ליפאטי ניגן ברסיטל האחרון שלו, שגם הוקלט, ב-16 בספטמבר 1950 בבזאנסון שבצרפת. חרף מחלתו הקשה, הגיש פרשנויות שאין דומה להן לפרטיטה בסי במול מז'ור מאת באך, הסונאטה בלה מינור של מוצרט, האימפרומפטי בסול במול מז'ור ובמי במול מז'ור מאת שוברט, ושלושה עשר מתוך ארבעה עשר הוואלסים אשר לשופן — ליפאטי ניגן אותם לא לפי סדר פרסומם, כמקובל, אלא לפי סדר שקבע בעצמו. ואלס מספר 2 היה האחרון ברשימה, אך בהגיעו אליו, כאשר סיים לנגן את כל שלושה עשר הוואלסים האחרים, היה תשוש מכדי לנגנו; במקומו הציע לקהל את העיבוד של מיירה הס לכוראל Jesus bleibet meine Freude מאת באך. ליפאטי מת פחות משלושה חודשים אחרי הרסיטל. הוא נקבר בבית הקברות שן-בור שבמחוז ז'נבה. אשתו מדלן, מורה נודעת לפסנתר, נקברה לצידו לאחר מותה בשנת 1982.
רפרטואר.
היושרה והטכניקה פסנתרנית בנגינת ליפאטי הגיעו לדרגות הגבוהות ביותר, ושירתו אותו במאמציו למצוא את השלמות המוזיקלית שחיפש. הוא נודע בעיקר בפרשנויותיו לשופן, מוצרט ובאך, אך הקליט גם את "אלבורדה דל גרסיוסו" מאת ראוול, יצירות מאת ליסט וג'ורג'ה אנסקו, והקונצ'רטי לפסנתר מאת שומאן וגריג. תקליט הוואלסים של שופן בנגינתו הופק והוצע למכירה שוב ושוב מאז יציאתו לאור, וחובבי מוזיקה רבים מבכרים אותו על הקלטות אחרות.
ליפאטי לא הקליט מעולם שום יצירה של בטהובן. הנחה נפוצה, אך שגויה, היא שליפאטי לא ניגן מיצירות בטהובן עד מועד מאוחר בקריירה שלו. למעשה, ניגן ליפאטי פעמיים את קונצ'רטו הקיסר בעונת 1940–1941 בבוקרשט והתכונן להקליט אותו לחברת EMI בשנת 1949. מזכר פנימי של וולטר לג, מפיק התקליטים של ליפאטי, מ-23 בפברואר 1948, מראה כי "ליפאטי גמר אומר להקליט קונצ'רטו של בטהובן בשנת 1949", ומזכיר את "קונצ'רטו הקיסר", מאחר שליפאטי כבר ניגן אותו בעבר. כמו כן, סונאטת ולדשטיין נמצאה בקביעות ברפרטואר של ליפאטי מאז 1936.
הקלטת הקונצ'רטו הראשון לפסנתר מאת שופן, שהוקלטה בהופעה חיה בשווייץ במאי 1948 ויצאה במקור כשעל גב התקליט שמו של ליפאטי, התגלתה כהקלטה בנגינת אדם אחר — ב-1981 התברר שהאלינה צ'רני-סטפנסקה, פסנתרנית פולנייה, הזוכה בתחרות שופן הרביעית ותלמידה של קורטו גם היא, היא המנגנת בהקלטה, עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בניצוח וצלאב סמטאצ'ק. אף על פי כן, במועד מאוחר יותר נמצאה הקלטה אותנטית של ליפאטי לקונצ'רטו מאת שופן.
מורשת.
השליטה, היופי והכנות הניכרים בהקלטותיו של ליפאטי ממשיכים לתת השראה ולרומם את רוחם של פסנתרנים וחובבי מוזיקה בעולם כולו. נוסף על הישגיו הגדולים בנגינה בפסנתר, היה ליפאטי גם מלחין. הוא הלחין בסגנון נאו-קלאסי, שניכרו בו השפעות צרפתיות ורומניות. ב-1997, שנים לאחר מותו, התקבל ליפאטי כחבר באקדמיה הרומנית.
נהרא נהרא ופשטיה
נהרא נהרא ופשטיה הוא ביטוי שבא להעניק לגיטימציה למנהגים שונים בהלכה היהודית. הביטוי מגיע מארמית בבלית ותרגומו הוא - "נהר נהר ומסלולו", כלומר כשם שלכל נהר מסלול זרימה משלו ואין בכך הפרעה למסלול זרימתו של הנהר האחר, כך יש מקום לשני מנהגים שונים במקביל, ואין בכך כל פסול.
בתלמוד הבבלי מופיע ביטוי זה פעמיים, ביחס להלכות שחיטה וביחס להלכות טרפות.
בעוד שבתלמוד מובא הביטוי ביחס להלכה עצמה, הפוסקים משתמשים בו בדרך כלל ביחס לשינויי מנהגים שאינם מחלוקות הלכתיות ממש. ה"משנה ברורה" למשל מתבטא בסגנון זה, ביחס לשאלה עד אימתי מוסיפים "ולכפרת פשע" בתפילת מוסף של ראש חודש בשנה מעוברת. ישנם האומרים זאת בכל ראשי החדשים שבשנה זו, וישנם שאומרים אותו רק עד ראש חודש אדר השני. המשנה ברורה קובע: "ובכל אלה נהרא נהרא ופשטיה, וכל אחד יעשה כמנהג המקום".
כיום משתמשים בביטוי בצורה כוללנית, כאשר באים לבטא את זכותה של כל עדה וכל חוג או חסידות, לנהוג בדרך המקובלת אצלו, מבלי שיהיה עליו לבטל את דעתו כלפי עדות וחוגים אחרים.
הקומפניון דה לה שנסון
הקומפניון דה לה שנסון (בצרפתית: Les Compagnons de la chanson) הייתה חבורת זמר צרפתית שפעלה בצרפת במשך ארבעה עשורים (1941–1985) ופרסמה עשרות להיטים. הלהקה, שכללה גברים בלבד, הופיעה בישראל חמש פעמים, והשפיעה רבות על המוזיקה הישראלית בשנות החמישים והשישים, בין השאר על סגנון הלהקות הצבאיות, ובמיוחד על להקת התרנגולים. אחדים משיריה זכו בשנות ה-60 וה-70 לגרסאות עבריות.
הקמת הלהקה.
הלהקה הוקמה ב-1941, בתחילת הכיבוש הגרמני בצרפת במלחמת העולם השנייה. תחילה נקראה הקבוצה "Les Compagnons de la Musique" (ידידי המוזיקה) ורק ב-1946 שינתה את שמה ל-"Les Compagnons de la chanson" (ידידי השיר).
ב-1941, בליון שהייתה תחת ממשל צבאי גרמני, הקים מנצח המקהלות הצעיר לואי לייבאר (Louis Liébard) חבורת זמר שהורכבה מצעירים בני משפחות "Compagnons de France" - גילדת בעלי מלאכה וקרא לחבורה "Les Compagnons de la Musique". חבורת הזמר הופיעה תחילה באזור מרכז צרפת והרפרטואר שלה כלל שירי עם. לייבאר היה מנצח מחמיר והקפיד על טכניקת השירה ועל משמעת אמנותית. פרד מלה (Fred Mella), בנו של מהגר איטלקי, הצטרף ללהקה ב-1943 כדי להתחמק מהגרמנים וקולו הייחודי הפך אותו במהרה לסולן הלהקה. במהלך שנותיה הראשונות של הלהקה לא היה הרכבה יציב וחלק מחבריה עזבו את הלהקה עם סיום המלחמה.
ב-1944, ערכו את הופעותיהם הראשונות בפריז. באחת מההופעות, שהייתה חלק מקונצרט חגיגי שהוקדש לעובדי מסילת הברזל, השתתפה גם אדית פיאף, שהייתה כבר באותה עת כוכבת. היא התרשמה מהאיכות הקולית של הלהקה והחליטה לכוון אותם לרפרטואר מודרני יותר. בעת שחרור צרפת הצטרפו הקומפניון למקהלת תיאטרון הצבא הצרפתי ונעו בעקבות הכוחות הלוחמים של הארמייה הראשונה בפיקודו של ז'אן דה לטר (Jean de Lattre de Tassigny) שנלחמה עדיין בצפון צרפת. באותה עת הצטרפו שני חברים חדשים ללהקה וב-1946, לאחר שהמנצח לייבאר עזב את הקומפניון, הצטרף חבר נוסף וגובש ההרכב של תשעה גברים שהיה קבוע במשך שנותיה המוקדמות של הלהקה:
ההצלחה.
ההצלחה הגיעה ב-1946, בעת שהלהקה ליוותה את אדית פיאף באחד משיריה המפורסמים, "Les Trois Cloches" (שלושת הפעמונים), שנכתב על ידי ז'אן וילאר ז'יל (Jean Villard Gilles). התקליט נמכר במיליון עותקים והקומפניון הפכו במהירות ללהקה מוכרת ואהודה בצרפת. פיאף גם לקחה אותם למסע ההופעות שלה בניו יורק ואחר כך בחלקים נוספים בארצות הברית והם זכו להצלחה רבה במידה כזו שמסע ההופעות נמשך חמישה חודשים. ב-1948 הם שבו לארצות הברית, הפעם ללוס אנג'לס ולחוף המערבי ושוב זכו להצלחה גדולה. ב-1949, בעת שערכו מסע הופעות בקוויבק נישאו שניים מחברי הלהקה לנשים מקומיות. אחד מהם, פול ביסונו, השתקע בקוויבק ועזב את הלהקה ובמקומו הצטרף אחיו הצעיר של פרד מלה, רנה.
הלהקה החלה להופיע באולמות הגדולים של פריז והמשיכה לשתף פעולה עם אדית פיאף ולצאת למסעות הופעות מעבר לים. תקליטיהם זכו להצלחה וכל תקליט נמכר טוב יותר מקודמו. להיטיהם הגדולים בסוף שנות ה-40 היו "Céline", "Dans les prisons de Nantes" ו-"C'est pour ça", ו-"le Galérien" (ללחנו של לאו פול, אביו של מישל פולנרף) ב-1950. ב-1952 החליף ז'אן ברוסול את מארק אראן שעזב על מנת להיות הזמר המוביל בלהקה אחרת. כך זכתה הלהקה לחבר שהיה גם מחבר וגם מעבד מוזיקלי. בשנות החמישים חלק גדול מהרפרטואר של הקומפניון היה גרסאות כיסוי של להיטי התקופה, גם להיטים צרפתיים וגם זרים (בייחוד להיטים אמריקאים). בין השנים 1950 ו-1955 הופיעה הלהקה תשע פעמים במופע של אד סאליוון.
ב-1956 חל שינוי נוסף בהרכב הלהקה. ז'אן אלבר פרש במטרה לפתח קריירת סולו והחליף אותו ז'אן-פייר קלווה שהיה גיטריסט צעיר ובעל קול ערב. במהלך שנות החמישים הוציאה הלהקה להיטים נוספים וביניהם: "Lettre à Virginie", "le Violon de tante Estelle", "San Francisco", "Gondolier", "Guitares et tambourins", "Si tu vas à Rio" ו-"le Marchand de bonheur".
ב-1961 חגגו הקומפניון 20 שנה ליסוד הלהקה. במהלך שנים אלו יצרו חברי הלהקה, בינם ובין עצמם, חלוקת תפקידים, דבר שיצר עבורם מסגרת חיים מאורגנת והקל עליהם את ההתמודדות עם ההצלחה ועם שגרת מסעי ההופעות. כל חבר ראה עצמו כמחויב וכאחראי לתחום מסוים בחיי הלהקה. ז'ובר היה אחראי לחוזים וליחסי הציבור. בורגיניון להעמדה הבימתית, סאבה לכספים ולתאורה, רנה מלה לתלבושות, ברוסול לכתיבת השירים ולעיבוד המוזיקלי (לעיתים נעזר בקלווה בתחום ההלחנה) ולנסלו היה אחראי לתיעוד. כל הפרטים היו מתוכננים ומאומה לא הושאר ליד המקרה. חשיבות יתרה ניתנה לתחום החוזים הכספיים, לביטחון הכספים ולחלוקתם השווה בין חברי הלהקה. אופי התנהלות זה היה אחד מהגורמים החשובים שאפשרו ללהקה קריירה כה ארוכה.
עלייתם של הזרמים הפופולריים במוזיקה המערבית הקלה הפופ והרוקנ'רול לא פגעו בפופולריות של הלהקה והיא המשיכה להופיע בהצלחה רבה בצרפת ובכל רחבי העולם. ב-1964 הם הופיעו באולם אולימפיה בפריז במשך חמישה שבועות ואז פנו לברית המועצות, שם הופיעו ב-25 קונצרטים. משם המשיכו להופעות בישראל (היה זה ביקורם הרביעי בישראל) ולהופעות באפריקה, בקנדה ובארצות הברית. בשנים אלו נמכרו כ-500,000 תקליטים של הלהקה מדי שנה. בשנות השישים בלטו להיטיהם: "Verte campagne" ,"Roméo" ,"Un Mexicain" ,"la Chanson de Lara" ,"En écoutant mon coeur chanter" ו-"Quand la mer monte".