באמצע סחלין בתקופת האביב, הדובים החומים של אוסורי ניזונים מנמלים ואוכמניות אדומות מהשנה הקודמת, ובסוף העונה הם מתרכזים בציד וקני שורש של עשבים גבוהים. בחלק הדרומי של האי, הם ניזונים בעיקר על שרידי אונייה, כמו גם חרקים וענפי מייפל. באביב בסיחוטה-אלין, הם ניזונים מבלוטים, אגוזי מלך מנצ'וריים וזרעי אורן קוריאניים. בזמנים של מחסור, בנוסף לאוכמניות ואגוזים, הם לוכדים זחלים, נמלים ושורשי שושן. בתחילת הקיץ, הם יאכלו קליפות של עצי אשוח לבנה כמרכיב אנרגיה חשוב. הם גם יאכלו פירות יערה, טַקְסוּס (סוג עץ), גפן עמור ואשחר (שיח). בדרום סחלין, דיאטת הקיץ שלהם מורכבת מדומדמניות וארוניה (שיח). בחודש אוגוסט בחלק האמצעי של האי, דגים מהווים 28% מהתזונה שלהם.
בהוקאידו יש לדוב החום תזונה הכוללת יונקים קטנים וגדולים, דגים, ציפורים וחרקים כמו נמלים. אך העליות האחרונות בגודלם ובמשקלם יכולות להגיע מ-400 ק"ג עד 550 ק"ג,  העליות במשקל נגרמות במידה רבה על ידי האכלת הגידולים החקלאיים.
יחסי גומלין עם הטיגריס הסיבירי.
הדובים החומים של אוסורי ניצודים מדי פעם על ידי טיגריסים סיבירים, ומהווים כ-1% מהתזונה שלהם (ועד 18.5% יחד עם דובים שחורים במקרים מיוחדים מאוד). טיגריסים סיבירים טורפים בקביעות את הדובים הצעירים אבל לפעמים הם טורפים גם נקבה בוגרת של הדוב חום אוסורי שנלקחת גם מחוץ למגוריה, למרות זאת הטיגריסים הסיבירים תוקפים בדרך כלל דובים חומים אוסורי בשנת החורף שלהם. הם מותקפים לעיתים קרובות יותר על ידי טיגריסים מאשר דובים שחורים קטנים יותר, בשל ההרגל שלהם לחיות בשטחים פתוחים יותר וחוסר היכולת שלהם לטפס על עצים. כאשר הטיגריסים צדים את הדובים, הטיגריסים ימקמו את עצמם מצד של סלע או עץ שנפל, ומחכים שהדוב יעבור. כאשר הדוב עובר, הטיגריס יקפוץ ויתפוס את הדוב מתחת לסנטר עם אחד הכפות הקדמיות ואת הגרון עם הכף השנייה. הדוב משתתק ואז נהרג על ידי נשיכה בעמוד השדרה. לאחר הריגת דוב, הטיגריס ירכז את האכילה על משקעי השומן של הדוב, כגון הגב, הרגליים והמפשעה. התקפות טיגריסים על דובים נוטות להתרחש כאשר אוכלוסיות לא מסודרות של הדובים יורדות. בשנים 1944-1959 נרשמו במזרח הרחוק יותר מ-32 מקרים של טיגריסים שתקפו דובים. באותה תקופה דווחו ארבעה מקרים של דובים חומים שהרגו נקבות וגורי טיגריס, התקפות של הדובים על הטיגריסים התרחשו בגלל מחלוקות על טרף והגנה עצמית. הדובים הצעירים בדרך כלל מפחדים מהטיגריסים ומשנים את דרכם לאחר שבאו על פני שבילי טיגריס. בחורפים של 1970-1973 רשמו החוקרים יודקוב וניקולייב מקרה אחד של דוב חום שלא הראה פחד מהטיגריסים ומקרה נוסף של דוב חום ששינה את נתיבו לנתיב טיגריסים. דובים חומים גדולים עשויים למעשה ליהנות מהנוכחות של הטיגריסים על ידי גנבת שלל הטיגריס בפעמים שהדובים לא הצליחו לצוד. במהלך מחקר הטלמטריה באזור הסיחוטה-אלין, נצפו 44 עימותים ישירים בין שני הטורפים, בהם נהרגו דובים ב-22 מקרים וטיגריסים ב-12 מקרים.
תפוצה.
