במלחמת העולם הראשונה היה בין המתנדבים לצבא הגרמני ושירת כסניטר. מאוחר יותר הוא גויס באורח מלא ושירת בחיל התותחנים (בסוללת תותחי נ"מ). החל מ-1916 העז לראשונה ליצור מגע עם רוזנשטוק (ידיד המשפחה שהתנצר) וניהל איתו חליפת מכתבים סוערת, שפורסמה מאוחר יותר על ידי האחרון (באנגלית) תחת הכותרת "יהדות למרות הנצרות". בשנת 1917 פרסם את מאמרו הראשון, "עת לעשות", איגרת גלויה ששלח למורו הרמן כהן ובה קרא לחדש את החיים היהודיים בגרמניה דרך שיקום ועיצוב מחודש של הוראת הדת היהודית בבתי הספר הממלכתיים. ספרו "כוכב הגאולה" החל להתהוות בשורה של גלויות ששלח להוריו מהחזית המקדונית. הספר נכתב בשנת 1918 ותחילת 1919, לאחר שחרורו של רוזנצווייג מהצבא הגרמני ולאחר פטירתו של הרמן כהן. הוא ראה אור בשנת 1921. ביצירה פילוסופית זו ביקש רוזנצווייג לפתח באורח שיטתי וכולל את "המחשָׁב החדש" (Das neue Denken) שלו, היינו אקזיסטנציאליזם דתי, המעמיד אדם, אלוהים ועולם במערכת יחסים מורכבת ודינמית.
בשנת 1920 עבר רוזנצווייג לפרנקפורט ושם ניהל אורח חיים דתי בהשפעתו של הרב נחמיה נובל ונישואיו לאשתו אדית האן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך רוזנצווייג בתהליך עקבי של התקרבות לאורח חיים יהודי מלא, לשמירת מצוות הולכת וגדלה, גם אם לא אורתודוקסית, ולהעמקת החינוך היהודי. את גישתו הייחודית למצוות ביטא במאמרו "הבונים", שבו התפלמס עם עמדתו העקרונית, שוללת ההלכה, של מרטין בובר. גם יחסו לציונות הלך והעמיק, ואף על פי שלא נעשה ציוני הסתייג גם מעמדות אנטי ציוניות, והכיר בערכו של המעשה הציוני לשימור קיומו של עם ישראל.
לאחר השלמת "כוכב הגאולה" התמקד רוזנצווייג בניסיונותיו לפעול בתחום החינוך היהודי. גולת הכותרת של מאמץ זה הייתה הקמתו של בית מדרש פתוח ללימודי יהדות - "בית המדרש היהודי החופשי" (Das Freie Jüdische Lehrhaus) בפרנקפורט. בית מדרש זה נועד לקדם תחייה יהודית מודרנית, בחברה פתוחה, לא-אורתודוקסית בעיקרה. בין המרצים בה, נוסף על רוזנצווייג, נמנו מרטין בובר, זיגפריד קראקאוור, נחמיה אנטון נובל, אריך פרום, עקיבא ארנסט סימון ורבים אחרים.
רוזנצוויג ייחס חשיבות רבה לשאלת תרגום הטקסטים היהודיים, מגבלותיו וכוחו לקדם חיים יהודיים מודרניים. הוא ניסה את כוחו בתרגום תפילות (סדר תפילות ליל שבת בבית הכנסת ובבית; ברכת המזון). מפעלו החשוב ביותר בתחום זה היה תרגום התנ"ך לגרמנית יחד עם חברו מרטין בובר. רצונם של בובר ורוזנצווייג היה לתרגם את התנ"ך לבני דורם היהודים באופן שיעניק ללשון המתורגמת את מירב הגמישות ואת ריבוי הקולות העולה מהטקסט העברי ומפרה את הפרשנות היהודית בתוככי המקרא ובדורות שלאחריו. הם ביקשו שהתרגום יאפשר המשך הדיאלוג המתמיד עם ספר זה ועם המצווה העולה ממנו. הם לא היו צמודים למבני הלשון הקיימים בגרמנית, אלא פעלו באורח יצירתי מבחינה לשונית, מתוך הקשבה מלאה לפשט הכתוב, על רבדיו השונים ומתוך פתיחות לאפשרויות הפרשניות שמעניקים הדרש המסורתי מזה וביקורת המקרא מזה. מפעל נוסף של רוזנצווייג היה תרגום מבחר משירי יהודה הלוי (שרוזנצווייג ראה את עצמו כגלגולו המודרני), שלווה בהערות פרשניות והגותיות רבות ערך של רוזנצווייג.
