בימי הכיבוש המשפחה פיליפ הייתה חצויה מבחינה פוליטית. אביו היה בעל השקפות ימניות קיצוניות עוד משנות ה-1930 כשחבר ל"ברית צלבי האש" ולאחר מכן נעשה פעיל במפלגה העממית הצרפתית הפרו-נאצית של ז'אק דוריו ולראש הסניף המחוזי שלה באלפים הימיים. בית המלון "פארק פאלאס" שניהל בגראס הפך למושב מפקדתו של הכוחות של מוסוליני באזור ומקום מועדף על הקצונה הנאצית.
בעוד שז'ראר עצמו השתתף בשנת 1944 בשחרורה של פאריס במסגרת כוחות הרזיסטאנס.
אחרי השחרור, באוקטובר 1944 העו"ד מרסל פיליפ נעצר והוחזק במאסר בסן דני ובגראס. הוא הצליח להימלט מהמאסר וב 24 בדצמבר 1945 נידון למוות בהיעדרות על ידי בית המשפט המקומי. האם שנשארה לבד התגוררה בגפה לסירוגין בקאן, בפאריס ובבית הקיט של ד"ר פיליפ המנוח בטוראנק. בני המשפחה, כולל ז'ראר, שמרו על קשר עם האב, בקרו אצלו בספרד, אך נמנעו מלדבר על הפרשה. ביולי 1968 קיבל מרסל פיליפ חנינה ויכול לחזור לצרפת.
את הצלחתו הראשונה והמהדהדת השיג פיליפ בגיל 20, בשנת 1943, בעיצומן של שנות המלחמה, בתפקיד המלאך במחזה של ז'אן ז'ירודו, "סדום ועמורה" בתיאטרון של ז'אן וילאר.
ז'ראר פיליפ נפטר בגיל 36 בלבד מסרטן הכבד, בעיצומה של עבודה קדחתנית על פרויקטים חדשים.
הובא לקבורה בבית העלמין של היישוב ראמאטיאל (Ramatuelle), על יד סן טרופה, כשהולבש לפי בקשתו האחרונה, בבגדי ה"סיד" דון רודריגו מהמחזה של קורניי.
האשה שאיתו.
באותה שנה 1943 פגש לראשונה את אשתו לעתיד, ניקול פורקאד, אתנולוגית וסופרת, אשתו של הדיפלומט פרנסואה פורקאד. שמה מהבית היה אן נאבו. בשנת 1946 השניים התאהבו זה בזה ואחר שהיא התגרשה מבעלה, התחתנו ב 19 בנובמבר 1951 בעיריית ניי-סיר-סן באווירה אינטימית.
לפי בקשתו היא חזרה להיקרא אן, אן, שם שנראה לו שירי יותר.
לז'ראר ואן פיליפ נולדו שני ילדים: אן מארי, ילידת 21 בדצמבר 1954, שהייתה לסופרת ושחקנית בעצמה, ואליבייה פיליפ, יליד פברואר 1957.
הזוג פיליפ התגורר בהתחלה בשדרות אנקרמן (Blv.Inkerman) בניי, אחר כך ברחוב די טורנון (rue de Tournon)בפאריס.
אחרי המלחמה:התהילה.
הצלחותיו התיאטרון הגיעו לשיא עם הופעותיו במחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי בשנת 1945. גם משחקו לצידה של מישלין פרל בסרט "השטן הכבודו ובעצמו" של אוטאן לארה (1947) היה מעין ציון דרך נוסף בקריירה שלו בזירת עולם הקולנוע הצרפתי.
בשנת 1951 התקבל פיליפ ללהקה של "התיאטרון הלאומי העממי" של ז'אן וילאר. מעל במה זאת ובפסטיבל באווייניון זכה בהצלחות
רבות בשחקו את התפקידים הראשיים ב"הנסיך מהומבורג", "סיד", "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר.
כמו כן ביים בעצמו כמה ממחזותיו של אלפרד דה מיסה או של מחזאים בני זמנו כמו אנרי פישט (Henri Pichette) וז'אן ווטייה (Jean Vauthier
ב-1953 היה ז'ראר פיליפ שבחן וקיבל ללהקה את השחקן הצעיר פיליפ נוארה,
שיהפוך גם הוא לכוכב של התיאטרון.
בשנת 1952 פיליפ משחק, לצידה של ג'ינה לולובריג'ידה, בתפקידו של פאנפאן בסרט הגלימה והסיף של קריסטיאן ז'אק, "פאנפאן לה טוליפ". תפקיד זה הפך אותו ל"אליל של הנוער" ברחבי העולם.
