בפקודת אישיווארה קנג'י בבוקר ה-19 בספטמבר פתחו התותחים ממועדון הקצינים במוקדן באש על חיל המצב הסיני הסמוך, כביכול בתגובה על ההתקפה הסינית על מסילת הרכבת. הכוח האווירי הקטן של ג'אנג שואה-ליאנג הושמד לחלוטין, וחייליו נמלטו מביידאיינג, לאחר שכחמש מאות חיילים יפנים תקפו את חיל המצב הסיני שמנה כ-7,000 חיילים. החיילים הסינים, רובם מגויסים טריים, חסרו את הניסיון של החיילים היפנים. עד הערב שככה הלחימה והיפנים כבשו את מוקדן במחיר חייהם של חמישה חיילים סינים ורק שני חיילים יפנים.
באותה עת, נדהם מפקד צבא קוואנטונג בעיר דאליין, גנרל שיגרו הונג'ו, לגלות שתוכנית הפלישה יצאה לפועל מבלי לזכות באישורו, אך לבסוף שכנע אותו אישיווארה לתת את אישורו לאחר מעשה. הונג'ו העביר את מפקדת צבא קוואנטונג למוקדן, והורה לגנרל סנג'ורו היאשי, מפקד ארמיית צ'וסן בקוריאה, לשלוח תגבורת. בשעה 04:00 ב-19 בספטמבר הכריזו על כוחות היפנים על מוקדן מאובטחת. באותו בוקר כבר נחתו בשדה התעופה של העיר מטוסים מארמיית צ'וסן.
ג'אנג, תחת הוראות מפורשות ממשלתו של צ'יאנג קאי שק להימנע מעימותים, הורה לחייליו לא להשיב אש ולאחסן נשק למקרה של פלישה יפנית. לפיכך, כבשו הכוחות היפנים גם את חילות המצב של צ'אנצ'ון ואנטונג ללא קושי. אך בנובמבר החל הגנרל המוסלמי צ'אנשן מא, מושל חיילונגג'יאנג, להתנגד ליפנים באמצעות צבאו האזורי, ובעקבותיו פעלו גם הגנרלים צ'או טינג ודו לי עם צבאותיהם בג'ילין. על אף התנגדות זו כבש הצבא הקיסרי היפני את כל הערים הגדולות במחוזות ליאונינג, ג'ילין וחיילונגג'יאנג.
תוצאות הקרב.
דעת הקהל הסינית שיגרה חיצי ביקורת כלפי ג'אנג על חוסר התנגדותו לפלישה היפנית, אף על פי שממשלת הקוומינטנג הייתה אחראית למדיניות זו. בעוד שהיפנים היוו איום ממשי, ריכזה הממשלה את מאמציה בעקירת הקומוניזם מסין, ורבים ביקרו את ג'אנג שצבאו, שמנה כרבע מיליון חיילים, היה יכול להביס בקלות את צבא קוואנטונג, בו שירתו 11,000 חיילים. בנוסף, צבאו של ג'אנג היה מצויד בנשק המודרני ביותר בסין, ולרשותו עמדו טנקים, מטוסי קרב, מקלעים וכלי ארטילריה.
למעשה, יתרונו המספרי של ג'אנג התפוגג בשל מספר סיבות. סיבה אחת הייתה שלצבא קוואנטונג היו כוחות מילואים חזקים שיכלו להגיע מקוריאה השכנה במהירות. רוב צבאו של ג'אנג, לעומת זאת, שהה מדרום לחומה הגדולה, במחוז חביי, והכוחות ששהו מצפון לחומה היו מפוזרים במנצ'וריה. על כן היה לג'אנג קשה יותר לאחד את צבאו. בנוסף, רוב חייליו של ג'אנג היו מגויסים טריים, חסרי אימון וניסיון, ללא פיקוד ראוי, בעלי מורל נמוך ונאמנות מוטלת בספק, בניגוד ליריביהם היפנים.
הממשלה הסינית הייתה עסוקה באותה עת במספר בעיות פנים, בהן המפלגה הקומוניסטית של סין, הקמת ממשלה נפרדת בגואנגג'ואו ושיטפונות גדולים לאורך גדות נהר יאנגצה. בנוסף, ג'אנג לא נכח במנצ'וריה בעת התקרית אלא בבית חולים בבייג'ינג, שם התרים למען נפגעי השיטפונות.
בשל נסיבות אלה פנתה ממשלת סין לקהילה הבינלאומית בחיפוש אחר פתרון שָלו. משרד החוץ הסיני מחה בפני ממשלת יפן ודרש את הפסקת כל הפעולות הצבאיות במנצ'וריה, ופנה לחבר הלאומים ב-19 בספטמבר. ב-24 באוקטובר קיבל חבר הלאומים החלטה שדרשה את נסיגת הכוחות היפנים ממנצ'וריה, עד ה-16 בנובמבר, אך יפן דחתה החלטה זו והתעקשה לקיים משא ומתן ישיר עם הממשלה הסינית.
המגעים נמשכו לסירוגין, וללא תוצאות ממשיות. ב-20 בנובמבר התכנסה הממשלה הסינית אך פלג גואנגג'ואו דרש את התפטרותו של צ'יאנג קאי שק באשמת תקרית מנצ'וריה. ב-15 בדצמבר התפטר צ'יאנג מתפקידו כיושב ראש הממשלה הלאומנית והחליף אותו סון פו, בנו של סון יאט-סן. בראשית ינואר 1932 כבשו היפנים גם את העיר ג'ינז'או וכתוצאה מכך החליף ג'ינווי ואנג את סון פו.
ב-7 בינואר הכריז מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי סטימסון על דוקטרינת סטימסון, על פיה סירבה ארצות הברית להכיר בכל מצב מדיני שנכפה עליה, ולכן אין היא מכירה בפעולות יפן במנצ'וריה כחוקיות. במרץ הקימו היפנים את מדינת מנצ'וקוו - ממשלת בובות בראשות פויי. ב-2 באוקטובר חיברה משלחת מטעם חבר הלאומים דו"ח שדחה את הטענות היפניות שהפלישה למנצ'וריה הייתה פעולה מתוך הגנה עצמית, אך לא טען שהפיצוץ היה מתוכנן מראש. הדו"ח גרס אף שמנצ'וקוו הייתה תוצר של התוקפנות היפנית בסין, אך הסכים שחששות היפנים מהמתרחש באזור לגיטימיות בשל קשריהם הכלכליים שם. חבר הלאומים סירב להכיר במנצ'וקוו כמדינה עצמאית, והדבר הביא את יפן לפרוש מהחבר במרץ 1933.
מחלוקת.
הדעות חלוקות לגבי זהות האחראי לפיצוץ מסילת הרכבת במוקדן, אך הראיות מצביעות על קציני צבא קוואנטונג, שפעלו בהסכמת או שלא בהסכמת טוקיו. מחקירות שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה נמצא שהפצצה הראשונה שהוטמנה לא התפוצצה, והיה צורך להטמין פצצה נוספת. הפיצוץ שהתרחש לבסוף נתן לצבא קוואנטונג תירוץ לפלוש למנצ'וריה.
בספרו "Japan's Imperial Conspiracy," תיאר דויד ברגמיני את השתלשלות האירועים שהובילה לתקרית במוקדן וגם בטוקיו. המסקנה אליה מגיע ברגמיני היא שההונאה הגדולה ביותר הייתה לגרום לציבור לחשוב שהתקרית הייתה פרי מוחם של קצינים זוטרים מיליטריסטיים, שפעלו ללא אישור הממשלה. למעשה, כך הוא טוען, הקיסר הירוהיטו בעצמו אישר את התוכנית. לעומתו טוען ההיסטוריון ג'יימס ולנד שהקצינים הבכירים נתנו הסכמה שבשתיקה לפעולה, ואחר כך שיבחו את התוצאה.
באוגוסט 2006 פרסם העיתון היפני יומיאורי שינבון את תוצאותיו של מחקר שנועד לענות על השאלה "מי אחראי למלחמת שווה." בעניין תקרית מוקדן, תלה המחקר את האשמה במיליטריסטים יפניים ובפוליטיקאים שכשלו בניסיונם לרסנם.
מחולקת גם נסובה סביב הדרך בה טיפל בנושא חבר הלאומים. על פי ההסכמים שנחתמו בוועידה הימית בוושינגטון בשנת 1921 ניתנה ליפן דרגה מסוימת של הגמוניה במזרח הרחוק. כל התערבות אמריקאית או אירופאית בנעשה באזור הייתה הפרה של הסכמים אלו. בנוסף, באותה תקופה נטשה בריטניה את תקן הזהב ונקלעה למשבר, על כן לא היה בכוחה לפעול כנגד יפן. התגובה היחידה של חבר הלאומים לתקרית הייתה גינוי מוסרי.
אזכורים בתרבות.
תקרית מוקדן מוזכרת בספר הלוטוס הכחול מסדרת ספרי הרפתקאותיו של טינטין, אם כי האירוע מתואר שם כאילו התרחש בסמוך לשנחאי. בסרטו של אקירה קורוסאווה משנת 1946 ללא חרטה על נעורי נדונה תקרית מוקדן.
אירוס יפני
אירוס יפני (שם מדעי: "Iris japonica") הוא מין גאופיט רב-שנתי מהסוג אירוס. מוצאו בסין, שם הוא צומח באזורים הרריים, והוא נפוץ בעולם כצמח נוי.
אירוס יפני הוא גאופיט בעל קנה שורש. הוא פורח בחורף ובאביב. פרחיו, בצבעי לבן-צהוב וגוון עדין של סגול, נישאים לאורך הגבעולים המסועפים. גובה האירוס כ-70 סנטימטר.
האירוס יכול להישתל בשמש חלקית ובצל. עמידותו לקור בינונית, וצריכת המים בינונית. קצב הצימוח שלו מהיר, ויש לשותלו באדמה בעומק 5-20 סנטימטר.
אונאת כספים
שרץ
דיימון סטודאמייר
דיני נחלות
קורבן ראייה
מצוות ראייה
גיוס תלמידי ישיבות
צ'אקי אטקינס
קנת' לייבון "צ'אקי" אטקינס (באנגלית: Kenneth Lavon "Chucky" Atkins; נולד ב-14 באוגוסט 1974 באורלנדו, פלורידה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז.
קריירה.
אטקינס התחיל את קריירת הכדורסל שלו באוניברסיטת דרום פלורידה, שם שיחק ארבע עונות בין 1992 ל-1996. בעונתו האחרונה במכללה קלע אטקינס 19.3 נקודות בממוצע למשחק. לאחר שסיים את לימודיו במכללה ניסה אטקינס להיבחר בדראפט 1996, אך לא הצליח. אחר כך עבר לשחק בלה קרוס בובקטס מליגת ה-CBA בעונת 1996/1997.
בתחילת עונת 1997/1998 חתם אטקינס בציבונה זאגרב מהליגה הקרואטית. בציבונה הוא קלע 12.6 נקודות בממוצע למשחק. בחודש דצמבר חזר לשחק בבובקטס, ומשם הוא הועבר לגרנד ראפידס הופס. לקראת עונת 1998/1999 חזר לשחק בזאגרב, וקלע שם 12.7 נקודות בממוצע למשחק. בשתי העונות בציבונה הוא זכה באליפות.
בעונת 1999/2000 חתם אטקינס באורלנדו מג'יק. אטקינס הפך לשחקן משמעותי במהירות, וקלע 9.5 נקודות עם 3.7 אסיסטים בממוצע למשחק. בנוסף הוא השתתף בכל המשחקים בעונה זו, ולא פתח החמישייה אפילו באחד. בסיום העונה הוא נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה ב-NBA.
אחרי שסיים את העונה עם המג'יק חתם אטקינס על חוזה בדטרויט פיסטונס לשש השנים הבאות. בעונתו הראשונה בדטרויט הוא קלע 12.0 נקודות עם 4.1 אסיסטים בממוצע למשחק. בנוסף הוא פתח בחמישייה ב-75 משחקים מתוך ה-81 ששיחק בהם.
בעונתו השנייה בפיסטונס הוא קלע 12.1 נקודות עם 3.3 אסיסטים בממוצע למשחק, כשפתח בחמישייה ב-62 משחקים מתוך 79 המשחקים ששיחק. בנוסף הוא השיג שיאי קריירה באחוזים מקו השלוש (411%) ואחוזים מהשדה (466%) בממוצע למשחק.
בעונת 2002/2003 שיחק אטקינס 65 משחקים בלבד מפני שבחודש מרץ נפצע בברכו השמאלית. בעונה זו הוא פתח בחמישייה 7 פעמים בלבד, וממוצעיו הדרדו ל-7.1 נקודות עם 2.7 אסיסטים למשחק. בעונת 2003/2004 שוב נפצע אטקינס, כשבחודש נובמבר נפצעה ברכו השמאלית בשנית. בעונה זו הוא הספיק לשחק 40 משחקים בלבד, מהם לא פתח בחמישייה פעם אחת. הוא קלע 6.2 נקודות עם 2.4 אסיסטים בממוצע למשחק.
בפברואר 2004 הועבר אטקינס לבוסטון סלטיקס ביחד עם לינדסי האנטר בתמורה למייק ג'יימס. אטקינס סבל מחוסר מזל מפני שבהמשך העונה הזו הפיסטונס זכו באליפות. בסלטיקס הוא שיחק 24 משחקים בלבד בהם חזר לקלוע מעל 10 נקודות בממוצע, כשקלע 12.0 נקודות בממוצע למשחק. הוא הוסיף שיאי קריירה של 5.3 אסיסטים ו-1.1 חטיפות בממוצע למשחק.