עיוות של תפישת הכנת העולם לבואו של המהדי, טוענים מספר פרשנים, קיים בקרב שיעים קיצוניים, כדוגמת נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד. על פי המסורות האסלאמיות (והיהודיות והנוצריות) השונות, ידוע כי התקופה שלפני בואו של המהדי תהיה רווית אלימות ומוות; לטענת הפרשנים, הקיצונים השיעים מעוניינים להחיש את בואו של המהדי על ידי נקיטת אלימות רחבת היקף (כדוגמת הטלת פצצה גרעינית). לתימוכין בטענה זו, מביאים הפרשנים את התרומה בת ה-17 מיליון דולר, שהעניקה ממשלתו של אחמדינז'אד למסגד בג'מרכאן (סמוך לעיר קום), בה נאמר כי המהדי מבקר. מאמינים שיעים עולים לרגל למסגד, ונוהגים להשליך את בקשותיהם לבאר הנמצאת במקום, מתוך אמונה כי המהדי יקרא אותן. מה גם שבנאומיו מעלה אחמדינז'אד לעיתים קרובות את ביאתו הקרובה של המהדי, והצורך להכין את הקהילה האסלאמית לבואו. בנאום במשהד באפריל 2008 טען אחמדינז'אד כי "אנו רואים את ידו [של המהדי] מכוונת את כל ענייני המדינה". הנאום זכה לגינוי פומבי ממספר חכמי דת שיעיים באיראן שטענו כי נאומו של נשיא איראן רומז לכך שהמהדי תומך בממשלת אחמדינז'אד וכי גורמים לא מוסמכים בדת לא צריכים לעסוק בפרשנות עקרונות דתיים.
השפעה נוספת היא מעמדם של חכמי הדת (עולמא) השיעים, לעומת אלו של הסונים. העולמא השיעים נחשבים לשליחיו של האימאם במהלך היעלמותו, ועל כן זוכים ליותר השפעה על מאמיניהם. חלק מ"קדושה" זו, מבוטאת בתמיכה הכלכלית שמעניקים השיעים לעולמא (המשך מסורת ה"ח'ומס" בתקופת האימאמים). תמיכה זו מאפשרת לחכמי הדת להיות עצמאיים יותר ביחס לשלטונות (מאחר שאינם תלויים בהם, כמו אצל הסונים), להביע את מחאתם, ולעיתים להורות למאמינים לפעול בניגוד לדרישות השלטון, להחיל את חוקיהם (למשל, הקמת בתי דין אסלאמיים, במדינות חילוניות, אשר המאמינים בוחרים להדיין שם) ולעיתים אף למרוד בו (שוב, הדוגמה הבולטת היא המהפכה האסלאמית באיראן).
המהדי במדע הבדיוני.
מספר סופרים מסוגת המדע הבדיוני שאבו השראה מדמות המהדי בעלילות ספריהם. אחד מהם הוא פרנק הרברט, אשר התרכז בסדרת ספרי "חולית" שלו בדמותו של פול אטראידס, מנהיגם של הדררים, הנחשב בעיניהם למהדי של אראקיס.
עץ הדודו
עץ הדודו (sideroxylon grandiflorum, בעבר נודע בשם Calvaria major) הוא מין עץ מסדרת האברשאים, הקרוי על שם העוף הנכחד דודו והוא מין אנדמי למאוריציוס.
לפי מחקרו של סטנלי טמפל (1977), שהתפרסם בכתב-העת היוקרתי "סיינס", עמד הצמח להיעלם מן העולם ונותרו ממנו רק 13 פרטים, שכן העץ היה תלוי בהנבטה של זרעיו אחרי שעברו בקיבת דודו ונשחקו בה. מחקר מאוחר יותר העלה כי טמפל, אורניתולוג בהכשרתו, התעלם מנתונים וממחקרים בוטניים שסתרו את טענתו. התאוריה של טמפל, שהופצה ברבים, גם עמדה בסתירה לקיומם של עצי דודו שנבטו אחרי היכחדותו של העוף. הנטייה היום היא לייחס את הירידה במספר עצי הדודו, לשיעור של כמה מאות, לסיבות סביבתיות אחרות.
