מאכלים שלא מקובל להרטיב אותו, כמו פירות יבשים, ניתן לקנותו מהשוק ללא חשש מדיני טומאה.
הסבר.
ההכשר לקבל טומאה, מוסבר על ידי רב הונא בריה דרב יהושע כגמר מלאכה של הפירות, , באופן דומה ברש"י מופיע שההכשר הוא תנאי כדי שהאוכל יקרא "אוכל", לעומת זאת הרמב"ן מסביר שעל ידי המים נדבק השרץ והטומאה לפרי, וכדי לעשות סייג לדבר אסרה התורה כל דבר שנפלו עליו מים, גם אם המים התייבשו.
באופן רגיל, די בכך שאדם שמח במחשבתו שהמים נפלו על הפירות. אך קטן, אין לו מחשבה. כלומר אם בעליו של הפירות הוא קטן, והוא העלה את הפירות לגג במטרה שיפלו עליו מים, ואין לדעת עדיין מתוך מעשיו אם הוא אכן התכווין להעלותם למטרה כזו או אחרת, אין מועלת מחשבתו כדי להעניק למים שנפלו על הפירות כמים שנפלו לרצון בעליהם, אך אם לאחר ההעלאה, ולאחר שנפלו עליהם מים, הוא הפך את הפירות במטרה שהגשם ישטוף את הפרי מכל צדדיו, במצב כזה ניתן להסיק לכאורה, כי הקטן אכן רוצה שיפלו מים על הפירות, ולכן נחשבת פעולה כזו ל"מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו", שיש לה משמעות הלכתית מתקנת חז"ל (לחומרא).
משקים אינם זקוקים להכשר לקבל טומאה. האחרונים חוקרים בטעם הדבר: האם מכיוון שמשקים אינם צריכים הכשר בסוגם והם מופקעים מדין זה, או שמא גם משקים צריכים הכשר כדי לקבל טומאה, אלא שהמשקים עצמם מכשירים את עצמם.
שבעת המשקים המכשירים.
ישנן שבעה משקים שמכשירין אוכל לקבל טומאה. י"ד שח"ט ד"ם - הוא סימן בספרות ההלכה לשבעת משקאות אלו:
דמו של בעל החיים עצמו בשחיטתו, נחשב למשקה, רק אם הוא נחשב אחד מהשנים:
גם השחיטה עצמה מכשירה את הבשר לקבל טומאה, גם אם לא נשפך דם על בעל החיים. ההסבר לכך הוא על פי רש"י, במיגו - מכיוון שהשחיטה מכשירה את הבשר לאכילה, היא גם מכשירה את הבשר לקבל טומאה. מכך ניתן להסיק ככל הנראה, שהתורה דרשה שיֵעשה מצד האדם מעשה המכשיר את הדבר לאכילה, ולכן כשם שהמים משמשים לגמר מלאכת הפרי כך גם השחיטה מכשירה את הבשר לאכילה. לדעת רבי שמעון בר יוחאי, רק השחיטה מכשירה את הבשר לקבל טומאה, אבל דם השחיטה אינו מועיל כדי להכשיר את הבשר לקבל טומאה.
מלבד דמים אלו, שאר הדמים אינו מטמאים:
יד להכשר.
התנאים במשנה דנו האם הכשר לפני שהאוכל נקרא כ"אוכל", מועיל לאחר שהאוכל נחשב כאוכל. רבי עקיבא דן בחלב (שומן) של בעל חיים, במקום שהוא לא משמש לאכילה, שהועבר למקום בו הוא משמש לאכילה, האם די בדם השחיטה כדי להכשירו או לא, לאחר שהוא פסק שהחלב אינו צריך הכשר, תלמידו רבי יהודה הזכיר לפניו פסק אחר בו פסק ההפך, במשנה מופיע כי רבי עקיבא חזר בו, וישנן גרסאות שונות האם חזר בו מפסקו הראשון, או שדווקא מפסקו השני חזר בו.
האמוראים נחלקו האם יש דין "יד" לקבל את המשקים כדי לקבל טומאה, הנידון הוא אם המשקה המכשיר את האוכל, נפל על החלק המשמש כ"יד" לאוכל (כמו למשל עצם ועליו בשר).
מיגו (הלכה)
מיגו היא מילה בארמית שמשמעותה "מתוך". בהקשר ההלכתי היא משמשת כדי לתאר אנלוגיה בין שתי פעולות או תחולות, או הרחבה של פעולה או תחולה כך שתשמש גם לפעולה או תחולה אחרת.
יישומים.
