בשנת 2013 גילמה את עצמה בסרט הקומדיה "סוף.". בנוסף, שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "בלינג רינג" בתור ניקי.
בשנת 2014 שיחקה בסרט האמריקאי "המבול" בתור עילה זוגתו של בנו של נח שגילם ראסל קרואו. ב-2015 כיכבה בסרט המתח "נסיגה" בתור אנג'לה גריי.
בשנת 2017 גילמה את בל בסרט הפנטזיה הלייב-אקשן "היפה והחיה", רימייק לסרט ההנפשה של חברת וולט דיסני משנת 1991.
בשנת 2019 אמה גילמה את האחות מג בסרט נשים קטנות, אך ביקורות רבות לא היו מרוצות מההופעה שלה בו.
בשנת 2021 הצהיר הסוכן של ווטסון כי היא עושה הפסקה מקריירת המשחק שלה והיא אינה מתחייבת לשום אפשרות לסרטים או סדרות בתקופה הקרובה.
קריירה בתחום הדוגמנות.
במהלך שנת 2009 עיצבה אמה ווטסון קו בגדים בחסות המותג "פיפל טרי" (people tree), ודיגמנה עבור המותג.
ביוני 2009 אישרה אמה ווטסון כי היא תדגמן למותג "ברברי". בשנת 2010 דיגמנה לברברי לצד אחיה, אלכס.
בפברואר 2011 הוענק לאמה ווטסון פרס על ידי המגזין הבריטי Elle על היותה "סמל לסטייל".
אמה ווטסון המשיכה את מעורבותה בתחום הפרסום והאופנה, ובמרץ 2011 הוכרז שהיא תהיה "הפנים" של מותג האיפור וטיפוח "לנקום".
חיים אישיים.
בשנת 2014 ווטסון נאמה כשגרירה של רצון טוב מטעם שלוחת האו"ם לשוויון מגדרי והעצמה נשית כדי להשיק את פרויקט HeForShe - תנועת סולידריות למען שוויון מגדרי. כמו כן, ווטסון יזמה קבוצות קריאה ליצירה פמיניסטית.
באפריל 2014, סרטון גיף המציג לכאורה את ווטסון מורידה מסכת סיליקון של עצמה והופכת לסופיה ורגרה, הועלה לאינטרנט והפך ויראלי, בין השאר בשל היעלמותו של שיערה של ווטסון במהלכו וכן בשל הופעתם של שדיים חשופים במהלך הורדת המסכה. עד מהרה התברר כי הסרטון היה תרמית ונערך מתוך סרטון פרסומת לחברת "Maskon" המייצרת מסכות סיליקון נשיות לגברים, כאשר פניהן של ווטסון וורגרה הודבקו על פניו של האלמוני המדגים את השימוש במסכה. ווטסון עצמה לא הגיבה לסרטון ואילו ורגרה, במהלך ריאיון שנערך עמה, סיפרה כי הסרטון שיעשע אותה, אם כי היא לא עמדה מאחורי הפצתו.
מאז 2019, ווטסון בזוגיות עם איש העסקים האמריקאי ליאו רובינטון.
אנ אס איי
הקרב בג'נין (2002)
הקרב בג'נין התרחש בעיצומו של מבצע חומת מגן (אפריל 2002) למיגור הטרור הפלסטיני, אחרי חודש מרץ השחור, ששיאו הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002. הקרב במחנה הפליטים ג'נין היה אחד הקרבות הקשים במבצע ומשך אליו את תשומת הלב התקשורתית עקב ההרס הרב, נפילתם של 13 חיילי מילואים ביום אחד וההאשמות של הפלסטינים (שהופרכו בסופו של דבר) על טבח שהתרחש במחנה. בקרב נהרגו 23 חיילים ישראלים ובין 52 ל-56 פלסטינים, רובם מחבלים חמושים.
הקרב.
במהלך מבצע חומת מגן נכנסו כוחות צה"ל לג'נין, שכם, רמאללה, בית לחם, קלקיליה וטולכרם וביצעו לחימה מבית לבית על מנת לעצור מבוקשים, לחשוף מצבורי נשק ואמצעי לחימה ולטהר את הערים ומחנות הפליטים מתשתיות הטרור שלהם. הקרב הקשה ביותר במבצע חומת מגן נערך במחנה הפליטים ג'נין הסמוך לעיר ג'נין.
ההכנות הפלסטיניות לקרב.
הפלסטינים, בראשות מחמוד טואלבה, מפקד הג'יהאד האסלאמי בצפון השומרון, התכוננו לקרב היטב. חלק ניכר מאוכלוסיית מחנה הפליטים, לרבות נשים וילדים, התגייסו להכנת מטעני נפץ והטמנתם ברחבי המחנה. הם מלכדו את המחנה במטענים ומלכודות נפץ והכינו מארבים בסמטאות הצרות של ג'נין. את המטענים הם סידרו בשלושה קווי הגנה היקפים, בנוסף למלכודים בתוך הבתים, בהתבסס על ההנחה שישראל תשלח חיילים להילחם מבית לבית ולסרוק אחר המבוקשים.
החמושים הפלסטינים מכל הארגונים, התארגנו היטב ותיאמו ביניהם את הפעולות. הכוח הפלסטיני במחנה היה מאומן ומאורגן היטב, ודאג לארגן תצפיות, מודיעין קרבי, קשר, מחסני תחמושת ומזון ותוכנית הגנה משותפת לכל הארגונים, שבוצעה בתיאום משותף ביניהם. החמושים הפלסטינים לא פעלו כעצמאיים אלא מילאו הוראות טקטיות שתוכננה על ידי ההנהגה בג'נין. ואכן, הפלסטינים הרבו להפעיל צלפים, מארבים ומלכודות נפץ כנגד החיילים הישראלים.
חלק חשוב מהמערך הפלסטיני היה ניצול האוכלוסייה האזרחית כחלק ממערך הגנה, הן כמסייעים לחמושים, הן כעורף לוגיסטי ומודיעיני, והן כמגן אנושי. תושבי מחנה הפליטים, ששימשו מעין "עורף אסטרטגי" מקומי, העניקו למחבלים סיוע לוגיסטי חיוני (מזון, מחסה, אפשרות מעבר בטוח ממקום למקום), מידע על תנועת הכוחות הישראליים ומעל לכל את ההסוואה האזרחית עליה הסתמכו הלוחמים אשר השתמשו גם בנשים ובילדים לא רק כתומכי לחימה אלא גם כלוחמים.
ההסתמכות על האוכלוסייה האזרחית כמגן אנושי והשימוש בילדים לצורכי קרב הן פעולות אסורות לפי דיני המלחמה הבינלאומיים (לרבות אמנת ז'נבה) ואף מהוות פשעי מלחמה. הפלסטינים היו מודעים לכך שכתוצאה מנוכחות אזרחים צה"ל ימנע משימוש בנשק כבד והפגזה ארטילרית או הפצצה מהאוויר של המחנה, וזאת כדי להימנע מנפגעים אזרחים רבים, בהתאם לקוד האתי המקובל בקרב צבאות המערב והמדינות הדמוקרטיות.
תחילת הקרב.
כיבוש ג'נין הוטל על חטיבה 5 (חטיבת חי"ר במילואים), מתוגברת בגדוד 51 הסדיר של חטיבת גולני, יחידות טנקים במילואים (גדוד 398 ו-452) מחטיבה 656 (עוצבת בני רשף) ושייטת 13. עם התמשכות המשימה הצטרפו לחטיבה כוחות נוספים ביניהם יהל"ם ויחידת הצמ"ה של אוגדה 340 וכן גדוד 932 מחטיבת הנח"ל ויחידת דובדבן.
כוחות צה"ל נכנסו לג'נין ב-2 באפריל וביצעו לחימה מבית לבית, תוך סיוע של מסוקי קרב, טנקים ודחפורי D9 משוריינים שניקו מטענים ופתחו דלתות ממולכדות. שר הביטחון בנימין בן אליעזר החליט על שיטה זו, מאחר שלא רצה לגרום לאבדות פלסטיניות אזרחיות רבות כתוצאה מהפגזה והפצצה של המחנה.
ההתקדמות של כוחות צה"ל במחנה הייתה איטית ולוותה באבדות לא מעטות. אחת מהסיבות העיקריות להתקדמות האיטית היה הצורך בנטרול מטעני החבלה שפיזרו הפלסטינים. חלק ניכר מהמטענים הופעלו על ידי תיל ממעיד, שנחתכו על ידי הלוחמים. מטענים גדולים יותר פוצצו על ידי הדחפורים. עדות לכמות הרבה של המטענים אפשר למצוא בדו"ח של קצין הנדסה קרבית שרשם 124 פיצוצים שונים שספג דחפור D9 משוריין שנסע לאורך ברחוב הראשי של העיר (לפני הכניסה למחנה הפליטים) כדי לפוצץ מטענים.
