הן לרוב לא מעוצבות כדי לעמוד בלחץ של יותר מ-200 kPa. ממטרות אלו מסודרות בשורה ובעלות יכולת התזה גדולה ביותר ובעלות ראשים מסתובבים שמכסים חלקים גדולים מהשדה. ישנם מספר סוגים של ממטרות בעלות ראשים מסתובבים: יש כאלו שמונעות על ידי "כדור ציר" ויש כאלו בעלות יתד בולט בכיוון יציאת המים מן הממטרה ("יתד פגיעה"). הסתובבות הממטרה נעשית כך שפעם בסיבוב, המים יפגעו ביתד ויגרמו לתזוזה של הראש המסתובב ומכאן, לסיבוב נוסף וחוזר חלילה. סוג נוסף הוא ממטרות המותקנות על קוונועים ומתיזות מים תוך כדי תנועת הקוונוע לאורך השדה או סביב צירו (בקוונוע מחוגי).
בישראל.
בישראל ישנו שימוש נרחב בממטרות נמוכות ברוב הערים, המשמשות את העיריות להשקיית גנים ציבוריים ופארקים.
משנת 2008, נאסרה ההשקיה בממטרות בשעות הבוקר בשל המחסור החמור במשק המים בישראל. ההשקיה בשעות הבוקר מותרת אך ורק על ידי טפטפות, וגם זאת תחת מספר תנאים.
קנוניזציה
קאנוניזציה (קדושים נוצרים)
בנצרות הקתולית, קאנוניזציה (בעברית קידוש או הקדשה) היא תהליך ההכרזה על אדם מת כקדוש. בעבר, אנשים הוכרו כקדושים בתהליך לא-רשמי, אך בסופו של דבר התהליך מוּסד.
בכנסיות הקתוליות, פעולת הקאנוניזציה מבוצעת על ידי האפיפיור בלבד, והיא מגיעה להשלמתה בסופו של תהליך ארוך הדורש הוכחות לכך שהאדם שהועמד לקאנוניזציה חי ומת בדרך מופתית וקדושה, ושהוא ראוי להיות מוכר כקדוש. הכרה רשמית זו מעניקה לאותו אדם תהילת עולם בכנסייה הקתולית, וניתן להזכירו בנוסחי תפילה שונים.
תהליך הקאנוניזציה אינו הופך אדם לקדוש, אלא רק מכריז על כך שהאדם הוא קדוש, כלומר היה כזה גם לפני הקאנוניזציה וגם במהלך חייו; עם זאת, לקדוש אין להתייחס כאל אל, אלא כאל אדם ששירת בחייו את האל, וחייו הקדושים הפכו אותו לראוי לאהבתו המיוחדת. מקובל לומר שישנם קדושים רבים בגן עדן שלא הוכרו על ידי הכנסייה הקתולית באופן רשמי כקדושים, אך קדושתם אינה פחותה משל אלו שכן הוכרו רשמית ככאלה.
תהליך הקאנוניזציה.
תהליך הפיכתו של אדם לקדוש הוא תהליך ארוך, המורכב ממספר שלבים. התהליך המתואר כאן תקף לכנסייה הקתולית, ונקבע על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1983:
"משרת האל".
זהו השלב הראשון בתהליך הקאנוניזציה. בישוף, בדרך כלל זה האחראי על המקום בו המועמד מת או נקבר, נותן רשות לפתוח בחקירת מעלותיו וסגולותיו של האדם. אין לפתוח חקירה זו קודם שחלפו 5 שנים מיום פטירתו של האדם, אלא ברשות מיוחדת מהאפיפיור. רשות זו ניתנה, לדוגמה, בתהליך הקאנוניזציה של האם תרזה, ושל האפיפיור יוחנן פאולוס השני על ידי יורשו, האפיפיור בנדיקטוס ה-16. במקרים שבהם נפתחת חקירה שכזאת, בדרך כלל מוקמת ועדה שחוקרת את פעולותיו, כתביו ודרשותיו של המועמד ונכתבת ביוגרפיה מפורטת הכוללת עדויות ראייה של אנשים שהכירו את המועמד. לאחר שנאסף מידע מספק על אותו אדם, הבישוף המקומי מוסר את המידע למועצת הוותיקן, וזו מתכנסת וממנה פוסטולאטור – אדם שתפקידו לאסוף מידע נוסף על חייו של מְשָרֵת האל.
הכרזת "נון-קולטוס".
