בשנת 147, לכל המוקדם, הוא מונה למשרת פרוקוראטור , כנראה במצרים, בהמלצת חברו, מרקוס קורנליוס פרונטו, אינטלקטואל ידוע מאוד. זאת ידוע מתוך מכתבו של פרונטו, ממנו עולה כי הבקשה בשמו של אפיאנוס לקבל את דרגת הפרוקוראטור נעשתה במהלך השלטון המשותף של מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס (בשנים 169–161). למרות שאפיאנוס זכה במשרה, לא ברור אם הייתה זו משרה אמיתית או תואר כבוד בלבד. מכיוון שמשרת הפרוקוראטור הייתה פתוחה למעמד הפרשים בלבד, החזקתו בה יכולה ללמד על הרקע של משפחתו.
אפיאנוס היה נאמן באופן בולט לרומא האימפריאלית והעריך את הסדר שהשליטה בכל רחבי העולם התרבותי. הוא התנגד לחוגים יווניים שטפחו בלבם רגשות אנטי-רומאיים. אך עם זאת, כיליד מצרים, הוא התגאה בעברה המפואר של שושלת המלוכה התלמיית במצרים.
תאריך נוסף שידוע על חייו, הוא שחיבורו, "היסטוריה רומית", הופיע בזמן כלשהו לפני שנת 162.
אפיאנוס מת לאחר שנת 160. תאריך מותו המדויק אינו יודע אולם הוא מוערך בסביבות 165 לספירה.
חיבורו.
יצירתו ההיסטורית הגדולה ששרדה, "רומאיקה" (Ῥωμαικά, "Rhomaika"), הידועה בשמה הלטיני "היסטוריה רומאית" (Historia Romana), נכתבה ביוונית ב-24 ספרים, לפני שנת 165. יצירה זו היא אוסף של מונוגרפיות היסטוריות. היא מספקת תיאור של עמים שונים וארצות שונות משחר ההיסטוריה ועד שילובם באימפריה הרומית. הספרים דנים בעיקר במלחמות רומא, והחיבור הוא מקור חשוב לידיעותינו על מלחמות האזרחים ברומא במאה ה-1 לפנה"ס.
מתוך יצירה זו נשמרו כמעט בשלמותם כ-10 ספרים, המתארים את המלחמה הפונית השנייה (ספרים 7-6), המלחמות בצפון אפריקה (ספר 8), המלחמות הסוריות (ספר 11, "סיריאקה"), מלחמות מיתרידטס (ספר 12) ומלחמות האזרחים של סוף הרפובליקה הרומית (17-13). רק קטעים בודדים נשמרו מחיבוריו על מלחמותיה הקדומות של רומא לפני המלחמה הפונית השנייה (5-1) והמלחמות נגד הממלכות ההלניסטיות (10-9). כל ספריו שדנים בתולדות רומא מהקמת הקיסרות (24-18) אבדו לחלוטין.
החלקים החשובים ביותר בחיבורו של אפיאנוס הם חמשת הספרים 13–17 על מלחמות האזרחים, מכיוון שהם המקור המקיף והמדוקדק היחיד שיש בידינו על תקופה היסטורית משמעותית ביותר, שבמהלכה הפוליטיקה הרומאית סערה בשל סכסוך בין סיעות.
בחיבור בולט במיוחד המבנה האתנוגרפי. אפיאנוס ככל הנראה השתמש בו כדי להקל על התמצאות קוראיו במהלך האירועים, שהדבר היחיד שמאחד אותם הוא הקשר שלהם אל רומא.
מקורותיו של אפיאנוס אינם ברורים, מאחר שהוא מציין את מקור המידע שלו רק בנסיבות מיוחדות.
היהודים אצל אפיאנוס.
המתחים והמוראות של המרד היהודי בזמן טראיאנוס (115–117) היו ידועים לאפיאנוס מניסיונו האישי. בסוף הספר ה-24, הוא מספר על כך שנאלץ "להימלט מהיהודים בזמן המלחמה שהתחוללה במצרים", שבעת בריחתו היה "מוקף אויבים מכל עבר", ושניצל כאשר עלה על ספינת-קרב במקום הספינה שהמתינה לו שכבר "נתפסה על ידי היהודים". עם זאת, הקטעים ששרדו מחיבורו מכילים עקבות מעטות בלבד של שנאה או בוז כלפי היהודים.
בספרו על סוריה, אפיאנוס מספר על כיבושיו של פומפיוס במזרח לאחר ניצחונו על מיתרידטס במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס:
בניגוד לדברי אפיאנוס, פומפיוס לא הרס את ירושלים, אלא הסתפק בהריסת חומותיה בלבד (ב-63 לפנה"ס).
דברי אפיאנוס, על כך שאדריאנוס הרס את ירושלים שוב לאחר שכבר הרס אותה אספסיינוס, תומכים בהשקפה שירושלים נפלה לזמן מה בידי המורדים היהודים במהלך מרד בר-כוכבא (132–136), ובכך אפיאנוס הוא למעשה אחד המקורות היחידים המעידים על כך.
אפיאנוס מתייחס לכיבוש ירושלים בזמן אריסטובולוס גם בספר על מלחמות מיתרידטס. בספר הזה הוא מתאר את הטריומף (מצעד ניצחון) של פומפיוס בסוף ספטמבר 61 לפנה"ס, בו צעדו המלכים השבויים ובהם גם "אריסטובולוס, מלך היהודים", שהיה היחיד מבין המלכים שהוצא להורג בטקס. אלא שאריסטובולוס לא הוצא להורג מיד, ואפילו המשיך למלא תפקיד פעיל בהיסטוריה היהודית במשך שנים רבות, עד הרעלתו בשנת 49 לפנה"ס על ידי תומכיו של פומפיוס.
בספרו השני על מלחמות האזרחים של רומא, אפיאנוס מציין שכמעט כל עמי הלבנט שלחו סיוע לפומפיוס במאבקו נגד יוליוס קיסר, ובהם גם "העברים ושכניהם הערבים". אלה היו חיילים יהודים שנשלחו לפומפיוס על ידי תומכיו, הורקנוס הראשון ואנטיפטרוס האדומי.
על פי ההיסטוריון הביזנטי זונאראס, אפיאנוס הזכיר בספר ה-22 של ההיסטוריה הרומאית שלו את הנבואה שיוספוס טען שנמצאת בכתבי הקודש, על כך שאיש מארץ יהודה עתיד להפוך לשליט העולם.
אפיאנוס מספר שבזמנו שלו, כאשר הקיסר טראיאנוס "היה משמיד את העם היהודי במצרים" (במרד התפוצות), היהודים החריבו "במצב החירום של המלחמה" את מקדש נמסיס.
אפיאן
72 לפנה&quot;ס
אמיליה-רומאניה
אמיליה-רומאניה (באיטלקית: Emilia-Romagna) הוא מחוז בצפון איטליה. בירת המחוז היא העיר בולוניה.
גאוגרפיה.
המחוז מורכב משני מחוזות היסטוריים: אמיליה ורומאניה. צורת המחוז היא מעין משולש שצלעותיו נתחמות על ידי הים האדריאטי במזרח, נהר הפו בצפון, והרי האפנינים בדרום. המחוז נחשב לאחד העשירים במדינה.
מזג האוויר במחוז אמיליה-רומאניה הוא יבשתי, קר וערפילי בחורף וחם בקיץ.
המטבח.
למחוז אמיליה-רומאניה מקום של כבוד במטבח האיטלקי. הוא ידוע בטיב האוכל שלו וביינותיו. פני הארץ שטוחים וזרועים בחוות, בשדות חיטה ובכרמים. בעיר פארמה השוכנת במחוז מיוצרת גבינת הפרמזן, בעלת המוניטין בתחום הגבינות הקשות. שדותיו הנרחבים של המחוז הם הבסיס לכמה מהמאכלים האיטלקיים הידועים ביותר: ספגטי בולונז, לזניה וטורטליני. זוהי גם מולדת הפרושוטו (prosciutto - נקניק חזיר) ושל נקניק המורטדלה (mortadella).
תיירות.
חבל אמיליה-רומאניה אינו מהווה בדרך כלל יעד משיכה לתיירים, פרט לערי החוף של החבל, השוכנות לאורך חוף הים האדריאטי. ערים אלה מציעות נופש המבוסס על חופי רחצה וחיי לילה, ובהן: רימיני (Rimini), ריצ'ונה (Riccione) וצ'רוויה (Cervia).
