ב-1 בפברואר 1842, הצאר ניקולאי הראשון פרסם צו המורה על הקמת הרכבת. הרכבת הייתה פרויקט מחמד של פאבל מלניקוב (1804–1880), מהנדס ומנהל שפיקח על בנייתו ושפסלו ניצב בסמוך לטרמינל הדרומי, תחנת הרכבת לנינגרד במוסקבה. הרעיון של מסילת ברזל המחברת בין שתי ערי הבירה הוליד מחלוקת ממושכת, כשכמה גורמים מהפכניים חזו תהפוכות חברתיות אם ההמונים יורשו לנסוע בין הערים. הוחלט שרק בעלי אמצעים והאמידים יורשו להשתמש בקו; כל נוסע היה צריך להיות נתון בקפדנות למעקב המשטרה והיה עובר בעמדת ביקורת.
אף שרכבת צארסקויה סלו, שנבנתה על ידי המהנדס הגרמני פרנץ אנטון פון גרשטנר בשנת 1837, הייתה קו הרכבת הציבורי הראשון ברוסיה, העלויות הגבוהות הובילו את הצאר ניקולאי ויועציו להטיל ספק ביכולתו של גרשטנר ליישם את בניית הקו המתוכנן של סנקט פטרבורג – מוסקבה. אז מלניקוב ועמית אחר נסעו לארצות הברית בשנת 1839 כדי ללמוד את טכנולוגיית מסילות הברזל, שם הם פגשו את ג'ורג' וושינגטון וויסטלר, שתכנן את רכבת קנטון וידיקט עבור רכבת בוסטון ופרובידנס.
בהמלצת מלניקוב הזמין הצאר ניקולאי את ויסטלר לעזור בבניית הרכבת. ויסטלר עזב לרוסיה ביוני 1842, בליווי המהנדס הקיסרי רס"ן איוון פ. בוטאטץ, שיהפוך לחברו של וויסטלר. הוא קיבל את אות מסדר סנט אנה על ידי הקיסר הרוסי בשנת 1847 אך נדבק בכולרה ונפטר ב-7 באפריל 1849 בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנתיים לפני סיום הקו.
הקו נבנה על ידי צמיתים ולווה באובדן חיים רבים, עובדה שהונצחה על ידי ניקולאי נקרסוב בשירו "הרכבת" משנת 1864. לאחר עשר שנות בנייה, הקו נפתח ב-1 בנובמבר 1851. רכבת הנוסעים הראשונה יצאה מסנט פטרסבורג בשעה 11:15 והגיעה למוסקבה בשעה 21:00 למחרת. עם השלמתו, הקו היה לקו המסילה הכפולה הארוכה ביותר בעולם.
אגדה אורבנית.
הצאר ניקולאי עומד במרכזה של אגדה אורבנית על הרכבת. כאשר תוכנן בשנת 1842, הוא כביכול דרש להשתמש במסילה קצרה ביותר למרות המכשולים הגדולים בדרך. הסיפור אומר שהוא ניסה להשתמש בסרגל כדי לצייר את מסילת הברזל בקו ישר לחלוטין. ליד נהר המסטה פגע העיפרון של הצאר באצבעו שחרגה מקו הסרגל, ודבר זה הוא שיצר את העיקול בנתיב. האגדה מספרת כי המהנדסים רצו לבצע את צו הצאר במדויק, והתוצאה הייתה דרך ישרה לחלוטין עם עיקול יחיד. הסיפור השקרי הפך פופולרי ברוסיה ובבריטניה כהסבר לאופן השליטה של המדינה בצורה גרועה. בשנות השבעים של המאה ה-18 הפיצו הרוסים גרסה אחרת וטענו כי הצאר היה חכם מספיק כדי להתגבר על האינטרסים המקומיים שרצו שהמסילה תוטה באופן כזה.
מה שקרה בפועל היה שהנתיב תוכנן על ידי מהנדסים והוא אישר את עצתם לבנות בקו ישר. העקומה, המכונה גם מעקף ורבינסקי, נבנתה למעשה בשנת 1877, 26 שנה לאחר שהקו נחנך, כדי לעקוף שיפוע תלול שנמשך 17 ק"מ. השיפוע גרם לכך שרכבות הנוסעות בירידה, בכיוון סנט פטרסבורג, צברו מהירות כה רבה עד שלא יכלו לעצור בתחנה הבאה, בעוד שרכבות שנסעו בעליה, בכיוון מוסקבה, נזקקו לארבעה קטרים כדי לעלות לגבעה. בשנת 2001 נסגר המעקף עם פתיחת גשר חדש.
