הארגון הוקם בשנת 1999 במקביל לסגירת סניף אגודת הלהט"ב בחיפה ונרשם כעמותה רשומה ב-17 בנובמבר 2002. ב-13 ביוני שנה זו נחנך משכן הפורום החיפאי בשכונת הדר הכרמל במעמד ראש העירייה עמרם מצנע, חברי כנסת וחברי מועצת העירייה. בית הפורום הוענק לקהילה על ידי מרכז חינוך ליאו באק, המזוהה עם התנועה הרפורמית. בתחילת שנת 2012 הופסקה תמיכתו של מרכז חינוך ליאו באק בבית הפורום. בשל כך החל הארגון לחפש אחר מקום פעילות חדש ומקורות סיוע ותמיכה, אך משלא הצליח בכך החליט על פעילות בהיקף מצומצם. עם זאת, בשל הקשיים שהלכו והצטברו בנוגע להמשך פעילותו, בחודש אוקטובר אותה שנה נערכה אספת חירום. באספה שנערכה החליטו חברי הפורום החיפאי על פירוקו.
הפורום החיפאי לקהילת הלהט"ב פעל במשך השנים לקידום שוויון זכויות לחברי הקהילה ברמות המקומית והארצית, ומתן מענה לצרכים השונים של הקהילה. הארגון דגל בשוויון זכויות חברתי, חוקתי ותרבותי מלא בסוגיות של מין, מגדר ונטייה מינית.
בשנים 2012–2015 שלאחר פירוקו הוסיפו לפעול ארגונים גאים אחרים בעיר. תחת מסגרת שכונתה "קואליציית ארגוני הגאווה של חיפה" הם נקטו שיתופי פעולה, שעיקרם היה המשך תכנון וארגון מצעדי הגאווה בעיר וכן גיבוש מודל עבודה ייצוגי רשמי שיבוא בקשר מתמשך עם העירייה.
במהלך השנים 2015–2016, הפעילות והפעילים שהרכיבו את "קואליציית ארגוני הגאווה של חיפה" החליטו למסד את פעילותם המשותפת במבנה ארגוני של עמותה, ולצורך כך במהלך מוסכם לקחו לידיהן את עמותת שישה צבעים, ושם העמותה עודכן לעמותת הקשת החיפאית. בשנת 2015 החלו מגעים מחודשים עם עיריית חיפה. בהבנות שהושגו מול העירייה על ידי נציגי אגודת הלהט"ב ועמותת הקשת החיפאית, הוחלט על הקמת מרכז לקהילה הגאה בחיפה. ב-1 ביוני 2017 נחנך בית הקהילות לגאווה וסובלנות בחיפה.
פעילויות הפורום.
פעילות חברתית.
הפורום הפעיל ערב פתוח לנוער להט"ב, וקבוצות חברתיות לגברים, לנשים, לדובים גאים ולדוברי רוסית, וכן קבוצת קריאה קווירית. נוסף לכך התקיימו מסיבות בבית הפורום. מעת לעת נערכו במקום הרצאות וסדנאות בנושאים שונים לבני ובנות הקהילה.
הפורום יזם ואירח פעילויות של ארגוני הקהילה הארציים בחיפה כגון: איגי - ארגון נוער גאה, חוש"ן - חינוך ושינוי ותהל"ה (תמיכה להורים של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים).
מיקומו של הבית הקהילתי ברחוב הילל שבשכונת הדר שולב במרקם עירוני של מספר בתי קפה גיי-פרנדלי וברחובות הסמוכים גרו ופעלו רבים מחברי הקהילה.
מצעד הגאווה.
בשנת 2003 ארגן הפורום החיפאי את מצעד הגאווה הממונע הראשון בחיפה. מספר ימים קודם לכן נאם השר יוסף פריצקי בפתיחת אירועי הגאווה בעיר. החל משנת 2007, ומדי שנה מאז, ערך הפורום מצעד גאווה רגלי שהיה עובר לאורך רחובות מרכז הכרמל ומסתיים בעצרת בגן האם. מאז שנת 2008 אורגן המצעד בשיתוף עם עיריית חיפה. המצעדים זכו לאבטחה משטרתית כבדה, ונענו במחאה פושרת יחסית מקרב הקהילה הדתית של העיר. בשנת 2010 צעדו במצעד כאלף אנשים, וראש העירייה יונה יהב נשא נאום מעל בימת עצרת הסיום, שנענה בקריאת בוז ומחאה מצד מספר פעילים רדיקלים בקהל. זהו ראש העיר השני בישראל שנאם במצעד גאווה.
