ההערכות על מספר ההרוגים נעות בין 200 ל-400 איש משני הצדדים. כ-30,000-40,000 גאורגים נמלטו והפכו לפליטים. שחלקם חזרו תוך זמן קצר למחוז. לאחר חתימת הסכם הפסקת האש, המשיכו האבחזים במבצע הביזה ושריפת בתי הפליטים במטרה להקטין את התמריץ של הפליטים לחזור הביתה. העימות הביא לכ-1,500 בתים הרוסים שלא שוקמו ותשתיות שנהרסו. כוח המשימה המשותף של האו"ם למחוז גאלי, אישר בשנת 2000, כי בתים ותשתיות נשרפו במתכוון ונבזזו במהלך המתקפה האבחזית. לפי טענת האבחזים נמשכו גם, לכאורה, התקפות אקראיות של כוחות הגרילה הגאורגיים, הלגיון הלבן ואחי היער. כוח שמירת השלום הרוסי המוצב באבחזיה לא התערבו באף אחת מההתפתחויות בעניין או לפחות אין עדויות לכך שעשו זאת.
על פי דיווח הרשמי של הממשל הגאורגי, האבדות בנפש, במהלך הסכסוך בגאלי היו: 6 נעדרים, 35 אזרחים ו-17 אנשי גרילה הרוגים, 24 פצועים ו-56 שבויי מלחמה. נוסף על כך נשרפו לאפר 1,695 בתים של מקומיים ממוצא גאורגי.
אחרית דבר.
הממשלה הגאורגית הכריזה כי אין לה שום קשר למורדים הגאורגים. ב-22 במאי 1998 התקיימה פגישה גאורגית-אבחזית מיוחדת בטביליסי. הפגישה הניבה מסמך הבנות בו התחייבו האבחזים לסגת ממחוז גאלי והגאורגים התחייבו לעצור את לוחמי הגרילה במחוז. בכך הכירו הגאורגים לכאורה בעובדה כי יש להם שליטה עקיפה על כוחות הגרילה. ביום למחרת הצהיר נשיא גאורגיה באותם ימים, אדוארד שוורדנדזה, פעם נוספת, כי לממשלה הגאורגית אין שום קשר לאנשי הגרילה הגאורגים.
אירועי מחוז גאלי הביא להתדרדרות המצב במחוז השכן סמגרלו והנחית מכה נוספת למעמדו של הנשיא המכהן שוורדנדזה. הממשלה הגאורגית הצטיירה כמי שגירתה בפזיזות את האבחזים מבלי שהייתה מסוגלת להגן על האוכלוסייה שנחשפה למסע עונשין של האבחזים. קבוצה גדולה של פליטים נרגזים בסמגרלו, מעוז מסורתי של הזוויאדיסטים, האשימה את שוורדנדזה באירועים. אוצר המדינה כמעט והתרוקן כיוון שרוב הכסף נשלח למחוז הבעייתי, ויצר למשבר כספי שממנה לא התאוששה הממשלה הגאורגית עד לסוף 1998.
מלחמת אבחזיה השנייה
מלחמת ששת הימים האבחזית
דברת (פירושונים)
קהילת בית ישראל אנשי אמת
קהילת בית ישראל אנשי אמת, הידוע גם כבית כנסת שברחוב קיין, הוא כיום בית כנסת קונסרבטיבי השוכן בקובל היל ברובע ברוקלין שבניו יורק. הוא בית הכנסת הוותיק ביותר שפועל ברציפות בברוקלין.
בית הכנסת, שנוסד ב-1856, היה בית הכנסת הראשון בלונג איילנד. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע מספר החברים לשיא, אך מספרם פחת החל מתחילת השפל הכלכלי הגדול. בשנות ה-70 נקלע בית הכנסת למשבר כלכלי חריף, שהעמיד בשלב מסוים בספק את המשך קיומו.
ב-1905 הקהילה עברה למבנה בית הכנסת הנוכחי ברחוב קיין, שעד 1928 היה ידוע בשם בית כנסת רחוב הריסון. הבניין, שנבנה ב-1855 בארכיטקטורה נאו-רומנסקית, שימש, עד לקנייתו על ידי קהילת בית ישראל, ככנסייה פרוטסטנטית.
באוגוסט 1905 החל ישראל גולדפרב בתפקידו כחזן בית הכנסת ומנהל לימודי הקודש (Sunday School). שנה מאוחר יותר מונה הרב גולדפרב כרב הקהילה ושימש כמנהיגה הרוחני של הקהילה במשך 60 שנה.
משנת 2003 נבנה מחדש במקום מרכז קהילתי יהודי ובית-ספר מכספי תרומות ובתמיכה כספית מארגוני קהילה יהודיים, תוך שימור חזיתו ההיסטורית המקורית, שכללה אבני ציפוי דמויי אבן ירושלמית ושיש, ובשנת 2004 הוא נפתח מחדש לקהילה.
ב-2006 שירת בית הכנסת כ-300 משפחות, ובאותה שנה גם קיבל 350,000 דולר מהמשרד לשימור אתרים היסטוריים שבמדינת ניו יורק לשיפוץ חלקו החיצוני. החל משנות ה-90 תומך בית הכנסת בזוגות המבקשים להינשא בנישואים חד-מיניים.
קרנות הפנסיה ההסתדרותיות
קרנות הפנסיה ההסתדרותיות הן קרנות פנסיה שהוקמו בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי ההסתדרות הכללית, והיו גוף מרכזי בביטוח הפנסיוני של העובדים בישראל. המשבר שאליו נקלעו הקרנות, עקב גרעון אקטוארי כבד, הביא להלאמת רובן (למעט קרן "מגן" והקרן של חברי "דן") בשנת 2003, ולניתוקן מההסתדרות הכללית.
קרנות הפנסיה.
קרנות הפנסיה המרכזיות של ההסתדרות היו:
בנוסף לכך קיימות קרנות פנסיה לקואופרטיבים לתחבורה ציבורית (קרן הפנסיה של חברי "אגד" וקרן הפנסיה של חברי "דן") שגם הן היו מסונפות להסתדרות.
קרנות הפנסיה ההסתדרותיות התאגדו באמצע שנות החמישים, כמיזוג של קופות תגמולים קטנות. הוותיקה שבהן, קרן הגמלאות המרכזית של עובדי ההסתדרות, הוקמה בתחילת 1954, אולם קדמה לה קרן הפנסיה של עובדי קופת חולים, שהתמזגה לתוכה. הקרנות העניקו לעמיתיהן זכויות חסרות בסיס אקטוארי, גישה שהייתה גורם מרכזי במשבר שאליו נקלעו. בין השאר, לשם סיוע לעולים חדשים, שתקופת הצבירה שלהם לפנסיה קצרה, הובטחה צבירה מוגדלת בעשר השנים הראשונות (עד כדי הכפלת הזכויות), ועקב כך עמיתים שהיו חברים במשך עשר שנים או מעט יותר, זכו לפנסיה גדולה במידה ניכרת מזו שהיו ראויים לה על פי שיקולים אקטואריים. בצעד זה נטלו קרנות הפנסיה על עצמן משימה שנועדה לממשלה ולא להן.
המשבר שאליו נקלעו הקרנות, עקב גרעון אקטוארי כבד, הביא להלאמת רובן (למעט קרן "מגן" והקרן של חברי "דן") בשנת 2003, ולניתוקן מההסתדרות הכללית.
יהושע עציון
יהושע עציון (1935 - 30 בינואר 2006) היה מוזיקאי וחוקר מקרא ישראלי.
ביוגרפיה.
עציון, שבמקצועו היה מוזיקאי, וכנר בתזמורת רשות השידור, הקדיש את מפעל חייו האינטלקטואלי לתיארוך אלטרנטיבי של שכבות הממצאים בחפירות ארכאולוגיות, באופן שהולם את אירועי התנ"ך על פי הטקסט הכתוב. לטענתו, תיארוך השכבות המקובל בארכאולוגיה של ארץ ישראל גורם לטעות של מאות שנים, ובשל כך רבים הממצאים הקשורים בתנ"ך שאינם מזוהים ככאלו על ידי הארכאולוגים, בשל תיארוך שגוי של השכבות. לו היו מחפשים בשכבות הקרקע הנכונות, או מתארכים את השכבות באופן שונה, לא הייתה, לטענתו, כל סתירה בין הממצאים הארכאולוגיים לבין לשון המקרא. עציון הושפע רבות מרעיונותיו של עמנואל וליקובסקי. התיארוך אליו הגיע עציון מקביל במידה רבה לתיארוך האלטרנטיבי שהציע וליקובסקי, אף כי עציון אינו מקבל בהכרח את רעיונותיו האפוקליפטיים של וליקובסקי.
ההבדל העקרוני בין שיטת עציון לבין השיטה המקובלת במחקר היא, שהארכאולוגים המסורתיים מבססים את שיטת תיארוך השכבות ברחבי המזרח הקדום על פי הכרונולוגיה המצרית. לעומתם, עציון טוען כי יש לבסס כל מערכת כרונולוגית באופן עצמאי, ורק לאחר מכן, לנסות להתאים אותה למערכות הכרונולוגיות החופפות לה. עציון מציע מערכת כרונולוגית של הארכאולוגיה הארצישראלית המבוסס על ממצאים ומקורות תנ"כיים, ומתאים אותה למערכות החופפות באמצעות תיקונים שונים שהציע וליקובסקי. עציון אינו מקבל את התנ"ך כספר מן השמיים, אלא כמסמך המבטא אמת היסטורית-גאוגרפית. הארכאולוגים מתייחסים לתנ"ך ככלי עזר מחקרי, לכל היותר, ואילו עציון מתבסס עליו ככלי עבודה ראשון במעלה.
עציון נעזר רבות בארכאולוג אברהם נגב, שאף כתב הקדמה לספרו "התנ"ך האבוד". בין השאר מעיד נגב על עבודתו של עציון: "שלא כתמונה המתקבלת מעבודתם של הארכאולוגים המסורתיים, שבה, לכאורה, יש ניגוד בין הממצא והמקרא (החומות שנפלו לפני יהושע בן נון ביריחו וכיבוש העי, הן מן הדוגמאות הבולטות ביותר לעניין זה), מציג עציון תמונה שלמה, שאין בה חריגים".
אלוס
אלוס או האלוס (ביוונית: Ἀλος או Ἅλος) היא עיר עתיקה בתסאליה, בצפון מזרחה של יוון, השוכנת 10 קילומטרים דרומית לאלמירוס (Almyros) של ימינו.
אלוס נזכרת על ידי הרודוטוס כאחד המקומות בהם עבר צבא קסרקסס מלך פרס בקיץ 480 לפנה"ס בעת פלישתו ליוון. הוא אף מספר על מסורת קדומה של הקרבת קורבן אדם שנהגה במקום. אתרה של העיר מן התקופה הקלאסית, שהוחרבה בשנת 346 לפנה"ס על ידי פרמניון במהלך מלחמת הקודש השלישית, נתגלה אך לא נחפר.
העיר הוקמה מחדש בשנת 302 לפנה"ס על ידי דמטריוס פוליורקטס, אך נותרו ממנה שרידים מעטים בלבד. בתים אחדים של העיר ההלניסטית נחפרו על ידי ארכאולוגים מהולנד וחלק מחומותיה נחקרו על ידי ארכאולוגים מיוון. אלוס ננטשה באמצע המאה השלישית לפנה"ס, כפי הנראה בעקבות רעידת אדמה.
השריד האחרון מימי קדם המצוי במקום הוא מבצר ביזנטי.
רוסיה בעת הכיבוש המונגולי
תקופת הכיבוש המונגולי היא תקופה בהיסטוריה של רוס של קייב מאז פלישת הכוחות של האימפריה המונגולית לשטחים הרוסיים במחצית המאה ה-13 ועד לשחרור הסופי משלטונה של אורדת הזהב לקראת סוף המאה ה-15.
רקע.
סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13 התאפיינה בהיחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב, ועליית כוחם של הנסיכויות הצפוניות, ונסיכות ולדימיר במיוחד. בהדרגה עבר מרכז הכוח לוולדימיר, אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים, ובראשם נסיכות ולדימיר, לבין הנסיכים בדרום, ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין.
על תחילת מסע למערב החליט ג'ינגיס חאן בפעם הראשונה עוד בשנת 1221. בשנת 1223 נערך הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת. אבל לאור האבידות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה לא המשיכו הכוחות המונגולים בהתקדמות לכיוון קייב, וחזרו מזרחה. בשנת 1229 החל אוגדיי חאן במערכה נגד בולגריה של הוולגה. תוך מספר שנים השלימו המונגולים השתלטות על בולגריה של הוולגה, ובשנת 1236 התיישבו פליטים בולגרים במספר ערים בצפון רוסיה. גם במהלך שנה זו, לא ניצל יורי השני, נסיך ולדימיר, שברשותו היה הכוח הצבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים, את כוחו לטובת תמיכה בבולגרים, אלא לשם מאבקים פנימיים והשתלטות על קייב. הוא ניצל את כוחו לביטול מיסים שעד אז כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב.