על פי יאיר שלג, הרב ליאור שיבח את ברוך גולדשטיין לאחר הטבח שביצע במערת המכפלה; "אמנם הוא לא שיבח את מעשה הטבח עצמו, אולם הוא הגדיר את נכונותו של גולדשטיין להקריב את חייו במעשה שנועד לשיטתו להרתיע ובכך להגן על חיי חבריו כמעשה שבזכותו הפך גולדשטיין ל'קדוש כמו קדושי השואה'".
במאי 2004, במהלך מבצע קשת בענן, פרסם פסק הלכה המתיר לחיילי צה"ל "לפגוע תוך כדי לחימה באוכלוסייה אזרחית 'חפה מפשע' כביכול". וכי "דין תורתנו הוא לחוס ולהציל את חיילינו ואזרחינו וזהו המוסר האמיתי של תורת ישראל, ואין להרגיש אשמה ממוסר נכרי". ב-2008, בעקבות הפיגוע בישיבת מרכז הרב התייחס הרב לירי צה"ל לעבר מקורות ירי גם במחיר פגיעה באוכלוסייה אזרחית, אמר: "אין מושג בהלכה היהודית של התחשבות בחפים מפשע תוך כדי לחימה. אנו פועלים כהתגוננות ולכן אין כאן שום שאלה. ברור שאם תוך כדי הלחימה צריך לעצור את הירי של המחבלים, מותר לפגוע גם באזרחים אם אין ברירה אחרת".
פוסק כי בארץ ישראל אין להשכיר דירות לערבים ואין להעסיקם, הן משום שמדובר בסכנת נפשות והן משום ש"עניי עירך קודמים".
פסק כי מותר לנטוע עצי סרק בנגב בשנת שמיטה משום שהנטיעה היא חלק מ"מלחמה על ארץ ישראל"
הסכמתו לספר "תורת המלך".
הרב ליאור נתן הסכמה בכתב לספר "תורת המלך", שנגד כותביו נפתחה חקירה משטרתית, בחשד של הסתה לגזענות. לאחר שסירב להופיע לחקירת משטרה בשל הסכמה זו, הוצא נגדו על ידי משטרת חברון צו מעצר. בעקבות כך נערכה עצרת תמיכה בו, שבה אמר כי "לא ייתכן שאיזשהו פקידון במשרד ממשלתי יכתיב לרבנים מה להגיד. הרבנים ימשיכו לפסוק למרות האיומים". עשרות רבנים גינו את צו המעצר. הרב הראשי לישראל בזמנו יונה מצגר אמר ש"לא יעלה על הדעת שרב בישראל ייעצר או אפילו יוזמן לחקירה בגלל הסכמה לספר". יו"ר האיחוד הלאומי חבר הכנסת יעקב כץ (כצל'ה) אמר ש"הצו מזכיר משטרים אפלים ביותר בהיסטוריה היהודית". לעומתם דרשה קבוצת אישים, ובתוכם כמה מחתני פרס ישראל לפטר את הרב דב ליאור מתפקידיו הציבוריים. ב-27 ביוני 2011 עוכב לחקירה על ידי משטרת ישראל בקשר להסכמתו זו, ולאחר כשעתיים שוחרר לביתו. המעצר גונה בידי אישי ציבור מן הימין ו-25 חברי כנסת חתמו על עצומה לשר המשפטים בעניין. תומכיו של הרב ליאור חסמו בתגובה את הכניסה לירושלים. בהפגנה נגד המעצר שנערכה מול בית המשפט העליון השתתפו כ-3,000 איש. שני הרבנים הראשיים פרסמו גם הם הודעת גינוי נגד מעצר הרב ליאור. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הגיב למעצר ולהפגנות ואמר כי "ישראל היא מדינת חוק, החוק מחייב וחל על כולם". הרב ליאור עצמו אמר כי מבחינה עקרונית כל אזרח צריך להתייצב לחקירה מרצונו החופשי, ואפילו אם הוא רב, אך כאן מדובר בהסכמה לספר בנושא הלכתי טהור ומותר לרב לומר מהי דעת התורה. "אם הם רוצים לביים איזה הצגה - אני לא רוצה להשתתף בה". בכך מחה, לדבריו, נגד המגמה להשתיק את קול התורה.
