סימון נולד במנהיים, גרמניה למשפחה יהודית אמידה. בשנת 1898 הצטרף לתנועה הציונית וכיהן בתפקידים רבים למען קידום העלייה לישראל. בין היתר שימש ציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1903–1921, חבר הוועד הפועל הציוני הגדול בשנים 1913–1920, חבר מועצת המנהלים של בנק אוצר התיישבות היהודים וההנהלה הציונית. היה ממתנגדי חיים ויצמן וממתנגדי תוכנית אוגנדה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר להולנד ועסק בענייני הקרן הקיימת לישראל. באותה עת היו מושב הוועד הפועל והמשרדים הראשיים של ההסתדרות הציונית העולמית בברלין, בהנהגתם של שלושה: ארתור מנחם הנטקה (יו"ר ההסתדרות בגרמניה), אוטו ורבורג (הנשיא העולמי של ההסתדרות הציונית) וויקטור יעקובסון (שניהל את הסניף בקופנהגן יחד עם ד"ר מרטין רוזנבליט וד"ר שמעון ברנשטיין). חיים ויצמן וליאופולד קסלר, שנתמכו על ידי יעקובוס קאן, יזמו במהלך המלחמה את העברת המשרדים מברלין לארצות הברית, בטענה ששהיית הוועד הפועל באחת מבירות המדינות המשתתפות במלחמה, היא הפרת הנייטרליות שההנהגה הציונית מצהירה עליה. סימון, יחד עם ד"ר לואיס פרנק, הנהיג את ההתנגדות להעברת הוועד הפועל הציוני מאירופה לניו יורק וטען שאין דבר כזה כמו "נייטרליות מוחלטת" (גם לא במדינות שהכריזו על עצמן כנייטרליות), וכי ממילא בסיום המלחמה יחס המנצחים לציונות יושפע מאינטרסים, ולא כתגמול או עונש על מיקום התכנסותו של הוועד הפועל. נוסף על כך, אליבא דסימון, מרכז הכובד של התנועה הציונית באירופה, ולכן יש להימנע מלהעביר את מושב הוועד הפועל לאמריקה.
ב-1918 עבר סימון ללונדון וניהל סניף של המשרד הארצישראלי. מאוחר יותר עבר לארצות הברית ופעל משם לפיתוחה הכלכלי של ישראל. בשנים 1931–1951 נמנה עם מייסדיה של החברה הכלכלית לארץ ישראל (Palestine Economic Corporation, הידועה בראשי התיבות PEC), ושימש כנשיאה. ב-1933 ניסה להשתקע בישראל, אך חזר לארצות הברית בשנות הארבעים.
לזכרו נקרא רחוב במפרץ חיפה בשם "דרך יוליוס סימון".
Life Goes On
1954 בברית המועצות
1954 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-37 למהפכת אוקטובר.
הנהגה.
מעשית, החל משנת 1953 השלטון בהדרגה התרכז בידי ניקיטה חרושצ'וב
אירועים בולטים.
בהתאם להחלטת הממשל בשנת 1954 החלה מערכה רחבה של התאמה לעיבוד חקלאי של אדמות בקזחסטן, סיביר, ודרום אורל בשטח של אלפי קילומטרים ריבועים. המערכה הסתיימה רק בשנת 1961. במהלכה כ-6 מיליון רוסים ואוקראינים עברו להתגורר בקזחסטן. במבצע זה הושקעו כ-20% מכלל ההשקעות של ברית המועצות בחקלאות באותן שנים. התוצאות תחילה היו מעודדות ותפוקת הדגנים גדלה בהיקף משמעותי, אך ההשפעה האקולוגית של הנעשה הייתה כבדה מאוד. במרוצת השנים הופסק עיבוד חקלאי של חלק גדול מהאדמות.
בריטניה הרומאית
Till The World Ends
שלמה מקרלין
רבי שלמה הלוי סג"ל מקרלין (תצ"ח, 1738 - כ"ב בתמוז תקנ"ב, 1792) היה תלמידם של המגיד ממעזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין. לאחר פטירת רבי אהרן מקרלין, מילא את מקומו בהנהגת חסידות קרלין. צאצאיו כיהנו כאדמו"רי חסידות לודמיר.
רבי שלמה מקרלין.
