עיניים שלי (באנגלית: Chained) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2019 והחלק השני ב"טרילוגיה על אהבה" שכתב, ביים וערך ירון שני. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ברלין ובבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו פתח את התחרות לקולנוע ישראלי עלילתי וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר וחביב הקהל. כמו כן, הסרט זכה בפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר ולשחקן הראשי הטוב ביותר. הסרט יצא בהקרנה מסחרית ב-2 בינואר 2020.
תקציר העלילה.
רשי (ערן נעים) הוא קצין משטרה ותיק ומוערך שבמסגרת עבודתו מתמודד עם מצבים אלימים על בסיס יומיומי. הוא נשוי לאביגיל (סתיו אלמגור), העוברת טיפולי פוריות בניסיון להביא עמו ילד. אופיו הקשוח של רשי מתנגש עם אופייה המרדני של בתו החורגת יסמין (סתיו פטאי), וחיי המשפחה סובלים מריבים המעכירים את האווירה בבית. המצב מתדרדר כששני נערים הנחשדים במכירת סמים מעלילים על רשי שהטריד אותם מינית, וכתוצאה מכך הוא מושעה מעבודתו וניצב תחת חקירה של מח"ש. איבוד השליטה ההדרגתי על חייו דוחף אותו לקצה.
משחק ודמויות.
ירון שני עובד עם צוות שחקנים-לא-מקצועיים (Non-Actors) אשר אינם מקבלים תסריט ומאלתרים את הסצנות שלהם במקום. הצילומים בסרט נעשו בטייק אחד וללא חזרות. השחקן ערן נעים היה קצין משטרה בעברו והוא שיחק תפקיד מרכזי גם בעג'מי. על תפקידו בסרט זה, זכה נעים בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ביקורות.
"עיניים שלי" התקבל באהדה רבה מצד רוב מבקרי הקולנוע בישראל. שמוליק דובדבני היה הראשון לכתוב על הסרט באתר ynet לאחר הקרנת הבכורה העולמית בפסטיבל ברלין שמדובר ב"יצירה תובענית ומסקרנת שעוד נשמע עליה רבות. זהו סרט תובעני [...] אין בו רגע של הפוגה, וכל סצנה בו משדרת אותנטיות נדירה בנוף הקולנוע הישראלי." לאחר שיצא הסרט לאקרנים בארץ בהפצה מסחרית, הוסיף דובדבני שמדובר ב"סרט עוצמתי ומעיק, שאי אפשר להתיק ממנו את המבט. שיטת הבימוי יוצאת הדופן, המשחק האותנטי ועבודת הצילום המרשימה - זהו קולנוע נדיר וטהור."
אורי קליין כתב באתר הארץ ובמוסף גלריה שמדובר ב"אירוע מכונן בתולדות הקולנוע הישראלי" ושהסרט "מסתמן כאחת היצירות הייחודיות ביותר שהופקו כאן". עוד הוסיף שהסצינות "מהפנטות אותנו בעוצמתן הקולנועית המצטברת – במיוחד מאחר שהן מבוצעות על ידי צוות שחקנים משובח ונעזרות בדיאלוגים מדויקים להפליא, אולי המדויקים ביותר ששמענו בסרט ישראלי מזמן רב". בנוסף כתב על "טרילוגיה על אהבה" שהיא "מעלה את הקולנוע הישראלי העכשווי קומה נוספת, ואולי מעצם מהותה גם שלוש קומות נוספות."
יעל שוב כתבה באתר טיים אאוט שמדובר ב"חוויית צפייה עזה וחונקת מבחינה רגשית", גידי אורשר כתב ש"הסרט הוא ללא כל ספק אחד החסדים המעטים שמעניק הקולנוע שלנו לצופים ולחברה בישראל" ומרלין וניג כתבה באתר סלונה שמדובר ב"יצירת מופת שלא תרפה ממכם זמן רב ושתלמד אתכם המון, ובייחוד, עד כמה אפשר ליצור ולחדש בתוך אמנות הקולנוע."
