אוסטין A35 (באנגלית: Austin A35) היא מכונית סופרמיני, שיוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company (שם רשמי: The Austin Motor Company Limited) אשר יוצרה בין השנים 1956 – 1968 בבריטניה.
דגם סדאן יוצר בין השנים 1956 – 1959, דגם סטיישן יוצר בין השנים 1956 – 1962, הדגם המסחרי יוצר בין השנים 1956 – 1968.
משלחת ההצלה של אמין פאשה
משלחת ההצלה של אמין פשה (אנגלית: Emin Pasha Relief Expedition) משנת 1886 עד 1889 הייתה אחת המשלחות האירופיות הגדולות האחרונות אל פנים יבשת אפריקה במאה התשע עשרה. היא יצאה לכאורה להציל את אמין פאשה, מושל קולוניאלי נצור על ידי כוחות המהדיסטים. המשלחת הובלה על ידי הנרי מורטון סטנלי ונודעה בשאיפתה לחצות את "אפריקה האפלה ביותר", שהצטמצמה בעקבות מותם של רבים מחבריה.
חרדה באקווטוריה.
המהדיסטים כבשו את חרטום בשנת 1885 והממשל המצרי של סודאן התמוטט. המחוז הדרומי הקיצוני אקווטוריה כמעט היה מנותק מהעולם החיצון. אמין פאשה היה רופא עות'מאני שמונה למושל אקווטוריה. הוא הצליח לשלוח ולקבל מכתבים דרך בוגנדה וזנזיבר והודיעו לו בפברואר 1886 כי ממשלת מצרים תפקיר את המחוז שלו. ביולי עודד אותו המיסיונר אלכסנדר מקאי להזמין את ממשלת בריטניה לספח את אקווטוריה עצמה. הממשלה הבריטית לא הייתה מעוניינת במיזם כה מפוקפק, אך הציבור הבריטי ראה את אמין פאשה כמו גנרל צארלס גורדון השני שנמצא בסכנת חיים מהמהדיסטים.
איש העסקים והפילנתרופ הסקוטי ויליאם מקינון שהיה מעורב במיזמים קולוניאליים שונים, פנה לסטנלי בהצעה להוביל משלחת סיוע. סטנלי הצהיר על עצמו שהוא מוכן "בהתראה של רגע" לצאת לדרך. לאחר מכן פנה מקינון לג'ייף האטון, מכר עסקי שגם היה מעורב בפעילות קולוניאלית, ויחד הם ארגנו את "ועדת הסיוע של אמין פאשה", שהייתה ברובה מורכבת מחבריו של מקינון, שהפגישה הראשונה שלהם הייתה ב־19 בדצמבר 1886. הוועדה גייסה בסך הכל כ £ 32,000.
סטנלי עדיין היה באופן רשמי קשור לעבודתו אצל ליאופולד השני מלך בלגיה. סטנלי הועסק בעיצוב מדינת קונגו החופשית של לאופולד. כתנאי לשחרור של סטנלי, הוסכם בישיבה בבריסל בין סטנלי למלך, כי המשלחת תתכנן מסלול ארוך יותר במעלה נהר קונגו. זאת בניגוד לתוכניות של שימוש בדרך הקצרה ביותר מהיבשת בחוף המזרחי של אפריקה. בתמורה, לאופולד יתן את ספינות הקיטור שלו להובלת המשלחת במעלה הנהר, מבריכת סטנלי (כיום בריכה מלבו) עד לפיו של נהר ארווימי.
ב-1 בינואר 1887, סטנלי חזר ללונדון והכין את המשלחת, וזכה להוקרת הציבור. סטנלי עצמו התכוון שהמשלחת תהיה של עזרה הומניטרית ולא משלחת של כיבוש צבאי. הוא הכריז: המשלחת אינה צבאית - כלומר, מטרתה לא להילחם, להשמיד או לבזוז. מטרתה להציל, להקל על מצוקה, לשאת נוחות. אמין פאשה הוא אדם טוב, קצין אמיץ, איש נועז הראוי למאמצי הצלה, אבל אני מסרב להאמין ולא הצלחתי לקבל מאף אחד באנגליה את הרושם, שחייו או חייהם של מאות האנשים שאיתו, הם לא על כף המאזניים, מול חייהם של אלפי ילידים או הרס הארץ. אלה יכולים להיות תוצאות שמשלחת צבאית תגרום להן באופן טבעי. המשלחת היא שיירה עוצמתית בלבד, חמושה ברובים לצורך הבטחת התנהלותה הבטוחה ומביאה תחמושת לאמין פאשה, להגנה וודאית יותר של אנשיו. יש לנו גם אמצעים לרכוש אמונם של שבטים וראשיהם, לקנות אוכל ולשלם את דרכה בצורה חופשית.
