בחוק מל"ג יו"ש, נקבע כי "הוראות חוק זה יחולו על מדינת ישראל" (בזהות לאמור בחוק המל"ג). משמעות סעיף זה, כי המדינה ומוסדותיה חייבים להכיר ולכבד את ההכרה הניתנת לתארים על ידי מל"ג יו"ש. ב-1995 תוקן חוק המל"ג על ידי הכנסת, ונקבע בו כי המל"ג רשאית להכיר בתואר שהוכר על ידי מל"ג יו"ש בהתאם לכללים שייקבעו על ידי המל"ג. בהתאם לכללים אלו, לאחר הכרה בתואר על ידי מל"ג יו"ש, על מל"ג ירושלים לבדוק:
סמכותה של מל"ג יו"ש, עד פירוקה, חלו על שלושה מוסדות להשכלה גבוהה:
העברת הסמכות למועצה להשכלה גבוהה.
ב-12 בפברואר 2018 אושר בכנסת תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה, לפיו סמכות המועצה להשכלה גבוהה תחול, החל מ-15 בפברואר 2019, גם על מוסדות ישראליים ביהודה ושומרון, כגון אוניברסיטת אריאל בשומרון (ובכך יתבטל הצורך במל"ג יו"ש).
יומיים קודם לכן, ב-13 בפברואר 2019, אישרה מל"ג יו"ש את הקמתה של פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל.
אבי בראלי
אבי בראלי (נולד ב- 22 ביולי 1957) הוא היסטוריון ישראלי, פרופ' חוקר ועורך העומד בראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו.
אבי בראלי הוא בנם של אריקה ומאיר בראלי, ונכדו של יצחק בראלי, שהיה מנהל בנק הפועלים בין השנים 1928 - 1956. בראלי נולד וגדל בתל אביב. למד בבית הספר הר נבו ובגימנסיה הרצליה והתגייס לנח"ל ב-1976. למד פילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלו לתואר השני – "השורשים האונטולוגיים לאנטי-אוטופיזם של שפינוזה" – נכתבה בהדרכתו של אלחנן יקירה והוגשה ב-1994. כתב עבודת דוקטורט באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר שלישי ב-2001. מדריכו היה פרופסור יוסף גורני. נושא העבודה היה "בין מרות לשיתוף: המאבק על דרך המיסוד הפוליטי במפא"י 1953-1948". לימד באוניברסיטת תל אביב בשנים 2003-1997 בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובחוג ללימודים כלליים. החל משנת 2003 הוא מרצה במסלול ללימודי מדינת ישראל שבאוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1989-1980 שימש בראלי מתרגם, משכתב ומגיה בעיתונים הארץ, 'מבט' ובהוצאת עם עובד, היה מזכיר מערכת העיתון הכלכלי 'מבט', שימש עורך ספרי עיון וספרות בהוצאות 'זמורה ביתן' ו'עם עובד' והיה חוקר ועורך במכללת בית ברל. מ-1990 הוא עורך וחוקר במרכז למורשת בן-גוריון, חבר במערכת כתב העת "עיונים בתקומת ישראל" מאז היווסדו בשנת 1991, ועורכו משנת 2001, וחבר בהנהלת הוצאת הספרים של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
בראלי חבר בתנועת יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית) מאז היווסדה, פרסם מאמרים פובליציסטיים ב'הארץ' וידיעות אחרונות, בכתב העת ארץ אחרת ובכתבי העת 'מקרוב' וחברה (ביטאון יסו"ד).
מחקריו.
מחקריו של בראלי עוסקים בהיסטוריה הפוליטית, החברתית-כלכלית והרעיונית של מדינת ישראל.
מפא"י בראשית העצמאות: 1948–1953.
ספרו של אבי בראלי שראה אור ב-2007 בהוצאת יד יצחק בן-צבי עוסק במאבקים שהתחוללו בתוך מפא"י בחמש השנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל. הספר הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. הוא דן בעיצובה של מפלגת השלטון, מפא"י, ומתוך כך בעיצובה של הפוליטיקה הישראלית כולה. המאבקים בתוך מפא"י בתחילת שנות החמישים היו על השאלה מה האיזון הנכון מבחינתם של סוציאליסטים דמוקרטים בין שלטון אפקטיבי לבין חירות חברתית, בין יתרון ההייררכיה ובין כוחם של שיתוף ושוויון. הספר מצביע על צומת היסטורי של הכרעה בשאלה זו – ההכרעה שהפכה את מפא"י לארגון של שליטה באמצעות חלוקת טובות הנאה ולא ארגון להעצמת אזרחים בחברה דמוקרטית.
בראלי מציג את מפא"י בספרו כמפלגה שהשתנתה באותן שנים שינוי מהותי והייתה למפלגה היררכית-חלוקתית שאופיינה בריכוזיות ובצייתנות, בהתברגנות וברכישת נאמנות פוליטית באמצעות חלוקת טובות הנאה. תהליך זה הבדיל אותה מאוד ממפא"י היישובית והוא אחד הגילויים החשובים של המעבר מפוליטיקה וולונטרית לפוליטיקה של חברה ריבונית. אל מול התהליך הזה קמה אופוזיציה רבת פנים בתוך מפא"י. כל הנהגת מפא"י תמכה במיסוד ההיררכיה שלה, ואילו האופוזיציה דרשה דמוקרטיזציה של המפלגה והפיכתה לארגון המייצג את האינטרסים של הציבור כלפי השלטונות. בגרסאותיה הרדיקליות יותר היה לדרישות האופוזיציה נופך של דמוקרטיה השתתפותית. אחד הנושאים המרכזיים שבמחלוקת היה דרכי הקליטה של העולים החדשים ובעיקר העולים המזרחיים: מחנה אחד במפא"י הציג את קליטת המזרחיים כסיבה לכך שהיא תעוצב במתכונת דמוקרטית יותר, והמחנה האחר – כסיבה להפוך אותה למפלגה צייתנית ואחידה שתקל את השליטה בהמונים החדשים.
הוויכוחים הפנימיים הללו בתוך מפא"י התבטאו באופן מובהק בפעולות של שתי קבוצות: 'צעירי מפא"י', שהיו תלמידיו של ברל כצנלסון משנות הארבעים, וחוג 'המעורר'. לחוג 'המעורר' היו מהלכים באינטליגנציה העירונית של מפא"י, בעיתונות שלה ובהתיישבות העובדת. לאחר ניסיון כושל לסגור את "אשמורת", ביטאונם של צעירי מפא"י, הצליחה הנהגת המפלגה לחסום אותם לבסוף. ערב הבחירות לכנסת ב-1951 הם הקימו תנועה להתחדשות המפלגה שנערכה למאבק עם המנגנון המפלגתי, אבל הבחירות טרפו את הקלפים ואילצו אותם לתמוך במפלגתם במערכת הבחירות. בשנים 1952-1953 אסרה הנהגת מפא"י על קיומו של חוג 'המעורר'. המאבקים נשכחו, מכיוון שלא היה לאופוזיציה הזאת ייצוג בקרב הנהגת מפא"י.
בספר מסופר, למשל, כיצד חולקו קרקעות בכיכר המדינה בצפון תל אביב לראשי האוצר ובכירי מפא"י, ביניהם פנחס לבון, זלמן ארן ומרדכי נמיר. עוד נדונות בו תופעות של התברגנות – כמו בתים גדולים שבנו לעצמם מנהיגי המפלגה כמו לוי אשכול, דב יוסף ואליעזר ליבנה. עוד דן הספר בדיכוי הצעירים במפלגה, בשיח הרעיוני שאפיין את המפלגה בשנות החמישים הראשונות, בעימות בינה למפ"ם ובוויכוחים על שיטת הבחירות לכנסת.
ממלכתיות ישראלית.
אבי בראלי פרסם שלושה מאמרים על הממלכתיות. האחד, 'הממלכתיות ותנועת העבודה בראשית שנות החמישים: הנחות מבניות', מנתח את הוויכוח בין מפא"י למפ"ם על הממלכתיות וטוען שהוא לא היה ויכוח על עיצובה של מדינת ישראל, אלא מאבק על קבוצת כוח בין שתי קבוצות פוליטיות. המאמר השני, 'Mamlachtiuht, Capitalism and Socialism during the 50's in Israel', מנתח את המאבק על הממלכתיות מנקודת מבט חברתית, כלכלית ותרבותית ודן באפשרות להעמיד את הוויכוח הזה על הציר בין ויכוח על ממלכתיות ימנית לוויכוח על ממלכתיות שמאלית. המאמר השלישי, 'Mapai and the Oriental Jewish Question in the Early Years of the State' בוחן את הממלכתיות השמאלית של תנועת העבודה ביחסה לעולים מארצות האסלאם בשני העשורים הראשונים למדינה..
ספרים שערך.
בין הספרים אותם ערך אבי בראלי הם-עכשיו או לעולם לא: 'דיוני מפא"י בשנה האחרונה למנדט הבריטי; מבואות ותעודות'. אותו ערך עם מאיר אביזוהר הוא ספר המביא את דיוני מפא"י בשנה שקדמה להכרזת המדינה, הוא עוסק בתקופה ממאי 1947 עד מאי 1948. הספר 'ציונות: פולמוס בן זמננו: גישות מחקריות ואידאולוגיות', אותו ערך ביחד עם פנחס גינוסר, אחד מהספרים העיקריים שכינסו את בני הפלוגתא בפולמוס הפוסט-ציוניים והוא עוסק בצדדים התאורטיים של אלה. על נושא הוא פרסם גם את המאמר 'לשכוח את אירופה – נקודות ראות לוויכוח על הציונות והקולוניאליזם' שתורגם: ’Forgetting Europe: Perspectives on the Debate about Zionism and Colonialism’; 'Oublier l'Europe – Poins de vue concernant le de'bat sur le sionisme et le colonialisme. ספרו חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי אותו ערך יחד עם דני גוטוויין וטוביה פרילינג הוא אסופת מאמרים המכונסים בשני כרכים ועוסק בהתגבשות הכלכלית והחברתית של ישראל מנקודות מבט דיסציפלינריות מגוונות.
מחקרו העכשווי.
בראלי כתב יחד עם ד"ר אורי כהן ארבעה מאמרים על שביתת האקדמאים של שנות ה-50 של המאה ה-20 ותחילת ההתגבשות של המעמד הבינוני הישראלי. זהו חלק ממחקר רחב יותר שיצא לאור כספר בהוצאת יד-יצחק בן-צבי בשנת 2022.
אחד המאמרים התפרסם ברבעון קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה 143 (תשעב) עמ' 153-184.
הרובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה
הרובע המלכותי של קִינְגְסְטוֹן שעל התמזה (באנגלית: Royal Borough of Kingston upon Thames, ) הוא אחד מרובעי העיר לונדון. הרובע נמצא בדרום מערב העיר. הרובע נקרא על שם העיר קינגסטון שעל התמזה הנמצאת בו, וגובל ברבעים ריצ'מונד שעל התמזה, מרטון, סאטון ווונדסוורת'.
שכונות.
הרובע כולל את השכונות הבאות:
היסטוריה.
ההתיישבות באזור קינגסטון שעל התמזה מקורה עוד בתקופה הרומית. בעיר הוכתרו המלכים האנגלים והסקסונים הבאים:
במרכז קינגסטון נמצאת אבן ההכתרה עליה נערכו, על פי המסורת, טקסי ההכתרה. מטבע מתקופת שלטונו של כל אחד מהמלכים שהוכתרו עליה הוטבע בבסיס האבן המוצגת כיום למול עיריית הרובע.
הרובע הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של קינגסטון שעל התמזה (שהיה רובע מלכותי), הרובע המוניציפלי של מאלדן וקומב והרובע העירוני של סורביטון שהיו חלק ממחוז סאריי.
שלטון מקומי ופוליטיקה.