בשנת 2011 עבר המצעד, לראשונה, בשדרות הנשיא - לאורך כ-800 מטרים עד גן האם, מסלול מרכזי ובולט בהשוואה לטיילת יפה נוף שבה עברו מצעדי השנים הקודמות. בשנים שלאחר-מכן נערכו מצעדי גאווה נוספים בעיר, אותם ארגנו תומכים ופעילים שונים. המצעדים הסתיימו ברחבת עיריית חיפה.
משמרות הגאווה.
הפורום קיים משמרות גאווה ומחאה לקידום הסברה בנושאי אפליה שממנה סבלה, לדבריה, קהילת הלהט"ב. בתחילה התקיימו המשמרות במרכז הכרמל אחת לשבוע, אולם בהמשך הן נערכו רק לציון אירועים מיוחדים, כמו היום הבינלאומי נגד הומופוביה (הבנ"ה), ולאחר הרצח בברנוער.
תמיכה משפטית וסיוע נפשי.
הפורום החיפאי סיפק שירות של ייעוץ פסיכולוגי לנוער להט"ב ושירות תמיכה טלפוני. בנוסף, הוא העניק סיוע משפטי. ב-21 בפברואר 2003 קיבל משרד הפנים את ערעורו של הפורום החיפאי על החלטת המשרד שלא להעניק אשרת שהיה ועבודה לבן זוגו הזר של גבר ישראלי.
ערב התרמה.
באפריל 2005 נערך תחת שרביטו של הפורום ערב גאלה בהשתתפות שורה של אמנים ואישי ציבור - בהם גל אוחובסקי, ראש העיר יהב, אביעד קיסוס, נדב אבקסיס, רפי פרץ ומוזיקאיות מקומיות. אל האירוע התרבותי, שנערך באודיטוריום של מרכז ליאו בק בכרמל, הגיעו 300 איש, בהם מספר חברי כנסת ומנהיגים מהקהילה הירושלמית והארצית, ונתרם סכום שנועד לאפשר את המשך פעילות הפורום בעיר.
המכון למורשת בן-גוריון
המכון למורשת בן-גוריון הוא מכון היסטורי לחינוך והוראה העוסק בהנחלת מורשתו של דוד בן-גוריון מייסדה וראש ממשלתה הראשון של מדינת ישראל. תחומי הליבה של המכון הם ממלכתיות, מנהיגות ברוח דוד בן-גוריון, חברת מופת, חלוציות, נגב וציונות.
המכון כולל מרכז חינוכי ומיצג אינטראקטיבי העוסק בסוגיות יסוד בהיסטוריה הישראלית ("משפט העם") במדרשת בן-גוריון, מוזיאון בצריף בן-גוריון שבשדה בוקר, מתחם חינוך התנסותי לצדו של הצריף ("פארק חלוציות"), ושלוחה בחיפה. מדריכי המכון פועלים בכל רחבי המדינה. המכון מפתח תוכניות לימודים לבתי ספר, עורך השתלמויות מורים ומקיים פעילויות חינוך, מסעות וסיורים לתלמידים; הוא מקיים תוכנית חינוכית רחבה לכוחות הביטחון (צה"ל, משטרת ישראל, שב"ס וכיבוי אש); ועורך פעילויות למבקרים מחו"ל ולקהל הרחב.
בשנת 2018 החל המכון להפעיל חדרי בריחה לקבוצות ילדים ולמשפחות ויזם את הוצאתו לאור של ספר הילדים עץ במדבר מאת אבירמה גולן.
נכון לשנת 2021 יושב ראש מועצת המכון הוא עמוס ידלין ובראשו עומד איתן דוניץ.
היסטוריה.
המכון למורשת בן-גוריון פועל מכח חוק דוד בן-גוריון משנת 1976, שקבע את הקמתו של מוסד להנצחת זכרו ומורשתו של בן-גוריון בשדה בוקר, לצד שימור ביתו וספרייתו בבית בן-גוריון בתל אביב. החוק קבע כי על המכון לשמר את הצריף בו חי בן-גוריון ואת ספרייתו וכן להקים "ארכיון ומרכז למחקר, להוראה ולכינוסים". כדי לפקח על פעולתו הוקמה ועדה ציבורית וועד מנהל. בוועדה הציבורית חברים בין היתר נציגים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יד דוד בן-גוריון וקיבוץ שדה בוקר.
בראש הוועד המנהל עמד משך שנים רבות חיים ישראלי שהיה איש משרד הביטחון. בראש המכון עמד גרשון ריבלין שעסק במקביל בייסודה של המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובעריכתם של יומני בן-גוריון. סגנו והממונה על הקמת הארכיון היה ד"ר יגאל דוניץ ששימש כעוזרו של בן-גוריון בשנותיו האחרונות וחקר בעבודת הדוקטורט שלו את השפעתה של הציונות הרוחנית מבית מדרשו של אחד העם על בן-גוריון. השניים הפכו את צריף בן-גוריון למוזיאון והקימו במבנה הספרייה של מדרשת בן-גוריון הצופה על אחוזת הקבר מרכז חינוכי, מרכז מחקר אקדמי וארכיון.
בשנים הראשונות התמקדה עבודתו של המכון בריכוז כתביו של בן-גוריון על מנת ליצור מעין גרסה ישראלית של מוסד הספרייה הנשיאותית בארצות הברית. בהמשך הוקמה גם הוצאת ספרים אקדמית שפעלה להוצאה לאור של מחקרים העוסקים במדינת ישראל ובציונות.
בשנת 1982 נחתמה אמנה בין המכון לבין אוניברסיטת בן-גוריון במסגרתה לקחה על עצמה האוניברסיטה את הפעילות המחקרית במכון. בשנים הבאות לבש המכון אופי כפול של מכון חינוכי ומכון מחקר והועסקו בו לצד אנשי חינוך גם כמה מחוקריה המרכזיים של ישראל והציונות שיסדו את התחום של לימודי ישראל. בין מנהלי המכון בתקופה זו: טוביה פרילינג, עופר שיף ופולה קבלו. בתהליך הדרגתי נפרד המכון למורשת ממכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שהפך למוסד מחקר עצמאי הכולל תוכנית לתואר ראשון, תוכנית לתואר שני, מרכז ללימודי ישראל בו משתלמים דוקטורנטים ופוסט-דוקטרנטים והוצאת ספרים אקדמית. הארכיון נותר כיחידה משותפת לשני המכונים.
מבנה המכון הוקם ב-1965 על ידי האדריכלים יוחנן רטנר ומרדכי שושני, במטרה לשמש כבית שרד לבן-גוריון. אולם בן-גוריון סירב להתגורר בו והוא שימש כמשכנה של ספריית המדרשה. אחרי מותו של בן-גוריון שימש המבנה לריכוז וקטלוג של ספרייתו ולהקמת הארכיון. לפי התכנון המוקדם אמור היה המכון לעבור למבנה חדש שנבנה בכניסה למדרשת בן-גוריון על ידי האדריכל משה ספדיה, אך לבסוף אכלס את הבניין מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. בראשית שנות האלפיים הורחב ושופץ הקומפלקס בתרומה של פדרו דונדיש. מבנה המכון הופיע על שטר של חמישים שקלים מאחורי דיוקנו של בן-גוריון.
בקעה להתגדר בה
בִּקְעָה להתגדר בה או מקום להתגדר בו הוא ניב שמקורו בתלמוד, המתאר מצב שבו המעשה הרצוי היה מוזנח בעבר או שלא נפסקה בו הלכה (בלשוננו כיום: לָאקוּנָה), עד שהגיע אדם ו"התגדר" בתחום זה; כלומר - תיקן את המצריך תיקון, או למד וחקר את הנושא שלא נלמד בעבר, ופסק בו הלכה.
מקום להתגדר בו.
מקור הביטוי בתלמוד הבבלי:
במאמר זה משמעות הביטוי "מקום הניחו לי אבותי להתגדר בו" היא שאין ראוי להיות תמיד שמרן ולא לקבל חידושים שלא נהגו בהם האבות, כי האבות הניחו מקום לדורות הבאים לתקן את המציאות, כפי שהמלך חזקיהו השמיד את נחש הנחושת ששימש לעבודה זרה, ולא נמנע מכך רק מפני שאבותיו הצדיקים, אסא ויהושפט לא עשו זאת. משמעות המילה "להתגדר" בביטוי זה היא לבנות גדר, להקיף שטח שהיה פרוץ ומופקר, ובהשאלה – לתקן מצב של מציאות מוזנחת.
בקעה להתגדר בה.
בתלמוד הבבלי נכתב:
המילה "בִּקְעָה" בביטוי זה עשויה להתפרש בשני מובנים:
הביטוי המקובל בימינו "בקעה להתגדר בה" היא צירוף של הביטוי "בקעה מצא וגדר בה גדר" ושל הביטוי "מקום הניחו לי אבותי להתגדר בו".