מהיותה שפה חופשית שנועדה לשיבוץ, ל־Lua קיימים מימושים רבים שפותחו במשך השנים למגוון מטרות שונות על ידי מפתחים וצוותים עצמאים. בין המימושים קיימים הבדלים ואי־תאימויות לאור המגבלות שמולן הם נעמדו או עקב שינויים ללא תאימות לאחור שחלו במימוש הקנוני של Lua מהאוניברסיטה הקתולית (PUC Rio).
מצב זה העמיד קושי לקהילת החופשית של Lua ולמיזם מערכת ניהול החבילות שלה (LuaRocks) לנסות ליצור שיתוף פעולה ותיאום בין החבילות הזמינות שהציעו מפתחים מול הגרסאות השונות של השפה שחלו במימושים המועדפים עליהם.
בסביבות 2015 הקהילה התפצלה לשני מחנות מרכזיים והם Lua 5.3 ו־Lua 5.1 עקב ההתנגדות הנחרצת שהביע היוצר של LuaJIT מליישם את השינויים החדשים של Lua 5.3 ב־LuaJIT לאחר שכבר הביע התנגדות קודמת לשינויים של Lua 5.2 אף על פי שיישם את חלקם.
נכון ל־2019 רוב החבילות ב־LuaRocks זמינות בגרסאות Lua 5.3 ו־Lua 5.1 בעיקר כדי לשמור על תאימות לאחור עם LuaJIT, שהוא המימוש המועדף על חלק ניכר מהקהילה.
Lua (PUC Rio).
זהו המימוש המרכזי והנפוץ ביותר של Lua ונהוג לעיתים לכנות אותו "PUC Lua". הוא מפותח באוניברסיטה הקתולית (PUC Rio) שבריו דה ז'ניירו בברזיל מאז 1993 ומופץ תחת רישיון MIT. PUC Lua הוא מפרש דינמי הכתוב בשפת C, ומצטיין בצריכה חסכונית של זיכרון וכוח עיבוד למרות ביצועיו המעולים ביחס לשפות מפורשות אחרות.
PUC Lua ממיר קוד מקור של Lua ל־bytecode הסטנדרטי של השפה תוך כדי שהקוד עובר בדיקות ראשוניות כגון חוקיות תחביר לפני הריצה שלו. ניתן לייצא את ה־bytecode שנוצר לתוך קבצים מתוך הקוד בעזרת הפונקציה codice_2 או מחוץ לקוד בעזרת הפקודה codice_3 במסוף.
LuaJIT.
LuaJIT הוא מימוש המכוון לביצועים גבוהים מאוד עם Lua בעזרת הידור תוך כדי זמן ריצה ("Just In Time compilation"), מפרש שחלקים ממנו כתובים בשפת סף, וממשק FFI ("Foreign Function Interface") חדש לתיווך בין Lua ופונקציות ומבני נתונים הכתובים בשפת C בצורה טבעית מבלי לגרוע בביצועים של המפרש.
בנוסף למהדר, גם המפרש של LuaJIT הוא מהיר בהרבה מהמפרש הסטנדרטי של PUC Lua אפילו אם המהדר אינו מופעל כלל. היוצר מייק פּוֹל פיתח את המפרש של LuaJIT באופן עצמאי בלי לפצל את המפרש הסטנדרטי של PUC Lua.
LuaJIT מעודדת את המתכנת להיעזר בפונקציות וספריות הכתובות בשפת C במקום להיעזר בספריות צד שלישי הכתובות ב־Lua. ממשק ה־FFI של LuaJIT מאפשר גישה ושימוש טבעי עם ספריות, מבני נתונים ופונקציות מספריות בשפת C בלי לגרוע בביצועים שלה וגם בלי צורך להיעזר ב־Lua C API כפי שדרוש במימוש הסטנדרטי של PUC Lua.
הביצועים של LuaJIT לעיתים קרובות מהירים עשרות מונים משל PUC Lua 5.1. עובדה זו הפכה את המימוש לאטרקטיבי עבור מפתחים שנשענים על ספריות גרפיות, יישומי רשת, טכנולוגיות ענן, וחברות תקשורת גדולות.
eLua (קיצור של Embedded Lua) היא מימוש מלא של השפה המיועד למערכות משובצות מחשב ומציע אופטימיזציות והרחבות חדשות לשפה שהן רלוונטיות לחומרה האופיינית למערכות משובצות.
