במלחמת העולם הראשונה פעלה האנייה בים הבלטי. ב-1915 הוחלפו תותחיה לתותחים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ), ובסוף 1916 הועברה אל פטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) לשיפוץ כללי. בעיר נישבה רוח מהפכה, וחלק מאנשי הצוות נטלו חלק במהפכת פברואר 1917. באונייה הוקמה ועדה מהפכנית, שבחרה באלכסנדר בלישב למפקד האונייה, ורוב אנשי הצוות חברו לבולשביקים. ב-25 באוקטובר 1917 ירו אנשי הצוות של האונייה פגז סרק מתותח החרטום שלה, שנתן את האות להתקפה על ארמון החורף, מקום מושבה של הממשלה הזמנית, ולתפיסת השלטון ברוסיה על ידי הבולשביקים.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1922 הוחזרה "אברורה" לשירות כאוניית אימונים. במהלך מלחמת העולם השנייה פורקו תותחיה והועברו אל הצבא להגנת לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). האונייה עצמה עגנה בנמל אורניינבאום, חשופה להפגזות והפצצות בלתי פוסקות, וב-30 בספטמבר 1941 ניזוקה בהפצצה אווירית גרמנית וטבעה בנמל.
לאחר המלחמה, ב-1945, נמשתה האונייה ותוקנה, כדי שתשמש אנדרטה למהפכה הסוציאליסטית הגדולה. היא עוגנה עגינת קבע בנהר נייבה העובר בלנינגרד, וב-1957 נפתחה למבקרים. בשנים 1984–1987 שופצה האונייה שנית, לרגל החגיגות לציון 70 שנים למהפכה. לוחות התחתית הוחלפו כולם, והותקנו בה ארובות ותרנים חדשים. מ-1956 ועד היום ביקרו באוניית המוזיאון למעלה מ-28 מיליון איש.
ב-2 בנובמבר 1927 הוענק ל"אברורה" "עיטור הדגל האדום" על חלקה במהפכה הקומוניסטית, וב-22 בפברואר 1968 – "עיטור מהפכת אוקטובר".
מאז מלחמת העולם השנייה ועד היום.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 האונייה הגיעה למצב מכני קשה מאוד ונצטרכה לשיפוץ. לאחר בדיקות ובדיקת חלופות שונות באוגוסט 1984 החל שיפוץ האונייה שהסתיים בשנת 1987 והיא חזרה למקום עגינתה הקבוע בצד של פטרוגרד.
בשנת 2010 הוחלט על ביצוע שיפוץ מחודש במספנות קרונשטדט, שנמשך עד שנת 2016. היא הושבה למקום עגינתה בצד של פטרוגרד, ב-16 ביולי 2016.
בנג'מין קאופמן
בנג'מין קאופמן (באנגלית: Benjamin Kaufman; 10 במרץ 1894 - 5 בפברואר 1981) היה חייל יהודי בצבא ארצות הברית שעוטר על פעולותיו במלחמת העולם הראשונה במדליית הכבוד.
בנג'מין קאופמן נולד ב-10 במרץ 1894, בבאפלו וגדל בברוקלין ניו יורק. לאימו קראו אנה. הוא למד באוניברסיטת סירקיוז. ב-1917 הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בתור סמל ראשון בפלוגה ק' של חטיבת החי"ר ה 308 באוגדה ה 77. הוא סירב לצאת לקורס קצינים פעמיים.
שירותו הצבאי.
במהלך אחד הקרבות בצרפת פגז שהכיל גז גרם לעיוורונו הזמני בזמן שעזר לחלץ מספר חיילים, הוא סירב לעזרה רפואית אך הרופאים הכריחו אותו להתאשפז בבית חולים. לאחר זמן מה ברח סמל ראשון קאופמן מבית החולים ושב ליחידתו, על כך הוא הועמד למשפט צבאי אבל הקצינים הבינו לליבו והאישומים בוטלו.
ב-4 באוקטובר 1918 במהלך הקרב ביערות ארגון הוביל קאופמן סיור במטרה להשמיד מכונת ירייה, שניים מאנשיו נפצעו והוא המשיך לבדו, הוא נפצע מכדור בידו הימנית אך המשיך בהסתערות כשהוא זורק רימונים בידו השמאלית ומנופף באקדח ריק, הוא הצליח לכבוש את העמדה, לקחת שבוי ולהבריח את שאר חיילי האויב. לאחר שחזר יחד עם השבוי לפלוגתו נפל על הקרקע והתעלף כתוצאה מאובדן דם.
מדליית הכבוד.
