בשנת 1943 גויס על ידי דוד בן-גוריון, שעמד בראש הסוכנות היהודית, לשמש נציג פיק"א וקק"ל בסוריה, ששוחררה אז משלטון וישי על ידי צבא צרפת החופשית. תפקידו היה לפקח על רישום הקרקעות של היהודים בחורן במסגרת ה"קדסטר" (רישום קרקעות) שערכו הצרפתים בסוריה. במסווה זה סייע ללוחמי המחלקה הערבית של הפלמ"ח, ביניהם ירוחם כהן ומנשה הראל, שנשלחו לארגן את העלייה הבלתי ליגאלית מסוריה. הוא השתתף עמם בארגון העלייה הבלתי ליגאלית, ועסק באיסוף ידיעות על המתרחש בסוריה ובעיראק. הוא סיכן את עצמו ורכב בלילות לקיבוץ עין גב כדי להעביר את המידע לטדי קולק, מוכתר היישוב, ולקבל ממנו הוראות וכסף עבור הלוחמים, שעסקו בהברחת יהודים לארץ ישראל.
באותה תקופה הוא קיים קשר עם מנהיג הכורדים בדמשק ועם האמיר ראזק עבד אל-קאדר, נינו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, שהובא לסוריה על ידי הצרפתים מתוך כוונה שלא התממשה להמליכו על דמשק. לימים, לאחר הקמת המדינה, פעל ראזק עבד אל קאדר בשירות המוסד הישראלי באירופה.
בשנים 1943–1946 התגורר אלטשולר בסאחם אל ג'ולן והיה היהודי היחידי בגולן. פעילותו בחורן נמשכה עד שנת 1946, כאשר הצרפתים החלו לעזוב את המקום והסיכוי לאחיזה היהודית בחורן אבד.
לאחר הקמת המדינה עבד בסוכנות היהודית ועסק בהתיישבות. נפטר ברחובות בשנת 1980.
ידידותו עם רחל המשוררת.
אלטשולר היה אהוב נעוריה של רחל המשוררת כשהגיעה לרחובות בימיה הראשונים בארץ ישראל. על תמונתה, שהעניקה לו, רשמה הקדשה: "לנקדימון, אהבת נעורי, הלא תזכרני? – רחל".
היה האחרון שנפרד מרחל לפני מותה, לפי בקשתה, על אם הדרך מרחובות לתל אביב. יום לפני פטירתה, בעודה גוססת, רצתה להיפרד מידיד נעוריה אלטשולר וביקשה שיעמיסו אותה על עגלה ויביאו אותה אליו. אלטשולר, שהיה אז בעל משפחה, יצא לראותה ופרץ בבכי. מילותיה האחרונות של רחל היו "שלום נקדימון".
בשיחה עם אורי מילשטיין, נכד אחותה של רחל, אמר אלטשולר שאין הוא סולח לעצמו על שלא טיפל ברחל בלובשטיין בימי מחלתה.
הנצחת דמותו בספרות העברית.
דמותו של נקדימון אלטשולר הונצחה בסיפור של משה סמילנסקי "נקדימון" ("העולם", 1907). סמילנסקי מתאר את אלטשולר כילד פרא עצמאי, משוטט בוואדיות וניזון מענבים בכרמים, שקדים בגנים ואבטיחים בגני הירק. אהבתו נתונה לסוסים, שעליהם היה דוהר בלי רשות הבעלים, "יש אשר ירכב לא כדרך בני אדם אלא להפך: פניו אל אחורי הסוס ואחוריו אל פניו".
כעבור תשעים שנה, בשנת 1996, תיאר אותו גם ס. יזהר בנובלה "ריצה אצל הים". לדעת נכדתו, ד"ר מור אלטשולר, היחס המיוחד של יזהר לנקדימון אלטשולר נבע מכך שהוא ראה בו זכר ושריד למשפחות הוותיקות סמילנסקי, וייץ ואלטשולר, חלוצי העלייה הראשונה והעלייה השנייה, וכמו כן הוא ראה בו בבואה של יחיעם ויץ, שהיה אחיינו של אלטשולר ובן דודו של יזהר.
משפחתו.
בשנת 1927 נישא לחיה לבית אפשטיין, נצר לעליית החסידים בשנת 1777. אביה, חיים דוד אפשטיין, נולד בטבריה והיה בן-נינו של חיים-דוד "הקטן", ראש הכוללים של טבריה. אמה פרל לבית יפה נולדה בחברון, מצאצאי ישראל יפה, "המדפיס מקאפוסט".
שני בניו הם גדעון אלטשולר, אביהן של ד"ר מור אלטשולר ובשמת סלע; ובנימין אלטשולר, אביו של גלעד אלטשולר, המייסד והבעלים של חברת ההשקעות "אלטשולר שחם".
יצחק זאב אלטשולר
יצחק זאב (איצ'ה-וולה) אלטשולר (1866 – 26 בספטמבר 1934) היה מאנשי העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות. מראשי פעילי אגודת מנוחה ונחלה ברחובות.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה בובר שבפלך מוהילב שברוסיה הלבנה (האימפריה הרוסית), לבנימין-נחמן ולחיה אלטשולר. סבו שמאי-הלל היה אב בית הדין של העיירה. סבו של שמאי-הלל, עקיבא אלטשולר, היה תלמידם של מנחם מנדל משקלוב ושל חיים מוולוז'ין. בצעירותו עבר למוסקבה ולמד בה הנהלת חשבונות. התקרב לתנועה הציונית בעקבות נאום של מנחם אוסישקין באספה של חובבי ציון, והיה פעיל בארגון הנוער הציוני. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נישא למחלה לבית וגנר.
בשנת 1890 עלה לארץ ישראל והתיישב במושבה רחובות, שהייתה אז בשלבי הקמה ראשונים. זמן קצר אחריו הגיעו אשתו ובנם הבכור שמאי. אלטשולר היה פועל, חקלאי, ומאוחר יותר היה מראשי אגודת "מנוחה ונחלה" ומנהל החשבונות שלה. היה נציג רחובות בוועד הראשי לאגודות הציוניות המאוחדות בארץ ישראל. היה מראשי הציבור ברחובות ונמנה עם מייסדי אגודת העשרות ומייסדי החברה קדישא ברחובות.
אלטשולר נטע כרמים רבים ברחובות והדריך את החלוצים הצעירים בעבודת חקלאות ובנטיעת כרמים. ייבא מאיטליה זנים שונים של עצי פרי, ובהם תפוחים ותאנים, והפיץ אותם ברחובות ובשאר המושבות החדשות. היה חבר הוועד של אגודת הכורמים ושל תעשיית הזיתים. הענבים שבכרמו שווקו ליקב בראשון לציון. על השטח של כרמיו עומדים כיום חלק ממבני מכון ויצמן.
היה בין חמש המשפחות שהתיישבו בשכונת עזרא (כיום רחוב עזרא במרכז העיר), שהוקמה בשנת 1896 על ידי חברת "עזרא" מברלין. החברה רכשה חמישים דונם אדמה מידי חברי "מנוחה ונחלה", והשטח חולק לחמישה מגרשים, עליהם הוקמו חמישה בתים שיועדו לפועלים שעבדו בכרמים.
אלטשולר היה בין שישה עשר הפרשים שקידמו את פניו של הרצל בביקורו ברחובות באוקטובר 1898 (כונו "פרשי הרצל"). בין הרוכבים: משה סמילנסקי ויעקב פורר (סבו של יהושע פורר, ראש עיריית רחובות לשעבר). סמילנסקי כינה את אלטשולר "ששון החיים" והנציחו במסה 'ביקור הרצל ברחובות'.
נפטר בירושלים בשנת 1934, ונקבר ברחובות.
ילדיו.
בן דודו הוא דוד יצחק אלטשולר, מייסד בית ספר אלטשולר לבנות בירושלים (1912 לערך), בית הספר החרדי לבנות הראשון בארץ ישראל.
ריאד אל-מאלכי
ריאד אל-מאלכי (בערבית: رياض المالكي; נולד ב-1955) הוא שר החוץ של הרשות הפלסטינית. בעבר כיהן גם כשר ההסברה וכדובר.
לאל-מאלכי תואר דוקטור בהנדסה אזרחית מהאוניברסיטה האמריקנית. בשנת 1978 החל ללמד במחלקה להנדסה באוניברסיטת ביר זית, ומאוחר יותר עמד בראש המחלקה. אל-מאלכי הוא המייסד של "פנורמה - המרכז להפצת דמוקרטיה ופיתוח קהילתי". בשנת 2000 זכה בפרס השלום האירופי בקופנהגן וב-2005 בפרס השלום האיטלקי.
לאחר השתלטות החמאס על רצועת עזה התמנה לשר בממשלתו של סלאם פיאד. כשר החוץ של הרשות הפלסטינית אל-מאלכי הוא מהאישים המרכזיים הפועלים להכרה חד-צדדית של מדינות העולם במדינה פלסטינית.
בשנת 2015 לצד פול גלאגר הוא חתם על אמנה שמסדירה יחסים בין הוותיקן והרשות הפלסטינית.
ריאד אל מלכי
ריאד מלכי
ריאד מאלכי
ריאד אל מאלכי
בנימין חייקין
שלום סומסום
מלכה פוטשניק
מלכה חלפון פוטשניק (נולדה ב-1949) היא אלופה פאראלימפית ישראלית.
פוטשניק נולדה למשפחת חלפון וסובלת משיתוק ברגלה הימנית. עם הקמת מרכז הספורט לנכים החלה להתאמן בו, בשנת 1967 השתתפה במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה במדליות זהב וכסף. בשנת 1968 השתתפה לראשונה באולימפיאדת הנכים, התחרתה באתלטיקה ובשחייה וזכתה בשתי מדליות זהב ושלוש מדליות כסף וקבעה שיאי עולם בהטלת כידון ובזריקת אלה. זכתה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב. אולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) זכתה בשלוש מדליות נוספות. מאוחר יותר התחרתה באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), אך לא זכתה להישגים.
בשנת 1968 נישאה לספורטאי הנכה צבי פוטשניק. בשיא פעילותה בשלהי שנות השישים עבדה לצד עיסוקיה בספורט כנקבנית במרכז למיכון משרדי (מל"מ) של משרד האוצר.
מלכה חלפון
אבדימי דמן חיפה
טיעון העד
ג'וליטי
מרכז ההדרכה לספריות בישראל
אלטעות
אַלְטָעוּת (בלטינית: Infallibilitas) היא חסינות מפני טעות, או אי-יכולת לשגות. בתחום הדתי היא ידועה בעיקר בהקשר של האלטעות האפיפיורית בכנסייה הקתולית.
רקע.
כבר מן המאות הראשונות לספירה הייתה קיימת דּוֹגְמָה כנסייתית בדבר האלטעות של הכנסייה בכללה, בהיותה "גופו של ישו". ואולם, הכנסייה לא זוהתה על ידי אישיות אחת מסוימת. חידוש זה נוצר רק במאה ה-19. בוועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870) הוכרזה בכנסייה הקתולית הדּוֹגְמָה בדבר האלטעות של האפיפיור. על פי ה-Pastor Aeternus:
הדוֹגמה נוסחה באופן פורמליסטי ומגביל, כך שלא כל קביעה אפיפיורית תיהנה ממעמד של אַלְטָעוּת אלא רק קביעות שנעשו "בשבתו על כסאו", בענייני אמונה ומוסר, ובהצהרה מפורשת כי הן מכוונות לכלל הכנסייה. (המונח "בשבתו על כסאו" מתפרש באופן מטפורי, דהיינו "במילוי תפקידו").
מהלך "חקיקתה" של האלטעות היה חלק מן המגמות השמרניות שאפיינו את הכנסייה הקתולית בתקופת כהונתו ארוכת השנים של האפיפיור פיוס התשיעי.
לדעת רבים, מטרתה העיקרית הייתה להילחם במגמות דה-צנטרליסטיות בתוך הכנסייה הקתולית, ובעיקר הנטייה הגליקנית בצרפת, שערערה על ריבונותה של רומא. ואולם, יש המערערים על כך, משום שבתקופה שבה הוכרזה הדוגמה כבר הוכרעו המגמות הגליקניות בצרפת זה מכבר על ידי האולטרה-מונטנים.
התנגדויות.