איחוד גרמניה (פירושונים)
מטען חבלה
מטען חבלה או מטען נפץ (בשפה בלתי מקצועית: "פצצה") הוא מתקן הכולל חומר נפץ, נפץ-יזם ומערכת הפעלה אשר קיימת זיקה ביניהם ומטרתו היא גרימת נזק על ידי פיצוץ. השימוש במטען מתבצע בדרך כלל על ידי הנחתו ליד המטרה והפעלתו ברגע המתאים. מטעני החבלה השונים נבדלים זה מזה בחומרי הנפץ בהם הם משתמשים, במנגנון ההפעלה שלהם, בצורתם החיצונית, בגודלם, בעוצמתם וכן בייעודם.
כל מטען מכיל פצצה, אך לא כל פצצה היא מטען.
מישל עפלק
מישל עפלק (בערבית: ميشيل عفلق; 1910 - 23 ביוני 1989) היה ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה.
חייו.
מישל עפלק היה נוצרי יווני-אורתודוקסי סורי. בשנים 1928–1932 היה סטודנט להיסטוריה בעל מלגה מאוניברסיטת הסורבון בפריז. לפי עדויות שונות, הפך לחבר המפלגה הקומוניסטית, ייתכן כי היה אף חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בסוריה.
משנת 1934 עבד כמורה בבית ספר תיכון יוקרתי בדמשק - "התג'היז'". הסטודנטים ותלמידי בתי הספר התיכוניים היו בעלי תודעה פוליטית ערה ביותר בציבור, לכן הם היוו קרקע פורייה להפצת רעיונותיהם של עפלק ושל סלאח א-דין אל-ביטאר, עמיתו. בשנת 1935 סייעו השניים בייסודו ובעריכתו של שבועון שמאלני בשם "אט-טליעה" (חיל החלוץ).
בהיותו סטודנט, עפלק הושפע מאוד ממשנתו של קרל מרקס. המרקסיזם השפיע על דמותו של עפלק כך שביסס את מצע המפלגה על חלק מעקרונות הסוציאליזם. עם זאת, במשך תקופת המנדט הצרפתי עפלק לא יצא בפומבי נגד המשטר.
יסוד חשוב ביותר להבנת דמותו של עפלק הוא היותו נוצרי; עפלק חיפש פתרון לא רק לבעיה הלאומית אלא גם לבעיה האישית – בעיית המיעוטים בקרב הרוב המוסלמי. מכאן נובע רצונו העז להגדיר את זהות הלאום על בסיס חילוני טהור. חינוכו האירופי והעובדה שהתרחק מחיי עדתו סללו לו את הדרך למחשבה זו.
ב-1936 עפלק ואל-ביטאר ניתקו כמעט לחלוטין את קשריהם עם הקומוניסטים. על פי עפלק, הם החליטו שקומוניזם עם דגש של עקרון הבינלאומיות לא אפשרי בעולם הערבי. עד 1936 השניים טענו: "היינו אז מרקסיסטים, עם הסתייגויות מועטות".
אפשר להבחין במפנה מכריע בהלך חשיבתו של עפלק באמצע שנות השלושים מתוך דבריו:
מתוך ציטוט זה אפשר לראות בבירור את שינוי המגמות שבהן האמין; כתוצאה מכך, בתחילת שנות הארבעים החל להפיץ את רעיון הלידה החדשה של הלאומיות הערבית בקרב הסטודנטים שלו. באותו זמן התחיל אצלו תהליך של היווצרות העקרונות למפלגה החדשה: בהיותו מרקסיסט עם נטייה חלקית ללאומנות, הושפע מהלאומנות האידיאליסטית הגרמנית והרעיון הטוטליטרי של הגל וגם תחת השפעת קסמו של הכוכב העולה היטלר. עם נפילתה של צרפת והצלחתה של גרמניה נגד ברית המועצות הקומוניסטית דעתו השתנתה, מה שגרם לניתוק קשריו עם חבריו הקומוניסטים.
עפלק ואל-ביטאר הקימו תחילה תנועה בשם "תנועת התחייה הערבית" (חרכת אל אחיה אל-ערבי), אך באמצע 1941 אימצו את השם "בעת'". בהדרגה הפכה תנועתם לדומיננטית מבין שתי קבוצות הבעת' שהיו קיימות באותו הזמן. התנועה הטמיעה בתוכה גם את ארגונו של זכי אל-ארסוזי שלא הצליח להתרומם למדרגת מנהיג לאומי. בסוף שנת 1942 נטשו עפלק ואל-ביטאר את ההוראה כדי להקדיש עצמם כליל לעשייה מדינית. הם המשיכו בגיבוש ארגונם. תלמידים מבתי הספר התיכוניים וסטודנטים גויסו לפעילות פוליטית, כרוזים חשאיים הופצו ו"הרחוב" וה"שוק" אורגנו לפעולות שביתה. כך, עם עזיבת הצרפתים בשנת 1946, הופיעה מפלגת הבעת' הערבית באופן רשמי כתנועה פוליטית מאורגנת. בשנת 1947 כונסה הוועידה הראשונה של המפלגה ובה נוסח מצע המפלגה. עפלק נבחר כמנהיג המפלגה ואל-ביטאר כמזכיר הכללי. התמודד בבחירות בשנים 1943 ו-1947 ונכשל. ב-1949 כיהן כשר חינוך לזמן קצר.
