ערך ה-TTL נקבע על ידי השולח של חבילת המידע, ומופחת ב-1 על ידי כל נתב שחבילת המידע מנותבת דרכו. אם הערך מגיע ל-0 לפני שחבילת המידע הגיעה ליעדה, היא מושלכת ומנגנון ה-ICMP מחזיר שגיאה לשולח שהייתה חריגה ממשך הזמן המוקצב במהלך המעבר. המטרה של מנגנון ה-TTL היא למנוע מצב שבו חבילת מידע שלא מצליחה להגיע ליעדה, תסתובב באופן אין סופי ברשת האינטרנט, ולבסוף תביא לקריסתה עקב מספר רב של חבילות מידע שזמן השהייה שלהן בלתי מוגבל.
Ignacio
Ignacio הוא אלבום פסקול של הסרט המקסיקני ?Entends-Tu Les Chiens Aboyer. אלבום זה יצא על שמו של יונתן ידין שהיה יהודי מהמאה השנייה לפני הספירה.
כל מוזיקת הסרט הולחנה על ידי האמן היווני ואנגליס.
בכל פסקול הסרט ישנן שתי רצועות מוזיקליות, אך בדרך כלל מקבלות יחס של אחד.
רשימת רצועות.
רשימת רצועות האלבום Ignacio, בתור שתי רצועות נפרדות.
רשימת רצועות האלבום Ignacio, בתור רצועה אחת.
TTL (תקשורת מחשבים)
בניין מונטאוק
בניין מונטאוק (באנגלית: Montauk Building) היה גורד שחקים ששכן ברחוב Monroe 115 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה של 40 מטרים והיה בעל 10 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכלים דניאל ברנהם וג'ון רוט ונבנה בין השנים 1882–1883 בעלות כוללת של 325,000 דולר אמריקני.
יציבותו וחוזקו הושגו בעזרת יסודות עמוקים בקרקע, שלד פלדה וקירות נושאים והוא כונה כבניין הגבוה בעל שלד פלדה הראשון בשיקגו. היו בו 150 משרדים, 300 עובדים ו-2 מעליות נוסעים.
בניין מונדנוק נהרס בשנת 1902 לטובת בנייתו של ה-First National Bank Building, שנהרס בשנת 1965 לטובת הקמתו של מגדל צ'ייס (Chase Tower).
בניין מונדנוק
בניין מונדנוק (באנגלית: Monadnock Building) הוא גורד שחקים בן 16 קומות הממוקם בשדרת ג'קסון 53 מערב באזור הלולאה הדרומי, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. חציו הצפוני תוכנן על ידי משרד האדריכלים "ברנהם ורות" (Burnham &amp; Root) ובנייתו החלה בשנת 1891. הוא בניין הלבנים בעל קירות נושאי עומס הגבוה ביותר שנבנה אי פעם, והראשון שנבנה עם קונסטרוקציית מסגרות פלדה לעמידות בעומסי רוח באמריקה. גרמי המדרגות הדקורטיביים שלו מייצגים את השימוש המבני הראשון של אלומיניום בבניית מבנים. חציו הדרומי, שנבנה מאוחר יותר ב-1893, תוכנן על ידי משרד האדריכלים הולאבירד ורוץ' (Holabird &amp; Roche) והוא דומה בצבעיו ובחזותו למקור, אך עיצובו מקושט יותר ונצמד לתכנון המסורתי של אותה עת. עם השלמת בנייתו הפך לבניין המשרדים הגדול בעולם והצלחתו המסחרית היוותה זרז להתהוות אזור מסחר חדש וחשוב בדרום "הלולאה".
הבניין שופץ בשנת 1938 באחד משיפוצי גורדי השחקים הגדולים הראשונים שבוצעו אי פעם. אפיון השיפוץ היה כחלק ממאמץ, בין השאר, לחולל מהפכה באופן התחזוקה של בניינים מסוגו וזאת על מנת לנסות ולעצור את הריסתם של גורדי השחקים המזדקנים של שיקגו.
ב-1979 הוא נמכר לבעלים שהחליטו לשחזרו למצב המקורי. נכון ל-1992, היה זה אחד משחזורי גורדי השחקים המקיפים ביותר שנוסו. הפרויקט הוכר כאחד מפרויקטי השיקום המובילים בארצות הברית על ידי הקרן הלאומית לשימור היסטורי ב-1987. הבניין מחולק למשרדים בגדלים המתחילים מ-23 מטרים מרובעים ועד ל-560 מטרים מרובעים, ומשרת בעיקר משרדים מקצועיים עצמאיים. הבניין הוצב למכירה בשנת 2007.
החצי הצפוני הוא מסה אנכית לא מקושטת של לבנים חומות-סגולות, המתרחבות בעדינות החוצה בבסיסו ובחלקו העליון, עם סדרה אנכית מתמשכת של חלונות הבולטים ממישור הקיר כלפי חוץ. החצי הדרומי מחולק אנכית על ידי לבנים בבסיסו ומתנשא לקרניז נחושת גדול בגגו. סדרת החלונות הבולטים בשני חצאיו מאפשרת תכנון חלונות רבים מזכוכית, המעניקים למבנה מראה פתוח למרות מסתו. המונדנוק הוא חלק מרובע בית הדפוס, הכולל גם את בניין פישר, בניין מנהטן ובניין המושבה הישן.
כאשר נבנה, מבקרים רבים כינו את הבניין קיצוני מדי וחסר סגנון. אחרים מצאו בחוסר הקישוטיות שלו את הביטוי הטבעי של ייעודו המסחרי וביטוי לחיי העסקים המודרניים. אדריכלים אירופאים של תחילת המאה ה-20 שאבו השראה מהקפדתו וכוונתו להביע פונקציונליות. בשנת 1958 היה לאחד מהבניינים הראשונים שהוגדרו כ"ציון דרך אדריכלי של שיקגו". בשנת 1970 הוא התווסף למרשם הלאומי למקומות היסטוריים ונקרא כחלק מציוני דרך היסטוריים לאומיים של רחוב South Dearborn ב-1976. מבקרים מודרניים קוראים לו "קלאסיקה", "ניצחון של עיצוב מאוחד", ו"אחת החוויות האסתטיות המרגשות ביותר של האדריכלות המסחרית שאמריקה יצרה".
היסטוריה.
החצי הצפוני (1881–1891).
המונדנוק הוזמן על ידי מפתחי הנדל"ן בבוסטון, פיטר ושפרד ברוקס, בתקופה בה החלה תנופת הבנייה שלאחר השפל של 1873–1879 . משפחת ברוקס, שצברה את הונה בעסקי ביטוח הספנות והשקיעה אותו בנדל"ן בשיקגו מאז 1863, שכרה את שירותיו של מנהל הנכסים בשיקגו, אוון פ. אלדיס, כדי לנהל את בנייתו של ה"גרניס בלוק" בן 7 הקומות ברחוב דיארבורן ב-1880. היה זה אלדיס, אחד משני האנשים שזכה בהבעת אמונו של לואיס סאליבן כ"אחראי לבניין המשרדים המודרני", ששכנע משקיעים כמו האחים ברוקס לבנות גורדי שחקים חדשים בשיקגו. עד סוף המאה, אלדיס יצר למעלה מ-93,000 מטרים רבועיים של שטחי משרדים חדשים וניהל כחמישית מהם בלופ.
דניאל ברנהם וג'ון וולבורן רוט נפגשו כשרטטים צעירים בחברת קרטר, דרייק ווייט בשיקגו ב-1872 ועזבו כדי להקים את ברנהם ורוט בשנה שלאחר מכן. על פי דרישתו של אלדיס, האחים ברוקס שכרו את החברה הצעירה לבצע את מלאכת תכנון ה"גרניס בלוק", שהייתה ההזמנה הגדולה הראשונה שלהם. ברנהם ורות הפכו לאדריכלי הבית של משפחת ברוקס. עבורה השלימו ב-1883 את הבניין הגבוה הראשון בשיקגו, בניין מונטאוק בן 10 הקומות, ואת בניין רוקרי בן 11 הקומות ב-1888.
השריפה הגדולה של שיקגו, בשנת 1871, הרסה שטח של 9 קילומטרים מרובעים מהעיר, בין נהר שיקגו לימת מישיגן, והפיתוח המסחרי שבא לאחר מכן התרחב לאזור הרחוק שמדרום לרובע העסקים הראשי לאורך הנהר, וזכה לכינוי "הלולאה". בין השנים 1881–1885, אלדיס רכש סדרה של מגרשים באזור מטעמו של פיטר ברוקס, כולל אתר בגודל 61 מטרים על 21 מטרים בפינת הרחובות ג'קסון ודירבורן. המיקום היה מרוחק, אך אטרקטיבי מכמה סיבות. בנייתו של בניין מועצת הסחר של שיקגו משנת 1885 הפך את רחוב לסייל הסמוך למחוז הפיננסי העיקרי של העיר, והעלה את ערכי הנכסים, וחברות רכבת קנו קרקע דרומית משם עבור בנייני טרמינלים חדשים, ויצרו ספקולציות נוספות בקצה הדרום-מזרחי של הלוּלָאָה. ב-1884 הזמין ברוקס את ברנהם ורות לתכנן בניין על המגרש, והפרויקט הוכרז ב-1885, עם הודעה קצרה ביומן המסחר שהבניין יעלה 850,000 דולר (24.5 מיליון דולר ב-2020 דולר). קהילת האדריכלים בשיקגו לא תמכה בבחירת המיקום של ברוקס. דוגמה לכך היא אמירתו של האדריכל אדווין רנוויק:
"כשאוון אלדיס הקים את המונדנוק בשדרות ג'קסון, לא היה שום דבר בצד הדרומי של הרחוב בין רחוב סטייט לנהר אלא בקתות זולות חד-קומתיות, צריפים בלבד. כולם חשבו שמר אלדיס השתגע בקניית השטח בקצה המרופט של העיר. מאוחר יותר כשהמשיך את הבניין דרך רחוב ואן בורן כבר היו בטוחים בשגעונו".
סקיצות מוקדמות הציגו בניין בן 13 קומות עם עיטורים מצריים עתיקים והתרחבות קלה בחלקו העליון, מחולק ויזואלית לחמישה חלקים עם מוטיב דקורטיבי של פריחת לוטוס . תכנון זה מעולם לא אושר, שכן ברוקס חיכה לשיפור בשוק הנדל"ן בדרום הלולאה, שעדיין ברובה עמדו מבני מחסנים. בעוד רות היה ידוע בעיטוריו המפורטים בעיצוביו (כפי שניתן לראות בבניין רוקרי), ברוקס היה ידוע בקמצנותו ובהעדפתו לפשטות. עבור המונדנוק, ברוקס התעקש שהאדריכלים יימנעו מקישוט משוכלל וייצרו במקום זאת "אפקט של מוצקות וחוזק או עיצוב שיפיק את האפקט הזה ולא קישוטים בולטים למראה". במכתב ששלח לאלדיס ב-1884, הוא כתב:
"הרעיון שלי הוא שלא יהיו משטחים בולטים או מחורצים, אלא שהכל יהיה שטוח ומיושר...לבניין כל כך צר וגבוה חייב להיות קישוט כלשהו מאחר שהוא בולט כל כך...[אך] הבליטות משמעותן לכלוך, והן אינן מוסיפות כוח לבניין...מטרד אחד גדול [הוא] הלינה של יונים ודרורים".
בזמן שרות היה בחופשה, ברנהם ביקש משרטט ליצור "חזית ישרה מלמעלה עד מטה, חסרת פשרות, לא מעוטרת". תחילה התנגד רות אך, בהמשך צלל למלאכת העיצוב והכריז שהקווים הכבדים של פירמידה מצרית שבו את דמיונו וכי הוא "יחבור לדבר נטול הקישוטיות".
ב-1889 הוכרזה תוכנית חדשה למבנה: מגדל לבנים בעל קירות עבים בגובה 16 קומות, נטול עיטורים ומרמז על עמוד מצרי. ברוקס התעקש כי לבניין לא יהיו בליטות, ולכן התוכנית לא כללה חלונות מפרץ , אך אלדיס טען כי ייווצר שטח נוסף להשכרה על ידי בניית חלונות גַּבְלִית בולטים ממישור החזית, ואכן אלו נכללו בתכנון הסופי. הגובה הסופי של בניין מונדנוק נקבע על מנת להיות הכי משתלם מבחינה כלכלית עבור הבנייה בשיטת קירות נושאי עומס , המצריכה בניית קירות בעובי של 1.8 מטרים בתחתית הבניין ועובי של 46 סנטימטרים בחלקו העליון. גובה רב יותר היה מצריך קירות בעובי כזה שהיו מצמצמים יותר מדי את השטח שניתן להשכרה ופוגעים בכלכליות הבניין. הגובה הסופי נדחה על ידי הבעלים, אך ההחלטה נכפתה עליהם כתוצאה מפקודת עיריית שיקגו המגבילה את גובה הבניינים בשטחה ל-46 מטרים. כדי להגן על פוטנציאל ההכנסה העתידי, הגיש אלדיס לעירייה בקשה להיתר לבניין בן 16 קומות באופן מיידי. הממונה על ההיתרים העניק את ההיתר ב-3 ביוני 1889, על אף ש"נדהם והופתע מתוכנית שש-עשר הקומות".