רקע.
הסדרה עוקבת אחרי תפקודה הלקוי של משפחתו של פרנק גלאגר, אב חד הורי לשישה ילדים. בזמן שהוא מכלה את זמנו ואת כספו בפאבים, ילדיו לומדים כיצד לדאוג ולגדל את עצמם. פיונה גלאגר, בתו הבכורה בת ה-21, נשרה עוד בצעירותה מבית הספר בשביל לדאוג לילדים. בהמשך מצטרפים ורוניקה וקווין, השכנים של המשפחה, יחד עם שילה - שכנה אשר סובלת מבעיות חרדה.
מפיקי הסדרה ביקשו להבדיל את הסדרה ולהבחינה מסדרות אמריקניות אחרות, בעבר ובהווה, שעוסקות גם הן בשכבות החלשות בחברה האמריקאית, על ידי הדגשת ההשפעות של האלכוהוליזם של פרנק על משפחתו. פול אבוט, יוצר הסדרה המקורית אמר: "זה לא 'קוראים לי ארל' או 'רוזאן'. התוכנית משקפת מידה עמוקה יותר של עוני. זה לא הצווארון כחול, זה בלי הצווארון". כאשר ג'ון וילס, ממפיקי התוכנית, החל לשווק את התוכנית לרשתות טלוויזיה אמריקאיות, הוא נאלץ להתנגד למאמצים למקם את התוכנית בדרום ארצות הברית או בפארק קרוונים. הוא הסביר כי "המסורת הקומית שלנו צוחקת על אנשים במקומות האלו, אבל האמת היא שהאנשים האלה אינם ה'אחרים' - הם האנשים שחיים במרחק ארבעה רחובות מאיתנו".
פרקים.
הפקה.
רשת HBO החלה בפיתוח גרסה אמריקאית לסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה" אחרי חתימת חוזה עם ג'ון ווילס בינואר 2009. באוקטובר 2009, עבר פיתוח הסדרה לערוץ שואוטיים, שם צולם פרק הפיילוט בחודש דצמבר אותה שנה. בפרק הפיילוט כיכבו ויליאם ה' מייסי בתפקיד הראשי בתור פרנק גלאגר, ובנוסף אמי רוסום בתפקיד פיונה גלאגר וג'סטין צ'טווין בתפקיד סטיב.
באפריל 2010, קיבלה הסדרה אור ירוק לצילום 12 פרקים. בסוף אוגוסט אותה שנה, לוהקה ג'ואן קיוזאק בתור שילה במקום אליסון ג'ני שגילמה את התפקיד בפרק הפיילוט. הצילומים החלו באמצע חודש ספטמבר. הסדרה עלתה לשידור ב-9 בינואר 2011.
בינואר 2020 פורסם כי הסדרה חודשה לעונה 11 ואחרונה, אשר שידורה תוכנן לקיץ באותה השנה. אולם הפקת עונה זו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה, וצילומיה החלו רק בספטמבר 2020. עונה 11 לבסוף עלתה לשידור ב-6 בדצמבר 2020.
רייטינג.
פרק הפיילוט של הסדרה נצפה על ידי 982,000 צופים, מה שהפך אותו לבכורה עם מספר הצופים הרב ביותר בערוץ מאז בכורת הסדרה "מתים במשרה חלקית" ב-2003. בפרק "Casey Casden" ששודר ב-30 בינואר 2011, צפו כ-1.45 מיליון צופים, מה שהפך את הסדרה לסדרה החדשה המצליחה ביותר של רשת שואוטיים.
ג'רולד קסל
ג'רולד (יורם) קסל (Jerrold Kessel; 3 במרץ 1944 - 24 בפברואר 2011) היה עיתונאי ישראלי ממוצא דרום אפריקאי, אשר סיקר במשך שנים את ישראל בעבור העיתונות דוברת האנגלית, בין השאר כשליח רשת CNN, במשך 13 שנים, בין השנים 1990 ל-2003.
ביוגרפיה.
קסל עלה לישראל מיוהנסבורג כשהיה בן 17. למד ספרות אנגלית וספרנות באוניברסיטה העברית. בשנות השישים החל את הקריירה בעיתונות. הוא עבד בגופי תקשורת רבים בהם הוול סטריט ג'ורנל, האקונומיסט, הגרדיאן, הלונדון ג'ואיש כרוניקל והבי-בי-סי. בשנת 1981 מונה לעורך הספורט בג'רוזלם פוסט ואחר כך קודם לתפקיד עורך חדשות בעיתון. תפקידו המוכר ביותר לציבור היה בין השנים 1990 ל-2003, כאשר שימש שליח רשת CNN לישראל. במהלכו דיווח על מלחמת המפרץ, סיקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואת הסכמי השלום וכן את רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
לאחר שעזב את משרתו ב-CNN המשיך לעבוד בעיתונות. הוא כתב טור בשם The Sakhnin Diaries, אשר עובד מאוחר יותר לסרט דוקומנטרי וטור ספורט - On the Couch - במהדורה האנגלית של עיתון הארץ. נפטר בשנת 2011 כשהוא בן 66, ממחלת הסרטן והותיר אחריו אישה ובן, עמם התגורר בישראל ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
פיקדון קצר מועד
פיקָדון קְצר מועד (בראשי תיבות הכתיב התקני הוא פָּקָ"ם) הוא פיקדון המבטיח תשואה ואת קרן ההשקעה בערכה הנקוב. הפיקדון נקרא "קצר מועד" מכיוון שתקופת ההפקדה בפיקדון מסוג זה אינה עולה על שנה אחת.
מאפייני הפיקדון.
מאפייני פיקדון פורטו בהרחבה בערך פיקדון ריבית יומי. פיקדון ריבית יומי, הוא מקרה פרטי של פיקדון קצר מועד, שתקופת ההפקדה שלו היא יום בנקאי אחד. אותם מאפיינים חלים גם על פיקדונות קצרי מועד אחרים, למעט תקופת הפקדה ארוכה יותר מיום אחד.
פק&quot;מ
ולדימיר רדמנוביץ'
בלי בושה (סדרה ישראלית)
בלי בושה היא סדרה דוקו-דרמה בת 20 פרקים העוקבת אחר חיי שישה צעירים בני 17 ומשפחותיהם.
תקציר העלילה.
דרך נקודת מבטה של לני, מספרת מסתורית בת 17, שמנהלת את חייה בעולם וירטואלי, אנו מקבלים הצצה נדירה לחייהם של שישה בני 17 מנסים לחפש את זהותם בתקופה הכי מרגשת בחיים. התמונה שמתגלה היא מורכבת, פרובוקטיבית, משעשעת ומפתיעה. גיבורי הסדרה אכן חיים בעולם מהיר שטחי וריקני אבל מתחת לפני השטח ההתמודדויות שלהם מחייבות אותם לבגרות ומחייבות את הוריהם להתמודד עם עולמם הפרוע והמהיר של ילדיהם.
ניקולאיזם
ניקולאיזם או ניקולַטיזם הייתה כת נוצרית קדומה שהוגדרה כמינות (כנראה הכת הנוצרית הראשונה שהוכרזה כמינות). בימי הביניים חודש המושג בכנסייה הקתולית, על מנת לתאר את שבירת כללי הפרישות של אנשי דת קתוליים, כלומר נישואי כמרים או חיים של איש דת עם ידועה בציבור.
המינות.
המושג הוזכר לראשונה בחזון יוחנן פרק ב פסוק 6: , ובפסוק 15: . בפסוקים אלה ההתייחסות היא לכפירה מצד כת גנוסטית שייסד ניקולס מאנטיוכיה. על פי הכתוב התרכזו הניקולאיסטים באפסוס ובפרגמון שבאנטוליה. חוץ מהכתוב בחזון יוחנן, אין מקורות ראשוניים נוספים לכת הניקולאיסטים. חלק מאבות הכנסייה התייחסו לכת הניקולאיטית, אולם לא הוסיפו מידע מהותי.
במאה ה-2 טען היפוליטוס מרומא כי הדיאקון ניקולס, יהודי הלניסטי שהשתייך למעגל של הנוצרים יהודים, הוא זה שייסד את המינות. חלק מאבות הכנסייה הזכירו את הקבוצה בכתביהם, בהם אירנאוס שטען שהם חיו חיי הנאה בלתי מרוסנת, וויקטוריאנוס (Victorinus) שסיפר כי אכלו בשר קורבן לאלילים. כן הוזכרו אצל אפיפניוס מסלמיס ותאודורט. בדה ונרביליס סיפר שניקולס איפשר לאדם אחר לשאת את אשתו (או לקיים איתה יחסי מין). תומאס אקווינס סבר שניקולס איפשר פוליגמיה או שיתוף נשים, אולם טענות כאלו הועלו על ידי הכנסייה כלפי כתות גנוסטיות שונות ואין מקור תומך לטענה, וייתכן שיש כאן עירוב בין ביקורת על ניקולס עצמו לבין ביקורת על אנשי הניקולאיזם. אוסביוס מקיסריה כתב שהכת התקיימה זמן קצר בלבד.
בימי הביניים.
עד המאה ה-4 לא היו הנחיות ברורות לגבי נישואי כמרים, להבדיל מנזירים שלא היו אמורים לקיים חיי משפחה מסוג כלשהו ולהינתק ממשפחתם יחד עם הכניסה למנזר. הכנסיות המזרחיות ברובן לא אסרו על אנשי דת להינשא, ובכנסייה האורתודוקסית הכמורה הנמוכה יכולה להתחתן, אך לא להתחתן שנית לאחר גירושין או התאלמנות. הקונציל של טרולו ב-692 (המוכר על ידי הכנסייה המזרחית בלבד) גינה כמרים שעזבו את נשותיהם באמתלה של אדיקות. במערב אירופה נושא חיי האישות של כמרים עלה לדיון מספר פעמים. הקונציל של אלווירה (Concilio de Elvira), שהתקיים בספרד בתחילת המאה הרביעית, הגביל נישואי כמרים, אולם האיסור לא נכפה.
בימי הביניים שויך הביטוי ניקולאיזם לאנשי כנסייה שלא שמרו על פרישות מינית, שהמשיכו לחיות במסגרת משפחתית אחרי מינויים לתפקיד או שהקימו משפחה. התופעה הייתה רווחת בעיקר אצל הכמורה הכפרית לצד בישופים ובעלי משרות רמות אחרות בהיררכיה הכנסייתית. ידוע אף על אפיפיורים שהקימו משפחה, כגון האפיפיור אלכסנדר השישי ובנו צ'זארה בורג'ה. במסגרת רפורמות הכנסייה במאה ה-11 הועלתה תביעה לכפות פרישות על הכמורה.
מקורו של המושג ניקולאיזם לא ברור ואין הסבר חד משמעי לכך שתופעת הזוגיות של כמרים נקראה ניקולאיזם. פטרוס דמיאנוס נשלח ב-1059 למילאנו כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו. פטרוס דמיאנוס אחז בעמדה נחרצת כנגד השחיתות וכפה על ראשי הכנסייה את סמכותה של רומא. הוא השתמש במונח ניקולאיזם בהתייחסותו לכמרים נשואים והסביר שהמונח נובע מניקולס ומהכת שהנהיג. רופרט מדוץ (Rupert von Deutz) הסביר שהמונח הוצמד לתופעת הזוגיות של כמרים בשל חילופי הנשים שנקטו בהם הניקולאיסטים הראשונים. פירוש נוסף מצמיד את המונח לאפיפיור ניקולאס השני שניסה להתנגד לתופעה.
ההתעוררות הכנסייתית, כפי שבאה לביטוי בפאקס דאי וברפורמת קלוני, רצתה לנקות את הממסד הכנסייתי מאותן תכונות שנראו בעיני הטהרנים כבלתי ראויות. ההתנגדות לתופעת הניקולאיזם נבעה מהחשש כי הכמרים המקיימים חיי אישות ומשפחה יעמידו את משפחתם מעל האינטרסים של הכנסייה וכי יסיחו את דעתם מעבודת האל. המושג הורחב לקיום יחסי מין מכל סוג שקויימו על ידי אנשי כנסייה שהתחייבו לחיי פרישות.
הקרדינל הומברט מסילבה קנדידה, בחיבורו "נגד השמעונים", התייחס גם לנושא הניקולאיזם ושלל את התופעה. במילאנו קמה תנועת הפטאריני בדרישה לשיפור דרכיהם של אנשי הכנסייה ולחסל את תופעת הסימוניה (שמעונות) וההפקרות המינית. האפיפיור לאו התשיעי אסר נישואי כמרים.
האפיפיור ניקולאס השני כינס בחג הפסחא של 1059 ועידה כנסייתית (קונציל) בכנסיית לטראן ברומא, בוועידה זו עסקו בין היתר בנושא הניקולאיזם ואסרו על מאמינים להיות נוכחים במיסות המנוהלות על ידי כמרים שאינם מקיימים פרישות מינית.