תכונות מרכזיות:
יסודות נדירים
IUPAC מגדירה כ"יסודות נדירים" או "מתכות נדירות" (באנגלית Rare Earth Elements או Rare Earth Metals) את 15 היסודות מקבוצת הלנתנידים (מס' אטומי 57-71) ובנוסף להם גם את הסקנדיום והאיטריום, הקרובים לקבוצה זו בטבלה המחזורית ודומים לה בתכונותיהם, ואשר נוטים להופיע בעפרות הכרייה ביחד עם הלנתנידים. היסודות הנדירים דומים זה לזה במראם ובתכונותיהם, הם מוליכים, מגנטיים, וזוהרים כשמחממים אותם.
למרות שמם, ניתן למצוא את היסודות הנדירים בשפע יחסי בקרום כדור הארץ, אולם בגלל תכונותיהם הגאוכימיות, הם מפוזרים ואינם מרוכזים במקום אחד שהוא נוח להפקה ולמיצוי, ועל כן הם יקרים יחסית.
היסטוריה וגילוי.
היסודות הנדירים התגלו לראשונה בשנת 1787 עם גילוי המינרל איטרביט (ytterbite) אשר שמו שונה מאוחר יותר לגדוליניט, על ידי קרל אקסל ארניוס בתוך עפרה שנחצבה במכרה ליד הכפר איטרבי בשוודיה.
עד שנת 1803 בודדו וזוהו שני יסודות חדשים מתוך העפרה: איטריום וצריום, אולם לחוקרים נדרשו 30 שנים נוספות כדי לזהות יסודות נוספים.
בשנת 1839 הופקו לראשונה תחמוצות של יסודות חדשים, אולם רק בשנת 1842 הוכרז באופן רשמי על הגילוי והמיצוי הטהור של שישה יסודות חדשים: איטריום, צריום, לנתן, דידימיום, ארביום וטרביום, כששמות שני האחרונים גזורים משמה של העיירה אשר בקרבתה נמצאו.
במשך 30 השנים הבאות לא התגלו יסודות נוספים. בשנת 1879 התגלה באמצעות ספקטרוסקופיה כי היסוד דידימיום מכיל מספר קווים ספקטרלים חדשים כלומר מורכב מיסודות נוספים אשר לא התגלו. באותה השנה התגלה היסוד החדש סמריום כמרכיב של המינרל סמרסקיט. בשנת 1886 התגלה יסוד נוסף מתוך המינרל ונקרא גדוליניום על שמו של חוקר עפרות האיטרביט הראשון.
סדרת מחקרים ספקטרוסקופים נוספים שנערכו בין השנים 1886 עד 1901 העלו את האפשרות לקיומו של יסוד נוסף, ובשנת 1901 הוכרז על גילויו של היסוד אירופיום. בשלב זה טרם הוסכם בין החוקרים על מספרם המדויק של היסודות הנדירים הקיימים, אך ההערכות הגיעו למספר מקסימלי של 25 יסודות כאלו. תגליות שגויות, לעומת זאת, בגלל הקשיים בהפרדה וטיהור, נמנו בעשרות. הכנסת השימוש בספקטרוסקופיה בעזרת קרני רנטגן איפשר לקבוע באופן מוחלט את כמות הלנתנידים על 15 באמצעות קביעת מספרם האטומי.
בסוף המאה ה-19 עדיין לא נמצא שימוש ליסודות החדשים שהתגלו. הראשון שהכניס יסודות נדירים לשימוש מסחרי הוא הממציא האוסטרי קארל אוור פון ולשבאך ב-1880. הוא ניצל את תכונת החומרים להפיץ אור כשהם מתחממים, ופיתח גוף תאורה לפנס גז. גוף התאורה נקרא "מעטפת ולשבאך" והיה בנוי ממעטפת של חוטי כותנה טבולים באוקסיד של היסודות הנדירים לנתן, איטריום, וכן מגנזיום שאינו מתכת נדירה. בשימוש הראשון בפנס היו חוטי הכותנה נשרפים, והאוקסידים היו מתחברים ויוצרים רשת מתכת (שבירה למדי). הגז שבפנס היה מחמם את הרשת, והיא הייתה מפיצה אור.
