מקור המונח במחזה של פטריק המילטון "Gaslight" משנת 1938, והוא מתייחס למניפולציה פסיכולוגית שיטתית של בעל (בסרט, שארל בואייה) על אשתו (בסרט אינגריד ברגמן), שהופכת לקורבן להתעללות מתמשכת. העיבודים הקולנועיים למחזה התפרסמו בשנת 1940 ו-1944 ("אורות הגז").
בסיפור, הבעל מנסה לשכנע את אשתו ואחרים שהיא מטורפת על ידי מניפולציה על אלמנטים קטנים בסביבתם, והתעקשות שהיא טועה, זוכרת דברים בצורה לא נכונה או הוזה כשהיא מצביעה על האלמנטים האלה. כותרת המחזה רומזת לאופן בו הבעל הפוגע מעמעם, לאט לאט, את אורות הגז בביתם, תוך שהוא מעמיד פנים ששום דבר לא השתנה, במטרה לגרום לאשתו לפקפק בתפיסת המציאות שלה. בהמשך, הוא משתמש באורות בעליית הגג האטומה, דבר שמעמעם את האורות בבית, כדי לחפש בסתר תכשיטים של אישה אותה רצח. הוא משמיע רעשים חזקים בזמן שהוא מחפש ואפילו מדבר לעצמו. האישה מבקשת שוב ושוב מבעלה לאשר את תפיסותיה לגבי האורות העמומים, הרעשים והקולות, אך בניגוד לעובדות במציאות, הוא ממשיך להתעקש שהאורות זהים, ושהיא משתגעת. הבעל עושה כל מאמץ על מנת לשכנע אותה לעבור הערכה פסיכיאטרית, ולאשפז אותה במוסד לחולי נפש, על מנת שיוכל להיות האפוטרופוס שלה ולהיות חופשי לחפש בעליית הגג את התכשיטים.
המונח "גזלייטינג" משמש בשיח היומיומי מאז שנות השישים, לתיאור מאמץ הנעשה לשם תפעול ושליטה בתפיסת המציאות של אדם אחר או קבוצת אנשים, בידי אדם, ארגון או קבוצה. המונח משמש לתיאור התנהגות כזו בספרות הפסיכואנליטית מאז שנות השבעים. בספר של פלורנס רוש , (1980) על התעללות מינית בילדים, היא סיכמה את הסרט "אורות הגז" של הבמאי ג'ורג' קיוקור (1944), וכתבה ש"גם היום המילה [גזלייטינג] משמשת לתיאור ניסיון להרוס את תפיסת המציאות של אדם אחר".
מאפיינים.
גזלייטינג מתייחס לאדם או לקבוצת אנשים, המתעלל או המתעללים, ואדם אחר שמשמש כקורבן, או אפילו קבוצת אנשים שמשמשת כקורבנות. גזלייטינג יכול להיות מודע או לא מודע, והוא מתבצע באופן סמוי, כך שההתעללות הרגשית לא נראית כפוגענית לצופה אקראי מהצד.
גזלייטינג תלוי ביכולת "לשכנע את הקורבן שיש לו הפרעות חשיבה ותפיסה, ולאחר מכן, לשכנע אותו כי המחשבות והתפיסות של המתעלל הם נכונים ואמיתיים". גזלייטינג גורם לדיסוננס קוגניטיבי אצל הקורבן, "לעיתים קרובות דיסוננס קוגניטיבי טעון רגשית", וגורם לקורבן להטיל ספק בחשיבה שלו, בתפיסה שלו ובבוחן המציאות שלו, ובכך נוטה לעורר אצלו הערכה עצמית נמוכה ורעיונות מטרידים. השפעה זו עלולה לגרום לקורבן לחוש בלבול, חרדה, דיכאון, ובמקרים קיצוניים, אפילו פסיכוזה. לאחר שהקורבן מאבד את הביטחון ביכולותיו הנפשיות, ומפתח תחושת חוסר אונים נרכש, הוא הופך לרגיש יותר לשליטתו של המתעלל. קורבנות הם בדרך-כלל אנשים עם פחות כוח וסמכות.
תפקידי המתעלל והקורבן יכולים להתחלף בתוך מערכת יחסים נתונה, ולעיתים קרובות, כל אחד מהמשתתפים משוכנע שהוא הקורבן. כאשר קבוצה של אנשים נמצאת בתפקיד המתעלל, גזלייטינג גורם נזק באמצעות "פעולות קטנות ולעיתים קרובות בלתי נראות של חברי הקבוצה שיש להן כוח בשל הצטברות הפעולות, החיזוק והתיקוף שלהם באמצעות החזרה". גזלייטינג משמש ככלי נשק קוגניטיבי הניתן בידי אנשים וקבוצות לשם "השגת שליטה בין אישית וחברתית בכל הנוגע לתפקוד הנפשי של אנשים אחרים וקבוצות אחרות".
אפקט אשליית האמת , התופעה בה אדם מאמין לאמירה בשל חשיפה חוזרת ונשנית לאמירה זו, עלולה להתרחש אצל קורבן הגזלייטינג.
ההסבר הפסיכואנליטי.
במאמר משנת 1981, הפסיכואנליטיקאים ויקטור קלף ואדוארד ויינשל טענו כי גזלייטינג כולל השלכה והפנמה ("העברה") של תכנים נפשיים מהמתעלל לקורבן. התכנים הנפשיים כוללים רגשות, תפיסות, דחפים, התנגדויות, פנטזיות, אשליות וקונפליקטים. מחברי המאמר בחנו מגוון סיבות לנטייה של הקורבנות "לקבל ולהפנים את מה שאחרים מחצינים ומשליכים עליהם", והגיעו למסקנה כי גזלייטינג עשוי להיות "תצורה מורכבת מאוד, בעלת מבנה משוכלל ביותר, הכוללת תרומות והשפעות שונות מגורמים רבים במנגנוני הנפש".
בהמשך תיאר הפסיכיאטר תיאודור דורפט (1994) "העברה" זו של תוכני הנפש הלא מודעים של המתעלל כדוגמה להזדהות השלכתית. כדי שההזדהות ההשלכתית תהיה יעילה בהקשר זה, על הקורבן להיות לא-מודע לעובדה שמתרחש גזלייטינג. הגזלייטינג הופך להרסני כאשר הקורבן מזדהה גם עם תוכן ה"העברה" (התוכן שהושלך עליו מהלא-מודע של המתעלל). עם זאת, השפעות אלה מתפוגגות כאשר הקורבן מסוגל להפסיק להאמין למתעלל, ולהפסיק להזדהות עם ההפנמות השליליות הנובעות מההזדהות ההשלכתית.
תכונות אישיות ושימוש במניפולציות.
בפסיכולוגיה, "השילוש האפל" כולל את תכונות האישיות של נרקיסיזם, מקיאווליזם (בפסיכולוגיה) ופסיכופתיה. הם נקראים "אפלים" בגלל תכונותיהם המרושעות. בשנת 1998, עוררו מקהוסקי, וורזל וזיארטו מחלוקת בנוגע לטענה כי נרקיסיזם, מקיאווליזם ופסיכופתיה הן תכונות חופפות במדגמים רגילים. מאוחר יותר, ויליאמס ופאולהוס מצאו מספיק הבדלים התנהגותיים, אישיותיים וקוגניטיביים בין התכונות כדי להצדיק את היותם מבנים מובחנים גם מבחינה אמפירית ולא רק מושגית, אך הם הגיעו למסקנה כי יש צורך במחקר נוסף כדי להבהיר כיצד ומדוע הם חופפים בקרב האינדיבידואלים המאופיינים בתכונות אלה.
במטה-אנליזה של השילוש האפל ומקום העבודה, גילו ג'ונסון ועמיתיו (2012) כי כל אחת מתכונות השילוש האפל קשורה למניפולציה במקום העבודה, אך כל אחת מהן באמצעות מנגנונים ייחודיים. באופן ספציפי, מקיאווליזם היה קשור לשימוש מוגזם במניפולציה, נרקיסיזם היה קשור לשימוש במניפולציות הקשורות במראה גופני, ופסיכופתיה הייתה קשורה לשימוש במניפולציות הכוללות איומים פיזיים או רמזים לאיומים כאלה. יונסון ועמיתיו מצאו גם שתכונות השילוש האפל תיווכו לחלוטין את הקשר בין מניפולציה מינית למקום העבודה.
נרקיסיזם ממאיר.
בתחום הקליני / פתולוגי, נרקיסיזם יכול להתבטא בצורה קשה במיוחד המכונה נרקיסיזם ממאיר. נרקיסיזם ממאיר מציג לא רק סימנים ותסמינים של נרקיסיזם גרנדיוזי, אלא כולל גם תכונות של פרנויה, סדיזם, תוקפנות ופסיכופתיה (במיוחד התנהגויות אנטי חברתיות).
בפיתוח הרעיון של נרקיסיזם פתולוגי, קרנברג טען שהאישיות האנטי-חברתית ביסודה הייתה נרקיסיסטית וללא מוסר. הוא טען גם שנרקיסיזם ממאיר כולל אלמנט סדיסטי ומייצר פסיכופת סדיסטי. במאמרו, הוא מאפיין נרקיסיזם ממאיר ופסיכופתיה כהפרעות המצויות על אותו הרצף. קרנברג הציע לראשונה נרקיסיזם ממאיר כאבחון פסיכיאטרי בשנת 1984, אולם הוא לא התקבל באף אחד מהמדריכים הרפואיים, כמו ה ICD-10 או ה DSM-5.
קרנברג הציע למעשה שקיים רצף בין הפרעת אישיות נרקיסיסטית לבין הפרעת אישיות אנטי סוציאלית, כאשר הצעתו לאבחנה חדשה "נרקיסיזם ממאיר", הייתה אמורה להיות נקודה שלישית ברצף הזה בין ההפרעה הנרקיסיסטית לבין ההפרעה האנטי-סוציאלית (פסיכופתיה). בהגדרתו ל"נרקיסיזם ממאיר" התייחס קרנברג לתכונה נוספת – הסאדיזם. על בסיס תיאור זה של קרנברג, מספר חוקרים הציעו להרחיב את השילוש האפל כדי להכיל תכונה אפלה רביעית - סדיזם יומיומי - המוגדר כהנאה מאכזריות. על אף שהסדיזם נמצא במתאם גבוה עם השילוש האפל, החוקרים הראו כי לסדיזם יש תרומה ייחודית לניבוי התנהגות אנטי-חברתית מעבר לניבוי הנובע מהשילוש האפל. הסדיזם חולק מאפיינים משותפים עם פסיכופתיה והתנהגות אנטי חברתית (חוסר אמפתיה, חוסר מוכנות למעורבות רגשית, גרימת סבל), אף על פי שריידי ועמיתיו (2011) הראו כי לסדיזם יש תרומה ייחודית לניבוי תוקפנות סמויה (התעללות רגשית סמויה) מעבר לניבוי הנובע מפסיכופתיה.
הפרעות אישיות והתעללות נרקיסיסטית.