חיל הרגלים הורכב מחיילים מסוגים שונים: נושאי חנית שנלחמו במערך צפוף, קשתים, נושאי מגן ועוד. לחיל רגלים היה תפקיד חשוב במערכה: הוא היווה את בסיס המערך הקרבי, שממנו פעלו המרכבות. חיל הרגלים היה יעיל גם בקרקע שלא התאימה ללוחמת מרכבות כמו שטח הררי או מיוער. חיל הרגלים היה זה שהשתתף במצור.
המרכבות היו מכמה סוגים: מרכבות קלות ומהירות שצוותן כלל שני לוחמים: רכב וקשת ומרטתן הייתה המטרת חצים על מערך האויב ומרכבות כבדות שצוותן כלל עד 4 לוחמים שהיו חמושים גם ברומחים ומטרתם הייתה מיטוט המערך היריב. חיל המרכבות שהיה החיל החשוב ובעל העצמה הרבה ביותר בתקופת הברונזה עד פלישת גויי הים (סביב 1200 לפנה"ס), החל לאבד מבכורתו בתקופת הברזל. הצבא האשורי שהיה מהמתקמדים במזרח התיכון הפעיל לצד חיל המרכבות גם חיל פרשים. הפרשים האשורים שימרו במידה רבה את מבנה הלוחמה על גבי המרכבה: הפרשים פעלו בזוגות בדומה לחיילי המרכבות.
המלך היה לא רק ראש המדינה, אלא גם מפקד הצבא העליון. פעמים רבות המלך יצא בעצמו למערכה בראש צבאו. אם המלך לא היה נוכח, הפיקוד נמסר לבנו או למצביא "תרתן" (Turtan - פירוש המילה ראש הצבא) או לרבשקה (דרגה של שר בכיר). הצבא המלכותי חולק ל"כנפות". כך כנף כללה כ-15,000 לוחמים. כל כנפה חולקה בתורה ל"קיסרי", כל אחת בת 50 עד 200 לוחמים.
תחילת המלחמה.
תחילה, יצא תיגלת פלאסר ללחום כנגד חנו (חַנון) העזתי, וככל הנראה עבר דרך ממלכת יהודה, אשר שעבדה עצמה אל אשור, אל עזה. אך לאחר הפסדים צבאיים עזתיים, או שמא מתוך פחד מהצבא האשורי, נמלט חנו אל מצרים.
לאחר כן צר תיגלת פלאסר על עזה וכבש אותה, שדד אותה אחרי כן:
לאחר מכן פנה ללחום במצרים, אם כי המערכה איננה מתוארת לנו בשום מקור, אלא רק את תוצאות המערכה- הצבת נציב על מצרים.
אחרי כן, פנה להילחם נגד מלך של ממלכה אשר לא נקוב שמה- "מנחם", ככל הנראה, על פי שמו, הוא אחד מן המלכים של המדינות באזור- עמון, אדום, מואב, או איזושהי מדינה פיניקית, על פי התיאור המקראי, ניתן להסיק שמדובר באדום עקב ציון היותה בברית עם ארם-דמשק ושומרון.
במהלך המערכה, נמלט מנחם מן הקרב, על פי תגלת פלאסר: "מרוב אימה". לבסוף נכנע והעלה לתגלת פלאסר מס כדי להפסיק את המלחמה.
ואז פונה תגלת פלסר להילחם בארם-דמשק וצר על דמשק.
לבסוף, בשנת 732 לפנה"ס פרץ את חומות העיר והרג את רצין, ואחרי כן הגלה רבים מתושבי ארם-דמשק. ארם-דמשק הוחרבה וכאן למעשה היה תום קיומה.
המערכה על שומרון.
כעת תיגלת פלאסר יצא למלחמה כנגד ממלכת שומרון עקב מרידתו של פקח המלך, במהלך הלחימה כבש והגלה רבים מאנשי עיון, אָבֵל בית מעכה, ינוח, קדש, חצור, הגלעד, הגליל. ונחלת שבט נפתלי, על פי המתואר בתנ"ך. הדבר המחזק את הדבר היא כתובת כלח:
לא מתוארים לנו הפרטים של הקרבות במלחמה הזו אלא אך ורק היכן נערכו.
במהלך הלחימה של אשור כנגד ממלכת שומרון, הגלה תיגלת פלאסר ישראלים רבים, במיוחד משבט נפתלי, אך לא נתונים בידינו מספרים באשר לכמות האנשים שהגלה.
כמו כן במהלך המלחמה קשר תיגלת פלאסר קשר עם הושע בן אלה, אשר רצה למלוך בעצמו ותיגלת פלאסר טעה לחשוב שהושע יהיה פרו-אשורי, בניגוד לפקח אשר התנגד נחרצות לאשור.
וכתוב בספר מלכים ב' שהושע "הכה" את פקח, משמע הרג אותו. לא ידוע אם זו הייתה התנקשות או שמרד מרד שלם וצבא פקח הובס.
לאחר כך, גם על פי המסופר במקרא, וגם בכתובת כלך, מתוארת ההמלכה של הושע על פקח:
לאחר שהומלך, שילם הושע 10 כיכרות זהב ומספר לא ידוע של ככרות כסף לתיגלת פלאסר, ובכך נגמרה המערכה.
המערכה הערבית.
אחרי כן יצא למלחמה כנגד סמסי מלכת הערבים, וצבאותיהם נפגשו במדבר.
כיוון שלא מתוארים כלל מרכבות אנו מניחים שהקרב היה קרב רגלים, שכן מוזכרת הריגת לוחמיה של סמסי על ידי אשור:
כמו כן, שדד תיגלת פלאסר את אוצרותיה האישיים של סמסי, שכן היא נמלטה מהמערכה.
הקרב בבאזו.
סמסי נמלטה אל עיר שנקראת "בַּזוּ" אחרי הפסדה בקרב במדבר, מקום מחוסר מים ואספקה אך ככל הנראה מקום שניתן היה להגן עליה ועל אנשיה בו.
כוחות אשור צרו על העיר, אך לא פרצו אותה. אך לבסוף חייליה רעבו והחליטה סמסי להיכנע, והעלתה מנחה אל תיגלת פלאסר.
אחרי קץ המערכה הערבית, הציב תגלת פלאסר נציב על ערב:
השלכות.
ממלכת ישראל חזרה לשיעבודה, ותגלת פלאסר המליך את בעל בריתו הושע בן אלה על פני פקח מלך ישראל, כשפקח עצמו הומת. כמו כן, כבש תיגלת פלאסר מקומות רבים, אשר בעיקרם- את הגליל, ונחלת שבט נפתלי.
הדבר אף מתואר במקרא:
ממלכת ארם-דמשק חדלה מלהתקיים ורבים הארמים שהוגלו אשורה, עזה הובסה ונשדדה, ועל מצרים הושם נציב.
הממלכה של מנחם, שככל הנראה והיא אדום, הובסה ושועבדה מחדש. והממלכה הערבית תחת המלכה סמסי נכבשה על ידי אשור, והושם נציב עליה.
כמו כן, עקב כך שהיה בסכנה, אחז שיעבד את עצמו לאשור כדי לזכות בהגנתה.
המלחמה עצמה היא, לפחות על פי המתואר בשני המקורות העיקריים שלנו, ניצחון אשורי אדיר על הקואליציה, בניגוד לתוצאה המשתנה של המלחמה העתידה לבוא- מסע סנחריב בארץ ישראל.
לקריאה נוספת.
מקורות עתיקים.
עיקר המקורות הם שני מקורות- המקרא והכתבים האשוריים.
אתרחסיס
אַתְרַחַסִס (Atra-hasis) הוא שמו של הדמות הראשית מתוך האפוס המסופוטמי על בריאת האדם והמבול אשר נכתב על שלושה לוחות בתקופה הבבלית העתיקה (במאה 18-17 לפנה"ס). משמעות שמו באכדית היא 'חכם מאוד'. האפוס מתחיל אחרי בריאת העולם, ומספר על בריאת האדם והמבול. באפוס מסופר שאתרחסיס ומשפחתו היו הניצולים היחידים מהמבול הקטלני.
עלילה.
אחרי 40 שנה של עבודה קשה האלים הזוטרים, שעבדו את הארץ שעליה מלך האל אנליל, התמרדו. במקום להעניש אותם, האל אנכי (אל המים והחוכמה) הציע פתרון ליצור את בני האדם שיעבדו במקום האלים. האלה ממי (Mami) מקבלת את המשימה, ומערבבת צלמיות חרס עם בשר ודם של האל גשטו ('אוזן' או 'חוכמה') שנרצח.
במהלך 1200 שנה בני האדם התרבו ונוצרה התפוצצות אוכלוסין. בשל התפוצצות האוכלוסין והרעש, אנליל מצווה על מגפות. אנכי עוזר לאתרחסיס ואומר לו להביא מנחה לאל המגפה נַמְתָר ולא לעבוד את שאר האלים עד שתעבור המגפה, מה שאכן מעביר את הצרה. לאחר 1200 שנה נוספות, התהליך חוזר על עצמו, אנכי מצווה על רעב ובצורת ואנכי אומר לאתרחסיס איך להנצל מהצרה על ידי הגשת מנחה לאדד. לאחר עוד 1200 שנה, כאשר התהליך חוזר בפעם השלישית, אנליל מצווה בצורת קשה אף יותר, אך גם אז אנכי עזר לבני האדם והם ניצלו. לבסוף אנליל מצווה להביא מבול על העולם ומשביע את כל האלים לא להזהיר את בני-האדם ולא לעזור להם. אנכי לא יכול להזהיר את אתרחסיס, אף על פי שהוא רוצה לעשות זאת. כדי להתגבר על מכשול זה, מספר אנכי לקירות הסוכה את העתיד להתרחש. אתרחסיס מקשיב לנאמר ובונה תיבה.
אחרי שבעה ימים תם המבול, ואתרחסיס יוצא מהתיבה ומקריב קורבן לאלים, שכבר היו רעבים וצמאים, כי אחרי שכל בני-האנוש מתו, אף אחד לא האכיל את האלים. כדי למנוע את הישנות המצב שהיה לפני המבול קובעים אנכי ונינתו שמעתה והלאה שליש מהנשים לא ילדו, ויהיו גם נזירות שייאסר עליהן ללדת.
משמעות האפוס.
החלקים החשובים בסיפור הם: סיבת בריאת האדם, וסיבת הבאת המבול, שלפי האלים, אחד גרם לשני.
קישורים למבול אוניברסלי.
בתרבויות שונות בעולם מצויים סיפורי מבול, כמו הסיפור של תיבת נח מהתנ"ך.
עם זאת, יש חוקרים הסוברים שהשוואה בין הסיפורים מעלה הבדל מהותי: בעוד בסיפורו של אתרחסיס המבול נובע מתועלתם ונוחותם של האלים ששנתם מופרעת, המבול המקראי מתואר כעונש על שחיתותה המוסרית של האנושות. גם סיבת ההצלה שונה. אתרחסיס ניצל בזכות ידידותו עם האל אנכי, וכן ממניע תועלתני, כפי שאנכי מסביר בסוף הסיפור, ואילו נוח ניצל בזכות מעלתו המוסרית. גם ההסבר המקראי לעבודה הקשה ולסבל האנושי מעלה פער משמעותי: באפוס המסופוטמי העבודה הקשה היא גזירת גורל הנובעת מטבע העולם, ואף האלים כפופים לה, והאדם נועד מבריאתו לסבול במקומם. בתנ"ך לעומת זאת, האדם נידון לעבודה קשה רק באשמת חטאו בסיפור גן עדן.
בית הכנסת ע&quot;ש הרב גץ
בית הכנסת ע"ש הרב גץ הוא בית כנסת הממוקם במנהרות הכותל מתחת לרובע המוסלמי, 97 מטר מהמקום המשוער של קודש הקודשים. בית הכנסת מופעל על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
חלל בית הכנסת מורכב ממערכת של קמרונות הנשענים על קיר הכותל המערבי, וצורתו מזכירה את האות ד. במרכז חזית הכותל מצוי שער וורן. מערכת הקמרונות המזרחית הצמודה לקיר הכותל יוצרת חלל מוארך שמידותיו 15X2 מ' בקירוב. גובהו של הקמרון הדרומי 6.84 מ' ובראשו קיים פתח (הסתום כיום) לשאיבת מים, וגובהו של הקמרון הצפוני 3.45 מ'. מהחלל המוארך נמשך חלל רבוע שהוא החלל המרכזי של בית הכנסת, מידותיו 4.0X4.30 מ' וגובהו 5.65 מ'. ארכאולוגים מעריכים כי גם בתקופה הערבית הקדומה (638-1099) פעל במקום בית כנסת.
קמרונות החלל המשמש כבית הכנסת נבנו בתקופה העות'מאנית כחלק ממערכת מאגרי המים ברובע המוסלמי. לאחר מלחמת ששת הימים (1967) הוסב המקום לבית כנסת על ידי הרב מאיר יהודה גץ, ואת המקום פקדו מדי לילה מקובלים לתפילות ולאמירת תיקון חצות. הרב גץ נהג למסור בלילות שיעורים בכתבי הרש"ש בבית הכנסת, שהסתיימו בתפילת ותיקין. לאחר פטירתו של הרב גץ נקרא בית הכנסת על שמו.