תפוצת הדוב החום היא: באוסורי קריי, בסחלין , באזור אמור, צפונה לאיי שאנטאר,  האי איטורופ, צפון מזרח סין, חצי האי הקוריאני, הוקאידו ואי קונשיר. עד המאה ה-13, דובים התיישבו באיים של רבון ו-רישירי, לאחר שחצו את מצר לה פרוז כדי להגיע לאיים. הם חיו גם בהונשו בתקופה האחרונה של עידן הקרח, אך ייתכן שהם התקרבו להכחדה באותו אזור על ידי התחרות בדובים שחורים אסיאתיים או כתוצאה של הפסד של בתי גידול (כתוצאה משינויי אקלים). אחת משלוש קבוצות גנטיות, שנבדלה במשך יותר מ-3 מיליון שנים, בהתאמה, הגיעה להוקאידו בתקופות שונות דרך נתיבים שונים, ונכנסה להוקאידו דרך הונשו.
כ-500-1,500 דובים חומים של אוסורי נמצאים בחיילונגג'יאנג , והם מסווגים כמינים פגיעים (VU). ציד לא חוקי ולכידה של הדובים נהפכו לגורם רציני מאוד לירידה באוכלוסייה של הדובים, בגלל חלקי הגוף שלהם שהם בעלי ערך כלכלי גבוה.
חמש תת-אוכלוסיות משנה אזוריות של דובים חומים של אוסורי מוכרים כיום בהוקאידו. מבין אלה, גודלה הקטן ובידודה של תת-האוכלוסייה המערבית של אישיקארי הצדיקו את רישומה כמין בסכנת הכחדה בספר הנתונים האדום של יפן. 90-152 דובים חומים חיים באזור מערב אישיקארי ו84-135 בהרי טשיו-מאשיקה. בתי הגידול שלהם הוגבלו בצורה חמורה על ידי פעילות אנושית, במיוחד בגלל בירוא יערות ובניית כבישים, קציר מוגזם הוא גם גורם מרכזי להפחתת האוכלוסייה שלהם. בשנת 2015, אגף המגוון הביולוגי של ממשלת הוקאידו העריך את האוכלוסייה כ-10,600 פריטים.
ברוסיה, הדוב החום של אוסורי נחשב חיית צייד, אם כי שטח הציד שלו לא נרחב כמו הדוב החום האירואסייתי.
בקוריאה, דובים אלה חיים רק בצפון קוריאה, שם הדוב הזה מוכר רשמית כאנדרטה טבעית על ידי הממשלה. באופן מסורתי הדוב חום אוסורי נקרא קון גום (דוב גדול), ואילו דובים שחורים נקראים גום (דוב), הדוב החום של אוסורי נכחד לפני שנים רבות בדרום קוריאה בעיקר בגלל ציד. בצפון קוריאה, ישנם שני אזורים עיקריים של האוכלוסייה דוב חום: מחוז יאהאנג והרי המגיונג'. אלה ממחוז יאהאנג נקראים RyongLim Ku'n Gom (דוב חום גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 124 של צפון קוריאה. אחרים מן ההרים המגיונג' נקראים GwanMoBong Ku'n Gom (הדוב הכי גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 330 של צפון קוריאה. כל הדובים הגדולים (דובים חומים של אוסורי) בקוריאה הצפונית נמצאים לרוב באזורי השיא של ההרים. הגודל הממוצע של הדובים החומים של אוסורי שחיים בריונגלים באזור מדרום להר אינגבאק נע בין 150-250 ק"ג, לעומת זאת הדובים החומים של אוסורי שחיים באזור הצפון להר אינגבאק, מגיעים למשקל ממוצע של 500-600 ק"ג.
התקפות על בני אדם.
בהוקאידו, במהלך 57 השנים הראשונות של המאה ה20, 141 אנשים מתו ו-300 נפצעו בעקבות התקפות של הדוב החום אוסורי.  תקרית הדוב החומה של סנקאבטסו, שהתרחשה בדצמבר 1915 ב-סאנקיי שבמחוז סנקאבטסו, הייתה ההתקפה הקשה ביותר בהיסטוריה היפנית, והובילה למותם של שבעה אנשים ופציעתם של שלושה אנשים. התוקף היה דוב חום אוסורי שמשקלו היה 380 ק"ג וגובו היה 2.7 מ', שתקף פעמיים את הכפר טומאמה, וחזר לאזור בלילה שאחרי ההתקפה הראשונה שלו, עבור הקורבנות הקודמים. המקרה משתתף לעיתים קרובות בתקריות דובים מודרניות ביפן, ונראה כי הוא אחראי לתפיסה היפנית של התושבים שדובים הם אוכלי אדם.
בין השנים 1962 ל-2008 היו 86 התקפות ו-33 הרוגים מדובים בהוקאידו.
בתרבות.
אנשי האינו (ילדי יפן היסטוריים) מעריצים את הדובים החומים של אוסורי, אוכלים את בשרם ושותים את דמם כחלק מפסטיבל דתי המכונה איומנטה.
דוב בלוצ'יסטן
דוב הבלוצ'יסטן (מכונה גם הדוב השחור הפקיסטני; שם מדעי: "Ursus thibetanus gedrosianus)" הוא תת-מין של הדוב השחור האסייתי שנמצא בהרי בלוצ'יסטן שבדרום פקיסטן ואיראן.
לדוב בלוצ'יסטן פרווה דקה במיוחד עבור דוב שחור אסייתי, בגלל שהוא נמצא באקלים חם יותר מאשר תת-המינים האחרים של המין, שחלקם חיים בהרי ההימלאיה באקלים הרבה יותר קר. דוב הבלוצ'יסטן אוכל פירות הרבה יותר מאשר שאר תת-המינים, והוא אוהב לאכול תאנים ובננות.
דוב בלוצ'יסטן קטן בממדיו לעומת תת-המינים האחרים ופרוותו מגוונת יותר בצבעה שעשוי להיות כתום אדמדם או שחור עמוק. מאפיין נוסף של הדוב בלוצ'יסטן הוא שיש לו כתם חזה כהה יותר מאשר תת-מינים אחרים, ושיש לו ראש קטן יותר, אבל עדיין יש לו את רעמת השיערות המסתעפת מעל ראשו.
הפיגוע בקו 18
דוב שחור יפני
הדוב השחור היפני (שם מדעי: "Ursus thibetanus japonicus") הוא תת-מין של הדוב השחור האסייתי,שחי על שלושה איים עיקריים ביפן: הונשו, שיקוקו וקיושו. ישנם כ-10,000 דובים שחורים ביפן, אבל אוכלוסיות הדובים השחורים היפנים של שיקוקו וקיאושו עלולות להיכחד. יש מחיר גבוה על איברי דוב שחור יפני בשוק השחור, המאיים על כל אוכלוסיות הדוב ביפן.  זכרי תת-מין זה בדרך כלל קטנים יותר משאר תת-המינים של הדוב שחור אסייתי ויכולים להגיע למשקל של 60–120 ק"ג והנקבות יכולות להגיע למשקל של 40–100 ק"ג. אורך הגוף שלהם הוא 120–140 ס"מ.
מזון.
דובים אלה בדרך כלל אוכלים בעיקר עשבים ועשבי תיבול במהלך האביב. במהלך הקיץ, הם אוכלים פירות יער ואגוזים כדי להכין את עצמם לתרדמת החורף. הדוב מסוגל לאכול את פירות היער והאגוזים על ידי טיפוס עצים באמצעות טפריו שתופסים גם את האוכל. דובים אלה הם אוכלי כל, ואוכלים בעלי חיים וחיות בר אחרות כאשר יש צורך. כמו דובים אחרים, גם דובים אלה הם קניבלים, ונמצאו ראיות של שברי עצם וטפרים של גור בתוך בטנו של דוב שחור יפני זכר בוגר.
בית גידול.
הדובים חיים על שלושה איים יפניים: הונשו, שיקוקו וקיושו. הם יכולים להימצא באזור השלג גבוה בצפון מזרח או באזור השלג הנמוך בדרום מערב. עם זאת, ישנם דובים שחורים יפנים בגבהים גבוהים של יותר מ-3,000 מטרים כמו באזור אלפיני. עם זאת, דובים שחורים יפנים נוטים לחיות באזורים שבהם יש שפע של עשבים, ועצים עם פירות יער, כדי להקל על חיפוש המזון, ולשם גיוון בתזונה שלהם.
פיזור זרעים.
היערות מסתמכים על הדובים השחורים היפנים כשיטה מצוינת עבור הפצת הזרעים שלהם. הדובים יצרכו את הזרעים ויעברו מרחק של יותר מ-40% ממרחק של 500 מטר מהעץ ההורה. יש להם את הפוטנציאל להפיץ זרעים על פני שטחים עצומים, והם עוזרים להפיץ את זרעי הצמח ברחבי האזור. בסתיו, לדובים זכרים יש שיעור פיזור גדול יותר של זרעים באזורי פיזור גדולים יותר מאשר נקבות.
שימור.