במהלך מלחמת העולם הראשונה נותרה הולנד נייטרלית. גרמניה הייתה בעלת השקעות ניכרות בכלכלה ההולנדית, ושותפה במסחר בטובין בינלאומיים. על מנת להחליש את הכלכלה הגרמנית הטילה בריטניה מצור על נמלי הולנד. בתגובה הגבירה הולנד את הסחר עם גרמניה. עם זאת הולנד נשמרה מפני האפשרות של מתקפה גרמנית, ושמרה על צבאה בכוננות. במהלך המלחמה גדשו מאות אלפי פליטים מבלגיה את הולנד, אך לאחריה, העניקה הולנד מקום מקלט לוילהלם השני, קיסר גרמניה הגולה. מהלך זה בוצע בתמיכתה המלאה של וילהלמינה, שהייתה גם בעלת קשרי משפחה עם וילהלם השני. בתגובה לדרישות להסגיר את וילהלם הזמינה וילהלמינה באופן אישי את שגרירי מדינות ההסכמה, והירצתה להם על זכות המקלט המדיני.
ב-1917 ומייד לאחר המלחמה הייתה תסיסה משמעותית בהולנד בהשראת אירועי המהפכה הרוסית. מנהיג סוציאליסטי בשם טרויילסטרה ניסה להדיח את הממשלה והמלכה. במקום מהפכה אלימה ניסה טרויילסטרה להשתלט על הפרלמנט של הולנד באמצעים דמוקרטיים. המלכה הצעירה הטילה את כל כובד משקלה, והפופולריות האישית שלה הביאה לכישלון התוכנית. במהלך האירועים הפגינה המלכה ביטחון ואומץ אישי כשרכבה בכרכרה פתוחה יחד עם בתה יוליאנה בין ההמונים. בתקופה זו עברה המדינה רפורמה דמוקרטית. ב-1917 ניתנה זכות הבחירה הכללית לגברים, וב-1919 לנשים.
בין המלחמות.
בין שתי מלחמות העולם, בשנות ה-20 ושנות ה-30, עברה הולנד תהליך של תיעוש. ניקוז אזור זאודרזיי היה הישג חשוב במפעל כיבוש הים.
בשנת 1934 עברה וילהלמינה משבר אישי קשה כאשר מתו בעלה ואמה, הנסיכה אמה. עם זאת, בשנות ה-30, ובמיוחד לאור המשבר הכלכלי העולמי הגיע כוחה האישי של וילהלמינה לשיאו. ביחד עם ראש הממשלה המונרכיסט הנדריק קוליין, מהמפלגה האנטי מהפכנית, הייתה וילהלמינה מעורבת בכל ההכרעות החשובות שהתקבלו במדינה.
ב-1939 נפלה ממשלתו החמישית והאחרונה של קוליין בהצבעת אי אמון שלושה ימים לאחר הקמתה. נטען כי וילהלמינה עצמה הייתה מעורבת בהקמת הממשלה, שהייתה אמורה להיות מעין "קבינט מלכותי" שיעקוף את הפרלמנט. תרגיל זה כשל.
ב-1937 השיאה וילהלמינה את יוליאנה לנסיך גרמני, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. על אף ההיסטוריה הקשה של יחסי גרמניה והולנד מאז, היה ברנהרד לדמות פופולרית, הן כבעלה של המלכה יוליאנה, והן כאביה של ביאטריקס, מלכת הולנד.
מלחמת העולם השנייה.
גם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שמרה הולנד על נייטרליות, אך נייטרליות זו חוללה כאשר תוכניותיו של היטלר לכיבוש צרפת דרשו מעבר דרך שטחה של הולנד. ב-10 במאי 1940 החלה המערכה על צרפת. הצבא ההולנדי ניסה להתנגד לתוקפים, אך הפצצתה של רוטרדם, שהביאה לחורבן העיר ולאבדן בתיהם של עשרות אלפים, הביאה את הממשלה ההולנדית להיכנע, ב-15 במאי על מנת שגורל יתר עריה של הולנד לא יהיה כגורל רוטרדם. יומיים לפני כניעת הולנד, כאשר היה ברור כי גורלה נחרץ, פונתה המלכה ומשפחתה באמצעות משחתת בריטית אל בריטניה. וילהלמינה רצתה להישאר בהולנד ולתאם את ההתנגדות לפולש מאזור זיילנד שהיה קשה יותר לכיבוש, אך תוכניות אלו לא יצאו לפועל, שכן אזור זיילנד הותקף על ידי הלופטוואפה ולא נחשב עוד לבטוח, וזאת לאחר שכאשר עלתה וילהלמינה על המשחתת הבריטית הייתה בטוחה שזו תיקח אותה לזיילנד. לא נותר לווילהלמינה אלא לקבל את הצעת המלך ג'ורג' השישי למקלט מדיני, בתקווה שתוכל לשוב להולנד מוקדם ככל האפשר.
במהלך המלחמה שהתה וילהלמינה בקנדה, והתארחה באחוזת רידו. היא הרשימה את התושבים באורח חייה הצנוע. בגלות, עמדה וילהלמינה בראש הממשלה ההולנדית הגולה, ודאגה לשרשרת הפיקוד לכוחות המזוינים של הולנד במושבות שלא נכנעו, ושלחה מסרים לעמה כי עליו להתנגד לכובש, וכי הישועה עוד תבוא.
ממשלתה של וילהלמינה, שנמלטה אף היא לבריטניה, גילתה נטיות תבוסתניות, וראש הממשלה דירק יאן דר גאר רצה לשוב להולנד ולהקים שם ממשלה משתפת פעולה בנוסח ממשלת צרפת של וישי. הממשלה שבגלות הייתה בעלת שליטה במשאב חשוב מבחינה בינלאומית, והוא תפוקת הנפט האינדונזית, בטריטוריה שנקראה אז עדיין "איי הודו המזרחיים ההולנדיים". נפילת משאב זה לידי מדינות הציר הייתה עלולה להביא לתבוסת בעלות הברית. מכיוון שכך, פיטרה וילהלמינה את ראש הממשלה, ומינתה במקומו את פייטר סיורדרס גרברנדי, שנקט במדיניות של התנגדות לגרמנים. צעד זה הביא את צ'רצ'יל להתבטאות כי וילהלמינה היא "הגבר היחיד" בממשלתה (בעוד שלמעשה הייתה האישה היחידה).
במהלך המלחמה שימשה תמונתה של וילהלמינה כאות להתנגדות לכיבוש בהולנד. היא שידרה מסרים לעמה בתחנת רדיו, שכונתה "רדיו אורנג'". במסרים אלו כינתה את היטלר "אויבו הגרוע ביותר של המין האנושי". ההאזנה לשידורים אלו נאסרה בהולנד הכבושה, אך הציפייה להם וההאזנה להם הייתה רבה.
במהלך המלחמה עמדה וילהלמינה בסיכון אישי כאשר פצצה התפוצצה במעונה בסאות' מימס, באנגליה. ב-1944 הוענק לה תואר אבירת מסדר הבירית, והיא הייתה האישה השנייה שזכתה לתואר זה.
שנותיה האחרונות.
בגלות פיתחה וילהלמינה רעיונות לשיטת הממשל שלאחר המלחמה. היא רצתה קבינט חזק שבו יהיו מעורבים אנשים שהיו מעורבים בתנועת ההתנגדות בעת המלחמה. אך לאחר שובה להולנד, עם הניצחון במלחמה ב-1945 התאכזבה לראות את אותם הפוליטיקאים שבים למשרותיהם. עם שובה התקבלה באהבה ובחום על ידי העם ההולנדי. היא החליטה שלא לשוב לארמונה, אלא לעבור למעון בהאג בו חיה מספר חודשים תוך שהיא מבקרת את אזורי הכפר בהולנד, לעיתים כשהיא רכובה על אופניים. ב-1947 איבדה המלכה מן הפופולריות שלה בעקבות ביקורת שנמתחה על טיפולה במרידה באינדונזיה, שבסופו של דבר הובילה להכרה של הולנד בעצמאות אינדונזיה בדצמבר 1949. אירועים אלו הביאו להסתלקותה מן הכתר בספטמבר 1948, לטובת בתה, יוליאנה. לאחר סיום תקופת מלכותה פחתה השפעתו הפוליטית של הכתר על הפוליטיקה ההולנדית, אם כי חיבתו של העם ההולנדי לבית המלוכה שלו נותרה בעינה.
