מבנה בית הכנסת שרד, נכון ל-1999 עמד על תילו ושימש בית מגורים. נכון ל-2009 היה בית העלמין מצוי בשטח העיר. בית העלמין לא היה מגודר ולא מתוחזק, נגרמו בו נזקים רבים, והשטח שימש כגינת ירק.
וטיוס ואלנס
וטיוס ואלנס (בלטינית: Vettius Valens; 8 בפברואר 120 – סביבות 175 לספירה) היה אסטרולוג הלניסטי , בן זמנו צעיר יותר של תלמי.
חיבורו הגדול של ואלנס הוא ה"אנתולוגיה" (Anthologiae), עשרה כרכים ביוונית קוינה שנכתבו בפרק הזמן שבין 150–175 לספירה לערך. האנתולוגיה היא החיבור הארוך והמפורט ביותר על אסטרולוגיה ששרד מתקופה זו. בהיותו אסטרולוג מקצועי פעיל, ואלנס כלל באנתולוגיה שלו מעל מאה תרשימים.
חיבורו.
אף על פי שהיה יליד אנטיוכיה, נראה כי ואלנס נסע רבות במצרים בחיפוש אחר תורות אסטרולוגיות ספציפיות שתחזקנה את התמחותו. באותה תקופה אלכסנדריה הייתה עדיין ביתם של מספר אסטרולוגים של המסורות העתיקות הבבלית , היוונית  והמצרית. הוא פרסם הרבה ממה שלמד מהמסורת ובאמצעות ניסיונו באנתולוגיה, הכתובה בסגנון מרתק וחינוכי. בשל כך היא בעלת ערך רב, מאחר שהיא מצרפת יחדיו את טכניקות שהיו פעילות באותו הזמן.
חיבורו של ואלנס חשוב גם מפני שהוא מצטט את דעותיהם של מספר סופרים מוקדמים יותר, כמו טאוקרוס מבבל , שאחרת היה בלתי ידוע. הקטעים מתוך חיבורים המיוחסים כביכול לפרעה נח'פסו  ולכהן הגדול פטוסיריס , מחברים פסאודואפיגרפיים מהמאה ה-2 לפנה"ס, שרדו בעיקר באמצעות ציטוטים ישירים בחיבורו של ואלנס.
שלושת כתבי היד של האנתולוגיה מתוארכים לשנת 1300 ומאוחר יותר. הטקסט נראה די אמין ושלם, אך במקומות מסוימים מעט לא מסודר.
אף על פי שתלמי נחשב בדרך כלל כענק של האסטרולוגיה של התקופה ההלניסטית במשך מאות השנים שלאחר מותו, נראה סביר ביותר שהאסטרולוגיה המעשית של התקופה דמתה לשיטות המפורטות באנתולוגיה של ואלנס. חיבורו של ואלנס פירט את הטכניקות המעשיות יותר שמקורן במסורת עתיקה, בזמן שתלמי המדען נטה להתמקד יותר ביצירת מודל עקבי מבחינה תאורטית, המבוסס על המסגרת האריסטוטלית הלא-קבועה שלו. האיזון הניתן על ידי האנתולוגיה של ואלנס הוא לכן מאוד מאלף. אף סופר הלניסטי אחר לא תרם כה רבות להבנתנו את השיטות האסטרולוגיות המעשיות היומיומיות של התקופה ההלניסטית המאוחרת והתקופה הרומית המוקדמת.
בהחליטו שהדת ההלניסטית המסורתית היא חסרת תועלת, הוא מצא בגורל תחליף לדת. עבורו, נחישות מוחלטת העניקה סיפוק רגשי ועוררה רגש כמעט מיסטי. הידיעה שהכל כבר קבוע מראש, העניקה תחושה של חופש מחרדה ותחושה של ישועה.
התייחסויות לאברהם ולשבת.
חיבורו של וטיוס ואלנס כולל התייחסויות לאברהם כסמכות אסטרולוגית והתייחסות מפורשת לחיבוריו האסטרולוגיים. הוא מצטט את הרמיפוס, שקיבץ ופירש מאימרותיו של זורואסטר, על "אברמוס הנפלא ביותר".
הסופרים האסטרולוגים, ובהם וטיוס ואלנס, נהגו להשוות את יום השבת עם יום סטורן, וראו בשבוע היהודי וריאציה של השבוע הפלנטרי שלהם.
