מבער אחורי מאפשר גידול דרמטי בדחף המנוע אבל זאת תמורת גידול משמעותי בצריכת הדלק. המבער בא לשימוש לרוב במטוסים צבאיים. מיעוט מטוסים אזרחיים, במיוחד אלה המיועדים לשייט במהירויות על-קוליות כוללים מבער אחורי שכן אין אפשרות אחרת להאיץ דרך אזור הגרר הגבוה עד למהירות של מאך 2.4. חלק מהמטוסים מסוגלים להמשיך לשייט במהירות על קולית ללא מבער אחורי בעוד אחרים חייבים להשתמש במבער בצורה מתמשכת.
במטוסים בעלי מבער אחורי המבער משמש גם להמראה.
במטוסי קרב המבער האחורי משמש לתמרוני קרבות אוויר לטובת תאוצה מהירה, טיפוס חד ושמירה על מהירות תוך כדי תמרונים.
לרוב מטוסים לא משתמשים במבער לשיוט מתמשך הן בגלל צריכת הדלק הגבוהה, והן משום שהטמפרטורה הגבוהה במבער יכולה לגרום לכשל במנועים שלא תוכננו לכך מראש. חלק ממנועי הסילון מקריבים יחסי דיחוס גבוהים בשלב המדחס של המנוע בשביל להוריד את הטמפרטורה בשלב המבער, מה שמקריב ביצועים בטיסה תת-קולית ללא שימוש במבער.
במטוסים בעלי מבער אחורי כאשר המנוע עובד ללא בערה במבער המנוע נקרא "יבש", כאשר המבער ניצת המצב מכונה "רטוב".
היסטוריה.
המטוסים מקדונל F3H דימון ודאגלס F4D סקייריי נבנו עם מנועי טורבו-סילון וסטינגהאוס J-40, המסוגלים לייצר דחף של 8,000 ליברות (36 קילו-ניוטון) ללא מבער אחורי. מנוע הסילון J-48 של חברת פראט אנד ויטני המספק דחף של 8,000 ליברות (36 קילו-ניוטון) עם מבער אחורי, הניע את מטוס הקרב של חברת גראמן F9F-6. מטוסי קרב אחרים העושים שימוש במבער אחורי, הם הדגם צ'אנס ווט F7V-3, המונע על ידי מנוע J-46 המספק דחף של 6,000 ליברות (27 קילו-ניוטון), ומטוס דאגלס F3D סקיינייט, מטוס הקרב המיועד לכל סוגי מזג האוויר, בעל מנוע J-34 של חברת ווסטינגהאוס המספק דחף של 3,600 ליברות (16 קילו-ניוטון).
באנגליה, שיפרו את המנוע רולס רויס אבון כך שיפעל עם מבער אחורי, והוא הניע את האינגליש אלקטריק לייטנינג, שנהפך למטוס העל-קולי הראשון בשירות חיל האוויר המלכותי והראשון בעולם שהיה מסוגל לבצע שיוט על-קולי. המנוע בריסטול-סידלי אולימפוס היה אף הוא בעל מבער אחורי, והותקן במטוס הקונקורד. זהו השימוש היחיד במבער אחורי לצורכי תעופה אזרחית, לצד עמיתו של הקונקורד, המטוס טופולב Tu-144, ששניהם היו מסוגלים לבצע שיוט על-קולי אם כי הקונקורד היה יכול לשייט ללא שימוש במבער.
"השלך והבער" הוא הליך השלכת דלק שבו הדלק מוצת במכוון בעזרת המבער האחורי של המטוס. הלהבה המרהיבה המשולבת במהירות הטיסה הגבוהה הופכת הליך זה לפופולרי למדי בתצוגות אוויריות, או כתוספת למופעי זיקוקי די-נור.
הבולים של קוטור
קוֹטוֹר היא עיר השוכנת לחופו של הים האדריאטי, כיום בשטחה של מונטנגרו, ומהווה את המרכז המנהלי של . במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1943–1944, בתקופה בה קוטור הייתה בשליטת גרמניה הנאצית, היא הנפיקה בולי דואר מיוחדים לשימוש האוכלוסייה האזרחית בעיר.
הרקע להנפקת הבולים.
ב-17 באפריל 1941, בעקבות כיבושה של יוגוסלביה, סופח מחוז קוטור על ידי איטליה הפשיסטית. צו מיוחד שפורסם על ידי המלך ויטוריו אמנואלה השלישי צירף את מחוז מפרץ קוטור אל אזור . במהלך תקופה זו שימשו הבולים הרגילים של איטליה את שירותי הדואר של קוטור.