וילהלמינה פרשה לארמון הט לו, ומיעטה להופיע בציבור, עד לאחר אסון הצפת הים הצפוני ב-1953, בו אבדו חייהם של אלפי הולנדים. היא נסעה לאזורים שהוכו באסון, וסייעה לרומם את רוחם של הנפגעים.
במהלך שנותיה האחרונות כתבה אוטוביוגרפיה בשם "בודדה, אך לא לבד" (Eenzaam, maar niet alleen), בה סיפרה על קורות חייה, וחשפה את אמונתה הדתית העמוקה.
ב-28 בנובמבר 1962 מתה המלכה וילהלמינה בארמון הט לו ונטמנה במרתף הקבורה המלכותי שבכנסייה החדשה בדלפט. לבקשתה, לבשו הבאים להלווייתה, שהתקיימה ב-8 בדצמבר, לבן, על מנת לבטא את אמונתה שהחיים הארציים הם אך פתח לחיי הנצח.
עירוני ק&quot;ש
אסיה אנטוב
אסיה וובנובוי-אנטוב (נולדה ב-1956) היא עיתונאית, פעילה חברתית, ומרכזת פרויקטים במכון ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה.
אנטוב נולדה בברית המועצות להורים משכילים. בשנות ה-70 וה-80 עסקה במחתרת בקריאה והפצה של חומרים בעלי אופי יהודי ואנטי קומוניסטי, ופעלה ביחד עם מסורבי עלייה ממוסקבה למען פתיחת שערי ברית המועצות. עלתה לישראל עם בעלה וילדיה בשנת 1991.
השכלה.
אנטוב היא בעלת תואר שני במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת מוסקבה ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
קריירה.
אנטוב עובדת כעיתונאית בתקשורת בשפה הרוסית בארץ, וכמרכזת הפורטל הרוסי "rjews". מפרסמת ידיעות ומאמרים באמצעי תקשורת בשפה הרוסית (כדוגמת ווסטי ונובוסטי נידילי, ערוץ 7 וערוץ 9), ומופיעה כפרשנית פוליטית בתוכניות אקטואליה בערוץ הטלוויזיה הרוסי RTVi ובערוץ הווירטואלי "iland.tv" ידועה כבעלת דעות ימניות נאו-קונסרבטיביות, שהתנגדה להסכמי אוסלו ולתוכנית ההתנתקות.
שימשה כמרצה בקורסים בשפה הרוסית במדעי המדינה באוניברסיטת אריאל.
ריכזה ביחד עם מכון ז'בוטינסקי את פרויקט "מורשת ז'בוטינסקי בשנת ה-60 למדינת ישראל".
בשנת 1994 הצטרפה לליכוד, ומשנת 1995 הייתה חברת ליכוד במסגרת חטיבת מנהיגות יהודית. הייתה בין מקימי אתר האינטרנט של הליכוד ברוסית, ואחראית התקשורת בשפה הרוסית במטה הבחירות של הליכוד בין השנים 2003–2006. ניהלה את מטה העולים של הליכוד ביש"ע, ושימשה כעורכת בכירה בביטאון הליכוד בשפה הרוסית גולוס. כיהנה כחברת מרכז ליכוד וכחברת מזכירות הליכוד.
התמודדה על המקום המשוריין לעולים חדשים בבחירות המקדימות בליכוד, לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה והבחירות לכנסת השמונה עשרה, אך לא נבחרה במקומות ריאליים. אנטוב התמודדה בבחירות לרשויות המקומיות של 2013 במקום ה-5 ברשימת "בונים את המחר" של הרצל בן ארי למועצת קרני שומרון. הרשימה קיבלה 3 מנדטים והיא לא נבחרה למועצה. לאחר בחירות 2015 היא פרשה מהליכוד והצטרפה למפלגת זהות שהוקמה באותה עת. התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת זהות בבחירות לכנסת העשרים ואחת שהתקיימו באפריל 2019 והגיעה למקום ה-10, הוצבה במקום ה-16 ברשימת המפלגה הסופית, אך המפלגה לא נבחרה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים שהתקיימו בספטמבר של אותה שנה הוצבה אנטוב במקום ה-8 ברשימת המפלגה אך פרשה יחד עם שאר הרשימה מהתמודדות בעקבות הסכם עם הליכוד.
לובוש סלוקה
לובוש סלוקה (בצ'כית: Luboš Sluka, נולד ב-13 בספטמבר 1928) הוא מלחין צ'כי.
חייו.
לימודים.