בתקופת כהונתו נפתחו מרכז הספורט והבריכה העירונית "ספורטלי", פארק ציבורי שבו אמפיתיאטרון המכיל 2,500 מקומות ישיבה, גן החיות ה"חי פארק", היכל תיאטרון, ספרייה עירונית חדשה ומרכז פיס לאמנות, תרבות ומדע. בתקופתו כראש העיר נסגרו שני בתי הספר יסודיים ותיקים, "אלונים" ו"שרת", אולם מלבד גני ילדים חדשים, בצפון העיר הוקמו בתי הספר היסודיים ע"ש עליזה ומנחם בגין וע"ש יצחק נבון, נפתח בית ספר תיכון שני בעיר - תיכון מקצועי של רשת "עתיד" וכן שתי חטיבות ביניים.
בשנת 2016 פעל, משיקולים פוליטיים לדבריו, לביטול תוכנית "משימת החלל", פרויקט העשרה שבו השתתפו מאות מילדי קריית מוצקין. באותה שנה פורסם כי צורי שלח לתושבי עירו שהתבטאו נגדו בפייסבוק מכתבי התראה לפני תביעה בגין לשון הרע.
בינואר 2018 בעקבות עתירה שהוגשה על ידי המועמד לראשות העירייה ציקי אבישר החליטה ועדת הבחירות האזורית כי בחוברת מידע שחולקה לתושבי העיר על ידי העירייה, יש מסרים הנחשבים לתעמולת בחירות של צורי. שופט בית המשפט פסק כי יש להשמיד עותקים של החוברת שטרם חולקו וכי העותר יקבל החזר הוצאות משפט. ביולי 2018 קבע יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט חנן מלצר, במסגרת עתירה נוספת שהגיש אבישר, כי ראיון שפורסם עם צורי במקומון בקריות, שעל פרסומו שילם צורי מתקציב העירייה, הוא בגדר תעמולת בחירות. בשל כך חויב צורי להשיב את הסכום ששולם לקופת העירייה. עוד באותו שבוע קבע יו"ר ועדת הבחירות האזורית, השופט יצחק כהן, כי לעובדי עירייה אסור להמשיך ולעבוד במטה הבחירות של צורי או לקיים פעילות הסברה לטובתו, והחיל את האיסור גם על רעייתו דפנה, מנכ"לית התיאטרון המקומי.
באחת מישיבות הוועדה לתכנון ובנייה השליך צורי בקבוק מיץ לעבר ראש עיריית קריית ים, וצלחת עוגות לעבר חבר אופוזיציה מעירו. בית המשפט ביקר אותו על שנקט לשון בוטה בישיבות מועצת העיר נגד יריביו הפוליטיים. גם ב ובזה שאחריו, הועלו בתקשורת הכתובה והאלקטרונית טענות כנגד התנהלותו של צורי והתנהלות תומכיו במהלך ישיבות המועצה ועל יחסו לגורמי האופוזיציה בה.
חשדות בפלילים.
בנובמבר 2017 פורסם בכאן - תאגיד השידור הישראלי תחקיר ממנו עולה כי צורי מעל בכספי רשת המתנ"סים המקומית. ביוני 2018 נחקר צורי באזהרה בלהב 433 בעניין זה, והתיק נסגר.
במרץ 2018, בכתבה של יוסי מזרחי ששודרה בחדשות סוף השבוע של חברת החדשות, הועלו טענות לגבי שימוש פסול-לכאורה, של צורי ומקורביו, במאגרי מידע, לצורך שמירת מידע רגיש על תושבי העיר. לפי התחקיר, מאגר זה שודרג במימון העירייה בעלות 70 אלף שקלים מספר חודשים קודם לכן. ב-4 במרץ פתחה הרשות להגנת הפרטיות בחקירת הפרשה, וכעבור מספר ימים, החלה לחקור נושאים אלה גם היחידה הארצית לחקירות הונאה שבלהב 433. בשנה שלאחר מכן, צורי נחקר באזהרה מספר פעמים בחשד לקבלת דבר במרמה, הפרת אמונים, שיבוש הליכי משפט ועבירות מתחום הפרטיות. באוגוסט 2020 הודיעה המשטרה כי קיימת נגד צורי תשתית ראייתית לעבירות של שוחד, הפרת אמונים ופגיעה בפרטיות הציבור. כמו כן, הוגשה לבית המשפט המחוזי בחיפה תביעה נגדו ונגד גורמים נוספים בעירייה, על ניצול מעמדם ליצירת מאגר פרטי, בו נשמר מידע רגיש על תושבי העיר. זאת, מבלי לדווח על כך לרשם מאגרי המידע במשרד המשפטים. התביעה בוטלה לאחר שהתובע חזר בו מתביעתו.
