יאקה לאקוביץ (סלובנית: Jaka Lakovič; נולד ב-9 ביולי 1978 בליובליאנה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הרכז בקבוצות רבות באירופה ובנבחרת סלובניה. גובהו 1.86 מטר. לאקוביץ' נחשב לאחד השחקנים הטובים בתפקידו באירופה.
בשנת 1996, בגיל 18, החל את הקריירה המקצועית שלו בסלובן ליובליאנה לאחר שהוקפץ מקבוצת הנוער לקבוצת הבוגרים. תוך זמן קצר, הפך לשחקן החמישייה הפותחת ולאחד הגארדים הטובים בסלובניה. לאחר חמש עונות עזב את סלובן ועבר לנובו מסטו. בעונתו היחידה במועדון זה הוביל אותו לגמר הפלייאוף בסלובניה, כשבדרך זכה בתואר השחקן המצטיין של העונה.
הישג זה הוביל אותו לצעד גדול בקריירה כשחתם במועדון הפאר היווני, פנאתינייקוס. במשך ארבע עונותיו במועדון זכה ארבע פעמים באליפות יוון ושלוש פעמים בגביע היווני.
לאקוביץ' משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של סלובניה משנת 2002. במשך שנותיו בנבחרת השתתף עם נבחרתו באליפויות אירופה של 2003, של 2005, של 2007 ושל 2009 וכן גם בהעפלה היסטורית לאליפות העולם 2006, מה שנחשב כהישג השיא של הנבחרת בשנים האחרונות.
ג'ימי קינון
ג'יימס פטריק קינון (באנגלית: James Patrick Kinnon; 5 באפריל 1911 - 9 ביולי 1985) הידוע בכינוי ג'ימי קינון או "ג'ימי ק.", היה המייסד העיקרי של מכורים אנונימיים (NA), ארגון בעולמם של מכורים בתהליך החלמה (נרקוטי). במהלך חייו, הוא בדרך כלל כונה "ג'ימי ק." בשל העיקרון של NA של אנונימיות אישית ברמה הציבורית. הוא מעולם לא התייחס לעצמו כמייסד של NA, אם כי התיעוד מראה בבירור שהוא היה חוליה מייסדת של הארגון בתהליך ההקמה.
חייו.
קינון נולד ב-5 באפריל 1911 לג'יימס פטריק קינון ואליזבת קאריק. ב-8 באוגוסט 1923 הוא הגיע עם משפחתו מסקוטלנד לאליס איילנד, ניו יורק. במשך תקופה עבד בתור גנן ונאבק בהתמכרות לסמים, עד שהצליח להחלים באמצעות הימנעות מוחלטת מכל סוגי הסמים בעזרת מכורים אנונימיים ב-2 בפברואר 1950.
קינון ועוד כמה מכורים נקיים שנפגשו באלכוהוליסטים אנונימיים התחילו סדרה של מפגשים עצמאיים למכורים לסמים, מ-17 באוגוסט 1953. המפגש הראשון של "מכורים אנונימיים", כפי שהוא מוכר כיום, התקיים ב-5 באוקטובר 1953 בדרום קליפורניה. כיום, "מכורים אנונימיים" מקיים יותר מ-30,000 מפגשים שבועיים בלמעלה מ-100 מדינות ברחבי העולם. שלא כמו רבים אחרים שניסו ליצור קבוצות לעזרה עצמית עבור מכורים לסמים, "מכורים אנונימיים" התבסס כבר מהתחלה על תוכנית שנים עשר הצעדים ו-12 המסורות של אלכוהוליסטים אנונימיים.
קינון הוא דמות מפתח בהיסטוריה של "מכורים אנונימיים". הוא כתב מספר חלקים בחוברת הלבנה, אשר היוותה את הבסיס לספר "מכורים אנונימיים", שנקרא גם "הטקסט הבסיסי". הוא פורסם בשנת 1983 תחת הכותרת "Narcotics Anonymous" (). ספר זה מכיל גם את הביוגרפיה האנונימית, שכותרתה "אנחנו כן מחלימים". קינון גם תכנן ועיצב את הלוגו של מכורים אנונימיים וגם שימש מנהל של משרד השירות העולמי מזמן ההקמה ב-1983. הוא מעולם לא הציג את עצמו בתור מייסד "מכורים אנונימיים", אם כי הרשומות מוכיחות בבירור כי הוא מילא את תפקיד המייסד של "מכורים אנונימיים" כפי שהוא קיים כיום.
קינון מת מסרטן ריאות ב-9 ביולי 1985 בקליפורניה. לפני מותו הוא ביקש, שאם תהיה לו אי פעם מצבה, שיהיה רשום בכותרת המצבה: "כל מה שעשינו היה לזרוע זרעים ועבודה והיינו מחושלים לעשות את העבודה הזאת, כך שאנו ואחרים נוכל לחיות בשלום בחופש ובאהבה". הוא היה נקי במשך שלושים וחמש שנים בעת מותו.
קארמה (פירושונים)
פינגווין אפריקני
פינגווין חמורי
אולאפור אליאסון
אולאפור אליאסון (באיסלנדית: Olafur Eliasson; נולד בשנת 1967) הוא אמן דני-איסלנדי הידוע בשל יצירתו "פרויקט מזג האוויר" שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן כחלק מסדרת יוניליוור בשנת 2003. באותה שנה ייצג את דנמרק בביאנלה בוונציה. יצירתו מפלי העיר ניו יורק מוצגת כיום על גדות איסט ריבר. ב-2014 זכה בפרס וולף באמנויות.
קורות חיים.
אליאסון נולד בקופנהגן, בירת דנמרק. אביו היה טבח וצייר חובב, ואימו תופרת. בצעירותו היה אליאסון אלוף ריקודי הברייקדנס של סקנדינביה.
בין השנים 1989–1995 למד אליאסון באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות. לאחר תום לימודיו עבד בסטודיו של כריסטיאן אקהרט בויליאמסבורג בברוקלין שבניו יורק, ועבודותיו הוצגו בגלריות ובמוזיאונים בהם מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית ומוזיאון לוס אנג'לס לאמנות מודרנית.
כיום אליאסון מתגורר בברלין בירת גרמניה.
איירה גרשווין
איירה גרשווין (באנגלית: Ira Gershwin; 6 בדצמבר 1896 – 17 באוגוסט 1983) היה פזמונאי יהודי-אמריקאי, שעבודתו המוכרת ביותר היא בכתיבת מילים ללחנים של אחיו ג'ורג' גרשווין. עבודתם המשותפת של האחים ייצרה כמה מהקטעים המפורסמים ביותר במאה ה-20, כולל האופרה "פורגי ובס".
הצלחתם הרבה של האחים כצמד משכיחה לעיתים את תפקידו החשוב של איירה, אך הוא המשיך ליצור גם אחרי מותו המוקדם של אחיו הצעיר בשנות ה-30, ושיתף פעולה עם מלחינים כג'רום קרן, קורט וייל והרולד ארלן.
חייו.
גרשווין נולד בברוקלין, ניו יורק בשם ישראל גרשוביץ. אביו, מוישה (מוריס) היגר לאמריקה מסנקט פטרבורג (באימפריה הרוסית דאז) ונרשם בלשכת רישום האוכלוסין בניו-יורק ב-14 באוגוסט 1890. בניו יורק התיישב מוישה גרשוביץ בשכונה היהודית הגדולה בלואר איסט סייד ופגש את רוזה ברוסקין, גם היא בת למהגרים מרוסיה. השניים נישאו ב-21 ביולי 1895 ועברו לדירה גדולה יותר בברוקלין. ישראל-איירה היה הבכור מבין ארבעת ילדי המשפחה. הוא שינה את שמו בעקבות אחיו הצעיר, ג'ורג' (ששינה את שמו מיעקב).
איירה גרשווין היה ילד ביישן ואת רוב ילדותו בילה לבד בבית בקריאה הוא גם ביקר בתיאטרון והאופרטות של גילברט וסאליבן שבו את ליבו. במשך שנותיו בסיטי קולג' של ניו יורק היה פעיל מאוד במספר עיתונים מקומיים, בבית הספר גם הכיר את ידיד נפשו יפ הרבורג. בזמן שאחיו הצעיר כבר החל לעסוק בתחום המוזיקה בסמטת טין פאן, איירה היה הקופאי בעסק של אביהם. לעולם המוזיקה הוא הצטרף רק בשנת 1921, והוא הצטרף לאחיו רק ב-1924 לכתיבת להיט הברודוויי הראשון שלהם !Lady, Be Good. כתיבתם המשותפת הביאה לשניהם הצלחה רבה והם היו מהיוצרים החשובים במוזיקה של המאה העשרים. יחד הם כתבו את המוזיקה ללמעלה מתריסר מחזות וארבעה סרטים, וכן גם את המוזיקה של האופרה פורגי ובס (לפירוט ראו בערך ג'ורג' גרשווין). ב-1932 זכו בפרס פוליצר, שניתן לראשונה למחזמר (למחזמר "בשבילך אני שר").
רבים מהקטעים שכתבו הפכו לסטנדרטים של ג'אז. בין הקטעים המפורסמים שלהם ניתן למנות את "Summertime", "It Ain't Necessarily So", "Fascinating Rhythm", "The Man I Love", "I Got Rhythm" ו-"They Can't Take That Away from Me" (עליו היה מועמד, יחד עם אחיו, לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר). איירה, יחד עם אשתו לאונור, חי במשך רוב חייו הבוגרים בבתים צמודים לבית אחיו ג'ורג', הן בניו יורק והן, לאחר 1936 בהוליווד, שם חיו באחוזה גדולה בדירות נפרדות. עבודתם המשותפת נמשכה עד למותו הפתאומי של ג'ורג' גרשווין מגידול סרטני במוחו ב-1937.
בשלוש השנים שלאחר מות אחיו איירה גרשווין השלים את הסרט "The Goldwyn Follies" עם ורנון דיוק וג'רום קרן ולאחר מכן לא כתב דבר. לאחר תקופת האבל חזר לעבודה וכתב מילים לסרטים רבים וכן לכמה מחזות ברודוויי. הוא היה מועמד עוד פעמיים לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר עבור "Long Ago and Far Away" מ-1944 ו-"The Man That Got Away" מ-1954.
ההצגה "Park Avenue" שהצלחתה הייתה פושרת, הייתה פרידתו של איירה גרשווין מעולם התרבות.
איירה נפטר ב-17 באוגוסט 1983 ונקבר בניו יורק.
הערכה.
לאיירה גרשווין היה כישרון מיוחד לכתיבה בסגנונות רבים, ובקולות שונים. הוא גם היה מהראשונים שכתבו תמלילים מחוכמים ושנונים בשפה שגם הקהל הפשוט יכול היה להתחבר אליה, ובכך השפיע רבות על סגנון הפזמונאות האמריקאי. איירה גרשווין היה איש ספר ורוחב ידיעותיו בא לידי ביטוי בתמליליו.
ב-1985 העניק הקונגרס האמריקאי את מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר שמוענק על ידי הקונגרס של ארצות הברית לאזרח בארצות הברית, לג'ורג' ואיירה גרשווין על "תרומתם היוצאת-מן-הכלל למוזיקה, לתיאטרון ולתרבות האמריקאית".
במרץ 2007 חולק לראשונה פרס "ג'ורג' ואיירה גרשווין" למפעל חיים בתחום המוזיקה הפופולרית מאת ספריית הקונגרס, הפרס הוענק לזמר פול סיימון. הפרס מוענק מאז מדי שנה מידיו של נשיא ארצות הברית בטקס בבית הלבן.
יואל מרקוס
יואל מרקוס (5 בפברואר 1932 – 23 בפברואר 2022) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, חבר סגל "הארץ". זוכה פרס מפעל חיים מטעם העיתונות (2007) ופרס סוקולוב למפעל חיים (2017).
ביוגרפיה.
מרקוס נולד ב-1932 באיסטנבול שבטורקיה ועלה לארץ ישראל בגפו במסגרת עליית הנוער ב-1943 כשהוא בן 11. למד בכפר הנוער הדתי שליד כפר חסידים ולחם במלחמת העצמאות.
קריירה מקצועית.