אלמנט מעניין בדמותו של עפלק הוא כישרונו לכתוב ולנאום על כל עניין בהתפלספות למדנית עמוקה. בדרך זו התבסס על עקרונות כלליים מוגדרים ועל ידי כך קבע עמדה ברורה בשאלת השעה. דבר זה סייע לעפלק להרכיב את האידאולוגיה של מפלגתו וכך לצבור קהל נוסף: "אצל עפלק הטשטוש אינו נובע מחוסר הבנת העניינים אלא מידיעה דווקא".
כפוליטיקאי נחל עפלק כישלון. חסרו בו תכונות איש המעשה, ועובדת היותו נוצרי לא שיפרה את מצבו הפוליטי. לא רק על פי מקצועו היה עפלק מורה, אלא גם באופיו. לאחר מספר כישלונות הוא התרחק מפעילות פוליטית מחוץ לכותלי המפלגה. לזכותו ייאמר כי הוא זה שיצר את האידאולוגיה של הבעת' וחינך את תלמידיו ברוח אידאולוגיה זו.
הגברת הראשונה
הגברת הראשונה (באנגלית: The First Lady) הוא כינוי הניתן לאשת ראש מדינה, כמו נשיא או מושל מדינה.
בארצות הברית הגברת הראשונה אינה בהכרח אשת הנשיא, אלא, במקרה שהנשיא אינו נשוי, מקובל שאחת מקרובותיו ממלאת את הפונקציה של הגברת הראשונה (מארחת וכו'). כך למשל בתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית של ג'יימס ביוקנן, שהיה רווק, הייתה הארייט ליין אחייניתו "גברת ראשונה".
הראשונה בנשות נשיאי ארצות הברית שזכתה לתואר "הגברת הראשונה" הייתה דולי מדיסון בשנת 1849 בנאום שנישא בהלווייתה על ידי הנשיא זאכרי טיילור. ככל הנראה היה זה השימוש הראשון במונח זה.
התואר משמש, באופן לא רשמי, גם את נשות ראש ממשלת הממלכה המאוחדת ונשיא צרפת.
המושג בתחום התרבות.
בעקבות השימוש הפוליטי במונח, החל במהלך המאה ה-20 שימוש תרבותי במונח. שימוש זה החל בארצות הברית ובהדרגה נפוץ לשפות אחרות ומדינות אחרות.
כך לדוגמה הזמרת אלה פיצג'רלד זכתה בכינוי "הגברת הראשונה של השיר" (First Lady of Song), אריתה פרנקלין זכתה בכינוי "הגברת הראשונה של מוזיקת הנשמה" (First Lady of American Soul), והלן הייז זכתה לכינוי "הגברת הראשונה של התיאטרון האמריקאי".
בעקבות הדוגמה האמריקאית הפך הכינוי מקובל גם בישראל, ושושנה דמארי הפכה ל"גברת הראשונה של הזמר העברי", ומספר נשים זכו לתואר "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי": גילה אלמגור, זהרירה חריפאי, ליא קניג, חנה רובינא וחנה מרון.
צבא דרום לבנון
צבא דרום לבנון (בראשי תיבות: צד"ל; בערבית: جيش لبنان الجنوبي, בתעתיק מדויק: ג'יש לבנאן אלג'נובי) הייתה מיליציה שפעלה בדרום לבנון בחסות צה"ל, החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עד הנסיגה מלבנון, ב-24 במאי 2000. צד"ל הוקם רשמית, לאחר שינוי שמו מצבא לבנון החופשית, ב-1983. המיליציה הייתה חמושה היטב ומנתה כ-2,500 חיילים ממגוון עדות, ובעיקר נוצרים מרונים, מוסלמים סונים ודרוזים.
מול צד"ל פעלה מפקדה של צה"ל שנקראה יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), ומפקדתה שכנה בדרום לבנון בעיר מרג' עיון.
היסטוריה.
לפני מלחמת לבנון הראשונה.