לאחר ניסיון לא מוצלח להתמודד לבדו, פוגש טסלה את ווסטינגהאוס שמציע לעבוד יחד ולבנות מנוע זרם חילופין מעשי. תפקידו של אדיסון בחברת החשמל שלו הופך להיות שולי יותר ויותר וג'יי.פי מורגן ממזג את חברת אדיסון אלקטריק אל תוך ג'נרל אלקטריק. המערכות המתחרות עולות בראש כששניהם מעלות הצעות להאיר את התערוכה העולמית בשנת 1893 בשיקגו. סמואל אינסול מציג את ההצעה מטעם אדיסון, ווסטינגהאוס מציג את הצעתו המתחרה. זוכה המכרז על היריד מתגלה כווסטינגהאוס. ביריד וסטינגהאוס ואדיסון נפגשים בקצרה. אדיסון דן כיצד היה זה להשיג המצאה נהדרת ומציע שההמצאה הבאה שלו (הסרט הנע) יכולה להיות כה מדהימה שאנשים עשויים לשכוח ששמו אי פעם היה קשור לחשמל.
בני-סואף
Whitney Dancin' Special
Whitney Dancin' Special הוא המיני-אלבום\אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון. המיני-אלבום יצא לאור ב-1 בנובמבר 1986 על ידי חברות התקליטים אריסטה רקורדס ו-BMG, וב-21 בינואר 1988 יצא מחדש.
עבור המיני-אלבום, נעשתה גרסת דאנס של הלהיט "How Will I Know" של יוסטון.
רקע והפקה.
ביפן, הופץ המיני-אלבום כבר בנובמבר 1986, אך בהמשך, הוחלט להפיצו בשאר העולם. הגרסה המחודשת יצאה לאור בשנת 1988, שנתיים מצאתו המקורית של המיני-אלבום ביפן. בין היתר הופץ המיני-אלבום בפורמט של קלטת שמע בטורקיה.
המיני-אלבום הופק על ידי ג'רמיין ג'קסון, קאשיף ונראדה מיכאל וולדן.
תוכנית המפקח של 1811
נקודת דריינקור
נקודת דריינקור (באנגלית: Driencourt Point) היא לשון יבשה בצדו המערבי של האי ברבנט, בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
הנקודה ממוקמת 11 קילומטרים דרומית-מזרחית לנקודת קלוד.
היסטוריה.
גילוי חצי האי.
חצי האי התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905.
הנקודה צולמה מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1956–1957.
מקור השם.
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי ז'אן-באטיסט שארקו.
חצי האי נקרא על שמו של ג'וזה דריינקור (Joseph F.L. Driencourt), מהנדס צרפתי אשר ייעץ למשלחת בדבר הציוד ההידרוגרפי הנדרש לה.
לקריאה נוספת.
• FINAL REPORT OF THE XXVI ANTARCTIC TREATY CONSULTATIVE MEETING, MADRID, SPAIN, 9-20 JUNE, 2003., P 170
קרחון בימן
קרחון בימן או קרחון בימאן (באנגלית: Beaman Glacier) הוא קרחון יובלי של קרחון אבי, באזור חוף פנל, בדרום מערב הרי אנארי, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
קרחון בימן ממוקם צפונית בסמוך לקרחון מקלין.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של לוטננט ראשון צ'ארלס וו. בימן (Charles W. Beaman), שהיה טייס מסוקים, אשר ביצע טיסות סיוע עבור הסקר הגאולוגי של ארצות הברית - במסגרת משלחת טופו מערב, אשר סקרה אזור זה בעונת המחקר 1962–1963.
ארנסט פון וייצזקר
ארנסט היינריך פרייהר פון וֵייצֶזקֶר (בגרמנית: Ernst Heinrich Freiherr von Weizsäcker; 25 במאי 1882 – 4 באוגוסט 1951) היה דיפלומט גרמני, פוליטיקאי, קצין בכיר באס אס וקצין בחיל הים הקיסרי. שימש כמזכיר המדינה של משרד החוץ של גרמניה הנאצית מ-1938 עד 1943, ושגריר גרמניה בוותיקן מ-1943 עד 1945. הוא אביו של נשיא גרמניה לשעבר ריכרד פון וייצזקר.
ביוגרפיה.
ארנסט פון וייצזקר נולד ב-1882 בשטוטגרט לקרל פון וייצזקר (, 1853-1926) ולפאולה פון מייבום (1857-1947). אביו קיבל תואר אצולה ב-1897 ושימש כראש ממשלת וירטמברג בין השנים 1906–1918. בשנת 1911 התחתן ארנסט עם מריאן פון גרייבניץ, בת למשפחת אצולה. בשנת 1916 הועלה לדרגת פרייהר.
לאחר סיום לימודיו, ב-7 בדצמבר 1900 הצטרף לצי הקיסרי הגרמני כצוער. במהלך 42 חודשי החניכה שלו ביקר ביפן, מזרח רוסיה, בורמה, אינדונזיה, סין, תאילנד והודו. בסין הוא ביקר יחד עם מפקדו ורנר פון ריינבאבן והנסיך אדלברט, כשליחים מטעמו של הקייזר וילהלם השני לעיר האסורה בבייג'ינג, שם נפגש קצרות עם הקיסרית צה שי. הוא שירת כלויטננט תחת פיקודו של אדמירל ריינהרד שר בספינת הדגל של הצי, SMS Friedrich der Grosse (פרידריך הגדול), במהלך קרב יוטלנד.
בשנת 1917 קיבל את עיטור צלב הברזל והועלה לדרגת Korvettenkapitän. מיוני 1919 עד אפריל 1920 הוא כיהן כנספח ימי בשגרירות בהאג.
לוייצזקר נולדו שלושה בנים, קרל פרידריך (1912-2007), פיזיקאי ופילוסוף, היינריך ויקטור (1917-1939), וריכרד (1920-2015), נשיא גרמניה בין השנים 1984–1994.
קריירה דיפלומטית.
וייצזקר הצטרף למשרד החוץ הגרמני ב-1920. בראשית 1921 הוא היה קונסול בבזל, ב-1924 שירת כיועץ בקופנהגן, וב-1927 הוצב בז'נבה. ב-1928 מונה לראש המחלקה לפירוק מנשק. ב-1931 מונה לשליח בברן, וב-1933 לשליח באוסלו. בשנת 1936 מילא וייצזקר תפקיד מרכזי בשלילת אזרחותו של תומאס מאן. ב-1937 הוא התמנה למנהל מחלקת המדיניות במשרד החוץ, וב-1938 מונה למזכיר המדינה (Staatssekretär), התפקיד השני בחשיבותו אחרי שר החוץ במשרד החוץ הגרמני. בתפקיד זה הייתה לו השפעה רבה על יחסי החוץ של גרמניה בשנים 1938–1943.
ב-19 במרץ באותה שנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית (מספר חבר: 4,814,617), וכמו כן הוענקה לו דרגת כבוד באס אס. הוא התנגד להתקפה המתוכננת על צ'כוסלובקיה, מחשש שמעשה זה יוביל למלחמה עולמית בה גרמניה תפסיד.
ב-30 בינואר 1942 הוא הועלה לדרגת ס.ס. בריגדפיהרר.
שגריר בוותיקן.
ביוני 1943, התפטר וייצזקר מתפקידו ומונה לשגריר גרמניה אל הכס הקדוש, תפקיד שמילא עד 1945.
כאשר התקבל על ידי הקרדינל מזכיר המדינה ב-6 בינואר 1944, אמר וייצזקר, "אם גרמניה, כמגן נגד הקומוניזם, תיפול, כל אירופה תהפוך לקומוניסטית". הקרדינל השיב לו, "אירוניה היא, שגרמניה עם מדיניותה האנטי דתית, עוררה חששות כאלו". וייצזקר חזר על דברים דומים גם בפני מונסיניור ג'ובאני באטיסטה מונטיני (לעתיד האפיפיור פאולוס השישי).
וייצזקר המשיך להפגין סיסמאות אנטי קומוניסטיות, ואף ביקש ממונסיניור דומיניקו טרדיני , לפעול למען יוזמת שלום אפיפיורית בין גרמניה לבעלות הברית המערביות, על מנת שגרמניה תוכל לעמוד מול הקומוניזם במזרח. טרדיני ראה בכך ניסיון של גרמניה להימנע מהפסד מובטח במלחמה. כמו גורמים אחרים בגרמניה, ניסה וייצזקר לשאת ולתת על השארת ממשלת מעבר גרמנית (שהוא עצמו יהיה חבר בה) ולהימנע מכניעה ללא תנאי, אך לא עלתה בידו.
לאחר המלחמה.
עם תום המלחמה נשאר וייצזקר בקריית הוותיקן עם אשתו כאורח האפיפיור. הוא חזר לגרמניה ב-1946.
וייצזקר נעצר ב-25 ביולי 1947 והועמד לדין במשפט השגרירים, הידוע גם בשמו משפט וילהלמשטראסה, על שם מיקומו של משרד החוץ הגרמני. משפט השגרירים היה חלק מסדרת משפטי נירנברג הנוספים והארוך שבהם, שנערכו על ידי בתי הדין הצבאיים בנירנברג, באזור הכיבוש האמריקני. משפטים אלו היו מתונים יחסית בהתנהלותם ובתוצאותיהם מאשר סדרת המשפטים הראשונה שנערכה ב-1946. בזמן משפט השגרירים כבר פרשו הסובייטים, והמשפט התנהל על ידי שלושה שופטים אמריקניים. אף שופט אירופי לא היה מעורב במשפט. משפט ארצות הברית נגד ארנסט פון וייצזקר ואח' החל ב-6 בינואר 1948, מול 21 נאשמים, שמונה מהם ממשרד החוץ והשאר ממשרדי ממשלה אחרים. סנגוריו של וייצזקר טענו כי התנגד מאז ומעולם למשטר הנאצי, והיווה כוח ממתן במשרד החוץ.
וייצזקר הואשם בסיוע לגירוש יהודי צרפת לאושוויץ, כפשע נגד האנושות (האישום בפשע נגד השלום בוטל לאחר ערעור). וייצזקר, בסיוע בנו ריכרד שהיה סטודנט למשפטים באותה עת והופיע כעוזר לסנגורו, טען כי לא ידע מהי המטרה האמיתית שלשמה הוקם מחנה אושוויץ, והאמין כי היהודים יסתכנו פחות אם יגורשו למזרח.
פסק הדין ניתן ב-11 באפריל 1949. וייצזקר נמצא אשם ונגזרו עליו שבע שנות מאסר. וינסטון צ'רצ'יל כינה את גזר דינו "טעות קטלנית". ב-12 בדצמבר באותה שנה הומתק עונשו ל-5 שנים. באוקטובר 1950, שלוש שנים ושלושה חודשים לאחר מעצרו, הוא קיבל שחרור מוקדם מהכלא בלנדסברג לאחר בדיקה מחודשת בעניינו על ידי המשרד לענייני חקיקה של הנציב העליון בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ג'ון מק'קלוי.
לאחר שחרורו פרסם וייצזקר את זכרונותיו בספר אפולוגטי, בו הציג את עצמו כפעיל בולט בהתנגדות למשטר הנאצי.
וייצזקר נפטר משבץ מוחי ב-4 באוגוסט 1951 בלינדאו, בגיל 69.
עמדותיו הפוליטיות.
וייצזקר גילה חוסר עקביות בהשקפותיו הפוליטיות. הוא מתח ביקורת על הדיפלומטיה של הקייזר וילהלם השני לפני מלחמת העולם הראשונה, שלל את הפאן-גרמניזם, את מדיניות הסיפוחים ואת לוחמת הצוללות הבלתי-מוגבלת, ועם זאת סבר שגרמניה לא הייתה האשמה העיקרית בפרוץ המלחמה. אף על פי שלא האמין באגדת הסכין בגב, שאף וייצזקר לשים קץ במהירות לסעיפיו המשפילים של חוזה ורסאי: הפיצויים, פירוז חבל הריין ופירוק גרמניה מנשקה. הוא מתח ביקורת על שר החוץ גוסטב שטרזמן (1923-1929) ועם זאת תמך במפלגת העם הגרמנית של שטרזמן.