בעודו לומד בבית הספר למוזיקה של מנהטן, החליף את קליפורד בראון בלהקת שליחי הג'אז של ארט בלייקי והוראס סילבר. בתקופתו בהרכב הספיק לנגן עם מוזיקאים מוכרים ומוכשרים ובכך עלה שמו לתודעה. לאחר שעזב את ההרכב ב-1956 המשיך לנגן הארד בופ ועבד עם מוזיקאים מהשורה הראשונה, כגון ג'ון קולטריין, ת'לוניוס מונק, סאני רולינס, והרבי האנקוק. ביוני 1964 היה מהאחרונים שניגנו עם אריק דולפי, חודשיים בלבד לפני מותו הטרגי מהלם אינסולין.
בין השנים 1958-1961 הנהיג ביחד עם פפר אדמס, נגן הבריטון סקסופון, הרכב מוערך ומצליח שהקליט אלבומים רבים. ההקלטות הללו נחשבות בין ההקלטות הטובות ביותר של בירד.
בשנות השבעים נטש את סוגת ההארד בופ והחל להתעסק בפיוז'ן. סגנונות דוגמת פאנק, מוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז החלו להופיע יותר ויותר באלבומיו. בשנת 1972 אסף רשימה ארוכה ומרשימה של מוזיקאים, ביניהם צמד המפיקים המוזיקליים האחים לארי ופונס מייזל והקליט את האלבום "Black byrd", האלבום הצליח מסחרית בצורה יוצאת מן הכלל והוא בין האלבומים הנמכרים ביותר של חברת בלו נוט.
באמצע שנות השבעים פנה בירד ללימודי משפטים ועבד כעורך דין בעיקר בתחום של זכויות אדם וזכויות השחורים. לאחר מכן המשיך, לצד הנגינה, גם במחקר אקדמי ובהוראת משפטים. משנות התשעים כיהן בירד כפרופסור למשפטים.
ב-1993 ניגן בירד באחד הקטעים בפרויקט הג'אזסמיט, פיוז'ן בין ג'אז להיפ הופ.
כמחנך.
בירד לימד מוזיקה לאורך השנים בחמש אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת ניו יורק. בשנות השבעים הוא אסף את תלמידיו הטובים ביותר ואלו החלו לנגן כבלקבירד, ואף זכו להצלחה. דונלד בירד חי עד מותו בטינק שבניו ג'רזי.
דרבנד
אבא-סבא
הליגה האמריקאית (בייסבול)
הליגה האמריקאית (באנגלית: American League; בתעתיק: האמריקן ליג) היא הצעירה מבין שתי הליגות שמרכיבות את ליגת ה-MLB, ובין ליגות הבייסבול המקצועניות הוותיקות בעולם. בתום העונה הסדירה והפלייאוף שאחריה, נפגשת אלופת הליגה עם אלופת הליגה הלאומית לסדרת גמר בשם הוורלד סיריס, שמכריעה מי תהיה אלופת ליגת ה-MLB.
היסטוריה.
שורשי האמריקן ליג מגיעים מליגת המשנה, הווסטרן ליג, שפעלה באזור המערב התיכון בארצות הברית. לאחר בחירתו של באן ג'ונסון לנשיא הליגה ב-1883, הוא החל להרחיבה במטרה להופכה לליגה בכירה. ב-1889 שונה שמה של הליגה לשמה הנוכחי, והוקמו קבוצות חדשות בקליבלנד ובשיקגו, מהלכים אלו נעשו ללא התנגדות של הנשיונל ליג, שבאותה תקופה הייתה הליגה הבכירה היחידה, ושלטה בפועל בבייסבול המקצועני.
ב-1900 הצטמצמה הנשיונל ליג מ-12 ל-8 קבוצות לאחר שניפתה קבוצות מבולטימור, וושינגטון, קליבלנד ולואיוויל. הייתה זו הזדמנות פז עבור האמריקן ליג, שניצלה את המצב והקימה קבוצות משלה בבולטימור, וושינגטון ובוסטון. בתחילת 1901 הכריז ג'ונסון על האמריקן ליג כליגה מקצוענית בכירה שתתחרה בנשיונל ליג.
שמונה קבוצות היו במייסדות הליגה:
למרות ניסיונות הנשיונל ליג לפגוע בליגה הצעירה היא הצליחה לשרוד ולהתקיים לצידה של "אחותה" הבכירה. ב-1903 עברה קבוצת בולטימור אוריולס לניו יורק ובכך בנתה בסיס לליגה בעיר הגדולה והמשפיעה ביותר, בה פעלו עד אז רק קבוצות מהנשיונל ליג.
ב-1961 התרחבה הליגה בשתי קבוצות נוספות, מוושינגטון ומלוס אנג'לס, וב-1969 נוספו עוד שתיים בסיאטל ובקנזס סיטי. באותה שנה חולקה הליגה לשני בתים של שש קבוצות כל אחד, כמו כן נוספה סדרת גמר, בה התחרו ראשי שני הבתים על הזכות להעפיל לוורלד סיריס. ב-1974 התרחבה ל-14 קבוצות, ונוספה קבוצה ראשונה מקנדה, הטורונטו בלו ג'ייז. ב-1994 אורגנה הליגה מחדש, הקבוצות חולקו לשלושה בתים אזוריים, כאשר שלוש מנצחות הבתים והמסיימת שנייה בעלת המאזן הטוב ביותר, מעפילות לסיבוב הראשון של הפלייאוף. לקראת עונת 2013 עברה יוסטון אסטרוס מהנשיונל ליג לבית המערבי של האמריקן ליג.
ב-1973 אומץ באמריקן ליג חוק החובט הייעודי (Designated hitter), לפיו שחקן אחד מכל קבוצה יכול לשמש כחובט מבלי שצריך גם להשתתף במשחק השדה. המשמעות המעשית היא שהמגישים לא נאלצים לעלות ולחבוט, ובמקומם יכולות הקבוצות לשבץ שחקן המצטיין בצד ההתקפי. החוק אומץ גם בנשיונל ליג ב-2022.
במהלך העונה הסדירה של ה-MLB נפגשות קבוצות משתי הליגות לסדרות משחקים המכונות אינטר-ליג. על פי המסורת חלק מהסדרות מתקיימות בין קבוצות מאותו אזור גאוגרפי המתחרות על קהל האוהדים הפוטנציאלי, למשל שיקגו וייט סוקס מהאמריקן ליג נגד השיקגו קאבס מהנשיונל ליג, קנזס סיטי רויאלס נגד הסנט לואיס קרדינלס והניו יורק יאנקיז נגד הניו יורק מטס. חוקי המשחק בסדרות אלו הם על פי הנהוג בליגה של הקבוצה המארחת את ההתמודדות.
זכיות באליפות האמריקן ליג.
הניו יורק יאנקיז היא הקבוצה הדומיננטית ביותר לאורך שנות קיומה של הליגה, נכון ל-2015 היאנקיז זכו 40 פעמים באליפות הליגה (ו-27 פעמים בוורלד סיריס). אחריהם אוקלנד אתלטיקס עם 15 זכיות ובוסטון רד סוקס עם 13.
58 לפנה&quot;ס
TVXQ להקה
מקדש הבאב
מקדש הבאב (פרסית مقام اعلی - "המקום העליון"; ערבית ضريح الباب - "צריח הבאב") הוא מקדש בהאי השוכן במתחם הבהאי על מורדותיו הצפוניים של הכרמל בחיפה, והמכונה לעיתים "כיפת הבהאים", "כיפת הבאב" או "כיפת הזהב". המקדש הוא אחד מסמליה הבולטים של העיר חיפה.
במקדש שמורים שרידיו של סיד עלי מוחמד שיראזי, מייסד הבאביזם שנודע בכינוי ה"באב" ("השער"), הנחשב למבשר הראשון של הדת הבהאית. למרות שהמקדש נחשב בעיני הבהאים כמקום השני בקדושתו לאחר אל-באהג'ה בעכו, הוא ללא ספק המבנה הבהאי הידוע ביותר בישראל ובעולם כולו, והוא מזוהה עם הדת יותר מכל. המקדש הוא כיום אחד משני אתרי העלייה לרגל החשובים ביותר למאמיני הדת הבהאית.
מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, הורה לבנו, עבד אל-בהאא', את המיקום המדויק להקמתו של המקדש, בעת סיור שערכו יחדיו בחיפה ב-1891, שנה לפני מותו של הראשון. עבד אל-בהאא' תכנן את המבנה, וזה הוקם מאוחר יותר על ידי נכדו, שוגי אפנדי. בשנת 2008 הוכרז המקדש, יחד עם מספר אתרים בהאים נוספים בחיפה ובגליל המערבי, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
ב-21 במרץ 1909 הונחו שרידיו של הבאב במאוזוליאום בן שישה חדרים, אשר הוקם במקום בו ניצב כיום המקדש. המאוזוליאום נבנה מאבן מקומית, ושכן מעל המושבה הגרמנית. באחד החדרים במבנה הונחו גם שרידיו של עבד אל-בהאא', בנו של הבהאא אללה, בחודש נובמבר 1921, אך הם צפויים להיות מועברים להיכל עבד אל-בהאא לכשזה יבנה. שלושה חדרים נוספים נבנו במבנה בין השנים 1928–1929, וב-23 במאי 1944, מאה שנים לאחר הכרזת הבאב, הוצג דגם של המקדש בגובה של 60 ס"מ.
ב-1948 נחתמו ההסכמים לביצוע העבודות, וב-1949 הניח שוגי אפנדי, מנהיגה של הדת באותה עת, את אבן הפינה למקדש. הוא הוקם מעל המאוזוליאום הקיים, והבנייה הסתיימה באוקטובר 1953 במימון הקהילות הבהאיות ברחבי העולם. עלות הקמת המבנה עמדה על 750,000 דולר אמריקני.
אדריכל המבנה היה ויליאם מקסוול, בהאי קנדי וחותנו של שוגי אפנדי. הוא הקים את המבנה לפי הנחיותיו הכלליות של שוגי אפנדי, ובכלל זה הנחייתו לשלב יסודות אדריכליים מזרחיים ומערביים, אך האחרון הותיר בידי האדריכל את הפרטים המדויקים. מקסוול נפטר ב-1952 ושוגי אפנדי הנציח את זכרו בשמו של השער הדרומי של המקדש. רוב חומרי הבניין למקדש הבאב הובאו מאיטליה, ולמעשה, 36 עמודים ו-28 קשתות נחצבו ועוצבו שם, והועברו בדרך הים לישראל כשהם מוכנים.
עם חנוכתו תיאר שוגי אפנדי את המבנה, כדלקמן:
המבנה.
המבנה משלב סגנון בנייה מזרחי ומערבי, וניצב בלב הגנים הבהאים. מעליו מטפסות תשע טראסות במעלה ההר המוליכות אל מרכז הכרמל, ומתחתיו מובילות תשע טראסות נוספות אל המושבה הגרמנית.
בקומתו הראשונה ארקאדה רבועה שעמודיה עשויים גרניט ורודה. הארקדה נושאת מעקה מעוטר בפסיפסים בצבעי ברקת ושני, המקיף רחבה רבועה. במרכז הרחבה ניצבת הקומה השנייה והמתומנת של המבנה ומעליה ניצבים שמונה צריחים מחודדים קטנים, המחוברים זה לזה במעקה פלדה מסוגנן. מעליה שוכנת קומה שלישית בצורת גליל בגובה של 11 מטר, שבו קבועים 18 חלונות. מעל לאחרונה קבועה כיפת המבנה המוזהבת. זו עשויה מ-12,000 אריחי זהב מזוגגים בחמישים צורות וגדלים, אשר יוצרו בהולנד. משקלן הכולל של כל הקומות שמעל לארקאדה הוא למעלה מ-1,000 טון. המקדש המואר בלילה, היה לסמלה המוכר ביותר של העיר חיפה.
פנים המבנה מיועד לתפילה ולמדיטציה, ולא נערכים בו טקסים דתיים. נוסח התפילה המיוחדת הנאמרת בעת הביקור במקדש, תלוי על קיר המבנה בערבית ובאנגלית.
בית הצדק העולמי
בית הצדק העולמי (בפרסית: بیت‌ العدل اعظم; בערבית: بيت العدل الأعظم) הוא המוסד העליון של הדת הבהאית. בבית תשעה חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים על ידי ועדת בחירה המורכבת מנציגי כל האסיפות הרוחניות הבהאיות, המייצגות את הסמכות הבהאית במישור הלאומי. המוסד שוכן במבנה שהוקם ב-1983 במרכז הבהאי העולמי בחיפה.
בית הצדק העולמי הוא ערכאת החקיקה והשיפוט העליונה של הדת הבהאית. פרסומיו נחשבים מחייבים, ובהתאם לקביעת בהאא אללה עצמו, החלטותיו החקיקתיות של הבית (ולא של היחידים המרכיבים אותו) נחשבות לחסינות מטעות:
היסטוריה.