לאחר שרבקה עמדה במבחן שהציב לה העבד והציעה מיד מים לו ולגמליו, פנה העבד לבית אביה על מנת לקבל את האישור המיוחל לאירוסין עם יצחק. לבן ואביו הביעו את הסכמתם לשידוך, אולם למחרת התגלתה מחלוקת בין הצדדים – בעוד שאליעזר עמד על כך שרבקה תצא איתו מיד לארץ כנען, ביקש לבן לערוך את הנישואים רק כעבור שנה: "תשב הנערה אתנו ימים או עשור (לפי רש"י, שנה או 10 חודשים), אחר תלך" ספר בראשית, פרק כ"ד, פסוק נ"ה. לבן פתר את המחלוקת בכך שהפנה את ההכרעה לרבקה.
בתחילה אמרו בני משפחתה של רבקה: , אך לאחר מכן נאמר שאחיה ואמה אמרו: , אולם בתואל לא מוזכר יותר בתור דמות פעילה שם.
שידוך בנותיו ליעקב.
בפרשת ויצא, יעקב בורח מאחיו עשו לאחר שנטל במרמה את ברכת אביו. בעצת אמו, הוא בורח אל חרן, אל ביתו של אחיה, לבן. לבן רץ לקראת יעקב ומקבל אותו בשמחה. הוא מבטיח להשיא את רחל בתו ליעקב בתנאי שירעה את צאנו במשך שבע שנים. יעקב, שמודע לחוסר היושר של דודו ולאפשרות שינסה לרמותו, מדגיש כי יעבוד רק עבור "בְּרָחֵל בִּתְּךָ הַקְּטַנָּה", אך למרות הסימנים המפורטים, רימה אותו לבן והשיא לו את לאה במקום רחל. בתואנה כי: לֹא־יֵעָשֶׂה כֵן בִּמְקוֹמֵנוּ – לָתֵת הַצְּעִירָה, לִפְנֵי הַבְּכִירָה, כך אילץ לבן את יעקב לעבוד שבע שנים נוספות עבור רחל, ולבסוף נשא יעקב את שתיהן. בתשובתו של לבן ליעקב יש רמז לרמיית יעקב את יצחק אביו ועשו.
חז"ל הוסיפו ודרשו כי יש קשר של מידה כנגד מידה בין גניבת הברכה על-ידי יעקב לבין עקיבתו זו:
שכרו של יעקב.
לבן שילם ליעקב שכר נמוך מהמקובל באופן עקבי לאורך כל זמן עבודתו של יעקב וכך מתואר במדרש :
אין הות פועלא בעשרה פולרין, הוה יהיב ליה חמשה פולרין. ואם הות מובילותיה בו' פולרין, הוה יהיב ליה בג' פולרין (כלומר עבודה ששווה עשר מטבעות שילם לו חמש, עבודה ששווה שש מטבעות שילם לו שלוש מטבעות (גם בחרן היו נורמות תשלום ושכר מקובל עבור עבודות מסוימות. אף-על-פי-כן לבן לא שילם ליעקב משכורת מלאה, אלא תמיד מחצית מהמקובל, וגם את השכר הזה החליף (בין סוגי הצאן).
לעומת התנהגותו של לבן, נהג יעקב ביושר רב. חז"ל מתארים את השקעתו בעבודה :
אמר ר' יהודה בר סימון: בנוהג שבעולם פועל עושה מלאכה עם בעל הבית שתים ושלש שעות באמונה, ובסוף הוא מתעצל במלאכתו. ברם הכא, מה הראשונות שלימות, אף האחרונות שלימות. מה הראשונות באמונה, אף האחרונות באמונה.
כאן מדובר לא בשעות בודדות, אלא בשנים ארוכות. לאורך כל התקופה הארוכה הזאת השקיע יעקב עמל בעבודתו וביצע אותה ביושר ובנאמנות.
יעקב ביקש שלבן ייקח את כל השה שיש בו חום וכל טלה שיש בו לבן - כלומר את כל הצעירים האלה בלבד, ואלו שיוולדו כאלה.
לבן הסכים "ויאמר לבן, הן: לו, יהי כדברך" אבל עשה משהו אחר.
לבן לקח את הכל, מבוגרים וצעירים, זכרים ונקבות, שיש בהם צבע חום בכבשים וצבע לבן בעזים. והוא לקח אותם למרחק הליכה של שלושה ימים משאר צאנו שנשאר בידי יעקב.
יעקב ראה מה שלבן עשה לו ושתק. זו היא התרמית שעליה התלונן יעקב "ותחלף את משכרתי, עשרת מנים"
יעקב ידע שללא גנים מתאימים לא יצליח להפיק את שכרו ולכן פעל בדרך תרמית והיא: יעקב גנב איל חום ותיש לבן וכך הוא הרבה את צאנו. או שיעקב קנה זכרים כאלה. כך באמת חשבו בניו של לבן "לקח יעקב את כל אשר לאבינו, ומאשר לאבינו עשה את כל הכבד הזה" לבן גם הוא התחיל לחשוד אולם לא אמר דבר בעניין "וירא יעקב את פני לבן, והנה איננו עמו כתמול שלשום"
גנבת התרפים.
אחרי שנולדו ליעקב 11 ילדיו בחרן, כאשר לבן יוצא לחוג את חג הגז, גונבת רחל את התרפים של אביה. התרפים היו פסלי אלילים קטנים שהיו בבית המשפחה כדי לקבל את הגנת האלים ועזרתם. בעקבות הסכסוך המתמשך עם לבן, יעקב מחליט לברוח עם נשותיו וילדיו מביתו של לבן.
כאשר לבן מגלה את בריחת יעקב ואת הגנבה הוא רודף אחריו ודורש להחזיר את התרפים. יעקב כועס, כי לא ידע דבר על הגנבה, ואומר ללבן: עִם אֲשֶׁר תִּמְצָא אֶת-אֱלֹהֶיךָ, לֹא יִחְיֶה--נֶגֶד אַחֵינוּ (בראשית לא, לב). בדברי השבועה האלה גוזר יעקב את דינה של רחל, שמתה בדרך, עוד טרם הגעתם אל בית המשפחה בכנען.
לאחר דין ודברים עם יעקב אבינו, כרתו שניהם את ברית יעקב ולבן והקימו גל-עד לזיכרון עולם. לבן קורא למצבה בשם הארמי יְגַר שָׂהֲדוּתָא. לאחר מכן חוזר לבן אל ביתו.
אפיון דמותו של לבן.
דמותו של לבן המקראי היא דמות מורכבת. לבן מתואר כאיש משפחה שתלטן ורמאי, השולט ביד רמה בבני ביתו ורואה בהם רכושו. הוא גם מתואר כאיש משפחה חם ואוהב בצורה מופגנת המעוררת תחושת מניפולטיביות, הוא מקבל בחום קרוב משפחה בודד ( ),ועל פי רש"י מטרת הנשיקות הן לחפש ממון שמוחבא על גופו. לבן דואג לשלום בנותיו ( בראשית לא', פסוק נ') ומתקשה להיפרד מהן ומנכדיו ( ).
הניגוד בא לידי ביטוי גם בנוגע להכרת הטוב של לבן כלפי יעקב, שמרגע שהגיע לביתו, התברך הבית אך ללבן היה קשה לקבל ברוחב לב את התעשרותו של יעקב ובכל זאת הוא עשק ורימה אותו.
לבן במסורת חז"ל.
ללבן הארמי תדמית שלילית בספרות המדרש. לבן מזוהה בתלמוד הבבלי במסכת סנהדרין עם בעור אביו של בלעם ועם כושן רשעתיים, ובספר הזוהר מובא שלבן הוא אביו של בעור ולכן סבו של בלעם. במדרש תנחומא אומרים חז"ל "בלעם זה לבן". רבי יהושע בן לוי מזהה את לבן עם קמואל (בן נחור ואבי ארם), כמי שקם נגד האל. חז"ל פרשו את הקרבה בין בלעם ללבן בטענה ששניהם ניסו לעקור את עם ישראל.
בהגדה של פסח אף נכתב כי חטאיו של לבן כבדים מאלה של פרעה:
השם לבן מתפרש כמרושע, ושמו נדרש בהיפוך אותיות, לבן = נבל. גם כינויו "ארמי" מתפרש כאנגרמה של "רמאי".
קריאייטור
קריאייטור (Kreator) היא להקת ת'ראש מטאל גרמנית שהוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20. הלהקה נחשבת לאחת מהמשפיעות בתחום, אשר קידמו ופיתחו את הסגנון, ולאחת מ"המשולש הקדוש של הת'ראש הגרמני", יחד עם דיסטרקשן וסודום. הלהקה קמה בשנות השמונים המוקדמות תחת השם "טורמנטור" ("Tormentor").
קריאייטור מונהגת על ידי הגיטריסט, הזמר, המשורר והמלחין מיל פטרוזה.
מוזיקה.
מבחינה מוזיקלית, קריאייטור היא להקה טכנית ביותר, שרוב שיריה מהירים ומכילים סולואים רבים.
פעמיים במהלך הקריירה הארוכה של הלהקה, חרגה קריאייטור מסגנון הת'ראש המסורתי: בשנת 1992 הוציאה הלהקה את האלבום "Renewal" שנטה לכיוון האינדסטריאל מטאל, ובשנת 1999 פרסמה את האלבום "Endorama", שנטה לכיוון המטאל הגותי, תוך שיתוף פעולה עם סולן להקת המטאל הגותי לקרימוסה. בשנת 2001 חזרה קריאייטור לסגנון הת'ראש המסורתי עם האלבום "Violent Revolution", אשר נחשב בעיני רבים לאחד מהאלבומים הטובים ביותר של הלהקה.
ליריקה ואידאולוגיה.
מבחינת התוכן, רבים משירי הלהקה עוסקים בנושאים קודרים כגון אלימות, מלחמה, אנרכיה וטרור. בשנת 2001 פרסמה הלהקה שיר פרו-ציוני בשם "Second Awakening" שזכה לאהדה רבה.
רבים משירי הלהקה מביעים שנאה לדת תוך כדי תוכן אנטי דתי חריף וקונסטלציה אתאיסטית קיצונית לרבות הדת הנוצרית וענייני הכנסייה.
כל מילות השירים עד כה נכתבו על ידי סולן וגיטריסט הלהקה, מיל פטרוזה, אשר נחשב לאחד מכותבי הליריקה המוערכים ביותר בסצנת המטאל.
הופעות בישראל.
קריאייטור הופיעה 4 פעמים בישראל. הפעם הראשונה הייתה בשנת 1992. הלהקה הגיעה לארץ על מנת לצלם את הוידאו-קליפ לשיר "Renewal" במדבר יהודה והופיעה בתל אביב (רוקסן), בירושלים ובחיפה.
הפעם השנייה הייתה במאי 2006, במועדון התיאטרון בתל אביב.
ב-18 בינואר 2013 הלהקה הייתה צפויה להגיע להופעה שלישית בישראל אך ההופעה בוטלה.
ב-2015 הופיעה במועדון הבארבי בתל אביב.
בנובמבר 2017 הופיעה הלהקה במועדון הבארבי.
ב-15 באוגוסט 2022 תופיע הלהקה בפעם החמישית בישראל, במועדון רידינג 3 בתל אביב.
ראו גם.
על האידאולוגיה בשירים של קריאייטור -
ישראל אלתר
רבי ישראל אלתר (כ"ד בתשרי ה'תרנ"ה, 24 באוקטובר 1894 – ב' באדר ה'תשל"ז, 20 בפברואר 1977), היה האדמו"ר החמישי בשושלת אדמור"י גור, משקם חסידות זו בישראל לאחר השואה ומן האדמו"רים הבולטים בעשורים שאחרי הקמת המדינה. מכונה על שם כתביו שיצאו לאור לאחר פטירתו ה"בית ישראל".
קורות חייו.
נולד בפולין באסרו חג הסוכות (בחו"ל) ה'תרנ"ה (1894), והוא הבן השלישי של רבי אברהם מרדכי אלתר. עד גיל עשר למד עמו סבו יהודה אריה ליב אלתר וכבר אז נודע כעילוי. היה ידוע בייחוד בהקפדתו על זמנים. התארס בגיל שלוש עשרה עם חיה שרה, בת דודו הרב יעקב מאיר בידרמן, ונישא לה בשנת ה'תר"ע., ונולד לו ממנה בן בשם יהודה אריה לייב, ובת בשם רבקה יוכבד.
בהוראת אביו, שבקשו לסייעו, הנהיג כבר בחיי אביו קבוצות אברכים "בני עלייה" מחסידי גור, ומסר להם הנהגות והוראות, כך העיד גם אחיו רבי פינחס מנחם בשיחה לציבור שבועיים קודם פטירתו.
בזמן השואה ברח יחד עם אביו מפולין לארץ ישראל, אך כל בני משפחתו הקרובה, אשתו, וילדיו, נרצחו בידי הנאצים כמו גם רוב החסידים שהתגוררו בפולין. לאחר פטירת אביו בשנת תש"ח מונה לממלא מקומו באדמו"רות. בשנה זו נישא בשנית לפערל (שרלוטה), בתו של דוד וינפלד, אך לא נולדו להם ילדים.
בארץ ישראל.
כאדמו"ר, שיקם את החסידות, הגדיל את כוחה ועיצב את דרכה. רבי ישראל אסף סביבו את חסידי גור שהתגוררו בישראל מלפני מלחמת העולם ואת ניצולי השואה, וכן פעל לקרב את אלו שהם או הוריהם עזבו את החסידות.