בילדותה, עוד באומן, גילתה עניין בלימודי היהדות, וכבר בהיותה בת תשע התפרסמה בין בחורי הישיבה בעירה ובעיירות באזור כילדת פלא, עילוי, המגלה בקיאות במקרא וגמרא ומבקשת ללמוד גפ"ת כדרך הנערים. פעם התחפשה לנער – גזזה את שערה והותירה סלסולי פאות, חבשה כובע ולבשה מעיל ומכנסיים – ולפני עלות השחר חמקה מביתה וניסתה להגיע לאחת הישיבות, אך שלחו לחפש אחריה ועצרו אותה בדרך. לעומת התנגדותה של הסביבה השמרנית, אמה דווקא תמכה בלימודיה. שרגורודסקה בלטה בהליכותיה ובתפילותיה: בהגיעה לגיל 12 אמרה כי הואיל והיא יתומה מאב, תתחיל להניח תפילין; בברכות השחר סירבה להכיר בברכה "שעשני כרצונו" (הנוסח המיועד לנשים) ובירכה "שלא עשני גבר" (כהקבלה לנוסח שלגברים: "שלא עשני אישה"), בטענה שכך בירכה גם ברוריה אשת רבי מאיר. חסידים אמרו עליה שהיא גלגול של הבתולה מלודמיר.
בניגוד לטענה שגויה נפוצה, שרגורודסקה לא ברחה מתחת חופתה בשנת תרנ"ו, כשהייתה כבת 16–17, אלא נישאה כדת וכדין והתגרשה מיד, כפי שסוכם בטרם החתונה – שנערכה רק מפאת הקושי הכרוך בהתרת ה'תְּנאים' שנקבעו לאותו שידוך בלתי-מוצלח.
בשנת 1899, משביססה את ידיעותיה בשפה העברית, בתנ"ך, בתלמוד ובפילוסופיה של הדת, ואף קיבלה מגדולי תורה כתב-אישור על כך שלפי ידיעותיה בתלמוד ובפוסקים, היא ראויה להיתר הוראה, החלה לעבוד כמורה בבית ספר עממי בניקולאייב. בשנת 1903 עברה את בחינת ההסמכה למורים ברוסיה. בהמשך לימדה ביליזבטגרד.
ב-1905 נסעה למערב, ללמוד פדגוגיה באוניברסיטת ציריך שבשווייץ. בסמסטר הראשון הייתה שומעת חופשייה, ולאחר שעברה את בחינת הכניסה ב-1906 הייתה לתלמידה מן המניין. פרט לציריך, התחנכה עוד באוניברסיטאות ברלין, פריז ווינה. היא התמקדה בלימודי אתיקה, פסיכולוגיה, פדגוגיה ופיזיולוגיה, ובנוסף למדה בפיזיקה, כימיה, אנטומיה, אנתרופולוגיה וזואולוגיה. למדה בעיקר מפי הפרופסורים גוסטב שטֶרינג , פרידריך שומן ויוּסטוּס גַאוּלֶה (Gaule).
ב-1909 קיבלה תואר דוקטור בציריך, על יסוד הדיסרטציה "יסודותיה הפדגוגיים של היהדות הפרושית של תקופת התנאים בארץ ישראל: על פי המקורות התנאיים" ("Die pädagogischen Grundlagen des pharisäischen Judentums des Tannaitischen Zeitalters in Palästina").
ברוסיה ובברלין.
בשובה לרוסיה הייתה פעילה בחברת מפיצי השכלה ועבדה כמורה בבית הספר המקצועי היהודי לנערים ונערים של החברה בבירה פטרבורג (פטרוגרד).
בפטרבורג הייתה גם פעילה בוועד החברה היהודית להיסטוריה ואתנוגרפיה בראשותו של הסופר והפולקלוריסט ש. אנ-סקי. היא הייתה קרובה לאנ-סקי באחרית ימיו, ועסקה בסידור עזבונו.
בשנת תרע"ז-1916 פרסמה שרגורודסקה בהוצאת מוריה באודסה, בהשתתפות חברת מפיצי השכלה, מקראה לכיתות הראשונות בשם אלף בית.
לדברי המחנך והסופר ישראל רבקאי, הספר "היה בשעתו ממש מאורע פדגוגי בבית-הספר העברי המתוקן. ספר-למוד זה [...] שימש מורה דרך לדור שלם של מורים צעירים להוטי-חלוציות יוצרת."
הספר זכה להצלחה והופיע ביותר מעשר מהדורות נוספות.
עם מהפכת 1917 ברוסיה עבדה בקומיסריון העממי לחינוך (משרד החינוך הסובייטי, נַרקוֹמְפְּרוֹס ) אצל המחנכת והמהפכנית נאדז'דה קְרוּפְּסְקַיַה (אשתו של לנין) וזכתה להערכה אף שידוע היה שהיא ציונית.
בשנת 1924 עזבה את ברית המועצות ועברה לברלין בירת גרמניה של ויימאר, שם הייתה פעילה בוועד התרבות העברית, הוסיפה לפעול בשדה החינוך וחיברה ערכים עבור ה"אנציקלופדיה "אשכול".
בשבתה בברלין פרסמה את שיטת הקצרנות (סטֶנוֹגרפיה) שהמציאה: בשנת תרפ"ה ראה אור ספר הקצרנות העברית שלה, ובשנת תרפ"ו-1926 – ביידיש.
הן ברוסיה והן בברלין התבלטה בין המורים ועסקני התרבות היהודים. היא הרצתה, פרסמה מאמרים, לימדה ועודדה מלומדים יהודים צעירים. הרקדנית, הבמאית והמחנכת דניה לוין סיפרה לימים באוטוביוגרפיה שלה:
"איני יכולה לכתוב על שהותנו בברלין מבלי להזכיר נפש טובה ודואגת, את הסופרת והפדגוגית פניה שרגורודסקי, בעלת לב הזהב. אף כי לא תמיד היתה לה פרנסה מספקת לעצמה, עזרה לכל נזקק".
כמה מתלמידיה חיברו בעקבותיה ספרי לימוד חדשניים. בין אלה יש להזכיר את המורה ציפה פְּרֶס (ציפע פרעס), שבהשראת האלפון העברי של שרגורודסקה פרסמה בשנות ה-20 בוורשה בהוצאת ב' קלעצקין אלפון ביידיש בשם "מיין בִּיכְל" ('ספרוני').
בארץ ישראל.
בשנת 1928 הגשימה את שאיפתה הציונית, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בארץ ישראל המשיכה בפרסום ספרי לימוד עבריים לצעירים ולמבוגרים.
נוסף על ספרי הלימוד שהוציאה, היא הרצתה בארץ בענייני חינוך וערכה כתב עת פדגוגי: "נתיבנו", דו-ירחון שהופיע בשנים תרצ"א–תרצ"ב בהוצאת התאחדות הגננות ו"דביר".
לפרנסתה לימדה בקורסים לקצרנות עברית. בשנות ה-30 הופיעו שתי מהדורות מורחבות של ספר הסטנוגרפיה העברית המקורית שלה, והיא העמידה תלמידים-קצרנים רבים שעבדו לפי השיטה שיצרה והפיצו אותה במסגרת "אגודת הסטנוגרפים לפי שיטת שרגורודסקה" שקמה אז. אולם בראייה היסטורית, שיטת הקצרנות העברית שלה לא הכתה שורשים עמוקים דיים, ושיטתו של יעקב מימון דחקה את מקומה.
היא חיה חיי דוחק, בדירת חדר, והסתפקה במועט ובלבד שתוכל להמשיך לכתוב את ספרה הגדול, שעליו עמלה במשך שנים רבות: "פדגוגיה שיטתית על יסוד היהדות המקורית". אולם ספרה זה לא הושלם, שכן בשנותיה האחרונות לא היה עוד בכוחה לסיים את חיבורו.
בארץ הייתה פעילה באיגוד להשלטת העברית ובמפא"י.
בשנות ה-40 ניהלה את הספרייה הפדגוגית שליד הסתדרות המורים בבית המורה בתל אביב.
שרגורודסקה נפטרה בחוסר כול אחרי מחלה קשה באפריל 1950, בגיל 71. נקברה בשורת הסופרים שבבית העלמין נחלת יצחק. בהלווייתה השתתפו מעטים.
ארכיונה, ובו מסמכים מהשנים 1904–1953, שמור במכון לבון.
פרסומיה.
פרסמה מאמרים רבים בשאלות חינוך בעיתונות העברית, הרוסית והגרמנית.
שלום פלח
יעקב (יאני) אבידוב
סטפן יז'י צווייג
סטפן יז'י איתן צווייג (נולד ב-28 בינואר 1941) הוא סופר וצלם שהתפרסם עקב סיפור הצלתו במחנה הריכוז בוכנוואלד כשהיה בן ארבע.
שנותיו הראשונות.