בחודש ספטמבר 1943, בעקבות כניעת איטליה לכוחות בעלות הברית ויציאתה ממעגל הלוחמה, נכבש מחוז קוטור על ידי צבא גרמניה הנאצית ונשלט ישירות על ידי מושל גרמני. הממשל המקומי הקים שירות דואר אשר הנפיק בולי דואר מיוחדים לשימוש תושבי המחוז.
הנפקת הבולים הראשונים.
בינואר 1944 הונפקו הבולים הראשונים שנועדו לשימוש הדואר במחוז קוטור. מנהל הדואר הגרמני ניצל מלאי קיים של בולים איטלקיים מן הסדרה האימפריאלית שהודפסו בשנת 1939 והוסיף עליהם הדפס רכב בן ארבע שורות עם המילים "המנהל הצבאי הגרמני של קוטור" (Deutsche / Militar- / Verwaltung / Kotor). בנוסף הודפס על הבולים ערך נקוב חדש בלירטות.
ששת בולי הסדרה הונפקו בערכים הבאים:
הדפס הרכב בוצע בבית הדפוס הממשלתי בעיר צטיניה שבמונטנגרו. בס"ה הודפסו 5,000 סדרות מלאות של מן הבולים של קוטור.
הנפקת דברי דואר.
ב-13 במרץ 1944 הונפקו על ידי דואר קוטור שתי גלויות דואר עם הדפס רכב.
שתי הגלויות הונפקו בערכים הבאים:
שינוי שמה של הטריטוריה.
בחודש ספטמבר 1944 שינו השלטונות הגרמניים את שמה הרשמי של הטריטוריה, והעניקו לה את השם "בּוֹקַה קוֹטוֹרְסְקַה" (Boka Kotorska). בנוסף, הוחלף המטבע המקומי מן הלירטה האיטלקית אל הרייכסמרק הגרמני. במסגרת שינויים אלו הונפקה ב-16 בספטמבר 1944 סדרת בולים חדשה עם ערכים נקובים במטבע הגרמני.
הבולים החדשים התבססו על בולים יוגוסלביים משנת 1939 עליהם נוסף הדפס רכב עם שם הטריטוריה ועם הערך הנקוב החדש. ארבעה פסים שחורים בתחתית הבול הסתירו את הערך הנקוב המקורי של הבול.
ארבעת בולי הסדרה הונפקו בערכים הבאים:
גם הדפס הרכב הזה בוצע בבית הדפוס הממשלתי בעיר צטיניה שבמונטנגרו. בס"ה הודפסו 50,000 סדרות מלאות של מן הבולים של קוטור.
הנפקת הבולים המיוחדים.
במקביל לשימוש בבולים הזמניים עם הדפס הרכב תכננו השלטונות הגרמניים להנפיק סדרת בולים קבועים לשימוש מחוז קוטור. הבולים עוצבו והודפסו על ידי המדפיס הממשלתי בעיר וינה, והכילו איורים של אתרי מפתח במחוז קוטור ושל דמויות מקומיות בלבוש מסורתי. כל אחד מן הבולים הודפס במספר צבעים כחלק מתהליך הכנת הבולים, והתכנון היה להכניסם לשימוש לקראת סוף שנת 1944.
ששת בולי הסדרה תוכננו להיות מונפקים בערכים הבאים:
בחודש נובמבר 1944 שחרר צבא השחרור העממי של יוגוסלביה את חבל קוטור מידי גרמניה הנאצית, והמחוז חזר להיות חלק מיוגוסלביה. הבולים החדשים לא הונפקו מעולם, ותושבי קוטור חזרו להשתמש בבולי הדואר של יוגוסלביה.
בוצ'רס קרוסינג
בוצ'רס קרוסינג (באנגלית: Butcher's Crossing) היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ג'ון ויליאמס, שיצאה לאור ב-1960, ומתארת את חייהם של ציידי הביזונים באזור קנזס וקולורדו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19.
הספר עוקב אחרי ויליאם אנדרוז, סטודנט צעיר מאוניברסיטת הרווארד, העוזב את חייו המבוססים בבוסטון כדי לחוות את המערב הפרוע. הסיפור מתחיל ומסתיים בעיירת הספר הבדיונית "בוצ'רס קרוסינג" שבקנזס. אנדרוז מצטרף לחבורת ציידים קטנה המנסה לאתר עדר ביזונים גדול, כדי לצוד אותו ולמכור את הפרוות שיפשטו מהחיות. הוא וחבריו למסע נדרשים להתעמת עם תנאים פיזיים קשים. במהלך המסע מהרהר אנדרוז במשמעות חייו ובעמדותיו כלפי הטבע, בעיקר בהשפעתו של המלומד בן תקופתו, ראלף וולדו אמרסון.
כתיבה.
"בוצ'רס קרוסינג" היא הנובלה השנייה שכתב ג'ון ויליאמס. הוא החל לקרוא ספרות אודות המערב הפרוע באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר ששב לאוניברסיטת דנבר. הוא מצא בעיקר מיתוסים זולים שעסקו בקרבות יריות, אך מעט מאוד ספרות שעסקה בחיי היום יום ובקשיי המתיישבים. אפילו סופרים נחשבים נטו לעשות רומנטיזציה לתקופה זו. במניפסט שהוא פרסם בשבועון "The Nation" כתב ויליאמס: . עוד אמר בראיון: "יש הגיון אמיתי באמירה "המערב לא קיים ולא היה קיים" זהו חלום של המזרח." ויליאמס החל לחשוב על הדרך הטובה ביותר להעביר את החוויה האותנטית של הספר האמריקאי, את מרכיביו הקשוחים והאכזריים ואת מרחביו המאיימים בריקנותם.
לדעת מארק אסקווית', שהוציא ב-2016 ספר עיון אודות כתיבתו של ויליאמס, הנושא הספרותי של ציד הביזונים הצליח מסחרית במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 באזור דנבר ומספר ספרים שעסקו בנושא זה יצאו לאור. חלקם השפיע, ככל הנראה, על ויליאמס. במיוחד מוצא אסקווית' את ספריהם של מארי סנדוז , "The Buffalo Hunters", שיצא לאור ב-1954 ואת "The Last Hunt" מאת מילטון לוט , שיצא לאור גם הוא ב-1954 והפך לסרט ("הציד האחרון" ) ב-1956. בספרה של סנדוז אפשר למצוא מספר נקודות טכניות בציד המצויות גם בספרו של ויליאמס ובעיקר את הירי המתוכנן של הצייד, כפי שבא לידי ביטוי בגיבור סיפורה, צ'רלי הארט, שהנהיג חבורת ציד באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 בקנזס; חבורה שהרגה 3,500 ביזונים (ביום אחד ירה הארט ב-203 ביזונים). מספרו של לוט לקח ויליאמס, ככל הנראה, את ההתמקדות באופי חברי חבורת הציד ובדינמיקה החברתית שלה.
ויליאמס מיקם את העלילה בסביבות השנה 1878, לאחר "מלחמת הבאפלו", במישורי צפון טקסס, שהביאה ל"טיהור" האזור מאינדיאנים ומביזונים, אך לפני התמוטטות ענף המסחר בעורות ביזונים.
תגובתו של ויליאמס לסטריאוטיפיזציה שחש, הייתה בכתיבת הספר "בוצ'רס קרוסינג", שבו ניסה להדגיש את המרכיבים הללו. הספר מציג את מסעו של הגיבור, ויל אנדרוז, שמושפע בתחילה מרעיונותיו הפילוסופיים של אמרסון בדבר הרמוניית האדם והטבע ומסתיים בהכרה במציאות האכזרית והכואבת של הטבע. דרך זו מודגמת במוטו של הספר המכיל שני ציטוטים. הראשון מתוך הגותו של אמרסון והשני מתוך "The Confidence Man", מאת הרמן מלוויל, המסתיים בשורות:
לאחר כתיבת הספר, הכניס סוכנו של ויליאמס את כתב היד לתחרות לאומית לספרות מטעם הוצאת הספרים "מקמילן". זכייה בפרס השני בתחרות הקנתה לוויליאמס פרס כספי של 2,500 דולר וחוזה להוצאת הספר. הספר יצא לאור ב-1960 ומכר פחות מ-5,000 עותקים בכריכה קשה. הניו יורק טיימס הקצה את הספר למבקר שעסק במערבונים זולים, דבר שהרתיח את ויליאמס. הוצאת ספרים שעסקה בספרי כריכה רכה רצתה להוציא מחדש את הספר, בתנאי שיופיע על הכריכה השם "מערבון" וויליאמס סרב.
עלילה.