ממלכת איטליה התחילה את מלחמת העולם הראשונה כשותפה מכורח הברית המשולשת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, במעמד של מדינה נייטרלית. אולם, לאחר משא ומתן חשאי שניהלה עם הצדדים חתמה איטליה על ברית לונדון והצטרפה למדינות ההסכמה כשנה לאחר פרוץ המלחמה, במאי 1915. לאחר מלחמה סטטית בחזית צפון איטליה, שהקיזה הן את דם החיילים האיטלקים והן את דמם של יריביהם האוסטרו-הונגרים, מוטטו לבסוף האיטלקים, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטרים. הלחימה בחזית האיטלקית תמה ב-3 בנובמבר 1918 בהכנעת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אולם, למרות השתתפות האיטלקים ומחיר הדמים ששילמו, לא זכתה איטליה בהישגים טריטוריאליים משמעותיים בהסכם ורסאי, דבר שהוביל לחוסר יציבות בשנים שלאחר מכן ולעליית בניטו מוסוליני.
איטליה הפאשיסטית.
בבחירות של 1919 נכשלה מפלגה קומוניסטית חדשה בהנהגת בניטו מוסוליני. הוא החליט לשנות גישה, לעבור לימין וייסד את המפלגה הפשיסטית אשר לה הייתה אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב–1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוז מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה. ב–1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה בה תפס את השלטון בפועל בעזרת לחץ כבד על השלטון. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט בו הדת הקתולית הופכת לדת המדינה. הוותיקן הפך למדינה עצמאית. כך קנה מוסוליני את אחדות העם האיטלקי ואף את תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה. בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. בעקבות תקרית גבול בה נהרגו מספר חיילים איטלקים פלשה איטליה לאתיופיה משתי חזיתות: סומליה האיטלקית בדרום ואריתריאה בצפון. באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סילאסי נמלט. בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאד.
ב-1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד. מוסוליני שלח את ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים) לעזרת הלאומנים הספרדים בראשות הגנרל פרנקו, שקיבל סיוע גם מ"לגיון הקונדור" הגרמני, לעומת הרפובליקנים שקיבלו סיוע מברית המועצות. מטרותיהם של הזרים שהתערבו במלחמה היו בין השאר תמיכה בצד הדומה אידאולוגית להם, וניסויו של הצבא בלחימה בשטח כמעין הקדמה למלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה איטליה הייתה בברית עם גרמניה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת ב-1940. באוקטובר 1940 פתחה בפלישה ליוון, ובמקביל ניהלה לצד הגרמנים מלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה כנגד בעלות הברית. ב-1941 איטליה, ביחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, הכריזה מלחמה גם על ארצות הברית ויחד עם גרמניה על ברית המועצות. עד לשנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות. בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 המלך פיטר את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה. בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם כניעתה ללא תנאי של איטליה, בניגוד לדעתה של גרמניה, שמיד תפסה את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון משטר קצר-חיים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. בעוד בעלות הברית, שנחתו בדרום, התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, הוקמה מחתרת אנטי-פשיסטית פופולרית במשך שתי שנותיה האחרונות של המלחמה, והטרידה כוחות גרמניים עד גירושם באפריל 1945, אז גם תפסו הפרטיזנים האיטלקים את מוסוליני והרגו אותו ואת פילגשו בתליה. מעט לאחר המלחמה, אי שביעות רצון אזרחית הובילה למשאל עם ב-1946 אשר בעקבותיו בוטלה המלוכה ואיטליה הפכה לרפובליקה.
בית התפילה הבהאי בסידני
בית התפילה הבהאי בסידני הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם. הוא שוכן באינגלסייד, פרוור מצפון לסידני שבאוסטרליה, והוא מכונה "מקדש האם של אוסטרליה" ("The Mother Temple of Australia"). המבנה ניצב בשיאו של רכס גבעות המשקיף על חופי ים טסמן, והוא נראה היטב מהים, מהיבשה ומהאוויר.
את התכנון הראשוני של בית התפילה הזה הגיש צ'ארלס מייסון רמי, ועל פיתוח המתווה הראשוני היה אחראי האדריכל ג'ון ברוגאן. הקמת המבנה החלה בחודש אפריל 1957 ונמשכה כמעט ארבע וחצי שנים. הוא הוקדש ונפתח לציבור ב-17 בספטמבר 1961, ועלות הקמתו הסתכמה בכ-150,000 ליש"ט. למבנה תשע צלעות כליתר בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם. הוא נישא לגובה של 38 מטר וקוטרו כ-30 מטר בבסיסו. הוא בנוי משתי קומות וכיפה. בקומה הראשונה קבועות דלתות מעוטרות בכל אחת מצלעות המבנה ומעליהן שלוש שורות חלונות. בזוויות המבנה, בין הדלתות, מותקנים עמודים הבולטים מקו החזית, ולכל אחד מהם ארבע צלעות ומעליו כיפת קטנה. הקומה השנייה קטנה מהראשונה, ובכל אחת מצלעותיה קבועים חלונות גדולים ומעוטרים. מעל לקומה זו מונחת הכיפה שבראשה מנורה. הדלתות וחלונות עשויים משילוב של מתכת וזכוכית, ומעליהם לונטות. לקירות המבנה גוון ורוד-חום בעוד שהכיפות, החלונות והדלתות בצבע לבן. אולם המבנה מסוגל להכיל עד 600 איש.
שטח האתר הוא 38 הקטאר וסביב בית התפילה גנים נרחבי ידיים שבהם צמחים אופייניים לאוסטרליה, כולל שלושה מינים של עצי אקליפטוס. בשטח שוכנים גם מרכז מבקרים, חנות ספרים, אחסניה, שטח לעריכת פיקניק ומבנים אדמיניסטרטיביים של הקהילה הבהאית באוסטרליה. המבנה מנוהל על ידי האספה הרוחנית הלאומית של אוסטרליה.
סולומון גולומב
סולומון וולף גולומב (Solomon Wolf Golomb; 30 במאי 1932 - 1 במאי 2016) היה מתמטיקאי ומהנדס יהודי-אמריקאי, פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת דרום קליפורניה, ונודע כממציא של סרגל גולומב (נכון לשנת 2014 נמצא סרגל מיטבי בן 27 שנתות) והפוליאומינו (שעליהם מבוסס, בין היתר, משחק המחשב טטריס).
חוקי גולומב משמשים באסטרונומיה וקריפטוגרפיה ומהווים כלי חשוב.
סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1957. הוא הממציא של קידוד גולומב.
משפחת קוריאל
קוריאל היא משפחת אנוסים מכובדת וענפה מספרד מהכפר קוריאל curiel שליד העיר טולדו, שהוגלתה לפורטוגל ב-1492. רוב בני המשפחה חזרו ליהדות לאחר שהצליחו לחמוק מצפורני האינקוויזיציה הפורטוגזית ועברו להתגורר באמסטרדם, הולנד, ובערים ונציה וטריסטה שבאיטליה. טורקיה, האיים הקריביים, מקסיקו וארצות הברית. הם היו מעמודי התווך של הקהילה היהודית ומילאו תפקידים כחברי המעמד ופרנסים. חלק מבני המשפחה קבורים בבית הקברות הפורטוגלי "בית חיים". יש הכותבים גם "כוריאל".
בני משפחה מפורסמים.
ישראל די קוריאל.
רבי ישראל די קוריאל מחכמי צפת במאה השש עשרה, היה מתלמידיו של רבי יעקב בירב (1474–1546), מגדולי חכמי ארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-16. מארגן ניסיון חידוש הסמיכה ב-1538. רבי ישראל די קוריאל היה אחד מארבעת החכמים שהוסמכו על ידי רבי יעקב בירב. וחברו של רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך.
מתלמידיו רבי בצלאל אשכנזי (1520–1594), מן האחרונים. מגדולי חכמי התורה במצרים ובירושלים בתקופתו. ורבי מרדכי הכהן, מחבר הפירוש 'שפתי כהן' על התורה.
נכדו ר' ישראל נג'ארה היה רב קהילת יהודי עזה ומחשובי המשוררים היהודים בתקופתו.
פרנצ'יסקו דה-ויטוריה.
פרנצ'יסקו דה-ויטוריה (Fray Francisco de Vitoria, Archbishop of Mexico; 1485-1546), בנם של פדרו דה-ויטוריה וקטלינה קומפלודו, אחיהם של יעקב ואברהם קוריאל. לא חזר ליהדות כאחיו. אח במסדר הדומיניקני, התקדם במעלות הכנסייה הקתולית, ב-1527 מילא תפקיד של אינקוויזיטור, ומונה כארכיבישוף הראשון של מקסיקו. בשנת 2004 הוקמה הקרן לצדק על שמו על ידי המסדר הדומיניקני.
יעקב קוריאל I.
יעקב קוריאל הידוע בכינויו דייגו פרז ד'אקושטא, שודד ים יהודי בים הקריבי היה אחיו של האח פרנצ'יסקו דה-ויטוריה וגיסו של מנואל דה-פונסיקה, רופא פורטוגלי ידוע. בנו של מנואל – לופו דה-פונסיקה היה רופאה האישי של קתרין מלכת פורטוגל. ד'אקושטא היה. הוא היה כה מוצלח שנאמר עליו שהיו לו 3 אוניות-שוד. לאחר שמיצה את עצמו, חזר ליהדות ולשמו המקורי: יעקב קוריאל. עלה ארצה והצטרף לתלמידיו של האר"י הקדוש בצפת ללימודי קבלה. רבי חיים ויטאל מוסר שהוא נקבר למרגלותיו של האר"י.
אברהם קוריאל.
אברהם קוריאל (ג'רונימו נוניס רמירז?) - היה אחיהם של יעקב קוריאל I והאח פרנצ'יסקו דה-ויטוריה. כל שידוע לנו שהוא נפטר בטריפולי.
יעקב קוריאל II.
יעקב קוריאל הידוע בכינויו דוארטי נוניס ד'אקושטא,(Duarte Nunes da Costa) - בנם של ג'רונימו נוניס רמירז (אברהם קוריאל הנ"ל?) ושל מריה דה-פונסיקה ואחיינם של האח פרנצ'יסקו די-ויטוריה ויעקב קוריאל I, שהוזכרו למעלה. נולד בליסבון ב-1587. משם עקר לפיזה, איטליה, בשנת 1618 הגיע לאמשטרדם. בזכות קשריו עם דון דוארטי דה ברגנזה, אחיו של מלך פורטוגל, מונה למיופה הכח של מלך פורטוגל בהמבורג, גרמניה בשנת 1640. בעקבות זאת הוענק לו תואר אצולה.
דוד קוריאל.