לפי הסברו של רש"י, במסכת ביצה, חלוקים שני תנאים לפי שיטתו של רבי יהודה, האם מותר לגרור עגלת תינוק בשבת, שכן במצב רגיל, כאשר גלגלי העגלה עובדים באופן תקין, הם אינן גורמים לחרישה אלא לכבישת העפר. ההבדל בין חרישה לכבישה, הוא שחרישה היא גרימת חריץ בקרקע על ידי סילוק העפר לצדדים, ואילו כבישה היא כבישת העפר פנימה. לפי דעה אחת, יש לחשוש שמא גלגלי העגלה יפסיקו את פעולתם דבר שיגרור לחרישה, ולפי דעה שנייה אין לחשוש לכך. לפי הסבר תוספות מדובר בעגלה המיועדת ללימוד הליכה לילדים קטנים, יש לה שלושה גלגלים, הילד הולך תוך כדי אחיזה בעגלה, וכך לומד ללכת. ההלכה נפסקה כרבי שמעון שאין לחשוש שמא גלגלי העגלה יעשו חריץ בקרקע. גם לפי רבי שמעון, אסור להוביל תינוק בעגלה כבדה שידוע שגלגליה יעשו חריץ בקרקע.
השוואת גומות.
ההלכה פסקה כי גם השוואת גומות נכללת במלאכות האסורות לעשייה בשבת. חכמים אף גזרו, שאדם המפנה את חפציו האצורים במחסן, בשבת, גם באופן המותר לו - למשל אם הוא צריך את המקום בו נמצאים החפצים לשם קיום מצווה, למשל לצורך מצוות הכנסת אורחים או לימוד התורה, לא יפנה את כל האוצר, שמא יבוא להשוות גומות. כך גם גזרו חז"ל, שאדם שהתלכלכו נעליו בבוץ או בטיט יקנח את נעליו בקיר ולא בקרקע שמא יבא להשוות גומות.
חכמים אסרו אף עשיית צרכים בשדה חרוש, שמא ישכח ויטול רגב אדמה לכסות את צרכיו משחק בגולות באזור שאינו מרוצף.
דוגמה לאיסור השוואת גומות היא אדם שירק מפיו רוק שהפריע לו. חז"ל אסרו על אדם זה לשפשף את הרוק בקרקע באופן רגיל לאחר שירק, ורק דרך הילוכו, באופן שאינו משפשף במיחד את הרוק, כך שלא שייך חשש שמא יבוא להשוות גומות, מותר לו לדרוס את הרוק.
פרגמנט
בובי ג'ו מורו
בובי ג'ו מורו (באנגלית: Bobby Joe Morrow; 15 באוקטובר 1935 – 30 במאי 2020) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בעל 3 מדליות זהב (100 מטר, 200 מטר ו-4x100 מטר) ושיאן עולם.
ביוגרפיה.
מורו נולד בהרלינגן, שבטקסס וגדל בחווה בסן בניטו, טקסס לפני שנהיה אצן, מורו שיחק כדורגל במדי בית הספר התיכון סן בניטו. מורו גם היה אצן באוניברסיטת אבילן כריסטיאן וחבר מועדון הגברים Frater Sodalis.
באליפות איחוד האתלטים החובבים ב-1955 זכה מורו בריצת 100 יארד. שנה לאחר מכן הוא זכה בדאבל ספרינט (sprint double) באליפות הקולג'ים הלאומית והגן על תואר איחוד האתלטים החובבים שלו.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מורו ב-3 מדליות זהב. בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.62 שניות, לפני ת'ן בייקר חברו לנבחרת (10.77 שניות) והקטור הוגאן מאוסטרליה (10.77 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 10.52 שניות, בריצת 200 מטר כשהשווה את שיא העולם של 20.6 שניות, לפני אנדרו סטנפילד (20.7 שניות) ובייקר (20.9 שניות) שניהם שיאני העולם מארצות הברית ובריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם בייקר, לימון קינג ואירה מורצ'ינסון בשיא עולם חדש של 39.5 שניות, לפני ברית המועצות (39.8 שניות) וגרמניה (40.3 שניות).
מורו המשיך להצליח ברמה הלאומית אחרי האולימפיאדה, אולם הוא פרש ב-1958 ועבד בתור חוואי ונגר.
זמן קצר לפני אולימפיאדת רומא (1960) חזר מורו להתאמן וניסה להיכנס לנבחרת ארצות הברית, אך כשל במבחנים האמריקאים.
הנצחה.
באוקטובר 2006 בית הספר התיכון סן בניטו קרא לאולם הספורט החדש שלו, בן 11,000 המושבים "היכל הספורט בובי מורו" (Bobby Morrow Stadium).
גילי וגלית
גילי וגלית היו צמד זמרים ישראלי שייצג את ישראל באירוויזיון 1989 עם השיר "דרך המלך", לאחר שזכה במקום הראשון בקדם-אירוויזיון.
קורות הצמד.
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות הקדם-אירוויזיון. הוא הכיר את הילד גילי נתנאל מראשון לציון, שהיה אז בן 12, ולאחר שעמד על כישרונו המוזיקלי, בחר בו לבצע את שירו בתחרות. זמן קצר לפני התחרות הוחלט על ידי מפיקי הקדם אירוויזיון להצמיד לו זמרת בוגרת, האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את גלית בורג שהייתה אז בת 21, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית".
לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות הקדם-אירוויזיון הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון 1989, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ. השיר הגיע למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים. באותה שנה הופיעה בתחרות האירוויזיון ילדה נוספת בת 11, נטלי פאק, שייצגה את צרפת. הופעת הילדים לא הוכיחה את עצמה, ובעקבות זאת החליט איגוד השידור האירופאי, המפיק את תחרות האירוויזיון, לצמצם את התופעה של זמרים ילדים וקבע את גיל 16 כרף מינימלי להשתתפות באירוויזיון.
גילי וגלית הקליטו גרסה אנגלית לשיר בשם "SHINE FOR TOMORROW". למרות שהשיר "דרך המלך" לא זכה להצלחה רבה באירוויזיון, הוא זכה להשמעות רבות בישראל. הצמד שהוקם לצורך ביצוע השיר לא שרד והוא התפרק מיד לאחר מכן.
גילי נתנאל וגלית בורג ניסו לתרגם את הצלחתם ופנו לקריירה מוזיקלית עצמאית, אך היא לא המריאה. נתנאל הוציא אלבום סולו בשנת 1989 בשם "ימים יפים", שלא הצליח. הוא היגר ללונדון וכיום הוא מתעסק בתחום האופרה. בורג נישאה, התגוררה לסירוגין בארצות הברית ובישראל והוציאה שני אלבומים.
בשנת 2006 הקליטו חברי להקת "כלא שש" גרסה מחודשת לשיר "דרך המלך", שבה נעשה שימוש בהקלטות מביצועו המקורי של השיר.
מלאכת גוזז
מְלֶאכֶת הַגּוֹזֵז היא אחת מל"ט מלאכות שבת, הנחשבות למלאכה כשם שהיו נחשבות למלאכה במשכן. במשכן היו גוזזים צמר מכבשים לצורך עשיית יריעות המשכן. המלאכה הייתה ידועי בתרבויות עמי העולם העתיק: אמורית - גָּזִזאנֻם. אוגריתית - גזז 𐎂𐎇𐎇 . אכדית - גָּזַזֻ gazāzu. ארמית סורית מושאלת לערבית - جَزّ גז.
הגדרת המלאכה ושיעורה.
הגדרת המלאכה היא ניתוק דבר ממקום גידולו על גוף האדם או בעל חיים, חי או מת, כמו: צמר, שערות וציפורניים. אפילו גזיזת שער מהשטריימל היא איסור.
שיעורה: בשער או נוצות השיעור הוא שתי שערות, אך בציפורן - גם אחת. כל המלאכות הקשורות לאריגה שיעורן 'כמלוא רוחב הסיט כפול', כלומר הרווח שבין הבוהן לאצבע הסמוכה לה, כשמרחיקים אותן אחת מהשנייה ככל אפשר וזאת כפול שתיים. מרחק זה הוא בערך 10 ס"מ, ובמשנה ברורה כתב שהוא קרוב לארבעה טפחים. התפירה שתופרים עם חוט באורך כזה, הלוך וחזור, היא תפירה שיש לה חשיבות והיא מתקיימת. מידת אורך זו היא כשני שלישי זרת.
ככל איסורי שבת, האיסור הוא רק כאשר מבצע המלאכה עושה אותה בדרך הרגילה והמקובלת, ולכן הטווה את הצמר על בהמה חיה, פטור מעונש חטאת וסקילה, שכן אין דרך גזיזה בכך, ואין דרך ניפוץ בכך ואין דרך טוייה בכך.
