חברת מארוול קומיקס ומתחרתה DC קומיקס הן שתי החברות הגדולות בעולם הקומיקס בעשורים האחרונים, והן אחראיות ל-80% מנתח שוק הקומיקס מאז שנת 2008. בנוסף, היא המוציאה לאור הראשונה בגודלה בארצות הברית, לפי מדד צרכנים מאפריל 2013. החברה היא חברת בת של חברת Marvel Entertainment – שנקנתה ב-31 באוגוסט 2009 בידי חברת וולט דיסני בעסקה של מזומן ומניות בשווי 4 מיליארד דולר – מה שמאפשר לה להרחיב את השפעתה ולהשתמש ביכולות חטיבת הקולנוע וחטיבת האנימציה של החברה ליצור סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה המבוססות על הדמויות של הקומיקס. לאורך השנים האחרונות נוצרו עיבודים קולנועיים לרבות מדמויות הקומיקס של החברה.
היסטוריה פרסומית.
שנות ה-40: טיימלי הוצאה לאור.
מרטין גודמן ייסד את החברה שתיוודע לימים כ"מארוול קומיקס", תחת השם "טיימלי הוצאה לאור" בשנת 1939, ופרסם את כותרי החברה תחת החותם "טיימלי קומיקס". בהיותו פרסומאי של מגזיני ספרות זולה, גודמן החל את דרכו בכתיבת רומנים מהמערב הפרוע ב-1933, שהתרחבו לכדי מדיום הקומיקס הפופולרי באותם ימים. הוא החל את ליין הכותרים מתוך משרדי החברה בניו יורק כמנהל עסקי וכעורך.
פרסומה הראשון של טיימלי הוצאה לאור הייתה החוברת "Marvel Comics #1" (אוקטובר 1939), ובו הוצגו לראשונה הלפיד האנושי המקורי הראשון, פרי יצירתו של קארל בורגוס, וכן האנטי גיבור נאמור הסאב-מרינר, פרי יצירתו של ביל אברט. החוברת זכתה להצלחה פרסומית רחבה, וכבר בחוברת השנייה, הכותר שינה את שמו ל-"Marvel Mystery Comics".
במרץ 1941, הכותב ג'ו סיימון צוות למאייר הנודע ג'ק קירבי ליצירתו של גיבור-העל הפטריוטי הראשון, קפטן אמריקה, שהופיע לראשונה בחוברת "Captain America Comics #1". החוברת אף היא זכתה להצלחה פרסומית ומכרה למעלה ממיליון עותקים.
בשעה שאף גיבור-על אחר לא זכה לאותה הצלחה כמו אותם "שלושת הגדולים", כמה מהם הוסיפו לככב בשיכתובים מאוחרים יותר ובפלאשבקים של החברה, ביניהם נמנים ויזר, מיס אמריקה, דסטרוייר, ויז'ן המקורי ואנג'ל. טיימלי פרסמה גם את הכותר ההומוריסטי הידוע של באסיל וולברטון, "Powerhouse Pepper", כמו גם את ליין "החיות המצחיקות" המיועד לילדים, בהם הופיעו "סופר-ראביט" והצמד "זיגי החזיר וסילי כלב הים".
גודמן שכר את בן דודה של אשתו, סטנלי לייבר, כעוזר פרסומאי ב-1939. כאשר סיימון עזב את החברה בשנת 1941, גודמן קידם את לייבר – שבאותה עת כבר נודע בכינוי סטן לי – כעורך ראשי, תפקיד אותו שמר לי למרוצת השנים, למעט שלוש שנים במסגרת שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה. לי כתב בהרחבה לטיימלי הוצאה לאור ותרם לכותרים רבים.
אסטרטגיית הניהול של גודמן כללה את מכירתן של חוברות הקומיקס בידי חברות שונות הפועלות מאותם משרדים וע"י אותו צוות פרסומי. אחת מאותן חברות בת נקראה מארוול קומיקס במאי 1944, עם הוצאת החוברת "Marvel Mystery Comics #55". בנוסף, כמה מעטיפות החוברות – כמו למשל "All-Surprise Comics #12" – הוצגו כמגזין מארוול שנים רבות לפני שגודמן אימץ רשמית את השם בשנת 1961.
שנות ה-50: אטלס קומיקס.
שוק הקומיקס סבל מדעיכה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. לקראת סוף שנות ה-40 של המאה ה-20, טיימלי הוצאה לאור פיצלה את כותרי הקומיקס שתחת פרסומה לז'אנרים מרכזיים כרומנים, מערבונים, ספרות אימה, הומור, ספרות ריגול, פשע, מלחמה ואף ספרות מימי הביניים. גודמן החל להשתמש בלוגו גלובוס של אטלס, חברת ממכר עיתונים שבבעלותו, החל מנובמבר 1951. תחת לוגו זה, חברות הבת וצוות הכותבים אוחדו יחדיו.
חברת אטלס קומיקס נקטה בגישה מודרנית ועקבה אחרי טרנד פופולרי שהופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה, דרייב אין וכן ליין האימה של חברת "EC Comics". החברה ניסתה להחיות את גיבורי-העל המרכזיים שלה לקראת אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 – הלפיד האנושי באיורם של סיד שורס ודיק איירס, נאמור בכתיבתו של אברט, וקפטן אמריקה בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ון רומיטה האב.
שנות ה-60.
חוברות הקומיקס הראשונות תחת השם המסחרי מארוול קומיקס היו אנתולוגיית הסיפורים "Journey into Mystery #69" וכותר הצעירים ההומוריסטי "Patsy Walker #95", ששניהם פורסמו ביוני 1961. או אז, עם הצלחתה של חברת DC קומיקס להחיות מספר גיבורי-על בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 – במיוחד פלאש, גרין לנטרן ושאר חברים בקבוצת ליגת הצדק – חברת מארוול קומיקס פעלה בהתאם. הצגתה של קבוצת גיבורי-העל הראשונה של מארוול, ארבעת המופלאים (נובמבר 1961) החלה לבסס את המוניטין של החברה.
קבוצת גיבורי-העל ארבעת המופלאים של הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי הזכירה במעט את הרפתקאותיהם של "מאתגרי הלא נודע" ("Challengers of the Unknown"), אותם יצר קירבי בשנת 1957 עבור חברת DC. הרפתקאות אלו התרחשו בתקופת המלחמה הקרה, ועזרו לשכתב את הרפתקאות גיבורי-העל השונים באופן שישקף טוב יותר את רוח התרבות העכשווית. הימנעות מדימויים מוכרים מעולם הקומיקס כמו זהויות סודיות, קיומה של מפלצת כאחת מגיבורי-העל, וגישתם המציאותית של גיבורי-העל אל החיים האמיתיים הציגה רוח של שינויים בפרסומיה של החברה, מה שהתברר כנוסחה מנצחת. מארוול החלה לפרסם כותרים של גיבורי-על נוספים כמו הענק הירוק, ספיידרמן, תור, איירון מן, אקס-מן, דרדוויל ואיש הנמלה, וכן נבלי-על ידועים לשמצה כדוקטור דום, מגנטו, הגובלין הירוק, דוקטור אוקטופוס וגלקטוס. לי וסטיב דיטקו יצרו את סדרת הכותרים החדשה והמצליחה "The Amazing Spider-Man". בנוסף, חברת מארוול יצרה ליין פרודי על כותריה וכותרי חברות אחרות בשם "Not Brand Echh".
לחוברות הקומיקס של החברה נוצר מוניטין בשל התמקדותן באפיון הדמויות יותר מאשר חברות קומיקס אחרות שקדמו להן, במיוחד בכותר "ספיידרמן המדהים", שדיבר על גיבור-על צעיר שסבל מחוסר הערכה עצמית ומבעיות גיל ההתבגרות כמו כל נער אחר בגילו. מארוול הציגה אף גיבורי-על בעל מום כזה או אחר או לא טבעיים, בניגוד לגיבורים העשויים ללא חת בחוברות קומיקס אחרות. כמה מגיבורי-העל של החברה נראו כמו נבלים או כמפלצות. עם הזמן, גישה זו הביאה למהפכה בתעשיית הקומיקס. הכותב ג'ף באוצ'ר כתב: "סופרמן ו-DC קומיקס נראו פתאום כמו פאט בון מזדקן, בעוד חברת מארוול הביאה תחושה של הביטלס ושל הפלישה הבריטית. הייתה זו עבודת האיור הפסיכדלית של קירבי שהפכה את סדרות הכותרים למושלמות לתקופה זו, או שמא כתיבתו האמיצה והמלודרמטית של לי, שהייתה חסרת ביטחון אך חדשנית באותה עת".
היסטוריון הקומיקס פיטר סנדרסון כתב, כי בתחילת שנות ה-60,
אישיותו החמימה והלבבית של לי, נוסף על דרך ניהולו הקדחתנית כעורך ראשי, הפכו אותו לאישיות הידועה ביותר בתעשיית הקומיקס. חוש ההומור שלו וגישתו הקלילה הפכו ל"קול" המרכזי שניבט מהסיפורים, ועד מהרה הוא זכה למועדון מעריצים נאמן הודות לתיאורם של צוות היוצרים על ידו כ"משפחה גדולה ומאושרת" בטור הכותבים בחוברות, וכן להעלאת מורל היוצרים השונים. הדבר כלל נתינת קרדיטים לאמנים שהשתתפו ביצירת הסיפורים בהתבסס על קווי המתאר אותם כתב לי, במה שנודע כ"שיטת מארוול", שתרמה להצלחת החברה ולפופולריותה. ג'ק קירבי במיוחד זכה לקרדיט על רעיונות קוסמיים ודמויות שונות של ארבעת המופלאים ותור, כמו "הצופה", הגולש הכסוף ו"אגו הכוכב החי", בעוד סטיב דיטקו מזוהה ככוח היצירתי המניע מאחורי האווירה האורבנית והמתוחכמת של "ספיידרמן המדהים" וכן האווירה המיסטית והסוריאליסטית השוררת בחוברותיו של דוקטור סטריינג'.
בשנת 1968, מייסד החברה מרטין גודמן מכר את מארוול קומיקס יחד עם עסקי פרסום נוספים ל-Perfect Film and Chemical Corporation, שאיגדה את חברות הבת כ-.Magazine Management co, וגודמן נשאר בתפקידו כפרסומאי. בשנת 1969, מארוול סיימה את הסכם ההפצה שערכה עם DC קומיקס, שהגיע לנקודת רתיחה במהלך שנות קיומה של אטלס קומיקס ואשר הגבילה את התפתחותה על ידי חתימתה עם חברת ההפצה קורטיס.
שנות ה-70.
בשנת 1971, מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית פנתה אל סטן לי בבקשה לפרסם סיפור הנוגע לשימוש בסמים. לי הסכים ופרסם קשת סיפור בת שלושה חלקים בסדרת כותרי ספיידרמן, בה תיאר את הסמים כמסוכנים ונטולי כל חן. אולם, הוועד האחראי על הצנזורה בתעשייה, רשות האתיקה של הקומיקס, סירב לאשר את פרסומו של הסיפור בגלל השימוש בסמים נרקוטיים. לי, באישורו של הפרסומאי מרטין גודמן, פרסם את הסיפור בחוברות "The Amazing Spider-Man #96-98" (מאי-יולי 1971) ללא אישורה של הוועדה. שוק הקומיקס הגיב בצורה חיובית לקשת הסיפור, מה שהוביל את רשות האתיקה להוסיף את אישורה מיד לאחר מכן.