בסעיף 25בהצהרה האוניברסלית של זכויות האדם של האומות המאוחדות, בשנת 1948, נרשם: "לכל אחד קיימת הזכות לחיות בסטנדרט ראוי של בריאות ואורח חיים נאות לו ולמשפחתו, כולל אוכל, לבוש, מגורים, מענה רפואי ושירות סוציאלי נחוץ". ההצהרה מעניקה התאמות ביטחון נוספות במקרי הידרדרות פיזית או נכות ומעניקה התייחסות מיוחדת בדבר טיפול באימהות ובילדים.
ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם היא ההכרזה הראשונה בדבר זכויות אדם בסיסיות לכל באי העולם והשנייה שהוזכרה באופן בינלאומי הזכות לבריאות. זכויות אלו מטילות אחריות הקובעת מהו הסטנדרט הבסיסי לו כל אדם זכאי. הזכות לבריאות חורגת מעבר להענקת שירותי בריאות חיוניים ומשתרעת אף על מעטפת הבריאות כגון: חינוך נאות, דיור, מזון ועוד.
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
הזכות לבריאות מוגדרת על ידי האו"ם גם בסעיף 12לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (ICESCR) משנת 1966 הקובעת שמדינות שהן צד לאמנה זו מכירות בזכותו של כל אדם להנאה מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שניתן להשיג.
הצעדים שינקטו על ידי המדינות שהן צד לאמנה במטרה להגיע למימוש המלא של הזכות יכללו הדברים ההכרחיים לשם: הפחתת שיעור לידות מיתה; תמותת תינוקות ושמירה על התפתחות תקינה של הילד; שיפור היגיינה סביבתית ותעשייתית בכל היבטיו; יצירת תנאים שיבטיחו את מלוא תשומת הלב הרפואית והענקת טיפול ראוי; בקרה וטיפול של מחלות אנדמיות, אפידמיות, תעסוקתיות ועוד.
הקשר לאמנה בדבר העלמת כל צורות האפליה נגד נשים.
סעיף 12 לאמנת האומות המאוחדות משנת 1979 בדברהעלמת כל צורות האפליה נגד נשים מגדיר את ההגנה המוענקת לנשים מפני אפליה מגדרית בעת קבלת שירותי בריאות וזכאות נשים להוראות בריאות ספציפיות הקשורות למגדר. הנוסח המלא של סעיף 12 אומר: "המדינות שהן צד באמנה ינקטו בכל האמצעים המתאימים לחיסול האפליה נגד נשים בתחום הבריאות להבטחת, על בסיס שוויון בין גברים ונשים, גישה לשירותי בריאות, לרבות אלה הקשורים לתכנון המשפחה". המדינות שהן צד לאמנה יבטיחו לנשים שירותים מתאימים בקשר להריון, אחרי תקופת הלידה. האמנה מחייבת את המדינות החברות במתן שירותים רפואיים בחינם במידת הצורך. המדינות החברות אף מתחייבות לדאוג לתזונה הולמת במהלך ההיריון וכן במהלך תקופת ההנקה.
הקשר לאמנה בדבר זכויות הילד.
את הזכות לבריאות ניתן לראות במספר מקרים וסעיפים באמנת זכויות הילד משנת 1989. סעיף 17 לאמנה מדבר על זכות הילד לשקיפות מידע הנוגע לבריאותו הגופנית והנפשית. סעיף 23 ממשיך לעסוק בזכות לבריאות ומתייחס לזכויותיהם של ילדים נכים וכולל שירותי בריאות שיקום ומניעה. סעיף 24 מהווה הסעיף המרכזי המתאר בפירוט את נושא בריאות הילד וקובע שהצדדים מכירים בזכות הילד להנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג ולמתקנים לטיפול במחלות ובשיקום הבריאות להבטחה שלא יהיו ילדים שנשללת מהם הזכות לשירותי בריאות. האמנה מונה צעדים ליישום הוראה זו: הפחתת תמותת תינוקות וילדים; מתן טיפול רפואי לכל ילד בדגש על פיתוח שירותי בריאות ראשוניים; הבטחת טיפול הולם לפני ואחרי לידה עבור אימהות; היאבקות במחלות ובתת תזונה לרבות במסגרת הטיפול הראשוני; פיתוח טיפול מניעתי, הדרכה להורים ולתכנון המשפחה ועוד. ההתייחסות לזכות לבריאות הופכתממושג למהות.
ביקורת על הזכות לבריאות במשפט הבינלאומי ועל היקפה.
פיליפ בארלו כתב כי טיפול רפואי אינו צריך להיחשב "זכות אדם'" בשל הקושי בהגדרתו ובהגדרת מהו ה'היקף המינימלי' תחת הזכות ההגדרתית. בנוסף, בארלו טוען כי זכויות בכללותן מטילות חובות על מנת להגן ולהבטיח אותן. במקרה של 'הזכות לבריאות' קשה להבין מי מחויב באחריות חברתית כלפי הזכות. לבסוף טוען בארלו כי לזכויות האדם בכלל בסיס פילוסופי שמאז ומעולם היה רעוע. אמנם רוב האנשים רואים יתרון בזכויות אזרחיות או פוליטיות אך קשה למצוא בסיס תועלתני ורציונלי לציפייה לטיפול רפואי באותה הדרך.
לביקורתו של בראלו מצטרףג'ון ברקלי אשר מוסיף לטענותיו ביקורת נוספת: הזכות לבריאות אינה מקיפה באופן מוחלט ואינה מציגה בצורה ראויה את האחריות האישית שחב כל אדם כלפי בריאותו האישית ושמירה עליה בחיפוש אחר אורח חיים בריא. בשל כך לטענתו, יש לתקן את היקף הזכות כדי שיישום הזכות לבריאות יהיה אפקטיבי.
ביקורת נוספת נשמעת על ידיאימרי ג'. פי. לופאלר הטוען כי הזכות כלל אינה ישימה. לטענתו, זכות שכזו מטילה עומס כספי ולוגיסטי שאינו בר השגה. לאורך הביקורת מתייחס לופאלר אף לכך שקיימים אילוצים משאבים שהופכים את הזכות להאריך חיי אדם ללא הגבלת זמן לפעולה לא מציאותית מה שגורם לכך שאנשים חיים עד גילאים מופלגים וחייהם יקרים ונופלים על כלל הציבור. בביקורתו אף שואל האם הפכנו את הרצון להיות צעירים לנצח לזכות אדם? לואפלר מציע תחליף – אם המטרה היא שיפור בריאות האוכלוסייה, יש לפנות אליה באמצעות מדיניות חברתית-כלכלית ולא זכות פורמלית לבריאות שכן דרך זו היא שגויה.
הזכות לבריאות בראי המשפט המשווה.
הזכות לבריאות והדילמה שהיא מעלה בעולם של משאבים מוגבלים, מביאות לריבוי מקרים אשר מובאים לבתי המשפט המדינתיים. השאלות שמגיעות לפתח בתי המשפט בישראל נדונות גם במדינות אחרות. קשה לומר שהפסיקה במדינות אלה מציעה תמונה ברורה של מהי הזכות לבריאות, אך בפיתוח המחשבה על הזכות חשוב בוודאי לראות מה היו השיקולים שנשקלו בבתי המשפט ברחבי העולם שדנו בנושאים אלה, ולהכיר בכך שהשאלות שהפסיקה הישראלית עוסקת בהן נדונות במדינות רבות בעולם, לעיתים קרובות כשאלות חוקתיות בהקשר של זכויות אדם.
כך למשל, באיטליה, סעיף 32 לחוקה קובע כי, על הרפובליקה להגן על הבריאות כעל זכות יסודית של הפרט וכעל אינטרס של הקולקטיב, ומובטח טיפול רפואי חינם לעניים. כמו כן, בדרום אפריקה, סעיף 27 לחוקה קובע כי, לכל אחד הזכות לנגישות לשירותי הבריאות, וכי על המדינה לנקוט בצעדים, במסגרת המשאבים העומדים לרשותה, ליישומה הפרוגרסיבי של הזכות. בדומה לכך, בית המשפט האירופי לזכויות אדם ציין בעניין קפריסין נ' טורקיה כי באופן עקרוני סעיף 2 באמנה האירופית לזכויות אדם יכול לחול גם על תחום שירותי הבריאות, וכי תיתכן הפרה של הזכות לחיים, מקום שהמדינה מסכנת את חייו של אדם על ידי מניעת טיפול רפואי הפתוח לציבור הרחב. אולם, בית המשפט הותיר ב״צריך עיון״ את השאלה: באיזו מידה הזכות לחיים מטילה חובה לקיים סטנדרט מינימלי של שירותי בריאות. המשפט ההשוואתי מלמד אותנו, כי מדינות רבות בעולם, בדומה לישראל, לא ממהרות לעגן בצורה חד משמעית את הזכות לבריאות, ומוצאות את הדרכים לספק את השירותים לאזרחים בצורות שונות.
אדית הולוואי
אדית הולוואי (באנגלית: Edith M. Holloway; 1868–1956) הייתה שחמטאית בריטית ופעמיים אלופת בריטניה בשחמט לנשים.
הולוואי ניצחה באליפות בריטניה הראשונה לנשים שנערכה בשנת 1919, זכתה מספר פעמים בפודיום באליפויות נוספות וזכתה בפעם השנייה בתואר בשנת 1936.
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924), ייצגה את אנגליה ותוצאותיה +2 -9 =2. בין היתר ניצחה את פטר פוטמקין. זו הייתה הופעה ראשונה של אישה באולימפאדת גברים.
באולימפיאדת השחמט 1927 חלקה מקום רביעי-חמישי, אחרי ורה מנצ'יק, קטרינה בסקוב ופאולה וולף-קלמר.
באליפות העולם בשחמט לנשים 1935 חלקה מקום שישי-שביעי (לצד רוזה הרמן)
באליפות העולם בשחמט לנשים 1937 חלקה מקום 10–16.
ג'ון אדמס (פירושונים)
אליהו זאב לוין אפשטיין
אליהו זאב לוין אפשטיין (28 ביולי 1864, כ"ד בתמוז תרכ"ד, וולקוביסק, פולין הרוסית – 18 ביולי 1932, י"ד בתמוז תרצ"ב, רחובות) היה מו"ל עברי, מחנך וממייסדי רחובות. מנהל הוצאת א. לוין אפשטיין.
ביוגרפיה.
אליהו זאב לוין-אפשטיין נולד בוולקוביסק שבפלך סובאלק של פולין הרוסית. אביו, שמואל לוין-אפשטיין, ייסד את בית המסחר לספרים לוין אפשטיין.
למד בחדר ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין. כאשר חזר לביתו סייע ביד אביו בניהול הוצאת הספרים בוורשה ולמד רוסית, צרפתית וגרמנית בנוסף ללימודי קודש. אז גם התחבר לחברי תנועת חובבי ציון ופרסם מספר מאמרים בעיתונו של נתן בירנבוים (טובע המונח "ציונות"). בתקופה זו נשא את יהודית, ונולדו בניהם שמואל ורחביה.
בשנת 1889, בעקבות מאמרו של אחד העם "לא זה הדרך", היה מראשוני החברים בארגון הסתרים בני משה (ארגון סתרים) והקים את סניף הארגון בוורשה.
יחד עם חברו זאב גלוסקין ייסד את אגודת מנוחה ונחלה במטרה להקים בארץ ישראל מושבה שלא תהיה תלויה בתמיכת הברון רוטשילד.
בשנת 1890 עלה לארץ ישראל, ויחד עם חברים באגודת "מנוחה ונחלה" רכש מיהושע חנקין 10,000 דונם מאדמות דוראן שמדרום לראשון לציון במטרה להקים את המושבה רחובות. בשנים הראשונות לא הייתה ללוין אפשטיין הכנסה בארץ ישראל, והוא ומשפחתו התפרנסו מהכנסות בית המסחר לספרים.
בשנת 1896 התמנה לאחראי על החינוך במושבה רחובות. יחד עם המורה שמחה וילקומיץ, הקים את בית הספר הראשון במושבה. השניים הכינו תקנון שהעמיד בראשו את חיוב לימוד השפה העברית, את הכרת הארץ ואת החיבור לחגי ישראל כמפתח לחיבור לשפה העברית, לעם היהודי ולארץ ישראל. תקנון זה משקף את התפיסה החינוכית שהונחלה לכל מערכת החינוך הציונית מאז. לדוגמה תקנות בית הספר כללו לראשונה גם טיולי בית ספר: