זרובבל היה נצר ליהויכין ממלכי ממלכת יהודה; יש הסוברים שהיה נכדו ויש הסוברים שהיה נינו.
שמונת בני זרובבל הם: משולם, וחנניה ושלומית אחותם. וחשובה ואהל וברכיה וחסדיה, יושב-חסד.
חלק מהפרשנים סבורים שזרובבל מוזכר במקרא גם בשמו הפרסי שֵׁשְׁבַּצַּר.
לפי התלמוד, נחמיה בן חכליה הוא בעצם זרובבל בן שאלתיאל. עם זאת, מספר פרשנים, ביניהם האבן עזרא ואבן כספי, ניתקו במפורש בין זרובבל לנחמיה, בניגוד לדברי התלמוד.
לפי הרמב"ם הוא היה מאנשי כנסת הגדולה (הקדמה למשנה תורה).
פירוש שמו.
על פי התלמוד במסכת סנהדרין (לח, א) "זרובבל" נקרא כך משום "שנזרע בבבל", ופירוש שמו הוא: אדם שנולד בבבל.
אזכורים בתנ"ך.
זרובבל מוזכר בספר עזרא, בחגי ובזכריה ובספר דברי הימים בתנ"ך.
לפי ספר עזרא, כורש מלך פרס בשנה הראשונה למלכותו, אישר בהכרזת כורש לששבצר "הנשיא ליהודה" (שייתכן שהוא זרובבל) להוביל את העולים הראשונים מבבל ליהודה לאחר השיבה מגלות בבל. בהמשך ספר עזרא מתואר שזמן קצר לאחר מכן הוביל זרובבל בן שאלתיאל קבוצה של עשרות אלפי שבים.
בפרקים הראשונים בספר עזרא, זרובבל מופיע כמנהיג העם והפחה הרשמי בפחוות יהודה, ואליו מכוונת נבואות בספרי הנביאים חגי וזכריה שאף מייעדות לו תפקיד משיחי.
לאחר חנוכת המקדש בשנה השישית למלכות דריווש (עזרא פרק ו) שמו אינו מוזכר יותר ולא מתוארת הסיבה להיעדרו. הסיבה לחוסר המידע היא שבין פרק ו לפרק ז בספר עזרא נמצאת תקופה בת 58 שנים (חלק מהשנים החסרות), שספר עזרא לא התייחס אליה כלל. בעקבות חוסר המידע, יש חוקרים שמשערים שזרובבל הוחזר לבבל בעקבות שמועות שהוא מתכנן מרידה במלכות פרס. עקב עמימות זו, והעובדה כי זרובבל הוא הנצר האחרון לבית דוד שמתואר בתנ"ך, זרובבל מופיע במדרשי חז"ל שמתייחסים לאחרית הימים.
ספר זרובבל הוא ספר מיסטי אפוקליפטי שבו מתגלה מלאך אל זרובבל בן שאלתיאל ומספר לו אודות אחרית הימים.
בנצרות.
על-פי האמונה הנוצרית, היה זרובבל אחד מאבות-אבותיו של יוסף הנגר, בעלה של מרים אימו של ישו ואביו המאמץ של ישו. זרובבל מוזכר בבשורה על-פי מתי ובבשורה על-פי לוקאס שבברית החדשה.
זרובבל
ששבצר
שֵׁשְׁבַּצַּר הוא דמות מקראית, המופיע בספר עזרא, ומתואר כנשיא (פחה) שבט יהודה. על פי הכתוב העלה ששבצר את כלי בית המקדש הראשון, מבבל לירושלים למטרת בניית בית המקדש השני, ואף התעסק בבניתו. קיימות מספר דעות לגבי זהות האיש.
התיאור המקראי.
בסוף תקופת גלות בבל, ובתחילת תקופת שיבת ציון, הורה כורש מלך פרס ליהודים הגולים, לעלות לארץ ישראל, ולהתחיל לבנות את בית המקדש השני. בהמשך הוציא מתרדת הגזבר בהוראת כורש את כלי המקדש שנשבו מירושלים על ידי נבוכדנצר, הוא ספר אותם, ומסר אותם לששבצר הנשיא ליהודה.
במקרא מוקדש פירוט מיוחד למספר וסוג הכלים. הטבלה הבאה מכילה את נתונים אלו.
לאחר העלאת הכלים לא נזכר יותר ששבצר כדמות פעילה, אך מאוזכר בהמשך ספר עזרא פעמיים נוספות, במכתב השטנה כנגד בנין בית המקדש, שכתב תתני הפחה של עבר הפרת. במכתב מצוין כי ששבצר אף היה מבוני בית המקדש, ולא רק מעלה כליו.
זיהוי האיש.
מעבר להיתכנות היות ששבצר דמות בפני עצמה, יש פרשנים שקשרו את זהות האיש עם אנשים אחרים, ובהם דניאל, זְרֻבָּבֶל, ושנאצר.
נגד מטוסים
סיקורסקי
סיקורסקי (באנגלית: Sikorsky Aircraft Corporation) היא יצרנית מטוסים ומסוקים מהמובילות בעולם.
היסטוריה.
חברת סיקורסקי נוסדה ב-1925 על ידי המהנדס איגור סיקורסקי. ב-1929 מוזגו החברות בואינג, Chance Vought, המילטון סטנדרד, פראט &amp; וויטני וסיקורסקי והוקם תאגיד יונייטד איירקראפט ותחבורה. ב-1934 התאגיד פורק לשלוש חברות עצמאיות: בואינג, יונייטד איירקראפט (במסגרתה פעלה סיקורסקי) ויונייטד איירליינס. החברה הייתה הראשונה לייצר בייצור המוני מסוק יציב בעל רוטור ראשי אחד, בשנת 1942. לחברה מספר מסוקים מפורסמים, כדוגמת CH-53 סי סטאליון (הקרוי בצה"ל יסעור) וUH-60 בלק הוק (הקרוי בצה"ל ינשוף) שנמצאים בשימוש נרחב ברחבי העולם, לרבות בישראל. ב-1975 שינתה יונייטד איירקראפט את שמה ליונייטד טכנולוג'יס, וזו מכרה את סיקורסקי לתאגיד לוקהיד מרטין בנובמבר 2015.
פיוג'י
פיוג'י (באיטלקית: Fiuggi) היא עיירת נופש ומרפא איטלקית, השוכנת בנפת פרוזינונה שבמחוז לאציו, צפונית-מזרחית לרומא. בעיר 9,158 תושבים. העיר, שכונתה "אנטיקולי די קמפניה" (Anticoli di Campagna) רכשה את המוניטין שלה במאה ה-14, כאשר האפיפיור בוניפקיוס השמיני טען כי אבני הכליות שלו נרפאו בשל מי המעיין שהובאו אליו מפיוג'י. מאתיים שנה לאחר מכן מיכלאנג'לו שיבח אף הוא את היתרונות של המים אשר ריפאו אותו מ"האבנים היחידות שהוא לא אוהב". בהמשך, בקבוקים של "מי פיוג'י" נשלחו למלכי אירופה. מתחילת המאה ה-20 רבים פוקדים את העיר למטרות ריפוי וספא.
תולדות העיר.
כחלק ממדינת האפיפיור.
מן המאה ה-16 ועד המאה ה-19 פיוג'י הייתה חלק ממדינת האפיפיור. בניגוד לערים אחרות, לעיר היה מקור הכנסה, מכירת המים המיוחדים, ולכן היא הוענקה למשפחות אצילים בתמורה לשירותים שנתנו לאפיפיור. האצילים לא עברו לגור בעיר, אך דאגו כי הנציגים שלהם יגבו מתושבי העיר את ההכנסות המגיעות להם. המעמד העליון שלא גר בעיר, החליט לצפות את חומות העיר מימי הביניים בציורים, דוגמת אלה המצויים ברומא. בימינו ישנה מגמה להסיר ציורים אלה ולהחזיר לחומות את המראה המקורי.
תיירות המרפא.
משנת 1911 יזמה העיר את קידומה של תיירות המרפא. כחלק מהקידום נחנכו מעיינות "פונטה בוניפאצ'ו השמיני" (Fonte Bonifacio VIII) על שם האפיפיור בוניפקיוס שפרסם את סגולות הריפוי שלהם שהומלצו לו על ידי הרופא הקטלאני ארנאלדו מוויאנובה. כן נפתח מלון יוקרתי בשם "Il Grande Albergo Palazzo della Fonte" שהפך להיות משכן המשפחה המלכותית האיטלקית של אותם הימים, משפחת המלך ויטוריו אמנואלה השני. בשנת 1916 נחנכה מסילת הברזל בין העיר לבין רומא שחדלה לפעול, מסיבות כלכליות, בשנת 1982.
הבריגדה היהודית בימי מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעלות הברית הפכו את בית המלון לבית חולים, כאשר נבלמה התקדמותם בשל הקמת קו גוסטב - אחד ממערכות ההגנה של הצבא הגרמני במרכז איטליה כחלק מקו החורף. הבריגדה היהודית הגיעה לעיר, לאחר שבאוקטובר 1944, עגנה בנמל טאראנטו באיטליה, על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית. גדודי הבריגדה עלו צפונה והגיעו למחנה אימונים בפיוג'י.
הרב משה דב קספר, רב צבאי בבריגדה סיפר כי "היה מפתיע לראות באיזה מהירות הסתדרו האנשים והפכו את העיירה למוצב קדמי של ארץ ישראל". הנוכחות היהודית בעיר נודעה מרחוק על ידי השלטים בעברית ובאנגלית אשר הוצבו על ידי יחידת המשטרה הצבאית של הבריגדה, וכן בשל מגן דוד מוזהב על רקע כחול-לבן שהיה לסמל היחידה והושם בשלטיה. נוסף על כך, הדגל היהודי התנוסס בכל רחבי המחנה ואף למכוניות הבריגדה ניתנו כינויים עבריים כגון תל אביב, שרה ומטולה (שהייתה מכוניתו של הבריגדיר). יחידות צבא בעלות הברית שהיו בסביבה היו מודעות היטב לנוכחות הארץ-ישראלית.
חברי הבריגדה נכנסו למשטר חמור של אימונים לקראת יציאה לחזית. האימונים באיטליה היו שונים מהאימונים שהחיילים היהודים עברו בארבעת השנים הקודמות. באותן השנים נשלל מהם, מנימוקים פוליטיים אימונים בכלי נשק קרביים. כאן הם רוכזו במטרה להיות חלק מצבא העומד להתמודד בקרב נגד הגרמנים והמטרה הייתה להכשיר את החיילים ככל שיידרש. אימוני החיילים כללו מסעות הליכה, מטווחי ירי, הכרת דרך השימוש במקלעים, פצצות מרגמות ותותחי 25 ליטראות, אימונים בתפעול מערכות הקשר ופענוח צפנים.
אחד האירועים הבולטים של החיים התרבותיים של הבריגדה היה ביקורה של להקת "מעין זה" הארץ-ישראלית. הלהקה, שהייתה מורכבת מחיילים וחיילות מהיחידות בא"י, ביצעה קונצרט בעיר.
פרסום פקודות היום בשפה העברית, השימוש בשפה גם לצורכי תרגול, הוצאת כתבי עת ועיתונים, שמירת השבת והחגים הלאומיים - יצרו אווירה שעוררה את הגאווה הלאומית. לאחר שלושה וחצי חודשים היו מוכנים לקרבות והצטרפו לארמייה השמינית של הצבא הבריטי להמשך כיבוש צפון איטליה. בתקופת האימונים נהרג מפגיעת מוקש סמוך לפיוג'י אחד מחברי הבריגדה.
אפיזום
פרידריך ברברוסה
לנטולוס באטיטוס
מצר מסינה
מצר מסינה (איטלקית Stretto di Messina) הוא מצר ים שנמצא בין הקצה המזרחי של סיציליה לבין הקצה המערבי של קלבריה באיטליה. רוחבו של המצר הוא 3,100 מטר במקום הצר ביותר, וליד העיר מסינה רוחבו 5,100 מטר. מערבולת טבעית שנוצרת במצר היא המקור לאגדת המיתולוגיה היוונית אודות סקילה וכריבדיס.
ב-1957 הוקם קו מתח חשמלי שחיבר בין שתי גדותיו של המצר, אך מאוחר יותר הוחלף בקו תת-ימי. עמודי קו המתח עדיין ניצבים במקומם.
את המצר חוצות מעבורות ורחפות, והרעיון להקים גשר שיקשר את שתי גדותיו הועלה כבר על ידי הרומאים. בתחילת שנות האלפיים החל תכנונו של גשר מעל למצר אך הפרויקט הוקפא בשנת 2006 על ידי ממשלת איטליה.
זהב שוטים
עתניאל
עָתְנִיאֵל (קראו: עותניאל) היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בדרום הר חברון, השייך למועצה אזורית הר חברון. היישוב נוסד בד' בחשוון ה'תשמ"ד (11 באוקטובר 1983), ונקרא על שם השופט עתניאל בן קנז. היישוב ממוקם בין הערים הפלסטיניות יטא ודאהרייה, ובצמוד אל כביש 60 המחבר את ירושלים ובאר שבע. עתניאל מהווה מרכז אזורי בהר חברון ויש בה מוסדות חינוך רבים: ישיבת הסדר, ישיבה תיכונית ובית ספר יסודי אזורי לילדי היישוב והאזור. היישובים היהודיים הסמוכים לעתניאל הם בית חגי מצפון ושמעה ומצפה אשתמוע מדרום.
תיאור.