בשנים 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 ו-2013 זכה הקולג' בפרס התוכנית הטובה ביותר לתואר ראשון בהולנד.
ב-2010 ניצבה התוכנית במקום ה-11 ברשימת התוכניות הטובות ביותר באירופה לתואר ראשון, כאשר קיימברידג' במקום הראשון ואוקספורד במקום השני.
אוניברסיטת אוטרכט ממוקמת במקום ה48 בעולם.
ווינדוס 7
ווינדוס 8
שויקה
שויקה (ובגרסאות אחרות: "שוויקה" ו"שוואקי'") הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהדות סוריה. מקור שם המשפחה הוא בשם העיר שוֹכֹה התנכית, בנחלת שבט יהודה.
שוויקה
שוויכה
בוריס טומשבסקי
בוריס טוֹמָשֶבְסקי (ברוך אהרן) (טוֹמָשֶפְסקי), (ביידיש: באָריס טאָמאשעווסקי, טאָמאשעפסקי, טהאָמאשעפסקי; באנגלית: Boris Thomashefsky, Thomashevsky; 12 במאי 1868 – 9 ביולי 1939) היה זמר ושחקן יהודי יליד אוקראינה, מגדולי הכוכבים בתיאטרון יידיש.
ביוגרפיה.
טומשבסקי נולד בשטעטל טרשצ'ה (Тараща) שליד קייב. הוא היגר לארצות הברית ב-1881, בהיותו בן 12. שנה לאחר מכן הוא היה האחראי היחיד כמעט להופעה הראשונה של תיאטרון יידיש בניו יורק, ונודע כחלוץ הבידור ב"רצועת הבורשט".
על אף שטומשבסקי עזב את האימפריה הרוסית בזמן שתיאטרון יידיש עוד שגשג שם (הוא נאסר לגמרי זמן קצר אחרי כן, בספטמבר 1883), הוא לא ראה הצגות ביידיש ברוסיה.
נעורים.
טומשבסקי, שהרוויח מעט כסף משירה בימי ראשון בבית הכנסת ברחוב הנרי בלואר איסט סייד, עבד גם כפועל בייצור סיגריות בסדנת יזע, שם שמע לראשונה שירים מתיאטרון יידיש ששרו חבריו לעבודה.
הוא הצליח לשכנע בעל מסבאה מקומי להשקיע בהבאת כמה מן השחקנים. ההופעה ראשונה הייתה האופרטה של אברהם גולדפדן "די כישוף-מאכערין" ('המכשפה'). ההצגה הייתה אסון קטן: יהודים דתיים מבוססים ממוצא גרמני התנגדו לתיאטרון יידיש, ועשו מאמץ ניכר לחבל בהצגה. הקריירה הבימתית של טומשבסקי החלה, בין השאר, משום שחלק מן החבלה כלל שוחד לשחקנית ששיחקה את המשרתת, כך שתעמיד פנים כאילו היא צרודה; וטומשבסקי שיחק במקומה.
זמן קצר לאחר מכן היה טומשבסקי בן העשרה החלוץ שדחף הלאה את תיאטרון יידיש בארצות הברית, בהופיעו במחזות של גולדפדן בערים פילדלפיה, וושינגטון, בולטימור, פיטסבורג בוסטון ושיקגו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. במרבית התקופה הייתה שיקגו הבסיס שלו. אחרי שהוטל איסור על תיאטרון יידיש ברוסיה, כלל טומשבסקי במסעות ההופעה שלו שחקנים ידועים כמו זיגמונד מוֹגוּלֶסקוֹ, דוד קסלר ויעקב אדלר, עם מחזות חדשים מאת מחזאים כמו משה הורביץ.
בשנת 1887, כששיחק בבולטימור בשני תפקידים - אישה ואסיר שנאסר בשל עלילת דם, פגש טומשבסקי את בסי באומפלד-קאופמן בת ה-14, שנכנסה אל מאחורי הקלעים כדי לפגוש את השחקן. זמן קצר לאחר מכן ברחה בסי מהבית כדי להצטרף ללהקה, ובסופו של דבר שיחקה את תפקיד הנערה התמימה, כשבוריס משחק את התפקידים הגבריים. השניים נישאו ב-1891.
טומשבסקי כשחקן מבוסס.
ב-1891, כשמוגולסקו, קסלר ואדלר עסקו בהקמת תיאטרון יוניון, הביא משה פינקל את טומשבסקי – שהיה עדיין לא ידוע יחסית – חזרה לניו יורק כדי לככב בתיאטרון שלו (National Theater). טומשבסקי זכה להצלחה רבה כל כך ולפופולריות באופרטה של משה הורביץ "דוד בן ישי", עד שתיאטרון יוניון נאלץ לזנוח זמנית את התוכניות האינטלקטואליות שלו ולהתחרות בו ישירות.
לאחר שגייס אדלר את יעקב גורדין כמחזאי ומצא את הדרך למשוך את ההמונים לתיאטרון רציני עם המחזה של גורדין "דער יידישער קעניג ליר" ('המלך ליר היהודי') ואחרי כן פנה למחזה "אותלו" של ויליאם שייקספיר, החליט טומשבסקי להראות שגם הוא יכול להתחרות באותו מגרש והגיב בהפקה הראשונה ביידיש של המחזה של שייקספיר "המלט", שבו, על פי כל הדיווחים, הצטיין. הפקות אלה פתחו את מה שמקובל לראות כתקופה הגדולה הראשונה של תיאטרון יידיש שמרכזה היה בניו יורק, אשר נמשכה בערך עד שגל חדש של הגירה יהודית בשנים 1905–1908 עורר שוב ביקוש לקומדיה קלילה, ווֵדְווִיל ואופרטות קלילות. טומשבסקי אימץ אופנה חדשה זו בכל לבו והצטיין במיוחד בביצוע מחזות של ליאון קוברין על חיי המהגרים.
הפקות ראויות לציון אחרות של טומשבסקי כוללות גרסאות ביידיש של "אוהל הדוד תום" של הארייט ביצ'ר סטואו, "פאוסט" מאת גתה, ואף "פרסיפל" מאת וגנר.
עם הקמת איגוד השחקנים היהודים ב-1899 זכו השחקנים לשכר הולם, והכוכבים הגדולים הצליחו לחיות ברמה מאוד גבוהה. אדלר מספר שלמשפחת טומשבסקי היה ב-1910 בית בן 12 חדרים הברוקלין ובונגלו על חוף הים וכן שטח אדמה גדול בהנטר שבניו יורק שבו בנה תיאטרון שנקרא "Tomashefsky's Paradize Garden". לכל אחד משלושת בניו היה סוס ערבי.
בשנת 1935, בשלב מאוחר בקריירה שלו, השתתף טומשבסקי בסרט ביידיש "בר מצווה" של הנרי לין, שבו הא שיחק תפקיד מלודרמטי.
בנו טד שינה את שמו לטד תומאס ונעשה מנהל במה. אחד מבניו של טד הוא המנצח המפורסם מייקל טילסון תומאס.
טומשבסקי ורעייתו בסי קבורים בחלקת תיאטרון יידיש בבית הקברות מאונט הברון.
Me &amp; You
Me and You הוא סינגל מז'אנר הדאבסטפ שהופק על ידי להקה הבריטית NERO. הסינגל יצא לאור ב-2 בינואר 2011 והצליח במצעדים רבים ברחבי העולם. ב-8 בינואר, 6 ימים אחרי יציאתו, מוקם הסינגל במקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי.
במצעד האינדי הגיע למקום הראשון.
מצעדים.
השיר הגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה-3 במצעד הדאנס הבריטי. ולמקום הראשון במצעד האינדי הבריטי, מה שתרם לחדירת מוזיקת הדאבסטפ אל המיינסטרים.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ פורסם לראשונה באתר YouTube ב-5 בדצמבר 2010. בקליפ נראה נער המבקר באולם ארקייד, כאשר לפתע הוא מבחין במכונת ארקייד ובה משחק בשם "NERO" (כשם הלהקה), שמורכב משני משחקים שדומים לשני משחקי ארקייד משנות ה-90: Streets of Rage 3, משחק לחימה, ו-Outrun 2019 שהוא משחק מרוצים. לאחר שנפסל במשחק המרוצים החשמל נופל ורגע לפני שהוא עומד לפרוש, באה דמות מסתורית ומחזירה את זרם החשמל ובכך מאפשרת לו לסיים את המשחק. לבסוף מסתבר כי שני השחקנים מולם הנער משחק הם בעצם שני חברי הצמד דניאל סטיבנס וג'ו ריי, שמופיעים לאחר שהנער נעלם באופן מסתורי.
נכון ל-7 בספטמבר 2011 זכה הווידאו קליפ ליותר מ-4 מיליון צפיות ב-YouTube ושודר בערוצי המוזיקה השונים.
סולידריות שיח' ג'ראח
נורילסק-ניקל
נורילסקי ניקל או בקיצורנורניקל (ברוסית: ГМК Норильский никель) היא חברה רוסית לכריית מתכות שהוקמה ב-1993. קודם לכן נודעה כלשכת הכרייה של נורילסק ע"ש א.פ. זאווניאגין (Норильский горно-металлургический комбинат им. А. П. Завенягина). מטה החברה שוכן במוסקבה.
החברה מייצרת כ-50% מייצור פלדיום, 20% מייצור ניקל, 20% מייצור פלטינה, 10% מייצור קובלט וכ-3% מייצור נחושת בעולם. בבעלות החברה נמצא רכבת נורילסק.
היסטוריה.
כריית מתכת במחוז נורילסק החלה בשנות ה-20 של המאה ה-20. מקורה של החברה במחנה העבודה נורילאג, גולאג של עובדי כפיייה שהוקם ב-1935. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך מחנה העבודה לחברה ממלכתית לכריית מתכות בשם לשכת נורילסק ע"ש זאוובניאגין (Норильский горно-металлургический комбинат им. А. П. Завенягина). עד שנות ה-70 לחברה היה מונופול על כריית מתכות וניקל במחוז נורילסק, וב-1981 המונופול הסתיים עם הקמת חברה נוספת לכריית מתכות.
לאחר פירוק ברית המועצות, בשנת 1993 החברה הפכה לתאגיד מניות בשם RAO Norilsk Nickel. 250,000 מעובדי החברה הפכו לבעלים שלה כאשר רכשו מניות באמצעות תלושי רכוש שהוענקו על ידי ממשלת רוסיה, כחלק מגל ההפרטה הגדול של שנות ה-90.
ב-1995 נמכרה השליטה בחברה, שהייתה בחובות כבדים, והפסידה כשני מיליון דולר ביום על רקע ירידת מחירי הניקל, לחברת "אינטרוס" ("Interros") של האוליגרכים הרוסים ולדימיר פוטנין ומיכאיל פרוחורוב. עובדי החברה מכרו את המניות לאחר שנאמר להם שהיא על סף סגירה והן לא היו שוות הרבה. ב-1997 חזרה החברה להרוויח על העלייה במחירי הניקל בעולם. במקביל הבנק של פוטנין ופרוחורוב "אוקיסים" Onexim Bank הלוואה כספים לחברה. באותה שנה ערכה ממשלת רוסיה מכרז להפרטת שאר המניות שהחזיקה. קבוצת הבנקאות של פוטנין רכשה במכרז, באוגוסט 1997, 38% מנורילסק, תמורת 618 מיליון דולר. המכרז התבצע למרות התנגדותו של ראש ממשלת רוסיה, ויקטור צ'רנומירדין. קבוצת הבנקאות של פוטנין, שזכתה בהתמודדות הייתה גם אחראית לארגון המכרז, ורוכשים פוטנציאליים התלוננו כי הופלו לרעה, מאחר זכו לארכה של חודש בלבד לערוך בדיקת נאותות של מצב החברה. ביוני 2000 הודיעה התביעה הכללית במוסקבה שתפעל לביטול המכרז, אך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נתן הוראה לבטל את החקירה.
ביולי 2000, נורילסק ניקל שיתפה פעולה עם מכון המחקר של סנט פטרסבורג לאזור הארקטי והאנטארקטיקה (ברוסית: Арктический и антарктический научно-исследовательский инстительский институт) בפרויקט להסבת צוללות של הצי הרוסי, להובלת חומרים לאורך נתיב באוקיינוס הקרח הצפוני. צוללות מדגם טייפון שהושבתו, היו צפויות להעביר עד 12,000 טונות של אספקה ​​וניקל בין דודינקה למורמנסק או ארכנגלסק מתחת לקרח הארקטי. הפרויקט לא הושלם לבסוף.
בשנת 2002, החלה החברה לרכוש נכסים בענף כריית הזהב, כולל מכרות זהב בדרום אפריקה. בינואר 2006 בוצע ספין-אוף של נכסים אלו כחברה חדשה בשם "פוליוס זהב" ( Polyus Gold)