ערן נעים זכה בשלל מחמאות על הופעתו הראשית בסרט; יעל שוב אמרה כי "אי אפשר להגזים בשבחים על הופעתו הפוצעת", איתן ווייץ הוסיף ש"האיש הזה עושה את כל הסרט" וגידי אורשר כתב שנעים "נושא על כתפיו הרחבות את הכאב המתגבר כולו". אבנר שביט שיבח את עבודת הבימוי של שני וכתב ש"בעיקר מפליאה הדרך העוצמתית בה הוא מוציא את המיטב משחקנים לא מקצועיים, ובראשם ערן נעים בתפקיד הראשי." יונתן גת כתב על נעים שהוא "מגדולי שחקני הקולנוע בישראל בכל הזמנים. [...] מעולם (דגש על מעולם) לא ראיתי משחק אמין כזה בסרט ישראלי. מעולם. ואני יכול לחשוב על מאות שחקנים בינלאומיים מעולים, שהמשחק שלהם נופל ממש מרמת האמינות של ערן בסרט הזה."
מאידך, נשמעו גם קולות ביקורת: אבנר שביט ביקר בחריפות את הטרילוגיה בוואלה! וכתב "למרות ההתלהבות הרבה שיש בתעשייה המקומית סביב שלושת הסרטים [...] הם פורנו של אומללות ומופת של ניצול, נצלנות ומניפולטיביות, וחמור מכל - יש בהם יותר משמץ של האשמת הקורבן וסימפתיה לאלימות. הכישרון הרב שבו הם נעשו, הופקו, לוהקו ובוימו רק הופך אותם למרתיעים עוד יותר." יאיר רוה כתב בכלכליסט "אני לא חושב שאי פעם שנאתי כך סרט. גם בסרטים שלא אוהבים מוצאים מדי פעם נקודות זכות, אבל לא כאן. [...] הרגשתי שהסרט תוקף אותי ומתעלל בי, בדיוק כמו שהבמאי עושה לדמויותיו ולשחקניו. ללא אמפתיה, ללא חסד, ללא עידון, סרט שכולו אכזריות, שהופק בכל השיטות הקולנועיות שאני מתנגד להן."
פרסים ומועמדויות.
בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-30 הסרט היה מועמד לארבעה פרסים; הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והליהוק הטוב ביותר - מתוכם זכה בפרס הבימוי (ירון שני) ופרס השחקן (ערן נעים). כמו כן, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר וחביב הקהל בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס חביב הקהל בפסטיבל ברלין וערן נעים היה מועמד לפרס השחקן הראשי בתחרות "אסיה פסיפיק".
הפקה.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שהופקה על ידי נעמי לבארי וסער יוגב מחברת בלאק שיפ בשיתוף עם מייקל רוטר מחברת The post republic. הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, ARTE ,yes ו-מועצת הפיס לתרבות ולאמנות. הוא מופץ על ידי Alpha Violet, חברת מכירות עצמאית שבסיסה בצרפת, וחברת רד קייפ.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
ראיונות
לואיג'י בוסי
לואיג'י בוסי ויסקונטי (באיטלקית: Luigi Bossi Visconti; 28 בפברואר 1758 מילאנו - 10 באפריל 1835 מילאנו) היה ארכיבר, היסטוריון, סופר ופוליטיקאי איטלקי. בימי הרפובליקה הציסאלפינית שימש כנציג הממשל הצרפתי בטורינו. אחרי סיפוח פיימונטה לצרפת בשנת 1803 התמנה למנהל (פרפקט) הארכיב והספריות של "ממלכת איטליה" שהוקמה על ידי הכובש הצרפתי ב-1805–1814
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
בוסי נולד במילאנו, אז באימפריה ההבסבורגית, בשנת 1758 במשפחת אצילים לומברדית. הוא היה בנם הצעיר של המרקיז בניניו בוסי ויסקונטיושל תרזה בנדוני. הוא נועד לקריירה של כמורה ולמד משפטים ומשפט קאנוני קתולי בבית הספר הפלטיני (Scuole Palatine) העיר הולדתו ואחר כך באוניברסיטת פאביה. בפאביה הוא התקבל כחבר ב"אקדמיית הנאמנים" (Accademia degli affidati) והחל משנת 1779 נמנה עם חברי ה"קפיטולום המטרופוליטני", אספת כלי הקודש של קתדרלת מילאנו וקיבל את התואר "מונסיניורה".
פעילותו בימי המשטר הישן.
הוא יצר קשרים עם האילומינטי מבוואריה, קשר התהדק בעקבות ביקורו בווינה בשנת 1789.
הוא הפך לבונה חופשי וניהל את העיתון הספרותי "ג'ורנאלה לטראריו די מילאנו".(Giornale letterario di Milano) ששיקף את רוח הבונים החופשיים הגרמנים בבירת לומברדיה.
ימי הכיבוש של נפוליאון באיטליה.
בשנים 1797-1795 נמלט בוסי לוונציה והיה מעורה בסביבה התרבותית המקומית. הוא נכח בימי כיבושה של ונציה על ידי הצבא הצרפתי של נפוליאון בונפרטה. בנסיבות אלה פעל בוסי כיועץ של הוועד למדעים ולאמנויות של "צבא איטליה" (הצרפתי) בבחירת עשרים תמונות ושש מאות כתבי יד שנועדו להישלח כשלל מלחמה לפריז.
בוסי זכה לאמונו של בונפרטה וגויס לחיים הפוליטיים והפעילות הדיפלומטית של הרפובליקות-לוויין - "הרפובליקות האחיות" שהוקמו בצפון איטליה על ידי הכובש הצרפתי בימי המסע הצבאי באיטליה בשנים 1796–1797. בוסי התמנה לציר ואחר כך לשגריר של הרפובליקה הציסאלפינית ברפובליקה הליגורית
בעקבות נפילת העמדות הצרפתיות בידי הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה וכיבוש מילאנו על ידי הצבאות האוסטרי הרוסי בפיקודו של הגנרל סובורוב נמלט בוסי לשאמברי, בה פעל להנפקת דרכונים לשם חילוצם מאיטליה של הגולים הליגורים. עם חזרתו של נפוליאון מהמסע במצרים ואחרי קרב מרנגו (14 ביוני 1800 חזר השלטון הצרפתי לצפון איטליה ונמשך עד שנת 1814. בתקופה זו עלה בוסי בהייררכיה המנהלית והאריכונאית.
ב"רפובליקה האיטלקית" (1805-1802) וב"ממלכת איטליה" הנפוליאונית (1814-1805) התמנה לואיג'י בוסי על ידי נפוליאון "פרפקט של הספריות והארכיונים" של המדינה, שמושבו היה בטורינו. בוסי התמנה גם ליועץ ממלכתי, ליושב ראש מועצת המשפטנים (Consiglio degli Uditori), מפקח על שרותי הרווחה הציבוריים, חבר במכון המלכותי למדעים וספרות. כמו כן ב-17 בספטמבר 1811 הוענק לו התואר של "רוזן של ממלכת איטליה", על אף היותו ממוצא אצילי מלידה. בהתערבותו של פרנצ'סקו מלצי ד'אריל, סגן נשיא הרפובליקה האיטלקית הנפוליאונית שוכנע האפיפיור פיוס השביעי להכיר לו מעמד חילוני שהיה נדרש לצורך מילוי תפקידיו.
בוסי נשאר בטורינו עד שנת 1808 כשהוא שב למילאנו אחת ולתמיד. בעיר הולדתו המשיך לנהל את שלושת ארכיוני המדינה שנמצאו בעיר, בעזרת שלושה מזכירים האחראים על כל אחד מהם - ארכיון בית הנבחרים, אריון הסנאט וארכיון הממשלה.
הוא התוודע באותה תקופה לאנשי רוח רבים כמו הסופרות דיודאטה סלוצו רוארו ומאדאם דה סטאל, המשורר ומבקר הספרות הגרמני אוגוסט וילהלם פון שלגל, המשוררים אוגו פוסקולו ווינצ'נצו מונטי.
בזכותו של בוסי הוקם בשנת 1807 ארכיון דיפלומטי שנשאר נפרד עד שנת 1852. כמו כן הודות למאמצים שלו ושל עוזריו הארכיון של שושלות ויסקונטי וספורצה נקלטו בארכיון הלאומי.
בימי הממלכה הלומברדית-ונטית תחת שלטון אוסטרי.