פוקס חזר לארצות הברית בשנת 1901. חלק מקום 10–11 בתחרות קיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 (ניצח: פרנק מרשל) בין ניצחונותיו בתחרות זו ניצח את דוד ינובסקי, קרל שלכטר, ריצ'רד טייכמן ומיכאל צ'יגורין, פוקס ניצח באליפות מועדון מנהטן בשנת 1905, חלק מקום 2–3 עם פרנק מרשל בתחרות ניו יורק 1906 (ניצח: אז'ן דלמאר), הגיע למקום השלישי בתחרות טרנטון פולס בשנת 1906 (ניצח: עמנואל לסקר) וחלק מקום 7–8 בתחרות ניו יורק 1916 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
פוקס שיחק במועדון מנהטן בתחרויות באמצעות כבלים נגד מועדון פרנקלין מפילדלפיה, ומול מועדון שיקגו בשנים 1906-1904, וכן פעמיים בתחרויות ארצות הברית מול אנגליה, בשנים 1907 ו-1911.
מוזיאון הישוב היהודי בחברון
פנריר
פֵנְריר (בנורדית עתיקה: Fenrir; לעיתים גם פֵנְריס) הוא זאב מפלצתי מהמיתולוגיה הנורדית, ילדם של האל לוקי והענקית אנגרבודה.
דמותו.
האדה הפרוזאית מספרת כי האלים השאירו את פנריר לגדול בסביבתם, אך רק האל טיר היה אמיץ מספיק כדי להאכילו. כאשר ראו האלים כמה גדל הזאב מדי יום ונזכרו בנבואות אשר קשרו את פנריר להשמדתם, החליטו לכבול אותו. תחילה יצרו האלים שרשרת חזקה אשר נקראה לֵדינְג והציעו לפנריר לבחון את כוחו מולה. פנריר הסכים ושבר את השרשרת בקלות. לאחר מכן יצרו האלים שרשרת חזקה כפליים שנקראה דְרוֹמי, שגם ממנה נחלץ פנריר בקלות.
אז שלח אודין את סְקירְניר, אחד מעוזריו של האל פְרֵייר, לבקש מהגמדים לעצב שלשלאות מתאימות. הגמדים יצרו את השרשרת משישה מרכיבים: צליל פסיעות של חתול, זקן של אישה, שורשי הר, גידים של דב, קולו של דג ורוק של ציפור, ומשום כך לא קיימים עוד דברים אלה בעולם. שרשרת זו נקראה גְלֵייפְניר ונראתה כסרט משי דק. האלים קראו לפנריר והציעו לו לנסות את כוחו מול גלייפניר. פנריר חשש מתרמית ולכן הסכים רק בתנאי שאחד האלים יכניס את ידו לפיו כמחווה של אמון, ורק האל טיר הסכים. משראה הזאב כי נפל למלכודת שטמנו לו האלים, נשך את ידו של טיר, אשר נותר מאז עם יד אחת בלבד.
האלים השחילו את השרשרת דרך אבן אשר נקראת גְיוֹל וקברו אותה עמוק באדמה. את השרשרת הם הידקו עם סלע עצום אשר נקרא תְבִיטְי ואותה הם קברו אף עמוק יותר. לבסוף הכניסו האלים חבל לתוך לועו של פנריר כדי למנוע ממנו לנשוך. הרוק הזורם מפיו יוצר נהר אשר נקרא וַן. פה פעור של מפלצת איומה מופיע לא פעם כשער לגיהנום באומנות ימי הביניים ונקרא גם לוע השאול.
לפנריר שני צאצאים, סקול ("בגידה") והאטי ("שנאה"). סקול רודף אחרי המרכבה בה נמצאת השמש ואילו האטי רודף אחרי הירח. במקומות מסוימים באגדה שורר בלבול ביניהם, ולעיתים תפקיד הרדיפה מיוחס לפנריר.
בזמן הראגנארוק סקול והאטי ישיגו את השמש והירח. פנריר ישתחרר מכבליו ויטרוף את האל אודין. וידר, בנו של אודין, ינקום את מות אביו.
אזכורים בתרבות הפופולרית.
שמו של פנריר מופיע לעיתים גם בתרבות המודרנית. פנריר גרייבק ("פנריר אפור הגב") הוא איש זאב בסדרת הארי פוטר. פנריז הוא כינויו של מתופף להקת Darkthrone.
ירחי שבתאי.
השמות פנריר, סקול והאטי, יחד עם דמויות אחרות מהמיתולוגיה הנורדית, ניתנו לירחיו השונים של שבתאי.
שרת התיירות
סנטר (פוטבול אמריקאי)
סנטר (מאנגלית, בארצות הברית: Center או C, בקנדה: Centre). זוהי עמדה בפוטבול האמריקאי או הקנדי.
בפוטבול הקולג'ים בארצות הברית מוענק פרס דייב רימינגטון לסנטר הטוב ביותר באותה שנה
תיאור.
הסנטר היא העמדה הפנימית ביותר בין אנשי הקו ההתקפי בקבוצת ההתקפה הפוטבול. כמו כן הסנטר הוא האדם שמוסר (מוציא "סנאפ") מבין רגליו את הכדור אל הקוורטרבק בתחילת כל מהלך התקפי
תפקידים.
תפקידו הראשון והעיקרי של הסנטר הוא להעביר את הכדור אל הקוורטרבק, העברה זו נקראת סנאפ. תכנון המהלך ההתקפי ברובו נישען על המיקום של אנשי הקו ההגנתי והליינבקרים ביחס לקו ההתקפי ואילו מרווחים בקו ההתקפי אנשי ההגנה בוחרים לכסות. בגלל שהסנטר רואה בצורה הברורה ביותר את המערך ההגנתי לפני הסנאפ, הוא הראשון שמכריז על שינוי בקו ההתקפי, ההכרזה הזאת מבוססת על מיקום אנשי הקו ההגנתי וחוליית הליינבקרים ביחס למרווחים שיש בקו ההתקפי, רוב השינויים שיבואו לאחר מכן מבוססים על ההכרזה של הסנטר. במקרים מסוימים הסנטר יכול לשנות את המערך של הקו ההתקפי כולו.
לאחר הסנאפ על הסנטר מוטלת האחריות לחסום את שחקני הקבוצה היריבה. משימות החסימה שעל הסנטר לבצע משתנות בתלות במהלך ההתקפי שרוצים לבצע.
חסימות לריצה.
חסימות לריצה משתנות בתלות במהלך שרוצים לבצע ובמערך ההגנתי, כמו כן יש צורך בדחיפה של שחקני הקבוצה היריבה וזהו אחד מתפקידי הסנטר והליין ההתקפי בכלל. לאחר הסנאפ בדרך-כלל משימות החסימה של הסנטר יכללו:
בזמן המהלך.
ברוב מהלכי ההתקפה הסנטר יעביר את הכדור ישירות לידיו של הקוורטרבק "מתחת לסנטר" (אנדר סנטר או באנגלית under center בסלנג). במערך השוט-גאן, הסנטר ימסור את הכדור לקוורטרבק שעומד מספר יארדים מאחוריו. במערכים לשער שדה או הרחקה הסנטר ימסור את הכדור למחזיק או המרחיק שנעמדים מספר יארדים מאחוריו. בגלל שסנאפ גרוע יכול להרוס מהלך של הקבוצות המיוחדות ולגרום לאיבודי כדור, ישנן קבוצות שמאמנות שחקן במיוחד לתפקיד סנטר של מערכי הקבוצות המיוחדות. שחקן זה נקרא לונג סנאפר. חשוב לזכור שהסנטר אינו מחויב להעביר את הכדור לקוורטרבק המחזיק או המרחיק, אלא יכול להעביר את הכדור לכל שחקן העומד מאחוריו. לכן יש מהלכים שבהם הסנטר מעביר את הכדור ישירות לרץ האחורי, שבדרך-כלל מקבל את הסנאפ, וזאת במטרה להטעות את ההגנה.
קבוצות מיוחדות.
במערכי הקבוצות המיוחדות, אם זהו מהלך הרחקה על הסנטר ימסור את הכדור בין 12 ל-14 יארד למרחיק, ואם זהו מהלך לשער שדה הסנטר ימסור את הכדור בדרך-כלל 7 יארד אל השחקן המחזיק (השחקן שמכין ומחזיק את הכדור עבור הבועט). זהו תפקיד שכל סנטר יכול לבצע אך קבוצות רבות מאמנות אנשים במיוחד לתפקיד זה (לונג סנאפר). ישנה חשיבות רבה למסירה ארוכה כזאת, והיא כדי שבזמן הבעיטה שחקנים גבוהים הנעמדים על קו ההתנגשות לא יצליחו לחסום את הכדור במעופו. כמו כן שבמיקרה וההגנה על הבועט קרסה לבועט יהיה זמן לשחרר את הכדור.
משיכת עבירות.
למרות שהקוורטרבק הוא זה ששולט בכדור, זהו התפקיד של הסנטר להכניס את הכדור למשחק, ולשחקני ההגנה אסור לחצות את קו ההתנגשות לפני הסנאפ. סנטר "ערמומי" יכול להטעות את הקבוצה היריבה לעשות עבירת אופסייד, או לעשות סנאפ בזמן ששחקני ההגנה מחליפים עמדות, או מחליפים שחקנים.
נושא רומח
נושא רומח (לעיתים מכונים נושאי חנית) הוא חייל רגלי שחימושו העיקרי הוא רומח. ידית העץ הארוכה של הרומח עלולה להישבר בקרב, לכן חומשו נושאי הרומח גם בחרבות, פגיונות, אלות וכלי נשק אחרים.
נושאי רומח הם מהחיילים הראשוניים בהיסטוריה שאפשר להבדילם מיתר החיילים בעזרת כלי נשק שבו הם נלחמו. בתחילה, הרומח היה נשקו של חיל רגלים כבד ונושאי הרומח היו מוגנים בשריון רב. עם הזמן עברה הבכורה בשדות הקרב לחיל הפרשים והאמידים העדיפו לשרת בחיל זה ולא בחיל רגלים. המגמה הזאת הייתה חזקה במיוחד בימי הביניים. היות שבימי הביניים בדרך כלל נקנו כלי הנשק והשריון בכספו של החייל עצמו (עם יוצאי דופן מעטים), נותרו נושאי הרומח רגלים לא מוגנים.
באירופה, דחקו חיל הפרשים והקשתים את רגלי נושאי הרומח משדות הקרב ומשקלם הלך והצטמצם בימי הביניים, עד שזכה לעדנה מחודשת בשיא ימי הביניים כשבקרבות דוגמת קרב קורטואה (1302) ובקרב גשר סטירלינג (1297) הביס חיל רגלים לראשונה בימי הביניים צבא אבירים. רגלים אלה היו מורכבים בעיקר מנושאי רומח.
בעת החדשה בלטו שני סוגים של חיל רגלים: מוסקטרים ונושאי הרומח. נושאי הרומח היו צריכים להגן על המוסקטרים מהסתערות חיל הפרשים ומרגלים אחרים בגלל קצב האש הנמוך של המוסקט והדיוק הדל שהציע נשק זה לחייל. עם התפתחות המוסקטים והמצאת כידון הרובה נעלמו נושאי הרומח משדות הקרב האירופאים בראשית מאה ה-18, אם כי היו נפוצים עד המאה ה-19 בקרב כוחות גרילה שלא היו להם אמצעים לרכוש כלי נשק מורכבים יותר.
התפתחות.
העת העתיקה.
הרומח והחנית היו נשקי המוט העיקריים של חיל רגלים כבד בעת העתיקה. היו לכך סיבות רבות, בין היתר קלות הייצור של כלי נשק אלה שלא דורשים מתכת איכותית רבה שהייתה קשה להשגה בעת העתיקה. סיבה נוספת היא קלות השימוש בכלי נשק זה לעומת כלי נשק זמין אחר - החרב. אפילו חיילים לא מאומנים שקובצו בגוש גדול אחד וחומשו בחניתות וברמחים היו יכולים להילחם בצורה סבירה בעוד שחיילים לא מאומנים שחומשו בחרבות היו בדרך כלל מועדים לתבוסה.
כדי להשתמש ברומח ובחנית בצורה יעילה, היו צריכים החיילים להתקבץ לגושים גדולים. מבנה זה חשוף במיוחד לפגיעות של קשתים ומטילי כידונים, לכן עטו חיילים אלה שריון גוף, קסדה ומגן. שריון גוף היה נפוץ, אך לא הכרחי ונושאי רומח רבים הסתדרו בלי שריון גוף כבד. המאפיין המרכזי של נושא רומח בעת העתיקה מלבד הרומח עצמו היה המגן. בעזרת המגן שמר החייל על מקומו במערך ואיבוד המגן היה משבש מאוד את המבנה.
נושאי הרומח הראשונים היו הרגלים הכבדים של שומר.
המערך הצפוף של נושאי רומח המוגנים במגן היה נפוץ בכל העולם העתיק, אך התפתח במיוחד ביוון העתיקה. ביוון נקראו חיילים אלה הופליט שנלחמו במערך צפוף הנקרא פלנקס. התפתחות הטקטיקה הביאה להופעת הסריסה, רומח באורך של 6-7 מטרים שהייתה בשימוש פזטיירוי המקדונים.