אריה ברקוביץ' (אמן)
אריה ברקוביץ' (נולד ב-1953) הוא אמן, אוצֵר, מעצב, מבקר אמנות ומורה לאמנות ישראלי. מאז שנת 2005 מנהל אמנותי ואוצר של בית האמנים תל אביב.
ביוגרפיה.
אריה ברקוביץ' נולד ברומניה, עלה לישראל עם הוריו ב-1960, משפחתו התיישבה בבאר שבע, בה גדל מגיל שש ועד הצבא.
בצה"ל שירת בצוות הווי הנדסה קרבית בשם אריה ברק,
במסגרתה לקח חלק ב-1972 בתוכנית "בואו נבנה לנו גשר". השיר "ברחוב הנשמות הטהורות" הגיע למקום ה־17 במצעד השנתי תשל"ג (1973). ברק כתב ביחד עם נתן כהן ושייקה פייקוב, את השיר "חלפה שנה", אותו הלחין ועיבד נתן כהן. השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל בספטמבר–דצמבר 1973 והגיע לפחות למקום התשיעי.
ברקוביץ' למד אמנות במכון אבני (1977-1975) ואמנות מעשית אצל רפי לביא (1977-1979). סיים תואר שני בעיצוב לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1981).
הפקת התיאטרון הראשונה אותה עיצב הייתה "פונדק הרוחות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר 1980. במהלך השנים עיצב כמאה הפקות של תפאורה ותלבושות לתיאטרון בחאן הירושלמי, הקומה השלישית, הספרייה, תיאטרון נווה צדק, המדרגות, בימת הקיבוץ, תיאטרון ילדים ונוער (אורנה פורת), ללהקות המחול ענבל ובת שבע ולהפקות אופנה.
הקים את "אחד העם 90", הגלריה השיתופית הראשונה בישראל שפעלה מאפריל 1982 עד ינואר 1986. הייתה זו הגלריה הראשונה שהוקמה כיוזמה פרטית על ידי האמנים עצמם, מומנה ונוהלה על ידם, ללא כוונת רווח והיא זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב. הגלריה פעלה ברחוב אחד העם 90, פינת שיינקין. שותפותיו להקמת ולניהול הגלריה היו רונית דברת ושרה חינסקי.
בגלריה הוצגו 64 תערוכות והציגו 116 אמנים.
ברקוביץ' הוא ממקימי בית הספר לאמנות ועיצוב "מימד לאמנות חזותית" שהוקם בשנת 1983 ופעל ברחוב ברנר 17 ואחר כך ברחוב נחלת בנימין עד שנת 2000. ב-2001 התאחד עם אסכולה והפך לאסכולה מימד עד לסגירתו ב-2005. קבוצת "מימד", פעלה לצד בית הספר, בשנים 1988–1990, ביחד עם טוביה אברהם, יגאל עוזרי, אבי עזרא, שמחה שפייזר ורוני ראובן. חברי "מימד" (פרט לראובן) לימדו בבית הספר "מימד לאמנות חזותית". הם הציגו יחדיו ואירחו אמנים נוספים. קבוצת "מימד" החלה לפעול בגלריה "מימד קטן" בחנות "פרוזה" בדיזנגוף סנטר ומשפעילותה התרחבה, נפתחה גלריה "מימד" ברחוב פינסקר פינת טרומפלדור. הקבוצה ערכה פרויקטים אמנותיים, תערוכות והרצאות בפריפריה, בקיבוצים ובמושבים.
מאז שנת 2005 ברקוביץ' מנהל אמנותי ואוצר של בית האמנים תל אביב.
במשך ארבע שנים היה מנהל אמנותי ואוצר קבוע של הגלריה העירונית "החווה", חולון, שהציגה אמנות אקולוגית ועיצוב. אצר עד היום (2018) במסגרת שונות, מאות תערוכות בהן תערוכות מוזיאליות דוגמת פורום המוזיאונים, מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון ינקו דאדא ועוד.
בשנים 1993–1994 היה בעל מדור עיצוב בעיתון חדשות. בשנים 1996–2006 היה בעל מדור שבועי לעיצוב במוסף "גלריה" בעיתון "הארץ"; מפרסם מאמרים לעיצוב במגזינים מקצועיים שונים, ביניהם "בניין ודיור".
הוראה
בשנת 1982 היה ברקוביץ' ממייסדי המכללה לאמנות חזותית "מימד", תל אביב, ביחד עם יגאל עוזרי וטוביה אברהם. ברקוביץ' לימד רישום וציור במימד וכיהן כאחראי על תוכניות הלימוד, כמנהל וכסגן מנהל בית הספר. לאחר ב-2002 עזב את "מימד".
