המהפך חל בעקבות האירועים במפלגה הדמוקרטית ב-1968. ההסתבכות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם הביאה לפרישתו של הנשיא לינדון ג'ונסון מהמרוץ, אחרי שבפריימריז בניו המפשייר ניצח את מתנגד המלחמה יוג'ין מקארתי ברוב קטן בלבד. פרישתו של ג'ונסון הכניסה למרוץ את רוברט קנדי, ובהמשך עונת הפריימריז הוא ומקארתי התחרו ראש בראש, עד שקנדי נרצח ביוני. בוועידה עצמה, שבה רוב הצירים לא נבחרו בפריימריז (שהתקיימו רק ב-13 מדינות), נבחר סגן הנשיא יוברט המפרי שכלל לא השתתף בפריימריז, דבר שהוביל לוועידה סוערת שלוותה בהפגנות ומהומות מחוץ לאולם הוועידה.
אירועים אלה הביאו להקמת ועדה בראשות הסנאטור ג'ורג' מקגאוורן וחבר הקונגרס דונלד פרייזר לבדיקת "מבנה המפלגה ודרך בחירת הצירים לוועידה". הוועדה דרשה שכל הצירים ייבחרו בהליך גלוי, ובכך שמה קץ לאפשרות של "הבוסים" המפלגתיים לבחור צירים כראות עיניהם. היא קבעה גם תקנות לייצוג שוויוני של שני המינים ושל מיעוטים בוועידות. בעקבות המלצות הוועידה רוב המדינות עברו לבחור את ציריהם בפריימריז. בעקבות הרפורמה במפלגה הדמוקרטית גם המפלגה הרפובליקנית אימצה נהלים דומים ובכך נולדה השיטה כפי שהיא מוכרת כיום.
במהלך שנות השמונים התבצעו עוד מספר רפורמות בהליך הבחירה במפלגה הדמוקרטית. השתתפותם של צירי-העל בוועידה הונהגה בעקבות בחירתם של מועמדים קיצוניים יחסית, כמו מקגוורן וג'ימי קרטר, ואחרי ועידה סוערת ב-1980 שבה טד קנדי ניסה ללא הצלחה לאפשר לצירים של קרטר לשנות את הצבעתם בטענה שלו יש יותר סיכוי לזכות בבחירות הכלליות. רפורמה נוספת ארעה בעקבות מערכות הבחירות של 1984 ו-1988 וטענותיו של ג'סי ג'קסון ששיטת הבחירות קיפחה אותו ומנעה ממנו ייצוג הוגן. עד אז צירים רבים היו משויכים לאזורי בחירה לקונגרס בכל מדינה, וחולקו כך שמי שזכה במחוז בחירה קיבל את כל הצירים שלו. אחרי הרפורמה הצירים בכל מחוז בחירה חולקו בצורה פרופורציונלית. רפורמה זו גרמה לכך שגם ניצחון משמעותי יחסית של מועמד בבחירות במדינה, עשוי להתבטא בהפרש קטן ביותר במספר הצירים.
נוהלי הבחירות.
בהתאם למסורת הפדרלית של ארצות הברית, הסמכות העיקרית לקביעת נוהלי הבחירות בכל מדינה נתונה לממסד המפלגתי בכל מדינה ומדינה. בנוסף, בחלק מהמדינות, יש חקיקה ותקנות של הממשל המדינתי הנוגעות לבחירות. הממסדים הארציים של כל מפלגה מופקדים על הקצאת מספר הנציגים של כל מדינה בוועידה, ויכולים להוסיף גם הם תקנות, אם כי לא תמיד הם יכולים לאכוף אותן.
השוני העיקרי בנוהלי הבחירות בין מדינה למדינה הוא סוג ההתמודדות. ברוב המדינות נהוגות בחירות מקדימות (פריימריז) במתכונת רגילה: הצבעה חשאית בקלפי במקומות שפתוחים לאורך יום הבחירות. אולם בחלק מהמדינות, ובמיוחד בקטנות שבהן, נהוגה שיטה אחרת של "Caucuses" – אספות בחירה, שבה מתכנסים הבוחרים בו זמנית באלפי אספות ברחבי המדינה. גם דרכי התנהלות אספות הבחירה אינן אחידות. במקרים רבים ההצבעה היא גלויה ולעיתים היא מתקיימת תוך כדי דיון.
שוני נוסף בין המדינות הוא בנושא מי זכאי להצביע. מכיוון שבארצות הברית לא קיימת תעודת זהות, ההשתתפות בבחירות הכלליות כרוכה ברישום מוקדם בפנקס הבוחרים. ברוב מדינות ארצות הברית, בעת הרישום לפנקס הבוחרים יכול האזרח להירשם כחבר באחת המפלגות, או כעצמאי. בחלק מהמדינות יכולים להשתתף בבחירות המקדימות של כל מפלגה רק מי שרשום כחבר בה; באחרות, גם עצמאים יכולים להשתתף בהצבעה הפנימית באחת מהמפלגות; ויש מדינות בהן כל מצביע יכול לבחור להשתתף בהצבעה של אחת המפלגות גם אם הוא רשום כחבר במפלגה אחרת.
שוני חשוב, שהוא בעיקר בין המפלגות, הוא אופן חלוקת הצירים. ברבות מהמדינות הפריימריז הרפובליקניים מתקיימים בשיטת "המנצח לוקח הכל", וזוכה בכל הצירים של אותה המדינה. לעומת זאת, הדמוקרטים לרוב מחלקים את הצירים של כל מדינה בין המתמודדים, בהתאם לאחוז הקולות בהם הם זכו הן במחוזות השונים של כל מדינה והן במדינה בכללותה.
בנוסף לצירים שנבחרים בתהליך זה, ושמחויבים להצביע עבור המועמד שמטעמו נבחרו (והמכונים לכן "צירים מחויבים" - "pledged delegates"), יש גם צירים שממונים מתוקף תפקידם, ושיכולים להצביע על פי צו מצפונם. במפלגה הרפובליקנית מספרם מצומצם - 3 לכל מדינה וטריטוריה, שמהווים בסך הכל כ-7% מהצירים . לעומת זאת, במפלגה הדמוקרטית מספר הצירים הבלתי מחויבים גדול בהרבה, והוא מהווה כ-20% מהצירים, והם מכונים "צירי-על" ("Superdelegates"). הם כוללים את כל חברי הקונגרס והמושלים המכהנים מטעם המפלגה הדמוקרטית, את חברי הוועד הלאומי של המפלגה, ואת הנשיאים, סגני הנשיאים, יושבי ראש בית הנבחרים, מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט מטעם המפלגה לדורותיהם. במהלך עונת הבחירות המקדימות רבים מהם מכריזים על תמיכתם במועמדים, אך הם אינם מחויבים בכך, ויכולים לשנות את דעתם בכל עת.
שלבי המרוץ.
עונת הפריימריז מתקיימת מתחילת השנה ועד לתחילת יוני, לקראת הוועידות שמתכנסות בקיץ (בדרך כלל ביולי או באוגוסט). את מועדי הבחירות בכל מדינה קובעים הממסדים המפלגתיים בכל מדינה, או הממשלים המקומיים בכל מדינה, והמרוץ מתקדם באופן מדורג לאורך העונה.
בשלבים המקדמיים של המרוץ יכולים להתחרות כעשרה מועמדים בכל מפלגה. אולם אם יש מפלגה בה הנשיא המכהן מתמודד על תקופת כהונה נוספת מספר המועמדים שרצים נגדו נמוך בהרבה, או שאין כלל מתמודדים נגדו. האופי המדורג של ההתמודדות מבצע תהליך סינון בו מסתמן מנצח מועמד אחד, או לפחות מתקבלים שני מועמדים מובילים שנמצאים במרוץ צמוד. הצלחה בכל התמודדות נותנת למועמד תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות. לעומת זאת כישלון בהתמודדויות עצמן, כמו גם חוסר פופולריות בסקרים וחוסר יכולת לגייס תרומות, גורמים למועמדים לנשור מהמרוץ בהדרגה. במקרים רבים מסתמן המנצח כבר באמצע ואפילו בתחילת עונת הפריימריז ושאר ההתמודדויות הופכות לסמליות.
החל מ-1972, אז לראשונה הפכו הבחירות המקדימות לגורם המכריע בתהליך הבחירה, התפתחה מסורת על פיה ההתמודדות הראשונה מתקיימת באיווה במתכונת של אסיפות בחירה (Caucuses) והשנייה בניו המפשייר במתכונת של בחירות רגילות. כתוצאה מכך מקבלות שתי התמודדויות אלה תשומת לב רבה מצד רוב המועמדים, הם מבלים חודשים רבים במדינות אלו, ולבוחרים בהן ניתנת ההזדמנות להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמועמדים.
כיוון שכל מדינה יכולה לקבוע את מועד הבחירות בה, קיימת מגמה של הקדמת ההצבעות. מדינות רבות מנסות לקיים את הבחירות במועד בו הן עדיין רלוונטיות, וכך נוצרת תחרות בין המדינות בה כל מדינה מנסה להקדים את האחרת. דבר זה גרם שתחילת ההתמודדויות זזה ממרץ, כפי שהיה מקובל בשנות ה-70 של המאה העשרים, עד לתחילת ינואר ב-2008. בנוסף, ב-2008 התקבצו מספר חסר תקדים של התמודדויות בתאריך מוקדם יחסית של ה-5 בפברואר (סופר טיוזדיי), כך שהמבנה המדורג של ההתמודדויות נפגע. אולם לבסוף בשנה זו דווקא מדינות שדחו את מועד ההתמודדויות בהן, קיבלו יתר תשומת לב בצד הדמוקרטי, שכן המרוץ לא הוכרע עד לסופו, ואחרי הסופר-טיוזדיי מספר המדינות בהן נערכו התמודדויות בו זמנית בכל פעם היה נמוך יותר, וכך כל מדינה זכתה ליותר תשומת לב מהמועמדים ומהתקשורת.
השלבים המקדימים.
השלב הראשון של מערכת הבחירות הוא ההכרזות של המועמדים על התמודדותם - הכרזה שלה מעמד משפטי מחייב. לעיתים ההכרזה נעשית בשני שלבים, שהראשון הוא הקמת ועדת גישוש לזמן מה לפני ההכרזה הרשמית על המועמדות.
בתקופה הארוכה שבין התחלת הגשת המועמדויות לתחילת ההצבעות עצמן (במערכות הבחירות האחרונות שלב זה נמשך כשנה) המתמודדים מרבים לבקר במדינות בהן מתקיימות ההתמודדויות הראשונות, ובמיוחד בניו המפשייר ובאיווה. כמו כן, מתקיימת במדינות אלה סדרה של עימותי בחירות, המשודרים ברשתות החדשות בכבלים ובתחנות הטלוויזיה המקומיות (אולם בדרך כלל לא ברשתות הארציות הגדולות).
בתקופה זו תמונת המרוץ מתחילה להתבהר על ידי מדידת הצלחות המועמדים בגיוס כספים, בגיוס הצהרות תמיכה (endorsement) של אנשי מפלגה בכירים, ובמיקומם בסקרים. חלק מהמועמדים פורשים בשלב זה, עוד לפני התחלת ההצבעות עצמן.
אסיפות הבחירה באיווה (Iowa Caucuses).
החל מ-1972, ההתמודדות הראשונה בלוח הזמנים היא באסיפות הבחירה (Caucuses) של איווה. ההתמודדות מסננת למעשה את המועמדים, ומסמנת בכל מפלגה עד שלושה-ארבעה מועמדים בעלי סיכוי להמשיך הלאה. ניצחון, או הישג מפתיע לטובה בהתמודדות זו, נותן תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות, ולא פעם שימש כמקפצה למועמדים שוליים ואף אלמונים, כגון ג'ימי קרטר ב-1976 ופיט בוטיג'ג' ב-2020.
ההתכנסויות לאספות הבחירה באיווה מתקיימות בקרוב ל-2000 מקומות ברחבי המדינה בשעות הערב. בתהליך בכל מפלגה יכולים להשתתף מצביעים הרשומים כחברי מפלגה, אולם ניתן להרשם במקום כחבר מפלגה באופן מיידי.
הפריימריז בניו המפשייר.
הבחירות המקדימות בניו המפשייר הם בדרך כלל ההתמודדות השנייה בלוח הזמנים, ובכל מקרה הראשונה בה נערכים פריימריז (להבדיל מאספות בחירה). בהצבעה בכל מפלגה יכולים להשתתף הן כאלה הרשומים כחברי אותה המפלגה, והן בוחרים הרשומים כעצמאיים.