בשנת 2007 הציגה בגלריה אלון שגב את התערוכה "ביו-פאאור". בציורים שהוצגו בה, עליהם עבדה ישראלי בשנים 2006 – 2007, נגלו לצופה, בין היתר, מראותיו של מפעל לייצור תרופות באזור תעשייה דרומי, שעברו רדוקציה גרפית תחת מכחולה, עד הזרתם הכמעט מוחלטת. יש וניתן לאתר את השפעתם של הילה וברנרד בכר, אמני הצילום הטיפולוגי הגרמניים, על סדרת עבודות זו. בשונה מהם מבטה של ישראלי פולש אל קרביו של המקום.
הצייר יצחק ליבנה תיאר את ציוריה ומאפייני יצירתה:
עיר אחרונה.
משנת 2008 התמקדה ישראלי בהתבוננות וציור סביבת המחיה שלה בעיר תל אביב. ציוריה מהשנים 2008 – 2009 מציגים פרברי שינה, משובצים במבנים ובתים, הטובלים בגינות ירק פסטורליות. הנופים הופכים מופשטים, גנריים, ונדמים לעיתים כמרחבים פלסטיים בדויים, קולנועיים במובנם הסכמטי, התפאורתי. השימוש, שעושה הציירת, במפות ובדימויים עיליים ממנוע החיפוש של Google Earth, ממחיש את עינו של 'האח הגדול', המפקחת וממשטרת את המרחב הציבורי.
לתערוכה ״עיר אחרונה״ (2011) שהוצגה בגלריה טבי לאמנות בתל אביב, יצרה ישראלי מעין יומן עירוני של עשרות ציורים המצוירים על גבי מצעיי רחוב שונים, מפלטות עץ ועד יריעות ברזנט. אוצרת התערוכה דנה גילרמן טענה כי הציור של ישראלי חושף מבט נשי, שמבטא את הרגשת הבהלה והקלסטרופוביה נוכח העיר החשוכה. דרך ההתבוננות של ישראלי לעולם תנציח עמדה זרה ואחרת מזו ההגמונית: נקודת מבט ייחודית של אישה במרחב הציבורי הכאוטי. בקטלוג התערוכה כתב ד״ר בן ברוך בליך:
דור שלוש / נווה שאנן.
משנת 2012 עברה ישראלי לצייר את מראותיה של דרום תל אביב על בדים גדולי ממדים ולא מתוחים. את סדרת ציורים אלו הציגה בשתי תערוכות יחיד שונות: ״דור שלוש״ (2014), בגלריית פיינברג פרוג'קט באוצרות ים המאירי, ו״נווה שאנן״ (2015), בגלריה של קיבוץ גבעת חיים איחוד, באוצרות רותי אמיתי-חינסקי. אמיתי-חינסקי כתבה בטקסט התערוכה:
מולדת 1ב.
בשנת 2016 הציגה ישראלי במוזיאון אשדוד לאמנות את התערוכה ״מולדת 1ב״. שם התערוכה הוא כתובת הסטודיו שלה בדרום תל אביב באותה תקופה. בתערוכה הוצגה סדרת ציורי תל אביב בשלמותה, יחד עם ציורים חדשים שהשלימו את המהלך. בשונה מציוריה הקודמים, הציורים בתערוכה זו לא צוירו בלילה. בקטלוג התערוכה כתבה האוצרת טלי בן-נון:
ללילה יש אלף עיניים.
בשנת 2018 הציגה ישראלי את התערוכה ״ללילה יש אלף עיניים״ במוזיאון ראלי בקיסריה. בתערוכה הוצגה סדרת ציורי שמן על בד בגדלים שונים, בהם ציירה את נופי הסטודיו שלה ממשכן האמנים של הרצליה בו עבדה לאחר שעזבה את תל אביב. בסדרה זו חוזרת ישראלי אל ציורי הלילה ואף באופן מובהק ואפל יותר, כפי שכתב אוצר התערוכה רון ברטוש:
אחד ההרים.
