2000 – "מנהיגם של אדומי העור" (על פי או. הנרי, בימוי: ט. בולקואדזה)
2001 – "הזאב ושבעת הגדיים" (על פי האחים גרים, בימוי: ר. באינאזישוילי)
2002 – "תיבת נח" (דרמטורגיה: ט. צ'ילאדזה, בימוי: א. טאוארטקילאדזה)
2002 – "הרפתקאות הפינגווינים הקטנים" (דרמטורגיה: ב. אפרילוב, בימוי: ג. סרצ'ימלידזה)
2006 – "דרקון" (מאת יבגני שוורץ, בימוי: ט. בולקואדזה)
2006 – "שלושה חזירונים" (דרמטורגיה: נ. אנטידזה, בימוי: ג. גלאדזה)
2006 – "דרישת שלום לקוף" (מאת: ג. אוסטר, בימוי: א. צינצאדזה)
2006 – "גנה הקרוקודיל וידידיו" (דרמטורגיה: א. אוספנסקי, בימוי: א. צינצאדזה)
2007 – "המוזיקאים מעיר ברמן" (על פי האחים גרים, בימוי: א. צינצאדזה)
2008 – "החתול במגפיים" (על פי ש. פרו, בימוי: ג. גלאדזה)
2008 – "נפתלין" (בימוי: ר. יוסליאני)
2008 – "הארגונאוטים" (דרמטורגיה: נ. אבולאדזה, בימוי: א. צינצאדזה)
2009 – "היפה והחיה" (בימוי: א. מאצחונאשוילי)
2010 – "שלושת השמנים" (מאת י. אולשה, בימוי: א. צינצאדזה)
2010 – "אמא קוראז' וילדיה" (מאת ברטולט ברכט, בימוי: א. צינצאדזה)
2010 – "החסודה והעכברון" – (בימוי: א. מאצחונאשוילי)
2012 – "קרלסון והילד" (על פי ספרה של אסטריד לינדגרן, בימוי: א. צינצאדזה)
2013 – "וודביל ישן" – תיאטרון הקומדיה המוזיקלית, אשדוד (בימוי: ז. בוטראשוילי)
2015 – "סיפור פשוט מאוד" – תיאטרון עירוני חיפה (מאת מ. לדו, בימוי: אסיה נייפלד)
2016 – "שטרודל" (על פי "מרק קנרית" של מ. רדוביץ') - תיאטרון עירוני חיפה. בימוי: אסיה נייפלד
2017 – "שערי גן עדן" - תיאטרון עירוני חיפה (מאת ולנטין קרסנוגורוב, בימוי: אסיה נייפלד)
2017 – "לאור נרות של אחרים" / תיאטרון "פנים" (מאת נ. פטושקינה, בימוי: חיים דולינגר)
2018 – "אוסקר והגברת בוורוד" – תיאטרון "להבה". (מאת: אריק-עמנואל שמיט, בימוי: אולגה שצמן)
ילד טוב ירושלים
ילד טוב ירושלים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיה רומנטית, בבימויו של רועי פלורנטין ועל פי תסריט של רן אפלברג, שיצא לאור בשנת 2016. הסרט מספר על אדם שגילה שנותר לו זמן קצר לחיות, ובזמן הקצר שנותר לו הוא משנה באופן משמעותי את אורח חייו.
"ילד טוב ירושלים" היה סרטו הראשון של פלורנטין כבמאי, וכן סרטו הראשון של אפלברג כתסריטאי. הסרט לא נתמך על ידי קרנות הקולנוע, והוא הופק על ידי משקיעים פרטיים (האחים משה ולאון אדרי)
תיאור העלילה.
עדי לוי (עמוס תמם) הוא איש משפחה בורגני הנשוי לעורכת דין ואב לילד. עדי התייתם מאביו בעת שהיה בן 5. לפני שאביו עלה ללבנון הוא ביקש ממנו להיות אדם אחראי והשביע אותו להיות "ילד טוב ירושלים". בבגרותו עדי לוי הוא אדם שעוזר לסובבים אותו, אך אלה אינם מעריכים אותו בשל כך. הוא אדם שהולך בתלם, מרצה אחרים ואינו עומד על שלו.