דמותו הצעירה והכריסמטית יוצאת הדופן, בסרטים של במאים כמו
קריסטיאן ז'אק, רנה קלר, קלוד אוטאן לארה, רנה קלמאן ואחרים, הביאו לו תהילה ברמה בינלאומית
המעורבות הפוליטית והחברתית.
ז'ראר פיליפ ואשתו, אן, אהדו בשנות ה-1950 את האידאולוגיה השמאלית. פיליפ חשש מפני השלכות המלחמה הקרה הזדהה עם התנועות לשלום ונגד החימוש הגרעיני שהיו מקורבות לברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית. משום כך חתם על מנשר סטוקהולם נגד החימוש הגרעיני משנת 1950 והיה בקשר עם מועצת השלום שבהנהגתו של הפיזיקאי והפעיל הקומוניסטי פרדריק ז'וליו-קירי.
בדומה לאינטלקטואלים רבים, בשנת 1959 תלה תקוות רבות במהפכה שהתרחשה בקובה תחת הנהגתו של פידל קסטרו, ביקר בארץ זו ופגש את פידל עצמו.
מצד שני התאכזב מהמצב הסוציו אקונומי בפולין הקומוניסטית כפי שמצא בביקור שם בשנת 1954 והזדעזע מדיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956, על ידי הצבא הסובייטי. במאי 1958 מתוך חששות לעתיד הדמוקרטיה לקח חלק בהפגנת מחאה נגד אופן החזרתו לשלטון של הגנרל דה גול.
בשנתיים האחרונות לחייו נבחר לראש האיגוד המקצועי של השחקנים והאמנים המבצעים ועמד בראש מאבקם לשיפור תנאי עבודתם ופרנסתם.
מצד שני, לא נמנע מלבקר באופן סדיר בכלא קלרבו את חברו לרעיונות ולמפלגה של אביו, פול מריון, שנידון למאסר בגלל פעילותו בשרות הנאצים כשר התעמולה של ממשלת וישי. פול מריון היה חולה ומת ממחלה שנה לאחר שחרורו מהמאסר מסיבות רפואיות, בשנת 1954.
מותו.
ב-25 בנובמבר 1959 בשיא פעילותו ותהילתו, זמן קצר אחרי שסיים את הצילומים לסרט "הקדחת עולה לאל פאו" בבימויו של בבוניואל. ז'ראר פיליפ הוכנע לפתע, בגיל 36, על ידי מחלה קטלנית -סרטן הכבד. בהתחלה בכלי התקשורת סברו שלקה בהתקף לב.
פוטיפר
פּוֹטִיפַר שַׂר הַטַּבָּחִים הוא דמות מקראית. הוא מוזכר לראשונה ב כאשר קנה את יוסף להיות עבדו.
פוטיפר במקרא.
תוארו של פוטיפר במקרא הוא "סריס פרעה שר הטבחים", תואר שמשמעותו לא הובררה עד תום. ייתכן שמשמעותו היא השר הממונה על שוחטי בהמות בית המלך, או לחלופין השר הממונה על ההוצאות להורג. מהמקרא משתמע שבמתחם מגוריו של שר הטבחים היה מצוי גם בית הסוהר.
על פי המסופר במקרא, פוטיפר קנה את יוסף לעבד מיד המדנים, ובעקבות הצלחתו בתפקיד והביטחון שעורר בו, נתן בידו סמכויות רבות בביתו. לפי הסיפור המקראי, אשת פוטיפר חמדה את יוסף בליבה וניסתה לפתותו, אך יוסף לא שעה לפיתוי וחמק ממנה. משום כישלונה או נקמנותה, אשת פוטיפר טפלה על יוסף אשמת שווא של ניסיון לאונסה, ובעקבות כך פוטיפר אסר את יוסף בבית הסוהר שבו כלואים אסירי המלך.
פוטיפר במדרש.
המדרש דורש את התואר "סריס פרעה" שנעשה לסריס מחוסר יכולת הולדה. על פי המדרש סירוסו בא עליו מידי שמים משום שכשקנה את יוסף תכנן להשתמש בו לצרכיו המיניים.
המדרש מזהה את פוטיפר עם פוטי פרע כהן און, שנעשה לחותנו של יוסף לאחר ששוחרר מבית הסוהר והתמנה למשנה למלך מצרים.
במדרש נכתב כי אשתו הייתה חוזה בכוכבים, וראתה כי עתידים להיוולד לה צאצאים משותפים מיוסף. אך לא ידעה אם היא עצמה תהיה אם צאצאיו או שבתה תהיה האישה הנישאת ליוסף, ואכן מנשה ואפרים בני יוסף היו מצאצאיה, מבתה אסנת.
על פי מדרש אחר, אחרי ששכם בן חמור אנס את דינה בת יעקב, היא הרתה ונולדה לה בת בשם אסנת, ויעקב אבינו שלח אותה מהבית למצרים, ושם אשת פוטיפר, שהייתה עקרה, אימצה אותה כבת.
פסיכולוג רפואי
קרב לאה-סלמאואה
קרב לאה-סלמאואה היה סדרת פעולות צבאיות שנערכו כחלק מהמערכה בגינאה החדשה במהלך מלחמת העולם השנייה. מטרת הכוחות האמריקאים והאוסטרלים בקרב זה היה כיבוש הבסיסים היפנים בעיירות לָאֶה וסָלַמָאוּאָה. הקרב החל בהתקפה אוסטרלית על הכפר מוּבּוֹ, הסמוך לסלמאואה, ב-22 באפריל 1943, והסתיים לאחר נפילת לאה ב-16 בספטמבר 1943.
רקע.
במהלך 1942 כבשו כוחות האימפריה היפנית את העיירות לאה וסלמאואה במסגרת הפלישה ללאה-סלמאואה. היפנים הקימו בסיסים בלאה וסלמאואה שלחופה הצפוני של גינאה החדשה. מסלמאואה פתחו היפנים במספר מתקפות על פורט מורסבי, כגון קרב שביל קוקודה. משנכשלו המתקפות הפכו היפנים את סלמאואה לנמל ומרכז אספקה גדול עליו הגן כוח בסדר גודל של חטיבה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טורו אוקאבה.
בינואר 1943 הובס כוח אוקאבה בהתקפה אוסטרלית על בסיסם בוואו המרוחק כ-40 קילומטרים מסלמאואה. לאחר שכבשו את וואו פנו בעלות הברית לסלמאואה, ובכך הסיטו את תשומת לב היפנים מלאה, שבעצמה הייתה מטרה של מבצע גלגלון של בעלות הברית. ההחלטה שהתקבלה בפיקוד בעלות הברית הייתה שחיילי הדיוויזיה האוסטרלית השלישית יפתחו במרדף אחר היפנים מוואו לכיוון סלמאואה.
סלמאואה.
בין ה-22 ל-29 באפריל 1943 תקף גדוד הרגלים 7\2 האוסטרלי את הקווים היפניים הדרומיים בסמוך לכפר מובו. אף על פי שהגדוד לא רשם התקדמות רבה בהתקפה זו הוא סיפק הסחה עבור פלוגה 3\2 שתקפה את העמדות היפניות על רכס בובדובי (Bobdubi). באותה עת תקף הגדוד ה-24 גם ה וא על הרכס ובכך איפשר ליחידות אחרות לכבוש את נקודות החצייה של נהר פרנסיסקו, בדרך לסלמאואה.
מפקד הארמייה ה-18 היפנית, לוטננט גנרל הטזו אדאצ'י, שלח את הרגימנט ה-66 כתגבורת לכוח אוקאבה כדי שזה יוכל לעבור למתקפה. ב-20-23 ביוני תקף הרגימנט, שמנה כ-1,500 חיילים, את רכס לבאביה (Lababia). פלוגה "D" של גדוד 6\2 האוסטרלי הייתה אמונה על הגנת הרכס, וחייליה הסתמכו על מערכת עמדות הגנה משוכללת. בשל תנאים אלה ונחישות החיילים הצליחה פלוגה D לבלום את התגבורת היפנית ולמנוע כיתור. בין ה-30 ביוני ל-19 באוגוסט עסקה החטיבה ה-15 האוסטרלית בטיהור רכס בובדובי. באותה עת, בין ה-30 ביוני ל-4 ביולי, נחתו יחידות של הרגימנט ה-162 האמריקאי במפרץ נסאו והקימו שם ראש חוף.
כשבוע לאחר ההתקפה ברכס בובדובי והנחיתות במפרץ נסאו פתחה החטיבה האוסטרלית ה-17 בהתקפה נוספת על העמדות היפניות במובו. על מנת להימנע מכיתור החליטו היפנים לסגת מהאזור אל סלמאואה.
בין ה-16 ביולי ל-19 באוגוסט השיגו הגדודים ה-42 ו-5\2 אחיזה בהר טאמבו. על אף התקפות נגד נחושות של היפנים הצליחו הגדודים לשמור על מקומם, וכשהגיעו לאזור יחידות הרגימנט ה-162 קיבל הקרב תפנית לטובת בעלות הברית.
ב-23 באוגוסט עבר הפיקוד על הקרב כולו לידי הדיוויזיה האוסטרלית החמישית. לאחר נחיתות נוספות באזור לאה בראשית ספטמבר, נסוגו היפנים צפונה לאורך החוף, וב-11 בספטמבר כבשה הדיוויזיה החמישית את סלמאואה.
מבצע דלת אחורית.