בתערוכה "אחד ההרים" (2020) שהוצגה בבית האמנים בירושלים חוזרת ישראלי אחרי עשרים שנה לעיר ילדותה ירושלים. חזרה זו אינה חזרה פיזית של שיטוט בעיר, ישראלי חוזרת לירושלים דרך נופי הרנסאנס המוקדם של פיירו דלה פרנצ'סקה, פרה אנג'ליקו, אנדראה מנטניה, ואחרים. הציור הרנסאנסי דמה לירושלים שהיא מכירה, ודרך נופים אלו היא הצליחה לחזור לעיר. בטקסט התערוכה כתבה האוצרת יעל כץ בן שלום:
יאיר גרבוז כתב על התערוכה:"פרספקטיבה טרם הומצאה בזמן ובמקום אליו חזרה הציירת, אך התיאטרון היה קיים כבר זמן רב והצד התיאטרלי של הציור העתיק הזה הקל עליה לממש שוב את הרגלה מימים ימימה ולוותר על האנשים ועל בעלי החיים ועל המעשים והאנקדוטות ועל המיתולוגיות ולהסתפק ב״תפאורה״: בנוף, בהרים, בצוקים, בצללים, בארכיטקטורות ובטקסטורות הספוגות מגע אנושי אנונימי או היעדרות אנושית מצמיתה. אפשר לומר אפילו יותר מזה – ישראלי מוותרת על הזיכרון הפרטי שלה אודות שאלת מהותה של ירושלים לטובת זיכרונם הדומם של ההרים וזיכרונן האילם של הטירות וכוח האגירה של הדוממים. אצבעותיה מדפדפות בזמן אחר, בידיעה בטוחה שמכחולה ועפרונותיה יביאוה אל ההווה – על אף שהמכחול עצמו הוא למעשה צבע ספריי תעשייתי – אבל בשום אופן לא אל ההווה שמייצגת ירושלים התעמולתית והאקטואלית."
תגליפי הסלע בדאדזו
תגליפי הסלע בדָאדְזוּ (סינית:大足石刻, פין-יין: Dàzú Shíkè) הם קבוצה גדולה של פסלים ותגליפי סלע בנפת דאדזו, כ-60 קילומטרים מערבית לעיר צ'ונגצ'ינג שבמרכז המחוז העירוני שעל שמה בסין העממית. הנושאים העיקריים ששימשו מקור השראה לפסלים ותגליפים אלו נלקחו מתוך הדתות הגדולות של סין: בודהיזם, טאואיזם וקונפוציוניזם, והם נועדו לתאר את עיקרי האמונה של דתות אלו באופן חזותי. הפסלים פרוסים על פני 75 אתרים מוגנים במורדות הגבעות התלולות של נפת דאדזו. באתרים אלו יש כ-50,00 פסלים, וכמעל ל-100,000 תווים בכתב סיני החקוקים בסלע והיוצרים כתובות והקדשות.
חמשת האתרים הבולטים ביותר בנפה הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1999. בהכרזה נכתב כי הסיבה להכרה בפסלים כאתר מורשת עולמית נובעת מ:
היסטוריה.
רקע.
גילוף פסלים מהסלע הטבעי היה אמנות שהגיעה לסין מהודו במאות הרביעית והחמישית לספירה (תקופה שושלות וֵיי הצפונית וג'ין). פסלים המגולפים בסלע מתקופה זו מצויים באתר המורשת העולמית מערות יונגאנג. סגנון הפסלים באתר זה הושפע בבירור מסגנון גילוף הפסלים של גנדהארה, כאשר ארשת פניהם של מרבית הפסלים היא אקזוטית. בין המאה השישית למאה התשיעית השתנה בסין סגנון הפסלים המגולפים בסלע והוא התאפיין בשילוב בין סממנים מהתרבויות של הודו עם התרבות הסינית. דוגמאות לסגנון משולב זה מצויות באתר המורשת העולמית מערות לונגמן. עדות נוספת לשינוי ההדרגתי בסגנון הפסלים המגולפים בסלע בסין ניתן לראות במערות מוגאו בדונהואנג, גאנסו, אתר מורשת עולמית נוסף שבו גילפו מאמינים בודהיסטים פסלים מהסלע הטבעי במשך כאלף שנים, בין המאה הרביעית למאה ה-14. סגנונם של הפסלים העתיקים ביותר באתר זה מבוסס על סגנון הפסלים מהתרבות היוונית-הודית של גאנדהארה. אבל עם השנים ובהדרגה, מופיעים אלמנטים סיניים בפסלים, כאשר סגנון הפסלים החדשים ביותר במערות מוגאו הוא לחלוטין סיני.
