לאחר תפקיד זה החלה לקבל תפקידים רציניים יותר, כגון תפקידה כנערתו של פרנק סינטרה בסרט "השליח ממנצ'וריה" (1962). ב-1963 הופיעה בסרט המוזיקלי "ביי ביי בירדי" לצידו של דיק ואן דייק.
לי הופיעה עם בתה ג'יימי לי קרטיס בסרט "" שצולם בשנת 1998.
לי הייתה פעילה בהנהלת "מוסד הקולנוע והטלוויזיה", ארגון המספק ביטוח רפואי ושירותים רפואיים לאנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
בשנת 1962 נישאה לרוברט ברנדט, ונישואים אלו החזיקו מעמד עד מותה. היא נפטרה בביתה בשכונת בוורלי הילס שבלוס אנג'לס ממחלת דם בשנת 2004, כשמשפחתה לצידה.
הג'יהאד האיסלמי
בולבוליים
בולבוליים (שם מדעי: Pycnonotidae) הם משפחה של ציפורי שיר. מקור השם בערבית, ופירושו "זמיר" – ואכן הבולבוליים נודעים בשירתם.
מאפיינים.
לבולבוליים גודל בינוני. הקטנים שבהם בגודל דרור הבית, והגדולים מגיעים עד גודל קיכלי. אורך גופם נע בין 14 ל-28 ס"מ. כנפיהם קצרות יחסית ומעוגלות, לעומת זנבם שהוא ארוך ומסתיים בקו ישר או קדוד מעט. נוצות גופם ארוכות, רכות וצמריות, במיוחד בגב, ומכאל שמם המדעי, שמשמעותו "גב צפוף". צווארם קצר ובעל כיסוי נוצות דליל, וכשהבולבול מותח צווארו מתגלה אזור קירח בין העורף לנוצות השכם. הצבע השולט בנוצות הבולבוליים הוא ירוק-זית, או צהוב-חום, אך ישנם מספר מינים בעלי צבעים בולטים. הרגליים חלשות וקטנות, והבולבוליים כמעט שאינם נמצאים על הקרקע, אלא רק על צמחים. מקורם קצר וחזק, ובזוויותיו (חיבוריו עם הראש) מעין זיפים קשים.
שני הזוויגים דומים, כאשר אצל חלק מהמינים הזכר גדול יותר. במהלך השנה אין הבדלים בניצוי, שלא כמו דרור הבית שמשנה את הופעתו פעמיים בשנה.
במשפחת הבולבוליים 19 סוגים, הנפוץ מביניהם הוא הסוג בולבול "Pycnonotus", וכ-121 מינים. הבולבוליים נפוצים באפריקה, באסיה הטרופית, וגם בישראל יש מין אחד, בנוסף למין המזדמן בולבול לבן לחיים "Pycnonotus leucotis".
למין הנפוץ בישראל, בולבול צהוב-שת יש תת-שת צהוב; למינים אחרים יש תת-שת בצבעים שונים. לחלק מהמינים ציצת-כרבולת בולטת.
הבולבוליים ניזונים בעיקר מפירות ומחרקים.
רוב מיני הבולבוליים הם ציפורים יציבות (שאינן נודדות), אבל מחוץ לעונת הרבייה הן משוטטות בקבוצות.
הקן דמוי סלסילה ומראהו מרושל. הביצים מוכתמות בשלל דגמים המשתנים ממין למין. הגוזלים בוקעים עירומים וסומים.
בולבול
בֻּלְבּוּל (שם מדעי: "Pycnonotus") הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הבולבוליים החיים באפריקה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה אך חלקם הופצו לאזורים נוספים.
מקור השם בולבול מערבית, שם הוא משמש באותה הוראה ומקור שמו במלה הערבית ל"בועה" ומקור מים; משם הגיע אל הפרסית והטורקית במשמעות "זמיר" - ואכן הבולבול נודע בשירתו היפה. בסוג זה כ-40 מינים.
תיאור.
הבולבולים חיים בלהקות קטנות ונמצאים יחדיו במשך רוב שעות היום. הם ניזונים בעיקר מחרקים, מפירות ומעלים.
הנקבה בונה את קִנה בתוך סבך הצמחייה, ושם היא מטילה כ-3 ביצים בצבע סגלגל. גוזליה בוקעים עיוורים וללא נוצות.
בישראל נפוץ מאוד המין בולבול צהוב-שת ומזדמן לעיתים המין בולבול לבן-לחיים.
