בין השנים 1857 ועד 1860 הייתה מקסיקו נתונה במלחמת הרפורמה, מלחמת אזרחים אשר הרסה את כלכלתה. הנשיא בניטו חוארס השעה את פירעון החובות של מקסיקו למדינות אחרות. בריטניה, צרפת וספרד, שנפגעו מהשעיית החובות של מקסיקו, שלחו בתגובה חיל משלוח משותף למקסיקו. חיל המשלוח כבש את וראקרוס בדצמבר 1861. כשבריטניה וספרד הבינו שאין להן סיכוי להשיג את מבוקשן הן נסוגו באפריל 1862. נפוליון השלישי החליט לנצל מצב זה כדי להפוך את מקסיקו למדינת בובות צרפתית. הוא הכתיר את הארכידוכס מקסימיליאן אחיו של הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף למלך מקסיקו. רוב תושבי מקסיקו לא קיבלו את הפיכת ארצם למונרכיה מרפובליקה וניסו להתנגד למהלך. על מנת לכפות את שלטון המלך החדש ניסו כוחות צרפתים לחדור לתוך הארץ במטרה לכבוש את הבירה מקסיקו סיטי. הכוחות הצרפתים נבלמו בפואבלה ב-5 במאי 1863. הפיקוד הצרפתי הבין שהוא זקוק לכוח גדול יותר כדי לפרוץ את הדרך למקסיקו סיטי והחל לארגן כוח פלישה של 30,000 איש. כדי לאבטח את הציר המוביל לפואבלה העובר בשטח ביצות החליט נפוליון השלישי, בעקבות מכתב תלונה של קציני הלגיון על כך שהלגיון לא נשלח להשתתף במערכה, לשלוח כוח של לגיון הזרים הצרפתי למשימה זו. ב-28 במרץ 1863 הגיע רגימנט מעורב של הלגיון שכלל שני גדודים ופלוגת מפקדה. הכוח אבטח את הציר באזורי הביצות ולכן מצבת כוח האדם שלו קטנה במהירות. ב-15 באפריל יצאה שיירה שהובילה תותחים, תחמושת ואת תיבות השכר של החיילים לכיוון פואבלה. ממודיעים גילה קולונל ז'נינגרו מפקד פלוגת המפקדה של הלגיון שהמורדים המקסיקנים מתכננים לתקוף את השיירה. הוא החליט לשלוח אחורה סיור חמוש כדי לחזק את אבטחת השיירה. פלוגה ג' קיבלה פקודה לשוב לאחור ולהתחבר עם השיירה. מכיוון שכל קציני היחידה היו חולים מונה השליש של הגדוד, קטוע היד, קפטן ז'אן דנז'ו, למפקד הפלוגה, והתלוו אליו השלם וקצין נוסף.
תיאור הקרב.
הפלוגה יצאה לדרך בסביבות חצות כשהאספקה שלה נישאת על גבי פרדות. ב-02:30 הגיעה הפלוגה למוצב של הגדוד. לאחר עצירה קצרה המשיכה בדרכה כדי לחבור לשיירה. ב-07:00 עברה הפלוגה חווה נטושה בשם קמרון (Camarón) בסמוך לכפר קמרון דה טחדה (Camarón de Tejeda) של ימינו, ונעצרה למנוחה בחורבות הכפר הנטוש פאלו ורדה (Palo Verde). זמן קצר לאחר העצירה נראו ענני אבק מהמשך הדרך והקפטן הבין שכנראה מדובר בפרשי אויב. הוא החליט לסגת דרך סבך השיחים מערבה בתקווה שהפלוגה לא תתגלה. הפלוגה נעה במהירות כשסיירים מקדימים את הכוח. בסביבות קמרון נפצע אחד הסיירים מפגיעת צלף. דנז'ו החליט להתקדם לכיוון כפר אינדיאני קרוב, אך הפרשים המקסיקנים הדביקו אותם והסתערו, ודנז'ו פקד על הפלוגה ליצור ריבוע חי"ר. הם הצליחו להדוף את הפרשים והתחילו לנוע במערך לכיוון קמרון. עקב הקושי שבתנועה במערך ריבוע חי"ר נוצרה פרצה במערך והפרדות שהיו מבוהלות מקולות הירי נמלטו. המקסיקנים שהבינו מה מנסים חיילי הלגיון לעשות שלחו כוח לקמרון אשר השתלט על הקומה העליונה בחווה. דנז'ו וחייליו הצליחו לסגת לחווה ולהתבצר בקומת הקרקע כשחיילים מקסיקנים מן הקומה העליונה מנסים לצלוף בהם. ב-09:30 ניגש קצין מקסיקני לחווה עם דגל לבן ואמר שהחווה מוקפת ב-2,000 חיילים ויעץ לדנז'ו להיכנע. דנז'ו סירב להיכנע, ולפי המסורת צעק "חרא! הלגיון לא נכנע אף פעם", והקרב נמשך. סמוך בשעה 11:00 נהרג דנז'ו מפגיעת צלף מן הקומה העליונה, והפיקוד עבר לווילן השלם, לפני מותו השביע דנז'ו את חייליו לא להיכנע לאויב. באותו הזמן הצטרף לכוח הצר כוח הפשיטה המקסיקני, שאמור היה לתקוף את שיירת האספקה הצרפתית, למצור על החווה. וילן דחה גם כן הצעת כניעה כמו מפקדו המת. ב-14:00 נורה וילן למוות, ומודה קיבל את הפיקוד על שרידי הפלוגה. ב-17:00 הציעו המקסיקנים פעם נוספת לכוח הצרפתי להיכנע, לאחר שמודה נאמן לשבועתו סירב, תקפו המקסיקנים מכל הכיוונים ופרצו למתחם. מודה וחמשת הלגיונרים האחרונים שנשארו על הרגליים, לאחר שנגמרה התחמושת שלהם יצאו להתקפת כידונים נואשת על החיילים המקסיקנים. בסוף ההסתערות מודה נפצע ורק שלושה לגיונרים, רב-טוראי מיין, הלגיונר קונסטנטין והלגיונר ונצל נשארו עומדים. המקסיקנים נדהמו מהאומץ של הלגיונרים ולא ירו בשלושת הלגיונרים. קצין מקסיקני ניגש אליהם ושאל "אם עכשיו הם מוכנים להיכנע?". הלגיונרים הסכימו בתנאי שנשקם יישאר אצלם והמקסיקנים יטפלו בפצועיהם. המקסיקנים הסכימו והקרב נגמר.
לאחר הקרב.
לאחר תום הקרב המקסיקנים עמדו בהתחייבות והפצועים זכו לטיפול, ובסופו של דבר הוחזרו לצרפת במסגרת חילופי שבוים. הניצחון המקסיקני התגלה כחסר ערך, הכוחות שיועדו לתקיפת השיירה בזבזו זמן רב, ואיבדו כשליש ממצבת כוח האדם שלהם בתקיפת כוח צרפתי קטן. השיירה לא נעצרה והתותחים הגיעו ליעדם, וכוח התקיפה הצרפתי השלים את כיבוש מקסיקו והמליך את מקסימיליאן. גופות חיילי פלוגה ג' נקברו בטקס צבאי, אבל משום שהן שכבו זמן רב בשטח החווה לא ניתן היה לזהות אותן. איכר מקסיקני שחרש את שדות החווה כשנה לאחר הקרב מצא את יד העץ של דנז'ו ומכר אותה למפקד הצרפתי במקסיקו. היא נשלחה לבסיס הלגיון בסידי בל-עבאס, ונשמרה שם בתיבת זכוכית עד שהועברה לבסיס החדש של הלגיון באובאניי שליד מרסיי.
מורשת הקרב.
למרות שהקרב היווה יותר היתקלות כוחות מאשר קרב גדול והסתיים בתבוסה של הכוחות הצרפתיים הוא ביסס את המיתוס של הלחימה עד האיש האחרון בלגיון הזרים הצרפתי. הקרב הפך לסמל לאומץ הלב של חיילי הלגיון, ונכונותם להילחם עד הסוף. הקרב גם הראה כיצד כוח קטן ונחוש של חיילים יכול לפגוע ולעכב כוח גדול וחזק ממנו (כמו שלוש מאות הספרטנים במעבר תרמופילאי והטקסנים בקרב אלמו). העקשנות של דנז'ו ושל אנשיו וסירובם להיכנע עכבו במשך שעות את כוח הפשיטה המקסיקני ואפשרו לשיירה הצרפתית להגיע ליעדה ובכך ביצעו את התפקיד שהוטל עליהם. יום הקרב הוא יום חגו של הלגיון, ויד העץ של זא'ן דנז'ו היא הסמל החשוב ביותר ללגיון.
ישיבה (פירושונים)
אליעזר דוד יפה
אליעזר דוד יפה (1933 – 25 במאי 2017 - תרצ"ג - כ"ט באייר ה'תשע"ז) היה פרופסור לעבודה סוציאלית ופעיל חברתי.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בקליבלנד ארצות הברית, שם רכש את השכלתו והכשרתו המקצועית בתחום הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה והעבודה הסוציאלית. ב-1956 הגיע לישראל להתנדב כעובד סוציאלי במעברת תלפיות-קטמון. ב-1960 לאחר שסיים את הדוקטורט שלו עלה לישראל והיה אחד ממייסדי ומראשוני המורים בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
בשנים 1972-1970 עמד בראש המחלקה לשירותי קהילה ומשפחה של עיריית ירושלים, והוביל שורה של רפורמות. בין היתר הנהיג את ההפרדה בעבודתם של העובדים הסוציאליים בין מתן כסף למתן טיפול אישי. הפרדה זו אומצה בהמשך על ידי שר הרווחה ישראל כץ. בהמשך היה חבר בכמה וועדות ממשלתיות בתחומי הרווחה. היה ממייסדי אגודת זהב"י שפעלה לקידום מעמדן של משפחות ברוכות ילדים.
עיסוקו של יפה בנושאי הרווחה הובילו אותו להיכרות עם העמותות הרבות שפועלות בתחום הרווחה, והוא החל לחקור את פעילותן ואת נושא הפילנתרופיה והסקטור השלישי בישראל. בראשית שנות 1980 הוא הוציא ספר ומדריך ראשון מסוגו בשם "נתינה בתבונה", בשפות האנגלית ועברית, שכלל פרופילים רבים של עמותות ללא מטרת רווח שפעלו בארץ. בשנת 2001 הוא הוציא מהדורה מעודכנת ויחד עם זה הקים אתר האינטרנט "נתינה בתבונה" שאיפשר חיפוש קל וגישה לפרופילים של כ-30,000 עמותות בישראל. מטרתו הייתה לקדם את השקיפות של הארגונים ולסייע לתורמים בישראל ומחוצה לה לראות את מכלול העמותות ולמצוא את דרכם בעולם העמותות בישראל.. מאז תחילת פרויקט זה מטרתו הייתה להביא את "גיידסטאר אינטרנשיונאל" לישראל. מפעל בינלאומי זה מסייע לממשלות לנהל אתר כדי לספק מידע שנתי אשר בידי הממשל לגבי כל עמותה רשומה. אתר ממשלתי כזה מביא שקיפות לסקטור העמותות על ידי הממשל ובמימון שנתי של הממשל. ואכן בסופו של דבר "גיידסטר בינלאומי" הוזמנה לארץ בבקשת הממשל ועזרה לממשל להקים אתר ממשלתי "גיידסטר ישראל" בשנת 2011, פרופ' יפה מימש את משימתו המקורית וסגר את האתר "נתינה בתבונה".
ב-1990, בעקבות גל העלייה הגדול מברית המועצות ומאתיופיה, פרופ' יפה ייסד את "האגודה הישראלית להלוואות ללא ריבית" ומאז עמד בראשה כנשיא בהתנדבות. עמד ההון של האגודה על 43 מיליון דולר והיא נתנה 755 מיליון שקל כהלוואות ונחשבת כארגון הגדול בעולם למתן הלוואות ללא ריבית. בשנת 2000 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית והיה פעיל באגודה להלוואות ללא ריבית ושימש כראש משותף של "המרכז לחקר הפילנתרופיה" באוניברסיטה העברית.
יפה תמך בהרחבת גדולה של פעילות העמותות, הקרנות והמלכ"רים בישראל ובשיפור היחס הממשלתי אליהן. לדבריו תפקיד המדינה הוא במתן השירותים הבסיסיים לאזרחים כגון בריאות, ביטחון, עבודה וחינוך. הממשל גם אחראי על מתן רישוי ופיקוח על הסקטור השלישי במגמה לסייע לארגוני הסקטור להתפתח, לממש יכולות ולהיות אחד השותפים החיוניים של הממשל במתן שירותים רבים לאזרחים.
מחקריו וספריו של יפה עוסקים בחקר המלכ"רים והפילנתרופיה, גיוס כספים, ניהול עמותות ופיתוח שירותי רווחה לילדים, כולל אימוץ וילדים מחוץ לביתם. במהלך השנים זכה באותות הוקרה ובפרסים שונים, בהם יקיר ירושלים לשנת 2012, פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, אות הנשיא, ופרס כנס שדרות. הוא התגורר בירושלים מאז עלייתו ארצה. חודש לאחר מותו, קיבל יפה את פרס בוני ציון על מפעל חיים
היה נשוי לרבקה, עד לפטירתה בשנת 2008. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
דנה כספי