נציג הדור השני של יוצרי המוזיקה הקלאסית בארצו, נמנה עם החברים המייסדים של איגוד המלחינים הבולגרים (1933). היה הראשון בארצו לכתוב בז'אנרים מוזיקליים כמו סונטות לכינור או טריו עם פסנתר. הייתה לו גם פעילות ענפה בהוראת המוזיקה. רבים מהמלחינים הבולגרים מן הדור שלאחריו היו תלמידיו.
רקע משפחתי, שנות צעירותו ולימודיו.
פאנצ'ו ולדיגרוב נולד בשנת 1899 בציריך בשווייץ, יחד עם אחיו התאום ,ליוּבֶּן. כעבור כמה שבועות שניהם עברו עם ההורים לעיר שומן בבולגריה שם הוטבלו בדת
הנוצרית אורתודוקסית ב-13 באוקטובר 1899 בכנסיית "עלייתו של ישו". בתעודות הלידה נרשמו השמות "ליובן-רפאילו" ו"פאנצ'ו-דנילו".
אביהם, ד"ר חאראלאן ולדיגרוב, היה פרקליט, בן למשפחה בולגרית ותיקה משומן, ואמם, ד"ר אליזה פסטרנק, יהודיה ילידת אודסה, הייתה בתו של פרופ' לאון פסטרנק, מתמטיקאי וכנר חובב בזמנו הפנוי, שלימד בבית הספר הפוליטכני בציריך. היא הייתה רופאה בוגרת אוניברסיטה בפריז. היא ואביה היו קרובי משפחה של המשורר בוריס פסטרנק. לאחר שבאה לבולגריה לעבוד כרופאה לפי הזמנת כמה מחבריה הבולגרים ללימודי הרפואה, התנצרה לקראת טקס חתונתה עם הפרקליט ולדיגרוב. ללא המרת הדת לא הייתה יכולה להתחתן עם בחיר לבה.
אחות האם הייתה פסנתרנית בוגרת האקדמיה למוזיקה בווינה.
בילדותם שני האחים גדלו עם מטפלת שווייצרית, בשם מריה לוובנברג, עד גיל 5. גדלו באווירה קוסמופוליטית ודיברו מילדותם בולגרית, גרמנית ורוסית. פאנצ'ו למד לנגן בפסנתר מאמו וחיבר לחנים מגיל קטן. בגיל 6 התחיל לקחת שיעורים אצל מורה לפסנתר בשם פאולה וייסמן, שלמדה בווינה.
אחרי שבגיל 7 (1906) התייתם מאביו שנפטר מהתקף לב פתאומי, בקיץ 1910, בגיל 11 עבר עם אמו ואחיו לסופיה הבירה. שם התחיל ללמוד בבית ספר פרטי למוזיקה. מורו לפסנתר היה המוזיקאי הצ'כי היינריך ויזנר והלחנה למד אצל גדול המלחינים הבולגרים מאותה תקופה, דוברי כריסטוב. באותו זמן אחיו, ליובן, למד כינור.
אחרי התייעצויות מרובות עם מומחים - רוברט פוקס בווינה, ולדימיר פוחלסקי בקייב, אנרי מרטו, צרפתי שלימד בברלין וביקר בבולגריה, שכולם התרשמו מכישורי שני האחים התאומים -
הצליחה אמם בשנת 1912 להשיג בשבילם מלגה ממשלתית אחת משותפת לשניהם ללימודים בגרמניה. המשפחה עברה לברלין אך שני האחים לא יכלו עדיין להתקבל לאקדמיה למוזיקה מפני שלא מלאו עדיין 15. לכן האם מימנה בשבילם לימודים אצל מורים פרטיים שאליהם הופנו על ידי אנרי מרטו.
פאנצ'ו למד תאוריית המוזיקה והלחנה אצל פאול יואון (1872 - 1940) ואמנות הפסנתר אצל היינריך בארט (1847 - 1922). בגיל 15 נרשם כמתוכנן לבית הספר הגבוה הממלכתי למוזיקה ("אקדמיה למוזיקה") בברלין, בחסות האקדמיה לאמנויות (כעת חלק מהאוניברסיטה לאומנויות של ברלין). במוסד יוקרתי זה פאנצ'ו ולדיגרוב המשיך להשתכלל בתחום הנגינה בפנסתר אצל לאוניד קרויצר והשתלם בהלחנה אצל פרידריך גרנסהיים (1839 - 1916) ואחרי מותו של זה, אצל גאורג שומאן (1866 - 1945). פעמיים זכה בפרס ע"ש מנדלסון של האקדמיה - ב-1918 וב-1920.
אחרי שרות צבאי בבולגריה בשנים 1918–1920 במסגרת יחידה של מוזיקאים וכספרן, ולדיגרוב סיים בהצטיינות את התואר באקדמיה למוזיקה בברלין בשנת 1922.
פעילותו בגרמניה בין 1920 - 1932.
בתום לימודיו התמנה למנהל מוזיקלי ב"דויטשס תיאטר" בברלין שבניהולו של מקס ריינהרט. היכרותו עם ריינהרט הייתה במקרה מפני שהתגורר באותו רחוב (שומןשטראסה) שבו שכן התיאטרון. העבודה שם הפגישה אותו עם אחדים מיוצריה החשובים של התרבות בשפה הגרמנית: שטפן צווייג, הוגו פון הופמנסטאל, ארתור שניצלר, ריכרד שטראוס.
העולם התחיל להתוודע למוזיקה של ולדיגרוב בשנות ה-1920 כשיצירות ראשונות משלו פורסמו ב"הוצאת אוניברסל" בווינה והוקלטו ושווקו על ידי חברת התקליטים דויטשה גרמופון.
באותן שנים עשה סיורי קונצרטים ברוב ארצות אירופה שבהם ניגן בפסנתר קטעים שהלחין.
פרט למוזיקת במה הלחין כמה מיצירותיו הידועות - כמו רפסודיה "וארדאר" בהתחלה לכינור ופסנתר, "הסוויטה הבולגרית", קונצרטים לכינור ולפסנתר ועוד.
הרפסודיה "וארדאר" בגרסתה התזמורתית בוצעה בבכורה בשנת 1928 בפראג.
פעילותו בבולגריה במורה וכמלחין.
עם תלמידיו נמנים דמויות בולטות רבות מהתרבות המוזיקלית הדולגרית בת זמננו, מלחינים כמו פאראשקב חג'ייב, אלכסנדר ראיצ'ב,פנצ'ו סטויאנוב, פסנתרנים כמו אלכסיס ויינברג.
פאנצ'ו ולדיגרוב היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה, קטיה ז'קובה, בת של מורה שלו לפסנתר, הייתה בעצמה פסנתרנית.
אשתו השנייה, אלקה, הייתה תלמידתו.
ולדיגרוב יצר במגוון רב של ז'אנרים מוזיקליים כולל אופרה ("הצאר קאלויאן" על לברית של ניקולאי לילייב ופאני פופובה-מוטאפבה), מוזיקת בלט, סימפונית, חמישה קונצרטים לפסנתר ותזמורת, מוזיקה קאמרית - לרבות רביעיית מיתרים, טריו עם פסנתר, עבודות ועיבודים לכינור ופסנתר, יצירות רבות לפסנתר סולו, 38 עיבודים של קטעים כליים לכלים שונים ופסנתר,
13 עיבודים של עבודות מוקדמות של עצמו לשני פסנתרים, 50 עיבודים של שירי עם לקול ופסנתר או תזמורת, 20 שירים לקול ופסנתר, 10 שירי מקהלה עם פסנתר או תזמורת, מוזיקת במה להצגות ב"דויטשס תיאטר" בברלין, ב"תיאטר אין דר יוזפשטאט" בווינה ובתיאטרון הלאומי של סופיה.
אחת מעבודותיו הראשונות שפורסמו בגרמניה, הפתיחה "ורדאר" בוצעה במקומות רבים בעולם ויחד עם "הסוויטה הבולגרית" וה"וריאציות על השיר «הרי הבלקן המפוארים»" הפכו אותו לנציג בולט של האסכולה הלאומית הבולגרית.
הקונצרטו לכינור שלו בוצע בפסטיבל זלצבורג.
ולדיגרוב נפטר ב-8 בספטמבר 1978 בסופיה.
בנו אלכסנדר ולדיגרוב, שנולד מנישואיו השניים, וגם ארבעת נכדיו היו למוזיקאים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:מלחינים יהודים בולגרים]]
[[קטגוריה:מלחינים בולגרים]]
[[קטגוריה:גיבורי העמל הסוציאליסטי]]
[[קטגוריה:מלחינים מן המאה ה-20]]
[[קטגוריה:משפחת פסטרנק]]
[[קטגוריה:מקבלי עיטורים בולגרים]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות המרכזי בסופיה]]
[[קטגוריה:ילידי 1899]]
[[קטגוריה:בולגרים שנפטרו ב-1978]]
האביב הערבי
האביב הערבי (בערבית: الربيع العربي, תעתיק: אַ-רַבִּיע אל-עַרַבִּי) היה גל של התקוממויות, הפגנות, ומעשי מחאה ואלימות בהיקף חסר תקדים בעולם הערבי, שהחלו ב-17 בדצמבר 2010 בתוניסיה והתפשטו בכל רחבי מדינות ערב ובשכנותיה. האביב הערבי מתואר פעמים רבות כגל של התקוממויות עממיות נגד השלטון המדכא. בעוד שהגל הראשון של המהפכות ושל המחאות ההמוניות הסתיים באמצע 2012, יש מי שמתייחס לסכסוכים ולמלחמות האזרחים שפרצו מאז במזרח התיכון ובצפון אפריקה כאל המשך האביב הערבי ואילו אחרים מכנים את השתלשלות האירועים "החורף הערבי" או "החורף האסלאמי".
מאז המהפכה בתוניסיה שהתרחשה ב-14 בינואר 2011, אירעו הפיכות במצרים (2011, 2013), בתימן (2011, 2015) ובלוב, שבה הופל המשטר בתום מלחמת אזרחים, אך היא פרצה שוב כעבור כשלוש שנים. בסוריה הפכה מחאה אזרחית למלחמת אזרחים כוללת ועקובה מדם ובבחריין דיכאו השלטונות את ההתקוממות העממית. הפגנות מחאה גדולות אחרות נערכו, באלג'יריה, בירדן, במרוקו, בעיראק, בכווית ובסודאן. הפגנות מחאה בהיקף צנוע יותר התרחשו בג'יבוטי, בכווית, בלבנון, במאוריטניה, בערב הסעודית, בסומליה, בעומאן ובסהרה המערבית (הנמצאת תחת שליטת מרוקו ואינה מוכרת על ידי רוב מדינות העולם כמדינה עצמאית). הפגנות המחאה לוו בשביתות, בצעדות ובעצרות. בכמה מדינות הובילה המחאה לשינוי המשטר, להתפטרות השליט או לסילוקו, באחרות, בוצעו רפורמות שלטוניות שונות כמו ביטול תקנות חירום, או הוענקו הטבות שונות לתושבי המדינה כמו הוזלת מחירי מוצרי מזון.
חלק גדול מהפרשנים סבורים, כי במבט לאחור, ניתן לדבר על כישלון של האביב הערבי. לפי מגזין Foreign Affairs, כעשור לאחר התחלת האביב הערבי תוניסיה היא "המדינה היחידה שאפשר לומר שהצליחה להפוך מרודנות מוסלמית טיפוסית לדמוקרטיה חדשה". עם זאת, גם במרוקו השתפרו זכויות אדם, אך במידה מופחתת מזו של תוניסיה.
מקור השם.
המונח "האביב הערבי" הוא אזכור למהפכות שאירעו בשנת 1848, אשר מכונות לעיתים "אביב העמים", ול"אביב של פראג", שהתרחש ב-1968. גם בתום מלחמת עיראק נעשה שימוש נרחב במונח מצדם של פרשנים ובלוגרים, שציפו לדמוקרטיזציה ברחבי מדינות ערב. ככל הנראה, הראשון שטבע את המונח היה מארק לינץ', במאמרו שפורסם ב-6 בינואר 2011 במגזין האמריקני Foreign Policy. בעקבות ההצלחה של מפלגות וארגונים אסלאמיים במדינות רבות, היו שהחלו לכנות את גל המחאות והמהפכות בשם "האביב האסלאמי" או "החורף האסלאמי".
רקע.
במשך שנים היוותה ברית המועצות מודל רב השפעה במזרח התיכון. התמוטטות הגוש הקומוניסטי עודדה תהליכים הדרגתיים של דמוקרטיזציה בקרב חלקים מהאוכלוסייה שתבעו השתתפות רבה יותר בתהליך קבלת ההחלטות והחלו לחוש מורת רוח כלפי משטרים סמכותיים.