החל משנות ה-80 החל שדה לעסוק באיסוף ועריכת ספרי סיפורים אשר בעיקרם עסקו בדמויות בולטות מעולם החסידות, ובהם הבעל שם טוב, רבי נחמן מברסלב, ורבי מנחם מנדל מקוצק. סיפורים אלה והדמויות מאחוריהם היטיבו לבטא את החוויה הדתית אשר בה היה נתון שדה, כפי שהדבר בא לידי ביטוי גם בהערות ובפרשנויות אותן הוסיף לספרים האמורים. לצד ספרים אלה ערך שדה ספר נוסף בו ליקט סיפורי עם רבים מעדות שונות בישראל, וכן ספר נוסף הנקרא 'ענני' שבו ליקט תפילות יהודיות אשר נכתבו לאורך ההיסטוריה של עם ישראל. מספרים אלה ניכר כי בתקופת חייו האחרונה קיבל השראה מעולם התוכן של היהדות בכלל ומהחסידות בפרט. הדבר בא לידי ביטוי גם בראיונות שהעניק בסוף חייו בהם התבטא על התרחקותו מהחוויה הנוצרית אשר ליוותה אותו בתקופות מוקדמות יותר. בערוב ימיו ביקש מכמה חסידים להתפלל בעבורו על קברו של רבי נחמן מברסלב. כמו כן הוא פנה לעצה וברכה אצל הרב אשר (רב אושר) פרוינד, מנהיג קהילת יד עזרה.
במקביל נשאר מזוהה עם הגותו הנושאת אופי עצמי - בין יהדות, אקזיסטנציאליזם ותורת נפש.
לימים מסר שדה את כל יצירתו להוצאת "שוקן", המטפחת עד היום את כתביו.
פנחס שדה שהיה מעשן כבד, נפטר בן 64, בשנת 1994, מסרטן הריאות, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הפולמוס על אישיותו ויצירתו עדיין לא תם, והוא מתחדש מדי פעם.
תפיסת עולמו.
שדה ביטא תפיסה אינדיבידואליסטית, בה נמצא במרכז היחיד. היחיד לא כפוף לתפיסות מוסדיות כלשהן, ובונה את דרכו באופן אישי. בספר "על מצבו של האדם" מבוטא הניכור מהגישה הממסדית בנלעגות שבה מוצג פסק דינו של הגיבור - שגנב חפיסת שוקולד על מנת שתהיה לו מתנת יום הולדת - פסק דין בו הוא נשפט בחומרה למען הגנה על גופי השיווק הקמעונאיים.
ביומניו מתאר שדה את חוויית הקיום שלו:
תפיסתו האינדיבידואליסטית של פנחס שדה מקרבת אותו אל האקזיסטנציאליזם, בכך שהוא שם במרכז את היחיד ואת קיומו היומיומי, לפני המחויבות לעקרונות מופשטים או למסגרות.
חייו של האדם נתפשים כמתנהלים אל מול הגורל, אל מול האפשרויות שנפתחות בפניו להגשמה עצמית ובעיקר אל מול ה"אלוהים". האל מתואר בדרכים רבות לאורך שנות כתיבתו. אין אצל שדה התייחסות אל אלהים כמנהל של העולם וגומל שכר ועונש, אלא כ"בן שיח" של האדם, אשר למולו יכול האדם להבין את משמעות חייו. דמותו של האל כבן שיח נתמכת בתיאורי הפנייה של הסופר אליו לאורך ספריו, ובניסיונותיו לתאר אותו באופן מואנש (למשל האל אשר פורש מתפקידו ככזה ומתיישב בעיר גדולה בה הוא חי את חייו כאדם קשיש בדירה קטנה).
ספרו המרכזי של שדה, "החיים כמשל", סובב סביב נקודות אלה, כאשר מוסבר בו כי החיים הם המשל בעוד שהאלוהים הוא הנמשל. כלומר שעל האדם לחפש את מופע האל והמסר שהוא מעביר בכל אירוע שמתרחש לאדם בחייו. את המופע הזה הוא מחפש ומוצא בכל פרט במציאות, כולל באלה הנחשבים כנחותים ביותר. על פי התיאור ב"החיים כמשל": 'להגיע אל ירושלים של מעלה דרך תעלות הביבים'.
לכותב יש חשיבות רבה בהקשר זה, בכך שהוא יכול ומצווה 'להפוך את ענבי החיים ליין השירה' ולקרב לכך את כלל האנשים. כלומר שלמשורר או לסופר יש מבחינת שדה יעוד, והוא אף דן בחומרה במקומות רבים כותבים אשר לא מקדישים לכך את כתיבתם.
יש הרואים בהגותו של שדה קווים של ניהיליזם 'דתי' או מטאפיזי - העיקר הוא היחס האישי של האדם אל מול העליונים. מסגרות-החיים הסטנדרטיות הן שוליות ביחס לזה.
שדה מזכיר בין הדמויות שהשפיעו על תפיסת עולמו את פרידריך ניטשה, ישו, היינריך היינה, גתה והלדרלין.
הנצחה.
ב-אפריל 2011, נקבע לוח זיכרון בכניסה לביתו של שדה ברחוב "דרך ההגנה 138" בתל אביב.
ב־2014 הוקדש לו אחד הפרקים בסדרה של חגי לוי - "המקוללים", שהוקרנה בערוץ 8.
קישורים חיצוניים.
מקבץ רשימות על פנחס שדה מאת אלי אשד
מתרגומיו:
המנון קזחסטן
"קזחסטן שלי" (קזחית Менің Қазақстаным; רוסית Мой Казахстан) הוא ההמנון הלאומי של קזחסטן, המדינה התשיעית בגודלה בשטחה בעולם, הממוקמת במרכז אסיה. ההמנון התקבל ביום 7 בינואר 2006 והחליף את המנונה הקודם של המדינה אשר נקרא בפשטות "המנון הרפובליקה של קזחסטן".
המילים נכתבו על ידי נורסולטן נזרבייב, נשיא קזחסטן, על בסיסן של מילים לשיר קיים משנת 1956 אשר נכתבו על ידי ז'ומקן נז'ימדנוב (Жұмекен Нәжімеденов). ההמנון הולחן על ידי שמשי קלדייקוב (Шәмші Қалдаяқов).
ההמנון הקודם.
המנונה הקודם של קזחסטן נקרא בפשטות "המנון הרפובליקה של קזחסטן" והתבסס על המנונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של קזחסטן. ב-1992, שנה לאחר עצמאות קזחסטן שונו מילות ההמנון מהתקופה הסובייטית למילים מאת מוזפר אלימבייב, קדייר מירזלייב, טומנבי מונדגלייב וז'דיירה דריבייב, אך המנגינה המקורית מאת מוקן טולבייב ואחרים נותרה על כנה. בשנת 2006 הוחלף ההמנון בהמנונה החדש של קזחסטן - "קזחסטן שלי".
אבות ישורון
אָבוֹת יְשֻׁרוּן (נולד בשם: יְחִיאֵל פֶּרְלְמוּטֶר; 19 בספטמבר 1904, יום הכיפורים ה'תרס"ה – 22 בפברואר 1992, ה'תשנ"ב) היה משורר עברי ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת תשנ"ב (1992).
ביוגרפיה.
יחיאל פרלמוטר נולד בשנת 1904 בעיירה נסכיז' שבמחוז קובל בגוברניית ווהלין בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו). אמו ריקל הייתה בת למשפחת האדמו"רים שפירא שחצרם הייתה בעיירה. הוא גדל בעיירה פשדמיישצ'ה, מקום מושבו של הסב פנחס פרלמוטר, איש עסקים, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לעיר הסמוכה קרסניסטב (כיום בפולין), שבה הפעיל אביו ברוך טחנת קמח גדולה בבעלות העסק המשפחתי. בעת מלחמת העולם הראשונה יצא עם הוריו כפליט ושב לקרסניסטב בתום המלחמה. בשנת 1925, בתקופת העלייה הרביעית, עלה לארץ ישראל המנדטורית, ועבד כפועל חקלאי, פועל בניין ושומר בכרמים. על עברות שמו לאבות ישורון אמר בריאיון לדבר ב-1970:
בני משפחתו נרצחו בשואה. אף על פי שהיה פטור משירות מחמת גיל, הוא התנדב להילחם במלחמת העצמאות ושירת בחטיבת כרמלי בצפון הארץ. המראות שראה במלחמה הביאו אותו לכתוב את "פסח על כוכים", שיר שהביע הזדהות עם גורל הפליטים הפלסטיניים. מה שהביא לביקורת רבה עליו (ראו בהמשך). אך הטבח במעלות ב-1974 שינה את גישתו לסכסוך הישראלי הפלסטיני ולאמונו בדו קיום ושלום בין שני העמים.
