לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה ובכולל חזון איש. באמצע שנות ה-50 התמנה כר"מ בישיבת באר יעקב. בשנת תשי"ח (1958) התמנה כראש ישיבה בישיבת בית מאיר בבני ברק, תפקיד שבו כיהן למעלה מעשרים שנה. בשנת תשכ"ג (1963) התמנה במקביל כראש ישיבה בישיבת אור התורה בבני ברק, לתלמידים יוצאי עדות המזרח. בתחילת שנות ה-80 התמנה לתקופה קצרה כראש ישיבת "אור קדושים" של חסידות ביאלא בעיר.
בשנת תשמ"ב (1982), זמן קצר לאחר פטירת הרב אליהו חזן, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק, ביקר בישראל הרב יעקב קמינצקי ונפגש עם הרב שך שהמליץ לו על הרב פיין למלא את מקומו של הרב חזן בראשות ישיבת תורה ודעת. הרב פיין שימש בתפקיד כעשר שנים, עד לפטירתו. הוא נהג לשוב לישראל ב"בין הזמנים" של הקיץ. הוא נמנע מלהתערב בעניינים ציבוריים בישראל ובארצות הברית.
באייר תשנ"ג חלה בסרטן, וכעבור חודש נפטר. ארונו הועבר לישראל והוא נקבר בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
חיבר את סדרת ספרי "בין המשפתיים" על מסכתות התלמוד. הספרים זכו להסכמת הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב חיים שמואלביץ, שכתב עליו "מחדש גדול ושקדן עצום". כמו כן הוציא לאור את הספר "עונג שבת" ובו מעט מחידושי התורה של אביו.
משפחתו.
אחד מבניו הוא הרב יעקב, ר"מ בישיבת "בית שמעיה" בבני ברק וחתנו של הסופר שמואל חסידה. חתנו הוא הרב צבי וייספיש, ראש מוסדות הר"ן, שהקים על שמו את ישיבת "יחי ראובן".
ספריו.
סדרת ספרי בין המשפתיים על מסכתות התלמוד:
ועדת התאחדות הכדורגל הבינלאומית
דמוקרטיה אליטרית
דמוקרטיה אליטרית היא אחת מהענפים של החשיבה הדמוקרטית, והיא שואפת להשתתפות מעטה ככל האפשר של הפרט, ההחלטות הפוליטיות אינן מתקבלות על ידי העם (בניגוד לגישה הקלאסית) אלא על ידי אליטה נבחרת. חשוב להבין שהדמוקרטיה האליטירית מהווה פרשנות, או משקפיים בהן ניתן להסתכל על עולם הערכים הדמוקרטי ולתרגם אותו לדרכי פעולה, ולא דגם שלטוני של ממש.
היסטוריה.
התפישה האליטרית הופיעה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה מפחדו של המערב הדמוקרטי מן ההמון הפשיסטי-נאצי שהוביל לעלייתה של המפלגה הנאצית באמצעים דמוקרטים. את המונח דמוקרטיה אליטרית טבע לראשונה ג'וזף שומפטר במאמרו "תאוריה אחרת על דמוקרטיה". במאמר, מציין שומפטר שבעה יתרונות ההופכים את התפישה האליטרית לנעלה על תפישות דמוקרטיות אחרות:
הרחבה.
הרעיון העומד בבסיסה של המחשבה האליטרית הוא שעודף של דמוס (עממיות) יוביל לצמצום הדמוקרטיה הממשית, משום שההמון הוא בעל נטיות אוטוריטאריות (נטייה לשלטון יחיד) רדומות, וקיימת סכנה שאותן נטיות רדומות תתעוררנה ותובילנה לרודנות. משום כך, מעורבות פוליטית של ההמון אינה רצויה ויש להסתפק בפעילויות פוליטיות מתחרות ובאזרחים שמעורבותם הפוליטית מצטמצמת בהטלת פתק קלפי אחת לכמה שנים. אדישותן של שכבות נרחבות, ובעיקר השכבות הנמוכות שמהוות את מרבית האוכלסייה, משרתות את יציבות הדמוקרטיה משום שהן מבטיחות פולטיקה מתונה, נמרצת פחות ופשרנית יותר. הדמוקרטים האלטירים אינם מאמינים בתבונתו של האדם הפשוט כפרט ובתבונה הקולקטיבית של בני האדם ולפיכך רואים בדמוקרטיה שיטה לבחירת מנהיגות ותו לא. האידיאל של שלטון העם הוא אוטופי, ואילו השיטה האליטרית מתארת את העובדות כהווויתן - מאחורי הרטוריקה העממית והשוויונית של הרדיקליזם מסתתרת בסופו של דבר עילית שלטת, משום שמעורבתם של האזרחים היא מועטה ומרבית האזרחים אינם משתתפים ואף אדישים למתרחש במערכת הפוליטית.
לפי גישה זו האדם הוא בור, לא רציונלי, אנוכי, וחסר כל ידע ותחכום פוליטי. העם אינו כשיר לשלוט. הליכתו לקלפי אחת לכמה שנים היא מכוח הרגל או מסורת משפחתית, ובחירתו במועמד זה או אחר אינה נובעת מהגיון אלא מקשר אישי אל המועמד, הופעה טלוויזיונית, דמגוגיה זולה או יכולתו הרטורית של המועמד), ולאו דווקא מתוך הבנה מעמיקה ורחבה של הפולטיקה. חשוב לציין שהדמוקרטים האלטירים אינם רואים בדמוקרטיה האלטירית את הרע במיעוטו אלא מצב רצוי, משום שרק בה שולטים המעטים והטובים מבלי לנגוס בחירות הרבים. ריבוי האליטות הוא זה שמבטיח שיהיו אופוזיציות וביקורת, ובעקבות כך גם מגביל את השלטון.
טטבאניה
טטבאניה (בהונגרית: Tatabánya) היא עיר בצפון-מערב הונגריה, במרכז טרנסדנוביה כ-55 ק"מ מערבית לבודפשט. טטבאניה היא בירת מחוז קומארום-אסטרגום.
מיקום.
העיר יושבת בדרומו של מחוז קומארום-אֶסטֶרגום בעמק שבין הרי גֶרֶצֶ'ה (Gerecse) מצפון וגבעות וֵרְטֶש (Vértes) מדרום. היא יושבת על נתיב התחבורה הראשי שמחבר את בירת הונגריה למערב אירופה. הכביש המהיר (M1), בין בודפשט לווינה עובר לידה. גם מסילת הברזל בין שתי ערי הבירה עובר דרכה.
היסטוריה.
האזור בו יושבת טטבאניה היה מיושב כבר בתקופת האבן אך העיר עצמה צעירה יחסית. יישוב בשם טטבאניה נוסד רק בשנת 1902 כאשר הוחלט להפוך את מחנות כורי הפחם שהיו בסביבה ליישוב מסודר. מרבצי הפחם שהתגלו באזור הפכו את היישוב למרכז מכרות החשוב בהונגריה. ב-1947 הוכרזה טטבאניה כעיר לאחר שסופחו אליה עוד שלושה יישובים סמוכים: פלשגלה (Felsőgalla), אלשוגלה (Alsógalla) ובאנהידה (Bánhida). ב-1950 היא קיבלה מעמד של בירת מחוז. העיר, בעלת האופי התעשייתי, התפתחה בקצב מהיר בעידוד המשטר הסוציאליסטי ובשנת 1980 אוכלוסייתה הגיעה לכ-76,000 נפשות. נפילת המשטר הסוציאליסטי והשינויים הפוליטיים החל מ-1990, הביאו להאטה בהתפתחות הכלכלית של העיר שהייתה מבוססת בעיקרה על מכרות ותעשייה כבדה.
תולדות היהודים.
העיר טטבאניה נוסדה ב-1947 מאיחודם של ארבעה יישובים נפרדים. לכן אין אפשרות לתאר את תולדות היהודים בעיר כמקשה אחת אלא להתייחס לכל יישוב בנפרד. הטבלה להלן מציגה את השינויים באוכלוסייה היהודית ביישובים האלה החל מ-1840.
ועידת ספא
ועידת ספא (באנגלית: Spa Conference) התקיימה בין 5 ל-16 ביולי 1920, בעיר הבלגית ספא. הוועידה דנה בפיצויים שהוטלו על גרמניה במסגרת הסכם ורסאי, ובהתמהמהותה של גרמניה להתפרק מנשקה. כמו כן נדונו גבולותיה של פולין. בוועידה השתתפו נציגים מהממלכה המאוחדת, מצרפת, מאיטליה, מבלגיה, מגרמניה, מיפן ומפולין.
נציגי המדינות.
בריטניה יוצגה על ידי ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ושר החוץ לורד קרזון. צרפת יוצגה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר מילראן. בלגיה יוצגה על ידי ראש הממשלה לאון דלקרואה ושר החוץ פאול היימנס. איטליה יוצגה על ידי שר החוץ קרלו ספורצה. יפן יוצגה על ידי צ'ינדה סוטמי. זו הייתה הוועידה הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה השתתפו מדינאים גרמנים: הקנצלר פרנבאך ושר החוץ סימונס. עוד השתתף בוועידה ראש ממשלת פולין – ולדיסלב גרבסקי.
הפיצויים הגרמניים.
במרכז הדיונים עמדה התמהמהותה של גרמניה להעביר פיצויים למדינות המנצחות על פי הסכם ורסאי, וכן התמהמהותה להתפרק מנשקה, כפי שנדרשה לעשות על פי אותו הסכם. בשל כך השתתפו בוועידה גם שר האוצר הגרמני יוזף וירט, וכן שר ההגנה הגרמני אוטו גסלר (וממלא מקומו הנס פון זקט).
בוועידה הוחלט:
מדינות ההסכמה הסכימו ביניהן באשר לחלוקה הפנימית של הפיצויים שיתקבלו מגרמניה, וזאת עוד בטרם הוחלט סופית על גובהם. לפי הסיכום תקבל צרפת 52%, בריטניה 22%, איטליה 10%, בלגיה 8%, ויתר מדינות ההסכמה 2% מסכום הפיצויים.
פולין.
נושא נוסף שנדון בוועידה היה גבולותיה של פולין. ראש ממשלת פולין, ולדיסלב גרבסקי, ביקש את סיוען של מדינות המערב במלחמה הפולנית-סובייטית. מדינות המערב נענו לבקשתו, אבל דרשו בתמורה שכוחותיה הצבאיים של פולין ייסוגו לקו קרזון, כפי שהוגדר קו זה בישיבת מועצת המלחמה העליונה מיום 8 בדצמבר 1919. כמו כן התבקשו הפולנים לוותר על וילנה לטובת ליטא, לוותר על השליטה בעיר דנציג, אשר הייתה חלק מן המסדרון הפולני, ולוותר על מרבית שטחה של זאולז'ה (חבל ארץ מיושב פולנים) לטובת צ'כוסלובקיה. גרבסקי הסכים לדרישות אלו.
הוויתורים של גרבסקי בוועידת ספא הביאו להתפטרות ממשלתו זמן קצר לאחר תום הוועידה, ב-24 ביולי 1920. תחתיה קמה ממשלה חדשה בראשותו של וינצנטי ויטוס.
הנפת העומר
עומר התנופה
שפטל קריימר
צ'לסי מאנינג
צ'לסי אליזבת' מאנינג (באנגלית: Chelsea E. Manning; נולדה בשם ברדלי אדוארד מאנינג ב־17 בדצמבר 1987) היא חיילת לשעבר בצבא ארצות הברית אשר הורשעה בשנת 2013 על ידי בית דין צבאי בריגול ועבירות אחרות לאחר שהדליפה לאתר ויקיליקס כ-750,000 מסמכים צבאיים ודיפלומטיים מסווגים. היא ריצתה עונש מאסר של כשבע שנים בין 2010 ל-2017. נחשבת על ידי מספר ארגונים כחושפת שחיתויות. פעילה חברתית בנושאים הקשורים למגדר ואפליה של אנשים טרנסג'נדרים.
ביוגרפיה.