כדי לבצע טיפול צורני יעיל, ניתן,
בעזרת שימוש בתוכנות מתקדמות מסוימות, לחזות את דפוס הפיזור של פלטפורמה מסוימת לחזית גל מישורית באורך סופי, ולאחר מכן לבחור בפלטפורמה המתאימה לפי קריטריונים מסוימים, למשל של שח"ם מונוסטאטי ממוצע (כאשר המיצוע נעשה על כל הכיוונים) נמוך ביותר, או כפי שתואר לעיל של חרוט של שקט בכיוון הטיסה. בחינה כזו של דפוס הפיזור של צורות שונות הובילה למשל את המדענים בראשית הפיתוח של מטוסי החמקן ל-"יהלום חסר התקווה" (Hopeless Diamond) .הארכיטקטורה של הפלטפורמה החמקנית עוברת תהליך אופטימיזציה. תחת ההנחה של חזיתות גל באורך אינסופי השדה האלקטרומגנטי מסביב למטוס מגיע ל-"שיווי משקל" ולערך קבוע בכל נקודה (X,Y,Z) על "שפת" המטוס. אם מחלקים את האבולוציה של פלטפורמות חמקניות לשלבים, כך שבכל שלב נעשה שינוי צורני קל בפלטפורמה, אזי בכל שלב שטח חתך המכ"ם של הפלטפורמה רגיש במיוחד להוספת בליטות באזורים "חמים" - כאלה שהשדה האלקטרומגנטי בהם חזק יחסית (כמובן שהאזורים החמים משתנים בין שלב ושלב). זהו העקרון המנחה מאחורי הטיפול הצורני במטוסים חמקנים.
ניתן לבחין בקלות בטיפול צורני במטוסים חמקניים כמו המטוס החמקן F-117 שתוכנן בשנות ה-70 מכוסה במשטחים ישרים שנועדו להחזיר את החזרי המכ"ם לכיוונים אחרים. B-2 שתוכנן מספר שנים מאוחר יותר, בעל הרבה יותר משטחים ויכולת שליטה טובה יותר בכיווני ההחזרה. ההבדל בין שני המטוסים נובע בעיקר בכוח המחשוב שהשתפר בינתיים.
ניתן לראות המשך המגמה של טיפול בשח"ם במטוסים מתקדמים כגון ה-F-22 או מטוס ה-JSF.
ביטול אקטיבי.
השיטה השנייה היא שידור אות מכ"ם חזרה לכיוון המכ"ם בעוצמה זהה ובפזה הפוכה ובכך לנטרל את האות המוחזר.
לשם כך נדרש לדעת את מאפייני השידור וההחזרה בצורה מושלמת כדי ליצור התאבכות הורסת. מעבר לקושי בהבנת האות המשודר נדרש כוח חישוב רב כדי לנבא את המשך ההחזרה והשתנות האות בזמן בפרט תוך כדי תמרונים.
טיפול משטחי RAM.
אם ידוע תדר המכ"ם המאיים בצורה טובה ניתן לצפות את המשטח עם חומר אשר מקטין מאוד את ההחזר בתדר המבוקש. ניתן להשתמש בשיטה זו גם כשדרוג למטוס קיים וגם כחלק מתהליך היצור.
ישנן שתי שיטות לטיפול משטחי:
שח"ם ביסטטי.
השח"ם שהוזכר עד כה הוא בעצם שח"ם מונוסטטי כלומר האנרגיה שחוזרת לכיוון המשדר אולם במכ"ם ביסטטי המקלט והמשדר אינם בהכרח באותו המקום ולכן שיטות הורדת השח"ם אינן יעילות, וצריך לחשב או למדוד את השח"ם עבור זוויות שונות בין המקלט המשדר והמטרה.
הלגיון הירדני
סביבון
סביבון הוא צעצוע המסתובב על צירו. הסביבונים הנפוצים מופעלים על ידי סיבובם באמצעות אצבעות כף היד, אך יש גם המופעלים באמצעות חוט (פורפרה) או באמצעות מנגנון הפעלה מכני. לאחר הפעלתו הסביבון מסתובב זמן מה סביב צירו, לעיתים גם תוך התקדמות במישור, עד שהחיכוך מביא לעצירתו.
משחק הסביבון הוא עתיק יומין, ונמצא בחפירות ארכאולוגיות מתקופות קדומות, והגיע לארץ ישראל בתקופה הרומית או לפניה. לעיתים שימש הסביבון כמשחק או ככלי מאגי.
הסביבון היהודי (ביידיש: דריידל) בעל גוף ריבועי משמש כמשחק מסורתי לחג החנוכה, מנהג שהתפתח ככל הנראה ממשחק מזל שהיה מקובל בקרב עמים שונים באירופה. בקרב רבנים שונים, בעיקר בתנועת החסידות יצקו למשחק תוכן רוחני.
בספר השיאים של גינס נכלל הסביבון היקר בעולם, שמחירו 70 אלף דולר.
פיזיקה.
הסביבון מקבל תנע זוויתי התחלתי באמצעות סיבוב התחלתי, וממשיך להסתובב ("לרקד") בהתאם לחוק שימור התנע הזוויתי והודות למידת החיכוך הקטנה שיש לסביבון עם המשטח עליו הוא מסתובב, מכיוון שהוא רוקד על חוד דק. משך סיבובו של הסביבון תלוי במספר גורמים:
תנועת הסביבון מתוארת מתמטית בקירוב בעזרת משוואות אוילר.
סביבון חנוכה.
לסביבון ארבע דפנות, שעל כל אחת מהן מסומנת (מגולפת, חרוטה או צבועה) אות. האותיות מייצגות גורלות העולים במהלך המשחק. לסביבון המסורתי יש צורה של קובייה עם חוד מצד אחד, ובצד השני יש מקל קצר. על ארבע הפאות הנותרות של הקובייה, שנמצאות בין המקל לחוד, רשומות אותיות.
מקור המנהג לשחק בסביבון בחנוכה הוא ממשחק הגרלה של ילדי גרמניה, נוצרים ויהודים, מהמאה ה-16, שבו השתמשו בסביבון כתחליף לקוביית משחק. האותיות על צידי הסביבון סימנו בראשי תיבות לטיניות את מצב הזכייה של סכום ההימור. האותיות הלטיניות היו P–N–J–F או A–R–J–F. ביידיש, האותיות הן:
המשחק בסביבון, שנפוץ גם באירופה (ונקרא ביידיש "דריידל"), אומץ שם על ידי היהודים. והיות שימי החנוכה היו "יומי דפגרא" שלא התקיימו בהם לימודים, נהגו לבלות את לילות החג במשחקי הימור כמשחקי קלפים וסביבונים. ולכן נכרך המשחק עם מסורת חג החנוכה וניסיו. והסברים שונים ניתנו לקשר בין המשחק לחג החנוכה. היו שנתנו רמזים שונים לאותיות שנחקקו על הסביבון, שהולידה בדיעבד את ראשי התיבות העבריות המוכרים: נס גדול היה שם. בתחילת המאה ה-20 החלו המורים ובהמשך גם המשוררים של ארץ ישראל להחליף את ה-ש' באות פ', המייצגת את המילה "פה", כדי להתאים את המסורת לשינוי הגאוגרפי, למשל בשיר "סביבון" שחיבר נחום דב קרפיבנר בשנות ה-20 של המאה ה-20, וכן בשיר הסיפורי של נתן אלתרמן "נס גדול היה פה" שפורסם בעיתון "דבר" בשנות ה-30 של המאה ה-20.
פירוש נוסף שניתן לאותיות נגה"ש הוא הערך המספרי (גימטריה) שלהם, העולה 358, כערך המילה משיח. גדולי החסידות, נתנו פירושים נוספים, כך למשל רבי נחמן מברסלב פירש בשיחות הר"ן את ראשי התיבות כ"נבדל", "גלגל", "היולי", "שפל" המרמזים לחלקי העולם. ר' צבי אלימלך שפירא מדינוב שכתב בספרו "בני יששכר" שהמילים מרמזות על "גשנ"ה" שלשם שלח יעקב את יהודה, ומהוות את ראשי התיבות "נפשי" "גופני" "הכל" "שכלי" המרמזות לארבע הגלויות.
במשך הזמן התפתח המנהג של מתן דמי חנוכה לילדים. מעות אלו שימשו להימורים במשחק הסביבון, בדומה למשחקי הימורים באגוזים של פסח. ההתרחקות ממקור המשחק (ההימור) מתבטאת בין היתר בכך שבסביבונים מודרניים אין פאות ואותיות כלל, והם אינם מתאימים להימורים. הסביבון הפך לסמל, ובמקומות מסוימים נהוג למלא סביבונים חלולים בממתקים בתור "דמי חנוכה".
אטימולוגיה.
קודם שנתקבע השם "סביבון" ניתנו לצעצוע שמות אחרים: חיים נחמן ביאליק קרא לו "כִּרְכָּר" (בשיר "לכבוד החנוכה", שפורסם ב-1916), ומנדלי מוכר ספרים – "חזרזר". מקור השם העברי "סביבון" לא הוברר עד תומו. במקומות אחדים מובא המקור מפי איתמר בן-אב"י, שטען כי הוא זוכר שהגה את המילה כבר בהיותו ילד בן 5. הפרסום הראשון של המילה בכתובים מופיע בעיתון הצפירה, מיום 24 בדצמבר 1897 (כאשר בן אב"י היה כבר בן 15) במאמר של דוד ישעיהו זילברבוש הווינאי, המייחס דווקא לעצמו את החידוש הלשונאי:
בסופו של דבר, כאמור, התקבע השם "סביבון". במידה רבה תרם לכך שירו של לוין קיפניס "סביבון סוב סוב סוב", שפורסם בספרו "מחרוזת", בשנת 1923, והפך לשיר ילדים נפוץ. כמו כן, באותה תקופה תרגם אברהם אברונין מיידיש את השיר "ימי החנוכה" ובו השורה: "לילה ויום סביבוננו יסוב" (לאחר שבשנת 1918 כתב אברונין שיר על הסביבון וקרא לו "סבסב").
סביבוני משחק.
לסביבוני משחק שלא נועדו דווקא לחנוכה הצורה היא לרוב דיסקה בעלת סימטריה גלילית, על מנת שהסביבון יסתובב טוב יותר ולזמן רב יותר. באמצעות מקל מסובבים את הסביבון על החוד והוא "מרקד" על המשטח סביב עצמו.
פורפרה.
ישנם גם סביבונים המכונים "פורפרה" בעגת ילדי ישראל, או "פוררה" בעגה הירושלמית (ביפנית: 独楽, באנגלית: Trompo או Whipping Top). ישנם שני סוגים, ולשניהם חודי מתכת:
בייגומה.
בייגומה, או ביפנית ベーゴマ, הוא צעצוע מסורתי ביפן. לרוב קוטרם של סביבוני הבייגומה הוא 3 ס"מ לערך, הם עשויים ממתכת, ועל ראשיהם כתובה אות קנג'י. מקורם של הסביבונים האלו הוא ככל הנראה מסין, והם הובאו ליפן ואומצו בה כבר בתקופת שוגונות קאמאקורה, וצברו פופולריות במיוחד בתקופת אדו.
בדומה לפורפרות, לצורך סיבוב סביבון הבייגומה היה נדרש ללפף חוט סביבו, ולרוב הילדים היו מתחרים ביניהם בתחרויות בהן המנצח הוא מי שהסביבון שלו הסתובב הכי הרבה זמן, או מי שהעיף כמה שיותר סביבונים מתחרים.
הפופולריות של הבייגומות דעכה לאחר תום מלחמת העולם השנייה. אך עם עלייתה של סדרת האנימה "בייבלייד" בתחילת שנות ה-2000, והשקת הצעצועים הקשורים לאנימה (עליהם יתואר להלן) שהושפעו רבות מהבייגומה, עלתה מחדש גם ההתעניינות בצעצוע המסורתי. למרות זאת נכון לשנת 2001 יש רק מפעל אחד ביפן כולה המייצר בייגומות.
בייבלייד.
ביפן נוצרה סדרת אנימה בשם "בייבלייד" (Beyblade), שעסקה בילדים שברשותם סביבונים, שבכל אחד מהם נעולה "חיית כוח" על טבעית. המוצרים שיובאו לישראל בעקבות הסדרה זכו להצלחה רבה בישראל בשנות ה-2000 המוקדמות. הקונספט של הצעצועים האלו שאב השראה רבה מסביבוני ה"בייגומה" המסורתיים, אך גם מדגמים של "סביבוני קרב" שיוצרו באמריקה בשנות ה-90.
הסביבונים (או: "בליידים") הם צעצועים מכניים לכל דבר, שמותאמים לעריכת קרבות בין שני משתתפים על גבי זירה ייעודית (Bey-stadium). הם מורכבים לרוב מכמה חלקים: טבעת התקפה מפלסטיק, לרוב מעוצבת בצורת טורבינה או להב של מסור, טבעת משקולת ממתכת שיש לה השפעה על אופן הסיבוב ושיווי המשקל של הבלייד, ובסיס פלסטי שמכיל בתוכו מערכת ששולטת בצורת הסיבוב של הבלייד. לרוב סביבונים כאלו מתחילים את פעולתם בעזרת מכשיר ייעודי שנקרא "משגר" (ולא ידנית) והוא זה שנותן לבלייד את המומנט הנדרש כדי להתחיל סיבוב.