לאחר המשך החקירה, גופתו של משרת האל מוצאת מקברה ונעשית בדיקה שלא קיימת סגידה אפיקורסית או כופרת סביב משרת האל או סביב קברו. הכרזה זו נקראת בלטינית non cultus. הגופה נשמרת לצורך שימוש כשריד של האדם, למקרה שיוכרז כקדוש.
מכובד / גיבור בחסד.
לאחר שנאסף מידע מספיק, מועצת הוותיקן תתכנס ותמליץ בפני האפיפיור להכריז על מעלותיו הנשגבות של משרת האל. הדבר אומר שמשרת האל הפגין מעלות של אמונה דתית, תקווה וצדקה, ואת המעלות הבסיסיות של זהירות, צדק, עוז רוח ומתינות, ברמה הרואית. מנקודה זו, מכנים את משרת האל "מכובד" (venerable). למכובד עדיין אין יום בשנה המשויך לו, כנסיות לא יכולות להיבנות לכבודו, והכנסייה לא הכריזה על הימצאותו של האדם בגן עדן.
מבורך.
בירוך (Beatification) הוא הצהרה של הכנסייה ש"ראוי להאמין" שהאדם נמצא בגן עדן. השלב הזה שונה למרטירים ולכאלה שאינם מרטירים:
קדוש.
השלב הסופי בתהליך הקאנוניזציה הוא העלאה מדרגת "מבורך" ל"קדוש". לצורך כך, יש להוכיח שהמבורך ביצע נס (בנוסף לזה שהוכח בשלב הבירוך, במקרה שאינו מרטיר). הכרזה זו אומרת שהאדם ללא ספק נמצא בגן עדן. את היום שהוכרז כיומו של הקדוש ניתן לחגוג בכל רחבי העולם הנוצרי הקתולי (אך אין זו חובה). ניתן לבנות כנסיות לכבודו, והמאמינים הקתולים רשאים לחגוג ולציין את כבודו של הקדוש.
זרמים אחרים בנצרות.
הכנסייה האורתודוקסית.
בכנסייה האורתודוקסית, התהליך נקרא "גלוריפיקציה" והוא שונה מהתהליך המקובל בכנסייה הקתולית. על פי התפיסה האורתודוקסית, התהליך מבוצע על ידי אלוהים ולא על ידי נציגים של הכנסייה עלי אדמות.
לאחר שהאדם נעשה קדוש על ידי רוח הקודש, האל יכול להלל את האדם על ידי נסים. בסופו של דבר, הגלוריפיקציה תוכרז על ידי בישוף, בדרך כלל לאחר חקירה שנועדה להבטיח שהאדם היה בעל אמונה אורתודוקסית, חי חיים הראויים לחיקוי, ושהעדויות לנסים שיוחסו לו הן אמינות. הגלוריפיקציה אינה הופכת את האדם לקדוש, אלא רק מציינת את קדושתו, שהוכחה על ידי האל.
למרטירים לא מתבצע תהליך רשמי של גלוריפיקציה, שכן העדות להקרבתם האישית מספיקה כדי להוכיח שהאל הפך אותם לקדושים.
הכנסייה האנגליקנית.
מאז פירוד הכנסייה האנגליקנית מהכנסייה הקתולית, רק המלך צ'ארלס הראשון הוכרז כקדוש. לכנסייה האנגליקנית חגי קדושים נוצרים משלה, ובהם חגים לאנשים שלא הוכרזו רשמית כקדושים, כמו ק.ס. לואיס (22 בנובמבר) ומרטין לותר קינג (4 באפריל).
הכנסייה הפרוטסטנטית.
על פי האמונה הפרוטסטנטית, מושג הקדושה בוטל לחלוטין, ואין קדושים נוצרים. הפרוטסטנטים אינם מעניקים כבוד מיוחד לאנשים שעברו קאנוניזציה לעומת אנשים רגילים שנפטרו ולא עברו תהליך של קאנוניזציה.
לותרניזם.
חלק מהמאמינים בלותרניזם מכירים בקדושים הנוצרים, אך רק באלה שהוזכרו בכתבי הקודש.
