אלגברת היחסים דומה במעט לאריתמטיקה. אריתמטיקה עוסקת בערכים מספריים, ומתירה עליהם פעולות חשבון. אלגברת היחסים אף היא מאפשר להפעיל פעולות (אופרטורים) על ערכים, אלא שהערכים בהם עוסקת אלגברת היחסים הם "יחסים" (relations) או "טבלאות". באלגברה ישנם שישה אופרטורים בסיסיים, אשר כל אחד מהם מקבל כקלט טבלה אחת או יותר, ומחשב מאלו טבלה חדשה, שבדרך כלל תהיה שונה מהטבלאות הנתונות בקלט.
טבלה היא קבוצה של ערכים מסוג רשומה. האלגברה עוסקת בטבלאות עצמן, ואינה מאפשרת גישה לרשומות בודדות שבטבלה. כל הרשומות שבטבלה חייבות להיות בעלות מבנה זהה: חייב להיות בהן אותו מספר שדות, ולשדות אלו חייבים להיות בדיוק אותם שמות. לשני שדות שונים לא יכול להיות אותו שם.
מבנה הטבלה, הוא קבוצת שמות השדות של הרשומות המופיעים בה.
כך למשל, טבלה יכולה להיות רשימת קשר המשמשת להעברת פרטי התקשרות בין הוריהם של ילדים בכיתה מסוימת. הרשומות שבטבלה מכילות מידע לגבי אותה רשימת השדות. בדוגמת רשימת הקשר, סביר ששדות אלו יהיו: שם הילד, שם האב, שם האם, כתובת, מספר טלפון של האב, ומספר טלפון של האם. הקבוצה המכילה את ששת השמות הללו, היא בדיוק המבנה של טבלת רשימת הקשר.
פורמלית, אסור שרשומות שונות תכלנה רשימת שדות שונה. בדרך כלל, זו אינה מגבלה קשה מדי, בהתחשב בעובדה שנהוג להתיר ערך "ריק" לשדות. רשימת הקשר תהיה עדיין טבלה תקינה גם אם לאחד מהורי הילדים אין טלפון משלו.
האופרטורים היסודיים על טבלאות המוגדרים באלגברת היחסים הם:
בעזרת ששת האופרטורים היסודיים, ובאמצעות אופרטורים נוספים, שאינם אלא קיצורי דרך להפעלת האופרטורים היסודיים, ניתן לבצע חישובים מורכבים ביותר על טבלאות. כך למשל, אם נסתכל שוב על הטבלה הענקית שנוצרה באמצעות המכפלה הקרטזית של רשימת הקשר בטבלת מרחקי הרחובות מבית-הספר, ונבחר מתוכה באמצעות אופרטור הבחירה את הרשומות שבהם הכתובת מכילה את שם הרחוב, נקבל טבלה חדשה שתספק לנו מידע על המרחק של כל ילד מבית הספר. כמובן, אם נרצה נוכל לסלק מטבלה זו שדות מיותרים באמצעות אופרטור ההטלה.
על אף הכח הרב של אלגברת היחסים, ישנן פעולות שאי אפשר לבצע בה. בדוגמה שלנו למשל, אי אפשר לחשב את המרחק הממוצע של מגורי הילדים מבית הספר, וזאת משום שהאלגברה אינה כוללת אופרטורים לסיכום שדות המופיעים ברשומות שונות. לא ניתן גם להשתמש באלגברה כדי לבחור ילד אקראי מהכיתה, משום שהאלגברה אינה עוסקת ברשומות בודדות.
אלגברת היחסים אינה מאפשרת יצירת ביטויים המפעילים אופרטור מסוים מספר בלתי חסום של פעמים. כתוצאה מכך, לא ניתן להשתמש באלגברה כדי לייצר את רשימת כל הדרכים להקיף את העולם בטיסה, גם אם נתונות לנו טבלאות המתארות את כל הטיסות כולן. הקושי הוא בכך שמספר הטיסות שבהן אפשר להקיף את העולם אינו חסום.
זלמן רוטברג
הרב זלמן רוטברג (תרע"ג, 1913 - ח' בסיוון תשס"ב, 19 במאי 2002) היה ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
תולדותיו.
נולד בעיירה ליפנישוק שבבלארוס לרב טוביה רוטברג, שכיהן כרב העיירה ולימים רבה של לונה, פלך הורדנה. בצעירותו למד בישיבת שער התורה, והיה מתלמידי ראש הישיבה הקטנה הרב משה מרדכי שקופ, בנו של הרב שמעון שקופ. בסוף שנות ה-20 עבר ללמוד בישיבת מיר. בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל יחד עם חברו הקרוב, ולימים מחותנו, הרב שמואל רוזובסקי, והשניים נכנסו ללמוד בישיבת לומז'ה בראשות הרב ראובן כץ שאף השיג להם את אישור העלייה לארץ. בשנת תש"ב (1942) נישא לשרה, בתו של הרב מאיר קרליץ. את הצעת השידוך הציע אחיו של הרב מאיר קרליץ, החזון איש. אשתו, שרה רוטברג, הייתה מפקחת בכירה בחינוך העצמאי. לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל.
עם כינונה מחדש של ישיבת מיר בירושלים (1946) נקרא בידי רבו משכבר הימים, הרב אליעזר יהודה פינקל לגבש סביבו חבורת בחורים שתהווה את הבסיס לישיבה המתחדשת עד בואה של קבוצת הבחורים הוותיקים עם אנשי הצוות ששהו בשאנגחאי. בתקופה זו העביר בישיבה שיעורים בשבתות לכל בני הישיבה. גם כשהגיעו אנשי הצוות הוותיקים בשנת 1949 המשיך בתפקידו לצד הר"מ הוותיק הרב חיים שמואלביץ עד אמצע שנות ה-50.
בחורף ה'תשי"ח (1957) יסד עם גיסו הרב שלמה שמשון קרליץ את ישיבת בית מאיר בשיכון חזון איש בבני ברק, על שם אבי המשפחה, הרב מאיר קרליץ. מוסדות הישיבה כוללים גם ישיבה קטנה וכולל אברכים.
לאחר הקמת דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1988), הזמינו הרב שך להצטרף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
לאחר פטירתו התמנה בנו, הרב צבי רוטברג, לראשות הישיבה. חתניו משמשים כר"מים בישיבה.
יצחק שיינר
הרב יצחק שיינר (י"ד בחשוון תרפ"ג, 5 בנובמבר 1922 – י"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021) היה ראש ישיבת קמניץ בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה.
נולד בארצות הברית לדב ופרל שיינר, שהיגרו מפולין. בשנות ה-40 למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ובישיבת תורה ודעת, והיה מתלמידיו של הרב שלמה היימן. בסוף שנות ה-40 נישא לאסתר לאה, בתו של הרב משה ברנשטיין ונכדתו של הרב ברוך בר ליבוביץ.
בשנות ה-60 עמד בראשות ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ.
חותנו הרב ברנשטיין עמד בראש ישיבת קמניץ בירושלים. לאחר פטירתו מונה הרב שיינר לתפקיד, לצד גיסו הרב אשר ליכטשטיין ובן דודו הרב חיים שלמה ליבוביץ. לאחר פטירת הרב ליבוביץ, בשנת 2016, היה הרב שיינר ראש הישיבה המרכזי כשלצדו כיהן הרב ברוך דב ליכטשטיין, בנו של הרב אשר.
שני בניו, הרב אברהם והרב שמחה, וכן חתנו, הרב יעקב קראוס, הם ר"מים בישיבה.
בשנת תשס"ג צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה. נפטר בי"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021.
הרב שיינר ואשתו (נפטרה ב-2007) התגוררו בשכונת כרם אברהם בירושלים.
אליעזר כרמי
אליעזר כרמי (1918 – 24 ביולי 1991) היה מתרגם, סופר ומו"ל ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם לזר ויינשטיין למשה וזלדה ברוסיה ב־1918 ועלה לארץ ישראל ב-1925, בגיל 7.
ב־1939 הקים יחד עם דוד קרסיק, יעקב רבי ואביעזר גולן, את "הוצאת המאה העשרים" שפרסמה חוברות בלש. ההוצאה פעלה עד 1948. שירת בצבא הבריטי, השתחרר ב-1946 וכיוון שלא מצא עבודה, החל לתרגם ספרות פופולרית מאנגלית, בתחילה עבור "כרמי את נאור", הוצאה פרטית שלו שהקים עם שותף. כרמי שירת גם בצה"ל.
הוא כתב תחת שמות העט: א.ב.דן, שולמית עפרוני ועזר כרמיאלי. לאחר מכן תרגם עבור הוצאות אחרות, בפרט הוצאת מ. מזרחי. הוא תרגם מאות ספרים, רובם הגדול שייך לז'אנר הספרות הקלה, בהם ספרים של הרולד רובינס, פרד מסטרד סטיוארט, אליסטר מקלין, אגאתה כריסטי, אדגר וולאס, אדגר רייס בורוז וסופרים רבים אחרים.
תרגומיו לדיימון ראניון היו אהובים עליו במיוחד והתייחדו באופן שבו הצליח להעביר לעברית את עגת הרחוב המיוחדת ששימשה את גיבוריו של ראניון.
כרמי חיבר את "עיר הגברים", מחזמר מקורי על פי סיפורי ראניון.
רוב תרגומיו היו מהשפה האנגלית, אבל הוא תרגם גם מאיטלקית ומספרדית.
אליעזר כרמי נפטר בגיל 73 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
תאוריית ניהול האימה
תאוריית ניהול האימה היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית העוסקת בהשפעת תודעת המוות על החשיבה ועל ההתנהגות האנושית. על פי תאוריה זו ישנו קונפליקט פסיכולוגי בסיסי בין הרצון לחיות לבין המודעות לכך שהמוות הוא בלתי נמנע. הקונפליקט מייצר אימה, שבתורה מנוהלת באמצעות מערכות סמליות כדי להשיג תחושת נצחיות ולאפשר חיים בעלי ערך ומשמעות. התאוריה הוצעה לראשונה על ידי החוקרים ג'ף גרינברג, שלדון סלומון וטום פיסצ'ינסקי בשנת1986 ועבודתם מבוססת על עבודותיו של האנתרופולוג ארנסט בקר, במיוחד ספרו "הכחשת המוות" אשר יצא לאור בשנת 1973 וזכה לפרס פוליצר בשנת 1974. בקר טען כי בני אדם שונים מכל בעל חיים אחר בכך שהם מודעים למותם הבלתי נמנע. על כן הם זקוקים למבנים תרבותיים שיתנו לחיים טעם ומשמעות. מתוך תפיסה זו, פותחה תאוריית ניהול האימה שרעיונה המרכזי הוא שחשיבותה הפסיכולוגית של הערכה עצמית היא ביכולתה לתמוך בהכחשה של המוות, על ידי הקניית ערך שאינו בן חלוף לאדם.
ממצאים אמפיריים רבים בתחום זה מלמדים ש:
תאוריית ניהול האימה קנתה לעצמה מקום בפסיכולוגיה, אך היא עדיין שנויה במחלוקת. אף שהיא מציגה עצמה במידה רבה כנגזרת של הפסיכולוגיה האבולוציונית, יש מהפסיכולוגים האבולוציוניים שרואים את טענותיה כמרחיקות לכת ומציעים להסביר את ממצאיה על ידי סיבות אבולוציוניות פשוטות יותר. כך נטען שהנטייה להחשיב יותר את התרבות בתנאים שבהם המוות בולט, אינה נובעת דווקא מרצון לחפש נצחיות בתרבות, כפי שטוענת התאוריה, אלא בנטייה להתאחד אל מול סכנה.
רקע.