מספר פעולות מחאה התקיימו על רקע משפטי פראג ומוסקבה. בין היתר, קיימו ב-4 בדצמבר 1952 פעילי ימין (בהם ישראל אלדד ואב"א אחימאיר) משפט דמה לברית המועצות ב"בית העם" בתל אביב. ב-23 בנובמבר 1952 הושלכה אבן לתוך משרדו של הנציג הצ'כוסלובקי בתל אביב. ב-4 בדצמבר הושלכה פצצה תוצרת בית על מוסך הנציגות הצ'כוסלובקית וב-10 בדצמבר היה ניסיון להצית מכונית הקשורה לצירות הסובייטית.
בנוסף, משרד החוץ החליט על צעדי מחאה דיפלומטיים, במסגרתם הנחה מנכ"ל המשרד ולטר איתן את שליחי ישראל להחרים הזמנות מנציגי צ'כוסלובקיה (ושלא להזמינם לאירועים רשמיים). בלא לפגוע בכללי הטקס והנימוס הבסיסיים, על נציגי ישראל להימנע משיחה עם נציגי צ'כוסלובקיה.
הפיגוע.
בשעות הערב המאוחרות של 9 בפברואר 1953 חדרו פעילים של מחתרת צריפין לשטח הצירות הסובייטית בשדרות רוטשילד בלב העיר תל אביב לאחר חיתוך הגדר האחורית של המתחם, בעוד משמר משטרתי מפטרל בחזית בניין הצירות. בחצר הצירות הונחה פצצה במשקל 15 ק"ג, שהתפוצצה בשעה 22:35. הבניין נפגע קשות, וארבעה נפצעו, בהם קלאודיה ירשובה, אשת הציר פבל ירשוב שנפצעה קלות והנהג של הצירות שנפצע קשה מרסיסים בבטנו. מהדף הפיצוץ נשברו גם חלונות מעון השגריר השווייצרי, שהיה בקרבת הצירות הסובייטית.
תוצאות הפיגוע.
ממשלת ישראל מיהרה לפרסם הודעת גינוי למעשה, שבה נאמר כי הפצצה פגעה "לא רק בנציגות דיפלומטית זרה אלא גם בנפש המדינה עצמה. ייעשו כל המאמצים כדי לגלות את הפושעים וכאשר יתגלו יובאו לדין ויבואו על עונשם. הממשלה מביעה לציר ברית המועצות ולעובדי הצירות, ובפרט לאלה הנמצאים עתה בטיפול רפואי את צערה העמוק ואת דאבון ליבה".
אולם לאחר יממה הודיע הציר ירשוב כי לדעתו ההתנקשות היא תוצאה של התעמולה האנטי-סובייטית שמקורה בממשלת ישראל. ב-11 בפברואר בשעת לילה הזעיק אליו שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי את ציר ישראל במוסקבה שמואל אלישיב ומסר לידיו איגרת המודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל והמכנה את התנצלותה של ממשלת ישראל כ"משחק רמייה". השר אמר לשגריר כי הפיצוץ הוכיח שבישראל אין תנאים מינימליים לקיום נציגות דיפלומטית סובייטית. הציר נדרש לעזוב מיד את מוסקבה. ציר ישראל ואנשי הצירות עזבו את מוסקבה במקביל ליציאתם של הציר ירשוב ואנשי הצירות את תל אביב.
היחסים הדיפלומטיים חודשו שנית ביולי 1953, אך נותקו סופית לאחר 1967. ניתוק היחסים התקבל בחשש כבד בישראל, הן למעמדה הבינלאומי, והן לגורל יהודי ברית המועצות. דוד בן-גוריון אמר כי קיבל את ההודעה על ניתוק היחסים בתדהמה ובחשש; זלמן ארן אמר כי השמיים מעולם לא היו מעוננים יותר מאז הקמת מדינת ישראל; וכי ברית המועצות הטילה "פצצה דיפלומטית" על מדינת ישראל.
שר החוץ, משה שרת, הנחה את הדיפלומטים הישראלים בחו"ל להקפיד להעביר את המסרים, לפיהם ניתוק היחסים לא היווה פגיעה אנושה בישראל; ובנוסף לא גרם לתלות ישראלית בארצות הברית, או להעלאת מעמדן של המדינות הערביות במישור הבינלאומי.
