הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר בסביבת העיר, בדמות שרידי התיישבות וכלי צור מהתקופה הנאוליתית, נמצאים סביב ג'בל חפית. באתרים אלה, במיוחד בצידו המזרחי ובצידו הצפוני של ההר, התגלו שרידי הקברים העגולים של תרבות חפית, המתוארכים לראשית תקופת הברונזה (3200 עד 2700 לפנה"ס). הקברים בנויים מאבנים גדולות וקוטרם נע בין שישה לשמונה מטרים. מבני הקבר מתאפיינים בקירות חיצוניים ועבים וברוגם בדמות גל אבנים במרכזם. גובהו של הרוגם עשוי להגיע לארבעה מטרים ויותר, והוא ניצב מעל חלל הקבורה שקוטרו כשניים עד שלושה מטרים. ברוב הקברים נמצאו עצמות וחפצים מעטים בלבד בשל שימוש חוזר במבנים ובשל שוד קברים. מבני קבורה אלה הם מונומנט האבן העתיק ביותר המוכר בחצי האי ערב. שרידי הקברים משתרעים לאורך 20 ק"מ, מאזור ההר הדרום-מזרחי ועד לשטח העיר עצמה. קבוצת הקברים הגדולה ביותר נמצאת ב"פארק המדבר של ג'בל חפית" השוכן בקצהו הדרום-מזרחי של ההר, סמוך לגבול עומאן. בפארק נמצאו 122 קברים המפוזרים על-פני שטח של כ-2 קמ"ר, ולצידם ניצבת "מצודת מזיאד" העשויה לבני בוץ. המצודה נבנתה במאה ה-19 ושוחזרה בסוף המאה ה-20.
"הפארק הארכאולוגי אל-הילי" וסביבתו.
אזור זה בצפון-מזרחה של אל-עין כולל את "הפארק הארכאולוגי הילי" עצמו - שטח תחום שבו ממצאים ארכאולוגיים ומתקני נופש - ואזור חיץ נרחב ופתוח המקיף אותו מכל עבריו. בפארק עצמו עדויות להתיישבות בתקופת הברונזה בדמות שתי בארות שהוקפו במצודה או במגדל העשויים לבני בוץ וכן בסוללות; ושני קברים ("N" ו-"E"), שאחד מהם ("E") הוא קבר עגול מהאלף ה-3 לפנה"ס, ובו שישה אולמות קבורה. בקברים נמצאו מספר עצמות וחפצים רבים שסייעו בפענוח תרבות אום א-נאר.
ברצועת החיץ נמצאו יסודותיו של מגדל עגול גדול מוקף סוללה, המגן גם הוא על באר; שרידים של חאן דרכים בשטח של 50 מ"ר המתוארך לראשית תקופת הברזל; אפלאג' מראשית תקופת הברזל, שלו תעלת ניקוז באורך של כ-450 מטרים; וכן שרידי בתי מגורים עשויים בוץ, גם הם מתקופת הברזל.
באתר נוסף השוכן ממערב לפארק הארכאולוגי והידוע בכינוי "אל-הילי 2", נמצאו שרידי יישוב ובו קירות שהשתמרו במצב טוב יחסית. מצפון לפארק הארכאולוגי נחשף קבר ("A") המתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, ולו קיר חיצוני מפיסות אבן גדולות וארבעה אולמות קבורה הערוכים בשני מפלסים. אחד מאולמות הקבורה נחשף בשלמותו ובו שרידיהם של כעשרים גופות וכן חפצים רבים דוגמת פנינים, כלי חרס ונחושת ועוד. ממצא נוסף התגלה ברומילה השוכנת כשלושה קילומטרים ממערב לפארק הארכאולוגי. זהו תל באורך של כ-600 מטרים וברוחב של כ-100 מטרים שבו שתי שכבות אכלוס מסוף האלף ה-2 לפנה"ס, ומהאלף ה-1 לפנה"ס.
בידה בנת סעוד.
אתר בידה בנת סעוד שוכן כ-25 ק"מ מצפון לאל-עין, ובו קברים עגולים שבמרכזם מגדלי אבנים מתקופת הברונזה המוקדמת הדומים לאלה של תרבות חפית. עם זאת, אתר זה היה נושב גם בתקופת הברזל וסביר ששימש כחאן על דרך השיירות. לקברים בבידה בנת סעוד מספר סגנונות, אך רובם עגולים ובהם קירות פנימים המקיפים את אולם הקבורה עצמו. המבנים עשויים מאבן מקומית חשופה. במקום נתגלו שתי מערכות אפלאג', באר ובור מים, ולצידם שרידי מבנה גדול עשוי לבני בוץ, אשר שימש, ככל הנראה, לאחסון יבול ולניהול משק המים הקהילתי.
