בית הקברות הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מייסד ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן. נקברו בו נדבנים שתרמו לאחזקת מוסדות פוניבז' וכונו "נציבים". בחלקו הדרום-מזרחי הוקצה מתחם מיוחד לרבני ישיבת פוניבז' ובראשם הרב כהנמן עצמו. הקבר הראשון שנכרה בבית הקברות הוא של הרבנית גוטל שך, רעייתו של ראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך, שהובאה למנוחות בי"ח בשבט תשכ"ט. קברו של הרב שך עצמו הוא היחיד מבין קברי רבני הישיבה הממוקם במתחם עצמאי. הקבר חריג גם במראהו ובגודלו והוא משמש מוקד עלייה לרגל במיוחד בערבי ראש חודש.
בין הקבורים בבית הקברות: ראשי ורבני ישיבת פוניבז' לדורותיהם ובכללם הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב שמואל רוזובסקי, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, וכן הרב רפאל ברוך טולדנו, הרב משה שמואל שפירא, והרב גדליה נדל. במתחם בית הקברות מצוי האוהל ובו קבריהם של אדמו"רי חסידות אלכסנדר.
בין אישי הציבור הקבורים בבית הקברות, ראשי עיריית בני ברק בעבר משה בגנו ושמואל וינברג.
כסא בטיחות
קינטיקה אנזימית
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1872
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1872 היו מערכת הבחירות הנשיאותית ה-22 בתולדות ארצות הברית, והתרחשו ביום שלישי, ה-5 בנובמבר 1872. הנשיא היוצא יוליסס סימפסון גרנט נבחר בקלות לכהונה שנייה יחד עם הסנאטור הנרי וילסון ממסצ'וסטס. היבחרו מחדש של גרנט התרחשה למרות פיצול במפלגה הרפובליקנית שגרם לרפובליקנים ליברליים לבחור בהוראס גרילי. המפלגה הדמוקרטית תמכה במועמדים הרפובליקנים הליברליים באותה שנה.
ב-29 בנובמבר 1872, אחרי ספירת הקולות אבל לפני התכנסות חבר האלקטורים, מת גרילי. כתוצאה מכך, אלקטורים שהיו צריכים לבחור בגרילי הצביעו לארבעה מועמדים שונים לנשיאות ולשמונה מועמדים שונים לתפקיד סגן הנשיא. גרילי קיבל 3 קולות בחבר האלקטורים לאחר מותו, אך הקונגרס פסל אותם. אלו הבחירות היחידות בהיסטוריה של ארצות הברית שבהן מועמד מת במהלך מערכת הבחירות.
מועמדים.
מועמדים רפובליקניים.
הנשיא גרנט נבחר פה אחד לכהונה שנייה על ידי 752 הצירים בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1872. סגן הנשיא סקיילר קולפקס, לעומתו, הפסיד במירוץ לכהונה שנייה, בגלל קבלת מניות בחברת רכבת ובנייה. אלו שמאסו מהשחיתות בממשל גרנט, פרשו והקימו את המפלגה הרפובליקנית הליברלית.
מועמדים רפובליקנים ליברליים.
קבוצה של רפובליקנים התפצלה מהמפלגה כדי ליצור את המפלגה הרפובליקנית הליברלית. בוועידה הלאומית היחידה של המפלגה, שהתרחשה בסינסינטי, עורך ה"ניו יורק טריביון", הוראס גרילי, נבחר להיות המועמד לנשיאות בסיבוב השישי, כשהוא מנצח את צ'ארלס אדמס. מושל מיזורי, בנג'מין בראון, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא בסיבוב השני.
המצע הליברלי קרא לסיום השנאה ממלחמת האזרחים ולסיום תקופת השיקום, דרש רפורמה במנהל האזרחי כדי למנוע שחיתות, וקרא להגבלת המכסים.
מועמדים דמוקרטיים.