משפחתו.
מאז 1997, חיים צורי נשוי לדפנה, הצעירה ממנו ב-16 שנה, כשלשני בני הזוג אלו הם נישואים שניים. לצורי שלושה ילדים מאשתו הראשונה, ובת משותפת עם דפנה. דפנה שימשה מנכ"לית הקאנטרי קלאב העירוני "ספורטלי" ומנכ"לית ה"חי פארק". משנת 2014, היא משמשת מנכ"לית היכל התיאטרון העירוני, לאחר ששימשה במשך תקופה ארוכה כממלאת-מקום למנהל המוסד.
אלויס שיקלגרובר
קינג טייגר
פליטי דרפור
אינטליגנציות מרובות - גרדנר
פרנק בנקר גילברת
פרנק בנקר גילברת האב (באנגלית: Frank Bunker Gilbreth, Sr.; 7 ביולי 1868 - 14 ביוני 1924) היה מהחסידים הראשונים של הניהול המדעי וחלוץ בחקר התנועה. ידוע בעיקר כאב וכדמות המרכזית בספר "Cheaper by the Dozen".
חייו.
גילברת, יליד פיירפילד מיין, לא המשיך ללימודים פורמליים לאחר שסיים בית ספר תיכון. הוא החל את דרכו כבנאי, הפך לקבלן בניין ומשם התפתח לניהול הנדסה. בסופו של דבר היה למרצה אורח באוניברסיטת פרדו, אשר פרסמה את מאמריו. הוא נישא לליליאן מולר גילברת ב-1904. לזוג נולדו 12 ילדים, מתוכם 11 הגיעו לגיל בגרות. גילברת נפטר במפתיע בעקבות התקף לב בגיל 55. ליליאן חיה 48 שנים אחריו.
גילברת גילה את ייעודו, כאשר בתור קבלן צעיר, חיפש דרכים שונות להפוך את הנחת הלבנים (העיסוק הראשון שלו) למהירה ולקלה יותר. דבר זה הביא לשיתוף פעולה עם אשתו לעתיד, ליליאן מולר גילברת, אשר למדה על הרגלי העבודה של פועלי ייצור ועובדים משרדיים, בתחומי התעשייה השונים, כדי למצוא דרכים להגדלת התפוקה והפיכת עבודתם לקלה יותר. בני הזוג הקימו חברה לייעוץ בתחום הניהול, "גילברת בע"מ", אשר התמקדה בנושאים אלו.
לדברי קלוד ג'ורג' 1968, פרנק צמצם את כל תנועות היד לצירופים שונים של 17 תנועות בסיסיות. בתוכן נכלל: תפיסה, העברת משא והמתנה. פרנק קרא ל-17 תנועות אלו therbligs, "גילברת" באנגלית מאוית בהיפוך. הוא השתמש במצלמת תנועה, אשר הייתה מכוילת כך שתתפוס כל תנועה קטנה של העובד.
ג'ורג' ציין שהגילברתים, היו מעל הכל, מדענים אשר רצו ללמד מנהלים שצריך להטיל ספק בכל האספקטים של מקום העבודה באופן תמידי, ולאמץ שיפורים כל הזמן. הם שמו דגש על "הדרך הטובה ביותר", והקדימו את זמנם מבחינת פיתוח המודעות של שיפור איכות תמידי (CQI) ואת ההבנה של המאה ה-20 כי תנועות חזרתיות יכולות להוביל עובדים לפציעות הנובעות מחזרתיות התנועות.
גילברת היה הראשון שהציע שהאחות הכירורגית תהיה "נושאת הכלים" של המנתח, על ידי כך שתגיש לו את הכלים הכירורגים כאשר תתבקש לכך. גילברת יעץ גם בנושא טכניקות סטנדרטיות, המשמשות צבאות מכל העולם, ללימוד טירונים כיצד לפרק ולהרכיב את כלי נשקם במהירות, אפילו עם כיסוי עיניים או בחושך מוחלט. חידושים אלו עזרו ככל הנראה להצלת חיים רבים.
אף על פי שעבודתם של הגילברתים מזוהה לעיתים קרובות עם זו של פרדריק וינסלאו טיילור, יש הבדל פילוסופי משמעותי בינם לבין טיילור. סימן ההיכר של הטיילוריזם היה הסטופר, טיילוריזם עסק בעיקר בהקטנת זמן התהליך. הגילברתים ביקשו להפוך את התהליך ליעיל יותר, על ידי הורדת מספר התנועות הכרוכות בו. הם ראו בגישתם כדואגת יותר לרווחת העובד, מאשר הטיילוריזם, אשר עובדים החשיבו כדואגת יותר לרווח. דבר זה הביא לקרע אישי בין טיילור והגילברתים, אשר לאחר מותו של טיילור הפך ליריבות ממשית בין הפלגים ממשיכי דרכם של טיילור ושל הגילברתים. לאחר מותו של פרנק, נקטה ליליאן בצעדים לאיחוי הקרע.
פרנק וליליאן השתמשו פעמים רבות במשפחתם הגדולה (ובפרנק עצמו) כעכברי מעבדה בניסויים שונים. "ניצול" המשפחה מתואר באופן אוהב בספר מ-1948 ""Cheaper by the Dozen", אשר נכתב על ידי פרנק ג'וניור וארנסטין גילברת קריי, שניים מילדיהם. הספר שימש כהשראה לשני סרטים בשם זה, אחד מ-1950 בכיכובם של קליפתון ווב ומירנה לוי, והשני מ-2003 בכיכובם של סטיב מרטין ובוני האנט. בסרט השני לא קיים דמיון לספר מעבר לכך שגם בו יש משפחה עם 12 ילדים. בספר המשך מ-1950, בשם "Belles on Their Toes" פורסמו הרפתקאות משפחת גילברת לאחר מותו של פרנק. המשך שני בשם "Time Out For Happiness"", אשר נכתב על ידי פרנק ג'וניור בלבד ופורסם ב-1971. הספר יצא מהדפסה ונחשב לנדיר.
פרנק גילברת מת במונטקלייר ניו ג'רזי ב-1924.
לאס-וגאס
שלום קיטל
שלום קִיטָל (נולד ב-22 בדצמבר 1947) הוא עיתונאי ישראלי, כיהן כמנכ"ל ועורך ראשי בחברת החדשות של ערוץ 2 בשנים 1995–2006. מגיש את התוכנית "יומן השבוע" בכאן ב.
ביוגרפיה.
קיטל נולד בפולין ועלה לישראל עם משפחתו בהיותו בן שנתיים וחצי. גדל בקריית אתא, והתחנך בבית הספר התיכון חוגים בחיפה. החל את דרכו בעולם העיתונות ב-1970 ככתב ועורך ב"קול ישראל" ובין שידוריו הזכורים היה טקס הגעת נשיא מצרים, אנואר סאדאת ב-1977.
ב-1993, לאחר שעבד 23 שנה בקול ישראל בתפקידים שונים, הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 2, וב-1995 לאחר פרישתו של מנכ"ל החברה הראשון, אילון שלו מונה למנכ"ל ולעורך הראשי של החברה. ב-1 במאי 2007 פרש מתפקידו.
קיטל היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בנובמבר 2007 קיבל פרס על מפעל חיים בכנס אילת לעיתונות מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2008 התמודד במכרז הרדיו האזורי מטעם קבוצה בראשות המרכז הבינתחומי הרצליה.
בנובמבר 2008 מונה כיועץ ועמד בראש הקמפיין של אהוד ברק ומפלגת העבודה בבחירות לכנסת השמונה עשרה. לאחר הבחירות שימש כיועץ מיוחד לשר הביטחון ברק. בנובמבר 2009 פרש מתפקידו. במהלך 2012 מונה ליועץ אסטרטגי של מפלגת העבודה בראשות שלי יחימוביץ'.
במהלך 2016 הגיש במשך 3 חודשים את התוכנית הכל דיבורים ברשת ב של קול ישראל במקומה של עדי מאירי, בהגשה זוגית עם בני טיטלבוים.
לאחר סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי ב-18 במאי 2017, החל להגיש תוכנית שבועית בכאן ב' יחד עם דורון צברי ומינואר 2018 עם מרדכי גילת, ובנוסף מגיש את "יומן השבוע".
קיטל נמנה עם מנהלי עמותת ידיד לחינוך העוסקת בהפעלת גמלאים בהתנדבות במערכת החינוך.
מידד
שרון הר פז