בתחילת המאה ה-20 שגשגה קהילת יהודי ברטיסלאבה, רבים מבני הקהילה עסקו במקצועות חופשיים ובשנת 1900 כיהנו 24 יהודים במועצת העיר. בשנת 1902 אירחה העיר את הכינוס הראשון של ציוני הונגריה אותו ארגן תאודור הרצל. בשנת 1902 החלה לפעול בעיר תנועת המזרחי ובשנת 1904 נערכה בעיר הוועידה העולמית הראשונה של תנועת המזרחי. מאות מיהודי העיר גויסו לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית בעת מלחמת העולם הראשונה וחמישים מבני הקהילה נפלו בקרב. עם תום מלחמת העולם הראשונה גברה ההתנכלות ליהודי העיר ובתי עסק רבים בבעלות יהודית נבזזו. תופעות אלה חלפו רק בשנת 1919 עם ביסוס השלטון הצ'כוסלובקי בעיר. באותה שנה נוסדה אף בעיר "הסתדרות ציוני סלובקיה" אשר איגדה תחתיה 15 ארגונים ציוניים שונים אשר פעלו בערי סלובקיה. קהילת יהודי ברטיסלאבה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הפעילה מגוון של מוסדות ובהם בית תמחוי, בתי ספר, ישיבות, בתי כנסת, בתי עלמין ואגודות צדקה וחסד. החל משנת 1912 פעלה בעיר אגודת ספורט מכבי שלצורך הקמת מתקניה נרכשה חלקת קרקע.
בשנת 1929 תרמו יהודי ברטיסלאבה להקמת יער בארץ ישראל על שם נשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, אשר ניטע סמוך לקיבוץ שריד. בשנת 1932 נפתח בית חולים יהודי חדש בעיר ובו 180 מיטות. בבית החולים עבדו כמה מן הרופאים היהודים הבולטים בסלובקיה והוא פעל בעיר עד לשנת 1942, אז הועבר למחנה העבודה בסרד.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938, עם הפיכת סלובקיה לישות מדינית אוטונומית, הורע מצבם של יהודי העיר, כמה עשרות משפחות אשר לא היו בעלות אזרחות סלובקית הוגלו לגבול סלובקיה-הונגריה. הכרזת עצמאותה של סלובקיה, ב-14 במרץ 1939 הביאה עימה הרעה נוספת במצבם של יהודי ברטיסלאבה הבירה. עוד באותה שנה נשללו רישיונות המקצוע של רוב הרופאים ועורכי הדין היהודים בעיר ופקידי ציבור יהודים רבים איבדו את משרתם. בסוף אותה שנה עלה לישראל הרב עקיבא סופר, ראש ישיבת פרשבורג משך למעלה מ-30 שנה ופתח מחדש את הישיבה בישראל. יחד עמו עלו אף חלק מתלמידיו. אך השאיר את בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר בעל ה״חשב סופר״ לכהן תחתיו כרב העיר ובראשות הישיבה עד חג השבועות שנת תש״ג שאז נגלה בחלום זקנו החתם סופר וביקשו שימלט מן העיר עוד באמצע החג כי הנאצים מחפשים אותו וכך היה וניצל ועלה לישראל.
בשנת 1940 חיו בעיר למעלה מ-18,000 יהודים, המספר הגדול בתולדותיה. בנובמבר 1940 הוחרמו דירותיהם של יהודים אשר התגוררו ברחובות הראשיים בעיר והם נצטוו לעבור לרובע היהודים, אף לימודיהם של תלמידים יהודים בבתי הספר הציבוריים נאסרה באותה שנה. בשנת 1941 המשיכה המגמה של החרמת רכוש יהודי, כולל קרקעות, בתי עסק ומפעלי תעשייה. בשנת 1942 נהרס בית הקברות היהודי הישן בעיר, כדי לפנות את הקרקע לסלילת כביש, קברם של החת"ם סופר ומספר קטן של רבנים, ניצלו ונותרו במובלעת קטנה במקום. החל מאוקטובר 1941 החל גירוש של יהודים מברטיסלאבה לערי שדה בסלובקיה, עד שבאביב 1942 נותרו בעיר רק כ-8,000 יהודים. רבים מאלה שגורשו לערי השדה נשלחו בסופו של דבר למחנות השמדה בפולין.
גירוש היהודים מן העיר המשיך לכל אורך שנת 1942, עד שבסופה נותרו בעיר כ-4,000 יהודים בלבד, חלקם בזכות תעודות חסות של מדינות זרות. בשנת 1944 נשלחו כאלפיים יהודים נוספים מן העיר למחנה סרד ומשם לאושוויץ. בסוף המלחמה נותרו בעיר מאות יהודים בלבד, אשר הצליחו להסתתר בימי המלחמה, הצטרפו אליהם ניצולים שחזרו ממחנות הריכוז.
לאחר המלחמה.
עם תום המלחמה חודשו חיי הקהילה היהודית בעיר. בהחלטת השלטונות אוחדו שתי הקהילות, האורתודוקסית והנאולוגית, לקהילה אחת והוחלט שתתנהל לפי מנהגי היהדות האורתודוקסית. החל משנת 1946 החלה ברטיסלאבה לשמש כאחת מתחנות המעבר החשובות ביותר ליהודים פליטי מזרח אירופה, בדרכם לארץ ישראל. הקהילה היהודית והג'וינט התגייסו למאמץ העלייה והקימו בעיר בית אכסניה ומטבח ציבורי. עד לקום מדינת ישראל פעלו בעיר מגוון ארגונים ציוניים, בהם הסוכנות היהודית, וכן ארגון היאס, הג'וינט, אורט, ועוד.
עם הקמת מדינת ישראל היגרו מברטיסלאבה כ-4,000 יהודים ובהם הדמויות המרכזיות בחיי הקהילה, רובם עלו לישראל וקצתם היגרו למדינות אחרות. המשטר הקומוניסטי אשר קם בצ'כוסלובקיה אסר על המשך הפעילות הציונית בעיר, אולם כ-3,000 יהודים שנותרו בה בשנות ה-50 המשיכו לקיים חיי קהילה. עם זאת, הקהילה היהודית הלכה והתמעטה ובשנות ה-60 נותרו בה רק כאלף יהודים, מאות מהם היגרו מן המדינה עם הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. רבה האחרון של הקהילה, הרב אליהו כץ עלה לישראל והיה לרב העיר באר שבע. התאוששותה של הקהילה החל רק בשנות ה-90, לאחר התפוררות הגוש הסובייטי. בתחילת המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית בברטיסלאבה כ-1,000 איש.
הקהילה היהודית בברטיסלאבה מפעילה את פרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה, המאגד 24 אתרי מורשת יהודית נבחרים מתוך מאות אתרים בסלובקיה כולה. בברטיסלאבה שלושה מבין אתרי נתיב המורשת: קבר חת"ם סופר, המוזיאון היהודי ובית הכנסת האורתודוקסי.
כמו כן נרשם יומן בשם "טלאי צהוב" המתאר את מאורעות השואה בעיר שנכתב על ידי הרב שמחה אונסדורפער.
לאופולד קומפרט
לאופולד קומפרט (בגרמנית: Leopold Kompert, 15 במאי 1822 - 23 בנובמבר 1886) היה סופר אוסטרי, יהודי יליד צ'כיה (בוהמיה). בכתביו תיאר בשפה הגרמנית את הווי יהודי בוהמיה בתקופת תחילת האמנציפציה. משויך ל"סופרי הגטו היהודי". קומפרט היה אמביוולנטי לגבי עתיד היהודים בסביבה הגרמנית שאת תרבותה העריך, לפעמים סבר שייטיבו היהודים לעשות אם יהגרו לאמריקה. בסיפוריו מתוארים גם השכנים הצ'כים מתוך הזדהות עם תלאות עמם.
רקע משפחתי ושנות צעירותו.
לאופולד קומפרט נולד בשנת 1822 במינכנגרץ (Münchengrätz), בצ'כית מניכובו הראדישטה (Mnichovo Hradiště) שבמרכז בוהמיה, אז באימפריה האוסטרית, כבן ליהודי עני, סוחר צמר. מאמו וסביו הרב ירש אהבה למורשת היהודית.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה בעיר יונגבונצלאו (Jungbunzlau) - כיום מלאדה בולסלב, שם התיידד עם מוריץ הרטמן ואיזידור הלר וזכה למורים טובים שעודדו את צמאונו לידע.
בשנת 1838 למד זמן מה פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, אך באותה תקופה אביו נקלע למצוקה כספית קשה ולא היה מסוגל לתמוך שוב בלימודיו. קומפרט הצעיר התפרנס כמורה פרטי בביתו של סוחר מקומי, אולם הכסף לא הספיק ונאלץ לנטוש את לימודיו. הלך פעם ברגל לווינה בתקווה למצוא אמצעי פרנסה. אחר כך נדד במישור ההונגרי, ה"פוסטה" ובעת מסעו עצר פרק זמן בפרסבורג (ברטיסלאבה; סלובקיה של היום), שם פרסם רשמים מנדודיו בהונגריה בעיתון המקומי "פרסבוגר צייטונג". הועסק בהמשך על ידי ל. פרנקל בעיתון "זונטגסבלטרן" שם פרסם פיליטונים. היה לאחר מכן למשך ארבע שנים (1843-1847) מורה פרטי בביתו של הרוזן גאורג אנדראשי בפרסבורג. אחרי מות אמו בשנת 1847 חזר לווינה ועשה שם זמנית לימודי רפואה עד שאירועי "אביב העמים" שינו את תוכניותיו. משנת 1847 הפך לתושב וינה.
שנות בגרותו ופעילותו העיתונאית והספרותית.
כאמור קומפרט התחיל את פעילותו הספרותית החל משנת 1840 בעיתון "פרסבורגר צייטונג". בין השנים 1848–1852 ערך את העיתון "אסטרייכישר לויד".
בשנים 1852–1857 התפרנס שוב כמורה פרטי בעיר פסט בהונגריה. משנת 1857 חזר לחיות בווינה, נשא אשה אמידה והתקבל לעבודה בבנק קרדיטאנשטאלט. במקביל עבד כסופר פרילאנסר, כשהתבססותו הכלכלית עקב נישואיו איפשרה לו להתפנות לעבודה היצירתית והציבורית.
קומפרט הצטיין בספוריו על חייהם, מסורתם ומנהגיהם של יהודי בוהמיה ויש שכינו אותו ה"אוארבך של הגטו".
ביצירותיו תיאר את קשיי המעבר מהקיום במרחב המחניק שבין חומות הגטו היהודי אל החיים כחוואי בשדות הפתוחים של הכפר הבוהמי. מתוך הרגשה שההשפעה הכל-מיישרת של הזמנים המודרניים עלולה לחסל את הצביון של החיים הרוחניים היהודים, השתדל קומפרט להנציח בכתביו
את המקוריות, את העומק הפסיכולוגי, הרגשי ואת הרוח המוסרית שבמורשת היהדות.
בשנת 1863 פרסם קומפרט בעיתון "Jahrbuch für Israeliten" מאמר מאת צבי גרץ על המשיחיות, שעורר תרעומת בחוגים האדוקים וגרר הליכים משפטיים נגדו ונגד המחבר בטענה של "חילול השם".
במשפט נקראו כעדים מומחים לזר הורוביץ ויצחק מנהיימר.
קומפרט הפך עם הזמן לדמות חשובה בחיי העיר והקהילה היהודית. כחבר במועצת העיר וינה בין השנים 1873–1881 היה פעיל במיוחד בענייני חינוך. גם במסגרת בהנהלת הקהילה היהודית בבירת אוסטריה היה מעורב בנושאים שנגעו לחינוך היהודי, כשצידד בשילוב בחברה המודרנית הסובבת.
בחוג חבריו היה אפשר למצוא את היינריך לאובל, פרדיננד קירנברגר ואמיל קוּה.
נמנה גם עם נציגי כל ישראל חברים בווינה והיה פעיל בארגונים פילנתרופיים. כסגן יושב ראש "החברה למען היתומים בני ישראל" השקיע מאמצים בחינוך היתומים והיה לו חלק בהקמת המוסד של הברון טודסקו המיועד לאותם הילדים שיצאו מבית היתומים. בנוסף היה חבר בחוג האגודה ע"ש שילר.
לאופולד קומפרט נפטר בווינה ב-23 בנובמבר 1886.
יצירות.
("מחיי הגטו. סיפורים" - הוצאת פר. גרונו, לייפציג
["Judith die Zweite" ("יהודית השנייה"), "Das Alt Babele"
"Die Kinder des Randars"; "Ohne Bewilligung"; "Mährchen aus dem Ghetto"]
"יהודים בוהמים" - סיפורים
["Der Dorfgeher"; "Eine Verlorene"; "Trenderl"]
"מאחורי מחרשה". סיפור - רומן בשני כרכים, הוצאת פרנץ דונקר, ברלין
["Eisik's Brille"; "Roßhaar"; "Die Schweigerin"; "Der Min"; "Franzefuß"; "Die Prinzessin"; "Julius Arnsteiner's Beschau"]