למרות העימות בין הנצרות האריאנית של הפולשים הוויזיגותים לבישופות הקתולית בעיר, ודעיכתה ההדרגתית במהלך המאה החמישית, נותרה ארל מרכז דתי חשוב בדרום צרפת, ונערכו בה מספר כינוסים וסינודים חשובים.
פלישותיהם של המוסלמים, הסרצנים והפרנקים לפרובנס גרמו לנזק קשה. העיר הפכה בשנת 855 לבירת הממלכה הפרנקית של ארל, שכללה את דוכסות בורגונדיה וחלק מפרובנס, אך נפגעה שוב ושוב על ידי פשיטות של הסרצנים והוויקינגים. בהדרגה, הלכה ממלכת ארל והתמזגה לתוך צרפת, ואוכלוסייתה הלכה והידלדלה. היא צורפה בשנת 1239 למחוז פרובנס, אך חשיבותה הלכה ודעכה בהשוואה לזו של יריבתה הוותיקה, מרסיי. בשנת 1378 ויתר הקיסר קרל הרביעי על שארית ממלכת ארל לדופן צרפת (מאוחר יותר שארל השישי) והממלכה חדלה מלהתקיים גם על הנייר.
בעיר זו גם נולדה, וחייתה את כל חייה עד מותה, ז'אן לואיז קלמן (1875-1997) שהגיעה לגיל 122 (האדם המבוגר וודאית אי פעם), וכשהייתה סביב גיל 12/13 פגשה את האמן האלמוני יחסית דאז, וינסנט וואן גוך, שהתגורר באזור באותה תקופה, בזמן שהגיע לחנות של אביה של קלמן, ככל הנראה לפני שהייתה לו התקרית פציעה באחת מאוזניו.
יהודי העיר.
לפי המסורת היהודית הגיעה לארל אחת משלוש ספינות שנשאו עליהן גולים יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני. כמו כן מסופר כי היהודים שרו מזמורים בהלוויה של הבישוף הילריוס מארל בשנת 449. התיעוד הראשון המתייחס ליהודי העיר (508) מספר כי ההגנה של חלק מהחומה הופקד בידם במהלך מצור.
בסוף המאה השביעית התקיים הסחר בין המערב למזרח התיכון בעיקר באמצעות סוחרים יהודים, כנראה רדהנים. אלו היוו את הקשר היחיד בין האסלאם והנצרות, והשתמשו בנמלי ארל ומרסיי. בארל היו חיי תורה מאורגנים במקביל למרכז של חכמי פרובנס שבנרבונה. ימי הביניים המאוחרים החלו בשנת 1306 אז קלטה העיר יהודים שגורשו מלנגדוק, והסתיימו בפוגרום של 1484 שבעקבותיו גורשו יהודי העיר עם סיפוחה של העיר לממלכת צרפת ב-1483.
ארל המודרנית.
ארל נותרה מרכז כלכלי חשוב בהיותה נמל מרכזי על הרון, אך מעמד זה דעך כאשר הרכבת החליפה את רוב הסחר על הנהרות והפכה את העיר לעיירה זנוחה. כיום, מהווה ארל אחד ממוקדי התיירות הבולטים במחוז פרובנס בצרפת, במיוחד בשל המגוון הרחב של מבנים רומיים שנשמרו בה. מבנה האמפיתיאטרון שבה שמור במצב כה טוב, עד שניתן היה לקיים בו גם קרבות שוורים, בלי שיידרש שינוי במבנה.
ארל ידועה גם כעיירה חשובה בתולדות הציור הפוסט אימפרסיוניסטי. זאת משום שהציירים המרכזיים בזרם, וינסנט ואן גוך ופול גוגן, גרו שם (יחדיו), בפרק חשוב מתולדות חייהם והתפתחות יצירתם.
בעיר ממוקם מועדון הכדורגל "מועדון אתלטיקה ארל-אביניון".
תרבות ישראלית אלטרנטיבית
תרבות ישראלית אלטרנטיבית (כינוי מוכר: תרבות שוליים) היא אוסף זרמים בתרבות הישראלית שאינם פועלים בזרם המרכזי או פועלים בשוליים. המושג אלטרנטיבי הוא מושג חמקמק ולפעמים האלטרנטיבי עשוי לעבור לזרם המרכזי או להפך.
בישראל חיות ביחד מגוון רב של קבוצות בעל זהות תרבותית שונה כאשר חלק מהן מנהלות תרבות משלהן, במנותק מהזרם המרכזי ומהתקשורת: התרבות החרדית, כוללת קומיקס, מוזיקה חסידית, ספרי ילדים לחרדים, סרטים, כולל סרטי אימה ועוד. הציבור הדתי-לאומי מנהל תרבות שזכתה להתעלמות בתקשורת, אך לאחרונה רבים מיוצריה מקבלים לגיטימיות בכלים מרכזיים. המיעוט הרוסי מקיים מערכת ספרותית ענפה של כתבי עת (למשל, זרקאלו) הזוכה להצלחה גם בחו"ל, ולפופולריות בקרב העולים מרוסיה, וכמו כן עולם של יצירה מוזיקלית ותיאטרלית. בגלל מחסום השפה, בין השאר, תרבות זו איננה מוכרת לרוב הישראלים. בתרבות הערבית ישנה פריחה בכל תחומי התרבות שמסיבות שונות אינה מגיעה אל כלי התקשורת. סצנת המטאל הישראלית גם היא מקיימת חיים מרתקים בשוליים ולעיתים משיגה הצלחות בינלאומיות.
בישראל, ייתכן שבגלל קוטנה של המדינה, התנודות מהשוליים למרכז הן מהירות מאוד. להקת מוסקבה, לשם דוגמה, הייתה נחשבת ליקירת השוליים הישראלית וכיום הפכה ללהקה שהיא אולי היציבה והמרכזית ביותר בישראל, אתניקס. גם רמי פורטיס שנחשב כסמל למרד ולאלטרנטיבה פתח את שידורי ערוץ המוזיקה. על תופעות אלה מדברים במסגרת תופעה עולמית של תנועה מהשוליים למרכז, המאפיינת קבוצות אלטרנטיביות כעבור זמן מסוים.
תקשורת אלטרנטיבית.
בישראל קיימים מספר גופי תקשורת עצמאיים, המתנגדים לתקשורת ההמונים הרגילה מסיבות שונות. רוב התקשורת האלטרנטיבית בישראל מתבססת באמצעות אתרי אינטרנט, תחנות רדיו פיראטיות, פנזינים, תערוכות רחוב ורשימות תפוצה באימייל.
גופי תקשורת אלטרנטיביים בולטים בישראל:
מוזיקה אלטרנטיבית.
שנות השמונים.
ביטויים למוזיקת שוליים בישראל אפשר למצוא כבר בחצי הראשון של שנות השבעים עם להקת זינגלה, שהתמחתה במוזיקת רוק מתקדם ובטקסטים יוצאי דופן.
המושג "מוזיקה אלטרנטיבית" נטבע בעולם בשנות השמונים. הוא תיאר להקות המושפעות מפאנק ומגל חדש, עם תכנים טקסטואליים יוצאי דופן, ומוזיקה לא קליטה בהכרח. סצנת שוליים משמעותית התפתחה בחבורה שסבבה את רמי פורטיס עוד מאמצע שנות השבעים והגיע לשיא בשנות השמונים. היא כללה גם את סמי בירנבך, שולץ האיום (דורון אייל) ועוד. החבורה הביאה אתה ניחוחות של המהפכה המוזיקלית שהתרחשה באירופה. ב-1978 הופיע בתוכנית הטלוויזיה "עלי כותרת" בהנחיית ירון לונדון כמייצג זרם הפאנקיסטים.
בשנות השמונים, תקופת הגל החדש, פרחה בישראל מוזיקת שוליים שכונתה גם מוזיקת מחתרת דרך מגוון להקות כמו הקליק, אור כשדים ומגוון ההרכבים אליהם היה קשור פורטיס. מרכז הסצנה היה במועדון הפינגווין ומועדונים נוספים כמו קולנוע דן. השנים היו שנות מלחמת לבנון הראשונה ומוזיקה זו ביטאה את השבר בין הצעירים ובין ישראל ששוב יוצאת לקרב. "היינו אנטי סחבקים. אנשים שהנושא שלהם זה מה אתה עושה. איכות, תרבות וניכור מהסביבה. אליטיסטיות תרבותית לא מתביישת", הסביר דני דותן, סולן הקליק, לארי ליבסקר כתב גלובס שנים מאוחר יותר.
חנות התקליטים התל אביבית האוזן השלישית היוותה את אחד המרכזים של התרבות הזו, גם דרך הלייבל (חברת התקליטים) העצמאי שלה. האוזן השלישית הוציאה אלבומים לפלסטיק ונוס, לנושאי המגבעת, ללהקת מע"צ (שהייתה קרויה על שם כנופיה שהטילה חיתתה על ישראל הממסדית) ועוד. להקת ישראל, שקיימת מאז 1988, היא המשכה של להקת השוליים מע"צ. ישראל הוציאה אלבומים באופן אלטרנטיבי עם תכנים בוטים ומסרבת לקיים קשר עם הרדיו הישראלי.
להקה אלטרנטיבית אחרת היא דורלקס סדלקס של אורי דרומר, שהתייחסה לתכנים שהם טאבו בפופ הישראלי כמו שואה, ו-DXM, שהייתה הבולטת שבין הלהקות שהשתייכו לגל "מחתרת הקסטות" ומחלוצות המוזיקה האלקטרונית בישראל.
בחיפה פעלה בין 1989-1987 להקת הפאנק-נויז שרמוטה מעופפת בהרים, שחבריה השתמשו בכלי נגינה יוצאי דופן כגון מכסה אסלה עם מיתרים, שנקראו בשמות כמו "ספידיקו" ו"פרנויאידיקה". את הכלים בנה מנהיג הלהקה בוריס סויסא (כיום נקרא בוריס סבירסקי). אלבומה היחיד "אוסף להיטים קלאסיים", יצא על גבי קלטת אודיו בלבד ב-1991 ויצא מחדש על גבי דיסק ב-2011, בהפצה מוגבלת מאוד. לאחר מכן היא שינתה את שמה ל"היורקים" והתפרקה. שלושה מחברי הלהקה המשיכו בקריירה מוזיקלית: שולץ הביוני הוציא קלטת ("שולץ הביוני וקלילי העולם"), מט רומי המשיך את דרכו בלהקת "אוסקר היה" שהייתה גלגול מוקדם של פלסטיק ונוס ויפעת גלעדי הצטרפה ללהקת "פינג פונג" ב-1999. הלהקה שומרת על דממה אינטרנטית ובשל כך לא ידועים עליה פרטים רבים.
שנות התשעים.
בשנות התשעים ישראל הייתה עמוסה במה שנקרא אז להקות שוליים או להקות רוקסן (על שם המועדון, רוקסן). בהן זקני צפת, פלסטיק ונוס, גוונים כהים, נושאי המגבעת ועוד. הלהקות פעלו וברובן הוציאו תקליטים, שבדרך כלל מכרו עד כאלף עותקים.
רוב הלהקות לא שרדו עד היום. אפשר לומר שעומק האלטרנטיביות של הלהקות הייתה כעומק הדיסטורשן. ככל שהגיטרות היו רועשות יותר, הלהקות היו ראויות יותר לתואר. שדרן הרדיו יואב קוטנר, נחשב למי שסייע ועודד סוג זה של מוזיקה, שפניה היו אל בריטניה וארצות הברית, אולי כחלק מהאווירה הבינלאומית והשאיפה לנורמליות ולמערביות שהובילה להסכמי אוסלו. עוד סייעה לכך תוכניות הטלוויזיה "יציאת חרום" ו"הקופסה" בערוץ 3 שבכבלים בהנחית שרון קנטור, שנתנו במה ללהקות חדשות ולקליפים עצמאיים.
הרוקסן נסגר ב-11 בנובמבר 1994. לקראת המאה החדשה, להקות רוקסן התפרקו כמעט כולן, וסולניהן יצאו לדרך של קריירת סולו, בדרך כלל עם חומרים נעימים יותר לאוזן ורועשים פחות. זו הייתה כנראה אחת הסיבות לכך שמוזיקת הרוק והגיטרות חדלו להיות אמת המידה היחידה לאלטרנטיביות.
סצנה נוספת שפרצה בתחילת שנות התשעים היית סצנת המטאל המקומית, בעיקר בזכות להקות כמו סטלה מאריס, אורפנד לנד וסיילם.
כיום, שוק המוזיקה מבוזר הרבה יותר. קיימים אמני היפ-הופ אלטרנטיביים, ובהם הראפר הערבי תאמר נפאר. קיימים אמני מוזיקת אלקטרו אלטרנטיביים, שרבים מהם נמצאים בירושלים ופועלים דרך הלייבל אק-דאק, וקודם לכן פאקט. ועדיין קיימות להקות רוק אלטרנטיביות רבות. חלקן אלטרנטיביות לא מבחירה, כלומר בשל חוסר הצלחה.