הנרי תומאס באקל (אנגלית: Henry Thomas Buckle; 24 בנובמבר 1821 קנט, אנגליה - 29 במאי 1862 דמשק, סוריה), שחמטאי והיסטוריון אנגלי.
בשנת 1842 מד הכושר מציב אותו במקום השלישי בעולם, על מקומו זה שמר במשך 6 השנים הבאות ובשנים 1849–1850 אף היה במקום הראשון בעולם. משנת 1851 לא שיחק יותר.
באקל היה בנו של סוחר לונדוני עשיר ובעל אוניות. בריאותו הרעועה מנעה ממנו מלקבל השכלה פורמלית. התבלט לראשונה כשחמטאי, ועוד לפני שמלאו לו 20 היה לאחד מטובי השחמטאים בעולם. בביקור בפריז הגיע לקפה דה לה רז'אנס שם שיחק כנער עם פייר סט. אמאנד ועם ליונל קיזריצקי. האמנים המפורסמים התעקשו לתת לו רגלי יתרון, אך שניהם נוצחו פעם אחר פעם.
בשנת 1843 מתקיים דו-קרב הווארד סטאונטון נגד באקל. באקל מנצח +6 =1 לאחר שקיבל מסטאונטון יתרון של רגלי ומסע. בשנת 1847 מתקיים דו-קרב בין באקל להנרי בירד. באקל מנצח +9 -7. בשנת 1848 מתקיים דו-קרב באקל - קיזריצקי, הפעם כמובן ללא יתרון. באקל מנצח +3 -2 =3. בשנת 1851 מתקיים דו-קרב בין באקל ליוהאן לבנטל, באקל מנצח +5 -2
פרשני השחמט מבקרים את יכולתו הדלה של באקל בשלב הפתיחה, ואת העדפתו להתגוננות בעמדות סגורות, בניגוד לקו המוביל בתקופתו, להתקפה בכל מחיר ולמשחק פתוח. מכל מקום התוצאות שלו לא מותירות ספק לגבי יכולתו ביחס ליריביו. גם מבקריו החריפים ביותר כותבים כי מרגע שתמו מסעי הפתיחה והמשחק הגיע לשלב המציעה, "יכולתו של באקל מזהירה וניכר שזה שחקן עם מצוינות יוצאת דופן".
אהבתו לקריאה הניעה אותו לאתגר של כתיבת סקירה היסטורית על התרבות האנושית. במשך 17 שנים הוא השקיע מדי יום 10 שעות לקריאה וכתיבה של חיבורו. ספרו יצא לאור ביוני 1857 והפך אותו לדמות ידועה הן בחוגי הספרות והן בחברה הלונדונית. בחודש מרץ 1858 נשא נאום בפני החברה המלכותית על השפעת הנשים על קידום הידע.
נבחרת זנזיבר בכדורגל
נבחרת זנזיבר בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת זנזיבר, איים השייכים למדינת טנזניה. הנבחרת נמצאת תחת פיקוחה של התאחדות הכדורגל של זנזיבר.
הנבחרת חברה בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה ולכן יכולה להשתתף בגביע אפריקה לאומות, אך לא חברה בפיפ"א ולכן איננה מורשית להשתתף במונדיאל. האי הוא חלק מטנזניה, המיוצגת על ידי נבחרת טנזניה בכדורגל. לפני האיחוד של זנזיבר עם טנזניה בשנת 1964 הייתה זנזיבר חברה עצמאית ב-CAF, אך מעולם לא העפילה לגביע אפריקה לאומות. זנזיבר הייתה גם חברה בפיפ"א בין השנים 2007 ו-2009.
זנזיבר היא חברה זמנית ב-NF-Board. הקבוצה זכתה במקום השני בטורניר גביע FIFI בשנת 2006, והפסידה 4-1 בפנדלים נגד הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין בגמר.
הנבחרת משחקת באופן קבוע בגביע CECAFA, הכולל נבחרות ממרכז ומזרח אפריקה. בשנת 1995 זכתה הנבחרת בגביע אחרי ניצחון 1 - 0 בגמר נגד המדינה המארחת, .
אומו
נהר אומו הוא נהר במערבה של אתיופיה ואחד הנהרות הגדולים והחשובים במדינה. בחלקו התחתון של הנהר התגלו אתרים פרהיסטוריים אשר הביאו להכרזתו של חלק זה של האומו כאתר מורשת עולמית בשנת 1980.
גאוגרפיה.