בגלל רצונם החזק לנצח את יוליסס גרנט, המפלגה הדמוקרטית החליטה אף היא לתמוך בגרילי ובבראון ותמכו במצע שלהם. גרילי קיבל 686 מ-724 צירים, ואילו בראון קיבל 713. התמיכה במצע הליברלי פירושה שהדמוקרטים דחו את התנגדותם לשיקום משנת 1868. הם הבינו שכדי לנצח עליהם להסתכל קדימה, ולא להתרכז במלחמת האזרחים. כמו כן, הם הבינו שאם הם לא יתמכו בגרילי, הם יפצלו את הקולות שמתנגדים לגרנט. אך המוניטין של גרילי כמתנגד חריף למפלגה הדמוקרטית, לעקרונות שלה, למנהיגות שלה ולפעילים בה לא נתנה לו תמיכה גדולה בתוך המפלגה. הוועידה, שנמשכה רק 9 שעות במשך יומיים, הייתה הוועידה הקצרה ביותר בהיסטוריה.
מועמדים אחרים.
ויקטוריה וודהול הייתה האישה הראשונה שניסתה להיבחר לנשיאות, כשהיא התמודדה מטעם מפלגת הזכויות השוות. המועמד לסגנות הנשיאות מטעם המפלגה היה פרדריק דאגלס, עבד לשעבר. וודהול לא יכלה להיבחר לנשיא ביום שמונתה להיות מועמדת - לא בגלל מינה, אלא בגלל גילה. היא לא הייתה בת 35 (הגיל המינימלי בו ניתן להיבחר לנשיא) עד ל-23 בספטמבר ב-1873.
בחירות כלליות.
מסע הבחירות.
ממשלו של גרנט ותומכיו הרדיקלים הואשמו בשחיתות, והרפובליקנים הליברלים דרשו רפורמה במנהל האזרחי וסיום לתקופת השיקום, כולל נסיגה של הכוחות הפדרליים מהדרום. גם הרפובליקנים הליברלים וגם הדמוקרטים התאכזבו ממועמדם, גרילי. היה לו מעט ניסיון פוליטי ומכיוון שהיה עורך עיתון, הוא נתן ליריביו כלים לתקוף אותו. יחד עם זיכרונותיו ממלחמת האזרחים, את גרנט לא היה אפשר לתקוף. לגרנט גם היה תקציב גדול למסע הבחירות שלו, בזכות תמיכה מהאליטה הכלכלית. בנג'מין בראון, המועמד הרפובליקני-ליברלי לסגנות הנשיאות, הותקף בגלל היותו שיכור.
זכות הצבעה לנשים.
בבחירות אלו, הקריאה למתן זכות הצבעה לנשים הפכה נפוצה. בנוסף למועמדותה של ויקטוריה וודהול, כמה סופרג'יסטיות ניסו להצביע ונקנסו. וודהול בעצמה נכנסה לכלא ביום הבחירות בגלל חוסר צניעות.
תוצאות וקולות מעורערים.
גרנט הצליח לנצח את גרילי בקלות עם 56% מהקולות לעומת 44%. גרנט זכה ב-286 אלקטורים לעומת 66 לגרילי - אבל גרילי מת ב-29 בנובמבר, 24 ימים אחרי הבחירות. גרילי זכה במדינות טקסס, מיזורי, קנטקי, טנסי, ג'ורג'יה ומרילנד. רוב האלקטורים של גרילי העבירו את תמיכתם אל דמוקרטים אחרים.
כשהאלקטורים התכנסו, נעשו כמה ערעורים על תוצאות הבחירות. בניגוד לבחירות הבאות, הערעורים לא השפיעו על התוצאות.
בתרבות.
קמפיין בסן פרנסיסקו, במסגרת מערכת בחירות זו מתואר בציניות בספרו של ז'ול ורן, מסביב לעולם בשמונים יום.
כיסא בטיחות
עריצות שלטונית בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, בעקבות היחלשות השלטון המרכזי בקונסטנטינופול, החל משלהי המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-19, נהגו שליטים מקומיים במחוזות שבארץ ישראל הנתונים למרותם בכלל ובירושלים בפרט בשיטה של עריצות שלטונית כנגד המיעוט היהודי והנוצרי ולעיתים גם כנגד המוסלמים תוך העדפת המיעוטים האהודים עליהם.
רקע.
המדינה העות'מאנית הושתתה על שני מקורות; האחד הם החוק וההלכה המוסלמית הדתית, שלהם סמכות עליונה בדמותו של "שייח אל אסלאם"; והשני הוא החוק החילוני שמקורו בנהוג וברצון השליט העליון בדמות הסולטאן העות'מאני, ה"ח'אקאן".
השליטה בשטחי המדינה העות'מאנית ראשיתה בהגיון וסדר של משטר צבאי. הקרקעות חולקו למחוזות ("סַנְגַ'ק", שפירושו דגל בטורקית, משמעו מחוז), ובראש המחוז עמד מושל (סנג'ק בֵיי).
