אביו של פלד, יצחק פרלשטיין, היה ממייסדי אגודת הפועל. צחי פלד שיחק בנוער של הפועל תל אביב ולמד בית הספר החקלאי מקוה ישראל, ולאחר שהצטיין במדי קבוצתו, צירף אותו להפועל חולון מאמן הקבוצה, מיכה שמבן. באותן שנים בלטה בקבוצה "החבורה המצרית" שכללה את מרסל חפץ, אליהו עמיאל, רודי ויינברג, פרדי כהן, חיים גורמאזנו וסמי חודדה. הקבוצה "המצרית" מחולון הפכה לשם דבר בישראל. תחילה שיחק פלד בקבוצה השנייה של חולון, ובגיל 16 הועלה לקבוצה הבוגרת.
בשנת 1953, עוד בטרם הוקמה הליגה הלאומית בכדורסל, שיחקה חולון בליגה פנימית של הפועל - וזכתה באליפות. עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל. בהתאם לרוח התקופה, הורכבה הליגה בשיטת ה""50-50", כשמרכזי הפועל ומכבי שולחים כל אחד ארבע קבוצות, על מנת ליצור ליגה בת שמונה קבוצות. פלד לקח חלק במדי הפועל חולון ב-12 משחקים וקלע בממוצע של 7.2 נקודות למשחק. הקבוצה עצמה סיימה את הליגה במקום השני. בעונת 1954/1955 שחזרה הקבוצה את הישגה וסיימה שוב במקום השני אחרי מכבי תל אביב. פלד קלע בממוצע של 12.7 נקודות. באותה שנה זומן פלד לנבחרת ישראל לצורך השתתפות באליפות העולם בכדורסל 1954, אך נופה ברגע האחרון. בשנת 1955 הוא נכלל בנבחרת "הפועל" שזכתה במדליית זהב בפסטיבל הנוער הדמוקרטי בוורשה. פלד גם השתתף בנבחרת הנח"ל שזכתה שלוש פעמים ברציפות באליפות צה"ל.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה, עקב מבצע קדש. עם זאת, במהלך העונה שוחק מפעל גביע המדינה בפעם הראשונה והפועל חולון העפילה לשלב חצי הגמר. בשלב זה הודחה על ידי הפועל תל אביב אחרי ניצחון 64:57 במשחק הראשון והפסד 46:33 במשחק השני. בשנת 1956 זומן פלד לנבחרת ישראל על ידי המאמן אלמר ריפלי, לקראת משחקי אולימפיאדת מלבורן. בסופו של דבר, השתתפות הנבחרת באולימפיאדה בוטלה עקב מלחמת סיני. פלד שיחק בסך הכל 3 משחקים במדי הנבחרת. בשנת 1958 שבר את רגלו ופרש ממנה. במהלך שתי העונות הבאות, החלו השחקנים המצריים בהדרגה לעזוב את הקבוצה. בעונת 1956/1957 סיימה הקבוצה במקום השביעי ופלד קלע בממוצע של 16.1 נקודות (הממוצע הגבוה בקריירה שלו). עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי, כשפלד קולע בממוצע הנקודות עם 11.6 נקודות למשחק.
לקראת עונת 1958/1959, הצטרף לקבוצה משה דניאל ויחד עם עופר אשד ועמוס קופפר-תובל היו השחקנים המרכזיים. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום החמישי. כמו כן, הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה, שם פגשה את מכבי תל אביב והובילה עליה 43:37 כשנותרו שש דקות לסיום המשחק, אך נקודות של מכבי בדקות הסיום הביאו אותה לניצחון 53:47. פלד קלע בגמר 2 נקודות. בעונת 1959/1960, סיימה הקבוצה שוב במקום החמישי. פלד לקח חלק ב-19 משחקים וקלע בממוצע של 9.2 נקודות למשחק.
בתחילת שנות השישים שימש פלד כקפטן הקבוצה והיה לשחקן המוביל יחד עם עופר אשד, כאשר הקבוצה דורגה במרכז הטבלה. בשנת 1964 פרק את הכתף במשחק חצי גמר גביע המדינה לאחר התנגשות בתנחום כהן-מינץ וכתוצאה מכך פרש מכדורסל ועבר לקריירת אימון.
סך הכל שיחק פלד 10 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע בממוצע של 9.3 נקודות למשחק. בנבחרת ישראל רשם פלד 3 הופעות וקלע 6 נקודות.
