ריטה דומיניק הוא בת למשפחת המלוכה נווטורואוצ'ה של אבוה מבייס, באזור מדינת אימו. היא הצעירה מבין ארבעה אחים. הוריה המנוחים היו שניהם בתחום הרפואה - אביה היה רופא ואמה קצינת סיעוד. דומיניק למדה באוניברסיטת פורט הארקורט, שם היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון באמנות התיאטרון ב-1999.
קריירה.
דומיניק התחילה להופיע כשהייתה ילדה, בהצגות ילדים ובתוכניות בערוץ הטלוויזיה של מדינת אימו. ב-1998 היא כיכבה בסרט הראשון שלה, "A Time to Kill". היא זכתה בפרס City People לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2004. היא כיכבה ביותר מ-100 הפקות נוליווד.
ברוס א. יאנג
ברוס ארנולד יאנג (באנגלית: Bruce A. Young; נולד ב-22 באפריל 1956 בוילמט, אילינוי) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ותסריטאי אמריקאי.
קריירה.
יאנג החל לשחק לראשונה בסרט Thief מ-1981 בו שיחק בתפקיד מכונאי.
ב-1983 שיחק בסרט בכיכובו של טום קרוז, שעשועים מסוכנים.
ב-1986 שיחק בסרט הקומי יחסים פשוטים של גארי מרשל. באותה שנה הופיע בסרט צבע הכסף. שנה לאחר מכן הופיע בסדרת הפשע רחוב ג'אמפ 21 בתפקיד הסמל ג'יימס אבדו.
ב-1991 שיחק בלרקוד עם טייסים של ג'ים אברהמס. שנה לאחר מכן שיחק באינסטינקט בסיסי בתור רד הידינג.
ב-1994 שיחק בסרט הקומדיה .
ב-1996 שיחק בסרט "חיים נורמלים" לצד אשלי ג'אד, ובסרט הדרמה "פנומן" בכיכובו ג'ון טרבולטה, בתור הסוכן ג'ק האץ'. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בדרמת הפשע האמריקאית-קנדית "סנטינל" ברשת UPN. בסדרה יאנג גילם את הקפטן סימון בנקס למשך 4 עונות עד שהאחרונה הסתיימה ב-1999.
ב-2001 הופיע בסרט המדע הבדיוני של ג'ו ג'ונסטון פארק היורה 3 בתור הטייס מ. ב. נאש.
ב-2004 דיבב דמויות בסרט האנימציה מרד החיות.
ב-2009 שיחק בסרט הדרמה "Into Temptation" בתור לויד מונטאג. שנה לאחר מכן השתתף בסרט המתח "The Next Three Days".
ב-2015 השתתף בסדרת-הבת של מסע בין כוכבים "Star Trek: Renegades" בתור בוראדה.
בנוסף על עבודתו כשחקן הוא גם תסריטאי שהסריט את הסדרה "E/R", שבה גם כיכב, ואת הסרט "The Lord Protector: The Riddle of the Chosen" מ-1996.
הספרייה הלאומית של סרביה
הספרייה הלאומית של סרביה (בסרבית: Народна библиотека Србије) היא הספרייה הלאומית של סרביה הממוקמת בבלגרד והספרייה הגדולה במדינה.
היסטוריה.
הקמת הספרייה מקושרת לאירוע היסטורי שהתרחש בפברואר 1832 כאשר דמיטרי דוידוביץ' (Dimitrije Davidović), המוציא לאור של העיתון הראשון בסרביה, שלח מכתב אודות הקמת ספרייה לאומית להוכרת כבוד למילוש אוברנוביץ', בנובמבר של אותה שנה הזמין הנסיך קיום ספריית הפקדה בתוך הספרייה הלאומית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בניין הספרייה ואוספיו ניזוקו ומה שנשאר ממנו הועבר לניש ולקרגוייבץ על מנת להגן על להגן עליו. לאחר המלחמה ובעקבות חוק הספרייה הלאומית שחוקק ב-1919 הספרייה קיבלה את הזכות לרכוש עותק מכל יצירה ספרותית שיוצאת לאור בממלכת יוגוסלביה.
התקפת לופטוואפה את הספרייה במלחמת העולם השנייה הרסה לחלוטין את בניין הספרייה ביחד עם 500,000 כרכי ספרים, אוסף של 1424 כתבי יד קריליים, אוסף של 4,000 כתבי עת ו-1,800 עיתונים, ארכיונים של דמויות מפתח בהיסטוריה הסרבית וכמו כן רשימות הניהול והקטלוג של הספרייה.
לאחר שחרור בלגרד ב-1944 הייתה תקופה של שחזור אינטנסיבי של אוספי הספרייה שניזוקו ופיתוח של הספרייה, ב-1947 המקום נפתח לקהל מחדש באופן רשמי, ב-1954 אושרה בניית בניין הספרייה המחודש.
בספרייה ישנו האוסף המיוחד של ספרים נדירים מהמאה ה-18 והמאה ה-19.
קלמן שץ
קלמן שץ (15 בספטמבר 1897 י"ח אלול תרנ"ז - 22 בפברואר 1968 כ"ג שבט ה'תשכ"ח) ראשון המייסדים של קיבוץ אשדות יעקב (גשר הישנה). מראשוני החקלאים בישראל, חלוץ, ציוני, אחרון הבשקירים, שהקדיש את מיטב שנותיו ליצירה החלוצית בפיתוח ובידע חקלאי.
חבר בהנהלת ארגון הזרע ובהנהלת המשביר לצרכן.
קורות חיים.
נולד במוגילוב פודולסק שבאוקראינה. שץ גדל בבית עשיר של "גבירים" שלפני מהפכת הצאר. הבית "מסורתי" ומשכיל. למורת רוחם של הוריו אימץ רעיונות "פרולטריים", שונים מהמסורת היהודית. העדיף לעבוד בעבודה גופנית קשה.
ב-1917, עם פרוץ המהפכה, הצטרף ל"צעירי ציון". עבד עם חבריו בגידול ירקות מחוץ לעיר. הצטרף ל"החלוץ" ויצא להכשרה במושבה חקלאית יהודית בבסרביה.
אחר כך גויס לצבא האדום ואז ערק ממנו.
ב-1920 עלה לפלסטינה. בהמשך בא לבקר חבר מה"בשקירים" בגשר, אותו לילה הצטרף בחורנו לחברו הבשקיר שיצא לשמירה על גדות הירדן הזורם בפסטורליות (בג'אסר אג'מעה). "זו הוולגה שלנו" אמר. הירח המשתקף במימי הנהר והמיית המים, האווזים ששטו בנהר בשלווה סטואית, כל אלו כבשו באחת את בחורנו הרומנטיקן, שקרא כבר לפני כן את כל הרומנים הרוסיים בשפת המקור. שץ התאהב במקום.
את מאשה פגש כשבאה עם חברות לטייל במקום.
למאשה הציונית הייתה כבר משפחה בארץ: לובנוב ביבנאל והדוד יוסף חיים ברנר, הסופר - בתל אביב. עוד דוד ברנר, עם משפחה, שבא אחריה והתיישב בתל-אור (ליד רוטנברג) ממזרח דרום לנהריים..
תוך שבועות אחדים התפזרו כל ה"בשקירים" ברחבי הארץ. חלקם אף חזרו לחו"ל...קלמן שץ הודיע ליוסף ברץ מדגניה א' (להלן מוסדות ההתיישבות) שהוא בכל מצב נשאר במקום ויש להביא גרעין לכאן: אדמה בשפע, כנ"ל מים וגם רכבת יש - כמי שבא מאירופה, רכבת היא אכן חיבור לעולם הגדול...
שץ וברץ נסעו לשכנע גרעין שיבוא למקום. אחרי שנתיים הגיע גרעין "אחדות" הנהדר מבית הכרם בירושלים.
בינתיים נשאו קלמן שץ ומאשה פיינברג בבית הרב, שהכירו, בכפר יחזקאל (אז עין טבעון). השניים יחפים היו. הרבנית פרצה בבכי למראה רגליהם... ב-1924 בג'אסר אג'מעה, קמה גשר אשדות יעקב. אחרי 10 שנים עברו לדלהמיה (מקום אשדות עד היום) וכל השאר היסטוריה...
למאשה ושץ נולדו: אורה, בת בכורה באשדות יעקב, אחריה שמואל וטל הבנים. כל חייו עסק שץ בחקלאות. בערוב הימים הקים עם דב קבק, מקיבוץ יגור, את חברת "הזרע". גם בדירקטוריון של המשביר המרכזי היה שץ חבר.
קלמן שץ נפטר ב-1968 (במהלך ניתוח בבילינסון) נקבר בקיבוצו אשדות יעקב.
קלמן מספר על הקמת גשר (אשדות יעקב של היום).
בגדוד העברי, לפני פרוקו, התארגנו קבוצות להתיישבות חקלאית. באותה תקופה, היה הרברט סמואל הנציב העליון בארץ ורבתה התקווה לעלייה גדולה ולהעברת כל אדמת הממשלה לרשות ההתיישבות היהודית.
קבוצת חברים מקצתם פלחים, פועלי מושבות הגליל, אשר אימצה לעצמה את השם : "בשקירים", על שם שבט נודדים ברוסיה, מגדלי סוסים בעיקר... חלמה על הרחבת ההתיישבות, דרומה ממנחמיה, וחפצה היה להתיישב בגשר נחלים. מקום מפורסם כמעבר של שודדים מעבר הירדן אשר היו מטרידים את תושבי הסביבה.
במקום זה רכשה פיק"א אדמה, זמן רב קודם לכן, אן הערבים הם שעיבדוה. מתיישבים לא היו, ואכרי מנחמיה אשר האדמה נמסרה להם לעיבוד לא העזו לעבדה בגלל מצב ביטחוני פרוע.
פיק"א העמידה לרשות ה"בשקירים" תקציב לכיבוש אדמת גשר וליישוב החברים במקום לאחר-מכן. הקבוצה קבלה שני בתים, רכשה חמישה זוגות של בהמות עבודה.
בסתיו 1921 רוכזו כ-20 זוגות בהמות מכל מושבות הגליל, אשר יצאו לחרוש את אדמת-גשר. במקום, על אחת הגבעות הוקם אוהל מרובע. נחפרו תעלות הגנה, ונחפר מקום לחמישה זוגות בהמות עבודה. שבעה חברים מקבוצת ה"בשקירים" נשארו במקום: חמישה לעבודה ושניים לשמירה, החריש עבר ללא תקלות.
בזמן זה התפרדו חברי הקבוצה לשלשה מקומות: חלקם חרשו בגשר, חלקם עבדו בסלילת הכביש צמח-טבריה, וחלקם במנחמיה שנשארה בסיס הקבוצה.
באותה שנה ירדו גשמים, השדות הניבו יבול, אך חיי החברה הורעו, הגורמים העיקריים היו שניים: פיצול הקבוצה, וייאוש מאפשרות של התיישבות במקום היות שערביי הכפר המשיכו לגור בו. ופעולת פיק"א לפינויים נכשלה. לקראת. הקציר התברר כי רב חברי ה"בשקירים" החליטו לעזוב. הקציר בוצע בקשי רב. את הדייש ביצעו חברי דגניה ב'.
לאחר הקציר התברר כי מהקבוצה נשארו רק חבר אחד ושתי חברות. השלשה החליטו להמשיך ולחפש חברים שיצטרפו למקום. לקראת הסתיו הצליחו אלו לצרף אליהם 22 חברים וחברות אשר באו כבודדים, יחד היו עשרים וחמישה.
באותו זמן הוחלט לעזוב את מנחמיה ולעבור לגשר, פיק"א הגיעה אז להסדר עם אחדים מתושבי הכפר הערביים, ואלו הסכימו לעזוב את המקום. לרשות הקבוצה הועמדו ארבע חושות. באחת - השתכן חדר-האוכל. השנייה הפכה למקום-מספוא לבהמות, והשתיים הנותרות היו למחסנים. על ידי חדר-האוכל הוקם אוהל, צריפים למגורים עמדו בבניתם, נרכש תנור, החיים במקום החלו.
הוקמו סככה לבהמות, מקום לפרות-חלב, ובאותו חורף נרכשו עגלות דמשקאיות ופרות ערביות. לקראת האביב הוכן גן ירקות ואף בגידול טבק החלו. השדות הבטיחו יבול יפה אך שוב, לקראת גמר השנה החקלאית, התפוררה הקבוצה ומשלושת הראשונים לא חשב אף אחד להישאר.
חברי המרכז החקלאי ביקרו במקום, והחברים הבודדים שהסכימו להישאר התנו את הישארותם בהתקשרות עם קבוצה מאורגנת. לאחר שהפניות אל קבוצות שישבו ביבניאל וגשרון על הליכה לגשר נדחו על-ידן מסיבת האקלים הקשה פנו לקבוצת "אחדות" בירושלים, וחבריה לא נבהלו כנראה, מחוסר התנאים. אחרי ששלחו "מרגלים" והמקום מצא חן בעיניהם, הסכימו בהתלהבות ובאו לגשר.
יחסי איטליה–יפן