נשיא צרפת מתראיין בדרך-כלל לכלי התקשורת ונוהג לערוך מסיבה בארמון האליזה. ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת השישי, בחר לחרוג ממנהג זה.
סעיף 17 בחוקה של צרפת, נותן סמכות לנשיא צרפת לחון עבריינים בעלי עבירות קלות ביום זה, והחל מ-1991 הפכה החנינה למנהג, והנשיאים שחררו מספר עצירים, בעיקר כאלה בעלי עבירות תנועה בלבד. ניקולא סרקוזי החליט לחרוג גם ממנהג זה.
מקור החגיגות.
יום הבסטיליה נחוג באופן סדיר מאז 1879, 90 שנים לאחר המהפכה הצרפתית, אז הוא נקבע באופן רשמי כחג לאומי. 14 ביולי גבר ב"קרב" זה על ה-4 באוגוסט, בו בוטלה השיטה הפיאודלית.
הפעם הראשונה בה נחוג החג הייתה ב-30 ביוני 1878, כשנערכה בפריס חגיגה רשמית לכבוד הרפובליקה. שנה מאוחר יותר, ב-14 ביולי 1879, נערכה חגיגית רשמית-למחצה, שכללה תצוגה צבאית בלונגשמפ, קבלת פנים שאורגנה בידי לאון גמבטה ב-Chambre des députés, אספת הפרלמנטים של הרפובליקה, ומשתה רפובליקני במלון הפרה-קטלן, עם ויקטור הוגו ולואי בלאנק. בכל רחבי צרפת, כפי שכתב לה פיגארו יומיים מאוחר יותר, "אנשים חגגו לרוב לכבוד הבסטיליה".
ב-21 במאי 1880, בנז'מין רספייל הציע לחוקק חוק שיגדיר את ה-14 ביולי כחג לאומי שנתי. האספה הלאומית אישרה את החוק ב-21 במאי וב-8 ביוני, והסנאט אישר אותו ב-27 ביוני וב-29 ביוני (הנציגים העדיפו הצעה זו על פני ההצעה לחגוג ב-4 באוגוסט, יום תומה של המערכת הפיאודלית). החוק הפך לרשמי ב-6 ביולי 1880, ומשרד הפנים המליץ לחגוג את היום "בכל הברק שהמשאבים מאפשרים". ואכן, חגיגות יום הבסטיליה ב-1880 היו מרהיבות.
בדיון שקדם לאימוץ החג, אנרי מרטין, יושב ראש הסנאט הצרפתי, פנה אל היושבים באולם ואמר: "אל תשכחו שמאחורי ה-14 ביולי, היכן שניצחון העידן החדש על המשטר הישן נקנה בחרב, אל תשכחו שאחרי ה-14 ביולי 1789, הגיע ה-14 ביולי 1790. ... אי אפשר להאשים את היום ההוא בשפיכות דמים, בחלוקת הארץ. היה זה יום חנוכת האחדות של צרפת. ... אם לחלק מכם נקיפות מצפון בנוגע ל-14 ביולי הראשון, הם בהחלט לא חשים כאלה כלפי האחרון. כל הבדל שעשוי להפריד בינינו, משהו מרחף מעליו, והוא האחדות הלאומית שכולנו חושקים בה, שכולנו נחתור אליה, ונמות בעבורה."
Red Alert 3
זרקור (כתב עת)
זרקור הוא עיתון ילדים חרדי שנוסד בשנת ה'תשכ"ח (1967). העורכת הראשית, החל משנת ה'תשע"ה, היא לאה פריד. העיתון יוצא לאור מדי שבוע, ומכיל סיפורים, דברי הגות ודברי תורה, שירים, מדורי יצירה, חידונים ועוד. הוא מחולק לשתי "קומות": האחת לילדים, והשנייה לנוער.
רקע.
עד אמצע שנות ה-60 של המאה העשרים, התבססה הספרות החרדית, בעיקר על סיפורי צדיקים, סיפורי חסידים, אגדות חז"ל משוכתבות לעברית בשפה המובנת לנוער, ספרות יידיש וסיפורי עלילה למתבגרים ומבוגרים פרי עטם של הרב מאיר להמן, דוד זריצקי, משה פראגר ואחרים. בשנות החמישים פעל השבועון "המודיע הצעיר" שהפסיק את פעילותו בשנת תשי"ט (1959).
בשלהי שנות ה-60 החלו מספר הוצאות לאור חרדיות להוציא לאור ספרות ילדים. כמו כן תנועות הנוער החרדיות "הנוער האגודתי", "בתיה", "פרחי ויז'ניץ" ואחרים, הפיקו ביטאונים במתכונת חודשית או כרבעונים שבהם ניתנה במה לסיפורת חרדית בת זמננו.
היסטוריה.
בשנת תשכ"ח החל לצאת לאור "זרקור", על ידי ארגון המתנדבים "פעילים מארצות הברית", קבוצה שעסקה בהדרכת נוער. שם העיתון ניתן לו באופן סמלי - יוצריו ייעדו אותו להפיץ את התורה כאור הזרקור. במשך כשנה הייתה זו חוברת משוכפלת לצורכי הדרכה של הארגון. לאחר מכן החליט הארגון לעשותו ירחון מודפס.
בשנת תשכ"ט חשו אנשי הארגון שעול ההוצאה־לאור כבד עבורם, פנו אל התנועה להפצת תורה (תל"ת) והעבירו אליה את הנטל. הרב משה בן ישר, רכז מחלקת פעולות הנוער בתנועה, מונה לעורך והירחון הפך לדו-שבועון. בן ישר גייס שורה של כותבים, שחלקם התפרסם מאוחר יותר כסופרים (למשל: שמואל ארגמן, רבקה שזורי והדסה ארשת). באותן שנים, הוחלף הסלוגן של העיתון, "עיתון מצויר לילדים ולנוער", ל"העיתון לקורא הצעיר". לאחר כ-8 שנים (באלול תשל"ז), הפך "זרקור" לשבועון.
התפתחות העיתון והתבססותו.
בשנת תשמ"ב העביר הרב בן ישר את תפקיד העריכה אל שושנה הוכוולד, שמילאה תפקיד זה למעלה משלושה עשורים. הרב בן ישר המשיך לכתוב בעיתון את מדור פרשת השבוע עד פטירתו.
בית ההוצאה לאור של העיתון הפיק עשרות ספרים מהסיפורים בהמשכים שהתפרסמו בו, המפורסמים שבהם הם ספריו של הסופר שמואל ארגמן. עשרות סיפורים אחרים יצאו לאור כספרים בהוצאות ספרים אחרות.
בסוף שנת תשס"א (2001) הודיעה המערכת כי בשל קשיים תקציביים הוא יחדל לצאת לאור. בעקבות התגייסות הקוראים נפתח "זרקור" מחדש וחזר לצאת לאור, לאחר שהחסיר כחודש אחד. לאחר כשנתיים התחלף המו"ל של העיתון, במקום "התנועה להפצת תורה" הייתה זו עמותה שהוקמה לשם כך. משרדי המערכת עברו למקום אחר, ובמקביל, הוצאת הספרים במסגרת העיתון הופסקה.
כיום.
בעקבות קשיים תקציביים, עבר העיתון בעלות ובחורף תשע"ה התחלף צוות העריכה. שושנה הוכוולד עזבה, ולמקומה נכנסו הסופרת לאה פריד וסגניתה תמר מיזל. התכנים, המתכונת והעיצוב חודשו ומספר העמודים הוגדל, הוכנס צבע מלא לכל עמודי העיתון, והסלוגן של "זרקור" עודכן ל"חווית קריאה מבית טוב". לצוות העיתון צורפו סופרות החרדיות שונות, דוגמת מיה קינן, אסתר קווין, שרי וולך, דבורה צוף, ופ. חריף.
כתב-העת ותוכנו.
את המדורים פותח מדור פרשת השבוע "סבא יהושע" - מאת הרב משה בן ישר, שכותב את מדור פרשת השבוע מזה כ-40 שנה; סיפורים קצרים וסיפורים בהמשכים; מתכונים; מכתבים, שירים ויצירות של הקוראים; מדורי יצירה וחידות מסוגים שונים, תשבצים, ושעשועונים נושאי פרסים; הגות; סיפורי צדיקים; ניתוחי ציורים וכתבי יד; הווי; כתבות שונות בנושאים אקטואליים; תשובות למכתבי הקוראים; ועוד.
העיתון מחולק ל'שתי קומות'. הקומה הראשונה מיועדת לילדים, היא מנוקדת ברובה וכוללת חומר תורני על פרשיות השבוע, סיפורים לילדים בגילאים שונים, סדרות, סדנאות וחומר הפעלתי וקומיקס קצר עם מוסר השכל. בקומה השנייה לנוער ישנו מדור מוסר תורני אקטואלי, סיפור מתחלף, סיפורים בהמשכים ומדור חידות נושא פרסים.