בין השנים 1972–1974, שימש פלד כעוזר מאמן בהפועל חולון, מאמן כפר ויתקין ומאמן הפועל חולון (בליגה השנייה) עד שהתפטר בשנת 1975. לאחר מכן שימש בתפקיד מנהל מחלקת הנוער והנערים של האגודה, חבר הנהלה בהפועל חולון וחבר ועדת הספורט של עיריית תל אביב. כמו כן, עבד ככרוז.
בשנת 2016 הלך לעולמו.
פליקס אוז'ה-אליאסמי
פליקס אוז'ה-אליאסמים
מיינדרט הובמה
מיינדרט הובמה (הולנדית: Meindert Hobbema; 31 באוקטובר 1638 - 7 בדצמבר 1709), היה צייר נופים בתור הזהב ההולנדי, שהתמחה בנופי יערות, אם כי הציור המפורסם ביותר שלו, The Avenue at Middelharnis (1689, מציג סצנה מסוג אחר.
הובמה היה תלמידו של יקוב ואן רויסדאל, צייר נוף בולט בתור הזהב ההולנדי. בתקופתו הבוגרת ייצר הובמה ציורים מפותחים, מורכבים ומגוונים יותר מאשר המורה שלו. הוא המתמחה בציור סצנות יער שטופות שמש שנפתחות על ידי דרכים ובריכות מים נוצצות. נופים שטוחים למדי עם קבוצות עצים מפוזרות וטחנות מים".
מרבית העבודות הבוגרות שלו נוצרו בשנות ה -60 של המאה ה -17. אחרי שהתחתן וקיבל עבודה כגובה מכס, בשנת 1668 הוא צייר פחות, ואחרי 1689 כנראה בכלל לא. הוא לא היה מוכר במיוחד בחייו וגם כמאה שנה לאחר מותו. עם זאת הפך לפופולרי יותר ויותר מהעשורים האחרונים של המאה ה -18 ועד המאה ה -20.
חייו.
הובמה נולד ומת באמסטרדם. בנו של נגר בשם לוברט מיינדרץ, הוא אימץ את שם המשפחה של סבתו הובמה די מוקדם, אך לא ידוע מדוע עשה זאת. הוא בילה תקופה מסוימת בבית יתומים משנת 1653, וכשנתיים לאחר מכן עזב, ועד מהרה הפך לתלמידו המתועד היחיד של צייר הנוף המוביל באמסטרדם, יקוב ואן רויסדאל, שהשפעתו על עבודתו הייתה גדולה. ייתכן שיאן ואן קסל היה גם תלמידו של רויסדאל; הוא היה קרוב להובמה, שהיה הסנדק לילדו בשנת 1675.
התמונות החתומות של הובמה נוצרו משנת 1658 עד 1689. במשך תקופה ארוכה היה כדאי למחוק את שמו של הובמה מהציור ולהחליפו בשם רויסדאל, לכן ייתכן כי שמו של הובמה הוסר מכמה מיצירותיו. נראה כי הובמה צייר את הדמויות גם במספר ציורים של רויסדאל, אלה הוכרו כנקודות חולשה של המורה. ייתכן שהם נסעו יחד מעבר לגבול גרמניה בשנת 1661.
הובמה התחתן בגיל שלושים לאלט וינק מגורקום, משרתת של הבורגסטר למברט ריינסט, בשלב זה היה דמות פוליטית חשובה במפלגה הרפובליקנית כגיס של האחים דה גראף. (אך איבד את תפקידו בזמן פלישת לואי ה-14, בשנת 1672). היא הייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים. החתונה התקיימה בכנסייה האודרית באמסטרדם, ב -2 בנובמבר 1668. עדי הנישואין היו אחיה של הכלה, קורנליוס וינק ויקוב ואן רויסדאל. לזוג נולדו חמישה ילדים.
הובמה נפטר בדצמבר 1709, ונקבר ב -14 בבית העלמין וסטרקרק באמסטרדם.
