כך הפך במהרה לעזר-רב למנהיגים בולטים דוגמת חיים ויצמן, מנחם אוסישקין, ארתור רופין, טהון ועוד. כהן אף הכיר להם את מנהיגי הדתות האחרות בארץ ישראל ובעבר הירדן, ובמיוחד את האמיר עבדאללה הראשון לימים מלך ירדן והכפופים לו ועוד. בנוסף, ניסה כהן, להשיג עבור ועד הצירים את הכותל המערבי, בעזרת חאג' אמין אל-חוסייני הצעיר בטרם מינויו כמופתי, רעיון שנחסם לצערו באיבו.
חברת הכשרת היישוב נעזרה בו רבות לצורך רכישת קרקעות ברחביה מהכנסייה האורתודוקסית, ולא פחות - מאפנדים ערביים, למשל, בעמק הירדן לכל אורכו: רכישת אדמות מפעל חברת אשלג ארץ-ישראלית. נוסף על כן, עמל כהן לצורך השגת זיכיון ההפעלה לפנחס רוטנברג עבור חברת חשמל בנהריים - אשר הושג בין היתר בזכות מאמציו. כמו כן, כהן רכש עבור בנו שנשלח ללמוד חקלאות בטולוז שבצרפת, את אדמות נבי דניאל שבהרי חברון, אשר לימים הפכו ליישוב נווה דניאל. גם חכירת הקרקעות הענקית בעבר הירדן ("חצי הצהרת בלפור" בפי שליחי המוסדות הלאומיים הייתה ביוזמתו שם בשיתוף פעולה עם האמיר עבדאללה ידידו, כהן תכנן לנטוע קנים ולהקים תעשיית סוכר מקומית, אלא שהניסיון הוכשל על ידי השלטון הבריטי.
מכלול פעילות ענפה זו הייתה הרקע לניסיון הרצח שחווה בשנת 1936, על ידי שליח המופתי שכנו ואויבו, הוא ספג מספר קליעים, אך ניצל בנס. השלטון הבריטי אמנם תפס את הרוצח שברח, אך שיחררו לבסוף, בשל "חוסר ראיות", עם זאת, אויבי המופתי הערביים עצמם, שלא היו מעטים, נשבעו לשפוט את השליח-המבצע, לדבריהם "על פי חוקי המדבר".
התנהלותו הכלכלית.
בראשית המאה ה-20 הפך כהן לחייט-צמרת המוערך על ידי כל הקבוצות האתניות שבעיר, תוך שהרחיב את מתפרתו לכל בו להלבשה והנעלה, כולל יבוא, לראשונה במזרח התיכון. לשם כך, נהג כהן לנסוע 3–4 פעמים בשנה למרכזי מסחר באירופה על מנת לייבא תוצרת יוקרתית משם. תחילה סחר רק בירושלים, אך בשנת 1923 אף התרחב ליפו לרחוב בוסטרוס (עד לפרעות 1936), ולזמן קצר אף התרחב כנראה והגיע עד לראשון לציון. העיתונות הוכיחה כי כהן היה החייט שהכתיב את האופנה בכל הארץ לאורך שנים. עם הזמן החל לייצר אופנה אירופית גם במתפרתו בירושלים, בעזרת שניים מאחיו ובתו שנשלחה ללמוד כובענות בפריז, והוכר כמעסיק הוגן של הרבה חייטים וזבנים שהתפרנסו בכבוד בזכותו.
כהן היה חדשן שהקדים לזהות את כוחה של הפרסומת, והרבה להשתמש בכורזים מתהלכים שכירים, בכרזות פרסום שהדביק בפתח חנויותיו. כן נעזר במודעות בעיתונות הארצית. כתוצאה מכך, בני כל האליטות העדתיות בארץ וגם מעבר לגבולותיה נהרו לקנות אצלו, וכדרכו, הוא פיתח יחסי ידידות אישית עם לקוחותיו בני כל הדתות. עובדה זו הועילה מאוד למוסדותינו הלאומיים מאוחר יותר, בהתגייסו לטובת הציונות המעשית בארץ.
חושיו החדשניים של כהן לא הצטמצמו למסחר בלבד. הם התבטאו בהחלטותיו הנדל"ניות. בכישרון מיוחד השתתף נמרצות בפיתוחן של השכונות שמחוץ לחומות-ירושלים. בשובו בשנית מלאריסה עבר תחילה מהרובע היהודי הגדוש אל הרובע הנוצרי, למחיצת ידידים יוונים-אורתודוקסים. עם הולדת בתו השנייה (בשנת 1898) בחר לצאת אל מחוץ לחומות, לסביבות נחלת שבעה, בסמיכות לידידים אורתודוקסים כד"ר מזארקי המפורסם. לאחר מכן, עם תחילת המנדט בשנות ה-20, כבר בנה לעצמו בית מול גן אנטימוס, שהשתייך באותה התקופה ליוונים, אשר כיום ניצב באתרו בניין סנסור, בסמוך למדרחוב בן יהודה. לימים בנה כהן בית מודרני יותר (הכלל חידוש מהפכני: מעלית), בשכונת המרכז המסחרי, אשר כיום ניצב בפינת הרחובות אגרון/דוד המלך (לאחר הקמת המדינה כונה הבניין "בית המכס", ואילו כיום ניצב שם האגף המזרחי של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים. עם זאת, בשנת 1944 בנין זה הופצץ על ידי האצ"ל, כיוון שבקומות שהושכרו למסחר נמצאו אז גם משרדי שירות הריגול הבריטי; אלא שהיה זה לאחר שהבניין נמכר על ידי כהן לערבי-נוצרי.
מנהיגות קהילתית.
קשריו האישיים של כהן עם כל העדות והדתות, הפכוהו למנהיג קהילתי בקרב היהדות הספרדית בירושלים. בימי מלחמת העולם הראשונה עזר רבות לנצרכים היהודיים, וגם ליוונים האורתודוקסים, ובתוכם אנשי כנסייה ונזירים. היה זה בשלהי מלחמת העולם הראשונה כשאולצו נתיני יוון בארץ ישראל לגלות לדמשק משהוגדרו כאויבי הטורקים, בזמן כיבוש יוון על ידי בעלות הברית. בסיום המלחמה מלך יוון פיצה אותו על הוצאותיו וגם כיבד אותו בעיטורים.
בנוסף היו גם צעירים יהודיים ירושלמיים שחבו לו את חייהם, כיוון שהצליח להשיג חנינה עבורם בעקבות בחירתם לערוק מצבא טורקיה, משנתפסו ונשפטו להיתלות בשער יפו. הקונסוליות הזרות בירושלים ייחסו אמנם לעצמן את המתקת הדין, אלא שכתבי החנינה נמסרו על ידי הפקידות הטורקית דווקא לידיו של כהן ולא לאחרים.
שכר מצווה.
יצחק יהודה כהן היה שונה בהערכתו את מעשיו עבור המוסדות הלאומיים, בהשוואה לרבים מבני דורו, שתיעדו בכתב את פעילותם הציונות במו ידיהם. בעיניו הדבר היה לא ראוי, וזאת כיוון שהגדיר זאת כעזרה לזולת, גמילות חסדים ואף מתן בסתר שמלכתחילה נאסר לפרסום. הוא האמין בכל לבו ש"שכר מצווה - מצווה". לכן השביע את בניו שלא להפיץ כל מידע אודות פעילותו-הציונית. סיסמתו הייתה תמיד, לדברי יוסף אליהו שלוש: "הלא יהודים אנו ועלינו לעזור איש לרעהו, היום עזרתי לך ומחר תעזור אתה לאחר". והוא השביע את בניו שלא להזכיר זאת לעולם.
עם זאת, מי שהחליט לאחר מותו שאין צוואה זו חלה עליו כיוון שאיננו בנו - היה דווקא חתנו, יצחק רפאל מלכו. כעבור דור שלם גם נכדיו החלו לפרסם מעשיו ותרומתו. פן נוסף שיש להעיר לאותה צניעות, הוא הפן ש-S. BIRMINGHAM מצא לנכון לפתח בספרו THE GRANDEES. הספר דן בנורמות ההתנהגות של אותם היהודים יוצאי גלות ספרד, שהגיעו למרחבי אמריקה הדרומית או הצפונית, והתלקטו מאוחר יותר בעיר סיאטל. בירמינגהם מתאר את ערכי קבוצתם האליטיסטית שם, ואלו ממש זהים לערכים ששיקף כהן. תיאורים דומים נשמעו אודות משפחות "ספרדים טהורים" (ס"ט) בארץ ישראל שבטרם המנדט הבריטי, כמו משפחת וואלירו ועוד בירושלים, או משפחת מויאל ועוד בתל אביב.
משפחתו.
בנו, אלברט כהן, היה היבואן הראשון של מכוניות פיג'ו. יצחק רפאל מלכו נישא לשמחה, בתו השנייה של יצחק יהודה כהן. נכדו רפאל מלכו היה בנקאי ומנהל. נכד נוסף שלו הוא רפי מהודר, נמנה עם מפתחי הטפטפות שכיום בבעלות נטפים. נינו יצחק מלכו הוא עורך דין.
הקבלת פני רבו ברגל
הקבלת פני רבו היא מצווה לעלות ולבקר את רבו בשבתות בחגים ובימים טובים. יש שכתבו שמצווה זו אינו נוהגת בזמן שבית המקדש חרב.
מקור.
בתלמוד למדו מצווה זו מדבריו של בעלה של האישה השונמית כאשר שמה פניה ללכת אל אלישע, באחד מימי החול, לאחר שבנה שנולד לה בזכות ברכת אלישע מת,
לאור העובדה שהחיוב נלמד מפסוק בספרי הנביאים, לכאורה התוקף שלו הוא מדברי קבלה, וכך כתב רבי יעקב יהושע פלק. אולם, לדעת החתם סופר תוקף המצווה (לגברים) הוא מדאורייתא, והוא לומד זאת מהפסוק העוסק בעלייה לרגל: – "את" לרבות תלמידי חכמים.
טעם.
מלשן הרמב"ן משמע שטעם המצווה הוא מדיני תלמוד תורה, שכתב שם שיש לילך לרב על מנת 'ללכת אל החכמים ואל הנביאים לשמוע דברי השם'.
אמנם מלשון הרמב"ם ועוד משמע שהחיוב הוא מטעם לחלוק כבוד לרבו על ידי שעולה לבקרו.
באחרונים כתבו כמה חילוקי דינים בין שיטות אלו, כגון האם מכלל החיוב אף ללמוד מהרב, או שהחיוב הוא רק לעלות ולבקר.
פרטי ההלכות.
כתב במגן אברהם שאף אישה חייבת במצווה זו.
החיוב להקביל את פני רבו, הוא בשבת בראשי חודש ויום טוב וכן ברגלים.אמנם כתב במגן אברהם שגם בימי החול מקיים מצווה, אף שאינה חובה.
לדעת רבי יחזקאל לנדא (ה'נודע ביהודה') הטעם שהחיוב הוא דווקא בזמנים אלו הוא שבימים שיש בהם קרבן מוסף יש בהם גם תוספת קדושה, וגם על הרב נוסף אז שפע להשפיע על תלמידו.
בספר שבט סופר כתב שהחיוב אינו דווקא לרבו שמלמדו תורה, וניתן להקביל אף את גדול הדור.
בשם מהרי"ד מבעלזא הובא לבאר הטעם שמצווה זו לא נזכרה להלכה, מאחר שאין לגור בקרבה לרבו, ובמקרה שאינו יכול לחזור באותו היום לביתו מבואר בתלמוד שפטור ממצוה זו.
חשיבות.
מצוות 'הקבלת פני רבו', נזכרת פעמים אחדות בתלמוד ובהלכה כדוגמה למצווה שדוחה איסורים שונים. למשל, הותר לעבור אל רבו ביום הכיפורים בתוך מים, ואף התירו לעבור בהם בחזרה לביתו, מפני שאם לא נתיר לו לחזור ימנע מללכת.
כמו כן נאמר בתלמוד ש'ההולך להקביל פני רבו בחג הסוכות פטור ממצוות סוכה', מאחר שהעוסק במצווה פטור מן המצווה.
הריטב"א כתב שזמן הקבלת פני רבו תלוי בקרבה למקום הרב:
כיום.
לדעת הנודע ביהודה בזמן הזה שאין בית המקדש קיים מצווה זו אינה נוהגת. טעמו הוא, שאין מצוות עליית לרגל נוהגת בזמן הזה, וכדי שלא יהיה כבוד רבו מרובה מכבוד שמים, אין חיוב לעלות ולראות את פני רבו.
אמנם כתב בסיום דבריו:
אמנם לדעת אחרונים אחרים אף בזמן הזה ישנה מצווה זו של הקבלת פני רבו. בספר מנחת אליהו מסיק דאף אם אין חיוב בזמן הזה, מכל מקום וודאי יש בדבר מצווה קיומית, והמקביל פני רבו נחשב כעוסק במצווה. לדעת רבי יהונתן אייבשיץ בזמן בית המקדש החיוב היה להקביל בשבת וראש חודש, ובזמן הזה שאין חיוב לעלות לרגל לירושלים חייב להקביל פני רבו.
בספר 'אורחות רבינו' כתב בשם הסטייפלר שמצוות הקבלת פני רבו נהגה רק בזמן שלמדו בעל פה, אבל בזמן הזה שלומדים מספרים אין דין של "רב מובהק" ולכך אין חיוב הקבלת פני רבו.
מדי שנה קודם חג הסוכות וחג הפסח ישנם פרסומים שונים על מעמדי קיום מצוות 'הקבלת פני רבו'. כך למשל מתקיים טקס הקבלת פני הרבנים הראשיים לישראל, וכן אצל רבני ערים, ראשי ישיבות, אדמו"רים ועוד.
הנסים של ישו