מקים ומרכז המגמה לאמנות ב"תיכון אלון", רמת השרון (1989-1985).
בשנת 1981 ואחר כך משנת 2010 מרצה לאמנות ולעיצוב במכון הטכנולוגי, חולון (בו הוא מעביר קורס על אוצרות); במהלך השנים לימד בסמינר הקיבוצים, תל אביב; מכללת בית ברל; המכללה לאמנות חזותית מימד, תל אביב; תיכון אלון, רמת השרון; האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב; המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
חיים אישיים
אריה ברקוביץ' נשוי לדפנה גרייף, מעצבת גרפית ולהם בן ובת.
סמאר בדאווי
עטלף בעל זנב
עטלף-פירות
עטלף-פירות-מאכן-הד
עטלף-פירות-זנוב
קפוצין שחור-פס
קרב שביל קוקודה
ישיבת באר יצחק
מסכת טבע האדם
איגנץ בריל
איגנץ בריל (בגרמנית: Ignaz Brüll; 7 בנובמבר 1846 - 17 בספטמבר 1907) היה פסנתרן ומלחין יהודי יליד מוראביה, שחי ופעל בווינה.
האופרות של בריל כוללות את "צלב הזהב" (Das Goldene Kreuz), שנכללה ברפרטואר האופראי למשך כמה עשורים לאחר הפקתה הראשונה בשנת 1875, אך במשך הזמן נשכחה לאחר שהמשטר הנאצי אסר על הצגתה עקב מוצאו היהודי של בריל. בריל כתב גם מספר לא גדול של יצירות בנויות היטב לאולם הקונצרטים ולרסיטלים. סגנונו של בריל היה מלא-חיים אך שמרני בגלוי, במורשתם של מנדלסון ושומאן.
בריל זכה להערכה רבה גם כפסנתרן קונצרטים רגיש. ברהמס הזמין דרך קבע את בריל לנגן עמו בהופעות פרטיות עיבודים לארבע ידיים של יצירותיו החדשות. למעשה, בריל היה חבר בולט בחוג ידידיו המוזיקליים והספרותיים של ברהמס, שהוא ואשתו הרבו לארח.
בשנים האחרונות, זכתה המוזיקה הקונצרטנטית של בריל לתחייה מחודשת על גבי תקליטורים, ואפשר להשיג הקלטות מבוקשות של הקונצ'רטי לפסנתר ושל יצירות לא-ווקאליות אחרות שלו.
בשנת 1872 התמנה בריל לפרופסור במכון הוראק בווינה.
חייו.
ילדות ונעורים.
בריל נולד בפרוסניץ, מוראביה, בנם הבכור של קתרינה שרייבר וזיגמונד בריל. הוריו היו סוחרים יהודים אמידים ומוזיקאים חובבים נלהבים; אמו ניגנה בפסנתר ואביו היה זמר בריטון. ב-1848 העבירה המשפחה את עסקיה לווינה, שם חי בריל ועבד עד סוף ימיו.
בריל התחיל ללמוד נגינה בפסנתר בסביבות גיל שמונה, אצל אמו, וכישרונו התבלט עד מהרה. על אף מעמדו כיורש לעסק המשפחתי, השתכנעו הוריו בעתידו המבטיח כפסנתרן והחליטו להעניק לו הכשרה מוזיקלית רצינית. בגיל עשר החל ללמוד אצל יוליוס אפשטיין, פרופסור בקונסרבטוריון של וינה וידיד של ברהמס. כעבור שנה, ב-1857, החל ללמוד הלחנה אצל יוהאן רופינאצ'ה; הדרכה אינסטרומנטלית באה בהמשך, אצל פליקס אוטו דסוף.
בשנת 1860, בן 14, החל בריל לחבר את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר, שבוצע לראשונה כעבור שנה בווינה, בנגינת אפשטיין. יצירת הנעורים הזו תפסה עם הזמן מקום של קבע ברפרטואר הפסנתרני של בריל עצמו: הוא ניגן אותה בווינה (1869), ברלין (1871) ואנגליה (ליברפול, מנצ'סטר ולונדון, 1881). בארצות הברית נעשה הקונצ'רטו לפופולרי הודות לריצ'רד הופמן, שניגן אותו בבכורה האמריקאית בשנת 1880. עידוד נוסף לפיתוח קריירה מוזיקלית בא מן הפסנתרן-מלחין הנודע אנטון רובינשטיין.
הצלחה ו"צלב הזהב".