אלישבע בויקו נולדה בווינה בשם אליזבת שפיצר למשפחת תעשיינים אמידה מאוד, למדה במחלקה לבוטניקה באוניברסיטת וינה ונושא הדוקטוראט שלה היה גידול צמחי מרפא בקרקעות בעלות תכולת גיר שונה. את הצמחים היא גידלה  בחממות הזכוכית בארמון שנברון, ארמונם של קיסרי האימפריה בווינה.
בין השנים 1930-1935 שימש כמרצה הוגו כמרצה באוניברסיטת ווינה בתחום אקולוגיה של צמחים, תחום חדש אז, שנקרא פיטוסוציולוגיה, בשל עיסוקו בחקר חברות הצמחים.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון עלו בני הזוג לארץ ישראל בשנת 1935 וכעבור שנה התיישב ברמת רחל, בארץ החל הוגו לעבוד כאקולוג במחלקת הייעור ואליזבט במחלקת החקלאות, שהיו מחלקות נפרדות בממשל המנדטורי.
המשפחה התגוררה בביתה ברמת רחל עד קרב רמת רחל ב-22 במאי 1948 שאז נאלצו לנטוש אותו.
הבית שהיה מוקף מטע עצי פרי וגן בוטני גדול, ששימש כתחנת ניסויים והדגמה לגידול ירקות ועצי פרי בתנאים הרריים, שהוקם ללא תמיכה ממסדית.
בנוסף הם הקימו בביתם עשבייה (herbarium) שהכילה 60,000 פרטים מיובשים מישראל ומה שליקט בויקו במסעותיו ברחבי העולם.
בית המשפחה בקיבוץ רמת רחל קיים עד היום ומכונה "בית בויקו" .
בהמשך לאחר מלחמת העצמאות בנו ביתם ברחובות.
מאז הגיעם לארץ עסק הוגו בחקר אקולוגי של מדינות המזרח התיכון וערך נסיעות למדינות האזור. בשנת 1943 מונה מטעם ממשלת המנדט לאקולוג של ארץ ישראל. במשותף עם אלישבע החל לערוך סדרת בדיקות בנגב ובערבה בעניין גידול צומח בתנאי מדבר. עם שחרור הנגב במלחמת העצמאות יצאו בשליחות משרד החקלאות הישראלי וערכו במהלך 1949 סקר אקולוגי של הנגב ובו הצעות לפיתוחו.
היו הורים לשלושה, נכדיהם פרופ' ראובן אבי-יונה, ויעל אבי יונה, ילדיהם של אווה (משוררת וציירת) והארכאולוג מיכאל אבי-יונה.
גבריאל בויקו, בנם של הוגו ואליזבט, התגייס כטייס לחיל האוויר המלכותי של בריטניה בעת מלחמת העולם השנייה ואחר כך שירת כטייס בחיל האוויר המתגבש בצ.ה.ל. בתום שירותו הצבאי עסק בגידול ואימון כלבי נחייה לעוורים ויצא לאוסטרליה ללמוד ווטרינריה ושם חי עד לפטירתו (2011).
הוגו בויקו מת ב-27.05.1970 בגיל 78.
אלישבע בויקו מתה ב-14.12.1985 בגיל 93.
עבודתם המחקרית.
עבודתם המחקרית העיקרית עסקה בהשקיית גידולים חקלאיים במים מליחים ואפילו במי ים, בניגוד לתפישה ששררה עד אז בקרב אנשי מדע שדבר זה אינו אפשרי.
בנוסף עסקו בטיהור מי שופכין באמצעות צמחים, שיטה שהיוותה את הבסיס לבניית אגנים ירוקים ובמחקרים אקולוגים.
ניסיונותיהם לגידול צמחים במים מלוחים היוו את הבסיס לגן אילת המשתרע על שטח של 25 דונם. גידוליהם ניזונו ממים מלוחים בריכוז מלח הזהה למי אוקיינוס. עבודתם המשותפת הביאה עד 1958 לפיתוח 10 שיטות מדעיות חדשות מבין 16 שיטות ידועות לחקר האקלים. במחקרם גילו זן חדש של דורה הגדל בכל סוגי הקרקע ובכמות מינימלית של מים.
בשנת 1948 הקים הוגו תחנת תצפית וניסיונות במפרץ חיפה ומצא סוגי צמחים שגידולם בדיונות מביא להפסקת נדידת החולות. עבודתם המשותפת במהלך השנים הביאה אותם לרשימת 200 זנים שניתן לקיים בחולות דיונות ובהשקיית מי ים ללא חשש מהצטברות מלחים.
עם קום המדינה התמנה הוגו למנהל המחלקה האקולוגית במשרד החקלאות. בשנות החמישים התרכזה עבודתם בתחנה לחקר החקלאות ברחובות, ובשנת 1959 עברו לעבוד במכון לחקר הנגב בבאר שבע.
לאחר כיבוש חצי האי סיני יצאה אלישבע לחקר הצמחייה באזור ויחד הם ערכו מפת אקלים של סיני.
המלצותיו של בויקו לטיהור שפכים בשיטה ביולוגית נוסתה בשנת 1962 בגרמניה והוכתרה כהצלחה.
הזוג בויקו היו יועצים אקולוגיים לאונסק"ו. בשנת 1950 נבחר הוגו לוועד הפועל של האיגוד הבינלאומי למדעים ביולוגיים ולחבר במועצה העולמית לבוטניקה. מטעם הארגון העולמי למטאורולוגיה של האו"ם, הוגו נבחר להנהלת החברה הבינלאומית לקלימטולוגיה ולביומטאורולוגיה. בשנת 1965 נבחר לנשיא האקדמיה העולמית לאמנויות ומדע ועמד בראש הוועד הפועל של האקדמיה בו היו חברים אותה תקופה שישה חתני פרס נובל. במהלך שנות החמישים נערכו הכנות למימוש תוכניתו להקמת מרכז אקדמי בינלאומי בישראל שיעסוק בחקר מדעי של הבעיות החיוניות עבור האנושות.
הוגו בויקו
פרומקין
פרומקין הוא שם משפחה יהודי אשר מקורו בשפות סלאביות (הסיומת "קין" פירושה "בן של"), ייתכן שפירושו נגזר מהשורש הגרמני "פרום" שמשמעו "אדוק".
הדקדוק הפנימי
הדקדוק הפנימי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של ניר ברגמן שיצא לאקרנים בשנת 2010. התסריט נכתב על ידי ברגמן על פי ספרו של דויד גרוסמן, "ספר הדקדוק הפנימי". הסרט עוסק בחייה של משפחה ירושלמית בשנות ה-60. גיבור הסרט הוא אהרון, ילד רגיש "שמסרב לצמוח". הסרט מתמקד במערכת היחסים של אהרון עם בני משפחתו וחבריו, בדגש על מערכת חברות משולשת בינו לבין חברו גדעון ואהובתו יעלי.
עלילה.
עלילת הסרט מתמקדת באהרון קליינפלד (רואי אלסברג), ילד ירושלמי אשר לו בעיות גדילה. לאהרן אמא ניצולת שואה (אורלי זילברשץ) ואבא פרטיזן (יהודה אלמגור), מה שיוצר משמעות רבה לשואה בתוך המשפחה.
אהרן הוא נער מתבודד מאוד, אשר רב רבות עם בני הנוער שמסביבו. חברו הטוב של אהרן הוא גדעון (עדן לוטנברג). בניגוד לאהרן, לגדעון יש גוף מפותח ונורמלי. במהלך הסרט מתאהב אהרן ביעל (רוני טל), נערה בת גילו, אך בסוף הסרט נרמז כי היא מפתחת מערכת יחסים עם גדעון.
גם בתוך משפחתו של אהרון יש קונפליקטים הבאים לידי ביטוי בסרט: הראשון שבהם עוסק באמו הזקנה והסנילית של משה וסבתו של אהרון, המתגוררת בבית משפחת קליינפלד. הינדה, אמו של אהרון, מתקשה לדאוג לזקנה הסנילית, ולכן שולחת אותה לבית חולים סיעודי, דבר הגורם נזק לאהרן ולאחותו, אשר קשורים באופן רגשי לסבתם.
הסכסוך השני שקשור למשפחת קליינפלד הוא הרומן שבין משה, אביו של אהרון, לבין עדנה בלום, שכנתם המסתורית של בני המשפחה. עדנה בלום שכרה את שירותיו של משה במטרה שיעזור לה בשיפוצי ביתה, ונאמר באופן מפורש במהלך הסרט כי הם מנהלים רומן, למורת רוחה של הינדה, אשר דואגת להפריד ביניהם. פרידתם לבסוף מובילה לעזיבתה של עדנה בסוף הסרט בלי מתן הסברים.
פרסים.
הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים לקולנוע בשנת 2010, ובפרס "סאקורה" (פרס ראשון) בפסטיבל טוקיו לקולנוע לשנת 2010. בנוסף, הסרט צבר מועמדות לפרס התסריט באוסקר האסיאתי לשנת 2010 ו-12 מועמדויות לפרס אופיר 2010 (ביניהן גם לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר).
