האי קנגורו מפורסם בזכות החי המתקיים בו. מכיוון שכף רגלם של בני אדם לא דרכה באי במשך שנים, התפתחה שם בלא מפריע אוכלוסיית בעלי חיים וצמחים ייחודית. חלק מבעלי החיים נכחדו מאז הגעת בני האדם לאי, כגון אמו אי הקנגורו, שהיה מין אמו ייחודי לאי. באי חיים תת-מינים אנדמיים של קנגורו וקיפודן. בנוסף משגשגות באי אוכלוסיות של ברווזן וקואלות שלא חיו באי במקור אך הובאו למקום בידי המתיישבים. לחופי האי מתקיימים מושבות של פינגווין זוטר ואריות ים, ומושבות קינון גדולות מצויות בו. אחת הסיבות לכך שהאי מהווה בית גידול כה משגשג למינים רבים הוא בגלל שבניגוד לשאר היבשת, אל האי קנגורו מעולם לא הגיעו מינים פולשים מזיקים כגון ארנבת, שועל וחתול הבית. בהתאם לכך ננקטים צעדים מחמירים כדי לוודא שמינים פולשים לא יכנסו לאי.
מייפל ליף גארדנס
מייפל ליף גארדנס היה אולם ספורט בטורונטו ששימש כאולם הבית של קבוצת ההוקי טורונטו מייפל ליפס בין השנים 1931 ל-1999.
הקבוצה זכתה ב-11 גביעי סטנלי בין השנים 1932 ו-1967 כששיחקה שם. משחק ה"אול-סטארס" הראשון בהיסטוריה של ליגת ה-NHL התקיים באולם, כאירוע מחווה והתרמה לכבוד שחקן המייפל ליפס, אייס ביילי, שסבל מפציעה שסיימה את הקריירה שלו. גם משחק ה"אול סטארס" השנתי הראשון של ה-NHL התקיים במייפל ליף גארדנס ב-1947.
לאגוש
לאגוּש (בפורטוגזית: Lagos, במשמעות "אגמים") היא עיר ורשות מקומית בדרום אלגארבה שבפורטוגל. אוכלוסיית הרשות המקומית מונה 27,041 תושבים, מתוכם 14,675 מתגוררים בעיר. מרבית האוכלוסייה מתגוררת לאורך קו החוף ומתפרנסת מענף התיירות. אזור פנים המחוז מיושב בדלילות, ומרבית התושבים המתגוררים בו מתפרנסים מחקלאות ומיערנות.
העיר ממוקמת 35 ק"מ מזרחית לנקודת סאגרש, המקום הדרום-מערבי ביותר ביבשת אירופה.
לעיר לאגוש היסטוריה עתיקה. מקור השם הוא ככל הנראה קלטי ונובע מן המילה Lacobriga, בו השתמשו הרומאים מאוחר יותר. קיימת עדות להגעת הפיניקים לאזור מפרץ לאגוש, בשל הדגה העשירה באזור, ובמיוחד דגי טונה, סרדינים ומיני סרטנים. המקום נכבש לראשונה על ידי קרתגו, אשר גייסה את התושבים הקלטיים המקומיים למלחמתם נגד הרומאים. הם ניהלו במקום כרמים ומטעי עצי זיתים. לאחר מכן התיישבו בו רומאים והיישוב הפך לחלק מן הפרובינקיה לוסיטניה. בחפירות באזור נמצאו מספר ממצאים מן התקופה הרומית. האזור היה זירת המאבק בין קווינטוס סרטוריוס לקאיקיליוס מטלוס והעיר הייתה נמל חשוב.
שמואל פיינר
שמואל פיינר (נולד ב-23 בינואר 1955, בתל אביב, ישראל) הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת בר-אילן, מופקד הקתדרה לתולדות היהודים בגרמניה ויושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית. היסטוריון של תהליכי המודרניזציה והחילון ביהדות אירופה במאות המאה ה-18 וה-19 ובמיוחד תנועת ההשכלה היהודית.
פועלו האקדמי.
שמואל פיינר למד החל מ־1978 היסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (1980), שני (1984) ושלישי, וב־1990 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בציון מעולה על עבודת הדוקטור "ההשכלה ביחסה להיסטוריה – הכרת העבר ותפקודיו בתנועת ההשכלה היהודית 1782–1882 (בהדרכת פרופ' עמנואל אטקס ופרופ' ישראל ברטל). עוד כתלמיד מחקר פרסם בכתבי העת "ציון" ו"תרביץ" את מאמריו הראשונים, שהתקבלו כפריצת דרך במחקר ההיסטוריה של ההשכלה. ב־1990 זכה במלגת אלון והצטרף לסגל המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. ב־2001 התמנה לפרופסור מן המניין, ובשנים 2001–2004 כיהן כראש המחלקה לתולדות ישראל.
בין ספריו: "מהשכלה לוחמת להשכלה משמרת", (מרכז דינור 1993), "השכלה והיסטוריה, תולדותיה של הכרת עבר יהודית מודרנית (מרכז זלמן שזר 1995, מהדורה באנגלית 2002), "מהפכת הנאורות, תנועת ההשכלה היהודית במאה השמונה עשרה", מרכז זלמן שזר 2002, מהדורה אנגלית 2004, מהדורה גרמנית 2007), משה מנדלסון, (מרכז זלמן שזר 2005, מהדורה גרמנית 2009, מהדורה אנגלית 2011, מהדורה סינית 2014), "קול עלמה עברייה, כתבי נשים משכילות במאה התשע עשרה" (הקיבוץ המאוחד 2006), מלחמת תרבות, תנועת ההשכלה היהודית במאה ה־19, (הוצאת כרמל 2010), "שורשי החילון, מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה־18" (מרכז זלמן שזר 2010, מהדורה אנגלית 2011). 10 שנים הקדיש שמואל פיינר לכתיבת הביוגרפיה של המאה ה־18 היהודית. החיבור עוקב אחר האירועים שהתרחשו במאה הזו ונותן קול לבני ובנות הזמן. החלק הראשון של החיבור ("עת חדשה, יהודים באירופה במאה השמונה-עשרה, 1750-1700") ראה אור ב־2017 בהוצאת מרכז זלמן שזר (תרגום לאנגלית בהוצאת אינדיאנה 2020), והחלק השני ("עת חדשה, יהודים באירופה במאה השמונה עשרה, 1800-1750") ב־2021.
לצד המחקר שמואל פיינר פעיל בשורה של מוסדות וחבר בוועדות שתפקידן לקדם את מדעי הרוח בכלל ומדעי היהדות וחקר העבר בפרט בישראל. מאז 2019 הוא מכהן כראש החברה ההיסטורית הישראלית ונמנה עם עורכי כתב העת "ציון". חבר במועצה הציבורית של הספרייה הלאומית ובמועצה הציבורית של מרכז זלמן שזר. עמד בראש מכון ליאו בק בירושלים לחקר יהודי גרמניה (2007–2019), היה חבר בוועדות שונות של המל"ג והות"ת (מרכזי המצוינות, ועדת מדעי הרוח, ועדת השיפוט למלגות רוטנשטרייך).
ספרו "מהפכת הנאורות" זכה בארצות הברית בפרס קורט (2004), ספרו "שורשי החילון" זכה בשנת תש"ע בפרס שזר לחקר תולדות ישראל. בין היתר ביקר כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, פרנקפורט ולוצרן. ב־2007 זכה בפרס Meyer-Struckmann מטעם אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף על ספרו "מהפכת הנאורות". ב־2012 זכה בפרס הומבולדט (Humboldt Research Award Alexander von Humboldt Stiftung) , שמוענק בגרמניה על מכלול ההישגים במחקר.
מחקר.
חקר ראשית ההשכלה.
תחום המחקר של פיינר הוא תהליכי המודרניזציה והחילון ביהדות אירופה של המאות ה-18 וה-19. בנושא זה הוא מתמקד בתנועת ההשכלה, שהייתה אליטה אינטלקטואלית יהודית שפרצה את גבולות התרבות המסורתית והציעה סדר יום חדש לחברה, לתרבות, לחינוך ולספרות. ביסודה הייתה ההשכלה, תרבות הנאורות של היהודים באירופה, זעקה גדולה ומתמשכת ליקיצה, לפיכחון ולהתחדשות, שקולה הדהד במאות ה-18 וה-19 במרחב הציבורי היהודי וחולל בו תזזית חסרת תקדים. ראשיתה של "מלחמת התרבות" בקרב היהודים נעוצה בהופעת המשכילים על במת ההיסטוריה. בעוד שבעבר היה מחקר ההשכלה בעיקרו מחקר הספרות העברית החדשה (במסורת שראשיתה בישראל צינברג ויוסף קלוזנר והמשכה בשמואל ורסס), הרי שפיינר הוא בין החוקרים שהעבירו את ההשכלה לתחומו של המחקר ההיסטורי, ויותר מאשר עסקו בטקסטים שייצרו המשכילים, ניסו ומנסים להבין את התפתחותה ההיסטורית ואת מקומה בכלל תהליכי המודרניזציה של יהדות אירופה, וזאת בהקשר הרחב יותר של הנאורות האירופית ותוך ניסיון ליישם את תובנות המחקר של הנאורות גם על ההשכלה.
ההשכלה, בעיניו של פיינר, הייתה התנועה הראשונה שפעלה באופן מודע ומכוון למען המודרניזציה של היהודים. הובילו אותה באירופה של המאות ה-18 וה-19 אינטלקטואלים יהודים משכילים וביקורתיים, ששאפו לחולל מהפכה תרבותית שתחדש את פני החינוך, הספרות, המחשבה והחברה, ותעצב זהות יהודית מורכבת שמשלבת אדם, אזרח ויהודי. פיינר קורא להשכלה "המהפכה הצרפתית" של היהודים; כפי שבמהפכה הצרפתית נלקחה הריבונות מהמלך ומהאריסטוקרטיה וניתנה לקבוצות חדשות של בורגנות ובעלי מקצועות חופשיים – כך גם בהקשר היהודי (אם כמובן במובן התרבותי בלבד), האליטה התורנית (רבנים-תלמידי חכמים) איבדה את מעמדה המונופוליסטי לטובת האליטה החדשה של הסופרים המשכילים.
ההשכלה הייתה הווריאציה היהודית של הנאורות האירופית, ובכך בו-זמנית גם חלק במוזאיקה של הנאורות וגם ייחודית ושומרת על צביונה היהודי; גם משולבת בעולם הערכים המודרני של אירופה בת הזמן (אמונה בקידמה האנושית, ביקורת כלפי דעות קדומות ואמונות טפלות, שאיפה לחירות, הומניזם ועוד) וגם צבועה בצבעי המסורת היהודית; גם מהפכנית מבחינת יומרותיה, שחתרו תחת המוסדות ובעלי הסמכות המסורתיים – וגם טוענת לשימור הקולקטיב היהודי ולסולידריות, ודוחה על הסף את אופציית ההתבוללות.