הקיבוץ התפרק ככל הנראה בתחילת 1952, אולם חבריו המשיכו להתגורר במקום והוא הוכר כיישוב עד אמצע שנות ה-50. בסוף שנות ה-50 הוא כונה במעריב אזור מגורים ליד רחובות, ובשנות ה-60 מופיע "זיקי פלדה" כשם שכונה בעיר רחובות.
התייחסות.
בתחילת הדרך הרימו אנשי מק"י על נס את קיבוץ "זיקי פלדה" כהוכחה לכך שהקומוניסטים אינם שוללים את ההתיישבות.
התנועות הציוניות טענו שקיבוץ "זיקי פלדה" קיבל סיוע מהסוכנות אך כשל והביאו זאת כהוכחה לכישלון הדרך הקומוניסטית. בהצופה כתב צבי אשל על הקיבוץ:
בדבר נטען:
לעומת זאת, אנשי מק"י טענו שהקיבוץ הוכשל על ידי הסביבה, אשר נמנעה מלסייע לאנשיו, נמנעה מכל שותפות איתם בהכשרה מקצועית, הפלתה אותם במתן עבודה, שללה מהם את גן הירק ונמנעה מלהקצות להם מקום להתיישבות קבע. אנשי הקיבוץ אף טענו לחבלה מכוונת במשאית שרכשו.
שמורת טבע עין אפק
מדליית חייל חיל האוויר
מדליית חיל חיל האוויר (באנגלית: Airman's Medal) היא העיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילי חיל האוויר של ארצות הברית על גבורה שלא במהלך קרב. העיטור יכול להיות מוענק גם לאנשי צבא ידידותי עבור מעשה גבורה במהלך תמיכה במבצעי חיל האוויר של ארצות הברית אך לא במהלך קרב, כמו כן יכול להינתן לאנשי כוחות המילואים של חיל האוויר שלא היו בשירות פעיל בזמן מעשה הגבורה.
העיטור נוסד בהתאם להחלטת הקונגרס של ארצות הברית מה-6 ביולי 1960. על פי הקריטריונים מעשה הגבורה צריך לכלול סיכון עצמי והתנדבות לסיכון החיים שלא במהלך עימות עם כוחות צבא אויב. העיטור לא יוענק רק על בסיס הצלת חיים או הצלחת מעשה הגבורה. העיטור לא יוענק לחיילים הממלאים את תפקידם באופן שגרתי הכולל סיכון חיים כגון לוחמי אש, לוחמי חילוץ וחיילי אבטחה.
בחזית המדליה ציור של הרמס המשחרר עיטם לבן-ראש. סרט המדליה כולל 13 פסים בצבעי חיל האוויר: צהוב וכחול עז (Ultramarine).
חופש עיתונות
ברחובנו הצר
אוטה האגן
אוטה ת'ירה האגן (באנגלית: Uta Thyra Hagen; 12 ביוני 1919 - 14 בינואר 2004) הייתה שחקנית ו מורה למשחק אמריקאית. היא הייתה הראשונה שגילמה את מרתה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", מאת אדוארד אלבי, שהועלה בברודוויי בשנת 1962.
מאחר שהאגן נכללה ברשימה השחורה של הוליווד, בין היתר בגלל הקשר שלה עם פול רובסון, התמעטו ההזדמנויות שלה להופיע בקולנוע, ולכן התמקדה בקריירה בתיאטרון בניו יורק.
בהמשך הייתה האגן מורה למשחק בעלת השפעה רבה באולפן הרברט ברגהוף בניו יורק. היא חיברה ספרי לימוד למשחק שהיו לרבי מכר, "Respect for Acting" יחד עם האסקל פרנקל, ואת "A Challenge for the Actor". תרומתה המשמעותית ביותר לתחום לימודי התיאטרון היו סדרת "תרגילי אובייקטים" שניבנו לפי שיטותיהם של קונסטנטין סטניסלבסקי ויבגני וכטנגוב.
ב-1981 נבחרה האגן להיכל התהילה של התיאטרון האמריקני. היא זכתה פעמיים בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה, וזכתה בפרס טוני מיוחד על מפעל חיים ב-1999.
