מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה הוא מכון שנוסד בשנת 1926 לצורכי מחקר בבקטריופאג'ים, המשמשים כנגיפים התוקפים את החיידקים, ולניצול הפוטנציאל הרפואי הטמון בהם (Phage therapy). המכון מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של בקטריופאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בבקטריופאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח בקטריופאג' רב עוצמה למלחמה במחלת הדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון עדיין ממוקם בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה.
היסטוריה.
המכון נוסד בשנת 1926 בטביליסי כמעבדה מיקרוביולוגית. מייסדה, פרופ' גיאורגי אליאבה, לא היה מודע לקיום בקטריופאג'ים עד לשנת 1926. באותה שנה הוא פגש, במכון פסטר שבפריז, את פליקס ד'ארל (Felix d'Herelle), ביולוג קנדי ממוצא צרפתי, שהיה הראשון שהציע להשתמש בבקטריופאג'ים כטיפול נגד חיידקים, והתיידד עמו. בפגישה זו התרשם אליאבה מאוד מהאפשרויות הגלומות במחקר אודות בקטריופאג'ים ובאופן השפעתן על הטיפול במחלות הנגרמות על ידי חיידקים.
ד'ארל עצמו ביקר בטביליסי פעמיים בשנים 1934-1935. ד'ארל נענה להזמנה של סטלין, בשנת 1934, לבקר במעבדה של אליאבה שהוקמה מספר שנים קודם לכן. ביקוריו של ד'ארל בטביליסי, שהייתה תחת השלטון הסובייטי, גרמו לו להתאהב בקומוניזם, והוא הסכים לחלק את זמנו לשנה בין טביליסי לעבודתו הרגילה. הוא אף הקדיש לסטלין את אחד מספריו, "הבקטריופאג' ותופעת ההחלמה" ("The Bacteriophage and the Phenomenon of Recovery"), שפורסם בשנת 1935 בטביליסי.
עם התמשכות עבודתו החל ד'ארל לתכנן מגורי קבע בטביליסי והחל בבניית קוטג' בשטח המכון. מבנה המגורים שימש מאוחר יותר כמפקדת הק.ג.ב. בגאורגיה.
למרות הידידות בין שני המדענים, שיתוף הפעולה ביניהם היה לוקה בחסר. בערך בתקופה בה החל ד'ארל לבנות את בית מגוריו בשטח המכון, התאהב אליאבה באותה אישה שראש הנ.ק.ו.ד. בגאורגיה, לברנטי בריה, היה מאוהב בה גם כן. גורלו של אליאבה נקבע. הוא הוצא להורג והוקע כאויב העם. ד'ארל עצמו נאלץ להימלט מטביליסי ויש אומרים כי מעולם לא חזר מאז. על פי גרסה אחרת שהה ד'ארל בפריז בתקופת הוצאתו של אליאבה להורג והחליט לא לחזור לטביליסי. כמו כן, ספרו של ד'ארל נאסר להפצה.
למרות ההתפתחויות לא שינה המכון את ייעודו ועיסוקו, והמשיך את עבודת המחקר על הפאג'ים. בשנת 1938 אוחדו המכון למחקר הבקטריופאג' והמכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה, שנוסד בנפרד בשנת 1936, ונוסד המכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה ובקטריופאג'. המכון המשיך לפעול עד לשנת 1951. בשנה זו בוטל רישיונו של המכון בידי קומיסר העם של הבריאות הגאורגית. לאחר 1951 הוכפף המכון להתאגדות משרד הבריאות ושמו שונה ל-המכון לתרכיבי חיסונים ונסיובים.
המחקר והעבודה על הפאג'ים נמשכה בתקופת המלחמה הקרה מבלי שהמערב היה מודע לה. תרמה לכך העובדה שכל המחקר נכתב בשפה הגאורגית. כמו כן השיטה לא נבדקה באופן עקבי, הניסויים נעשו על בני אדם ולא היו קבילים במערב. הניסוי הקרוב ביותר לסטנדרטים מערביים בוצע בפולין של שנות ה-80 ותוצאותיו הראו מובהקות סטטיסטית גבוהה.
גם המכון בטביליסי ספג משברים שהביאו אותו לירידת פעילותו. מלחמת האזרחים בגאורגיה בתחילת שנות ה-90, ומשבר החשמל שנגרם בעטיה גרם לכך שהמוסד עבר לתאורה בנרות. מחצית מספריית הפאג'ים שנמצאה במקררי המוסד, אבדה עקב כך. המימון הסובייטי הופסק ומחיר האמפולה האמיר והפך אותו ללא מסחרי.
מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים מיקרוביולוגיה ווירולוגיה
סטטיסטיקה של מספרים קטנים
ואחת א-סלאם
פורטולאנו
פורטולאנו (מלטינית "מדריך נמל"), הם טקסטים ותרשימים שתיארו פריסה של נמלים בחלקים נרחבים ממשטח כדור הארץ. היוו לדעת היסטוריוני הקרטוגרפיה את "המפות הראשונות".
בראשית המאה הארבע עשרה, תקופה בה רוב הימאים לא ידעו קרוא וכתוב, הידע על מתווה הימים, הנמלים, הסכנות שארבו בדרך ותנאי הפלגה כאלו ואחרים הועבר באופן מסורתי על ידי הספנים בין אלו לאלו בעל פה. אולם, החל מראשית אותה המאה עדים אנו למפות של הים התיכון, המוסרות פרטים מהסוג המצוי ברישומים עתיקים.
במדריכים העתיקים הללו גוללו הספנים של אותה העת את ידיעותיהם מניסיונם אודות אותם מתווי ימים, סכנות, תנאי הפלגה וכיוצא באלו. בעוד שמדריכים עתיקים אלו היו טקסטים פיגורטיביים, המדריכים החדשים היו המפות.
הפורטולאנוס, שכונו גם "מדריכים שימושיים", היו ניידים ואיפשרו שינויים תוך כדי התנסות בהפלגות ובאותם מסעות.
אלאדין ומלך הגנבים
אלאדין ומלך הגנבים (באנגלית: Aladdin and the King of Thieves) הוא הסרט השלישי בסדרת סרטי אלאדין של חברת וולט דיסני. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1996 ומבוסס באופן כללי ורופף על הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים", הלקוח מ"סיפורי אלף לילה ולילה". את הסרט ביים טאד סטונס.
תקציר העלילה.
הסרט נפתח כשרואים איש וגמלים מתגנבים לעיר אגרבה, בה עומדת להיערך חתונתם של אלאדין ויסמין. המתגנבים הורסים את החתונה, אך לא מצליחים לגנוב את החפץ שלשמו באו - שרביטה של האוראקל.
אלאדין מפעיל את השרביט ומגלה שאלת האור (רוח לבנה בדמות אישה) יוצאת מן היהלום שלו, הרוח עונה כל פעם על שאלה אחת בלבד.
אלאדין לא שואל אבל האלה אומרת לו שאביו חי. אלאדין מחליט לשאול איפה אביו קאסים ויוצא יחד עם יאגו, אבו והמרבד המעופף אחרי 40 הגנבים. במאורה של 40 הגנבים מגלה אלאדין שאביו הוא מלך הגנבים. לאחר מכן הם נתפסים והוא ואויבו המושבע של אביו, סאלוק, מנהלים קרב הישרדות בו הם נלחמים על חייהם. אלאדין מפיל (בטעות) את סאלוק מההר ומנצח בקרב. הוא, יאגו, אבו והמרבד מצטרפים ל-40 הגנבים.
בלילה קאסים מספר לאלדין מה היו הסיבות בגללן נעלם וכן על אודות ידו של מידאס - יד שהופכת כל דבר שנוגע בה לזהב. אלאדין מציע לאביו לבוא לאגרבה, במקביל, יאגו (שרוצה את היד) מספר לקאסים על שרביטה של האוראקל ועל סיכוייהם להגיע אל היד בעזרתה.
הם שבים יחד לאגרבה, שם מראה להם ג'יני את האבטחה החדשה שאמורה למנוע את כניסתם של 40 הגנבים. בינתיים באגרבה מתברר שסאלוק חי והוא מסגיר את 40 הגנבים לראזול (השומר הבכיר). כשמתברר לו שקאסים לא בין ה-40 הוא וראזול רוקחים תוכנית לתפיסת קאסים.
אלאדין מציג את אביו בפני הסולטאן. בלילה מתגנבים יאגו וקאסים למרתף הזהב כדי לגנוב את השרביט של האוראקל, אך השומרים תופסים אותם ומספרים לסולטאן. הסולטאן מעניש את יאגו וקאסים במאסר תמידי בצינוק.
בינתיים משיג סאלוק את נאמנותם של 7 הגנבים שעוד לא הוצאו להורג.
אלאדין מתחפש לאביו בתחפושת מלך הגנבים ומצליח לשחרר אותו, לאחר מכן הוא מתחמק מראזול ועוזר לאביו וליאגו לברוח מאגרבה. בסוף הוא עצמו נשאר להתמודד עם מעשיו. מכיוון שמעשיו של אלאדין היו מתוך אהבה הסולטאן מוותר לו.
כאשר מגיעים יאגו וקאסים למערת הגנבים הגנבים כולאים אותם, יאגו מצליח לברוח והוא מזהיר את אלאדין. יחד כולם הולכים להציל את קאסים שכלוא על ספינה בדרך לאי בו נמצאת ידו של מידאס.
על האי מצליחים יסמין, המרבד, אבו, יאגו וג'יני לגבור על שבעת הגנבים ואלאדין גובר על סאלוק. הוא ואביו רצים לקחת את היד של מידאס. לאחר שהם משיגים אותה סאלוק מתגנב לשם ומאיים להרוג את אלאדין אם קאסים לא יתן לו את היד. קאסים זורק את היד וסלוק תופס בצד הלא נכון, הוא הופך לזהב ושוקע במים. קאסים מבין שהיד גרמה לו רק צרות והוא נפטר ממנה.
הסרט נגמר כאשר אלאדין ויסמין מתחתנים, יאגו וקאסים הופכים לצמד ועוזבים את אגראבה ושבעת הגנבים שוקעים בים לאחר שידו של מידאס נפלה בספינתם והפכה את הכול לזהב.
מדבבים.
שמם של שאר השודדים מופיע רק בקרדיטים בעברית.
ויה ונטו
ויה ונטו (באיטלקית: Via Veneto), או בשמה המלא ויה ויטוריו ונטו (Via Vittorio Veneto), היא אחד הרחובות הראשיים והמפורסמים ברומא, בירת איטליה.
הרחוב ידוע בחנויות היוקרתיות הרבות המצויות בו וכן באזכורו בסרט של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה" אשר מתאר את הרחוב והסביבה הסמוכה לו. סרטו של פליני פרסם את הרחוב והביא לו פופולריות רבה שבעקבותיה מוקמו בו בתי קפה וחנויות יוקרתיות בשנות ה-60 וה-70. בשנות ה-80 הייתה ירידה בפופולריות של הרחוב, אולם בשנות ה-90 נפתחו בו חנויות אופנה יוקרתיות חדשות, ובראשית המאה ה-21 הרחוב נחשב לאחד הרחובות היוקרתיים ברומא.
הרחוב מקשר בין גני וילה בורגזה ושערי חומת אורליאנוס בחלקו הצפוני לפיאצה ברבריני בחלקו הדרומי. ברחוב ממוקמת הכנסייה הפוצ'ינית של לידת הבתולים הידועה בקטקומבות שלה.
ויה קונדוטי
ויה קונדוטי (באיטלקית: Via Condotti), או בשמו הרשמי ויה דיי קונדוטי (Via dei Condotti) הוא אחד הרחובות הידועים בעיר רומא, בירת איטליה.
הרחוב עבר בתוואי הרחוב הנוכחי כבר בתקופת האימפריה הרומית - הרחוב קישר בין ויה פלאמיניה הקדומה לעבר הטיבר ומעברה השני של הדרך, לגבעת פינקיו.
כיום מקשרת הדרך בין המדרגות הספרדיות לויה דל קורסו. הרחוב נקרא על שם התעלות שהביאו מים למרחצאות אגריפה שנבנו על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה.
הרחוב, הנמצא ברובע קמפו מרציו, ידוע בחנויות האופנה היוקרתיות המצויות בו, וכן במיקומו של קפה גרקו - בית הקפה העתיק ביותר ברומא, שנוסד ברחוב בשנת 1760. חנויות אופנה היוקרתית ממוקמות ברחוב למעלה ממאה שנים, מאז הקמת החנות של בית האופנה בולגארי ברחוב בשנת 1905. בתי אופנה נוספים להם חנויות ברחוב הם ולנטינו גאראווני, הרמס, ג'ורג'יו ארמני, קרטייה ופראגאמו, ולמעצבת האופנה לאורה ביאג'וטי משרדים ברחוב.