אחד היישומים בתלמוד למיגו, הוא כאשר רוצים להגיד שמתוך שיש לאדם רשות לעשות משהו אחד - יש לו רשות לעשות גם משהו אחר. לדוגמה: "מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה", כלומר, מתוך שהוא זוכה (קונה) לעצמו הוא קונה גם לחברו. לדוגמה: אדם עני יכול לאסוף פאה בשביל חברו, משום שהוא יכול לקנות אותה לעצמו.
מין אחר של "מיגו", הוא "מיגו דהוי דופן לעניין סוכה הוי דופן לעניין שבת". הלכה זו אומרת, כי למרות שכדי להחשיב רשות מסוימת כרשות היחיד יש צורך בשלוש דפנות, שונה הדבר בשבת סוכות, מכיוון שישנה הלכה למשה מסיני האומרת כי בהלכות סוכה די שיהיו שתי דפנות רגילות, ואילו הדופן השלישית תיתכן גם שתהיה טפח בלבד, ומכיוון שהתורה החשיבה טפח זה לדופן לעניין הסוכה, ניתן להחשיבה - באותה שבת עצמה בלבד, גם לעניין הלכות שבת.
בדיני הכשר טומאה, נאמר בחולין ששחיטה מכשירה את הבשר לקבל טומאה. ההסבר לכך הוא על פי רש"י, במיגו - מכיוון שהשחיטה מכשירה את הבשר לאכילה, היא גם מכשירה את הבשר לקבל טומאה. מכך ניתן להסיק ככל הנראה, שהתורה דרשה שיֵעשה מצד האדם מעשה המכשיר את הדבר לאכילה, ולכן המטרה המבוצעת על ידי מים, שפעולתם היא גמר מלאכת הפרי נפעלת גם על ידי שחיטה, שגם היא מעשה הנעשה מצד האדם כדי להכשיר את האוכל למלאכתו.
שאלת המיגו הידועה נשאלה גם בנוגע לסוגיא העוסקת בהלכות שיעור הוצאה המגבילות את מלאכת הוצאה רק במי שהוציא אוכל לרשות הרבים בשיעור מסוים שחשוב וראוי לאכילה או לזריעה בהתאם למטרה אליה היא מוצאת כדי שתחשב פעולה תועלתית - "מלאכה". בנוגע לאדם שזרק אוכל במידה פחותה מהשיעור ההלכתי והאוכל נח על חתיכה אחרת כך שלעניין טומאה הועילה זריקה זו לצרף את האוכל לאוכל אחר ולהחשיבו לשיעור מספיק שתוכל לחול עליו טומאת אוכלין, ומיגו (מכוח) שנחשבת זריקה זו כמלאכה ופעולה חשובה לעניין טומאה, תחשב זו גם פעולה חשובה לעניין שבת.
דוד רוזוליו
דוד (וֶרְנֶר) רוֹזוֹליוֹ (11 באוקטובר 1898, ברלין – 16 במאי 1961, ירושלים) היה איש ציבור ישראלי ונציב שירות המדינה, מראשוני מבקרי המוזיקה ביישוב, גיסו של חיים ארלוזורוב.
ביוגרפיה.
נולד בברלין בירת גרמניה למשה אברהם וקלרה רוזוליו (Rosolio). מצעירותו היה פעיל בתנועה הציונית בגרמניה, תחילה בתנועת הנוער הציוני "כחול-לבן" ולאחר מכן כחבר בהסתדרות הציונית. בשנת 1918 הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", וכמו כן היה חבר הנהלת "החלוץ" בגרמניה. למד אגרונומיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1922 נשא את דורה ארלוזורוב, אחותו של חיים ארלוזורוב. באותה שנה עלו השניים לארץ ישראל, והוא עבד במקומות שונים כחקלאי. בשנות ה-30 למד חשבונאות ונעשה רואה חשבון מוסמך. לאחר קום המדינה עבד במספר גופים ציבוריים בתפקידים שונים, ובהם: מנהל האגף לביקורת ופיקוח של משרד הביטחון, יועץ ראשי למבקר המדינה וממונה על ביקורת האיגודים במשרד מבקר המדינה.
בשנת 1954 התמנה ל"נציב המנגנון הממשלתי", ששינה את שמו ל"נציב שרות המדינה". השתתף כנציג ישראל בכינוסים בינלאומיים בנושאי מינהל ציבורי.
