מיץ לימון הוא חמוץ למדי ולרוב לא נהוג לשתות אותו כפי שהוא. אך ישנם משקאות רבים המכילים מיץ לימון מדולל. משקה לימון נפוץ הוא הלימונדה: משקה מתוק המכיל מים וסוכר בנוסף למיץ לימון. לימונענע הוא משקה דומה, המכיל נענע בנוסף. את משקאות הלימונדה והלימונענע שותים לרוב בקיץ כשחם ומרעננים אותם עם קוביות קרח.
קיימים קוקטיילים רבים מאוד המכילים כמויות שונות של מיץ לימון. לדוגמה בלאדי מרי, ויסקי סאוור או קוסמופוליטן. פלח לימון הוא עיטור קוקטיילים נפוץ למדי.
לימון הוא תוספת נפוצה מאוד לתה (חם או קר) במדינות רבות.
לימונצ'לו.
מקליפת הלימון מייצרים את הלימונצ'לו - ליקר לימונים מתקתק. את הקליפות משרים באלכוהול, ולאחר זמן מסננים את הנוזל ומערבבים אותו עם סירופ העשוי ממים וסוכר. מקורו של המשקה בדרום איטליה, במיוחד באזור מפרץ נאפולי וחופה של אמאלפי. רבים באיטליה ובסיציליה נוהגים לכבד את אורחיהם בלימונצ'לו ביתי בתום הארוחה. נהוג להגיש את הלימונצ'לו קר מאוד.
שפות באזור הקווקז
באזור הקווקז מדוברות מגוון שפות ממשפחות שונות. מלבד שפות ייחודיות לאזור זה (ראו להלן), מדוברות בו גם שפות ממשפחות אחרות.
בחלקים שבשליטת רוסיה, רשמית או מעשית, כגון דאגסטן, צ'צ'ניה, חבל אוסטיה, אבחזיה ואחרים השפה העיקרית של המנהל ושל התקשורת בין העמים השונים היא רוסית, שפה סלאבית.
השפה האוסטית שמדוברת בחבל אוסטיה, ומספר שפות נוספות, ביניהן טאט, טאליש, ג'והורי ואחרות הן שפות איראניות.
השפה הארמנית היא קבוצה נפרדת במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
אזרית, בלקרית ומספר שפות נוספות הן שפות טורקיות.
שפות ייחודיות לאזור הקווקז.
באזור הקווקז יש שלוש משפחות שפות שלא מדוברות בשום אזור אחר בעולם והן נקראות על פי ההקשר הגאוגרפי - שפות קווקזיות צפון-מערביות, שפות קווקזיות צפון-מזרחיות ושפות קווקזיות דרומיות (כרתווליות). לרוב הדעות, אין קשר בין השפות הכרתווליות לשפות אחרות, ואין גם הסכמה גורפת על קיום קשר משפחתי בין המזרחיות והמערביות.
כרתווליות.
שפות כרתווליות או הקווקזיות הדרומיות:
פיליפ השני מלך ספרד
צ'צ'נית
צ'צ'נית (Нохчийн) היא השפה המדוברת במחוז צ'צ'ניה שברוסיה. היא שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות. השפה מדוברת על ידי כ-1,200,000 איש, אך רק כ-944,600 איש דוברים אותה כשפת אם. השפה מדוברת בעיקר בצ'צ'ניה, אם כי יש הדוברים אותה הגרים בארצות המזרח התיכון שאליהן העבירו אנשי האימפריה העות'מאנית חלק מאנשי אזור הקווקז.
אודי (מכונית)
עלייה ג'
עלייה ג' הוא השם שניתן לשני תכנונים שונים של עליות בלתי לגאליות גדולות במסגרת מערך ההעפלה, שהוצעו על ידי דוד בן-גוריון והציונות הרוויזיוניסטית ללא קשר ביניהם, ולא יצאו אל הפועל.
עלייה ג' של בן-גוריון.
דוד בן-גוריון הסתייג בתחילה ממפעל ההעפלה, מתוך חשש שפעילות זו תסכן את העלייה החוקית ואת המשא ומתן עם הבריטים על הקמת מדינה יהודית. אולם, בסוף 1938 חל מפנה בעמדתו בעקבות פוגרום ליל הבדולח שהתרחש בגרמניה ורצונה של בריטניה לפייס את הערבים, בהתנגדותה להקמת מדינה יהודית וצמצום העלייה כמעט לגמרי (היתר ל-75 אלף עולים בחמש שנים).
משהבחין בן-גוריון בשינוי הצפוי במדיניותה של בריטניה לאחר פגישה עם שר המושבות בלונדון, דעה שהתחזקה כאשר כבר היה ידוע תוכנו של הספר הלבן השלישי שהתפרסם במאי 1939, הוא הגיע למסקנה שגם היישוב צריך לשנות מדיניות ולכונן את ה"ציונות הלוחמת", כשההעפלה היא כלי חשוב להגשמתה. הוא הציע לפתוח ב"עלייה ג'" או "מרד העלייה" – לא עוד מבצעי העפלה בודדים אלא העלאה של אלפי צעירים בפעולות גדולות, אפילו תוך כדי התנגשות עם הבריטים. לדעתו, פעולה גלויה כזו המלווה בהתנגשות עם הבריטים הייתה כולה לעכב או אף לבטל את גזירות הספר הלבן.
כאשר אוניית המעפילים אטראטו, שיצאה מקונסטנצה ועליה קרוב ל-500 מעפילים, ובהם בני נוער ובוגרי הכשרות חקלאיות בגרמניה ואוסטריה, נחלצה משרטון ליד חופי טורקיה והתקרבה לחופי ארץ ישראל, קיבלו ב-25 במאי 1939 המלווים שהיו על האוניה מברק שנשלח בהוראת בן-גוריון ובו הוראה להכין 70 צעירים חסונים ולהורידם לסירות שתגענה אל האוניות על מנת לבצע נחיתה בכוח. במקביל קיבלה ההגנה הוראה לרכז כוח גדול שיסייע לצעירים אלו. אולם האונייה נקלעה לסערה ומצאה מחסה במפרץ בקפריסין, שם נתגלתה על ידי סיור בריטי והתוכנית בוטלה.
חבריו להנהגה וכן פעילי ההעפלה באירופה לא נטו לאמץ את תוכניתו, בטענה שיש להעדיף הצלת יהודים בהעפלה חשאית על פני התנגדות גדולה וחמושה כנגד הבריטים וכן בשל הסיכון לחיי העולים. הצעתו נדחתה אך הוחלט לערוך הפגנות מחאה נגד גזירות הספר הלבן. כחלק מהסקת המסקנות בדיונים שנערכו על הצעתו של בן-גוריון הוקם ב-1939 "המוסד לעלייה ב'" על מנת לארגן "העפלה שקטה".
עלייה ג' של הרוויזיוניסטים.
התוכנית של הרוויזיוניסטים, שנקראה גם תוכנית הרבבה נרקמה בימי עליית אף על פי, בחודש מרץ 1939. לפי התוכנית תמשיך העלייה הבלתי ליגאלית כסדרה עד חודש ספטמבר אותה שנה, ובאותו הזמן יש לארגן מחנות במדינות אירופה השונות. תעמולה גדולה בחודש יוני תגייס צעירים אל שורות בית"ר, ואלו יקלטו במחנות ויעברו בהם הכשרות שבסופן יתחייבו לשרת שנתיים בפלוגות בית"ר בארץ ישראל. התכנון היה להעלות בבת אחת, ב-1 בספטמבר 10,000 בית"רים, לפי הפירוט הבא: 6,000 מפולין, 2,000 מרומניה, 1,000 מצ'כיה, 500 מליטא ולטביה ו-500 מהונגריה.
יום לאחר הגשת התוכנית פלשו צבאותיו של היטלר לפראג והיא ירדה מן הפרק.
מצב היהודים המדרדר במהירות באירופה והמתיחות האזורית הביאו את זאב ז'בוטינסקי לרקימת תוכנית נוספת. לפיה תתבצע פלישה חמושה רחבת היקף לחופי הארץ של בין 40 ל-50 אלף יהודים ובראשם ז'בוטינסקי. בו בזמן יפעיל האצ"ל את כל כוחותיו ברחבי הארץ נגד הבריטים, התקוממות ארצית כבירה זו תוביל לתפיסת השלטון מידי הבריטים והכרזה על הקמת מדינה עברית.
מעצר מפקדת האצ"ל בפברואר 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר וגם פטירתו של ז'בוטינסקי ב-1940, מנעו את הגשמת התוכנית. בימי המלחמה החליט האצ"ל על שביתת נשק עם הבריטים כדי לא לחבל במאמציהם נגד הנאצים, וזאת עד חידוש המאבק ב"הכרזת המרד".
אודי
משיב הרוח
משיב הרוח (נוסד בשנת 1994) הוא כתב עת והוצאת ספרים לשירה יהודית-ישראלית, ועמותה הפועלת לקידום השירה בישראל.
התפתחות כתב העת.
כתב העת "משיב הרוח" הוקם בקיץ ה'תשנ"ד (1994) כדי למלא את החלל בתחום התרבותי והאומנותי בציבור הדתי לאומי (אף שמתפרסמות בו גם יצירות של משוררים שאינם דתיים). המשוררים שמוליק קליין ונחום פצ'ניק צירפו ליוזמה את יורם ניסינוביץ ואיה סומך בגיליון השלישי הצטרפו אליעז כהן ונעמה שקד. את הקבוצה ליוו משלב מוקדם שני משוררים מבוגרים יותר; טניה הדר ויוסף עוזר.
הגיליונות הראשונים יצאו במרווחי זמן גדולים, ורק כעבור כמה שנים החל כתב העת לצאת בצורה סדירה ולחדור למרכז השיח הציבורי בחברה הדתית, כחלק ממובילי הפריצה הגדולה של העיסוק בספרות ובאומנות בציבור זה. במקביל, הוא פרץ את גבולות המגזר הדתי והפך לאחד מכתבי העת לשירה המוערכים בישראל. עם התבססותו של כתב העת החלו אנשי "משיב הרוח" בפרויקטים המיוחדים שלו ובפרט בכיתת השירה "מזמור", ובפסטיבל 'ימי אהבה לשירה'.
כיום כתב העת יוצא בין שלוש לארבע פעמים בשנה, כאשר בצוות הקבוע חברים אליעז כהן, יורם ניסינוביץ ושמוליק קליין, ומלבדם משתתפים בעריכה גם משוררים נוספים. בין המשוררים המרכזיים ב"משיב הרוח", מלבד העורכים: נעמה שקד, סיון הר-שפי שמעון פוגל, אלחנן ניר, עמרי שרת, עמיחי חסון, בכל סרלואי, נחום פצ'ניק, הרב מנחם פרומן ויוסף עוזר. המשורר והעורך דרור בורשטיין כתב על כתב העת:
במהלך השנים הוציא כתב העת כמה גיליונות מיוחדים, שחלקם פורסמו כספרים: האנתולוגיה "משיב הרוח ה'תשנ"ה-ה'תשס"ה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005), האנתולוגיה "עד פתח הגן: נחום גוטמן ומשוררים עבריים בעקבות התנ"ך" (הוצאת אבן חושן, 2006) ובו מבחר שירים הקשורים בתנ"ך לצד ציורי התנ"ך של נחום גוטמן, והאנתולוגיה "ליקוטי שירות" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2011) אסופה ראשונה של שירה מודרנית שנכתבה בהשראת רבי נחמן מברסלב.
בשנת 2013 זכה כתב העת בפרס היצירה בתחום הציונות מטעם שרת התרבות בקטגוריית הספרות, על היותו "מפעל קולקטיבי מרשים של משוררים ואמנים, חדשים וותיקים עם דגש על עמדה רליגיוזית, המקבלת מגע אסתטי ופואטי עם רגישות מיוחדת לשפה העברית לרבדיה".
כתב העת חבר באיגוד ההתחדשות היהודית ״פנים״.
כיתת שירה, אירועים ופסטיבלים.
מלבד כתב העת, מקיים "משיב הרוח" כמה פרויקטים בתחום השירה. משנת 1996 נערך תחת חסות פסטיבל ספרותי שנתי בשם "ימי אהבה לשירה", המתקיים מאז ברציפות. בפסטיבל משתתפים משוררי כתב העת ומשוררים ידועים אחרים ומוזיקאים, והוא נערך במתחם יד בן צבי בירושלים (ובעבר במתחם תיאטרון החאן).
בנוסף מפעיל כתב העת גם כיתת שירה (סדנה שנתית לכתיבה) תחת השם "מזמור", גם היא בירושלים, המהווה מקום לכותבים בראשית דרכם. בחודש אלול מפעילים העורכים גם סדנה לשירי תפילה בשם שפתי תפתח שגם היא מקום למשוררים חדשים שאינם מוכרים.
פרס זלדה.
ביולי 2022 ייסדה עמותת משיב הרוח יחד עם עיריית ירושלים ועם עמותת יוצרים זיכרון את "פרס זלדה" ע"ש המשוררת זלדה. בקול קורא שפורסם, נקראו יוצרים ותיקים ויוצרים צעירים להגיש מועמדות לפרס.
בתקנון הפרס נכתב:
אריק קאנטונה