ב-1989 חזרה ההצלחה להאיר פנים לרוסוס לאחר דואט בשם "Young Love" שביצע עם הזמר הגרמני דראפי דויטשר. ב-1993 הוציא את האלבום "Insight". בהמשך יצא למסע הופעות בדובאי, ברוסיה ובבריטניה. ב-2006 יצא אלבומו "live in Brasil" וב-2009 האלבום "Demis".
במאי 2014 ביטל הופעה בישראל בשל מצבו הבריאותי. בינואר 2015 אושפז בבית חולים פרטי באתונה ושם ב-25 בינואר הלך לעולמו מסרטן הכבד.
רפובליקת ויניציה
הגטו בוונציה
הגטו היהודי בוויניציה
יערה בר-און
יערה בר-און (נולדה ב-1963) היא היסטוריונית וחוקרת תרבות, מכהנת כדיקנית בית הספר לחינוך במכללה למינהל, לשעבר רקטור האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ונשיאת מכללת אורנים.
ביוגרפיה.
יערה בר-און נולדה בקיבוץ רביבים, אביה היה הפסיכולוג והפרופסור דן בר-און. את לימודי התיכון השלימה במגמת מחול בבית הספר התיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
שירתה כמש"קית חינוך וכמורה לאוכלוסיות מיוחדות וחיילי מקא"ם בצה"ל.
לאחר שחרורה משירות סדיר עברה לתל אביב ולמדה אמנות וריקוד בבית הספר מימד.
למדה באוניברסיטת תל אביב פילוסופיה והיסטוריה כללית. בתואר השני התמחתה בהיסטוריה חברתית ולימודי נשים ובדוקטורט התמקדה בהיסטוריה של לידה, יילוד ואמהות בעת החדשה באירופה. בשנת 2000, לאחר הדוקטורט פרסמה את ספרה הראשון, "רואות את הנולד", בהוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן. יצרה את סדרת השידורים "היסטוריה של נשים ולידה" במסגרת "אקדמיה באלף" ברשת א'. בין השאר עסקה בכתיבת ביקורות ספרים בעיתון הארץ.
בין שנת 1997 לשנת 1999 למדה כעמיתה בבית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל. את פרויקט הגמר כתבה על "אופקים חדשים: חינוך לתרבות הומניסטית".
בשנת 1999 מינה שר החינוך, יוסי שריד, את בר-און לעמוד בראש המטה לתרבות יהודית ולחינוך אזרחי במשרד החינוך. על המטה הוטל ליישם את דו"ח ועדת קרמניצר העוסק בלימודי האזרחות בישראל, ולשלבו עם יישום המלצות דו"ח ועדת שנהר ליהדות כתרבות.
בשנת 2004 מונתה כמשנה לנשיא (רקטור) לעניינים אקדמיים בבצלאל, שם שימשה גם כמרצה בכירה ללימודי תרבות. במקביל ערכה יחד עם פרופסור עזרי טרזי את הספר "חצרות אחוריות".
בשנת 2005 פרסמה את ספרה השני, "זריחה בים התיכון: אמריקאית בגדוד העבודה" העוסק בחיי אישה באמצעות ביוגרפיה של חלוצה בתקופת היישוב בארץ-ישראל.
ספרה השלישי "מכשפה יהודייה בחצר מלך צרפת" עסק בחיי נשים ובתקשורת המונים בתקופת הנאורות. בעקבות מחקר זה מונתה לפרופסור חבר בבצלאל.
במקביל למחקריה האקדמיים פרסמה בר און סדרת מאמרים העוסקים בחברה הקיבוצית, ומושפעים מילדותה בקיבוץ רביבים. מאמריה משלבים מחקר אנתרופולוגי והיסטורי יחד עם כתיבת מסות בסגנון הממואר האירופי. בר און מתארת במאמריה את הלינה המשותפת בבית הילדים, את אחוות האחים בגיל הנעורים, חשיבותו של חדר האוכל כמקדש קיבוצי, ועזיבתה את הקיבוץ לעיר.
מעיסוק בחקר החברה הקיבוצית המשיכה בר און לחקר של תפקיד הקיבוץ בתולדות החברה הישראלית בכללותה. הדבר התבטא בכתיבת מסות נוספות העוסקות בספרות ובפזמונאות הישראליות, כגון "'במשעול בלב שדות: קווים לדמותו של הישראלי". השתתפה בסדרה התיעודית "הקיבוץ" בבימויה של ענת זלצר. הסדרה תיעדה את ההשפעה שהייתה לניסוי הקיבוצי על כלל החברה הישראלית, וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2012. כתבה מאמר ביקורת על הסרט חלוצות בכתב עת לקולנוע דוקומנטרי "תקריב".