בעת בדיקה שגרתית בקופת החולים, טעות קשה בזיהוי,(כאשר הוא מקבל כרטיס מגנטי של פציינט עם שם משפחה דומה לשלו) גורמת לכך שהוא מתבשר בטעות שהוא חולה בסרטן הלבלב, גופו מלא בגרורות, ונותר לו זמן קצר לחיות.
עם הבשורה מתקשה עדי לחיות. הוא לא מצליח לספר לאשתו מעיין (מלי לוי גרשון) על מצבו הרפואי. יתרה מכך, הוא רואה מרחוק את אשתו מתנשקת עם מישהו אחר. בעת שנסע במכוניתו, מאבד עדי את הריכוז ודורס כלב שמולך על ידי דוגווקרית, ההולכת עם קבוצה של כלבים. עדי אוסף את הדוגווקרית נטליה (מיטל גל סויסה) לרכבו בדרכם לטיפול רפואי לכלב. בין עדי לנטליה הרווקה הצעירה מתפתח קשר, תחילה אפלטוני, ולאחר מכן קשר מיני. עדי מחליט שאין הוא רוצה יותר לרצות אחרים, וכי הגיע הזמן שיעשה את מה שהוא רוצה. הוא ממשיך בקשר עם נטליה ומנצל הזדמנות לספר לאשתו ואמו על דבר מחלתו. הוא אף מתעמת עם אשתו שיודעת על הקשר עם האשה האחרת, ומתעמת עם בנו איתו היה לו עד עתה קשר רופף. עדי משנה את צורתו החיצונית לאופן "חנוני" פחות ומתחיל לעשן. הוא מתפטר מעבודתו ושורף את המשרד, מתעמת עם אימו וממשיך בקשר עם נטליה. עדי אף פורץ לבתים בהם חיים כלבים עליהם משגיחה נטליה, וגונב מהם חפצי ערך וכסף.
עדי מתבשר על ידי אמו שלמעשה אביו לא מת כחייל בלבנון, אלא כשעלה על מוקש בעת עסקת סמים בלבנון. מפגש מקרי עם שוטר שמבקש ממנו להציג רישיונות, מגלה לעדי כי כרטיס קופת החולים שניתן לו הוחלף בטעות. גילוי זה מביא את עדי לקופת החולים בה הוא מתבשר שאכן נעשתה טעות מצערת של בלבול עם שם דומה, וכי הוא עצמו בריא לחלוטין. על אף ניסיונות התקרבות מצד רעייתו, וניתוק קשר עם נטליה, עדי לבסוף מספר לאשתו כי ברצונו להתגרש ממנה. הוא מנסה לחזור אל נטליה, שפוטרה בינתיים מעבודתה בשל פרשת הגנבות, והחלה לעבוד בדוכן גלידות. עדי מצליח לבסוף לשכנע את נטליה לשוב אליו.
שאמאץ
שָאמָאץ (בסרבית בכתב לטיני ובבוסנית: Šamac, בסרבית בכתב קירילי: Шамац; לפני מלחמת בוסניה – בּוֹסָנְסְקִי שָאמָאץ, במקורות בעברית גם: בּוֹסָנְסְקִי שָאמָאץ) היא עיירה השוכנת בצפון-מזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה.
היסטוריה.
היישוב נוסד ב-1862, עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבל בוסניה וסיפחה אותו דה פקטו. ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את האזור דה יורה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בוסנסקי שאמאץ בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה בהנהגת אנטה פאבליץ'. לאחר המלחמה נכללה העיירה בשטחי יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה. כחלק מהתהליך פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה ביצעו בעיר מיליציות סרביות טיהור אתני של בוסניאקים ומוסלמים.
הקהילה היהודית.
יהודים הגיעו לבוסנסקי שאמאץ בשלהי המאה ה-19 או בראשית המאה ה-20. הקהילה מנתה כמה עשרות נפשות. ב-1906 הוקם בית עלמין לקהילה. הקבורה האחרונה בבית העלמין הייתה ב-1941. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון משטר האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל. ב-1948 נבנה קו מסילת ברזל שחצה את בית העלמין. נכון ל-2009 ניתן היה לאתר את שרידיו. האתר שימש כמטמנה.
