בהמשך השיר ראקים אף מנבא באופן כמעט-מדויק את פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, כתגובה צפויה למלחמותיה של ארצות הברית בעולם ולכל "המשפחות החפות מפשע" שנהרגו. הוא שר בקולו של החייל החוזר לניו יורק: "אני מחפש מחסה שמטוס עובר מעלי, זוכר את פרל הארבור? ניו יורק תהיה גמורה חבר. טייסי קמיקזה, חגורים בפצצות, אין שלום במזרח והם מבקשים את נקמתו של סדאם."
נושאים בולטים אחרים בשיריו של ראקים הם האסלאם, אפריקה ומציאות החיים בגטו העירוני בארצות הברית. בשיר "בגטו" (In the Ghetto) מדגיש ראקים את החשיבות שבלימודים, העצמה אישית ועבודה קשה. בניגוד לראפרים אחרים, הוא ממעיט בכוונה בקשיי החיים בשכונות העוני וטוען כי בזמנים אחרים החיים היו קשים יותר ולכן יש לכוון גבוה ולסמוך על עצמך. המשפט החוזר בשיר הוא "זה לא מאין שאתה בא אלא איפה שאתה נמצא".
סוזן קולינס
סוזן מארי קולינס (באנגלית: Suzanne Marie Collins; נולדה ב-10 באוגוסט 1962 בהרטפורד שבקונטיקט, ארצות הברית) היא תסריטאית וסופרת מדע בדיוני ופנטזיה אמריקאית.
קולינס היא מחברת רבי המכר משחקי הרעב, משחקי הרעב - התלקחות ומשחקי הרעב - עורבני חקיין. הספרים עוררו גם התעניינות רבה בקרב תעשיית הקולנוע: כל ספריה בסדרת משחקי הרעב הופקו לסרטים בעלי אותו שם (הספר השלישי מסדרה פוצל לחלק א' ולחלק ב'). נוסף למשחקי הרעב, כתבה קולינס סדרה נוספת בשם "עולמטה", אותה כתבה לפני סדרת משחקי הרעב. הספר הראשון, השני והשלישי בסדרה תורגמו לעברית ונקראים "גרגור והנבואה האפורה", "גרגור ואימת האבדון" ו"גרגור וקללת הדם". הסדרה החדשה כיכבה ברשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס, בוק סנס ויו אס איי טודיי, וזכתה בפרסים ספרותיים ובשבחי הביקורות. בספטמבר 2016, נפתח פארק שעשועים של "משחקי הרעב" בדובאי.
טניס נכים
טניס נכים הוא ענף ספורט נכים, הדומה לטניס למעט היותו משוחק בידי שחקנים היושבים בכיסאות גלגלים.
טניס הנכים הוא אחד מענפי תחרויות המשחקים הפאראלימפיים ומשוחק גם במסגרת טורנירי גראנד סלאם. בטורנירים ישנה חלוקה למשחקי גברים ומשחקי נשים וחלוקה לרמות נכות: קלה וקשה (נקראת גם קוואד).
היסטוריה.
בשנת 1976 נפצע בראד פארקס, אז פעלולן סקייטבורד בן 18, ונותר משותק. במהלך תקופת השיקום פגש את ג'ף מיננבארקר, שהיה אתלט נכה גם הוא, יחד החלו השניים לפתח את חוקי המשחק ולהפיצו. בשנת 1980 הוקמה בארצות הברית התאחדות טניס הנכים הלאומית (National Foundation of Wheelchair Tennis) בה כיהן פארקס כחבר בדירקטוריון. הם הקימו סבב של עשרה טורנירי טניס נכים ברחבי ארצות הברית הכולל גם את אליפות ארצות הברית הפתוחה בכיסאות גלגלים, בה התכבד פארקס להיות האלוף הראשון מבין 70 מתחרים.
בשנת 1986 שוחק לראשונה טורניר אליפות צרפת הפתוחה בכיסאות גלגלים ובשנת 1987 התקיים לראשונה טורניר במסגרת משחקי סטוק מנדוויל. בשנת 1992 התקיים לראשונה טורניר טניס הנכים לראשונה במסגרת המשחקים הפאראלימפיים במסגרת של ארבעה טורנירים (שני טורנירים לגברים - יחידים וזוגות, ושני טורנירי נשים - יחידים וזוגות) ובשנת 1994 התקיים לראשונה סבב המאסטרס בכיסאות גלגלים.
אסתר פרחיר, בין הטנסאיות החזקות בעולם זכתה ב-7 מדליות זהב אולימפיות.
ציוד.
כיסאות הגלגלים המותאמים לטניס הם כיסאות גלגלים מונעים ידנית, השונים מכיסאות הגלגלים האחרים בעיקר בזווית שבין משטח כל גלגל לרצפה. דבר זה מקנה לכיסאות יציבות אך מאלץ אותם להיות רחבים יותר מכיסאות גלגלים רגילים. לכיסאות גלגלים אלה יש שלדה ייחודית והגלגלים הקטנים שלהם מצויים, האחד (או זוג כמעט צמוד) באמצע החזית הקדמית והשני באמצע החזית האחורית. גם תכונה זו מקנה להם יציבות.
טניס בכיסאות גלגלים
אחת אפס אפס
אחת אפס אפס הייתה סדרת אקשן משטרתית ישראלית ששודרה בערוץ 10 החל מ-24 באוקטובר 2011. הסדרה עוקבת אחרי החוקר המשטרתי אריק ארבל ושותפיו לעבודה. הסדרה נחשבת לדרמה המצליחה ביותר בהיסטוריה של ערוץ 10 וגם לוותיקה ביותר.
רקע כללי.
בפרקי הסדרה מוצגים מקרי פשע נפרדים לכל פרק, שבהם מטפל החוקר הבכיר אריק ארבל. לצד זאת, העלילה עוסקת בירי שביצע ארבל בראש ארגון פשע אסריאן בביוף, ירי שבוצע כהגנה עצמית ופצע את העבריין, בזמן שארבל התחקה אחריו.
העונה הראשונה של הסדרה צולמה בבית ההסתדרות לשעבר ברחוב קריניצי ברמת גן. העונה השנייה צולמה בפתח תקווה בבניין השייך לחברת נוימן תעשיות פלדה ובעבר אף הושכר למפלגת קדימה ברחוב שמואל מילס 1 ועלתה לשידור ב-2 ביוני 2014.
אנדרטה (פירושונים)
פדריקו בורומיאו
המעניק
המעניק (מאנגלית: The Giver) הוא רומן מדע בדיוני חברתי משנת 1993 שנכתב על ידי הסופרת לויס לאורי.
העלילה מתרחשת בחברה הנראית בהתחלה כחברה אוטופית אך מתבררת להיות דיסטופית. הסיפור עוקב אחרי ג'ונס (Jonas) במהלך השנה ה-12 של חייו. החברה בה חי ג'ונס ביטלה את הכאב ואת כל הבעיות החברתיות על ידי הפיכת כל בני האדם החיים באותה קהילה לחד גוניים, אך יחד עם זאת הכחידה את העומק הרגשי מחייהם. בכל סוף שנה מתקיים בקהילה טקס מיוחד בו כל שכבת גיל עד גיל 12 עוברת שלב בחיי הקהילה, ובטקס ה-12 מקבל כל נער תפקיד בו הוא עובר הכשרה ובו הוא משרת את הקהילה עד ליום שחרורו מהקהילה. ג'ונס מקבל את תפקיד "מקבל הזיכרונות" - תפקיד בו מחזיק רק אדם אחד בקהילה. התפקיד הוא לקבל את כל הזכרונות מהזמנים שלפני הפיכת החברה לחד-גונית ממקבל הזיכרון הקודם שהפך להיות המעניק. מטרת התפקיד היא שמקבל הזיכרון יכול להעניק סיוע לקהילה בנושאים בהם אין לה ניסיון. חלק מחוקי הקהילה, כמו האיסור לשקר והאיסור לכבות את המיקרופונים המצויים ברחבי הקהילה, אינם חלים על מקבל הזיכרונות. כשג'ונס מתחיל לקבל את הזכרונות מלאי האושר והכאב מהמעניק, הוא מבין את היתרונות הרבים הקיימים בידע. האנשים בקהילתו של ג'ונס שמחים מחייהם כי הם אינם מכירים חיים אחרים, אך הידע אודות מה הם יכולים להשיג עלול ליצור כאוס. בפני ג'ונס עומדת דילמה: האם עליו להישאר בקהילה בה גדל לצד משפחתו החיה חיים רדודים ללא אהבה, צבע, בחירה וידע? או האם עליו לברוח מהקהילה ובכך להעניק לקהילה את הידע המאפשר להם לחיות חיים מלאים אך ללא השלווה נטולת הידע?
הספר הוא החלק הראשון מתוך סדרת ספרי "המעניק", סדרה רופפת הכוללת גם את הספרים הכחול האבוד (2000), שליח, (2004) ובן (2012), שלושה ספרים של לויס לאורי העוסקים באותה תקופה עתידית.
תקציר העלילה.
רקע.
הקהילה בה חי ג'ונס נשארת הרמונית על ידי הענקת מקצוע לאנשים לפי תחביביהם וכישוריהם, על ידי זיווג בעל ואישה לפי נתונים אישיים שיאזנו אחד את השני ועל ידי הענקת עד לשני ילדים לכל "יחידה משפחתית" - זכר ונקבה. הילדים נולדים לנשים שקיבלו את המקצוע "אם-יולדת" והענקתם ליחידות משפחתיות נעשית לפי הגשת מועמדות והתאמה של המשפחה. כל משפחה יכולה לקבל זכר אחד ונקבה אחת כדי לשמור על האיזון בין שני המינים. אחרי שהיחידה המשפחתית סיימה לגדל את שני הילדים היא מתפרקת: ההורים עוברים למתקן לבוגרים חסרי ילדים והילדים מקימים יחידות משפחתיות משל עצמם מבלי לשמור על קשר עם היחידה המשפחתית בה גדלו. כל נער ונערה המתחילים לחוש רגש ותחושות של אהבה מתחילים לקבל גלולות המדכאים הרגשות אלו, המכונות "התעוררות".
השטח בו חיה הקהילה וכל השטח שסביבה וסביב קהילות זהות לה עברו שיטוח על מנת להקל על הבנייה ועל התחבורה בתוך ובין הקהילות. למרות שיש בקהילה מדגרת דגי סלמון, אין עוד אף בעל חיים ברחבי הקהילה. אזרחי הקהילה מכירים את המילה "חיות" רק כמילת גנאי לאנשים המתנהגים בצורה מוזרה. לילדי הקהילה בגילאים מסוימים יש בובות בצורות של בעלי חיים כמו דובים ופילים אך אזרחי הקהילה חושבים כי הם יצורים מומצאים, וקוראים להם 'חפץ -מנחם'. מערכת "בקרת אקלים" שומרת על מזג האוויר בשטחי הקהילה קבוע. מרומז בסיפור כי נעשה שימוש בהנדסה גנטית על מנת ליצור עיוורון צבעים בבני האדם כך שהם חיים בעולם חסר צבע. לרוב מוחלט של אזרחי הקהילה יש עיניים כהות ורק לחריגים (כמו ג'ונס, גבריאל התינוק והמעניק) יש עיניים בהירות.
הקהילה מנוהלת על ידי "ועדת הקשישים" המחליטה (בין השאר) איזה תפקיד יקבל כל אזרח בגיל 12. האזרח מקבל את התפקיד לפי תחביביו וכישרונותיו והוא ישאר בתפקיד זה במשך כל ימי חייו הפרודוקטיביים. אנשי הקהילה כפופים לחוקים הנוגעים בכל הבטי החיים. רוב החוקים, במידה והופרו, מחייבים התנצלות פשוטה אך עם זאת טקסית של המפר. ישנם חוקים, כמו למשל חוק האוסר על ילדים מתחת לגיל תשע לרכוב על אופניים, המופרים בסתר ולא מתייחסים להפרתם ברצינות. אם אזרח מפר חוקים משמעותיים שלוש פעמים הוא משוחרר. תהליך השחרור נראה בתחילת הסיפור כתהליך טקסי בו המשוחרר עובר לגור ב"מקום אחר" - מקום טוב אך מחוץ לקהילה. בסופו של דבר מתברר כי השחרור הוא המתה באמצעות זריקת רעל המשמשת לא רק לענישה אלא גם לבקרת המוות בזקני הקהילה ובפעוטות חלשים.
עלילה.