בביתו של מחמוד טואלבה, למשל, הוכן מארב ללוחמי צה"ל. הבית מולכד, ונגד החיילים שנשלחו לסרוק את הבית הופעלו מטעני חבלה ונורתה אש כבדה מצד החמושים הפלסטינים, בין היתר מפתחים שנפרצו בקירות קודם לכן ובעת הקרב. ילדים פלסטינים השתתפו בקרב באופן פעיל.
המארב הקטלני.
ביום השביעי של הפעולה, ב-9 באפריל, מחלקת לוחמי חי"ר במילואים מגדוד נחשון בפיקוד רב-סרן עודד גולומב, נתקלה במארב שכלל לוחמים פלסטינים ובתים ממולכדים. הכוח נכנס לתוך חצר של בניין, שבדיעבד, בשלב התחקירים, זכתה לכינוי "האמבטיה", ושם, כנראה, הופעלו לעברו מספר מטענים ונפתחה אש צולבת של המחבלים מהקומות הגבוהות. במהלך הקרב וניסיונות החילוץ של הפצועים וההרוגים נפלו 13 חיילים מהגדוד. מספר חיילים, שחירפו את נפשם בניסיון לחלץ את הפצועים ואת גופות ההרוגים, זכו מאוחר יותר לצל"ש על הגבורה שהפגינו, ועל כך שמיאנו להפקיר את חבריהם, גם במחיר חייהם הם. שלוש מגופות החיילים נלקחו על ידי הפלסטינים והוסתרו בבית הסמוך ל"אמבטיה". כוח משייטת 13 בפיקוד רם רוטברג, שהונחה על ידי הרמטכ"ל מופז, פרץ לבית וחילץ את גופות החטופים.
דבר המארב לא הותר לפרסום בהתחלה ובמהלך אותו יום נפוצו שמועות על אסון צבאי גדול שקרה, כולל שמועות על הפלת מסוק ובו הרמטכ"ל ושר הביטחון. רק מאוחר יותר הותר לפרסם דבר נפילתם של 13 חיילים בג'נין. היה זה יום הקרב הקטלני ביותר של צה"ל מאז מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
הכרעת הקרב.
המאמץ להכריע את המחבלים שהתרכזו במרכז מחנה הפליטים הביא לאבדות רבות בקרב הפלסטינים, ולהרס רב במחנה הפליטים ג'נין, לאחר שהוחלט להרוס כל בית שבו יש חשש להסתתרות מחבלים. נוהל הריסת הבית כלל כריזת אזהרה לפינוי הבניין ומתן הזדמנות למבוקשים להסגיר עצמם לפני שהדחפור החל לטלטל את הבית עם ה"סכין" שלו. טקטיקה זו גרמה לעשרות מחבלים (כולל בכירים) להסגיר את עצמם לכוחות צה"ל, ביניהם תאבת מרדאווי ועלי ספורי. במהלך הפעולה נהרג מחמוד טואלבה, בכיר הג'יהאד האסלאמי ומפקד המחבלים במחנה, אחרי שדחפור D9 משוריין מוטט עליו קיר.
ב־10–11 באפריל החלה הלחימה לדעוך עקב ההפעלה המסיבית של הדחפורים. כתריסר דחפורי D9 משוריינים נכנסו לפעולה, והחלו להרוס בניינים ממולכדים ולתקוף כל בית שבוצע ממנו ירי. שיא ההרס נגרם בשכונת חאוואשין, שנהרסה ושוטחה כליל באמצעות הדחפורים המשוריינים, בעקבות הערכות ששם מצויים רוב המחבלים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו הפלסטינים. בישראל העריכו כי נהרסו כ־80 בתים בשטח שגודלו כעשרה דונם, אך ארגוני זכויות אדם טענו שישראל הרסה 140–170 בתים לחלוטין וגרמה נזק חלקי למספר רב יותר של מבנים, ושתוך הריסת הבתים פגעו גם באזרחים לא חמושים רבים. עדות לחלק זה בקרב ניתנה בריאיון עיתונאי של מפעיל הדחפור משה ניסים ("דובי כורדי"):
מפעילי הדחפורים עצמם אמרו שנהגו באיפוק ושהשתדלו למזער את הנזק שהם גורמים תוך כדי הלחימה. הם זכו לשבחים רבים מצד שאר הכוחות הלוחמים במחנה, כולל מלוחמי שייטת 13: