ארנסט אינגמר ברגמן (בשוודית: Ernst Ingmar Bergman, ; 14 ביולי 1918 – 30 ביולי 2007) היה במאי קולנוע, במאי תיאטרון ותסריטאי שוודי.
חייו.
ברגמן נולד באופסלה שבשוודיה ב-14 ביולי 1918. אביו היה כומר לותרני ואינגמר גדל כשהוא מוקף בדימויי דת נוצריים. הוא החל בלימודי תולדות הספרות באוניברסיטת סטוקהולם, אולם לא סיים את לימודיו. הוא התעניין בתיאטרון ומאוחר יותר גם בקולנוע.
בסוף שנות השלושים החל לביים הצגות חובבים. במהלך שנות הארבעים החל לעבוד כתסריטאי בחברת הסרטים השוודית ובשנת 1946 קיבל הזדמנות לביים את סרטו הראשון, "משבר" (Crisis) החל מנקודה זו, עבד בקצב מהיר על מספר סרטים והצגות בשנה. אולם בשנים הראשונות כמעט כל סרטיו נכשלו כלכלית, גם אם הביקורת השוודית העריכה חלק מהם. רוב סרטיו בשנות הארבעים ושנות החמישים המוקדמות הוקרנו מחוץ לשוודיה בפסטיבלי קולנוע, אבל לא זכו לתשומת לב מיוחדת או להפצה מסחרית. ברגמן תוך חשש כי לא ימצא בעתיד מימון לעשיית יצירות נוספות בקולנוע או בתיאטרון,
הפריצה הבינלאומית שלו התרחשה בשנת 1955, עם הקרנת סרטו "חיוכי ליל קיץ" (Sommarnattens leende) בפסטיבל קאן. הסרט, קומדיה רומנטית על חילופי זוגות עם רמזים לשיקספיר ולתיאטרון הצרפתי של המאה-17, הפך לאחד מן הסרטים המדוברים של הפסטיבל, זכה בו בפרס מיוחד והפך ללהיט בינלאומי. הצלחת הסרט איפשרה לברגמן לקבל מימון לסרטים תוך קבלת חופש אמנותי. הסרטים שלו הפכו לאישיים יותר וקודרים יותר, כאשר מנקודה זו מעמדו בשוודיה ובעיקר בעולם הוא של אמן גדול וחשוב.
במהלך שנות הששים מונה ברגמן למנהל אמנותי של התיאטרון השוודי, העמדה הבכירה ביותר בעולם התיאטרון במדינה. באותה תקופה עבד בחורף על הצגות תיאטרון ובקיץ צילם סרטים, כאשר אתר הצילומים הקבוע שלו הפך להיות האי פורה, בו גם קבע את ביתו.
ב־1970 קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג למפעל חיים בטקס האוסקר. בנוסף, זכה ברגמן בשלושה פרסי אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, כמו גם לכמה מועמדויות לאוסקר על תסריט ובימוי, אולם הוא מעולם לא הגיע לטקס על מנת לקבל את הפרס.
בשנת 1976 נעצר ברגמן בחשד להעלמות מס. הוא לקה בהתמוטטות עצבים ובעקבות זאת עזב את שוודיה ועבר לחיות במינכן בגרמניה, בה המשיך לעבוד בתיאטרון ובקולנוע.
ב־1982 חזר ברגמן לעבוד במולדתו וביים את הסרט "פאני ואלכסנדר", סרט אותו החשיב כאישי ביותר וכמפואר ביותר בקריירה שלו. הוא ביקש לראות בסרט סיכום של יצירתו הקולנועית והכריז שזה יהיה סרטו האחרון, ולאחריו יתרכז יותר בעבודתו בתיאטרון. מאז ביים כמה סרטי טלוויזיה, וכתב מספר תסריטים, והמשיך לעבוד בתיאטרון עד ימיו האחרונים.
ברגמן נפטר ב-30 ביולי 2007 בביתו באי פוֹרֶה (Fårö), בדרום מזרח שוודיה, בגיל 89.
ברגמן נישא חמש פעמים, ובנוסף קיים קשרים רומנטיים עם השחקניות הרייט אנדרסון, ביבי אנדרסון וליב אולמן. הוא היה אב לתשעה ילדים.
יצירתו.
ברגמן ביים יותר מ־40 סרטי טלוויזיה וקולנוע, ומספר רב מאוד של מחזות בשוודיה ומחוצה לה. סרטיו עוסקים לרוב בשאלות קיומיות על מוסר, בדידות ואמונה. הם לרוב מאוד ישירים ולא מסוגננים יתר על המידה. ברגמן הצליח להשתמש במדיום הקולנועי, התעשייתי, ככלי הבעה מאוד אישי, שיכול לעסוק גם בבעיות קיומיות ופסיכולוגיות וגם באירועים מוחשיים של חיי היומיום. רבים מסרטיו התבססו על מעט מאוד דמויות או אירועים, כאשר רבים מסרטיו הציגו התרחשות במהלך יממה אחת בלבד.
כבמאי העדיף ברגמן גישה אינטואיטיבית על פני גישה אינטלקטואלית, ונקט בגישה לא אגרסיבית כלפי שחקניו. הוא חש כי יש לו אחריות גדולה כלפי שחקניו, אותם ראה כשותפים לעשייה הנתונים במצב פסיכולוגי עדין. הוא טען כי במאי צריך להיות כן ותומך בשחקנים, כדי שיוכלו להפיק את עבודתם הטובה ביותר. במהלך השנים נתן ברגמן לשחקניו יותר חופש באלתור הטקסטים. בסרטיו האחרונים כתב את הרעיונות העומדים מאחורי הדיאלוגים, ונתן לשחקנים לאלתר אותם בעצמם, תוך שהוא מקפיד לשמור שהשיחה תתפתח בכיוון אליו התכוון.
בסרטיו של ברגמן השתתפו כמה שחקנים "קבועים" בהם מקס פון סידוב, ביבי אנדרסון, הארייט אנדרסון, גונר ביורנסטראד, ארלנד יוספסון, אינגריד תולין וליב אולמן הנורווגית. ברגמן כתב בדרך כלל את התסריטים לסרטיו בעצמו, אחרי שחשב עליהם במשך חודשים ואפילו שנים. רק אז ניגש למלאכת הכתיבה עצמה (שנחשבת בעיניו כמלאכה מייגעת). כמה מסרטיו המוקדמים יותר מבוססים על מחזות או כתובים בשיתוף עם תסריטאים אחרים. ברגמן אף כתב כמה נובלות ואוטוביוגרפיות.
ברגמן טען כי הושפע בין היתר ממחזותיו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג ומהגותו הפילוסופית-פסיכולוגית של איינו קאילה .
מטאל (מוזיקה)
קרוהן
וילקי קולינס
ויליאם (וילקי) קולינס (באנגלית: Wilkie Collins; 8 בינואר 1824 - 23 בספטמבר 1889) היה סופר בריטי פופולרי, הנחשב לראשון סופרי המסתורין. חיבר 27 רומנים, יותר מ-50 סיפורים קצרים, לפחות 15 מחזות ויותר מ-100 חיבורים לא-בדיוניים.
ביוגרפיה.
קולינס נולד בלונדון. אביו ויליאם קולינס היה צייר נוף, אך ככל הנראה שאיפותיו היו כי בנו יפתח קריירה מחוץ לתחום האמנות. וילקי החל לעסוק במסחר בתה, אך לא הוכיח כישורים בתחום המסחר. לאחר מכן למד משפטים, והוסמך לעריכת דין ב-1851, אך לא הצליח גם בתחום זה. רק כאשר פנה לכתיבה נראה כי מצא את יעודו האמיתי.
יצירתו הראשונה שפורסמה נכתבה לזכר אביו, שנפטר ב-1847. "זכרונות חייו של ויליאם קולינס, אסקווייר" פורסם ב-1848. הרומן הראשון שפרסם (ב-1850) היה "אנטונינה", רומן היסטורי. ובכל זאת, רק בספרו "בזיל" שפורסם ב-1852, מצא קולינס את כר-הפעולה האמיתי שלו: הרומן המודרני. עיקר כוחו היה בבניית עלילה מתוחכמת, הלוכדת את תשומת-לבו של הקורא ומעוררת את סקרנותו עד תום הספר. בספרו "הרוזן פוסקו והמפוחית" ("Count Fosco and the Concertina") גם הוסיף קולינס דמות ייחודית לספרות הבדיונית הבריטית.
בעקבות פגישה שסידר חבר משותף, הצייר אוגוסטוס אג, פרסם קולינס באפריל 1852 יצירה ראשונה בעיתונו השבועי של צ'ארלס דיקנס, "All the Year Round". הייתה זו תחילתה של מערכת יחסים מקצועית שהייתה עתידה להימשך כמעט עשרים שנה (עד מותו של דיקנס ב-1870), ואשר הפכה את שניהם לסופרים טובים יותר בזכות היכרותם. קולינס גם ערך מאוחר יותר את השבועון.
קולינס היה פופולרי מאוד בתקופתו, וכתב 25 רומנים, יותר מ-50 סיפורים קצרים, 15 מחזות, ויותר מ-100 יצירות נוספות, שאינן בתחום הספרות הבדיונית. יצירותיו המצליחות ביותר היו "האשה בלבן" ("The Woman in White"), "ללא שם" ("No Name"), "ארמדייל" ("Armadale") ו-"אבן הירח" ("The Moonstone"). הוא היה מראשוני הכותבים של ספרות המסתורין, וקמו לו חקיינים רבים במרוצת השנים. לדוגמה, ניתן לזהות את הרעיון הבסיסי של "אבן הירח" - תכשיט מקולל שנגנב מעינו של פסל - בסרטים וספרים רבים בני זמננו. קולינס גם שיתף פעולה עם דיקנס ב-"אין מעבר" ("No Thoroughfare"). קולינס היה מפורסם יותר מדיקנס בימי חייו, אך לאחר מותו כוכבו דעך, בעוד שדיקנס זכה לתהילה. לאחרונה, מוקדשת תשומת לב רבה יותר ליצירותיו על ידי מבקרי ספרות כמו גם על ידי הקהל.
קולינס שילב אלמנטים ביוגרפיים רבים ביצירותיו. כך למשל הרומן "ללא שם" עוסק בין היתר בזוגיות ללא נישואין, נושא שהיה בגדר טאבו בחברה הוויקטוריאנית אך מוכר היטב לקולינס (קולינס חי עם אישה שלה לא היה נשוי במשך שנים והיא אף ילדה לו ילדים). אלמנטים ביוגרפיים נוספים שזורים ב"אישה בלבן": וולטר הרטרייט, הגיבור הראשי ביצירה, הוא צייר, בדומה לקולינס בצעירותו. גרעין הסיפור - מפגש עם אישה מסתורית לבושה לבן - מבוסס על מפגש אמיתי בין קולינס לעלמה במצוקה שהתרחש בלונדון. קולינס, כיאה לג'נטלמן ויקטוריאני, נמנע מלנדב פרטים נוספים על המקרה אך אין ספק שהוא הותיר בו רושם עז והיווה מקור ההשראה לכתיבת הרומן המפורסם ביותר שלו.
עם השנים איכות הכתיבה של קולינס הידרדרה במקביל להידרדרות במצבו הבריאותו. השיגדון (gout) שממנו סבל ייסר אותו מאוד והביא להתמכרותו של קולינס לאופיום. כתוצאה מכך, קולינס התקשה להמשיך ולכתוב, ואת הרומן "ללא שם" הוא סיים במאמצים רבים.
קולינס הוקסם מאומנות הבמה. הוא ודיקנס הקימו תיאטרון שבו העלו מספר מחזות פרי עטם. קולינס ניסה לא אחת לכתוב יצירות דו-תכליתיות שיוכלו לשמש הן כרומאנים עצמאיים והן כמחזות. עם זאת, מרבית ספריו לא הומחזו. התיאטרון ומוטיב המשחק משולבים ברומן "ללא שם". "האישה בלבן" הוא בין הרומאנים הבודדים של קולינס שהומחזו עוד בימי חייו. הוא הועלה כהצגה בניו יורק ב-1870. ב-2004 הועלתה בלונדון גרסה מודרנית של המחזמר "האישה בלבן" בהפקת אנדרו לויד ובר. המחזמר הוצג במשך 19 חודשים רצופים והוצג בברודוויי לזמן קצר. הצלחת המחזמר הביאה להתעניינות מחודשת בקולינס. מהדורות חדשות ומבוארות של ספריו וכן ביוגרפיות חדשות שלו הוצאו לאור. תרגום עברי נוסף של "האשה בלבן" ראה אור ב-2007.
תרומתו של קולינס לספרות הוויקטוריאנית ניכרת במספר תחומים. כך למשל הוא עשה שימוש בטכניקות כתיבה חדשניות לזמנו כגון ציטוט ממסמכים רשמיים ודוחות רפואיים.
וילקי קולינס מת בלונדון ב-1889, ונקבר בבית הקברות Kensal Green.
שיוויון (מתמטיקה)
שיוויון
אי שיוויון
דניאל דפו
דניאל דֶפוֹ (באנגלית: Daniel Defoe; 13 בספטמבר 1660 - 24 באפריל 1731) היה סופר ועיתונאי אנגלי. הוא נחשב, יחד עם סמואל ריצ'רדסון, לאבי הרומן האנגלי. "רובינזון קרוזו" הוא ספרו הידוע ביותר.
ביוגרפיה.