הצחראש הלבן נחשב לשחיין מצוין, אשר מותאם היטב למים וכמעט שאינו מבקר על הקרקע. הליכתו נראית מגוחכת למדי ולרוב אינו עף גם בשעת סכנה, אלא מעדיף לברוח בשחייה או בריצה מהירה על פני המים, דבר שמקל על ציידים לצוד אותו. הוא מותאם לחיות במקווי מים רדודים (בעומק של 0.5-3 מטרים), הנמצאים דווקא באזורי אקלים יבש. הקינון עצמו מבוצע בגדות מקווי מים עם צמחייה צפופה, בעיקר בסבך קנים וסוף. רבים מבתי הגידול הלחים המאפיינים מין זה הם זמניים, או קבועים למחצה, ועובדה זו גורמת, ככל הנראה, לתנודות משמעותיות באוכלוסיותיו של הצחראש הלבן ובתפוצתו. הצחראש תלוי במים יותר ממרבית מיני הברווזים. רגלי המשוטים שלו ממוקמות בקצה האחורי של גופו, תכונה המשפרת את ביצועיו במים אך אינה מאפשרת לו להלך בקלות על החוף. מרבית הצחראשים החורפים בישראל שוהים במאגרי מי קולחין ורק מקצתם במקווי מים מתוקים או מליחים.
את מזונו מחפש הצחראש הלבן בעיקר בלילה, תוך כדי שחייה וצלילה. מין זה מתלהק בחורף בקבוצות גדולות והפרטים ניזונים יחד כקבוצה, אשר מובדלת מיתר הברווזים השוהים במאגרי המים. הצחראש הלבן ניזון בעיקר מחומר צמחי רקוב הצף על פני המים ומזרעים שונים, וכן מהחי, בעיקר מחרקי מים שונים. הוא ניזון גם מרכיכות, תולעים וצמחי-מים.
לצחראש הלבן דו-פרצופיות זוויגית בולטת, כשהזכר צבעוני ובולט והנקבה דהויה כהסוואה למקום דגירתה. הקשר בין בני הזוג הוא עונתי בלבד והזכר אינו משתתף בגידול האפרוחים. לא כל הבוגרים של הצחראשים הלבנים מתרבים כל שנה, מה שמקטין את שיעור הרבייה של האוכלוסייה. הדגירה שלהם נמשכת 22–24 ימים והאפרוחים מגיעים לעצמאות בגיל 8–9 שבועות. ברוסיה מוטלות הביצים בעיקר במהלך חודש יוני. הקן נבנה על ידי הנקבה והוא בנוי ממשטח העשוי גבעולי קנים ועלים. צבען של הביצים לבן מוכתם. בקן 5–10 ביצים, המוטלות במרווחים של יום וחצי בין ביצה אחת לשנייה.
סכנת ההכחדה.
ב-1994 הוכרז הצחראש כמין בסכנת הכחדה עולמית, וב-2002 הוא נרשם בספר האדום של האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) וכן בשתי אמנות של האו"ם להגנת בעלי-חיים, האחת נקראת CMS (Conservation of Migratory Species), העוסקת בהגנה על מינים נודדים, והשנייה Convention on International Trade in Endangered Species) CITES) המגדירה מיני בעלי-חיים האסורים במסחר. מלבד זאת הוא רשום בספרים האדומים של ארצות רבות, לרבות ישראל.
האוכלוסייה העולמית של הצחראש, אשר מנתה בתחילת המאה ה-20 כ-100,000 פרטים, ירדה עד לשנת 2000 לכ-8,000 עד 13,000 פרטים בלבד (הערכה של ארגון ). על בסיס נתונים מדאיגים אלו ואחרים החליטו בשנת 2002 הארגונים שלעיל על ביצוע פעולות שימור והצלה של מין זה ברחבי העולם.
ב-8 בדצמבר 1994 התקיים כנס של קבוצה מקצועית על ידי The Wildlife &amp; Wetlands Trust) WWT), בשטרסבורג, צרפת, כדי לדון בפעולות להצלתו של המין באירופה. הכנס נערך בהשתתפותם של מומחים מבולגריה, דנמרק, גרמניה, יוון, איטליה, מרוקו, הולנד, פקיסטן, רומניה, ספרד, שווייץ, תוניסיה, טורקיה, אנגליה וישראל. המגבלה של הדיון בוועדה היה חוסר מעורבותם של נציגים ממדינות מסוימות ממערב אסיה וממזרח אירופה, כמו רוסיה ואזרבייג'ן, שם מרוכזת מרבית אוכלוסייתו של מין זה.
האיום העיקרי לאוכלוסיית הצחראש הלבן באזורים שונים כמו ברוסיה ובקזחסטן הוא נסיגה מתמדת בשטחם של מקומות המחיה המתאימים. ירידה זו נובעת הן משינויים אקלימיים והן מניצול-יתר של מים לצורכי חקלאות. התייבשות מקווי מים כתוצאה מבצורות ממושכות הביאה לירידה משמעותית בשכיחות הצחראש הלבן באזורים שונים. מתחילת שנות האלפיים, נעשים מאמצים גדולים בספרד ובטורקיה להקים מאגרים מלאכותיים, על מנת לאושש את אוכלוסיותיו של הצחראש הלבן שמתמעטות, בין היתר, בגלל ייבוש הולך וגדל של מאגרי מים טבעיים ולגונות. כך למשל בספרד, כ-%60 מהלגונות בחבל אנדלוסיה התייבשו לחלוטין.
סכנה נוספת היא תחרות והכלאה עם בן סוגו, פליט התרבות הצפון אמריקאי - הצחראש האדמוני (Oxyura jamaicensis). מין פולש זה הובא לראשונה לאנגליה בשנות השלושים של המאה ה-19 והחל להתפשט משנות החמישים ואילך באנגליה ובארצות נוספות, ובמיוחד בספרד. שני המינים מעמידים בני-כלאיים פוריים וחזקים, המשתלטים על בתי הגידול. מספריהם גדלו בצורה משמעותית בעשורים האחרונים והם מהווים סכנה ממשית על קיומו של הצחראש הלבן בכל אזורי תפוצתו. בספרד ובאנגליה נעשים מאמצים גדולים לחסל את המין הפולש. הצחראש האדמוני, וכן בני כלאיים של שני המינים, נצפו לאחרונה גם בצפון אפריקה, אסיה, טורקיה וישראל. מין פולש נוסף שמשפיע על אוכלוסיית הצחראש הוא הקרפיון. בחבל קורדובה שבספרד הוחלט לחסל את דגי הקרפיון מהלגונות כפעולה של שמירת טבע, וזו תרמה להתאוששות מהירה של אוכלוסיית הצחראשים המקננים שם.
סכנה נוספת שמשפיעה על הכחדת הצחראש הלבן היא סכנת הצייד. מין זה קל ביותר לצייד, והוא ניצוד בארצות מתפתחות, בהן הצייד מותר או שאכיפת החוק בהן לא קיימת. כמו כן, הפיזור האקראי של כדרורי העופרת שבקליעים חושפת אותו לפגיעה גם כאשר הירי לא מבוצע באופן מכוון לעברו, והוא חשוף להרעלה כתוצאה מבליעת כדורי העופרת המזהמים את מקווי המים, אשר שוקעים לקרקעית ומצטברים שם. יש הסוברים כי הצייד ואיסוף הביצים בארצות כמו צרפת, איטליה, יוגוסלביה ומצרים היו בין הגורמים הקריטיים להכחדתו הסופית של מין זה כמקנן.
בישראל.
לייבוש הביצות והאגמים בארץ הייתה השפעה עצומה על מגוון מיני בעלי החיים והצמחים. בין הביצות החשובות שיובשו היו ביצות החולה, ביצות כבארה וביצות מישור החוף, ובהמשך גם ביצות העמקים הפנימיים ובקעת הירדן. הייבוש לווה לרוב בניצול מקורות מי הנחלים הן לשתייה והן להשקיית שטחים מעובדים, עד להכחדה כמעט מוחלטת של נופי הביצה בישראל. שינויים אלה השפיעו באופן ניכר על תפקודן של המערכות האקולוגיות הלחות. ייבוש הביצות ובתי הגידול הלחים הביא ככל הנראה להכחדת הצחראש הלבן כמקנן בישראל, אם כי אין עדויות ישירות לכך, וייתכן שהוא נכחד עוד לפני הייבוש.
באמצע שנות ה-30 החלו בבנייה של בריכות דגים קטנות, ובשנות ה-70 הוקמו מאגרי מים גדולים, בעיקר ברמת הגולן, על ידי נציבות המים ומשרד החקלאות. במהלך שנות ה-80 החלה הקמתם של מאגרי מי קולחין ברחבי הארץ למטרת מחזור מים לשימוש בחקלאות, ואלה החלו לשמש עבור בעלי החיים כתחליף מלאכותי לביצות ולאגמים שיובשו בעבר. מינים רבים של עופות מים, גם כאלה שתמעטו ונעלמו מהארץ, מצאו בהם את בית הגידול המועדף מחדש. כיום מהווים ייבוש ושאיבת יתר של מאגרי המים בשפלת יהודה, איום ממשי על הצחראש הלבן ומיני עופות מים נוספים. הייבוש נגרם עקב הגדלת מכסות הגידולים החקלאיים וכן בגלל צריכה מוגברת של מים בעונות השחונות.
בחורף 2002 נמצאו שני צחראשים מתים במאגר חולדה ולאחר בדיקתם נתגלה שהכילו בגופם כדורי עופרת. ב-2006 שוב נמצא פרט של צחראש לבן ירוי בראשו ליד קיבוץ רבדים, דבר שהביא לחשש כבד מצד החברה להגנת הטבע בנוגע להכחדתו של המין בישראל.
ביולי 2017 תועד לראשונה קינון של צחראש בצפון הארץ.
לה סייבה
לה סייבה (בספרדית: La Ceiba), היא עיר נמל על חוף הים הקאריבי בצפון הונדורס ובירת מחוז אטלנטידה. בעיר מתגוררים כ-197,000 תושבים (הערכה מ-2010). נהר ה"ריו קנגרחל" עובר דרך העיר ונשפך לים. מדרום לעיר משתרע "פארק לאומי פיקו בוניטו" על שטח של 546.30 קמ"ר.
העיר הוכרזה באופן רשמי כ"בירת התיירות האקולוגית של הונדורס", כמו גם "בירת הבידור של הונדורס".
היסטוריה.
העיר הוקמה ב-1872 והוכרזה כעיר בתאריך 23 באוגוסט 1877. העיר נקראת על שם עץ סייבה ענק שגדל בסמוך למזח הישן, שהחזיק מעמד עד לסוף שנת 2007 ונפל לים. במהלך הזמן העיר משכה מהגרים מהונדורס ומהעולם ותעשיית הבננות באזור צמחה.
כלכלה.
העיר היא עיר הנמל השנייה בחשיבותה בהונדורס אחרי פוארטו קורטס. בנוסף כלכלת העיר מסתמכת על חקלאות וייצוא אננס הוא ענף כלכלי מרכזי של העיר.
תיירות.
לה סייבה ידועה כבירת התיירות של הונדורס, הודות לקרבתה לחוף, חיי הלילה הפעילים בה ומגוון פארקים ואטרקציות אחרות בעיר ובסביבתה.
בכל שנה, בשבת השלישית או רביעית של חודש מאי, מתקיים בעיר "הקרנבל הגדול הבינלאומי של לה סייבה", לכבודו של איזידור החקלאי, הקדוש המגן של לה סייבה. בתקופה זו גודשים את העיר כ-500,000 תיירים.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הטכנולוגית של הונדורס וקמפוסים של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של הונדורס והאוניברסיטה הקתולית של הונדורס.
תחבורה.
התחבורה העירונית היא בעיקר אוטובוסים ומוניות. הכביש המחבר את העיר לשאר המדינה הוא בעיקר כביש החוף. בעבר פעלה בעיר רכבת משא מקיטור לשינוע של מטעני הבננות מהמטעים.
בנוסף, מנמל לה סייבה פועל שירות מעבורת לאיי איסלס דה לה באיה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גולוסון הנמצא ממערב לעיר ומציע טיסות לערים מרכזיות בהונדורס, מקסיקו, איי קיימן, קנדה, בליז ואל סלוודור.
ספורט.
בענף הכדורגל מייצגות את העיר שתי קבוצות בליגה הלאומית הבכירה. קבוצת סוציאל וידה (שתי אליפויות) וקבוצת דפורטיבו ויטוריה (אליפות אחת ושני גביעים). שתיהן מארחות ב"אסטדיו סייבניו" המכיל 20,000 מקומות ישיבה.
שמואל לורנץ
הרב שמואל לורנץ (נולד בשנת ה'תשכ"ד (1964) בירושלים) הוא ראש ישיבת נחלים.
ביוגרפיה.