מינים.
על מינים נוספים ישנה מחלוקת על שיוכם לסוג והם הועברו לסוגים אחרים.
תרבות ההיפ הופ
תרבות ההיפ הופ היא תנועה שהחלה על ידי נוער אפרו-אמריקני ולטיני בניו יורק ומאז נפוצה בכל העולם. ארבעת היסודות המרכזיים שמרכיבים את ההיפ הופ הם: גרפיטי (Graffiti), די ג'יינג (Djing), אמסיינג (MCing) וברייקינג (Breaking ,poping, ידוע גם כברייקדאנס וכפופינג).
המונח היפ הופ הפך אצל רבים לשווה ערך למונחים ראפ ומוזיקת היפ הופ.
גרפיטי.
גרפיטי הוא ביטוי אומנותי וסימון גבולות של כנופיות רחוב. גרפיטי לרוב מצויר בצורה לא חוקית על רכוש ציבורי. אחת ממטרות הגרפיטי היא מחאה חברתית, למשל לפני מלחמת המפרץ השנייה בעיראק ראש עיריית פריז קרא לאומני גרפיטי לצייר על קיר מיוחד שימחא כנגד המלחמה בעיראק. תרבות ההיפ הופ אימצה בחום את הגרפיטי.
ברייקינג.
ברייקדאנס הוא סוג של ריקוד אקרובטי המהווה את אחד מיסודות ההיפ הופ. בריקוד קיימים מספר רב של Power moves שמהם הרקדן בוחר את הסדר והסגנון ויוצר לעצמו סגנון ביצוע ייחודי.
אמסיינג.
אמסיינג הוא בעצם ראפ, כלול גם בו ביטבוקס.
למוזיקת היפ-הופ ולראפ המשתלב בה, יש קשר ישיר למוזיקה ששרו האפרו אמריקנים באפריקה, מוזיקה שהתבססה על קצב ושירה, כמו מוזיקת ההיפ הופ. חלק מהמסורות של האפרו-אמריקנים נדדו איתם לעולם החדש. מסורת השירה המשפיעה ביותר היא הדאב, מסורת שמקורה בג'מייקה ובה כלי ההקשה מופרדים משאר המוזיקה ומוחצנים, עם הזמן החלו להדביק לקצב הדאב מילים. סגנון זה התפתח בג'מייקה לרגאיי ובארצות הברית למוזיקת היפ הופ.
ראפ הוא הדיבור המתלווה למוזיקת ההיפ הופ. ישנם סוגים שונים של ראפ ובהם ראפ פוליטי, ראפ שמלווה במוזיקת ג'אז, ראפ אלטרנטיבי, ראפ מחתרתי ועוד. סוג הראפ הפופולרי ביותר הוא הגנגסטה ראפ שמתאר את קרבתו של הראפר לעבריינות.
הדי ג'יי קול הרק שהיגר מג'מייקה לניו יורק בשנות ה-70 הפך לאחד המייצגים הבולטים של התרבות החדשה. הוא ניגן במסיבות רחוב ועם הזמן הפסיק להשתמש בתקליטי רגאיי ועבר להשתמש בתקליטים של דיסקו ורוק משום שהקהל הניו יורקי לא אהב כל כך את סגנון הרגאיי. עם הזמן החלו די ג'יים להשתמש בכמה תקליטים בו זמנית והטכניקות של מיקסוס השתכללו. הדי ג'יים החלו לדבר בזמן שהמוזיקה נוגנה, נקראו אמ.סי. (master of ceremony) ובעיקר הציגו את עצמם ואחרים בקהל כאשר הם משתדלים לחרוז. בחלוף הזמן הם השתכללו והחלו לשלב מילים שנחרזו בצורה מורכבת יותר כאשר בו זמנית הם דיברו על נושאים הומוריסטים ולעיתים על נושאים בעלי גוון מיני. בסוף שנות ה-70 מוזיקת ההיפ הופ החלה לחדור לקהל הרחב, כאשר היא מבססת את מעמדה לאורך שנות ה-80 ונהפכת למוזיקת מיינסטרים לכל דבר בשנות ה-90.
דיג'יינג.
המושג "די ג'יי" (Disc jockey) מתייחס לאדם הבוחר ומנגן מוזיקה מוקלטת מראש עבור קהל המאזינים. המונח שימש בתחילה לתיאור שדרני רדיו אשר הציגו וניגנו תקליטים, אך כיום ישנם סוגים רבים של די ג'יי.
בהיפ הופ הדי ג'יי משתמש בתבניות ריתמיות המצויות בתקליטים קיימים, עושה עליהן מניפולציות במימד הזמן (כגון האטה או האצה של השיר וחזרה על קטעים מהשיר), מוסיף להן אפקטים, כגון סקראצ'ינג, והכל בצורה חיה וספונטנית.
תרבות הדי ג'ייז בהיפ הופ התפתחה ברחובות ניו יורק, בעיקר ברובע הברונקס, שם היו מתאספים חבורות של אפרו-אמריקנים ומבצעים מניפולציות בשירי היפ הופ, היו שרקדו ברייקדאנס לצלילי מוזיקה אותה יצר הדי ג'יי והיו שהנחו את הטקס ושרו שירי ראפ.
11 הנקודות
11 הנקודות הן אחד-עשר יישובים אשר הוקמו במבצע התיישבות גדול בנגב הצפוני, במוצאי יום הכיפורים תש"ז י"א בתשרי, בלילה שבין 5 ל-6 באוקטובר 1946, ביוזמת הסוכנות היהודית. מטרת המבצע הייתה לגרום להכללת אזור הנגב בתוך גבולותיה העתידיים של המדינה היהודית. מבצע התיישבות זה נחשב לגדול מסוגו בשנים שקדמו להקמת מדינת ישראל.
הרקע המדיני למבצע.
הרוב המוחלט של היישוב היהודי ב-1946 היה מרוכז במרכז הארץ וצפונה. בנגב ישבו מאות בודדות של מתיישבים יהודים במספר מועט של קיבוצים בנגב הצפוני ובשלושת המצפים. האוכלוסייה בנגב מנתה כ-50,000 תושבים, רובם המוחלט בדווים. לאחר פרסום הספר הלבן של שנת 1939 הגבירו מוסדות היישוב רכישה של קרקעות גם בנגב (תוך כדי עקיפת החוק שאסר זאת) כחלק מתוכנית להתיישבות עתידית. ביולי 1946 פורסמה תוכנית מוריסון גריידי, שצמצמה במידה ניכרת את השטח שיועד לבית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. התוכנית קבעה כי מדינה יהודית תקום על 17% משטחי ארץ ישראל המערבית, מדינה ערבית על 40% מן השטח ו-43% אחוז (כולל ירושלים) יישארו בידי המנדט הבריטי. הנגב הצפוני יועד להיות חלק מהמדינה הערבית והנגב הדרומי יועד להישאר בשטח הבריטי.
עוד טרם לפרסום תוכנית מוריסון גריידי, החליטו ראשי היישוב ליצור מציאות פוליטית חדשה שתאלץ את הגורמים הבינלאומיים לשקול את מפת החלוקה מחדש. העיתוי לפעולה נבחר כתגובה לאירועי השבת השחורה בה נעצרו מרבית מנהיגי היישוב ולאחר ה"עוצר הגדול" (עוצר של 80 שעות על תל אביב בקיץ 1946). לוי אשכול, שמילא זמנית את תפקיד ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות בארץ, יזם את הקמת 11 היישובים. כתב על כך שמחה בלאס בספרו "מי מריבה ומעש":
כתב על כך ביומנו ד"ר יוסף ויץ, מראשי הקרן הקיימת לישראל (שביוזמתו הוקמו עוד ב-1943 שלושת המצפים):
הסיבה העיקרית להיקפו הנרחב של המבצע המתוכנן הייתה ניסיון ליצירת מציאות פוליטית חדשה בנגב הצפוני תוך כדי משיכת דעת הקהל לעניין. גם בחו"ל וגם בציבור היהודי בארץ (הדגשת חשיבות הנגב). כמו כן, סברו המארגנים כי יקשה על הבריטים לפנות בכוח מספר רב כל כך של נקודות. סיבה נוספת הייתה הקרבה היחסית בין הנקודות, שהייתה אמורה לאפשר להן לסייע אחת לשנייה בנושאי ביטחון ולוגיסטיקה בהמשך דרכן כיישובים חדשים.
ההכנות למבצע.
ברשות הגורמים המיישבים היו קרקעות בנגב שנרכשו מידי בעליהן ועליהן תוכנן להקים יישובים. הקרקעות נרכשו על ידי סוחרים פרטיים (כגון משה סמילנסקי), חברת הכשרת היישוב והקרן הקיימת. כל הקרקעות עליהן עלו 11 הנקודות היו בבעלות יהודית.