ב-17 בדצמבר 2014 הודיעו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה ונשיא קובה, ראול קסטרו, על תחילתו של תהליך של נורמליזציה של היחסים בין שתי המדינות, שכונה על ידי התקשורת "ההפשרה הקובנית" (באנגלית: Cuban Thaw, בספרדית: deshielo cubano). לאחר משא ומתן חשאי בקנדה ובקריית הוותיקן, בחודשים שקדמו להצהרה, ובסיועו של האפיפיור פרנציסקוס, נחתם ההסכם להסרתם של כמה ממגבלות הנסיעה האמריקאיות, להפחתת המגבלות על הסחר, להתרת הקשרים של הבנקים האמריקאים עם המערכת הפיננסית הקובנית, ולפתיחתה של שגרירות אמריקאית בהוואנה, לאחר שזו נסגרה בעקבות ההתקרבות של קובה לברית המועצות ב-1961.
ארצות הברית וקובה חידשו רשמית את יחסיהן בקיץ 2015, לראשונה מאז ימי המלחמה הקרה. דרג הנציגויות של שתי המדינות הועלה לשגרירויות, כשב-20 ביולי נפתחה שגרירות קובנית בוושינגטון, וב-13 באוגוסט נחנכה באופן רשמי שגרירות ארצות הברית בהוואנה, כאשר שלושת לוחמי המארינס שהורידו את הדגל האמריקאי ב-1961 הניפו אותו שוב.
ב-20 במרץ 2016 הגיע אובמה לביקור היסטורי בן שלושה ימים בהוואנה, קובה, בהיותו הנשיא הראשון להגיע לאי הקריבי מאז ביקורו של קלווין קולידג' ב-1928.
ב-16 ביוני 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, יחד עם הסנאטור הקובני מרקו רוביו, כי יבטל חלק גדול מצעדי הנורמליזציה שקידם ממשל אובמה עם קובה. בין היתר הכריז הנשיא כי יחולו הגבלות חדשות על תיירים אמריקניים במדינה, וכי ישית סנקציות על חברות שישתפו פעולה עם הצבא הקובני. בזאת הכריז טראמפ כי הוא מבטל את "ההסכם הנורא" שחתם ברק אובמה עם הקובנים.
בנאומו הצהיר טראמפ כי הסנקציות שביטל אובמה והקיימות ימשיכו לפעול עד אשר חופש הביטוי יחזור להתקיים במדינה, כל המפלגות הפוליטיות יהיו חוקיות ויקבע מועד לבחירות דמוקרטיות.
היסטוריה.
הקשר בין המושבה הספרדית של קובה לבין המושבות ביבשת צפון אמריקה החל להתרקם בראשית המאה ה-18 באמצעות חוזים מסחריים בלתי חוקיים בין המושבות האירופאיות בעולם החדש, שמטרתם הייתה להתחמק מתשלום מיסים. כאשר גדל היקף הסחר החוקי והבלתי חוקי, נעשתה קובה שותפה לסחר משגשג באופן יחסי באזור ומרכז לייצור טבק וסוכר. במהלך תקופה זו החלו סוחרים קובנים להגיע בהדרגה לנמלים בצפון אמריקה ומיסדו חוזי סחר שהחזיקו מעמד שנים רבות.
הכיבוש הבריטי של הוואנה ב-1762 פתח את הסחר עם המושבות הבריטיות בצפון אמריקה והמהפכה האמריקאית ב-1776 יצרה הזדמנויות סחר נוספות. ספרד פתחה באופן רשמי את הנמלים בקובה לסחר הצפון אמריקאי בנובמבר 1776 והאי נעשה בהדרגה תלוי בסחר זה.
לאחר פתיחתו של האי לסחר העולמי ב-1818, החליפו חוזי הסחר את הקשרים הכלכליים הספרדיים. ב-1820, סבר תומאס ג'פרסון שקובה היא "התוספת המעניינת ביותר שיכולה להיות למערכת המדינות שלנו" ואמר למזכיר המלחמה, ג'ון קלהון שארצות הברית "חייבת, בהזדמנות הראשונה האפשרית, לספח את קובה".
