אריך גאורג סבסטיאן אנטון פון פאלקנהיין (גרמנית: Erich Georg Sebastian Anton von Falkenhayn; 11 בספטמבר 1861 - 8 באפריל 1922), היה איש צבא גרמני בדרגת גנרל חיל הרגלים, כיהן כראש המטה הכללי בצבא הגרמני בחלק ממלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן היה מפקד הארמייה התשיעית ומפקד הכוחות העות'מאנים בארץ ישראל. לאחר פרישתו הפך להיסטוריון צבאי. למרות ששמו נחרת בהיסטוריה כאחראי למרחץ הדמים ולכישלון הגרמני בקרב ורדן, יש הרואים בו מצביא מוכשר ובעל מעוף שנקודות התורפה שלו היו חוסר יכולתו להתאים עצמו לנסיבות בהן פעל ונטייתו להסתכסך עם המדינאים והמפקדים במעגל הסמוך אליו.
קריירה מוקדמת.
פאלקנהיין נולד ליד גראודנץ בפרוסיה (היום בפולין) למשפחה פרוסית בעלת עבר צבאי עשיר. בין השנים 1896-1903 שירת בסין שהייתה בשליטת שושלת צ'ינג, תחילה כמדריך של הצבא הסיני הקיסרי ובהמשך נטל חלק בעימות מרד הבוקסרים כחלק מחיל המשלוח הגרמני. לאחר מכן הוצב בבראונשוויג, מץ ובמגדבורג. וילהלם השני, קיסר גרמניה העריך אותו בשל חריצותו ובשל הערכתו כבעל מעוף וקידמו בסולם הדרגות. ב-1913 נתמנה לשר המלחמה הפרוסי וככזה, היה אחד מאנשי המפתח בפריצתה של מלחמת העולם הראשונה מיד לאחר הרצחו של פרנץ פרדיננד בסרייבו ביוני 1914. כמו אנשי צבא גרמנים אחרים, גם הוא לא תכנן מראש להיכנס למלחמה כללית, אך עט במהרה על ההזדמנות והיה אחד מהגנרלים שלחצו על הקיסר וילהלם השני להכריז מלחמה על רוסיה ועל צרפת.
ראש המטה הכללי.
פאלקנהיין החליף את פון מולטקה כראש המטה הכללי מיד לאחר הקרב הראשון על המארן שנערך בתחילת ספטמבר 1914. פאלקנהיין נאלץ להתמודד עם כישלונה של תוכנית שליפן של איגוף צפוני דרך מדינות השפלה וניסה להגיע לים הצפוני, כפי שניסו גם חיל המשלוח הבריטי והצבא הצרפתי. תנועת הצבאות, שזכתה לשם המירוץ אל הים, הביאה למספר התנגשויות בין הצבאות ובסופו של דבר, נעצר הכוח הגרמני לאחר קרב איפר הראשון.
בתחילה זכה פאלקנהיין להצלחות כשכוחותיו הצליחו לפרוץ בקיץ 1915 את החזית הרוסית באזור גורליצה-טארנוב וכשהצליח לנטרל את כוחם של הסרבים ככוח לוחם. לאחר מכן, העדיף פאלקנהיין לעבור ללחימה מוגבלת בחזית המזרחית, בתקווה שקל יהיה יותר להגיע לשביתת נשק עם רוסיה במידה וצבאה לא יושפל ובאותה עת, מעבר לאסטרטגיה התקפית בחזית המערבית. גישה זאת הביאה אותו לעימות מול הינדנבורג ולודנדורף שהעדיפו מתקפה כללית במזרח. אם בתקווה ששפיכות דמים גדולה תשכנע את ראשי המדינאים באירופה לשקול את סיום את המלחמה, ואם בגלל אמונתו כי אותה שפיכות דמים תפגע קשה יותר בצבא הצרפתי מאשר בצבא הגרמני, בסופו של דבר, בחר פאלקנהיין בדרך של מלחמת התשה מחושבת לאורך החזית המערבית. שיאה של מערכה זאת היה בקרב ורדן שנערך בתחילת 1916.
מטרתו של פאלקנהיין, להקיז את דם הצבא הצרפתי, עלתה בידו, אולם בתוך כך הקיז הצבא הגרמני את דמו שלו. כ-250 אלף חיילים גרמנים נהרגו בחודשים הראשונים של המערכה בוורדן ופאלקנהיין זכה לכינוי "טוחן העצמות של ורדן". הנחתו כי לגרמנים יהיה יתרון במלחמת התשה התבדתה ובריטניה וצרפת הצליחו להחליף את ההרוגים והפצועים ב"חומר אנושי טרי" (מינוח שהיה בשימוש בזמן המלחמה). אחרי הכישלון בוורדן וכשלונות נוספים בקרבות אחרים, הוחלף פאלקנהיין באוגוסט 1916 ותחתיו מונה הינדנבורג.
הפלישה לרומניה.
מיד עם החלפתו, מונה פאלקנהיין למפקד הארמייה התשיעית בטרנסילבניה וקיבל את הפיקוד הכללי בחזית זו עליה פיקד, עד אותה עת, אוגוסט פון מקנזן. יחדיו הם ניהלו את הפלישה לרומניה תוך שהם נלחמים בקרב טרנסילבניה בצבא הרוסי ובצבא הרומני. הכוח של מעצמות המרכז שמנה כוחות גרמנים, אוסטרו-הונגרים, בולגרים ועות'מאנים הצליח תוך ארבעה חודשים לכבוש את בוקרשט (ב-6 בדצמבר 1916) ומבצע זה נחשב כהצלחה גדולה.
פיקוד במזרח התיכון.
לאחר כיבוש בגדאד על ידי הבריטים במרץ 1917, היה הפיקוד העות'מאני, בראשותו של שר המלחמה, איסמאיל אנוור פאשה, נחוש בדעתו להחזיר לעצמו את השליטה בבגדד. לשם כיבושה מחדש, הוקם קורפוס אילדרים (אילדרים - מכת ברק בטורקית), על ידי מיזוג הארמייה השישית הקיימת עם הארמייה השביעית החדשה. כוח זה היה אמור להתמקם במסופוטמיה העילית ולהתקדם דרומה בשני ראשים, לאורך הפרת והחידקל. כמפקד קורפוס אילדרים מונה פון פאלקנהיין שהגיע לטורקיה ב-7 במאי 1917. נלוו אליו כ-100 קצינים גרמנים והוא צויד ב-5 מיליון מרקים גרמניים. לאחר שסייר בחזיתות השונות במזרח התיכון ונפגש עם מפקדי הכוחות העיקריים, שלח פון פאלקנהיין דו"ח לברלין ובו טען כי כיבוש בגדד יהפוך לאפשרי רק לאחר יצוב החזית בארץ ישראל. בהתאם לדו"ח שלו, החל פון פלקנהיין לשלוח יחידות שתגברו את מערך הכוחות העות'מאני בארץ ישראל. בין המפקדים הטורקים הבכירים ובין פון פאלקנהיין התגלעו חילוקי דעות לגבי הצעדים הנדרשים בחזיתות השונות. במועצת מלחמה שנערכה באמצע אוגוסט, התנגד אנוור פאשה לתוכניתו של פון פאלקנהיין וטען שהכוחות בארץ ישראל מספיקים לבלימת האנגלים (ביוני 1917 החליף אדמונד אלנבי את ארצ'יבלד מאריי כמפקד חיל המשלוח המצרי). מפקדים טורקים אחרים חששו מנחיתת כוחות של מדינות ההסכמה על חוף אדנה ומכיבוש חלקים של טורקיה עצמה. בעת שג'מאל פאשה, שהיה מפקד הארמייה הרביעית שהגנה על ארץ ישראל, היה בביקור בגרמניה והתארח במפקדת הצבא הגרמני הקיסרי, הוא קיבל מסר מאנוור פאשה המודיע כי לאחר התייעצות נוספת עם פון פאלקנהיין הוא החליט להפנות את קורפוס אילדרים אל ארץ ישראל ולתקוף את האנגלים וכי פון פאלקנהיין יקבל את הפיקוד על ארץ ישראל ויש להודיע על כך לקרס פון קרסנשטיין שפיקד בפועל, באותה עת, על הכוחות בארץ ישראל. ג'מאל פאשה ניסה לשכנע את אנוור פאשה כי פון פאלקנהיין יגרום לאסון כפי שגרם לצבא הגרמני בקרב ורדן, אולם אנוור פאשה, שהיה מקורב לקצונה ולתרבות הגרמנית, לא קיבל את דעתו ומינה את ג'מאל לתפקיד יצוגי בלבד.
