בתלמוד הבבלי מבואר שמחלוקתם נעוצה בהבנת הדרשה 'תשבו כעין תדורו'. לדעת רבי אליעזר כשם אדם רגיל לסעוד בביתו שתי סעודות ביום, אחת בבוקר ואחת בערב, כך ישנה חובה לאכול בכל יום מימי הסוכות שתי סעודות, בבוקר ובערב. ודעת חכמים, כשם שבביתו אדם יכול להחליט אם רוצה לאכול סעודת קבע או לא, כך גם בסוכה הוא רשאי לבחור אם רוצה לקבוע סעודה ולאוכלה בסוכה, או לאכול אכילת ארעי מחוצה לה.
להלכה נפסק כדעת חכמים, אך יש אומרים שישנו הידור לקיים את דברי רבי אליעזר ולאכול שתי סעודות קבע בסוכה בכל יום מימי חג הסוכות.
מצטער פטור מן הסוכה.
כנגזרת נוספת של הכלל 'תשבו כעין תדורו', בארו חכמים בתלמוד הבבלי שהמצטער מהשהייה בסוכה פטור מן הישיבה בה. שכשם שאדם הסובל משהות בביתו, מוצא לעצמו מקום חלופי זמני עד שיחלוף גורם הצער, כך אדם הסובל מן השהות בסוכה, פטור מלשהות בה ורשאי לשהות בביתו עד חלוף גורם הצער שבסוכה.
פטור זה קיים רק בהינתן שמעבר מהסוכה לבית יפטור את האדם מן הצער, אך אם בביתו ימשיך לסבול אותו הצער, אלא שייהנה מן התנאים המשופרים של הבית ביחס לסוכה, אינו נפטר מחובת הישיבה בסוכה. למשל, אדם שסובל מיתושים בסוכה ובבית, אלא שבסוכה הוא סובל יותר היות שהתנאים בסוכה מלכתחילה פחות נוחים, אינו נפטר בשל כך מן הישיבה בסוכה. אך אם בסוכה הוא סובל מאוד מן היתושים, ובביתו ירווח לו מהם, הוא פטור. ובלבד שעשה כל שביכולתו למנוע הימצאות יתושים בסוכתו, ולא התרשל ובנה מלכתחילה את סוכתו בסמוך למאגר מים המהווה מקור פורה ליתושים. וכן על זו הדרך.
חברת השמירה
קבלת מצוות בגיור
קבלת המצוות על ידי הגר היא חלק מתהליך הגיור, ונחשבת לדעת רבים, יסוד מרכזי בגיור.
הברייתא המפרטת את תהליך הגיור מתארת שמודיעים מעט מהמצוות לגר ואם הוא אומר שהוא מקבל - יש להמשיך ולבצע את הגיור: "תנו רבנן גר שבא להתגייר בזמן הזה...ומודיעין אותו מקצת מצות קלות ומקצת מצות חמורות... ואין מרבין עליו ואין מדקדקין עליו קיבל מלין אותו מיד".
לפי ברייתא אחרת קבלת המצוות חייבת לכלול את כל המצוות, והצהרה של הגר שהוא אינו מקבל מצווה אחת מונעת את גיורו: "גוי שבא לקבל דברי תורה חוץ מדבר אחד – אין מקבלין אותו. ר' יוסי... אפילו דקדוק אחד מדברי סופרים".
לפי אחת הגישות, הגירות מתחילה "לצאת לפועל" עם קבלת המצוות, והיא משתכללת ומושלמת על ידי אקטים פורמליים כמו מילה (לגברים) וטבילה (לגברים ונשים), ובזמן שבית-המקדש קיים – גם על ידי הבאת קרבן. יש להבחין בין קבלת המצוות בפה ("קיבל- מלין אותו מיד"), לבין קבלת המצוות בלב, שהיא התחייבותו של המתגייר וגמירת דעתו לקבלת הגיור. האחרונה היא שמהווה, לדעת חלק מהפוסקים, את עיקרו של הגיור. על פי גישה אחרת, הגיור מיסודו תקף במילה וטבילה בלבד, גם ללא אקט פורמלי של קבלת מצוות.
