מלץ פעל בתנועת "צעירי ציון" בפיוטרקוב, מאז הקמתה בוורשה ב-1918. כנציג התנועה לקח חלק פעיל בוועידת היסוד של המפלגה הציונית הסוציאליסטית בפולין ב-1921. בשנה זו, התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לרשויות המקומיות בפולין העצמאית. ומאז נעשתה תנועת "צעירי ציון" גורם עצמאי בחיים הציבוריים, הכלכליים, הפוליטיים והציונים בעיר ומלץ היה מנהיגה. בשנת 1924 וב-1931 נבחר מלץ לוועד הקהילה היהודית מטעם "צעירי ציון" ולסגן היושב ראש שלה. במשך שנות העשרים היה חבר הוועד של סניף המשרד הארץ ישראלי בעירו. בשנת 1930 היה ממארגני הפגנת מחאה נגד הממשלה בריטניה שגזרה נגד העלייה היהודית לארץ.
משנת 1926 ניהל מלץ את "הבורסה" של פיוטרקוב, פנימייה לעשרות נערים יתומים, בעיקר קורבנות הפוגרום שערכו גייסות גנרל ראול באלאכוביץ בקהילות היהודים בערים ובעיירות בגבול פולין-רוסיה. שימש גם כמורה ומחנך לנערי הפנימייה, ודאג כי יקבלו חינוך והשכלה יהודית וכללית, והכשרה מקצועית במסגרת בית הספר המקצועי "אורט".
משנת 1932 עבד בסניף המרכזי בוורשה. התנדב כאחראי הניהולי של המטבח לנזקקים שהיה ברחוב גרשה 14.
מלץ היה חבר במועצת העיר מ-1919. בשנת 1925 וב-1928 נבחר שוב להיות חבר המועצה העירונית של פיוטרקוב, כנציג "פועלי ציון" - צ"ס. הוא מונה ליושב ראש "הוועדה להיגינה ושמירת בריאות הציבור", וכשופט בבית משפט השלום. העבודה המשותפת של המפלגות הסוציאליסטיות היהודיות והפולניות במועצה הובילו לשיתופי פעולה רחבים. בין השאר, אורגנו הפגנות משותפות באחד במאי ברחבי העיר שכללו השמעת שירים ביידיש ובעברית, והופעת נואמים פולנים ויהודים שדיברו על סולידריות בין עמים. מלץ היה מעורב במועצה העירונית בקידום יוזמות מטיבות עם מצב היהודים בעיר ומוסדותיהם, מונעות ומוחות נגד יוזמות אנטישמיות ואנטי-ציוניות. במהלך כהונתו יזם בהצלחה קריאת רחוב בעיר על שם י"ל פרץ.
ב- 1933 נבחר מלץ על ידי הקונגרס הציוני העולמי הי"ח בפראג לחבר מועצת הסוכנות היהודית.
ב- 1934 נבחר מלץ לחבר וועד קרן היסוד בפולניה.
בארץ ישראל.
עלה לארץ עם משפחתו ב-7 בספטמבר 1936 באניה "ירוזלמה". וחי את מרבית שנותיו בתל אביב. התפרנס כפקיד בתנובה אקספורט, שהוקמה בסמוך להגעתו, ואחר כך בסולל בונה. הוא שרת במשמר האזרחי, שימש כשופט בבית משפט עירוני בתל אביב, והיה פעיל זמן מה במפא"י. אולם מרכז עולמו הייתה הקהילה בפולין: ביתו שימש בית חם ומקום התוועדות לכל יוצאי פיוטרקוב, והוא נחשב כ"מוכתר" של יוצאי עירו.
משנתגלה לו עומק האסון, שפקד את העם היהודי ואת משפחתו בשואה נשבר ליבו והוא קיבל על עצמו לדאוג לפליטי עירו ולשמר את זכר הקהילה. לשם כך הוקם, ב-21 באפריל 1943 "ארגון יוצאי פיוטרקוב והסביבה בישראל", שהוא היה מיוזמיו ומקימיו. ב-18 במאי 1943 נבחר מלץ ליו"ר הראשון של הארגון ושימש בתפקיד זה שנים רבות. במהלך שנים אלו שקד על איסוף מסמכים, תיעוד ומידע בנוגע לעיר ולבניה, יזם את מה שהפך למפעל חייו: "ספר יזכור" של העיר אשר יצא לאור ב-1965 בעריכתו, יחד עם נפתלי לאו-לביא, לשימור הזיכרון של הקהילה שנחרבה בשואה. מלץ גם יזם את הקמת ארכיון קהילת פיוטרקוב, המצוי כיום במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין- גורן באוניברסיטת תל אביב.
משפחתו.
אשתו פריידה לבית הורוביץ, שהייתה כל השנים שותפה נאמנה לפעילותו, נולדה ב-30 במרץ 1890 בפיוטרקוב טריבונלסקי, ונפטרה בתל אביב ב-10 באוקטובר 1973. בתו הבכורה מרי אשת נפתלי רוזנהוך, הייתה אמנית, שרתה ב-ATS ובהגנה בתל אביב, ולמדה במכללת לוינסקי לחינוך. בתו השנייה רות הייתה אחות במקצועה, בתחום בריאות הנפש, בוגרת המחזור הראשון של בית ספר לאחיות בבית החולים הדסה ברחוב בלפור בתל אביב, ובעלת תואר ראשון בסיעוד מאוניברסיטת תל אביב. שרתה כאחות ב"הגנה" בתל אביב. נכדתו זוהר הנה קלינאית תקשורת ופעילה חברתית. גרה בתל אביב.
סוויטה תזומרתית בסי מינור של באך
מיכאל מירובסקי
ישעיהו אנגלרד
הרב ישעיהו אנגלרד (תרמ"ה - כ"ט באייר ה'תש"ב) היה רבה של סוסנוביץ שבפולין. השתתף בוועידת היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ בשנת תרע"ב (1912), והתבלט ביכולתו להדק קשרים בין הצדדים מארצות שונות, כולל רוסיה וגרמניה. נספה באושוויץ.
לפני השואה.
נולד בתרמ"ה (1885) בכפר שטשימישיץ. למד אצל חותנו, רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ, הרבי מקרימילוב, בנו של רבי אברהם ישכר הכהן מראדומסק שנודע בחיבורו החסידי "חסד לאברהם". נבחר ברוב גדול כרבה של סוסנוביץ. הרב אנגלרד טיפח בקהילה מוסדות חינוך וצדקה.
בשואה.
אזור סוסנוביץ היה הראשון לכיבוש הנאצי. לעיר באו פליטים יהודיים רבים מהעיירות הסמוכות. הרב אנגלרד אירחם בביתו, והשיג להם קורת גג ומזון. הנהיג את הקהילה במשך כשלוש שנים תחת השלטון הנאצי. בתקופה זו דאג שבני קהילתו ובני הקהילות הסמוכות ישלחו סיוע לבני קהילות ה"חסות", ובייחוד לגטו לודז', לשם נשלחו חבילות מזון רבות.
כשהחלו הגירושים מגטו סוסנוביץ, דרשו הגרמנים מהיודנראט רשימת יהודים המיועדים לגרוש. הרב אנגלרד פסק בתוקף שאין למסור רשימה כזו, כיוון שאסור מדין תורה להסגיר אחים לידי מרצחים. ראש היודנראט כעס על כך, והחליט לנקום ברב וצירף את הרב ומשפחתו לרשימת המגורשים. אחרי שהרב הועלה לרכבת התחרט ראש היודנראט וביקש להורידו מהרכבת, אולם הרב סירב להינצל באומרו כי במקומו עלולים לשלוח יהודי אחר וזה אסור על פי דין.
משנתמלאו קרונות המשא, השמיע הרב באוזני אחיו דברי עידוד וניחומים, והרכבת יצאה לדרכה לאושוויץ-בירקנאו, ושם נספה הרב עם רוב בני משפחתו ורבים מבני עדתו ומהסביבה בתש"ב.
חשד (הלכה)
ביהדות ניתנת הדגשה מיוחדת על כך שעל האדם להתנהג בצורה שאיננה מעלה חשד כי הוא מתנהג שלא כראוי. כך אמר משה רבנו לבני גד ובני ראובן, כאשר נדרשו לפעול באופן ראוי, ולהשתתף בכיבוש ארץ ישראל, בספר במדבר:
בדומה לכך נאמר במשלי "ומצא חן ושכל טוב בעיני אלוהים ואדם" דהיינו שעל האדם לדאוג לכך שמעשיו יהיו מקובלים ונאים בעיני אלוהים וגם בעיני הבריות, וכפי שאמרו חז"ל במשנה "איזוהי דרך ישרה שיבור לו האדם? כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם" כלומר שגם הבריות משבחים ומפארים אותו על דרכו הראויה שבחר.
לחשיבות עיקרון זה אמרו חכמים בתלמוד הירושלמי שיסוד זה חרוז גם בתורה גם בנביאים וגם בכתובים: על פי כלל זה נפסק במשנה: "גבאי צדקה שאין להם עניים לחלק, פורטין לאחרים. גבאי תמחוי שאין להם עניים לחלק מוכרין לאחרים ואין מוכרין לעצמן, משום שנאמר 'והייתם נקיים מישראל'". כלומר, אם גבאי הצדקה ימכרו ויפרטו את הכסף שנאסף על ידם לעצמם, יבואו לחשוד בהם שהם מוכרים ופורטים לעצמם במחיר לא הוגן, ולכן למרות שהם עצמם יודעים שיפעלו כראוי, עליהם למכור דווקא לאנשים אחרים. כך גם נפסק, כי גבאי צדקה שמקבל את כספו הפרטי במקום ציבורי, לא יכניסנו לתוך כיסו, אלא יכניסנו לתוך כיס הצדקה, ורק כשיגיע לביתו יקחנו לעצמו, וכל זאת כדי שלא יבואו לחשוד אותו בגנבה מכיס הצדקה.
בדומה לכך אסור לאדם להיכנס יחידי לחורבה העומדת במקום שומם, שמא יאמרו שנכנס לשם לצורך מעשים אסורים.
מסופר בתלמוד ששיבחו חכמים את בית גרמו הממונים על עשיית לחם הפנים לבית המקדש, על כך שמעולם לא נמצאה פת נקיה ביד בניהם, שלא יביאו על עצמם חשד שהם מאכילים את משפחותיהם מלחם הפנים, וכן שיבחו את בית אבטינס הממונים על עשיית הקטורת לבית המקדש, על כך שמעולם לא יצאה כלה מבושמת מבתיהם שלא יאמרו אנשים שממעשה הקטורת הם מתבשמים.
הסר ממך עקשות פה.
כלל דומה, הנאמר בעיקר למעשים העלולים לגרום בעקיפין לחשדות, ביסס רב אסי על פי הפסוק "הסר ממך עקשות פה ולזות שפתים הרחק ממך". פסוק זה אומר כי על האדם מוטלת חובה לפעול באופן שימנע מאנשים אחרים לרנן אחריו כי נהג שלא כשורה.
פסוק זה נזכר לרוב בתלמוד בשם רב אסי - . התוספות מסבירים כי פסוק זה רגיל היה על לשונו של רב אסי.
יש המסבירים את העניין בצורה כזו:
דוגמאות.
דין הלכתי זה מתבטא באדם שנחשד על שפחה או גויה, והשפחה השתחררה או התגיירה הגויה, שאסור לאותו אדם שנחשד להתחתן איתה לכתחילה, מכיוון שבכך הוא מחזק את הקול האומר כי הוא עבר עבירות עמה בעודנה שפחה, ולכן השתחררה. וזאת, למרות שאין הקול מזיק לגויה שנתגיירה, מכיוון שההלכה נפסקת כי גם אם גוי התגייר כיוון שרצה להתחתן עם יהודי, דינו כגר גמור.
באופן דומה, אדם שהעיד על אשה שהיא מותרת להינשא כיוון שבעלה מת, או לחלופין רב שפסק כי האשה מותרת להינשא, אין לו להתחתן עם האשה שהתיר, כיוון שהדבר עלול לגרום שיאמרו עליו כי התיר את האשה כדי לשאתה. עם זאת, אם שהרב או האדם היה נשוי בעת שהתיר, ואשתו חפצה לאחר תקופה מסוימת להתגרש ממנו, מותר לו להתחתן עם אותה אשה שהתיר אותה להנשא, כיוון שבצורה כזו אין חשש שיאמרו שהוא התיר אותה במטרה לשאתה, שהרי היה באותה שעה נשוי, אך אם הוא זה שהחליט לגרש את אשתו, יש חשש שיאמרו כי הוא תכנן להנשא עם אשה זו לאחר שיגרש את אשתו, ולכן התיר את האשה להנשא וגרש את אשתו הוא, ולכן אסור לו להתחתן עימה, כדי למנוע לזות שפתים.