החל לפרסם שירים בכתב העת "טורים" בשנת 1934, ומאז פרסם כל השנים במוספים הספרותיים ובכתבי עת. ספרו הראשון, "על חַכמות דרכים", נדפס בשנת תש"ב (1942). על ספרו זה חתם עדיין בשמו הראשון. לאחר מכן החליט לעברת את שמו. תחילה קרא לעצמו "אבות הפניני" (הפניני - תרגום של פרלמוטר, שהוצע, לדברי ישורון, בידי אברהם שלונסקי), אך לאחר מכן החליט על "אבות ישורון" והחליף את שמו לשם זה רשמית ב-1950. ספריו הבאים: "רעם" (1961), "שלושים עמ' של אבות ישורון" (1964) ו"זה שם הספר" (1970), כבר נדפסו בשמו החדש.\
בתקופה האחרונה לחייו החל לבקר בשבתות בבית מדרשו של האדמו"ר ממודז'יץ ברחוב דיזנגוף 36 בתל אביב ואף התקרב מאד לאדמו"ר, שהיה בעל ה"אמרי אש". בשבוע האחרון לחייו אף ביקש מאחד מחסידיו של בנו וממשיך דרכו של ה"אמרי אש" למסור לאדמו"ר (שהיה בעל ה"נחלת דן") שהוא חזר בתשובה שלמה.
אבות ישורון נפטר בתל אביב ב-1992, בן 87, שישה שבועות לאחר פטירתה של אשתו, פֶּסְיָה (לבית יוסטמן). נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בתו היא העורכת והמתרגמת הלית ישורון.
יצירתו וקבלתה.
עד לשנות השבעים היה אבות ישורון משורר בעל השפעה מעטה יחסית. שינויים תרבותיים בחברה הישראלית ובספרות הישראלית הביאו לכך שברבות השנים הלכה וגברה השפעתו. מנחם פרי ומשוררים צעירים מחבורת סימן קריאה ראו באבות ישורון משורר גדול ועשו רבות לפרסומו ברבים.
הביטוי השירי החם והקרוב, לשונו המרוסקת, חיבתו הבסיסית לערביי הארץ, הזדהותו עם גורל הפליטים הפלסטינים ושיבוצי היידיש המרובים בשיריו משכו את לבו של דור משוררים צעיר. שירתו המאוחרת שונה לחלוטין משירתו המוקדמת והביאה לו פרסום רב, פרסים ספרותיים וראיונות רבים בתקשורת.
הפולמוס על שירו "פסח על כוכים".
בין המבקרים וחוקרי הספרות יש התולים את מיקומו השולי יחסית של ישורון בבמה השירית בתקופת ראשית המדינה בכעס שעורר שיר שפרסם בעניין גורל הפליטים הערבים־פלסטינים במלחמת העצמאות. בשנת 1952 פרסם ישורון במוסף הספרות של עיתון "הארץ" שיר ארוך בשם "פסח על כוכים", ובו השוואה בוטה, אשר הרגיזה רבים, בין הפליטים היהודים לפליטים הערבים. אחד מבתי השיר כורך גם את גורל פליטי המלחמה וגורל יהודי פולין והוריו: "וְאַבָּא-אִמָּא, מִן מִלְקוֹחַ אֵשׁ-אֵל-רַבְרַבָּא מִלְקָח - צִוּוּנוּ יַהְנְדֶס לֹא לִשְׁכֹּחַ, וְעַל פּוֹילִין לֹא לִשְׁכַּח." השיר מסתיים בשורות הבאות: "מְלֵאָה לָהּ אֶרֶץ אֲדָמָה וְלֹא נוֹעֶדֶת."