אתרי פרו-אנה כתובים לרוב במשלב שפה קל לקריאה. הכותבים בפורומים והבלוגים העוסקים בפרו-אנה ופרו-מיה לרוב מקבלים בברכה משתתפים חדשים, אך תוך חשדנות רבה. הם מגיבים בעוינות כלפי בני משפחה וחברים שאינם לוקים בהפרעה ונכנסים לאתר כדי להביע התנגדות לאנורקסיה. כן קיים יחס חשדני כלפי גולשים באתר שאינם לוקים בהפרעה ומגיעים אליו כדי לחפש דרכים לרדת במשקל - אלו מכונים "wannarexics", אנשים שרוצים להיות אנורקסיים.
אתרי פרו-אנה (84% ב-2010) מעודדים דימוי גוף רזה, באמצעות תמונות או קטעי וידאו של נשים רזות, חלקן מפורסמות, בעלות מבנה גוף רזה עד כדי כך שניתן לראות את עצמותיהן בולטות. במקביל מתפרסמות תמונות של מזון משמין מאוד ואנשים הלוקים בהשמנת יתר חולנית, על מנת לעודד תחושת גועל כלפיהם בקרב המשתמשות באתר. כמו כן נעשה שימוש במנטרות, ציטוטים של משפטים נבחרים מספרים ומשירים מפורסמים המעודדים רזון.
בנות שהן פרו-אנה עונדות לעיתים קרובות צמיד אדום, שנועד לסמל עבורן את קבלת האנורקסיה כדרך חיים, וכן להוות מעין תזכורת שלא לאכול. באופן דומה, הצמידים שעונדות בנות פרו-מיה הם סגולים או כחולים. הצמידים נמכרים באתרי מכירות רגילים באינטרנט, המתפרסמים באתרי פרו-אנה.
השפעה.
אתרי פרו-אנה מתפשטים ברחבי האינטרנט במהירות בשנים האחרונות. במחקר נמצא גידול של 470% באתרי הפרו-אנה והפרו-מיה בין השנים 2006-2007.
ב-2009 במחקר שנערך בקרב 711 תלמידים פלמים בגילאים 13-17, דיווחו 12.6% מהבנות ו-5.9% מהבנים כי ביקרו באתרי פרו-אנה לפחות פעם אחת. במחקר אחר שנערך ב-2009 בקרב 1000 בנות בגילאים 6-15, אחת מכל שלוש דיווחה שחיפשה באינטרנט טיפים לדיאטה, ואחת מכל חמש דיווחה על קשר עם אנשים אחרים ברשתות חברתיות או בצ'טים על מנת לקבל טיפים לדיאטה.
רבים מהמבקרים באתרי פרו-אנה הם אנשים שכבר מאובחנים עם הפרעת אכילה; במחקר שבוצע ב-2006 בקרב אנשים עם הפרעות אכילה נמצא כי 35.5% מהם ביקרו באתרי פרו-אנה, ו-96% מתוכם למדו טכניקות חדשות לירידה במשקל או להקאה באמצעות אתרים אלה (לעומת 46.6% מהמבקרים באתרים המכוונים לשיקום הסובלים מהפרעות אכילה). במחקרים נמצא כי מתבגרות שהתבקשו לבקר באתר פרו-אנה נטו להערכה עצמית נמוכה יותר ממתבגרות שביקרו באתר אופנה. עם זאת, במחקר שנערך ב-2007 בקרב 1575 צעירות לא נמצאו הבדלים בין צעירות שצפו בעבר באתרי פרו-אנה לצעירות שצפו באתרי שיקום להפרעות אכילה, בפרמטרים כגון מסת גוף, דימוי גוף, שביעות רצון מהמראה החיצוני, רמה ההפרעה, והגבלות תזונתיות; אך צעירות שצפו באתרי פרו-אנה היו מועדות יותר לשביעות רצון נמוכה מגופן יחסית לקבוצת הביקורת (שלא צפתה בשני סוגי האתרים).
מחלוקת וביקורת.
רבים מהמומחים בתחום הרפואה וכן חלק מהלוקים באנורקסיה, מביעים התנגדות רבה לאתרי פרו-אנה, על כך שהם מציגים את המחלה החמורה באור חיובי. הנושא החל למשוך עניין בקרב התקשורת בארצות הברית בעיקר לאחר שידורו של פרק בתוכניתה של אופרה וינפרי ב-2001, שעסק באתרים אלו. בעקבות הלחץ הציבורי וארגונים המקדמים שיקום מההפרעה, סגרו יאהו ו-Geocities את אתרי הפרו-אנה שהיו מנוהלים בשרתים שלהם. מאז אתרי פרו אנה מתאמצים להסוות את עצמם, למשל הם מציגים את האתרים כתומכים בשיקום מההפרעה, או עורכים ראיונות למשתתפים בפורום כדי לסנן את אלו שאינם לוקים בהפרעת אכילה.
ארגונים רבים פרסמו אזהרות לגבי אתרי פרו-אנה והשפעותיהם, בהם הארגון הלאומי האמריקני להפרעות אכילה (National Association of Anorexia Nervosa and Associated Disorders - ANAD), האקדמיה להפרעות האכילה (Academy for Eating Disorders - AED), הארגון הבריטי להפרעות אכילה (b-eat - Eating Disorders Association of the UK), ועוד.
מטה המודיעין של משרד ההגנה (יפן)
מטה המודיעין של משרד ההגנה היפני (ג'וֹהוֹהוֹנבּוּ; ביפנית: 情報本部) הוא ארגון מודיעין צבאי ומודיעין אותות ואחת מסוכנויות הביון הגדולות ביותר ביפן. הוקמה על פי המודל של ה-DIA האמריקני ב-1997.
צומת סומך
ארת'לינגס
ארת'לינגס (באנגלית: Earthlings, "בני־ארץ") הוא סרט תיעודי העוסק בשימוש בבעלי חיים על ידי האנושות למטרות חיות מחמד, מאכל, לבוש, בידור, ומחקר מדעי.
הסרט יצא לאור בשנת 2005 ומקוריין על ידי השחקן חואקין פיניקס. את הפסקול של הסרט יצר המוזיקאי מובי. הפילנתרופ האוסטרלי, פיליפ וולן עזר במימון סרט זה. בסרט הוצגו עבודות של האמנית הבריטית סו קו.
מהלך הסרט.
ארת'לינגס משתמש בצילומי וידאו שצולמו דרך מצלמות נסתרות ומתאר את הסבל שעובר על בעלי החיים אשר מועסקים בכפייה על ידי תעשיות שונות למטרות כמו מאכל, חיות מחמד, בידור, ספורט, ומחקר מדעי ורפואי או בבתי מחסה וחוות מתועשות.
קידום, שיווק ופרסים.
חואקין פיניקס הגיב על הסרט:
בנוסף הגיב פיטר סינגר, מחבר הספר "שחרור בעלי-החיים", על הסרט: "אם הייתי יכול לגרום לכל האנשים בעולם לראות סרט אחד, זה יהיה ארת'לינגס".
הפילוסוף טום ריגן הגיב גם הוא ואמר "בשביל אלה שראו את ארת'לינגס, העולם אף פעם לא יהיה אותו דבר".
הסרט זכה בפרסי "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים האמנותי ופסטיבל הסרטים של סן דייגו, וזכה בפרס "הסרט בעל התוכן הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של בוסטון.
חואקין פיניקס זכה בפרס על פעילות הומניטרית בעקבות מעורבותו בסרט.
בבוקר 21 ביולי 2020 חטף פעיל זכויות בעלי חיים אוקראיני אוטובוס ובו 16 איש. הפעיל שחררם באמצע הלילה, לאחר שנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי פרסם בפייסבוק המלצה על ארת'לינגס. ההמלצה שנמחקה לאחר שחרור השבויים.
הליכה תחרותית
הליכה היא מקצוע באתלטיקה, הכולל תחרות הליכה ל-20 או 50 קילומטרים. הענף החל להתפתח בבריטניה במאה ה-19, והתחרות הראשונה נערכה בה ב-1866.
כללים.
הכלל הבסיסי בהליכה, והוא המבדיל אותה מריצה, הוא הדרישה כי לפחות אחת משתי כפות הרגליים תהיה על הקרקע בכל שלבי התחרות. כלל נוסף קובע כי על ההלך להקפיד ליישר את הרגל הניצבת על הקרקע.
לאורך המסלול עוקבים אחרי ההלכים שופטים, שתפקידם לוודא שאין הפרה של הכללים. שופט שמבחין בהלך שעלול להפר את הכללים רשאי להוציא לו כרטיס צהוב. שופט שהבחין בהלך שהפר את הכללים (כלומר, ניתק מגע מהקרקע או כופף את הרגל הניצבת על הקרקע), רשאי להוציא לו כרטיס אדום. כל כרטיס כזה מדווח לשופט הראשי. הלך שקיבל שלושה כרטיסים אדומים משלושה שופטים שונים שאינם מאותה מדינה - נפסל, ועליו לעזוב את המסלול מיד.
במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם באתלטיקה נערכים שלושה מקצי הליכה: 20 ק"מ לנשים, 20 ק"מ לגברים ו-50 ק"מ לגברים.
שיאי עולם.
נשים.
10 ק"מ.
שיא העולם הראשון נקבע על ידי אלברטין רגל (), נקבע ב-11 בנובמבר 1926 בתוצאה של 58:14 דקות.
20 ק"מ.
שיא העולם הראשון לנשים נקבע על ידי אנטוניה בריקסובה (), ב-1931 - 2:24:00 שעות. הראשונה שהלכה את המרחק בפחות משעתיים הייתה לינה אברזולד (), שקבעה שיא עולם של 1:59:02 שעות ב-1934. ב-1988 הייתה קרי ג'ונה-סקסבי () לראשונה שעשתה זאת בפחות משעה וחצי - 1:29:40 שעות.
50 ק"מ.
שיא העולם להלכיות במרחק 50 ק"מ הוא 4:04:36 שעות. השיא נקבע על ידי לילנג רוי מהרפובליקה העממית של סין, השיא נקבע באליפות העולם להליכה ב-2018 שנערכה בטאיקנג.
גברים.
20 ק"מ.
שיאן העולם הראשון בהליכה ל-20 ק"מ, המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית הוא הרמן מילר (), שהלך את המרחק ב-1:38:43 שעות ב-1911. הראשון שעשה זאת בפחות משעה וחצי היה ולדימיר גוק (), 1:28:39 שעות, ב-1957. קולין דומינגו () היה הראשון שהלך בפחות משעה ו-20 דקות, ב-1980 (1:19:35 שעות).
50 ק"מ.
שיאן העולם הראשון בהליכה ל-50 ק"מ, המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית הוא הרמן מילר (), שהלך את המרחק ב-4:40:15 שעות (ב-1921). גנאדי אגרפוב (), היה הראשון שהלך את המרחק בפחות מ-4 שעות, כשקבע שיא של 3:55:36 שעות ב-1965.
הליכה תחרותית במשחקים האולימפיים.
תחרויות ההליכה הראשונות נערכו באולימפיאדת לונדון (1908), וכללו הליכה ל-10 מייל, לגברים בלבד. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הוחל בקיום תחרויות הליכה ל-10 ק"מ. הן נערכו גם בשתי האולימפיאדות הבאות. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לא נערכו תחרויות הליכה, ובאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נערכו לראשונה תחרויות הליכה ל-50 ק"מ, והן נערכו מאז בכל המשחקים, פרט לאולימפיאדת מונטריאול (1976). באולימפיאדת לונדון (1948) הושב מקצה ההליכה ל-10 ק"מ, ובאולימפיאדת מלבורן (1956) הוא הוחלף בהליכה ל-20 ק"מ, מקצה שנערך מאז ברציפות.
תחרויות ההליכה לנשים החלו רק באולימפיאדת ברצלונה (1992), במסלול שאורכו 10 ק"מ. מאז אולימפיאדת סידני (2000) אורך המסלול הוא 20 ק"מ.
הליכה תחרותית באליפויות העולם באתלטיקה.
תחרויות הליכה נערכו באליפות העולם באתלטיקה מאז האליפות הראשונה, שנערכה בהלסינקי ב-1983. באליפות העולם שנערכה ב-1987 ברומא נוסף מקצה ל-10 ק"מ לנשים, והוא הוחלף במקצה ל-20 ק"מ באליפות שנערכה בסביליה ב-1999.
עוף ברס
עוף בְּרָס (בצרפתית: Poulet de Bresse) הוא זן של תרנגול הבית שמקורו באזור ברס ברון-אלפ בצרפת.
סקירה.
מבחינה קולינרית, העופות זוכים להערכה רבה בשל טעמו החזק של בשר הציד, עם זאת בשרם יפה, ועדין, עם שומן נקי וטעים. כ-1.2 מיליון עופות ברס מגודלות מדי שנה, כזאת היא גם הדרישה בתוך צרפת, כך שמעט עופות מיוצאים מחוצה לה. כמוצר מובחר, הן נמכרות במחיר גבוה מאוד. עוף ברס עולה בסביבות 15 אירו בשוקי העולם.