בתחילת שנת 2017 נפתח האצטדיון הלאומי החדש בעיר בנפח של 40,000 מקומות ישיבה. האצטדיון נבנה בעזרת הלוואה של 70 מיליון דולר מממשלת הרפובליקה העממית של סין. האצטדיון נקרא: "האצטדיון הלאומי בינגו". אצטדיוני הכדורגל האחרים כוללים את אצטדיון סילבר, אצטדיון צ'יו ומגרש ננקאקה. הקבוצות הגדולות בלילונגווה הן Silver Strikers, Civo Sporting, Blue Eagles ו- Kamuzu Barracks.
כדורסל משחקים במספר מכללות ומוסדות פרטיים אחרים. תחומי ספורט נוספים בלילונגווה כוללים את איגוד הרוגבי הממוקם בעיר, עם מספר קבוצות שמתחרות ביניהן.
תיירות.
השוק ברחוב מלנגלנגה תוסס מאוד. חנויות הודיות נמצאות בעיר העתיקה. מדרום מערב לעיר נמצא הר סלנג'מה Salanjama, אזור העשיר במיני ציפורים. במורדות העליונים של הרי לילונגווטל ישנם אזורים עם יער גשם צפוף ושיחי פרוטיאה. אטרקציה תיירותית נוספת הם מכרזי הטבק. בין העיר העתיקה למרכז החדש, נמצא פארק חיות שבו חיים צבועים ותנינים.
תולדות מצרים העתיקה
רג'ו די קלבריה
רֶג'וֹ דִי קַלָבְּרִיָה או רג'ו קלבריה (באיטלקית: Reggio di Calabria, בקלברזית: רִיג'וּ) היא עיר בת 186,000 תושבים בדרומו של חצי האי האיטלקי.
רג'וֹ די קלבריה הייתה בירת מחוז קלבריה עד 1970, אז הפכה קטנזארו לבירת המחוז.
את העיר ייסדו מתיישבים יוונים במאה ה-8 לפנה"ס.
על הגעתם של יהודים לעיר כתבו יוסף בן מתתיהו והירונימוס.
העיר נחרבה כמה פעמים על ידי צונאמי ורעידות אדמה. בפעם האחרונה התרחשה בה רעידת אדמה ב-28 בדצמבר 1908. רעידת אדמה זו גרמה לעיר נזק ניכר ובעקבותיה נבנו חלק גדול מן הבניינים הקיימים ברג'ו כיום.
הספר העברי המתוארך הראשון הודפס בעיר. הספר, פירוש רש"י על התורה, הודפס בשנת ה'רל"ה (1475). לא ידוע על ספרים עבריים נוספים שנדפסו בעיר זו.
ספורט.
לרג'ו קבוצת כדורגל בליגה פרו (הליגה השנייה) בשם רג'ינה קלצ'ו. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אורסטה גרנילו (Stadio Oreste Granillo).
D&amp;d
סילי פרידום
סִילִי-פְרִידוֹם (בצרפתית: Sully Prudhomme; 16 במרץ 1839 - 7 בספטמבר 1907) היה שמו הספרותי של רנה פרנסואה ארמן פרידום (René François Armand Prudhomme), משורר צרפתי. זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1901 (השנה הראשונה שבה חולק הפרס). בהודעה לעיתונות שפרסמה האקדמיה השוודית נומקה זכייתו: "כהוקרה מיוחדת עבור היצירה הפיוטית אשר מדגישה את האידיאליזם הנעלה, את השלמות האמנותית ושילוב נדיר של איכויות הלב והשכל".
ביוגרפיה.
סילי פרידום נולד ב-16 במרץ 1839 בפריז, צרפת בשם רנה פרנסואה ארמן. הוא היה בנו של חנווני צרפתי ושאף להיות מהנדס או מדען, אך מאחר שסבל ממחלה בעינו, נאלץ כעבור זמן קצר להפסיק את לימודיו במכון הטכנולוגי. הוא התחיל ללמוד ספרות, וסיים לימודים אלה בהצטיינות יתרה בשנת 1857. במשרה הראשונה שלו, התקבל לעבוד כפקיד במשרד בית חרושת. לאחר שעבד בחוסר הצלחה תקופת בינים קצרה, הוא פרש מהתעשייה בשנת 1860 כדי לחזור ללימודים. הוא למד וסיים בהישגים לא מרשימים לימודי משפטים, ועבד במשרד פרקליטים. במקביל גם למד לימודי פילוסופיה.
בשנת 1870, בתחילת המלחמה בין צרפת ובין גרמניה, התנדב לשירות צבאי, אך חלה ושב מהחזית כשהוא משותק בחלק גדול מגופו. השתקמותו נמשכה זמן רב מאוד.
פרידום היה חבר בארגון סטודנטים בשם "Conférence La Bruyère", ובמסגרת ארגון זה השתתף בפגישות שגרמו לו להתחיל לכתוב שירה. בשנת 1865 פרסם פרידום את ספר השירים הראשון שלו: "חרוזים ושירים" ("Stances et Poèmes"). ספר שביסס את המוניטין של פרידום, בעקבות בקורת חיובית מאוד מאת המבקר הצרפתי החשוב של המאה ה-19 שרל אוגוסטין סן-בווה (Charles Augustin Sainte-Beuve).
פרידום היה ממנהיגי החברים של אסכולת הפארנאס (Parnassian), (אסכולת משוררים בספרות הצרפתית, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, שדגלה בדקדקנות אסתטית, מקצבית, ואלגנטית בבחירת המלה בשירה. והייתה ביסודה אסכולת תגובת נגד השירה הרומנטית), ובמיוחד היה פרידום נאמן לעקרונותיה האסתטיים של אסכולת הפארנאס. מקוריותו של פרידום הייתה בעיקר בניסיונו לבטא את התגליות המדעיות של זמנו בשירה.
שיריו המוקדמים של פרידום, כגון: "חרוזים ושירים" (Stances et Poèmes, 1865), "הגורלות" (Les Destines 1872), היו בעלי אופי מלנכולי. יצירותיו המאוחרות יותר עסקו בתאוריות מדעיות ופילוסופיות. המפורסמות שבהן, הפואמות: "הצדק" (La Justice ,1878), ו"האושר" (Le Bonheur, 1888), היו בעלי אופי של אסכולת הפרנס.
פרידום גם תרגם את ספרו הראשון של המשורר הרומי לוקרטיוס, על טבע היקום.
בשנת 1881 פרידום נבחר כחבר אקדמיה הצרפתית, ונשאר חבר בה עד שנפטר.
בשנת 1901 הוענק לפרידום פרס נובל בספרות. זכייתו בפרס לוותה במחאות של החושבים שאת הפרס היו צריכים להעניק לסופר הרוסי לב ניקולייביץ' טולסטוי. 42 סופרים ואמנים שוודיים חתמו על כרוז מחאה בעניין זה. המחאה נעשתה מתוך טעות, כי טולסטוי לא קיבל את הפרס בגלל בעיה טכנית - מועמדותו הוגשה בצורה לא-תקנית וחברי ועדת הפרס לא היו זכאים להעלות מועמדים מטעמם.
סילי פרידום נפטר ב-7 בספטמבר 1907 ב-Châtenay-Malabry, בקרבת פריז.
אדמונד השני, מלך אנגליה
אדמונד השני (וכן אדמונד איירונסייד, באנגלית: Edmund II of England; סביבות 990 – 30 בנובמבר 1016) היה מלך אנגליה מ-23 באפריל 1016 עד יום מותו. זכה לכינוי "איירונסייד" (בעל כוח הסבל) בזכות מאמציו להדוף את הפלישה הדנית של המלך קאנוט הגדול.
ביוגרפיה.
אדמונד היה בנו השלישי של המלך אתלרד השני מאשתו הראשונה, אלפלאד מנורת'מבריה. אמו נפטרה לפני שנת 996, ואביו נישא פעמיים נוספות. אדמונד לא היה צפוי להיות מלך אנגליה, אך לאחר מותם של שני אחיו הבוגרים, הוא הפך ליורש העצר ב-1014 עם מות אחיו הבכור אתלסטאן. בין אדמונד לאביו החלו מאבקי כוח. אדמונד היה זה שהצליח ב-1015 להדוף את פלישתו של קאנוט הגדול ולכבוש מחדש את וסקס, ובמקביל הוציא אתלרד להורג שניים מבעלי בריתו של אדמונד - סיגפרת' ומורקאר. אדמונד, כצעד מחאה כנגד אביו, נשא לאישה את אלמנתו של סיגפרת', אלדגית'. אתלרד נפל למשכב ומת ב-23 באפריל 1016, ואדמונד ירש את כסאו, אך זכה לתמיכה מועטה בלבד מהאצולה של לונדון, שלאחר כיבוש וסקס בידי אדמונד הייתה נתונה במצור מצד כוחותיו של קאנוט, שהחל צובר אהדה ברחבי אנגליה, בייחוד בקרב האצולה של אזור סאות'האמפטון.
העימות בין קאנוט לאדמונד נמשך עד לתבוסתו של אדמונד ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun). בתום הקרב הצליחו שני המלכים לדון בתנאי השלום ביניהם, שהותירו את וסקס בידי אדמונד, והעניקו לקאנוט אדמות מצפון לנהר התמזה. בנוסף הסכימו השניים כי לאחר מותו של אחד מהם, יעברו השטחים שבשלטונו לשליטת האחר. אדמונד השני מת ב-30 בנובמבר 1016, ושטחי שלטונו עברו לידי קאנוט שהפך למלך אנגליה. אדמונד נקבר במנזר גלסטונברי בסאמרסט, אך מקום קבורתו המדויק אינו ידוע, כיוון שככל הנראה נהרס בתקופת פיזור המנזרים. שני בניו של אדמונד - אדוארד הגולה (אביו של אדגר אתלינג) ואדמונד, נמלטו לאחר מותו להונגריה.
צו 8
צו 8 הוא פקודת גיוס מיידית של חיילי המילואים לצה"ל. ההבדל העיקרי בינו לבין צו מילואים "רגיל" הוא זמן ההתראה לפני הגיוס.
תיאור.
צו 8 מופעל במקרים חריגים כמו פרוץ מלחמה או בעת צורך מיידי בכוח אדם לפעולות חיוניות לביטחון המדינה. סעיף 8 לחוק שירות המילואים מקנה לשר הביטחון את הסמכות לגייס מילואים, בנסיבות חירום, וכשביטחון המדינה מחייב זאת בעזרת צו 8, באישור הממשלה או, אם אין אפשרות לקבל את אישורה בשל דחיפות העניין, בהסכמת ראש הממשלה. השר רשאי להאציל את סמכותו לאחרים.
מקורו של הביטוי בגרסתו הראשונה (מ־1949) של חוק שירות ביטחון, שבה הופיעה בסעיף 8 הסמכתו של שר הביטחון "לקרוא בצו, לכל יוצא-צבא הנמנה עם כוחות המילואים של צבא-הגנה לישראל, להתייצב לשירות סדיר או לשירות מלואים, כפי שנקבע בצו, במקום ובזמן שנקבעו בצו, ולשרת כל זמן שהצו יעמוד בתקפו". הביטוי שרד גם לאחר חקיקת חוק שירות ביטחון חדש ב-1959, בו נדדה הוראה זו לסעיף 26, ולאחר חקיקתו של נוסח משולב ב-1986 לחוק ששינה את מספר הסעיף ל-34. בחוק שירות המילואים, שנחקק ב-2008, שבו ההוראות לסעיף 8.
סוגי גיוס בשעות חירום.
גיוס בצווי 8 מתבצע גם בעזרת הדואר מבעוד מועד ומתפרסם באמצעי התקשורת. חייל מילואים המקבל קריאה מידית להתגייסות חייב להופיע בבסיסו תוך 24 שעות מקבלת הידיעה.
במקרים חמורים פחות מופעל נוהל של קריאת חירום שמאפשר לצה"ל לזמן למילואים בניגוד לחלק מהכללים לכך (למשל, זימון תוך פחות מחודש ממועד ההודעה).
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
המלחמה העות'מאנית-רוסית, שנערכה בשנים 1877–1878 (בטורקית: Harbı 93 - "מלחמת התשעים ושלושה" או 1877-1878 Osmanlı-Rus Savaşı; ברוסית: Русско-турецкая война 1877-1878), הייתה מלחמה שעיצבה את פניו המדיניים של הבלקן למסגרת הקיימת עד ימינו. מלחמה זו היוותה ציון דרך לקראת סיום דרכה של האימפריה העות'מאנית כמעצמה.