ונטית היא שפה הודו-אירופית המשתייכת לקבוצת ה"קנטום" והיא נכתבה באלפבית צפון איטלי. קיימת הסכמה כי למעט ליבורנית, הייתה הוונטית השפה המקורבת ביותר לשפות האיטליות, קבוצה שכללה בין היתר גם את הלטינית. האפשרות שוונטית הייתה מקורבת גם לניבים אילירים מוטלת בספק בידי רוב החוקרים. עוד נתגלו מספר קווי דמיון בין ונטית לשפות הגרמאניות, במיוחד בכינויי השם (Pronoun).
ונטית
ונטית (שפה רומאנית)
ונטית (וונטית Vèneto או Łéngua vèneta; איטלקית Veneto) היא שפה המדוברת בפי כ-2,200,000 איש בצפון איטליה, בעיקר במחוז ונטו, ובפי כ-100,000 דוברים נוספים בסלובניה ובקרואטיה. למרות השוני המשמעותי ביניהן, נחשבת הוונטית פעמים רבות לניב של איטלקית.
הוונטית היא שפה שונה מהשפה הוונטית שדוברה בוונטו לפני 2000 שנה ואשר אינה קשורה אליה. בנוסף יש להבחין בין ונטית לבין ניב השפה האיטלקית המדובר בוונטו, שנותר בגדר ניב של איטלקית אף שהושפע רבות מהוונטית.
היסטוריה.
מוצאה של הוונטית מלטינית וולגארית (עממית), וככל הנראה היא הושפעה מלשון שדוברה באזור קודם לכן (Substratum), אולי הוונטית האיטלית, ומשפות גרמאניות שהובאו על ידי שבטים גרמאניים כגון הגותים והלומברדים במאה ה-5. הכתבים הראשונים בוונטית הם מהמאה ה-13, ולשפה נודע מעמד יוקרתי בתקופת הרפובליקה של ונציה, אז שימשה כשפה רשמית ברפובליקה וכלינגואה פרנקה ברחבי הים התיכון.
בשפה זו נכתבו מחזות של הקומדיה דל'ארטה, שירה, ואפילו האיליאדה תורגמה לוונטית. למרות זאת, הוונטית הכתובה הלכה ונסוגה מפני הניב הטוסקני ומפני שפות רומאניות אחרות. עם חלוקתה של רפובליקת ונציה בסוף המאה ה-18, חדלה הוונטית בהדרגה מלשמש כשפה רשמית, ועם איחוד איטליה במאה ה-19 הונהג הניב הטוסקני כבסיס לאיטלקית המודרנית. מאז נמצאת הוונטית בנסיגה מתמדת וכל דובריה באיטליה דוברים גם איטלקית. מאידך, מהגרים מוונטו במחצית השנייה של המאה ה-19 הקימו קהילות דוברות ונטית באמריקה הלטינית וברומניה. ב-28 במרץ 2007 הכירה האספה האזורית של מחוז ונטו בוונטית כשפת המחוז, עם קבלת חוק "החסות והשימור של השפה והתרבות הוונטית" (Tutela e valorizzazione della lingua e della cultura veneta).
תפוצה.
ונטית מדוברת בעיקר במחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה וכן באיסטריה, ובחופי מפרץ קוורנר ודלמטיה בסלובניה ובקרואטיה. קהילות קטנות יותר מצויות ברחבי איטליה גם במחוזות לאציו, לומברדיה, אמיליה-רומאניה ובטרנטינו. מחוץ לדרום אירופה יש קהילות דוברות ונטית בעיר טולצ'אה (Tulcea) ברומניה, במקסיקו ובמדינות ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה בברזיל.
פורלן
פורלן ( או Lenghe furlane - "שפת פורלן"; איטלקית Friulano; סלובנית Furlanščina) היא שפה רומאנית המדוברת בפי כ-800,000 איש במחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון איטליה, שרובם דוברים גם איטלקית. פורלן אינה ניב איטלקי וכמו רומאנש והלדינית היא שייכת לענף השפות הראטיות.
היסטוריה ושיוך.
בטרם בוא הרומאים לפריולי במאה ה-2 לפנה"ס, היה האזור מיושב בקרנים, בני עם קלטי אשר דיבר שפה קלטית. מעט מאוד מילים קלטיות השתמרו בפורלן אולם השפעה קלטית ניכרת בשמות מקומות. החוקרים מאמינים כי הפורלן החלה להתגבש בשנת 1000 לערך, והמסמכים המוקדמים ביותר בפורלן הם מהמאה ה-11 בעוד שהשירה המוקדמת ביותר היא מראשית המאה ה-14. מעוזה של השפה היה בצ'יווידלה (איטלקית Cividale del Friuli; פורלן Cividât) אך כמעט שלא נעשה בה שימוש רשמי, שכן זה נעשה תחילה בלטינית, אחר כך בונטית ולבסוף באיטלקית.
קרבת פורלן אל שכנותיה - הרומאנש והלאדינית (אינה קשורה ללאדינו) - הועלתה לראשונה ב-1871 על ידי הבלשן גרציאדו איסאיה אסקולי. אסקולי שכינה את התאוריה שלו בשם "השאלה הלאדינית" (La questione ladina), טען כי שלוש השפות שייכות למשפחת שפות אחת שדוברה בעבר משווייץ בצפון ועד לחופי הים האדריאטי ואיסטריה בדרום. רוב החוקרים מסכימים שפורלן, רומאנש ולאדינית הן שפות נפרדות. מסיבות היסטוריות הושפעה פורלן על ידי הגרמנית פחות מאשר שתי השפות האחרות, ויכול שזו גם הסיבה לכך שתפוצתה עולה פי כמה על זו של האחרות, המדוברות כל אחת בפי כמה עשרות אלפי דוברים.
עם תחילת המאה ה-20 זכתה השפה לתחיה הנמשכת גם בהווה, וב-1919 נוסדה בגוריציה החברה הפילולוגית לשפת פורלן (Societât filologjiche furlane) הפעילה בקידומה של השפה עד היום. תרומה מיוחדת להתפתחותה המודרנית של פורלן מצויה בעבודותיו של פייר פאולו פאזוליני (1922-1975), אשר הקים ב-1945 את האקדמיה לשפת פורלן (Academiuta di lenga furlana). ב-1996 קבע חוק אזורי סטנדרט אחיד לכתיבת השפה המבוסס על הניב המרכזי של השפה, וב-1999 הוכרה פורלן כשפה רשמית באיטליה. בכ-40% מהײשובים בנפת אודינה מוצב שילוט בפורלן לצד איטלקית, וכל ישוב בפריולי שומר על שם פורלני לצד שמו האיטלקי.
תפוצה גאוגרפית.
כיום מדוברת פורלן בארבעה ניבים בנפות אודינה, פורדנונה וגוריציה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה, ובחלקה המזרחי של נפת ונציה במחוז ונטו. בעבר דיברו פורלן גם בטריאסטה, והניב המקומי כונה טרג'סטינו (Tergestino). טרג'סטינו הייתה מדוברת בפי רוב אוכלוסיית האזור עד סוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18, עם עליית חשיבותה של העיר וגדילת אוכלוסייתה בעיקר בדרך הגירה אליה, החלה נסיגה מהירה במעמדו של הטרג'סטינו, שפינה את מקומו לטריאסטינו (Triestino), ניב ונטי. אף כי משפחות האצולה בטריאסטה המשיכו לדבר טרג'סטינו עד אמצע המאה ה-18, הניב נכחד בסופו של דבר. אוכלוסיית מהגרים מפריולי בכל רחבי העולם מנסות לשמר את השפה ואת מסורת ארץ אבותיהם באמצעות אגודות המכונות "פוגולאר פורלן" (Fogolâr Furlan).
פריולית
קרב דידגורי
קרב דידגורי (גאורגית: დიდგორის ბრძოლა, דידגוֹריס בּרדזוֹלַה) הוא קרב שהתקיים בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין קואליציה של סלג'וקים בדידגורי, כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, ב-12 באוגוסט 1121. הקרב ידוע בהיסטוריה של גאורגיה בשם הניצחון המהולל (ძლევაჲ საკვირველი), ונחשב כניצחון הצבאי הגדול ביותר של האומה הגאורגית.
רקע.
ה דוד הבנאי דחק את חיל המצב הסלג'וקי בהדרגה מחוץ לגבולות ממלכתו, ושחרר את זדאני (1103), סאמשווילדה (1110), רוסתווי (1115), גישי (1117) ולורי (1118). צבא הממלכה הגאורגית ערך הכנות אינטנסיוויות לקרב מכריע לכיבוש העיר טביליסי, שהוחזקה בידי המוסלמים.
הקרב.
דאגתו הגוברת של הסולטאן מחמוד השני איבן מחמוד (1117-1131), סולטאן בגדאד, נוכח הגידול המהיר של הממלכה הנוצרית בעבר הקווקז, הגיעה לשיאה עם היוודע לו דבר ההכנות של הגאורגים. הוא הכריז על מלחמת קודש כנגד הממלכה הגאורגית, כינס קואליציה של ממלכות מוסלמיות, תחת הנהגתו של הגנרל אילגאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq), שליט מרדין (Mêrdîn) ושלח אותם לקרב במטרה להחזיר את השטחים שנכבשו ולהגן על טביליסי. אחיו של הסולטאן טוגרול איבן מוחמד (Toğrul b. Muhammad), המליק של גנג'ה, אטבאג גונדוגדו ודובייס איבן סאדאקה, היו בין המפקדים הסלג'וקים שנשלחו לקרב. מספר הסלג'וקים (600,000-800,000) הנזכר על ידי היסטוריונים גאורגיים, אירופאים וברשומות הארמניות, נראה מוגזם, אולם ברור כי מספר הסלג'וקים היה גדול הרבה יותר ממספר החיילים הגאורגים. המספר הסביר יותר של החיילים הוא 56,000 גאורגים ו-150,000-120,000 סלג'וקים.
צבאו של דוד היה מורכב מ:
אלגאזי פלש וכבש את סביבות העיר מנגליסי. ושני הצבאות התנגשו בהר דידגורי ב-12 באוגוסט 1121. הגנרלים הגאורגים הקימו את המחנה שלהם עמוק בתוך היער וחסמו את המעבר של הערוץ, כדי למנוע מחייליהם לסגת. לפני תחילת הקרב, שלח דוד הבנאי יחידה של חיל פרשים, שמנתה 200 איש למחנה האויב. הם העמידו פנים כי הם עריקים, ותקפו בפתאומיות ברגע שהגיעו למרכז המחנה הסלג'וקי. בינתיים הכוח הגאורגי העיקרי, תחת הנהגתם של דוד הבנאי ובנו דמטרה תקפו את הסלג'וקים באגפים. בקרב אכזרי, שנמשך כשלוש שעות, ניצחו הגאורגים ניצחון מוחץ. רבים מהסלג'וקים נהרגו, ורבים מהניצולים שועבדו. אלגאזי עצמו נפצע באופן חמור בראשו.
לאחר הקרב.
לאחר הקרב, גרש המלך דוד את חיל המצב הסלג'וקי שנותר מהממלכה וכבש מחדש את טביליסי לאחר מאבק קשה בשנת 1122. הקרב בדידגורי צוין כתחילת תור הזהב בגאורגיה שנמשך עד לפלישת ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), שליט האימפריה החוואריזמית (חווארזם), בשנת 1225.
לזכר הניצחון בדידגורי, הוקמה אנדרטה מרשימה בהר דידגורי בתחילת שנות התשעים. הרפובליקה של גאורגיה מציינת את הניצחון בדידגורי בחג "דידגוֹרוֹבּה" ("יום דידגורי") ב-2 בספטמבר.
האלפים היוליאניים
האלפים היוליאניים (באיטלקית: Alpi Giulie; בסלובנית: Julijske Alpe) הם רכס הרים המהווה חלק מרכס האלפים הגיריים הדרומי, בעצמו חלק מהרי האלפים המזרחיים.
האלפים היוליאניים משתרעים על פני שטח של 4,400 קמ"ר בצפון-מזרח איטליה ובצפון-מערב סלובניה, ומגיעים לשיא גובהם בהר טריגלב שבמרכזו של הפארק הלאומי טריגלב בסלובניה, והנישא לגובה של 2,864 מטר. הנהרות החשובים הנובעים באלפים היוליאניים הם הסאווה הזורם מזרחה אל הים השחור, והסוצ'ה (בסלובנית: Soča; באיטלקית: איסונדזו, Isonzo) כמו גם מספר יובלים של הטליאמנטו (Tagliamento) הזורמים דרומה אל הים האדריאטי.
ההרים כמו גם מחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבו הם משתרעים בחלקם האיטלקי, מנציחים את שמו של יוליוס קיסר.
החלק הסלובני של האלפים היוליאניים הוכרז כשמורה ביוספרית של אונסק"ו ב-2003.
הסכם שנברון