אסטריקס ואשפיקס מבינים שזו הייתה מטרתו של יוליוס קיסר ויחד עם אובליקס רוקמים תוכנית לגרש את הרומאים מבלי לפגוע פיזית באזרחים. אובליקס מפחיד את אחד מזוגות הרומאים שבאחוזת האלים, וגורם להם לנטוש את הסוויטה. בסוויטה משכנים אסטריקס ואובליקס את פייטן הכפר חמשיריקס הידוע בכך ששירתו היא בלתי-נסבלת. חדזוויתוס נופל בפח ומשכיר את הסוויטה לחמשיריקס. התוכנית עובדת כמצופה ואחרי לילה של שירה וזיופים מצד חמשיריקס התושבים הרומים נוטשים את האחוזה. חדזוויתוס, שחושש מכך שעזיבת הדיירים תתפרש ככישלון ותגרום ליוליוס קיסר לנטוש את המיזם, משכנע את דובנוספוס לשכן את חיילי הלגיון באחוזה. דובנוספוס מסכים, נכנע לדרישות החיילים שמסיימים את שביתתם ומשתכנים באחוזה תוך שהם מגרשים את חמשיריקס משם. חמשיריקס הפגוע חוזר לכפר ובתגובה יוצאים הגאלים בראשות לוחמאמיקס המנהיג לגרש את הרומאים ולהרוס את האחוזה. אחרי קרב עם החיילים בתוך האחוזה, בורחים החיילים הרומים וחדזוויתוס נוטש את המיזם מוכה וחבול. האחוזה נהרסת והגאלים מצמיחים מחדש את היער באמצעות בלוטי הקסם של אשפיקס, וכמו בכל ספר הם חוגגים במשתה גדול עם יין גאלי טוב וכמות הגונה של חזירי בר צלויים.
על הספר.
הספר הוא סאטירה על צרפת של שנות ה-70 של המאה ה-20. בעקבות מהומות 1968. גוסיני הגביר בספרי אסטריקס את ההתייחסות לפוליטיקה של צרפת ולאירועים שהיו אז על הסדר היום. הסיפור מציג הן את ביקורתו של גוסיני על תהליך העיור המואץ של צרפת, שבו "villes nouvelles" (ערים חדשות) ענקיות ושאפתניות מוקמות על חשבון שטחים פתוחים ויערות בטבע, על מיזמי הנדל"ן השאפתניים וכן על פרסום (עלון השיש בזירה וההגרלה בה המנחה מאלץ את הזוכה להסכים לקבל את הפרס).
הסרט.
בעקבות הספר יצא ב-2015 סרט קולנוע באנימציה ממוחשבת המבוסס באופן רופף על עלילת הספר. הסרט נקרא "אסטריקס באחוזת האלים".
לופוטרוכוזואה
לופוטרוכוזואה (שם מדעי: Lophotrochozoa) היא קבוצה גדולה של בעלי חיים השייכים לעל-המערכה קדמוני הפה (Protostomia). הטקסון התגלה על סמך מידע מולקולרי. ראיות מולקולריות כגון ניתוח תת-יחידות ב-rRNA תמכו בהיותם ענף בתוך קבוצת הבילטריה (שתחת הקבוצה של רב-תאיים אמיתיים).
אטימולוגיה.
שמה של הקבוצה הגיע לאחר גילוי של דמיון מולקולרי בין שתי קבוצות שנחשבו בעבר כקבוצות שונות, הטרוכוזואה (Trochozoa) והלופופורטה (Lophophorata). שם הקבוצה החדשה נגזר מחיבור שמותיהן של שתי הקבוצות יחדיו.
קבוצות.
הלופוטרוכוזואה מכילים שתי קבוצות; הטרוכוזואה והלופופורטה. היחס בין שתי הקבוצות אינו ברור לחלוטין, אולם נראה ששתי הקבוצות אינן מונופילטיות אלא נמצאות בערבוביה בתוך הלופוטרוכוזואה.
לופותרוכוזואה
כיכר ואצלב
כיכר ואצלב (בצ'כית: Václavské náměstí) היא כיכר עירונית מרכזית בעיר פראג, בירת הרפובליקה הצ'כית המהווה את המרכז העסקי והתרבותי של העיר החדשה. בכיכר התרחשו מספר אירועים חשובים לאורך ההיסטוריה, אשר התקיימו בה הפגנות, חגיגות ומפגשים חברתיים אחרים. הכיכר קרויה על שמו של ואצלב הראשון, שהיה הקדוש המגן של בוהמיה.
הכיכר ממוקמת במרכז ההיסטורי של פראג שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
לכיכר צורה מלבנית באורך 750 מטרים. במעלה הכיכר מצויים המוזיאון הלאומי הצ'כי ואנדרטת ואצלב ובתחתיתה הגבול בין העיר החדשה והעיר העתיקה, המוביל אל אתרים היסטוריים נוספים כגון כיכר העיר העתיקה, גשר קארל ומצודת פראג.
ב-1348 ייסד קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את העיר החדשה ואת הכיכר. תוכניתו כללה בין היתר בנייה של מספר שטחים פתוחים בהם יפעלו שווקים.
הנאצים ניצלו את הכיכר לקיום הפגנות המוניות במהלך המרד בפראג בשנת 1945 ומספר מבנים בסמוך למוזיאון נהרסו והוחלפו בחנויות כלבו.
ב-16 בינואר 1969 הצית עצמו הסטודנט הצעיר יאן פאלאך במרכז הכיכר במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה; בעקבות התאבדותו החל גל של מעשי התאבדות בהצתה של סטודנטים נוספים כצעד מחאה נגד הפלישה הסובייטית. בכיכר אנדרטה לזכרו ולזכר מתאבדים אחרים.
כיום מהווה הכיכר מוקד תיירות ראשי בפראג, המושכת אליה כ-12 מיליון תיירים מדי שנה.
החל ב-1 באפריל 2012 נאסרה כניסת מכוניות לחלקה התחתון (הצפוני) של הכיכר.
אגואה
אגואה (בספרדית: Volcán de Agua) הוא הר געש שכבתי רדום השוכן במחוז סַקָאטֶפּקֶס (Sacatepéquez) בגואטמלה.
תיאור.
גובהו של אגואה הוא 3,760 מטרים, וההר מתנשא מעל ל-3,500 מטרים מעל לשפלת החוף הפסיפי, וכ-2,000 מטרים מעל לרמות של גואטמלה מצפון. ההר הוא תוואי הנוף הבולט ביותר באזור (למעט כשהוא מכוסה עננים). הוא שוכן במרחק שבין 5 ל-10 קילומטרים מאנטיגואה, בירתה לשעבר של גואטמלה, ובקרבה לכמה עיירות גדולות השוכנות על מורדותיו הצפוניים, שבהן מתגוררים ביחד קרוב ל-100,000 תושבים. כ-20 קילומטרים דרומית להר שוכנת העיר אסקואינטלה.
ההר הוא חלק מהקשת הגעשית של אמריקה המרכזית, שנוצרה כתוצאה מהפחתה של לוח קוקוס מתחת ללוח הקריבי בקצב של 9 ס"מ בשנה. הרכב הסלעים מהם בנוי ההר הוא אנדזיט בזלתי עד אנדזיטי. צורת ההר היא חרוט מושלם המעידה על גילו הצעיר, ולכן הוא מתוארך לתקופת ההולוקן, על אף שאין עדויות מוצקות לכך, ואין גם כל עדויות היסטוריות על התפרצויות בהר. בפסגת ההר יש לוע עגול קטן בקוטר של 280 מטרים שגובה קירותיו 100 מטרים למעט הפינה הצפון צפון מזרחית שם גובה הקיר הוא 12 מטרים בלבד. בנקודה זה נפרץ הלוע ב-1541 כתוצאה מרעידת אדמה ולחץ המים שנקוו בו (ראו להלן בפרק מקור השם). שישה מכתשי שקיעה קטנים שוכנים במדרון הצפון מערבי, ושני חרוטים קטנים שוכנים על המדרון הדרומי.
מקור שם ההר.
הילידים המקומיים מבני הקאקצ'יקל, אחד מהעממים צאצאי המאיה, כינו את ההר ואנאהפו (Hunapú) – "מקום הפרחים" או ז'ון אז'פו (Jun Ajpu) – "צייד אחד". הכובשים הספרדים כינו גם הם את ההר ואנאהפו עד שב-11 בספטמבר 1541 קרס האגם שבלוע ההר עקב גשמים עזים בשילוב עם רעידת אדמה שנגרמה מפעילות געשית בהר הגעש הפעיל הסמוך פואגו. בלהאר שנוצר נמחתה סנטיאגו דה לוס קבלרוס (Santiago de los Caballeros), עיר הבירה דאז של המושבה הספרדית גואטמלה (המכונה כיום "סיודד וייחה" (Ciudad Vieja) - "העיר העתיקה"), וכ-600 איש נהרגו. בעקבות האסון העבירו הספרדים את עיר הבירה לאנטיגואה. לזכר השיטפון שהחריב את העיר החלו הספרדים לקרוא להר "וולקן דה אגואה" (Volcán de Agua) שפירושו "הר געש של מים" כניגוד להר הגעש הפעיל פואגו (Volcán de Fuego) שפירוש שמו בספרדית "הר געש של אש". שם זה דומה לשם שנתנו בני הקאקצ'יקל לפואגו: "צ'י גאג" ("Chi Gag" או "Chi Q'aq'" באורתוגרפיה הנוכחית של הקאקצ'יקל) שפירושו "היכן שיש אש".
ההר כיום.
אף שהר הגעש לא היה פעיל בתקופה המודרנית הוכיחה ההיסטוריה שלו כי הוא יכול להוות מקור לסכנה משיטפונות ולהארים ליישובים הרבים שבסביבה. על אף גובהו הפעם האחרונה שפסגת ההר כוסתה בשלג הייתה בינואר 1967.
הר אגואה הוכרז ב-1956 אזור מוגן בשטח של 120,000 דונם. ההר הוא אתר תיירות פופולרי, אם כי אירעו בדרך לפסגה לא מעט מקרי שוד.
אדמתו הגעשית של ההר פורייה ועל מורדות ההר נטועים מטעי קפה, קנה סוכר ותירס, כשקרוב יותר לפסגה מכוסה ההר בחלקות של יער גשם טרופי.
הצלף (סדרת מציאות)
נח זבולוני
נח זבולוני (זבילביץ') (1910 - י"ג באדר ה'תשס"ד, 5 במרץ 2004) היה עיתונאי ישראלי. נודע בשם העט רנ"ז.
ביוגרפיה.
זבולוני נולד ב-1910 בקאמינקה שברוסיה הלבנה. בגיל 13 הבריח את הגבול לפולין, שם למד עד שנת 1934 בישיבות ובין השאר למד אצל הרבנים אהרן קוטלר, ברוך בר ליבוביץ, יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר) ויוסף רוזין (רוגצ'ובר). בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו לזבולוני.
בירושלים למד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל ניהל את העיתון המקומי "המשקיף". היה פעיל באצ"ל למען אסירי המחתרת, ואף נעצר על ידי המשטרה הבריטית, יחד עם דניאל ינובסקי, ושוחרר לאחר מספר ימים. במסגרת פעילותו באצ"ל היה מבאי ביתו של הרב אריה לוין ("אבי האסירים"), קשר שנשמר גם לאחר הקמת המדינה. בין השנים 1948–1965 ניהל בירושלים את העיתון "חרות" וכן כתב לעיתון.
בשנת 1948 נשא לאשה את אסתר זקס. לבני הזוג נולדו שני ילדים, עו"ד יהודית שפר צור ואלי זבולוני.
בשנת 1958 הוסמך לרבנות על ידי הרב יהודה גרשוני, אך למעט מקרים בודדים לא השתמש בתואר זה.
זבולוני היה חבר הוועידות הארציות של מפלגת "חרות" וחבר בית הדין העליון של "הסתדרות העובדים הלאומית". לאחר איחוד "חרות" עם "הליברלים" פרש עם שמואל תמיר למפלגת המרכז החופשי, לאחר מכן לד"ש, וסיים את דרכו במפלגת "העבודה".
בין השנים 1966–1976 היה דובר המועצה הדתית של ירושלים.
זבולוני נהג לשהות שעות רבות בספריית ישיבת מרכז הרב וללמוד עם תלמידיה. מספר מאמרים תורניים פרי עטו פורסמו בכתב העת "טורי ישורון".
רוב חייו התגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
נפטר בשנת 2004 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
כתיבה עיתונאית.
במשך כ-45 שנות קריירה עיתונאית כתב למעלה מ-4,500 כתבות ומאמרים בעיתונים "חרות", "מעריב" ו"דבר". כתיבתו עסקה בנושאים מגוונים, תוך התמקדות בידיעות מחוגי "נטורי קרתא", שאותם השיג גם מהרב עמרם בלוי ומ"שר החוץ" שלה, הרב משה הירש, ובידיעות מסביבתו של מנהיג הליטאים הרב אלעזר מנחם מן שך, שאיתו למד בפולין.
תחילת כתיבתו העיתונאית הייתה במאמרי ביקורת וסאטירה בעיתון "חרות", ומאוחר יותר עסק גם בדיווחים חדשותיים. בעיתון דבר שימש ככתב לענייני דת וסיפק כתבות רקע בנושאים דתיים, חגים, אנקדוטות וסיפורי הווי מהעולם החרדי.