בסוף שנת 1919 הורה טרוצקי למאכנו להעביר את כוחותיו לחזית הפולנית. מאכנו סירב לקבל פקודה זו, מכיוון שבאזור זה לא זכו כוחותיו לתמיכת האוכלוסייה שהייתה חיונית להצלחתו הצבאית. עקב כך פתח הצבא האדום, תחת פיקודו של מיכאיל פרונזה, במתקפה על כוחות מאכנו. מתקפה זו, שנמשכה 8 חודשים, כפתה אבדות כבדות על שני הצדדים אך לא הביאה להכרעה. קרבות אלו הסתיימו רק עקב התקדמות מחודשת של יורשו של הצבא הלבן בפיקודו של הגנרל פיוטר וראנגל, שאילצה את הצדדים לשתף פעולה כנגד האויב המשותף. אך לאחר הניצחון על ורנגל, חזרו הכוחות הבולשביקים לתקוף את מאכנו.
ב-25 בנובמבר 1920 נעצרו מנהיגי המאכנוביסטים בחצי האי קרים ונורו על ידי הצבא האדום. ביום שלמחרת הורה טרוצקי על מתקפה על מפקדתו של מאכנו בהולייאיפולה. רוב מפקדי הצבא השחור נעצרו ונורו, אך מאכנו הצליח להימלט, ולבסוף הצליח להימלט לרומניה, ומשם עבר לבסוף לפריז. בצרפת עסק בפרסום כתבים אנרכיסטיים, יחד עם גולים נוספים, ועבד כנגר וכפועל במפעלי רנו. נפטר ב-1934 משחפת.
החברה המאכנוביסטית.
מטרתו של הצבא המאכנוביסטי הייתה כינון חברה אנרכיסטית, ואכן נעשו ניסיונות לכונן חברה כזו בשטחים שנשלטו על ידי כוחות אלו. ניסיונות אלו הוגבלו מאוד על ידי התנאים שהכתיבה הלחימה הבלתי-פוסקת - בעיקר הארעיות שלהם, שנבעה ממעבר תכוף של עיירות וכפרים מידי האנרכיסטים לידיים אדומות או לבנות וחזרה, וההתרוששות של האוכלוסייה לאחר שלוש שנות מלחמה בלתי פוסקת.
החברה המאכנוביסטית הייתה חברה כפרית בעיקרה. מוקד הכוח של מאכנו היה בכפרים, ובהם שלט באופן הרציף ביותר. גם התאוריה האנרכיסטית שלו, שהייתה מבחינות רבות פשטנית, התאימה יותר לכפריים ונתקלה בבעיות כאשר ניסו ליישם אותה בערים.
ניתן למנות כמה מעקרונות התנועה המאכנוביסטית, ששימשו לארגון החיים בשטחים שבשליטתה. יישומם של תנאים אלו לא היה מלא, ולעיתים אף היה רחוק מלהיות מלא, אך הם היוו את ההבדל העיקרי בין התנועה המאכנוביסטית לבין מתנגדיהם. כמה מעקרונות אלו היו:
השראה אידאולוגית סיפקה למאכנו תורתו של פיוטר קרופוטקין.
המורשת.
אנרכיסטים רבים לקחו ממנו דוגמה ובעת מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) קבוצות אנרכיסטיות בדרום ספרד ניסו לחקות אותו ונהלו מסעות "מאכנוביסטה" (בנוסח מאכנו) כנגד הלאומנים. ההיסטוריוגרפיה הסובייטית הרשמית הציגה את מאכנו כמנהיג כנופיה שעיקר עיסוקו שוד ורצח. תרומת הצבא השחור להבסת הלבנים במלחמת האזרחים נמחקה מדפי ההיסטוריה, ואף נטען שהוא היה למעשה בעל-בריתם של הלבנים.
יחסו ליהודים.
לאנשיו של מאכנו יוחסו מספר פוגרומים נגד יהודים בתוקפת מלחמת האזרחים, והוא עצמו הואשם באנטישמיות. מאכנו התייחס להאשמות אלו בחומרה וידע לטפל בפורעים ביד קשה: ידועים אף מקרים בהם מאכנו הורה להוציא להורג את אנשיו שהשתתפו בפוגרומים. ידוע מקרה בו הוציא להורג חייל שתלה שלט עם כיתוב אנטישמי המקשר בין מאכנו לבין פוגרומים.
בתעמולה הקומוניסטית מאכנו תואר כגזען, לאומן ואנטישמי. עם זאת טענה זו לא נתמכת היסטורית. בין האנרכיסטים אותם הנהיג מאכנו היו גם יהודים.
כתביו.
בשנת 1926, מאכנו, כחלק מקבוצת גולים רוסיים שנקראה דלו טרודה (Дело Труда, עניין העמל), כתב ופרסם את הבסיס הארגוני של הקומוניזם הליברטריאני, שהציג רעיונות בדבר התארגנות של אנרכיסטים, בהתבסס על הניסיון מהמהפכה באוקראינה ומהתבוסה לבולשביקים. מסמך זה שנוי במחלוקת עד ימינו אלה. אנרכיסטים אחדים רואים בו מקור השראה, בשל בהירותו והיעילות של המבנים שהוא מציע. אחרים (וביניהם, בעת הפרסום, וולין ואריקו מלטסטה) הרואים את השלכותיו כנוקשות והירארכיות.
אלישבע גרינבאום
אלישבע גרינבאום (29 במרץ 1965 – 31 בדצמבר 2004) הייתה משוררת ומחזאית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בירושלים ליהודית וזאב (צ'ארלס) גרינבאום כתאומה במשפחה בת ארבעה ילדים.
למדה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה). שירתה בחיל המודיעין.
הוציאה לאור ספר שירה אחד בחייה, "עורף האור" בהוצאת הליקון, 2000. לאחר מותה יצאו לאור שני ספרים נוספים בהוצאת כרמל: ב-2005 "לפתע פתאום האדמה", ספר שיריה ובו גם קטעי פרוזה קצרים, וב-2006 הספר "שלושה מחזות". מלבד כתיבתה היא גם הרצתה וערכה סדנאות כתיבה.
אלישבע גרינבאום נפטרה בתל אביב ממחלת סרטן הריאה ב-31 בדצמבר 2004, בגיל 39. נטמנה בהר המנוחות והותירה אחריה בן זוג, דוד פישלוב.
יצירתה.
שירה.
בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת "כרמל" הספר "לפתע פתאום האדמה", ובו אוסף משיריה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
מוריס ולאמנק
מוריס (דה) ולאמנק (בצרפתית: Maurice de Vlaminck; 4 באפריל 1876 – 11 באוקטובר 1958) היה צייר צרפתי, מהבולטים בזרם הפוביזם.
ביוגרפיה.
נולד בפריז למשפחה ממוצא פלמי שעסקה במוזיקה. בגיל 16 עזב את הבית ועבר להתגורר בשאטו. התפרנס תחילה כמכונאי ואחר-כך כרוכב מקצועני במרוצי אופניים והשלים הכנסה בהוראת נגינה. ב-1899 הוא החל לצייר בעקבות מחלת טיפוס שמנעה ממנו פעילות ספורטיבית. במקביל, הוא פגש באופן מקרי את אנדרה דרן ברכבת והשניים התיידדו והחלו לצייר ביחד.
כבר בתחילת דרכו כצייר הפגין ולאמנק את אופיו הסוער ובציורו מ-1900 – "הבר" אפשר לראות כבר קומפוזיציה נועזת ושימוש בצבע אשר לא היה מקובל לפני כן, כמו גם סימנים של האקספרסיוניזם שהופיע רק חמש שנים מאוחר יותר בגרמניה. ולאמנק הושפע עמוקות מואן גוך ודבר זה ניכר בכל ציוריו באותן שנים. לעומת חבריו הפוביסטים, ובמיוחד דרן ומאטיס שהתלבטו לגבי בעיות מושגיות ותאורטיות, לולאמנק לא היו ספקות לגבי דרכו האמנותית ובציוריו משתקף אופיו הנלהב והמרדני. בשנים 1904–1901, בזמן שמאטיס הפסיק לצייר בגלל בעיות כלכליות ודרן שרת בצבא, ולאמנק היה האמן היוצר הבולט בקבוצת הפוביסטים.
ב-1905, לאחר התערוכה ב"סלון הסתיו" שחשפה לראשונה את ציוריהם של הפוביסטים בפני מבקרי האמנות הפריזאים, ושבה הציג ולאמנק שמונה ציורים, הוא קבל חוזה מאספן האמנות אמברואז וולארד, דבר שאפשר לו לפרוש מעיסוקים אחרים ולהקדיש את עצמו לציור. בתקופה מסוימת הוא הצטרף לקוביזם, כשזה היה בשנותיו הראשונות, אך נטש את הזרם החדש וחזר לסגנונו הישן, הפעם עם השפעה חזקה של סזאן.
ב-1914 הוא גויס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה אם כי לא נטל חלק פעיל בקרבות.
בשנים שלאחר מכן, המשיך לצייר תוך כדי שהוא מבודד את עצמו מאמנים אחרים. הוא התנגד לזרמים המודרניים באמנות וטען שהם שקריים. הוא הוזמן על ידי השלטון הנאצי, לגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, להשתתף במשלחת של ציירים צרפתיים שגינתה את מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת". לאחר סיום המלחמה הוא נעצר והואשם על ידי הצרפתים בשיתוף פעולה עם הנאצים בעקבות ביקור זה ורק אחרי מספר שנים זכה שוב לכבוד שהיה שמור לו מלכתחילה.
אפשר לראות בדרן, מאטיס וולאמנק את שלושת הציירים שהובילו את זרם הפוביזם. משלושתם, היה זה ולאמנק שציוריו ודמותו משקפים ביותר את הכינוי שנתנו לקבוצה fauves שמשמעותו היא "חיות פרא". כשהוא מחויב לאנרכיזם, סוער וגועש מבחינה רגשית ופיזית ועקשן בגישתו האנטי אינטלקטואלית, הוא צייר לא מתוך ניתוח אובייקטיבי, כי אם מתוך דחפים אימפולסיביים. בציוריו ניכרת האחיזה התקיפה וקסם מחוספס. הוא מעולם לא למד ציור בצורה מסודרת ובשעה שדרן, מאטיס והפוביסטים האחרים הגיעו לפוביזם דרך הניתוח תאורטי והנאו-אימפרסיוניזם של פול סיניאק, ולאמנק חיקה רק את ואן גוך שאת ציוריו ראה לראשונה ב-1901. גם התנגדותו המאוחרת לזרמים המודרניים, כמו הקוביזם למשל, נבעה בעיקרה מהתנגדותו לאמנות המגיעה מתוך התאוריה.
פונקצית זתה
בני אדם
איו (ירח)
אִיוֹ הוא אחד מירחי כוכב הלכת צדק. הוא החמישי במרחקו מבין 79 ירחי צדק והשלישי בגודלו מבין ארבעת הירחים הגליליאניים. מקיף את צדק אחת ל-42 שעות.
איו מבצע הקפה סינכרונית סביב צדק. הדבר נובע מכוח המשיכה החזק של צדק אשר נעל את סחרורו הצירי של איו עד שזה מפנה אליו רק צד אחד בכל עת. בנוסף, בהשפעת כוחות הכבידה של צדק ושאר הירחים הגליליאניים, נוצרים כוחות גאות חזקים המביאים לעיוות משמעותי-עד לכדי הבדל של 100 מטר בין "שיא הגאות" (Tidal Bulge) לבין השפל. תנודות אלו בליבת הירח גורמות ליצירת חום רב המתיך את גרעינו הפנימי של איו והתוצר הוא פעילות געשית רבה על פניו.
איו הוא הגוף הפעיל ביותר מבחינה געשית במערכת השמש, והתזות ההתפרצויות הגעשיות שלו מגיעות לגובה 300 ק"מ מפניו. פעילות זאת היא הגורם לגוון הצהבהב של פניו. על-פי הנתונים הידועים כיום (2016) איו בנוי בעיקר מסלעי סיליקט מותכים, ויש לו גרעין מתכתי. גשושית המחקר גלילאו מצאה כי הירח כמעט שלא נפגע ממטאוריטים, אבל יש בו כמות גדולה של הרי געש פעילים ואף שלחה צילומי התפרצויות. הקרינה החזקה הקיימת סביב איו פגעה במכשור על הגשושית והובילה לסיום המשימה.
איו נקרא על שם הנימפה איו מהמיתולוגיה היוונית.
ההיסטוריה של תצפיות באיו.