ארץ ישראל חולקה במשך השנים לכמה מחוזות, אשר אוחדו ופוצלו חליפות. רוב הזמן מחוז ירושלים חולק לשתי נפות (בערבית: "נַאחִיָה") – נפת ירושלים ונפת חברון. מושל המחוז ישב בירושלים, ובה גם ישבו מושלי הנפות (הסובאשים, או צ'אושים; "צ'אוּש" בטורקית היא דרגה צבאית); אך סמכותו הייתה מוגבלת, ופעולות מסוימות שלו היו מותנות באישור נציג הסולטאן (הווַאִלי), אשר מקום מושבו היה בדמשק.
במקביל לשלטונו של מושל המחוז החילוני, שלט בירושלים גם מנגנון דתי, שהיה נתון בידי הקאדי (דיין בטורקית).
לכל אחת מהאסכולות ההלכתיות הסוניות היה קאדי נציג בירושלים.
הקאדי הירושלמי נהג להתערב בכל ענייני הממשל, דתיים וחילוניים כאחד. לצד הקאדי היה גם חכם דת מוסלמי שנקרא מופתי – משרה שנמסרה לאיש דת מקומי (לאו דווקא טורקי). המופתי עסק בעיקר בייעוץ ולא בשיפוט.
תפקידי הממשל השונים: חילוני ודתי ופיצולם בין בעלי תפקידים חופפים למעשה, יחד עם השפעתם ופעולתם הגלויה והסמויה של מעצמות אירופה במיוחד בארץ ישראל, החלישו את כוחו של השלטון המרכזי וגרמו לאנדרלמוסיה. בעלי התפקידים השונים הפכו לשליטים למעשה בארץ; בתחילת דרכם הם היו פקידים, אשר קנו את תפקידם ומעמדם בממון או בתככים; אך הם הפכו לעיתים לשליטים עריצים. שליטים אלו נהגו ביד קשה כלפי יהודים, נוצרים, ולעיתים אף כלפי מוסלמים בירושלים.
מנהיגים עריצים.
אבו סיפין.
אבו סיפֵין כיהן כמושל המחוז בסוף שנות השמונים של המאה ה-16. השם "אבו סיפין" הוא כפי הנראה כינוי סמלי המתאר את גודל אכזריותו ("סייף" בערבית פירושה חרב; סייפיין – שתי חרבות). הוא התנכל לנזירים הפרנציסקנים, דרש מהם ממון, ואף אסר אחדים מהם, עד אשר כינו אותו "שד בצורת אדם". אבו סיפין המית כומר נוצרי מסוריה, וגרם בכך לרבים מן הנוצרים בירושלים לעזוב את העיר.
אבו סיפין פגע גם ביהודים בירושלים. הוא חילל את בית הקברות שבהר הזיתים, בכך שקבר בו כלבים; הוא גירש את היהודים מבית כנסת הרמב"ן, והאשים את רבי חיים ויטאל כי סירב לפתוח את מי הגיחון אשר סתם מלך יהודה המקראי חזקיהו, ורבי חיים ויטאל נאלץ לברוח מן העיר; ובנוסף, אבו סיפין נטל מן היהודים את החזקה על קבר שמואל, שהיווה מקור הכנסה חשוב לקהילה.
פארוח' אבן-עבדאללה.
פארוח' אבן-עבדאללה היה חייל ממלוכי משוחרר ממוצא צ'רקסי, אשר קנה את משרת הסנג'ק ביי בכסף, ובכך הקים את שושלת פארוח', אשר עמהּ נמנה גם בנו מוחמד. (לפני שמונה פארוח' לסנג'ק ביי הוא היה אמיר אל-חג', ותפקידו היה להוליך שיירות בשלום בחזרתן ממכה לדמשק, מבלי שהבדואים שחיו ליד הדרכים במדבר, יבזזו ויהרגו אותם בדרכם). אבן-עבדאללה, שהיה חכם והכיר את אורחותיהם של הבדואים, שילב חוכמה באכזריות: הוא יצא אל שבטי הבדואים במדבר עם חייליו, הכה אותם מכות רצח, והפחיד אותם פחד מוות; לאחר מכן הם נשמעו לאזהרותיו והניחו לשיירות לנפשם.