הסוכי המערבי ניזון מפירות, בעיקר מהצמחים הבאים: פיקוס הסלע, אלגום, "Trichosanthes cucumerina "(המכונה "דלעת הנחש") ודבקון. הסוכי המערבי ניזון גם מצוף, פרחים, עכבישים וחרקים כגון נמלים, עשים, חיפושיות וחגבים. הסוכיים שותים לעיתים קרובות, וכמעט אף פעם לא ניתן למוצאם רחוק ממקור מים.
רבייה.
כמו רוב מיני הסוכיים, הסוכי המערבי הוא פוליגמי: הזכר מזדווג עם כמה וכמה נקבות, בעוד הנקבות בלבד אחראיות לקינון ולגידול הגוזלים, ללא סיוע הזכר. הסוכי המערבי, כמו אצל כל מיני הסוכיים, הזכר בונה מבנה ייחודי, הקרוי "סוכה" (ומכאן שמו), על מנת להרשים את הנקבה. זכר הסוכי המערבי בונה מזרדים מבנה הדומה לשדרה עם קירות משני צדדיה; גובהה כ-20 עד 25 ס"מ, ורוחבה כ-25 עד 35 ס"מ. השטח שמסביב לסוכה מקושט בעצמים לבנים וירוקים, כמו פירות בכלל ופירות יער בפרט, קליפות עצים, חלוקי נחל ועצמות. הסוכי משתמש גם בחומרים מעשה ידי אדם, כמו זכוכית, תרמילי אקדח, פקקי בקבוקים ועצמים שונים מברזל ומפלסטיק. סוכות יכולות להמשיך לפעול כמה וכמה שנים, ואם סוכה חדשה נבנית, הסוכה הקודמת ממוחזרת. הזכר מושך את הנקבות על ידי קריאות, וכשהיא מגיעה הוא "מסתתר" ומציץ לפעמים ממקום מחבואו - כנראה כדי לסקרן אותה. לאחר שלב זה, הוא מניף את זנבו, קופץ וטופח בכנפיו, וממשיך לקרוא בקול. בזמן הריקוד הוא פורש כמה וכמה פעמים את ציצת הנוצות שלו מול עיניה של הנקבה.
הנקבה בונה לבדה קן פשוט בצורת כוס על ענפים גבוהים יחסית הקרקע של עץ, בדרך כלל על סבך של דבקונים. הנקבה מטילה שתי ביצים מבריקות בצבע ירוק-צהבהב ומכוסות בקווים שחורים בכל תטולה, ודוגרת עליהן במשך פרק זמן לא ידוע.
פארק תעשיות בר לב
יחיאל אשכנזי
ריכרד גלזר
ריכרד גלזר (Richard Glazar; שמו במקור ריכרד גולדשמיד; 29 בנובמבר 1920 - 20 בדצמבר 1997) היה יהודי צ'כי ניצול השואה. נמנה עם האסירים הבודדים ששרדו את המרד והבריחה ממחנה ההשמדה טרבלינקה. גולל את סיפורי הזוועות שהתחוללו במחנה בספרו "מלכודת עם גדר ירוקה". גלזר שלח יד בנפשו בשנת 1997, לאחר שסבל מתסמונת מחנות הריכוז.
ביוגרפיה.
ריכרד גלזר נולד בפראג בירת צ'כוסלובקיה. משפחתו הייתה יהודית בוהמית. אביו, הוגו גלזר, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. לפיכך, בני המשפחה דיברו הן צ'כית והן גרמנית – יכולת שסייעה לגלזר במהלך חייו. בשנת 1932 התגרשו הוריו. אמו נישאה לסוחר עורות אמיד בשם קווידו ברגמן, וכעבור ארבע שנים נולדו להם שני ילדים, קארל ואדולף. בעת מלחמת העולם השנייה נרצח קארל במחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה ב-17 במאי 1942. אדולף היה בידיהם של הנאצים, אך ניצל הודות לצלב האדום הדני. אביו של גלזר, הוגו, נפטר מדלקת ריאות בברית המועצות, אליה נמלט לאחר יישום תוכנית לובלין בשטחי הגנרלגוברנמן. קרוב ל-1,100 יהודים צ'כים גורשו לשטחי פולין הכבושה בשנת 1939. חברת המשפחה היחידה שפגש גלזר בפראג לאחר המלחמה הייתה אמו, ששרדה את התופת הן במחנה אושוויץ והן במחנה ברגן-בלזן.
שנותיו באוניברסיטה.
גלזר התקבל ללימודים באוניברסיטת קארל בפראג ביוני 1939. הוא נרשם ללימודי פילוסופיה, אך חקיקה אנטי-יהודית שקמה לאחר הכיבוש הגרמני אילצה אותו ללמוד כלכלה. לכל משפחתו הייתה ההזדמנות להגר לאנגליה בחג המולד של שנת 1938, כאשר סבו קיבל אישור הגירה. למרות זאת, גלזר לא ניצל את ההזדמנות, מאחר שלא רצה להשאיר מאחוריו את כל מה שבנה בארץ הולדתו. באותם זמנים היה קשה מאוד לראות את הנולד, ואיש לא יכל לתאר לעצמו את התרחשות האירועים האלימים והאכזריים שעתידים לבוא.
ב-17 בנובמבר 1939, כל האוניברסיטאות בצ'כיה נסגרו עד לתום המלחמה, לאחר הפגנות של סטודנטים נגד הוצאות להורג של חבריהם לספסל הלימודים. אירוע זה היווה נורת אזהרה ראשונה למשפחתו של גלזר על שהולך לבוא, ומחשש לביטחונו שלחו אותו לגור בחווה מחוץ לפראג בשנת 1940. הוא נותר שם במשך שנתיים. ב-12 בספטמבר 1942 הוא נשלח בטרנספורט למחנה הריכוז טרזיינשטט (כ-56 קילומטרים צפונית לפראג). בעקבות הכיבוש הגרמני של כל צ'כוסלובקיה ב-15 במרץ 1939, העיר טרזיינשטט נהפכה לתחנת מעבר לטרנספורטים למחנות אחרים, כגון אושוויץ.
בטרזיינשטט פגש גלזר את קרל אונגר, שנהפך לחברו הקרוב. היה עליו לשהות במחנה למשך חודש אחד נוסף, בטרם הוא ואונגר נשלחו יחד למחנה טרבלינקה ב-8 באוקטובר 1942.
טרבלינקה.
גלזר תיאר את הגעתו לטרבלינקה: "נלקחנו לצריפים. המקום כולו היה מצחין. בערמה גבוהה ומבולגנת היו כל החפצים שאנשים יכלו להביא...בזמן שעבדתי שאלתי אותו: מה קורה פה? איפה האנשים שהתפשטו? הוא צעק ביידיש: מתים! כולם מתים!".
לאנשים שהגיעו לטרבלינקה נאמר להתפשט על מנת שיוכלו להיכנס למקלחות חיטוי. קיבצו אותם לתוך "מקלחות" ציבוריות וגז הוזרם בצינורות במקום מים - שיטה יעילה לצורך רצח המוני. כחודש לאחר שגלזר הגיע לטרבלינקה, בתור תחליף לקבורה המונית, החלו לשרוף את גופות הנרצחים. גלזר ואונגר היו "בני מזל" שכן מפקד המחנה, פרנץ שטנגל, החליט לאמן כמה מן האסירים לתפקיד מיון רכושם של הנשלחים לתאי הגזים. ייתכן ששליטתו של גלזר בשפה הגרמנית ובשפה הצ'כית סייעה לו לקבל תפקיד זה. ערמות של בגדי הקורבנות נשלחו לגרמניה ולחזית המלחמה, שיני הזהב שנעקרו מפיהם נאספו יחד עם זהב ותכשיטים שהביאו למחנה והוסיפו לעושרו של הרייך השלישי. אוכל ופרטי מותרות סייעו לשומרים הגרמנים ולכל פועל שיכל לגנוב אותם. גלזר ואונגר נכלאו במחנה במשך מספר חודשים והיה עליהם לעבוד בעבודת הכפייה, תוך כדי ידיעה שעבודתם סייעה לרצח של עשרות אלפים מבני עמם.
מינואר עד מרץ 1943, אף טרנספורט לא הגיע למחנה. אסירי המחנה כמעט ונותרו ללא מזון. הדבר הביא לתובנה נוראית בקרב עובדי הכפייה היהודים שלמעשה חייהם תלויים בטרנספורטים חדשים שייקלטו במחנה: שרידתם תלויה ברציחות נוספות של בני עמם מהארצות הכבושות, לצורך מזון וביגוד.
תובנה מסוג זה היא שהובילה אותם לנסות לברוח מהמחנה. ללא יהודים שיבצעו את עבודת הכפייה, לנאצים יהיה קשה יותר לנהל את המחנות בצורה כה יעילה. ניסיון הבריחה הראשון תוכנן לחודש ינואר 1943, ויקבל את שם הקוד "השעה". הרעיון היה שבשעה מסוימת, כל פועלי הזונדרקומנדו יתקפו את אנשי האס אס והשומרים האוקראינים, יגנבו את נשקם ויסתערו על מפקדת המחנה. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל שכן מגפת טיפוס פרצה במחנה, ואסירים רבים מתו מהמגפה, היו מאושפזים או שהיו חולים מדי מכדי להשתתף במרד. הבריחה שאכן הצליחה הייתה פחות אלימה ושאפתנית. ב-2 באוגוסט 1943, אנשים נמלטו דרך שער הרוס במהלך מרד אסירים. בעוד רוב הנמלטים נעצרו בקרבת המחנה, גלזר ואונגר נמלטו משטח מהמחנה ועשו את דרכם ללב פולין.
בעודם במנוסה, גלזר ואונגר נעצרו על ידי יערן, אך הם הצליחו לשכנע אותו שהם אזרחים צ'כים שעובדים עבור ארגון טודט (תאגיד בנייה נאצי בפולין בו הועסקו רבבות עובדי כפייה ואזרחים). בהמשך שניהם נשלחו למנהיים כעובדים זרים בעזרת מסמכים שזייפו.
חייו לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה, גלזר ואונגר שוחררו על ידי צבא ארצות הברית, וגלזר נכח במשפטים של פושעים נאציים ששירתו בטרבלינקה, ביניהם פרנץ שטנגל. הוא המשיך את לימודיו האקדמאים בפראג, פריס ולונדון, וסיים תואר בכלכלה - התחום שאותו אולץ ללמוד בזמן החקיקה האנטי-יהודית בשנת 1939. בשנת 1968 הוא ומשפחתו עברו לשווייץ בעקבות פלישת צבאות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה. גלזר סייע למיכאל פטרס, מייסד רשת של חוקרי שואה עצמאיים, לבנות דגם של מחנה המוות טרבלינקה.
גלזר התאבד ב-20 בדצמבר 1997 בקפיצה מחלון בניין בפראג לאחר מות אשתו, וכך השאיר את דגם המחנה שהרכיב לא-שלם.
דרך יוסטון
דרך יוסטון (באנגלית: Euston Road) הוא רחוב בחלקו הדרומי של רובע קמדן בלונדון, הממלכה המאוחדת.
דרך יוסטון נמצאת על חלק מכביש ה-A501, הרחוב מהווה המשך לדרך מרילבון ממערב (בצומת עם רחוב פורטלנד הגדול ורחוב אלבני) ומשם ממשיך לכיוון מזרח לאורך כ-1.6 קילומטרים עד לאזור תחנת קינגס קרוס, שם הוא מתפצל לדרך פנטונוויל ודרך גרייס אין. דרך יוסטון מהווה חלק מכביש הטבעת הפנימי של לונדון, כמו גם חלק מנתיב תחבורה חשוב ועיקרי אשר מתחבר לכיוון מערב עם ה-A40 ולבסוף עם הכביש M40 והיציאה מלונדון.
לאורך הרחוב ישנם מספר אתרים חשובים, בהם שלוש תחנות הרכבת קינגס קרוס, סנט פנקראס ויוסטון, מספר מוסדות השכלה ורפואה ומספר מבני משרדים. לאורך הרחוב ישנן ארבע תחנות של הרכבת התחתית; גרייט פורטלנד סטריט, וורן סטריט, יוסטון סקוואר וקינגס קרוס סנט פנקראס.
דרך יוסטון חוצה את רובע קמדן ומפרידה למעשה בין שכונת בלומסברי מדרום ושכונת קמדן טאון מצפון.
פראנץ פאול דקר
פראנץ פאול דקר (בגרמנית: Franz-Paul Decker 22 ביוני 1923 - 19 במאי 2014) היה מנצח יליד גרמניה.
חייו.
דקר נולד בקלן, גרמניה, שם למד בבית הספר הגבוה למוזיקה עם פיליפ ירנאך ואויגן פאפסט. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בגיל 22, באופרה של קלן, וכעבור ארבע שנים התמנה למנצח של תזמורת התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן ולאחר זאת למשרות מנצח תזמורת הסימפונית של ויסבאדן ומנהל מוזיקלי בבוכום. בשנת 1948 התוודע דקר למלחין ריכרד שטראוס במשחק קלפים. שטראוס הזכיר כבדרך אגב שזה עתה סיים תזמור של ארבעה שירים שחיבר זה לא כבר ("ארבעה שירים אחרונים").