על פעולותיו בקרב ביערות ארגון הוענקה לסמל ראשון בנג'מין קאופמן מדליית הכבוד, עיטור הגבורה הגבוה ביותר הנהוג בארצות הברית.
בנוסף הוא קיבל עיטורים על אומץ ליבו מתשע ממשלות שונות, ביניהם צלב המלחמה.
לאחר שחרורו מהצבא.
במלחמת העולם השנייה הוא שימש כדירקטור בוועדת כח האדם של המלחמה בניו ג'רזי.
בנוסף היה גם מפקד מועצת נכי מלחמת העולם של ניו ג'רזי וסגן מפקד לאומי של לגיון האומץ הלאומי.
מ-1945 עד 1959 הוא היה היושב ראש של ארגון ותיקי המלחמה היהודים של ארצות הברית.
במשך 10 שנים הוא היה מנהל שירות התעסוקה בטרנטון, ניו ג'רזי.
ב-5 בפברואר 1981 נפטר קאופמן ונקבר בטרנטון. הוא הותיר אחריו אישה, בת, אחות ושני נכדים.
אזור קו עימות דרומי
רס כרכר
חנות דיוטי פרי
מדרשת עין הנצי&quot;ב
Pinball wizard
חאליד הקניבל
מה לכהן בבית הקברות
מה לכהן בבית הקברות?! הוא ביטוי עברי, המבטא תמיהה על אדם שנקשר למקום או לאירוע, שלכאורה לא היה אמור להמצא בו מחמת פחיתותו של המקום או האירוע. מקורו של הביטוי הוא במדרש תנחומא, שם מסופר:
הביטוי מתבסס על ההלכה, האוסרת לכהן להיטמא בטומאת מת ולכן גם אוסרת עליו להיכנס לבית קברות.
בצורה אחרת המובאת בפירוש רבנו בחיי (על ) נאמר "מה למלך בבית המטבחיים ומה לכהן בבית הקברות?!". צורה זו היא הנפוצה בשפה, אך רק חציו השני של המשפט, התמה על הכהן הנמצא בבית הקברות.
לביטוי "מה לכהן בבית הקברות?", כפשוטו, מקום מרכזי בסיפורו של דוד פרישמן "כהן בבית הקברות".
דרך נמיר
דרך נמיר היא דרך ראשית בצפון תל אביב, הקרויה על שמו של ראש העירייה השביעי, מרדכי נמיר. הדרך היא המשכו של כביש 2 ממחלף גלילות דרומה, והיא נקראה בעבר "דרך חיפה" בהיותה הדרך הראשית המחברת בין תל אביב וחיפה. שמה שונה לדרך נמיר בשנות ה-80 בעקבות בקשתה של אורה נמיר, אלמנתו, לשנות את שמה של כיכר אתרים שנקראה אז "כיכר נמיר" ולקרוא למקום אחר בעיר על שמו של בעלה, זאת לאור כישלונה החרוץ של הכיכר והפיכתה למפגע עירוני.
דרך נמיר מתחילה במפגשי הרחובות שדרות שאול המלך ודרך בגין וממשיכה צפונה עד מחלף גלילות, במפגש הדרכים של כביש 5, כביש החוף ורחוב יוניצמן. הדרך מקבילה לכל אורכה לנתיבי איילון אשר מאז סלילתם בשנות ה-80 הועבר אליהם חלק ניכר מתנועת כלי הרכב.
הדרך מפרידה בין מספר שכונות: בקטע הדרומי בין רובע הצפון החדש לבין אזור פארק צמרת ושכונות בבלי וגבעת עמל. בקטע הצפוני של שכונות עבר הירקון בין השכונות המערביות כוכב הצפון, שיכון למד ואזורי חן לבין אזור קריית המוזיאונים (אזור מוזיאון ארץ ישראל) רמת אביב, נווה אביבים ורמת אביב ג'. בקטע הצפוני הדרך אינה עוברת באזור מגורים צפוף ומותרת בחלקו מהירות נסיעה גבוהה במקצת.
בפברואר 1963 הורחב דרך חיפה ונוספו לו שני נתיבים נוספים ואי תנועה באמצע, בקטע שבין רחוב ארלוזורוב וגשר הירקון.
סרטן היטי
סרטן היטי (שם מדעי: "Kiwa hirsuta") הוא מין של סרטן שהתגלה במרץ 2005 בדרום האוקיינוס השקט, כ-1,500 ק"מ מדרום לאי הפסחא, בעומק של כ-2,200 מטרים.
הסרטן, באורך של 15 ס"מ, בעל 10 גפיים (צבתות ורגליים) המכוסות זקיקי שיער המסייעות לו לאחוז בקרקע. לסרטן עיניים מנוונות וחסרות פיגמנט, משום שאינו זקוק לחוש הראייה בעומק שבו הוא נמצא. הצבתות השעירות מכילות חיידקים שהוא נעזר בהם כדי לנקות רעלים מהמים החמים שבהם הוא חי.
יש סברה שהוא אוכל את החיידקים הללו, וייתכן שהוא אוכל גם אצות ירוקות, סרטנים קטנים ובקטריות.
הסרטן נמצא סמוך למקום שבו יש זרימה של מים חמים באזור הלוח הארקטי-הפסיפי. לפי הצורה והמבנה המולקולרי שלו זהו מין חדש ולא מוכר למדע.
חפרפרת ככובת אף
חֲפַרְפֶּרֶת כְּכוּבַת-אַף (שם מדעי: Condylura cristata) היא חפרפרת קטנה החיה בצפון-מזרח אמריקה הצפונית. המין היחיד בשבט Condylurini ובסוג "Condylura".
מאפיינים.
לחפרפרת ככובת אף 44 שיניים, פרווה קצרה שחורה-חומה דוחת מים, רגליים גדולות ומקושקשות וזנב ארוך ודק. אורכה הוא 15–20 סנטימטרים, ומשקלה כ-55 גרם. החפרפרת מיוחדת בזכות מעגל של 22 משושי "ציד", ורודים, קטנים ובשרניים, בקצה האף. משושים אלה משמשים אותה לאיתור מזון על ידי מגע.
הזרועות מכוסות בכמעט 100,000 עצבים. העצבים מכונים איברי איימר (על שם החוקר הגרמני תיאודור איימר). דרך גדילת זרועות האף אצל חפרפרת זו היא ייחודית ולא נראתה אצל אף סוג של חיה אחרת בעולם כולו. בניגוד לדרך שבה אצבעות גדלות מתוך היד החוצה, הם מתחילים לגדול באזור האף, כמה ימים לאחר הלידה הם מתרפים וזזים לאחורי ראשה, בדומה לאופן שבו מקלפים בננה. החפרפרת עיוורת כמעט לגמרי, ולכן קיימת סברה שבעזרת אפה הארוך היא חשה פעילות חשמלית של חיות קטנות. היא מאתרת ואוכלת פרטי מזון בפחות מ-120 אלפיות השנייה. מוחה מחליט תוך 8 מאיות השנייה האם הטרף אכיל.
החפרפרת ניזונה מחרקים ורכיכות. היא שחיינית טובה ומחפשת מזון בקרקעיות נחלים ובריכות רדודות. כמו חפרפרות אחרות, היא חופרת מחילות נמוכות כדי לחפש מזון, ולעיתים קרובות שוכנות פתחי מחילות אלו מתחת למים. החפרפרת פעילה ביום ובלילה, יכולה לחפור מחילות דרך שלג ושוחה בברכות מכוסות קרח. החפרפרת מסוגלת להריח תחת המים בעזרת בועת אוויר שהיא נושפת לעבר עצמים או מקורות הריח, ואז שאיפת הבועה נושאת הריח בחזרה דרך אפה.
נחש מעופף
נחש מעופף (שם מדעי: Chrysopelea) הוא סוג במשפחת הזעמניים. מינים בסוג זה נפוצים בדרום-מזרח אסיה, במלנזיה ובהודו.
למרות שמו, הנחש דואה ולא עף. הדבר נעשה כדי לנוע מהר יותר, להימלט מטורפים או לתפוס טרף. הנחש דואה מעץ לעץ או צונח מהעץ לקרקע ומסוגל לעבור כך 100 מטרים. הדאייה מתרחשת כשהנחש מכפיל את רוחבו על ידי שיטוח גופו, מכווץ את אזור הבטן שלו פנימה בצורת פעמון, שמתפקד כמו מצנח. הנחש דואה בכיוון הרצוי באמצעות פיתול גופו ונעזר בזנב לשמירה על האיזון.
אופן מעופם של נחשים אלה נחקר בידי פיזיקאים במשך שנים והתגלה שככל שהנחש קטן יותר מרחק הדאייה ומשכה ארוכים יותר.
ישנם חמישה מינים מוכרים של נחשים דואים:
הסבא מקלם
הסבא מנובהרדוק
בריכת אידוי
בריכות אידוי הן בריכות מלאכותיות בעלות שטח פנים גדול מאוד, אשר מתוכננות כך שהן יאיידו מים ביעילות על ידי חשיפה לאור השמש וחשיפה לטמפרטורות הסביבה.
טכנולוגיה.