בסוף שנת 1933 הוקמה חברת הספנות 'שירות ימי ארץ-ישראלי', כשותפות של שני רבי החובלים, ידידים מימי הגימנסיה הרצליה דרך האקדמיה הימית, חודרוב וישראליתן (ישראלי), עם עוה"ד פרבשטיין מהנהלת זבולון וקצין ים בלגי ידידם. בשנת 1934 רכשה החברה בעיראק 'אוניית משא כללי משולבת' בתפוסה של 193 טון, ורישיון הסעת 12נוסעים. שמה הוסב ל-"כרמל". עקב ארגון לקוי לא הצליחה החברה לשרוד בתחרות הקשה עם הספינות הערביות באזור ומיד מכרה את האוניה.
לקראת סיום המנדט הבריטי נחשב חודורוב מבכירי רבי החובלים בצי המסחרי העברי. ערב הכרזת המדינה, ב-12 באפריל 1948 פנה דוד בן-גוריון אל חודורוב בבקשה לגבש הצעה לתקן מפקדה ימית מלחמתית להובלה ימית והגנת חופים. חודורוב שב אליו בתוך יומיים עם תוכנית מקיפה ומגובשת למפקדה כזו, שתעסוק בגיוס ובהכשרה צבאית של בעלי מקצוע ימיים, וכן גיוס ספינות סוחר אזרחיות שיעברו הסבה לפעילות צבאית.
בשנת 1948 מונה חודורוב רב החובל ומפקד משותף עם יוסף אלמוג על אח"י אילת (א-16) ליום אחד. הוא עזב את ספינת המלחמה משלא קיבל את שיטת "הפיקוד המשותף" שהונהגה על ידי הפיקוד הימי ומוסדות המדינה.
בסוף אותה שנה הגיעה האונייה "Derector" (ששמה הוסב ל"גלילה") של חברת הספנות החדשה צים לישראל כשצוותה יהודי. חודורוב מונה רב חובל שלה, ובשנת 1949 הייתה הראשונה שהביאה גולים ממחנות המעצר בקפריסין. בסך הכל הביא עליה חודורוב 11,000 עולים בפחות מארבעה חודשים.
בשנת 1951 מונה חודורוב כרב חובל של האונייה "אילת" של חברת צים שעבדה על קו ארצות הברית-תל אביב בשנת רכישתה. באחת מהפלגותיה הראשונות מניו יורק לישראל, עם מטען תפזורת חיטה, נקלעה לעין סערת הוריקן ממנה הוציאה חודרוב בשלום.
אליעזר חודורוב נפטר ב-1965 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
הגנת עדים
מיגל אנחל נדאל הומר
ליונל אנדרס מסי
דניאל אלבס דה סילבה
לוסימאר פריירה דה סילבה
מרקוס אבנגליסטה דה מוראס
נלסון דה חזוס סילבה
רוברטו קרלוס דה סילבה רוחה
ריקרדו קאקה
חוזה רוברטו דה סילבה ג'וניור
ז'ילברטו אפרסידו דה סילבה
ז'וניניו פרנמבוקאנו
ריקארדו לואיז פוזי רודריגז
רובסון דה סואזה
רפאל אוגוסטו סוביס
אדריאנו לייטה ריביירו
ז'וניניו פרנמובוקנו
מחיקת השם
מחיקת השם הוא איסור הלכתי למחוק את אחד משבעת שמותיו הקדושים של הקב"ה. איסור זה נלמד מהפסוק "לא תעשון כן לה' אלֹוהיכם" שנסמך לאמור על עבודה זרה "ואִבדתם את שמם מן המקום ההוא".
מדיני האיסור.
שבעת השמות שאינם נמחקים.
שבעה שמות נזכרו בתורה, ואלו הם: 'יהוה' (שם ההויה); 'אדני' (שם אדנות), 'אל', 'אלהים', 'שדי', 'צבאות', 'אהיה אשר אהיה' – וכל המוחק אפילו אות אחת מן השמות הללו עובר באיסור תורה (; ).
דיני המחיקה.
כל המוחק במזיד אחד מן השמות שנכתבו בקדושה, נענש במלקות. ואפילו אם כתב בטעות את שם השם לשם קדושה שלא במקומו, כגון שטעה וכתבו בספר התורה שלא במקומו, אסור למוחקו אלא צריך לגנוז את היריעה ולכותבה מחדש.
הכינויים שמשבחים בהן את הקב"ה כגון 'חנון' 'רחום' וכיוצא בהן, הרי הן כשאר כתבי הקודש שמותר למוחקן.
