הרב מוהילבר ותומכיו באו לוועידה בכוונה תחילה להחליף את ההנהגה של הארגון, הם התכוונו להעמיד רבנים בעלי סמכות בקרב יהדות רוסיה במקום משכילים. יום לפני כן רב מוהילבר ביקש מפינסקר שלא יתפטר מהנהגה ויום לאחר שפינסקר נבחר הוא התרגז על כך. בוועידה ביקש הרב מוהילבר להעמיד בראש "יהודים כשרים", זה עורר סערת רוחות וחילופי דברים חריפים בין הרב מוהילבר לבין ישראל יסינובסקי. לבסוף הרוחות נרגעו וכל הנוכחים עברו לעבודה שוטפת.
החלטות הוועידה.
לפי החלטת הוועידה נשארה ההנהגה באודיסה, בראש ההנהגה המשיך לעמוד יהודה לייב פינסקר, משה לייב ליליינבלום נבחר שוב לתפקיד מזכיר. מעתה תפקידו של פינסקר נקרא "גבאי ראשון", כמו כן נבחרו ששה "גבאים יועצים". שלושה מהיועצים היו רבנים: שמואל מוהילבר, מרדכי אליאשברג ונפתלי צבי יהודה ברלין; והשלושה הנותרים היו: שמואל יוסף פין, ישראל יסינובסקי ומאיר פריידנברג. מלבד היועצים נבחרו גם שלושה עשר "גבאים נכבדים", רובם רבנים וסוחרים עשירים. ההנהגה נבחרה לתקופה של שלוש שנים. סוכם כי יש להתכנס פעם לשנה להתייעצות כללית. עוד מהחלטות הוועידה היו:
כמו כן הוחלט לשנות את השם של החברה מ"יסוד מזכרת למשה מונטפיורי" לחברת "חובבי ציון".
לא היו לוועידה זו הישגים מעשיים ניכרים, אך היא הצליחה ללכד מחדש כוחות והצליחה להעיד כי התנועה הלאומית עדיין פועלת.
מוזיקה קלאסית - תקופת הבארוק
הנמלט (סרט, 1993)
הנמלט (באנגלית: The Fugitive) הוא סרט מותחן-פעולה אמריקאי משנת 1993, המבוסס על סדרת טלוויזיה משנת 1963 באותו השם. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר. את הסרט ביים אנדרו דייוויס וכיכבו בו האריסון פורד וטומי לי ג'ונס.
תקציר העלילה.
ד"ר ריצ'רד קימבל (האריסון פורד) הוא מנתח מצליח בשיקגו, אשר בערב אחד חוזר הביתה ומגלה כי אשתו הלן קימבל (סילה וורד) נרצחה בעוד שגבר מסתורי מנסה להימלט מהמקום. קימבל נלחם ברוצח ולא מצליח לעצור אותו, אך מגלה שלרוצח יש יד תותבת. למרות עדותו של קימבל, המשטרה שמגיעה לזירת הרצח לא מוצאת ראיות נגד הרוצח האמיתי או ראיות כל שהן להימצאות אדם נוסף בזירת הפשע, למעט בני הזוג. לדעת המשטרה, קימבל הוא בעל המניע העיקרי לרציחת אשתו ולכן הוא הופך לחשוד המרכזי. בעקבות כך קימבל נעצר, נשפט ונידון למוות.
קימבל נשלח באוטובוס לבית הסוהר (שבו ימתין להוצאתו להורג), אך לאחר שפורץ מרד אסירים באוטובוס והוא מתהפך, קימבל מצליח לברוח, מציל שוטר שנפצע, והופך לעבריין נמלט. למקום התאונה מגיעים המרשל סמואל ג'רארד (טומי לי ג'ונס), בראש צוות של שוטרים פדרליים - רנפרו (ג'ו פנטוליאנו), ביגס (דניאל רויבוק) ניומן (תומאס מילס ווד) ופול (ל. סקוט קאלוול). בעוד ג'רארד ואנשיו מנסים לאתרו, קימבל עושה דרכו חזרה לשיקגו, כדי לאתר את הרוצח האמיתי.
קימבל עושה דרכו לבית החולים, שם מגלח את זקנו, על מנת שצוות בית החולים לא יזהה אותו, גונב אמבולנס, ובורח. השוטר שקימבל הציל מהאוטובוס מובא גם הוא לבית החולים, ומזהה את קימבל. המידע מועבר אל השוטרים, האמבולנס מזוהה והוא נלכד במנהרה בתוך סכר. קימבל מצליח לברוח דרך הסכר וקופץ לנהר, וממשיך את בריחתו לשיקגו.
קימבל יוצר קשר טלפוני עם עורך דינו, שמונה לתפקידו בידי בית החולים המעסיק את קימבל. עורך הדין ממליץ לקימבל להסגיר את עצמו ולאפשר את הוצאתו להורג. עורך הדין ממליץ לקימבל גם לוותר על חיפוש האדם בעל היד האחת שרצח את אשתו. קימבל מתחיל לחשוד בעורך דינו ובמעסיקו, שהם העומדים מאחורי הפללתו שלו.
קימבל מתחיל לחפש את הרוצח בכוחות עצמו. הוא פורץ אל מאגרי המידע של בית החולים, שבו עבד ומוצא את פרטיהם של כל תושבי שיקגו שיש להם יד תותבת. הוא מסנן אותם לפי סוג התותב הזכור לו ממאבקו ברוצח ונותר עם רשימה בת חמישה בני אדם. לאחד מהחמישה, פרדריק סייקס (אנדריאס קטסולאס), יש מניע ברור. סייקס הוא קצין הביטחון הראשי של חברת תרופות אשר המציאה תרופה חדשה, שקימבל היה בין הרופאים שבדקו אותה. קימבל גילה שהיא פוגעת בכבד. קימבל מבין, שחברו, הרופא ד"ר צ'ארלס ניקולס (ירון קרבה), שקשור גם הוא בחברת התרופות, החליט לרצוח אותו כדי שהוא לא יגלה את הממצאים לוועדה. קימבל חושד, שבשל טעות, קצין ביטחון נשלח על ידי ניקולס רצח את אשתו במקום אותו.
בסוף קימבל מצליח לתפוס בעצמו את האיש בעל היד האחת והמשטרה עוצרת את אותו האיש. השוטר הפדרלי, שרדף אחרי קימבל, לוקח על עצמו את כלל החקירה ומוכיח את חפותו של קימבל. המשטרה עוצרת גם את ד"ר ניקולס בחשד לרצח אשתו של קימבל.
ביקורות ותגובות.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 96% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 80 ביקורות.
אוטה וליש
אוֹטֶה (אוטו) וָלִישׁ (לעיתים ואליש; Otte (Otto) Wallisch או Wallish; 25 באפריל 1906 – 15 במאי 1977) היה מעצב גרפי ישראלי שעיצב חלק ניכר מהסמלים הבולטים של מדינת ישראל, בהם כתיבה קליגרפית של מגילת העצמאות, מטבעות, שטרות, מדליות, בולים, כרזות. בעל משרד פרסום וחבר ועד האיגוד הישראלי לפרסום.
ביוגרפיה.
וליש נולד בשנת 1906 בעיר זנוימו (Znojmo) שבאוסטרו-הונגריה (ולימים בצ'כוסלובקיה; כיום באזור דרום מוראביה שבצ'כיה). בגיל 10 נשלח לחוג ציור, ועבד כבר בצעירותו כגרפיקאי בפראג.
שירת בצבא הצ'כוסלובקי ולמד במכללת וינה. נישא להלי וייסנשטיין והעפיל לארץ ישראל בשנת 1934, במסגרת העלייה החמישית, ואשתו הצטרפה אליו שנה לאחר מכן. לזוג נולדו בן ובת, והם התיישבו בהרצליה, בבית שעוצב בסגנון הבאוהאוס.
בשנת 1934 פתח וליש סוכנות לפרסום בתל אביב וב-1936 פתח ברחוב נחלת בנימין בתל אביב סטודיו לגרפיקה (שכיום הוא אתר שימור היסטורי). הסטודיו שימש כמרכז עבור הש"י (שירות הידיעות (מודיעין) של "ההגנה").
וליש תכנן וביצע תערוכות בולאיות שונות בישראל ובארצות וערים בעולם כדוגמת ניו יורק, אמריקה הלטינית, וינה ועוד.
אוטה וליש נפטר בהרצליה ונטמן בבית העלמין בכפר שמריהו. הותיר אחריו את רעייתו, הלי, בן, בת ונכדים.
יצירות.
מגילת העצמאות.
וליש היה אחראי על הקליגרפיה של מגילת העצמאות. דוד בן-גוריון לא הקריא מהמגילה במעמד הכרזת העצמאות בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, אלא מטיוטה שהודפסה במכונת כתיבה, כיוון שווליש הספיק לכתוב רק את חלקה התחתון של המגילה, בשל המחלוקת על נוסח הכרזת העצמאות שטרם הוכרעה ברגעים הללו. לכן המגילה הייתה עשויה משלושה ריבועי קלף תפורים ולאחר הטקס היא נתפרה אל החלק בו חתמו חברי המועצה.
וליש היה אחראי גם על עיצוב היכל העצמאות במוזיאון תל אביב הראשון (שדרות רוטשילד 16, תל אביב) לקראת טקס הכרזת העצמאות.
בולים.
וליש יצר את סדרת הבולים הראשונה, "דאר עברי", שהנפיקה מדינת ישראל מיד לאחר הכרזת העצמאות. הסדרה, שהוכנה ערב הקמת המדינה בפעילות קדחתנית בתנאי מחתרת, כוללת תשעה בולים שונים בערכים שונים ובשני גדלים. מאחר שבזמן הדפסת הבולים עדיין לא נקבע שמה של מדינת ישראל, הוחלט שהם ישאו את הכיתוב "דאר עברי". האפשרויות האחרות לכיתוב על הבולים היו "ארץ ישראל" או "יהודה".
נושא הסדרה מטבעות יהודיים שנטבעו בעת העתיקה, בין השנים 129 לפנה"ס ל-135 לספירה, מתקופת ממלכת החשמונאים עד דיכוי מרד בר כוכבא. המטבעות נועדו לסמל את מאבקו של העם היהודי למען ריבונות בארץ ישראל ולמען חופש של עם ישראל.
לאחר סדרת הבולים מקום המדינה, המשיך וליש לעצב בולים במהלך השנים עבור נושאים שונים. בשנים הראשונות לאחר קום המדינה עיצב ואליש את סדרת המועדים הראשונה (סדרת בולים שמונפקת מאז באופן סדיר לקראת חגי תשרי), גיליונית הזיכרון הראשונה של ישראל ("תבול"), סדרת דואר אוויר הראשונה, ובול הנגב. לאחר מכן עיצב וליש בולים שעסקו במגוון נושאים, כגון "שנת הפליט העולמית" (1952), "בולי זיכרון" המציגים את מפרץ חיפה, הר הכרמל וסמל העיר חיפה, בולי יום העצמאות ובולים נוספים.
מטבעות ושטרות כסף.
וליש היה הגרפיקאי שעיצב את מטבעות הפרוטה הישראליים. יחד עם ליאו קדמן וחנן פאבל מ"החברה הנומיסמטית בישראל". את תרשימיהם אישר שר האוצר, אליעזר קפלן.
וליש עיצב את המדליה הממלכתית הראשונה של מדינת ישראל, מדליית עשור לחרות ישראל. את המדליה הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל. בצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי "תל"א". מצדה האחר העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר. המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח".
מלבד מטבעות, וליש עיצב באוקטובר 1948 שטרות של 50 ו-100 מיל, המתארים את רצפת הפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא.
כרזות וסמלילים.
וליש יצר מספר כרזות וסמלילים בולטים עבור חברות שונות, בהם הסמלילים של החברות "תנובה" ו"אסם".
כמו כן יצר כרזות, ובהן כרזות בנושא חלוציות, כדוגמת כרזת מפעל "בצרון" בשנות ה-30 ובה חלוץ האוחז בידו האחת רובה ובשנייה חרמש ומגן על היישוב העברי. בכרזה סיסמה הקוראת בגרמנית: "להגנה - לביטחון, ולבניין".
הנצחה.
במאי 2015 נפתחה תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב "פני עם וארץ".
התערוכה כוללת מבחר מהכרזות שבאוסף המוזיאון ופריטים מאוסף בנו, ערי וליש.
אניס בוסעידי
אניס בוסעידי (בערבית: أنيس بوسعيدي; נולד ב-23 בספטמבר 1986 בלה בארדו שבתוניס) הוא כדורגלן עבר תוניסאי ששיחק בעמדת המגן.