יש חוקרים שכתבו כי "קבלת מצוות" קיבלה בכורה מיוחדת בעת החדשה עקב גורמים פנימיים וחיצוניים שהשפיעו על העם היהודי – חילון, מודרניזציה, אמנציפציה ולאומיות. הגיור נתפס בעקבות כך כהצטרפות לדת ישראל, ולפיכך, קבלת המצוות היא עיקר הגיור, ובלעדיה אין למילה ולטבילה משמעות כלשהי. לעומת זאת, הגישה האחרת רואה את הגיור כהצטרפות לאתנוס היהודי וכתהליך של "לידה מחדש".
קבלת מצוות.
מן הסוגיה התלמודית ברור שהקבלה צריכה לכלול את כל המצוות, ולא יכולה לכלול סירוב לקבל את אחד מהמצוות: "גוי שבא לקבל דברי תורה חוץ מדבר אחד – אין מקבלין אותו. ר' יוסי... אפילו דקדוק אחד מדברי סופרים".
הרב יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) כותב שקבלת מצוות משמעה גיור מרצון חופשי של המתגייר, להבדיל מגיור בעל כורחו. כלומר, מתוך כך שהגיור נעשה באופן חופשי, חלות על הגר אוטומטית כל המצוות, כפי שהן חלות על כל יהודי באשר הוא. לשיטתו "קבלת מצוות" היא אך החלטת והסכמת הגר להתגייר מתוך רצון, ואין כאן דרישה שיקבל עליו במוצהר את כל המצוות. ניצנים לעמדה זו ניתן למצוא בדברי הרמב"ן. לדבריו, כדי שגיור יחשב לשם שמים, די בהצהרה מילולית בלבד, גם אם ניכר שאין לבה של המתגיירת שלם עם הצהרתה: "אם הודית בפיה... אפילו נחשב שהייתה גירותה מפני ה, דינה כישראלית גמורה". עמדה דומה ניתן למצוא גם בשו"ת הרדב"ז.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל מסביר את דברי הרוגצ'ובר כך שהחלטת והסכמת הגר להתגייר צריכות להיות מתוך הבנת ההשלכות של ההליך, אך אין הוא מחויב לקבל עליו לקיים בפועל את כל המצוות. קבלת המצוות משמעותה הבנת הגר שעם הגיור כלל המצוות יחולו עליו, והוא ייענש על מה שלא יקיים: "גר שקבל עליו המצוות ועונשן, אף על פי שידוע שלא יקיים אותם, מקבלים אותו אחרי שהודיעו לו מצות קלות וחמורות, עונשן ושכרן. שגם אם יחטא ויענש, מכל מקום זכות היא לו לזכות באותן המצוות שיקיים אותם...". ובאופן אחר: "אין דורשין ממנו לקיים המצוות, ואף לא צריך שבי"ד ידעו שיקיים אותן – דאם לא כן, לא יקבלו גרים בישראל, דמי יערוב שגוי זה יהיה נאמן לכל מצוות התורה. אלא מה שמודיעין לו מקצת מצוות הוא כדי שאם ירצה – יפרוש. וכדי שלא יוכל לומר אחר כך 'אילו ידעתי לא הייתי מתגייר'. זהו לכתחילה, אבל בדיעבד אם לא הודיעוהו אינו מעכב... שאין תנאי קיום המצוות מעכב את הגרות, אפילו לכתחילה".
כיוון נוסף שהוצע בפוסקים הוא שאנו מאמינים להצהרתו של הגר שהוא מתכוון לשמור מצוות, למרות שאנו יודעים שכפי הנראה הוא איננו מתכוון באמת לעשות זאת. הנימוק לזה הוא ש"דברים שבלב אינם דברים". הרב צבי מגנצא הציע שאנו חוששים שבשעת הגיור הגר אכן הרהר בתשובה, בדומה למקדש אישה 'על מנת שאני צדיק'. בכיוון דומה הרב דוד צבי קצבורג הסביר שבגיור איננו הולכים אחר הרוב אלא חוששים גם למיעוט, וכך למרות שרוב הגרים חוזרים לסורם אנו ממשיכים לקבל אותם, כדי שלא לדחות נפש גר טהורה שאכן רוצה להצרף לעם ישראל.
גם הרב שלמה זלמן ליפשיץ סבור, בדומה, שקבלת מצוות אין משמעותה התחייבות לעשיית כל המצוות, אלא האקט הפורמלי של מעשה הגיור הכולל את הליך הטבילה: "דכיוון שטבל עצמו להיות גר ולהיכנס בדת ישראל, ממילא הוי קבלת המצוות".
לעומת דעות אלה, הרב יצחק יהודה שמלקיש כותב שקבלת מצוות משמעה כוונת המתגייר לשמור בפועל לכל הפחות את המצוות העיקריות. לדבריו צריך לראות שהגר "מקבל על עצמו באמת לשמור עיקרי הדת ושאר מצוות שבת, שמחלל שבת כעובד עבודה זרה... ואם אין מקבל עליו שמירת שבת ומצוות כדת, לא הוי גר."
קבלת מצוות לעומת הודעת בית הדין.
במהלך הליך הגיור על בית הדין להודיע למתגייר אודות המצוות בהן הוא מתחייב: "מודיעין אותו מקצת מצוות קלות ומקצת מצוות חמורות.." (). בדרך זו מבטיח בית הדין שהתחייבות המתגייר לקבלת המצוות תהא מסוימת ורצינית, שכן ללא הודעה והתחייבות יכול הגר לומר לאחר זמן: "אילו הייתי יודע כן, לא הייתי מתגייר". מטרת ההודעה היא גם להניא את המתגייר מלהסתופף בקהל ה', כך שרק אם יקבל על עצמו להמשיך בתהליך גם לאחר ההודעה, יסכים בית הדין לקבלו.
במהלך השנים התעורר פולמוס אם הגיור תקף בדיעבד, אם לא הודיעו לגר מקצת מצוות קלות ומקצת מצוות חמורות. בסוגיה התלמודית, העוסקת בגר שהתגייר בין נכרים, ואיננו מודע למצוות השבת, דנו הראשונים כיצד ייתכן שהמתגייר לא ידע על מצוות שבת, והרי קדמה לגיור הודעה על מקצת המצוות, וברי שביניהן מצוות שבת. התוספות קבעו כי אכן לא הודיעו לו מצוות שבת, ברם, הרמב"ן הסביר שהדבר נעשה בטעות, "שטעו ולא הודיעוהו". מכאן נראה כי בדיעבד, אי הודעת המצוות אינו מעכבת את הגיור. כך סיכם זאת הריטב"א: "שקיבל עליו בפני שלושה, ונתגייר בפניהם, אלא שלא הודיעוהו מצות שבת, שאין זה מעכב, והלך ודר בין הגוים ולא ידע לעולם מצות שבת".
מסקנה דומה מפורשת גם ברמב"ם. הב"ח (בית חדש) הבין מדבריו שאף קבלת המצוות אינה מעכבת בדיעבד, אם כי רבים הבינו אחרת וסברו כי הרמב"ם מחלק בין הודעת המצוות שאינה מונעת את הגיור, לקבלת המצוות המהווה תנאי הכרחי לגיור. מהעתקתו של השולחן ערוך את דברי הרמב"ם, נראה כי גם הוא מבחין בין הודעת מצוות לקבלתן.
יש להבהיר, כי קיים פער בין הודעת מצוות על ידי בית הדין לקבלת המצוות על ידי המתגייר: הודעת המצוות צריכה להיות על מצוות מסוימות (כדברי הגמרא – 'מקצת מצוות..') ואילו קבלת המצוות צריכה, לפחות על פי פשט הברייתא הנ"ל, להיות התחייבות כללית ביחס לכל המצוות, אף על פי שביה"ד לא פורטן אחת לאחת. האחרונים סוברים שרק הודעת המצוות על פרטיהן אינה פוגעת בתוקף הגיור, אבל אי קבלת המצוות בכללן על ידי הגר, פוגעת בתוקף הגיור, שכן "כל עניין קבלת המצוות בגירות הוא לעשות כל מה שציווה השי"ת. לא קבלה על פרטי המצוות אלא קבלה כללית שמקבל לעשות".
קבלה חלקית של המצוות.
כאמור, הברייתא קובעת ברורות: "גוי שבא לקבל דברי תורה, חוץ מדבר אחד, אין מקבלין אותו. ר' יוסי ברבי יהודה אומר - אפילו דקדוק אחד מדברי סופרים". הדברים נלמדים אף מהאמור בספרא "'כאזרח'- מה אזרח שקיבל עליו את כל דברי התורה, אף גר שקיבל עליו כל דברי התורה. מכאן אמרו גר שקיבל עליו את כל דברי התורה חוץ מדבר אחד אין מקבלים אותו" (פרשת קדושים פרק ח).
יש שפרשו את המונח "חוץ מדבר אחד" באופן מרחיב, ויש שפרשוהו באופן מצומצם. בדורות האחרונים קנו שתי שיטות מרכזיות מקום בהבנת "חוץ מדבר אחד":