מהמט הרביעי (טורקית IV. Mehmet; טורקית עות'מאנית محمد رابع; 2 בינואר 1642 - 6 בינואר 1693; כונה גם "מהמט הצייד" - "Avcı Mehmet" בשל חיבתו לספורט זה) היה הסולטאן התשעה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 באוגוסט 1648 עד שהודח ב-8 בנובמבר 1687.
חייו.
מהמט הרביעי היה בנו של איברהים הראשון ושל טורהאן הדיג'ה סולטאן. הוא עלה לשלטון באופן רשמי בגיל 6 וחצי בלבד, ואמו הייתה לעוצרת בשמו, והמשיכה כסולטאנה רשמית גם בהמשך, וחלקה עמו את השלטון. לאחר התדרדרות במצב הצבאי של האימפריה, ספציפית במיצרי הדרדנלים במלחמה נגד הוונציאנים, תוצאה משרשרת וזירים חלשים, טורהאן חדיג'ה העבירה סמכויות רבות לוזיר הגדול קפרילי מהמט פאשה (Köprülü Mehmed Paşa), אשר ביצע רפורמות שהחזירו את הכוח לצבא, ומצב זה לא השתנה שוב עד התפרקות האימפריה. למרות זאת, ויכול שבשל כך, נמשך שלטונו לאורך 39 שנים, דבר שלא קרה מאז ימי סולימאן הראשון באמצע המאה ה-16.
בשנות שלטונו הראשונות, ובהנהגתו של קפרלי ידעה האימפריה מספר הצלחות, ובין היתר כבשה חזרה את איי הים האגאי מידי ונציה והרחיבה את שטח שליטתה במזרח אירופה. עם זאת, לאחר מותו של קפרלי ב-1661 הסתבכו העות'מאנים במאבקיהם המתמשכים כנגד מדינות אירופה. כיבוש פודוליה במהלך המלחמה כנגד פולין בין 1672 ל-1676 הוביל למלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681) בה השיבו הרוסים והאוקראינים לתוקפנות העות'מאנית. מלחמה זו הסתיימה כאשר נחתם הסכם שלום ב-3 בינואר 1681 ואשר קבע את קו הגבול בין המדינות לאורך נהר הדנייפר.
שנתיים בלבד לאחר מכן, ב-1 באפריל 1683, הורו העות'מאנים לצבאם להתקדם לעבר וינה. באמצע חודש יולי החל המצור על העיר ולאחר חודשיים התחולל קרב וינה ב-11 בספטמבר 1683. בקרב זה ניצבה קואליציה נוצרית "קדושה" מול האימפריה העות'מאנית ובנות בריתה, והוא הוכרע ביום המחרת בתבוסה מוחצת של הצבא העות'מאני.
ב-1687 הודח מהמט הרביעי מתפקידו בידי היניצ'רים ונכלא בארמון טופקאפי. הוא הורשה לצאת מהארמון מדי פעם ומת באדירנה ב-1693.
המתקפה על פרל הרבור
אמריטוס
מורנה (גאוגרפיה)
מוֹרֶנָה (או סחופת קרחונים) היא תל או רכס סלעי קטן של חלקיקים ושברי סלעים שנותרו בעמק קרחוני שעוצב על ידי תנועת קרחון מסחיפה של תוצרי שחיקה ובליה.
קיימים מספר סוגי מורנות:
מורנה
דרכי שלום
דַרְכֵי שָׁלוֹם הוא מונח הלכתי המשמש להנמקת פסיקות מדרבנן שנועדו לשמור על השלום. שיקול הלכתי זה שייך לקבוצה מצומצמת של שיקולים הלכתיים שנגזרים במפורש מתכליתה של ההוראה ההלכתית ולא מן המסורת שקדמה לה.
השימוש בשיקול הלכתי זה נעשה בשלושה תחומים: כלל היחסים בין בני אדם, היחס לעם הארץ והיחס לגויים (ובתוכם לעובדי עבודה זרה).
הסדרת היחסים בין כלל בני האדם.
במשנה נאמר: "אלו דברים אמרו מפני דרכי שלום: כהן קורא ראשון, אחריו לוי ואחריו ישראל, מפני דרכי שלום... בור שהוא קרוב לאמה מתמלא ראשון, מפני דרכי שלום... מצודות חיה ועופות ודגים - יש בהן גזל, מפני דרכי שלום, רבי יוסי אומר: גזל גמור." (מסכת גיטין, פרק ה', משנה ח').
משנה זו היא דוגמה לשימוש בהנמקה הלכתית זו כדי להסדיר יחסים בין אישיים. הסדרת היחסים הבין אישיים נעשית גם במקרה של מחלוקת על כבוד, כמו בעניין סדרי הקריאה, וגם במקרה של דיני ממונות: אין לקחת חיות שנלכדו במלכודת, אפילו שבעל המלכודת לא יודע אפילו שהן נתפסו ואין לו עדיין קניין מלא עליהן. נוצר מצב בו נמנעו (למעט רבי יוסי) מלהשתמש בהנמקה מסורתית- גזל, והעדיפו לנמק את הפסיקה בנימוק "מפני דרכי שלום".
היחס לעם הארץ.
בתלמוד הירושלמי (מסכת דמאי, דף יז:, פרק ד, הלכה ב) ניתן למצוא דוגמה לשיקול 'דרכי שלום' ביחס לעם הארץ- לדעת אחד המתדיינים מניחים שעם הארץ עישר את הפרות שקנו ממנו ולא חייבים לעשר אותם שוב. במקרה זה נעשה ויתור על החמרה במצווה מהתורה (ואולי אפילו ויתור על המצווה עצמה, אם עם הארץ באמת לא עישר), על מנת לשמור על השלום.
היחס לגויים.
על פי ההלכה היחס לגויים, ובמיוחד לעובדי עבודה זרה שביניהם צריך להיות קר וצריכה להיות הפרדה ברורה בין קהילות הגויים לבין קהילות היהודים. הפרדה זו מתבטאת בהגבלות על המפגש היומיומי כמו גם בהגבלות על מפגש עם הגויים בצמתים מרכזיים יותר בחיים.
כדי לאפשר את המפגש ולמנוע מריבות- שמשמעותן חמורה יותר כשהגויים הם השלטון- התירו חכמים הנהגות קרבה שונות ביחס עם הגויים מפני דרכי שלום.
דוגמה למספר הנהגות כאלה נמצאת במסכת גיטין: "אין ממחין ביד עניי נכרים בלקט בשכחה ובפאה, מפני דרכי שלום. ת"ר: מפרנסים עניי נכרים עם עניי ישראל, ומבקרין חולי נכרים עם חולי ישראל, וקוברין מתי נכרים עם מתי ישראל, מפני דרכי שלום." (דף ס"א.)
דרכי שלום – מוסר או תועלת?
הדעות חלוקות בשאלה אם השימוש בטיעון דרכי שלום נובע מטעמי מוסר או תועלת. על פי חלק מן הדעות, מדובר במצב בו נפסקה ההלכה מטעם זה בדיעבד ולצורך גדול, כלומר, אם אין חשש להרעה ביחסים בין ישראל לעמים האחרים אם לא "ילכו לקראתם" ניתן לבטל הלכות אלה. ניתן לראות דוגמאות לאופן מחשבה זה בהשתלשלות ההלכתית של כמה מן ההלכות שנפסקו מפני דרכי שלום ומאוחר יותר, כששיקולים שונים מטיב היחסים עם הגויים עמדו על הפרק, בוטלו או השתנו מאוד. לדוגמה- למרות הכתוב בגמרא על תמיכה בעניי נכרים, מאוחר יותר נפסקה הלכה שאוסרת על תמיכה בעניי הגויים מתוך מחשבה שהדבר גורע מחלקם של עניי ישראל. ייתכן, עם זאת, שהשינוי ההלכתי נעשה בגלל העוני הגדול, או סיבות אחרות, ולא בגלל הקלת ראש בשיקול המתחשב בדרכי שלום.
לעומת זאת, ישנה גישה שדרכי שלום מבטאת קביעה מוסרית לכתחילה, כפי שמשמע מדברי הרמב"ם: וזה שאמרו חכמים אין כופלין להן שלום בעכו"ם לא בגר תושב, אפילו העכו"ם צוו חכמים לבקר חוליהם, ולקבור מתיהם עם מתי ישראל, ולפרנס ענייהם בכלל עניי ישראל, מפני דרכי שלום, הרי נאמר טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו, ונאמר דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום. גם הרב אונטרמן כתב על דרכי שלום כך: "אינו בבחינת מידת חסידות ולא כאמצעי להגן על עצמנו אלא נובע מעצם המוסר של תורתנו הקדושה." (שבט מיהודה, חלק ג', סימן ע'). הגישה הטוענת שדרכי שלום הוא טיעון שנבחר מלכתחילה גורסת כי מטרת השימוש בטיעון זה הוא לאפשר את האמירה המוסרית בתוך ההתנהגות ההלכתית. התומכים בגישה זו מביאים כראיה את האפשרות לתלות קיום הלכות אלה בטעמים מסורתיים יותר- לאסור על לקיחת השלל ממלכודות בגלל איסור גזל, לתלות יחס טוב לנכרים שבשלטון בגלל הציווי להימנע מסכנות גדולות, וכו'. תליית המצווה בדרכי שלום מאפשרת לפוסק (וגם למקיים ההלכה) לכלול טווח רחב של מעשים תחת הצורך לשמור על השלום ובכך להתכוון יותר טוב להבאת שלום לעולם וליחס אנושי ומקבל יותר כלפי האחר, לא בגלל צווי פרטני (כגון איסור גזל) אלא בגלל מחשבה על התכלית.
דרכי שלום בפסיקה בימינו.
המונח דרכי שלום עולה בדיון ההלכתי בימינו בעיקר בשני הקשרים: היחס לחילוניים והיחס לגויים.
הרב חיים דוד הלוי פסק שאין ביחסי ישראל והגויים בימינו שיקולים של דרכי שלום מכיוון שהגויים בימינו אינם עובדים עבודה זרה והיחס אל הגוי צריך להיות על פי כללים אחרים.
סולימאן השני
סולימאן השני (בטורקית: II. Süleyman; בטורקית עות'מאנית: سليمان ثانى,
15 באפריל 1642 עד 22 ביוני 1691) היה הסולטאן העשרים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 בנובמבר 1687 ועד מותו.
ביוגרפיה.
סולימאן השני היה אחיו של הסולטאן הקודם מהמט הרביעי והיה צעיר ממנו בשלושה וחצי חודשים בלבד. מאחר שעלה לשלטון בגיל 45 שנים, בילה את מרבית חייו בהסגר בקפס על מנת להבטיח שלא ינסה להדיח את הסולטאן השליט. כשבאו להודיעו על הדחת אחיו, סבר שקמו עליו להורגו, וסירב לעזוב את תחומי הארמון. תקופת שלטונו הייתה קצרה ובמהלכה נוהלו ענייני המדינה בידי הוזיר הגדול שבלם מתקפה אוסטרית בסרביה ודיכא מרד בבולגריה.
גילאן
מחוז גילאן (בפרסית: گیلان) הוא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, גובלת בים הכספי ובירתה העיר רשת.
שטחה 14,042 קמ"ר. ב-2006 מנתה אוכלוסיית המחוז כ- 2,404,861 תושבים.
אהמט השני
אהמט השני (בטורקית II. Ahmet; בטורקית עות'מאנית احمد ثانى,
25 בפברואר 1643 עד 6 בפברואר 1695) היה הסולטאן העשרים-ואחד של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-22 ביוני 1691 ועד מותו.
שלטונו נמשך ארבע שנים בלבד וענייני הממלכה נוהלו בעיקר בידי הווזיר הגדול. בתקופתו איבדה האימפריה את אחיזתה בהונגריה, וונציה כבשה מידיה את האי כיוס בים האגאי.
חיים אישיים ומשפחה.
אהמט השני נולד ב-25 בפברואר 1643 או ב-1 באוגוסט 1642 (לפי גרסאות שונות), כבנו של הסולטאן איברהים הראשון. אהמט השני היה בנו של הסולטאן איברהים הראשון ואחיהם של שני הסולטאנים הקודמים לו מהמט הרביעי וסולימאן השני. אמו, אווה, הייתה יהודיה מפולין. היה זה מנהג מצד סולטאנים עות'מאנים להוליד ילדים עם שפחות ממזרח אירופה, וכך עשה גם אביו הסולטאן איברהים.
רעייתו נקרא רבייה וככל הנראה מתה באיזיד, איסטנבול, ב-14 בינואר 1712, וקבורה במסגד סולימנייה. לזוג נולדו תאומים-איברהים וסלים, ובת נוספת בשם אסיה. איברהים הפך לנסיך הכתר ב-22 באוגוסט 1703.
תקופת מלכותו.
במהלך שלטונו, הקדיש הסולטן אהמט השני את עיקר תשומת ליבו למלחמות נגד ההבסבורגים ולנושאי חוץ, נושאים ממשלתיים וכלכליים הקשורים אליהם. החשובים ביותר היו רפורמות המס והכנסת מערכת חוות המס לכל החיים.