סוריה, ששימשה כגורם המסייע ליציבות הפוליטית בלבנון בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים, איבדה את מקומה זה בחדות עם פרוץ האביב הערבי, שהוביל למלחמת אזרחים בסוריה, ושינה את שיווי המשקל בפוליטיקה האזורית. חוסר יציבות פוליטי שהוביל לחוסר יציבות כלכלית שהלך והתדרדר.
בשנת 2018 החל גל מהומות בלבנון בשם "מהפכת האשפה", כמחאה על אוזלת היד של הממשלה בפינוי מפגעי אשפה. באוקטובר 2019 פרצו ברחבי המדינה מהומות רבות בהיקף נרחב יותר עקב העלאת מיסים שונים ביניהם הטלת "מס וואסטאפ". אלפי בני אדם הפגינו באלימות כשהם מבעירים צמיגים ופחי אשפה. המשטרה הגיבה בגז מדמיע, ואף ירתה לעבר מפגינים שהתגודדו סביב רכבו של סגן שר החינוך, אכרם שהיב. לבסוף, ב-18 באוקטובר התקפלה הממשלה וביטלה את המס, אך צעד זה לא עצר את המהומות. לבסוף, השתלטו המפגינים על שדה התעופה בביירות, חסמו בתים של פוליטיקאים, והממשלה נאלצה להכריז על מצב חרום. המחאות בלבנון התקיימו במקביל למשבר הכלכלי בלבנון. המשבר החריף בשנים 2020 ו-2021 במקביל לחוסר יכולת להקים ממשלה. בספטמבר 2021 הוקמה ממשלה לאחר יותר משנה.
לבנון בתקופה העות'מאנית
המערכת החברתית והפוליטית אשר התקיימה בין השנים 1516–1832 הייתה אותה המערכת שהוקמה כבר בתחילת שלטונם של העות'מאנים בהר הלבנון (למעשה המערכת בקוויה הכלליים התבססה כבר בימי הגעת הדרוזים והמארונים להר הלבנון, ונשארה כשהייתה על פי המדיניות העות'מאנית: "מה שהיה הוא שיהיה"). מערכת שלטונית זו החזיקה מעמד עד לתקופת (1832–1840).
החלפות השלטון.
בשנת 1516 פלשו העות'מאנים לאזור הלבנט מן הצפון. באזור שלט אז האמיר פח'ר אל דין הראשון מבית הנכבדים הדרוזי בית מען. תמיכתו של האמיר בעות'מאנים השתלמה והאימפריה החדשה העניקה לו את הזכות לשלוט באזור הרי השוף והסביבה.
בשנת 1697 מת האמיר האחרון לשושלת בית מען. מכיוון שהאמיר האחרון לא הותיר אחריו יורש התכנסו משפחות הנכבדים ובחרו לתפקיד האמיר נסיך מבית שהאב, בית נכבדים נוסף. בית שהאב אמנם חיו עם הדרוזים ונהגו על פי מנהגם, אך עדיין ביתם לא היה בית דרוזי לחלוטין. המשפחה נקשרה בקשרי נישואין חשובים למשפחות גדולות אחרות. לאחר מספר שנים התחרטו הדרוזים על בחירתם, אך לא היה ביכולתם לעשות דבר מכיוון שהבית השהאבי כבר זכה לתמיכת העות'מאנים.
לבסוף, בשנת 1711 החל מאבק בין שני פלגים של העם הדרוזי:
בעקבות המלחמה החלה נדידה של הפלג המפסיד, הימנים, מן האזור, ובין היתר גם אל צפון ארץ ישראל. לאחר הקרב לא הצליחו המשפחות הקייסיות השונות לשמור על אחדות בתוכן. הקייסים נחלקו בתוכם לשני מחנות שונים. בראש הפלגים עמד מצד אחד בית ג'ונבלאט ומהצד השני עמד בית עמאד (יזבק). העימות בין שתי משפחות הנכבדים הללו נמשך לכל אורך ההיסטוריה של לבנון.
המערכת הפיאודלית.
מערכת זו היא מערכת חברתית-פוליטית פיאודלית – אך אינה זו המוכרת לנו מן הפיאודליזם האירופי.
באירופה כל אדון החכיר תחום משטחו לאדונים בעלי דרגה חברתית נחותה ממנו וחתם עם כל אחד מהם על ברית בין אדונים, ברית שבבסיסה הייתה מונחת "מחויבות צבאית" להתייצב לשירות בעת מאבק עם יריבים. אולם, רוב האנשים היו איכרים-צמיתים אשר לא היה להם חופש כלל וכלל והועסקו בעבודתם בכפייה על ידי אדוני השטח. לעומת זאת, בלבנון לא היה נהוג להעניק אחוזות פיאודליות לפרשים תמורת שרות צבאי. למעשה, בלבנון החליפה חכירת המסים את הנאמנות הצבאית כבסיס הפיאודליות.
המערכת הפיאודלית בלבנון היא מערכת פיאודלית מיוחדת אשר אינה מתבטאת בכפיפות והתחייבות לאדון, כמו באירופה, אלא בעיקר על חכירה. מרבית האיכרים בלבנון היו במעמד של "חוכרים", אך בכל זאת היו מספר עובדי כפייה. כמו בראש המערכת הפיאודלית האירופית גם בלבנון עמד בראש האדונים שליט-על. בלבנון היה תוארו "אמיר", שנתכנה "אמיר ההר". כאמור, אמיר ההר היה דרוזי מ"בית שהאב" החל מן המאה ה-17, או בן ל"בית מען" לפני כן. במקרה של בעיה או ויכוח על בחירת האמיר התכנסו המשפחות החזקות בעדה ובחרו את האמיר מבין המשפחות הדרוזיות שבקרבן.
על פי השיטה הפיאודלית בלבנון (מוקאטעה) אדמת הר-הלבנון מחולקת ל-24 מוקאטעאת (אזורים). בראש כל מוקאטעה עומד שליט האזור - המוקטעג'י, אשר הוא ראש משפחת נכבדים המחויבת להעביר מס אל אמיר ההר, שהוא בתורו מחויב להפריש מס לואלי של צידון. המוקטעג'י החכיר את אדמתו לאיכר (מוסאקאה) בחוזה (חז'ה) אחת לשנה, או כאשר האדון או השותף (שריכּ) מתו.
למרות התבססות מבנה הפיאודליזם בלבנון על חכירה ולא עבודת צמיתים נאלץ האיכר לעמוד בדרישות רבות:
בני המעמד השולט, בעלי הקרקעות, ביצעו את העבודה האדמיניסטרטיבית. בראש ובראשונה היה עליהם לשמור על הסדר הציבורי, לדאוג לפירעון חובות ולשפוט בעניינים פליליים. לשם יישום צרכים אלו נהגו ראשי המוקאטעג'י להחזיק חיל פרשים. בעת מלחמה כל מוקאטעג'י היה יוצא בראש חיל הפרשים הפרטי שלו לעזור למלחמתו של אמיר ההר.
Alces alces
Balaenoptera musculus
Upupa epops
Porcellio scaber
Trichechus
לבנון תחת שלטון בשיר השני
בשנת 1771 נערך קרב (שלימים זוהה בכינוי "טבח עין-דארה"), שבו גברו הדרוזים הקייסים על הדרוזים הימנים. בעקבות הקרב, היגרו רוב הדרוזים הימנים לאזור הר חוראן בסוריה, אשר חיו בו מעט דרוזים גם לפני כן. ההגירה הפכה את הר חוראן לאזור שבו רוב דרוזי מוחלט. מכאן שמו של האזור עד היום "ג'בל דרוז" (הר הדרוזים, בערבית).
טבח עין דארה (1711) הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון. השטח שהתפנה מאיכרים התמלא עד מהרה בעקבות הגירה של שתי קבוצות אוכלוסין שונות:
למרות היותם בני דת שונה, הפכו הנוצרים-המארונים לאיכריהם של המשפחות הדרוזיות החזקות על בסיס ההסדרים הקיימים באזור הר הלבנון של יחסי "אדון-צמית".
היחסים הבין-עדתיים בימיו של בשיר השני התחלקו לאפיזודות שונות, בהתאם למצב הכולל. אך המגמה הסופית הייתה מגמה של העמקת הקרע הבין-עדתי שנבע ממדיניותו של בשיר השני: "הפרד ומשול". בשיר השני, שכיהן תקופה ארוכה מאוד כאמיר ההר, נהג כך לפני שקיבל את חסות שליטי מצרים (עקרון שאומץ בהמשך גם על ידי הטורקים והצרפתים בבואם לשלוט באזור באופן ישיר).
ההיסטוריונים מצאו כי בפועל היו האמירים האחרונים לבית שהאב נוצרים-מארונים בסתר. השינוי נבע, כנראה, מהשינוי בהרכב הדמוגרפי ומעליית כוחם של המארונים, כלומר: מהגידול המספרי של המארונים לעומת הדרוזים. בשיר השני אף הזדהה בגלוי כנוצרי-מארוני ולא הסתיר את עזרתו למארונים. על פי חלק מההיסטוריונים בשיר השני לא רק עזר למארונים בפומביות אלא גם פעל כנגד הדרוזים: העניש בתים דרוזים גדולים ונישל אותם מאדמתם.
בשיר השני, אמנם הוריד את מעמדו של בית ח'זאן המארוני, בית הנכבדים ששלט במחוז כסרואן (מקום מושבו גם של בשיר השני), והפכו לצינור הוצאה לפועל של פסקי הדין שנתן.
אך לעומת זאת, יחסו ל"בתים" הדרומיים – משפחות אדוני המוקטעאת באזור – היה חמור אף יותר. כחלק ממדיניות "הפרד ומשול" סילק בשיר השני את בית ג'ונבלאט, בית הנכבדים הדרוזי החשוב ביותר. מדיניות זו גרמה למורת רוח בקרב בשתי העדות, המארונית והדרוזית.
המפנה הגדול היה בשנות השלטון המצרי של מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא (1832–1840) בלבנון. המצרים אשר רחשו אהדה לצד המארוני, ביטלו את האפליה המקובלת כלפי המארונים ובכך העלו עליהם את רוגזם של הדרוזים.
בתקופת שלטונם של המצרים הושלם המהפך הדמוגרפי באוכלוסיית ההר מבחינת הרכב העדות: המארונים אשר היו מיעוט נהפכו לרוב גדול.
עם התחלת ההתקוממות נגד השלטון המצרי, החליט השליט המצרי, אבראהים פאשא, לבצע גיוס חובה בהר-הלבנון. הדרוזים אשר סירבו להיענות לגיוס החובה, נכנעו לאחר שאבראהים פאשא ו-18,000 מחייליו פרקו אותם מנשקם. 1,500 איש מהדרוזים המורדים התגייסו. המארונים לא חויבו בגיוס חובה בזכות חסות צרפת עליהם. צרפת התערבה לטובתם מפני שראתה בהם עוגן להגברת השפעתה באזור (צרפת עצמה משכה בחוטים רבים מכפי הנראה. תוך כדי סיפוק אבק שרפה לאבראהים פאשא, היא זאת שעודדה את המרד מלכתחילה בתקווה כי אבראהים פאשא לא יעמוד לו וכך תוכל צרפת לסייע לו אף יותר ולהעצים את שליטתה בלבנון שכבר הייתה ברובה מארונית).
בעקבות מהלך זה נותרו הדרוזים חסרי חסות ונשק.
לאחר מכן, עם התעוררות המרד הדרוזי הראשון בג'בל דרוז, התנדבו המארונים לעזור לאבראהים פאשא בדיכוי המרד, וחיילים מארונים נשלחו לאזור.
כאשר חזרו החיילים המארונים להר התהפך הגלגל: הדרוזים אשר היוו עד לאותה התקופה את האיום העיקרי על המארונים, משום שהיו בעלי נשק, נשארו בעקבות המרד באבראהים פאשא בהר-הלבנון, חסרי נשק. בכך איבדו את כוח ההרתעה שלהם. המארונים לעומתם, האיכרים הפשוטים והמאוימים, החזיקו לפתע בנשק. המצב גרם למארונים להבין את העוצמה שצברו והשינוי שנוצרה מעתה במעמדם.
כך נוצרה ההזדמנות והאפשרות לתת ביטוי גם למרירות הסוציאלית בהר-הלבנון.
המצב החדש שהתהווה הביא, כאמור, למרירות בקרב התושבים המארונים כלפי חוץ, אך במהרה התלכדו הכוחות כנגד אבראהים פאשא ובעל בריתו, בשיר השני, אלה ביקשו לקחת את הנשק גם מהמארונים בעקבות ההתרעות מפני פלישה של חמש מעצמות אירופה (רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, צרפת ובריטניה) לסוריה. הסיבה להתלכדות המהירה הייתה אי-רצונם של שני הצדדים להתגייס לצבא אבראהים פאשא. פעולה שהייתה צפויה להידרש מהם, מצדו של השליט, אילו פלשו המעצמות.