ב-1933 נמסר הניהול לפימה הרמן שלוסברג ואשתו גוסטה (הוריהן של לאה רבין ואביבה יפה, אשתו של אברהם יפה), שזה אך עלו מגרמניה. רבים מבכירי שלטונות המנדט הבריטי התארחו בו, ותרומתו לחיי הלילה בעיר משכה קצינים בריטים רבים. בין המכובדים ששהו במלון נמנו הלורד אדמונד אלנבי, הלורד אלפרד מונד, נחום סוקולוב, נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק, רעיית קיסר אתיופיה היילה סלאסי, יחיאל ויצמן ועוד.
בעת המרד הערבי הגדול (מאורעות 1936-1939) נפגעו קשות עסקי המלונאות, והמלון נסגר ב-1938 והוסב לבניין משרדים. מבנה הכניסה המפואר נהרס תוך העתקת הכניסה ימינה, וחלונות קומת המרתף נאטמו. חזית קומת הקרקע הפונה לרחובות אחד העם ונחלת בנימין הותאמה למסחר. ב-1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, פעל בבניין בית הארחה לחיילי בעלות הברית. ב-1943 נפתח במלון מועדון חיילים של הצלב האדום האמריקני, בטקס מרשים בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח וקצינים אמריקאים בכירים. ב-1944 עברו בית ההארחה והמועדון לניהול כנסיית סקוטלנד, והיו חלק מרשת בתי הארחה ומועדוני פנאי שהפעילה הכנסייה בשם "סנט אנדרוז האוס" (St. Andrew's House). בקומת הכניסה פעלו מועדון הסבה, חדר אוכל וקפלה לתפילה, וחדרי המלון בקומות העליונות שימשו למגורים.
עם הקמת המדינה ועזיבת הבריטים את הארץ, המלון הוסב לבניין משרדים ושקיעתו החלה. לאורך תקופה זו עבר הבניין מסלול לא נדיר של הזנחה, כיעור והשחתה, עד שבקושי ניתן היה להצביע עליו כנכס חשוב, הראוי לשימור ולאזכור. הבניין, שהדגיש את פינת הרחובות בגובהו היחסי למבני הסביבה, התגמד במשך השנים ונבלע בין רבי הקומות והשינויים שנעשו בסביבתו. קומת הכניסה הפכה מסחרית, וכוסתה בהדרגה בתוספות בנייה פרועות ושלטים.
שיחזור ושימור.
בתחילת שנות ה-90 עבר המבנה שיפוץ מקיף ותכנון מחדש על ידי משרד האדריכלים קיסלוב-קיי. השיפוץ, שהבליט את יופיו וייחודיותו של בית פלטין, התאפשר עם אישור הוספת קומה חמישית לבניין, הזדמנות שנוצלה על מנת להחזיר למונומנט השכוח את כבודו, הן כאתר עירוני היסטורי והן כיצירה אדריכלית בעלת משקל. נעשתה החזרה מדוקדקת של הבניין למצבו המקורי; חזיתות הבניין נוקו מאלמנטים זרים, תוספות בנייה מאוחרות הוסרו, הטיח הצבעוני בגוון האפרסק המקורי חודש ומעל הכניסה הנוכחית של הבניין שוחזר, בהסטה, אלמנט הכניסה המקורי שנהרס.
בניית הקומה הנוספת מבליטה את המבנה על ידי תוספת חדשה המנוגדת במסה, חומר וצורה. הקומה החמישית משיבה לפינה את ייחודה האורבני, המקורי והמודגש, ומעניקה לבניין סיומת קלה ומעודנת. הבניין כולו נתפס כיחידה אחת, כאשר החדש משתלב עם הישן, כדרכו של האדריכל המקורי לאחד ניגודי סגנון בהרמוניה אסתטית אחת.
כיום, בשל מיקומו בלב ה"סיטי" הפיננסי של תל אביב, ובסמיכות לבורסה לניירות ערך, מאיישות את משרדיו בעיקר חברות שעיסוקן בשוק ההון.
בראשית 2020 משפחת איזקסון מכרה את המלון לרשת מלונות פתאל. הרשת משקיעה 150 מיליון ₪ ברכישה ובשיפוץ ומתכוונת את המבנה שוב לבית מלון.
מיקום בתל אביב.
מלון פלטין נמצא ברחוב אחד העם 28, תל אביב-יפו.
