במאה ה-18, בשנת 1703 כח משולב של הספרדים והצרפתים ניסה לכבוש את האי בלא הצלחה. ב-1776 כבשה ארצות הברית את האי במסגרת המהפכה האמריקאית והחזיקה בו לזמן קצר. בשנת 1782 הצליחו הספרדים לכבוש את האי. כח בפיקודו של מושל קובה דון חואן דה קאגיגל השתלט על האי עם כח של 5,000 חיילים. אנדרו דבוקס נשלח לאחר מכן לאי ומשימתו הייתה לשחרר את העיר. בכח קטן של 220 חיילים שנשאו 150 מוסקטים הוא הגיע לאי עליו שמר חיל מצב של 600 חיילים מאומנים. אף על פי כן דבוקס הכניע והניס את הספרדים ב-17 באפריל 1783 מבלי שנורתה ירייה אחת. אחרי שהורד הדגל הספרדי לא הונף יותר דגל זר באי.
יו יו מה
ז'אן-לוק גודאר
ז'אן-לוק גודאר (בצרפתית: Jean-Luc Godard; נולד ב-3 בדצמבר 1930) הוא במאי קולנוע צרפתי, מהמשפיעים ביותר בתנועת הגל החדש בקולנוע. לגודאר מיוחסת המימרה "כל מה שצריך בשביל סרט, הוא אקדח ובחורה (או: אישה)", כפרפרזה על דברי צ'ארלי צ'פלין: "כל מה שאני צריך בשביל ליצור קומדיה זה: פארק, שוטר ונערה יפה".
גודאר נולד בפריז להורים שווייצרים-צרפתים, למד בליון ובאוניברסיטת סורבון בפריז. במהלך לימודיו בסורבון חבר לקבוצת חובבי קולנוע צרפתית ובהם פרנסואה טריפו, ז'אק ריבט, ואריק רוהמר. כשייסד אנדרה באזאן את מגזין הקולנוע המשפיע "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) בשנת 1951, היו גודאר, ריבט ורומר בין כתביו הראשונים.
סרטיו המוקדמים.
כמו רבים מכתבי Cahiers du cinéma החל גודאר לבצע גיחות אל עולם היצירה הקולנועית. סרטו הראשון (1954) היה סרט תיעודי בשם "Opération béton". ב-1958 צילם את "Charlotte et son Jules" (יצא לאקרנים ב-1960 ואת "Une histoire d'eau" (יצא ב-1961). הראשון היה מחווה לז'אן קוקטו, משורר, סופר וקולנוען צרפתי, והשני מחווה למק סנט, קומיקאי קנדי.
גודאר המשיך בכתיבתו הבקורתית, והפך לאחד מהתומכים החשובים של "הגל החדש".
סרטו הגדול הראשון היה "À bout de souffle" ("עד כלות הנשימה", 1960) בכיבובם של ז'אן-פול בלמונדו וג'ין סיברג. הסרט זכה לביקורות אוהדות ולהצלחה מסחרית בצרפת וברחבי העולם, והפך לסרט-מפתח של סגנון הגל החדש - השפעה של קולנוע אמריקאי, עריכה גסה, והנאה אמיתית מעצם העשייה הקולנועית. הצלחתו הבאה הייתה "Vivre sa vie" ("לחיות את חייה", 1962). בשנה שלאחר מכן יצר את הכישלון המופלא "Les Carabiniers" ("הקרביניארים"), מחווה לבמאי הצרפתי ז'אן ויגו.
ב-1961 נישא לשחקנית הדנית אנה קארינה, וב-1964 הקים עמה את חברת ההפקה "Anouchka Films". ב-1965 ביים את "Pierrot le fou" ("פיירו המשוגע") ואת סרט המדע הבדיוני "Alphaville" (אלפאוויל), המתבסס על גיבורו הספרותי של פיטר טשייני. בסוף אותה שנה התגרש מקרינה. ב-1967 התחתן עם השחקנית אן ויאז'מסקי, לה הוא היה נשוי עד שנת 1979, וביים את הסרט "סוף השבוע", בו היא שיחקה.
פוליטיקה ויחס ליהודים.
הפוליטיקה מעולם לא הייתה רחוקה מפני השטח בסרטיו של גודאר. הוא הגדיר עצמו "פלסטיני בנשמתו", ויצר בשנת 1978 סרט תיעודי בשם "כאן ושם", (Ici et ailleurs), שבו הוא מנגיד חיים של משפחה צרפתית מול משפחה פלסטינית. במהלך הסרט מהבהבות מספר פעמים בו-זמנית תמונותיהם של גולדה מאיר ושל אדולף היטלר, לשם השוואה ביניהם כשני רודנים.