ספר חנוך החבשי
קנון
קנונים
הכתבים הפאליים
Comverse
מרכז הטניס של הפארק האולימפי (סיאול)
מרכז הטניס של הפארק האולימפי בסיאול הוא מתחם טניס הממוקם בפארק האולימפי של בירת קוריאה הדרומית סיאול. במרכז נערך בשנת 1988 טורניר
הטניס האולימפי של אולימפיאדת סיאול. כמו כן נערכו במרכז מספר התמודדויות של נבחרות קוריאה הדרומית במסגרת גביעי הדייוויס והפדרציה. כיום נערכת במרכז אליפות קוריאה הפתוחה. לאצטדיון המרכזי יש תכולה של 10,000 צופים.
מיץ מרה
מרכז הטניס של הפארק האולימפי בסיאול
אלפא-ביתא
ריגליץ
ריגליץ (בפולנית: Ryglice) היא עיירה בגליציה דרומית לטרנוב.
היסטוריה.
ריגליץ הוקמה במהלך המאה ה-18 על ידי בני אצולה בעלי אדמות באזור, כעיירה פרטית ובשנת 1824 קיבלה מהשלטונות האוסטרים מעמד רשמי של עיירה. משעברה לחזקת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשבה שוב ככפר מבחינה אדמיניסטרטיבית. היא הייתה מרוחקת כ-8 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר ותושביה התפרנסו מחקלאות, אריגה, עבודה באחוזתו של הפריץ ומסחר ושירותים שונים לכפריי הסביבה.
יהודים.
לפי ההערכות, יהודים התיישבו בריגליץ כבר באמצע המאה ה-18, למרות שידיעות מוצקות על קהילה ועל רב יש רק מתחילת המאה ה-19. יהודי ריגליץ התגוררו במרכז העיירה ועסקו במסחר, רוכלות, וגם בחייטות, זגגות ומלאכות אחרות. היו גם יהודים שהתגוררו בפרברי העיירה ועסקו בחקלאות. כמה מאמידי הקהילה עבדו עבור הפריץ המקומי.
יהודי ריגליץ, כשאר יהודי גליציה המערבית התאפיינו בהיותם אדוקים, ובמהלך השנים עברו רובם לתנועת החסידות. בתחילת המאה ה-19 כיהן כרבה של ריגליץ הרב טוביה גוטמאן, שהיה מתלמידיו של החוזה מלובלין. אחריו כיהן חתנו, הרב נחום צבי הורביץ טנצר, שהוחלף על ידי בנו הרב אברהם אבא הורוביץ טנצר. גם הוא העביר את תפקיד הרב לבנו אחריו, הרב יעקב יצחק הורוביץ, שכיהן במקביל כרב בריגליץ ובלימאנובה, ועל כן שהה בריגליץ רק בימים הנוראים ובחגים. בהיעדרו, מילא את מקומו שמחה ברגלס, סוחר שהיה גם תלמיד חכם. משנת 1904 כיהן כרבה של ריגליץ הרב יקותיאל צבי זלמן גוטווירט, שהיה חתנו של הרב נחום צבי הורביץ טנצר. אחריו כיהן כרב אלטר אליעזר הורוביץ ובערך בשנת 1922 היה ישראל יוסף בנו, רבה של ריגליץ. הרב יוסף שמואל שמלקא ארליך כיהן כרב אחריו, וככל הנראה היה אחרון הרבנים בריגליץ.
אזור ריגליץ לא התפתח ובתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מתושביה היהודיים להולנד, בלגיה וארצות הברית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נעזרו יהודי ריגליץ על ידי הג'וינט ובין השאר הוקם במקום "חברת ביקור חולים".
פרברים.
בגמינת ריגליץ שריגליץ היא מרכזה נמצאים מספר כפרים קטנים:
אדיב שישכלי
אדיב אבן חסן שישכלי (בערבית: أديب الشيشكلي; 1909 – 27 בספטמבר 1964) היה מנהיג צבאי סורי ונשיא סוריה בשנים 1953–1954.
ביוגרפיה.
שישכלי נולד בעיר חמאת בסוריה להורים ממוצא כורדי. הוא למד באקדמיה הצבאית בדמשק ושירת בצבא שהיה תחת פיקוד צרפתי.
במלחמת העצמאות הצטרף לצבא ההצלה של קאוקג'י וקיבל פיקוד על גדוד הירמוך השני. עם גדוד זה חדר לארץ ישראל ב-1 בינואר 1948 והתמקם בתרשיחא. ב-20 בינואר 1948 התקיף את קיבוץ יחיעם ונחל תבוסה. במאי 1948 הצליחו כוחותיו להדוף את התקפת חטיבת יפתח בקרב מלכיה הראשון אולם נחלו מפלות בקרבות על הגליל המזרחי ועל צפת.