מכאן נבעה פעילותו של תמיסטוקלס כנגד ספרטה. הוא האמין שספרטה היא האיום הגדול על גידול כוחה של אתונה, ולא פרס שכבר הובסה. מקור עוינותו של תמיסטוקלס כלפי ספרטה אינו ברור, שהרי האחרונה הקפידה להגביל את תחום השפעתה הישירה לפלופונסוס ולא התערבה בנעשה מחוצה לו. ככל הנראה, לקה המדינאי הוותיק בכשל לוגי המכונה "פרספקטיבה אגוצנטרית". זו תופעה מאוד נפוצה המוכרת על ידי הפסיכולוגיה: מדובר בהנחה בסיסית של אנשים שהזולת חושב באותה צורה. תמיסטוקלס האמין שגם הספרטנים היו מעוניינים בשלטון ביוון לשם ניצולה הכלכלי - בדיוק כמו האתונאים (בשלב מאוחר יותר ההנחה הזו מקובלת ביותר בקרב האתונאים, אך בשלב זה היא הייתה נחלתם של מתי מעט). כתוצאה מכך עשה תמיסטוקלס ניסיונות להחלשת כוחה של ספרטה. הוא פעל בפלפונסוס על מנת להגביר את הלחץ על ספרטה מצד אויבותיה הטבעיות - ארגוס, ארקאדיה, ואליס (471? לפנה"ס). ספרטה בתגובה הבטיחה סיוע לתאסוס במרידתה נגד אתונה (465 לפנה"ס), אולם גם בשל היותה עסוקה במלחמה באיתומי וכן בשל היות תאסוס מחוץ לטווח "המסורתי" של ספרטה נשארה הבטחה זו "על הנייר" בלבד.
מעשי האתונאים התחילו ליצור עוינות ספרטנית והם דחו את עזרת אתונה שהוצעה להם במלחמתם בהלוטים. אתונה כרתה ברית עם ארגוס (462/1 לפנה"ס), האויבת המרה ביותר של ספרטה, ומיד לאחר מכן כרתה אתונה בריתות עם יתרת היוונים העוינים לספרטה - תסאליה, ארקאדיה ואליס. מהלכים אלה דחקו את ספרטה לעמדה עוינות לאתונה, אך למרות כל זאת טרם גלשה העוינות למלחמה גלויה. אתונה המשיכה במדיניותה המתגרה כלפי ספרטה - כרתה ברית עם מגארה, ניהלה שורה של מלחמות נגד בעלות בריתה של ספרטה, בהן קורינתוס ואיגיינה (459 לפנה"ס) ואף תיגברה את ארגוס בהתקפה על ספרטה עצמה.
המלחמה הפלופונסית הראשונה.
המלחמה נמשכה ללא הכרעה עד 451 לפנה"ס, אז השתנה מאזן הכוחות באופן דרסטי עקב הגעת ספרטה להסדר עם ארגוס. מחשש לתגובה ספרטנית רחבת היקף, מיהרה אתונה להסכים להפסקת מעשי האיבה. המלחמה הפלופונסית הראשונה הסתיימה ללא הכרעה, אולם היא שינתה לחלוטין את מערכת היחסים בין אתונה לספרטה: ספרטה איבדה את האמון שהיה לה באתונה, שהתחלף בשנאה ובחשד. האתונאים הבינו את ההתקפה הספרטנית עליהם כסימן לצדקת הנחתם המקורית בדבר שאיפות ההתפשטות של ספרטה - זו למעשה נבואה שהגשימה את עצמה. מכאן ואילך האמין הרוב המוחלט של אזרחי אתונה כי אכן ספרטה היא האיום העיקרי על אתונה.
במצב יחסים זה התמוטטות השלום הייתה רק עניין של זמן. בשנת 441 לפנה"ס שוב הפגינה אתונה את מדיניות הניצול שלה וכבשה את סאמוס, שניסתה לצאת מהברית האטית דלית. האתונאים היו מודעים היטב לעובדה שהתקפה זו הייתה הפרה בוטה של ההסכם עם ספרטה, שחייב כיבוד של המצב המדיני הקיים. בלחצה של קורינתוס, בעלת ברית חשובה, נמנעה ספרטה מלהגיב על הפרת החוזה. גם העובדה שאתונה פגעה בפוליס מהברית האטית-דלית השפיעה על החלטת ספרטה. לאחר שכיבוש סאמוס עבר בשקט, המשיכה אתונה בהתגרויות והתקיפה את קורינתוס, חברה חשובה בליגה הפלופונסית. התנגשות זו אירעה באפידאמנוס (435-433 לפנה"ס) ובפוטידאה (432 לפנה"ס). זה היה, מבחינתה של ספרטה, קאזוס בלי.
