פלטסקוג הונצחה בכותרת אלבומה של הלהקה הישראלית "נושאי המגבעת" "מי רצח את אגנתה פאלסקוג", שאוית בשגיאות בלתי-מכוונות.
בולסלאב השלישי, עקום הפה
בולסלאב השלישי עקום הפה (פולנית: Bolesław III Krzywousty; 1086–1138), דוכס פולין משנת 1102 עד מותו.
ביוגרפיה.
בולסלאב נולד ב-20 באוגוסט 1086, והיה בנו של ולדיסלאב הראשון הרמן.
בקרב בקלו בשנת 1109 הביס בולסלאב את כוחות פומרניה, והשתלט עליה בשנים 1119-1123 ובכך השיב את המוצא לים עבור פולין. כמו כן הביס את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1109 בקרב הונדספלד. בין השנים 1132–1135 ניהל מערכה נגד הונגריה אך ללא תוצאות משמעותיות.
מאשתו הראשונה, זביסלאבה מקייב, בתו של סוויאטופולק השני, נסיך קייב, נולד ב-1105 בנו ולדיסלאב ("הגולה"), לימים מלך פולין. מאשתו השנייה, סלומה פון ברג-שלקלינגן, נולדו לו 6 בנים ו8 בנות, מהם נותר תיעוד של ממש רק על 4 בנים ו5 בנות. לימים חתרו ילדיו מאשתו השנייה תחת שלטונו של בנו מאשתו הראשונה ואילצו אותו לבלות את שארית ימיו בהמבורג.
לפני מותו ב-1138, ציווה בולסלאב את הממלכה לארבעה מבניו כאשר בכל זמן נתון, כך על פי הצוואה, יהיה הבכור מבין הבנים החיים באותו רגע בעל הכוח העליון מבין הנותרים וכן ישלוט על חבל ארץ "בלתי ניתן לחלוקה", רצועת אדמה הנמתחת מצפון לדרום במרכז פולין, שקרקוב היא המרכזית שבעריה. הצוואה גם מעניקה לבכור שבין הבנים את השליטה על פומרניה, שהייתה בחלקה בחסות האימפריה הרומית הקדושה.
רצונו של בולסלאב הופר זמן קצר אחרי מותו ובכך החלה תקופת ההתפוררות הפיאודלית של פולין שנמשכה 200 שנה תוך החלשת השלטון המרכזי.
בולסלאב השלישי
לניניזם
לניניזם (או מרקסיזם-לניניזם) היא אידאולוגיה שנוצרה מפיתוח האידאולוגיה המרקסיסטית על ידי ולדימיר איליץ' לנין, מנהיגה הראשון של ברית המועצות. אידאולוגיה זו דוגלת בשוויון כלכלי, חיסול המעמדות וביטול הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור. באידאולוגיה הלניניסטית מפותחים ומודגשים שני עקרונות מרכזיים: הדיקטטורה של הפרולטריון כאמצעי לבניית המהלך ההיסטורי המוביל לקומוניזם, והדגש על האפשרות של מעטים לעשות מהפכה שאחריה יוקמו גופים גדולים יותר כמו וועד מרכזי שינהיג את המפלגה.
לנין האמין כי על מנת לחולל מהפכה יש ליצור מפלגה של מהפכנים מקצועיים, שייבחרו להיות פעילים במסגרת מפלגה קומוניסטית. בניגוד מסוים לגישה שהוצגה בתאוריה המרקסיסטית, לנין טען שהקפיטליזם ייפול בחוליה החלשה שלו, אותה ראה ברוסיה הקיסרית, ויישם את עקרונות הסוציאליזם במדינה בה התקיים שלטון מלוכני ורובו של העם עסק בחקלאות ולא כפועלים. לנין פעל לפיתוח התודעה המעמדית של החקלאים והפרולטרים ולגרום למהפכה סוציאליסטית. לכן, לנין דגל בהקמתה של מפלגה מרקסיסטית שתשמש חיל חלוץ שיוביל למהפכה של העם ולמענו.
כמו כן, לנין האמין בעקרון הצנטרליזם הדמוקרטי, אשר גורס בדמוקרטיה בתוך המפלגה הבולשיביקית, הזכות להתבטא ולהתווכח בחופשיות בתוך המפלגה, אך אחדות בפעולות מחוץ.
לאחר עלייתה לשלטון של מפלגה מרקסיסטית שתוביל מהפכה עבור ההמון, יגיע שלב בו תעורר המפלגה את העם לרעיונות המרקסיסטיים עד שלבסוף תוותר המפלגה על מעמדה על מנת להגשים את הקומוניזם, וזה דבר, שע"פ הלניניזם הצריך מהפכנים מקצוענים, שמומחים בביצוע ויישום מהפכות ורעיונות מהפכניים.
הלניניזם הוביל את הפלג הבולשביקי במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברוסיה בראשותו של לנין.
שמה של האידאולוגיה הלניניסטית לא נודעה בשם זה בתקופת שלטונו של לנין. האידאולוגיה נקראה בשם זה (ואף יותר בשם "מרקסיזם-לניניזם") על ידי תלמידיו של לנין. לאחר עלייתו של סטלין נקראה האידאולוגיה (בתוספת הגיגיו של סטלין) בשם "מרקסיזם-לניניזם-סטליניזם".
לוסי דווידוביץ'
לוסי שילדקרט דווידוביץ' (באנגלית: Lucy Schildkret Dawidowicz; 16 ביוני 1915 - 5 בדצמבר 1990) הייתה היסטוריונית יהודייה-אמריקאית, חוקרת ההיסטוריה היהודית בתקופה המודרנית וחוקרת השואה.
קורות חיים.
לוסי שילדקרט נולדה למשפחה יהודית בניו יורק בשנת 1915. הוריה, מקס וויקטוריה שילדקרט, היו יהודים חילונים, ועל פי דבריה לא נכחה מעולם בתפילה בבית כנסת עד לשנת 1938.
דווידוביץ' למדה לתואר ראשון בספרות ושירה ספרות במכללת האנטר, ולאחר מכן החלה בלימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה. היא לא השלימה את לימודיה, משום שבשנת 1938 נענתה לעצת אחד ממוריה, ההיסטוריון יעקב שצקי, למדה את שפת היידיש ויצאה לפולין לשמש כעמיתת מחקר בייוו"א, המכון למחקר יהודי בווילנה (שהייתה אז בתחום פולין).
דווידוביץ' גרה בווילנה עד אוגוסט 1939, ואז שבה לארצות הברית. במהלך שהותה בייוו"א התקרבה לשלושת המלומדים המובילים במכון, זליג קלמנוביץ', מקס ויינרייך וזלמן רייזן. משלושתם שרד את השואה רק ויינרייך, שנסע לניו יורק בטרם נכבשה וילנה על ידי הנאצים, על מנת להקים שם סניף של המכון. דווידוביץ' הייתה קרובה במיוחד לקלמנוביץ' ומשפחתו. בתקופת שהותה בפולין נתקלה באנטישמיות של האוכלוסייה המקומית, וכתביה המאוחרים על יחסי יהודים ונוצרים בפולין הושפעו משהותה בווילנה בתקופה זו. לטענתה, האוכלוסייה הקתולית בפולין שלפני המלחמה הייתה אנטישמית. היסטוריונים רבים כנורמן דייוויס הסתייגו מדעה זו.
בין 1940 ל-1946 עבדה דווידוביץ' בסניף ייוו"א בניו יורק. לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזרה דווידוביץ' לאירופה לשמש בתפקידי סיוע במסגרת הג'וינט במחנות העקורים בגרמניה. במסגרת מילוי תפקידיה אלו חיפשה גם אחר ספרים מספריית המכון, שנבזזו ונמצאו בפרנקפורט. בשובה לארצות הברית עסקה בחקר השואה.
בשנת 1947 שבה דווידוביץ' לארצות הברית, וב-3 בינואר 1948 נישאה לשמעון דווידוביץ', יהודי פולני, שבתו מנישואיו הראשונים נספתה בגטו ורשה. היא עבדה כתחקירנית עבור הסופר ג'ון הרשי, שכתב את הספר "החומה", ובו תיאר את מרד גטו ורשה. בין 1948 ל-1960 עבדה דווידוביץ' כחוקרת עבור "הוועד היהודי-אמריקני". בתקופה זו כתבה עבור המגזין "קומנטרי", עבור העיתון "הניו יורק טיימס" ובמיוחד עבור מדור ביקורת הספרים בעיתון זה. דווידוביץ' ייסדה את הקרן לתרגום ספרות מיידיש ומעברית לאנגלית, ובהיותה ציונית ואנטי-קומוניסטית נלהבת, ניהלה מסע ציבורי על מנת לאפשר את עליית יהודי ברית המועצות.
מחקריה.
דווידוביץ' האמינה כי אם מדינת ישראל הייתה קמה לפני שנת 1939 הייתה השואה נמנעת. בוויכוח ההיסטורי בין ה"פונקציונליסטים" (הסבורים כי השואה היא תוצר לוואי של התפתחויות מוסדיות ואחרות בגרמניה הנאצית) ובין ה"אינטנציונליסטים" (הסבורים כי השואה נהגתה מראשן) נקטה דווידוביץ' בדעה אינטנציונליסטית קיצונית. לדעתה, היטלר הגה את רעיון השמדת היהודים עוד בנובמבר 1918, ומן הרגע שבו שמע על שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה הייתה מטרתו העיקרית הוצאתה לפועל של השואה על פי תוכנית מתוכננת מראש, כשהוא נעזר באנטישמיות הטבועה בעם הגרמני. דווידוביץ' טענה כי עוד מימי הביניים ואילך הייתה התרבות הגרמנית נגועה באנטישמיות שניתן לתאר, וכי קו היסטורי ישיר מוביל בין הפוגרומים בימי הביניים ובין מחנות הריכוז של הנאצים. דווידוביץ' הסתמכה על כתבי פריץ פישר בטענה כי קווי המשכיות רבי עוצמה קיימים בהיסטוריה הגרמנית, וכי היה "משעול מיוחד" (Sonderweg) שהוביל את גרמניה אל הנאציזם באורח בלתי נמנע.
בשנת 1975 פרסמה דווידוביץ' את ספרה "המלחמה נגד היהודים", שהיה סקירה היסטורית מקיפה מנקודת מבט אישית ואנושית של השואה. הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת זמורה ביתן מודן בשנת 1982 (זהו הספר היחידי משלה שתורגם).
לקריאה נוספת.
על ספרה "המלחמה נגד היהודים" (1975):
המומינים
המומינים (בשוודית: Mumin) הם הדמויות הראשיות בסדרת ספרים, וסדרת רצועות קומיקס מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טוּבֶה ינסון, אשר פורסמו במקור בשפה השוודית בפינלנד על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". לאורך השנים, ובפרט עקב שידור סדרת האנימה, הספרים זכו להצלחה רבה ברחבי העולם ותורגמו ל-43 שפות.
המומינים הם משפחת טרולים לבנים עגלגלים, עם אפים גדולים, הדומים במראם להיפופוטמים מהלכים על שתיים. המשפחה חסרת הדאגות וההרפתקנית גרה בביתם אשר בעמק המומינים. העלילה מתמקדת בהרפתקאותיהם של משפחת מומין ותושבי עמק המומינים, בעמק ומחוצה לו, על אורחים מוזרים שבאים לבקר בעמק, ועל מקרים מוזרים שקורים למומין וחבריו. המסרים המרכזיים בסדרת הספרים הם אהבת הזולת, ענווה, אופטימיות ואהבת הטבע.
בסך הכל, התפרסמו לאורך השנים תשעה ספרים בסדרה, בהם חמישה ספרי תמונות. כמו כן, בין השנים 1954 עד 1975 התפרסמו גם רצועות קומיקס של המומינים - ינסון כתבה ואיירה בעצמה את כל רצועות הקומיקס עד שנת 1959 ולאחר מכן המשיך אחיה, לארס ינסון, במלאכה, תוך שימור הסגנון והאווירה.
לאורך השנים זכו ספרי המומינים לפופולריות רבה והיו בסיס לשורה ארוכה של סדרות טלוויזיה, סרטים ואפילו פארק נושא בעיר נאאנטאלי שבדרום מערבה של פינלנד ומוזיאון בעיר טמפרה שבדרום מערב פינלנד.
עולם המומינים.