מאז הקמת השכונה הועלו בקשות להפרדת השכונה מתחום היישוב כוכב יעקב והכרזה על השכונה כיישוב במועצה אזורית מטה בנימין, אך, בהיעדר החלטת ממשלה להקמת היישוב כיישוב עצמאי, בקשות אלה לא אושרו. עם זאת, השכונה הוכרה על ידי משרד הפנים כ"אזור בחירה" עצמאי, דבר המעניק לתושבי השכונה ייצוג נפרד במליאה של המועצה האזורית ומעמדה בתוך המועצה כמו יישוב מן המניין.
תחבורה.
בגלל אופי הקהילה החרדית, יש שירות תדיר (יחסית) של תחבורה ציבורית מהישוב אל ירושלים.
כבישים.
הכניסה ליישוב מתבצעת באמצעות כביש אורך היוצא מכביש 60 ומקביל לו. הנקודה הצפונית הקרובה בכביש היא היישוב פסגות, והנקודה הדרומית הקרובה היא מגרון. קיימות תוכניות עתידיות להקלת עומסי התנועה בכביש 437, המהווה את ציר התנועה המרכזי של תושבי השכונה (ובנימין בכלל) אל ירושלים. בשנת 2017 החלו עבודות הגמר לפתיחת כביש הטבעת המזרחי מצפון לדרום, והדבר יאפשר כניסה נוספת לירושלים מאזור בנימין. העבודות אמורות להסתיים באמצע שנת 2018. תוכנית נוספת הנשקלת פתיחת מעבר מכביש 60 דרך כביש 45 אל כביש 443.
בשבע
בשבע הוא שבועון דתי-לאומי המופץ חינם, בעריכת עמנואל שילה, שיוצא לאור החל מ-19 ביולי 2002.
מאפיינים.
העיתון ממשיך את פעילות תחנת הרדיו ערוץ 7.
עורך השבועון מיום הקמתו הוא עמנואל שילה. סגנית העורך היא חגית רוזנבאום. מנכ"ל השבועון הוא דודו סעדה. יו"ר מועצת המנהלים הוא יעקב כץ (כצל'ה). השבועון נמצא בבעלות משותפת של החברות 'הולילנד הולדינגס' (הרשומה באיי מרשל) וגני דוד נכסים. מו"ל העיתון היה הרב חנוך פיוטרקובסקי.
השבועון הביע תמיכה בסירוב פקודה במקרים של פינוי יישובים ובפרט ערך קמפיין בנושא בזמן תוכנית ההתנתקות, אך מנגד נתן במה גם לדעות שהביעו התנגדות לסירוב פקודה.
תפוצת העיתון.
השבועון מופץ מדי יום חמישי ושישי בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית. הוא מונח במקומות ציבוריים כמו חנויות, מרכולים ובתי כנסת. העיתון מופץ בכ-105 אלף עותקים ובכ-1,600 נקודות חלוקה. סקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2006 הציב את 'בשבע' כעיתון הישראלי שלו מספר הקוראים הרב ביותר בסוף השבוע בקרב הציבור הדתי בישראל. בנוסף, על פי סקר זה העיתון מדורג במקום השלישי בתפוצת עיתוני סוף-שבוע. לפי סקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2017 ולתחילת 2018 בשבע היה העיתון השלישי בגודלו בסופי שבוע והגיע ל-6.2% בשיעור הקריאה, אחרי ישראל היום וידיעות אחרונות.
המהדורה הדיגיטלית של העיתון וכן הכתבות מתפרסמות באתר ערוץ 7 ובאתר בשבע.
מדורי העיתון.
לשבועון מספר מדורים קבועים:
מוסף אתנחתא.
מוסף אתנחתא בעריכת חגית רוזנבאום עוסק בחברה ותרבות, רפואה ומשפחה, דמויות וסיפורים אנושיים:
מוספים מיוחדים.
מעת לעת מתפרסמים מוספים שעוסקים בתחומים ספציפיים כגון חינוך, נדל"ן, תיירות, בריאות וטיולים.
כנס ירושלים.
מדי שנה מארגן השבועון, עם ערוץ 7, את כנס ירושלים, הכולל פאנלים, דיונים ופרסים בתחומי פעילות שונים בחברה הישראלית. מחלקת הכנסים והאירועים של קבוצת בשבע יוזמת ומפיקה כנסים ואירועים נוספים, כגון כנס נדל"ן לציבור הדתי, כנס גבאים, כנס סגני ראשי ערים, אירוע הקיץ המרכזי עם זמרים בולטים בבריכת הסולטן.