נולד לרבי מאיר בשנת תצ"ח (1738) בטולטשין. היה תלמידם של המגיד ממעזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין. אחר פטירתו של רבי אהרן בשנת תקל"ב (1772), מילא את מקומו בחסידות במרחב הליטאי. נחשב למייסד אסכולת קרלין לעומת אסכולת חב"ד. רבי שלמה נודע בעיקר בהתלהבותו בתפילה ובנסים ומופתים על טבעיים, על השפעתו הגדולה ברוסיה וליטא כותב הצמח צדק:
רבי שלמה נורה בלודמיר על ידי קוזק רוסי, בזמן המאבק בין האימפריה הרוסית לפולין (שהביא בסוף לחלוקת פולין השנייה) ונפטר מפצעיו בכ"ב בתמוז תקנ"ב (1792). צדיקי החסידות ראו בו כ"משיח בן יוסף". שנהרג על קידוש ה'. חסידי קרלין נוהגים ביום ההילולא שלו (כ"ב בתמוז), לברך ברכת שהחיינו על פרי חדש, אף על פי שההילולא חלה בימי בין המצרים.
רוב חסידיו פנו לתלמידו רבי אשר מסטולין וחלקם הלכו לתלמידיו האחרים.
תלמידיו היו רבי אשר מסטולין (הראשון) (שגדל אצלו לאחר שהתייתם בילדותו), רבי מרדכי מלעכוויטש ורבי אורי מסטרליסק. תלמיד מפורסם נוסף היה רבי יואל מטשפלה, שהיה מראשוני החסידים בליטא, והיה תלמידו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק ולאחר מכן של רבי שלמה ולאחר פטירת רבי שלמה פנה לרבי מרדכי מלעכוויטש. רבי שלמה גידל את רבי שלום שכנא מפראהביטש ורבי ישראל חיים מלודמיר (שלימים נהיה חתנו של רבי שלמה) בניו של רבי אברהם המלאך בנו של המגיד ממעזריטש ואת רבי יעקב בנו של רבי מנל'ה מקרלין (דודו של רבי אהרן הגדול).
ספריו.
"שמע שלמה" - דרשות וחידושים על פרשיות השבוע.
אל, נצור את הצאר!
אל, נצור את הצאר! (ברוסית: Боже, Царя храни!‎) היה ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית משנת 1833 עד שהוחלף בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1917.
מילות השיר נכתבו על ידי ואסילי ז'וקובסקי והמנגינה הולחנה על ידי אלכסיי לבוב לתחרות לבחירת המנון שנערכה בשנת 1833.
מלחינים רבים השתמשו בשיר ביצירותיהם, במיוחד פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, אשר השתמש בו בהפתיחה 1812 וביצירות אחרות, ושארל גונו, שהשתמש בו ב"פנטזיה על ההמנון הלאומי הרוסי". המנגינה שימשה גם במזמורים נוצריים רבים ובאלמה מאטר באוניברסיטאות.
כהמנון של רוסיה ושיר הלל לצאר, הושר השיר בבתי כנסת ברוסיה ביום הכתרת הקיסר. בתקופת אלכסנדר השלישי הושר ההמנון לכבוד הינצלו מתאונת הרכבת וכן בכינוסים מיוחדים לתפילה ציבורית לרפואתו. השיר הושר גם בחגיגות יהודיות בהם השתתפו פקידי הצאר, כמו חנוכת בית כנסת.
שאנוויירפושגוונגיש
שׂאנוויירפושׂגוונגישׂ (בולשית: Llanfairpwllgwyngyll, קיצור של ) הוא כפר גדול בן כ-3,000 תושבים באי אנגלסי שבויילס, הידוע בשמו הארוך במיוחד שנועד למשוך תיירים – שם המקום הארוך ביותר באירופה. אטרקציה נוספת בכפר היא עמוד בגובה 27 מטר.
היסטוריה.
המקום בו שוכן כיום קיים עוד מהתקופה הנאוליתית. האזור נכבש על ידי רומא, תחת פיקודו של גאיוס סוטוניוס פאולינוס והיווה חלק מבריטניה הרומאית. בימי הביניים נכלל שׂאנפיירפוכגווינגישׂ בממלכת גוויניד', ובאותה תקופה היו בו פחות מ-100 איש. במפקד של 1801 נספרה אוכלוסייה של 385. כיום מהווה שׂאנוויירפושׂגוונגישׂ פרבר של בנגור (השוכנת מצדו השני של מצר מנאי).
