בסוף 1989 הכריז על יוזמת "מדינת יהודה", בעקבות הכרזת הארגון לשחרור פלסטין על הקמת "מדינה פלסטינית" ב-15 בנובמבר 1988. כרבע מהמדינות החברות באו"ם הכירו מיד ב"מדינה הפלסטינית", ובן חורין ופעילים נוספים חששו שהלחץ הבינלאומי יוביל את ישראל לסגת מיהודה ושומרון. לכן ביקשו להניח את היסודות עבור מדינה יהודית עצמאית, אם הדבר יצא לפועל, בשטח שתפנה מדינת ישראל. כינוס ראשון של הפעילים נערך בקריית ארבע ב-26 בדצמבר 1988. ב-18 בינואר 1989 כמה מאות פעילים ערכו כנס במלון פלאזה שרתון בירושלים, במה שהם כינו "הקונגרס הראשון", והודיעו על כוונתם להקים את "מדינת יהודה". ביולי 1989 עצרה המשטרה שמונה מפעילי "מדינת יהודה" והם נחקרו על המרדה והתאגדות אסורה. לאחר יומיים שוחררו כל העצורים למעט בן חורין, שהוחזק במעצר במשך מספר ימים.
במהלך חול המועד סוכות (1989) נערך כינוס אותו הוביל בן-חורין כ"נשיא מדינת יהודה". בן־חורין נחקר במשטרה על הדברים שאמר בכינוס נגד ערבים: "ממשלת ישראל לא רוצה, לא. מסוגלת ולא יכולה לגרש יהודים מיש״ע. הגיע הזמן שהיהודים יתפכחו ויבינו שהבעיה היא ערבים ולא יהודים. אנחנו, במדינה החדשה, לא נהיה כבולים לבג״ץ ונוכל לגרש ערבים בחופשיות", משום שהדברים נחשבו להסתה לגזענות.
בינואר 1990 הועמד מיכאל בן חורין למשפט בחשד להצתת בית דפוס.
בקיץ 2004, לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, מיכאל בן חורין ניסה לחדש את רעיון "מדינת יהודה". בנוסף היה בין יוזמי טקס פולסא דנורא, שלדברי משתתפיו נועד להביא למותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
לאחר טבח מערת המכפלה הושם במעצר מנהלי למשך חצי שנה.
ב-1995 ערך והוציא לאור את הספר ברוך הגבר ובעקבות כך הורשע בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות. בנוסף היה בין מארגני "הילולה" על קברו של ברוך גולדשטיין, שהתקיימה במשך מספר שנים.
פרסם גם מאמרים בעלון שבת "דרכה של תורה" המזוהה עם רעיונות תנועת כ"ך.
חיים אישיים.
מתגורר היום במושב נוב שברמת הגולן. הוא למד אווירונאוטיקה בטכניון ונשוי לאראלה רפפורט, בתו של גבריאל רפפורט ("גברוש"), שחזרה בתשובה. לבני הזוג 12 ילדים.
רבי יהודה בן בתירא
רבי יהודה בן בתירא (לעיתים נכתב 'בתירה') (לדעת ר' שלמה אלגאזי בספרו הליכות אלי סימן קפ"ז הוא מי שמכונה "בן בתירא" סתם) היה תנא מסוף תקופת בית שני וכנראה מבני בניהם של בני בתירא שוויתרו על הנשיאות לטובת הלל הזקן. מעט מאוד ידוע לנו עליו, מגוריו היו בעיר נציבין שבבבל, וכנראה שהוא חי עד לזקנה מופלגת.
סיפור העלייה לרגל.
מסופר בתלמוד שפעם בא אל רבי יהודה בן בתירא גוי שהיה גר בנציבין וצחק באמרו כי למרות שאסור לגוי לאכול מקרבן הפסח אני עליתי לירושלים כיהודי, שחטתי קרבן ואף נתנו לי לאכול ממנו! רבי יהודה בן בתירא שלא עלה בעצמו לרגל, מאחר שתושב חו"ל פטור מעלייה לרגל כמו שכותב תוספות מסכת פסחים ג: התחכם אליו ושאלו "וכי נתנו לך לאכול מהאליה שהיא החלק המשובח ביותר?"
ענה הגוי כי אמנם הפעם לא נתנו לו מהאליה, אך בפעם הבאה שיעלה לירושלים ידרוש לקבל חלק משובח זה. ואכן כשעלה לירושלים בשנה הבאה ביקש הגוי לקבל את האליה של הכבש כמו שאמר רבי יהודה בן בתירא, תמהו הכהנים בבית המקדש שהלא הלכה ידועה היא כי אין האליה נאכלת כלל אלא מוקרבת שלמה. בדקו אחריו הכהנים, מצאו שהוא גוי והרגוהו. שלחו לו לרבי יהודה בן בתירא "שלום לך רבי יהודה בן בתירא. שאתה בנציבין ומצודתך פרוסה בירושלים." ()
אחד מהדברים שניתן ללמוד מסיפור זה הוא שבשלהי הבית השני היו גם בין החכמים מי שלא עלה לרגל לירושלים לקרבן פסח.
תורתו.
כיסוד גדול בתורתו שימש הקל וחומר. הוא סבר מדין קל וחומר, שאדם שנשבע לקיים מצווה ולא קיים חייב (בניגוד לדעת שאר החכמים). את פסקו נימק "ומה אם הרשות שאינו מושבע עליה מהר סיני הרי הוא חייב עליה מצווה שמושבע עליה מהר סיני אינו דין שיהא חייב עליה?". עוד מסופר על חליפת מכתבים בינו לבין התנא יוחנן בן בג בג שבו הוא מחזיר לו תשובה "מוחזקני בך שאתה בקי בחדרי תורה, לדרוש בקל וחומר אי אתה יודע?!"
במשנה במסכת מקוואות מובאת עדות שלו על "שוקת יהוא".
חשיבות התורה וישראל.
הוא פסק כי "דברי תורה אינם מקבלין טומאה". הלכה זו בשמו, ביטלה את הצורך בטבילה עבור בעל קרי.
בניגוד לרבי עקיבא הסבור כי בני קורח אין להם חלק לעולם הבא," שנאמר - בעולם הזה, - לעולם הבא" אומר רבי יהודה בן בתירא אומר: "הרי הן כאבידה המתבקשת שנאמר: 'תעיתי כשה אובד בַּקש עבדך כי מצותיך לא שכחתי.
הוא התנגד לפרסום חטאים שכוסו במקרא וסבר שמי שעושה כן עתיד ליתן את הדין.
יחסו לעבודה זרה ואביזריה.
לעומת זאת, הוא החמיר מאוד בהלכות טומאת עבודה זרה. הוא אמר: "מנין לתקרובת עבודת כוכבים שמטמאה באהל שנאמר מה מת מטמא באהל אף תקרובת עבודת כוכבים מטמא באהל". רבי יוחנן מסר משמו כי "שלשה יינות הן: יין נסך (=יין שניסכו אותו לעבודה זרה ונחשב תקרובת עבודה זרה) אסור בהנאה ומטמא טומאה חמורה (=טומאת משא וטומאת אוהל) בכזית, סתם יינם (=יין שנגע בו גוי אך לא ידוע שניסכו לעבודה זרה) אסור בהנאה ומטמא טומאת משקין (שאינו מטמא אדם וכלים אלא רק אוכלים ומשקין) ברביעית, המפקיד יינו אצל עובד כוכבים (וקיים חשש שמא נגע בו) אסור בשתייה ומותר בהנאה". עם זאת, הוא סבר שיין נסך נחשב לכזה רק אם נוסך בפני עבודת כוכבים.
ייתכן שההסבר לגישתו המחמירה קשורה בשיטתו כי קשה לפרוש מעבודה זרה: הוא פירש את האמור בפרשת שמות "ולא שמעו אל משה מקוצר רוח", בתמיהה: "וכי יש לך אדם שהוא מתבשר בשורה טובה ואינו שמח? נולד לך בן זכר, רבך מוציאך לחירות, ואינו שמח? אם כן למה נאמר "ולא שמעו אל משה"?". וענה: "אלא שהיה קשה בעיניהם לפרוש מעבודה זרה, שנ' . ואומר וגו' ההוא הוא דכתיב , ציוום לפרוש מעבודה זרה".
דיני נפשות.
רבי יהודה בן בתירא החמיר בדיני נפשות, וקבע כי עשרה שהכו אדם במקלות ומת, האחרון חייב מפני שקירב את מיתתו (בניגוד לדעת תנא קמא הפוטר את כולם).
ברון דייוויס
קית' (סרט)
קית' (באנגלית: Keith) הוא סרט עצמאי של טוד קסלר, אותו גם כתב יחד עם דוד זאבל, המבוסס על הסיפור הקצר שנכתב על ידי הסופר רון קארלסון.
בסרט מככבים השחקן וזמר הפופ ג'סי מק'קרטני, אליזבת הארנויס ומרגו הרשמן.
הסרט המלודרמטי סובב סביב הנערה בת ה-17, "נטלי", החושבת שיש לה חיים מעוצבים ומסודרים עד שהיא פוגשת את הסטודנט החדש, קית' זטרסטרום, אותו משחק ג'סי מק'קרטני. נטלי חוששת מעט כאשר קית' מראה סימני התעניינות בה, אבל היא מגלה בסופו של דבר שקית' מסתיר סוד אפל, עם השלכות טראגיות.
הסרט צולם בסוף 2005, תחילת 2006, ובתחילה היה אמור לצאת לקולנוע בקיץ 2007 ובסופו של דבר יצא למסכים בספטמבר 2008.
פרסים.
2007: זכה: פסטיבל הסרטים "גיפוני"- על הסרט הטוב ביותר.
טריוויה.
השיר, "We Can Go Anywhere", שבוצע על ידי השחקן והזמר ג'סי מק'קרטני, מופיע בסוף הסרט. בנוסף, הוא מופיע באלבום החדש של מק'קרטני, Right Where You Want Me.
שבתי דון-יחייא
שבתי דון-יחיא (ש. דניאל) (תרס"ט 1909 – כ"ג בכסלו תשמ"ב, 19 בדצמבר 1981) היה איש ציבור ישראלי, עורך עיתון "הצופה" וחבר הכנסת השישית למשך 10 ימים.
ביוגרפיה.
דון-יחיא נולד במארינהאוזן שבלטביה. משפחתו, משפחת דון-יחיא, הייתה משפחת רבנים ידועה בליטא ובלטביה. אביו, הרב בן ציון דון-יחיא, היה רב עיר הולדתו ובהמשך רב העיר לודזה (ובשנת ה'תש"א נספה עם בני קהילתו בשואה). אמו חיה הייתה בתו של הרב יצחק ציוני, מחבר הספר "עולת יצחק". סבו מצד אביו היה הרב אליעזר דון יחיא, רבה של לוצין ומרבותיו של הרב קוק.
בשנת 1931 עלה דון-יחיא לארץ ישראל, והחל את לימודיו בישיבת מרכז הרב. מאוחר יותר למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך להוראה. שימש כמורה בכפר יעבץ ובכפר חסידים והחל לכתוב בעיתון "הצופה" מיום היווסדו. לאורך השנים היה גם חבר הפועל המזרחי ומפד"ל.
דון-יחיא היה עורך העיתון "הצופה" בשנים 1949–1981. כמו כן עסק בחיבור ביוגרפיות של אישים מהציונות הדתית, דוגמת האדמו"ר החלוץ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שמואל חיים לנדוי (שח"ל), משה חיים שפירא ומשה קלמר.
בשנת 1965 נבחר דון-יחיא לכהן מטעם המפד"ל בכנסת השישית, בה היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, אך שבועות ספורים לאחר כינונה של הכנסת בחר להתפטר והוחלף על ידי פריג'א זוארץ.
הוא התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו שבתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, נפתלי קראוס, דוד לאזר וברוך אדלר.
בנו הוא עורך הדין בני דון-יחיא, המומחה לדיני משפחה וירושה, אשר משמש פרקליטם של ידוענים רבים. נכדו, הרב יונתן דון יחיא, הוא רב מושב הזורעים.
על שמו - רחוב בדרום תל אביב ליד שכונת נווה צדק.
שמחה פרידמן
שמחה פרידמן (1911 – 5 בינואר 1990) היה מחנך ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל.
קורות חיים.
פרידמן נולד בשנת 1911 בסטריצוב שבפולין. בצעירותו עבר עם משפחתו לנירנברג בגרמניה ובבגרותו למד בבית המדרש לרבנים על שם הילדסהיימר בברלין ובאוניברסיטת ברלין. בין השנים 1935–1938 היה מורה בבית הספר היהודי בלייפציג. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו ארצה החל פרידמן לעבוד כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בו לימד עד הצטרפותו לקיבוץ טירת צבי בשנת 1943. במשך 24 שנים, עד לשנת 1967, היה מורה ומנהל בבתי הספר של תנועת הקיבוץ הדתי. לאחר מכן יצא לשליחות חינוכית בניו יורק ובשובו ארצה, בשנת 1968, מונה למפקח על מוסדות החינוך העל-יסודיים הדתיים במחוז הצפון.