לצד עיסוקה האקדמאיים עוסקת בר און בפעילות ציבורית, בין השאר בוועד המנהל של עמותת "פנים" להתחדשות יהודית פלורליסטית; בוועדת המומחים של היוזמה למחקר יישומי של האקדמיה הלאומית למדעים בנושא "ארגון לימודים מחודש במערכת החינוך"; כנציגת מדינת ישראל בוועדה האקדמית של ANNA LINDH FOUNDATION באיחוד האירופי; כיהנה כחברת דירקטוריון הספרייה הלאומית בירושלים; חברת הוועד המנהל של העמותות "ניצוצות" ו"שיעור אחר"; חברת דירקטוריון "פנימה" בראשות שי פירון; חברת האספה הכללית בבשער, קהילה אקדמית למען החברה בישראל.
מ-2013 ועד 2019 שימשה בר-און כנשיאת מכללת אורנים שליד קריית טבעון.
משנת 2021 מכהנת כדיקנית בית הספר לחינוך במכללה למינהל, תחת הנשיא יורם רבין.
מתגוררת בתל אביב. אם לבת ובן. הייתה נשואה פעמיים - לאמן פיליפ רנצר ולהיסטוריון אביעד קליינברג.
מלווין קלווין
מלווין קלווין (באנגלית: Melvin Calvin; ) היה כימאי יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לכימיה.
נולד במינסוטה שבארצות הברית להורים יהודים, שהיגרו מרוסיה. היה נשוי לג'נביב ימטגארד, ולהם שתי בנות ובן.
השכלה ופעילות.
השתלם באוניברסיטת מינסוטה. במלחמת העולם השנייה עבד במסגרת הצוות שפיתח את הפצצה האטומית ("פרויקט מנהטן"). נתמנה פרופסור לכימיה ב-1947 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1961 קיבל פרס נובל לכימיה על חשיפת תהליך הפוטוסינתזה בצמחים באמצעות האיזוטופ הרדיואקטיבי פחמן 14. התגלית שלו, מעגל קלווין הוא מסלול מטבולי המתרחש בצמחים וברוב מיני החיידקים הפוטוסינתטיים.
נתן החכם
נתן החכם (מגרמנית: Nathan der Weise) הוא מחזה מאת גוטהולד אפרים לסינג, מהחשובים במחזאי גרמניה של תקופת הנאורות. המחזה, שיצא לאור בשנת 1779, מציג דרמה אידאולוגית ברוח הנאורות והדאיזם המוקיעה את צרות האופקים הדתית ומעלה על נס את עקרונות הסובלנות והאחווה בין הדתות, ובפרט בין היהדות לנצרות. ב"נתן החכם" מודגש כי ההתגלות הדתית איננה המקור היחיד לחוכמה אמיתית, כי כל הדתות שוות ומהוות כל אחת בדרכה ניסיון לדעת את האל, וכי השכל האנושי הוא הערובה לטוב ולקדמה במקום האמונה הנוצרית. המחזה נחשב לנקודת מפנה ביחסה של התרבות הגרמנית ליהודים בארץ, שעד לאותה עת תוארו תמיד כרשעים ונתעבים בשל דחייתם את הנצרות; החילון והנאורות אפשרו לראשונה להכיר בהם כמועמדים פוטנציאליים לשוויון זכויות.
הקריאה לשילוב היהודים במרקם החיים הנוצרי-גרמני הקימה מתנגדים רבים למחזה. הכנסייה אסרה על העלאת המחזה בתקופת חייו של לסינג. 150 שנים לאחר מכן גם הנאצים החרימו את המחזה, יחד עם עבודה נוספת של לסינג: "היהודים" ("Die Juden").
עלילה.
המחזה מתרחש בארץ ישראל בתקופת ימי הביניים, אז מביס הצבא המוסלמי בראשות צלאח א-דין את הצלבנים. צלבן צעיר הנופל בשבי הצבא המוסלמי אך רגע בטרם הוצאתו להורג, חונן אותו צלאח א-דין ומשלח אותו לחופשי. הצלבן משוטט בירושלים ונקלע לשריפה המתחוללת בבית סוחר יהודי המכונה "נתן החכם", מציל את בתו רחה מן האש ומתאהב בה. המחזה מתאר כיצד השלושה מגשרים על הפערים בין שלוש הדתות יהדות, אסלאם ונצרות.
