לאחר המלחמה, תנאי המחיה הגרועים והאבדות הכבדות בקרב לוחמי האנזא"ק, גרמו לדעה שרווחה באוסטרליה שאלו נבעו מאזלת ידם של המפקדים הבריטים שפיקדו על הכוחות האוסטרליים ומהתעלמותם מהאבדות הכבדות שנגרמו ממתקפות שסבלו מתכנון לקוי. בין אם האשמות אלו נכונות ובין אם לאו, ברור שהמערכה בכללותה נוהלה באופן גרוע וכתוצאה מכך נלמדו לקחים רבים ממנה שיושמו במערכות שנוהלו בהמשך. למרות זאת, פעילותם של האוסטרלים והניו זילנדים במערכת גליפולי מהווה אבן דרך חשובה בעלייתן של שתי האומות כגורמים עצמאיים על הבמה העולמית וגיבושה של זהותן הלאומית. כיום, מצוין יום הנחיתה הראשונה בגליפולי, ה-25 באפריל, כיום זיכרון לאומי הידוע כיום אנזא"ק, הן באוסטרליה והן בניו זילנד ומדי שנה, מתאספים המונים באנדרטאות הזיכרון בשתי המדינות ואפילו בטורקיה, כדי להוקיר את הגבורה וההקרבה של חיילי אנזא"ק ושל כל אלה שאיבדו את חייהם במלחמה.
המערכה בגליפולי זכתה לתיעוד נרחב בתרבות, כשהאזכור הידוע והבולט לכך הוא בסרט משנת 1981 בכיכובו של מל גיבסון, "גליפולי".
המערכה על סיני וארץ ישראל.
לאחר מערכת גליפולי שבו הכוחות האוסטרלים למצרים וה-AIF עבר הרחבה משמעותית, שכללה את הקמתן של שלוש דיוויזיות חיל רגלים נוספות, השלישית, הרביעית והחמישית ואת הקמתה של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק. במרץ 1916 החלו כוחות הרגלים לעבור לצרפת בעוד שיחידות הפרשים נשארו באזור כדי להילחם בכוחות הטורקיים ובשבטי הסנוסים שאיימו על השליטה הבריטית במצרים. כוחות הפרשים היו חיוניים במיוחד להגנתה של מצרים והכוחות האוסטרלים של חטיבת הפרשים הקלים השתתפו בפעילות בקרבות החשובים של המערכה והקרב הראשון היה קרב רומני. בנוסף לכוחות הפרשים, כללה דיוויזיית הפרשים הקלים של אנזא"ק את "בריגדת הגמלים המלכותית הראשונה". יחידה זו אורגנה כבריגדת חיל רגלים רכוב ומבין ארבעת גדודיה, כוח האדם של הגדודים הראשון והשלישי מנה חיילים אוסטרלים, הגדוד השני היה בריטי, מחצית מחיילים הגדוד הרביעי היו אוסטרלים ומחציתו השנייה ניו זילנדים. רוכבי הגמלים השתתפו ברוב הקרבות במצרים ובארץ ישראל עד שביולי 1918 פורקה הבריגדה. הגמלים הוחלפו בסוסים והוקמה "בריגדת הפרשים הקלים החמישית".
הלחימה בסנוסים.
בתגובה להתגברות האיום מצד הכת הערבית-איסלאמית פרו-טורקית שהייתה ידועה בשם הסנוסים, נשלח בסוף נובמבר 1915 כוח בריטי מורכב, "כוח החזית המערבית", בפיקודו של הקצין מצבא הודו הבריטית, מייג'ור גנרל אלכסנדר וולאס, אל מרסא מטרוח שבמדבר לוב. הכוח כלל רגימנט של פרשים אוסטרלים קלים וכוח תובלה רכוב של הדיוויזיה הראשונה. סדרה של קרבות קצרים כנגד הסנוסים התנהלו באום רוחום, ג'בל מדווה ובחלזין במהלך דצמבר וינואר. אבדות הבריטים היו קלות באופן יחסי, אף על פי שרבים נהרגו או נפצעו, כולל אוסטרלים. עם זאת, אבדותיהם של הסנוסים היו כבדות הרבה יותר, כשמאות מתוכם נהרגו בקרבות. בינתיים, שבו מספר יחידות פרשים קלות של האוסטרלים מגליפולי ונשלחו דרומה כדי לאבטח את שוליו של עמק הנילוס מפני הסנוסים. "יחידת הרכבים המשוריינים הראשונה" הייתה גם היא מעורבת באבטחתו של המדבר המערבי, עד שהיא נשלחה לארץ ישראל כ"סיירת הרכבים הקלים הראשונה" בסוף שנת 1916.
קרב רומני.
קרב רומני התנהל בין ה-3 ל-5 באוגוסט 1916 ליד העיירה המצרית רומני השוכנת במרחק של 37 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ. מטרתם של הצבאות הטורקים והגרמנים הייתה לשלוט או להרוס את תעלת סואץ, וכך למנוע את השימוש בנתיב מים זה על ידי מדינות ההסכמה כדי לסייע למעצמות המרכז. הן דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק תחת פיקודו של מייג'ור גנרל הנרי שובל והן דיוויזיית חיל הרגלים ה-52 השתתפו בפעולות נגד הכוחות הגרמנים והטורקים.
מאז המגע הראשון עם הכוחות הגרמנים והטורקים המתקדמים ב-20 ביולי, הם הוטרדו לסירוגין על ידי בריגדות הפרשים הקלות הראשונה והשנייה של האוסטרלים. במהלך הלילות של ה-3 וה-4 באוגוסט, לפני פרוץ הקרב, היו שתי הבריגדות מעורבות בלחימה. בצהרי 4 באוגוסט, גרמו הכוחות הטורקים והגרמנים לשתי הבריגדות האוסטרליות לסגת לעבר הנקודה בה הייתה דיוויזיית חיל הרגלים ה-52 בחפירותיה, להשיב מלחמה שערה לאגף הימני של הטורקים ובריגדת הרובאים הרכובה של ניו זילנד והבריגדה הרכובה החמישית הבריטית הגיעו מכיוון תעלת סואץ כי להרחיב את קווי האוסטרלים באגף השמאלי. התקדמותם של הטורקים והגרמנים נבלמה על ידי האש שנורתה עליהם על ידי כוחות הרגלים הבריטים והאוסטרלים ועל ידי הכוחות הרכובים הניו זילנדים וכן על ידי החולות הטובעניים, החום הקיצי הכבד של צהרי היום והצמא.
בתנאי המחיה הקשים הללו, לא היה חיל הרגלים הבריטי מסוגל בימים הבאים להתקדם באופן משמעותי מול כוחות האויב. דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק לא הייתה מסוגלת לבלום בכוחות עצמה את הכוח הנסוג לכוון קטיה ובסופו של דבר לבסיסם בביר אל עבד. בסיס זה ננטש ביום המחרת, ה-12 באוגוסט 1916, לאחר שהותקף על ידי דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק ובכך הוסר האיום על תעלת סואץ עד סוף המלחמה. אבדותיהן של מדינות ההסכמה הסתכמו ב-222 הרוגים, 71 שמתו מפצעיהם ו-909 פצועים, מחציתם אוסטרלים.
קרב מגדבה.
לאחר הניצחון ברומני דחקה הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק את הגרמנים והטורקים לאחור לאורכו של חצי האי סיני. הכוחות הגרמנים והטורקים התמקמו בעמדות הגנה ונסוגו ב-12 באוגוסט 1916 מביר אל עבד לעבר גבול מצרים-האימפריה העות'מאנית. כוח מאסף טורקי נלחם בביר אל מזר לפני שהכוחות הגרמנים והטורקים נסוגו לאל עריש בספטמבר. באוקטובר הותקפה עמדה מבוצרת במגהרה על ידי כוחות ההסכמה שבסיסם היה בתעלת סואץ. הן העמדות של ביר אל מזר והן העמדות של גבעות מגהרה ננטשו בסופו של דבר. במהלך חודש נובמבר הופצצה באר שבע מן האוויר על ידי 5 מטוסי B.E ומטוס מרטינסייד אחד, המתקפה האווירית הגדולה ביותר עד אז במזרח. עם תחילתו של חודש דצמבר, נסללה כבר מסילת הרכבת עד ביר אל מזר והוקמו קווי התקשורת, חיילות המצב, האספקה והשירותים וניתן היה כבר לתכנן את ההתקדמות לכוון אל עריש.
