פרשת רזאן א-נג'אר עוסקת בנסיבות מותה של רזאן א-נג'אר (שמה המלא: רזאן אשראף עבד אל-קאדר א-נג'אר ; ילידת 13 בספטמבר 1997) - חובשת פלסטינית שהתנדבה להעניק עזרה ראשונה במהלך ההפגנות בגבול ישראל-רצועת עזה, ונהרגה במהלכן מירי של צלף צה"ל ב-1 ביוני 2018.
על פי דיווחי עדי ראייה פלסטינים, א-נג'אר נהרגה במהלך ניסיון לפנות פצוע ליד גדר הגבול של ישראל עם רצועת עזה תוך שהיא מרימה את ידיה כדי להראות שאינה חמושה. ארגון זכויות האדם "בצלם" טען שהיא נהרגה מירי מכוון.
צה"ל הכחיש שהיא נורתה בצורה ישירה על ידיו, אך הותיר את האפשרות שהיא נפגעה מאש לא ישירה. צה"ל פרסם סרטון בו נראית א-נג'אר כשהיא משליכה רימון עשן לעבר חיילי צה"ל לצד מפגינים פלסטינים.
בנוסף על כך פרסם צה"ל קטע סרטון שבו נראתה א-נג'אר משתתפת בהפגנה ומציגה את עצמה כמגן אנושי בהתאם לדרישת חמאס. מאוחר יותר נמצא כי קטע הסרטון הזה הוא חלק מריאיון עם תחנת טלוויזיה לבנונית שנערך על ידי צה"ל ובו הוצאו דבריה של א-נג'אר מהקשרם. בווידאו המקורי היא לא הזכירה את חמאס וקראה לעצמה "מגן הצלה אנושי כדי להגן ולשמור על הפצועים בקווי החזית". על פרסום הווידאו הערוך על מנת לפגוע בדימויה ספג צה"ל ביקורת נרחבת בעולם.
תחקיר מקיף של האירוע פורסם על ידי העיתון "הניו יורק טיימס" ב-30 בדצמבר 2018. מסקנת התחקיר הייתה כי א-נג'אר נפגעה מקליע שנורה על ידי צלף לתוך קהל ממרחק של כ–110 מטרים, ושפגע קודם בקרקע, התפצל, ואחד מחלקיו חדר לחזה שלה.
רזאן א-נג'אר.
רזאן א-נג'אר נולדה כבכורה למשפחה בת שישה אחים ואחיות. האב עבד בישראל עד שהוטלו הגבלות שאסרו על מעבר הגבול. אחר כך עבד כמכונאי אופנועים. בעת מותה היה מובטל. המשפחה התגוררה בדירה בח'וזאעה שניתנה להם על ידי קרובים, במרחק קצר מהגבול עם ישראל.
היא גדלה בעזה, וחוותה כילדה את מבצע עופרת יצוקה (2008), וכנערה את מבצע עמוד ענן (2012) ואת מבצע צוק איתן (2014), שבו נהרס היישוב שבו התגוררה. היא רצתה ללמוד סיעוד באוניברסיטה, אך כבת למשפחה דלת אמצעים הדבר לא התאפשר לה, ובמקום זאת למדה קליגרפיה וסיימה קורס עזרה ראשונה.
א-נג'אר הוכשרה בח'אן יונס בבית החולים נסאר, והייתה פעילה בארגון בריאות לא-ממשלתי, חברת הסעד הרפואי הפלסטינית (PMRS - Palestinian Medical Relief Society). היא טיפלה בפצועי הפגנות מול הגדר בהפגנות שנערכו במהלך הרמדאן. על פי אמה, א-נג'אר השתתפה באירועים מדי יום שישי משבע בבוקר ועד שמונה בערב. עוד לפני האירוע שבו מצאה את מותה, זכתה א-נג'אר לפרסום בתקשורת המקומית, והתפרסמו תמונות רבות שלה מטפלת בפצועים. באפריל 2018 טענה בפני כתבי "אל-ג'זירה" שחיילים ישראלים ירו לעברה יותר מפעם אחת ירי אזהרה כדי שתתרחק מטיפול בפצועים.
מותה.
ב-1 ביוני 2018, יום שישי השלישי של הרמדאן, הפגינו כ-3,000 פלסטינים ליד גדר הגבול, הבעירו צמיגים ויידו אבנים לעבר הכוחות הישראלים. נג'אר הייתה חברה בצוות של חמישה מתנדבים במשמרת. לאחר שאחד המפגינים נפגע מרימון עשן בפניו, סמוך לגבול, פנו המתנדבים ובהם נג'אר, שהיו לבושים במדים מזהים, לטפל בו. במהלך הטיפול במתפרעים נפגעו שלושה מתנדבים מכדור שניתז מהקרקע. היא פונתה מחוסרת הכרה לאוהל רפואי, ואחר כך הועברה לבית החולים האירופי, שמדרום לח'אן יונס. לאחר כחצי שעה של ניסיונות החייאה נקבע מותה.