בשנת 2001 תוכנן לבנות קו רכבת מהירה הראשון ברוסיה באותו מסלול, אך בסופו של דבר הפרויקט נגנז בשל מחאות אקולוגיות וחששות מפגיעה בסביבה השברירית של הרי ואלדאי. בשנת 2019 ניתן אישור לתחילת תכנון מחודש לפרויקט.
תפעול.
כיום, המהירות המרבית של הקו היא 250 קמ"ש. הרכבת המהירה ביותר נוסעת 3 שעות ו-30 דקות. הרכבת RUS של סימנס ולארו, הידועה גם בשם Sapsan, פועלת על קו זה מאז 2009, כשהיא עוברת מתחת למהירות המרבית האפשרית (300 קמ"ש) זאת בשל קשיים בשדרוג המסלול. חברת הרכבות הרוסית הוציאה כמעט מיליארד עבור שמונה רכבות. בשנת 2019 נחתמה הזמנה שלישית בעלות 1.1 מיליארד אירו ל-13 רכבות נוספות מאותו דגם.
מאז 1931 נוסעת הרכבת "קרסנייה סטרלה" ("החץ האדום") והיא נעה בשעה קבועה ממוסקבה בשעה 23:55 מדי יום, ומגיעה לסנט פטרסבורג בשעה 07:55 למחרת בבוקר, ולהפך.
הרכבת צפופה יחסית, מה שאומר שרק כמה רכבות במהירות גבוהה יכולות לנוע בכל יום. ישנן תוכניות להקמת מסילה מקבילית במהירות גבוהה שתאפשר עד 400 קמ"ש, בעלות משוערת של 696 מיליארד רובל.
תחנות מרכזיות.
תחנות עיקריות כוללות (מדרום לצפון): קריוקובו (זלנוגראד), קלין, רדקינו, טבר, ליכוסלבל, קלשניקובו, וישני וולוצ'יוק, בולוגויה, אוקולובקה, לוקה, מלאיה וישרה, צ'ודובו, ליובאן טוסנו וקולפינו.
לוח זמנים.
ישנן 32 רכבות אקספרס ישירות מדי יום ממוסקבה לסנט פטרסבורג.
הקו פועל בעיקר לנוסעים ויש בו רק מינימום בלתי נמנע לחלוטין של רכבות משא. עם זאת, רק עם מסלול אחד לכל כיוון (למעט מוסקבה לזלנוגרד, שיש בה שלושה מסלולים). עם פתיחת שירות ספסאן נעשו שינויים מאסיביים בלוח הזמנים של הרכבות הפרבריות, כאשר כמה רכבות עושות עצירות ארוכות כדי לאפשר עקיפה בעוד רכבות אחרות בוטלו, בצעד שגרם לטינה וכעס כלפי הנהלת הרכבות בעיירות וביישובים שלאורך הקו.
מסלול רביעי בין מוסקבה לזלנוגרד נמצא בבנייה, וישנן תוכניות להרחיב את המסילה השלישית מעבר לזלנוגרד אל טבר.
יחסי איי מרשל–טורקיה
יחסי איי מרשל–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה הטורקית.
סקירה כללית.
בין הרפובליקה הטורקית לבין רפובליקת איי מרשל מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורום "טיקה" בו תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת איי מרשל. היחסים הדיפלומטיים בין איי מרשל לטורקיה כוננו בטקס חגיגי שנערך באיסטנבול ב-9 באפריל 2008, בין שני הצדדים נחתם מזכר הבנות מיוחד.
יחסי טורקיה–קיריבטי
יחסי טורקיה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של קיריבטי.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של קיריבטי כוננו בשנת 2008.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורומים שונים בהם תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת קיריבטי.
החשמלית של מוסקבה
רשת החשמליות במוסקבה, המחולקת לשתי רשתות משנה, היא מרכיב מרכזי במערכת התחבורה הציבורית במוסקבה, עיר הבירה של רוסיה. היא נפתחה בשנת 1872 והוא מופעל מאז 1958 על ידי Mosgortrans, חברה בבעלות המדינה.
סקירה כללית.
לשתי רשתות המשנה אורך מסלול משולב כולל של 181 קילומטרים, מה שהופך אותה לרשת לרביעית בגודלה בעולם, אחרי הרשתות במלבורן, סנקט פטרבורג וברלין.
החשמלית היא היסטורית הסוג השני של תחבורה להובלת נוסעים עירונית במוסקבה, ממשיכת דרכה של "הקונקה" (רשת קרונות שהובלה על ידי סוסים). עם זאת, הופעתן במוסקבה בתחילת המאה ה-20 של מסילות ברזל הפריעה להתפתחות קווי חשמלית. לצורך הנחת קווי חשמלית היה צורך תחילה לשחרר את הדרכים ממסלולי סוסים. בשנת 1901 רכשה העירייה את שירותי חברת מניות משותפת בלגית.
בנובמבר 1905, מיד לאחר אירועי אוקטובר, נבחר ראש העיר החדש ניקולאי גוצ'קוב. טקס השבעתו חפף עם הפעולות המהפכניות של הפועלים במוסקבה בנובמבר – דצמבר 1905. ברגע שחיי העיר חזרו לשגרה, הורה ניקולאי להמשיך בהנחת פסי החשמלית. בחודש פברואר 1907, נחנכה תנועת החשמליות מרחוב מיאסניצקה, לרחוב סרטנקה ורחוב לוביאנקה. מסלולי החשמלית הראשונים קישרו בין פרברי טבעת הגן למרכז העיר.
ב-18 במאי 1910 קיבלה מועצת העיר את הצעתו של גוצ'קוב לארח בשנת 1912 במוסקבה, קונגרס של חברות החשמלית. עד 1910 רשת הקווים הצפופה נצפתה בחלק המערבי של המרכז עם היווצרות רשתות בטבעות הגן ושדרות. בשנת 1918 אורכם הכולל של קווי החשמלית בעיר הסתכם ב-323 קילומטרים, בשנת 1926 אורך המסילה גדל ל-395 קילומטרים. בשנת 1918 היו 475 קרונות, ובשנת 1926 - 764. המהירות הממוצעת של החשמליות עלתה משבעה קמ"ש ב-1918 ל-12 קמ"ש ב-1926.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 אורך קווי החשמלית הגיע לשיא של כ-450 ק"מ. מאז מספר קווים בוטלו. בתקופת יורי לוז'קוב כראש העיר מגמה זו התרחבה. החל משנת 2012 עם מינוי של מקסים ליקסוטוב לראש מחלקת התחבורה החלה תקופה פיתוח חדשה של המערכת ונקנה ציוד חדש.
קאי לאן
קאי לאן (באנגלית: Ni Hao, Kai-Lan) היא סדרת אנימציה אינטראקטיביות אמריקאית-קנדית לילדים משנת 2007 המושפעת מאנימה. הסדרה מבוססת על זיכרונות הילדות של יוצרת הסדרה, קרן צ'או, שגדלה במשק בית תרבותי אמריקאי-סיני. הסדרה גם מבוססת על סדרת אנימציה קצרה בשם "Downward Doghouse". במהלך כל פרק בסדרה, קאי לאן וחבריה יוצאים להרפתקאות, שרים ולומדים ומלמדים את השפה הסינית.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הקנדי Treehouse TV, ולאחר מכן שודרה בערוץ ניקלודיאון האמריקאי החל מה-5 בנובמבר 2007 עד ה-4 בנובמבר 2011. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ ניקלודיאון, ולאחר מכן בערוץ ניק ג'וניור החל משנת 2009 עד שנת 2012. בנוסף לקנדה, ארצות הברית וישראל, הסדרה שודרה במדינות נוספות, ביניהן איטליה וצרפת.
לסדרה נוצרו שתי עונות ו-40 פרקים באורך 24 דקות. על בסיס הסדרה הופצו DVD, בובות, בגדים ומוצרים נוספים.
תקציר העלילה.
הסדרה עוסקת בילדה בשם קאי לאן, ילדה המתגוררת עם חבריה בקליפורניה (על פי מה שנאמר בסוף העונה הראשונה) איתם היא מציגה לצופים את השפה הסינית יחד עם אלמנטים של תרבות וערכים סיניים. במהלך הסדרה נשבר הקיר הרביעי, וקאי לאן וחבריה פונים לצופים וחוזרים על מילים מסוימות בשפה הסינית.
מדבבים.