ב-21 בדצמבר, לאחר לילה בו צעדו 48 ק"מ, נכנסו כוחות הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק בפיקודו של הנרי שובל לאל עריש, שננטשה על ידי הגרמנים והטורקים, שנסוגו למגדבה, שם התנהל קרב קשה כל היום.
מגדבה, שניצבה על אגפו הימני של הכוח הבריטי, 29 ק"מ מדרום-מזרח לאל עריש, הייתה המכשול האחרון שעמד בדרכו של חיל המשלוח המצרי לכוון ארץ ישראל.
על פי סיכום של שובל עם לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד, הוא פיקד על שיירה מדברית שהגיעה באותו יום והוא התארגן להתקפה על הכוחות הטורקים במגדבה יחד עם דיוויזיית הפרשים של אנזא"ק. לאחר שיצאה לדרך בצהרי ה-22 בדצמבר, הגיעה הדיוויזיה לעמדתה, ק"מ אחדים לפני מגדבה, לפנות בוקר ב-23 בדצמבר.
כשבריגדת הפרשים הקלים הראשונה משמשת כעתודה, שלח שובל את בריגדת הרובאים הרכובים של ניו זילנד ואת בריגדת הפרשים הקלה השלישית לכוון מגדבה מצפון ומצפון-מזרח כדי למנוע את אפשרות הנסיגה, בעוד שבריגדת הגמלים המלכותית התקדמה לאורכו של קו הטלגרף ישירות למגדבה. בריגדת הפרשים הקלה הראשונה התקדמה ברכיבה כדי לתקוף, אך אש כבדה אילצה אותם להתקדם במעלה ערוץ הוואדי. בצהרי היום, פעלו במרץ כל שלוש הבריגדות ובריגדת הגמלים, בחיפוי מקלעי לואיס ובסיוע ארטילרי. סיור אווירי שצפה על העמדות הטורקיות סייע גם הוא להתקפה, אף על פי שהעמדות הטורקיות היו מוסוות היטב.
הלחימה הייתה קשה ובשעה 13:00 בצהריים, לאחר שנודע שהטורקים מחזיקים ברוב מקורות המים באזור, החליט שובל לבטל את ההתקפה. לאחר שיחת טלפון בין שובל לבין צ'טווד המשיך הלחץ להתחיל בהתקפה וכל היחידות פעלו באופן מתואם ברגע שהיה ברור שהמגינים הטורקים מפסידים בקרב. הן בריגדת הפרשים הקלה הראשונה והן בריגדת הרובאים הרכובים של ניו זילנד, התקדמו ולקחו בשבי 100 שבויים ובשעה 15:30 החלו המגינים הטורקים להיכנע. ב-16:30 נכנע כל חיל המצב הטורקי, לאחר שספג אבדות כבדות והעיירה נכבשה. הניצחון בקרב עלה לאוסטרלים ב-22 הרוגים וב-121 פצועים.
קרב רפיח.
שבועיים מאוחר יותר, בערבו של ה-8 בינואר 1917 יצאו יחידות הרוכבים מאל עריש בשיירה מדברית בפיקודו של צ'טווד לכוון רפיח, שם היה מוצב חיל מצב טורקי חזק שמנה 2,000 איש. כוח התקיפה היה מורכב מבריגדות הרוכבים הקלות הראשונה והשלישית האוסטרליות ומבריגדת הרובאים הרכובה הניו זילנדית של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק תחת פיקודו של שובל ביחד עם הבריגדה הרכובה החמישית ושלושה גדודים של בריגדת הגמלים המלכותית.
לאחר צעידה לילית ארוכה, תקף חיל המשלוח המצרי את העמדה המבוצרת באל מגרונטין. לאחר יום לחימה ארוך נכבשה העיירה במחיר של 71 הרוגים ו-415 פצועים. חיל המצב הטורקי ספג 200 הרוגים ו-1,600 נלקחו בשבי.
הלחימה סביב לעזה.