השליט של העיר קליקוט, במדינת קרלה, הודו, הכין צי גדול של 200 אוניות כדי להתנגד לכיבוש הפורטוגלי, אבל במרץ 1506 בנו לורנצ׳ו דה אלמיידה הרס את הצי הזה במאבק ימי בכניסה לנמל קנורה, קרב קנורה, והביא לנזקים כבדים לצי ההודי. לאחר מכן המשיך לורנצ׳ו דה אלמיידה לחקור את מימי החוף דרומה לעבר קולומבו, סרי לנקה המודרנית. בינתיים הצליח השליט המובס לשכנע את השליט של קנאנור את המניעים האימפריאליסטיים האמיתיים של הפורטוגזים בקראלה. שליט זה כבר כעס על הפורטוגלים והאשים אותם בהפרת הסכמים שהבטיחו חופש פעולה לאוניות הסוחרים המוסלמים של קנאנור. הם יזמו מאבק משותף נגד הפורטוגזים הבצורים בפורט סנט אנג'לו במצור של קנורה.
במרץ 1508, על פי בקשת הסוחרים הערבים של קאליקוט, תקף צי מצרי בפיקודו של אמיר חוסיין אל-כורדי (מיר חוסיין) של מצרים הממלוכית וניצח את השייטת הפורטוגזית בפיקודו של לורנסו דה אלמיידה בצ'אול, קרב צ'אול. לוראנצ׳ו נהרג בקרב זה מה שהוביל לנסיגה זמנית של הפורטוגזים מהמים ההודיים.
האדמירל הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי הגיע לקננורה בסוף שנת 1508, והודיע מיד על שליחות חשאית שקיבל מהמלך, שהעצימה אותו כמושל שיחליף את אלמיידה בתום כהונתו כממלא-מקום. אלמיידה, שהיה נחוש בדעתו לנקום את מותו של בנו ולשחרר את האסירים הפורטוגליים שנלקחו בצ'אול, סירב להכיר מיד באלבוקרקי, ואחר כך עצר אותו.
בשנת 1509, אלמיידה הפך לפורטוגזי הראשון שהגיע באונייה לבומביי. הוא חיפש את מליקוז, שאליו כתב מכתב מאיים, ואת הממלוכים, כשהוא מביס אותם בעוצמה בקרב הימי של דיו ב־3 בפברואר 1509, כשפיקד על צי של 23 ספינות ליד נמל דיו. הוא גרם לתבוסה מכרעת על הצי המשותף של הממלוכים של מצרים, של האימפריה העות'מאנית, ושליטים נוספים, בתמיכת טכנית של חיל הים של הרפובליקה בוונציה ושל הרפובליקה של ראגוסה (דוברובניק) שחששו מפני איבוד קשרי המסחר שלהם במזרח.
הניצחון שלו היה מכריע: העות'מאנים והמצרים עזבו את האוקיינוס ההודי, ואפשרו מונופול על המסחר מהודו במשך יותר מ-100 שנים, עד המאה ה-17. אז הסתיים המונופול הפורטוגזי על ידי ההולנדים והאנגלים. אלפונסו אלבוקרקי שוחרר לאחר שלושה חודשי מאסר, עם הגעתו של מרשל פורטוגלי נוסף עם צי גדול, בנובמבר 1509.
חזרה ומוות.
אלמיידה הפליג לפורטוגל בדצמבר 1509 והגיע למפרץ טבל ליד כף התקווה הטובה, שם האוניות גרסייה, בלם וסנטה קרוז עגנו בסוף פברואר 1510, כדי לחדש את המים הטריים. שם הם נתקלו בילידים מקומיים. לאחר סחר ידידותי, חלק מהצוות ביקרו בכפר הסמוך שלהם, שבו הם ניסו לגנוב כמה ראשי בקר של המקומיים. אלמיידה איפשר לרבי החובלים שלו פדרו וחורחה בארטו לחזור לכפר ב-1 במרץ 1510. ואילו אלמיידה חיכה לאנשיו במרחק מה מחוף הים. בעוד אוניית הדגל, העבירה את סירות הנחיתה לנקודת המפגש, נותרו הפורטוגלים ללא יכולת נסיגה. הילידים המקומיים ניצלו את ההזדמנות להתקפה על הפורטוגזים, שבמהלכה נספו אלמיידה ו-64 מאנשיו, כולל 11 קצינים. גופתו של אלמיידה נמצאה באותו יום אחר הצהריים ונקברה בחזית החוף של קייפ טאון.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי דה אלמיידה היה קורבן של מזימת קשר על ידי אנשיו.
קרובי משפחה.
אלמיידה היה בנו של הרוזן הראשון של אברנטס ואחד מכמה אחים מכובדים, ביניהם שני בישופים, שגריר בכס הקדוש בוותיקן והראש פורטוגלי של מסדר מלטה. בנו, לורנצ׳ו, נהרג בקרב בסרי לנקה, אך הותיר אחריו בת, ליאונור, שהתחתנה עם רודריגו דה מלו, רוזן טנטוגל, מבשרי הדוכסים של קדוואל.
פרדיננד מגלן ליווה את אלמיידה מזרחה, אך הועלה לדרגת רב חובל, עזב את המשלחת וחזר לפורטוגל רק בשנת 1512.
גאולה (סרט)
גאולה (באנגלית: Redemption) הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2018 שביימו יוסי מדמוני ובועז יהונתן יעקב וכתבו בשיתוף עם ארז קו-אל בהפקת מרק רוזנבאום. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קרלובי וארי בו זכה משה פולקנפליק בפרס השחקן הטוב ביותר והסרט זכה בפרס איחוד הכנסיות הניתן ליצירות המעלות דיון רוחני או דתי, ובבכורה ארצית בפסטיבל ירושלים בו זכה הסרט בשלושה פרסים. הבכורה האמריקנית של הסרט הייתה בפסטיבל טורונטו.
עלילה.
מנחם (משה פולקנפליק), בעבר סולן כריזמטי של להקת רוק, הוא היום אב חוזר בתשובה לילדה בת שש. כדי לממן טיפול חדשני ויקר למחלה של בתו גאולה (אמילי גרנין), הוא מאחד את להקתו לסיבוב הופעות אחרון. החיבור המחודש לעולם הישן שלו ולחברי הלהקה, שהקשר עמם נותק, פותח מחדש את משקעי העבר. המסע להצלת הבת הופך למסע להצלת האב, ומנחם מבין שבלי חיבור מחודש לעבר ולמוזיקה שלו הוא לא ימצא גאולה.
הפקה.
הסרט הופק על ידי מרק רוזנבאום, מיכאל רוזנבאום ויונתן רוזנבאום; הוא יצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, קרן ליאון רקנאטי, משרד התרבות והספורט, המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אבי חי.
יעקב ניצן
יעקב ניצן (נולד ב-14 באוגוסט 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה. שירת בתפקידי פיקוד בחיל הים בהם: מפקד קדטים בבית הספר לקציני ים עכו, מפקד בית ספר חובלים, מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים, ב. תפקידו האחרון בשירות הקבע שימש כנספח חיל הים בארצות הברית. לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1981 עסק בשיווק מערכות לחימה ימיות בדרום אמריקה.
ילדות ומשפחה.
האב אהרון מינץ, עלה לארץ ישראל מרוסיה כאן פגש את אסתר ממשפחת אוסטרובר נשאו וחיו בנס ציונה. במלחמת העולם הראשונה גויס מינץ לצבא הטורקי ושרד את המלחמה. לזוג נולדו שלוש בנות: שושנה, יפה, עטרה והבן יעקב שנולד ב-14 באוגוסט 1936 בבית היולדות ברחובות.
בעת מלחמת העולם השנייה התנדב אהרון מינץ לצבא הבריטי ושימש כנהג משאית בפלוגות התובלה. האם אסתר מינץ גידלה את הילדים תוך שהיא עובדת בסלילת כבישים וכתופרת. המשפחה עברה לנתניה בשנת 1946.
לימודים ושירות ימי.
בנתניה הרבה מינץ לבלות בים ובמיוחד הצטיין בצלילה. בגיל 10 הצטרף לפלוגה הימית של הפועל בנתניה ורכש ניסיון בתחילה בחתירה ובהמשך בסירות מפרש. בשנת 1950 החל מינץ ללמוד בבית הספר הימי בחיפה במגמת סיפון וסיים עם מחזור י' ביוני 1953.
בתום הלימודים עלה מינץ כימאי לאניית צים "מאיר דיזנגוף" א/ק 42 ולאחר שנה עבר לאנית הנוסעים "ירושלים"
בחיל הים.
בשנת 1955 התגייס יעקב מינץ לצה"ל ולאחר 3 חודשי טירונות עבר לחיל הים.
בנובמבר 1955 נשלח ניצן לבריטניה במסגרת קליטת המשחתות לחיל הים הישראלי. לצורך הנסיעה נדרש לעברת את שם משפחת ובחר בשם "ניצן". ב למד ניצן את המקצוע הצבאי בקרת האש לתותחי המשחתת. שובץ לאח"י יפו בליברפול, עבר את אימוני ההיבנות. בחודש יוני הגיע עם המשחתת לישראל 1956.
קורס חובלים.
ניצן זכה להערכת מפקד המשחתת סא"ל יוחאי בן נון. בעקבות המלצתו ועל סמך הלימודים בבית הספר הימי צורף ניצן בתחילת אוקטובר 1956 לקורס חובלים ה' שהיה כבר במחציתו. במהלך הפעילות ב התפזר המחזור לכלי השיט וניצן חזר לתפקידו הקודם כבקר אש באח"י יפו כולל בקרב חיפה בו הוכנעה המשחתת המצרית איבראהים אל-אוול.
שירות בטרפדות ומשחתות.
עם סיום הקורס, ב-5 בדצמבר 1957, הוצב ניצן בפלגת הטרפדות 914 בחיפה בתפקיד סגן מפקד טרפדת ט-203 בפיקודו של סגן יוסף הררי. במהלך השירות עבר קורס צלילה למים רדודים. בשנת 1960 עבר קורס קציני תותחנות בבה"ד חיל הים ובסיומו הוצב שוב לפלגת הטרפדות 914 כמפקד טרפדת ט-204.
ב-24 בנובמבר 1960 יצא ניצן כמפקד מחליף על טרפדת ט-203 בתרגיל. במהלך הלילה קיבלה הטרפדת חדירת מים בתחתית והייתה בסכנת טביעה. במהלך בקרת הנזקים צלל ניצן מתחת לספינה יחד עם סגן מפקד הספינה יהודה סמברג וביחד הם אטמו את החור שנפער בתחתית ומנעו את טביעת הספינה. על פעולה זו קיבל צל"ש הרמטכ"ל שהומר מאוחר יותר לעיטור המופת.
בסוף שנת 1961 הוצב ניצן למשחתת אח"י אילת תחת פיקודו של סא"ל יואב יסעור בתפקיד קצין תותחנות. בשנת 1962 נתמנה גם כקצין תותחנות שייטתי ועלה לדרגת רס"ן. מחלקת תותחנות כוללת את מרבית הימאים במשחתת ובאחריותה גם סירות המנוע והמפרש. במסגרת תפקידו ערך ניצן הכשרת מפרשים לימאים/תותחנים משייטת המשחתות כולל הפלגה במפרשיות עד אשקלון וחזרה.
בית ספר לקציני ים.
בשנת 1965–1966 עבר ניצן קורס פו"ם זרוע ים. ולאחריו החליף את סא"ל שמשון עדן כמפקד קדטים בבית הספר לקציני ים עכו,
ב-19 במאי 1967, תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, הושקה הנחתת אח"י אשקלון (פ-63) במספנות ישראל וניצן קיבל עליה את הפיקוד במינוי חירום. לאחר תרגול מועט עם צוות הנחתת נערך בבסיס אשדוד בכוננות לפעולת נחיתה בחוף סיני. הנחיתה לא יצאה לפועל וניצן עם הנחתת קיימו סיורי אבטחה לאורך חוף ישראל.
עם תום הקרבות חזר ניצן לתפקידו כמפקד הקדטים. עקב המלחמה נמנע מהקדטים להפליג באניית סוחר בחופשת הקיץ כפי שהיה מקובל בשנים קודמות. ניצן לא ויתר ובחופשת הקיץ שלאחר המלחמה לקח ניצן את הקדטים במחזור י"ג ויצא עם שתי מפרשיות וספינת מנוע אחת להפלגת חופים ארוכה שהייתה הראשונה להפליג לאורך חופי סיני שרק נכבשו. ההפלגה ארכה שלשה שבועות.
ספינות סער.
בשנת 1968 יצא ניצן לקורס טקטי ב ב, אנגליה. משם עבר לשרבורג והצטרף לצוות שקלט את ספינות סער. כמשימה ראשונה באוקטובר 1968 הפליג כקצין משמרת גשר באח"י חיפה (סער 2) שיצאה בפיקודו של רס"ן אלי רהב משרבורג לישראל.
ניצן חזר לשרבורג וקיבל פיקוד על אח"י עכו. ב-2 בינואר 1969 נגמרה בניית הספינה וניצן יצא עם אח"י עכו לישראל. מפקד השייטת הדר קמחי הצטרף להפלגה. בדיעבד הייתה זו הספינה האחרונה שיצאה משרבורג בתהליך של פרידה מסודרת.