כוונת הכתיבה.
איסור מחיקת השם שלמדנו חל על שם שנכתב לשם קדושה אבל מי שכתב שם בטעות, כיוון שלא התכוון- לא נתקדש. ולכן אדם שהתכוון לכתוב שם יהודה, ונשמטה לו ה'ד' ונמצא לפניו השם המפורש, כיוון שלא התכוון לכתוב את השם אין בו קדושה ומותר למוחקו (הגהות מיימוניות שם ס"ק א, תשב"ץ ח"א קעז; סמ"ק ק"ס, הובאו בב"י בד"ה רעו, ט).
וכן סופר שעמד לכתוב בתורה את המילים "אלהים אחרים", שמשמעותן אלילים, אף שהתבלבל וחשב שמדובר בשם שמכוון לקב"ה - אין בזה כל קדושה, מפני שכוונת התורה שם לאלילים וממילא לא ניתן להחיל קדושת השם על המילה 'אלהים אחרים' (תשב"ץ שם, רמ"א יו"ד רעו, ב).
גוי שכתב ספר תורה עם השמות שבו, מצד אחד אין בו קדושה כיוון שהשמות לא נכתבו לשם קדושת השם, ומצד שני אסור לבזותו, ולכן צריכים לגונזו. ועובד עבודה זרה שכתב ספר תורה לשם עבודה זרה, צריך לשרוף את ספר התורה הזה. ואין בשרפה זו איסור, משום שבאותם השמות שכתב אין קדושה הואיל ולא כתבם לשם קדושת השם על פי אמונת ישראל, וכדי שלא להניח שם לעבודה זרה תקנו חכמים לשרוף את ספריהם (גיטין מה, ב; רמב"ם שם ו, ח; שו"ע יו"ד רפא, א).
וכן ספרי תנ"ך שנדפסו על ידי מסיונרים יחד עם הברית החדשה שהיא יסוד העבודה זרה הנוצרית, יש לשרוף או לאבד באופן אחר, כדי שלא להניח להם שם (אג"מ יו"ד ח"א קעב, יו"ד ח"ב קלז).
לכל אחד מן השמות הקדושים יש גם משמעות אחרת, ומי שכתב אותיות אחד השמות במשמעות אחרת, אין בכתיבתו שום קדושה. כגון "אל" כלשון סמיכות.
וכן הדין לגבי שמות אנשים שמסתיימים בשם השם כגון ישראל, שמואל או אריאל, או: ידידיה, טוביה. שהואיל ושמות אלו הפכו לשמות אנשים, אף שנקראו על שם ה', אין בכוונת כתיבתם קדושה, ומותר לזרוק דפים שיש בהם שמות אלו. וכן כאשר כותבים שם ידידיה אין צורך לכתוב קו מפריד בין ה'י' ל'ה' (ידידי-ה), ואין צורך להשמיט את ה'ה' שבסוף המילה (ידידי'), שכיוון שהכוונה לשם של אדם אין בזה קדושה (תשב"ץ ח"א קע"ז).
וכן הדין לגבי שם היישוב בית-אל, שכיוון שהכוונה להזכיר שם מקום ולא לקרוא בשם השם, מותר לומר בית-אל, וכן מותר לכתוב ולמחוק את שם היישוב בית-אל. (עיין פסחים קיז, א, ומהרש"א שם. ובשדי חמד קונטרס באר בשדי במכתב ב' מהרה"ג יוסף זכריה שטרן. ועיין מכתב י"ב שנוטה להחמיר לעניין בית אל).
דינים נוספים.
בשל דין זה נוהגים העיתונים הדתיים לציין בכל דף שיש בו פסוק או שם קדוש 'דף זה טעון גניזה' וכן לטשטש תמונות עם פסוקים או עם שמות השם.
מקרים חריגים.
המקום היחיד שהותר למחוק שם קדוש הוא בבדיקת סוטה. התורה מורה שכדי לבדוק את הסוטה זינתה, כותבים את פרשת סוטה שבתורה, על מגילת קלף בדיו נמחקת, ומוחקים את המגילה אל תוך המים, לרבות את שמות ה' הכתובים בה, ואחר כך משקים את הסוטה במים המשמשים לבדיקתה. על כך אמרו חז"ל: "גדול השלום ששם שנכתב בקדושה נמחה על המים מפני השלום, בשביל להטיל שלום בין איש לאשתו".
בגמרא מסופר שכאשר דוד המלך חפר את היסודות לבנין בית המקדש הראשון התיר אחיתופל להטיל חרס עם שם קדוש אל מי התהום על מנת לעוצרם ולמנוע הצפת העולם, ולמדו זאת בקל וחומר מהיתר מחיקת השם בסוטה, שהרי גם זו מטרה של הבאת שלום לעולם.
קרבונט
קרבונט (באנגלית: Carbonate) או פחמה הוא מלח או אסטר של חומצה פחמתית.
תכונות כימיות.
יון הקרבונט הוא אניון רב-אטומי (פוליאטומי), בעל נוסחת המבנה CO3−2, ומשקל מולקולרי של 60.01 דלטון; הוא מורכב מאטום פחמן מרכזי, המוקף בשלושה אטומי חמצן זהים, בגאומטריה משולשת מישורית. יון הקרבונט נושא מטען חשמלי פורמלי (2-), והוא הבסיס המצומד של יון ביקרבונט, HCO3−; יון זה הוא בתורו הבסיס המצומד של H2CO3, חומצה פחמתית.
מלחי קרבונט נוצרים כאשר יון חיובי נקשר ליון הקרבונט (לו מטען שלילי), ליצירת תרכובת כימית. רוב מלחי הקרבונט אינם מסיסים במים בטמפרטורה ולחץ תקניים. קבועי המסיסות שלהם הם בדרך כלל נמוכים מ-1×10−8. קיימים מספר יוצאים מן הכלל, ביניהם נתרן פחמתי (סודה לכביסה), אשלגן פחמתי ואמוניום פחמתי.
בתמיסה מימית, קרבונט, ביקרבונט, פחמן דו-חמצני וחומצה פחמתית מתקיימים ביחד, בשיווי משקל דינמי. בתמיסות בסיסיות חזקות, הצורה העיקרית היא יון הקרבונט, ובתמיסות בסיסיות חלשות נפוץ יותר יון הביקרבונט. בתמיסות חומציות יותר, הצורה העיקרית היא פחמן דו-חמצני מומס, והוא, יחד עם מים, נמצא בשיווי משקל עם חומצה פחמתית (שיווי המשקל נוטה בחוזקה לכיוון פחמן דו-חמצני).
בכימיה אורגנית, המושג קרבונט מתייחס לעיתים לקבוצה פונקציונלית המהווה חלק ממולקולה גדולה יותר; הקבוצה כוללת אטום פחמן הקשור לשלושה אטומי חמצן, לאחד מהם בקשר כפול. הקישור לשאר המולקולה מתבצע דרך אטומי החמצן האחרים.
שימושים.
מבחן פשוט להימצאות קרבונט במלח הוא הוספה של חומצה מינרלית מהולה (כמו חומצה הידרוכלורית) - החומצה תסיט את שיווי המשקל לכיוון שחרור הגז פחמן דו-חמצני.
מלחי קרבונט נפוצים בטבע (במינרלים) ובתעשייה. המונח "קרבונט" מתייחס לעיתים קרובות גם למלחי קרבונט, או מינרלים קרבונטיים. הנפוץ ביותר ביניהם הוא קלציט, או סידן פחמתי, המרכיב העיקרי באבן גיר.
חשיבות ביולוגית.
יוני הקרבונט משמשים כבופר בדם, דרך לשמור על רמת חומציות נכונה. המנגנון הוא כדלקמן:
דן מנו
דן מנו (נולד ב-17 בספטמבר 1978) הוא עורך דין ואיש עסקים ישראלי בתחום האינטרנט, שהתפרסם בזכות השתתפותו בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הישרדות".
ביוגרפיה.
מנו נולד וגדל בחיפה. בן לשמואל ואסתר (טורנר) מנו, ונכדו של איש העסקים מרדכי מנו, מחלוצי הספנות בישראל. למד בבית הספר הריאלי בחיפה. את שירותו בצה"ל עשה בגולני, ביחידת אגוז ובפלוגה המסייעת של גדוד 13, והוא סגן במילואים בחטיבת אלכסנדרוני, על אף שלא עבר קורס קצינים. הדרגות הוענקו בעקבות למעלה משבע שנים בהן תפקד בפועל כמ"מ בטקס לאחר מלחמת לבנון השנייה.
מנו בוגר תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים של המרכז הבינתחומי הרצליה (בהצטיינות), תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה UCLA ותואר שני במנהל עסקים ובמימון MBA של בית הספר לעסקים של לונדון. הוא התמחה אצל עורך הדין גד נשיץ במשרד עורכי דין נשיץ ברנדס אמיר ושות'.
טלוויזיה.