לאחר שטרודו הודיע על פרישתו מתפקיד ראש הממשלה ב-1984, מינתה במקומו המפלגה הליברלית את ג'ון טרנר למחליפו. שבוע לאחר כניסתו לתפקיד הקדים טרנר את הבחירות בהן הובסה מפלגתו על ידי השמרנים. טרנר כיהן בתפקיד ראש הממשלה חודשיים וחצי בלבד. רק ראש ממשלה אחד בתולדות קנדה כיהן תקופה קצרה יותר (צ'ארלס טאפר, שכיהן 68 יום, 11 יום פחות מטרנר).
לאחר הפסדו בבחירות לבריאן מלרוני מהמפלגה הפרוגרסיבית שמרנית של קנדה, כיהן טרנר כראש האופוזיציה ואף ששיפר את מצב מפלגתו בבחירות הבאות, שנערכו ב-1988, הפסיד שוב למלרוני ופרש מראשות מפלגתו.
נפטר ב-18 בספטמבר 2020.
אורי אבירם
אוּרי אבירם (נולד ב-19 במאי 1936 בחיפה) הוא פרופסור אמריטוס בקתדרה לעבודה סוציאלית ע"ש זינה הרמן באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2007 מונה לעמוד בראש המועצה הארצית לשיקום נכי הנפש בקהילה (מועצה סטאטוטורית, על פי חוק שיקום נכי נפש בקהילה-2000, שתפקידה לעקוב אחר יישום החוק ולייעץ לשר הבריאות כיצד לפתח ולקדם את הנושא).
בינואר 2016 מונה כדיקן בית הספר למדעי החברה והקהילה במרכז האקדמי רופין.
ביוגרפיה.
אורי אבירם נולד ב-1936 בחיפה ללאון ונינה (יַבְּלוֹנְסקי) רוֹסוּמְיַאנְסקי.
בשנת 1962 השלים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת תואר המוסמך בעבודה סוציאלית השלים בשנת 1964 באוניברסיטת וויין סטייט בדטרויט, מישיגן. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מראשית עבודתו האקדמית עוסק אבירם בחקר המדיניות החברתית ובחקר השירותים והמדיניות בבריאות הנפש בישראל ומחוצה לה. עבודותיו מתמקדות בנושאים הקשורים לאל-מיסוד, שיקום ושילוב קהילתי של נכי נפש, באפידמיולוגיה של מחלות נפש קשות וממושכות ובהיבטים החוקיים והאתיים של טיפול פסיכיאטרי וחירויות הפרט. כמו כן הוא עוסק בהיבטים השונים של הכשרה אקדמית למקצוע העבודה הסוציאלית ובקריירה המקצועית של עובדים סוציאליים.
בשנים 1983–87 שימש כראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, ב-1992 התמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 1993–99 עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה זו. כמו כן, במהלך שנות עבודתו, מונה מינויים אקדמיים באוניברסיטאות בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה, בהן ברקלי, קורנל, ראטגרס, ישיבה יוניברסיטי ואוניברסיטאות מלבורן וסידני באוסטרליה. כמו כן, ייעץ למספר מוסדות אקדמיים והיה מעורב בפעילות בארגונים בינלאומיים ובארגון כנסים, למשל ארגון הכנס הבינלאומי הראשון בעבודה סוציאלית בתחום הבריאות ובריאות הנפש.
מחקריו פורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה. עם הספרים שפרסם בתחום בריאות הנפש נמנים: טיפול פסיכיאטרי וחירויות הפרט (עם דן שניט), בריאות נפש קהילתית בישראל (עם יצחק לבב), שירותי בריאות הנפש בישראל (עם יגאל גינת),
"The Mentally Ill in Community Based Sheltered Care: A Study of Community Care and Social Integration" (עם סטיב סיגל),
Social Work in Mental Health
הכשרה אקדמית לעבודה סוציאלית בישראל: עבר הווה ועתיד, וכן מדיניות חברתית בישראל: מגמות וסוגיות (עם ג'וני גל ויוסף קטן).
אבירם חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1983, ביחד עם ד"ר דן שביט.
ב-2004 פרש מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
פרופ' אבירם עיצב תוכנית חדשה בעבודה סוציאלית במרכז האקדמי רופין ועמד בראשה בשנים 2014–2015.
בשנת 2015 קיבל פרס מפעל חיים על תרומתו לחקר המדיניות החברתית בישראל מארגון ESPANET – ישראל לחקר המדיניות החברתית.
בינואר 2016 מונה כדיקן בית הספר למדעי החברה והקהילה במרכז האקדמי רופין.
חיים אישיים.
בשנת 1961 נישא לאריאלה. אב לשלושה. מתגורר בכרכור.
סולם גנבים
סולם גנבים הוא פעולה של טיפוס אדם על כפות ידיו השלובות של אדם אחר מבלי להיעזר בציוד טיפוס.
מקור השם הוא ככל כנראה תרגום שאילה מהמילה הגרמנית "Räuberleiter".
סולם גנבים נושא את שמו משום שגנבים יכולים להשתמש בו כדי לעבור מעל גדרות ולהגיע לחלונות מבלי לשאת איתם סולם או אמצעי טיפוס אחר. שיטת טיפוס זו משמשת גם בפעולות צבאיות ומשטרתיות.
טכניקת הטיפוס.
תנוחת הגוף של האדם שמבצע את סולם הגנבים תהיה בדרך כלל זקופה וידיו שלובות ומושטות מטה בצמוד לגופו, זאת במטרה לשאת את משקל גופו של האדם המטפס במאמצי מתיחה ולחץ על השלד תוך הימנעות ממאמצי כפיפה משמעותיים שדורשים פעולת שרירים מאומצת. בזמן הטיפוס משולבות ומהודקות אצבעות הידיים זו אל זו כך שהחיכוך ביניהם מאפשר נשיאת משקל האדם המטפס בעיקר במאמצי מתיחה על "מדרך כפות הידיים" שנוצר ללא הפעלה מאומצת של שרירי האצבעות.
לאחר הטיפוס על "מדרך כפות הידיים" יכול המטפס להמשיך ולטפס עם רגלו השנייה על כתפו של מבצע הסולם.
סולם גנבים יתבצע בדרך כלל בצמוד לקיר או עצם מקובע אחר שאליו נצמד מבצע הסולם מאחר שבמהלך פעולת הטיפוס משתנה מרכז הכובד של השניים באופן שעלול להביא לאיבוד שווי משקל ולנפילה.
מאחר שביצוע סולם גנבים בתנוחת גוף זקופה אינו דורש מאמצי שריר רבים, אלא רק מאמצי מתיחה ולחץ של השלד, יכול אדם אחד לבצע ללא קושי סולם גנבים לקבוצה גדולה של אנשים שיטפסו באמצעותו בזה אחר זה.
במטרה להימנע משריטות או לכלוך כתוצאה מהמגע שבין נעל המטפס לכריות כף היד, ניתן להשתמש בכפפות.
ת'ורגוד מרשל
ת'ורגוד מרשל (באנגלית: Thurgood Marshall; 2 ביולי 1908 – 24 בינואר 1993) היה השופט האפרו-אמריקאי הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית. מרשל היה השופט ה-96 שמונה לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושימש בתפקיד זה החל מחודש אוקטובר 1967 ועד לאוקטובר 1991.
ביוגרפיה.
פרסומו של מרשל בא לו כעורך דין שהופעתו הזכורה ביותר היא בניצחון הגדול של משפט המפתח, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, פסק דין שקבע כי דוקטרינת "נפרד אך שווה" אינה חוקית וכי יש להביא לשילובם של ילדים ממוצא אפרו-אמריקאי בבתי הספר לצדם של תלמידים לבנים. הוא הופיע בפני בית המשפט העליון יותר מכל עורך דין אחר בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא בילה את כהונתו בבית המשפט הבכיר במדינה בתמיכה בקולותיהם של האמריקאים החלשים ביותר שבחברה. בתחילת הקריירה המשפטית שלו הוא הפנה את עיקר מרצו להילחם למען ביטול ההפרדה הגזעית בארצות הברית.
מרשל פתח פרקטיקה פרטית בבולטימור ב-1936. באותה השנה הוא החל לעבוד עם ה-NAACP (העמותה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים). באותה התקופה הוא זכה בתיק זכויות האזרח המשמעותי הראשון שלו, מוראי נגד פירסון. היה זה הניסיון הראשון לאתגר את דוקטרינת נפרד אך שווה, שנבעה מפסק דין פלסי נגד פרגוסון. מרשל ייצג במשפט זה את דונלד גיינס מארי, אפרו-אמריקאי בוגר קולג' בעל ציונים מעולים שנדחה בניסיונו להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד, בשל מדיניות ההפרדה הגזעית בה נקט בית ספר זה. ב-1935, מרשל טען בשם מארי, והראה שאף מוסד פנים מדינתי לא מציע בית ספר למשפטים ובתי ספר, השווים ברמתם לאוניברסיטת מרילנד. מרשל ציפה להפסיד ולעתור לבית משפט פדרלי, בתגובה. אולם בית המשפט קבע כי עתירתו של מרשל דינה להתקבל וכי על האוניברסיטה לספק טיפול שוויוני לאלתר. בעוד שהיה זה ניצחון מוסרי, הייתה זו גם אכזבה לא קטנה, שכן לבית המשפט העליון של מרילנד אין כל השפעה ביתר 49 המדינות המרכיבות את ארצות הברית.
בגיל 32 זכה מרשל בתיק הראשון שלו בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית: צ'יימברס נגד פלורידה. באותה שנה הוא מונה ליועץ המשפטי הבכיר של ה-NAACP. הוא הופיע, ולרוב נחל הצלחה, בתיקי זכויות אזרח רבים אחרים, ביניהם ניתן למנות את: סמית נגד אלרייט ב-1944; שלי נגד קריימר ב-1948; סוויט נגד פיינטר ב-1950 ואחרים. המקרה המפורסם ביותר בו הופיע היה פסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954 בו פסק בית המשפט כי מדיניות נפרד אך שווה שהתבססה כהלכה בפסק דין פלסי נגד פרגוסון אינה ראויה ודינה להתבטל במערכת החינוך, משום שהתנאים בבתי ספר נפרדים אינם יכולים להיות באמת שווים. בסך הכל, מרשל זכה ב-29 מתוך 32 התיקים בהם הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1961 מינה הנשיא קנדי את מרשל לשופט בית המשפט הפדרלי השני לערעורים. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1965. אז מינה אותו הנשיא ג'ונסון לפרקליט המדינה של ארצות הברית (Solicitor General).
ב-13 ביוני 1967 מינה הנשיא ג'ונסון את מרשל כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית באומרו כי "זה הדבר הנכון לעשות, הזמן הנכון לעשותו, האדם הנכון והמקום הנכון". מינויו של מרשל אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 69 תומכים לעומת 11 מתנגדים, ב-30 באוגוסט 1967. מרשל כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במשך 24 השנים הבאות, כשהוא מבסס רקורד ליברלי מובהק של הגנה חוקתית על זכויות הפרט, במיוחד של זכויות חשודים בפלילים כנגד הממשל. הברית השכיחה ביותר שלו בבית המשפט העליון הייתה עם השופט ויליאם ברנן, אשר הצטרף אליו בעקביות בתמיכה בזכות להפלות ובהתנגדות לעונש המוות.
מרשל נפטר מאי-ספיקת לב. הוא הותיר את כל מסמכיו ורישומיו האישיים לספריית הקונגרס. ספרן הקונגרס פתח מיד את האוסף לציבור, לעיתונאים ולחוקרים באומרו שזו הייתה כוונתו של מרשל. ב-1980, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד פתח ספרייה שזכתה להיקרא "ספריית המשפטים על שם ת'ורגוד מרשל". כמו כן נקראו על שמו בניינים רבים אחרים בארצות הברית. גם בפוארטו ריקו נוסד על שמו פרס לסטודנטים מצטיינים.
ת'רגוד מרשל
תורגוד מרשל
ז'אק בנין בוסואה
שירן צעירי