הוולווט אנדרגראונד
הוולווט אנדרגראונד (באנגלית: The Velvet Underground, בתרגום חופשי לעברית: מחתרת הקטיפה) היא להקת רוק שפעלה בארצות הברית במחצית השנייה של שנות ה-60.
חברי הלהקה המקוריים הם לו ריד, ג'ון קייל, סטרלינג מוריסון ומורין טאקר. הוולווט אנדרגראונד נחשבת לאחת מהלהקות המשפיעות ביותר של העשור, על אף שבמהלך שנות קיומה לא זכתה להצלחה מסחרית. כמו כן, לשניים מחברי הלהקה, לו ריד וג'ון קייל, הייתה זו התחלתה של קריירה מוצלחת ומוערכת מאוד.
זו הייתה אחת מהלהקות הראשונות ששילבו אלמנטים ניסויים ואוונגרדיים במוזיקה הפופולרית. חדשנותה התבטאה הן בצליל החדשני שיצרה, בנכונותם של חבריה ליצור מוזיקה מאתגרת ופורצת דרך ללא התחשבות בפוטנציאל המסחרי, או, לרוב, בהיעדרו של פוטנציאל כזה, ולא פחות מכך בתכנים בהם עסקו שיריה. משום כך היא נחשבת בעיני רבים ללהקה החשובה הראשונה שהשפיעה על התפתחותו של הרוק האלטרנטיבי.
בסוף שנות ה-60, בשיאו של דור ילדי הפרחים וקיץ האהבה שהתרחש בחופה המערבי של ארצות הברית (בעיקר בקליפורניה), עסקה הלהקה בנושאים מעוררי מחלוקת ומרתיעים כגון זהות מינית מעורפלת, שימוש בסמים קשים, הומוסקסואליות ומיניות שנויה במחלוקת (סאדו-מאזוכיזם), נושאים שמצאו את דרכם לסצנת המועדונים בניו יורק באותה תקופה. גם המוזיקה שלהם הפכה לכזו, כאשר הם עשו שימוש לא קונבנציונלי ברעשי מגברים, פידבק ואפקטים מעוותי צליל בשיריהם.
היסטוריה.
קריירה מוקדמת.
תחילת דרכה של הלהקה היא ב-1965. לו ריד, בוגר אוניברסיטת סירקיוז שבצעירותו ניגן במספר הרכבי גאראז' ודו-וופ, הועסק ככותב שירים בחברת התקליטים פיקוויק שהתמחתה בלהיטי פס-ייצור זולים ומהירים להפקה. אחת הנעימות שחיבר ריד עבור חברה זו הייתה The Ostrich. קטע זה היה מעין פרודיה על מקצבי ריקוד שהיו פופולריים באותה תקופה, אך מנהלי פיקוויק חשו שיש לו פוטנציאל להפוך ללהיט והרכיבו בחופזה להקה על מנת להקליט אותו. בלהקה זו, שנקראה "הפרימיטיבים", היה חבר גם ג'ון קייל, וולשי שהגיע לארצות הברית כדי ללמוד מוזיקה קלאסית, אך התעניין גם במוזיקת רוק. ריד וקייל מצאו שפה משותפת והחלו לעבוד ולהופיע ביחד. כך נולד שיתוף הפעולה שיוליד את מחתרת הקטיפה. בתחילה ערכו ניסויים עם נגנים שונים ושמות להקות שונות, כאשר חברו לסטרלינג מוריסון, נגן הגיטרה ואנגוס מקליז בעל התופים, וביחד בחרו את השם מחתרת הקטיפה, שהוא ספר שעוסק בסאדו-מזוכיזם ונכתב על ידי מייקל ליי (המשיכה לתחום הולידה גם את השיר "Venus In Furs", שגם הוא מבוסס על שם ספרו של לאופולד פון זאכר מזוך [על שמו המושג מזוכיזם] באותו נושא).
הלהקה החלה להופיע בניו-יורק, כאשר באותה תקופה ראשונית נגנה מוזיקה הרבה יותר רגועה (בסגנון ה"דור המותש" של שנות ה-50) מהמוזיקה שייצרה בתקופות מאוחרות יותר. ב-1965, כאשר הלהקה החלה לקבל תשלום עבור הופעותיה, עזב המתופף מקליז את הלהקה, בשם האמנות ונגד המסחריות, והוחלף במורין טאקר, שעשתה שימוש פחות סטנדרטי בתופים, בהשתמשה בפטישי עץ ותופי טום-טום, עם קצב סוחף ואקזוטי יותר, אשר אפיין את המוזיקה שעשתה הלהקה מאותה עת.
אנדי וורהול וניקו.
ב-1965 הפך האמן אנדי וורהול למנהל הלהקה, והציג בפניהם את הדוגמנית והשחקנית הגרמנייה ניקו, עמה ביצעו מספר הקלטות שהפכו לאלבום הבכורה של הלהקה - The Velvet Underground and Nico. האלבום הוקלט במשך יומיים בניו יורק, ושוחרר לחנויות בחודש מרץ בשנת 1967 לאחר שעוכב על ידי חברת התקליטים MGM במשך כשנה. עטיפת האלבום, בעיצוב וורהול, הפכה מפורסמת: בננה צהובה על רקע לבן, עם הכיתוב: 'יש לקלף לאט ולראות'. במהדורה הראשונה של האלבום ניתן היה לקלף את המדבקה עם קליפת הבננה הצהובה, ולגלות מתחתיה בננה אדומה. באלבום נכללו כמה משיריה המוכרים ביותר של הלהקה: Heroin, Venus In Furs, Femme Fatale, Run Run Run ועוד. הסגנון לא היה אחיד, ונע בין מלודיות שקטות ורכות כמו Femme Fatale וI'll Be Your Mirror, לשירים עם קצב משתנה וזועם כמו Heroin, אולם הצלילים הדומיננטיים באלבום הם קולו חסר ההבעה של ריד, הויולה עליה ניגן קייל והקצב הקבוע והפשוט של טאקר.
בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה של ניקו Chelsea Girl, בו השתתפו חברי הלהקה כנגנים ואף כתבו ועיבדו חלק משירי האלבום.
White Light/White Heat.
לאחר הצלחת האלבום המשיכה הלהקה להופיע, סגנונם נעשה פרוע ונסיוני יותר ויותר, והם החלו לאלתר בהופעות. בסוף השנה פיטר ריד את וורהול, וגם הקשר עם ניקו הופסק, והלהקה הקליטה את אלבומה השני, White Light/White Heat בתחילת 1968. אלבום זה היה אינטנסיבי אף יותר מקודמו, גס, צועק ובועט, גולמי ולא ערוך, כאשר חלקו הוקלט בהופעות. אחד השירים באלבום, The Gift, הוא למעשה סיפור קצר פרי עטו של ריד המסופר על ידי ג'ון קייל בליווי מוזיקה חורקת. בסוף העבודה על האלבום, החלו מתחים לגאות בלהקה, כאשר הצלחה מסחרית לא הגיעה, והחלו גם חילוקי דעות מוזיקליים בין קייל שמשך לכיוונים יותר נסיוניים ולו ריד שהעדיף ללכת לכיוון הפופי והמלודי יותר. בטרם החלה העבודה על האלבום השלישי פיטר ריד את קייל והחליף אותו בדאג יול.
The Velvet Underground.
אלבומם השלישי יצא בתחילת השנה, התאפיין בסגנון שאליו משך לו ריד את הלהקה, סגנון מלודי, הרמוני ו'פופי' יותר, בליווי הבאס המלודי שיול הביא עמו, מוזיקה קצת יותר תמימה ופחות יומרנית, אבל מאוד נוגעת ונעימה לדעת רבים. לאחר יציאת האלבום הפסיקה הלהקה לעבוד עם חברת התקליטים MGM ועברה לחברת אטלנטיק. בין לבין הוקלטו כמה שירים אשר לא יצאו באף אלבום, ביניהם "Stephany Says" ו"Coney Island Baby" הידועים יותר.
Loaded.
חברת התקליטים החדשה ביקשה אלבום שיהיה "עמוס בלהיטים" ("Loaded with hits"), ולכן הוציאה הלהקה דיסק בשם זה - אולי כבמחווה צינית לבקשת חברת התקליטים. בתקליט המנוני פופ שהיוו את הבסיס האמיתי לקריירת הסולו של ריד בשנים הבאות, כמו "Sweet Jane", "Rock N Roll" ושירי פופ נוספים. האלבום נערך ושונה ללא הסכמתו של ריד, שפרש מהלהקה עוד בטרם יצא האלבום.
1970 ואילך.