צבא הודו, בעיקר ארמיית בנגל, נפגע באופן קשה מאוד מהמרד. יחידות שלמות ירדו מסדר הכוחות ויחידות רבות הוקמו במהלך המרד מאזורים שונים. בנוסף לכך, לאחר 'חוק הודו' הועבר גם הצבא לשירות האימפריה הבריטית באופן ישיר, כלומר יחידות צבא הודו יהיו שייכות מעתה למשרד המלחמה והצבא הבריטי. לאחר המרד היה צורך בבניה וסידור מחדש של יחידות צבא הודו. למעשה, עם מעבר השלטון בהודו בוטלו כל היחידות, שכן הן שירתו את חברת הודו המזרחית אשר איבדה את זכויות השלטון שלה בהודו. במציאות, רוב היחידות אשר לא מרדו השתמרו כמו שהן רק שהפיקוד עליהן עבר לצבא הבריטי. כך לדוגמה רגימנטי ארטילריה והנדסה עברו לשרת תחת 'רגימנט התותחנים המלכותי' ו-'רגימנט ההנדסה המלכותי' בהתאמה.
שלושת מחוזות השלטון הבריטים שהונהגו על ידי החברה; בנגל, בומבי ומדרס, נשתמרו בתור המבנה השלטוני של הודו, כך גם נשתמרה החלוקה לארמיות בתוך צבא הודו. עם זאת המבנה הפנימי של הארמיות שונה לחלוטין, רגימנטים שמרדו פורקו, במקומם הוכנסו רגימנטים חדשים וחלק מהרגימנטים שנותרו נאמנים במהלך המרד קיבלו מספרים ושמות חדשים. באופן טבעי, השינויים הקיצוניים ביותר קרו בצבא בנגל, שהושפע באופן הנרחב ביותר מהמרד.
נקודה נוספת של עניין בהקשר למבנה הצבא וגיוס מקומיים נובעת מאחת מההשלכות המעניינות ביותר של המרד. במהלך המרד אזורים וממלכות שונות בהודו נותרו נאמנים ותרמו חיילים רבים לטובת הבריטים. אזורים אלו, לדוגמה הפנג'אב, הפכו כעת לאזור מועדף לגיוס משום שחייליהם נחשבו בשלב זה לאמינים יותר. בנוסף לכך, לאחר המרד היה מעבר לגיוס נרחב יותר מעמים ואזורים שנחשבו 'לוחמניים' יותר, כמו חיילי הגורקה מנפאל, חיילים מסינד (Sindh) וסיקים מהפנג'אב. בנוסף, לאחר המרד הושם דגש רב יותר על היחס בין מספר החיילים הבריטים להודים בשירות בריטי, כך שהיחס היה קרוב לשווה.
ב-90 השנים שבין המרד לבין עצמאותה של הודו, נאמנותם של החיילים ההודים בשירות האימפריה נותרה איתנה. חיילים הודים שירתו בכל מערכה של האימפריה הבריטית אליה נשלחו, כמו גם מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בה שירתו כשני מיליון חיילים הודים.
היסטוריוגרפיה.
שאלת אופי המרד והמניעים להתפרצותו.
בתקופת התרחשות המרד ולאחריה, הייתה התעסקות רבה במניעים להצתת המרד מלכתחילה, שכן כוחה של האימפריה הבריטית נשען באופן רחב על התמיכה המקומית. השמות השונים שניתנו למרד לאורך ההיסטוריה משקפים גישות שונות לגבי אופי המרד, לדוגמה האם היה מרד צבאי או התקוממות אזרחית, שאלה שלתשובתה השלכות אחרות לגמרי.