פטל אדום
פטל אדום (שם מדעי: "Rubus idaeus") הוא מין של פטל הנפוץ באירופה ובצפון אסיה. היה ידוע ביוון העתיקה כשיח נותן פרי, ושמו הלטיני נלקח מהר אידה בטורקיה, הסמוך למקום גידולו המקורי. קיימים שיחים בעלי פרי בצבע צהוב בהיר.
מאפיינים.
הפטל האדום הוא שיח בגודל בינוני (בגובה מטר עד שלושה) רב שנתי, הצומח מחדש מדי שנתיים. הצמח מעל פני הקרקע נראה כדו-שנתי, אך מערכת שורשיו רב שנתית. בשנה הראשונה מצמיח השיח מערכת ענפים מהירה וגבוהה, ומגיע כמעט לגובהו המרבי. בשנה זו לרוב לא יצמיח השיח פרחים. בשנה השנייה השיח פורח בשלהי האביב, עם פרחים קטנים (קוטרם כסנטימטר), שכמו כלל הוורדיים בעלי חמישה עלי כותרת. הפירות מקובצים, בעלי גוון אדום או צהוב וטעם מתוק חמצמץ. כמו מרבית מיני הפטל, צורת הקיבוץ היא במעגל סביב העוקץ, כשמרכז המעגל חלול. בניגוד לאוסנה, נוטה פרי הפטל האדום להתפרק לכדוריות הבודדות עם הקטיף. כמו כן, קני הענפים של הפטל האדום אינם קוצניים, בניגוד לשאר מיני הפטל.
אזור גידול.
הפטל האדום גדל באזורים מיוערים, תחת כיסוי עלווה של עצים גבוהים ממנו אך גם בקרחות יער. השיח מגודל גם למטרות חקלאיות, והוא אב קדמון למרבית הזנים המתורבתים בחקלאות הפטל כיום.
פאואר פוינט
פאוור פוינט
אסטדי אולימפיק לואיס קומפאניס
מכבי עירוני בת ים
מכבי עירוני בת ים הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר בת ים, שבשיאה שיחקה בליגה הלאומית. משחקי הבית של הקבוצה נערכו באצטדיון העירוני בת ים שבדרום-מזרח העיר.
הקבוצה נוסדה בשנת 2004 עם איחוד מכבי והפועל בת ים, ופורקה בשנת 2014. בשנת 2018 אוחדו מחלקות הנוער שלה עם הפועל בת ים שהוקמה מחדש, ובשנת 2019 מוזגה עם בית"ר תל אביב לקבוצה מאוחדת שנקראת בית"ר תל אביב בת ים.
היסטוריה.
קבוצת מכבי בת ים הוקמה בשנת 1947, ובתחילת דרכה שיחקה נגד מספר קבוצות עבריות שפעלו באזור המרכז. בשנת 1951 החלה לשחק במסגרת מסודרת של ההתאחדות לכדורגל ושובצה בליגה ג'. בשנת 1959 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה ב', ושיחקה במחוז דרום א' במשך 12 עונות רצופות.
בסיום עונת 1970–1971 (עם המאמן צ'וצ'קו לוי) העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א' (אז הליגה השנייה), שם שרדה עונה אחת וירדה בחזרה לליגה ב' בתום עונת 1971/1972. בעונה שלאחר מכן השלימה ירידת שתי ליגות בשתי עונות וירדה לליגה ג', ובשנים שלאחר מכן התנדנדה בין שתי הליגות התחתונות.
בשנת 2004 התאחדה הקבוצה עם הפועל בת ים, ומאז היא נקראה מכבי עירוני בת ים. בעונתה הראשונה של הקבוצה העירונית המאוחדת היא העפילה לליגה א', ושיחקה שם במשך שלוש עונות. בעונת סיימה במקום הראשון והעפילה לליגה הארצית. ב-22 במאי 2009 הפעילה לליגה הלאומית, לאחר שגברה 3–0 על בני טמרה.
בסיום עונת 2011/2012 נשרה הקבוצה שוב לליגה א'. בקיץ 2014 החליטה הנהלת הקבוצה שלא להירשם לליגה, וקבוצת הבוגרים של המועדון למעשה פורקה.
מחלקת הנוער של המועדון המשיכה לפעול גם לאחר הפירוק, וב-2018 אוחדה עם מחלקות הנוער של הפועל בת ים בחסות העירייה ותחת ניהולו של שחקן העבר פליקס חלפון. הקבוצה המאוחדת נקראה מועדון ספורט בת ים, ושיחקה עונה אחת בליגה ג'.