צ'רפובץ
צ'רפובץ (ברוסית: Череповец) היא עיר במחוז וולוגדה, ברוסיה, הממוקמת במערב המחוז על גדות נהר שקסנה (יובל של נהר וולגה), ועל חופי מאגר המים ריבינסק. במפקד האוכלוסין בשנת 2010 אוכלוסייתה של העיר מנתה 312,310 תושבים, והיא העיר הגדולה במחוז.
גאוגרפיה.
העיר נמצאת בצומת דרכים מרכזית בה עוברים נתיב המים וולגה-בלטי, מסילות רכבת בין מזרח למערב רוסיה, נתיב צינורות גז, ויושבת על הדרך המובילה בין שתי הערים המרכזיות ברוסיה: מוסקבה וסנקט פטרבורג.
היסטוריה.
ייסודה של צ'רפובץ מיוחס במסורת המקומית לשני נזירים אורתודוקסים פאודוסי ואפאנסי. בשנת 1362 הקימו את מנזר תחיית המתים של צ'רפובץ. לידו קם הכפר הקטן של פדוסייבו. לדעת היסטוריונים הכפר פדוסייבו שכן במקום שהוא היום מרכז העיר צ'רפובץ. הכפר הקטן התפתח לאורך מאות שנים לעיר שהיא מרכז אזורי למסחר, תעשייה ותחבורה. בשנת 1777 העניקה קתרינה הגדולה לצ'רפובץ מעמד של עיר.
בניית תעלת מרינסק (אשר שולבה מאוחר יותר בנתיב המים וולגה-בלטי), בשנת 1810, השפיעה באופן משמעותי על ההתפתחות העיר. תעלת מרינסק יצרה נתיב שיט בין צ'רפובץ לוולגה בדרום ולים הבלטי במערב. בעת בניית התעלה בתחילת המאה ה-19 העיר הייתה עדיין בשלבים מוקדמים מאוד של פיתוח. בשנת 1863 מנתה אוכלוסייתה כ-3,000 תושבים בלבד. לאורך תקופה ארוכה היה מפעל הלבנים בעיר, בו עבדו שבעה עובדים, המפעל התעשייתי היחיד בצ'רפובץ.
פיתוחה של העיר הואץ לאחר רפורמת 1861 ועם הקמת מספנות בעיר. בשלהי המאה ה-19 הפכה צ'רפובץ למרכז בניית ספינות ושירותים לוגיסטיים לספינות ורכבות. בשנת 1915 צמחה אוכלוסיית העיר ומנתה כ-10,000 תושבים.
לאחר המהפכה, במרץ 1918, הפכה צ'רפובץ לעיר נפה מינהלית למשך פחות מ-10 שנים. בשנת 1927 אוחדו מספר נפות יחד למחוז לנינגרד. בספטמבר 1937 הועבר ניהול אזור צ'רפובץ למחוז וולוגדה.
להתפתחות העיר תרמה באופן ניכר השלמת מפעל המטלורגיה של צ'רפובץ, בשנת 1955, הידוע בשם סברסטאל (Северсталь). זהו מפעל המתכות השני בגודלו ברוסיה. בניגוד למפעלי מתכות אחרים ברוסיה, מקומו של המפעל נבחר שלא בשל קרבתו לאתר מכרות מתכת, אלא בזכות העובדה שצ'רפובץ נמצאת בצומת לוגיסטית חשובה ברוסיה ותשתית התחבורה המפותחות בסביבתה, המאפשרות שינוע חומרי גלם ומוצרים באמצעות רכבת, כביש ונתיבי מים. בזכות נגישותה ניתן לשנע אליה ישירות חומרי גלם ממרכזי מכרות מרוחקים כמו וורקוטה ברפובליקת קומי ואולנגורסק במחוז מורמנסק.
צמיחתה המהירה של צ'רפובץ כמרכז תעשייתי שינתה את אופי העיר באופן מהותי, ובשנות ה-60 של המאה ה-20 עלה מספר תושביה על 100,000 (פי שלושה ממספרם טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה). ב-1970 הייתה צ'רפובץ לעיר הגדולה במחוז.
כלכלה.
צ'רפובץ משמשת מרכז תעשייתי חשוב בצפון-מערב רוסיה וידועה בעיקר בזכות מפעל הפלדה בעיר, אשר מוצריו מיוצאים ליותר מ-50 מדינות ברחבי העולם.
ייצור פלדה.