במהלך שנות ה-40 של המאה העשרים פותח בארצות הברית במסגרת פרויקט מנהטן, תהליך טכנולוגי של החלפת יונים אשר איפשר להפריד ולזקק יסודות נדירים. בראשונה נעשה שימוש בטכניקה זו בקבוצת האקטינידים לצורך הפרדת פלוטוניום 239 ונפטוניום מתוך אורניום, תוריום ואקטיניום. הטכנולוגיה החדשה והיעילה להפרדת החומרים איפשרה את הכנסת היסודות הנדירים לשימוש תעשייתי ובמהלך עשרות השנים הבאות פותחו טכנולוגיות הפרדה ומיצוי נוספות אשר איפשרו את הרחבת השימוש בחומרים הללו לצרכים תעשייתיים ומסחריים.
הפקה.
עד שנת 1948 רוב ההפקה של יסודות נדירים התבצעה בהודו וברזיל מתוך מאגרי חול. בשנות ה-50 תפסה דרום אפריקה את מקומה כמקור העיקרי לחומרים אלה לאחר שמרבץ גדול של המינרל מונזיט התגלה בה. בשנות ה-60 ועד שנות ה-80 שימשה ארצות הברית כמפיקה העיקרית של יסודות נדירים מתוך "מכרה מעבר ההרים" בקליפורניה. כיום, לאחר הידלדלות המקורות הללו משמשת סין כמפיקה העיקרית של יסודות נדירים, כאשר 97% מן התפוקה העולמית מקורם במכרות באזור מונגוליה הפנימית שבשטחה.
ב-2019 התגלו מרבצי־ענק של יסודות נדירים סמוך ליפן. עם זאת, טרם קיימות טכנולוגיות לכרייה בקרקעית הים.
בשנת 2002 הקצתה ממשלת ארצות הברית תקציב של שני מיליון דולרים לבחינת תוכנית מחזור בוצת הפסולת ממכרי פחם, הכוללים את המרכיבים הנדירים. עד כה, עלות הפקת החומרים מתוך הפסולת לא השתלמה בשל עלות מיצוי החומרים מפסולת זאת. אך, חוקרים באוניברסיטת UVW מפתחים כיום דרכים זולות יותר להפקת חומרים אלה. מערב וירג'יניה היא אחת הספקיות העיקריות של פחם בארצות הברית, ולכן פוטנציאל ההפקה ממכרים קיימים גבוה ביחס למדינות נוספות
הגידול בדרישה התעשייתית ליסודות הנדירים שנובע מעליה בשימוש בהם, מציב אתגר ייחודי להפקתם במטרה להימנע מיצירת תלות באספקת החומרים מסין. מדינות רבות בעולם החלו להשקיע בשנים האחרונות משאבים רבים במחקרים לגילוי ופיתוח של אתרי הפקה חדשים על מנת להימנע מן התלות הזו, אשר עלולה לשתק ואו להפחית את התפוקה במגזרי יצור רבים ובעיקר בתחומי הטכנולוגיה העילית.
מיחזור.
מקור נוסף להפקת יסודות נדירים שהתפתח מתוך הצורך והאילוצים כאמור לעיל הוא חילוץ והפקת החומרים מתוך פסולת של מכשירים אלקטרונים שיצאו משימוש. טכנולוגיות חדשות של מיחזור אשר נכנסו לשימוש ביפן מאפשרות על פי הערכה הפקה של כ-300,000 טון של יסודות נדירים לשימוש חוזר.
Innuendo (שיר)
אינוורארי
אינוורארי (באנגלית: Inveraray; בגאלית סקוטית: Inbhir Aora) היא עיירה במעמד של רויאל בורו (royal burgh) במחוז ארגייל וביוט (Argyll and Bute) בסקוטלנד, על חופו המערבי של מפרץ לוך פיין בסמוך לתחילתו, ועל כביש A83. העיירה היא בירת נפת ארגייל (Argyll) ומשכנם ההיסטורי של הדוכסים לבית ארגייל.
היסטוריה.
ההיסטוריה של אינוורארי קשורה לתולדות הקלאן של קמפבל, שמהם יצאו הדוכסים של ארגייל. במקום נבנה ב-1453 בית ומגדל מבוצרים על ידי הרוזן (Earl) הראשון של ארגייל. סביב המבצר קמה עיירה קטנה והיא הוכרזה כבורו (Burgh – ישות אוטונומית) של הברונות ב-1474, וב-1648 העניק צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה (שהיה ממוצא סקוטי) לעיירה מעמד של רויאל בורו.