בדראפט 1999 נבחר קאמינגס בדראפט במקום ה-26 על ידי אינדיאנה פייסרס, שהעבירה אותו מיד לגולדן סטייט ווריורס בה שיחק בין 1999 ל-2001. לאחר מכן שיחק עונה אחת במדי פילדלפיה 76'.
ליגות חצי-מקצועניות בארצות הברית והמעבר לאירופה.
בקיץ של 2003 חתם בקבוצת ווצ'סטר וויילדפייר מה-USBL, לאחר מכן חתם בקבוצת קרסיבו קסטמגיורי מהליגה האיטלקית בכדורסל לעונת 2003/2004.
בקיץ של 2004 שב לווצ'סטר וויילדפייר מה-USBL, ובעונת 2004/2005 חתם בהומפרם וורסץ' הפולנית, איתה זכה באליפות הליגה האדריאטית.
בעונת 2005/2006 חתם בפורט וורת' פליירס מה-NBDL בניסיון לשוב ל-NBA.
בעונת 2006/2007 שיחק בקבוצה הסרבית פרטיזן בלגרד ששיחקה ביורוליג, איתה זכה באליפות הליגה של סרביה ומונטנגרו ב-2006, באליפות סרביה של 2007, ושוב באליפות הליגה האדריאטית ב-2007 ובתואר ה-MVP של הפיינל פור הליגה הזו (בשנת 2007 ביחד עם זוראן ארצג).
ביוני 2007 חתם קאמינגס במכבי תל אביב, שם שיחק לצידם של אמריקאים נוספים: ויל ביינום, טרנס מוריס ומרכוס פייזר. אחרי עונה אחת מלאת משברים במדי מכבי תל אביב סיים קאמינגס את חלקו בקבוצה, לאחר עונה שנחשבת כמאכזבת עם אובדן האליפות בקרב צמוד מול הפועל חולון.
לאחר שבועות מספר חתם לעונת 2008/2009 במועדון הכדורסל הספרדי, אסטודיאנטס מדריד. ב-24 בדצמבר 2008 עזב את הקבוצה אחרי ממוצעים מאכזבים של 6.7 נקודות ו-2.8 אסיסטים ב-21 דקות משחק. בהמשך אותה העונה חתם בקבוצת וויבודינה נובי סאד מהליגה הסרבית.
ב-2009/2010 שיחק בצדביטה זאגרב מקרואטיה לפני שעבר לאילסקוס מליגת העל היוונית בכדורסל.
בעונת 2010/2011 שיחק במדי קראבנוס מיוון.
בעונת 2011/2012 שיחק בטרפי סופוט מפולין.
לאחר תום עונת 2011/2012 היה שחקן חופשי במשך שלוש שנים עד שחתם בקבוצת אטנסיס דה מאנאטי מהליגת ה-BSN מפוארטו ריקו ב-21 בינואר 2015, אך שוחרר מהמועדון ב-18 במרץ 2015. למרות ההודעה על שחרורו, המועדון השאיר אותו לשחק עוד שלושה משחקים נוספים בשל התעכבות הגעת המחליף שלו, דומיניק ג'ונס, לקבוצה.
חמד בן עיסא אל-ח'ליפה
נזיר נוצרי
בריכות שלמה
בריכות שלמה הן שלוש בריכות אגירה צמודות זו לזו, השוכנות כ-4 קילומטרים דרומית לבית לחם, בדרום הכפר אל-ח'דר בואכה גוש עציון. קיבולת הבריכות היא כ-288,000 מטרים מעוקבים והן נועדו לשמש כמקור לאספקת המים לירושלים בתקופת בית שני. הבריכות נקראות אמנם על שמו של שלמה המלך, אך אין ביניהן ובינו כל קשר, שכן הן נבנו בתקופה הרבה יותר מאוחרת.
תולדות הבריכות.
הבריכות נבנו בימי בית שני. יוסף בן מתתיהו מזכיר את המעיין ואת התעלה המובילה את המים לירושלים במילים: "ופילטוס התקין צינור מים לירושלים על חשבון כספי ההקדשות ומשך את ראשית הזרם ממרחק מאתים ריס. אך היהודים לא היו מרוצים מעבודות המים ורבבות הרבה של אנשים התגודדו וצעקו כנגד שיפסיק את המעשה שבכוונתו לעשות".
אין ודאות מתי נבנו הבריכות, אך ישנה סברה כי הדבר נעשה בתקופה החשמונאית או לכל המאוחר בתקופת הורדוס, שבה שופץ בית המקדש השני, מה שהביא לגידול רב במספר עולי הרגל, ואלה נזקקו לאספקת מים גדולה יותר. מערכת אמת המים שעברה דרך בריכות שלמה הייתה בעלת תפוקה של 60 מטרים מעוקבים לשעה לפי אחד האומדנים.
הארכאולוג צבי אילן סבר כי הבריכות נבנו בתקופת האימפריה הרומית (שלהי המאה ה-2), וביסס את סברתו על הממצאים של מבנה נקבת המים (ראו בהמשך).
ייתכן כי הבריכה השלישית והנמוכה מכולן נחצבה בתקופת הממלוכית, בימיו של הקיסר ביברס, כיוון שבמהלך המאה ה-10 תיאר הגאוגרף המוסלמי מוקדסי שתי בריכות, ואילו הנוסע פליקס פברי, שביקר במקום במאה ה-15, תיאר שלוש בריכות.
בסמוך לבריכות נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת אלח'וח'", המזוהה עם העיר המקראית עיטם, אשר חז"ל מזכירים את אמת המים שקישרה בינה ובין ירושלים. כמו כן, יוסף בן מתתיהו הזכיר בספרו קדמוניות היהודים כי שלמה המלך נהג לנפוש בעיר "עיטן", המרוחקת שבעה מיל מירושלים, ובה נמצאו גנים ומים למכביר.
ב-1924 יזמו שלטונות המנדט הבריטי את שיקום הבריכות והמעיינות המזינים אותן, משימה שהופקדה בידי גדוד עבודה דתי בראשות הרב ישעיהו שפירא, שאף התגורר לצורך העבודות בבניין המצודה. מנהרת ואדי דיאר נוקתה, ובקצה שלה הוקם סכר לאגירת מי גשמים. מתקן ויסות הזרים את המים לבריכות.
באותה שנה החלה ירושלים לקבל מים מעין פרת, וב-1934 ממעיינות ראש העין, אך גם לאחר מכן שימשו המעיינות ובריכות שלמה כמקור מים חשוב עבור העיר. ירושלים המזרחית ניזונה ממקורות אלה עד מלחמת ששת הימים.
כיום משמשים המים את חקלאי הכפר הערבי ארטאס לצורכי השקיה.
מבנה הבריכות.
ב-1890 תיאר אברהם משה לונץ את עין סלי, המעיין העיקרי במקום, ואת שלוש הבריכות (מאז לא היה שינוי במבנה הבריכות). המעיין הוא מסוג מעיין חתום, ונובע במרחק של כ-180 צעדים מערבית למבצר. לונץ כתב כי:
אמת המים.
מקורות המים העיקריים של הבריכות היו מעיין 'עין ואדי ביאר' (סמוך לאפרת של היום), מי גשמים שנאגרו והמים ממעיינות הסביבה. קטעי מוביל המים מהמעיין עד הבריכות מצביעים על מורכבות רבה במסלול שלהן. תחילת המוביל היא במנהרה חצובה, לאחר מכן הוא לסירוגין מעל ומתחת לפני הקרקע, ולאורך כל מסלולו הוא בשיפוע המאפשר למים לזרום בקלות אל בריכות שלמה. אורך תוואי האמה הוא 4.7 קילומטרים, והוא הושג באמצעות חפירת מנהרות ארוכות דרך ההרים באמצעות פירים אנכיים או אלכסוניים. לאורך האמה נמצאו 23 פירים, שהעמוקים מביניהם מגיעים לעומק של 33 מטרים.
שרידים מאמת המים המובילה מבריכות שלמה לירושלים נמצאו בבית לחם, ליד ארמון הנציב ובקטע המכונה "כביש האפיפיור" שליד חומות העיר העתיקה. בחלק מחוליות הצינור נמצאו כתובות חקוקות בלטינית של שמות מפקדי הגדודים בלגיון העשירי פרטנסיס, שככל הנראה פיקדו על בניית קטעי האמה הללו. כתובות אלה הן הבסיס לסברה שהצינור והאמה הוקמו על ידי חיילי הלגיון העשירי בעת שהותם בירושלים במאה ה-2.
המצודה.
סמוך לבריכות נמצאים שרידיה של מצודת "קַלַעַתּ אִלְבּוַּראךְּ" (מבצר הברכות) החרבה, הנקראת ככל הנראה על שם שלוש הברכות הסמוכות לה. לפי הכתובת בערבית, החרותה מעל הכניסה, המצודה נבנתה ב-1617 על ידי סולימאן הראשון.