פסיקותיו ודעותיו בתחומים חברתיים.
בדיני התורה הנערכים בית הדין לממונות קריית ארבע-חברון, שהרב ליאור עמד בראשו, מתדיינים גם ערבים מהאזור.
מספריו.
רוב הכרכים יצאו בהוצאת המכון לרבני יישובים בקריית ארבע, מלבד כרכים ג' וה' שיצאו בהוצאת הקרן להוצאת כתבי הרב ליאור. הספר קיבל את הסכמתם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שלמה עמאר.
פסקיו ומאמריו הובאו גם בשו"תים "במראה הבזק" ו"המורים בקשת", בכתב העת של ישיבת ניר, "עלוני ממרא" וכן ב"שאל את הרב" שבאתר ישיבה.
דין וחשבון
ויליאם שיירר
ויליאם לורנס שיירר (באנגלית: William Lawrence Shirer; 23 בפברואר 1904 - 28 בדצמבר 1993) היה עיתונאי והיסטוריון אמריקני, הידוע במיוחד בזכות ספרו "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי".
חייו.
ויליאם שיירר נולד בשיקגו ב-1904 כבנו של עורך דין. ב-1925, בעת סיור בפריז, נתקבל לעבודה במערכת האירופית של עיתון אמריקאי נפוץ, למד את השפות העיקריות של מערב אירופה והפך לכתב חוץ.
ב-1934, שנה אחרי עליית הנאצים לשלטון, הגיע שיירר ככתב חוץ לברלין. לאורך תקופת שהותו שם עקב שיירר מקרוב אחר התפתחותו של הרייך השלישי, מתקופת ההתבססות בשלטון ועד לשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
ב-1937 גויס שיירר על ידי אדוארד מורו להיות שדר של רשת השידור CBS בברלין, והשידורים של השניים מאירופה הביאו הן לפרסומם האישי, והן להגברת העניין של הציבור האמריקני בנעשה ביבשת. שיירר למד להכיר היטב את הנפשות הפועלות ברייך השלישי ואת המהלכים ההיסטוריים המתרחשים בו. הנאצים צנזרו חלקים רבים מכתבותיו ומשידוריו. שיירר היה עד אישי לחלק מן ההתרחשויות החשובות של אותן שנים וסיקר אישית את טקס כניעתה של צרפת בקרון הרכבת במעבה יער קומפיין, ב-21 ביוני 1940. בדצמבר אותה שנה שב שיירר לארצות הברית.
עם שובו לארצות הברית פרסם שיירר ב-1941 את פרקי יומנו מתקופת שהותו בגרמניה הנאצית בספר בשם "יומן ברלין".
הוא המשיך לעבוד ב-CBS. אחרי המלחמה גילה עמדות ביקורתיות כלפי מדיניות החוץ של ארצות הברית, וכלפי דוקטרינת טרומן. עמדותיו הבלתי מקובלות גרמו לתוכנית שלו ב-CBS לאבד את נותן החסות שלה. כשלא נמצא לנותן החסות מחליף נפגעו תנאי שכרו של שיירר, והוא הרגיש שהרשת לא נותנת לו גיבוי, ופרש. הפרשה גרמה גם לקץ ידידותו עם מורו, שהיה באותה תקופה סגן נשיא הרשת.
ב-1960 פרסם שיירר את ספרו רחב היריעה "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי", שנחשב במשך שנים לסקירה המקיפה והממצה ביותר של הרייך השלישי שיצאה לאור באנגלית. לשונו הבהירה ותיאוריו הססגוניים של שיירר הקנו לספר פופולריות מתמשכת גם בגרסתו העברית (הוצאת שוקן, 1961, שני כרכים).
כיום הועם במידה מסוימת זוהרו של הספר כתיאור חשוב של תקופת הרייך השלישי, גם בגלל חולשות הקיימות בספר המקורי, וגם בגלל מקורות חשובים שנחשפו רק אחרי צאתו של הספר, ולא עמדו לרשות שיירר. תיאור הלוך הרוחות בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, המתבסס על "יומן ברלין" של שיירר עצמו, הוא עדיין בעל חשיבות, בזכות היותו של שיירר עיתונאי ושדר שפעל בעת התרחשות האירועים ובמקום התרחשותם.
תיאורי אירועים ששיירר לא נכח בעת התרחשותם, עם זאת, לוקים מאוד בחסר ויש בהם נטייה להסתמכות מופרזת על מקורות ראשוניים שאמינותם מפוקפקת, או ססגוניות יתרה. במיוחד, ראויה לציון הסתמכותו כמעט ללא הסתייגויות על יומניהם ותאוריהם של אישים כקורט שושניג, הרוזן צ'אנו, אריך רדר, פרנץ הלדר, אלברט שפר או יומניו החלקיים של יוזף גבלס (לפני פרסומם המלא ב-1991), שהיחס אליהם היום ספקני ומסויג יותר.
ספר זכרונותיו של שיירר "מסע במאה העשרים" הופיע בשני חלקים בין 1976 ו-1984. ב-1979 פרסם שיירר ספר זכרונות נוסף והוא "גנדי: לזכרו", שהתבסס על ראיונות שערך שיירר בשנות השלושים עם מהטמה גנדי. נוסף על אלו פרסם שיירר שני ספרי תעודה נוספים (על סקנדינביה ועל נפילת הרפובליקה הצרפתית השלישית), ושלושה ספרים בדיוניים.
שיירר נפטר ב-1993, בגיל 89, ונקבר בעיר לנוקס שבמסצ'וסטס.
12 (מספר)
12 (במילים בלשון זכר: שְׁנֵים-עָשָׂר; בלשון נקבה: שְׁתֵּים-עֶשְׂרֵה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 11 והבא לפני 13.
12 קרוי גם "תריסר". ישנן עוד שפות, לבד מן העברית, שבהן יש למספר זה שם ייחודי. תריסר תריסרים (12X12) מכונים "גרוס". המספר 12 הוא מספר נפוץ במסורות דתיות ומנהליות של תרבויות רבות. במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות לגבש שיטת ספירה על בסיס 12, אך בסופו של דבר החברה האנושית גיבשה ספירה על בסיס 10. כמו כן הוא נחשב למספר טיפולוגי.
12 במתמטיקה.
formula_2
ביגפוט
ביגפוט (באנגלית: Bigfoot, "כף רגל גדולה"), הקרוי גם סאסקואץ' (Sasquatch), הוא יצור דמיוני המתואר כיצור גדול ממדים בעל טביעות רגל ענקיות החי ביערות במערב ארצות הברית (במדינות וושינגטון וקליפורניה) ודרום-מערב קנדה.
מדענים מתייחסים לסיפורים על ביגפוט כשילוב של פולקלור, זיהוי שגוי של בעלי חיים (כגון דובים), ומתיחה. אין ראיות לכך שיצור זה אכן קיים.
תיאור.
גובהו של ביגפוט מתואר לרוב בין 2.1 ל-2.7 מטרים. כתפיו גדולות ומבנה גופו חזק. הוא בעל עיניים גדולות וזוג גבות עבות, ראש גדול ושמוט, כפות רגליו גדולות. גופו מכוסה בשיער פרוע קצר בדומה לזה של גורילה, וצבעו בדרך כלל שחור או חום כהה.
השם.
סאסקוואץ' היא מילה באחת השפות הילידיות האמריקאיות (האלקומלם), אולם מקורה מודרני יותר. היו סיפורים שונים על יצורי פרא השוכנים ביערות. בהם גם סיפורים על יצורים דמויי אדם או קוף. בשנות העשרים של המאה העשרים החליטה מורה קנדית לקבץ את כל הגרסאות השונות של הסיפורים וליצור מהם נוסח אחיד ולתת להם גם שם אחיד. השם שבו היא בחרה היה מילה בשפת האלקומלם.
השם "ביגפוט" הופיע לראשונה בעקבות טביעות הרגליים שהתגלו בשנת 1958 (ראו בהמשך).
ההיסטוריה של ביגפוט.
הפעם הראשונה בה טען אדם שפגש בביגפוט הייתה בשנת 1811, סמוך למקום בו נמצאת כיום העיר גַ'אסְפֶּר במדינת אלברטה בקנדה. סוחר בשם דייוויד תומפסון מצא עקבות רגל מוזרות בשלג. אורכן היה שלושים וחמישה סנטימטרים, רוחבן עשרים סנטימטרים, והן היו בעלות ארבע אצבעות בלבד.