על פי הפלסטינים, ביום מותה של א-נג'אר נפצעו 100 פלסטינים, 40 מהם מירי חי.
בהלוויה שנערכה לה, כשגופה נעטף בדגל פלסטין, השתתפו אלפים. מותה הפך לסמל. ישראל והפלסטינים פרסמו הודעות מנוגדות בנוגע לאירועים שהובילו למותה. בפי התקשורת הפלסטינית היא זכתה לכינוי "מלאך הרחמנות", ובתגובה של דובר צה"ל בערבית בטוויטר מספר ימים אחר כך נאמר ש"היא לא מלאך רחמן כפי שמנסים בחמאס להציג אותה" ופורסם סרטון שבו היא משליכה רימון עשן לצד מפגינים פלסטינים. נוסף על כך, פרסם צה"ל וידאו ערוך מהטלוויזיה הלבנונית שבו היא הציגה עצמה כמגן אנושי. על פרסום הווידאו הערוך ספג צה"ל ביקורת נרחבת בטענה שהוא הוצא מהקשרו.
הפרקליט הצבאי הראשי, שרון אפק, הורה באוקטובר 2018 למשטרה הצבאית החוקרת לפתוח בחקירה פלילית בנוגע למותה, אך צה"ל לא פרסם מה עלה בגורל החקירה.
תחקיר "הניו יורק טיימס" על נסיבות מותה.
ב-30 בדצמבר 2018 פרסם עיתון "הניו יורק טיימס" בכתבה הראשית תחקיר מקיף של האירוע, שארך שישה חודשים ובוצע על ידי שישה כתבים חוקרים. הכתבים ראיינו בעזה את בני משפחתה של א-נג'אר, ידידיה, חבריה לעבודה, מוריה לשעבר, ורופאים שניסו להציל את חייה, ואת א-נג'אר לפני שנורתה. כמו כן, הם ראיינו גורמים במערכת הרפואה בעזה וקציני צה"ל בכירים, ובהם מפקדים המנהלים את פעולות צה"ל בגבול, עורכי דין צבאיים, ואת דובר צה"ל. הכתבים ביקרו גם בעמדות צלפים ליד הגדר, בדקו את דו"חות הנתיחה שלאחר המוות, ובחנו את הראיות הבליסטיות בעזרת צלפים וחוקרים לשעבר של זירות פשע. הם אספו וניתחו יותר מאלף תמונות וסרטונים שצולמו ב–1 ביוני 2018 על ידי צלמים, מפגינים, משקיפים ואנשי צוות רפואי. הראיות נבדקו מול יותר מ–30 עדים. העיתון השתמש גם בסרטון וידאו שצולם על ידי מל"ט, ובעזרת סוכנות מחקר יצר דגם תלת-ממד של זירת העימות, ובסיוע סרטוני וידאו שצולמו בטלפונים ניידים יצר מיפוי של תנועות המתנדבים, המפגינים והחיילים. לאחר מכן הוקפא הרגע שבו נורתה א־נג'אר ושוחזר מסלול הקליע מקבוצה של צלפים של צה"ל דרך קבוצת מתנדבים שעמדו במרחק של כ–110 מטרים.
אחת ממסקנות התחקיר הייתה כי א-נג'אר נפגעה מקליע, שנורה על ידי צלף לתוך קהל, שבו נראו בבירור מתנדבים לבושים בחלוקים לבנים. התחקיר של העיתון הראה כי המתנדבים וכל מי שהיו בסביבתם לא סיכנו את החיילים. א-נג'אר והחובשים הנוספים אף הרימו את ידיהם על מנת להראות שאין בכוונתם לפגוע בחיילים. עוד עלה מהתחקיר כי א-נג'אר נפגעה מקליע שנורה ממרחק של קרוב ל-110 מטרים, ושפגע קודם בקרקע, התפצל, ואחד מחלקיו חדר לחזה שלה.
כלי שמלאכתו להיתר
טעם (פיזיקת חלקיקים)
דורותי דל
דורותי דל (באנגלית: Dorothy Dell; 30 בינואר 1915 - 8 ביוני 1934) הייתה שחקנית אמריקאית שנהרגה בתאונת דרכים, בגיל 19.
ביוגרפיה.
דל נולדה במדינת מיסיסיפי ובגיל שלוש עשרה עברה עם הוריה לניו אורלינס, היא רצתה בתחילה להיות זמרת והתגלתה על ידי המלחין ווסלי לורד, מיד לאחר מכן היא חתמה חוזה בהפקת רדיו.
בגיל חמש עשרה זכתה בתואר "מיס ניו אורלינס", אחר כך השתתפה בתחרות היופי הבינלאומית שנערכה בטקסס שם הוכתרה כמיס תבל. לאחר ההצלחה בתחרויות אלו היא לקחה חלק במופעי וודוויל.
ב-1931 עברה לניו יורק ולילה אחד גילה אותה פלורנץ זיגפלד והזמין אותה לבוא להופיע בברודוויי, שם לקחה חלק במופעים, ב-1933 עברה להוליווד וחתמה חוזה סרטי פרמאונט, הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בסרט "Wharf Angel", הסרט זכה להצלחה ומשחקה זכה לביקורות משבחות, ב-1934 שיחקה בסרט "מיס מארקר הקטנה", ב-1934 גם שיחקה בסרט "Shoot the Works" דבר שהוביל להשוואות בינה לבין מיי וסט.
ב-8 ביוני 1934 נהרגה בתאונת דרכים.
סימצ'ו איסאקוב
סימצ'ו איסאקוב (בבולגרית: Симчо Ісаков; 12 באוגוסט 1919 - 22 בינואר 1949) היה משורר בולגרי ממוצא יהודי. חיבר שירה, פרוזה, רשימות הומוריסטיות, ורומן בחרוזים בשם "אלפרד ששון".
חייו.
הוא נולד ב-12 באוגוסט 1919 בעיר קיוסטנדיל, ילד רביעי במשפחה קטנה. אביו, איסאק, היה בעל חנות בשם "פריז". בעת שגדל בקרב הקהילה היהודית בעיר שררה בה אווירה ציונית, והחיים הציבוריים היהודים התרכזו סביב אגודת "מכבי" המקומית וסביב מועדון בשם "עתיד טוב" (Добро бъдеще).
איסאקוב החל בכתיבת שירה בילדותו. בגיל 15 החל לכתוב יומן המתאר חוויות יומיום ואת הרהוריו על החיים. בשנת 1936 ציין שם, כי עליו להתחיל ללמוד עברית. בשנת 1938 ביקש להקים עיתון לתלמידים היהודים בגימנסיה על-שם נאופיט רילסקי, בה למד, אולם מנהל הגימנסיה פסל את הרעיון. במקום זאת, הצליח לקבל תמיכה מ"מכבי" עבור הוצאת ספר נפרד בשם "בריחה" (בבולגרית Бягство), שסיפר על שני ילדים יהודים. באותה שנה, הוקמה בעיר מחתרת יהודית כתגובה לעליית האנטישמיות בה. איסאקוב נודע בתור "מנהיג יהודי". באחד הלילות הותקף ממארב ונדקר.
לאחר שסיים את הגימנסיה בקיוסטנדיל בהצטיינות, החל בלימודי משפטים באוניברסיטת סופיה בלחץ משפחתו. הוא קיים את עצמו בעבודה בחנות מעילים. לאחר חקיקת "חוק הגנת האומה" (Закон за защита на нацията), נאלץ איסאקוב לשוב לקיוסטנדיל, ומצא עבודה כמורה לעברית בבית ספר יהודי.
בשנת 1943 החל איסאקוב לפרסם באופן קבוע פיליטונים בעלון הוועד המרכזי של יהדות בולגריה. במקביל, נשלח עם יהודים אחרים לעבודות כפייה במחנות עבודה במשך שלוש שנים רצופות, שם עבד בבניית כבישים וגשרים. ערב אחד בחודש מרץ 1943 חזה בגירוש יהודי מחוז תראקיה המערבית ברכבת מעל עמק קרסנה.
ימים ספורים לאחר 9 בספטמבר 1944, במופע מלא עד אפס מקום באולם המועדון העירוני של קיוסטנדיל, דיקלם השחקן סאשה סטויאנוב, לימים מנהל התיאטרון הלאומי הבולגרי, את שירו של איסאקוב "שָׁנִים של אש" (Огнени години).על שיר הפרטיזנים "סבא עם מקטרת" (Дядото с луличката) זכה איסאקוב לביקורות נלהבות ממבקר הספרות הבולט יאקו מולכוב.
בשנת 1945, לאחר שנים של עבודות כפייה במחנות עבודה, ניזוקה בריאותו של איסאקוב, והוא החל לסבול מבעיות לב. בשלב זה, שלח שירים בעברית לחבר שלו בארץ ישראל, והחל לתכנן הגירה לשם.