ב-14 באפריל 1982, לאחר פרוץ מלחמת פוקלנד גויסה האונייה לשימוש צבאי בצו חירום של משרד ההגנה הבריטי, ביחד עם אונייה אחות מסוגה (Atlantic Causeway). היא הוצבה להובלת משאות לזירת המלחמה בדרום האוקיינוס האטלנטי. בשל לוח הזמנים הקצר לא חומשה האונייה בנשק כלשהו.
האונייה הפליגה מבריטניה ועליה צוות של 33 איש. היא נשאה מטען של 11 מסוקים צבאיים וכן חלקי חילוף, דלק ותחמושת שאוחסנו במחסנים הפנימיים שלה. היא הגיעה ב-5 במאי לאי אסנשן, שהוכשר כבסיס לוגיסטי בריטי בדרך לזירת המלחמה. שם הועמסו עליה 14 מטוסי הרייר. באמצע מאי הגיעה האונייה לקרבת איי פוקלנד . ב-19 עד 21 במאי הורדו מטוסי ההרייר מסיפונה והועברו לנושאות המטוסים הבריטיות. האונייה נועדה להמשיך בשיט אל אתר הנחיתה הבריטי באי פוקלנד המזרחי בליל 25-26 במאי ולפרוק שם את המסוקים שעליה ואת מטענה האחר.
הפגיעה באונייה.
ב-25 במאי נמצאה האונייה מצפון-מזרח לאיי פוקלנד. באותו ערב הטביעו מטוסים ארגנטינאים את המשחתת הבריטית אה"מ קובנטרי בקרבת אתר הנחיתה הבריטי באי פוקלנד המזרחי. בעוד הפעולות לחילוץ אנשי צוותה מתנהלות, בשעה 19:42, נפגעה האטלנטיק קונביור על ידי שני טילי אוויר-ים מדגם אקסוסט, שנורו ממטוסים ארגנטינאים. אפשר שמידותיה הגדולות של האונייה הפכו אותה למטרה ברורה יותר למכ"ם הארגנטינאי. שני טילי האקסוסט פגעו בצידה השמאלי וחוללו התפוצצויות וכדור של אש. הנסיך אנדרו, ששירת באותה עת כטייס מסוק בצי והיה עד ראייה לפגיעה, סיפר כי הריסות מהאונייה התעופפו למרחק של 400 מטר ממנה. השרפה שפרצה באונייה הציתה את התחמושת והדלק שעליה. צוות האונייה נטש אותה והיא בערה עד שהאש בה כבתה מעצמה. ארבעה מסוקים, שאחד מהם המריא זמן קצר לפני כן מסיפון האונייה, אספו ניצולים ממנה. אחד מן המסוקים האחרים הוטס על ידי הנסיך אנדרו.
כתוצאה מהפגיעה באונייה נהרגו 12 מאנשי צוותה. תשעה מהם היו ימאים אזרחים ושלושה היו אנשי הצי המלכותי. בין ההרוגים היה גם קברניט האונייה, שעוטר לאחר מותו בעיטור צלב השירות המצוין.
השרפה באונייה כבתה לאחר יום. בהמשך היא נבדקה והתברר שכל מטענה הושמד, לרבות שלושה מסוקי צ'ינוק, שישה מסוקי וסקס ומסוק לינקס אחד. האונייה השרופה נקשרה בכבל גרירה לאונייה אחרת, אך טבעה בשעות הבוקר המוקדמות של 28 במאי.
רוב המסוקים שהיו על סיפון האונייה היו מסוקי תובלה. אובדנם הכביד על כוחות הקרקע הבריטים בניהול מסע המלחמה שלהם באי פוקלנד המזרחי, שכן לא ניתן היה עוד להטיס בעזרתם את חיילי הרגלים והם נאלצו לנוע לרוחב האי ברגל.
גלגלי שיניים אפיציקליים
רכבת גלגלי שיניים אפיציקלית (באנגלית: Epicyclic gearing) היא אחת הקונפיגורציות האפשריות לגלגלי שיניים דיפרנציאליים, והיא מכילה (לפחות) שני גלגלי שיניים המוצבים כך שהמרכז של אחד מהם סובב מסביב למרכז של האחר, וטבעת שיניים חיצונית. במערך כזה, גלגל השיניים בעל המרכז המקובע נקרא "גלגל השמש", בעוד גלגל השיניים השני, שסובב סביבו, מכונה "גלגל פלנטה". גלגלי השיניים הפלנטריים וגלגל השמש נושקים, כך שהשפות שלהם מתגלגלות ללא החלקה. נקודה על השפה של גלגל הפלנטה יוצרת, כאשר היא נעה, עקום אפיציקלואידי.
גלגלי שיניים אפיציקליים קיבלו את שמם מן היישום המוקדם ביותר שלהם, שהוא מידול התנועות הפלנטריות הנצפות בשמיים. בערך בשנת 500 לפנה"ס, היוונים המציאו את הרעיון של אפיציקלים, הווה אומר מעגלים הסובבים מסביב למעגלים אחרים. בעזרת גרסה מתוחכמת למדי של אפיציקלים, תלמי, בספרו אלמגסט משנת 148 לספירה, היה מסוגל לחזות נתיבים פלנטריים. למנגנון אנטיקיתרה, משנת 80 לפנה"ס, הייתה מערכת גלגלי שיניים כה מורכבת שהייתה מסוגלת אף לקרב את מסלולו האליפטי של הירח בשמיים, ואפילו לדמות את מחזור תשע השנים של הפרצסיה של מסלולו האליפטי (ככל הנראה היוונים מידלו את תנועתו לא כתנועה אליפטית, אלא כתנועה אפיציקלית).
ניתוח מתמטי של מערכת אפיציקלית פשוטה.
יחס גלגלי השיניים (gear ratio) של מערכת אפיציקלית הוא מעט לא אינטואיטיבי, במיוחד מכיוון שישנן מספר דרכים שבהן קלט סיבוב יכול להיות מומר לפלט סיבובי. שלושת הרכיבים הבסיסיים של מערכת אפיציקלית הם:
בדוגמה זו ננתח את המערכת האפיציקלית הפשוטה ביותר האפשרית, זו של גלגל שמש, גלגל פלנטה יחיד וטבעת חיצונית. ראשית, מעט טרמינולוגיה:
ברור מתנאי ההשקה של גלגלי השיניים שקוטר גלגל הפלנטה צריך להיות שווה להפרש הרדיוסים של הטבעת החיצונית וגלגל השמש. לכן, כיוון שגלגלי השיניים חייבים להיות מסודרים במרווחים שווים וזהים עבור כל אחד מהגלגלים כדי שהשיניים של גלגלים נושקים ישתלבו היטב, נקבל ש-:
ההקשה של השוויון הימני מהשמאלי נובע מהנחת מרווחים אחידים בין שן לשן וזהים עבור כל הגלגלים, כלומר מההנחה שמתקיים לכל מהגלגלים: formula_5, כאשר קבוע הפרופורציה זהה.
תנאי אי-החלקה פירושו שהמהירויות הקוויות בנקודת ההשקה של נקודה על גלגל הפלנטה ושל הנקודה על גלגל השמש שנמצאת במגע עמה, שוות (וכדומה לגבי הממשק של גלגל הפלנטה וטבעת השיניים). לפיכך, אם נסמן ב-"V" את המהירות הקווית של מרכז גלגל השיניים הפלנטרי, נקבל:
כלומר קיבלנו מערכת של שתי משוואות ליניאריות עם שני נעלמים. לכן מקבלים שהמהירות הזוויתית formula_8 והמהירות הקווית "V" של גלגל הפלנטה הן:
קצה זרוע המערכת המקשרת ("carrier") אוחז במרכז הגלגל הפלנטרי, ולפיכך הקצה שלה נמצא במרחק ממרכז המערכת ששווה לממוצע רדיוסי השמש והטבעת, כלומר:
formula_11. כיוון שהמהירות הזוויתית של המערכת המקשרת מקיימת: formula_12, נקבל:
ובצורה אחרת:
מלווין ליירד
מלווין רוברט "בום" ליירד (באנגלית: Melvin Robert "Bom" Laird, 1 בספטמבר 1922 - 16 בנובמבר 2016) היה פוליטיקאי וסופר אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית. שימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 1969–1973 תחת ממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1953–1969. כמזכיר ההגנה, היה ממתכנני הנסיגה האמריקאית מווייטנאם במסגרת סיום מלחמת וייטנאם.
ביוגרפיה.
מלוויד ליירד נולד באומהה שבנברסקה. אביו היה פוליטיקאי, איש עסקים וכומר. הוא גדל והתחנך בוויסקונסין ובאילינוי. בשנת 1944 סיים את לימודיו הגבוהים במינסוטה והתגייס לצי ארצות הברית. לאחר ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה במערכה באוקיינוס השקט, השתחרר מהשירות באפריל 1946. בשנה זו, כאשר היה בן 23 בלבד, נבחר לסנאט של מדינת ויסקונסין. הוא כיהן בתפקיד זה עד לבחירתו לבית הנבחרים האמריקאי בשנת 1952.
