לאחר העצמאות של הודו ופקיסטן באוגוסט 1947 אוחד משרד הדומיניונים עם המשרד לענייני הודו ונוצר "משרד חבר העמים". המונח דומיניון יצא משימוש כללי כאשר הודו סירבה לקבל את המעמד והחליטה להפוך לרפובליקה בשנת 1950. צעד זה סימן את תחילתו של הסוף גם ביחס לכפיפותם של חלק מן הדומיניונים הוותיקים יותר לכתר האנגלי. אמנם אירלנד הייתה הראשונה שהכריזה על עצמה כרפובליקה עוד בשנת 1937.
המונח החדש הוא "ממלכות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Realms) - המדובר במדינות שהמונרך הבריטי עומד בראשן, והן חברות במסגרת חבר העמים הבריטי (כגון אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, ג'מאיקה ועוד), בנבדל ממדינות בחבר העמים שאינן רואות במלך הבריטי את ראשן (הודו, פקיסטן, דרום אפריקה ועוד). את המושג "דומיניון" ניתן למצוא עוד בחוקה הקנדית, אך הקנדים מעדיפים אף הם את השימוש במונח "ממלכה" (realm) ממנו משתמע שוויון עם הממלכה המאוחדת, ללא הכפיפות הנקשרת במושג "דומיניון".
כאשר עלתה המלכה אליזבת השנייה לכס המלוכה בשנת 1952 הכריזה כי היא המלכה של הממלכה המאוחדת, אך גם מלכת קנדה, מלכת אוסטרליה, וכיוצא בזה כל שאר "הממלכות והטריטוריות". צעד זה הדגיש את עצמאות "הממלכות הנפרדות".
המלכה כיום היא השליט של שש עשרה מדינות שונות, וכל שינוי בחוקים הקשורים בירושת המלוכה צריכים להיות מאושרים על ידי הפרלמנטים של כל שש עשרה המדינות.
סיומו של השימוש בביטוי בקנדה.
במשך כמעט מאה שנים היה שמה הרשמי של קנדה "הדומיניון של קנדה". החל משנות החמישים, כאשר קנדה השיגה כבר את עצמאותה הפוליטית המלאה, פסק השימוש במושג "דומיניון". בשנת 1982 שונה שמו של החג הלאומי הקנדי מ"יום הדומיניון" ל"יום קנדה". כיום קוראים הקנדים למדינתם פשוט "קנדה". אם יש כיום שימוש כלשהו למושג בקנדה, הרי שהוא משמש כדי להבדיל את ממשלת הפדרציה הקנדית מממשלות המחוזות השונים.
גריגורי יפימוביץ' רספוטין
האוקינוס השקט
אוטו וינינגר
שלמה ארגוב
שלמה ארגוב (14 בדצמבר 1929 – 23 בפברואר 2003) היה דיפלומט, פקיד בכיר במשרד החוץ של ישראל ושגריר ישראל בבריטניה ובארצות נוספות.
בעקבות ניסיון התנקשות בחייו בידי אנשי אבו נידאל, נפצע קשה מאוד ונותר משותק לשארית חייו.
למחרת ניסיון הההתנקשות, ב-3 ביוני 1982, התכנסה ממשלת ישראל והחליטה על הפצצת ביירות. ביום שאחרי הגיבו באש"ף בהפגזת יישובי הגליל. צה"ל נכנס ללבנון יומיים לאחר מכן במבצע 'שלום הגליל' שהפך עם התמשכותו למלחמת לבנון הראשונה. מהתבוננות באירועים ניתן להסיק שההתנקשות הייתה עילה בלבד לפתיחה במלחמה שתוכננה קודם בעקבות ההתקפות על ישראל וישראלים בידי ארגוני חבלה שמפקדותיהם בלבנון, ושליטת אש"ף באזור דרום לבנון.
ביוגרפיה.
ארגוב נולד ב-14 בדצמבר 1929 בירושלים, ליחיאל מרגובסקי ויהודית בת-ציון, דור שביעי למשפחת סלומון. אביו, שירת כקצין בדרגת מיג'ור בצבא הבריטי. בילדותו למד בבית הספר תחכמוני (ירושלים). בתיכון למד בגימנסיה העברית "רחביה", אותה סיים בשנת 1947. עם סיום לימודיו יצא עם חבריו למחנה הכנה ולאחר מכן, בראשית אוקטובר 1947, להכשרה מגויסת של הפלמ"ח בקיבוץ דפנה, ששובצה בפלוגה ט', של הגדוד השלישי. בסוף 1947 יצא לקורס מ"כים בקיבוץ דליה. עם סיום הקורס בפברואר 1948 שובץ כמ"כ בגדוד השלישי.
