כאשר הליבה של כוכב מתכווצת, עקב דעיכת היתוך המימן וקריסה כבידתית, היא מתחממת מאוד. אך ההליום בה מתנהג כחומר מנוון ולכן ההתחממות לא גורמת להתפשטות. הטמפרטורה ממשיכה לעלות, עד לנקודה שהיא מספיקה להיתוך הליום (כ-100-200 מיליון מעלות קלווין). תחילת תגובת ההיתוך משחררת אנרגיה וגורמת לעלייה נוספת בטמפרטורת הליבה, אשר מובילה להתרחבות האזור בו מתרחש היתוך. זוהי תגובת שרשרת שמזינה את עצמה ומתגברת - קצב יצירת האנרגיה בליבה עולה בצורה דרסטית תוך זמן קצר, ויכול להגיע לסדר גודל של פי 100 מיליארד מהשמש. עם זאת, התפרצות אנרגיה אדירה זו אינה גורמת לחוסר יציבות או התפוצצות הכוכב, מכיוון שרובה מושקעת בהתגברות על לחץ הניוון של האלקטרונים.
כתוצאה מהתהליך, מבנה ליבת הכוכב משתנה והיא יכולה להתיך הליום לפחמן באופן רגיל. שלב זה יכול להימשך עד מיליארד שנים נוספות, סה"כ כ-10% מאורך חיי הכוכב.
הבזק הליום יכול להתרחש רק בכוכבים בהם ליבת ההליום היא בעלת מסה של פחות מ-1.4 מסות שמש, מכיוון שבהם החומר בליבה מגיע למצב מנוון. לכן התהליך מוגבל לכוכבים קטנים עד בינוניים, בעלי 1 עד 2.6 מסות שמש.
הבזק הליום בעצמים אחרים.
ננס לבן.
במקרה של ננס לבן שסופח מימן (לדוגמה, מכוכב רגיל במערכת זוגית), בדרך כלל מתחיל תהליך של היתוך הליום על פני השטח שלו. כאשר מצטברת מסה מספיק גדולה של הליום, יכול להתרחש הבזק הליום, אשר יגרור התפרצות אנרגיה וחומר בצורת נובה.
הבזק מעטפת הליום.
תהליך דומה להבזק הליום עלול להתרחש באופן מחזורי בכוכבים הנמצאים בענף הענקים האסימפטוטי (אזור בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל בו נמצאים כוכבים של 0.6-10 מסות שמש בשלב התפתחות מתקדם, לאחר עזיבתם את הסדרה הראשית). בכוכבים אלה ההבזק מתרחש במעטפת מחוץ לליבה.
פעימת הליום
פרסאוס (קבוצת כוכבים)
פרסאוס היא קבוצת הכוכבים שנמצאת בחלק הצפוני של השמים ומייצגת את פרסאוס - הגיבור המיתולוגי, אוחז בידו את ראשה של מדוזה אותה הרג. הקבוצה היא אחת מ-48 הקבוצות שהוגדרו על ידי תלמי.
כוכבים חשובים.
מירפק (α בפרסאוס) הוא על-ענק צהוב במרחק של 590 שנות אור ובעל בהירות נראית מדרגה 1.8 הוא שוכן בתוך צביר פתוח מפוזר למדי שניתן לצפייה נוחה במשקפת שכולל גם את הכוכב δ בפרסאוס.
אלגול (β בפרסאוס) הוא כוכב כפול במרחק של 93 שנות אור כאשר אחד מהכוכבים הוא בצבע כחלחל עם בהירות נראית מדרגה 2.2 בעוד שבן זוגו הוא כוכב עמום עם בהירות נראית מדרגה 12.5. הכוכבים מקיפים זה את זה מדי שני ימים, 20 שעות ו-49 דקות וכאשר הכוכב העמום עובר על פני הבהיר, יורדת הבהירות הנראית מדרגה 2.2 לדרגה 3.5 למשך כ-10 שעות. (גם כאשר הכוכב הבהיר מסתיר את בן הזוג העמום חלה ירידה בבהירות, אך היא קטנה מכדי להיות מורגשת ללא אמצעי תצפית מתקדמים). זהו הכוכב הכפול הלוקה הראשון שזוהה ככזה.
γ בפרסאוס הוא כוכב כפול ומשתנה לוקה דומה לאלגול, אך המחזור שלו הוא של כ-14.6 שנים והשינוי בבהירות הוא מדרגה 2.94 ל-3.22.
ε בפרסאוס הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים בדרגות בהירות 3 ו-8 הניתנים להפרדה באמצעות טלסקופ חובבים.