נאות המדבר באל-עין.
ששת נאות המדבר באל-עין ערוכים בצורת קשת בצידה המזרחי של העיר. נאות מדבר אלה הופיעו לכל המאוחר באלף ה-2 לפנה"ס, בדמות חוות שקמו סביב בארות. הבארות שימשו בראש וראשונה להשקיית העצים, בעיקר עצי תמר, ובשלב השני להשקיית גנים ושיחים. עם הופעת מערכות האפלאג' בתקופת הברזל, הלכו נאות המדבר וגדלו; ובמהלך המאה ה-20 החלו שכונות העיר קמות סביבם. מעבר לייעודם המקורי לגידול עצי תמר, משמשים נאות המדבר גם כגנים עירוניים וכראות ירוקות בלב השטח הבנוי. שיטות גידול עצי התמר כמעט ולא השתנו ב-3,000 השנים שחלפו מאז הופעת מערכות האפלאג', המספקות את תצרוכת המים של המטעים גם כיום. הממצאים ההיסטוריים בסביבות נאות המדבר הם בעיקר מהמאה ה-19 וכוללים מצודות ומגדלים צבאיים, וכן מבנים מבוצרים הקרויים "מורבה", אשר שימשו כמקלט לבני-אדם וכמקום לאחסון יבול.
נווה המדבר הגדול והעתיק ביותר נושא את שמה של העיר, והוא שוכן בחלקו המזרחי של מרכז העיר. במקום מורבה מלבנית גדולה שלה חצר פנימית ומגדל שמירה בן שלוש קומות. "מצודת סולטאן בן זיאד" הצמודה לנווה המדבר ממזרח שימשה את בני משפחת זיאד, שליטי אל-עין ואבו דאבי החל בסוף המאה ה-19, וכיום היא משמשת כמוזיאון הלאומי של אל-עין. מצודה נוספת ששימשה להגנת נווה המדבר במאה ה-19 היא "מצודת אל-ג'הילי" שבה מגדל עגול שקדם למבנה מצודה עצמו. נווה מדבר "אל-הילי" שוכן בצפון העיר, לא הרחק מ"הפארק הארכאולוגי אל-הילי", וצורתו כשל ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-800 מטרים. בנווה מדבר זה שוכנים בית מבוצר ושני מגדלי שמירה שהוקמו על תילים מלאכותיים. נאות המדבר האחרים הם "אל ג'ימי'", "מוטארד'", נווה המדבר הקטן "אל-מוואיג'י, ונווה המדבר "אל-קטארה" שבו קבר מלבני מתחילת האלף השני לפנה"ס.
העיר כיום.
בשנת 2009 התגוררו באל-עין כ-374,000 תושבים, ולפי התחזית צפוי מספר תושבי העיר לגדול ב-21% תוך חמש שנים, ולעמוד על 476,000 תושבים בשנת 2014. השטח העירוני מקיף גם את אל-בוראימי שבעומאן, שבה התגוררו בשנת 2003 כ-68,000 תושבים. רוב תושבי העיר אינם אמירתים אלא מהגרים ומהגרי עבודה מתת-היבשת ההודית, אם כי אחוז האמירתים באל-עין גדול מהנתון המקביל לו בעריו הגדולות האחרות של האיחוד.
העיר משמשת כמרכז אזורי לשטח נרחב ידיים המתפרס מעבר לגבול, אל תוך עומאן. אל-עין היא בעיקרה מרכז מסחרי, שלטוני, תחבורתי וחינוכי, והתעשייה בה דלה. האקלים המדברי היבש, נאות המדבר ההיסטוריים שהשתמרו בה ואתרי התרבות והעניין בג'בל חפית ובסביבתו, מהווים מוקד משיכה לתיירים מערי האיחוד הגדולות שלאורף חופי המפרץ הפרסי הלחים, ובעיר בתי קיט רבים. למרגלות המורדות הצפוניים של ג'בל חפית שוכנת "מובזארה הירוקה", אזור תיירותי בשטח של כ-1 קמ"ר, שבו מעיינות חמים המתנקזים לאגם קטן. במקום בריכות שחייה, בתי נופש ושטחים ירוקים.
