קורפוס מכתבי אל-עמרנה, כולל גם את מכתב א"ע 333 שהתגלה באתר תל אל-חסי וצורף על ידי קנוטסון לספרו.
מכתב מס' 365.
קטע ממכתבו של "בִּירִדְיה" מושל מגידו:
מכתב מס' 287.
קטע ממכתבו של "עַבְּדִ-חֶבָּה" מושל ירושלים המתייחס לתקיפת העפירו:
פרסום המכתבים וספרורם.
לאחר התגלותם בשנת 1887 ניסו הפלאחים שגילו את הלוחות למכרם. בתחילה לא הוכרה חשיבותם של הלוחות ולכן חלקם ניזוקו ואף אבדו. בסופו של דבר נמכרו המכתבים למוזיאונים בברלין, בלונדון וחלקם נאסף על ידי רשות העתיקות המצרית והועברו למוזיאון המצרי בקהיר, ובנוסף נתגלגלו מקצת המכתבים לאוספים פרטיים. בשנת 1915 פרסם החוקר הנורווגי יורגן אלכסנדר קנוּדטזוֹן מהדורה מדעית ראשונה של כלל המכתבים שהיו ידועים בעת ההיא. הוא העתיק 358 לוחות ונתן את הספרור ללוחות שבו משתמשים עד היום. מהדורתו כללה תעתיק, תרגום ופירוש לשוני קצר וכן הוסף פירוש היסטורי של אוטו ובר (Weber) והערות לשוניות של אריך אבלינג (Ebling).
בשנת 1939 יצא לאור ספרו של מרסר (S.A.B Merce) הכולל תעודות נוספות שפוענחו ופורסמו עד שנת 1938. מרסר שמר על הספרור של קנודטזון והוסיף את האות a למכתבים שנוספו. אחרי מלחמת העולם השנייה פורסמו שמונה כתבים נוספים על ידי גורדון (C.H Gordon) שסיפרר אותם בהמשך לספרור של קנודטסון החל מהמספר 359. משנת 1970 החוקר הישראלי אנסון רייני החל להוציא לאור מהדורות חדשות של "תעודות אל עמרנה", ספרו של מרסר באנגלית, אשר כללו לוחות נוספים שנחשפו באתר החפירות או נמצאו באוספים פרטיים. רייני גם תרגם מחדש את הלוחות שלא נכללו אצל קנודטזון מתעודה 359 ועד 379.
אוספי שברים קטנים שהגיעו למוזיאון ברלין זוהו ונרשמו בשתי קבוצות כמכתב 380 ו-381 של מכתבי אל עמרנה על ידי הורסט קלֶנגל (Horst Klengel) שפיענח אותם, והדבר התקבל בספרות המחקר, אך החוקר פנחס ארצי מסופק בנכונות הזיהוי. המספור נקבע על פי ההנחיות שפרסם החוקר הצרפתי ז'אן ג'ורג'ה היינץ (Jean Georges Heintz).
שבר 382 היה שבר שנחשף כנראה על ידי פיטרי ופורסם על ידי ווקר (C.B.F Walker).
ויליאם מורן (W.L Moran) תרגם את המכתבים בשנת 1987 לצרפתית ובשנת 1992 לאנגלית. בשנת 1998 פרסם מריו ליוורני (Liverani) תרגום מעודכן לאיטלקית.
בנוסף לפרסומים אלה, פרסם היינץ בשנת 1995 ביבליוגרפיה ממוינת של כל הספרות המדעית אשר נכתבה על התעודות, כולל עדכון לפרסומים שהוצאו עד שנת 2003. בשנת 1996 פרסם אנסון רייני ארבעה כרכים הדנים בלשון מכתבי אל עמרנה.
בשנת 2005 פורסמו 350 המכתבים בתרגום לעברית על ידי ציפורה כוכבי-רייני בספרה "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".
ספרור המכתבים.
המכתבים מוינו על פי מוצאם מן הממלכות שהתקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת לה מתוקפים מכתבי אל-עמרנה.
לשון התעודות.
המכתבים נכתבו בשפה מעורבת שהביאה לידי ביטוי גם את הניב המקומי והשפה המקומית של שליט המקום שכתב את המכתב. השפה האכדית לא הייתה טהורה. המכתבים מבבל נכתבו בשפה הבבלית התיכונה. במכתבים ממיתני באו לידי ביטוי הניב של מיתני. בחלק מהמכתבים היה אפילו עירוב של צורות אשוריות ובבליות באותה איגרת. מורן חקר את ההיבטים הניביים של מכתבי ירושלים שסגנונם היה ייחודי ונעשה בהם שימוש בניב האשורי והבבלי ביחד. שלמה יזרעאל חקר את מכתבי אמורו. יזרעאל קרא לשפה שבה נכתבו מכתבי השליטים הכנעניים "כנענו-אכדית" שהיא שפה מעורבת. שפת האם של הסופרים השפיעה על התחביר והמורפולוגיה של השפה בה נכתבו המכתבים. בתוך הטקסט מופיעות גם מילים בכנענית טהורה בכתב יתדות הברתי. השפה המעורבת במכתבים דורשת מחוקרי לשון מכתבי אל-עמארנה להיות בקיאים באכדית, וכן בשפות שמיות ובמיוחד בלשונות שמיות צפון-מערביות כמו אוגרית. שני מכתבים בקורפוס שנשלחו על ידי שליט ארזווה נכתבו בשפה החיתית. במכתב 32 מבקש המלך תַרחוּנדַַרדוּ מאמנחותפ השלישי שמכתבי המענה ייכתבו בשפה החיתית בכותבו
חקר מוצא מכתבי אל עמארנה.
שלושה חוקרים מאוניברסיטת תל אביב: נדב נאמן כהיסטוריון, יחד עם חוקר המיקרוארכאולוגיה (ענף העוסק ביישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חומר) יובל גורן והארכאולוג ישראל פינקלשטיין, חברו כדי לנסות לקבוע את מוצאם של הלוחות מאל עמארנה. יובל גורן הסיר דגימות ממאות לוחות, בדק וקבע מאיזה חומר הם עשויים ומאיזה מקום ברחבי כנען יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי כזה, ובשילוב עם הנתונים ההיסטוריים העולים מן הלוחות והנתונים הארכאולוגיים מהאתרים ברחבי כנען קבעו החוקרים את מוצא הלוחות שנבדקו. שלושתם כתבו ספר הנושא את השם Inscribed in Clay (חקוק בחומר), ובו הציגו את כל הנתונים ממחקרם, כולל מסקנות על מוצא הלוחות ומה שמשתמע מכך למחקר תעודות אל עמארנה. בדרך זו יכלו לקבוע את מוצאם של לוחות רבים ששם שולחם אבד, או כלל לא נזכר, או שהלוח שבור, ורק מעט שרד ממנו. וכן ישנם מקרים בהם נזכרים שמות של מקומות, אבל חוקרים היו חלוקים בשאלת זיהוים, ובדיקה פטרוגרפית של החימר מאפשרת להכריע בוויכוח זה. שיטת מחקר זו היא חלוצית ויושמה כאן לראשונה, וניתן להשתמש בה למחקר של ארכיוני לוחות רבים נוספים שנכתבו בכתב היתדות ונתגלו בחפירות.
הרברט הובר
הרברט קלרק הובר (באנגלית: Herbert Clark Hoover; 10 באוגוסט 1874 – 20 באוקטובר 1964) היה נשיא ארצות הברית ה-31 במשך קדנציה אחת בין 1929 ל-1933.
במקור הובר היה איש עסקים ומהנדס מכרות במקצועו, ולקח חלק בעבודה הומניטרית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נכנס לפוליטיקה בכהונתו כמזכיר המסחר בקבינט של ממשל וורן הרדינג (1921–1928). במהלך הבחירות לנשיאות ב-1928 רץ כמועמד המפלגה הרפובליקנית וניצח ברוב מוחץ על יריבו הדמוקרטי אל סמית'.
בכניסתו של הובר לנשיאות ידעה אמריקה את שיא פריחתה הכלכלית במקביל לשנות העשרים הסוערות והובר הבטיח למגר את העוני ואת הפשע המאורגן. חודשים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, קריסת וול סטריט, שהחלה ביום חמישי השחור, בלמה את הצמיחה הכלכלית. הובר, מתוך הערכה שגויה של כוחות השוק, פעל נגד עצת מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, והתערב במשבר, בין לבין מתוך אי-אמון בהתנהלות העצמאית של השוק החופשי. בנוסף להתערבות בהתנהלות של השווקים ועירוב הפדרל ריזרב, הובר גם קידם הטלת מס כבד על ייבוא חוץ במטרה להביא לרגולציה שנועדה לאושש את התעשייה האמריקאית. כל מהלכים אלה לא תרמו לפתרון המשבר, במהלך כהונתו עלה אחוז האבטלה מ-3.2% ל-23.6% מכלל האוכלוסייה ובממוצע שנתי שוק המניות צנח ב-30.8%, הנתון הנמוך ביותר מכל נשיאי ארצות הברית.
הובר ניסה לפתור את משבר התעסוקה דרך קידום תשתיות מטעם המדינה, הגדולה שבהם, שהושלמה רק לאחר כהונתו ולבסוף גם נקראה על שמו, היא תשתית סכר הובר. בנוסף למשבר הכלכלי עצמו, היה על הובר וממשלו להתמודד גם מול סדרת אסונות טבע שפגעו בעיקר במגזר החקלאי באמריקה. כמו כן, ארצות הברית איבדה מאחיזתה הגאופוליטית בתקופת כהונתו, דבר שבה לידי ביטוי עם הפלישה היפנית למנצ'וריה. הובר פעל לקדם, במסגרת מדיניות חוץ, "שכנות טובה" בין ארצות הברית ומדינות אמריקה הלטינית. עוד במהלך כהונתו נפתח האמפייר סטייט. כאשר המשבר הכלכלי ברקע, ולנוכח תמיכתו בחוק היובש הלא-אהוד, הובר הפסיד בבחירות לנשיאות ב-1932 ליריבו, המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט, שניצח ניצחון מוחץ.
ביוצאו מהבית הלבן, המוניטין של הובר היה בשפל, ותדמיתו החלה להשתפר רק בערוב ימיו ולאחר מותו בשנות השישים. הובר התנגד נחרצות לניו דיל של ממשל רוזוולט (שבוסס במקור על מדיניות ההתאוששות הכלכלית של הובר עצמו) ולכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. לאחר סיום המלחמה, ממשל טרומן גייס את הובר למען סקירת מצבה של גרמניה ההרוסה, והדוח"ות שהציג בפני הממשל הובילו לשינוי מדיניות כלפי גרמניה הכבושה. בהמשך התמנה לראשות ועדה לייעול הבירוקרטיה הממשלתית. בין הפסדו ב-1932 לבחירת אייזנהאואר לנשיא ב-1952, היו הרפובליקנים מחוץ לשלטון ברצף של עשרים שנה.
עם בחירתו לנשיא, הובר היה נשיא ארצות הברית הראשון שבה מקהילת הקווייקרים.
רקע משפחתי ונעוריו.
הרברט הובר נולד ב-10 באוגוסט 1874, באיווה. הוא הנשיא הראשון שנולד ממערב לנהר המיסיסיפי. אביו, ג'סי, היה נפח ממוצא גרמני, שווייצרי ואנגלי. הוא עבר לאוהיו עשרים שנה קודם לכן. אמו, הלדה מינטורן, נולדה בקנדה, והייתה ממוצא אנגלי ואירי. הוריו היו קווייקרים. בגיל שנתיים סבל מדלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות. הוא היה כל כך חולה עד שכמעט מת. משפחתו הייתה מעורבת רבות בחיים הדתיים של העיירה. אביו מת ב-1880 מאוטם שריר הלב, כאשר היה הובר בן שש. לאחר שעבדה והחזירה את החובות של בעלה, מתה אמו ב-1884, לאחר שלקתה בדלקת ריאות, וכך נותר הובר בן התשע יחד עם אחיו הגדול תיאודור ואחותו הקטנה מריה כיתום. הקהילה הקווייקרית המקומית שמרה על הילדים וגידלה אותם.