שירותי הביטחון ראו בפעילות "מלכות ישראל" גורם שעירער את יציבות המשטר בישראל. ביוני 1953 הצליחו לחשוף את פעילי הארגון ולעצור כ-16 מהם, ו"מלכות ישראל" הוכרזה כארגון טרור מתוקף פקודת מניעת טרור. העצורים הועמדו לדין בבית דין צבאי (שהיה במחנה צריפין, ולפיכך כונתה הקבוצה גם "מחתרת צריפין"). זוהי הפעם היחידה בתולדות מדינת ישראל, שבה הועמדו לדין אזרחים יהודים בבית דין צבאי בהקשר זה. על החשודים הגן שמואל תמיר. הם לא הורשעו בעוון הפגיעה בצירות הסובייטית, אלא בעבירות אחרות: בכר נידון ל-12 שנות מאסר, חרותי לעשר שנים ויחזקאל מזרחי לחמש שנים. יוסף מנקס לא הורשע מהיעדר ראיות נגדו. לאחר כשנתיים מאסר, בהמלצת שר המשפטים פנחס רוזן, הוענקה חנינה לכל אסירי המחתרת.
פיתון מרושת
הפיתון המרושת (שם מדעי: "Python reticulatus") הוא מין של נחש לא ארסי מסוג פיתון הנפוץ בדרום-מזרח אסיה. נחש זה עשוי להגיע לאורך של 3–6 מטרים. אחד הפרטים המפורסמים הגיע ככל הנראה לאורך של . פיתון זה הוא תוקפני למדי, למרות שלרוב הוא נמנע מעימותים עם בני אדם. הפיתון חי בעיקר בסביבות יערות גשם. הוא שחיין טוב ומיטיב לטפס על עצים.
הפיתון ניזון מיונקים שונים ומעופות. הפרטים הקטנים ניזונים בעיקר ממכרסמים, בעוד שהגדולים טורפים חיות גדולות יותר כגון קופים, איילי קוהל, ואף חזירים במשקל 60 ק"ג ודובים מלאים קטני משקל. אורך הטרף יכול להגיע לרבע מאורך הנחש, ומשקלו עשוי להגיע למשקל הנחש עצמו.
גודל התטולה נע בין 60 ל-100 ביצים, אשר בוקעות כעבור 88 יום בממוצע.
למרות שמקרי התקיפה מועטים, תועדו מקרים בהם פיתון הרג ואף אכל בני אדם, בעיקר ילדים אך גם אדם בוגר.
בשנת 2007 טען גן החיות בצ'ורוגסוו (Curugsewu) אשר בג'אווה שבאינדונזיה, כי הוא מחזיק שם נחש מסוג פיתון מרושת אשר אורכו ומשקלו . לאחר בדיקה התברר שאורכו הוא רק כ-.
אלמת
אל-מת
במיתולוגיה ובסיפורי עם, אַל-מֵת הוא שם קיבוצי לכל הסוגים של ישות גשמית או לא-גשמית, אשר הייתה בעבר בחיים, מתה, ואז, כתוצאה מהתערבות חיצונית כלשהי, אם בקסם, בהתערבות אלוהית, בשל מחלה נדירה או מסיבה אחרת - המשיכה להתקיים בעולם החיים. אל-מתים מסוגים שונים, כגון ערפדים או זומבים, מתוארים באגדות של רוב תרבויות העולם, וביצירות בדיוניות רבות, בעיקר יצירות פנטזיה וספרות אימה.
מסורת האל-מתים.
המונח "אל-מת" (באנגלית: Un-dead) הומצא על ידי ברם סטוקר, ברומן פרי-עטו "דרקולה":
המסורת בתרבויות שונות גורסת כי אל-מתים נוצרים כשרוחות המתים לא מצליחות לעלות לשמים (גן עדן או גיהנום), ולכן נשארות על פני האדמה בגופן הקודם או ללא גוף גשמי בכלל. הסיבות להשארות הרוחות בעולמנו הן שונות: על הרוח נאסר לעלות בשל חטא שביצעה בעודה בחיים, הכניסה לעולם הבא נחסמה עבור הרוח על ידי כישוף מרושע, על ידי פגיעה מאוד קשה שנגרמה לה והרוח לא יכולה לעבור לעולם הבא עד שתקבל נקמה, או תרפא את הפגיעה ועוד. לפעמים הגורם שמכריח את הרוח להישאר בעולם החיים מטיל עליה משימה כלשהי, ומתנה את שחרורה של הרוח מכבליה בהשלמת המשימה. לפעמים, לעומת זאת, משימתו האל-מת היא נצחית ולכן נגזר עליו להישאר לעולמי עד מחוץ לעולם הבא (לעיתים הוא כבר הגיע לעולם הבא, אך הוחזר ממנו) ולבצע את אשר הוטל עליה; האל-מוות נתפס כסוג של קללה, שבה המקולל מתמיד בקיומו אך לא יכול לחוש סיפוק והנאה.
