בשנת 1964, על מנת לרכז את פעולות החלל בייצור רכיב חלל חדשים, כמו גם בנושאים תפעוליים של רכב החלל הוקם המינהל המרכזי לאמצעי החלל (Центральное управление космических средств). בשנת 1970 אורגן מחדש כמינהל ראשי (Главное управление космических средств) הכפוף לחיל הטילים האסטרטגיים. עד שנת 1981, המרכז היה אחראי לפיתוח ויישום של מערכות השיגור לחלל.
בשנות ה-70 המאוחרות הופיעו סימנים להתדרדרות בתפקוד חילות השיגור השונים ובנסיבות אלה, משרד ההגנה של ברית המועצות החליט בשנת 1981 על הכפפת המינהל הראשי לאמצעי החלל ישירות למטכ"ל. בשנת 1986 המינהל הפך המינהל לשליטה באמצעי החלל (Управление начальника космических средств). בשנת 1992 הוא הפך לכוחות החלל צבאיים (Военно-космические силы), שהיה לחלק ממפעילי אתר השיגור בייקונור, פלסצק וסבובודני (1996), הכוחות היו אחראים גם על המרכז העיקרי לפיקוד ובקרה של רכיבי חלל ע"ש טיטוב, הממוקם 40 קילומטרים מזרחית למוסקבה - בגוליצינו-2 (הידוע גם בשם אובייקט 413 או קראסנוזנאמנסק). יחידות של כוחות החלל היו גם באולנגורסק ובכפר לחטוצי במחוז לנינגרד. בשנת 1997, הכוחות היו לחלק מחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בהתחשב בתפקיד הגדל והולך של מערכות החלל במערכת הביטחונית הצבאית והשפעתן על הביטחון הלאומי של רוסיה, ההנהגה הפוליטית והמדינית של רוסיה החליטה בשנת 2001 להקים על בסיס כוחות החלל הצבאיים, עוצבות ויחידות ולהכפיפן לזרוע עצמאית — חיל החלל הרוסי. על חיל החלל הוטל לפעול לשיתוף פעולה הדוק בין מפעלי תעשיית החלל הרוסית, תוך הבטחת הייצור והפיתוח של התעשייה הרוסית בנושא החלל.
בדצמבר 2011 החיל הוכפף לחיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה, שמפעיל במקומו את תעשיית החלל הצבאית וטילי ההגנה הבליסטיים עד להקמת חיל החלל מחדש באוגוסט 2015. בהיותו חלק מחיל הגנת האוויר והחלל, החיל נשא את השם פיקוד החלל (Космическое командование), החל מ-1 בדצמבר 2011 ועד להקמת חיל החלל מחדש באוגוסט 2015.
מבנה.
החיל מפעיל גם את אקדמיית החלל הצבאית ע"ש מוז'אייסקי, האקדמיה הצבאית להגנת האוויר והחלל ע"ש ז'וקוב ואת המכון המרכזי למחקר מדעי וטכנולוגיות חלל.
מפקדים.
לפני הקמת החיל.
תוכנית החלל הצבאית של ברית המועצות נוהלה על ידי:
הסקי סיבירי
רשת 'מורשה'
רשת בתי ספר מורשה
ארצות השפלה הבורגונדיות
ארצות השפלה הבורגונדיות הוא מונח המתייחס לתקופה שבה ארצות השפלה היו בשלטון דוכסי בורגונדיה בשנים 1384 עד 1477, וכן לוקסמבורג וחלקים בצפון צרפת של ימינו ("פלנדריה הצרפתית").
היסטוריה.
חלק גדול משטחים אלו עבר בירושה ב-1384 לדוכסי בורגונדיה, ענף צעיר יחסית בשושלת ולואה של בית המלוכה הצרפתי, עם מותו של לואי לה מאל רוזן פלנדריה. היורשת שלו, מרגרטה השלישית רוזנת פלנדריה, התחתנה עם פיליפ האמיץ (1342–1404), הראשון מדוכסי בורגונדיה לבית ולואה, אשר ירש באופן זה את רוזנויות פלנדריה, ארטואה, רתל, בורגונדיה ונוור. פיליפ ומרגרטה החלו תקופה ממושכת של שלטון בורגונדי בארצות השפלה.
עם הזמן התרחבו שטחי הדוכסות בארצות השפלה, וכללו את רוזנות נאמור ב-1421, דוכסויות בראבנט ולימבורג ב-1430, רוזנויות אינו, הולנד וזיילנד ב-1432, דוכסות לוקסמבורג ב-1441 ודוכסות חלרה ב-1473. התקופה הבורגונדית באה אל קיצה ב-1477, כשהדוכס האחרון לבית ולואה, קרל האמיץ, מת בשדה הקרב ולא השאיר אחריו יורש ממין זכר: דוכסות בורגונדיה עברה לרשות הכתר הצרפתי (על פי החוק הסאלי), וארצות השפלה עברו באמצעות מארי מבורגונדיה לרשות בעלה, מקסימיליאן (ראו: ארצות השפלה ההאבסבורגיות).
שליטי ארצות השפלה הבורגונדיות.
דוכסי בורגונדיה ששלטו בארצות השפלה היו
פוליטיקה.
שליטי בית ולואה נאלצו להתמודד עם חבל ארץ הטרוגני המורכב ממספר רב של בישופויות וערים עצמאיות, ששררו בו נאמנויות מקומיות ושבטיות רבות, ועם כמה מערכות מקבילות של מיסוי, מידות ומשקלות, מכסי מגן וכו'. ניסיונות מצד הדוכסים להעמיק את השליטה ברמה המקומית נתקלו בניסיונות מרידה בקרב הערים העצמאיות, לעיתים בתמיכת האצולה המקומית. מרידות אלו דוכאו על ידי הצבא ביד קשה, ובאופן הדרגתי החל להתגבש ממשל מרכזי מודרני וביורוקרטיה של פקידים דוכסיים, מה שאיפשר לשליטים הבורגונדיים להפוך לפטרוני האמנויות ולנהל חיי חצר זוהרים שהשפיעו על אורח החיים המלכותי ברחבי אירופה במשך מאות שנים. פיליפ הטוב דאג להקים את ה"סטאטן-חנראל" או "סטאט ז'נרו", מועצה של נציגי הבורגנות, הסוחרים, האצולה והכמורה, ובכך השפיע השפעה מכרעת על המאורעות ההיסטוריים בארצות השפלה במאות השנים הבאות.
חצרו של פיליפ הטוב שכנה בבריסל, אך הוא פרש את חסותו גם על ערים כמו ברוז' ונאמור, ובכך ביסס את מעמדן של ארצות השפלה כלב האימפריה הבורגונדית, שמרכזה הקודם היה בדיז'ון שבצרפת. בחצרות אלו הייתה פריחה עצומה באמנות, במוזיקה ובמדע.
תחת שלטון בורגונדיה התאחדו בפעם הראשונה כל המחוזות והערים השונות בארצות השפלה תחת שלטון מרכזי אחד, ובהדרגה נוצרה כך זהות לאומית חדשה: אנשים ראו את עצמם פחות ופחות כ"בראבנטים", "זיילנדים" או "לימבורגים", ובמקום זאת החלו לחשוב על עצמם כעל נדרלנדים, כלומר "בני ארצות השפלה", או בשפות לטיניות בלגים.
פיליפ האמיץ
סיטיים
סִטִּיִים (שם מדעי: Sittidae) היא משפחה בסדרת ציפורי השיר המכילה סוג יחיד - סיטה ("Sitta"). המשפחה מיוחדת בכך שציפוריה הן היחידות המסוגלות לרדת מגזע עץ בדילוגים כאשר ראשן מכוון למטה.
הסיטיים מיוצגים בארץ ישראל במין יחיד – סיטת הצוקים.
דניאל בן סימון
דניאל בן סימון (נולד ב-29 באפריל 1954) הוא פוליטיקאי, עיתונאי, סופר, פובליציסט, שדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי. שימש כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-18.
ביוגרפיה.
בן סימון נולד בעיר מקנס שבמרוקו. בשנת 1967 עברה משפחתו לעיר קזבלנקה והוא נשלח ללמוד בפנימייה שהייתה שלוחה של בית הספר הצרפתי "אקול נורמל סופרייר". בקיץ 1969 עלה לבדו לישראל ונקלט בכפר הנוער הדתי. על קשיי הקליטה בהם נתקל הוא מרבה לספר.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני בשנים 1972–1976. עם שחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטת חיפה בחוג למדע המדינה וסוציולוגיה. במהלך לימודיו החל לראשונה לעסוק בפעילות ציבורית כשנבחר לשמש יושב ראש אגודת הסטודנטים. בתקופה זו אף שימש עוזר ההוראה של פרופסור סמי סמוחה.
בראשית שנות השמונים היה חבר בתנועת צל"ש, שבראשה עמדה ויקי שירן.
