תייר התמודד פעמים אחדות בבחירות לכנסת מטעם מפלגת יחיד בשם "עמך" (שסימנה "זך"), ונכשל בכל הניסיונות הללו. הוא התמודד בבחירות לכנסת העשירית (1981) וקיבל 460 קולות, האחת עשרה (1984) וקיבל 733 קולות, והשתים עשרה (1988) (בראשות מפלגת אחדות - למען ויקטור תייר לכנסת) וקיבל 446 קולות.
תייר, שרצה להבליט את מצוקתו של האזרח הקטן, נהג לשלם את כל דמי ההשתתפות של מפלגתו בבחירות במטבעות של אגורה אחת. נוהג זה בזבז זמן רב לוועדת הבחירות, בספירת האגורות, וזיכה אותו בכותרת בעיתון. בעקבות נוהגו זה נחקק "חוק תייר" המתיר תשלום לוועדת הבחירות המרכזית בהמחאה בנקאית בלבד. תייר הדגיש בתשדירי הבחירות שלו את היותו אדם פשוט ועממי ואת השוני בינו לבין הפוליטיקאים השגרתיים. סיסמתו בבחירות הייתה: "הצבע זך, אחדות, למען ויקטור תייר לכנסת".
בסוף שנת 1990 נשא תייר את מרגרית לאישה.
תייר נפטר בכ"ב באדר תשנ"ג, 16 במרץ 1993, ונטמן בבית העלמין בנווה הדר בהוד השרון. הותיר אחריו אלמנה, מרגרית תייר, וחמישה ילדים. נכדתו (מנישואיו הראשונים) היא ליהיא גרינר. אלמנתו, מרגרית, ממשיכה להפעיל מסעדה לצד טיילת יפו בתל אביב.
מניוק
פקיר
פקיר (בערבית: فقير, המשמעות המקורית של המילה - אדם עני) הוא סופי המבצע מעשים המצריכים כוח סבל רב ועשויים להיראות כמאגיים.
בתקופת שליטת האימפריה המוגולית בהודו המושג "פקיר" חדר לשפה המקומית באמצעות חצרות המלוכה דוברות הפרסית של השליטים המוסלמים. כיום, כשמשתמשים במושג ביחס לעושי-נפלאות רוחניים הכוונה בדרך כלל לסופים אך גם לנזירים הינדים.
סטריאוטיפים רבים מיוחסים לפקיר, ביניהם תיאורו כאדם כמעט עירום המהלך ללא מאמץ יחף על גחלים לוחשות בזמן שפרות צופות בו, יושב או ישן על מיטת מסמרים, מרחף במהלך מדיטציה או "חי על אוויר" (קרי - מתנזר ממזון).
באורדו והינדי יש המשתמשים במונח "פקיר" באופן סרקסטי ביחס לקבצנים המתמידים בזמרת שירי קודש למרות שלכאורה אין הדבר תורם להתעלותם הרוחנית. המיסטיקנים ההינדים מכונים בשמות שאינם הודים כגון סדהו, גורו, סוואמי, יוגי.
וינסטון צ'רצ'יל ביקר בבוז את מהטמה גנדי בהזדמנות מסוימת, באומרו:
בתורת הדרך הרביעית של גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, המונח "פקיר" משמש לתיאור נתיב התפתחות פיזית; במקביל, המונח "יוגי" משמש לתיאור נתיב התפתחות מנטלית ו"נזיר" - לתיאור נתיב התפתחות רגשית.
קברות התאווה
קברות התאווה הוא שם מקום במדבר פארן, והתחנה ה-13 של עם ישראל בנדודיהם במדבר, לאחר יציאת מצרים. על פי ספר במדבר פרק י"א, בקברות התאווה מרדו בני ישראל נגד האלוהים ונגד משה, כשהעילה לכך היא העדר הבשר והירקות שהיו להם במצרים. אלוהים נענה לבקשת העם ודאג להסיע אליהם באמצעות הרוח להקות של שליו שהיו בדרכן לנחות בחופי צפון חצי האי סיני. עם זאת, נגף ה' את המתאווים לבשר והמית בהם רבים כעונש על תלונתם וכפיות טובתם. בעקבות תלונתם של ישראל, ופנייתו של משה אל האלוהים שהוא זקוק לתמיכה הנהגתית מגשרת של זקני העם, הוקמה הסנהדרין הראשונה שסייעו למשה בהעברת המסרים האלוהיים לעם, ובהנהגת עם ישראל.
על פי המסופר בפרשת בהעלותך, נסעו בני ישראל ממדבר סיני, למדבר פארן. קברות התאווה הייתה תחנתם הראשונה מאז עזבו את הר סיני, כשנה לאחר מעמד הר סיני.
חטא המתאוים.
האספסוף, הערב רב שבעם ישראל, מאס במן ודרש בשר, מכיוון שהמן היה כל כך טוב עד שלא גרם לאוכליו להזדקק לצרכיהם, והם פירשו את העובדה שלא זקוקים לעשות צורכיהם מכיוון שזהו "לחם קלוקל", או משום טעמו השונה, וחוסר הגוון (וְעַתָּה נַפְשֵׁנוּ יְבֵשָׁה, אֵין כֹּל--בִּלְתִּי, אֶל-הַמָּן עֵינֵינוּ). הם משכו אחריהם את כל עם ישראל, ויחד בכו בפני משה ואהרון שהם רוצים לחזור למצרים, בגלל האוכל ה"מגוון" שהיה שם, לחם ששמו אותו מעל הבשר וקיבל את ריחו. בעקבות מריבה זו משה התייאש, ואמר לה' שהוא לא יכול להנהיג את העם לבד, ואם ה' לא יתן לו עזר, הוא מעדיף למות.
הקמת הסנהדרין.
ה' שעה לתפילתו של משה, ואמר לו לאסוף שבעים איש מהטובים שבעם ולהביא אותם למשכן. שם יתן ה' עליהם רוח נבואה, והם יעזרו למשה לשפוט את העם כאשר ביקש. וכן אמר ה' למשה להכין את העם לכך שמחר הם עומדים לאכול בשר. ואכן כך עשה משה.
שניים מבין האנשים שלא אסף משה אלא החליט להשאירם במחנה, אלדד ומידד, התנבאו במחנה אפילו שמשה לא זימן אותם למשכן להתנבא. כאשר שמע זאת יהושע בן נון, המליץ למשה לכלוא אותם, אך משה לא הסכים ואמר: "מי יתן כל עם ה' נביאים"- השאיפה הנעלה היא שכל העם יהיו נביאים למרות שלא זומנו, ועד שיש לפחות שניים כאלה, אכלא אותם?!
עונש המתאוים.
ה' שלח למתאוים שרצו בשר, שליו בכמות גדולה כל כך, עד שכל אחד היה יכול לאסוף כמה עומרים שרצה על ידי הושטת היד בלבד. ואז כש"הבשר עודנו בין שיניהם"- עוד לא הספיקו אפילו לבלוע, ה' הכה בעם מכה גדולה מאוד על זה שמרדו בו ולא סמכו עליו שהמן הוא טוב.
על שם המעשה הזה נקרא מקום זה "קברות התאווה".
חטא המתאוננים.
בתחילת פרק י"א בספר במדבר, לפני תיאור חטא המתאווים בקברות התאווה, מספרת התורה על חטא המתאוננים שאירע במקום שנקרא לאחר המעשה בשם 'תבערה'. ע"פ פשט הפסוקים ולדעת רוב המפרשים, מדובר במקום שונה מקברות התאווה. אולם קיים פירוש הרואה בשני השמות הללו תיאורים שונים של אותו מקום הרומז לאותו המאורע משתי זוויות ראייה שונות.
ויקטור חרה
ויקטור חרה (בספרדית: Víctor Jara; 28 בספטמבר 1932 - 16 בספטמבר 1973) היה זמר, מלחין, במאי תיאטרון ופעיל פוליטי צ'ילאני שנרצח במהלך ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973. מותו האלים, שעמד בניגוד מוחלט לשיריו המטיפים לשלום ואחווה, הפכו אותו לאחר מותו לאחד מגיבורי המאבק העממי של תנועות השמאל ברחבי אמריקה הלטינית וכסמל למאבק לזכויות האדם ולצדק.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
נולד וגדל בלונקן, עיירה קטנה ליד סנטיאגו דה צ'ילה. הוריו היו פועלים חקלאים. אביו היה אלכוהוליסט והתעלל באשתו תכופות. אחרי שאביו עזב את המשפחה, דאגה אמו לבדה למשפחה. היא שרה וניגנה בגיטרה וממנה למד את שירי העם הצ'ילאניים. אחרי מות אמו, הפסיק את לימודי הנהלת החשבונות ולמד שנתיים תאולוגיה, אך חדל להאמין באל והפסיק את לימודיו. חזר ללונקן ותוך התעניינות בשירי העם מהמסורת העממית, התחיל להתעניין גם בתיאטרון והחל ללמוד משחק באוניברסיטת סנטיאגו. באותה עת, השתתף בהרבה הפקות (כמו קרמינה בוראנה) והכיר את ויולטה פרה, זמרת עם ותיקה ופעילה קומוניסטית.
פרסומו כבמאי וכזמר.
בשנת 1966 יצא תקליטו הראשון של חרה שכלל מסרים פוליטיים ברורים. הוא המשיך לעבוד כבמאי תיאטרון, אך הקדיש יותר ויותר זמן לשירים ולפעילות פוליטית. ב-1970 הוא עזב את התיאטרון. שיריו של ויקטור חרה עוסקים באנשים ממעמד הפועלים והתמודדותם עם הבעיות הכלכליות היומיומיות. הוא נחשב לאחד מעמודי התווך של ה-“נואבה קנסיון”, הזמר הפופולרי החדש בדרום אמריקה. הוא גם היה חבר מוביל במחלקת האומנות של המפלגה הקומוניסטית בצ'ילה.
הפיכת 1973 ומותו.
ב-1970 תמך חרה במועמדותו של סלבדור איינדה לנשיאות צ'ילה. במשך שלוש שנות שלטונו של איינדה זכה חרה להצלחה ולפרסום. ביומה השני של ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה, ב-12 בספטמבר 1973, נעצר ויקטור חרה, הובל לאצטדיון העירוני, יחד עם אלפים רבים אחרים, ועונה. אנשי פינושה שברו את ידיו, אך הוא המשיך לשיר את המנון האונידד פופולר "Venceremos" ("ננצח"). לאחר מכן הוא הוכה ונורה למוות. עותקי המאסטר של שיריו הושמדו אף הם.
מורשתו.
ויקטור חרה הפך לאחד מהסמלים הבולטים של מאבקי השמאל בדרום אמריקה ובעולם כולו.
זמר הפולק האמריקאי פיל אוכס (Phil Ochs) ארגן בשנת 1974 מופע מחווה לזכר גיבורי המהפכה בצ'ילה, שבו השתתפו בין היתר פיט סיגר, בוב דילן וארלו גאת'רי.
ב-1985 המוזיקאי הסובייטי אלכסנדר גראדסקי יצר בהשראת האירועים הקשורים למותו של חרה את אופרת הרוק "האצטדיון" ("Стадион").
בספטמבר 2003, לרגל 30 שנה להירצחו, הוחלף שמו של האצטדיון רשמית ל"אצטדיון ויקטור חרה".
בשנת 2019 הפיקה נטפליקס את הסרט טבח באצטדיון המתאר את רציחתו של ויקטור חרה וההתחקות אחרי האשמים.
עבודותיו כבמאי.
בין המחזות המפורסמים אותם ביים חרה, בולטים:
בנוסף, כעשרה מחזות של מחזאים דרום-אמריקאים, ביניהם, אלחנדרו זיווקינג (Alejandro Sieveking).
מרשל פולק
מרשל ויליאם פולק (באנגלית: Marshall William Faulk; נולד ב-26 בפברואר 1973) הוא שחקן פוטבול לשעבר בליגת ה-NFL ואחד מגדולי הרצים האחוריים בכל הזמנים. פולק שיחק בקבוצות אינדיאנפוליס קולטס וסנט לואיס ראמס עימה זכה בסופרבול בעונת 1999.
קריירה.
פולק נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה. שיחק פוטבול באוניברסיטת המדינה של סן דייגו ונבחר שני בסיבוב הראשון של הדראפט של 1994 על ידי אינדיאנפוליס קולטס עימה שיחק חמש עונות. לאחר עונת 1998 הועבר פולק לסנט לואיס רמס, בה שיחק 7 עונות. בחלק מתקופה זו היה פולק שותף בכיר בקבוצת ההתקפה של הרמס, שנודעה בכינוי "ההצגה הטובה ביותר על משטח הדשא" (The greatest show on turf), יחד עם מרכז ההתקפה קורט וורנר והתופסים אייזק ברוס וטורי הולט.
פולק הוא אחד השחקנים הבודדים בהיסטוריה להם 10,000 יארדים בריצה ו-5,000 יארדים במסירה במהלך הקריירה. יש לו מעל ל-100 טצ'דאונים בריצה ומעל 30 טצ'דאונים במסירה. שבע תפיסות של שתי נקודות לאחר טצ'דאון הן שיא NFL.