב בפתח תקווה בסמוך לנחל הירקון.
איזרעאל קאמאקאוויוו'אולה
בצלאל צדיקוב
ר' שלום בצלאל צָדיקוֹב (כונה: המגיד צדיקוב; בכתיב יידי: צדיקאָוו; תרי"ג, 1853 - תרע"ח, 1918) היה מגיד בליטא ובארץ ישראל, שהטיף לחיבת ציון ולעלייה לארץ ישראל.
תולדותיו.
שלום בצלאל צדיקוב נולד בעיירה הקטנה פושלאט, במחוז פוניבז' שבפלך קובנה בליטא (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), לחיים צבי צדיקוב. בצעירותו קיבל חינוך תורני והתחנך בישיבות ליטא. לאחר נישואיו היה מלמד דרדקי, וכן מסר שיעורי תורה ל'בעלי בתים'. עם הזמן גילה את כושר הנאום והחל לדרוש ברבים בבתי כנסת בקהילות שונות, כשהוא מתמקד בהטפה לחיבת ציון. לאחר יסוד "המזרחי" נשלח על ידי הרב יצחק יעקב ריינס לשאת דרשות תעמולה בערי תחום המושב למען הציונות הדתית.
בשנת 1906, בהיותו כבן 53, עלה לארץ ישראל, ויחד עמו הביא גם את בניו הבוגרים. בהיותו בארץ ישראל המשיך לדרוש ברבים ולהטיף לחלוציות וליישוב הארץ. את דרשותיו נשא בבית המדרש של בעלי המלאכה בנוה שלום שביפו (משם צמח ארגון מרכז בעלי מלאכה). כשנודע לו שמת בנו החלוץ, אליעזר, שעבד בשמירה בגליל העליון, כינס את הקהל בבית הכנסת ודרש בפניהם בהתלהבות על מיתת בנו למען הארץ, ולבסוף בירך ברכת "שהחיינו".
לפני מלחמת העולם הראשונה נסע לרוסיה לסבב של דרשות על עלייה לארץ ישראל וחיבת ציון, אך בשל המלחמה נבצר ממנו לשוב ארצה. נפטר במינסק בשנת תרע"ח (1918).
משפחתו.
היה נשוי לעדה, בת נתן סגל (נפטרה בתל אביב בשנת 1921). בנו אליעזר מת בחייו. בנו חיים צדיקוב היה ממייסדי דגניה א' (ובנו שלו, בצלאל אמיר, היה קצין חינוך ראשי בצה"ל). בתו רבקה נישאה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
חיים צדיקוב
חיים צדיקוב (12 בדצמבר 1893 – 30 באוקטובר 1968) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי דגניה א' וממקימי הקבוצה היפואית, פעיל ציוני במצרים.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1893 בעיירה פושלאט , במחוז פוניבז' שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי, באזור ליטא), בנם של עדה לבית סגל והמגיד הציוני שלום בצלאל צדיקוב ("המגיד צדיקוב"). בצעירותו קיבל חינוך דתי, ולאחר מכן למד בגימנסיה בשאוול. בבחרותו היה חבר ב"צעירי ציון" ולאחר מכן ב"הסתדרות צ. ס." ( ציונים סוציאליסטים).
בשנת 1906 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל. במשך כשנה עבד בקבוצת "אחוה" בביירות. בשנת 1909 נמנה עם מייסדי דגניה א'. בשנת 1915 היה בין מייסדי "הקבוצה היפואית" בתל אביב. נישא לחברת דגניה א' סוניה (שרה דינה) מיכלסון, שעלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור".
התגורר בדגניה במשך עשור, עד שנת 1919. לאחר שחלה במלריה נאלץ לנסוע למצרים לצורכי ריפוי. שם נולד בשנת 1925 בנו היחיד, בצלאל. במשך מספר שנים היה מורה לעברית במצרים. בשנת 1927 ייסד יחד עם אליעזר יפה ואברהם האפט את סניף תנובה בקהיר. שימש נציגן של חברות ארצישראליות גדולות, ובהן הכשרת הישוב ורסקו, לצורך שיווק קרקעות בארץ ישראל ליהודי מצרים. בשנת 1927 היה ממייסדי המועדון העברי בקהיר ועמד בראשו. כמו כן היה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים שונים, ובהם קרן היסוד, הקרן הקיימת ובני ברית.
בראשית שנת 1940 נפטרה אשתו, שסבלה ממחלת לב בשבע השנים האחרונות לחייה. בת 43 במותה.
בתקופת מלחמת העצמאות היה בין היהודים הרבים שנאסרו במצרים בחשד לציונות. לאחר הקמת המדינה שוחרר וחזר לארץ.
נפטר בשנת 1968, בשנה ה-75 לחייו. נקבר בבית העלמין בסביון.
אחותו רבקה הייתה נשואה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
בנו בצלאל אמיר היה קצין חינוך ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
גזל הרבים
50/50 הוא סרט דרמה קומית-שחורה אמריקאי משנת 2011 בבימויו של ג'ונתן לוין ובכיכובם של ג'וזף גורדון לוויט וסת' רוגן. הסרט יצא לראשונה לאקרנים ב-30 בספטמבר 2011. הסרט נכתב בהשראת התמודדות תסריטאי הסרט ויל רייזר עם מחלת הסרטן.
תקציר העלילה.
עלילת הסרט עוקבת אחר בחור צעיר בשם אדם לרנר (מגולם על ידי ג'וזף גורדון לוויט) אשר מגלה בגיל 27 כי הכאבים בגבו הם למעשה סוג נדיר של סרטן וכי סיכוייו לשרוד את המחלה הם 50/50. הוא מחליט להתחיל טיפולי כימותרפיה כדי להילחם על חייו. לאורך הסרט מלווים אותו במאבקו חברו הטוב קייל (מגולם על ידי סת' רוגן), זוגתו האמנית רייצ'ל (מגולמת על ידי ברייס דאלאס הווארד), אמו הדרמטית (מגולמת על ידי אנג'ליקה יוסטון) והמטפלת-פסיכולוגית שלו קת'י (מגולמת על ידי אנה קנדריק). כמו כן במהלך טיפוליו אדם מתיידד עם שני מטופלים מבוגרים בשם מיץ' ואלן אשר עוברים גם הם טיפולי כימותרפיה (מגולמים על ידי פיליפ בייקר הול ומאט פרואר).
עובד שיפריס
עובד שיפריס (31 באוקטובר 1914 – 25 ביוני 2004) היה בוטנאי ישראלי-אמריקאי, מייסד המעבדה לגנטיקה של צמחים (כיום המחלקה למדעי הצמח) במכון ויצמן למדע, ולאחר מכן חוקר באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
ביוגרפיה.