בליל ה-26 במאי 1948, הוביל כיתת לוחמים להתקפה על גשר הבניאס. הכוח נתקל באש חזקה ממוצב סורי וארגוב נפצע ואושפז, אך המשיך בשרותו.
אחיו הצעיר, יוסי, נהרג באחת ההפגזות על ירושלים.
לאחר שחרורו מצה"ל ובזכות שליטתו הרהוטה באנגלית, נבחר לשמש במשלחת מטעם המגבית היהודית המאוחדת שיצאה באפריל 1949 לארצות הברית לשם פעולות הסברה וגיוס אמצעים במסגרת המאמץ המלחמתי. ב-1950 הוא עבר לוושינגטון על מנת ללמוד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון וקיבל את התואר ב-1952. ב-1955 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא החל את הקריירה הדיפלומטית שלו ב-1959, ושרת במגוון משרות הן בישראל והן בחו"ל, בגאנה, בניגריה, בניו יורק ובוושינגטון (בכפיפות לשגריר דאז יצחק רבין).
משרותיו הדיפלומטית הבכירות
ניסיון ההתנקשות.
ב-3 ביוני 1982 השתתף ארגוב בארוחת ערב במלון דורצ'סטר בלונדון. בסיום הארוחה יצא ארגוב על מנת לשוב לרכבו שעמד ברחוב פארק ליין, בסמוך למלון. עוד לפני שהספיק ארגוב להגיע אל הרכב, התקרבו אליו שלושה מחבלים שחיכו לו במקום ואחד מהם ירה בראשו מטווח קצר. מאבטחו הבריטי קולין סימפסון רדף אחרי המתנקש – חוסיין ג'סן סעיד (סטודנט ירדני) – ירה בצווארו, ופצעו קשה, סעיד טופל ושרד. המתנקש ושותפיו: מרוואן אל-באנה (בן דודו של אבו נידאל) ונוואף אל-רוסאן (אזרח עיראקי בן 36), היו חברים בארגון הטרור של אבו נידאל. שני השותפים נמלטו ממקום הפיגוע אך נתפסו זמן קצר לאחר מכן בידי המשטרה הבריטית בדירה בלונדון. בגרדיאן נטען שראש החוליה, נוואף אל-רוסאן, היה קולונל במודיעין העיראקי, ושההתנקשות נועדה לגרום לפעולה של צה"ל בלבנון שתאפשר סיום של מלחמת איראן–עיראק בשם האחדות נגד ישראל.
כל השלושה נשפטו ונגזרו עליהם, במרץ 1983, עונשי מאסר שבין 30 ל-35 שנים. מאוחר יותר, הועברו שניים מהם למאסר בבתי חולים לחולי נפש בבריטניה.
חייו לאחר ניסיון ההתנקשות.
מצבו הקשה של ארגוב החמיר והוא נעשה משותק מצווארו ומטה. מצבו היה קשה במיוחד בהתחשב בפעילותו לפני הפציעה והיותו דיפלומט פעיל שהשתמש באופן תדיר ביכולותיו הפיזיות והאינטלקטואליות. מאז ניסיון ההתנקשות ועד מותו היה ארגוב מאושפז במחלקת השיקום בהדסה הר הצופים בירושלים. אשתו חוה סעדה אותו כל השנים, עד מותה במאי 2002. לבני הזוג ארגוב שלושה ילדים.
ארגוב הלך לעולמו 21 שנים לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו, ב-23 בפברואר 2003, בן 73 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הנצחתו.
באוניברסיטת רייכמן קיימת "תוכנית ארגוב", המכשירה מדי שנה כ-20 סטודנטים מצטיינים, בשנת לימודיהם האחרונה, לפעילות ציבורית, דיפלומטית וייצוגית לישראל ולעם היהודי בעולם. התוכנית נפתחה ביוזמתו ובתמיכתו הכלכלית של בנו, גדעון ארגוב, ובשיתוף פרופסור אוריאל רייכמן, נשיא המרכז הבינתחומי.
על שמו רחוב בשכונת תלפיות מזרח בירושלים.
במלאת 25 שנה להתנקשות וכארבע שנים אחר מותו, נערך באנגליה טקס אזכרה לזכרו, בהשתתפות בנו, המתגורר בבוסטון, שבארצות הברית.
בוקרשט
בוקַרשט (ברומנית: București; אלפבית פונטי בינלאומי: , ) היא עיר הבירה, וככזו המרכז השלטוני-המדיני, המסחרי, התרבותי, הכלכלי והתעשייתי של רומניה. בתחילתה הייתה העיר בירת נסיכות ולאכיה, (לימים "המלכות הישנה" של רומניה). בוקרשט שוכנת בדרום-מזרח המדינה, בחבל מונטניה (היא ולאכיה), על גדות נהר הדמבוביצה פחות מ-60 ק"מ מצפון לנהר הדנובה.
בוקרשט היא במקום החמישי לפי מספר תושביה, בין ערי הבירה של ארצות האיחוד האירופי - אחרי ברלין, מדריד, רומא ופריז. במטרופולין של בוקרשט נמנו ב-2011 2,272,163 תושבים. שטחה: 228 קמ"ר; לפי מספר התושבים במחוז בוקרשט-רבתי המורחב (הכולל גם את "ערי השינה" מסביבה), בוקרשט היא המטרופולין השלישי בגודלו בדרום-מזרח אירופה, אחרי איסטנבול ואתונה.
העיר הוזכרה לראשונה כבר ב-1459. החל מאמצע המאה ה-17 הייתה לבירת נסיכות ולאכיה, ובין 1859–1862 שימשה, יחד עם יאשי שבמולדובה, כבירת "הנסיכויות הרומניות המאוחדות". החל מ-1862 העיר הפכה לבירה היחידה של רומניה. מאז בוקרשט הייתה למרכז חיי התרבות, הדת, האמנות, הכלכלה והמדע של האומה הרומנית ולחלון הראווה שלה כלפי העולם. הסגנון האדריכלי האקלקטי של מרכז העיר ואורח החיים של האליטה הרומנית בעלת היומרות הפרנקופוניות, היקנו לעיר בעשורים הראשונים של המאה ה-20 את הכינוי "פריז הקטנה", וגם "פריז של מזרח אירופה". חלק מבנייניה ההיסטוריים המרשימים, נבנו בידי אדריכלים צרפתיים או שווייצרים: אולם הקונצרטים הייצוגי "האתנאום", ארמון "בנק החסכונות" (ראו בתצלום משמאל) וכן ארמונות נוספים. לא זו בלבד אלא שמוטיבים ארכיטקטוניים פריזאיים שולבו בחזותה: "שער הניצחון", וכן עיצוב השדרה המרכזית שלה בצורה המאזכרת את ה"שאנז אליזה".
ליחידה המוניציפלית של בוקרשט-רבתי יש מעמד מקביל לזה של מחוז בפני עצמו, והיא מחולקת לשישה סקטורים מנהליים.
היסטוריה.
היסטוריה קדומה.
רוב שטחה של העיר, וכן של כל מחוז אילפוב המקיף אותה, כוסו בימי קדם ביערות עבותים. בתקופת הברזל היו בה יישובים של בני שבטים דאקים או גטים, שעמדו בקשרי מסחר עם הערים ומושבות המסחר היווניות והרומאיות שלחופי הים השחור.
מקור שם העיר ותקופת ימי הביניים.
לפי אגדה רומנית עתיקה העיר חייבת את שמה לאיכר בשם "בּוּקוּר", המוזכר לרוב כרועה-צאן (ולעיתים כדייג, או כבויאר). לפי גרסה אחרת - שם העיר קשור למילה הרומנית "בּוּקוּרייֶה" (Bucurie), שמובנה "שמחה", ומוצאה, כנראה, מהשפה הדאקית העתיקה. בשפה האלבנית דהיום, היחידה ששרדה מקבוצת השפות התראקיות-איליריות הקדומות (שכללו גם את הדאקית), משמעות המילה "בוּקוּר" (Bukur) היא דווקא - "יפה".
ההיסטוריון דימיטריה פאפאזוגלו, מחבר הספר "Istoria fondărei orașului București" ("היסטוריית ייסוד העיר בוקרשט") גורס אחרת: לדבריו, השם נגזר משמו של Bugă (בוגה), שהיה בעל קרקעות בתקופת מירצ'ה השני, עליהן הקימה משפחתו את הכנסייה הראשונה בעיר.
ב-14 באוקטובר 1465 הפך הנסיך השליט "ראדו היפה" את הכנסייה למשכן הקיץ הקבוע של שליטי וולאכיה.