מדרום לחבל שוכנת הרפובליקה הקטנה של סן מרינו, שנוסדה במאה ה־14, והיא בעלת ממשל עצמי נפרד, ומהווה מרכז תיירות הומה.
מיה דגן
מיה דגן (נולדה ב-26 באוקטובר 1975) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאית, מדבבת, זמרת ומנחה ישראלית. זכתה פעמיים בפרס התיאטרון הישראלי ופעם אחת בפרס אופיר.
ביוגרפיה.
דגן נולדה וגדלה בבני ברק, לציפי ואיציק דגן. למדה בבית הספר היסודי "רמז" בבני ברק. במהלך שירותה הצבאי שירתה בלהקת הנח"ל ובתיאטרון צה"ל.
קריירה מקצועית.
בתיאטרון.
למדה בבית הספר למשחק בית צבי, במסגרתו השתתפה במספר הצגות. כמו כן שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגות "אחים בדם", "יוסף וכותונת הפסים", "קיץ אחרון", "עד התביעה", "הגנרל של השטן", "הפלייבוי של עולם המערב" ו"ערב שירי אנדרו לויד וובר". בהמשך, הצטרפה לתיאטרון בית ליסין והשתתפה בהצגות "טוב", "עשו עלייך פעם סרט?", "פיאף", ו"מכתב לנועה" מאת גורן אגמון עליה קיבלה את פרס התיאטרון הישראלי כשחקנית המבטיחה לשנת 2001.
ב-2008 הופיעה במחזמר "מייק", המבוסס על חייו של הזמר מייק ברנט. באוקטובר 2010 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת מטעם הקרן לעידוד מצוינות של תיאטרון בית ליסין לעונה החולפת. ב-2015 גילמה את דמותה של מגי, במחזה "חתולה על גג פח לוהט", ולאחר מכן את תפקידה של קתרינה ב"אילוף הסוררת". ב-2016 עזבה את תיאטרון בית ליסין והצטרפה לתיאטרון הקאמרי, שם גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "מצחיקונת" בבימויו של צדי צרפתי, תפקיד עליו זכתה בפעם השנייה בפרס התיאטרון הישראלי, בקטגוריה "שחקנית בתפקיד ראשי במחזמר". ב-2018 גילמה בתיאטרון הקאמרי את תפקיד קאסי במחזמר שורת המקהלה, שוב בבימויו של צדי צרפתי. ב-2019 החלה לגלם בתיאטרון הקאמרי את התפקיד הראשי במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א בבימויו של עמרי ניצן. בשנת 2021 החלה לשחק את ג'ודי גארלנד במחזה המוזיקלי "עד קצה הקשת" בתיאטרון הקאמרי.
בטלוויזיה ובקולנוע.
בשנת 2000 החלה דגן להשתתף בתוכנית ההומור הטלוויזיונית "דומינו" ששודרה בערוץ 2, לצדם של קומיקאים שונים. בהמשך, כתבה יחד עם עדי אשכנזי את מופע הסטנד-אפ של אשכנזי, שבו הופיעה בתיאטרון "צוותא". בשנת 2004 השתתפה דגן בשתי עונות של תוכנית הטלוויזיה "השיר שלנו" ששודרה ביס ובערוץ 2, שם גילמה את דמותה של מיקי אפלבוים. ובעונה השלישית שיחקה בתפקיד עצמה. בסוף שנת 2004 היא נבחרה לגלם את דמותה של "ולמה קלי" בהצגת התיאטרון "שיקגו". באותה שנה הנחתה את טקס פרס התיאטרון הישראלי. כמו כן, הופיעה באותה שנה בתוכנית הילדים "ג'ונגל" בערוץ ניקלודיאון.
בשנים 2005 ו-2006 הופיעה בסדרה "אמא'לה" בערוץ 2. באותה שנה שיחקה במחזמר "ברנשים וחתיכות" בתיאטרון בית ליסין. בנוסף, התארחה כמה פעמים בתוכנית "מה זה השטויות האלה?" של חברתה, עדי אשכנזי. כמו כן השתתפה באופן קבוע בתוכנית הבידור "מועדון לילה" בערוץ 2 (עונות 1–2). במקביל, השתתפה בתוכנית הקומית "גומרות הולכות", ובסדרה "האקס המיתולוגי", שאף הן שודרו בערוץ 2.