במקביל לתיאטרון השתתף רונאי בתסכיתים ברדיו, שאת חלקם גם תרגם, כמו כן שיחק בסרטים רבים ביניהם: "חולות לוהטים" (1960), "פיצוץ בחצות" (1965), "שני קוני למל" (1966), "נס בעיירה" (1968), "תעלת בלאומילך" (1969), "מרגו שלי" (1969) "" (1970), "אריאנה" (1971), "שוד הטלפונים הגדול" (1972), "נורית" (1972), "קזבלן" (1973), "שרית" (1974), "חגיגה בסנוקר" (1975), "בדרנית בחצות" (1977), "מבצע יונתן" (1977), "השועל בלול התרנגולות" (1978)," "לא לעלות יותר" (1979), "העיט" (1981), "הדודה מארגנטינה" (1984), ו"קומפוט נעליים" (1985).
בתחום הציבורי נמנה רונאי על הנהלת תיאטרון האהל בשנים 1960–1963, היה חבר בנאמנות תיאטרון הבימה מ-1978 ועד 1994 וכן ייסד את אגודת הידידות ישראל-הונגריה ושימש בה כמזכ"ל.
אברהם רונאי נפטר ב-2005 בביתו ברמת גן לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו ליה, ששימשה כמזכירת תיאטרון הבימה. לזוג לא היו ילדים.
הסוכנות למלחמה בסמים
ארנו דניאל
הרצון לעוצמה (ספר)
הרצון לעוצמה הוא ספר המבוסס על קטעים מתוך פנקסיו של הפילוסוף פרידריך ניטשה שמת ב-1900. ספר זה פורסם ב-1901 על ידי אחותו, אליזבת פרסטר-ניטשה שלטענת מבקרים רבים סילפה את רעיונותיו של אחיה למטרותיה.
ב-1886 ניטשה הודיע כי יש בדעתו לפרסם ספר בשם "הרצון לעוצמה, מסה בדבר שינוי כל הערכים". אך ב-1888 זנח את פרסום הספר והשתמש בחומר כדי לכתוב את ספריו "שקיעת האלילים" ו-"אנטיכריסט". למרות שניטשה עצמו לא פרסם ספר בשם "הרצון לעוצמה", מושג זה מהווה את אחד הרעיונות הבסיסיים של הפילוסופיה שלו. הפילוסוף מרטין היידגר חשב כי מושג "הרצון לעוצמה" מהווה את הבסיס לפילוסופיה של ניטשה ביחד עם רעיון "השיבה הנצחית".
ב-1950 הפילוסוף ולטר קאופמן פרסם את ספרו "ניטשה, פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט". בספר זה הוא מתריע על כך שהספר "הרצון לעוצמה" שפורסם על ידי אליזבט פרסטר-ניטשה מהווה סילוף של רעיונותיו של אחיה כדי שיתאימו למטרותיה הפוליטיות. היא החזיקה בעמדות רדיקליות והייתה אנטישמית.
ב-1960 הפילולוגים מאצינו מונטינארי וג'ורג'יו קולי התחקו אחר כתב היד המקורי של "הרצון לעוצמה" כפי שהוא מופיע בפנקסיו של ניטשה, ומצאו כי אחותו התאימה את רעיונותיו לצרכיה האנטישמיים באמצעות השמטה, הדבקה וערבוב של קטעים שלמים מתוך כתב היד של אחיה, שהוא עצמו התנגד לאנטישמיות.
אם כי אין בנמצא ספר בשם "הרצון לעוצמה" שנכתב ופורסם על ידי פרידריך ניטשה, ישנם קטעים רבים מכתב היד המקורי שתורגמו מגרמנית לאנגלית, לצרפתית, לאיטלקית ולשפות אחרות ומהווים את הבסיס לידע שיש לנו על מושג "הרצון לעוצמה" כפי שהגה אותו ניטשה עצמו. בין תרגומים אלה בולט התרגום לאנגלית של ולטר קאופמן (1968).
תרגום לעברית על ידי ישראל אלדד הופיע ב-1978 בהוצאת שוקן.
משמעותו של מושג "הרצון לעוצמה".
מושג זה תופס מקום מרכזי בתורתו של ניטשה. הוא איננו מהסס להציבו בלבה של הגדרת המציאות כנקודה הסופית של מה שהוא מכנה "האונטולוגיה" שלו, של מה שהוא מגדיר באחדים מכתביו כ"עיקרון החשוב ביותר של המציאות".
אין לפרש את הרצון לעוצמה כרצון לשלוט או לשאיפה להגיע למעמד כוחני כלשהו. הרצון לעוצמה הוא הרצון להשתחרר בכל מחיר מן הקרע הפנימי שבקרבנו, המציין מצב שבו כוחות החיים מכלים זה את זה, מצב הגורם לחיינו להפוך לנרפים וחלושים. אין המדובר ברצון לכבוש או להתעשר, אלא ברצון להגיע למצב של חיים אינטנסיביים ככל האפשר, חיים משוחררים מניגודים פנימיים, מרפיון ומחולשה.
הרצון לעוצמה איננו הרצון לכוחניות אלא, כפי שניטשה אומר, הרצון להחשיב את עצמנו למסוגלים להגיע למה שבכוחנו להיות, כלומר למצות את הפוטנציאל שלנו, מצב שאיננו כרוך בחולשה הנובעת מניגודים פנימיים, מהאשמה עצמית ומניגודים שאינם באים על פתרונם.
הרצון לעוצמה מתגשם בצורת סגנון החיים של ה"על-אדם", במודל של חיים המאפשר לנו להשתחרר מן הפחדים, מייסורי המצפון, מן החרטה ומכל צורות הניגודים הפנימיים המכבידים על חיינו ומרוקנים אותם מתוכנם.
פסאודו מדע
פסידואפיגרפיה
נגוס
מארידאזמץ'
חיים וואלקין
הרב חיים וואלקין (נולד בג' בתשרי תש"ו, ספטמבר 1945) הוא המשגיח של ישיבת עטרת ישראל, כיהן בעבר כמשגיח של ישיבת אור ישראל. כמו כן מכהן כנשיא רשת החינוך "שובו".
קורותיו.
נולד בשאנגחאי שבסין בשלהי מלחמת העולם השנייה. משפחתו נמלטה מציפורני הנאצים יחד עם בני ישיבת מיר מווילנה ליפן ומשם באונייה לסין.
בשנת תש"ו (1946) עזבה משפחתו את סין לארצות הברית והתיישבה בשכונת קראון הייטס שבברוקלין. סיפורו של הנער הפליט שנולד בדרכי הנדודים ושרד התפרסם בתקשורת האמריקנית. כאשר מלאו לו 8 שנים ניתנה לו אזרחות אמריקנית. ביום קבלת האזרחות בפני שופט פורסמה ב"ניו יורק טיימס" וב"הרלד טריביון" תמונתו של "הנער ששרד את המלחמה והתאזרח", ואף מספר כתבות בנושא.
לימודיו ועלייתו ארצה.
הרב וואלקין החל את לימודיו ב"ישיבת רבינו חיים ברלין" שבברוקלין, תחת הנהגתו של הרב יצחק הוטנר, ולאחר מכן בישיבת טלז שבקליבלנד, אוהיו. לאחר נישואיו בשנת תשכ"ז (1967) עלה לישראל, התיישב בירושלים, וקבע את לימודיו בישיבת מיר בראשות הרב חיים שמואלביץ. הרב שמואלביץ קירבו במיוחד כ"פליט שאנגחאי" ואף הגדיל לעשות כאשר ביום הכיפורים בשנת תשכ"ט (1968) כיבד את האברך הצעיר בעליית מפטיר, אשר נחשבת כיוקרתית במיוחד.
תפקידיו.
לאחר כ-15 שנות לימוד בישיבת מיר, התמנה הרב וואלקין לכהן כרב בישיבת "אש התורה" בעיר העתיקה בירושלים. בהמשך עבר לפתח תקווה וכיהן כמנהלה הרוחני (משגיח) של ישיבת "אור ישראל".
בתקופה זו יצא בגלוי עם רבה של העיר הרב ברוך שמעון סלומון להפגין נגד פתיחת קולנוע היכל בשבת. הרב סלומון והרב וואלקין הואשמו בהתקהלות בלתי חוקית ונגזר עליהם מאסר על תנאי. בפתח תקווה נערכו הפגנות נגד העמדתם לדין.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), לאחר פטירתו של המשגיח בישיבת עטרת ישראל, הרב מאיר חדש, עלה לירושלים והתמנה למשגיח בישיבה זו, תפקיד שבו הוא מכהן עד היום. בתשעה באב ה'תשס"ח לקה הרב וואלקין באירוע מוחי שבעקבותיו נמנע ממנו לקחת חלק פעיל בהנהגת הישיבה במשך כמה חודשים.
משפחתו.
סבו, הרב אהרן וולקין, כיהן כרבה של העיר פינסק שבבלארוס. אבי סבתו מצד אמו, הרב משה לנדינסקי, היה ראש ישיבת ראדין. דודו, הרב חיים וולקין, שעל שמו הוא קרוי, כיהן כראש הישיבה האחרון של ישיבת וולוז'ין.
אביו, הרב שמואל דוד וולקין, היה מתלמידיו של החפץ חיים, ממנהיגי ועד ההצלה של יהדות אירופה, ומראשי הקהילה שנמלטה לשנגחאי. התפרסם בטיפולו המסור בפליטים. בארצות הברית הקים בית כנסת למשפחות הפליטים. נפטר בשנת 1979.
נשוי להני לבית אנגל, נכדת הרב דוד צבי זילברשטיין.
דרכו בשיטת המוסר.
הרב וואלקין פיתח את שיטתו המוסרית של רבו, הרב חיים שמואלביץ, תוך דגש על יחס אישי לכל תלמיד. הוא הנהיג 'ועדים' פרטיים קצרים לקבוצות המונות 6–8 תלמידים בביתו. הוא מרצה בפני תלמידות בית יעקב. כמו כן הוא מוסר כמה שיעורים שבועיים בשפה האנגלית. היה אורח הכבוד ב'כנס הקהילות היהודיות' בבואנוס איירס ארגנטינה בשנת 2004. תחת הנהגתו נפתח בטורונטו שבקנדה תלמוד תורה לבנים.
אבטו
ברוך סלומון
רב נחמן בר יצחק
רב נחמן בר יצחק היה אמורא בבלי, בדור הרביעי והחמישי. היה תלמידו המובהק של רבא ונטל חלק חשוב בסידור ועריכת התלמוד הבבלי. בקיאותו במקראות הייתה שם דבר, ומכוחה יישב סוגיות רבות המסתמכות על מדרש הכתובים. שימש במשרת ראש כלה, ולאחר פטירתו של רבא עמד בראשות ישיבת פומבדיתא משנת ד'קי"ג (353) עד לפטירתו בשנת ד'קי"ז (356).
רבותיו, חבריו ותלמידיו.
רב נחמן בר יצחק למד אצל חשובי האמוראים של הדורות שלפניו: הוא חי כבר בזמנו של רב יוסף, אך לא נראה שלמד אצלו. למד אצל רב נחמן בר יעקב, רב חסדא ובעיקר אצל רבא.
חבריו היו אמוראי הדור החמישי מבית מדרשו של רבא: רב פפא, רב הונא בריה דרב יהושע וחבריהם. רב אחא בר יוסף היה דודו. על חבריו נמנה גם רב אדא בר אבא, על כך מסופר, כי מנהגו של רב נחמן בר יצחק היה שמדי יום לפני שנכנס לדרשה היומית הוא סיכם את יסודות הסוגיא עם רב אדא, וכך הייתה הסוגיא ברורה לו ונכנס לדרשה. באותו יום שנפטר רב אדא, עיכבו אותו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע שלא היו במעמד סיום המסכת שערך רבא למסכת, ושאלו אותו כיצד למד רבא הלכות מסוימות בהלכות מעשר בהמה. רב אדא אמר להם את תורתו של רבא, ובינתיים חיכה רב נחמן בר יצחק לרב אדא שיבוא ללמוד עמו ולסכם את יסודות הסוגיא, וכבר הגיע זמן הדרשה אך רב נחמן בר יצחק התעכב כי חיכה לרב אדא שיכין עמו את השיעור. שאלו תלמידיו את רב נחמן: מאוחר כבר, מדוע מחכה רבינו? השיב רב נחמן בר יצחק: מחכה אני שתבוא לכאן מיטתו של רב אדא בר אבא שנפטר. מיד יצא הקול שנפטר רב אדא.
תלמידיו היו אמוראי הדור השישי, רבינא וחבריו.
אישיותו ופועלו.
סידור התלמוד שכלל הרחבת הסוגיות הקדומות ועריכתן, נעשה בחלקו הגדול על ידי רב נחמן בר יצחק. כך העיד על עצמו: "אנא לא חכימאה אנא ולא חוזאה אנא ולא יחידאה אנא; גמרנא וסדרנא אנא" (מארמית: "אינני חכם, אינני נביא ואינני יחידי; לומד ומסדר (סוגיות) אני"). אכן, בכעשרה מקומות שונים ברחבי התלמוד הבבלי חותם רב נחמן ב"י את הסוגיה בעזרת סימן המוצע לזיכרון הסוגיה ושמות החכמים הדנים בה. בכעשרה מקומות אחרים מיישב רב נחמן תמיהות המתעוררות על מדרש הפסוקים, בעזרת הקביעה שהדרשה נובעת מצורת כתיבת הפסוק, אף שקריאתו היא שונה (קרי וכתיב).