בינתיים התנגד גם מוסטפא כמאל, שהיה מפקד הארמייה השביעית שהוצבה בחלב, למתקפה בארץ ישראל בטענה כי צבאו מורכב מ"ילדים וזקנים" ואינו כשיר למתקפה. אך מן הצד השני, המשיך והתלונן על פון פאלקנהיין (כמו גם ג'מאל פאשה) כי הוא ממשיך בקו ההגנתי שלו ואינו מקדם כלל תוכניות התקפיות. המתח בין מוסטפא כמאל ובין פון פאלקנהיין נמשך עד אשר ב-6 באוקטובר 1917 התפטר מוסטפא כמאל והפיקוד עבר לפווזי פאשה.
כיבוש באר שבע ועזה.
לאחר שבספטמבר הוחלט על ביטול המתקפה על בגדד, פקד פאלקנהיין על הארמייה השביעית לנוע במהירות דרומה, מחאלב אל באר שבע, ולתקוף שם את הבריטים באגפם המזרחי. תוכניותיו לא עלו יפה. תנועת הרכבות לא הייתה יעילה מספיק ובעת שהבריטים תקפו בהפתעה את באר שבע ב-31 באוקטובר 1917, עדיין לא הגיעו חלק מהכוחות אל יעדם. גם בעזה היו הכוחות העות'מאנים בעיצומה של התארגנות מחדש בעת שקו ההגנה עזה-באר שבע הותקף. בעת קרב באר שבע שהה פאלקנהיין בחאלב והגיע אל אזור הקרבות רק ב-4 בנובמבר.
בשבועות שקדמו להתקפתם, השקיעו הבריטים מאמצים רבים בהטעיית הצבא העות'מאני. הן על ידי שתילת מידע מוטעה בפרשת "התיק של ריצ'רד מיינרצהגן", הן על ידי ריכוז כוחות סביב עזה וירי ארטילרי כבד על העיר והן על ידי הסתרת תנועת כוחותיהם מאזור שלאל אל באר שבע. מאמצים אלו נשאו פרי וההתקפה על באר שבע הפתיעה את הטורקים. בעת ההתקפה על באר שבע, סבלו הטורקים מנחיתות מספרית בכוחות שנמצאו לאורך כל קו החזית. לבריטים היו 82,000 חיילים, 17,000 פרשים ו-455 קני ארטילריה, בעוד שלרשות הכוח העות'מאני עמדו 40,000 חיילים, 1,500 פרשים ו-300 קני ארטילריה.
יום לאחר כיבוש באר שבע, בלילה שבין ה-1 ובין ה-2 בנובמבר, החלה ההתקפה הקרקעית על עזה, לאחר חמישה ימים רצופים של ירי ארטילרי כבד. הכוח התוקף נתקל בהתנגדות מעטה יחסית מאחר שלארמייה השמינית ניתנה פקודת נסיגה.
הנסיגה לירקון וכיבוש ירושלים.
לאחר הנסיגה מבאר שבע ומעזה, עברה מפקדת הארמייה השביעית לבית לחם ומפקדת קורפוס אילדרים עברה לירושלים, למתחם אוגוסטה ויקטוריה. מיד לאחר כיבוש באר שבע, התקדמו כוחותיו של אלנבי שכבשו את העיר לצפון מזרח ושם נבלמו על ידי כוחות של הארמייה השביעית. הכוחות שהתקדמו לצפון מערב, נתקלו בתילים המבוצרים של קו עזה - באר שבע, ובמשך עשרת הימים הראשונים של נובמבר נערכו קרבות על התילים עד אשר כולם נכבשו על ידי כוחותיו של אלנבי. בשלב זה, העדיף הפיקוד העות'מאני להתמקד בהגנה על ירושלים ומבואותיה והסיג את הארמייה השמינית לאזור הפנימי של שפלת יהודה.
בשבוע השני של נובמבר נערכה שורה של קרבות, בהיקף קטן יחסית, בשטח שפלת יהודה, בין הכוחות הבריטיים המתקדמים צפונה ובין הכוחות העות'מאנים הנסוגים. מבין הקרבות הללו ניתן לציין את הקרב שהתחולל בברקה (היום בסמוך לגן יבנה) שבו ביצעו הכוחות העות'מאנים התקפת נגד, את הקרב על גבעות מע'אר, קרב תחנת הצומת בוואדי צראר וקרב עיון קרא.