לפי שיטה זו יוצא שיש שעל מקום לקיים שלושה תנאים כדי שייחשב כרשות הרבים:
החולקים על שיטה זאת.
רבים חולקים על שיטה זו, היות שאין התנאי של 600,000 איש נזכר במפורש בגמרא או בירושלמי, וכן אין הוא נזכר ברי"ף וברמב"ם. לבד זה יש מחלוקת, האם צריך שיהיו 600,000 איש העוברים במקום בכל יום, או די שבעיר יגורו 600,000 איש, והאם 600,000 איש הם גברים בלבד או כלל הציבור.
אנשים הנוהגים להחמיר כשיטה זאת, אינם מטלטלים בשבת במקומות ציבוריים, אף במקומות שיש בהם עירוב, היות שעירוב של צורת הפתח אינו מועיל במקום שנחשב רשות הרבים מן-התורה.
ישנה שיטה הלכתית הסוברת, שגם רחובות הרחבים לפחות 16 אמות, ופתוחים משני צידיהם לרחובות שהם רשות הרבים בעצמם, נחשבים כרשות הרבים גם כן, כיוון שהם משמשים רשות הרבים גמורה.
ד' אמות לאדם ברשות הרבים.
לכל אדם יש ד' אמות ממקומו ברשות הרבים, שבהן מותר לו לטלטל. (כ־180 ס"מ) ד' אמות אלו הן מכל נקודה שבה עומד אדם ברשות הרבים.
ד' אמות אלו נמדדות כבינוניות - היינו כאמות רגילות וממוצעות, למעט לאדם שגופו גדול מהממוצע (כגון עוג מלך הבשן), שמודדים את ד' האמות באמה שלו, לקולא.
מדרבנן, אסור לאדם להוליך חפץ ברשות הרבים על ידי הליכה של פחות מד' אמות ועצירה, משום חשש שלא ישים לב וילך יותר מד' אמות, ונמצא עובר על איסור מהתורה. אולם בשעת הדחק מותר לקבוצת בני האדם לעמוד בשרשרת זה ליד זה, ולהעביר חפץ ברשות הרבים, כאשר כל אחד מעביר את החפץ פחות מד' אמות. היות שרבים עומדים בשרשרת, לא חוששים שאחד יטעה ויוליך יותר מד' אמות, היות שהרבים יזכירו אחד לשני את האיסור.
ד' אמות אלו נמדדות כעיגול, ואסור להעביר מעבר להם. אולם כדי להתחייב משום מלאכת הוצאה מרשות לרשות הם נמדדות כריבוע. היות שאלכסון של ריבוע שצלעו ד' אמות הוא כ־5.6 אמות, לא יתחייב אדם משום מלאכת הוצאה, עד שיעביר יותר מ-5.6 אמות (כ־250 ס"מ). (העברה למרחק שבין 4 ל-5.6 אמות מוגדרת 'פטור אבל אסור')
כרמלית ומקום פטור בתוך רשות הרבים.
מקומות קטנים ברשות הרבים הנמוכים מגובה ג' טפחים, (24 ס"מ) כגון שיחים נמוכים, בטלים לרשות הרבים ונחשבים כמותה. אולם מקומות שגובהם או עומקם הוא בין ג' לט' טפחים (24 - 79 ס"מ) ושטחם לפחות ארבעה על ארבעה טפחים (1,024 סמ"ר), (כגון סלעים ובורות קטנים) נחשבים לכרמלית, ואסור מדרבנן לטלטל מרשות הרבים אליהם.
אם שטח המקום קטן מארבעה על ארבעה טפחים, וגובהו או עומקו הוא לפחות ג' טפחים, השטח נחשב למקום פטור ומותר לטלטל בינו לבין רשות הרבים. דוגמאות לדין זה הם ברז כיבוי ומדחן.
כרמלית בתוך רשות הרבים יכולה להיות רק בדברים המחוברים לקרקע כגון סלע או עמוד נמוך, אולם כלים במידות כרמלית בתוך רשות הרבים אינם כרמלית, שאין כרמלית ברשות הרבים אלא בדברים המחוברים לקרקע ולא בכלים. וכן אין כרמלית בדבר שבני רשות הרבים משתמשים בו בקביעות, כגון עמוד המשמש סבלים לסדר את משאם, שבמקרה כזה, בטל העמוד לרשות הרבים ודינו כרשות הרבים.
אם השטח או הכלי המוצב ברשות הרבים גבוה או עמוק מי' טפחים, (80 ס"מ) ויש בו ד' על ד' טפחים, הוא נחשב לרשות היחיד ואסור מדין התורה לטלטל ממנו לרשות הרבים. דוגמאות לדין זה הן מכונית העומדת ברשות הרבים ובאר מים עמוקה, אף אם היא מלאה במים עד שפתה, שהמים בטלים וכאילו אינם. (אולם אם היא מלאה בפירות עד שפתה, הפירות מבטלים את הבאר מלהיות רשות היחיד והופכים אותה לחלק מרשות הרבים)
עירוב רשות הרבים.
מדין התורה, ניתן לערב את רשות הרבים ולהופכה לרשות היחיד באמצעות צורת הפתח. אולם מדרבנן, ניתן להשתמש בתיקון זה רק להפיכתה של רשות הכרמלית לרשות היחיד ולא ניתן לערב כך את רשות הרבים. על מנת להפוך שטח שהוא רשות הרבים לרשות היחיד, יש להקיף את רשות הרבים במחיצה גמורה, כגון חומות עם שערים הננעלים בלילות.
לפי דברי הרמב"ם, כל זמן שיש אפשרות טכנית לנעול את השערים - השטח המוקף נחשב לרשות היחיד, אף שאין השערים ננעלים בפועל. לדוגמה, אם ירושלים העתיקה הייתה נחשבת לרשות הרבים, היה ניתן להופכה לרשות היחיד, כיוון שהיא מוקפת חומה, וניתן טכנית לנעול את שעריה.
לדעת החזון איש בימינו שהרחובות בנויות בשיטת שתי וערב כל רחוב נחשב כמוקף בארבע מחיצות, ולכן אפשר לערב כמעט את כל הרחובות. אולם דעת האגרות משה שאין רחובות אלו נחשבים כמוקפות ארבע מחיצות.
פירוש רש&quot;י
חוק הספרה הראשונה
ג'ינטאו
זכות הבחירה לכנסת
זכות הבחירה לכנסת עומדת בבסיסה של הדמוקרטיה בישראל ומעוגנת ב. היא מגדירה מי זכאי לבחור ולהיבחר לכנסת באופן הבא; הזכות לבחור: "כל אזרח ישראלי בן שמונה עשרה שנה ומעלה זכאי לבחור לכנסת אם בית משפט לא שלל ממנו זכות זו על פי חוק; חוק הבחירות יקבע את המועד שבו ייחשב אדם בן שמונה עשרה שנה לעניין השימוש בזכות הבחירה לכנסת". הזכות להיבחר: "כל אזרח ישראלי, שביום הגשת רשימת המועמדים הכוללת את שמו הוא בן עשרים ואחת שנה ומעלה, זכאי להיבחר לכנסת, זולת אם בית משפט שלל ממנו זכות זו על פי חוק או שנידון, בפסק דין סופי, לעונש מאסר בפועל לתקופה העולה על שלושה חודשים וביום הגשת רשימת המועמדים עדיין לא עברו שבע שנים מיום שגמר לרצות את עונש המאסר בפועל, אלא אם כן קבע יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כי אין עם העבירה שבה הורשע, בנסיבות העניין, משום קלון". נכון לשנת 2012 בישראל נרשמו 5.1 מיליון בעלי זכות בחירה המתגוררים בארץ.
יסודות זכות הבחירה.
במדינות דמוקרטיות, ובהן מדינת ישראל, אין האזרח חייב להצביע ולכן אחוז המצביעים בהן נמוך יחסית. מאידך, בתאריך 25 בינואר 1949 מועד הבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה, התפקדו להצביע 87% מבעלי זכות הבחירה בישראל. באותה תקופה, עדיין לא נחקקו חוקי היסוד, הוגדרו בעלי זכות הבחירה על-פי עיקרון הבחירות הכלליות שקבע כי כמעט לכל אזרח במדינת ישראל הזכות לבחור ולהיבחר לכנסת תחת שני תנאים: גיל ואזרחות. כשרות הגיל הגדירה כי על הבוחר להיות בן 18 שנים לפחות וכן עליו להיות אזרח ישראלי. בעקבות פשרת הררי וההחלטה לחוקק חוקי יסוד כתחליף זמני לחוקה, נחקק שהתקבל בכ"ב בשבט התשי"ח, 12 בפברואר 1958 על ידי הכנסת השלישית ועיגן בחוק את זכות הבחירה לכנסת, כמו גם את הזכות להיבחר אליה.
הזכות לבחור ומגבלותיה.
סעיף 5 בחוק הגדיר את הזכות לבחור וקבע כי "כל אזרח ישראלי בן שמונה עשרה שנה ומעלה זכאי לבחור לכנסת אם בית משפט לא שלל ממנו זכות זו על פי חוק; חוק הבחירות יקבע את המועד שבו ייחשב אדם בן שמונה עשרה שנה לעניין השימוש בזכות הבחירה לכנסת". הסעיף קבע כי שני התנאים העיקריים לזכות הבחירה הם הגיל והאזרחות. תחילה כשרות הגיל קבעה כי לבן 18 ייחשב כל מי שיום הולדתו ה-18 חל לא יאוחר מיום ט"ו באב של שנת פנקס הבוחרים שבה מתקיימת הבחירות. תיקון לחוק קבע שבבחירות יוכל להצביע כל מי שיהיה בן 18 עד ליום הבחירות. הסעיף נוסח כך שהמועד שבו ייחשב אדם בן 18 לא ייקבע ביום הבחירות עצמו.
כשרות האזרחות נקבעה כתנאי מהותי לזכות הבחירה כאשר הרישום בפנקס הבוחרים אינו מהווה הוכחה לאזרחות. הדילמה הנעוצה במגבלת האזרחות באה לידי ביטוי אצל התומכים בה הטוענים שמי שהיגר לאחרונה למדינה ועדיין לא קיבל אזרחות, אינו בקיא בנושאים שעל הפרק וקל להפעיל עליו מניפולציות בבחירות צמודות. יש טעם לפגם בכך שמהגרים חדשים עלולים להכריע את תוצאות הבחירות בעבור האזרחים הוותיקים. מנגד, יש הטוענים כי יש לתת גם למהגרים טריים זכות בחירה, אחרת תופעל עליהם אפליה על רקע פוליטי, והם ירדו לדרג של "נתינים". זכותם של מהגרים טריים אשר משלמים מיסים ומצייתים לחוק להביע את דעתם על אותם מיסים וחוקים.
בחוק הבחירות לכנסת משנת 1969 הוגדרו שלושה סייגים נוספים לזכות הנ"ל: רישום בפנקס הבוחרים, רישום במרשם התושבים ושימוש בתעודת זהות לצורך ההצבעה. בצד הגבלות הגיל והאזרחות, ובניגוד לרוב המדינות הדמוקרטיות, שלל החוק את הצבעתם של אזרחים השוהים בחו"ל באורח זמני למעט אוכלוסיות מיוחדות כפי שיתואר בהמשך. מצב זה יוצר לעיתים עיוותים כגון זכותו של עולה חדש לבחור לאחר שקיבל אזרחות באופן מיידי עם עלייתו, גם אם נמצא בישראל חודש בלבד, לעומת אזרח ותיק (שיש לו זיקה רבה יותר למדינה והוא משלם מיסים באופן קבוע) השוהה מחוץ לישראל במסגרת לימודים, עבודה, עזרה הומניטארית בינלאומית או אפילו טיול, והוא משולל אפשרות להצביע. בניגוד להגבלות האחרות על הצבעה השוללות את זכות ההצבעה מנתח זעיר של האוכלוסייה, במקרה זה מדובר בשיעור ניכר של אזרחים. בזמן היותו ח"כ, העלה משה ארנס הצעת חוק אשר ניסתה לשנות את המצב. לדבריו: "בעידן הגלובליזציה, כאשר יש אזרחים רבים השוהים מחוץ למדינתם לרגל עסקיהם ביום הבחירות, יש לאפשר להם להשתתף בבחירות באמצעות הנציגויות הישראליות בחו"ל".
דעות בעד ונגד ההצעה.