זהו האלבום האחרון שבו ג'ון גלסקוק מנגן בגיטרה בס לאורך כל האלבום.
השירים.
כל השירים נכתבו והולחנו בידי איאן אנדרסון.
גרסה מחודשת.
בגרסה המחודשת שיצאה ב-2003 נוספו שני שירים:
10. "Living in These Hard Times" (בעברית: "חיים בזמנים הקשים הללו") - 3:10
11. "Broadford Bazaar" (בעברית: "הבאזאר בברודפורד) - 3:28
המוזיקאים.
נגן אורח:
ספקטרומטריית מסה
סעיד סיאם
סעיד מוחמד שעבאן סיאם (1959 - 15 בינואר 2009; בערבית: سعيد محمد شعبان صيام; תעתיק מדויק: סעיד מחמד שעבאן ציאם) היה ממנהיגי החמאס החשובים ביותר, והאחראי על מנגנוני הביטחון של הארגון ובהם הכח המבצעי (שהוא נחשב למייסדו), המשטרה, הכח הימי וסוכנויות ביטחון פנים. שר הפנים והביטחון הלאומי בממשלת חמאס ברצועת עזה. נודע כאחד מהמובילים של הגישה האידאולוגית והפוליטית הקיצונית ביותר מבין מנהיגי הארגון. חוסל על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במסגרת מבצע עופרת יצוקה.
רקע אישי.
סיאם (אבו מצעב) נולד במחנה הפליטים שאטי בעזה בשנת 1959, כבן למשפחת פליטים מסביבות הכפר אלג'ורה (ליד אשקלון). סיים סמינר למורים ברמאללה, שם הוכשר כמורה למדעים ולמתמטיקה. רכש גם תואר ראשון בתרבות אסלאמית, מאוניברסיטת "אל-קדס" הפתוחה. בשנות השמונים עבד בהוראה בבית ספר של אונר"א בעזה, אך עזב את משרתו בשל סכסוכים עם מעסיקיו על רקע השתייכותו הפוליטית. עבד כדרשן וכאימאם מתנדב במסגדים ברצועת עזה.
פעילות מוקדמת במסגרת החמאס.
במהלך שנות השמונים והתשעים היה סיאם פעיל תשתיתי ומדיני בדרג הביניים של תנועת החמאס. בין השנים 1989–1992 נעצר סיאם ארבע פעמים על ידי ישראל. בשנת 1992 נמנה עם 415 המגורשים ללבנון. בשנת 1995 נעצר על ידי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ותחילת הסיכולים הממוקדים שביצעה ישראל בפעילים בולטים בהנהגת החמאס, זכה סיאם לשדרוג במעמדו, והשתתף בפורומים מרכזיים של הארגון. תחילה שימש כנציג החמאס ב"ועדת המעקב של הכוחות הלאומיים והאסלאמיים" בעזה, ולאחר מכן כאחד מדוברי החמאס (דצמבר 2001 - אפריל 2002). בהמשך מילא תפקיד מרכזי בהקמת גופי התקשורת הרשמיים של החמאס – תחנת הרדיו "קול אל-אקצא", וערוץ הטלוויזיה "אל-אקצא".
בבחירות 2006 ברשות הפלסטינית נבחר סיאם כחבר המועצה המחוקקת במסגרת "רשימת הרפורמה והשינוי" של חמאס, ומונה לשר הפנים והביטחון הלאומי בממשלתו של אסמאעיל הנייה. מאבקי כוח פוליטיים הובילו להתפטרותו, אך לאחר זמן קצר שב לתפקידו.
פעילות כשר הפנים והביטחון הלאומי בממשלת חמאס.
במסגרת תפקידיו כשר וכבכיר חמאס, יצא סיאם מספר פעמים מגבולות רצועת עזה, ונטל חלק במפגשים ודיונים באיראן, בסוריה, במצרים, בסודאן ובמדינות נוספות.
כשר הפנים, הוא יזם את הקמתו של הכוח המבצעי (אלתנפיד'יה), מנגנון ביטחון פלסטיני חדש הנאמן לחמאס בלבד ועוסק במשימות שיטור, אבטחה, כליאה והגנת גבולות. לנוכח עמדותיו הקיצוניות, גם ביחס אל בני עמו תומכי הפת"ח, הוביל סיאם, לצד בכירי החמאס מחמוד א-זהאר ואחמד ג'עברי, את ההפיכה השלטונית שבוצעה ברצועת עזה ובמסגרתה השתלט חמאס בכוח הזרוע על כל מוסדות השלטון שהיו קודם לכן בשליטת הפת"ח.
תחת פיקודו של סיאם ביצעו פעילי הכוח המבצעי מעשי רצח רבים וכן מעשי אלימות קשים ומתמשכים נגד תומכי הפת"ח ברצועת עזה. מסיבה זו, ניסו גם פעילי הפת"ח לחסלו, בנוסף למספר ניסיונות חיסול נגדו מצד ישראל.
מותו.
סיאם שרד מספר ניסיונות של סיכול ממוקד על ידי ישראל. בניין משרד הפנים בעזה, ומשרדיו של סיאם, הופצצו לא אחת על ידי חיל האוויר הישראלי. ההצלחה הגיעה ב-15 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה. חיל האוויר הישראלי הפציץ את בית אחיו, איאד סיאם, שם הוא הסתתר. בהתקפה זו נהרגו בנוסף לסיאם עצמו, גם האח איאד סיאם, פעיל חמאס בכיר כשלעצמו וכן מחבל נוסף.
במקומו כשר הפנים מונה פתחי חמאד.
קייטי (נפה)
נפת קייטי (באיטלקית: Provincia di Chieti) היא נפה בדרומו של מחוז אברוצו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,588 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 381,993 נפש. בירתה של הנפה בעיר קייטי.
הנפה גובלת בנפת פסקארה במחוז אברוצו בצפון-מערב, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום-מערב, בנפת איסרניה במחוז מוליזה בדרום, בנפת קמפובאסו במחוז מוליזה בדרום-מזרח ובים האדריאטי בצפון-מזרח.
פעולת התגמול בסוכריר
ב-9 בינואר 1948 נפלו אחד עשר חיילי חטיבת גבעתי ליד גן יבנה בקרב עם ערבים משבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סוירה (בערבית: أبو سويرة או "ערב צוקריר", "ערב סוכריר"). כעבור שעות השיבו הבריטים אחת עשרה גופות מושחתות ועשרה ראשים כרותי אוזניים. "כדי לטשטש מעט את הזוועה או לשם הפרוטוקול המתוקן הניחו השוטרים ראש אצל גופה, אלא שגולגולת של זה דבוקה הייתה בגוף לא-לה". כנקמה התקיף כוח של החטיבה את הכפר אבו סווירה במטרה להרוג את גבריו ולפוצץ את בתיו אך הסתפק בפיצוץ בתים משום שהבריטים הזהירו את התושבים ואלו נטשו את הכפר מבעוד מועד.
נפילת האחד עשר מראשון לציון.
בתחילת מלחמת העצמאות היו גדודי חטיבת גבעתי עסוקים בגיוס ואימון מתגייסים חדשים בד בבד עם משימות ביטחון שוטף. גדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) הקים בסיס אימונים במושבה גן יבנה. בראשית ינואר 1948 נשלחה לשם מחלקת מגויסים מראשון לציון לצורך אימונים.
ב-9 בינואר 1948 יצאו מגן יבנה שתי כיתות שמנו 25 חיילים, לסיור בשטח ממערב לכביש ולמסילת הרכבת. החיילים היו מגויסים צעירים ללא כל ניסיון צבאי. מפקדם החליט להסתפק בשני אקדחים ושני רימונים בלבד כי חשש לשאת רובים שאינם ניתנים להסלקה מהירה לאור היום בעת חיפוש על ידי הבריטים.
בשטח שהו ערבים מהשבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סווירה על גדות ואדי סוכריר - נחל לכיש. הם עקבו אחרי החיילים וראו שאינם חמושים. שני ערבים חמושים ברובים פקדו עליהם להרים ידיים ומכיוון שהופתעו הם נכנעו והובלו כשבויים לעבר אבו סווירה. בדרך הבחינו בערבי נוסף המזעיק את חבריו והחליטו לברוח. הם התפזרו לכל עבר. אותה שעה הופיעו פרשים מזוינים שרדפו אחריהם ופתחו עליהם באש. כמה מהבורחים הצליחו להגיע עד למסילת הרכבת אבל נאלצו להתעכב שם בגלל מעבר רכבת דווקא באותו רגע גורלי. שלושה מהם נשבו והובלו לאבו סווירה שם נרצחו באכזריות. מבין 25 החיילים הצליחו לחזור רק 14.
מיד התארגן כוח חיפוש אך הבריטים הקדימו ותפסו עמדות בשטח ומחשש להסתבכות איתם ניתנה הוראה לחזור לבסיס. למחרת, ב-10 בינואר 1948, הובאו לגן יבנה על ידי הצבא הבריטי גופותיהם של שמונה מהנעדרים וזמן מה לאחר מכן עוד שלוש גופות נוספות של השלושה שנשבו ליד מסילת הרכבת ונרצחו בתוך הכפר אבו סווירה. כל הגופות היו עירומות, מושחתות ומרוסקות איברים.
פיצוץ בתי הכפר אבו סוירה.
נפילת האחד עשר הכתה את חטיבת גבעתי בזעזוע עמוק. מפקד החטיבה שמעון אבידן הורה למפקד גדוד 52 להכין מיד פעולת תגמול בקנה מידה שלא היה עד אז במרחב הדרום. מטרת הפעולה הייתה הריסת הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים.
אבו סווירה נמצא שלושה ק"מ מקבוצת יבנה שם רוכז הכוח בגודל שתי פלוגות עם יחידת חבלנים וסבלים עמוסים בכמות גדולה של חומר נפץ.
ב-25 בינואר 1948 בשעה 02:00 יצא הכוח מקבוצת יבנה והתמקם מצפון לאבו סווירה. בשעה 03:15 פרצו לכפר תוך יריות וזריקת רימונים. להפתעתם לא נתקלו בכל תגובה. התברר שתושבי הכפר הוזהרו על ידי הבריטים על הפעולה ואלה נטשו את הכפר עם חשיכה ונסו לחולות שפת הים. הלוחמים פוצצו את רוב בתי הכפר. פעולה זו מופיעה בחלק מהמקורות כ"קרב סוכריר" אף על פי שקרב לא היה בה.
על אדמות אבו סווירה הוקמו היישובים ניר גלים ובני דרום.
נביל שעת
נַבִיל שַעַת (בערבית: نبيل شعث; נולד באוגוסט 1938) הוא פוליטיקאי פלסטיני. כיהן כשר לענייני חוץ ברשות הפלסטינית וחבר בצוות המשא ומתן עם ישראל.
ביוגרפיה.
שעת נולד בצפת וגדל ביפו. מוצא משפחתו בח'אן יונס, שם מתגוררים עד היום רבים מבני חמולת שעת. עם קום מדינת ישראל היגרה משפחתו למצרים, שבה גדל וסיים את לימודיו. בשנת 1959 נסע ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. לשעת תואר שני במנהל עסקים מבית הספר וורטון (1961), וכן תואר דוקטור (1965). ב-1996 העניק לו בית הספר תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים. עם שובו בשנת 1965 היה לאזרח מצרי.
בשנת 1969 עזב שעת לביירות והחל להרצות באוניברסיטה האמריקנית בתחום ניהול תעשייה. בתחום זה הוא החל בייסודה של חברת ייעוץ בשם "TEAM" (הוקמה ב-1975), שסיפקה שירותים עבור חברות ערביות ברחבי המזרח התיכון. במהלך תקופה זו החל גם בפעילות בפת"ח ואש"ף לצדו של יאסר ערפאת. באמצעות החברה בבעלותו החל שעת לקיים קשרים עם יהודים אמריקאים וליטול חלק במשא ומתן בין אש"ף ומדינת ישראל. הוא לקח חלק בוועידת השלום במדריד (1991) ולאחר מכן בהסכמי אוסלו.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית נבחר שעת בשנת 1994 לחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם מחוז ח'אן יונס. הוא כיהן כשר בממשלות הרשות והחזיק בתפקידים שונים, בהם שר התכנון ושיתוף פעולה בינלאומי. בשנים 2003–2005 הוא היה הראשון בתפקיד שר החוץ שנוצר בממשלה, ובשלהי 2005, לאחר סיום תפקידו, מונה לממלא מקום ראש הממשלה בתקופת הביניים שלאחר התפטרותו של אחמד קריע מהתפקיד. באוגוסט 2009 נבחר שעת כחבר הוועד המרכזי של פתח.
בפברואר 2010 ביקר ברצועת עזה לראשונה מאז פרוץ העימות בין החמאס לפת"ח. בביקור זה וכן בביקורו במאי 2011 פעל לסיום הסכסוך בין שני הפלגים.
עמדותיו.