אחד מסרטיו הראשונים, "Le Petit Soldat" ("החייל הקטן") עסק במלחמת העצמאות של אלג'יריה, ובלט בכך שניסה להציג את מורכבות המחלוקת, במקום להציג השקפה אידאולוגית זו או אחרת. הקריירה המוקדמת של גודאר מאופיינת בשיבוץ של סרטים מעין אלה עם סרטים רומנטיים "קלילים" יותר, כגון "Une Femme est une Femmme" ("אישה היא אישה"). בהמשך שנות השישים החל לשלב בין שתי הסוגות - הרומנטי והפוליטי - והפיק סרטים כמו "Alphaville" ו-"פייר המשוגע", יצירות-מופת של הזרה. לקראת סוף העשור התקרב עוד יותר לאמירה פוליטית גלויה בסרטיו, למשל ב-"Masculin, féminin" ("גברי, נשי", 1966) וב-"Made in U.S.A." ("תוצרת ארצות הברית", 1966). ב-1967 ביים את "La Chinoise" ("הסינית") ונישא לכוכבת אן ויאזמסקי במהלך הצילומים.
במהלך סוף שנות השישים החל גודאר להתעניין באידאולוגיה מאואיסטית. יחדיו עם ז'אן פייר גורין הקים את קבוצת הקולנוענים האידיאליסטית-סוציאליסטית "Dziga-Vertov", שנקראה על שם הבמאי הרוסי דג'יגה ורטוב. הקולקטיב יצר כ-10 סרטים שעסקו במאבקו של העולם השלישי לשחרור מהאימפריאליזם המערבי. בתקופה זו טייל רבות בעולם וצילם מספר סרטים, חלקם סרטים קצרים שתיארו את תפיסותיו הפוליטיות, ומהם נותרו רבים בלתי-גמורים או שלא זכו לצאת לאקרנים. סרטו האנטי-צרכני "Week End" ("סוף השבוע") יצא בשנת 1967. סרטיו הפכו לפוליטיים ונסיוניים מאוד, והוא המשיך ליצור סרטים מעין אלה עד 1980.
גודאר הואשם לא אחת באנטישמיות, בעקבות מספר התבטאויות שלו נגד מדינת ישראל ונגד יהודים. לעיתים קרובות כינה את ישראל כ"גידול סרטני על מפת המזרח התיכון". הוא גם הצהיר שיהודים בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה הלכו בכוונה לתאי גז כמו עדר כדי לעזור להקמת מדינת ישראל.
בשנת 1960 הוא קרא למפיק הצרפתי פייר בראונברגר "יהודי מלוכלך", בנוכחותו של פרנסואה טריפו, שמיד ניתק עמו קשרים.
סרטיו המאוחרים.
גודאר חזר ליצירת סרטים מסורתיים יותר עם "Sauve qui peut" ("כל אחד לעצמו", 1980), הראשון בסדרת סרטים שגרתיים יחסית עם טונים אוטוביוגרפיים. למרות זאת, עורר מחלוקת נוספת בסרטו "Marie, Je vous salue" ("שלום למריה", 1985), שהוחרם על ידי הכנסייה הקתולית בטענה שהוא סרט כפירה, ובסרט "המלך ליר" (1987), אמירה ייחודית על שייקספיר ועל שפה שזכתה לקיתונות של גנאי.
סרטיו המאוחרים יותר בולטים ביופיים הוויזואלי ובתחושת הרקוויאם המופיעה ברבים מהם - סרטים כגון "הגל החדש" (1990) ואחרים.
ז'ן לוק גודאר
גודאר
עוף החול
עוף החול (ביוונית עתיקה: Φοῖνιξ, פוינִיקְס) הוא ציפור האש הקדושה במיתולוגיה המצרית, ביוונית ובמיתולוגיות אחרות. על פי המיתולוגיה, עוף החול מת בשריפה וקם לתחייה מתוך האפר באופן מחזורי.
במיתולוגיה המצרית.