במאי 2019 אוחדה הקבוצה העירונית המאוחדת עם בית"ר תל אביב, והקבוצה המאוחדת נקראת בית"ר תל אביב בת ים. במסגרת האיחוד יעביר המועדון לבת ים את כל פעילותו, כולל מחלקת הנוער, וקבוצת הבוגרים תעבור לשחק באצטדיון העירוני בת ים בעתיד לאחר שישודרג לדרישות הליגה הלאומית.
המאוזולאום בהאליקרנאסוס
חוות העלמות
חוות העלמות הייתה חווה חקלאית להכשרת נערות לעבודה בחקלאות על שפת ימת הכנרת, שפעלה בין השנים 1911–1916.
את רעיון הקמת חוות להכשרת פועלות חקלאיות פרסם מנחם שמואלי (ממש"י) ב-1910. בשנת 1911 שכרה החלוצה חנה מייזל מחוות כנרת שטח אדמה ליד שפת ים כנרת ובחווה הקצו לה ולשש התלמידות הראשונות שני חדרים. כעבור שנה, מספר התלמידות גדל לכ-15. מטרתה הייתה להכשיר פועלות לעבודה חקלאית אשר תוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים. בין החניכות הראשונות הייתה המשוררת רחל בלובשטיין אשר החוויות שלה מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה, וכן שרה מלכין ותחיה ליברזון. מבנה החווה הוחרם על ידי השלטון הטורקי במלחמת העולם הראשונה ולא נפתח מחדש בתום המלחמה.
הקמת החווה.
בשנת 1910 הגה ממש"י את רעיון הקמת החווה במאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית" שפורסם ב-1910:
באותה שנה החלה מייזל לפעול עבור הקמת חוות לימוד חקלאות לנערות. היא נסעה לאירופה במטרה להשיג מימון מגורמים שונים בתנועה הציונית. אוטו ורבורג, יושב ראש המחלקה הארץ ישראלית של התנועה הציונית שישב בברלין, קיבל ממנה בביקורה הצעת תקציב מסודרת לתוכנית של חווה עבור חמש עשרה נערות שתשתרע על מאה דונם, ובה לול, גן ירק ושדות. מייזל צפתה שההוצאות הראשונות יגיעו ל-22,600 פרנק, וההוצאות השוטפות לשנה יהיו 6,000 פרנק. ורבורג ראה את העניין בעין יפה וביקש מארתור רופין להכריע בנושא. בנוסף לביקור זה, השתדלה מייזל גם אצל נציגות "ארגון הנשים היהודיות לעבודה תרבותית בפלשתינה", שהסכים לתמוך בחווה. ההחלטה שהתקבלה הייתה כי הקרן הקיימת תחכיר את האדמה, וארגון הנשים יממן את הוצאות החכירה וההוצאות השוטפות. אולם למעשה, מייזל הייתה זו שקבעה את העובדות בהגיעה עם קבוצת נערותיה לכנרת באפריל 1911, והארגון אישר בדיעבד את מה שכבר יצא לפועל.
הבחירה דווקא בכנרת נבעה משיקולים שונים. ארתור רופין, שלנגד עיניו עמדו הסיבות הכלכליות, לקח בחשבון את האדמה המושקית ושפע המים בכנרת שיאפשר גידול ירקות. מלבד זאת, מצב החווה באותו זמן היה קשה ביותר, ונתלו תקוות כי חוות הפועלות שקיבלה מימון שוטף לפועלות ולמנהלת ואף שילמה דמי חכירה על הקרקע תהווה כקרש הצלה.
מייזל קיוותה שהשפעתו המחנכת של המקום תגיע גם לבנות טבריה ולנשי המושבות:
בתחילה גרו הנערות במושבה כנרת, והצטרפו לחוות כנרת בניהולו של יואל גולדה כגוף נפרד אך תלוי. לדברי רופין, יהיה זה שלב ראשון לקראת ייסוד החווה ממש, באוגוסט אותה שנה. שכרן של הבנות נע בין שלושים לחמישים פרנק לחודש, כאשר חלקו הגיע מארגון הנשים וחלקו מחוות כנרת.
על אף שהחווה התפרסמה והביקוש להתקבל אליה עלה והלך, בעיות שונות שהתעוררו הביאו את מייזל להמשיך ולחתור לניתוק החווה מחוות הפועלים, וניהולה כחווה עצמאית: