ההתקפה המבוימת על גלייביץ והטענות בדבר מעמדה של דנציג היו קאזוס בלי (עילה למלחמה) למלחמה שנתפסה בעיני הנאצים כשלב בהגשמת השקפת עולמם בדבר יצירת "מרחב מחיה" במזרח אירופה, תוך שעבוד העמים הסלאביים החיים בו והשמדת הגורמים "הנחותים מבחינה גזעית". במערב אירופה נטו להתעלם מהיבטים אלה של המדיניות הנאצית, בעיקר בשל החשש ממלחמה גדולה נוספת, 20 שנה בלבד אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובשל תמיכה שהיו לרעיונות הפשיסטים בחלק מארצות מערב אירופה. תומכי הפיוס עם גרמניה במערב ובמיוחד בצרפת, אימצו לעצמם כסיסמה את כותרת המאמר של הפילוסוף והפוליטיקאי הפשיסט הצרפתי מרסל דאה, אשר פורסם בעת הוויכוח על דנציג בחודש מאי 1939 – "?Mourir Pour Danzig” - "למות בעד דנציג?".
יום לאחר הפלישה הגרמנית, ב־2 בספטמבר 1939 הצביעה ממשלת העיר החופשית על סיפוחה של העיר לגרמניה, וכך תם פרק "העיר החופשית דנציג" בהיסטוריה של העיר.
הקרבות בעיר.
הפולנים שנותרו בעיר, במיוחד עובדי משרד הדואר, גילו התנגדות, ולחמו כנגד הגרמנים. משנתפסו על ידי הגרמנים, לא ניתן להם מעמד של שבויי מלחמה, והם נשפטו כפורעי חוק ונדונו למוות. בקרב וסטרפלאטה עמדו חיילים פולנים בחצי האי וסטרפלאטה בכניסה לנמל גדנסק במשך שבעה ימים מול הצבא הגרמני בטרם נכנעו.
העיר נכבשה בחזרה על ידי כוחות פולניים ב־30 במרץ 1945. בוועידת פוטסדאם הוחלט על מסירתה של העיר לפולנים. תושביה הגרמנים של העיר גורשו ממנה. כיום העיר היא עיר נמל חשובה בפולין בשם גדנסק.
הקהילה היהודית בדנציג.
עד לאמנציפציה של היהודים בגרמניה, באמצע המאה ה־19, נאבקו הנוצרים של דנציג נגד כניסת יהודים לתוכה. יהודים התיישבו בכפרים סביב העיר, הגיעו לימי שוק כפריים, וקיימו עימם קשרי מסחר, אך בעיר עצמה לא הותר להם לשבת. למרות שוויון הזכויות המלא שהשיגו יהודי פּרוּסיה ב־1869, האוכלוסייה היהודית בעיר וסביבותיה, שהורכבה מחמש או שש קהילות יהודיות קטנות, נותרה קבועה למדי: בין 2,500 ל־3,000 נפש.
בסוף המאה ה־19, התאגדו רוב הקהילות הקטנות לקהילה אחת, ליברלית (רפורמית), שהקיפה את רוב יהודי דנציג. בתי הכנסת הקטנים של הקהילות הקודמות נסגרו, ובמקומם בנתה הקהילה בית כנסת מפואר שנחנך ב־1887. מבנה גדול ומרשים בסגנון ניאו־קלאסי עיצוב שהיה נפוץ בבתי כנסת ליברליים ברחבי גרמניה. בבית הכנסת היו כ-2000 מקומות ישיבה. (בתקופת מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת כליל).
לאיחוד הקהילות הזה לא הצטרפה הקהילה האורתודוקסית הקטנה של בית הכנסת של רחוב מַטֶנְבּוּדֶן, אשר היו בעיקר יהודים ממזרח אירופה, בעיקר מרוסיה.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בדנציג כ-2500 איש מתוך אוכלוסייה של כ-180,000 אשר רובם היו גרמנים.
לאחר חוזה ורסאי ובעקבותיו חלו שנו ותמורות משמעותיות לטובת היהודים בדנציג. איחוד המְכָסים של דנציג ופולין חיזק את הקשר הכלכלי ביניהן, ועל־פי חוקתה של העיר החופשית הייתה לאזרחי פולין זכות להתיישב בה ולעבוד ולסחור בה. יהודים פולנים החלו להתיישב בעיר. הם עסקו בסחר חוץ, בבנקאות, בתעשייה או במלאכה ומסחר זעיר. ב־1929 הגיע מספר יהודי העיר ל־10,000 בקירוב.
בשנת 1937 החל נישול כלכלי של היהודים, שכלל "אריזציה", ונערכו גם פוגרומים. פוגרום נערך גם ב"ליל הבדולח" בנובמבר 1938. המשטרה התנכלה ליהודים וב-21 בנובמבר 1938 הונהגו "חוקי נירנברג" (בשינויים קלים). בעקבות ההתנכלות הגוברת, החלו יהודי דנציג להגר ממנה, אולם בסתיו 1938 היו בה עדיין בין 3,000 ל-4,000 יהודים. לצורך עלייה בלתי לגאלית לארץ ישראל, נזקקה הקהילה לאישור הסנאט של דנציג ולסיועו, וזה התנה את הסכמתו בהתחייבות פומבית של כלל היהודים לעזוב את העיר. לצורך כך, ב-17 בדצמבר 1938 נערכה אספה כללית בבית הכנסת הגדול, בהשתתפות 2,000 יהודים, בנוכחותם ובפיקוחם הישיר של המשטרה ונציגי השלטון, בה אישרו הנאספים פה אחד באמצעות קימה את הצעת ההחלטה של ועד הקהילה לעזוב את העיר במהירות האפשרית. לאחר האספה נדרשו כל יהודי דנציג לחתום על התחייבות שיישמעו להוראות ועד הקהילה. במטרה לקדם את ההגירה היהודית ולאלץ את היהודים האמידים להשתתף בהוצאות ההגירה של כלל היהודים, ב-3 במרץ 1939 הוציא הסנאט צו ההופך את כל היהודים הגרים בדנציג לציבור שפרטיו ערבים זה לזה, וכתוצאה מצו זה הוטל איסור שימוש או העברת בעלות על כל הרכוש היהודי בדנציג, כולל חשבונות בנק. מספר שבועות אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה וסיפוח דנציג לרייך השלישי, סונפה הקהילה היהודית בדנציג ל"האיחוד הארצי של יהודי גרמניה".
בין רבני העיר נמנים, הרב אלחנן אשכנזי, מחבר "סדרי טהרה", מספרי היסוד על הלכות נידה שבשולחן ערוך; הרב מאיר פוזנר, מחבר "בית מאיר"; הרב ישראל ליפשיץ, מחבר הפירוש למשנה "תפארת ישראל".
ידוע על בית קברות יהודי בעיר שנוסד לפני שנת תנ"ד (1594) ונחרב בתקופת השואה, בשנת ה'תשט"ז (1956) שוקם בית הקברות, ובין היתר חודשו מספר מצבות שנותרו בו, בהן של רבני העיר.
הפעילות הציונית בדנציג.
ב-1910 בקירוב נוסד הסניף ציוני הראשון בדנציג על ידי הרופא ד"ר יצחק לנדוי.
רבים מפעילי הציונות שמחוץ לגרמניה נהגו לעבור דרך העיר במסעותיהם. מאותה סיבה נוח היה לכנס בה ועידות ציוניות. ב־1924 נערכו בה הוועידות העולמיות של "השומר הצעיר" ושל "ברית הנוער", ב־1926 ועידה של "החלוץ", ב־1929 ועידת היסוד של מפא"י, וב־1931 ועידת היסוד של בית"ר וכן התקיימו בה כינוסים וועידות נוספות.
יהודי ארצות הברית
ארתור צ'ארלס קלארק
פשרת הררי
השערת ביברבך
מוסטפה דיראני
כלכלת שוודיה
כלכלת שוודיה היא כלכלה המתבססת על המודל הנורדי בדומה ליתר ארצות סקנדינביה (נורווגיה, דנמרק ופינלנד). כלכלה זו מבוססת על שילוב בין כלכלת שוק חופשי, מיסוי גבוה, מדיניות רווחה, איגודים מקצועיים וולנטריים ומרובים, עידוד מעורבות עובדים בניהול (בשוודיה קיימת לעובדים זכות קבלת ייצוג בדירקטוריונים ובלבד שהחברה מונה יותר מ25 עובדים, אך החוק אינו מחייב זאת) ובעלות ציבורית של חלק גדול מהמשק המתחלקת בין הממשלה, הביטוח הלאומי השוודי וקרנות הפנסיה הציבוריות. בעקבות משבר כלכלי חמור בראשית שנות ה-90, החל תהליך של הורדת מיסים וקיצוץ בהטבות מדינת הרווחה. כן הוחל בשנות ה-2000 בתהליך של הפרטה. החלק של הממשלה בתוצר ירד למעט מעל 50% ובכוונת הממשלה להמשיך להוריד אותו אל מתחת לרמה בבריטניה.
נכון לשנת 2015, שוודיה שנייה רק לנורווגיה מבין המדינות המתועשות ברמת השוויון בחלוקת ההכנסות, כאשר מחשבים הכנסה פנויה + צריכה ציבורית. ב-2019, דורגה שוודיה במקום ה-19 במדד קלות עשיית העסקים.
חוב לאומי.
היחס של החוב הלאומי לתמ"ג בשוודיה נשמר מתחת ל-20% מהתמ"ג, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד תחילת מלחמת העולם השנייה נשאר בסביבות ה-20%. במהלך המלחמה, למרות הנייטרליות של שוודיה, עלה החוב ל-50% מהתמ"ג. בשנות ה-50 וה-60 ירד יחס החוב לתמ"ג ובשנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע אל מתחת ל-25%. אולם בשנות ה-80 של המאה ה-20 זינק ל 65% בגלל הוצאות גדולות על מדיניות רווחה. משבר כלכלי קשה בשנת 1992. בשנת 1995 הגיע יחס החוב לתמ"ג אל מעל ל-75%. בעקבות המשבר ננקטו בשוודיה צעדי התייעלות, בהם מעבר מפנסיה ציבורית לפנסיה פרטית, העלאת גיל הפנסיה ל-67 ותחרות בין בתי ספר בעזרת שוברים. מאז שנת 1992 שוודיה נמנעה כמעט לגמרי מתקציב גרעוני והיחס חוב תוצר ירד ל-40%.
אבטלה.
בניגוד לרוב המדינות האירופאיות האחרות שימרה שוודיה שיעור אבטלה נמוך של שניים עד שלושה אחוזים מכוח העבודה לאורך שנות השמונים. שיעור נמוך זה הביא לאינפלציה, שנועדה לממן את עלות השכר, ואחרי משבר חריף בתחילת שנות התשעים זינקה האבטלה לשיעור של יותר מ-8 אחוז. בשנת 1996 קבעה הממשלה יעד להורדת האבטלה לשיעור של 4 אחוז עד שנת 2000. באותה שנה גדלה התעסוקה בשיעור של 90 אלף איש, השיעור הגדול מזה ארבעים שנה, והמטרה הושגה בסתיו אותה שנה. בשנים אחרי כן גדלה האבטלה שוב לשיעור של 7.1 אחוז ביוני 2005 ו-5.6 אחוז נכון לאוקטובר 2005.
באותה שנה הוצבה מטרה של הגעה לשיעור תעסוקה של 80 אחוז מכלל כוח העבודה בגיל עבודה, לעומת 77.9 בשנת 2000, אך מטרה זו לא הושגה ושיעור התעסוקה ירד ל-77.7 בשנת 2004 (נתונים). הפער בין שיעור המועסקים מכלל האוכלוסייה בגיל העבודה ושיעור האבטלה בפועל נובע מקיזוז שעורכת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה השוודית ממספר המובטלים הכולל, בניגוד להמלצות ה-ILO, של מובטלים לומדים או כאלו המצויים בפרויקטים של הכשרה לעבודה.
נכון לאפריל 2018. שיעור האבטלה של צעירים עד גיל 24 הוא 15.6% ובקרב בני 25 ומעלה - 5.1%. בקרב גברים שיעור האבטלה גבוה מעט מזה שבקרב נשים. בצירוף אלו שאינם לומדים בהיקף מלא ואינם מועסקים, מגיע שיעור האבטלה בפועל ל-14 אחוז ולשיא של קרוב ל-20 אחוז בחודשי הקיץ.
אנטיגואה
אנטיגואה (באנגלית: Antigua) הוא אי בים הקריבי, חלק ממדינת אנטיגואה וברבודה. אנטיגואה נמצא כ-41 קילומטרים דרומית לאי השני של המדינה, ברבודה.
גאוגרפיה.
האי מתפרס על פני שטח של 281 קמ"ר. השטח בעיקרו הוא מישורי ומורכב בעיקר מאבן גיר ואלמוגים, ועם זאת ישנם מספר אזורים געשיים גבוהים. הנקודה הגבוהה ביותר באי מגיעה לכדי 402 מטרים בהר אובמה.
האקלים באי הוא אקלים ימי טרופי ומתאפיין בכך שהשינוי בטמפרטורה בין העונות כמעט ולא מורגש.
היסטוריה.