המצודה נועדה להגן על בריכות האגירה ומערכות המים מפני חקלאים מקומיים וסוחרי מים. עד אמצע המאה ה-19 שוכנו בה חיילי האימפריה העות'מאנית. לאחר סלילת הדרך לחברון ננטשה המצודה ונחרבה.
המכללה לפיקוד ומטה
קרב קאטר ברה
קרב קאטר ברה הוא קרב אשר התרחש בבלגיה ב-16 ביוני 1815, בין הצבא הצרפתי לצבא הבריטי ובעלי בריתו במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית. חשיבות הקרב היא בסמיכות לקרב המכריע ליד ווטרלו והניסיון הצרפתי להפריד בין הצבא הבריטי לצבא הפרוסי, שהובס באותו יום בקרב ליני. למרות הניצחונות הצרפתיים, הם לא הצליחו להפריד בין הצבאות והמטרה האסטרטגית לא הושגה. הצבאות התאחדו בקרב ווטרלו והביסו את הצבא הצרפתי.
התוצאות.
אחרי ההפסד של הכוחות הפרוסים תחת הנהגתו של פילדמרשל בליכר, אולץ הדוכס מוולינגטון לסגת אחורה לאזור וטרלו, בו תכנן את הקרב המכריע יחד עם הכוחות הפרוסים שנסוגו.
לנפוליאון לא הייתה ברירה אלא להמשיך צפונה אחרי הצבאות המאוחדים ולהילחם על שדה הקרב שבחר הדוכס מוולינגטון בווטרלו.
אסמאעיל, מלך מרוקו
מולאי אִסמאעיל בן שריף (ערבית: مولاي إسماعيل بن الشريف; תעתיק מדויק: מולאי אסמאעיל בן אלשריף; סביבות 1646 – 22 במרץ 1727) היה מלך מרוקו בשנים 1672-1727, היה המלך השני בשושלת העלאווית שמלכה במרוקו מאמצע המאה ה-17. נחשב אחד החשובים במלכי מרוקו.
שלטונו.
אסמאעיל נולד סביבות 1646 לשריף אבן עלי מהשושלת העלאווית. ב-1672, בהיותו בן 26, הוכתר מולאי אסמאעיל למלך, לאחר שירש את כסאו של אחיו ראשיד. הוא הכיר היטב את העיר מקנס, שבה היה מושל בהמתינו לכס המלוכה, והחליט להפוך אותה לעיר הבירה. הוא נזקק לעשרים שנים נוספות בשלטון, כדי ליצב את ממלכתו ולאחד את השבטים מהם הייתה בנויה הממלכה. רק אז התפנה להגן על מרוקו מפני האויבים מבחוץ. ספרד, ששלטה בצפון מרוקו, פורטוגל ששלטה בעיר מוגדור (כיום אסואירה), אנגליה שהפציצה את טנג'יר בתותחים וצרפת שחייליה התיישבו לחוף הים התיכון.
צבא בסגנון הצבא העות'מאני.
מולאי אסמאעיל הקים צבא מקצועי וחזק שמנה 150,000 לוחמים, לרשותם עמדו 12,000 סוסים. צבא זה הורכב משבטים בהם התקיימה נאמנות חזקה לראש השבט ונאמנות למלך, אך תמיד היה חשש ממרידה במלכות. כדי להבטיח את שלטונו, הקים, בנוסף לכך, גם צבא שהושפע מתפיסת צבא האימפריה העות'מאנית וכלל יחידות יניצ'רים שהיוו את יחידות העילית של הצבא. הגדודים הללו היו מורכבים מילדים בעלי עור כהה, בני 10-18 שנים, שנלקחו מהוריהם באזור טימבוקטו שבמאלי, או ילדים של שבויי מלחמה או עבדים מאזור הסהרה. ילדים אלו אוסלמו, עברו אימונים מפרכים על מנת לחשל את גופם וגויסו לצבא בגיל 20. הם חיו בנפרד מהאוכלוסייה ובתמורה לנאמנותם בלב ובנפש למלך קבלו טובות הנאה רבות. כאשר השתחררו מהצבא, זכו לפנסיה והשתלבו היטב באוכלוסייה המקומית. לצבא זה היו הצלחות רבות בשמירה על גבולות הממלכה.
קשרים טובים עם לואי ה-14 מלך צרפת.
למולאי אסמעיל היו קשרים מצוינים עם מלך צרפת לואי ה-14 האויב הגדול של ספרד. שתי המדינות חתמו ב-29 בינואר 1682 על קשרים דפלומטים בארמון de Saint-Germain-en-Laye.