וייס-מרצ'ינקייביץ נולדה בפביאניצה Pabianice פרבר של לודז' (10 ק"מ דרומית-מערבית לעיר), כבת של ארתור וייס ושל פאולה לבית יאנובסקי. קיימת מחלוקת לגבי מוצאה. באנציקלופדיה יודאיקה ובמוזיאון השואה בוושינגטון שמה נכלל ברשימת הספורטאים הפולנים ממוצא יהודי. מצד שני, לפי עדויות על היוחסין של משפחת אביה, אבות משפחת וייס, שסמלה האצילי היה "ברבור", היו גרמנים שהגיעו במאה ה-13 מאזור וסטפאליה לליבוניה. בביוגרפיה שפורסמה באתר פולני בעיר הולדתה, פביאניצה, חולקים על הטענות שוייס-מרצינקייביץ' הייתה ממוצא יהודי. ואכן בפרטים הביוגרפיים אינן מצוינות עדויות התומכות ביהדותה. שמה אינו מוזכר בימינו ברשימת International Jewish Sports Hall of Fame.
יאדביגה וייס התחילה מגיל מוקדם לשאוף לקריירה אתלטית, אבל בהתחלה נתקלה להתנגדות הנהלת בית הספר ושל אביה לפעילותה הספורטיבית מחוץ לכותלי בית הספר. לבסוף, עם גיבוי מצד אמה, נרשמה לאגודה הספורטיבית "סוקול" בפביאניצה והתאמנה במסגרתה בשלושה תחומים: ריצה, קפיצות, וזריקת דיסקוס. במקביל לפעילותה הספורטיבית, סיימה בשנת 1931 את בית הספר התיכון למסחר בלודז'. בשנת 1939 התחתנה יאדביגה וייס עם הנהג פרנצישק גרנטקייביץ' ולבני הזוג נולדו שני בנים: אנדזיי' ומאציי. בשנות הכיבוש הגרמני, שהתה הספורטאית בהתחלה בלודז' ואחר כך בוורשה עצמה, ברובע ז'וליבוז'. בשנת 1943 היא ובעלה נעצרו ונחקרו חקירה קשה בכלא הגסטפו בשדרות שוך. אחרי דיכוי מרד ורשה בורשה בשנת 1944, חזרה לעירה, פביאניצה, ובתום המלחמה שבה לפעילותה הספורטיבית התחרותית במסגרת DJS לודז והמועדון המקומי Włókniarz. אחרי מות בעלה בשנת 1947, נישאה יאדביגה וייס לשחקן הכדורסל טדאוש מרצינקייביץ'. במרץ 1949 הוענקה לה מדליית הזהב "סוקול". אחרי שבשנת 1958 פרשה מהספורט התחרותי, הקדישה את עצמה לעבודה כמאמנת בלודז' ובפביאניצה. על פעילותה בתחום הספורט עם נוער בעל צרכים מיוחדים קיבלה את האות "יורדאן". בהמשך זכתה יאדביגה וייס למחוות כבוד בגין מפעל חייה מצד עירה פבנאיניצה (לרבות אזרחות כבוד של היישוב) ומצד ממשלת ארצה.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה בעיר הולדתה פביאניצה ב-15 במאי 1932 קבעה וייס-מרצ'ינקייביץ' שיא עולם חדש של 40.345 מטר בזריקת דיסקוס, שיפור לשיא של בת ארצה הלינה קונופקה (39.62 מטר), שנקבע באולימפיאדת אמסטרדם (1928), ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזרקה דיסקוס מעבר ל-40 מטר. שיא זה החזיק מעמד חודש ימים ונשבר על ידי גרטה הובלן מגרמניה, 40.84 מטר. בתחרות שנערכה בלודז' באותו היום, היא החזירה לעצמה את השיא העולמי והעמידה אותו על 42.43 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.74 מטר, אחרי ליליאן קופלנד, היהודיה מארצות הברית, שקבעה שיא אולימפי חדש של 40.58 מטר, ורות אוסבורן (40.12 מטר), אף היא מארצות הברית.
בתחרות שנערכה בחוז'וב, שבשלזיה בדרום פולין ביולי 1933, קבעה וייס-מרצ'ינקייביץ' שיא עולם חדש בזריקת דיסקוס של 43.08 מטר.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934, זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש נוסף של 43.795 מטר, לפני גיזלה מאוורמאייר וקיתה קראוס, שתיהן מגרמניה. שיא זה נשבר ביוני 1935 על ידי מאוורמאייר בתוצאה של 44.34 מטר, שהחזיקה בשיא העולם עד שנת 1948.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית כסף בזריקת דיסקוס בשיא אישי של 46.22 מטר, אחרי שיאנית העולם מאוורמאייר, שקבעה שיא אולימפי חדש של 47.63 מטר, ולפני פאולה מולנאוור, אף היא מגרמניה (39.80 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946, זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.37 מטר, אחרי נינה דומבדזה מברית המועצות (44.21 מטר) ואן ניזינק מהולנד (40.46 מטר). בנוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.65 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1948) סיימה וייס-מרצ'ינקייביץ' במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 39.30 מטר. במדליית זהב זכתה מישלין אוסטרמייה מצרפת (41.92 מטר).
קורץ (פירושונים)
קורץ (Kurtz, Kurz) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו קצר או נמוך.
מטבוליזם של סידן
סיומת סטטית
סיומת סטטית היא תכונה של מבנה הנדסי. יש שלושה סוגים של סיומת סטטית: מבנה מסוים סטטית, מבנה לא מסוים סטטית ומבנה לא יציב.
מבנה מסוים סטטית.
מבנה מסוים סטטית הוא מבנה שיש רק דרך אחת שבה הוא יכול להתנהג על מנת לשמור על יציבות (שיווי משקל יציב). כלומר שאין חשיבות לקשיחויות היחסיות של האלמנטים במבנה. אפשר לזהות מבנה מסוים סטטית על ידי דרגת סיום סטטית שווה לאפס, בהנחה שהמבנה יציב. תכנון מבנים מסוימים סטטית היה מקובל בהיסטוריה, משום שאין צורך לדעת את הקשיחויות היחסיות, ויש רק דרך אחת בה המאמצים הפנימיים יכולים להתחלק, בדרך כלל מציאת המאמצים במבנה היא מאוד פשוטה, וקל לבחור את האלמנטים שיוכלו לשאת מאמצים אלו. החיסרונות של מבנים אלו (בדרך כלל) הם מאמצים גדולים באלמנטים (ביחס למבנה לא מסוים סטטית), והצורך במפרקים רבים במבנים גדולים. מפרקים אלו יקרים ודורשים תחזוקה. לפיכך היום לא נהוג לבנות מבנים מסוימים סטטית. דוגמאות למבנים מסוימים סטטית: קורה על שני סמכים (שאחד מהם פרקי או חופשי והשני אינו רתום), קורה זיזית, מסבך וכבל.
מבנה לא מסוים סטטית.
מבנה לא מסוים סטטית הוא מבנה שיש אינסוף דרכים להעביר את העומסים שפועלים עליו לסמכים. ולכן על מנת למצוא את המאמצים הפנימיים יש צורך לדעת את הקשיחויות היחסיות של האלמנטים. ככל שאלמנט קשיח יותר הוא לוקח חלק גדול יותר של המאמצים. לדוגמה, אם נניח שתי קורות בעלות קשיחויות שונות אחת על השנייה ונעמיס את שתיהן ביחד, הקורה הקשיחה תקבל את מירב המאמצים, משום שעל מנת לכופף אותה באותה מידה (כמו הקורה השנייה), יש צורך במאמצים רבים יותר. אפשר לזהות מבנה לא מסוים סטטית על ידי דרגת סיום סטטית גדולה מאפס (כשהמבנה יציב), המספר המתקבל הוא דרגת אי הסיום הסטטית. ומציין את מספר דרגות החופש של הבעיה.
הראשון שפתר בעיה של מבנה לא מסוים סטטית היה אמיל קלפרון, על ידי מציאת משוואת הקו האלסטי של קורה. הוא הגדיר שהקורה נשארת אלסטית, לכן עבור כל נקודה, הזווית משמאל לנקודה שווה לזווית מימין לנקודה, והשקיעה של הקורה רציפה. על ידי פיתוח הנוסחא y"=m/EI (משוואת הקו האלסטי) הוא איפשר פתרון של קורות ומסגרות לא מסוימות סטטית. הפיתוח המשמעותי אחרי כן היה חוקי קסטיליאנו, החוקים השתמשו בהגדרות של אנרגיה, ומציאת מינימום האנרגיה במבנה. שיטה זאת נחשבת לשיטת הגמישות. ואיפשרה את פיתוח שיטת הקשיחות לאחר מכן. כיום על מנת לפתור מבנים מסובכים, נהוג להשתמש בשיטת הקשיחות שמופעלת על ידי תוכנות אלמנטים סופיים. דוגמאות למבנים לא מסוימים סטטית: קורה נמשכת, פלטת תקרה, קיר, ולמעשה רוב המבנים הקיימים כיום.
מבנה לא יציב (מכניזם).
מבנה לא יציב הוא מבנה שאין דרך להעביר את כל הכוחות הפועלים (או העלולים לפעול) עליו לסמכים. יכול להיווצר מצב של מבנה לא יציב בשני מקרים, אחד הוא כאשר דרגת הסיום הסטטי קטנה מאפס. והשני הוא שיש נקודה בה כל קווי הפעולה של הסמכים חייבים להיפגש, וכך המבנה כולו יכול להסתובב סביב נקודת המפגש.
נשים לב שמבנה נחשב לא יציב גם אם הכוחות שמופעלים עליו ניתנים לחלוקה לסמכים, אך יש כוח תאורטי (שלא פועל על המבנה) שכשהוא יפעל על המבנה, המבנה יזוז. זאת משום שתמיד יש מידה של חוסר ודאות, ומשב רוח פתאומי עלול להפעיל כוח בכיוון זה.
לפעמים נהוג להגדיר סמך בכיוון בו אין חסימה להזזה לצורך פתרון הבעיה, אך צריך לזכור (במיוחד אם מתקבלת תגובה בסמך זה) שהמבנה לא יתנהג בדיוק על פי המודל המתואר.
מונחים שהיו בשימוש.
סמך- אלמנט שמקבל כוחות ממבנה ואינו נע בעקבות הכוח. נקרא גם תנאי השענה. או תנאי חיסום, מאחר שהוא חוסם את המבנה מלזוז לכיוון מסוים. ישנם חיסומים לתנועה וחיסומים לסיבוב. חיסום לסיבוב נקרא גם ריתום.
מפרק- חיבור בין אלמנטים שאינו מעביר מומנט (כפיפה), אך מעביר כוחות ציריים וגזירה (כוחות ניצבים).
דוגמאות למשוואות סיום סטטי למבנה (בדו מימד):
במסגרת:
D=R+3*m-3*j-p
במסבך:
D=R+m-2*p
ז'אן-מארי לקלר
ז'אן-מארי לקלר, הידוע בכינוי "הבכור" (בצרפתית: Jean-Marie Leclair; 10 במאי 1697 - 22 באוקטובר 1764) היה כנר ומלחין מתקופת הבארוק. נחשב למייסד אסכולת הכינור הצרפתית. אחיו, ז'אן-מארי לקלר הצעיר (1703–1777), פייר לקלר (1709–1784) וז'אן-בנואה לקלר (1714 - אחרי 1759) היו גם הם מוזיקאים.
ביוגרפיה.
לקלר נולד בליון, אבל יצא ללמוד ריקוד וכינור בטורינו. ב-1716 נשא לאישה את מארי-רוז קסטאני (Marie-Rose Casthanie), רקדנית, שמתה ב-1728. לקלר חזר לפריז ב-1723, שם ניגן בקונסרט ספיריטואל, סדרת המוזיקה העיקרית הפתוחה-למחצה לציבור. יצירותיו כוללות מספר קבצים של סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו וכמה סונאטות לחליל.
ב-1730 נישא לקלר בפעם השנייה. אשתו החדשה הייתה לואיז רוסה (Louise Roussel), שעסקה בחריטה והכינה לדפוס את כל יצירותיו, מאופוס 2 ואילך. לקלר, שלואי החמישה-עשר מינה אותו בשנת 1733 לממונה על המוזיקה בחצרו, פרש ממשרתו בשנת 1737 אחרי סכסוך עם גידו בשאלת השליטה במוזיקה המלכותית.