ϱ בפרסאוס הוא ענק אדום במרחק של 317 שנות אור שבהירותו משתנה באופן סדיר למחצה בין דרגות 3 ו-4 בערך כל 50 ימים.
RS Persei ו-S Persei - כוכבים מסוג על-ענק
גרמי שמים מעניינים נוספים.
M34 הוא צביר פתוח שכולל כ-100 כוכבים במרחק של כ-1,400 שנות אור. ניתן לראותו בקלות בעזרת משקפת ולהבחין בכוכבים עצמם באמצעות טלסקופ קטן.
ערפילית המשקולת הקטנה (M76, NGC 650/651) היא ערפילית פלנטרית עמומה וקטנה, קשה לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים.
NGC 869 ו-NGC 884 הם זוג צבירי כוכבים סמוכים ל-χ בפרסאוס וידועים בשם "הצביר הכפול". כל אחד מהצבירים מכסה שטח בגודלו של ירח מלא וניתן להבחין בהם בתנאי צפייה טובים גם ללא ציוד עזר, אך עדיף לצפות בהם באמצעות משקפת.
מיתולוגיה.
הקבוצה מייצגת את הגיבור מהמיתולוגיה היוונית, פרסאוס בנו של זאוס ושל דנאה, שבעזרת האלים הרג את המפלצת מדוזה שכל מי שהביט בה הפך לאבן. הוא לקח את ראשה של מדוזה (הכוכב β בפרסאוס שמשנה את בהירותו מייצג את עינה המנצנצת של מדוזה, שראשה אחוז בידו של פרסאוס) והשתמש בו כדי להפוך לאבן את מפלצת הים (מיוצגת על ידי קבוצת לווייתן) וכך הציל את אנדרומדה שהועלתה לה לקורבן.
יצחק יוליוס גוטמן
יצחק יוליוס גוטמן (Julius Guttmann; ה'תר"ם, 15 באפריל 1880 – ד' בסיוון ה'תש"י, 20 במאי 1950) היה הוגה דעות יהודי-גרמני, חוקר ומרצה בתחום הפילוסופיה היהודית. מראשוני האוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו.
גוטמן נולד בשנת 1880 בהילדסהיים שבגרמניה, בן לרב והפילוסוף של הדת יעקב גוטמן (1845–1919) ולבֶּאַטֶה לבית סימונסון (נולדה ב-1858) מקופנהגן. אביו שימש בשנים 1874–1892 רבה הראשי של הילדסהיים.
את הדיסרטציה שלו כתב גוטמן בברסלאו, על "מושג האלוהים של קאנט" (Der Gottesbegriff Kants). כבר בשנת 1910 נהיה למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו. ב-1919 הצטרף לסגל בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין והיה מרצה לפילוסופיה יהודית, וכן הוציא בשנת 1933 את ספרו הגדול "הפילוסופיה של היהדות". בשנים אלה היה גם מנהלה המדעי של האקדמיה למדעי היהדות בברלין (Akademie für die Wissenschaft des Judentums).
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים הצעירה. חי בירושלים עד מותו ב-20 במאי 1950. הוא נקבר יום לאחר מכן בבית הקברות סנהדריה. אשתו הייתה מארגאריתה לבית הנטשל. מתלמידיו: גרשום שלום, מרטין בובר, מרדכי קפלן, אברהם יהושע השל, הוגו ברגמן, נחמה ליבוביץ' ויוסף בן שלמה. היה בקשרי ידידות עם ליאו שטראוס. אוספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
תפיסתו.
האמונה הדתית.
רוב מחקרו של גוטמן הוקדש לפילוסופיה יהודית, כשבבסיס השקפתו עומדת ההנחה שזו "פילוסופיה של הדת", היינו פילוסופיה שנושאה הוא הדת ועיקר מאמציה הם השתתה והצדקה של הדת בכלים פילוסופיים. הפילוסופיה של היהדות היא אפוא המאמץ ההולך ונמשך של פילוסופים יהודיים מפילון האלכסנדרוני ועד לימינו להתבונן בדתיות היהודית המעוגנת במקרא ובעקרונותיה, ולבחון אותם בכלים שמעניקה הפילוסופיה שבה אוחז כל הוגה. בעיקרו זהו מאמץ נמשך לבסס הגותית את הדת היהודית, אף על פי שבשל גיוון המשנות הפילוסופיות הרלוונטיות למאמץ זה, הוא מתנהל באפיקים שונים. גוטמן ער לכך שהיהדות לא הגיעה לעיון פילוסופי בכוחות עצמה אלא מכוח המפגש עם התרבות היוונית יוצרת-הפילוסופיה ועם התרבויות המערביות השונות הנובעות ממנה. בימי הביניים מדובר בעיקר בפילוסופיה המוסלמית, נאו-אפלטונית כאריסטוטלית. בעת החדשה זו הפילוסופיה האירופית ובעיקר זו של עמנואל קאנט. גוטמן ראה במפעלו הפילוסופי של מורו, הרמן כהן נדבך בעל חשיבות מכרעת במהלך זה.
ביסוד האמונה היהודית עומדת דת המקרא. כל יתר נדבכי הספרות היהודית, כולל ספרות חז"ל, הם בעלי מעמד משני לעומתה. גוטמן, כמו הרמן כהן, רואה בתורה ובמקרא ספרות אנושית מתפתחת המבטאת את יסודותיה של אמונה זו, ואינו מאמין ברעיון תורה מן השמים, בטענה שהתורה ניתנה למשה ובהיסטוריות של כל סיפור מקראי. ביסוד האמונה המקראית עומד היחס הדיאלוגי בין האל לאדם, המתבטא בהתגלות האלוהים. התגלות זו מבטאת את רצון האל ועיקרה הוא הציווי המוסרי מזה וממד הקדושה מזה. . עניינה של אמונה בבריאת העולם איננו הסיפור המיתי המקראי עצמו אלא הרעיון הדתי שהעולם בידי אלוהים, שהוא יצירתו ושהאדם הוא ברוא האל. האלוהים המתבטא במעשה בראשית כלומר, מעשה בריאת העולם המוצג במקרא אינו שולל רק תפיסות אליליות קדומות, אלא גם תפישות מודרניות (כמו זו של שפינוזה, שמקורם בפנתאיזם) הרואה בטבע אלוהים.
ערך גדול יש למוסר באמונה הדתית, והאלוהים הוא בעל אופי מוסרי מובהק. גוטמן אף מוכיח מחז"ל שהאידיאל המוסרי . לשיטתו, הרמב"ם עבר מהפך "מוזר" בראייתו האינטלקטואלית, כיוון שבסוף "מורה נבוכים" הציג הידמות לאל כרעיון מוסרי ולא פוליטי. כהרמן כהן לפניו, ניסה גוטמן לגשר בין הפילוסופיה של קאנט לבין האמונה היהודית (ובכך "לגייר" את קאנט), וטען כי היחס בין הדת למוסר המשתמע מן המסורת היהודית הוא מתאים ליחס בין הדת למוסר לפי שיטת קאנט. לכאורה הדבר היה נגד שיטת קאנט עצמו, שראה ביהדות, כמו משה מנדלסון לפניו, כקובץ ציווים מעשיים שהכוונה בהם אינה חשובה – ההפך מתורת המוסר שלו. יעקב כ"ץ כותב שגוטמן ראה בהגדרת קאנט את היהדות "עיוות דינה של היהדות, טעות שנשתרבבה לתורת רבם [קאנט] ממקורות זרים ואשר ניתן לעוקרה בלי שהתורה עצמה תיהרס או תיפגם. הדיון בחוות הדעת השלילית של קאנט על היהדות לא בא לגופו, כי אם לשם סלילת דרך ליצירת סינתזה בין הקאנטיניזם ליהדות". אותם מקורות זרים לפי גוטמן הם משפינוזה, ולדעתו אף משה מנדלסון הושפע מהם.
הרמב"ם.
לפי גוטמן, הרמב"ם הוא עמדת ביניים בין שתי השיטות הקיצוניות: מצד אחד האריסטוטליים האסלאמים – אל-פאראבי ואבן סינא – הדוגלים בהכרה בהכרחיות יחסית בטבע (עולם קדמון), ומצד שני הכלאם, המאמינים ברצון אלוהי מוחלט (פעולת הבריאה החופשית). כן גם ההבחנה בין המונחים בתאולוגיה "רצון" ו"חכמה" – הרצון האלוהי הוא הכוונה ופעילות לקראת מטרה, והחכמה האלוהית היא המקור המכַוון את הכוונה והפעולה (הרצון וההכרעה). אחדות החכמה והרצון היא אחדות ההכוונה והפעולה האלוהית. ייחודו ומקוריותו של הרמב"ם היה לא בכך שהכניס רעיונות חדשים לתוך ההתפתחות העיונית, אלא במזיגה שעשה בין השיטות: .