במכתב לשגריר ארצות הברית בספרד, יו נלסון, תיאר מזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס, את הסבירות שארצות הברית "תספח את קובה", תוך חצי מאה, למרות מכשולים: . ב-1854, נרקמה על ידי דיפלומטים אמריקאים, הצעה סודית שנודעה כ"גילוי הדעת של אוסטנד", על רקע רצונם לספח מדינה תלויה לארצות הברית. במסגרת גילוי הדעת זה הועלתה הצעה לקנות את קובה מספרד תמורת סכום של 130 מיליון דולר. במקרה שספרד הייתה דוחה את ההצעה, נרמז בגילוי הדעת, בשם הייעוד הגלוי, יש להשיג את המטרה בכוח הזרוע. כאשר התוכניות הללו פורסמו, בשל הדרך שבה אחד ממחבריהן התלהב מהן בקול, גרם פרסומו של גילוי הדעת לשערורייה והוא נדחה, בין השאר בשל ההתנגדויות של אנשי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
ב-1877, רכשו האמריקאים 83% מכלל היקף היצוא הקובני. במהלך תקופה זו צפה הסופר האנגלי, אנתוני טרולופ, ש. בהדרגה גם החלו תושבי יבשת צפון אמריקה להתגורר בקובה ועל כמה מחוזות על החוף הצפוני נאמר שהמאפיין שלהם הוא יותר אמריקאי מאשר ספרדי. בין השנים 1878–1898, ניצלו משקיעים אמריקאים את ההזדמנות שנוצרה עקב ההתדרדרות של המצב הכלכלי בעקבות מלחמת עשר השנים, כדי להשתלט על אחוזות שהם ניסו לרכוש ללא הצלחה לפני שאחרים יציעו מחירים נמוכים יותר עבורן. מעל הכל, נוכחותם של משקיעים אלה אפשרה את השילוב של הכלכלה הקובנית במערכת הכלכלית הצפון אמריקאית והחלישה את קשריה של קובה לספרד.
המאבק לעצמאות קובה.
עם התגברות ההתנגדות לשלטון הספרדי בקובה, ניסו המורדים שנלחמו על עצמאות האי להשיג את תמיכתו של נשיא ארצות הברית, יוליסס סימפסון גרנט. גרנט דחה את ההצעה והיקף המרידה הצטמצם, אף על פי שהתעניינות האמריקאית באזור המשיכה. מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס בליין כתב ב-1881 על קובה: .
לאחר כמה הצלחות של המורדים במלחמת העצמאות השנייה של קובה ב-1897, הציע נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, לרכוש את קובה בתמורה ל-300 מיליון דולרים. דחיית ההצעה, והפיצוץ שגרם לטביעתה של ספינת הקרב האמריקאית, USS מיין, בנמל הוואנה, הובילו לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד. בקובה הייתה מלחמה זו ידועה בכינוי "ההתערבות האמריקאית במלחמת העצמאות של קובה". ב-10 בדצמבר 1898, חתמו ארצות הברית וספרד על הסכם פריז, שעל פיו ויתרה ספרד על כל זכויותיה בקובה. ההסכם שם קץ לקיומה של האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה וסימן את תחילתה של ההתפשטות האמריקאית ואת הדומיננטיות ארוכת הטווח שלה באזור. מיד לאחר חתימת ההסכם, החלה "חברת הנדל"ן בקובה", בבעלות אמריקאית, לנהל את עסקי מכירת הקרקעות בקובה לאמריקאים. המשטר הצבאי האמריקאי באי נמשך עד 1902, כאשר הוענקה בסופו של דבר עצמאות רשמית לקובה.
היחסים בשנים 1900–1959.
"התיקון של טלר" משנת 1898 אסר על סיפוח מוחלט של קובה לארצות הברית. ארצות הברית הסכימה להסיג את כוחותיה מהאי, בתנאי שקובה תסכים לתיקון פלאט, תיקון לחוק המעורבות הצבאית מ-1901, שהוצע על ידי הסנאטור אורוויל ה. פלאט, שהתיר לארצות הברית להתערב בעיניניה הפנימיים של קובה אם יהיה צורך בכך כדי להבטיח את שלטונה של ממשלה טובה וחייב את קובה להחכיר לארצות הברית קרקעות לצורך הקמתם של בסיסים ימיים. במסגרת החוזה הקובני-אמריקאי, הוחכר לארצות הברית החלק הדרומי של מפרץ גואנטנמו, שם הוקם הבסיס הימי ב-1898. תיקון פלאט הגדיר את התנאים ליחסי ארצות הברית-קובה במשך 33 השנים הבאות ונדחה בתקיפות על ידי רוב תושבי קובה.
אף על פי שארצות הברית הכירה בהפיכתה של קובה לרפובליקה עצמאית, השליט המושל האמריקאי, צ'ארלס אדוארד מגון, ממשל צבאי זמני לשלוש שנים נוספות, בעקבות מרד שפרץ בהנהגתו של חוסה מיגל גומס. בעשרים השנים הבאות התערבה ארצות הברית שוב ושוב באמצעים צבאיים בענייניה של קובה: 1906–1909, 1912 ו-1917–1922. ב-1912, נשלחו כוחות אמריקאים לדכא את המחאות של הקובנים ממוצא אפריקאי כנגד אפליה כביכול.
ב-1926 היו בבעלותן של חברות אמריקאיות 60% מתעשיית הסוכר הקובנית. וושינגטון תמכה באופן רצוף בממשלות הקובניות. עם זאת, עימותים פנימיים בין ממשלת חררדו מצ'דו ובין האופוזיציה, הובילו לתבוסה הצבאית שהוא נחל מהמורדים ב-1933. שגריר ארצות הברית בקובה, סאמר וולס, ביקש התערבות צבאית אמריקאית. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, למרות מדיניות השכן הטוב שהוא הוביל כלפי אמריקה הלטינית, הורה ל-29 ספינות מלחמה להגיע לקובה ולקי וסט, העמיד בכוננות את חיל הנחתים של ארצות הברית ומפציצים לשימוש בעת הצורך. מחליפו של מצ'דו, רמון גראו, נכנס לתפקיד הנשיא ומיד ביטל את תיקון פלאט. במחאה, הסירה ארצות הברית את הכרתה בממשלת גראו והשגריר וולס תיאר את המשטר החדש כ"קומוניסטי" וכ"חסר אחריות".
עליית כוחו של הגנרל פולחנסיו בטיסטה בשנות השלושים כמנהיג דה פקטו וכנשיא קובה בשתי תקופות כהונה (1940–1944 ו-1952–1959), פתחה עידן של שיתוף פעולה הדוק בין ממשלות קובה וארצות הברית. שתי המדינות חתמו על הסכם יחסים ב-1934. תקופת כהונתו השנייה של בטיסטה כנשיא החלה בעקבות הפיכה שתוכנה בפלורידה ונשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הכיר בשיבתו של בטיסטה לשלטון והעניק לו סיוע כספי וצבאי.
עידן בטיסטה בקובה עמד בסימן שליטתה הכמעט מוחלטת של ארצות הברית בכלכלה הקובנית. מספר חברות אמריקאיות המשיכו להתפתח, אף על פי שהשחיתות גאתה והוואנה הפכה למקום מקלט לדמויות מהפשע המאורגן האמריקאי ואירחה את "ועידת הוואנה" המפורסמת ב-1946. שגריר ארצות הברית בקובה, ארתור גרדנר, תיאר מאוחר יותר את היחסים בין ארצות הברית לבין בטיסטה במהלך תקופת כהונתו השנייה כנשיא:
עם פרוץ המתיחות הצבאית בקובה בין המורדים בהנהגתו של פידל קסטרו, לבין ממשלת בטיסטה, תבע הנשיא הנבחר מנואל אורוטיה יאו, מארצות הברית לשים קץ למכירות הנשק לבטיסטה. וושינגטון ביצעה צעד מכריע במרץ 1958 כדי למנוע מכירת נשק לכוחותיו של בטיסטה ובכך שינתה את מהלך המהפכה באופן בלתי הפיך לטובתם של המורדים. המהלך זכה להתנגדות תקיפה מצדו של השגריר ארל ט. סמית וגרם ליועץ מחלקת המדינה, ויליאם וילנד, לקונן על כך ש.
היחסים לאחר המהפכה.