בשנת 1922 חלה רוזנצווייג במחלת ניוון שרירים שגרמה לו להפרעות תנועה ודיבור קשות. הוא נאלץ להפסיק את ניהול המדרשה. ניוון השרירים שהלך והתגבר מנע בעדו להשלים כתבים מתוכננים רבים. למרות מחלתו הופיעו תרגומיו ל"מזמורים ושירים של יהודה הלוי" כמו גם החלקים הראשונים מתוך תרגום המקרא לגרמנית עליו שקד עם חברו מרטין בובר, שהשלים לאחר מותו של רוזנצווייג את המלאכה. בשנותיו האחרונות הכתיב רוזנצווייג חלק ניכר מכתביו בעזרת סימנים, בעיקר לחברו מרטין בובר. את מאמרו הפילוסופי "המחשב החדש" (1925) הכתיב לאשתו בעזרת מצמוץ בעיניו, לאחר שגופו כבר היה משותק לגמרי.
ב-10 בדצמבר 1929, והוא כמעט בן ארבעים ושלוש, נפטר רוזנצווייג ממחלתו בפרנקפורט ע"נ מיין.
בנו של פרנץ רוזנצווייג עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והשתקע בקיבוץ. נישואיו הראשונים של בנו (לניצולת שואה מהולנד) לא עלו יפה, והלה התחתן בשנית עם גיורת מגרמניה שהפכה לציונית נלהבת ונכדו מנישואים אלה הוא עמנואל רוזנצווייג, טייס באל על ומתחרה בתוכנית מאסטר שף.
מדי שנה מוענקת בגרמניה מדליית בובר-רוזנצווייג על ידי "ארגון הגג של העמותות לדיאלוג יהודי-נוצרי" לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לדיאלוג יהודי-נוצרי.
משנתו ושיטתו.
הקרקע ההגליינית לצמיחתו של רוזנצווייג.
מפעלו המרכזי של הגל היה הניסיון לאחד בין הרוח לבין העולם. בכך הוא הוסיף על שפינוזה, אשר הסתכל על העולם מנקודת מבט רציונלית. הגל טען כי מלבד לממד הרציונלי הגלום בעולם, יש לראותו גם כמקום שבו מתגלמת הרוח. הוא טען כי העולם נמצא בתהליך מתמיד של התגלות התבונה בו, והאמין שככל שיגדלו ערכי התבונה בעולם, כך הוא יהפוך לעולם טוב יותר, לעולם נעדר מלחמות וסבל.
הנחה זו קרסה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. המלחמה העמידה את הפילוסופיה באירופה במשבר. לפילוסופיה האידיאליסטית לא היה מענה רציונלי לזעקתו של ה"אני" הבודד לאחר המלחמה.
על רקע זה עלה רוזנצווייג על בימת ההיסטוריה. הוא נפרד מהפילוסופיה שקרסה תחת אירועי המלחמה והציב לעצמו אתגר קשה: לקומם את ה"אני" הפרטי של האדם מהריסות המלחמה. היות שה"אני" הוא האתגר הגדול ביותר של הפילוסופיה, אתגרו הגדול ביותר של רוזנצווייג היה לתת מענה אקזיסטנציאליסטי לאותו "אני" פרטי, שבור ומרוסק שלאחר המלחמה.
הפילוסופיה של רוזנצווייג יצאה מנקודת מוצא הגליינית וטענה כי על האדם לוותר על צורת המחשבה שראתה בעולם אחדות (בין עולם למחשבה), וליצור שפה ומתודה חדשה - מתודה של יחס בין הדברים (ריבוי במקום איחוד). לצורך כך בנה רוזנצווייג את המתודה הסיפורית.
התפיסה האידיאליסטית הותירה חותם עמוק על הגותו של רוזנצווייג, שכתב את עבודת הדוקטורט שלו על הגל. ניתן לומר שרוזנצווייג הושפע ביותר בכתיבתו משני קטבים: האידיאליסטי והאקזיסטנציאליסטי. לא ניתן להבין את כתיבתו ללא הכרת השפעת האידיאליזם על הגותו.
השפעת תורתו וכתביו של הגל על הגותו של רוזנצווייג הייתה מכרעת. השיטה הדיאלקטית של הגל תופסת מקום נרחב ב'כוכב הגאולה', ורבים מרעיונותיו של רוזנצווייג צמחו מתוך היכרותו והתנגדותו לרעיונותיו של הגל. התפיסה האקזיסטנציאליסטית אצל רוזנצווייג צמחה למרות, ואולי בגלל, היכרותו המעמיקה עם האידיאליזם. הואיל ורוזנצווייג לא קיבל דעה זו, הוא פנה אל עבר התורה הקיומית, שהייתה עדיפה בעיניו על האידיאליזם.
רוזנצווייג יצא נגד הרעיון העומד בבסיס האידיאליזם, הגורס כי המוות אינו מאיים על האדם, כי המוות הוא חלק מן ההוויה והוא לא יותר משינוי מצבו של הגוף. סיסמתו של רוזנצווייג היא 'אל החיים מן המוות'. כלומר, מתוך הבנת משמעות המוות, על ידי הסרת העמעום, שאותו מטיל האידיאליזם על המוות, ניתן לממש את החיים. החיים הם העיקר. דבר זה מתיישב עם עקרונות ההגות הקיומית. החיים התלויים במוות. רוזנצווייג מבקש על ידי הדבקות בחיים, לקעקע את הרעיון האידיאליסטי.
הפילוסופיה ההגליאנית והרעיונות האידיאליסטים היו יריב ראוי לרוזנצווייג, והוא ביקש להסירם כבר בתחילת הכוכב, על מנת לבנות את 'המחשב החדש'. באידיאליזם ההגליאני כל סובייקט הוא חלק מן הסובייקט הכולל. האידיאליזם מחפש את התשובות לשאלה מהי המהות "בעצם", האידיאליזם מנסה לצמצם את הדין וחשבון ולהעמידו על שאלת האל, החומר או האדם. כל אחד בנפרד ולא בדין וחשבון משולב. רוזנצווייג העמיד את העולם על שלושה יסודות שאינם ניתנים לרדוקציה: אל, עולם ואדם. רוזנצווייג לא קיבל את הצמצום האידיאליסטי, ומציג במקומו ריבוי. האדם אינו יכול להיות מהות כשלעצמה. האדם הוא ישות מתהווה ויש לו קשרי זיקה.
המהלך של רוזנצווייג הוא להעמיד במרכז את האדם הממשי החי, וזאת בניגוד לאידיאליזם, המבכר להעמיד את החשיבה וההשתאות הפילוסופית במרכז. רוזנצווייג מתעמת עם האידיאליזם מתוך עולמו שלו, מתוך הקשרו היהודי. ההתגלות מבטאת את קשרי הזיקה של האדם עם האל. שני יסודות בלתי תלויים, הנפגשים בהווה, בעולם.
המתודה הסיפורית של רוזנצווייג.
רוזנצווייג סבר כי הסיפור הוא מקום שבו הקיום בא לידי ביטוי. במקום מושגים מופשטים שאמורים לתת מענה לקיום האנושי בא הסיפור. הסיפור מטבעו הוא ריבוי, הוא מבטא יחסים, הוא דרמה. כדי להבין את הקיום האנושי הדרמטי יש לפנות לטקסטים דרמטיים. לדעתו של רוזנצווייג, הניסיון לצמצם את הספרות לפילוסופיה חוטא לקיום האנושי.
סיפורי הבריאה, ההתגלות והגאולה.
לשיטתו של רוזנצווייג, סיפור הבריאה הוא הדרך המדויקת ביותר לבטא את היחסים בין האל לעולם. הוא כינה את סיפור הבריאה כ"דרמה של היחסים בין האל לעולם", בעוד שסיפור ההתגלות זו הדרמה בין האל לאדם והגאולה היא הדרמה בין האדם לעולם.
בהקשר זה יש להבין את יחסו של רוזנצווייג אל המקרא. במאמרו "הכתוב והדיבר" (נהריים, עמ' 20–25) טוען רוזנצווייג שהספר הוא טפל לדיבור. הסכנה האיומה לחיי הרוח הוא שהטפל הפך לעיקר. העיסוק ב'פשט' של התורה עלול לערער את השיח שחייב להתקיים בין האדם לבין המקרא. לדברי רוזנצווייג: "האדם מבקש לפי טבעו להתיר עצמו מן הקללה. עם שהתורה נקבעת בכתובים, מיד מסתעפת ממנה תורה שבעל פה."
מערכת היחסים: בין אקטיביות לפסיביות.