בורחס ואני (בספרדית: Borges y yo) הוא סיפור קצר מאת הסופר, הפילוסוף והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס. זהו סיפור קצר מאוד, המתאר את הפער בין בורחס ה"סופר" לבורחס ה"רגיל", שמתוארים כשתי ישויות נפרדות אך מבולבלות, לשתי הדמויות אותם התחביבים (אם כי אצל בורחס הסופר הם נראים, לטענת בורחס השני, יומרניים). לאורך הסיפור ההפרדה שנוצרת בין הדמויות נהיית פחות ופחות ממשית, עד לשיא במשפט האחרון של הסיפור: "איני יודע מי משנינו כותב את הדף הזה".
הסיפור התפרסם לראשונה ב-1957, וב-1960 נאסף בספר "El hacedor" ("היוצר"). בשנת 1975 פורסם הסיפור בעברית, בתרגומו של יורם ברונובסקי, כסיפור הפותח את הספר "גן השבילים המתפצלים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
מנוחת אהבה
שלמה קודש
שלמה קודש (כ"ח בתמוז ה'תרס"ג – כ"ג באלול ה'תש"ס; 23 ביולי 1903 - 23 בספטמבר 2000) היה סופר ומחנך עברי; מעמודי התווך של מפעל הנחלת הלשון העברית בישראל ובתפוצות.
ביוגרפיה.
בליטא.
קודש נולד בקופישוק בליטא. אביו, הרב מאיר קודש, היה ממונה על הוראת העברית והמקרא בחדר שבביתו, ובעת הכיבוש הגרמני בבית הספר המקומי. עם פטירת אביו, בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, נמסרה המשרה לידיו, והוא בן 15. בתום מלחמת העולם הראשונה, יצא קודש לעיר קובנה, שם סיים את הגימנסיה הריאלית היהודית, ולמד באוניברסיטה משפטים. במהלך לימודיו השתתף בפעילות הציונית במקום, והיה לאחד מן הפעילים הבולטים בקרב ציוני ליטא.
במשך שנים אחדות עסק בהוראה בגימנסיות עבריות ברחבי ליטא, בהן הגימנסיה העברית בוילקומיר. בין השנים 1927–1930 היה מנהל הגימנסיה העברית בעיר ניישטוט-שאקי. בשנת 1930 סיים קודש את חוק לימודיו באוניברסיטה של קובנה במחלקה למשפטים ובמחלקה להיסטוריה ולפדגוגיה. את עבודת הדוקטורט שלו כתב על הפרוטוקולים של ועד ארבע ארצות. עם סיום לימודיו באוניברסיטה, פנה לעסוק במשפטים והיה עורך דין עצמאי בקובנה. במקביל, המשיך לפעול בשירות התנועה הציונית בליטא.
בארץ ישראל.
באוגוסט 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. מיד עם בואו לישראל, התמנה לתפקיד מנהל בית משפט השלום העברי בחיפה ובמקביל, למנהל בית הספר העממי א' בשכונת בת גלים. במשך שמונה שנים כיהן גם כיושב ראש ועד השכונה בת גלים.
בשנת 1944 פרסם קודש את ספר הלימוד הראשון שלו לעברית, "אדם במולדת", ספר שנפוץ בעשרות אלפי עותקים, תחילה בקרב פליטי השואה במחנות העקורים באירופה. עם קום המדינה והעלייה ההמונית שבעקבותיה, היה ספרו לספר הלימוד העיקרי באולפנים ובכיתות העברית בצה"ל. בעקבות הצלחתו של ספר זה, כתב קודש ספרי לימוד רבים נוספים, בהם "ראשית" לחיילי צה"ל ו"עברית", אשר הופץ בחשאי בקרב יהדות ברית המועצות, בתקופה בה נאסר שם לימוד העברית.
בשנות החמישים שידר קודש תוכניות ברדיו במסגרת "קול ישראל לגולה", בעברית וביידיש. תוכניות אלו נועדו בעיקר לקהל היהודים שחיו באותה תקופה במזרח אירופה, מעבר למסך הברזל. בשנת 1954 ייסד שלמה קודש בירושלים את "מכון גרינברג", במטרה להכשיר מורי הוראה לעברית בתפוצות. באותה שנה, הוא מונה למפקח הארצי על בתי הספר בצפון, ובשנת 1957 הוזמן על ידי השר זלמן ארן לנהל את "המחלקה להנחלת הלשון והשכלת עם" במשרד החינוך והתרבות. במסגרת תפקיד זה, היה אחראי להתפתחותו של האולפן לעברית, בין היתר, באמצעות פרסומים שונים שיזם וערך. בשנים אלו, היה קודש מהיוזמים והאחראים על ביצוע מבצעי "ביעור הבערות" בקרב העולים.
בשנותיו האחרונות, עבר לגור באשדוד, שם ייסד וניהל את "המוסד לחינוך מבוגרים". החל משנת 1991 פרסם שלמה קודש סדרת ספרי לימוד חדשניים לעברית, בשיטת "עברית קודש". שיטת לימוד מקורית זו, התבססה על שילוב של הנחלת ערכי יסוד ביהדות ובתרבות ישראל בד בבד עם הוראת השפה העברית. שלמה קודש פרסם עשרות מאמרים וספרים בנושאי "הנחלת הלשון" ו"חינוך מבוגרים". כמו כן, פרסם חמישה ספרי ילדים.
על פועלו בשדה החינוך זכה בפרסים ובאותות הוקרה רבים בישראל ומחוצה לה. שלמה קודש נפטר באשדוד, בגיל 97.
ארוחת בוקר בטיפני
ארוחת בוקר בטיפניס
ארוחת בוקר בטיפאניס
מיכאל זיניגרד
מיכאל זיניגרד (ברוסית: Михаил Зиниград; נולד ב-24 ביוני 1945) הוא פיזיקאי-כימאי, כיהן עד אוקטובר 2020 כרקטור אוניברסיטת אריאל בשומרון. תחומי המחקר העיקריים שלו הם הנדסת חומרים וננוטכנולוגיה. הוא ידוע כחוקר של מודלים מתמטיים של תהליכים פיזיקליים-כימיים בטמפרטורות גבוהות.
ביוגרפיה.
מיכאל זיניגרד נולד בעיירה ביסטרי איסטוק, מחוז אלטאי, ברית המועצות, בשנת 1945, וגדל בעיירה ירקי (זְבֵנִיגוֹרוֹדְקָה, מחוז צ'רקאסי, אוקראינה). אביו, יוסף אהרון זיניגרד, היה מנהל רכבת בתחנת הרכבת זבניגורודקה. אימו, רוזה סולומיאניק, עבדה כספרנית.
זיניגרד סיים את לימודי בית הספר בהצטיינות בשנת 1963. בשנת 1968 קיבל תואר שני בהצטיינות בהנדסת מטלורגיה, במקצוע "חקר פיזיקלי-כימי של תהליכים מטלורגיים" באוניברסיטה המטלורגית של דנייפרופטרובסק. ב-1972 סיים את לימודי הדוקטורט במדעי ההנדסה (Candidate of Engineering Sciences); ב-1982 קיבל תואר .D.Sc במדעי הכימיה, שניהם מטעם האקדמיה הרוסית למדעים.
התחיל את עבודתו באוניברסיטה הפוליטכנית של אורל (כיום, האוניברסיטה הפדרלית של אורל) ביקטרינבורג, רוסיה. בין השנים 1972–1976 כמרצה, בין השנים 1976–1983 כפרופסור חבר ובין השנים 1983–1992 כפרופסור מן המניין. כמו כן, כיהן כראש המחלקה למטלורגיית ריתוך בין השנים 1988–1991.
בשנת 1992 עלה עם משפחתו לישראל.
ב-1994 הצטרף כפרופסור מן המניין לסגל מכללת יהודה ושומרון, ומאז הוא פעיל בה לאורך התפתחותה (עד 2005 – מכללת יהודה ושומרון; 2005–2012 – מרכז אוניברסיטאי אריאל בשומרון; משנת 2012 – אוניברסיטת אריאל בשומרון). בשנים 1995–2008 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע ובשנים 2020-2008 כרקטור. הוא מנחה סטודנטים לתואר שני ושלישי (עד היום סיימו את הלימודים בהנחייתו 17 דוקטורנטים, 38 תלמידים לתואר שני וחמישה פוסט דוקטורנטים). במהלך השנים קיבל פרסי הצטיינות בהוראה.
