יציאתן של השכונות היהודיות מיפו, בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, לא נעשתה במחשבה של בניית עיר, אלא ענתה על צורך קיומי למגורים. השכונות היהודיות הראשונות הללו היו העתק של דפוסי בנייה ואופי חיים עירוני מזרחי, כפי שהיה מקובל אז וכמו שהיה ביפו. בניית קירות עם גג כבית. בית צמוד לבית שכן שנבנה על מלוא פיסת האדמה שנרכשה בתוך כרם ובפרדס.
לא היו דרכים, לא כבישים ובוודאי לא גינות-גן או חצר משחקים ציבורית. ביוב ולכלוך היו הסביבה הטבעית שבה גם נחפרו בארות מי שתייה. כך חיה האוכלוסייה עד לעלייה השנייה שהשכלתה, כוחה הכלכלי ואופיה העירוני, יצרו את הצורך במגורים כבתרבות המערבית.
מאחוזת בית לתל אביב הקטנה.
ראשיתה של העיר בדרומה, ביציאה מהעיר יפו אל מעבר לתחנת הרכבת העות'מאנית, אל קרקעות "כרם ג'באלי" מזרחית לעיר הנמל. ב-1906, החלה מתגבשת אגודת "אחוזת בית". הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" על קצה גבעת רחוב הרצל ומעבר שדרות רוטשילד. מזרחית ומחוץ לשכונה היהודית נווה צדק ובתי הספר העבריים שבה, "אליאנס" לבנים ו"יחיאלי" לבנות (על שם מנהלו יחיאל יחיאלי). כך נוצרה אחוזת בית על 60 בנייניה הראשונים וממנה התפתחה העיר צפונה ומזרחה בשלבים מהירים תוך תריסר שנים ועד לכיבוש הבריטי בשנת 1918, כ-1600 - 2000 נפש גרו אז בכמאה ושמונים בתי העיר המערבית "תל אביב הקטנה". הכיבוש הבריטי בא לאחר שהח'ליפה השליט, עות'מאני מתעמר, גירש את תושביה העבריים במה שזכור כגירוש תל אביב והרחיקם אל יישובים יהודיים אחרים.
גבעה נמשכה אז מנווה צדק, חצתה מזרחה אל מרכז תעבורה בכיכר המושבות שהייתה מלאה עגלות רתומות לבהמות. ברחובות אז התגוללו גללי בהמות שריחם התערבל בריח עשן. נשמע רעש מנועים מקרטעים ושריקות קיטור נוצרו משסתום נפתח בארובת קטר רכבת ירושלים-תל אביב שנכנסה לתחנה. שכונה חדשה נבנתה לאורך מסילת הרכבת העות'מאנית, ותל אביב החלה עם בתיה המסוגננים וצמודי הקרקע.
הקטנה התרחבה מזרחה עד רחוב אלנבי ורחוב נחלת בנימין, אשר חלקו המערבי משמש כיום כמדרחוב שהחליף דרך ראשית (צפון-דרום) ששימשה מאחוזת בית אל טחנת הקמח ליד נחל הירקון. ברחוב היו חנויות בעלי מלאכה, סוחרים ובתי קפה ומסעדות. מאלנבי, התרחבו רחובות כרחוב אחד העם ובית הספר העברי בו, מזא"ה וברנר ועד רחוב שינקין. בשכונת נווה צדק נבנה קולנוע עדן פתוח אל השמים וסמטאות צרות נבנו על ידי בוני ה"חזון בלב פרדס מחוץ ליפו". התפתחות הבנייה המשיכה עם שכונת פלורנטין, שכונת מונטיפיורי ושדרות רוטשילד. האחרונה הוקמה אך במקרה, עקב היות תעלה במקום, שהתמלאה תשפוכת חולית ופסולת בנייה, דבר שמנע בנייה עליה והפך את התעלה לכל אורכה לשדרה נטועת עצים.
מאז תל אביב הקטנה שחצרות בנייניה נטועות עצים, התפתחה והפכה עיר "קוביסטית, באוהאוסית לבנה וממורפסת, מסוגננת. לעיתים צבעונית, מעוגלת ומעורגלת סבכות ברזל תוחמות מרפסות צרות, סמטריות ומעוגלות". עיר שרעפיה מסוגננים, עיר עם דרכים כבישים ושדרות כאירופה, כמערב החדש.
עד שנת 1934 כיסתה תל אביב בת 75,000 התושבים עם 5,000 בנייניה שטח חולי גדול של 350 דונם, פי 12 מגודלה בראשית ימיה (30 דונם). בשנת 1932 הקימו הבריטים את נמל חיפה, אך מאורעות 1936 הובילו את ראשי היישוב לסבור כי נמל יפו אינו יכול לשמש אותו והחל לפעול מזח נמל עברי למורת רוח שלטונות המנדט. בסופו של דבר, במהלך 1937 נחפר נמל תל אביב ביבשה ונחנך בפברואר 1938.
שוקי תל אביב הקטנה.
בתל אביב, קיימים מספר שווקים:
שוק בצלאל, תחום בין הרחובות קינג ג'ורג' בדרום, אלנבי במערב, טשרניחובסקי בצפון והמכבי במזרח, ידוע כשוק הפשפשים התל אביבי. נכון ל-2015, השוק בחלקו עדיין קיים, אך בעתיד מתוכנן להפוך לקומפלקס מגורים.
שוק הכרמל, נמצא בין הרחובות אלנבי ממזרח ודניאל ממערב. השוק נחשב למרכז החיים העירוני החוצץ בין שכונת כרם התימנים שנבנתה סמטאות צרות ותריסי העץ שורדים בקוביות חדרי השכונה הלבנות שחוברו כשרשרת מסוידת לבן, מצפון לנווה צדק על סמטאותיה המספרות לקבוצות קהל קטנות, על "חזון בלב פרדס" כשכונה ראשונה מחוץ ליפו.
שוק התקווה, שוכן בשכונת התקווה, נמצא בין צומת הרחובות ההגנה והאצ"ל בדרום מזרח תל אביב.
בתרבות.
"תל אביב הקטנה" הוא מופע מוזיקלי שהופק על ידי חיים חפר ודן בן אמוץ בשנות ה-50 של המאה ה-20.
מאיר מ' בר-אשר
מאיר מיכאל בר-אשר
אפאתיה
מקסים רודשטיין
מקסים (מקס) רודשטיין (ברוסית: Максим Родштейн; נולד ב-19 בינואר 1989) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן, שהיה לאלוף ישראל הצעיר ביותר בתולדות המדינה (בגיל 17.5, ב-2006), חבר נבחרת ישראל בשחמט, אשר היה שותף לשתי מדליות של ישראל באולימפיאדות השחמט: מדליית כסף באולימפיאדת השחמט 2008 ומדליית ארד באולימפיאדת השחמט 2010.
רודשטיין חבר בצוות המאמנים של בוריס גלפנד מ-2009, וסייע להכנותיו לקראת אליפות העולם.
חייו.
רודשטיין, יליד לנינגרד עלה לישראל ב-1998 יחד עם משפחתו, וב-2010 התגייס לצה"ל כספורטאי מצטיין, ושירת בחיל האוויר.
שיחק בלוח הראשון של ישראל באולימפיאדת השחמט 2016, שהתקיימה בבאקו, אזרבייג'ן.
נכון לאוקטובר 2019, מדורג במקום ה-55 בעולם לפי מד כושר.
מתגורר בפראג, יחד עם אשתו טרזה רודשטיין (לשעבר אולסרובה), רב-אמן לנשים. השניים משתייכים למועדון האקסקלוסיבי +5,000 (שחמטאים נשואים שמד הכושר המצטבר של שניהם בשיא הוא מעל 5000 נקודות): מקסים בשיאו הגיע ל-2710 (מרץ 2016) וטרזה ל-2320 (פברואר 2015) - סך הכל 5030.
חוק גלאס-סטיגל
חוק גלאס-סטיגל נחקק בשנת 1933 וייסד את התאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות (FDIC) בארצות הברית. החוק ייסד רפורמות בבנקאות. מטרת חלקן הייתה לווסת ספקולציות במניות. חלק מהרפורמות היו בחקיקה, וכללו לדוגמה תקנה פדרלית שהסמיכה את הבנק הפדרלי להגביל את גובה הריבית שבנקים יכולים לגבות על חוב (Regulation Q).
תקנה זו בוטלה בשנת 1980 על ידי החוק להסרת הפיקוח של הבנק הפדרלי על מוסדות פיננסיים (Depository Institutions Deregulation and Monetary Control Act). חוק זה קבע כי בנקים יכולים לקבוע באופן עצמאי את הריבית על הפקדות והלוואות. משמעות קביעה זו הייתה שחוק זה הפך את מחירו של הדולר האמריקאי לנגזרת של פעילות השוק החופשי, ללא פיקוח.
חוק גלאס–סטיגל כלל תקנות שאסרו על חברה שהחזיקה בבנק להחזיק בחברות פיננסיות אחרות מתוך ניגוד עניינים. תקנות אלו בוטלו ב-1999 על ידי חוק גראם-ליצ'-בליילי . חוק זה נחקק בקונגרס האמריקאי ברוב של 346 מול 86 בבית הנבחרים, זאת לפני שנשלח לוועדת החקיקה של בית הנבחרים. הצעת החוק הסופית הוגשה על ידי שתי מפלגות הבית. תוצאות ההצבעה על חוק גראם-ליצ'-בליילי היו: סנאט: 90 בעד, 8 נגד, 1 נמנע; בית הנבחרים: 362 בעד, 57 נגד, 15 נמנעו. החוק נחתם על ידי הנשיא המכהן ביל קלינטון.
רקע.
הסנטור הדמוקרטי מוירג'יניה, קרטר גלאס, והסנטור הדמוקרטי מארקנסו, ג'וזף ט. רובינסון אשר לקחו תחת חסותם את הצעת החוק שהפכה לחוק גלאס-סטיגל, מספרים:
בית המשפט אף דחה את הטיעון שניתן להתייחס אל בנק ואל חברת ההחזקות שלו כישות אחת למטרות שמצוינות בפסקאות 16 ו-21. בית המשפט מציין בקביעתו כי חוק גלאס-סטיגל מציין את ההפך:
שני חוקים נפרדים בארצות הברית נודעים כחוק גלאס-סטיגל. שני החוקים היו ניסיון של ממשלת ארצות הברית להתמודד עם קריסתם של בנקים מסחריים אמריקאיים בתחילת 1933. רבים מהמחקרים ההיסטוריים והכלכליים משייכים את קריסת הבנקים לבעיות כלכליות שהגיעו בעקבות המשבר הכלכלי בוול סטריט של 1929. עם זאת, קריסת מערכת הבנקאות האמריקאית של 1933, שהגיעה 3 וחצי שנים מאוחר יותר, היו רק בחלקן תוצאה של משבר שוק המניות של 1929.
הנשיא הרפובליקני הרברט הובר הפסיד בבחירות בנובמבר 1932 לפרנקלין דלאנו רוזוולט, אבל המנהלה שלו לא עזבה את המשרדים עד מרץ 1933. מנהלתו של הובר והמנהלה החדשה של רוזוולט לא תקשרו ביניהן ולא תיאמו פעילות כדי לעצור את משיכת היתר של הציבור מבנקים בדטרויט, מישיגן בינואר 1933, בנקים שהיו בבעלות משפחת פורד. יו"ר הבנק הפדרלי של ארצות הברית יוג'ין מאייר היה גם הוא חסר אונים.
שני החוקים נלקחו תחת חסותם של חבר הסנאט קרטר גלאס, שהיה בעבר שר האוצר בממשלת ארצות הברית תחת וודרו וילסון, וחבר הקונגרס הנרי ב. סטיגל, יו"ר ועדת הקונגרס לענייני בנקאות ומטבע.
תקציר שירותי המחקר של הקונגרס.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קשה היה להבדיל בין בנקאים וסוכני ניירות ערך. כתוצאה מכך, בזמן השפל הגדול אחרי 1929, הקונגרס האמריקאי בחן את השילוב בין בנקים מסחריים ובנקים להשקעות בשנות ה-20. שימועי הקונגרס חשפו ניגודי עניינים והונאות בחלק מפעולות ניירות הערך של מוסדות הבנקאות. חוק גלאס-סטיגל שם מחסום ברור בפני שילוב בין פעולות פיננסיות אלו.
חוק גלאס-סטיגל השני.
החוק הועבר ב-16 ביוני 1933, ונקרא באופן רשמי "חוק הבנקאות של 1933". החוק הביא להפרדת הבנקים לפי סוג הבנקאות שהם מקיימים - בנקאות מסחרית או בנקאות השקעות - ולהקמת התאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות.
מהשפעות החוק:
השפעה על מדינות נוספות.
לחוק גלאס-סטיגל הייתה השפעה על מערכות פיננסיות של מדינות אחרות: סין הפרידה בין בנקים מסחריים ובנקים להשקעות.
בישראל, בשנת 2005, אושרה רפורמת בכר. עיקרי הרפורמה היו סיום הבעלות של הבנקים על קופות הגמל וקרנות הנאמנות, עידוד התחרות בתחומי השקעות אלה, הגברת התחרות בתחום החסכון הפנסיוני והגברת הגיוון של אמצעי המימון במשק. זאת במטרה ליצירת תחרות לתחומים המוצעים על ידי הבנקים.
ביטול החוק.
ביטול החוק היה במספר שלבים:
חוק גראם-ליצ'-בליילי.