המלחמה הפלופונסית השנייה.
פריקלס היה בטוח לחלוטין ביכולתה של אתונה לנצח את ספרטה וכמוהו רוב האתונאים. כאשר ספרטה עשתה ניסיון אחרון למנוע את המלחמה ושלחה לאתונה את מליספוס, כלל לא הרשו לו האתונאים לדבר בפני האקלסיה.
פרוץ המלחמה הפלופונסית השנייה (431 לפנה"ס) לא שינה את מערכת היחסים בין אתונה וספרטה. האתונאים המשיכו להאמין עד לכניעתם בכוונת ספרטה לשעבדם והמשיכו במלחמה גם כאשר סיכויהם לנצח בה היו קלושים. הספרטנים חששו מאיבוד השליטה בפלופונסוס (הם לא חששו שאתונה רוצה בהכנעתם) ולכן הם ניהלו מלחמת הגנה מוגבלת, ולכן גם פנו לאתונה בהצעות השלום חוזרות ונשנות. מכאן גם נבעה הטקטיקה המוטעית של התקפות על אטיקה גופא והגנה על הפלפונסוס. רק כאשר התחילה ספרטה לפעול כנגד מוקדי כוחה האמיתיים של אתונה - הברית האטית-דלית והאינטרסים האתונאיים בתראקיה וכאלקיס, נאלצה אתונה לחתום על שלום ניקיאס (421 לפנה"ס). גם חוזה שלום זה לא כובד.
היחסים בין ספרטה ואתונה לא השתנו במשך כל התקופה הזו. מה שכן השתנה היה שהספרטנים הבינו את טעותם: שאתונה אינה מתכוונת להרפות מהם, ומהי הדרך הנכונה להתגונן. הטעויות שביצעה אתונה משלב זה ואילך רק החישו את סופה. גם אחרי כל האסונות שהביאו על עצמם, ובמיוחד תוצאות המסע לסיציליה (413/5 לפנה"ס), וכאשר עמדה על עברי פי פחת, עדיין סירבה אתונה להצעות השלום הנדיבות של ספרטה (410 ו-406 לפנה"ס). אתונה נכנעה בשנת 404 לפנה"ס. אולם ספרטה מנעה את החרבתה על ידי שאר חברות הברית הפלופונסית, דרישה שבאה בעיקר מכיוונה של אויבתה הוותיקה של אתונה - תבאי.
קדיה מולודובסקי
קַדְיָה מוֹלוֹדוֹבְסְקִי (ביידיש: קאַדיע מאָלאָדאָװסקי; בפולנית: Kadie Mołodowska; 10 במאי 1894 – 23 במרץ 1975) הייתה משוררת וסופרת יידית.
ביוגרפיה.
מולודובסקי נולדה בקרטוז-ברזה שבצפון פולין (כיום במחוז ברסט בבלארוס). למדה גננות עברית אצל יחיאל היילפרין בוורשה, ולאחר מכן עברה לאודסה, שם פרסמה את שיריה הראשונים ועבדה עם ילדים יהודים, ניצולי הפרעות בקייב. לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה לוורשה ולימדה בבתי ספר יהודיים.
ב-1916 עברה בעקבות היילפרין לאודסה, בניסיון לברוח מחזית המלחמה, שם לימדה בגן ילדים ובבית ספר יסודי.
ב-1917, כאשר ניסתה לחזור לעיר הולדתה, נלכדה בקייב, שם נותרה מספר שנים. בזמן שהותה בקייב, הייתה מקורבת לדוד ברגלסון, וב-1920 פרסמה את השירים הראשונים שלה, בכתב העת היידי Eygns.
ב-1921 נישאה לחוקר והעיתונאי שמחה לב, וביחד התגוררו בוורשה. בוורשה פרסמה מולודובסקי את ספר השירים הראשון שלה חשוונדיקע נעכט [יידיש: לילות חשוון] בשנת 1927. במהלך שנותיה בוורשה לימדה יידיש בבתי ספר יסודיים ועברית במרכזים קהילתיים.
ב-1935 עברה לניו יורק. יצירתה המפורסמת ביותר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה היא הספר דער מלך דוד אַליין איז געבליבן [המלך דוד נשאר לבדו], שכולל שירים שנכתבו בתגובה לשואה.
מ-1949 ועד 1952 חיה מולדובסקי עם בעלה בתל אביב, שם ערכה את המגזין היידי ״היים: דאס ווארט פון דער ארבעטנדיקע פרוי אין ארץ ישראל״, שפרסמה תנועת הפועלות. ב-1952 התפטרה מעבודתה ושבה עם בעלה לחיות בניו-יורק.
ב-1943 הייתה מולודבסקי חלק ממקימי כתב העת היידי 'סביבה' (מילייה) בניו יורק, שבמסגרתו יצאו שבעה גליונות עד 1944. בסביבות 1960 החייתה את כתב העת, והמשיכה לערוך אותו כמעט עד מותה.
שמחה לב נפטר בעיר ניו יורק ב-1974. בריאותה של מולדובסקי הייתה כבר רופפת והיא עברה לפילדלפיה כדי להיות ליד קרוביה, והיא נפטרה בבית אבות שם ב-23 במרץ 1975.
על שמה קרויים רחובות במספר יישובים בישראל, בהם פתח תקווה וזכרון יעקב.
יצירתה.
יצירתה עסקה במניעים הרגשיים, הנסתרים העומדים מאחורי התנהגות האדם. שירתה לפני השואה הייתה קלילה, היתולית ושמחה. אחרי השואה נטתה לכתוב על מוראות השואה וברבים משיריה משתלבת נימה מורבידית. בהתייחס לימי השואה, כך כתבה בשנת 1947, בכתב-העת של אברהם שלונסקי: "פליאה היא כיצד אפשר בעת שכזאת לכתוב שירים... תכופות נראה היה לי כי מי שעוסק בימים אלה בכתיבה יפה, כמוהו כיתום האומר קדיש ועושה אגב אורחא את ציפורניו."
מולודובסקי התפרסמה מאוד בזכות שירי הילדים שלה, העוסקים בעולמם של ילדים יהודים עניים בוורשה של שנות ה-30. עם זאת, השירים רוויי הומור ומציגים ילדים מלאי שמחת חיים. בנוסף נודעה מולודובסקי גם כמבקרת ספרותית. ביקורות פרי עטה התפרסמו בעיתונים "היים" ("בית"), אותו ערכה, (תל אביב 1950 - 1952) ו"סביבה" (ניו יורק, 1943 ואילך).
בראשית דרכה פעלה ויצרה במרכז התרבותי היהודי שפעל בוורשה. היא השתייכה לזרם היידי ה"מודרניסטי" (כותבים בולטים נוספים בו הם: אורי צבי גרינברג, פרץ מרקיש, ישראל יהושע זינגר), אשר מחה על מסחור והידרדרות הספרות היידית לכתיבה "סנסציונית", ונאבק על מעמדה של ספרות היידיש כספרות מכובדת. על זרם זה נמתחה ביקורת קשה מצד קבוצות ספרותיות שמרניות, שטענו כי המודרניסטים מרחיקים את הקהל הרחב מהספרות היידית. על רקע מאבק זה, אשר הביא גם לפגיעה כלכלית אישית בה, היגרה לארצות הברית, שם המשיכה לפעול נגד התופעות שייצג ה"שונד".
עם שיריה שתורגמו לעברית וזכו לפופולריות נמנים "הילדה איילת", "פתחו את השער", ו"גלגוליו של מעיל". חלק מהצלחתה של מולודובסקי בקהל הארצישראלי, שלאו דווקא אהד משוררים "גלותיים" כמו מולודובסקי, נזקף למיטב היוצרים שנמנו בין מתרגמי שיריה, בהם: נתן אלתרמן, פניה ברגשטיין, לאה גולדברג, אברהם לוינסון, ושמשון מלצר.
בשנת 1971 זכתה מולדובסקי בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת 2017 ביימה חגית רכבי ניקוליבסקי את ההצגה "אין ישראל און צוריק" (בישראל ובחזרה) על פי כתיבתה של קדיה מולודובסקי, בתיאטרון היידישפיל בת"א.
ב-2018 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר תרגומים של שיריה בעריכת אמיר שומרוני.
ספריה.
ספריה שתורגמו לעברית.
שיריה של מולודובסקי תורגמו גם לאנגלית על ידי המשוררת וחוקרת היידיש קתרין הלרשטיין.
תרצה