גם בשנת 1668, וככל הנראה באמצעות הקשרים עם המעסיק לשעבר של אשתו, הוא קיבל עבודה טובה של "מודד יין" באמסטרדם. הוא העריך וגבה מיסים מקומיים על יין, והחזיק בעבודה זו עד מותו. ברור שציורו הצטמצם מאוד, אך הוא לא הסתיים לחלוטין, כפי שהיה נהוג לחשוב. איכות עבודתו הופכת לא אחידה, אם כי יש עבודות מאוחרות מאוד מוצלחות, כולל ״השדרה במידלהרניס,״ מתאריך 1689 ואחד מציוריו האחרונים. לאחר 1672 שוק האמנות ההולנדי "כמעט התמוטט", ואמנים אחרים בני דורו הפיקו הרבה פחות, ביניהם יוהנס ורמיר, פיטר דה הוך וניקולה ברך.
משפחת הובמה התגוררה ברוזנגרכט בשכונת ג'ורדן, כמו רמברנדט בימיו המאוחרים והמרוששים, כמו גם אדם פינקר, קורנליס הולשטיין ואמנים אחרים. רמברנדט, פרנק הלס, יקוב רויסדאל והובמה כולם מתו בעוני יחסית, לאחר שיצאו מהאופנה, ובמקרה של הובמה לאחר ששוק האמנות ההולנדי קרס ברובו. הובמה ורויסדאל מייצגים יחד את ההתפתחות הסופית של אמנות הנוף ההולנדית בתקופת הזהב.
יצירתו.
למרות חניכתו אצל יקוב ואן רויסדאל, הציורים המוקדמים ביותר של הובמה, מסוף שנות ה-1650, הם בעיקר סצינות נהר יותר בסגנון של קורנליוס ורום וסלומון ואן רויסדאל. סביב שנת 1662 ההשפעה של יקוב ואן רויסדאל על ציוריו של הובמה מתחזקת והוא התמחה בציור נופים מיוערים, לעיתים קרובות מאוד עם בריכות, דרכים ובניין או שניים. אפילו בתוך הציור ההולנדי של ימיו, שבו ההתמחות בסוג מסוים של נושא הפכה לנורמלית, הריכוז שלו בנושא כה ספציפי היה יוצא דופן.
בשארית שנות ה -60 של המאה ה-17, במיוחד עד שנת 1668, נחשבות לתקופה בה יצר את מרבית יצירותיו הטובות ביותר. אלה גברו בגודלן ובמורכבותן ככל שסגנונו השתכלל. נופיו שקופים יותר מסצינות מקבילות ליקוב ואן רויסדאל, כאשר העצים נראים בדרך כלל עם שמיים מאחור. המיומנות שלו בהשפעות השונות של אור וצבע לאורך היצירה, היא יוצאת דופן. לעיתים קרובות הוא משתמש בנקודות נעלמות כפולות כדי להוסיף עניין לקומפוזיציה.
כמה מיצירותיו, כבר בשלהי שנת 1664, הם העתקים קרובים לעבודות של יקוב ואן רויסדאל, והוא לעיתים קרובות חוזר על יצירותיו עם וריאציות. לארבע מתוך חמש היצירות באוסף ואלאס ישנן גרסאות אחרות. עבור חלק מהן הוא עשה שימוש בעוזרים, אם כי מעט ידוע עליהם או על תפקידם.
שביליו או דרכיו מתפתלים בדרך כלל באלכסון על פני הקומפוזיציה דרך עצים וצמחייה צפופים, והעצים מתפשטים ומשתנים בגודלם. טחנות המים והבניינים האחרים נראים בדרך כלל במרחק. באופן כללי רק סצנה אחת או שתיים מופיעות בכל ציור. הקומפוזיציות שלו מצוירות בקפידה וככל הנראה מדומיינות ובדרך כלל נמנעות מכל צורה של סימטריה.
״השדרה במידלהרניס״, יצירה מאוחרת מאוד, מהווה הפסקה מפתיעה מרוב "המוסכמות המייגעות של עבודתו הקודמת". יש בה תיאור מדויק מאוד של נקודה ספציפית. בניגוד לסצנות הרגילות של חורש מחוספס, בסצנה זו הקווים הישרים, עצים מעוטרים, תעלות ניקוז עמוקות משני צידי הדרך, ושימש בעצים צעירים בחלקה מימין, מדגישים את הטבע מעשה ידי האדם בנוף זה. בחזית השמאלית נותר כתם של יער טבעי, בניגוד לשתילים שבשורות מימין. הדמות הבולטת בציור זה יוצאת דופן לעומת ציורי נופים הולנדיים מהמאה ה -17, אשר לעיתים נדירות מראים אדם שעובד את האדמה.