צווייג נולד בגטו קרקוב להלנה וד"ר זכריה. הייתה לו אחות, סילביה. המשפחה הופרדה באוגוסט 1944. אמו ואחותו נרצחו במחנה אושוויץ. במהלך השנים הבאות הטלטל עמו אביו בין מחנות עבודה בממשל הכללי תוך שהוא מסתיר אותו בתחבולות שונות. שניהם פונו לבוכנוואלד לקראת סוף המלחמה. הם הגיעו ב-5 באוגוסט 1944, כשיז'י היה רק בן 3. ברשימת האסירים נרשם כאסיר "פולני פוליטי יהודי" ומספרו בספרי מחנה היה 67509.
וילי בלייכר ורוברט זיברט, קאפואים במחנה שהשתייכו שניהם לסיעת אופוזיציה שפרשה מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית עקב התנגדותה לסטליניזם הגובר בה, דאגו לרווחתו של צווייג. בבוכנוואלד פעלה מחתרת מסועפת בין הקאפוס, שהצילה גם ילדים אחרים. בתאריך בו נקבע גירושו למחנה אושוויץ, שבועות ספורים בלבד לאחר הגעתו לבוכנוואלד, הוא הוסתר באגף חולי הטיפוס במרפאת המחנה. בהמשך הופיע שמו ברשימת טרנספורט לאושוויץ אך נמחק ברגע האחרון (יחד עם אחד-עשר אחרים) על ידי רופא המחנה, שטורבאנפיהרר אוגוסט בנדר. ההיסטוריון ביל ניבן קבע כי אין ראיות חותכות לכך שמנהיגי האסירים שפרשו חסותם על הילד הפעילו את קשריהם בעניין – זכריה העיד כי לבנו ניתנה זריקה שעשתה אותו חולה, וכך לא כשיר לנסיעה; כנראה שהדבר אורגן על ידם – אך זה סביר מאוד. מי שנשלח במקומו לבסוף היה וילי בלום, נער סינטי בן שש-עשרה, שנרצח באושוויץ. הודות לכל זאת הצליח צווייג לשרוד במחנה עד לשחרורו.
לאחר השחרור.
בשל מחלה, צווייג נשאר באירופה עד לשנת 1949, הוא חי בפולין, שווייץ וצרפת לפני שעלה לישראל עם אביו. בישראל מצא אביו עבודה כפקיד במשרד האוצר. שמו של הילד עוברת לאיתן. צווייג סיים תיכון, שירת בצבא ולמד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בהתערבות של חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית ומי שהיה אף הוא ניצול בוכנוואלד, פייר סודרו, קיבל מלגת לימודים בליון בקיץ 1963.
בשנת 1958 יצאה לאור בגרמניה המזרחית נובלה בשם "עירום בין זאבים" מאת ניצול בוכנוואלד ברונו אפיץ, והפכה לרב-מכר. בשנת 1963 הספר עובד לסרט בכיכוב ארמין מילר-שטאל. עיתונאים שצפו בסרט איתרו את צווייג בליון, שם עסק בלימודיו האקדמיים. הוא התפרסם בגרמניה המזרחית כ"ילד מבוכנוואלד", נפגש עם אפיץ ועם מציליו וזכה לכיסוי תקשורתי נרחב.
הוצעה לצווייג מלגה ללימודי תעשיית הקולנוע באולפני בבלסברג שבברלין המזרחית, הוא הסכים ועבר לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בפברואר 1964. הוא נישא למורה גרמנייה והרצה לעיתים קרובות בפני קבוצות של תלמידי בית ספר. בשנת 1972 עבר לווינה עם אשתו ובנו. אביו היה אמור להצטרף אליהם אך נפטר באותה שנה.
בשנת 2005, במלאת שישים שנה לשחרור מחנה בוכנוואלד, צווייג הוציא לאור בהוצאה עצמית את ספרו בלשון הגרמנית "דמעות בלבד אינן מספיקות" (Tränen allein genügen nicht), אשר מספר את סיפורו האישי ומגן על מציליו במחנה מהכפשה בעניין החילופין עם בלום. לספר צורפה אחרית דבר מאת אלפרידה ילינק, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2004.
"עירום בין זאבים".
אפיץ לא הכיר את צווייג בבוכנוואלד. הוא ביסס את הנובלה שלו על זיכרונותיו שלו מהמחנה ועל שמועות. חלקים רבים בספר תואמים לסיפורו של הילד. אפיץ כתב ששבוי מלחמה פולני הבריח את ילדו למחנה הריכוז במזוודה, ושזמן קצר לאחר מכן, הקצין נשלח למחנה השמדה שבו כפי הנראה מצא את מותו. מלבד זאת, הספר בדיוני בעיקרו.