בחגים ובחופשת הקיץ מופיע גיליון מוגדל, וכן לקראת סוכות ופסח מצורף מוסף - 'גיליון נושא' לנוער, המתמקד בנושא מסוים הקשור לחג.
אופי העיתון.
העיתון אינו מכיל פרסומות, מסיבות חינוכיות. בעבר היה עמוד אחד שיועד לפרסומת, אך עם השנים הפך לפרסומת מטעם המערכת ומאוחר יותר גם זה הופסק.
ב"זרקור" כמעט שאין התייחסות של ממש לאירועים אקטואליים ולנושאים פוליטיים. ההתייחסות ניתנת בעיקר במסגרת מדור - המופיע לעיתים רחוקות - שמטרתו הסבר המושגים שבחדשות לבני הנוער. מסיבות חינוכיות, לא פורסמו בו דיווחים בנושאי אלימות (למעט אירועי טרור), משפחה, פשיעה וכדומה. האירועים האקטואליים שזכו להתייחסות המשמעותית ביותר - כתבה מיוחדת ולפעמים גם תמונה בשער העיתון - הם פטירה של רבנים מפורסמים.
בתקופתו של הרב משה בן ישר, נעשה מבצע גיוס כתבים מקרב הנוער, שנקראו "עמי"ת" (עיתונאי מתמחה). שולחי הכתבות הנבחרות הוזמנו למשרד המערכת, שם העניק להם העורך תעודת "עמי"ת" ועודד אותם להגיש כתבות לעיתון. מבין אותם כתבים התפרסמו רבים, ביניהם העיתונאי אהרן גרנות ושרה קיסנר.
תפוצה.
העיתון נשלח למנויים באמצעות הדואר, ובמקומות מסוימים באמצעות חברת הפצה. העיתון מופץ בכל רחבי ישראל. "זרקור" מופץ גם בקרב דוברי עברית בארצות הברית, קנדה, אנגליה, בלגיה ועוד.
משרדי העיתון שוכנים ברחוב ישא ברכה בירושלים.
תריסריים
תחנת הרכבת ראשון לציון הראשונים
Pratt &amp; Whitney
חובת היוועצות
פראט &amp; וויטני
פראט אנד וויטני
אגם מעיין ההר
שר המדע התרבות והספורט
אדווייל אקינו-אגבה
לוס אנג'לס דודג'רס
לוס אנג'לס דודג'רס (באנגלית: Los Angeles Dodgers) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר לוס אנג'לס, קליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הנשיונל ליג.
הקבוצה נוסדה בברוקלין, ניו יורק ב-1883 (ברוקלין דודג'רס) והצטרפה לליגה המקצוענית שנקראה ההתאחדות האמריקאית, ב-1890 הצטרפה לנשיונל ליג בה משחקת עד היום. השם דודג'רס, שהתקבע ככינוי הקבוצה, נובע מן המילה האנגלית Dodged-התחמקות ומתייחס להולכי הרגל המתחמקים מן קרוניות הנוסעים באזור ברוקלין, ב-1958 עברה הקבוצה ללוס אנג'לס, כשהיא שומרת על הכינוי דודג'רס.
היסטוריה.
לברוקלין היו מספר קבוצות בשנות ה-50 של המאה ה-19. שמונה מתוך 16 הקבוצות של הליגה הראשונה (National Association of Base Ball Players) הגיעו מאזור ברוקלין. ברוקלין עזרה בהפיכת משחק הבייסבול למסחרי, בין זה שלושה משחקי אול-סטאר בין ניו יורק לברוקלין שהיוו את המשחקים הראשונים אליהם נדרש תשלום על-מנת להיכנס. הדודג'רס שיחקו בשני אצטדיונים בדרום ברוקלין (וושינגטון פארק והפארק המזרחי) לפני שעברו ב-1913 לאבטס פילד השוכן בקראון הייטס.
בשנת 1947 רשמה הקבוצה היסטוריה, כשלראשונה בתולדות הליגה פתח בשורותיה שחקן אפרו-אמריקאי, ג'קי רובינסון. רובינסון זכה באותה שנה בתואר רוקי השנה, ובשנים הבאות זכה עם הקבוצה שש פעמים באליפות הנשיונל ליג ובוורלד סיריס ב-1955.
הקבוצה היא אחת הקבוצות העשירות והמצליחות במייג'ור ליג, 18 פעמים היא העפילה לוורלד סיריס וזכתה באליפות שבע פעמים, האחרונה בהן ב-2020.