בעיר שוכנות "אוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות" (جامعة الإمارات العربية المتحدة) הממשלתית (נוסדה בשנת 1976 ובה כ-15,000 תלמידים), ו"אוניברסיטת אל-עין למדע ולטכנולוגיה" (جامعة العين للعلوم و التكنولوجيا) הפרטית (נוסדה ב-2005 ובה כ-1,100 תלמידים). בעיר פועלות שלוחות של "הקולג' הגבוה לטכנולוגיה" (كليّات التقنيّة العليا) ושל "אוניברסיטת אבו דאבי".
בית החולים הראשון בעיר ("אואזיס") נחנך רק ב-1960 ביוזמתו של זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, בן העיר, נשיאו הראשון של איחוד האמירויות הערביות וכן האמיר של אבו דאבי מ-1966 עד מותו בשנת 2004. לצידו פועלים בעיר "בית החולים טאוואם" שנוסד בשנת 1979, והמנוהל מאז שנת 2006 בידי "בית החולים ג'ונס הופקינס" (Johns Hopkins Hospital) בבולטימור, ו"בית-החולים אל-עין".
אל-עין נמצאת במרחק של 140 ק"מ מזרחית לעיר אבו דאבי ו-120 ק"מ דרומית-מזרחית לדובאי, וכבישים מהירים מחברים אותה אל כל אחת משתי הערים (כביש 22 לאבו דאבי וכביש 66 לדובאי). באל-עין שדה תעופה בינלאומי השוכן צפונית-מערבית לעיר, ובו מסלול טיסה בודד באורך של 4,000 מטר (01/19). מהשדה שנחנך בשנת 1994 יוצאות טיסות למספר יעדים במזרח התיכון ובתת-היבשת ההודית.
באזבי ברקלי
באזבי ברקלי (Busby Berkeley, 29 בנובמבר 1895 - 14 במרץ 1976) היה במאי קולנוע הוליוודי בעל השפעה וכוריאוגרף של סרטים מוזיקליים. ברקלי ידוע בסגנון מיוחד של סרטים מוזיקליים אשר המציא ומכונה על שמו.
סרטיו אופיינו בכך שלא היו ריאליסטיים הם התמקדו בעיקר באסתטיקה ופחות במשמעות השוטים, הם כללו קטעי שירה, ריקודים פנטסטיים והפקות מוזיקליות משוכללות אשר לעיתים קרובות מעורבים בהם דגמים גאומטריים מורכבים. הקטעים המוזיקליים של סרטיו צולמו באולפנים גדולים, בהשתתפות עשרות רקדנים ורקדניות, תוך שימוש באביזרים רבים, שהכוריאוגרפיה שלהם דימתה לרוב צורות גאומטריות משתנות המזכירות קליידסקופ והוא נחשב בזמנו לפורץ דרך בשל סגנונו הייחודי.
ביוגרפיה.
בארקלי החל את הקריירה שלו כאשר שירת בצבא ארצות הברית ב-1918 כסגן בחייל התותחנים והיה אחראי על תהלוכות צבאיות. לאחר מלחמת העולם הראשונה ערך מופעים לחיילים אשר חזרו מן המלחמה. לאחר שירותו הצבאי הפך לשחקן תיאטרון ובמאי בהופעות קטנות. עד מהרה הפך למנהל מחול מוביל בברודוויי. המפיק פלורנץ זיגפלד ג'וניור ראה את כישרונו בבימוי רקדנים ונתן לו להיות הכוריאוגרף לסרט Whoopee! ב-1930. בארקלי המשיך בתפקידו ככוריאוגרף לעוד 7 סרטים עד 1933, אז אף חשב לחזור לברודוואי. ב-1933 הזמין אותו אחד המפיקים הראשיים של האחים וורנר להיות כוריאוגרף של הסרט רחוב 42, הסרט זכה להצלחה גדולה ובארקלי החל לקבל תפקידים מורחבים מעבר לכוריאוגרפיה. הוא קיבל חוזה ל-7 שנים אצל האחים וורנר ויצר בשנים הללו סרטים מוזיקליים רבים אשר מיקמו אותו כפורץ דרך בסגנון הבימוי של הרקדנים וצילום הכוריאוגרפיה. ב-1939 כאשר החלו האחים וורנר לאבד עניין בז'אנר הסרטים המוזיקליים עבר בארקלי לחברת אמ.ג'.אמ. וצילם עד 1942 עוד מספר סרטים. בשנת 1949 הוא ביים סרט עבור רשת פוקס ובשנות ה-50 הוא החל יוצא מן התודעה בהוליווד.
בשנות ה-60 החלה התעוררות לסרטים אשר עשה ובארקלי חזר לברודוויי כדי לביים הפקות מוזיקליות.
בזבי ברקלי
קונטרה-בסון