המטרה הכפולה של המשלחת.
במספר פרסומים שיצאו לאחר המשלחת, סטנלי טען כי מטרת המאמץ הייתה יחידה - להציל את אמין פאשה. לדוגמה, הוא כתב את הדברים הבאים תוך הסבר על החלטה על המסלול הסופי - המסלול דרך הקונגו היה קצר יותר, והוא גם השקיט את הפחדים של הצרפתים והגרמנים שחששו שמאחורי המסע ההומניטרי, עומדים מניעים של סיפוח.
עם זאת, כתביו האחרים של סטנלי מצביעים כי המטרה המשנית הייתה סיפוח טריטוריאלי. הוא כתב בספרו על המשלחת ופגישתו עם הסולטאן מזנזיבר שבהם ניסה להגיע להסכמים פוליטיים איתו. כמה עמודים בהמשך אותו הספר, סטנלי מבהיר שאכן, הפגישה הייתה קשורה לסיפוח:
השלמתי כמה משימות קטנות בזנזיבר באופן משביע רצון. אחת מהן הייתה לגרום לסולטאן לחתום על הוויתורים אותם ניסה מקינון להשיג לפני זמן רב. מכיוון שלגרמנים יש טריטוריה מפוארת ממזרח לזנזיבר, היה זה אך הוגן כי לאנגליה יהיה חלק מההגנה שהיא העניקה לזנזיבר מאז 1841 ... הוויתור שאותו רצינו להשיג הקיף חלק מחוף המזרח אפריקני, מתוכו מומבסה ומלינדי היו הערים העיקריות. במשך שמונה שנים, למיטב ידיעתי, העניין הוצב לפני הוד מעלתו, אך את חתימתו של הסולטאן הייתה קשה להשיג.
הרישומים בארכיון הלאומי בקיו, לונדון, מציעים תובנה עמוקה עוד יותר ומראים כי סיפוח הייתה המטרה שסטנלי היה מודע לה במהלך המשלחת. הסיבה לכך היא שיש כמה אמנות שנחתמו שם באוגנדה במהלך משלחת אמין פאשה. האמנות נתנו הגנה בריטית למספר ראשי שבטים באפריקה. בין אלה היו מספר אמנות שכבר מזמן זוהו כהונאות אפשריות.דוגמה טובה לכך היא אמנה מספר 56, שכביכול סוכמה בין סטנלי לאנשי "מזמבוני, קאטו וקלנגה".
הכנות.
תוכנית המשלחת הייתה לנסוע לקהיר, אחר כך לזנזיבר כדי לשכור סבלים, ואז דרומה סביב אפריקה לשפך הקונגו. לעלות במעלה הקונגו עם ספינות הקיטור של ליאופולד, עד הנהר ארווימי. סטנלי התכוון להקים מחנה בארווימי, ואז לצאת מזרחה דרך שטח לא ידוע, כדי להגיע לאגם אלברט ולאקווטוריה. לאחר מכן הוא ציפה כי אמין ישלח את משפחות עובדיו המצריים חזרה במסלול ידוע, ואתם יחד כמות גדולה של שנהב שהצטברה באקווטוריה, ואילו סטנלי, אמין וחייליו של אמין ימשיכו מזרחה לזנזיבר. היו ספקות בציבור לגבי התוכנית, שהתרכזו בשאלה האם ניתן לממש אותה. נראה כי לא נשקלה האפשרות שאמין לא ירצה לעזוב.
המשלחת הייתה הגדולה והמצוידת ביותר שיצאה לאפריקה. סירת פלדה בשם ה-Advance תוכננה להיות מפורקת ל-12 חלקים להעברה ביבשה. היא צוידה באחד מהתותחים החדשים שהמציאו לאחרונה, והיה הראשון שהובא לאפריקה. לדעתם רק 'להציג' לראווה את התותח כבר יצר הרתעה, שתחסוך בעיות למשלחת במפגש עם ילידים בעייתיים.