גילוף הפסלים בסלע בנפת דאדזו החל בשנת 650 (שנת שלטונו הראשונה של גָאוֹדְזונְג, קיסר סין השלישי בשושלת טאנג). יצירתם פרחה החל בשלהי המאה ה-9 ועד אמצע המאה ה-13 (בין התמוטטות שושלת טאנג לסוף תקופת שושלת סונג הדרומית), אם כי גם אחר כך, בתקופות שושלת מינג ושושלת צ'ינג, גולפו בדאדזו פסלים. תגליפי הסלע של דאדזו שונים מאלו המצויים באתרים שהוזכרו לעיל בכמה מאפיינים: בחירת הנושאים, צורתם האמנותית, טכניקות המודלים וטעמם האסתטי. מאפיינים אלו מתבססים על העקרונות של התרבות הסינית. יחד עם האתרים העתיקים יותר שהוזכרו לעיל משלימים תגליפי הסלע בדאדזו את תמונת ההיסטוריה של הגילוף בסלע הטבעי בסין. אך, שלא כמו באתרים האחרים המוקדשים לבודהיזם בלבד, הפסלים בדאדזו משקפים את שלוש הדתות החשובות ביותר בסין: בודהיזם, קונפוציוניזם ודאואיזם.
סקירה היסטורית.
גילוף הפסלים באתרים שונים בנפת דאדזו התרחש במהלך כמה תקופות:
אף על פי שבין שלהי המאה ה-13 (סופה של שושלת סונג הדרומית) לאמצע המאה ה-17 (סופה של שושלת מינג) התחוללו שתי מלחמות באזור שבעטיין חרב מנזר אריכות הימים הקדושה בבאודינגשאן והוקם מחדש פעמיים, לא הייתה פגיעה בפסלים, ופרט לתיקונים וחיזוקים קלים נשמרו הפסלים כפי שגולפו בתקופות טאנג וסונג.
ריחוקם של האתרים ובידודם הצילו את האתרים גם במהלך התהפכות שעברו על סין במאה ה-20. אזור זה לא נכבש בידי היפנים במלחמת יפן-סין השנייה וגם המשמרות האדומים, שהיו אחראים לחורבן חלק מאתרי המורשת הסינית במהלך המהפכה התרבותית, לא הגיעו אליו. האתרים נפתחו לביקור של אזרחים סיניים ב-1961, ומ-1980 הותר גם לתיירים זרים לבקר במקום. ב-1999 נבחרו חמישה אתרים בנפת דאדזו כאתר מורשת עולמית, כאשר שניים מתוכם: באודינגשאן וביישאן הפכו בעקבות כך לאתרי תיירות פופולריים.
אתרי המורשת העולמית.
ביישאן.
אתר בֵּיישָׁאן (北山, פין-יין beishan, מילולית "הגבעה הצפונית") שוכן על פסגת גבעה בגובה של 545 מטרים מעל פני הים, כ-1.5 קילומטרים מהעיירה דאדזו (הקרויה גם לונְגגָאנְג), מקום מושב הנפה. לאורך קטע ברוחב של 300 מטרים שגובהו נע בין 7 ל-10 מטרים פזורים קרוב ל-10,000 פסלים ב-264 כוכים חצובים. כמו כן יש באתר שמונה עמודים מגולפים שבהם חקוקות כתבים בודהיסטיים. לשם תיעוד מחולק האתר ל-290 כוכים ממוספרים, מ-1 עד 100 בקטע הצפוני ומ-101 ועד 290 בקטע הדרומי.
הפסלים באתר זה גולפו בין השנים 892 ל-1162, והם משקפים את ההתפתחות והשינוי באמונה הבודהיסטית ובתרבות הסינית במשך 270 שנים אלו. בסך הכול מונים החוקרים 51 נושאים שונים בהם עוסקים הפסלים. למעלה ממחצית הפסלים עוסקים בבודהיזם הטנטרי. נושאים אחרים הם מתוך הסוחאוותי והשילוש, נושאים שהיו פופולריים בין הסינים בתקופה זו.
בתקופה הראשונה של גילוף הפסלים באתר - סוף המאה התשיעית (שלהי תקופת שושלת טאנג) – היה הנושא העיקרי אלת החמלה והרחמים גְווָאן-יִין, שמה הסיני של הבודהיסטווה אוולוקיטשוורה, בדרך כלל כשהיא בצד בודהיסטווה נוסף או מקבלת הדרכה מבודהה אמיטאבהה. דוגמאות מייצגות לתקופה זו מצויות בכוך מספר 9 - פסלה של אלת הרחמים בעלת אלף הידיים, ובכוך מספר 52 - פסלו של בודהה אמיטאבהה. הכוך העשיר מתקופה זו כוך 245, ובו סיפור סוטרה אמיטאבהה, כולל 539 דמויות. הפסלים מתקופה זו שמנמנים והבגדים אותם הם לובשים מתאימים לסגנון תקופה זו.