הכפר ידוע בעיקר בשל שמו, הוא המקום עם השם הארוך ביותר באירופה, ואחד מהשמות הארוכים ליישוב בעולם. הכפר ידוע בקיצור גם כשאנוויירפושׂגוונגיש. בשל שמו, הכפר הוא אטרקציה לתיירים המצטלמים ליד שלט עם שם היישוב בתחנת הרכבת המקומית. הכפר נקרא במקור שאנווייר פושׂגווינגיש (Llanfair Pwllgwyngyll), אך שמו הוארך במתכוון במאה ה-19 כדי למשוך תיירים לכפר, ובכך הוא דוגמה מוקדמת לתעלול יחצ"ני.
פירוש השם הוא: "כנסיית מרי הקדושה בסמוך לחללו של עץ האגוז הלבן המצוי בקרבת המערבולת המהירה והכנסייה של הקדוש טיסיליו מהמערה האדומה".
בתרבות.
שמו המיוחד של הכפר נחגג בשיר של להקת ייסייר והוא מאוזכר בסרטים "קדימה להונג קונג" (The Road to Hong Kong) ו"ברברלה" (Barbarella).
פיט מרוויץ'
פיטר "פיסטול פיט" פרס מרוויץ' (באנגלית: Peter "Pistol Pete" Press Maravich; 22 ביוני 1947 – 5 בינואר 1988) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הגארד בליגת ה-NBA. הוא שיחק באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ולאחר מכן נבחר במקום השלישי של דראפט ה-NBA ב-1970. בסך הכל שיחק בשלוש קבוצות; אטלנטה הוקס, יוטה ג'אז (גם כשהייתה בניו אורלינס) ובבוסטון סלטיקס. פרש ב-1980 בעקבות פציעה.
מרוויץ' נפטר בגיל 40 בלבד בעקבות בעיות לב. הוא זכור כאחד מהשחקנים הגדולים ביותר של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, ואחד השחקנים הכישרוניים ביותר בצד ההתקפי בהיסטוריה של משחק הכדורסל, וכאחד המוסרים האינטליגנטיים ביותר שהמשחק ידע.
ראשית חייו.
פיט מרוויץ' נולד באליקוויפה, פנסילבניה. למרוויץ' היו יכולות כדורסל גבוהות כבר מגיל צעיר. אביו פרס מרוויץ' היה כדורסלן ומאמן עבר. מרוויץ' הבן התאמן עם אביו על יכולות המשחק כבר מגיל 7. כבר בתיכון התגבש כינויו של מרוויץ', "פיסטול (אקדח) פיט", בעקבות זריקתו הדומה ליריית אקדח תופי.
אף על פי שבתחילה רצה מרוויץ' ללמוד באוניברסיטת מערב וירג'יניה, בחר לשחק באוניברסיטת לואיזיאנה סטייט בעיקר כיוון שאביו אימן את נבחרת הכדורסל שלה. כבר במשחקו הראשון הצטיין מרוויץ', כשקלע 50 נקודות הוריד 14 ריבאונדים ומסר 11 אסיסטים.
מרוויץ' החל לשחק עוד לפני שהומצא קו השלוש, ובכל זאת הוא פיתח קליעה ממרחק גדול. בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, כשהומצא קו השלוש, הוא היה אחד השחקנים היחידים שהתמחו בה. מרוויץ' נחשב לאחד השחקנים הגדולים ביותר במכללתו, ורוב שיאיו עוד לא נשברו.
בכל ארבע שנותיו במכללה הוא קלע לפחות 40 נקודות בממוצע למשחק.
קריירה.
מרוויץ' נבחר בבחירה ה-3 בדראפט 1970 של ה-NBA על ידי אטלנטה הוקס. בהוקס הוא התקשה להשתלב עקב נוכחותו של הגארד המוביל לו הדסון. למרות "קשיי הקליטה" נתן מרוויץ' עונת בכורה טובה ב-NBA. הוא קלע בעונה זו 23.2 נקודות בממוצע למשחק, מספיק כדי להעניק לו בחירה לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA. ההוקס הפסידו בסיבוב הראשון של הפלייאוף בעונה זו לניו יורק ניקס.
בעונתו השנייה בהוקס ירד ממוצע הנקודות שלו, ועמד על 19.3 למשחק. ההוקס השיגו מאזן שווה למאזן בעונה שעברה ועלו לפלייאוף. אך הם שוב הפסידו בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הפעם לבוסטון סלטיקס, למרות שמרוויץ' השתפר והשיג 27.7 נקודות בממוצע בסדרה זו.