דוגמאות אקטואליות.
כדי להזהר מתלישת השערות בשבת, נהוג להשתמש במסרק מיוחד לשבת, שחודי המסרק מכוסים כך שעל ידי סריקת השערות במסרק כזה, לא יתלשו השערות בהכרח, שכן ההלכה אומרת, שאסור לתלוש את השערות בצורה שברור שלפחות שערה אחת תיתלש. זאת בעקבות הכלל האומר, כי אף על פי ש"דבר שאינו מתכוון" פעולה הנעשית שלא במתכוון מותרת בשבת, אם היא פסיק רישיה - כלומר ברור שהיא תתבצע, היא נחשבת לפעולה הנעשית בכוונה, שאסור לעשותה.
לכן, אם אדם או אשה סרקו את שערם באופן שלא ברור שיתלש שער מהשערות, ובמקרה נתלשה שערה אחת, הם לא עברו בכך על כל איסור, שכן במקרה כזה נחשבת תלישת השערה "דבר שאינו בכוונה".
גזיזה בכלי וביד.
במשנה מובאת מחלוקת בין רבי אליעזר לחכמים אודות אדם הנוטל ציפורניו זו בזו או בשיניו, לפי רבי אליעזר מדובר באיסור מהתורה ויש להביא על פעולה כזו קרבן חטאת, ולחכמים מדובר באיסור מדרבנן.
בשיטת חכמים, הבהיר רבי שמעון בן אלעזר בברייתא, כי דווקא בגזיזה רגילה פוטרים חכמים אך אם הגזיזה הייתה בכלי מדובר באיסור מהתורה, ורק מכיוון שכך, גזרו חכמים אף על גזיזה ביד שהיא מותרת.
בנוסף הוסיף רבי שמעון בן אלעזר חילוק נוסף בהלכות אלו, ואמר כי חומרא זו היא דווקא כאשר הציפורן לא פירשה ברובה, אך אם רובה פירשה אין חייב חטאת, ואם ציצי העור שליד הציפורן פירשו כלפי מעלה ומצערות אותו, התירו חז"ל לחתוך אף ביד, מכיוון שגם אם היה עושה דבר זה בכלי היה זה רק איסור מדרבנן, והרי זה שבות דשבות במקום צער גדול. אם כי, נחלקו הראשונים, אם "למעלה" הכוונה היא לכיוון הציפורן הוא כלפי הגוף ופסקו האחרונים שיש לחשוש לכל השיטות.
הפוסקים מבהירים כי החילוק בין גזיזה ביד לגזיזה בכלי היא רק בבהמה וחיה בעודן בחיים, שהדרך היא להשתמש בגזיזתם בכלי ואין תולשים מהן שיער משום צער בעלי חיים; אך בבהמה וחיה מתות וכן בעוף, אף בעודו חי, התלישה ביד היא איסור מהתורה.
מלאכת מכה בפטיש
הַמַּכֶּה בַפַּטִּישׁ היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת. המלאכה מכונה על שם פעולת שימוש בפטיש לביצוע מלאכה. כאשר אומן מסיים ייצור של כלי, הוא מכה הכאות אחרונות על הכלי, כדי לעגל, או להרחיב, לקצר או לרבע את הכלי כמתוכנן. חז"ל ביארו את המושג כביצוע כל פעולה שמהווה סיום תהליך של הכנת דבר־מה - "גְמַר מלאכה".
לעיתים תיקון חפץ (מתקן מנא), נחשב כתולדה של מלאכת מכה בפטיש.
המלאכה.
מלאכה זו, ביסודה, מורכבת משתי פעולות: הגבהת הפטיש להכות והמכה עצמה שהיא כאשר הפטיש הורד על האבן. נחלקו החכמים האם מכה בפטיש היא פעולת ההורדה לבד, או שגם פעולת הגבהת הפטיש היא כזו, לפי הגישה המקובלת המלאכה היא רק הורדת הפטיש על הסדן, ולפי רבי יוסי היא מורכבת משתי פעולות שונות.
כלי מוכן שממתין לכך שיציירו עליו כדי להשתמש בו, הציור עליו אסור משום מלאכת מכה בפטיש, וגם שרטוט חלק מהציור, הוא בכלל המלאכה.
דוגמאות.