אורכו של האומו הוא 760 ק"מ, ותחילתו ברמת אתיופיה בגובה של כ-2,400 מטר, כ-200 ק"מ מערבית לבירה אדיס אבבה. הוא זורם בכיוון כללי דרומה ומנקז את מערבו של מחוז אורומיה ואת מרכזו של מחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום. הנהר מסיים את מסלולו בצורת דלתה ומרוקן את מימיו אל אגם טורקאנה השוכן בגובה של 360 מטר, סמוך מצפון לגבול קניה. מימיו של הנהר זורמים במהירות בשל שיפוע גבהים של כ-2,000 מטר לאורך מסלולו (שיפוע ממוצע של כ-2.6 מטר לכל ק"מ), דבר שהביא להתפתחות תיירות רפטינג במקום, במיוחד לאחר העונה הגשומה בחודשים ספטמבר ואוקטובר. לאורכו של האומו מספר מפלים המגבילים את אפשרות השייט בו לחלקו התחתון בלבד. הפארק הלאומי אומו משתרע על שטח של 4,068 קמ"ר לאורך הגדה המערבית של הנהר. מנגד לו, סמוך לגדה המזרחית של הנהר, שוכן הפארק הלאומי מאגו ששטחו 2,162 קמ"ר.
נוכחות אנושית.
בתחומי הפארק הלאומי אומו, בחלקו התחתון של הנהר, התגלו שרידי הומינינים בשני אתרים מתקופת האבן התיכונה האפריקאית, קיביש 1 וקיביש 2, אשר גילם הוערך בשנת 2005 ב-195,000 שנים. השרידים הכוללים בין היתר חלקי גולגולת, ארבע לסתות, עצם רגל ו-200 שיניים התגלו בין השנים 1967–1974, והם שרידיו המוקדמים ביותר של הומו ספיינס מודרני אנטומית. כשארגון אונסק"ו ראה לנכון להכריז על המקום כאתר מורשת עולמית, הייתה הסברה המקובלת כי גילם של הממצאים הוא 130,000 שנים בלבד.
לפי התיארוך החדש, הממצאים עתיקים מכל השרידים הידועים הקודמים של האדם הנבון המודרני, ומשמעות הדבר היא כי הוא לא עזב את יבשת אפריקה משך פרק זמן ארוך ממה שסברו המדענים קודם לכן. משמעות נוספת של הגילוי היא כי האדם המודרני התפתח לצידם של הומינינים אחרים לאורך פרק זמן ארוך יותר ממה שחשבו קודם לכן. עוד התגלו באזור שרידים של הומונינים מהסוג אוסטרלופיתקוס וכלים שגילם מוערך בכ-2.4 מיליון שנים.
הנהר שימש כקו גבולן המזרחי של ממלכת ג'אנג'ארו וממלכת גארו שמדרום לה, עד שנכבשו בידי אתיופיה בסוף המאה ה-19. האירופים הראשונים הגיעו לעמק האומו המרכזי והעליון בשנות ה-80 של המאה ה-19, והרברט אוסטין הגיע אל הדלתה של הנהר רק ב-1898.
עמק נהר האומו התחתון הוא אחד האזורים הנידחים באתיופיה, והקבוצות האתניות הרבות המתגוררות במקום בתא שטח קטן למדי ואגב חלוקה טריטוריאלית, שמרו על מסורותיהן, מנהגיהן ועל אמונותיהן האנימיסטית בלא הפרעה. הקבוצות השונות עורכות ימי שוק בכפרים החשובים ואלה מושכים קונים ומוכרים ממרחקים גדולים. עוד רווח בקרב השבטים מנהג קישוט הגוף בדרך של צלקות, המעידות על אומץ בקרב הגברים, ונחשבות לנשיות ולמושכות על גופן של הנשים. יצירת הצלקות נעשית בדרך של פציעת העור וזיהום המקום באפר, וכשהפצע נרפא הוא מצטלק. בין חלק מהשבטים שוררת עדיין איבה המתפרצת מדי פעם וגולשת לגילויי אלימות. הקבוצות האתניות העיקריות באזור הן האריאים (כ-120,000), האמאראים (כ-50,000), והבאנצ'ים והסארמים (כ-45,000 כל אחת).
הצבא העות'מאני
ורנגל
פיוטר ורנגל
החבצלת השחורה
עין גנים (אתר מקראי)
עֵין גַּנִּים הוא אתר מקראי מתקופת התנחלות השבטים שבו הייתה עיר הלויים עין גנים בנחלת שבט יששכר (ספר יהושע / ). במהלך השנים הוסב שם העיר ל"גינת". החוקר יואל אליצור סבור כי ייתכן כי שם העיר היה "בית הגן". חוקרי ארץ ישראל הקדומה ר' אשתורי הפרחי וישעיהו פרס זיהו את מיקומה של עין גנים עם מיקומה של ג'נין בת ימינו.
היסטוריה.
בספר יהודית מוזכרת "גיני" (יהודית ג', י') כיישוב יהודי אשר סמוך אליו חנה מחנה הוליפרנס. יוסף בן מתתיהו מזכיר בספרו "מלחמת היהודים" (ספר ג', ג', ד') את גנים כיישוב הממוקם בצפון השומרון. כמו כן, ידוע כי יהודים התגוררו בעיר בימי הביניים ועסקו במסחר וברפואה.
בשנת 1922 התגוררו בעיר על פי מפקד האוכלוסין הבריטי, שבעה יהודים אשר מרביתם שרתו במשטרת ג'נין, ובשנת 1931 התגוררו בעיר 4 יהודים בלבד.
בשנת 1943 הכינה מפקדת ההגנה בראשות משה סנה תוכנית התיישבות, אשר הציעה להקים בסביבות ג'נין כעשרה יישובים חדשים, וזאת במטרה להקיף את העיר ביישוב יהודי. במסגרת ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון הוקמו שלושה יישובים, גנים, כדים והיאחזות נח"ל גינת, שמזכירים בשמם את היישוב העברי הקדום. היישובים פונו מתושביהם ונהרסו ב-24 באוגוסט 2005 בתוכנית ההתנתקות.
יעקב בודו
יעקב (יענקל'ה) בודו (שמו המקורי: יעקב בודואגה וברומנית: Iacob Bodoagă; נולד ב-28 במרץ 1931, י' בניסן ה'תרצ"א) הוא שחקן, קומיקאי וזמר ישראלי, מהכוכבים הגדולים של התיאטרון הישראלי. חתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים ופרס פולק. ממייסדי להקת פיקוד הצפון.
ביוגרפיה.
יעקב בודו נולד בשם יעקב בודואגה (ברומנית: Iacob Bodoagă) בעיירה שטפנשט שברומניה. במהלך מלחמת העולם השנייה, נדד בודו עם אמו ועם שתי אחיותיו עד הגיעם לעיירה בוטושאן. הוא הועסק בניקוי מוסדות, בפינוי שלג מהכבישים וכעובד מטבח עבור הגרמנים. הוא דיבר יידיש מילדותו.
בודו עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1950 וזו התיישבה בעפולה. לאחר כשנה, גויס לצה"ל, שם החל את שירותו בחטיבת גולני. הוא ניסה להתקבל ללהקת הנח"ל, הלהקה הצבאית היחידה שהתקיימה אז. סמלת התרבות של גולני לימדה אותו את "על השחיטה" של חיים נחמן ביאליק, איתו נבחן ללהקת הנח"ל. בבחינה ירד בודו על הברכיים, ועם ידיו למעלה אמר: "שמיים, בקשו רחמים עליי...". הוא לא התקבל ללהקה מחוסר תקן אולם נשלח ב-1952 לפיקוד הדרום ונבחן ללהקה החדשה על ידי הבמאי יעקב מגבלות שייסד את להקת פיקוד הדרום, ביחד עם אברהם צביון. יעקב בודו שלא ידע את השפה עדיין, אלא רק יידיש, התקבל ללהקה והשתתף בתפקיד קטן בהצגה הראשונה שכתב וביים יעקב מגבלות - "קזבלנקה עולה בדרגה".
ב-1954 פורקה להקת פיקוד הדרום ובודו נשלח ביחד עם כמה חברים מלהקתו להקים את להקת פיקוד הצפון. הלהקה נוצרה מאיחוד של שני גופים: הראשון היה קבוצת שחקנים מלהקת פיקוד הדרום ביניהם יעקב בודו, שעברו לפיקוד הצפון לאחר פירוק הלהקה, והשני חברי להקת גולני שסופחו לצפון עקב בעיות ארגון ותקציב. בין חברי הקבוצה השנייה היו צדוק סביר ואסתר נהרי להקת פיקוד הצפון. בתקופה זו חיפש יעקב בודו ומצא את יעקב מגבלות כדי שיכתוב את התוכנית הראשונה ללהקת פיקוד צפון - "גלגוליו של מוישה וינטלטור". יעקב מגבלות אף ביים את המחזה כשיעקב בודו מגלם הפעם את התפקיד הראשי. ההצגה זכתה להצלחה מסחררת ברחבי הארץ.
בתיאטרון.