אף על פי שהפופולריות שלו דעכה מאוד לאחר שיאה בתקופת המלכה אליזבת, הוצאתו להורג נראתה בעיני רבים, הן באותו בזמן והן מאז, כבלתי מוצדקת. טוענים שמעורבותו בקנוניית מיין הייתה מוגבלת.
שירה.
ראלי נחשב לאחד מחשובי המשוררים של התקופה האליזבתנית. שירתו כתובה בדרך כלל בסגנון ישיר ולא מקושט. סי.אס. לואיס החשיב את ראלי לאחד מ"משוררי הכסף", קבוצת משוררים שלא הושפעה על ידי הרנסאנס האיטלקי, האופן שבו התייחס לספרות הקלאסית, ושימושו באמצעים פואטיים מורכבים. בחלק משיריו מבטא ראלי גישת בוז לעולם, המאפיינת יותר את ספרות ימי הביניים.
אהרן ליש
אהרון ליש (25 במאי 1933 – 16 באפריל 2022) היה פרופסור במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
אהרן ליש נולד בסובלקי (עיירה בצפון-מזרח פולין) לגרישה ורוזה ליסקובסקי, הצעיר מבין שלושה בנים. הם היגרו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בחיפה. ליש למד בתיכון בגימנסיה ביאליק. הוא התכוון ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון, אך משהחל ללמוד ערבית אצל זהבה פיר-קיסטר, הוקסם מהמקצוע, דבר שהביאו לבחירת דרכו בחיים.
בשנת 1957 סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוגים שפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה. בשנת 1964 סיים תואר שני בחוגים היסטוריה של ארצות האסלאם ותרבות האסלאם. במסגרת לימודי התואר השני התמחה אצל פרופסור אוריאל הד בנושא תקופת הרפורמות באימפריה העות'מאנית במאה ה-19, ולשם כך למד טורקית עות'מאנית ומודרנית. ב-1955/6 מונה למזכיר החברה המזרחית הישראלית, לצד פרופסור שלמה דב גויטיין, שכיהן כנשיא החברה. מגויטיין למד היסטוריה ומתודולוגיה של המשפט המוסלמי. ב-1958 הצטרף ללשכת יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים. בין השנים 66–1963 כיהן כסגן היועץ. במסגרת זו עסק בענייני מוסלמים ודרוזים, ובעיקר הארגון העדתי, המערכת המשפטית והנהלת הווקף. הוא התוודע אל הקאדים המוסלמים וחברי הראשות הרוחנית הדרוזית ואגב כך למד להעריך את חשיבותם של מסמכים משפטיים הנוגעים לענייני מוסלמים ודרוזים, דבר שסייע לו מאוחר יותר כאשר פנה למחקר. עיסוקו בענייני ערבים בשירות המדינה השפיע על שינוי תחום התעניינותו האקדמית. נושא התיזה שלו לתואר השני היה הארגון העדתי המוסלמי בישראל, והיא נכתבה בהדרכתו של פרופסור גבריאל בר. במהלך כתיבת התיזה גילה את הארכיונים של בתי הדין השרעיים (סג'לאת) והחליט להשתמש בהם כמקור תיעודי ראשי לעבודת הדוקטור.
כתלמיד מחקר ב-1966/67 למד משפט מוסלמי קלאסי (דיני משפחה) בפקולטה למשפטים אצל פרופסור אליהו אשתור. ב-1971/2 למד לימודים מתקדמים במשפט מוסלמי במחלקה למשפטים בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון (SOAS). שם למד דיני ירושה מוסלמיים אצל פרופסור נואל קולסון ודיני משפחה אצל פרופסור נורמן אנדרסון. עבודת הדוקטור שלו עוסקת במעמד החברתי של האישה המוסלמית בישראל כפי שהוא משתקף בפסקי הדין של בתי הדין השרעיים. העבודה נכתבה בהדרכתו של פרופסור גבריאל בר ואושרה על ידי סנאט האוניברסיטה ב-1973.
בשנים 68–1966 היה עמית מחקר במרכז שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב (היום מרכז משה דיין). ב-1967 הצטרף למכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. ב-1989 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2002 פרש לגמלאות. בשנים 1978–1986 הוא לימד משפט מוסלמי בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב ובשנים 83–1981, 1987-88 לימד בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית. לימד משפט מוסלמי כפרופסור אורח באוניברסיטאות לונדון (1979-80) וניו יורק (1989, במסגרת תוכנית פולברייט). שימש כעמית מחקר באוניברסיטאות קיימברידג', אוקספורד, קנט בקנטרברי (אנגליה), ליידן שבהולנד וברגן שבנורווגיה. נתן סדרה של הרצאות על משפט מוסלמי בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז. שימש שנים רבות כעורך כתב העת "המזרח החדש" של החברה המזרחית הישראלית. בשנים 1998–2004 היה חבר ועד החברה, יושב ראש הוועד, ובשנים 2004–2006 כיהן כנשיא החברה. היה ממייסדי כתב העת הבינלאומי למשפט המוסלמי Islamic Law and Society בליידן בשנת 1993 ושימש כעורך ניהולי של כתב העת.
בשנת 1979, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמו ביוזמת הטכניון מספר ועדות להעריך את השפעות השלום על מגזרים שונים של החברה. ליש עמד בראש ועדה שבחנה את השפעות השלום על הערבים בישראל, מסקנותיה הוגשו לראש ממשלת ישראל מנחם בגין. בין השנים 1991–2004 היה ליש חבר בהנהלת עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי. מעת לעת נתן ליש חוות דעת מומחה במשפט מוסלמי ודרוזי.
ב-1991 זכה בפרס מפעל הפיס על שם מיכאל לנדאו לחוקרים בכירים.
בשנת 2017 קיבלה הספרייה הלאומית לידיה את הארכיון האישי של אהרן ליש.
אהרן ליש נפטר ב-16 באפריל 2022 בגיל 88. הותיר אחריו אישה, בלהה לבית שטיין, ושלושה ילדים.
מחקריו.
תיאור מחקריו.
שיטת המחקר של אהרן ליש הייתה היסטוריה משפטית, מוסדית וחברתית בהסתמך על תעודות משפטיות, בעיקר פסקי דין של בתי דין שרעיים ודרוזיים ושל שופטים שבטיים, שטרי הקדש (וקף) של מוסלמים וצוואות של דרוזים, צווים, פסקי דין וחוות דעת הלכתיות של המהדי בסודאן מן המאה התשע-עשרה.
המתח שבין משפט התגלותי לבין המציאות החברתית.
אהרן ליש התעניין כבר מראשית עבודתו המדעית בפעולת הגומלין שבין השריעה, ההלכה הדתית המוסלמית, ובין המנהג (עאדה, ערף). השריעה מייצגת משפט אלוהי, התגלותי, נצחי שאיננו ניתן לשינוי הנכפה על החברה מלמעלה. המנהג הוא חוק בלתי חרות המעוצב על ידי ההתנהגות הקיבוצית של הקהילה ומתוך כך צומח מלמטה כלפי מעלה מחוץ לפיקוחה של סמכות מרכזית, דתית או שלטונית, כלשהי. פעולת הגומלין שבין שתי שיטות משפטיות אלה מאפיינת את המשפט המוסלמי מאז הופעתו והתעצבותו. השריעה גילתה יכולת מרשימה לבולל בתוכה את המנהג ובימינו נכבש המנהג לשריעה גם באכסניה של השופט השבטי. יישום השריעה בחברה שבטית גרם לקרובם של הבדואים לאסלאם האורתודוקסי. ליש בחן את גילויו של המתח בין המשפט ההלכתי ובין המציאות החברתית בכמה תחומים, כפי שיפורט להלן.
המשפחה המוסלמית.
השריעה חוללה מהפכה דרמטית במעמד האשה בכך שהפכה אותה, בהכללה, מנשוא מכר בתקופה הג'אהלית לצד בחוזה הנישואין, אם גם לא על בסיס של שוויון מלא לגבר, על כל הכרוך בכך (אישיות משפטית, כשרות לקניין ולעשייה בקניינים, זכויות ירושה). במחקרו על האשה המוסלמית, גילה ליש שהאשה ברבדים שונים של החברה, ובייחוד בחברה שבטית, בישראל, במדבר יהודה ובלוב, יכולה ליהנות מזכויותיה בענייני מעמד אישי על פי השריעה (ולא כל שכן על פי החקיקה של הכנסת שהשוותה אותה לגבר לכל פעולה משפטית) רק עד כמה שהנורמה המשפטית נסבלת על ידי המנהג.
הווקף המוסלמי.
המתח שבין ההלכה הדתית ובין המנהג בא לידי ביטוי גם במוסד הווקף המשפחתי. באסלאם אין חופש צוואה; השריעה אוסרת על עריכת צוואה לטובת יורש חוקי, וגם ביחס למי שאיננו יורש על-פי דין לא ניתן לערוך צוואה לטובתו מעבר לשליש מן העיזבון. זאת ועוד, העיזבון מתחלק בין כל היורשים החוקיים לפי חלקם היחסי בכל סוגי הרכוש וכך גורם לפיצולו של הרכוש המשפחתי. פירוש הדבר שלבעל הרכוש אין שליטה על עיזבונו לאחר מותו. באסכולה המשפטית המאלכית הנוהגת בצפון אפריקה, קרובים מצד האשה (שאינם יורשים קוראניים) אינם יורשים כלל, והיורשים הקוראניים אינם נהנים מחלוקת יתרת העזבון (רד) לאחר חלוקתו בפעם הראשונה ביניהם בהיעדר יורשים אגנטים (דרך זכרים) אלה גזרות שהציבור אינו יכול לעמוד בהן. מוסד הווקף המשפחתי התפתח באסלאם מתוך רצון לעקוף את דיני הירושה והצוואה השרעיים ולשמור על שלמות הנחלה המשפחתית (שכן הווקף אסור בהעברה) ולשמר את ההנאה מפירותיו של הווקף בידי היורשים לפי שיקול דעתו של בעל הרכוש.
ליש חשף ארכיון של קצין ממלוכי בעיר חלב המתעד תקופה של למעלה ממאה שנה החל בסוף המאה הארבע-עשרה עד ראשית המאה השש-עשרה, המספק מידע עשיר על תפקידו של הווקף המשפחתי בתקופת מעבר מאליטה צבאית לאליטה אזרחית כמכשיר לשימור הנחלה המשפחתית של צאצאי הקצין (אולאד אל-נאס), על כשרותה של האשה לקניין ולעשייה בקניינים, על מעמדם של עבדים משוחררים בחברה הממלוכית, ועל התפקיד הציבורי של הווקף בתחומי הדת והחינוך.
מסמכי הווקף שופכים אור לא רק על היסטוריה חברתית כי אם גם על היסטוריה פוליטית, כפי שעולה מהעתק של שטר הקדש (וקפיה) של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון לטובת שייח' צופי שהתנחל בראשית המאה השש-עשרה בדיר אל-אסד, במקורו יישוב נוצרי קטן על צומת אסטרטגי על הדרך שבין עכו לצפת. מסמך משפטי נדיר זה, אפשר לליש לתת תמונה מוחשית על מדיניות האסלאמיזציה של שטחים שנכבשו זה מקרוב על ידי האימפריה העות'מאנית שבאה לידי ביטוי בהרחקת תושבים נוצרים משטחים חיוניים מבחינה צבאית ויישובם על ידי התנחלויות חקלאיות צבאיות של צופים דרווישים.
המשפחה הדרוזית.