נו&quot;ך
אמרינדיאנים
רווקה זקנה
רווקה זקנה (לעיתים, בייחוד בשפה ארכאית, בתולה זקנה) הוא כינוי לאישה שהגיעה לגיל מבוגר יחסית (בהתאם לתפיסות הרווחות בחברה נתונה) אך לא נישאה ולא העמידה צאצאים.
הזרמים הפמיניסטיים המבקרים את מוסד הנישואין כמוסד פטריארכלי, רואים ברווקות לנשים אפשרות לגיטימית. ברם, מחקרים שנעשו לאחרונה מלמדים כי הלחץ להינשא לא פחת בעקבות השינוי במעמד האישה בעשורים האחרונים, וכי רווקות ללא ילדים בגיל מבוגר עדיין סובלות מסטיגמה חברתית.
בספרות.
מצבה החברתי של הרווקה הזקנה מוצא את ביטויו ביצירות ספרותיות רבות. כך כותב יורם טהרלב בשירו "נשים רוקדות":
בספרות היחס לרווקה הזקנה מהול לעיתים ברחמים. יחס כזה מאפיין בדרך כלל מי שנקלעו למצב הרווקות שלא מרצונן, ובמיוחד כאלה שאיבדו חבר או ארוס במלחמה אך שמרו לו אמונים במשך שנים. ברומן חלף עם הרוח, העוסק במלחמת האזרחים האמריקנית, ישנה התייחסות ל"מעמד ביניים" של נשים שהיו מאורסות לגברים שנהרגו במלחמה – שהן "wanted, if not wed" (רצויות, אבל לא נשואות).
לעיתים הרווקה הזקנה נתפסת כקורבן של הנסיבות. בסיפור הקצר של ויליאם פוקנר, "ורד לאמילי" מוצגת גיבורה שרצחה את אהוב ליבה כאשר הבינה שלא יישא אותה לאישה, אך סירבה להיפרד מגופתו. ברקע מתוארת מערכת היחסים המורכבת של אמילי עם אביה, שלדידו אף גבר לא היה ראוי לה ואשר גירש בתקיפות את מחזריה.
הגם שברוב המקרים כשמופיעה רווקה הזקנה בספרות היא דמות צדדית ולאו דווקא מרכז העלילה, הרי שלעיתים מופיעות בספרות דמויות של רווקות זקנות כגיבורות הסיפור. לעיתים דמות כזו חורגת מהסטראוטיפ הרגיל. דוגמה לרווקה זקנה כזו היא הבלשית גברת מארפל, גיבורת סדרת ספרים של אגאתה כריסטי.
בתרבות הפופולרית.
הסדרה סקס והעיר הגדולה, המתארת את חייהן של ארבע חברות בניו יורק, הרבתה לעסוק בחיי הרווקות. ידוע במיוחד פרק 69 בעונה החמישית העוסק בחרדתה של הגיבורה שארלוט - לקראת יום הולדתה ה-36 - מכך שתהפוך לרווקה זקנה. ארבע החברות דנות ביחס החברתי השונה לנשים ולגברים שלא נישאו עד גיל מסוים.
בקולנוע הופיעה תדיר דמות של רווקה זקנה. השחקנית בטי דייוויס גילמה דמות כזו בכמה סרטים, ובהם רווקה זקנה (1939), ועתה, הנוסע (1942) ושרלוט המתוקה (1964). כך גם קתרין הפבורן במלכה אפריקאית (1951), עת קיץ (1955) ומוריד הגשם (1956).
בית הכנסת עולי הגרדום
בית הכנסת עולי הגרדום הוא בית כנסת בשכונת תל גיבורים בבני ברק.
בית הכנסת.
בית הכנסת עולי הגרדום נוסד בשנת 1950 בצריף ששימש גן ילדים ברחוב דב גרונר (מאחורי בית הכנסת כיום). במאי 1955 הונח אבן פינה למבנה הנוכחי, בנוכחות הרב אריה לוין, ראש עיריית בני ברק, ראובן אהרונוביץ' ורב העיר בני ברק, הרב יעקב לנדא. את בית הכנסת ייסדו חברי תנועת החרות נתנאל גרובר ושלמה בירנברג.
ברוח שם השכונה ושמות הרחובות בשכונה הקרויים על שם גיבורי ישראל, גם בית הכנסת נקרא על שם עולי הגרדום. בין שלטי ההנצחה שבבית הכנסת תלויים שלטי הנצחה לקורבנות השואה, לחללי אצ"ל ולח"י ולחללי צה"ל.