גריפית' החל את הקריירה שלו כשחקן "תיאטרון" ומחזאי. בשנת 1907 (ימי הסרט האילם) החל גריפית' את הקריירה הקולנועית שלו כשחקן בסרט "ניצול מקן הנשר" (של הבמאי אדווין פורטר) במהרה הצטרף לחברת ההפקות של אדיסון "ביוגרף", כשחקן ותסריטאי. שנה לאחר מכן 1908 גריפית' התחיל לביים סרטים קצרים. בין השנים 1907 ו-1913 הוא ביים בערך 100 סרטונים קצרים כל שנה. אורך ממוצע של הסרטונים דאז היה 10 דקות בקירוב. כמות כזו של חומר גלם אפשרה לו להתנסות בטכניקות שונות של עריכה ומניפולציות של זמן-חלל. בשנים 1913 - 1914 ביים חמישה סרטים באורך של שעה בקירוב, ביניהם יהודית מבתוליה בכיכובה של בלאנש סוויט בתפקיד יהודית. בשנת 1915 ביים גריפית' את הולדתה של אומה, אפוס היסטורי בכיכובו של רוברט הארון על מלחמת האזרחים בארצות הברית. תקציבו היה 100,000 דולר.
הסרט הזה נחשב לחשוב במיוחד בתולדות הקולנוע למרות שצולם כראינוע, בשל העובדה שכשיצא לאור השאיר רושם עז על קולנוענים ברחבי העולם במיוחד על קולנוענים רוסיים, שהתחילו להבין את הפוטנציאל הגלום במדיה הקולנועית. מעבר לכך גריפית' לא רק שינה את המתכונת הממוצעת של אורך סרט מ-10 דקות ל-90 דקות, אלא גם תרם להתפתחות השפה הקולנועית בכמה מישורים. החשובים שבהם הם עריכה בתוך סצנה (עד אז החיתוך התבצע במעבר מסצנה לסצנה), שימוש בקלוז אפ (גודל שוט) כחלק מעריכה בתוך סצנה, שימוש בתנועות מצלמה - doly להדגשת מהלכים דרמטיים, שכלול העריכה המקבילה (עריכת שתי סצנות המתרחשות במקביל אך במקומות שונים), וקצב העריכה. סרט זה גם החל את המגמה הרווחת, המספרת סיפור או מאורע היסטורי, דרך סיפורו של הפרט.
גריפית' נחשב אחד היוצרים שהובילו את הקולנוע להיות מכשיר למהפכה חברתית ולהכרה בקולנוע כאמנות לכל דבר. הוא עשה זאת על ידי שכלול ה"דקדוק" הקולנועי ועל ידי הסרטים שביים - שהעלו את רף הציפיות של צופים וקולנוענים ברחבי העולם.
כששוכנע כי סרטים באורך מלא משתלמים יותר כלכלית, הקים את חברת ההפקות "טריאנגל" ב-1915, שהפיקה את הולדתה של אומה וב-1916 את אי-סובלנות ("Intolerance") בתגובה לביקורת על הראשון. הסרט נכשל בקופות, ו"טריאנגל" פשטה רגל ב-1917. גריפית' עבר בין חברות הפקה שונות, ובשנת 1919 הקים את חברת "יונייטד ארטיסטס" (United Artists, או UA) יחד עם צ'ארלי צ'פלין, דאגלס פיירבנקס ומרי פיקפורד.
ב-1975 הנפיק הדואר האמריקני בול לזכרו, בשווי 10 סנט.
גלות (יהדות)
גלות היא הכינוי ביהדות להיעדרותו של רוב עם ישראל מארץ ישראל, הנתפסת לפי היהדות כמולדתו הנצחית.
במקרא מתוארת הגלות בתור העונש הקשה ביותר שנגזר על עם ישראל בשל חטאיו. כמו כן, השיבה מהגלות מוזכרת במקרא כהבטחה לגאולה באחרית הימים.
כמיהתם של יהודים רבים בגולה לעלות לארץ ישראל נשמרה לאורך הדורות, והוגברה על ידי אנטישמיות שהביאה יהודים רבים להגר מארצות לידתם, ברצון או בכפייה.
בעברית מודרנית, המילה "גּוֹלָה" מתייחסת בדרך כלל למצב אובייקטיבי של חיי יהודים מחוץ לארץ ישראל, בעוד שהמילה "גָּלוּת" מתייחסת למצב הסובייקטיבי של יהודים בגולה.
הגלות במקרא.
המסורת היהודית מונה ארבע גלויות: גלות מצרים, גלות אשור, גלות בבל וגלות אדום. על פי אייזן, מוטיב הגלות שב ועולה כבר בסיפורים האוניברסליים של ספר בראשית – בהקשר לאדם, לקין, לנוח, לאברהם, יצחק, יעקב ויוסף:
הגלות מתוארת במקומות רבים במקרא כעונש על חטאי העם - לדוגמה:
הגלויות.
גלות מצרים.
בניגוד לגלויות אחרות, שהיית בני ישראל במצרים לא הייתה כתוצאה מחטא (אף כי יש פרשנים דוגמת הרמב"ן הסבורים שהיא נעשתה בגלל אחד מחטאיו של אברהם אבינו, או על חטאם של אחי יוסף שמכרו אותו לישמעאלים). המפרשים למדו מהפסוק כי גלות מצרים נועדה לזכך ולגבש את עם ישראל. רש"י פירש: "מכור - הוא כלי שמזקקים בו את הזהב".
גלות אשור.
הגליית יושבי ממלכת ישראל הצפונית ועבר הירדנית בידי תגלת פלאסר השלישי מלך אשור ב-733 לפנה"ס, והשלמתה בידי סרגון השני עם החרבת הממלכה ב-722 לפנה"ס, לאחר סיום מצור בן 3 שנים שפתח שלמנאסר החמישי על שומרון.
גלות בבל.
גלות בבל היא גלות ממלכת יהודה, שהחלה בשנת 597 לפנה"ס על ידי נבוכדנצאר והושלמה ב-586 לפנה"ס עם הגלייתו של המלך צדקיהו. הגלות הסתיימה לאחר 70 שנה עם הכרזת כורש מלך פרס, בשיבת ציון. עליית עזרא והשר נחמיה ובניית ירושלים ובית המקדש מחדש.
גלות אדום (רומי).
גלות אדום היא הגלות אליה נקלע עם ישראל תחת שלטון האימפריה הרומית והממלכות הנוצריות שירשו אותה. גלות זו לא החלה בהגליה מרוכזת אלא בשורת אסונות לאומיים, שיחד עם עוינות השלטונות רופפו בהדרגה את הנוכחות היהודית בארץ ישראל, והעבירו את כובד המשקל שלה לארצות אחרות.
עם זאת, גם לאחר מרד בר כוכבא, יהודים רבים נותרו בארץ ישראל, כולל בתקופה הביזנטית. התלמוד הירושלמי נחתם במאה הרביעית ושרידים רבים של בתי כנסת נמצאו מתקופה זו. בן-ציון דינור, המחויב לציונות המעשית, כותב בספרו ישראל בגולה: "את תקופת 'ישראל בגולה' אני מתחיל מימי כיבושה של ארץ ישראל על ידי הערבים. לא קודם" זאת מפני ש"עד אז היו תולדות ישראל בעיקר תולדות האומה היהודית היושבת בארצה" והגלות מתחילה למעשה "רק מאותו הזמן שבו חדלה ארץ ישראל להיות ארץ של יהודים, מפני שאחרים באו...".
המסורת היהודית טוענת כי גלות אדום היא הגלות האחרונה, שאחריה ישוב עם ישראל לארצו ולא יגלה שוב. אמירה זו מבוססת על הפסוק: "תם עוונך בת ציון, לא יוסף להגלותך" וכן על הפסוק: "ושבתי את שבות עמי ישראל ובנו ערים נשמות, וישבו... ונטעתים על אדמתם ולא ינתשו עוד מעל אדמתם".
הגלות בהשקפה היהודית.
בשיר השירים רבה מקלים בהיקף וחשיבות הגלות:
בעקבות ההשקפה המוצגת בתלמוד בדבר שלוש השבועות, האוסרות על כל ניסיון יהודי להתנגד לגלות ולדחוק את קיצה, התאפיין יחסם הטיפוסי של יהודים במשך מאות רבות של שנים בפסיביות לאומית כלפי ריחוקם הנוכחי מריבונות מדינית וטריטוריאלית. רמב"ם יעץ לנהוג בסובלנות, ודיבר נגד מחשבי הקיצין. לעומתו, בספר הכוזרי, כותב רבי יהודה הלוי כי קיום העם היהודי בארץ ישראל הוא מרכז קיומו, ובגלות עם ישראל הוא כעצמות יבשות, אך ישנה נחמה כי העצמות היבשות יקומו לתחייה כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל. יחד עם זאת, בפועל בכוזרי הוא גוער את עם ישראל, על שאינו מנסה אפילו לחזור לארץ ישראל.
המהר"ל מגדיר במדויק את המציאות הגלותית: עם ישראל אינו בביתו, אינו מכונס יחד ואינו עצמאי משלטון זר.
המודל הרעיוני הדומיננטי קשר את סיום הגלות עם בואו הפיזי של משיח ספציפי. משום כך בדרך כלל הופיעה חריגה מיחסם הטיפוסי של היהודים למצב הגלות רק בצמוד להופעתו של יהודי המציג עצמו כמשיח (למשל: דוד הראובני, שבתי צבי).
התחזקות הפצתה של הקבלה ורעיונותיה, ובעיקר הופעת השלב הלוריאני בקבלה שלאחר גירוש ספרד, בצפת של המאה ה-16, הציבה מודלים חדשים לאקטיביות רוחנית כנגד מצב הגלות, בשאיפה להשפעה ריאלית על המציאות ודחיקת קץ הגלות. על פי השקפתו של האר"י 'הגלות' נתפסת כמעין 'שבירת הכלים' – משבר מכריע בעולם האלוהים כמו בבריאה כולה, הכרוך באבדן הסדר הטבעי. לדידו 'דבר שאינו במקומו הוא בגלות'. לפיכך, כל ההווייה זקוקה לגאולה, ועל האדם להביא את התיקון.
בהמשך, גרשם שלום רואה בתופעה הקבלית את הגרעין ללידתה של התנערות יהודית אקטיבית ממצב הגלות, כפי שניכרה בעת החדשה בהתעוררותה של לאומיות יהודית פוליטית, ובלידתה של התנועה הציונית.
שפינוזה ומנדלסון ההציעו שלושה שינויים להבנת מושג הגלות.
נחמן קרוכמל, מראשוני תנועת ההשכלה, משלב בספרו מורה נבוכי הזמן, את ההיסטוריה היהודית במבנה המקובל בהגות זמנו - צמיחה, חוזק וכליון בחייו של עם - אם כי לדעתו ביהדות מבנה זה חוזר על עצמו לנצח. על פי גישה זו, הוא קובע את שלב ההתדרדרות בימי בית שני בתקופה שממלכות הורדוס ועד למרד בר כוכבא, שהוא הניצוץ האחרון לריבונות יהודית, וממנו מתחילה למעשה הגלות.
על פי אהרון אופנהיימר, התפיסה הרואה בחורבן בית שני את התחלת הגלות נעוצה בגישה נוצרית עתיקה, עוד מימי יוסטינוס מרטיר וטרטוליאנוס, שהציגה את חורבן הבית כסימן לכך שקרבנו של ישו הוא השלמתה ותכליתה של עבודת הקורבנות. על פי גישה זו, הנקראת תאולוגיית החילופין, היהודים שדחו את ישו ונאחזו בחזון המקדש מרדו באל, ולכן תפסה הכנסייה את מקומו של עם ישראל כנציגת רצון אלוהים בעולם. למעשה בתקופה שאחרי חורבן בית שני הייתה עדיין לעם ישראל אוטונומיה מבחינה דתית, כלכלית ותרבותית. מרד בר כוכבא המחיש את אחדות עם ישראל ועוצמתו המדינית הצבאית בתקופה ההיא.
שלילת הגלות.
מיתוס שלילת הגלות בתפיסה הרעיונית הציונית מתייחס לדחייה תרבותית ומהותית של הגלות כמקום וכתקופה של היהודי הגלותי, לעומת הגאולה של שיבת ציון. תפיסה זו באה לידי ביטוי הן בפלגים הסוציאליסטים המהפכניים והן בציונות הדתית אשר ראתה בשיבת ציון ומיזוג הגלויות אתחלתא דגאולה. במקביל למיתוס שלילת הגלות התפתח בציונות מיתוס היהודי החדש.
סיום הגלות.
יש האומרים כי תהליך הגאולה, כמו הירידה לגלות, הוא תהליך ממושך וכל קביעה של תאריך מסוים לתחילתה או סיומה, הוא שרירותי, להבדיל מדעת הראשונים והאחרונים שהביעו דעה נחרצת בנושא זה. במסורת העממית התקבע מושג "אלפיים שנות גלות" אך העובדות ההיסטוריות מלמדות כי תקופה זו הייתה קצרה יותר, היות שיהודים רבים נותרו בארץ לאחר חורבן בית שני עוד מאות שנים.
הביטוס
בעבודתו של הסוציולוג פייר בורדייה המונח הביטוס (Habitus) מציין מערכת מתוחכמת של שעתוק, הפועלת באופן סמוי.
מקור הביטוי.