בשנת 2017 עורר סניידר ביקורת על כך שקיבל שכר כפול גם מהמוזיאון וגם מאגודת ידידי המוזיאון (בין השנים 2010 ל-2015 קיבל סניידר כ-8.3 מיליון דולר מאגודת הידידים עבור פעילותו כמגייס כספים).
ביוני 2019, מונה ליושב ראש קרן ירושלים ארצות הברית (הארגון שאחראי על גיוס תרומות לקרן ירושלים בארצות הברית).
פרסים והוקרה.
בשנת 2004 קיבל את "מסדר הכוכב של הסולידריות האיטלקית" מטעם ממשלת איטליה, ובשנת 2010 קיבל את אות אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם הרפובליקה הצרפתית.
במרץ 2011 דורג כאחד מ-50 האנשים המשפיעים ביותר בעולם האמנות ברשימה השנתית של עיתון האמנות הצרפתי, "Journal des Arts".
חיים אישיים.
סניידר נשוי לטינה דייוויס סניידר, מעצבת גרפית והוא אב לבן ובת.
רוז ביי
רוז ביי (באנגלית: Rose Bay) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
גאוגרפיה.
רוז ביי ממוקם כ-7 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הוא גובל בצפונו במפרצון רוז ביי, שלוחה של מפרץ ג'קסון, מצפון מזרח בווקלוז, ממזרח בדובר הייטס, מדרום בנורת' בונדיי, וממערב בדאבל ביי ופוינט פייפר.
היסטוריה.
רוז ביי נקרא על שם ג'ורג' רוז, שהיה שר האוצר של בריטניה ב-1782. קיימת עדות לכינוי המפרצון רוז ביי החל משנת 1788, על ידי הקפטן ג'ון הנטר. בשנת 1834 נבנה במקום אחד מהבתים הבודדים דאז, מעון רוז ביי, על ידי האדריכל ג'ון ורג'. בית המגורים שימש את ג'יימס הולט, אז העוצר של אחוזת קופר, שהשתרעה בכל שטח הפרוור וחלק מהפרוורים הסמוכים לו, כגון פוינט פייפר.
בשנת 1852 נבנה מעון קלרמונט על צוק גבוה לצד מפרצון רוז ביי. בשנת 1888 נקנה הבית והורחב, ובמקום הוקם מנזר הלב הקדוש (Sacred Heart Convent). המנזר קיים עד היום (2010) וניתן לראותו על הצוק למרחקים. המנזר תוכנן על ידי האדריכל ג'ון הורבורי האנט ונחשב לטוב מבין יצירותיו, עם צריח בסגנון התחייה הגותית.
בתחילת המאה ה-20, החל משנת 1912 ועד 1927, עגנה במפרצון הספינה HMAS טינג'ירה, ששימשה לאימון מעל 3,000 מלחים אוסטרלים, רובם נשלחו למשימות צבאיות במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1938 מטוסי ים נחתו במפרצון רוז ביי, הופכים את הפרוור לשדה התעופה הבינלאומי הראשון של סידני.
במהלך מלחמת העולם השנייה שבויי מלחמה יפניים הובאו בספינות לרוז ביי, שם נאסרו.
תרבות.
מרבית שטח הפרוור מנוצל על ידי מסלול הגולף רויאל סידני, מסלול גולף פרטי ותחרותי בן 27 גומות, ומסלול הגולף הוותיק ביותר בסידני. סמוך אליו מצוי מסלול הגולף וולהרה, מסלול ציבורי בן 9 גומות.
בפרבר שני בתי ספר עצמאיים: בית הספר לבנות "קמבלה", ובית הספר "קינקופל-רוז ביי". קמבלה הוא בית ספר אנגליקני שנוסד לראשונה ב-1887 וכולל חינוך לבנות מגיל הגן ועד גיל 12. קינקופל-רוז ביי הוא בית ספר קתולי, הכולל בית ספר יסודי מעורב (בנים ובנות) ובית ספר תיכון לבנות בלבד. עד שנות השבעים היה בית הספר קינקופל מנזר וסיפק חינוך לבנות בלבד; אז הוא אוחד עם בית הספר היסודי רוז ביי ושינה את שמו ואת תוכנית הלימודים. פרט לכך, קיימים מספר מוסדות חינוך ציבוריים: מכללת רוז ביי (נוסדה ב-2004), ובית הספר היסודי רוז ביי (נוסד ב-1891).
רוז ביי נגיש באמצעות אוטובוסים המגיעים ממרכז העסקים הראשי של סידני דרך קינגז קרוס (כמו מרבית הפרוורים המזרחיים), אך בנוסף קיים בפרוור מעגן מעבורות, בו עוגן קו המעבורת של סירקולר קווי.
רוז ביי הוא פרוור מהגרים: במפקד האוכלוסין של שנת 2001, רק 59% מהדרים בו היו ילידי אוסטרליה (לעומת 61% בכלל אוכלוסיית ניו סאות' ויילס). המהגרים הגיעו ממגוון מדינות, עם ריכוזים גדולים לדרום אפריקה ובריטניה (7% כל אחת), ניו זילנד (3%), פולין (2%) וגרמניה (1%).
בין המהגרים קיים ריכוז גבוה יחסית של יהודים (26% מדרי הפרוור הצהירו על זיקה ליהדות, לעומת 40% נוצרים ו-0.5 אחוז מוסלמים), בין השאר מדרום אפריקה, רוסיה וישראל. בפרוור בית כנסת אורתודוקסי (בית הכנסת סאות' הד) המשרת את הקהילה המקומית.
רוז ביי, ניו סאות' ויילס
ג'ורג'ו קינאליה
ג'ורג'ו קינאליה (באיטלקית: Giorgio Chinaglia; 24 בינואר 1947 - 1 באפריל 2012) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
קינאליה נולד בקרארה שבטוסקאנה, אך ב-1955 עבר עם משפחתו לקארדיף שבויילס בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. בהיותו בן 13 התגלה קינאליה על ידי סקאוט כאשר שיחק במסגרת נבחרת בתי הספר של קארדיף, והצטרף למחלקת הנוער של סוונסי סיטי מהליגה השלישית של הפוטבול ליג. בעונת 1964/1965 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק בה במשך שנתיים. ב-1965 זכה קינאליה עם הקבוצה ב"גביע ותיקי מערב ויילס", לאחר שכבש שער בניצחון 0-3 במשחק הגמר.
ב-1966 חזר קינאליה עם משפחתו לקרארה, בשל חוסר התעניינות מצדם של מועדוני כדורגל בריטיים והשירות הצבאי שהיה עליו לעבור. מאחר ששיחק כמקצוען מחוץ לגבולות איטליה הוא הושעה לשלוש שנים ממשחק בסרייה א', ובשל כך הצטרף לקבוצת מסזה 1919 מהליגה השלישית באיטליה. ב-1967 עבר קינאליה לקבוצת אינטרנאפולי, במדיה שיחק שנתיים וכבש 26 שערים ב-66 משחקים. לאחר סיום השעייתו, חתם קינאליה ב-1969 בלאציו, והיה מהשחקנים הבולטים של הקבוצה במשך שבע שנים בהן שיחק בה. הוא כבש במדיה 98 שערים ב-209 משחקים. ב-1974 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הסרייה א', וסיים גם כמלך השערים של הליגה.
בתקופה בה שיחק בלאציו היה קינאליה חבר בסגל נבחרת איטליה. הוא היה מועמד להשתתפות במונדיאל 1970, אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת. לבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-1972. קינאליה השתתף בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1974, אך לאחר שהוחלף במשחק מול נבחרת האיטי, קילל את מאמנו פאוריציו וקלרג'י. התקרית הביאה לסיום דרכו של קינאליה במדי הנבחרת, אחרי 14 הופעות וארבעה שערים.
ב-1976 עזב קינאליה את לאציו ועבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). הוא שיחק בקבוצה לצידם של מספר כוכבים בולטים בכדורגל העולמי, כדוגמת פלה (עד 1977), פרנץ בקנבאואר וקרלוס אלברטו. קינאליה הוביל את ניו יורק לזכייה בארבע אליפויות ה-NASL בשנים 1977, 1978, 1980 ו-1982, ובארבע עונות שונות סיים כמלך השערים של הליגה. ב-1981 זכה בתואר השחקן המצטיין של ה-NASL. הוא פרש ממשחק ב-1982 ומחזיק בשיא כמלך השערים של כל הזמנים בליגה הצפון אמריקאית, עם 242 שערים ב-254 משחקים (כולל משחקי הפלייאוף).
ב-1983 החל קינאליה לכהן כנשיא לאציו. תחתיו ירדה הקבוצה לסרייה ב' ב-1985, ומאוחר יותר הופחתו ממאזנה תשע נקודות בעקבות פרשיית שחיתות. ב-1984 לקח קינאליה חלק בבעלות על ניו יורק קוסמוס, אך ה-NASL נסגרה שנה מאוחר יותר. מספר ניסיונות שביצע קינאליה להחייאת הקבוצה במשך השנים לא צלחו. בשנת 2000 הוכנס קינאליה להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי.
ב-1 באפריל 2012 נפטר קינאליה מהתקף לב בביתו שבפלורידה.
סיפורי סתיו צבעי שלכת
סיפורי סתיו צבעי שלכת הוא ספר מאת אמנון שמוש שיצא לאור בהוצאת מודן ת"א בשנת 1995.
המסר שמנסה שמוש להעביר בספרו, חבוי מאחורי סגנון מקושט ואלגנטי, הוא שהפתרון לסכסוך עם הערבים איננו בעוד מלחמה, אלא בניסיון שלנו להכיר את התרבות הסובבת אותנו.
עלילה.
הספר כולל מספר סיפורים. המנשר הפוליטי של שמוש בא לידי ביטוי באופן מובהק בסיפור "שוב בביירות", שבו שמוש מתאר את סבלם של הלבנונים מהישראלים.
בנו של המספר לא הכיר את עליי שם שהה המספר בתקופת מלחמת העצמאות. בקטע חי וקצרצר הוא מתאר בצורה ברורה את הפער המסוכן הזה: "עליי, פרץ מפי, בלי מחשבה: 'וואלאק, זה חלום של מקום! פעם אספר...' והוא קטע אותי ברוגזה 'אתה והחלומות שלך, אבא! אתה והסיפורים! זה ח'רא של מקום. זה גיהנום!' ולשמע שתיקתי הוסיף כאילו הסבר 'זה ג'האנאם, תאמין לי. אבל אף מילה לאמא!' אף מילה למורגנשטרן - הבטחתי לו, מנסה לצחוק; ולהצחיק" (עמ' 43). בקטע הזה מתאר שמוש מה להוט הוא אל זיכרונותיו בבית-הכנסת שהכיר בעליי, אל הידוריו, אל מלון תל אביב, ששינה את שמו ל"פרחי לבנון", עם הטאלייה וכנאפה וריחות לחם-בעאג'ין. איזה זיכרונות נפלאים עולים במוחו, והשם הזה מעורר בו את הריר ואת הטעם, את הריח ואת התאווה. שמוש מכוון אותנו אל המקורות, לכאורה מבלי משים. למעשה שמוש בוחר היטב-היטב את מילותיו וכוונותיו.
בכוונה תחילה הוא מביא ביקורת על הישראלי שהחליף בעצת הרופאים את "אכֹל ושתֹה" - ב"ראֹה וקנֹה". ונוגע בנקודה כואבת מאוד בתרבותנו היהודית מזרחית-מערבית, אשכנזית-ספרדית: "ארדוף אשיג אחלק שלל. תמלאמו נפשי. תורישמו ידי". מכאן נובע החשש של כולנו, ששמוש רומז עליו. החשש שיש כבר שני עמים במדינתנו, שני עמים יהודיים. עם שרוצה שלום בלי אלימות ועם שרוצה שלום אך אינו בוחל באלימות ובכיבוש. ויש משהו שצריך לקחת בחשבון, כאשר עושים חשבון נפש, בעניין ההלכה שמאפשרת ומאשרת רצח.
לדבריו, משהו צריך להשתנות ביהדות, במקורות. כדי למנוע את הספק. לא יעזור שיעמדו אנשים בחוצות ויצעקו ויזעקו עד לב השמים שדתנו והדת המוסלמית הן דתות של אחווה ואהבה. זה הרי לא ישנה את ההלכה ואת המקורות המרשים לרצוח ונותנים לרוצחים מחסה, טלית של טוהר והבטחה של חיי עולם הבא. יש להסיר את הטעויות בתוך המבנה של היהדות עצמה, ושל האסלם, באותן נקודות העוסקות ברצח של אנשים שאינם מאמינים באלוהים. החינוך והמלים היפות, הנימוסים הטובים לא יועילו.