הארט שיחק בנבחרת הנוער של אנגליה, לאחר מכן שיחק גם בנבחרת עד גיל 21. הארט נכלל בסגל הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 של שנת 2007 והיה השוער הראשון באליפות של שנת 2009, עת העפיל עם נבחרתו לגמר הטורניר. בחצי הגמר שיחקה אנגליה מול שוודיה, והארט עצר פנדל במהלך דו-קרב בעיטות עונשין בו ניצחה נבחרתו 4–5. הארט הורחק ממשחק הגמר כיון שקיבל כרטיס צהוב לאחר שניגש לשוחח עם בועט פנדל שוודי, והחמיץ את משחק הגמר בו אנגליה הובסה על ידי גרמניה 4-0.
ב-1 ביוני 2008 ערך את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות נגד . הארט היה בסגל הנבחרת האנגלית למונדיאל 2010 אך לא שיחק בטורניר. לאחר פרישתו של דייוויד ג'יימס מהנבחרת, הפך הארט לשוער המוביל של אנגליה, והיה השוער הראשון של הנבחרת ביורו 2012, במונדיאל 2014 וביורו 2016.
רבי ברכיה
רבי ברכיה (או רבי ברכיה הכהן) היה מגדולי חכמי האגדה בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל. רוב מאמריו עוסקים באגדה ורק מאמרים בודדים בהלכה מצויים ממנו. במדרשים שמו של רבי ברכיה נפוץ ביותר. לעומת זאת בתלמוד הבבלי הוא מופיע פעמים בודדות בלבד.
רבותיו.
רבו המובהק היה רבי חלבו. משמו ומשם רבו, רבי שמואל בר נחמני, הוא מרבה למסור מאמרים באגדה. כן הוא מוסר ממאמרי הדרשנים המפורסמים: רבי לוי, רבי אבא בר כהנא, רבי יהודה בר סימון ודרשנים מדורות קודמים.
משפחתו.
רבי ברכיה מכונה לעיתים "הכהן". שמו של אביו היה רבי חייא ושניהם יחד מסרו דברי אגדה. כן מסר רבי ברכיה מסר בשמו של אביו אחיו היה האמורא רבי שמואל שמוזכר כמה פעמים בתלמוד הירושלמי בענייני הלכה. נכדו, בן בתו, היה רבי חייא.
סלמאן נאטור
סלמאן נָאטוּר (בערבית: سلمان ناطور; 3 ביולי 1949 - 15 בפברואר 2016) היה סופר, עיתונאי ומחזאי דרוזי ישראלי.
ביוגרפיה.
סלמאן נאטור נולד בדלית אל-כרמל. סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1976. שימש כעורך התרבות של עיתון "אל אתיחאד" וערך את הירחון "אל-ג'דיד" לספרות ואומנות בין השנים 1977 ועד 1990.
בשנת 1982 היה מזכיר ועד הסולידריות עם תושבי רמת הגולן הסורים, בני העדה הדרוזית, בעת שביתתם הגדולה נגד סיפוח הגולן לישראל ועקב כך הוטל עליו מעצר בית לשישה חודשים.
בשנת 1986 היה ממייסדי ועד היוצרים הישראלים והפלסטינים נגד הכיבוש. חבר הנהלה בעמותות רבות ביניהן: מדרשת "אדם", "איגוד כללי של סופרים בישראל", העמותה לפיתוח המוזיקה הערבית, יו"ר ארגון "אעלאם" לתקשורת ערבית, ובארגון "עדאלה". ניהל בין השנים 2011–2015 את פרויקט "מרחבים תרבותיים" במרכז מוסאוא, לזכויות האזרחים הערבים בישראל. כתב את הפרק על התרבות הערבית במסמכי החזון של האוכלוסייה הערבית בישראל.
היה מנהל מכון אמיל תומא לעיונים פלסטיניים וישראליים בחיפה, וערך את כתב העת "סוגיות ישראליות", היוצא לאור ברמאללה. נאטור פרסם כעשרים ושמונה ספרים, שכוללים סיפורת, סיפורים קצרים, רומן וביקורת תרבות וחברה.
