מכללת דייווידסון (באנגלית: Davidson College) היא מכללה פרטית במדינת צפון קרוליינה בארצות הברית.
היסטוריה.
המכללה נוסדה בשנת 1837 על ידי שליחי הכנסייה הפריסביטאריאנית של קרוליינה הצפונית. המכללה ממוקמת בעיירה דייווידסון השוכנת כ-30 קילומטר צפונית מהעיר שארלוט. נכון ל-2008, כ-1,700 תלמידים לומדים במכללה.
המכללה נחשבת ל"Liberal Arts College", ומדורגת בין עשר המכללות מסוג זה הטובות ביותר בארצות הברית. מאז היווסדה, יצאו משורותיה 23 בוגרים שזכו במלגת רודס.
בשנת 2007, דייווידסון החליטה כי הסיוע לתשלום שכר הלימוד והוצאות המחייה, לתלמידים שהוכיחו כי הם זקוקים לכך, יהיה בצורת מענקים ולא הלוואות.
במכללה נהוג "קוד כבוד", לפיו מתחייבים הסטודנטים בתצהיר חתום על ידם להימנע מהעתקות, גנבות וכדומה, ובהתאם לכך זוכים לחופש בדמות מבחני בית, מבחנים ללא השגחה ועוד.
למרות גודל המוסד יש למכללה ייצוג ב-21 ענפי ספורט שונים ברמת Division 1 Athletics, ליגת הספורט התחרותית ביותר בין אוניברסיטאות ארצות הברית.
℮ (קבוע מתמטי)
הארפאט
מנזר הארפאט (ארמנית Հաղպատավանք - "הרפאטאוונק") הוא מנזר ומתחם דתי במחוז לורי בצפונה של ארמניה. המתחם נחשב ליצירת מופת של האדריכלות הדתית הארמנית בימי הביניים, והוא משלב מוטיבים מהאדריכלות הביזנטית והמקומית. בשנת 1996 הוכרז המנזר, יחד עם מנזר סאנאהין הסמוך, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
הקמתו של המנזר החלה בתקופת שלטונו של המלך אבאס הראשון במהלך בשנות השישים של המאה ה-10, והבנייה הסתיימה בשנת 991. המקום נודע כ"סורב נשאן של הארפאט" ("הצלב הקדוש של הארפאט") והחל משמש כמרכז חינוך נוצרי חשוב. בשנת 1105 נכבש המתחם על ידי הסלג'וקים והועלה באש, ובשנת 1130 נהרסו חלק מהמבנים באתר ברעידת אדמה. בשל חשיבותו של המנזר, הוקם בסמוך לו, בשנת 1233, מבצר שנועד להעניק לו הגנה, אך הדבר לא מנע את כיבושו בידי המונגולים בשנת 1241. לאחר מכן נמשכה הפעילות הדתית במקום, ובמאה ה-13 נוספו מבנים חדשים למתחם. במהלך המאה ה-17 בוצעו עבודות שיקום נרחבות.
האתר.
המנזר משקיף על עמק הנהר פמבק, והוא בנוי על צוק ירוק במחצית גובהו של המדרון, כדי להעניק לו הגנה ומסתור. האתר מכוסה כעניין שבשגרה בעננים. כמקובל בארמניה, המנזר מוקף במספר כפרים קטנים. אורכו של המתחם הוא כ-120 מטר מצפון לדרום ורוחבו המרבי ממזרח למערב מגיע לכ-100 מטר. המבנים ערוכים סביב הקתדרלה המרכזית ונבנו אגב התחשבות במיקומם ובאופיים של מבנים קודמים. המתחם כולל את המבנים הבאים:
צורן (בלשנות)
בני נוער
עורב (אלבום)
עורב הוא האלבום השני של יובל גורביץ'. האלבום יצא בשנת 2007 בהוצאת הלייבל אירסיי מבית האוזן השלישית ובהפקתו המוזיקלית של ספי אפרתי.
באלבום עשרה שירים ורצועת בונוס. הטקסטים והלחנים של רוב השירים נכתבו על ידי יובל גורביץ', השיר "חול" נכתב על ידי חן קליין ורצועת הבונוס "פעם ב", הולחנה והוקלטה על ידי יגאל כרמל. השיר "חולף עובר" יצא כסינגל והוא מושמע בתחנות הרדיו השונות.
בדיסק ניגנו חברי "המדור לחיפוש קרובים: אסף אנגל (תופים), דרור גלוברמן (קלידים ושירה), טל מרקוס (באס ושירה) ורועי צעדי (גיטרה חשמלית), וכן דודי כהן ורון בונקר (שהיו חברים בו בעבר) ודני אברג'ל (חבר להקת טיפקס), ששימש כטכנאי הקלטה. השיר "לוטו" הוקלט על ידי שלום ויינשטיין.
