המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס בספרד, כאשר חניבעל ברקה, המפקד הראשי של צבא קרתגו, תקף את העיר סגונטו, שהייתה בעלת בריתה של רומא, והביא להכרזת מלחמה. חניבעל מיהר להעביר את המלחמה לאיטליה במסע הנועז שלו דרך הרי האלפים, אך בכל זאת נפתחה זירה בחצי האי הספרדי. בתחילת המלחמה נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו עם שני לגיונות לספרד כדי לחסל את המושבות הקרתגיות שם. אומנם סקיפיו עצמו חזר לאיטליה עוד לפני שהגיע לספרד כדי להתמודד עם חניבעל, אך הלגיונות הגיעו לספרד בפיקודו של אחיו, גנאיוס סקיפיו. גנאיוס הביס את הקרתגים בקרב קיסה ובקרב טראקו ופלש אל תוך חצי האי. בסתיו 217 לפנה"ס, לאחר שהובס בידי חניבעל בקרבות טיקינוס וטרביה, הגיע פובליוס סקיפיו לעזרת אחיו לספרד ועימו תגבורת של 8,000 חיילים, וביחד הם פלשו שוב דרומה והגיעו עד סגונטו. באותו זמן מרדו השבטים הטורדאנים בספרד ועזרובעל, אחיו של חניבעל והמפקד הקרתגי של ספרד, נאלץ לעסוק בדיכוי המרידה ולא נתפנה להגיב תגובה ראויה לפלישה הרומאית.
בשנת 215 לפנה"ס קיבל עזרובעל תגבורת מקרתגו והחליט לצאת לקרב מכריע כנגד האחים הסקיפיונים.
מהלך הקרב.
עזרובעל נפגש עם המצביאים הרומים סמוך לעיר דרטוסה, על הגדה הצפונית של נהר האברו. הוא ניסה להשתמש בטקטיקה אותה נקט חניבעל בקרב קאנאי, החלשת מרכז המערך של צבאו לטובת האגפים, כדי למשוך את הלגיונות הרומיים לעומק המערך הקרתגי, וניצול היתרון של פרשיו על יריביהם הרומיים כדי להביס את כנפות הפרשים של הצבא הרומאי, לתקוף אותו מעורפו ולכתר אותו. הרומאים ערכו את כוחותיהם בדרך המקובלת, כאשר הרגלים הוצבו בגוש גדול במרכז והפרשים באגפים. תוכנית הקרב של עזרובעל נכשלה משום שהמרכז של צבאו נשבר לפני שפרשיו הספיקו להביס את הפרשים הרומאים, והניצחון הרומאי היה מכריע. הצבא הקרתגי הושמד כמעט כולו ורק חלק קטן ממנו ואיתו עזרובעל עצמו הצליח להימלט משדה הקרב.
תוצאות הקרב.
לתבוסה הקרתגית בקרב דרטוסה היו תוצאות מרחיקות לכת, משום שהיא מנעה מחניבעל לנצל את ניצחונו הגדול בקרב קאנאי שנה קודם לכן. האפשרות של שליחת תגבורת לחניבעל מהיספניה בדרך היבשה הפכה לבלתי אפשרית, והדרך היחידה שנותרה לשלוח תגבורת לאיטליה הייתה דרך הים, בו שלטו הרומאים. בנוסף, כוח תגבורת גדול בפיקודו של אחיו מאגו ברקה, שנאסף כדי לתגבר את צבאו של חניבעל באיטליה, נשלח במקום זאת לספרד כדי למנוע את נפילת חצי האי האיברי כולו לידי הרומאים.
אליפז לוי
אליפז לוי (Eliphas Lévi) הוא שם העט של תאורטיקן המאגיה והאוקולטיזם הצרפתי אלפונס לואי קונסטאן (Alphonse Louis Constant) (8 בפברואר 1810 - 31 במאי 1875). השם אליפז לוי הוא המקבילה העברית של השם Alphonse Louis.
עד 1848 פרסם מספר חיבורים דתיים נוצרים ושני חיבורים רדיקליים ולאחר מכן נידון פעמיים לעונשי כליאה קצרים. ב-1854, בביקור שערך באנגליה, נפגש עם אדוארד בולוור-ליטון ויחד איתו החל בסדרה של כתבות, בנושא המאגיה.
ביוגרפיה.
אליפז לוי נולד בפריז שבצרפת, כבנו של סנדלר ולמד בסמינר הרומי-קתולי, אותו עזב לאחר תקופה קצרה.
לוי החל את לימודיו בסמינר והתכונן להתקבל לכמורה בכנסייה הקתולית. הוא כתב מספר יצירות דתיות, ובהן "המנהגים המוסריים והדוקטרינות של הרציונליזם בצרפת" (1839 Des Moeurs et des Doctrines du Rationalisme en France), חוברת ברוח זרם האנטי-נאורות וחוברת בשם "אמו של האלוהים" (1844 La Mère de Dieu). בזמן שהותו בסמינר התאהב ועזב מבלי שהוסמך לכמורה. לאחר שעזב את הסמינר, כתב מספר יצירות, בהן שתי חוברות קיצוניות: "בשורת העם" (L'Evangile du Peuple 1840) ו"עדותה של החרות" (Le Testament de la Liberté), שפורסמה בשנת המהפכות 1848, אשר הובילו פעמיים למאסרו לתקופות זמן קצרות.
בשנת 1853 ביקר לוי באנגליה, שם פגש את הסופר אדוארד בולוור-ליטון (Edward Bulwer-Lytton), אשר התעניין ברוזקרויצניזם כנושא ספרותי והיה נשיא של מסדר רוזיקרוציאני קטן. חיבורו הספרותי הראשון של לוי בנושא הקסם הופיע ב-1854 בשם "הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה" (Dogme et Rituel de la Haute Magie) ותורגם לאנגלית על ידי ארתור אדוארד וייט (Arthur Edward Waite) בשם "קסם טרנסנדנטלי, הדוקטרינות והטקסים שלו" (Transcendental Magic (Levi), its Doctrine and Ritual). ספר זה נחשב ליצירה החשובה ביותר של לוי.
תאוריית הקסם של אליפז לוי.
ספריו של לוי נחשבים בעלי דמיון מפותח, אך עם זאת בעלי דיוק נמוך. השורות הראשונות המפורסמות מתוכו מייצגות נושא אחד וחיוני של האוקולטיזם, את טעמו ואת האווירה שהוא נושא עמו:
ב-1861 הוא פרסם ספר המשך, "המפתח לתעלומות הגדולות" (La Clef des Grands Mystères). עבודות נוספות של לוי בנושא הקסם כוללות "סיפורים ותמונות" (1862 Fables et Symboles) ואת "המדע של הרוחות" (1865 La Science des Esprits). ב-1868 הוא כתב את "הארקנה הגבוהה, גילוי האוקולטיזם" (Le Grand Arcane, ou l'Occultisme Dévoilé), אשר פורסם רק לאחר מותו ב-1898.
הגרסה של לוי לקסם הייתה להצלחה גדולה במיוחד לאחר מותו. הספיריטואליזם, שהיה מאוד פופולרי משני צידי האוקיינוס האטלנטי בשנות ה-50 של המאה ה-19, תרם רבות להצלחתו. תורת הקסם שלו הייתה משוחררת מפנאטיות מופגנת, גם אם עדיין הייתה אפלה ועמומה. לא היה לו דבר למכור והוא לא העמיד פנים כי התקבל לאיזו אגודת סתרים מזויפת. לוי שילב את קלפי הטארוט בתאוריית הקסם שלו ובשל כך קלפי הטארוט הפכו חלק חשוב בערכת הציוד ההכרחי של קוסמי המערב. בספרו החשוב הוא מייחד 22 פרקים לקלפי הטארוט, בהם הוא מצמיד כל קלף לאות באל"ף בי"ת העברי ולאפיון אחר של האלוהים.
לוי היה הראשון להכריז כי הכוכב בעל 5 הקצוות שחודו האחר מופנה למטה ושניים כלפי מעלה מייצג את "הרע", ומחומש שחודו האחד מצביע למעלה ושניים מטה הוא "טוב".
יצירותיו של לוי מלאות בתיאורים שונים של "הקסם" וה"קוסם" (Magician, Magic).
על הקסם.
"לבצע קסם פירושו להיות מתחזה, לדעת מהו קסם פירושו להיות חכם".
"קסם הוא אלוהות האדם המושגת על ידי האיחוד של האמנה".
על הקוסם.
"הוא מביט על הרשעים כנכים אשר יש לרחם עליהם ולרפא אותם, על העולם, עם שגיאותיו והמידות הרעות שבו, שהוא לדידו בית החולים של אלוהים שבו הוא רוצה לשרת."
"הם נטולי פחד ותשוקה, אינם נשלטים על ידי רמאות, אינם חולקים טעויות, אוהבים ללא אשליות, סובלים בסבלנות, מגיבים בשקט של המחשבה הנצחית...המכשף אינו יכול להיות בור, כי הקסם מרמז על עליונות, אומנות, התעלות, ההתעלות מציינת שחרור בעזרת ידע. המכשף מקדם בברכה את העונג, מקבל את העושר, זוכה לכבוד אך לעולם איננו עבד לאחד מהם, הוא יודע כיצד להיות אביון, להתנזר ולסבול, הוא סובל את הנשייה ברצון מפני שהוא אדון לאושרו שלו, אינו מצפה או מקבל דבר מגחמותיו של הגורל. הוא יכול לאהוב מבלי שיהא נאהב, הוא יכול ליצור אוצרות בלתי נדלים, להעלות עצמו מעל לרמת הכבוד והיקר של הגורל. הוא מחזיק במה שהוא מחפש, בעיקר שלווה עמוקה. הוא אינו מצטער על דבר שחייב להסתיים, אך נזכר בסיפוק שפגש אך טוב בכל הדברים. תקוותו היא ביטחון, כי הוא יודע שהטוב הוא נצחי והרע ארעי. הוא נהנה מהבדידות אך אינו בורח מחברת בני אדם, הוא ילד בין ילדים, שמח בחדוות נעורים, שקול עם המבוגרים, סבלני כלפי הטיפשים, שמח עם החכמים. הוא מחייך עם כל המחייכים, אבל עם כל הבוכים, מעודד את החזקים אך סבלני כלפי החלשים, אינו פוגע באף אחד, אין לו צורך לסלוח כי לעולם לא יחשיב עצמו נפגע. הוא מרחם על אלה המבינים אותו בצורה שגויה, ומחפש הזדמנות לשרתם, רק בכוח הטוב הוא נוקם את נקמתו בכפויי הטובה."
"אל תשפוט, דבר כמה שפחות, אהוב ועשה".
יסודות בסיסיים של הקסם.
לוי מזהה שלושה יסודות בסיסיים של הקסם:
השפעתו של לוי.
לוי הצהיר כי הוא הושפע מאוקלטיסט וסופר מוקדם יותר, פרנסיס באריט. הוא נחשב כמייסד תנועת תחיית הקסם במאה ה-20. כאמור לעיל, השפיע לוי על הסופר אדוארד בולוור-ליטון (שכתב את ימיה האחרונים של פומפיי) וכן כמה יצירות שהפכו את הקסם לפופולרי בשלהי המאה ה-19. לוי וליטון השתייכו לקבוצה, שכנראה לייטון יסד, אשר עסקה בלימוד אספקטים שונים של אוקולטיזם. ללוי הייתה השפעה עמוקה על "המסדר ההרמטי של השחר המוזהב", שאימץ חלקים רבים מתורתו של לוי. לוי מתייחס בספריו לטמפלרים. הוא מיחס להם עבודת שטן אלילית. בספרו מופיע התחריט המפורסם של בפומט.
לפי מקור אחר, לוי הצטרף לבונים החופשיים ב-1861, ואלברט פייק, מי שהיה המפקד הריבוני הגדול של הנוסח הסקוטי בבניה החופשית בארצות הברית, הושפע מלוי. לפי המקור בספרו של פייק, "מוסר ודוגמה" (1871 Morals and dogma), הוא מצטט מכתביו של לוי ושואב ממנו את התאוריה שלו על היותו של לוציפר למעשה פן אלוהי המייצג את הרע או הכוח האפל בעולם.
אליסטר קראולי, שנולד באותה שנה בה נפטר לוי והיה חבר בשחר המוזהב, טען כי הוא גלגולו של לוי. קראולי זיהה את בפומט עם התגלמותו של הורוס ועל סמך זיהוי זה פיתח את ההגות שלו בדבר תלמה.
הרמת כוח
הרמת כוח (באנגלית: Powerlifting) הוא ענף ספורט המבוסס על הרמת מוט משקולות אולימפי, הטעון במשקולות, תוך שימוש בכוח פיזי ובטכניקה מתאימה.
בתחרות הרמות כוח עומדים לרשות המתחרה שלושה ניסיונות להרמת המשקל המקסימלי שביכולתו להרים, בהתאם לחוקי הענף, בכל אחד משלושת התרגילים המרכיבים את הספורט: שפיפה (סקוואט (תרגיל)), לחיצת חזה (Bench Press), וזקיפת גו (דדליפט).