אם האגרון כולל רק רשימה של מילים נרדפות, הוא מסתמך על כך שהמעיין בו יודע לפחות באופן פאסיבי את השפה ורק עוזר לו להיזכר במבחר מילים האפשריות הקיימות. כאלה הם, למשל, מילון המילים הנרדפות של השפה הקטלאנית של מנואל פְרַנְקֶזָה ומהדורתו של נורמן ליואיס לתזאורוס של רוז'ה. כזה הוא גם אגרון "מילה במילה" לשפה העברית מאת איתן אבניאון, שמעבר לרשימת המילים מציין על מילים אחדות "ספרותי", "עגה" והפניות אחדות למילים מנוגדות (כעס – הירגעות). ישנם אגרונים מפורטים יותר, אשר כוללים פרטים נוספים: הגדרה של כל אחת מהמילים, עצות לבחירת המילה המתאימה ביותר להקשר ודוגמאות לשימוש בכל מילה מהספרות; דוגמה לאגרון כזה היא "מילון ובסטר החדש למילים נרדפות" לשפה האנגלית בעריכת פיליפ בֶּבְּקוֹק גוֹב ומילון המילים הנרדפות של השפה הרוסית של קיריל גּוֹרְבָּצֶ'בִיץ'.
מילונים כלליים אחדים מביאים לחלק מן המילים גם רשימת מילים נרדפות עם הסברים על ההבדלים ביניהן. מילונים כאלה הם, למשל, מילון הוּאָיִס לשפה הפורטוגזית ומילון מריאם־ובסטר לשפה האנגלית, אם כי אין לראות בהם אגרונים של ממש.
התזאורוס של אומנות האדריכלות הוא דוגמה לאגרון המשמש מפתח עניינים לבסיס הנתונים של המוזיאון הלאומי בקנדה ומתוחזק על ידי הרשת הקנדית למידע שעבר בירושה.
שימושים.
האגרון עוזר לסופר ולמתרגם לבחור את המילה המתאימה ביותר להקשר של הטקסט שאותו הוא רוצה לכתוב. האגרון עוזר גם למתלמדים בשפה מסוימת או לאנשים עם דיסגרפיה להבדיל בין מילים דומות־צליל ושונות־משמעות (כגון "פטור" ו"פתור", או "קהה" ו"כהה"), על ידי בירור משמעות המילים תוך השוואת המשמעות למילים הנרדפות לכל אחת מהן ("פטור"="שחרור").
בטכנולוגיית מידע האגרון מייצג בסיס נתונים או רשימה סמנטית אנכית למפתחות חיפוש נושאים. בתחום האינטליגנציה המלאכותית, האגרון יכול להיחשב כאנתולוגיה.
בסיס הנתונים של אגרון מודרני נוצר מתוך תקנים בינלאומיים ובדרך כלל מאורגן בצורה היררכית של נושאים. אגרון כזה משלב כל מונח בתוכן המתאים לו ומאפשר למשתמש להבחין בין מילים בעלות משמעות כפולה. כמו כן משמש האגרון כבסיס למפתח עניינים לחומר מקוון.
תזאורוס
זרקא (עיר)
זרקא (בערבית: الزرقاء, תעתיק מדויק: אלזרקאא, תרגום: הכחולה) היא העיר השנייה בגודלה בירדן, המצויה צפונית מזרחית לבירה עמאן. זרקא היא בירת מחוז זרקא, אחד ממחוזות ירדן.
כ-50% מתושביה הם פלסטינים ואוכלוסיית העיר הפלסטינית היוותה מטרה לפעילות המלך חוסיין באירועי ספטמבר השחור 1970, לאחר שלשדה התעופה של העיר נחטפו מטוסים בספטמבר 1970. קיימת סברה כי לאחר ספטמבר השחור וגירוש הארגונים הלאומיים הפלסטינים, התחזקו "האחים המוסלמים" בעיר. מכל מקום, בזרקא גדל אבו מוסעב א-זרקאווי, שנחשב לראש אל-קאעידה בעיראק וקיצונים אחרים מזרם האסלאם הפוליטי (פירוש שמו הוא "אדם מזרקא").
בשטח העיר, כ-6 קילומטר מזרח למרכז העיר, פועלת אוניברסיטת זרקא.
אנצו שיפו
גוטפריד הלנוויין
גוטפריד הלנוויין (באנגלית: Gottfried Helnwein; נולד ב-8 באוקטובר 1948), הוא צייר, צלם, ואמן מיצגים, אוסטרי-אירי.
ביוגרפיה.
הלנוויין למד באוניברסיטה לאמנות חזותית בווינה (Akademie der bildenden Kuenste Wien). הוא זכה בפרסים שונים, ביניהם: הסטודנט המצטיין באוניברסיטה, פרס קרדינל קניג ופרס תיאודור קרנר.
יוצר כצלם, צייר, פסל, ואמן מיצגים, תוך שימוש בטכניקות שונות. עבודותיו המוקדמות כוללות ציור בצבעי מים היפר-ריאליסטיים, המתארים ילדים פצועים ומיצגים בנושא ילדים שאותם קיים במרחבים ציבוריים ברחבי אירופה. הלנוויין עוסק בעיקר בשאלות פסיכולוגיות וחברתיות, ובנושאים היסטוריים ופוליטיים. עבודותיו נחשבות לעיתים לפרובוקטיביות ומעוררות מחלוקת.
הלנוויין, יליד וינה, הוא חלק ממסורת שתחילתה במאה ה-18, שאליה משתייכים פסלי הדמויות המעוותות של מסרשמיט (Messerschmidt), וכחלק ממנה אפשר לזהות גם את שפת הגוף בתנוחות האקספרסיביות בציוריו של אגון שילה (Egon Schiele). הבהירות התמטית מאפיינת את יצירותיו של הלנוויין, כאשר הנושא המרכזי הוא המצב האנושי. המטפורה המרכזית ביצירותיו, לרבות דיוקנאותיו העצמיים, היא דמותו של הילד. אך במקום הדימוי המקובל של הילד התמים וחסר הדאגות, יצר הלנוויין דמות פגיעה, פצועה ושברירית, מעוותת מעט, אך מהממת בעוצמתה. הילד אצל הלנוויין תמיד מצולק בגופו ובנפשו.
בשנת 2004 הוצגה לראשונה יצירתו של הלנוויין במוזיאון אמריקאי – המוזיאון לאמנות ב סן פרנסיסקו Fine Arts Museums of San Francisco תחת הכותרת "הילד, יצירותיו של גוטפריד הלנוויין". את התערוכה פקדו כ-130,000 צופים, והעיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" הכתיר אותה כטובה ביותר של אמן בן זמננו לשנת 2004. סטיבן ווין (Steven Winn), המבקר של מדור האמנות והתרבות כתב: " הציורים רחבי הידיים, הדימויים הפוטו-ריאליסטים של ילדים בתנוחות שונות, חושפים את התת-מודע, התמימות, המיניות והקורבנות ביצירותיו של הלנוויין.
הקשרים לשואה.
בשנת 2004 כתב מיכאל וקסמן (Mitchell Waxman) במגזין Jewish Journal of Los Angeles: " הדימויים החזקים ביותר שנוצרו בתגובה לנאציזם ולשואה נוצרו על ידי אנסלם קיפר (Anselm Kiefer) והלנוויין. למרות שעבודותיו של קיפר שונות מאלה של הלנוויין בהתייחסותן לאלימות הגרמנית, לפסיכולוגיה הגרמנית הקולקטיבית ולמורשת התרבות הגרמנית. שני האמנים הם תולדה של דור שגדל בארצות דוברות גרמנית אחרי מלחמת העולם השנייה. ויליאם בורוס (William Burroughs) אמר ש"המהפכה האמריקאית התחילה במוזיקה ובספרות, וההשלכות הפוליטיות המעשיות באו מאוחר יותר. ניתן להוסיף לכך את האמנות החזותית. אמנותו של הלנוויין מצטיינת ביכולתה לגרום לשינוי על ידי הסרת המעטה של "פוליטקלי קורקט" ולחשוף את האמת הבסיסית מתחת למשתנים".
אחת מיצירותיו המפורסמות היא " "Epiphany / Adoration of the Magi" 1996, שמן ואקריליק על בד 210*333 ס"מ, שנמצאת באוסף Denver Art Museum והוא חלק מסדרה בת שלושה ציורים: Epiphany 1. Epiphany 2 – Adoration of the shepherds. Epiphany 3 – Presentation at the Temple – הצגת ישו במקדש. שנוצרו בין השנים 1996–1998. ביצירה הראשונה מקיפה קבוצת קציני SS אם ובנה. כשנבחן את מבטם, ניווכח כי הם מתעניינים בפרטים ספציפיים – ראשו של הילד, פניו ואיברי מינו. העמדת הדמויות מזכירה בבירור את מוטיב "Adoration of the three Magi" – "שלושת המאגים" באיקונוגרפיה הנוצרית באופן שהיה מקובל בעבודות אמנות בגרמניה, איטליה והולנד במאה ה-15. ג'וליה פסקל Julia Pascal כתבה על עבודה זו במגזין "New Statesman" :" היצירה הקתולית-אוסטרית הזאת של לידת ישו לא כוללת בתוכה בתולה בלונדינית. ישו התינוק יושב על ברכיה של מריה, מפנה אלינו מבט מתריס מתוך הציור." ישו התינוק ביצירתו של הלנוויין, מזוהה לעיתים קרובות כבן דמותו של אדולף היטלר.
עבודותיו של הלנוויין לבמה.
הלנוויין ידוע גם בעבודותיו לבמה, כצייר תפאורה וכמעצב במה ותלבושות לתיאטרון, לבלט ולאופרה. ביניהן: "מקבת'" מאת ויליאם שייקספיר. כוריאוגרפיה ובימוי – יוהאן קרזניק ( Johann Kresnik) בתיאטרון הייגלברג – 1988 וכן בתיאטרון הפולקסבינה בברלין – 1995
"מארה סאד" מאת פיטר וייס בתיאטרון הלאומי בשטוטגרט – 1996.
"פזוליני" בתיאטרון של המבורג 1996.
"המלט משין" בפסטיבל ברלין 1997.
"Der Rosenkavalier" מאת ריכרד שטראוס (בבימוי מקסימיליאן של) באופרה של לוס-אנג'לס – 2003.
ועיצב תפאורה ותלבושות לגרסה של הבמאי והכוריאוגרף יוהאן קרסניק ל־Ring של ואגנר בבית האופרה של בון – 2008, ועוד.
רחוב קרליבך
הפאנים
הפָּאנים הוא כינוין של שתי אוניות מעפילים גדולות: "פָּאן יוֹרק" (Pan York; ובשמה העברי: "קיבוץ גלויות") ו"פָּאן קרֶסֶנט" (Pan Crescent; בשמה העברי: "עצמאות"), שיצאו יחדיו מבולגריה בדצמבר 1947 כשעליהן מעל 15,000 נפש מקהילת יהודי רומניה ו-420 מיהודי בולגריה, ונאלצו לבסוף לשוט לקפריסין. שתי הספינות שטו יחדיו לאורך כל הדרך ולכן הן כונו בשם אחד- "הפאנים". גודלן של האוניות, הארגון המדוקדק והמאבק הדיפלומטי סביב הפלגתן על רקע החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, הקנו לפרשת ה"פאנים" חשיבות רבה בתולדות ההעפלה.
שתי הספינות, "פאן יורק" ו"פאן קרסנט", היו שתי אוניות משא בנפח 4,750 טון האחת,אשר נרכשו בארצות הברית על ידי שליח "המוסד לעלייה ב'", זאב שינד. צוותים מיוחדים הכשירו אותן והטעינו אותן בסחורות, על מנת לממן חלקית את רכישתן. הן פרקו את הסחורות בנמלים באירופה, ובנמל ונציה התפוצץ מוקש באונייה "פאן קרסנט", כנראה על ידי אנשי המודיעין הבריטי או שליחי "הליגה הערבית" מטעמם. לאחר מספר עיכובים, שתי הספינות הגיעו עד אוקטובר 1947 לנמל קונסטנצה שברומניה, והוכנו לאכלוס נוסעים. הותקנו בהן דרגשים, מערכות אוורור ומרפאות גדולות. התכנון היה להביאן לנמל בורגאס שבבולגריה ולשם, במבצע מורכב ומסובך, הובאו מכל רחבי רומניה 15,000 מעפילים באמצעות רכבות נוסעים מיוחדות. מרבית המלווים והקברניטים של שתי הספינות היו ארצישראליים - קברניט "פאן יורק" היה גד הילב ואסטבן הרננדורנה (המכונה קפטן סטיב) היה הקצין הראשון, קברניט "פאן קרסנט" היה יצחק (אייק) אהרונוביץ', ומפקדם היה יוסי הראל.