הצבא הזר הראשון שקיבל את ה-ISU-152 היה הצבא הפולני. ב-1944 הסובייטים מסרו לפולנים כ-30 ISU. זמן קצר לאחר מכן הם ייסדו את האגד הארטילרי הממונע הפולני ה-25, שהורכבה מ-10 ISU-152 ו-22 ISU-122. האגד שהייה חלק מהגיס המשוריין הפולני ה-1 השתתף בקרבות על נהר הניסה דרומית מערבית לפולין במרץ 1945. בתחילת שנת 1945 הפיקוד הפולני החל לארגן אגד ארטילרי נוסף של ISU-152, האגד הארטילרי הממונע ה-13, אך עקב מחסור האגד קיבל רק שתי סוללות של ISU-152 ושתי סוללות של SU-85. האגד ה-13 השתתף בקרב על ברלין באפריל-מאי 1945. ה-ISU-152 נשאר בשירות הצבא הפולני עד שנות ה-60.
צ'כוסלובקיה.
כחלק מהסיוע הצבאי לברית ורשה, מסרה ברית המועצות מספר ISU-152 לצבא הצ'כוסלובקי לאחר תום המלחמה, ואלה נשארו בשירות עד סוף שנות ה-50.
מצרים.
בתחילת שנות ה-60, מצרים רכשה לפחות חטיבה אחת של ISU-152 שלקחו חלק בקרבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. מספר כלים כאלה נתפסו על ידי כוחות צה"ל בחצי האי סיני במהלך מלחמת ששת הימים ולא הוכנסו לשימוש, וכיום הם מוצגים במוזיאון יד לשריון.
דמיין
ספינות הטילים מסדרת אוסה
אוסה הוא קוד דיווח נאט"ו לסדרה של ספינות טילים מתוצרת ברית המועצות שנכנסה לשירות בשנות השישים והייתה לנפוצה בעולם.
פיתוח.
האוסה פותחה בראשית שנות השישים ונועדה להוות סדרת ספינות טילים משופרת באופן משמעותי ביחס לספינות הטילים שיוצרו עד אז מסדרת קומאר שנכנסו לשירות בחיל הים הסובייטי ובחילות הים של מדינות ברית ורשה בשנות החמישים. דחי ספינות האוסה הוגדל פי ארבעה ביחס לקומאר, גוף ספינות נבנה ממתכת (בשונה מספינות הקומאר שהיו בנויות עץ), יכולת נשיאת טילי הסטיקס שופרה משמעותית, צוות הספינה מנה כ- 26-30 חיילים (בהשוואה לעשרה בלבד בקומאר), יכולות המכ"ם שופרו, הוכנסה מערכת לזיהוי מכ"ם אויב (מערכת אלינט), הספינה הייתה רחבה יותר והותקנו בה שני צריחי תותחים אחד מלפנים והשני מאחור. מהירות האוסה המרבית 38 קשר.
סטי"לי האוסה יוצרו בשני דגמים עיקריים: אוסה 1 ואוסה 2 שהיה בעל מנועים חזקים יותר ושיפורים בשאר מערכות הנשק.
פעילות מבצעית.
ספינות האוסה השתתפו במלחמת יום הכיפורים בחיל הים הסורי ובחיל הים המצרי. מסטי"לים אלה שוגרו עשרות טילי סטיקס כנגד סטי"לים של חיל הים הישראלי בקרבות טילים כגון קרב לטקיה, קרב דמייט ועוד.
במהלך המלחמה הוטבעו מספר סטי"לים מדגם אוסה בקרבות טילים ובירי תותחים.
ספינות האוסה משרתות עד היום בחיל הים המצרי והסורי.
צבי כשדאי
צבי כַּשְׂדָאִי (קוזודוי/קוסידוי) (נובמבר 1862, חשוון תרכ"ג – 15 באוגוסט 1937, ח' באלול תרצ"ז) סופר וחוקר היסטוריה של עם ישראל ויהדות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בין יצירותיו הידועות "להר סיני", "המתיהדים" ו"מטאטא השמד" בה דרש תיקונים בארחי החיים היהודים ברוסיה לאחר מהפכת פברואר 1917 וקבלת שוויון זכויות.
קורות חיים.
כשדאי נולד בדובובה שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה יהודית אמידה. אביו, דוד חיים כשדאי (קוזודוי), היה עסקן ציבורי וסוחר.
את חינוכו קיבל ב"חדר" והוסיף והשתלם בלימוד עצמי של הספרות העברית, תורה ובהיסטוריה של העם היהודי. כמו כן, היה פעיל בנעוריו באגודות ציוניות ולאומיות רבות והשתלב בהמשך דרכו בתנועת חיבת ציון.
כשבגר פנה למסחר. במשך זמן מה עבד כסוכן נוסע אצל יוסף קודריאנסקי ולפי הוראותיו החל לתעד במשך נסיעותיו את חיי הקהילות והשבטים היהודים בארצות הקווקז ואת חיי היהודים הקראים. את מחקריו והידיעות שרכש פרסם במאמרים בעיתונים העבריים הצפירה והמליץ, בכתבי עת, בחוברות חגיגיות שיצאו לקראת החגים ובספריו.
בהמשך דרכו החל לעבוד כסוכן בחברות יבוא ברוסיה ולרגל עיסוקו הרבה לנדוד בארצות שונות, בהן סיביר, קווקז, סין, יפן ומונגוליה. בכל עיר שהגיע מחוץ למושב היהודי היה מטיף לציונות מטעם המורשה לתעמולה ציונית ברוסיה דאז. ככל שהרבה לנדוד ולהטיף כ"מגיד" נודד כך שמו הלך והתפרסם בקהילות היהודיות בניכר כ"מטיף הלאומי".
כשדאי היה בעל תפישת עולם פרוגרסיבית ולא פעם יצא להגן על המושב היהודי ולנאום כנגד ראשי ממסד ברוסיה, בגרמניה ובארצות נוספות, שניים מנאומיו - "הנרות הללו" ו"העצמות היבשות" תועדו ופורסמו בספר "חדשים כישנים" שיצא לאור בשנת 1910.
בחלק ממסעותיו במזרח התיכון ביקר בארץ ישראל בשנים 1913 ו-1914 ובביקורו השני ניסה לארגן "שיירה עברית" למסע אל הר סיני. כשדאי פרסם הודעה בעיתונות על המשלחת המתגבשת למצרים שעוררה התעניינות רבה אך איש לא היה מוכן להצטרף למסע בשל הסכנות הכרוכות במסע זה ועל כן הוא הפליג בגפו מיפו לפורט סעיד ומשם לסואץ, שם הצטרף לשיירת צליינים נוצרים שהפליגה לא-טור ומשם רכבה על גבי גמלים אל מנזר סנטה קתרינה.
במהלך מסע זה כשדאי לקח אלמוג לצורכי מחקר, כמתנה לגמנסיה העברית "הרצליה". את האלמוג הצליח להבריח לארץ בעזרת תשלום שוחד לפקידי המכס הטורקים. לפי התיעוד, אלמוג זה הוצג בגימנסיה הרצליה במשך שנים רבות. לאחר סיום המסע כתב את ספרו "להר סיני".
זיכרונותיו של צבי כשדאי פורסמו בכרך ד של המאסף "רשומות" מאת ח"נ ביאליק, י"ח רבניצקי ואלתר דרויאנוב.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר חיפה, שם גרה בתו, והתמסר להוצאת ספריו.
בשנותיו האחרונות התרופפה בריאותו, והוא נפטר ב-1937, בן 75 במותו.
ספריו.
בעריכתו:
אברהרד פון מילינן
הגרף אברהַרד פרידריך פון מילינֶן (בגרמנית: Eberhard Friedrich von Mülinen; 6 בספטמבר 1861 – 14 בינואר 1927) היה דיפלומט וחוקר שחקר את הכרמל, מחבר הספר "Beiträge zur Kenntnis des Karmels" ("להכרת הכרמל"), שנחשב עד היום כספר שהרים תרומה חשובה מאוד לחקר הכרמל.
ביוגרפיה.
פון מילינן נולד בקנטון ברן בשווייץ למשפחה בעלת שושלת יוחסין שתחילתה במאה ה-13. מקורה של המשפחה בעיר ברוג ששימשה כמרכז השלטון של בית הבסבורג בשווייץ. בני המשפחה שימשו כמושלים עבור בית הבסבורג במחוז ארגאו. במאה ה-15 השתלטה ברן על האזור והמשפחה עברה לשם. חלק מבני המשפחה עסקו במחקר היסטורי. אבי סבו של פון מולינן ניקולאוס פרידריך (1833-1760) ייסד את "האגודה לחקר ההיסטוריה של שווייץ" ופיתח ספרייה גדולה שבשנת 1937 הועברה לספרייה ציבורית של ברן. בני המשפחה עסקו במדע, בפקידות גבוהה בקנטון ובשירות צבאי. אביו היה אגברט פון מולינן .
פון מולינן סיים את לימודיו התיכוניים בברן בשנת 1880. הוא המשיך בלימודיו בערים נוספות כמו מונפלייה בצרפת, פיזה באיטליה, טיבינגן וברלין בגרמניה. בברלין למד בסמינר לשפות המזרח. לימודיו כללו פילוסופיה, משפטים, היסטוריה וערבית. למד מזרחנות בלימודיו הגבוהים והתמחה במשפט מוסלמי. בנוסף התמחה בשפה הערבית על ניביה השונים ומספר שפות אירופיות. בשנים 1886/7 כתב את הדוקטורט שלו בנושא "חוקי ההלוואות באסלאם". ב-7 באוגוסט 1887 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. המדריך שלו בעבודת הדוקטורט היה המזרחן הנודע אלברט סוצין.
בנובמבר 1887 הצטרף לשירות המשפט הפרוסי. בפברואר 1888 מונה להיות המתורגמן בביירות ומנהל זמני של הקונסוליה, זאת בהתאם למדיניות שירות החוץ הגרמני להציב בקונסוליות בלבנט דיפלומטים מזרחנים מקצועיים חלק מהתפקיד כלל גם מחקר, מסעות, מיפוי ותיעוד לשונות המזרח וחיי תושביו. בינואר 1889 קיבל מעמד של ראש לשכה קיסרי-פרוסי. במרץ 1890 הועבר לשגרירות גרמניה באיסטנבול. בין תפקידיו בשגרירות שימש גם כיועץ לקונסול הכללי שם. לתקופה מסוימת שימש גם כמנהל הזמני של הקונסוליה בסלוניקי. במאי 1894 מונה כמתורגמן משנה בקונסוליה הגרמנית באיסטנבול, תפקיד אותו מילא עד 1899. בתפקידו זה פעל לרישום הבעלות של המקרקעין ביפו ובארץ ישראל.
בשנת 1898 בעת שירותו בקונסטנטינופול ליווה את הקיסר וילהלם השני במסעו לארץ ישראל. לאחר מסעו זה שרת בלשכת הקיסר בברלין כיועץ מיוחד של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה. ביוני 1900 עבר את הבחינות לדרגת קונסול. בשנת 1903 יצא לחופשה ארוכה בגלל מחלת ריאות וחזר לשווייץ. באפריל 1905 נרשם ברשימת הגמלאים של משרד החוץ הגרמני.
בהמשך יצא למספר מסעות בארץ ישראל לצורך החלמתו. בין השנים 1908–1907, בעת ששהה במלון "לוּפטקוּרהאוּס" בכרמלהיים שעל הכרמל, יצא למסעות מחקר בהר הכרמל. ב-1908 לאחר שהחלים עבר לדמשק לקראת תפקיד הקונסול הכללי הראשון שם. אך לבסוף הקונסוליה לא נפתחה. פון מילינן חזר לשווייץ. מ-1909 התגורר בעיר ברן ובעיירה גרצנזה הסמוכה לה. הוא התגורר בעיירה הזאת בה בכל תקופת מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן מונה לחבר במועצת האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל במסגרתה סייע במימון חפירות תל מגידו.
את תקופת מחלתו ניצל פון מולינן לכתיבת מאמרים מדעיים ולפרסומם בכתבי עת מקצועיים ולפרסום ספרו.
פון מולינן נפטר בעיירה גרצנזה ב-14 בינואר 1927 בגיל 65.
מחקריו בכרמל.
בעת שהותו בכרמל יצא פון מילינן למסעות מחקר בכרמל, במסגרת מסעות אלה תיעד וסקר אתרים פרהיסטוריים ואתרים היסטוריים, סייר בכפרים השונים, ותיעד כל פרט שהוא ראה כגון קברים, מסגדים, כתובות ועוד. בנוסף חקר ותיעד גם את החי והצומח על ההר. הוא ניתח את הכרמל מבחינה גאולוגית, אקלימית, מבנה הכפרים, מנהגים ופולקלור. את ממצאיו הרבים הוא פרסם בכתב העת הגרמני שעסק בחקר ארץ ישראל "Zeitschrift des DPV" של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל. בשנת 1908 קיבץ את מחקריו והוציאם בספר Beiträge zur Kenntnis des Karmels שיצא לאור בלייפציג בהוצאת Baedeker.