ב-1981 נישא ומיד לאחר מכן עבר ללמוד לתואר שני בעיתונות באוניברסיטת בוסטון ונולדו לו ילדיו הראשונים. כעבור שלוש שנים חזר לישראל, הצטרף לעיתון "דבר" ועבד בו עד לסגירתו ב-1996. בן סימון שימש ב"דבר" ככתב מדיני ופרלמנטרי, והיה אף בעל טור.
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה היו, לדבריו, נקודת ציון עבורו. באותה עת כתב את ספרו הראשון "ארץ אחרת: ניצחון השוליים: איך קרס השמאל ועלה הימין". הספר מגולל סיפור מסע ברחבי ישראל שמנסה להסביר דרך סיפוריהם של אנשים עימם בן סימון נפגש ברחבי ישראל, את הנסיבות שהובילו לנפילתו של שמעון פרס והמערך במערכת הבחירות ולעלייתו של הליכוד בראשות בנימין נתניהו לשלטון. שלמה בן עמי התבטא בספר "מקום לכולם" כי זהו הספר הטוב ביותר שנכתב על הפוליטיקה הישראלית.
אחרי הבחירות וסגירת העיתון "דבר" החל לעבוד בעיתון "הארץ". בשנים אלה כתב שני ספרים נוספים: "קסם על שפתי מלך: ישראל ערב בחירות 99", שיצא לאור ב-1999 ובו נוקט בן סימון בדרך נרטיבית זהה לספרו "ארץ אחרת" בתארו את הגורמים שהביאו לנפילתו של בנימין נתניהו והליכוד מהשלטון ולעלייתו של אהוד ברק וישראל אחת, וכן את הספר "עסקה אפלה בדרום", שיצא לאור ב-2002, ובו מתוארת דרך התנהלות הממשלה הכושלת, לדבריו, שהתבטאה בהזנחת הנגב.
בטלוויזיה היה חבר צוות בתוכנית "הטור השבועי" בערוץ 33 והנחה את תוכניות הראיונות "היו ימים" בערוץ הכנסת. ב-2005, הגיש את סדרה התיעודית "עסקה אפלה בדרום", בערוץ 2 (טלעד). סדרה בת שלושה פרקים על מצוקותיהם של תושבי דרום הארץ.
ב-2007 יצא לאור ספרו "נשיכה צרפתית: סיפורה של חרדה יהודית". ספר זה עוסק בגל האנטישמיות הגואה בצרפת בפתח המאה ה-21 וברגשות החרדה שהדבר מעורר בקרבם של יהודי צרפת שראו עד עתה בארץ זו את מכורתם, ועתה הם חשים כי הקרקע נשמטת מתחת לרגליהם. הספר עובד בידי חגית רכבי ניקוליבסקי למחזה בשם "תאומי ראי" ועלה על במת התיאטרון הקאמרי בשנת 2012, בבימויה של רכבי ניקוליבסקי.
ב-11 ביוני 2008 הצטרף למפלגת העבודה ופרש מעיתון "הארץ". בפריימריז של המפלגה, אשר נערכו בדצמבר 2008, מוקם בן סימון במקום ה-11 ברשימת "העבודה" לכנסת ה-18 והיה למתמודד שאינו חבר-כנסת מכהן, אשר הוצב במקום הגבוה ביותר ברשימה. לאחר הבחירות מונה ליושב ראש סיעת העבודה בכנסת, תפקיד שממנו התפטר באוקטובר 2009 במהלך כהונתו יזם, יחד עם זבולון אורלב וזאב אלקין את חוק מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי.
ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב בן סימון במקום ה-21, אולם המפלגה זכתה ב-15 מנדטים.
עוד קודם להיותו חבר הכנסת, עסק בן סימון בקידום נושאים חברתיים-כלליים ובייצוג מיעוטים בתקשורת. בין היתר הוא כיהן כחבר הנהלה בארגון "אג'נדה".
באוקטובר 2014 החל בן סימון להנחות פעמיים בשבוע, יחד עם שרון כידון, תוכנית אירוח פוליטית בשם "כידון ובן סימון" בערוץ 2, במסגרת שידורי "רשת".
פרסים והוקרה.
בן סימון הוא חתן הפרס ע"ש בוריס סמולר של ארגון "הג'וינט", חתן "פרס סוקולוב" לתקשורת לשנת 2004 וחתן "הפרס לעיתונות" של ארגון "בני ברית".
חיים אישיים.