ב-1814 מינה הנשיא מדיסון את יוסטיס לשגריר ארצות הברית בהולנד, ובתפקיד זה הוא שימש עד 1818. מדיסון האמין שמשרה זו היא חשובה כדי לעמוד על טיבו של המצב באירופה לאור השימוש שנעשה לאורך ההיסטוריה בהאג כמקום נייטרלי לניהול משא ומתן בכמה הזדמנויות, והוא הנחה את יוסטיס לעקוב אחר הלכי הרוח הדיפלומטיים באירופה. עם זאת, מעמדה של הולנד נחלש לאחר תבוסתו של נפוליאון והמשרה שלה מונה יוסטיס לא שפעה פעילות באופן מיוחד. יוסטיס הגיש ללא הצלחה תלונות נגד ההולנדים על מקרים של תפיסת סחורות וספינות אמריקאיות שאירעו במהלך תקופת מלכותו של לואי בונפרטה על ממלכת הולנד הנפוליאונית (הטענות הוכרו מאוחר יותר על ידי צרפת). ב-1817 ניהל יוסטיס יחד עם אלברט גלטין, שכיהן אז כשגריר ארצות הברית בצרפת, משא ומתן על הסכם סחר חדש עם ממשלת הולנד, שאושרר ב-1818. יוסטיס היה למעשה בנחיתות בשל העובדה שהוא לא שלט בשפה הצרפתית וב-1818 הוא נקרא בחזרה לארצו לאחר שממשלת הולנד הורידה את דרג היחסים בין שתי המדינות. בתקופת שהותו באירופה, חידש יוסטיס את קשריו עם המרקיז דה לה פאייט, ששירת יחד איתו במלחמת העצמאות.
כהונה שנייה בבית הנבחרים.
עם שובו לאירופה, רכש יוסטיס בית ברוקסברי (כיום חלק מבוסטון) שנבנה בשנות ה-50 של המאה ה-18 על ידי ויליאם שירלי, מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס. כיום הבית ידוע כבית שירלי-יוסטיס. יוסטיס נבחר שוב לקונגרס בבחירות מיוחדות שהתקיימו לאחר התפטרותו של אדוארד דווס. הוא כיהן בין השנים 1820 – 1823 ושימש כיושב ראש ועדת השירותים המזוינים של הקונגרס. בוויכוח על קבלתה של מיזורי כמדינה בארצות הברית (שהוביל לפשרת מיזורי) נשא יוסטיס נאום נרגש בו הביע את התנגדותו לנוסח המוצע לחוקתה של מיזורי שאסר על כניסתם של שחורים חופשיים אל המדינה.
מושל מסצ'וסטס.
יוסטיס התמודד באי-הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס שלוש פעמים ברציפות בין השנים 1820 – 1822 (באותה תקופה נערכו הבחירות למשרת המושל מדי שנה), והפסיד למושל המכהן הפופולרי, ג'ון ברוקס. ב-1823 הוא ניצח במערכת בחירות רצופות התנצחויות עם המועמד הפדרליסטי הבלתי פופולרי האריסון גריי אוטיס. הרפובליקנים הציגו את מועמדותו של יוסטיס כיורש מתון לברוקס שיהיה פחות חד צדדי בהשוואה לאוטיס וכמי שימשוך קולות בזכות עברו במלחמת העצמאות. הוא ניצח במעוזים הפדרליסטים במחוזות המפשייר ואסקס וכמעט הובס על ידי אוטיס בבוסטון. ניצחונו של יוסטיס בבחירות (בשילוב עם הניצחון הגמור בבחירות למועצה המחוקקת בשנה שלאחר מכן) סימן למעשה את סופה של המפלגה הפדרליסטית במדינה.
יוסטיס היה מושל פופולרי, שהמשיך את מדיניותו המתונה של ברוקס. הוא הציג את מועמדותו של סגן המושל שלו, לוי לינקולן הבן, לבית המשפט העליון של המדינה ובבחירות של 1824 הוא נבחר מחדש יחד עם סגנו, חבר בית הנבחרים לשעבר, מרקוס מורטון. בעת כהונתו כמושל הוא אירח את ידידו הוותיק המרקיז דה לה פאייט שסייר בארצות הברית. במרץ-אפריל 1824, ככל הנראה בשל האהדה הציבורית כלפיו, זכה יוסטיס לכבוד להיבחר פה אחד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בהצבעה שלה למועמד לסגן הנשיא לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו מאוחר יותר באותה השנה.
ויליאם יוסטיס מת בבוסטון מדלקת ריאות בעודו מכהן כמושל ב-6 בפברואר 1825. טקס ההלוויה וקבורתו הזמנית נערכו בבית הקברות גרנרי שבבוסטון והוא הוספד על ידי ידידו אדוארד אברט. מאוחר יותר הוא נטמן בבית הקברות הישן של לקסינגטון הסמוכה.
חיים אישיים.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה יוסטיס לחבר קרוב של ארון בר, חברות שהעמיקה בשנות ה-90 של המאה ה-18. בר ואוסטיס ניהלו חליפת מכתבים בנושאים האישיים ביותר, כולל המלצה על בנות זוג פוטנציאליות, שכן הם חלקו אותו טעם בנשים שזכו לחינוך יאה. יוסטיס סייע לבר בהזדמנות אחת כאשר עזר לו למצוא מקום לינה לאישה צעירה שאמה הייתה מעורבת ביחסי ניאוף עם אלכסנדר המילטון והיא שוכנה בבית ספר פנימייתי באזור בוסטון. ככל הנראה הוא גם היה מעורב ביחסים עם בתו של בר, תאודוסיה, שחלקה עמו פרטים אינטימיים הנוגעים לחייה כבר מימי נעוריה (כולל מצבה הרפואי שנבע מהריון קשה).
במשך שנים היה יוסטיס רווק מושבע ותואר כטיפוס אדיב, מעודן ומצודד. ב-1801 הוא נשא לאישה את קרוליין לנגדון, אך לא נולדו להם ילדים. היא הייתה אחותו של הנרי שרברן לנגדון, שנשא לאישה את אן, אחותו של יוסטיס, ובתו של וודברי לנגדון, סוחר ושופט ידוע מפורטסמות', ניו המפשייר. קרוליין מתה ארבעים שנה אחריו, לאחר שרכושו חולק בין קרובי משפחתו. מעונו היה במצב של הרס, אך הוא נרכש על ידי אנשי שימור ב-1913, בסוף המאה ה-20 הוא שוחזר למצב תפארתו מהמאה ה-19. כיום הוא משמש כמוזיאון וכאתר היסטורי לאומי.
זוגות מאותו המין
זוג מאותו המין
יחסי מוזמביק–צ'ילה
יחסי מוזמביק–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מוזמביק לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מוזמביק לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין מוזמביק לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-25 ביולי 1990.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות במוזמביק אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן אלא מקבלים אחת עם הכניסה למדינה. לעומת זאת, אזרחי מוזמביק שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
יחסי נמיביה–צ'ילה
יחסי נמיביה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נמיביה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נמיביה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין נמיביה לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-16 באוקטובר 1960.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בנמיביה אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן, אלא מקבלים אחת בכניסה למדינה. לעומת זאת, אזרחי נמיביה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
קונבאיר B-58 הסלר
קונבאיר F-106 דלתא דארט
קונבאיר F-102 דלתא דאגר
קונבאיר B-36 פיסמייקר
המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית
המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית (בטורקית: Barış Pınarı Harekâtı, כלומר מבצע מעיין השלום) הוא מבצע צבאי שיזמו הכוחות המזוינים של טורקיה והצבא הלאומי הסורי נגד המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה והזרוע הצבאית שלו, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. המבצע החל ב-9 באוקטובר 2019, כאשר חיל האוויר הטורקי פתח במתקפת הפצצות על עיירות הגבול ובהן ראס אל עין. על פי דוברו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, מטרת המבצע היא "לתקן את הדמוגרפיה" של צפון סוריה. המבצע ספג גינויים בינלאומיים שבעקבותיהם ארדואן איים על מדינות אירופה כי התערבותם תגרום לשינוע מיליוני פליטים מזרח-תיכוניים ליבשת.
לאחר כיבוש של מספר ערים מרכזיות על ידי הטורקים, הכוחות הכורדים הגיעו להסכם עם הממשל הסורי שבמסגרתו כוחות צבא סוריה יכנסו לערים כובאני ומנביג' במטרה למנוע את כיבושן.
רקע.
מלחמת האזרחים בסוריה (בערבית: الحرب الأهلية السورية) היא סכסוך מתמשך שפרץ בסוריה ב-2011 בין כוחות הנאמנים לממשלת הבעת' בראשות הנשיא בשאר אל-אסד ובין אלה המבקשים להדיחה, ועם הזמן התרחב עם כניסת הכורדים למערכה. לפיכך, נכון לתחילת חודש אוקטובר 2019 שלטו הכורדים בשטח נרחב בצפון-מזרח סוריה, בחבל המכונה כורדיסטן הסורית, שהתנהל כמחוז אוטונומי. הכורדים באזור זה היוו במשך שנות מלחמת האזרחים בסוריה ככוח העיקרי שלחם בדאעש ובעל-ברית של ארצות הברית והמערב, ובין היתר אירח בסיסים צבאיים של הצבא האמריקאי. בגבולה הצפוני של כורדיסטן הסורית שוכנת טורקיה, שלה היסטוריה עקובה מדם עם בני העם הכורדי, ובעיקר מידיהם של המחתרת הכורדית.
על רקע זה, ב-7 באוקטובר 2019 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לאחר שיחה עם נשיא טורקיה ארדואן כי כוחות הצבא האמריקאי יוצאים משטחי צפון סוריה, ואמר כי ארצו לא צריכה להתערב במלחמות הבלתי פוסקות במזרח התיכון. שעות אחדות לאחר יציאת הכוחות האמריקאים החלו מטוסים טורקיים לתקוף את הכורדים. הועלתה טענה כי טראמפ נתן אור ירוק למתקפה טורקית על אזור זה, אך טראמפ הכחיש שנתן אור ירוק, ודרש מארדואן לעצור את ההתקפה.
אירועים לפי ציר זמנים.
9 באוקטובר 2019.
המבצע החל ב-9 באוקטובר 2019 כאשר הכוחות הטורקיים תקפו מהאוויר ובעזרת ארטילריה את היישובים תל אבייד, ראס אל-עין, עין עיסא וקמישלי שבשליטת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. כתגובה נורו מספר רקטות על הערים הטורקיות נציבין וציילאנפיאר.
כמו כן הכוחות הכורדיים הכריזו כי הם מפסיקים את המערכה מול המדינה האסלאמית וכי שני אזרחים בלתי-מעורבים נהרגו בתקיפה הטורקית.
בסוף היום טורקיה הכריזה כי החל המבצע הקרקעי.
10 באוקטובר 2019.
בתחילת היום טורקיה הכריזה כי הותקפו 181 מטרות. הכוחות הכורדיים דיווחו כי הדפו את ההתקפה הטורקית על תל אבייד.
בהמשך היום דווח על מספר היתקלויות בין הכוחות באזור העיירה אל-באב.