בין ספריו: "מאמרים בהגות ופילוסופיה" (1971), "מאחורי המלים" (סיפורים קצרים 1972), "אתה הרוצח, שייך" (רומאן 1976) "מסבאת הכפר" (סיפורים 1986) "סופר זעם – מונולוג ישראלי" (סאטירה 1985) 4 ספרי ילדים, 5 ספרי מסות וביקורת. את ספרו "הולכים על הרוח" כתב בערבית ובעברית בשנת 1992. ספרו "זיכרון" ראה אור בבית לחם בשנת 2006. "מסע מדברי, טרילוגיה" ראה אור בעמאן ורמאללה בשנת 2009. הרומן האחרון שכתב, "היא, אני והסתיו," ראה אור בחיפה בשנת 2011 ופורסם בתרגום עברי של יהודה שנהב, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
נאטור היה גם מתרגם פורה ותרגם את "הזמן הצהוב" מאת דויד גרוסמן, "שיחות על מדע וערכים" מאת ישעיהו ליבוביץ, "איזה מלחמה נהדרת", מאת דן יהב, "חינוך לגלותיות" מאת אילן גור זאב, "על התיאטרון הישראלי" מאת שמעון לוי. כמו כן תרגם וערך 4 אנתולוגיות שירה וסיפורת עברית שראו אור ברמאללה ועוד תרגם 4 מחזות לילדים מעברית לערבית שהוצגו בתיאטרון בית הגפן וכן את המחזות "ויה דולורוזה" של דייוויד הר עבור תיאטרון הקאמרי ו"אב הבית" של הרולד פינטר עבור התיאטרון העירוני בחיפה. כתב 5 מחזות בערבית שהוצגו על בימות בישראל ומחוצה לה, ביניהם: מחזהו הראשון, "הביצה", משנת 1982, בוים בידי ריאד מסארווה אך הצנזורה אסרה הצגת המחזה. המחזה "נחיתת אונס" הועלה בערבית בתיאטרון הלאומי הפלסטיני (אל-חכּוואתי) בשנת 1999 והועלה שוב ב 2009 בתיאטרון "חכּאיא" ברמאללה, וכן הוצג בפסטיבלים במרוקו, סוריה, קטר, אבו דאבי ולוב ובעברית, בתיאטרון העברי-ערבי ביפו בשנת 2004. המחזה "זיכרון", הצגת יחיד שביים אדיב ג'השאן, הועלה בתיאטרון "אל-סראיה" בשנת 2003.
נאטור היה מיוזמי וממקימי חוג המתרגמים מערבית לעברית במכון ון ליר בירושלים וסדרת מַכְּתוּבּ העוסקת בתרגום יצירות מהתרבות והספרות הערבית לעברית. בשנת 2017 ראה לאור הספר "הולך על הרוח", טרילוגיה של שלוש יצירות של סלמאן נאטור ("מסע על מסע", "הולכים על הרוח", "המתנה"). הספר פורסם לאחר מותו של נאטור ומתרגם הספר, יונתן מנדל, הקדיש את הספר "לסלמאן נאטור ולרוחו החיה". הספר פורסם בהוצאת "עולם חדש" כסנונית הראשונה של הוצאת "מַכְּתוּבּ", המוקדשת לתרגום ספרות ערבית לעברית.
תרגומיו.
נאטור תרגם מעברית לערבית:
מישל מירובסקי
מישל מירובסקי (Michel Mirowski; 24 באוקטובר 1924 - 26 במרץ 1990) היה רופא קרדיולוג יהודי-פולני-ישראלי-אמריקאי אשר פיתח את הדפיברילטור האוטומטי המושתל הראשון בתוך קוצב לב.
ביוגרפיה.
נולד בוורשה בירת פולין כמרדכי פרידמן (Mordechai Frydman). אמו נפטרה ממחלת לב בגיל 34, בהיותו ילד. בהמשך, אביו, שחשש מאנטישמיות, שינה את שם המשפחה לשם שיישמע פולני יותר - מירובסקי, ושינה גם את שמו הפרטי של בנו למייצ'יסלב (Mieczysław).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה לאוקראינה, שם הסתתר במשך חמש השנים הבאות בזהות בדויה. ב-1944 התגייס ושימש כקצין ברגימנט פולני. בתום המלחמה נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת גדנסק. הוא גילה כי כל משפחתו נספתה בשואה, היה לציוני ועלה לארץ ישראל. ואולם, היות שבארץ לא פעלו באותה תקופה בתי ספר לרפואה, הוא שב לאירופה ולמד רפואה בליון שבצרפת.
בשנת 1954 חזר לישראל הצעירה, והחל לעבוד בבית החולים תל השומר כאסיסטנט הבכיר לפרופ' הרי הלר. אחר כך התמחה בקרדיולוגיה במכון הקרדיולוגי במקסיקו סיטי. עם חזרתו לארץ שימש כקרדיולוג בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 1966 החל פרופ' הלר לסבול מטכיקרדיה חדרית (הפרעה בקצב הלב), ונפטר כעבור שבועיים.
מירובסקי ניסה להגות שיטה שתוכל למנוע מוות כמו זה של הלר. הוא הגה את הרעיון של מכשיר שיושתל בלב, יזהה בעיות בקצב הלב וינסה לתקנן באמצעות זרם חשמלי. בשנת 1968 היגר מישראל לבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית, שם החל בניסויים קלינים בבעלי חיים. בשנת 1970 פרסם לראשונה את התוצאות, אולם זכה לתגובות סקפטיות מהקהילה הרפואית. בשנת 1975 הושתל המכשיר בלב של כלב. בשנת 1980 הושתל המכשיר הראשון בלב אדם, בבית החולים ג'ונס הופקינס (המסונף לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור). המכשיר שיוצר נמכר על ידי חברת Intec-Medrad, שהקים מירובסקי עם שותפים, חברה שנמכרה בשנת 1985 לענקית התרופות אלי לילי.
היה נשוי לאנה ואב לשלוש בנות. נפטר בשנת 1990, בן 66 במותו.
מירובסקי דיבר שפות רבות, בהן יידיש, פולנית, רוסית, עברית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
אחד הבניינים של אוניברסיטת "ג'ון הופקינס" וגם הקתדרה לקרדיולוגיה שם קרויים על שמו.
הוא זכה להיכלל ב"היכל התהילה הלאומי של הממציאים" (National Inventors Hall of Fame, מוזיאון ממשלתי אמריקני באוהיו).
כל אלמנה ויתום לא תענון
כָּל אַלְמָנָה וְיָתוֹם לֹא תְעַנּוּן הוא איסור מן התורה לצער אלמנה ויתום.
המקור בתורה.
נאמר בתורה:
במכילתא (מסכתא דנזיקין, פרשה יח) נחלקו תנאים על אזכור האלמנה והיתום: לדעת רבי ישמעאל דין האלמנה והיתום ככל אדם, שאסור לענותו, והוזכרו רק כדוגמה ("דיבר הכתוב בהווה". רש"י). לדעת רבי עקיבא הכתוב עוסק באלמנה ויתום בלבד.
פוסקי ההלכה נטו לדעת רבי עקיבא.
לדעת הרמב"ם (ספר המצוות, לא תעשה רנ"ו) איסור זה נמנה כלאו אחד משס"ה מצוות לא תעשה. הרמב"ן (בהשגותיו שם) חולק, ולדעתו המילה "אם ענה תענה אותו" (שמוסבת הן על האלמנה והן על היתום, אך בלשון יחיד) מלמדת שכל אחד מהם נמנה כלאו בפני עצמו.
האלמנה והיתום.
ה"אלמנה" מוזכרת במקרא פעמים רבות בין העניים הזקוקים לתמיכה חומרית. ברם, בהקשר כאן מציינים הראשונים שהדברים אמורים גם באלמנה עשירה ואפילו אלמנתו של מלך, מפני ש"דמעתה מצויה ונפשה שפלה". הדבר נלמד מהלשון המכלילה: "כל אלמנה". יש שהעלה אפשרות שדין זה נוהג גם בגרושה.
"יתום" הוא היתום מאב או מאם, וכל עוד הוא תלוי באחרים ואיננו מסוגל להתפרנס בכוחות עצמו
איסור ה'עינוי' וחובת הסיוע.
במכילתא למדו מכפל הלשון "אם ענה תענה" שאין הבדל בין עינוי מרובה למועט. אף הובאה במדרש דוגמה קיצונית ל'עינוי', שכאשר יתום ואלמנה באים לרב לשאול שאלה, והוא מתעכב "עד שתהא גומע כוסך, או עד שתהא נועל סנדלך, או עד שתהא עוטף טליתך" - הרי זה 'עינוי'.
פוסקי ההלכה למדו מכאן לא רק איסור על התנהגות שלילית כלפי יתום ואלמנה, אלא גם חיוב לדאוג לרווחתם.
כך הגדיר הרמב"ם (הלכות דעות ו, י) את המצווה: