שני דגמיו הראשונים של ה-A340, ה-200 וה-300, נמכרו לחברות תעופה רבות בכל רחבי העולם והם משמשים את החברות לטיסותיהן לטווחים ארוכים. שני דגמיו המאוחרים של המטוס הם ה-500 וה-600. ה-500 הוא אחד ממטוסי הנוסעים בעלי טווחי הטיסה ארוכים ביותר בעולם, יותר מ-15,500 ק"מ. הוא היה טס, בין היתר, בקו התעופה הסדיר הארוך ביותר בעולם: סינגפור-ניו יורק עד לביטול הטיסה ב-2013. דגם ה-600 הוא המטוס השני באורכו לאחר בואינג 747-8. אורכו עומד על 75.30 מטרים.
המטוס משרת בין השאר בציי חברות התעופה הלאומיות של גרמניה, צרפת, ספרד, ירדן, סינגפור, וטורקיה.
למטוס מאפיין ייחודי בחלק מהדגמים בתא הנוסעים. מהקבינה יורדות מדרגות אל חלל בקומת תא המטען בו ממוקמים מספר תאי שירותים. מאפיין זה מאפשר מספר גדול יותר של מושבים במחלקת התיירים ומשפר את השירות לנוסע.
עד כה התרסק מטוס A340 אחד בלבד, בטורונטו שבקנדה, בתאונה ללא נפגעים. המטוס נחת בעת סופה וחרג מהמסלול.
גרסאות.
A340-200.
A340-200 הוא הדגם הראשון והבסיסי של המטוס. דגם זה יכול לשאת 261 נוסעים לטווח של 13,800 ק"מ, או 240 נוסעים לטווח של 15,000 ק"מ. גרסה זו היא הקצרה בסדרת מטוסי A340, ומוטת הכנפיים גדולה יותר מאורך המטוס. דגם זה משמש לטיסות דלות בנוסעים וארוכות טווח, המתחרה של בואינג למטוס זה היא 767-400ER. סה"כ נבנו 75 מטוסים מדגם זה.
בטיסת הדגמה קבע מטוס מדגם זה שיא עולמי למטוס בעל ארבעה מנועים, כשטס בשנת 1994 בטיסה ישירה מפריז לאוקלנד, כ-19,000 ק"מ.
גרסה אחת של מטוס זה הוזמנה על ידי סולטאן ברוניי, חסנאל בלקיה. גרסה זו דומה ל-A340-300E, אולם הטווח המקסימלי הוא 15,000 ק"מ כמו ה-A340-200, ומכונה A340-8000. מטוס זה נמסר לסולטאן ברוניי בנובמבר 1998, אולם הוא מעולם לא נכנס לשירות אצל הלקוח המקורי. בפברואר 2007 נרכש המטוס על ידי חברת התעופה הסעודית סעודי ערביין איירליינס, ומשמש לטיסות VIP.
בעקבות פיתוח גרסת ה-8000 שופרו שאר מטוסי ה-A340-200, והם כונו 200s. בסה"כ יוצרו 28 מטוסי A340-200, כיום מפעילות את המטוס סאות' אפריקן איירווייז, רויאל ג'ורדניאן, איג'יפטאייר, אארולינאס ארחנטינס, וקונביאסה.
A340-300.
A340-300 היא הגרסה השנייה למטוס, טסה לראשונה ב-25 באוקטובר 1991, ונכנסה לשירות בחברות התעופה אייר פראנס ולופטהנזה במרץ 1993. גרסה זו מסוגלת לשאת 295 נוסעים בשלוש מחלקות למרחק של 12,400 ק"מ. הדגם המתחרה של בואינג הוא 777-200ER, הדגם המחליף יהיה האיירבוס A350-900. בדגם זה הוגדלו אורך המטוס ומשקל ההמראה המרבי, אך הוקטן טווח הטיסה. בסה"כ נבנו 53 מטוסים מדגם זה. למטוס זה ולA330-300 יש את אותו גוף.
A340-300E.
A340-300E מכונה גם A340-300X, מופעל על ידי מנועי CFM56-5C4 משופרים. המטוס הראשון מדגם זה נמסר לסינגפור איירליינס באפריל 1996, המפעילה הגדולה של דגם זה היא לופטהנזה (26 מטוסים).
שני מטוסים מדגם זה נרכשו על ידי הלופטוואפה, ומשמשים כמטוסי VIP עבור נשיא גרמניה, וממשלת גרמניה.
A340-300 Enhanced הדגם המשופר של המטוס, מצויד במערכת טוס-על-חוט, ובמערכות אוויוניקה משופרות. הראשון מדגם זה נמסר לסאות' אפריקן איירווייז בשנת 2003. בסה"כ נבנו 149 מטוסים מדגם זה.
A340-500.
A340-500 הוא הדגם לטיסות בעלות טווח ארוך במיוחד - המטוס מסוגל להטיס 313 נוסעים למרחק של 16,060 ק"מ. מטוס זה היה המטוס בעל הטווח הארוך בעולם עד כניסתו לשירות של הדגם המתחרה של בואינג - 777-200LR - בפברואר 2006. המטוס טס לראשונה ב-11 בפברואר 2002, ונכנס לשירות ב-3 בדצמבר באותה השנה בחברת אמירטס.
מטוס זה טס בעבר בקו הארוך בעולם בין נמל התעופה סינגפור צ'נגי לנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי - 15,344 ק"מ ב-18.3 שעות.
בהשוואה ל-A340-300 הוגדלו בדגם זה האורך ב-4.3 מטר, שטח הכנף, מהירות השיוט, וקיבולת הדלק ב-50%. בשל אורך המטוס הותקנו בו מצלמות בחלק האחורי, על מנת לסייע לטייסים בנסיעה על הקרקע. בדגם זה הוחלפו המנועים לטרנט 500 תוצרת רולס-רויס.
A340-500HGW.
A340-500HGW טס לראשונה ב-13 באוקטובר 2006, ונמסר ב-11 באפריל 2007 לחברת התעופה תאי. בגרסה זו הוגדלה קיבולת הדלק ב-7,190 ליטר, וטווח הטיסה ב-940 ק"מ.
שלושה מטוסים מדגם זה הוזמנו בחברת התעופה ההודית קינגפישר איירליינס, קינגפישר התכוונה להפעיל באמצעותם טיסות ישירות מהודו לצפון אמריקה, אולם בשל המיתון העולמי נמכרו מטוסים אלו לחברה הניגרית אריק אייר.
A340-600.
A340-600 הוא הדגם המתחרה של הבואינג 747, המטוס מסוגל לשאת 379 נוסעים בשלוש מחלקות לטווח של 13,900 ק"מ. המטוס מספק קיבולת נוסעים דומה ל-747, אך בשונה ממנו ל-A340-600 נפח מטען גדול יותר ב-25%.
דגם זה טס לראשונה ב-23 באפריל 2001, ונכנס לשירות באוגוסט 2002 בחברת התעופה וירג'ין אטלנטיק. המקבילה של בואינג לדגם זה היא ה-777-300ER, והמחליפה של איירבוס הוא הA350-1000 שגם מתחרה בבואינג 777-300ER.
ה-A340-600 ארוך ב-12 מטר מהדגם הבסיסי, 4 מטר מבואינג 400–747, ו-2.3 מהאיירבוס A380. עד לטיסתו הראשונה של הבואינג 8–747 בפברואר 2010, החזיק מטוס זה בתואר המטוס הארוך בעולם.
מדגם זה הוסיפה איירבוס ארבעה גלגלים במרכז המטוס, על מנת להתמודד עם העלייה במשקל ההמראה המקסימלי. חידוש נוסף שנעשה בדגם זה הוא הוספת תאי שירותים בסיפון התחתון,
באפריל 2007 דיווח הטיימס כי איירבוס המליצה לחברות התעופה שרכשו את המטוס, להפחית את משקל המטען ב-5 טון, כדי לפצות על עודף משקל שגורם למרכז הכובד של המטוס לנוע קדימה ובכך מקטין את מהירות השיוט.
A340-600HGW.
A340-600HGW טס לראשונה ב-18 בנובמבר 2005, וקיבל את אישור הרשויות באפריל 2006. לדגם זה קיבולת דלק מוגדלת, מנועים חזקים יותר, וטווח גדול יותר. בייצורו של דגם זה נעשה שימוש בטכנולוגיות ייצור חדשות כריתוך בלייזר. לדגם זה מנועי רולס-רויס טרנט 560.
בסלון האווירי בפריז של שנת 2003, הזמינה אמירטס 18 מטוסים ובכך הייתה לחברת התעופה הראשונה שהזמינה מטוסים מדגם זה. בסופו של דבר ביטלה אמירטס את ההזמנה, והיריבה קטאר איירווייז רכשה את המטוסים.
הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית
הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (באנגלית: International Atomic Energy Agency) או בראשי תיבות סבא"א (IAEA) היא סוכנות בין-לאומית שהוקמה ב-29 ביולי 1957, ביוזמת האומות המאוחדות וארצות הברית, במטרה לקדם את השימוש באנרגיה אטומית לצרכים אזרחיים, ולמנוע את השימוש בה לצרכים צבאיים.
בסוכנות חברות 168 מדינות (נכון לפברואר 2017), ונציגיהן מתכנסים פעם בשנה לאספה כללית, כדי לבחור 35 חברים לצוות המצומצם. הצוות מתכנס חמש פעמים בשנה, ומכין הצעות שמגיעות להצבעה באספה הכללית.
מטה הסוכנות נמצא בעיר וינה, בירת אוסטריה. משרדים נוספים נמצאים בערים טורונטו (קנדה), ז'נבה (שווייץ), ניו יורק (ארצות הברית) וטוקיו (בירת יפן). הסוכנות מפעילה מעבדות באוסטריה ובמונקו, ומרכז מחקר באיטליה (בשיתוף האו"ם).
הסוכנות עוסקת בסיוע מדעי וטכני לשימושים אזרחיים באנרגיה אטומית, קובעת תקני בטיחות ומפקחת על שמירתם. בנוסף, הסוכנות עורכת בדיקות וחקירות בחשד להפרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בחסות האו"ם. הבדיקות הבולטות ביותר הן בדיקת תוכנית הגרעין של עיראק (עד להשמדת הכור הגרעיני אוסיראק על ידי חיל האוויר הישראלי בשנת 1981), ובדיקת תוכנית הגרעין של איראן.
משנת 1981 עד שנת 1997 כיהן בתפקיד מנכ"ל הסוכנות השוודי הנס בליקס. אחריו כיהן בתפקיד מוחמד אל-בראדעי, נציג מצרים. ב-2009 נבחר נציג יפן, יוקיה אמאנו, לעמוד בראש הסוכנות וכיהן בתפקיד עד פטירתו ב-18 ביולי 2019. במקומו נבחר לתפקיד הדיפלומט הארגנטינאי רפאל גרוסי.
הסוכנות זכתה (במשותף עם מנהלה אל בראדעי) בפרס נובל לשלום לשנת 2005 על מאמציה למיגור הנשק הגרעיני בעולם לצרכים הצבאיים.
מבנה הסוכנות ותחומי פעולתה.
מעמדה של הסוכנות לאנרגיה אטומית הוא סוכנות מיוחדת של האומות המאוחדות. הסוכנות איננה נמצאת בשליטה ישירה של האו"ם, אולם היא מדווחת לאספה הכללית של האומות המאוחדות ולמועצת הביטחון. מבנה הסוכנות ותחומי פעולתה הוגדרו באמנת היסוד של הסוכנות: "חוקת הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית". הסוכנות מורכבת משלושה גופים עיקריים: מועצת המנהלים, האספה הכללית והמזכירות.
מועצת המנהלים של הסוכנות היא אחת משני הגופים האחראיים לקביעת מדיניות הסוכנות. המועצה מורכבת מ-13 נציגי מדינות אשר כיהנו תקופת כהונה במועצה הקודמת ומ-22 נציגים שנבחרו על ידי האספה הכללית. המועצה הפורשת ממנה 10 נציגים ממדינות שהן המתקדמות ביותר בפיתוח טכנולוגיה גרעינית ושלושה נוספים ממדינות מתקדמות ביותר, שלא באזורי העולם מהם נבחרו עשרת הנציגים הראשונים, זאת מתוך האזורים הבאים: צפון אמריקה, אמריקה הלטינית, מערב אירופה, מזרח אירופה, אפריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה, דרום מזרח אסיה, האוקיינוס השקט והמזרח הרחוק. נציגים אלה נבחרים לתקופת כהונה של שנה אחת. 22 הנציגים הנוספים במועצה נבחרים על ידי האספה לתקופת כהונה של שנתיים, 11 מתוכם נבחרים מדי שנה. חוקת הסוכנות מחייבת אף גיוון גאוגרפי עולמי לנציגים הנבחרים לתקופת כהונה של שנתיים.