החל מ-1988 הייתה חברה בפדרציית הנוער הקומוניסטי האיטלקי . ב-1996 הצטרפה ל"שמאל הצעיר" לאחר התפרקות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והפיכתה למפלגה הדמוקרטית של השמאל - מפלגה סוציאל-דמוקרטית. בשנת 2001 היא הפכה לחברה במועצה הלאומית של מפלגת הדמוקרטים של השמאל (DS), ומאוחר יותר כיהנה במועצת המנהלים הלאומית ובוועדה הפוליטית שלה. ב-2003 החלה לעבוד באגף החוץ של המפלגה.
לאחר הקמתה של המפלגה הדמוקרטית האיטלקית (PD) ב-4 בנובמבר 2007, מונתה מוגריני לחברה בצוותו של היושב-ראש המייסד של המפלגה, ולטר ולטרוני .
ב-2008 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של איטליה מטעם מפלגה זו, כנציגת מחוז ונטו. בכהונתה בבית המחוקקים ה-16, היא הפכה למזכירת ועדת ההגנה שלו, לחברה במשלחת הפרלמנטרית האיטלקית למועצת אירופה, ולחברה במשלחת הפרלמנטרית של איטליה לאיחוד המערב-אירופי.
ב-24 בפברואר 2009 היא מונתה לצוותו של היושב-ראש הנכנס של המפלגה הדמוקרטית, דאריו פרנצ'סקיני , כאחראית על שוויון הזדמנויות. לאחר מכן היא בלטה כחברה בסיעתו של פרנצ'סקיני ("Area Democratica"). היא כיהנה גם כסגנית נשיא קרן איטליה-ארצות הברית .
בפברואר 2013 חזרה מוגריני לפרלמנט כנציגת מחוז אמיליה-רומאניה. במהלך כהונתה בבית המחוקקים ה-17, היא שוב שירתה בוועדת ההגנה, בוועדה לענייני חוץ, ובמשלחת הנציגים האיטלקית לאספה הפרלמנטרית של נאט"ו . החל מאפריל 2013 הייתה נשיאת בית הנבחרים. ב-1 באוגוסט 2013 נבחרה לראשות המשלחת האיטלקית לאספה הפרלמנטרית של נאט"ו.
ב-9 בדצמבר 2013 מינה אותה לצוותו היושב-ראש החדש של מפלגתה, מתאו רנצי, כאחראית על היחסים עם אירופה. ב-22 בפברואר 2014 מונתה לשרה ליחסי חוץ ושיתוף פעולה בינלאומי בממשלת המרכז-שמאל של רנצי, ובכך הפכה לאישה השלישית שכיהנה בתפקיד זה. היא כיהנה בתפקיד עד 31 באוקטובר 2014.
הנציגה העליונה של האיחוד האירופי.
ביולי 2014, בשל מספרם הגדול של חברי הפרלמנט האירופי האיטלקים שהיו שייכים לקבוצת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי 2014, שקלה המועצה האירופית את מועמדותה של מוגריני לתפקיד הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון בנציבות האירופית החדשה בנשיאותו של ז'אן-קלוד יונקר. אולם ב-13 ביולי דווח בעיתונות שלהצעת מועמדותה הייתה התנגדות מצד המדינות הבלטיות ומספר מדינות במרכז אירופה, בכללן לטביה, אסטוניה, ליטא ופולין, שבהן עמדתה כלפי רוסיה בנוגע למשבר באוקראינה נחשבה רכה.
למרות זאת, ב-2 באוגוסט ראש ממשלת איטליה, מתאו רנצי הציע את מועמדותה באופן רשמי במכתב לנשיא הנבחר של הנציבות האירופית, יונקר, כמועמדת הרשמית של איטליה לחברת נציבות האיחוד האירופי .
ב-30 באוגוסט נפגשו ראשי הממשלות הסוציאליסטים של אירופה, ומוגריני קיבלה את תמיכת מפלגת הסוציאליסטים האירופאים במועצה האירופית. באותו יום הודיע נשיא המועצה הרמן ואן רומפיי שהמועצה החליטה למנות את השרה האיטלקייה כנציגה העליונה החדשה שלה, החל מ-1 בנובמבר 2014. קבוצת חברי הנציבות העוסקים ביחסי חוץ - הגדלת האיחוד, מסחר, פיתוח, סיוע חירום וסיוע הומניטרי, הגירה, אנרגיה ותחבורה - התכנסה מדי חודש בראשות מוגריני.
במסיבת העיתונאים הראשונה שלה הצהירה מוגריני שמאמציה יוקדשו לקיום שיחות בין רוסיה לאוקראינה, כדי לפתור את המשבר בין שתי המדינות.
מוגריני ביקרה בישראל בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, ואף סיירה באשדוד. היא הביעה דאגה לנוכח הפגיעה בתושבים פלסטינים בעזה, אך לא דרשה מישראל לעצור את המבצע באופן מיידי.
בינואר 2015 הצהירה כי החלטת ממשלת ישראל להקפיא את כספי המיסים הפלסטיניים, בעקבות בקשתם להתקבל למוסדות בינלאומיים, היא הפרה ישראלית של הסכמי אוסלו.
מוגריני ייצגה את האיחוד האירופי במשא ומתן לקראת קבלת הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית בשנת 2015. באותה שנה זכתה לשבחים על תפקידה במשא ומתן על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית והיא זו שהכריזה עליו לעולם, יחד עם שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף.
בצהרי 22 במרץ 2016, במהלך מסיבת עיתונאים בירדן עם שר החוץ הירדני, מיד לאחר שהגיבה על הפיגועים בבריסל שהתרחשו באותו בוקר, פרצה מוגריני בבכי והפסיקה את מסיבת העיתונאים.
ב-30 בנובמבר 2019 סיימה את תפקידה.
מוגריני נשואה למתאו רבזאני, והיא אם לשתי בנות.
נטע בר רפאל
נטע בר-רפאל היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
קורות חייה.
בר-רפאל נולדה וגדלה באשדוד. בהיותה בת 15, התקבלה למגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, ולאחר שנה של לימודים עברה להתגורר בעיר וסיימה את לימודיה בהצטיינות. בצבא שירתה כמאבחנת פסיכוטכנית, ובתום שירותה למדה הדרכת פילאטיס, עיצוב ואירובי והחלה ללמד בחדרי כושר שונים בעיר.
בר רפאל למדה תיאטרון ומשחק במשך ארבע שנים בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת ת"א. במקביל למדה משחק מול מצלמה בשיעורים משולבים לתלמידי הקולנוע והתיאטרון עם רם לוי, דובר קוסשווילי ומשה מזרחי, והשתתפה בסרטי סטודנטים. במהלך לימודיה זכתה במלגות הצטיינות במשחק על שם דוד דוידוב ושוש כרמל.
בהיותה בשנה השלישית ללימודיה, התקבלה לשחק בסרט "אליס" בבימויה של דנה גולדברג. בסרט מגלמת בר רפאל את דמותה של ורד, נערה דומיננטית ופרועה הנמצאת במוסד לנערות עם הפרעות רגשיות שסוחפת את האחות הממונה עליה ונערה נוספת למשולש כוחות היוצא מכלל שליטה. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ירושלים 2013 וזכה בציון לשבח לסרט עלילתי, בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס השחקנית המצטיינת לאילנית בן יעקב.
רפאל שיחקה בשתי העונות (2013-2014) של סדרת הדרמה "30 ש"ח לשעה". הסדרה זכתה בקטגוריית הדרמה הטובה ביותר בפרסי האקדמיה לשנת 2013. עלילתה מתמקדת בשלוש עובדות ניקיון בבניין רב-קומות, המחליטות להקים בעצמן חברת כוח אדם לעובדות ניקיון. בסדרה מגלמת נטע את דמותה של מורן, בתה של אחת המנקות, המורשעת ברצח ויושבת בכלא, שם היא עוברת תהליך של חזרה בתשובה ובמקביל מוגש ערעור על הרשעתה. מורן ניצבת בפני קונפליקט האם להיכנס למאבק המשפטי המחייב אותה לסלף חלק מהאמת בניגוד לעקרונותיה, או לוותר על החופש המוצע לה ולהמשיך בתהליך החזרה בתשובה מאחורי הסורגים.
שיחקה בהצגה "חפות" (2012) בהאנגר של תיאטרון גשר.
ב-2014 בר רפאל שיחקה בהצגה "אפשר לעשות עם זה משהו" בתיאטרון תמונע. בהצגה "התשמע קולי" היא גילמה את התפקיד הראשי של אנה, נערה חירשת שכל חייה למדה במסגרות מותאמות, המחליטה לרדוף אחרי חלומה ללמוד בתיכון לאמנויות ולהשתלב בחברת השומעים. לצורך התפקיד למדה נטע את שפת הסימנים. ההצגה זכתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בר רפאל שיחקה בהצגה "המלך מתיא הראשון" – דרמה על בית היתומים של יאנוש קורצ'אק בתיאטרון "השעה". כמו כן שיחקה בר רפאל בהצגות נוער וילדים נוספות בתיאטרון הארצי לילדים ולנוער, תיאטרון השעה ובתיאטרון שלנו.
במאי 2014 החלה בר רפאל לעבוד על ההצגה "מנותקים", המיועדת לפסטיבל עכו 2014.
בין השנים 2016 ל-2019, פעלה בר רפאל בתיאטרון דימונה.
ויפ
ויפ (באנגלית: Veep) היא סדרת טלוויזיה סטירית פוליטית אמריקאית של רשת HBO בכיכובה של ג'וליה לואי-דרייפוס, ששודרה ב-HBO בשנים 2012–2019. הסדרה נוצרה על ידי ארמנדו ינוצ'י, על בסיס הקומדיה הפוליטית הבריטית שיצר, The Thick of It.
הסדרה עוסקת בסלינה מאייר, דמותה הבדיונית של סגנית נשיא ארצות הברית, ובקורות חייה הפוליטיים. הסדרה עוקבת אחר מאייר וצוותה וניסיונותיהם להשאיר את חותמם על ההיסטוריה האמריקנית, כשבדרך הם שורדים אך בקושי את היומיום ההפכפך בוושינגטון די.סי.
הסדרה, ששודרה במשך 7 עונות, זכתה לאהדת המבקרים וגרפה פרסים רבים, ביניהם 17 פרסי אמי בקטגוריות שונות. לואי-דרייפוס עצמה זכתה להערכה רבה על תפקידה.
עלילה.
עונה 1.
סלינה מאייר, הסנטורית הדמוקרטית ממרילנד, התמודדה בפריימריז למועמדות מטעם מפלגתה לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2012. על אף שבראשית הקמפיין נחשבה למועמדת מובילה, מעמדה נשחק לאורך המירוץ ופרשה ממנו לאחר כישלונה ביום שלישי הגדול. עם זאת, המועמד שנבחר מטעם המפלגה - סטיוארט יוז - מציע לה את המועמדות לסגנית הנשיא בבחירות, שבהן זוכה יוז כמה חודשים מאוחר יותר.
הסדרה מתחילה כחצי שנה לאחר כניסתה של מאייר לתפקידה כסגנית הנשיא. היא חשה התעלמות מהנשיא, שדוחק אותה מעמדות הכוח, ולא מרוצה מחלקה הקטן בממשל. היא מלווה בידי אנשי צוותה: גארי וולש, עוזרה האישי; איימי ברוקהיימר, ראשת הסגל; סו ווילסון, מזכירתה; ומייק מקלינטוק, מנהל התקשורת. בפרק הראשון היא מגייסת לצוותה את דן איגן, מנהל התקשורת של הסנאטורית מנבדה, והוא מתמנה לסגנו של מייק.
העונה מתמקדת בניסיונותיה של מאייר לקדם את "חוק העבודות הנקיות" הידידותי לסביבה, המקדם אג'נדה ידידותית לסביבה ומעודד את הפחתת הזיהום, במטרה לטפח לעצמה מורשת כסגנית הנשיא. ניסיונה לשכנע תעשייני נפט לשעבר לתמוך בחוק מרגיז את הסנאטור אנדרו דויל, שמסכים לתמוך בחוק אם תחזור בה מתמיכת אנשי הנפט.
הנשיא יוז, לעומת זאת, לא רואה חשיבות רבה בחוק. הוא מעוניין למקד את כל תשומת לבו של הממשל בחוק שהוא מקדם, שמטרתו להציל את הכלכלה הקורסת - ומונע את קידום החוק של מאייר בסנאט לשם כך. מאייר המאוכזבת מצליחה לצרף את התוכן של החוק שביקשה לקדם, כתיקון לחוק של יוז, והוא עולה להצבעה בסנאט שמסתיימת בשוויון. מתוקף תפקידה כסגנית הנשיא, על מאייר להיות שוברת השוויון. הצבעה בעד תחזק את המורשת שלה, אך הצבעה נגד תהיה תואמת לעמדות הנשיא. מאייר נאלצת להתקפל ומפילה את החוק שכה רצתה לקדם.