ב-9 במרץ 2010 אושרה הרחבת השכונה והקמת 1,600 יחידות דיור חדשות. ההודעה על כך יצרה תקרית דיפלומטית, בעיקר משום שפורסמה בעיצומו של ביקור סגן נשיא ארצות הברית דאז, ג'ו ביידן, בישראל וברשות הפלסטינית במטרה להביא לחידוש שיחות השלום בין הצדדים. ביידן ומחלקת המדינה האמריקנית מחו על התוכנית, כמו גם שרת החוץ של האיחוד האירופי, קתרין אשטון. במאי 2010, הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי הבנייה בשכונה תיפסק למשך שנתיים.
היסטוריה.
"אצטדיון שועפאט".
בטרם נבנתה השכונה, בראשית שנות ה-70, יזם ראש העירייה טדי קולק, תוכנית להקמת קריית ספורט לאומית שבמרכזה אצטדיון כדורגל על "רכס שועפאט". תכנון הפרויקט השאפתני החל בשנת 1971. בשלב א', בנובמבר 1971, אושרה הקמתו של אצטדיון כדורגל בו 23,000 מקומות ישיבה, עם אפשרות הרחבה ל-50,000 מקומות. ב-1973 הוגשה תוכנית להקמת קריית ספורט לאומית המתאימה לסטנדרטים אולימפיים, כשבכללה אצטדיון כדורגל, היכל ספורט, 3 בריכות שחייה, ומגרשי אימונים. עבודות הסלילה של כביש הגישה לאצטדיון החלו ב-1976, ולאחר השלמת התכנון וקבלת האישורים הכריז קולק, בשנת 1977, על תחילת עבודות ההקמה, כשבמקביל החל מאבק של הקהילה החרדית בירושלים נגד התוכנית. גיוס הכספים להקמת הפרויקט ארך מספר שנים ולבסוף סוכם שהממשלה תכסה מחצית מעלות ההקמה וקרן ירושלים את מחצית השנייה, באמצעות תרומות. עבודות התשתית באזור החלו בשנת 1979,כשאליהן מתלוות הפגנות חרדים נגד התוכנית. סיעת אגודת ישראל בעיריית ירושלים החלה להפעיל לחץ להפסקת העבודות, ואיימה לפרוש מהקואליציה העירונית. פעילי ארגון קש"ת גם חיבלו בכלים ההנדסיים שעבדו במקום. באותה תקופה עוד לא נסלל כביש בגין והגישה לאזור הייתה רק דרך שדרות גולדה מאיר ("כביש רמות"), החרדים נהגו לחסום אותו בהפגנות. החרדים התנגדו לבנייתו של מרכז הספורט בטענה שכדורגל הוא "עבודה זרה" ובטענה שהמכוניות הרבות שייסעו בכביש יפריעו למנוחת השבת.
לאחר שהעבודות נמשכו פרשה סיעת אגודת ישראל מהקואליציה העירונית, ובנוסף פנתה לראש הממשלה מנחם בגין שיתערב במשבר. בגין הסכים להקפיא את העבודות ולהפסיק את המימון הממשלתי לפרויקט. תחילה הוסכם על הפסקה של חודשיים כדי לדון שוב בתוכנית ולמצוא מיקום חלופי. מנכ"ל משרד הפנים, חיים קוברסקי, הציע שהאצטדיון יוקם באזור הר חומה. בינואר 1980, העבירה עיריית ירושלים החלטה שאתר שועפאט מועדף להקמת האצטדיון ושיש להמשיך בעבודות, אך סיעת הליכוד העירונית בראשות ראובן ריבלין הצטרפה למתנגדים לתוכנית והעבודות לא חודשו.
בריאיון לאתר ynet סיפר האדריכל דוד קרויאנקר כי הקמת מרכז הספורט נועדה לחזק נוכחות של אוכלוסייה חילונית בצפון ירושלים:
יהודה משי זהב, בריאיון לאתר ynet, סיפר כיצד הוא וחבריו היו עולים על הרכס בחשאי כדי לזרוע חול ואבנים במנועי הטרקטורים שעבדו במקום, כדי לעכב ולסכל את העבודות.
הקמת השכונה.
לאחר ביטול פרויקט "אצטדיון שועפאט" הוחל בתכנון להקמת שכונה לציבור החרדי על גבי הרכס. כדי להוזיל עלויות ולזרז את בניית השכונה הוחלט לשווק ולפתח את כל המתחם במקשה אחת. ב-1989, פנה שר האוצר שמעון פרס ליזמי הנדל"ן קבוצת "האחים רייכמן" שייקחו על עצמם את הפרויקט. במאי 1990 חתמו על ההסכם עם מינהל מקרקעי ישראל להקמת 2,400 יחידות דיור בשכונה. קבלן הביצוע הראשי היה מתתיהו ליפשיץ והשיווק נעשה באמצעות שבע עמותות חרדיות, למשפחות נזקקות ולזכאים.
הקמת השכונה החלה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, על פי תוכנית של האדריכל יעקב יער. על פי דברי המתכנן הושם דגש על שילוב השכונה בנוף הירושלמי. אכלוס השכונה החל בשנת 1997. בשנת 2003 שווקו בשכונה לראשונה 76 מגרשים בשיטת בנה ביתך.
אוכלוסייה.
נכון לשנת 2017 מתגוררים בשכונה 16,736 תושבים ב-2,341 יחידות דיור
קהילת חב"ד.
בשנת תשנ"ב נקרא יעקב שנור על ידי אגודת חסידי חב"ד בישראל להקים קריית ליובאוויטש עבור חסידי חב"ד, כמאה ועשרים משפחות מחסידות חב"ד מתגוררות בשכונת רמת שלמה, בקהילה פעילה יחסית בירושלים. בהמשך פעל שנור לקריאת רחוב "האדמו"ר מלובביץ'", על שם רבי מנחם מנדל שניאורסון ובמרכזו שוכן בית הכנסת 770 כהעתק לבית מרכז חב"ד העולמי – 770 בברוקלין, רב הקהילה הוא הרב יוסף יצחק הבלין.
הקהילה הדתית לאומית.
בשכונה קיימת קהילה דתית לאומית, בת עשרות משפחות, שמרוכזת ברובה ברחוב הרב עוזי קלכהיים. לקהילה בית כנסת על שם אדמונד ספרא וסניף בני עקיבא שנסגר עקב צמצום אוכלוסייה לפני 4 שנים.
רחובות ומוסדות.
רחובות השכונה.
רחובות השכונה קרויים על-שם רבנים ואישי ציבור.
עתיקות.
במהלך חפירות שנערכו בשכונה נמצאה מחצבה עתיקה המשתרעת על שטח של כחמשה דונם וממצאי החפירה הוצגו לציבור בשנת 2007. ייחודה של המחצבה הוא בגודלן העצום של האבנים שנחצבו ממנה. אורכן הוא כחמישה-שישה מטרים, והן מזכירות בגודלן את אבני הכותל המערבי.
באתר אף נמצאה לראשונה יתד ביקוע שלמה שהושארה במקום על ידי החוצבים, וזאת לצד מטבעות ושברי כלי חרס מהמאה הראשונה לספירה.
בנוסף נמצא בשולי השכונה מול שכונת שועפאט גת עתיק ליצירת יין.
התחנה המרכזית ירושלים
תמיר ספיר
תמיר ספיר (1947 - 25 בספטמבר 2014) היה איש עסקים יהודי-גאורגי-אמריקאי, שבשנות השמונים הרוויח מיליארדים בעסקאות ברטר בין דשן לנפט. בשנת 2006 הוא דורג במקום ה-160 ברשימת 400 האמריקאים העשירים ביותר, עם הון מוערך של כ-2 מיליארד דולר.
קורות חיים.
תמיר נולד בשם תֶמוּר סֶפּיאשווילי (בגאורגית: თემურ სეფიაშვილი) בשנת 1947 בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). אביו היה קצין ותיק בצבא האדום. עוד בגיל צעיר הפגין חוש עסקי מפותח. בתחילת שנות השבעים ביקש ממנו חבר שיצטרף אליו לעבודה במילוי בקשות עלייה לישראל בעבור יהודי גאורגיה. עם עליית מספר הבקשות, צמח עסק מצליח, שפעל מביתה של אמו של ספיר, שהתאלמנה. יהודים רבים צבאו מדי יום על פתח הבית. חלק מהסכומים שנגבו בעבור הבקשות נותר בידיו כרווח.
בשנת 1972, בגיל 25, עוד לפני שהספיק לסיים את לימודיו באוניברסיטה, עלה ספיר לישראל, עם אמו אלכסייבה ואשתו בלה (במקור ממשפחת יוסבשווילי), אותה נשא לאישה זמן קצר לפני עלייתו לישראל. הוא עברת את שמו לתמיר ספיר, והתיישב בפתח תקווה. בהמשך עבר לבת ים, שם נולדו ילדיו אלכס, רותי וזינה. הוא עבד כנהג הסעות זמרים ישראלים להופעות, ועסק במכירת ציוד שקנה בגאורגיה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים עזב ספיר את הארץ ועבר לאיטליה, ובהמשך עבר לפרנקפורט שבגרמניה, שם התפרנס מהימורים. לבסוף ביקש להגר לארצות הברית. בעקבות טעות של פקידה, קיבל, בשנת 1975, מעמד של פליט. הוא קיבל דירה בקנטקי, שם עבד כמוכר וכנהג הסעות לקשישים. לאחר זמן קצר עבר לניו יורק.
בתחילת דרכו בניו יורק הוא חסך די כסף וקנה רישיון נהג מונית. מאוחר יותר, בשנת 1977, מישכן את הרישיון הזה, ופתח חנות אלקטרוניקה, בשותפות עם מהגר רוסי, בסמוך למדיסון סקוור גארדן בדרום מנהטן. החנות מכרה מוצרים אמריקנים למהגרים ומבקרים מברית המועצות לשעבר. באותה תקופה אלקטרוניקה מערבית הייתה נכס יקר בברית המועצות, והחנות הצליחה במכירות לקהילה היהודית-רוסית ולדיפלומטים רוסיים, ביניהם גם אדוארד שוורדנדזה, שר החוץ של ברית המועצות באותם ימים. כך יצר ספיר בתקופה זו קשרים עם הדיפלומטים הרוסים.
בשנת 1985 קיבל ספיר הזמנה לביקור בברית המועצות על תקן חבר המועצה הכלכלית לשיתוף פעולה רוסי-אמריקני. בראש המשלחת אליה הוזמן עמד ג'ורג' בוש (האב). זמן קצר לאחר הביקור המוצלח, הוא הקים חברה למסחר בשם "ג'וי לאד דיסטריביושן", שסיפקה לרוסים נעלי ספורט, מוצרי טקסטיל ואלקטרוניקה. הקמת החברה איפשרה לו את ההזדמנות לתווך בעסקאות של ייבוא נפט מברית המועצות. היכרותו עם שר האנרגיה של ברית המועצות ודיפלומטים אחרים תרמו לעסקיו. עסקאות הנפט של ספיר היו עסקאות ברטר, כלומר סחר חליפין, כי באותם ימים אסור היה ליבואנים סובייטים לשלם בכסף אלא בסחורות אחרות, וכך סחר ספיר בנפט ובתוצרי התעשייה הפטרוכימית.
לקראת סיום פעילותו ברוסיה, הקים ספיר בתי חרושת לעיבוד פוליפרופין ליד מאגרי נפט ובתי זיקוק במוסקבה. אולם המיזם נכשל, ובמקביל בתקופה זו התערערה תחושת הביטחון הפיזי של אנשי עסקים זרים ברוסיה, ועלה כוחה של המאפיה הרוסית, דבר שהקטין את רווחי המתווכים. לכן עזב ספיר את רוסיה לניו יורק. עד היום מתנהל משפט סוער נגד חברת הגז והנפט של מוסקבה, אותן תבע ספיר בכ-300 מיליון דולר.
באמצע שנות התשעים, בתקופה בה מחירי הנדל"ן במנהטן היו בירידה, החל ספיר לקנות נכסי מקרקעין רבים, והפך לטייקון נדל"ן ניו יורקי. בשנת 1995 הוא שילם 20 מיליון דולר עבור בניין משרדים של 160 אלף מ"ר באזור וול סטריט. בשנת 1998 חתם ספיר על חוזה חכירה ל-49 שנים של הבניין עם שלטונות התחבורה העירונית של ניו יורק. כיום שווי הבניין הוא עשרות מיליוני דולרים. הסכסוך המשפטי שנוצר על חוזה החכירה ושיפוץ הבניין, בינו לבין רשות התחבורה העירונית, הוסדר לבסוף בשנת 2003.