חשוב להבדיל בין "אל-מת" לבין "בן אלמוות" - אל-מת הוא מישהו שמת במובן הראשוני של המילה, אולם הוא שב מעולם המתים, או לא מצליח להשלים את ההליך ולנתק לחלוטין קשר עם העולם הזה, בן אלמוות לעומת זאת, אינו יכול למות.
לעומת זאת, אל-מתים רבים מתוארים כמפלצות חסרות בינה, שנשלטות כבובות על חוט בידי מפעיל מרושע. דוגמה לאל-מתים כאלה הם שלדים וזומבים (גופות מהלכות) שכוח מרושע מניע את איבריהם ועצמותיהם ומאפשר להם לבצע את מצוות אדוניהם.
דוגמאות לאל-מתים.
גשמיים.
לאל-מתים גשמיים ישנו גוף מוחשי מסוג כלשהו.
לא גשמיים.
אל-מתים אשר אינם גשמיים הם חסרי גוף מוחשי, אך מתקיימים בעולם החיים כיישויות רוחניות.
אל-מתים שמקורם בספרות או בקולנוע בדיוני או במשחקים.
בספרה של מרי וולסטונקראפט שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני", תוארה צורה חדשה של המתים המהלכים בשנית, כשגופה הושבה ל'חיים' באמצעות המדע. פעולה דומה מכילים סיפורו הקצר של ה.פ. לאבקרפט "הרברט ווסט, מנפיש-מחדש", והסרט "המנפיש" שקיבל השראה מספר זה.
מספר עצום של סרטי-קולנוע נעשה על אל-מתים.
מבוכים ודרקונים.
ב"מבוכים ודרקונים" ומערכות משחק דומות, כהן יכול לנסות "לגרש" אל-מתים על ידי פניה לאל הפטרון שלו או על ידי תיעול אנרגיה חיובית מסוג כלשהו. פעולה זו מאלצת את האל-מת לסגת מהכהן. כהנים עוצמתיים מסוגלים להשמיד לחלוטין אל-מתים חלשים באמצעות יכולת זו. למרות שהכוח לגרש אל-מתים תלוי בעיקר בעוצמת האמונה, חפץ או שריד קדוש בדרך כלל נחוצים על מנת למקד את הכוח האלוהי הנקרא לעזרה. עניין זה לקוח מהתפיסה המסורתית שניתן לדחות ערפדים על ידי צלב. כהנים של אלים מרושעים או מכשפים מרושעים עוצמתיים יכולים לעורר מתים מהמוות אל חיי אל-מת, ולשלוט על האל-מתים בצורה דומה, באמצעים של תאובה.
וורקראפט.
ב-"World of Warcraft" האל-מתים מתחלקים לשני פלגים: המענים ומקוללים. המענים (Scourge) הם קבוצה גדולה של אל-מתים הנשלטת על ידי ישות חצי אל-מתה שנקראת הליץ' קינג (המלך הליץ'). הם היו הראשונים שהתפתחו בעולם של Warcraft הנקרא Azeroth. הפלג השני, העזובים (Forsaken), הצטרף לצד העדר (Horde) במלחמה.
כשהמענים החלו לפלוש לעולם הם הגיעו לעיר האלפים הגבוהים קואלת'אלס. הם הרגו את מנהיגת משמר האלפים, סילבאנאס ווינדריידר, והחזירו אותה לחיים בתור משרתתם. בשלב מסוים הליץ' קינג נחלש והיא הצליחה להשתחרר משליטתו. היא ועוד קבוצה של אל-מתים שהשתחררו משליטת מלך הליץ' הקימו את מסדר הForsaken ומאוחר יותר הצטרפו ל"עדר" ביחד עם האורקים של אורגימאר, הטאורנים וטרולי הג'ונגל משבט חנית האפלה.
במשחק World of Warcraft ניתן לשחק בתור אל-מת מהמקוללים ולבחור מבין המקצועות הבאים: לוחם, גנב, כהן, קוסם, מכשף, ובשלב מאוחר יותר גם כאביר מוות, צייד ונזיר.
יונה בנדמן
יונה בנדמן (6 ביוני 1933 - 1 בספטמבר 2007) היה ראש ענף 6 (ענף מצרים) בחטיבת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, גורם מרכזי בכישלון של אגף המודיעין לתת התרעה על המלחמה הקרבה.
ביוגרפיה.