בשנת 1827 הוקמה העיר ברמרהאפן על שפכו של נהר הווזר, כדי לשמש כנמל עמוק מים עבור כלי שיט גדולים מכדי לשוט עד ברמן שבמעלה הנהר; מכאן נובע הקשר בין שתי הערים. היא הפכה לעירייה בהתמזגות של שלוש עיירות נפרדות: ברמרבן, גסטמונדה ולה. איחודן של לה וגסטמונדה בשנת 1924 הקים את העיירה ווסרמונדה, אשר קלטה את ברמרבן בשנת 1939 תחת סמכות שיפוט פרוסית. עיר מאוחדת זו נודעה לאחר מכן בשם ברמרהאפן.
ב-1847 הוקם קו אוניות הקיטור הראשון בין אירופה ואמריקה, שמוצאו היה בברמרהאפן. כך הפכה העיר לנמל הנוסעים הגדול ביותר בגרמניה, כשקווי קולומבוס ותחנת קולומבוס שלה מטפלים בתנועה טרנס-אטלנטית. הנמל חשוב כעת במיוחד לטיפול במכולות ויבוא ויצוא של כלי רכב ממונעים. התעשייה בעיר מבוססת בעיקר על עיבוד מזון ובניית ספינות.
התיאטרון של העיר תוכנן בידי שני אדריכלים יהודים: אוסקר קאופמן ואויגן שטוצלר.
עד מלחמת העולם השנייה נקראה העיר וֶזֶרמינדֶה (Wesermünde, "שפך הנהר וזר"); לאחר המלחמה, בה נהרס רוב העיר, שונה שמה לברמרהאפן ("הנמל של ברמן"). כיום מהווה נמלה של ברמרהאפן את נמל הדייגים הגדול בגרמניה; העיר נקראת לעיתים בהיתול Fischtown, "עיר הדגים". יש בה את אוניברסיטת ברמרהאפן למדעים יישומיים, המוזיאון הימי הגרמני של אגודת לייבניץ, המכון לאנרגיית רוח וטכנולוגיית מערכות אנרגיה של אגודת פראנהופר ואת מכון אלפרד וגנר לחקר הקוטב והימים של אגודת הלמהולץ.
וזרמינדה
ברמרהפן
ברגיש גלאדבאך
ברגיש גלאדבאך (בגרמנית: Bergisch Gladbach, נהגה: , ) היא עיר במחוז קלן-בון בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על למעלה מ-111,000 נפש.
ברגיש גלאדבך היא עיר תאומה לגני תקווה בישראל ויש בה כיכר בשם "גני תקווה".
איזנקוט
סיר א-דיב
סיר א-דיב הוא כפר סורי נטוש ברמת הגולן. הכפר נמצא על ציר הנפט, כ-6 קילומטרים צפונית לקלע אלון וכ-3 קילומטרים דרום-מזרחית לכפר סאלד. על פי נתוני מפקד האוכלוסין הסורי משנת 1960 התגוררו בכפר 203 תושבים. מספר התושבים לפני מלחמת ששת הימים מוערך ב-265 תושבים. במהלך המלחמה ננטש הכפר ולאחריה הרס צה"ל את מרבית בתי הכפר.
מלחמת ששת הימים.
ב-9 ביוני החלה ישראל במתקפה לכיבוש רמת הגולן. כחלק מהמאמץ העיקרי הוטל על חטיבה 8 לעלות מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) ולכבוש את מתחם זעורה. גדוד השריון 129 בפיקוד סא"ל אריה בירו שכלל 25 טנקי סופר-שרמן הוביל את הטור החטיבתי.
בשעה 11:30 חצה הגדוד את הגבול וכבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש. עקב טעות בניווט המשיך הכוח דרומה יותר מהדרוש וכשפנה מזרחה הגיע אל סיר א-דיב. בכפר התמקם כוח צבאי סורי שכלל מספר טנקים. בקרב שהתחולל בסיר א-דיב נפגע מפקד הגדוד, סא"ל אריה בירו והגדוד ספג פגיעות קשות ממוצב קלע ששכן במעלה הדרך. המוצב הסורי בסיר א-דיב נכבש לבסוף והגדוד המשיך בדרכו מהכפר מזרחה לקלע תחת פיקודו של נתי גולן. בדרך העולה לקלע נתקלו הטנקים במחסום קוביות נ"ט וספגו אבדות נוספות. עד סוף היום ספג הגדוד 13 הרוגים ו-33 פצועים, ונותר עם שני טנקים כשירים, אך בכל זאת הצליח לכבוש את קלע.
הכפר כיום.
מרבית בתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים. שרידי הכפר הנטוש נמצאים כיום משני צידי ציר הנפט הצפוני באזור שאינו שטח אש.
קורפוס מטוסי הקרב ה-64 (ברית המועצות)
קורפוס מטוסי הקרב ה-64 (ברוסית:й истребительный авиационный корпус-64 או בראשי תיבות: иак 64, ראשי תיבות באנגלית: IAK 64) הוא קורפוס אוויר של חיל האוויר הסובייטי שהשתתף במלחמת קוריאה במשך כל אורכה (1950-1953). הקורפוס יוסד ב-24 בנובמבר 1950 במוקדן (כיום שן-יאנג שבסין) כאשר מרבית יחידותיו פעלו משדות במתחם אנטונג והטיסו מטוסי מיג-15. על הקורפוס הוטלה האחריות על הגנה האווירית על חלק צר בקוריאה הצפונית הנמשך מחלקו המערבי של נהר יאלו דרך נהר צ'ונצ'ון כקצה דרומי ועד סביבות העיר קאנגייה כקצה המזרחי (ב-130 קילומטר דרומית לאנדונג). בגלל ריכוז זה של המיגים מאוחר יותר, עם התרבות קרבות האוויר בתוכה היא כונתה על ידי כוחות האו"ם "סמטת המיגים" (באנגלית: "Mig Alley") בה המיגים משחרים לטרף ומרבית קרבות האוויר קרו בגבולותיה.
במשך המלחמה הקורפוס פיקד על 15 דיוויזיות מטוסי קרב, 2 דיוויזיות נ"מ ו-2 דיוויזיות זרקורי נ"מ. בתקופה שבין 1 בנובמבר 1950 ל-27 ביולי 1953 טייסי הקורפוס טסו 60,450 גיחות יום ו-2,779 גיחות לילה, השתתפו ב-1,683 קרבות אוויר ביום ו-107 קרבות בלילה. הקורפוס רשם לזכותו 1,097 הפלות מתוכם 65 מטוסי B-29, 7 מטוסי B-26, שני מטוסי B-45, מטוס B-50 אחד, 2 מטוסי P-47, 28 מטוסי P-51, 118 מטוסי F-80, 185 מטוסי F-84, 647 מטוסי F-86, 11 מטוסי F-94, מטוס F4U אחד, 3 מטוסי F6F, מטוס F3D אחד, ו-26 מטוסי גלוסטר מטאור F.8.
האבדות של הקורפוס הסתכמו ב-335 מטוסים ו-120 טייסים מתוכם 319 כלי טיס ו-110 טייסים בקרבות אוויר.
בבחינת הפלות בודדות לפי רישומי טייס סך ההפלות שונה מעט ומסתכם ב-1,026 כלי טיס ואבדות של 307 מטוסי מיג ו-103 טייסים.
במהלך המלחמה 52 טייסים סובייטים השיגו את התואר אלוף הפלות עם מינימום של 5 הפלות, מתוכם 13 הפילו עשרה או יותר.
כוחות הנ"מ הרוסים רשמו לזכותם 212 הפלות של מטוסי אויב על פי מקורות מסוימים. מקורות אחרים מקנים לתותחני הנ"מ 153 הפלות מתוכן 40 מטוסי F-86, 35 מטוסי F-84, 47 מטוסי F-80, 5 מטוסי F-51, 17 מטוסי B-26, 7 מטוסי B-29 ו-12 מטוסים משאר הסוגים. האבדות שנספגו על ידי כוחות הנ"מ במהלך המלחמה היו 68 הרוגים, 165 פצועים, 6 כנים וזרקור אחד.
לאחר המלחמה הקורפוס הוצב בפטרוזבודסק תחת הארמייה האווירית ה-22. הקורפוס פורק לבסוף בשנת 1956.
הסובייטים שאפו שהשתתפותם במלחמה תישאר בסוד ולכן מטוסי הקורפוס קיבלו רונדלים של חיל האוויר העממי של צפון קוריאה וטייסיה לקחו שמות בדויים ולבשו מדים סינים. בגלל העמימות הסובייטית עד להתפרקות ברית המועצות, בידי המערב היה מעט מאוד מידע לגבי הקורפוס ולכן פעילותה וכן השפעתה על הלוחמה האווירית במלחמת קוריאה הייתה בגדר תעלומה.
ברטה ברייסי
ברטה ברייסי (באנגלית, Bertha Bracey, 1893-1989) מילאה תפקיד מרכזי בהצלת יהודים וקורבנות אחרים מידי הנאצים. זכתה באות גיבור השואה הבריטי על פועלה למען פליטים ונרדפים בתקופת השואה. תרמה רבות להצלת ילדים יהודים וקליטתם באנגליה במסגרת מבצע קינדר-טרנספורט. הייתה חברה באגודת הידידים הקוויקרית באנגליה.
קורות חיים.
ברטה ברייסי נולדה וגדלה בברמינגהם, סיימה את אוניברסיטת ברמינגהם  עסקה בהוראה כחמש שנים. ב-1921 עברה לווינה, שם יסדה וארגנה מועדוני נוער. בהמשך עברה לגרמניה. ייסדה בנירנברג בית מחסה לנזקקים. ב-1926 עברה לברלין.  ברייסי פעלה למען הקלת סבלה של האוכלוסייה בשל מחסור במצרכי מזון, אבטלה עצומה ואינפלציה דוהרת. אחד הפרויקטים הזכורים ביותר שבו השתתפה היה מפעל ההזנה לילדי בתי ספר שכונה בשם Queiker speisung והתרחב עד כדי האכלת מיליון ילדים ביום. שהותה בגרמניה איפשרה לה לשפר את שליטתה בשפה הגרמנית ולהרחיב את רשת קשריה.
ב-1929 נקראה לחזור ללונדון על מנת לעבוד במזכירות אגודת הידידים הקוויקרית. בשנים אלה של מתח פוליטי ואלימות בגרמניה, פעלה להפיץ את הערכים הקוויקרים שדגלו בשלום ופיוס.
פעילותה בתקופת השואה.
באפריל 1933 הפכה למזכירת ועדת החירום הגרמנית של אגודת הידידים הקוויקרים, שבסיסה בלונדון (Germany Emergency Committee) והחלה בטיפול במקרים של נרדפים שפנו לעזרה. ב-1938 כבר הייתה אחראית על 59 חברי צוות, שפעלו מבית הידידים (Friends House) - מרכז פעילות הקוויקרים בלונדון. אחרי ליל הבדולח, נענתה לפנייתו של וילפריד ישראל שביקש ממנה להצטרף למשלחת חירום מטעם הקוייקרים לברלין על מנת לעמוד על חומרת המצב ולדווח על כך לממשלה הבריטית.
בהנחייתה של ברייסי, הקויקרים מאנגליה וגרמניה עזרו לנרדפים בטיפול בבירוקרטיה לצורך השגת מסמכי הגירה. ברייסי הפכה עבור היהודים הנרדפים לדמות מרכזית ברשת של פעילים שעזרו לפליטים להגר ולהתארגן באנגליה. העזרה כללה מציאת הוסטלים לאכסון המהגרים, הכשרה באנגלית, פרויקטים של תעסוקה וכן גיוס אפוטרופוסים שייקחו תחת חסותם ויגישו סיוע כלכלי למשפחות פליטים ולילדים במסגרת מבצע הקינדר-טרנספורט.  ברייסי ערכה ביקורים תכופים לגרמניה, כך עמדה על חומרת המצב.  היא הייתה בין הבודדים שהצליחו להפעיל לחץ על הנאצים  באמצעות רשת קשריה כולל לחץ על בכירים באנגליה ובגרמניה.  לא היססה לפנות במכתבים לבכירים במשטר הנאצי כגון, גרינג, או לריינהרד היידריך  ראש הס.ד.  על מנת לברר מה עלה בגורלם של אנשים שנעלמו. במקרה אחר פנתה ישירות כמכתב להיטלר לגבי עובד סוציאלי גרמני שנעלם.
ברייסי גילתה רגישות מיוחדת בכל הקשור למצבם הקשה של הילדים, במיוחד לאחר פוגרום ליל הבדולח, כשהורים יהודים נואשים חיפשו דרכים להוציא את ילדיהם למקום מבטחים. הייתה מעורבת במגעים עם גורמים בממשל הבריטי על מנת לאשר כניסת חירום לכ-10 אלפים ילדים יהודים ולא ארים עד גיל 17 לאנגליה במסגרת מבצע "הקינדר-טרנספורט.
ב-1945 לאחר שחרור גטו טרזיינשטט, נמצאו בו כ-300 ילדים. ברייסי פעלה להביאם לאנגליה ודאגה להטסתם ולאירוח של הילדים במחנה קליטה באגם וינדרמיר.
לאחר המלחמה.
ב-1946 היא חזרה לגרמניה שם מונתה על ידי ועדת השליטה של בעלות הברית בגרמניה לטפל בענייני הפליטים. במסגרת זו דאגה להכשרת קבוצות נשים באזורים הבריטים והאמריקאים בסגנון קווייקרי ונשארה שם עד לפרישתה בגיל 60 בשנת 1953.
הכרה בה והנצחה.