כחבר בית הנבחרים, ליירד היה ידוע בשל התעסקותו בנושאים ביטחוניים רבים ובהתנגדותו להתנהלות ממשל לינדון ג'ונסון ובפרט התנהלות מזכיר המלחמה רוברט מקנמארה בכל הקשור למלחמת וייטנאם. בשנת 1964 הכריז ליירד על תמיכה פומבית במועמד הרפובליקאי בבחירות לנשיאות ארצות הברית בארי גולדווטר.
כמזכיר בקבינט וכפוליטיקאי בכיר במפלגה הרפובליקנית, לליירד היה תפקיד מרכזי ובהדחת ספירו אגניו מתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ומינוי ג'רלד פורד כמחליפו בשנת 1973. בשנים 1956-1967 מונה ליירד כחבר במשלחת ארצות הברית לארגון הבריאות העולמי בז'נבה שבשווייץ, על ידי שלושה נשיאים: דווייט אייזנהואר, ג'ון קנדי ​​ולינדון ג'ונסון. אייזנהואר כל כך העריך את עבודתו של ליירד בארגון, עד כדי שאמר כי ליירד נמנה בין עשרת האנשים שהכי מתאימים לכהן כנשיא ארצות הברית
כמזכיר ההגנה, דגל ליירד בשינויים הדרגתיים ולא פתאומיים, ובהקטנה דרסטית של כוח האדם במערכת הביטחון האמריקאית. בנוסף על כך, פעל על מנת לייעל את מערכת ההגנה ואת מערך התחמושת שברשותה. למרות כל אלה, הנושא המרכזי בו עסק היה נסיגת הכוחות האמריקאים מווייטנאם. ליירד תכנן את הנסיגה באמצעות צמצום הדרגתי של הכוחות תוך אימון של צבא דרום וייטנאם. מדיניות הדרגתית זו הייתה מוקד למחלוקת בינו לבין הנשיא.
ליירד סיים את כהונתו כשר ההגנה ב-29 בינואר 1973, זאת מכיוון שהצהיר שוב ושוב כי יכהן רק ארבע שנים. לקראת בחירות 1976 שקל ליירד להתמודד לנשיאות, אך התחרט כתוצאה מפרשת ווטרגייט. בשנת 1974 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
ליירד נפטר מהתקף לב בשנת 2016, בגיל 94, בדרום פלורידה. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מיק מולבני
מיק מולבני (באנגלית: Mick Mulvaney), או בשמו המלא ג'ון מייקל מולבני (באנגלית: John Michael Mulvaney; נולד ב-21 ביולי 1967) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן בתפקיד השליח המיוחד של ארצות הברית אל צפון אירלנד. לשעבר ראש סגל הבית הלבן בפועל של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בשלושת החודשים הראשונים לשנת 2019.
ב-6 במרץ 2020 הודיע הנשיא טראמפ בטוויטר, כי מולבני יוחלף על ידי מארק מדוז, וישמש כשליח מיוחד של ארצות הברית לצפון אירלנד. בראשית ינואר 2021 התפטר מהתפקיד. קודם ניהל את משרד הניהול והתקציב (OMB) והיה המנהל בפועל של הלשכה להגנת הצרכן הפיננסי (CFPB) מנובמבר 2017 עד דצמבר 2018.
ביוגרפיה.
מולבני שירת באספה הכללית של דרום קרוליינה מ-2007 עד 2011, תחילה בבית הנבחרים של מדינה ואז בסנאט. הוא שימש כחבר בית הנבחרים מ-2011 עד 2017. הוא הוכרז כמועמד לניהול משרד הניהול והתקציב של הבית הלבן על ידי הנשיא הנבחר, דונלד טראמפ בדצמבר 2016 במועמדות שאושרה על ידי הצבעה בסנאט (51-49) ב-16 בפברואר 2017. בזמן שמולבני היה ידוע בתמיכתו המוצהרת בשמרנות כספית כחבר קונגרס, הוא פיקח על הרחבת הגרעון הדרמטית כמנהל משרד הניהול והתקציב. הגירעון עלה כתוצאה מהוצאות מוגברות והפחתת מיסים שהיו גבוהות מהרגיל בתקופה של התרחבות הכלכלה האמריקאית.