המילה שאילתה שבה לשימוש בעקבות הצעתו של זלמן שזר, לימים נשיא ישראל השלישי. בערך בשנת 1945 חיפש דוד רמז, יו"ר ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות באותה עת, חלופה עברית למילה אינטרפֵּלציה (interpellation); הוא פנה אל שז"ר, והלה הציע מיד לייחד להוראה זו את המילה הקיימת שאילתא
דיני השאילתה בכנסת.
על השאילתה להיות מנוסחת בתמציתיות ובנייטרליות ולעסוק בסוגיה ספציפית וקונקרטית. יושב ראש הכנסת רשאי לפסול או לנסח מחדש שאילתות פגומות. לשר הנשאל ניתנים 21 יום להשיב על השאילתה, ויושב ראש הכנסת רשאי להוסיף עליהם עוד 21.
התשובה לשאילתה מוקראת על ידי השר הנשאל - או על ידי שר אחר לאחר אישור יושב ראש הכנסת - במליאת הכנסת, אלא אם כן השואל אינו נוכח, ואז התשובה מועברת לפרוטוקול הישיבה מבלי שתוקרא; רשאי השואל לבקש שהתשובה תישלח אליו בדואר או תפורסם ב"דברי הכנסת" מבלי שתוקרא. בנוסף לכך, רשאי השר לסרב לענות לשאילתה אם הוא חושב שיש בהקראת התשובה בפומבי משום נזק למדינה.
לאחר מתן התשובה, רשאי חבר הכנסת השואל לשאול עוד שאלה קצרה בעל פה – לפי אותן ההגבלות החלות על השאילתה הרגילה; השר המשיב יכול להשיב על שאילתה נוספת זו בעל פה, לסרב להשיב אם תהיה בתשובה פומבית משום פגיעה במדינה, או לבקש שהשאילתה הנוספת תוגש לו בכתב - במקרה זה חייב השר להשיב עליה תוך 7 ימים.
שאילתה במועצת עיר.
על פי פקודת העיריות רשאי חבר מועצת עירייה להגיש לראש העירייה שאלה המנוסחת "בקיצור נמרץ" לא יאוחר מ־48 שעות לפני תחילת ישיבת מועצה ועל ראש העיר להשיב בכתב ולהקריא את התשובה באותה ישיבה. כל חבר מועצה רשאי להגיש עד שתי שאילתות בכל ישיבה. השואל רשאי להציג, לאחר הקראת התשובה שאלה קצרה נוספת בעל פה שתענה במקום על ידי ראש העירייה או אדם מטעמו. תשובות לשאילות יינתנו בתחילתה של ישיבה מן המניין, השאילתות והתשובות יירשמו בפרוטוקול הישיבה.
נימיץ
כמאל אתאטורק
רפאל טרוחילו
עצבים
חומת סוגרים
חומת סוּגרים היא מערך הגנתי המורכב משתי חומות, חיצונית ופנימית. בתוך החלל הריק שבין החומות הוצבו קירות חוצצים, במטרה ליצור חדרים. לתוך החדרים הייתה גישה מדלתות תוך-עירוניות.
החדרים הפנימיים שימשו כחדרי אחסון, או מגורי חיילים בעתות שלום. בעתות מלחמה מולאו בעפר וכך ספקו לעיר הגנה רבה יותר מכל חומה מוצקה. כמו כן, מבנן הפשוט הנמיך את מחיר בנייתן. לתוך החומה לרוב הוכנסו מגדלים רבים שרוחבם עלה על רוחב החומה. נוסף למגדלים, שולבו בחומה שערי תאים.
המוקדמות במערכות הללו נמצאו בתל אל פול, כנראה אתר "גבעת שאול", לקראת תום תקופת הברזל I. מופעים מוקדמים נוספים של חומת הסוגרים בני המאה העשירית נמצאו גם בנחל ארנון (מואב הקדומה), העי (א-תל), המצפה (א-נצבה ליד רמאללה), גבעון ומכמש (חרבת א-דווארה). מאוחר יותר, בתקופת הברזל II, הפכה החומה לאופיינית עבור ערי המלכות החשובות כמגידו, גזר וחצור. היא ממשיכה להופיע באופן בולט במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה. יגאל ידין שיער כי בניין החומות הללו היה חלק יחיד במינו ממפעל הבנייה של המלך שלמה, כפי שמתואר במלכים א', ט', ט"ז : "...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר".
ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב שללו את התיקוף של ידין לגבי מערכות הגנה שכאלו, ובייחוד שערי תאים, באתרים דוגמת אשקלון. הארכאולוגים ישראל פינקלשטיין ודוד אוסישקין תיארכו את מרבית מרכיבי השכבה המכילה את השער התאי במגידו למאה התשיעית לפנה"ס. היותה של מגידו המפתח לחקר ארכאולוגיית הממלכה המאוחדת משפיע על תארוכי בניין החומות.
ארכאולוגים אחרים כמו עמיחי מזר טענו שאי אפשר לאשש בוודאות את התיאוריה של ידין, אולם מאידך הממצאים לא החלטיים מבחינת תארוך כדי לשלול אותה על סף. לכן לדעתם אף היום ניתן להחזיק בדעה זו.
נהר שאנון
פרה עיוורת
המנון איטליה
שיר האיטלקים () הוא ההמנון הלאומי של איטליה. מכונה גם ההמנון של מאמֶלי (על שם מחבר ההמנון, גופרדו מאמלי) ואחי איטליה (על פי השורה הפותחת של השיר).
ההמנון נכתב בג'נובה בשנת 1847, על ידי סטודנט בן 20 בשם גופרדו מאמלי.
ההמנון מדבר על ההיסטוריה האיטלקית, ובעיקר המאבק לאיחוד איטליה ושחרורה מעולה של האימפריה האוסטרית.
הוא מזכיר במקצת את ההמנון הצרפתי מבחינת התוכן. בשני ההמנונים מוזכרת יציאה לקרב, הקרבה וכו'. אף יש משפט זהה כמעט לחלוטין: .
מלחמת רוסיה - תורכיה (1768 - 1774)
חצצית
"חצצית" הוא שמו של אמצעי לפיזור הפגנות ומערכת נשק אל-הרג העושה שימוש ביידוי אבני חצץ לצורך פיזור הפגנות אלימות ומהומות.
פיתוח החצצית.
החצצית פותחה בידי רפא"ל עבור צה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה, מתוך כוונה שתשמש אמצעי לפיזור הפגנות שאיננו קטלני. הרעיון של שימוש באבני חצץ נבע מהסיכון המועט בהשלכת אבן קטנה, שגודלה בערך כגודל זית, לעבר המפגינים כמו-גם מהעלות הנמוכה של החצץ וזמינותו הרבה לעומת אמצעים אחרים לפיזור הפגנה.
בתחילה פותחה מערכת "חצצית" שנישאה על-גבי רכב ולאחר מכן פותחה גם מערכת דומה שנישאה על ידי מסוק.
מבנה החצצית.
עקרון פעולתה של מערכת ה"חצצית" מושתת על מכונה חקלאית לפיזור דשנים בשדות חקלאיים.
מערכת ה"חצצית" הותקנה על-גבי קומנדקר שנשא מכל ובתוכו חצץ. החצץ "הוזרם" למכל אחר שבו סבב במהירות ציר שממנו בלטו מספר זרועות קצרות, שבקצהן מעין שקע. אבני החצץ שנשפכו למכל זה נאספו לתוך שקעים
אלו ובגלל תנופת הסיבוב של הזרועות הושלכו החוצה, דרך פתח רחב שנקבע לרוחב המיכל, לעבר האזור שמול קדמת הקומנדקר. בגלל פשטות המנגנון התקבל פיזור בלתי מדויק, גם אם אחיד למדי, של מטר אבני חצץ שניתך למרחק של בערך 50-100 מטר לפני הקומנדקר.
לאחר פיתוח מערכת החצצית הרכובה, פותחה גם מערכת לפיזור חצץ ממסוק לאותה המטרה. המערכת המוסקת פעלה באופן שונה מאחר שלא היה בה צורך בזרועות מסתובבות כדי להשליך את החצץ לעבר המתפרעים. במערכת המוסקת החצץ פוזר דרך צינור, באמצעות כח הכובד בלבד, ממיכלים שהותקנו על המסוק.
שימוש בחצצית.
בעדותו בפני ועדת אור תיאר ניצב אליק רון את החצצית:
תוך זמן קצר התברר חוסר האפקטיביות של השימוש בחצצית. טווח זריקת אבני החצץ לא עלה על 100 מטר, והפגיעה בהמון מתפרע לא הייתה משמעותית.
דיפתריה
דִּיפְתֶרְיָה (באנגלית: Diphtheria; בעברית: קָרֶמֶת או אַסְכָּרָה) היא מחלה התוקפת בדרך כלל את דרכי הנשימה העליונות. לפני שהורכב לה חיסון הייתה מחלת הדיפתריה נפוצה וקטלנית ביותר.
פתוגניות.
המחלה נגרמת על ידי החיידק "Corynebacterium diphtheriae", מתג גרם-חיובי. תת-מינים בלתי-מזיקים של "C. diphtheriae" שוכנים דרך קבע בגרון ועל גבי העור. החיידק הפתוגני מתיישב באזור הגרון, הלוע, האף ובעיקר באזור החגורה הלימפטית על שם ולדייר. הנזק שנגרם על ידי החיידק הוא כפול:
סוגי דיפתריה.
מבחינים בין שלושה סוגי דיפתריה, לפי מוקד הדלקת. דיפתריה של האף הקדמי היא מחלה קלה בדרך כלל, והתסמין החמור ביותר שלה יכול להיות נזלת. דיפתריה של לוע האף (Nasopharynx) חמורה יותר ויכולה להביא לסיבוכים המוזכרים מטה. דיפתריה של העור היא שכיחה פחות משני הסוגים האחרים, ותסמיניה (פריחה, בעיקר) אינם חמורים.
הדבקה.
בשלושת הסוגים מדובר במחלה מידבקת ביותר. החיידק עובר מחולה לחולה דרך תרסיס (אירוסול טיפתי) - נזלת, התעטשות ושיעול או, במקרה של מחלת העור, במגע. חולים שהחלימו מהמחלה עלולים לשאת את החיידק הפתוגני אף שלושה חודשים לאחר ההחלמה.
סיבוכים.
למחלה מספר סיבוכים אפשריים, העלולים להופכה לקטלנית:
אפידמיולוגיה.
בעבר, הייתה הדיפתריה נפוצה בכל רחבי העולם, ובמיוחד באזורים של אקלים ממוזג. המחלה פוגעת במיוחד בילדים בגילאי 2-6. הדיפתריה הייתה מתגברת בתחילת החורף.
בעקבות תוכנית חיסונים נרחבת ברחבי העולם, הדיפתריה הפכה ממחלה נפוצה מאוד למחלה נדירה. בשנות ה-90 ברוסיה הייתה התפרצות גדולה ופתאומית של המחלה, כנראה עקב ירידה בשיעורי החיסון עקב התפרקות ברית המועצות. ב-2008 דווחו ברחבי העולם פחות מעשרת אלפים מקרים של דיפתריה, רובם בהודו.
ישראל.
בשנת 1951 נמנו בישראל 2557 מקרי דיפתריה ו-24 נפטרים. בשנת 1955 נמנו 1399 מקרים של דיפתריה, ו-9 נפטרים. בשנת 1956 נמנו 965 מקרים ו-2 נפטרים ובשנת 1957 693 מקרים ונפטר אחד.
בשנות ה-70 היו כמה התפרצויות קטנות של דיפתריה אצל בדואים בסיני ובאזור שכם, אך בעשורים האחרונים דווחו בישראל רק 5 מקרים של דיפתריה.
טיפול.
הטיפול בדיפתריה הוא באמצעות אנטי-רעלן המנטרל את השפעות הרעלן. בהתפרצויות נרחבות ניתנת לחולים אנטיביוטיקה, בעיקר פניצילין ואריתרומיצין; זו עוזרת רק במעט לריפוי המחלה, שכן השפעת הרעלן נמשכת גם לאחר מות החיידקים, אולם היא מונעת הדבקה והתפשטות המחלה.
תינוקות שנולדו לנשים שיש להן נוגדנים לדיפתריה, מחוסנים בעצמם למשך כמה חודשים מהלידה.
ברוב המדינות ניתן היום לילדים חיסון לדיפתריה (המשולב בחיסון לצפדת ולשעלת). החיסון עשוי מתערובת של רעלנים מנוקים. החיסון אינו מהווה הגנה מוחלטת מפני המחלה ואימונגניות פוחתת עם הגיל. אנשים מחוסנים עדיין יכולים להיות נשאים של החיידק וכן להדבק בדיפתריה של העור, כך המחלה יכולה לעבור לאנשים בלתי מחוסנים או לאלה אצלם כבר פג החיסון.
בספרות חז"ל.
מחלת האסכרה הייתה מוכרת כבר לחז"ל, והיא מוזכרת בכמה מקומות בספרות חז"ל:
דיפטריה
קרמת
אסכרה
קזבלנקה