בשנת 1999 הקים את "המרכז לחקר חומרים" ועומד בראשו מאז. משנת 2000, מארגן ומנהל כנס דו-שנתי למודלים מתמטיים בהנדסת חומרים (MMT) באוניברסיטת אריאל; משנת 2002, מארגן ומנהל כנס שנתי דו-לאומי ישראל-רוסיה בתחום ננו-חומרים.
בין השנים 2007–2013 כיהן כחבר בוועדה הארצית לחממות טכנולוגיות, במסגרת המדען הראשי במשרד התמ"ת.
לפרופ' מיכאל זיניגרד מעל 200 פרסומים מדעיים (בהם מונוגרפיות, מאמרים ופטנטים). הוא זכה במספר מענקי מחקר ממקורות שונים, בהם התעשייה האווירית, משרד המדע, משרד המסחר והתעשייה, חברת ג'נרל מוטורס ועוד.
ביוני 2020 הציע אותו השר להשכלה הגבוהה והמשלימה, זאב אלקין, כחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה. אך הוא הסיר את מועמדותו בעקבות אי רצון להיכנס למחלוקות פוליטיות, לאחר התנגדות ועד ראשי האוניברסיטאות למהלך.
הקהילה הגאה
הקהילה הגאה או קהילת הלהט"ב הוא מושג רחב, המאגד תחתיו לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים (בראשי תיבות: להט"ב) ואוכלוסיות נוספות כגון אינטרסקס, א-מיניים, ג'נדרקווירים וקבוצות נוספות החורגות מהתפיסה החברתית הכללית של מגדר ומיניות. לקהילה שייכים גם ארגונים ותתי תרבויות המאוחדים בתרבות משותפת ואמונה בזכויות פרט מסוימות. קהילות מסוג זה בדרך כלל מציינות את ערכי הגאווה, גיוון, ייחודיות ומיניות. פעילי זכויות להט"ב וסוציולוגים החוקרים את קהילת הלהט"ב מגדירים את תהליך בניית הקהילה כאמצעי מנע להומופוביה, הטרוסקסיזם, טרנספוביה, ביפוביה, קווירפוביה וכדרך להעצים את ביטחון הפרט על ידי חברה תומכת.
המושג גאווה משמש על מנת להדגיש את זהות הקהילה הגאה ואת חוזקה הקולקטיבי. מצעדי הגאווה מספקים דוגמה לשימוש והדגמה למשמעות הכללית של המונח. קהילת הלהט"ב היא מגוונת בשייכות פוליטית. עם זאת, לא כל הלסביות, הומואים, דו-מיניים או טרנסג'נדרים רואים עצמם חלק מקהילה הגאה.
מוסדות שיכולים להיכלל בהגדרת הקהילה הגאה יכולים להיות ארגוני עובדים (כמו הגייגלרים), רבעים גאים (לדוגמה: הקסטרו), ארגוני זכויות להט"ב (כמו אגודת הלהט"ב), ארגוני להט"בים דתיים (כגון הו"ד) ותאי סטודנטים גאים (לדוגמה: האחווה הסטודנטיאלית הגאה וסגו"ל). אף על פי ההגדרה הרחבה של הקהילה הגאה, כאשר מתייחסים לקהילה הגאה בתקשורת, מתכוונים לרוב ל ולא לפרטים הלהט"בים באוכלוסייה. קהילות להט"ב עשויות להתארגן לתנועות למען זכויות אזרח, או לתמוך בהן, המקדמות זכויות להט"ב במקומות שונים ברחבי העולם.
מונח.
להט"ב (LGBT), הוא מונח שמייצג לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (lesbian, gay, bisexual, transgender) בשימוש מאז שנות התשעים, המונח הוא עיבוד לאי-ראמליזם הלהט"ב, ששימש להחלפת המונח גיי - כאשר הוא מתייחס לקהילה כולה - החל מאמצע סוף שנות השמונים. התנועה אמנם כללה תמיד את כל אנשי הלהט"ב, אבל המונח המאחד במילה אחת בשנות החמישים עד תחילת שנות השמונים היה "הומו". מאוחר יותר, הוא הורחב על ידי קבוצות רבות יותר של לסביות והומואים, כדי להיות מייצג יותר. בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, קוויר הוחזר גם כאלטרנטיבה של מילה אחת למחרוזת ראשי התיבות המתארכת כ-"להטב"ק" (LGBTQ), במיוחד כאשר נעשה שימוש בקבוצות פוליטיות רדיקליות.