הגישו מועמדות למשלחת יותר מ-400 איש מלאי תקווה. מבין אלה בחר סטנלי את הקצינים שהיו אמורים ללוות אותו לאפריקה. כולם היו בעלי ניסיון באפריקה, הן כציידים והן כעובדים. חלקם היו אנשי צבא ששירתו ברחבי האימפריה הבריטית בעיקר בהודו. קצינים אחדים צורפו, כי תרמו כסף רב למשלחת. רופא המשלחת תומאס האזל פרקה שנשכר באלכסנדריה, שם עשה שירות צבאי. ויליאם הופמן היה משרתו האישי של סטנלי.
סטנלי עזב את לונדון ב־21 בינואר 1887 והגיע לקהיר ב־27 בינואר. ההתנגדויות מצריות לתוואי קונגו הוסרו בעזרת מברק של לורד סליסבורי, והמשלחת הורשתה לצעוד תחת דגל מצרים. סטנלי נפגש גם עם אנשים שהיה להם יותר מידע מעודכן על הנעשה באקווטוריה.
סטנלי עזב את קהיר ב־3 בפברואר, הצטרף לחברי משלחת במהלך עצירות בסואץ ועדן והגיע לזנזיבר ב־22 בפברואר. שלושת הימים הבאים בילו באריזה לקראת יציאת המשלחת, העמסת הציוד וניהול משא ומתן. סטנלי פעל כנציג של מקינון לשכנע את הסולטאן מזנזיבר להעניק ויתור על מה שלימים הפך ל"חברת המזרח אפריקה הבריטית המלכותית" (IBEAC), וערך שני הסכמים עם טיפו טיב. הראשון כלל מינויו לשליט של אזור סטנלי פולס. על הסכם זה נמתחה ביקורת רבה באירופה כעסקה עם סוחר עבדים, וההסכם השני התייחס לסבלים למשלחת. בנוסף למטען של המשלחת, הייתה השערה כי הסבלים צפויים להביא חזרה כ-75 טון שנהב המאוחסנים באקווטוריה. סטנלי כתב מכתבים לאמין וחזה את הגעתו לאגם אלברט בסביבות אוגוסט.
במעלה הקונגו.
המשלחת עזבה את זנזיבר ב־25 בפברואר והגיעה לפתח הקונגו ב־18 במרץ. הגעתם הייתה בלתי צפויה, מכיוון שכבל הטלגרף נקרע ואנשי המנהל המקומי לא קיבלו הוראות. ספינות הקיטור ששכרו הביאו את המשלחת למטאדי, שם השתלבו המובילים והביאו כ־800 מטענים ציוד ותחמושת לליאופולדוויל שליד בריכת סטנלי. ההתקדמות הייתה איטית, מכיוון שתקופת הגשמים הייתה בשיאה, והאוכל היה בקיצוב - בעיה שהייתה אמורה להתמיד לאורך כל תוואי המשלחת. לאורך התוואי היה לעיתים רחוקות אוכל רזרבי לקיום אלף איש נוספים, מכיוון שמדובר באזור בו ישנה כלכלת קיום.
ב־21 באפריל הגיעה המשלחת לליאופולדוויל. המלך לאופולד הבטיח ספינות קיטור לשייט, אך רק אחת הייתה במצב תקין. סטנלי ביקש עוד שתיים ממיסיונרים של המשלחת הבפטיסטית. כמו גם את הספינה "פלורידה", שעדיין הייתה בבנייה ושימשה כדוברה. אפילו אלה לא הספיקו, כך שרבות מחבילות הציוד נותרו בלאופולדוויל. בשלב זה, הודיע סטנלי גם על חלוקת המשלחת - חלק ישאר במאסף, וחלק קטן יותר יצא והתקדם במהירות לאקווטוריה.
ההפלגה במעלה קונגו החלה ב־1 במאי. בתחנת בנגאלה המשיכו הקצין ברטלוט וטיפו טיב עד מפלי סטנלי שבנרי ריד, בעוד סטנלי לקח את נתיב נהר הארווימי ליאמבויה. תושבי ימבויה סירבו להרשות להם להתגורר בכפרם, ולכן סטנלי תקף והרחיק את תושבי הכפר והפך את הכפר הנטוש למחנה מבוצר. בינתיים, במפלי סטנלי, טיפו טיב ניסה לרכוש סבלים, אך הוא חשב שסטנלי הפר את חלקו בהסכם שלהם, ולמעשה לא היה ברור עם יגיעו סבלים נוספים, אולי בעוד מספר שבועות.
אפריקה האפלה ביותר.