כדי להבין את עומק השאלה, מעניין להציג את דבריו של שר החוץ דאז, בנג'מין דיזראלי בדבר השאלה לגבי אופי המרד:
שאלתו של ד'יזראלי כוונה כנגד רוח הדברים בתקופה שמיד לאחר המרד אשר הדגישה את האופי הצבאי של המרד, כך לדוגמה ראה את הדברים ג'ון לורנס (Sir John Muir Lawrence), מושל מחוז פנג'אב. לדעתו, שהייתה הדעה הרווחת באופן עקרוני, לא הייתה ההתמרדות רחבה והסיבה למרד הייתה כמעט לחלוטין נושא התרמילים. היו דעות נוספות שהדגישו את ההפתעה שבהתפרצותו של המרד וסימני השאלה הרבים שהתעוררו בדבר הסיבות להתפרצות. כך מעניין לציין את דעתו של ג'יימס אוטרם, מושל אווד לאחר שחרור לאקנאו; לדעתו היה המרד קונספירציה מוסלמית בהודו ותקרית התרמילים הציתה את המרד לפני שניתן לכוחות הפוליטיים המוסלמים הזדמנות לתכנן אותו לעומק.
הדעה הבריטית הרווחת בתקופה שלאחר המרד נועדה להגן על הלגיטימיות הבריטית כנגד הלגיטימיות הפוליטית ההודית בדבר השליטה על תת-היבשת. בתור התמרדות צבאית, יכלו הבריטים להעניש את האחראים ולהמשיך הלאה בשליטה בהודו, לקחים יהיו חייבים להילמד ואולי אף מספר רפורמות, אך בגדול הבעיה התעוררה בתוך הצבא ושם תטופל. הדעה ההפוכה על התעוררות לאומית כוללת שנכשלה אשר התנהלה בעיקר בצבא, הייתה דעה מסוכנת כלפי השליטה הבריטית. גישה זו על היותו מרד לאומי הייתה הגישה אשר התקיימה בקרב חוקרים הודים רבים בעיקר בתקופת העצמאות בשנות ה-40 של המאה ה-20 ולאחריה. המרד הפך להיות אירוע לאומי נוסף ואחד הראשונים, על רצף אירועי המאבק על העצמאות ההודית ועזר לחזק את הזהות הלאומית ההודית.
נומנקלטורה ושאלת השם.
אחת השאלות הנרחבות לגבי אירועי המרד, הנובעת מהסמליות הרבה שלו לאורך ההיסטוריה ולצדדים המעורבים, היא שאלת השם של המרד.
החשיבות הרבה שהייתה למרד בעייני העם ההודי מצד אחד והאימפריה הבריטית מצד שני, גם בזמן ההתרחשויות וגם ברטרוספקטיבה, הפכו גם את שם המרד והדרך בה הוא נזכר לנושא לדיון. לאחר המאבק לעצמאות במהלך החצי הראשון של המאה ה-20, נקרא המרד של 1857 "מלחמת העצמאות הראשונה", לפי התייחסות זאת, מאבק העצמאות במאה ה-20 נחשב למלחמת העצמאות השנייה. לנושא זה ישנה חשיבות רבה, שכן ההתייחסות למרד של 1857 כפרק ראשון במאבק מתמשך לעצמאות מגדילה באופן ניכר את הלגיטימיות והעוצמה של הזהות הלאומית והעצמאות ההודית.
בעייני האימפריה הבריטית, במהלך ובשנים שלאחר המרד, נקרא המרד של 1857 בשמות שונים; "המרד הגדול" (The Great Rebellion), "ההתקוממות הגדולה" (The Great Mutiny), "מרד הספואיים" (The Sepoy Revolt) ו-"מלחמת הספואיים" (The Sepoy War). נראה כי השם אשר נשאר והפך לשם המקובל הוא "המרד ההודי הגדול" (The Great Indian Rebellion) או לחלופין "המרד ההודי של 1857" (The Indian Rebellion of 1857), שמות אלו היו נקיים עד כמה שאפשר מהתנגשות עם הנרטיב הבריטי או הנרטיב הלאומי ההודי.
ירושלים של זהב (שיר)
מ&quot;ק 77
וורן הייסטינגס
וורן הייסטינגס (באנגלית: Warren Hastings; 6 בדצמבר 1732 - 22 באוגוסט 1818) היה מושל הודו הראשון של הודו הבריטית.
חייו.
הייסטינגס נולד למשפחה ממוצא צנוע שירדה מנכסיה. הוריו נפטרו בהיותו צעיר והוא גודל על ידי קרובי משפחה בעיירה האנגלית צ'רציל ולמד בבית הספר ווסטמינסטר. הייסטינגס הצטרף לחברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1750 והחל את הקריירה שלו בחברה בתור פקיד. במהרה, הפך למנהל תחנת מסחר בבנגל. בשנת 1757 הפך לאחראי הבריטי על העיר ההודית מורשידבד (Murshidabad) שנמצאת במערב בנגל, ובשנת 1761 מונה למועצת כלכותה. בתקופה בה הייסטינגס הגיע להודו, בריטים הגיעו לשם במטרה להתעשר מהשירות בחברת הודו המזרחית. בגלל הסיכון הרב שבשירות שם (בעיקר מסיבות אקלים ומחלות), אנשים שהעזו להגיע מהמערב ולשרת בהודו זכו לתנאי מחיה ושכר גבוהים.
הייסטינגס עזב את כלכותה ואת הודו בשנת 1764, אך חזר אליה בשנית בשנת 1769 ושימש בתור חבר מועצת מדרס (Madras). בשנת 1772 מונה למושל בנגל. במהלך כהונתו בתור מושל בנגל החל הייסטינגס ברפורמה כלכלית ומשפטית מקיפה, שכללה כתיבת חוקים וקודיפיקציה של המערכת המשפטית וכן ייסוד מערכת מסחר. פעולותיו אלו של הייסטינגס היו הבסיס לייסוד השלטון הבריטי בהודו בהמשך. בשנת 1773 נחקק חוק בפרלמנט הבריטי - חוק הסדרת הפעילות של חברת הודו המזרחית. החוק קבע שעל החברה ליצור תפקיד חדש – את תפקיד המושל הכללי. אף כי שליטתו הישירה של המושל הכללי היא רק על פורט ויליאם, אחת הסמכויות שלו היא גם לפקח על שאר מושלי הפרובינציות בהודו. כמו כן, החוק קבע שתיווצר מועצת שלטון עליונה בהודו בראשות ארבעה חברים. בעקבות החוק מונה הייסטינגס למושל הכללי בהודו בשנת 1784.
שירות בתור המושל הכללי הראשון.
שנות פעולתו בתור המושל הכללי היו פוריות ביותר. הייסטינגס רצה ליצור חוק שיקיף את כל תושבי הודו, אך החוק אותו הוא רצה ליצור אמור היה להיות מושתת על עקרונות הינדואים (החוק הבריטי שהיה מוחל בהודו בעקבות החקיקה של 1773 התייחס בעיקר לאזרחים הבריטיים בהודו, ולא להודים). לשם כך, הביא הייסטינגס מספר בלשנים שיעסקו בתרגום ספרי חוקים הינדואים מוקדמים שנכתבו בשפת הסנסקריט לשפה האנגלית, בין המפורסמים שבהם היו סיר ויליאם ג'ונס וצ'ארלס וילקינס. בעזרת תמיכתו והשפעתו של הייסטינגס יסדו ג'ונס ווילקינס את "האגודה האסיאתית של בנגל", שמטרתה הראשית הייתה לימודי התרבות האוריינטלית.
הייסטינגס כיבד מאוד את המנהגים המקומיים ואת התרבות ההינדואית. הוא שילב יועצים ברהמנים בעבודת כתיבת המשפט וניסוח קודקס החוקים ההודי. הייסטינגס ידע מספר שפות מקומיות, ביניהן בנגלית והינדו. כמו כן, בגלל מגבלות שפה וכוח אדם חמורים, נאלץ הייסטינגס לגייס למנגנון השלטון בהודו אנשים מקומיים לצורך גביית מיסים וקשר עם האוכלוסייה המקומית. הדבר היה לא לרוחה של מועצת השלטון העליונה, אך כן לרוחו של הייסטינגס שתמך בכך שהמקומיים ישלטו על עצמם במידה רבה, והתנגד למוסר הרופף שאפיין בריטים רבים שהגיעו להודו לצורך עבודה בחברת הודו המזרחית.
ההדחה והמשפט.