לפי המיתולוגיה המצרית, עוף החול חי במדבר במשך 500 שנים, או לפי גרסאות אחרות 1461 שנים, לפני שכילה עצמו באש וקם מחדש לתחייה מן האפר. ברבות מהמיתולוגיות עוף החול הוא תמיד ממין זכר והוא אינו מתרבה, אך במיתולוגיות המזרח יש גם נקבות עוף החול. לקראת סיום חייו הוא בונה לעצמו קן העשוי ענפי קינמון, מור ונרד, ומצית את עצמו. מן האפר נוצר עוף החול החדש, אשר לוקח את האפר של עוף החול הישן, עוטף אותו בקליפה עשויה מור, ומניח אותו בהליופוליס שבמצרים.
עוף החול מופיע בספר המתים המצרי, בהם הוא מתואר לרוב כמו אנפה ולעיתים כנחליאלי צהוב או כעיט עם נוצות אדומות וזהובות. הוא מקושר לאל השמש רע, הנולד כל יום מחדש, לאחר מותו בערב הקודם. המצרים קישרו את עוף החול גם למילה "בנו" - היינו גרעין דקל, הצומח מתוך חולות המדבר. זהו גם מקור השם היווני "פוֹיְנִיקְס" (φοῖνιξ) שמשמעו ביוונית "צבע חום-אדום".
ביהדות.
על פי מדרש בראשית רבה, עוף זה נקרא חול. המדרש מפרש את הפסוק מספר איוב (): "כחול ארבה ימים" כהתייחסות לעוף החול - ”עוף ושמו חול ולא נקנסה (כלומר נגזרה) עליו מיתה, שלא טעם מעץ הדעת ולבסוף אלף שנה מתחדש וחוזר לנערותו.“ המדרש מביא מחלוקת לגבי שיטת התחדשות עוף החול. לשיטת רבי ינאי, לאחר אלף שנות חיים יוצאת אש מקנו של עוף החול ושורפת אותו, ונשאר בו כביצה, ואז חוזר עוף החול ומגדל איברים וחי. לשיטת רבי יודן ברבי שמעון, לאחר אלף שנות חיים גופו של עוף החול מתבלה ללא שריפה, "גופו כלה וכנפיו מתמרטין" ונשאר בו כביצה, ואז חוזר עוף החול ומגדל איברים.
פירושים אלו מקובלים גם על מקצת פרשני המקרא. בפירושו לבבלי כותב רש"י ששמו של העוף ”אורשינא - עוף ושמו חול בלשון המקרא, ואינו מת לעולם.“
המלבי״ם מציין את הופעת עוף החול בשירי עמים קדומים מלבד ביהדות:
התלמוד הבבלי מבאר שעוף החול זכה לחיי נצח על ידי ברכתו של נוח, כשכר על כך שלא ביקש מנוח מזון בתיבה משום שראה שהוא טרוד בהאכלת שאר החיות.
ביהדות ישנן אגדות המקבילות לאגדות הפניקס, המיוחסות לנשרים (הנשרפים בכל עשר שנים וצומחים מחדש במשך עשרה מחזורים עד שמתים בגיל מאה), ולציפור בשם "גרופית" (לה מיוחסות תכונות מחזוריות הקשורות לגלגולי חיים ומוות. "גרופית" מופיעה בסיפורו של ש"י עגנון, עידו ועינם).
בנצרות.
בנצרות, עוף החול מסמל את תחיית ישו, ואת החיים לאחר המוות.
בתרבות.
בסדרת ספרי הארי פוטר, מוזכר פוקס, עוף חול השייך לאלבוס דמבלדור. פוקס הוא בעל שירה יפהפייה, לדמעותיו יש כוחות ריפוי, והוא מסוגל לשאת משאות כבדים במיוחד.
בסדרת הטלוויזיה ”חלומות בהקיץ“ בעונה השנייה מדמים את סאנם איידין לעוף חול. הסבירו על העוף כעל עוף שעובר בין עמקים רבים ללא מנוחה ולבסוף הוא נשרף וקם מתוך האפר שלו וחוזר להיות צעיר ויפייפה.
עוף החול מופיע בלוגו של להקת קווין, ומאוחר יותר כסמל הקרן למלחמה באיידס שהוקמה לאחר מותו של פרדי מרקיורי, מעצב הלוגו המקורי.
גאבורון
גאבורון (באנגלית: Gaborone) היא עיר הבירה של בוצוואנה והגדולה שבעריה. העיר שוכנת בדרום מזרח בוצוואנה, כ-15 ק"מ מהגבול עם דרום אפריקה. בעיר מתגוררים כ-231,626 תושבים (נכון למפקד 2011). העיר היא גם הבירה המנהלית של מחוז דרום-מזרח.
היסטוריה.