לאחר פרישתו ייסד את המכון ללימודי ביקורת חשבונות בתל אביב, ושימש דיקן המכון. פרסם בעיתונות ובכתבי עת מקצועיים מאמרים בתחום החשבונאות והמינהל הציבורי, וכמו כן פרסם מספר ספרים בתחומים אלה. במרץ 1961 התמנה למבקר עיריית ירושלים, אולם כעבור חודשיים נפטר משבץ לב.
על שמו נקבע פרס נציבות שירות המדינה למינהל ציבורי.
מבקר מוזיקה.
רוזוליו היה חובב מוזיקה ובעל ידע מוזיקלי רב, והיה מבקר המוזיקה הראשון ביישוב: בשנות ה-30 שימש מבקר מוזיקה בעיתון "פלסטיין פוסט". בשנות ה-50 פרסם מדור מוזיקה קבוע בעיתון "הארץ" בשם "על הנגינות".
משפחתו.
אשתו, דורה, הייתה מוזיקאית שעסקה בהוראת המוזיקה וחיברה ספרי הדרכה ולימוד נגינה. בניו הם חבר הכנסת לשעבר דני רוזוליו ומפכ"ל המשטרה לשעבר שאול רוזוליו.
דורה רוזוליו
דורה רוֹזוֹליוֹ (1900 – 1 ביוני 1959) הייתה מוזיקאית, מראשוני המורים למוזיקה ומחלוצי לימוד החלילית בארץ ישראל. אחותו של חיים ארלוזורוב.
ביוגרפיה.
רוזוליו נולדה בשם דורה ארלוזורוב בשנת 1900 ברומני שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) לשאול ולסקה ארלוזורוב. אביה היה נצר לשושלת מפורסמת של רבנים. לאחר הפוגרומים של שנת 1905 עברה משפחתה לגרמניה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב אביה לרוסיה לרגל עסקיו ונאלץ להישאר שם עד לאחר המהפכה הקומוניסטית. בשנת 1918 התכונן לשוב למשפחתו בברלין, אך אז חלה בכולרה ומת.
למדה מוזיקה בבתי ספר למוזיקה בברלין, כולל בקונסרבטוריון של ארנולד שנברג. בשנת 1922 נישאה לדוד רוזוליו, וכעבור מספר חודשים עלו השניים לארץ ישראל. מאז עסקה בהוראת חלילית ופסנתר בקונסרבטוריונים ובתי ספר למוזיקה בישראל והעמידה דורות של מוזיקאים ומורים למוזיקה. רוזוליו לימדה במדרשה למוזיקה בסמינר לוינסקי, בבית ברל, בקונסרבטוריון בירושלים ובחוגי ילדים ונוער בביתה, וכתבה ספרי לימוד לחלילית (סופרן ואלטו).
נפטרה בשנת 1959 ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
בניה הם חבר הכנסת לשעבר דני רוזוליו ומפכ"ל המשטרה לשעבר שאול רוזוליו.
עידו רוזוליו
עידו רוזוליו (נולד ב-1951) הוא איש כלכלה ומנהל ישראלי, שימש כמנכ"ל חברת מקורות בין השנים 2008–2011.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בקיבוץ כברי לדני רוזוליו ולמרגלית. סבו מצד אמו היה הד"ר נתן (וילהלם) וולף. בצבא שירת כטייס קרב והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. הוא בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ו-North Western Chicago, ובעל תואר BSC בהנדסת מכונות מהטכניון. בשנות ה-90 כיהן כמנכ"ל כבירן. בשנת 1999 התמנה כמנכ"ל בית הזיקוק באשדוד (בז"א). בשנת 2008 נבחר למנכ"ל מקורות, וכיהן בתפקידו עד יולי 2011. בהמשך מונה למנכ"ל מגזר התעשייה ולמשנה למנכ"ל בז"ן, סיים את תפקידו לאחר פחות משנה. כיום עידו מכהן כמנכ"ל חברת טלמניע, חברה המקימה ומפעילה תחנות כוח בארץ ובעולם.
חיים אישיים.
רוזוליו הוא תושב גדרה, נשוי לנועה מלר, בת קיבוץ כברי, ואב לארבעה.
רוח הרפאים של איירה
רוח הרפאים של איירה (באנגלית Ira's Ghost', נקראת גם IRAS 05437+2502) היא ערפילית שהתגלתה לראשונה ב-1983 בקבוצת הכוכבים שור בידי הלוויין IRAS וממוקמת בשביל החלב. הערפילית נקראת על שם הלוויין שגילה אותה. זוהי ערפילית החזרה, כלומר ענן גז שמואר על ידי מקור אור, בניגוד לערפילית פליטה שמוארת על ידי כוכב שנמצא בתוכה.