משל הטבעות.
גולת הכותרת של המחזה היא משל הטבעות (בגרמנית: Ringparabel), שנתן החכם מספר לצלאח א-דין כאשר זה שואל אותו איזו דת היא הנכונה מבין השלוש. המוטיב של משל הטבעות היה קיים באגדות ימי-הביניים הגרמניות, וגרסתו במחזה היא כלהלן:
טבעת המעניקה לעונד אותה חן ונועם בעיני אלוהים והבריות, עוברת בירושה מאב לבן האהוב ביותר. כאשר הגיעה הטבעת לאב בעל שלושה בנים, שאותם אהב באותה מידה, הוא הבטיח את הטבעת לכל אחד מהם. כדי לעמוד בהבטחתו, הוא יצר שני העתקים מושלמים של הטבעת המקורית, כך שלא ניתן היה לזהות מי משלוש הטבעות היא המקורית ומי היא הזיוף. על ערש דווי העניק המלך טבעת אחת לכל אחד מבניו, ונפטר.
האחים התווכחו ביניהם למי נתן האב את הטבעת האמיתית, אך שופט חכם התריע בפניהם שלא ניתן להכריע בסוגיה שכן אף אחד לא יכול לשלול את הטענה שלמעשה שלוש הטבעות הן זיוף ושהטבעת המקורית בכלל אבדה. השופט המשיך וטען שמשום כך כל אחד מהבנים צריך להתאמץ ולחיות את חייו כאילו הטבעת שהוא עונד היא זו המקורית ולא לחכות לכוחות הטבעת לעשות זאת באופן על-טבעי.
נתן החכם השווה את הטבעות לשלוש הדתות, וטען שכל אחד מבני הדתות חי את חייו לפי מה שלמד מאלו שהוא מעריך. צלאח א-דין אהב את משלו של נתן.
משל זה הווה השראה לזיגמונד פרויד בכותבו את אחד ממכתבי האהבה שלו לארוסתו מרתה ברנייז ובו הזכיר טבעת שקבלה מאמה.
על משל שלוש הטבעות, ראו גם בספרה של ההיסטוריונית איריס שגריר.
דמות נתן החכם.
לסינג, שקיים חברות ארוכת שנים עם משה מנדלסון, הנציח במחזה את ידידותם של השניים. דמותו של נתן החכם, גיבורו היהודי של המחזה, עוצבה בדמותו של מנדלסון והייתה סמל לרעיונות ההשכלה: אחוות אנשים בעלי דעות שונות היא אפשרית, ואהבת המין האנושי היא ציווי מוסרי. הוא הוצג בדמות היהודי הגרמני החדש, זה השואף לחיות על פי עקרונות הדת היהודית ולקיים את מצוותיה לצד בקיאות בתרבות החילונית וסובלנות לדתות אחרות.
הצירוף "נתן החכם" הפך לכינוי מוכר בעברית, ודוד בן-גוריון נהג לקרוא כך לנתן אלתרמן.
המחזה בישראל.
המחזה זכה לתרגומים שונים לעברית, מידי אברהם בר גוטלובר, תרצה אתר, יוסי צור ודורון תבורי. אך בעוד שהמחזה מוצג עד היום בתיאטראות רבים ברחבי העולם, ובייחוד במדינות דוברות גרמנית, הוא הועלה מספר פעמים בישראל:
בנוסף, המחזה הונצח על ידי עיריית תל אביב-יפו, שקראה על שמו רחוב חד-סטרי המונה כיום 18 בתים משותפים, מתחיל ברחוב בן-יהודה במערב, ומסתיים כעבור כ-200 מטרים ברחוב אמיל זולא במזרח (רחוב לסינג לשעבר).
אראקל מתבריז
אַרָאקֶל מתָבְּריז (בארמנית Առաքել Դավրիժեցի, אראכּל דַבריזֶ'צי
בערך בשנות 1590 תבריז - 1670 אצ'מיאדזין) היה כרוניקון והיסטוריון ארמני, נזיר, יליד איראן שכתב כרוניקה של הארמנים במאה ה-17.
בהיירארכיה הכנסייתית הארמנית הגיע לדרגה הגבוהה של ורדאפט שהוא "מורה רוחני").
קורות חייו.
אראקל מתבריז נולד בשנת 1590 בתבריז, שהייתה אז בירת האימפריה הפרסית הספווית.