גורביץ' (אלבום)
גורביץ' הוא אלבום הבכורה של יובל גורביץ'. האלבום יצא בשנת 2003 בהוצאת הלייבל אירסיי של האוזן השלישית. ניגנו בו דודי כהן, עידו גונן, ארז דורי, אורי גת (מתופף להקת מרסדס בנד) ואסף שריג (יוצא להקת איפה הילד?), שגם הפיק את האלבום.
קישורים חיצוניים.
שיהיה לו הסכין, אבי אפרתי, עיתון תל אביב, 12 בספטמבר 2003
סוף העולם
אלפרד פלאטוו
השפלה השווייצרית
השפלה השווייצרית (גרמנית Schweizer Mittelland ; צרפתית Plateau Suisse) היא אחד משלושת אזורי הנוף העיקריים של שווייץ והיא חוצצת בין שני האחרים – האלפים השווייצרים מדרום-מזרח והרי היורה מצפון-מערב. השפלה מכסה כ-30% משטחה של שווייץ, נופה שטוח עד גבעי, והיא שוכנת בגבהים של 400 עד 700 מטר. השפלה היא האזור המיושב ביותר בשווייץ ושוכנות בה כל הערים הגדולות במדינה. באזור זה ממוקמים גם המרכזים הכלכליים, התעשייתיים והתחבורתיים של המדינה.
השפלה השווייצרית תחומה באופן ברור ממערב על ידי הרי היורה, אך בצידה הדרומי והמזרחי מתרוממים הרי האלפים בהדרגה יחסית, וקו הגבול אינו ברור לחלוטין. מקובל שזה עובר בסביבות קו הגובה של 1,500 מטר, והאזורים ההרריים יחסית, כמו בקנטון פריבור ובקנטון אפנצל משויכים לשפלה למרות שהם חלק מהרי הפרה-אלפים. בקצה הצפון-מזרחי של השפלה משתרע אגם קונסטנץ והריין תוחם אותה מצפון, ובצידה הדרום-מערבי היא תחומה באגם ז'נבה. עם זאת, גבולות אלה הם מדיניים בעיקרם, ומבחינה גאוגרפית השפלה ממשיכה אל תחומי צרפת בדרום-מערבה ואל גרמניה ואל אוסטריה בצפונה ובצפון-מזרחה. אורכה של השפלה השווייצרית בתחומי שווייץ הוא כ-300 ק"מ, ורוחבה הולך וגדל בהדרגה מכ-30 ק"מ סמוך לז'נבה בדרום-מערבה, ועד לכ-70 ק"מ ליד אגם קונסטנץ בצידה הצפון-מזרחי.
הקיז
השרפה הגדולה של רומא
השרפה הגדולה של רומא הייתה שרפה שהחלה בליל 18 ביולי 64 בחנויות הצפופות של שדה מרס. מאחר שמרבית בתי האזור היו עשויים עץ, התפשטה השרפה במהירות, ונמשכה כ-9 ימים. מתוך 14 רובעי רומא, האש החריבה עד היסוד 3 מהם, פגעה קשות ב-7 רבעים נוספים והותירה 4 בלבד ללא פגע. האש שרפה לחלוטין את ארמונו של הקיסר נירון, וכן את מקדש וסטה.
היקף השרפה.
היקפה של השרפה שנוי במחלוקת בקרב ההיסטוריונים. טקיטוס מציין כי השרפה נמשכה שישה ימים (טקיטוס עצמו היה בן 9 בעת השריפה). היסטוריון מתקופה אחרת, פליניוס הזקן, בספרו "תולדות הטבע", אינו מזכיר את השרפה אלא בדרך אגב (הוא מזכיר בספרו עצים ששרדו את השריפה).
סווטוניוס וקסיוס דיו, מציינים שנירון שר את "בזיזת איליום" בעודו צופה בשרפה, אולם טקיטוס מציין שנירון שהה באנטיום בעת השרפה ושהייתה זו שמועה שהתרוצצה, שבעיצומה של השרפה הוא הופיע ושר על חורבן טרויה. בשפות אירופיות שונות זהו המקור לביטוי "ניגן בכינור בעוד רומי בוערת", שמשמעותו אסקפיזם - וחוסר התייחסות למציאות המרה.
תוצאות השרפה.
טקיטוס מציין כי נירון שב לרומא מיד לאחר השרפה, ושילם מכיסו על שיקום העיר, פתח ארמונותיו על מנת לשכן את תושבי העיר שנותרו חסרי בית, ודאג לאספקת מזון לתושבים.
השרפה פתחה בפני נירון הזדמנות לבנות מחדש את העיר, והוא שינה את תקנות הבנייה (אסר על בנייה לגובה העולה על 4 קומות), הורה על בנייה באבן במקום בעץ, הרחיב את רחובות העיר, וכן הקים לעצמו ארמון חדש - הדומוס אוראה ("בית הזהב").
רדיפות הנוצרים.
לא ידועה סיבת השרפה. טקיטוס מציין בספרו שבקרב תושבי רומא רווחה האמונה שהשרפה התרחשה על פי צו. כדי לְהָזֵם את השמועה ולשפר את דעת הקהל שנטתה נגדו, הדביק נירון את האשמה על תושבי העיר הנוצרים בהצתת האש, ואלה עונו, חלקם הודו בהצתה וכעונש הועלו באש או הושלכו למאכל כלבים.
מקורות היסטוריים.
תיאורי השרפה המצויים בידינו מקורם בכתבי שלושה היסטוריונים: דיו קסיוס, סווטוניוס וטקיטוס, כולם תיאורים מיד שנייה (אף שטקיטוס היה בן 9 בעת השרפה). מקורות ראשוניים (כתבי פביוס רוסטיקוס, קלוביוס רופוס ופליניוס הזקן) לא שרדו.
אזכורים תרבותיים.
האשמת נירון בשריפה של רומא, והתיאור שלו כמנגן בנבל או בכינור (דימוי אנכרוניסטי שכן הכינור טרם הומצא בתקופתו) בעת השרפה התקבעו בתרבות האנושית כחלק מתיאור השרפה. בפועל, ייתכן שלא נירון גרם לשרפה (שרפות היו נפוצות ברומא). האשמת נירון נבעה ממפעלי הבנייה הגדולים שלו שהתאפשרו בשל שרפת בתי מגורים רבים ופינוי שטחים ברומא. בתלמוד הבבלי יש התייחסות אגדתית לטירוף בהתנהגותו של נירון, לפיו נירון היה אמור להחריב את בית המקדש, ושלבסוף התגייר והיה מאבותיו של רבי מאיר. ייתכן שנטייתו ובוודאי זו של אשתו לטובת היהודים היא שהביאה כותבי רשומות נוצריים מאוחרים לציירו כמטורף או כחסר אחריות.
ברומן ההיסטורי של דייוויד ויסהארט, "נירון", מתואר הסנאט הרומי כיוזם השרפה, כחלק מתוכנית להביא להפלת שלטונו של נירון.
השרפה מהווה חלק מהותי בעלילה של הרומן ההיסטורי "קוו ואדיס" מאת הנריק סנקביץ', וכן בסרט שנעשה על פיו.
רומן היסטורי נוסף בו מופיע נירון כדמות מרכזית הוא בספר "הרומאי" של הסופר הפיני הנודע מיקה ולטארי.
בפרק "הרומאים" מסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו", מוצג נירון כהוגה הרעיון לשרוף את רומא כדי לבנות את רומא החדשה, אחרי שהדוקטור שרף את התוכניות לבניית רומא החדשה.
שמה של תוכנת הצריבה "נירו" מקורה בתיאור השרפה (Nero הוא שמו של הקיסר נירון באנגלית), ובהתאם סמל התוכנה - רומא בוערת על רקע הקולוסיאום (אנכרוניזם נוסף, שכן הקולוסיאום נבנה רק לאחר השרפה).
זאדיג
זאדיג או הגורל (בצרפתית: Zadig, ou La Destinée) הוא ספר פרי עטו של הפילוסוף וולטר. הספר הכתוב כנובלה היסטורית דן בשאלה האם צדיק וטוב לו רשע ורע לו?
זאדיג, גיבור הסיפור, אשר שמו נגזר מהמילה העברית "צדיק", הוא אדם חכם, ישר ובעל מידות טובות, אשר חי בבבל בעת העתיקה, ונקלע להרפתקאות שונות בשל אהבתו לנערה בשם שמיר. בדומה ליצירתו הנודעת קנדיד, וולטר השתמש בעלילת הספר כדי למתוח ביקורת חריפה על התרחשויות היסטוריות בתקופתו. וולטר מבטא בנובלה רעיונות ברוח הקלאסיציזם של צרפת במאה ה-18 ויוצא כנגד תחלואים חברתיים כגון ריבוד מעמדי, דת מאורגנת ושחיתות שלטונית.
קתדרלת ברן