בוגר בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
ב-2019 עלה לאקרנים בישראל ומחוצה לו סרטו הראשון באורך מלא "אלוהי הפסנתר", בכיכובה של נעמה פרייס.
תוכנית אב ירושלים 1968
תוכנית אב ירושלים 1968 היא תוכנית בניין עיר, שהוכנה עבור העיר ירושלים על ידי צוות שהחל את עבודתו בשנת 1966 בתקופת כהונתו של טדי קולק כראש עיריית ירושלים. התוכנית התוותה קווים מנחים לתכנון ופיתוח אורבני של העיר ירושלים עד לשנת 1985, ואחר כך עד שנת 2010, תוך התחשבות בגורמים היסטוריים, חברתיים, כלכליים, וסביבתיים. על אף חשיבותה, התוכנית מעולם לא הופקדה, מסיבות שונות, והיא חסרת תוקף חוקי מחייב.
רקע.
תוכנית האב לירושלים הוכנה ביזמת עיריית ירושלים ובהשתתפות משרד השיכון, משרד התחבורה ומינהל מקרקעי ישראל, ומאוחר יותר הצטרף גם משרד הפנים. צוות התוכנית בראשות האדריכלים האחים ציון השמשוני ואביה השמשוני יחד עם אדריכל יוסף שביד החל בהכנתה במחצית שנות השישים. תוצאות המלחמה האיצו את הגשת מסקנותיה העיקריות בשנת 1968. איחודה של ירושלים הציב אתגר רב חשיבות, על העיר המפוצלת ומפורדת היה להיהפך לבירה המאוחדת של המדינה. לאחר שב-27 ביוני 1967, יומיים לאחר שהשלים הצבא את ההשתלטות מזרח ירושלים, סיפחה ממשלת האחדות של לוי אשכול לעיר כמעט 70 קילומטרים רבועים ושילבה כ-69,000 פלסטינים בגבולותיה המורחבים של ירושלים, רובם המוחלט כפריים שמעולם לא
השתייכו לשטח המונציפלי של העיר. הגבולות החדשים של ירושלים ביקשו "לאחֵד" לאזור מטרופוליני אחד את העיר הישראלית המערבית, את העיר העתיקה, את שאר העיר שהיה עד אז תחת שליטה ירדנית ו-28 כפרים פלסטיניים. התוכנית ביקשה להתמודד עם תחזית הגידול הצפוי של אוכלוסיית העיר מ-270,000 תושבים בסך הכל ב-1968 ל-400,000 תושבים יהודים ב-2010, וכ-500,000 ערבים בכל המרחב המטרופוליני של העיר מרמאללה בצפון ועד בית לחם בדרום. תחום התוכנית כלל את המרחב המטרופוליני מנמל תעופה עטרות בצפון ועד בית לחם בדרום, וממבשרת ציון במערב ועד אלעיזריה ואבו דיס במזרח (יישובים שאינם בתחום שטח השיפוט של ירושלים).
תוכנית אב ירושלים 1968 לא קיבלה תוקף, לאחר שגברו השיקולים הלאומיים, שדרשו את חיזוק הנוכחות היהודית בעיר ואת מניעת חלוקתה, על השיקולים העירוניים של פיתוח מדורג, חיזוק ושיקום השכונות הקיימות ומרכז העיר. המתווה שהוצעה לפיתוח עיר קומפקטית ויעילה, בעלת מבנה ברור ומוגדר, נדחק לטובת הקמת שכונות חדשות במרחק ניכר ממרכז העיר והגדלת שטחה של העיר, תוך הקטנה משמעותית של חלקה המעשי של העיר העתיקה בה. בשנים שלאחר הצגת התוכנית ממשלת ישראל השקיעה סכומי עתק בהקמת שכונות הטבעת הגדולות בשולי העיר, בלי שהייתה תוכנית מתאר מאושרת לעיר כולה. הממשלה הפקיעה כ-15,000 דונם להקמת שכונות הטבעת ובפועל תוך 8 שנים גדלה אוכלוסיות העיר ב-65,000 תושבים, בקצב מהיר יותר משנצפה בתוכנית.
עיקרי תוכנית המתאר.
בתוכנית הושם דגש על איחודן ושילובן של מערב ומזרח ירושלים אחרי 19 שנות פירוד. העיר חולקה לגלעין היסטורי, ובו העיר העתיקה והר הזיתים, לעיר פנימית ובה קריית הממשלה, ולעיר המשתרעת סביבה שבדרום-מערבה הוצע להקים מרכז משני באזור מלחה. בתוכנית הוצעה לבנות "שדרה ייצוגית" שדרה רחבה שנועדה לחבר בין המוקדים העירוניים השונים מהר הרצל במערב ועד הר הצופים במזרח, כיאה לעיר בירה.
מגורים.
התוכנית הציעה לצמצם את הקמתם של פרוורי מגורים חדשים בשולי העיר למינימום הכרחי, ולהשקיע מאמץ בשיקום ופיתוח השכונות הקימות. באותה תקופה החלה הקמתם של שכונות הבריח בצפון מזרח ירושלים (מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית), אך עד לא החל תכנונן או הקמתם של שכונות הטבעת הגדולות (נווה יעקב, גילה, תלפיות מזרח, רמות-אלון ופסגת זאב) בשטחים שעליהם השתלט צה"ל במלחמת ששת הימים וסופחו מוניציפלית לעיר.
תחבורה.
מערכת הדרכים ההיסטורית של העיר, אשר התפתחה במהלך השנים סביב העיר העתיקה, הותוותה מחדש בתוכנית האב במתכונת של רחובות שתי וערב - רשת ישרת זווית (grid plan). מערכת דרכים הכוללת דרך אורך ראשית החוצה את העיר מצפון לדרום שחלקה במנהרה העוברת במרכז העיר וסמוך לעיר העתיקה. ושתי דרכי רוחב ראשיות, הצפונית מבהן נמתחת מהכניסה לעיר במערב לכיוון הר הצופים, הדרומית מהכניסה לעיר, חלקה במנהרה מדרום לעיר העתיקה, להר הזיתים ומשם לכיוון ים המלח.
את מסילת הרכבת יפו–ירושלים הוצע לקצר כך שתסתיים באזור מלחה, תקום תחנה חדשה, סביב אזור מרכז עסקים משני לירושלים שתוכנן באזור (תוכנית שאכן יצא לפועל בשנות ה-90 של המאה ה-20).
אזורי תעשייה.
בתוכנית הוצע להקים אזורי תעשייה חדשים בעטרות, הר חוצבים, באזור ענתות (במקום בו הוקם מחנה ענתות של צה"ל), מדרום להר חומה וסמוך למבשרת ציון. זאת בנוסף לאזורי תעשייה הקיימים בתלפיות, גבעת שאול ותל ארזה.
בנייה באבן.
חלק מרכזי בתוכנית הוקדש לדיון בחוק עזר עירוני מנדטורי מ-1918 שאותו חקק המושל הצבאי הראשון של העיר, רונלד סטורס. על פי תקנה זו, סוגים מסוימים של אבן גיר שזכו לשם הגנרי "אבן ירושלמית" הפכו לחומר הבנייה היחיד המותר על קירות חיצוניים ברחבי העיר. בשנים הראשונות לאחר קום המדינה, לפני 1967, נותר חוק העזר רשמית על מכונו, בעיקר במרכז העיר המערבית. עם זאת, מאחר שעורר יותר ויותר התנגדות בקרב אדריכלים ומתכננים, החוק לא נאכף באחידות, ובייחוד לא בשוליה של העיר. תוכנית האב של 1968 תמכה בהידוק האכיפה ובשימוש בחיפוי אבן בכל השטחים שסופחו לעיר. באמצעות חוק העזר, שזכה לעדנה, נסך חיפוי האבן נופך של אותנטיות על הבנייה החדשה באתרים מרוחקים מהמרכז ההיסטורי, והעניק לקרעים האורבניים המפורדים אופי אחיד שסייע בהצגתם כחלקים אורגניים של העיר.
ביקרות על התוכנית.
בין מבקרי התוכנית היה האדריכל האמריקאי לואי קאהן שיצאה נגד ההוראת התוכנית לבנות בירושלים רק באבן, לטענתו אין מקום לכפות סגנון וחומרי בנייה על האדריכלים, ובנייה בחומרים מודרניים בירושלים רק תטיב עם העיר.
דוד חיים (סרט, 2009)
דוד חיים הוא סרט טלוויזיוני והדי וי די הראשון של חיים אוסדון.
תקציר העלילה.
דוד חיים הוא דוד שמנהל מכולת עם חברו החייזר בובו, שמגיע יומולדת של חיים הוא מתרגש לקראת יום הולדתו, מטפל בבעלי החיים עושה את הסבבי בבי יוצא לחפש את נחום הארנב פוגש תאומות ובסוף חוגג את יום הולדתו.
חפרפרת כיס דרומית
חפרפרת כיס דרומית (שם מדעי: Notoryctes typhlops) היא מין של חיית כיס מהסוג חפרפרת כיס המצויה במרכזה ודרומה של אוסטרליה, באזור המדבר. זהו המין היחיד ששרד בסדרה חפרפרות כיס, לצד המין חפרפרת כיס צפונית ("Notoryctes caurinus"), מצפון-מזרח אוסטרליה.
חפרפרת זו קטנה מאוד, באורך 121 עד 159 מילימטרים ועם זנב קצר באורך 21 עד 26 מילימטרים. היא שוקלת 40 עד 70 גרם. צבעה זהוב, מוסווה על רקע החול המדברי. היא מזכירה במראה שלה חפרפרת או חפרפז גראנט, אך אינה קרובה להם אלא דומה כתוצאה מאבולוציה מתכנסת. חפרפרת הכיס ניזונה מחרקים, ובעיקר מזחלי חיפושיות ופרפרים, אך היא יכולה לטרוף גם יצורים גדולים יותר, לרבות נדלים ואף לטאות מדבר קטנות.
לנקבות החפרפרת כיסים לנשיאת צאצאים, המצויים בצידו האחורי של הגוף כך שהם לא מתמלאים בחול, ובהם שתי פטמות מה שמאפשר נשיאת שני צאצאים בלבד בו זמנית. הרגליים קצרות כשברגל הקדמית שני טפרים גדולים ושטוחים המצויים באצבע השלישית והרביעית, ואלו משמשים לחפירה קדימה. ברגל האחורית שלושה טופרים קטנים המשמשים לדחיפת אדמה לאחור במהלך החפירה.
חפרפרת כיס צפונית
חפרפרת כיס צפונית (שם מדעי: Notoryctes caurinus) היא מין של חיית כיס מהסוג חפרפרת כיס המצויה בצפון-מזרח אוסטרליה. זהו המין היחיד ששרד בסדרה חפרפרות כיס, לצד המין חפרפרת כיס דרומית ("Notoryctes typhlops"), הגדולה ממנה במעט. הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס תיאר את המין לראשונה ב-1920.
חפרפרת זו בעלת דמיון רחוק לחפרפרת או לחפרפז גראנט, אך אינה קרובה אליהם, אלא קשורה לחיות כיס כמו הקנגורו והפוסומים. אורכה מגיע ל-30 סנטימטרים ואורך הזנב 2 סנטימטרים בלבד. המשקל הממוצע הוא 30 עד 40 גרם. היא בעלת פרווה זהובה ומשולבים בה פסים צהובים, חוטם וטפרים גדולים ורודים, עירומים משיער ובעלת עיניים גמדיות מאוד.
החפרפרת שוהה בחולות של מדבר החול הגדול, מדבר החול הקטן ומדבר גיבסון בחלקו הצפוני ולעיתים תיראה גם סביב שיחי טריאודיה או חורשות אקליפטוסים נמוכים. היא משתמשת בראשה ובטפריה החזקים כדי להניע את החול ולחפש סימנים של חרקים קטנים כמו נמלים וטרמיטים. עם זאת היא תאכל גם יצורים גדולים יותר כמו נדלים, עכבישים ואף לטאות מדבר קטנות. את הטרף היא אוכלת לרוב מתחת האדמה. לעיתים היא משמשת טרף לנחשים, גואנות, עופות דורסים שונים וגם לדינגו, שועל אדום וחתולים.
לנקבות החפרפרת כיסים לנשיאת צאצאים, המצויים בצידו האחורי של הגוף כך שהם לא מתמלאים בחול, ובהם שתי פטמות מה שמאפשר נשיאת שני צאצאים בלבד בו זמנית.
דוד חיים 2
דוד חיים 2 הוא סרט טלוויזיוני והדי וי די השני של דוד חיים.
תקציר העלילה.
דוד חיים מנמנם בתחילת הסרט עד שבובו והילדים מעירים אותו בעזרת פרחים, כשהילדים רוצים לאכול גלידה דוד חיים מסרב כי גלידה היא לא ארוחת בוקר, אז הוא מציע לילדים לשחק עד ישבו על הפתעה.
השניים חושבים על הפתעה ומוצאים שיכינו סרט פירות, עד שהשניים חושבים מי יעשה סלט פירות מופיע שפי שף שעוזר להם להכין את ההפתעה, שסלט הפירות מוכן והילדים אוכלים עם בובו ודוד חיים נמרחה קצת על פרצופו של חיים אף על פי שהוא מנקה אותה.