ביוני 2021 עלתה לאוויר הסדרה "מלכת היופי של ירושלים" המבוססת על ספר באותו שם מאת שרית ישי לוי.
הלאדינו מדוברת בסדרה זאת כמעט בכל פרק.
ה"פסטילאדינו".
מאז שנת 2003 מתקיים מדי שנה בחג הסוכות בראשון לציון פסטיבל זמר בינלאומי תחרותי לשירים חדשים ומקוריים בלאדינו.
בתחרות קונצרט גמר חגיגי בשיתוף התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, בו משתתפים כעשרה שירים.
הפסטיבל התחרותי מתקיים ביוזמת אלי מתתיהו ומוני ארמוזה, ומושך מתחרים מרחבי העולם.
ב-2011 התקיים אירוע העשור ל"פסטילאדינו" בו התחרו כל השירים שזכו בפסטיבל בעשור הקודם. במקום הראשון זכתה יעל בדש, השיר שביצעה – "La Lingua de Kaza" – נבחר לשיר השירים של ה"פסטילאדינו" לעשור זה.
כנס לאדינו.
החל מ-2002 מתקיים מדי שנה כנס של דוברי לאדינו הנקרא "Dias De Leche I Miel" שפירושו "ימי חלב ודבש". הכנס מתקיים בים המלח במהלך שלושה ימים ומאורגן על ידי "העמותה לקידום מורשת תרבות הלאדינו חיפה והצפון". הכנס התקיים לראשונה ביוזמת אברהם מונסון, בן למשפחה סלוניקאית, ממייסדי העמותה לקידום תרבות הלאדינו ולשעבר נשיא לשכת הבונים החופשיים בחיפה. הכנס קיבל גם את חסותו של הנשיא המנוח יצחק נבון. דבר קיום הכנס התפרסם בעולם כולו ומגיעים אליו דוברי לאדינו ממדינות רבות בעולם, וגם משתתפים שאינם דוברים את השפה.
יער
יַעַר הוא שטח שבו יש צפיפות גבוהה של עצים. יערות נפוצים בכל יבשות כדור הארץ, מלבד אנטארקטיקה. כיום, כ-39 מיליון קמ"ר (פחות משלושים אחוז מהשטח היבשתי של פני כדור הארץ) הם יערות, אך שטח זה קטן בהתמדה בעקבות כריתת עצים.
חשיבות היערות.
יערות מכילים בדרך כלל מספר גדול של עצים הצומחים בגבהים שונים, עם צמחייה נמוכה בקרקעית היער. יער בצורתו הטבעית הוא בית גידול למינים רבים של בעלי חיים וצמחים, בהם מינים רבים הנמצאים בסכנת הכחדה שנפוצים רק ביערות מסוימים, והריסת היער גורמת להכחדתם.
העצים ביער קולטים מהאוויר דו תחמוצת הפחמן ופולטים חמצן, ובכך עוזרים לאיכות האוויר על כדור הארץ. משום כך, מכונים לעיתים יערות 'ריאות ירוקות'.
סוגי יערות ותפוצה.
ישנם סוגים שונים של יערות, כשכל סוג שונה מהאחר בכמות המשקעים, בעלי החיים, אקלים וסוגי העצים והצמחייה בו.
סוגי יערות עיקריים:
יערות מותאמים לאקלים ולמזג האוויר באזור.
שמירה על יערות.
בגלל כריתת עצים רבה שכתוצאה ממנה הולכים ונעלמים יערות ומיני בעלי חיים רבים מכדור הארץ, מדינות רבות חוקקו חוקים שמונעים או מגבילים כריתת עצים.
לחלק מהיערות ישנם יערנים שתפקידם להשגיח שאנשים לא מבעירים אש במקומות אסורים, ולא מזיקים לעצים. יערות יכולים להינזק על ידי שריפות, כריתת עצים, גשם חומצי וזיהום.
יערות בישראל.
כשישה אחוזים משטח ישראל מכוסה ביערות. רוב היערות בישראל הם יערות נטע אדם, לאחר שבמשך מאות שנים בוראו מרבית שטחי היער והחורש הטבעי בארץ ישראל לצורך פינוי שטחים לחקלאות ולמרעה, ולניצול עצי יער כחומר גלם לבניין והסקה.
היערות ניטעו באופן שיטתי החל משנות ה-20 של המאה ה-20, בתחילה בעיקר על ידי שירות היערות של משרד החקלאות של ממשלת המנדט הבריטי, ומאוחר יותר, אחרי 1936, על ידי מחלקת היערות העצמאית שירשה אותו ויצרה שמורות יער סגורות. השטח שהשלטון הבריטי ייער במשך שלושים שנה הגיע ל־54,000 דונם (בערך 0.2% מאדמות הארץ, או 0.5% משטחה שאינו מדברי). קרן קיימת לישראל נטעה 12,880 דונם ובשטחים שהיו בבעלות פיק"א, ניטעו יערות על 6,500 דונם באותה התקופה.
אחד החוקים הראשונים שחוקקה ממשלת המנדט הייתה "פקודת היערות" משנת 1920, שתוקנה בשנת 1926. ההוראה האופרטיבית הראשונה בפקודה הכריזה כי כל היערות בארץ, פרט לאלה
שבבעלות פרטית, יהיו נתונים להגנה, פיקוח וניהול של ממשלת המנדט. בפקודה הוגדרו שלוש מטרות ליעור:
במסגרת פעולות הייעור של מחלקת היערות של ממשל המנדט, הובאו מינים שאינם אנדמים לארץ ישראל, דוגמת השיטה כחלחלה, מין שהובא לייצוב חולות החוף ולנטיעה באזורים שחונים למחצה (מאז החל להתפשט ברחבי הארץ. כיום, המין נפוץ מאוד מצפון הארץ ועד צפון הנגב, ונחשב לאחד הצמחים הפולשים המזיקים ביותר בישראל) ולמעלה משבעים מינים שונים של אקליפטוס.
מחלקת הייעור הממשלתי שפעלה בתקופת המנדט הבריטי המשיך את פעילותה לאחר הקמת מדינת ישראל כיחידה במשרד החקלאות. עיקר עיסוקה היה באכיפת פקודת היערות, בניהול שמורות היער ובנטיעות. בשנת 1960, בוטל אגף הייעור במשרד החקלאות. השטחים שבניהולו, חלק מן האנשים ששירתו בו ומרבית ציודו ונכסיו עברו למחלקת הייעור של קרן קיימת לישראל. המיזוג היה מהלך מקדים לאמנה שנחתמה בין מדינת ישראל לקרן קיימת לישראל בשנת 1961, בה הועברה האחריות לייעור בכל מדינת ישראל לקרן.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 השתנו מטרות הנטיעה. הושם דגש על ייעור לשם שיפור איכות הסביבה ("ריאות ירוקות"), סיפוק צורכי נופש ובילוי. הייעור גם נועד לתפוס חזקה על קרקעות, בעיקר קרקע שעליה טוענים לבעלות בדואים תושבי אזור צפון הנגב.
חשיבות היער בפיתוח הארץ במקביל לבנייה הוכרה על ידי בית המשפט העליון כמצדיקה, ואף מחייבת, שימוש בחלק מקרקע, שהופקעה לבנייה ציבורית, לצורך שטח ירוק ובין השאר ליער. השופט דב לוין כתב: "אפשר אפילו לומר, שלא היה הדבר סביר אם לצד שטח בנוי כה נרחב לא היה הגוף המיישב מייעד גם שטח 'ירוק' דהיינו: גנים או פארק או חורשות או יער, העומדים לשמושו של הציבור". השופט אליעזר ריבלין ציין בהחלטתו שהצורך הציבורי בנטיעת יער גובר על זכות הקניין על פי . בהתייחס להפקעה שנעשתה עבור התיישבות ופיתוח כתב השופט יצחק דנציגר: "ייעוד של ייעור עולה בקנה אחד עם צרכים של התיישבות ופיתוח, וזאת כאשר לוקחים בחשבון כי קיומם של שטחים ירוקים תורם לרווחת הכלל ומהווה חלק מפיתוח האזור בכללותו". השופט אליקים רובינשטיין אף הוסיף והרחיב על כך ש"נושא הייעור במקום ששמם או היה עזוב לפני כן, תפס מקום מרכזי באתוס שבכנפיו קמה מדינת ישראל".
היערות בישראל מוגדרים ומוגנים על ידי תמ"א 22, תוכנית מתאר ארצית ליער ויעור, שהתקבלה בשנת 1995.
ישנם אנשים שעובדים בגינון יערות
יערות בישראל:
קישורים חיצוניים.
יערות בישראל
הורות חד מינית
מבצע חץ שחור
מבצע חץ שחור או פעולת עזה הוא פעולת תגמול שנערכה החל מה־28 בפברואר ועד ל־1 במרץ 1955 על ידי צה"ל ברצועת עזה, שהייתה באותה תקופה בשליטת מצרים.
המניע הרשמי לפעולה היה סדרת מעשי רצח ואלימות שביצעו מסתננים, ששיאם ברצח של תושב ישראלי ברחובות. הרצח זעזע את המדינה בשל העובדה שהוא בוצע במרכז הארץ, כ־45 קילומטרים מגבול הרצועה. בקרב חברי הממשלה הייתה תמימות דעים לגבי הצורך בתגובה.
הפעולה בוצעה על ידי כוחות של חטיבת הצנחנים (אז גדוד הצנחנים) בפיקודו של אריאל שרון. הפעולה התבצעה על פי הפקודה, אלא שבפועל התרחבה הרבה יותר. המצרים מנו 37 הרוגים ו־31 פצועים. לצה"ל היו שמונה הרוגים ושלושה־עשר פצועים. זו הייתה פעולת התגמול הגדולה הראשונה, ואחת הראשונות שהופנתה במפורש נגד חיילים. בניגוד לפעולות לפניה, פעולה זו פורסמה ברבים והיה ידוע איזו יחידה ביצעה אותה (אם כי צמרת צה"ל ניסתה למנוע את פרסום מספר ההרוגים).
שלושה ממשתתפי הפעולה קבלו את עיטור העוז לאחר שהוסב מצל"ש הרמטכ"ל: סעדיה אלקיים "סופאפו", שנהרג בפעולה, אהרן דוידי ועוזי עילם.
הרקע המידי למבצע.
בפברואר 1955 גברה פעילות המודיעין המצרי באזור הרצועה. ב-23 בפברואר פעלה חוליה מצרית בעומק ישראל, חדרה למתקן ממשלתי ליד ראשון-לציון ולקחה משם מסמכים מסווגים. אנשי החוליה נתקלו ברוכב אופניים ליד רחובות והרגו אותו. בדרכה חזרה נתקלה החוליה בסיור של צה"ל, ואחד מאנשיה נהרג. בה בעת נמצאו על גופו של חייל מצרי, שנהרג בפעולה אחרת, דו"חות המודיעין שנאספו ברחבי הנגב על תנועת כלי רכב ישראליים. הייתה זו ראייה כפולה לפעילות המודיעין המצרי בתוך מדינת ישראל. שני האירועים האלה, אשר הותירו משקע כבד בציבור הישראלי, היו הסיבות המידיות למבצע. שר הביטחון, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל, משה דיין, החליטו לחדור למחנה צבאי ליד עזה, לפוצץ אותו ואת מכון המים ותחנת הרכבת שלידו. המבצע כלל הצבת מארבים וחיסול תגבורות מצריות. הייתה זאת פעולה מורכבת עם מספר יעדים שתוכננה על ידי אריק שרון, אהרן דוידי ומפקדי הפלוגות. גדוד 890 של הצנחנים, בפיקודו של שרון, התמחה בפעולות פשיטה וחדירה לשטחי אויב. ב-27 בפברואר 1955 קיבל הגדוד פקודת התראה לפשיטה על מספר יעדים ברצועת עזה.
מטרת הפעולה.
בפקודת המבצע, שכונה "חץ שחור", הופיע ארבע משימות:
הכוחות שהשתתפו.
כוח א' היה בפיקודו של סעדיה אלקיים (סופפו), עם כוחות משנה בפיקודם של הלל, עוזי עילם וטיבי שפירא. הכוח הורכב מלוחמי קורס מ"כים של פלוגה א', שהיו בעיקר בני משקים וקיבוצים, ואנשיה היו מיועדים לעבור קורס קצינים ולאייש את שלד הפיקוד של הצנחנים בעתיד. תפקיד הכוח היה לכבוש את המחנה, להרוס את המבנים ולחבל במתקני מכון המים שלידו.
כוח ב' היה כוח עתודה בפיקוד משה ינוקא, ותפקידו לאבטח את אזור החדירה לתוך המוצבים המצרים כדי למנוע הפתעות מן העורף.
כוח ג' בפיקוד שמעון כהנר (קצ'ה) כלל את מחלקת הסיור של הגדוד. תפקידה היה לחסום את כביש עזה-רפיח ולהשמיד כל תגבורת מצרית שתנסה להגיע למקום הפעולה מדרום. את הכח סגר דני מט שהצטרף לכח החסימה אך לא פיקד עליו. (כך ע"פ ספרו של קצ'ה "להיות אחד מרבים")
כוח ד', בפיקוד מוטה גור כלל את לוחמי פלוגה ד'. הכוח חולק ל-3 כוחות משנה, בפיקודם של לוי חופש, דן ליף (ליפשיץ) ועמוס רודנר. תפקיד הכוח היה לכבוש את תחנת הרכבת והמחנה שלידה.