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
האגן נולדה בגטינגן שבגרמניה לת'ירה א. (שם נעורים ליסנר) ואוסקר פרנק לאונרד האגן. ב-1924 היגרה המשפחה לארצות הברית כשאביה קיבל משרה באוניברסיטת קורנל. היא גדלה במדיסון שבוויסקונסין. היא הופיעה בהפקות של בית הספר התיכון של אוניברסיטת ויסקונסין, ובהפקות הקיץ של "Wisconsin Players". ב-1936 למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. אחרי שלמדה סמסטר אחד באוניברסיטת ויסקונסין, שם היה אביה ראש המחלקה להיסטוריה, היא עברה ב-1937 לגור בניו יורק. הופעתה המקצועית הראשונה הייתה ב-1937 בדניס שבמסצ'וסטס בתפקיד אופליה לצדה של אווה לה גליאן שגילמה את המלט.
קריירה.
בראשית הקריירה שלה לוהקה האגן לתפקיד אופליה על ידי השחקנית אווה לה גליאן. היא המשיכה להופיע בתפקיד נינה בהפקה בברודוויי של המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בהשתתפות אלפרד לאנט ולין פונטיין משנת 1938. היא הייתה אז רק בת 18, ולניסיון זה הייתה השפעה עצומה על חייה. מבקר הניו יורק טיימס, ברוק אטקינסון, כינה את הופעתה בדמות נינה "grace and aspiration incarnate".
ב-1951 שיחקה האגן במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו בברודוויי. היא גילמה את דזדמונה במחזה השייקספירי "אותלו" בסיבוב הופעות ובברודוויי לצדם של פול רובסון בתפקיד אותלו וחוזה פרר, שהיה אז בעלה, ששיחק בדמות יאגו. היא שיחקה בתפקיד בלאנש דובואה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" בסיבוב הופעות לאומי בבימויו של הרולד קלורמן ולא של איליה קאזאן שביים את ההפקה בברודוויי. היה לה ניסיון בעבודה עם קלורמן ב-1947. בספרה "Respect for Acting" היא ייחסה את תגליותיה עם קלורמן כקרש קפיצה לעבודתה העתידית עם בעלה הרברט ברגהוף. היא גילמה את דמותה של בלאנש לצדם של לפחות ארבעה שחקנים שונים בדמות סטנלי קובלסקי בהם אנתוני קווין ומרלון ברנדו.
ב-1951 זכתה האגן בפעם הראשונה בפרס טוני על הופעתה בתפקיד ג'ורג'י, האישה המקריבה את עצמה, במחזה "The Country Girl" מאת קליפורד אודטס. ב-1963 זכתה שוב בפרס טוני על משחקה בתפקיד מרתה בהפקה המקורית של המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אדוארד אלבי. ב-1981 נבחרה כחברה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקני, וב-1999 הוענק לה פרס טוני מיוחד על מפעל חיים.
האגן ראתה את התקופה בין 1938 ל-1947 כשנות מעבר בקריירה שלה, בהן איבדה את דרכה ואת האהבה למשחק עד שלבסוף חזרה והתחילה בחיים אמיתיים בתיאטרון.
על אף שהופיעה בסרטים אחדים, הקריירה הקולנועית והטלוויזיונית שלה הייתה מוגבלת בשל היותה ברשימה השחורה של הוליווד. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1972.
האגן הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בשעות היום בקטגוריית שחקנית המשנה מצטיינת בסדרת דרמה על משחקה באופרת הסבון "One Life to Live".
היא לימדה ב-HB Studio בית הספר למשחק בניו יורק החל משנת 1947. עשר שנים אחר כך ב-25 בינואר 1957 התחתנה עם מייסד בית הספר, הרברט ברגהוף. בהמשך חזרה האגן להופיע בתיאטרון, וזכתה לשבחים על הופעותיה בתפקידים ראשיים במחזה "Mrs. Warren's Profession" (ב-1985), " Collected Stories", וב"גברת קליין". אחרי מותו של ברגהוף ב-1990 הפכה ליושבת ראש בית הספר.
האגן הייתה מורה למשחק בעלת השפעה ולימדה בין השאר את מתיו ברודריק, כריסטין לאטי, אמנדה פיט, ג'ייסון רוברדס, סיגורני ויבר, קייטי פינרן, לייזה מינלי, וופי גולדברג, ג'ק למון, צ'ארלס נלסון ריילי, מאנו טופו, דבי אלן, הרשל סאבאג', ג'ורג' סיגל, ג'ון סטיוארט ואל פצ'ינו. היא הייתה מורה לפיתוח קול של ג'ודי גרלנד, ולימדה אותה לדבר במבטא גרמני עבור הופעתה בסרט "משפטי נירנברג". על משחקה בסרט זה הייתה גרלנד מועמדת לפרס אוסקר.
ב-1973 יצא לאור הספר שכתבה "Respect for Acting", וב-1991 פורסם ספרה "A Challenge for the Actor". בספריה היא מעודדת משחק ריאליסטי (בניגוד למשחק "פורמליסטי") של הזדהות השחקן עם הדמות. בספר "Respect for Acting" נתנה האגן קרדיט לבמאי הרולד קלורמן ששינה את השקפתה על משחק.
הספר "Respect for Acting" משמש כספר לימוד בשיעורי משחק בקולג'ים רבים. ב-1976 כתבה האגן ספר בישול בשם "Love for Cooking". ב-2002 הנשיא ג'ורג' ווקר בוש העניק להאגן את המדליה הלאומית לאמנויות בטקס שנערך בבית הלבן.
ב-2001 הסכימה האגן להצטלם כשהיא מעבירה כיתות אמן בניו יורק, לוס אנג'לס, טורונטו ושיקגו. השיעורים שצולמו על ידי קארן לודוויק ופני דופונט יצאו לאור בווידאו בשם "Uta Hagen's Acting Class", שמשמש ללימוד בשיעורי משחק רבים.
חיים אישיים.
אוטה האגן הייתה נשואה לשחקן חוזה פרר מ-1938 עד 1948. לבני הזוג נולדה בת אחת לטישה (ילידת 15 באוקטובר 1940). חלק מהסיבה לגירושיהם היה הרומן שהיה להאגן עם פול רובסון שכיכב לצדה במחזה "אותלו". ב-25 בינואר 1957 התחתנה האגן עם הרברט ברגהוף , לו הייתה נשואה עד למותו ב-1990.
האגן נפטרה ב-14 בינואר 2004 במנהטן.
תלמידיה של אוטה האגן.
ג'ין ויילדר, רוברט דה נירו, דניאל דה ולדון, טוני גולדווין, פיי דאנאוויי, לורה אסטרמן, קרול רוזנפלד, האל הולברוק, האל הולדן, סנדי דניס, גריפין דאן, ג'פרי אסמן, ברברה פלדון, טובה פלדשו, קייט פינרן, קונסטנס פורד, יהורם גאון, ויקטור גרבר, ריטה גרדנר, לי גרנט, צ'ארלס גרודין, איילין הקרט, דבורה הדוול, ויליאם היקי, ג'רלד היקן, אן ג'קסון, הארווי קורמן, ג'רלדין פייג', ג'ייסון רוברדס, מתיו ברודריק, קורי פרקר, וופי גולדברג, אמנדה פיט, ג'ק למון, טד ברונטי, לינדזי קראוס, פריץ ויבר, רושל אוליבר, קארן לודוויג וכריסטין לאטי.
טביעת הספינה מוגושואיה
טביעת הספינה מוגושואיה (ברומנית: Catastrofa navei Mogoșoaia) התרחשה בבוקר של 10 בספטמבר 1989, כששיירה בת שש דוברות בולגריות, שהובילו מחצבי ברזל, וספינת הדחף Petar Karamincev התנגשו בספינת הנוסעים הרומנייה "מוגושואיה" והטביעו אותה בדנובה, אחרי גאלאץ, במקום הקרוי "נפתול החתולה" (Cotul Pisicii ), שם מגיע עומק הדנובה ל-20 מטר.