הרפר הייתה חברה פעילה בגילדת שחקני המסך וכיהנה במועצת המנהלים שלה. ב-2001 התמודדה על תפקיד נשיאת הגילדה, אך הפסידה למליסה גילברט.
בשנים 2006–2005 הופיעה ברחבי ארצות הברית עם הצגת היחיד "המרפסת של גולדה", שסיפרה את סיפור חייה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר. המחזה הוסרט והפך לסרט קולנוע ב-2007.
בשנים 2008–2010 גילמה את דמותה של טלולה בנקהד במחזהו של מת'יו לומברדו "Looped". המחזה הוצג בקליפורניה, בוושינגטון די. סי. ובמשך כשלושה חודשים גם בברודוויי. על תפקידה זה הייתה מועמדת ב-2010 לפרס טוני בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה.
חייה האישיים.
ב-1964 הרפר נישאה לשחקן ריצ'רד שאל. השניים התגרשו בינואר 1978. ב-8 באפריל 1987 נישאה בשנית, לשחקן והמפיק טוני קקיוטי, אותו פגשה כשהפיק את הסדרה "ואלרי" בכיכובה. בני הזוג אימצו בת בשם כריסטינה, שנולדה ב-1983, אף היא שחקנית.
נפטרה ב-30 באוגוסט 2019.
קייזר סוזה
קייזר סוזה (באנגלית: Keyser Söze) הוא דמות בדיונית, מגיבורי הסרט "החשוד המיידי", בבימויו של בראיין סינגר, משנת 1995. סוזה מתואר כארכי-פושע, שאכזריותו והשפעתו עשו להן שם אגדי, ולמעשה הפכו אותו למיתוס הן בקרב אנשי חוק והן בקרב פושעים אחרים.
בשנת 2003 דירג מכון הסרטים האמריקאי את 100 הגיבורים ו-100 הנבלים המובילים בתולדות הקולנוע. קייזר סוזה הגיע למקום ה-48 ברשימת הנבלים.
"ביוגרפיה" מוקדמת.
גם בהקשר של הסרט עצמו, הביוגרפיה של קייזר סוזה היא בדיונית. היא מסופרת מפיו של רוג'ר "ורבל" קינט (מגולם בידי קווין ספייסי), אולם בסוף הסרט מתברר כי קינט בדה את כל סיפוריו מליבו.
על פי סיפורו הבדוי של קינט, סוזה "אמור להיות טורקי, ויש האומרים שאביו גרמני". הוא החל את דרכו בעולם הפשע כסוחר סמים קטן. המיתוס, אליו הפך להיות, נולד ביום בו יריביו, חבורה של מבריחים הונגרים ששמו להם למטרה להשתלט על "עסקיו", פורצים לביתו, אונסים את אשתו, ומחזיקים את ילדיו כבני ערובה. כשסוזה שב לביתו, הם רוצחים את אחד מילדיו כדי להראות לו את נחישותם, ומאיימים להרוג את שארית משפחתו אם לא יציית לדרישותיהם. סוזה מחליט שלא להיכנע, הורג בעצמו את בני משפחתו כדי שלא יחיו עם זיכרון החוויה שעברו, והורג את כל חברי החבורה ההונגרית פרט לאחד, אותו הוא משחרר כדי שיספר לשאר החברים בארגונו את שאירע.
לאחר מכן יוצא סוזה למסע נקמה באנשי החבורה ההונגרית. הוא רוצח אותם, את בני משפחותיהם, את ידידיהם, ואפילו אנשים שחייבים להם כסף; הוא גם שורף את בתיהם ומשמיד את בתי העסק שלהם. לאחר מכן הוא יורד למחתרת - מכאן ואילך הוא אינו עושה עסקים בעצמו, וכמו הופך בלתי נראה אפילו עבור האנשים העובדים עבורו, שבמרבית המקרים אף אינם מודעים עבור מי הם עובדים.
שמו של סוזה הולך לפניו, ואכזריותו הופכת לשם דבר. אויביו, כמו גם אנשים שלו הנוטשים את נאמנותם אליו, נרצחים באלימות קשה; הוא רוצח באופן אישי אנשים שראו אותו ומסוגלים לזהותו, כשסימן היכר שלו הוא רציחתם באמצעות שתי יריות אקדח בראשם. עסקיו, הכוללים עסקי סמים כמו גם מסחר בנשק ובחומרים אסורים, פורחים. כך גם מעמדו וסיפורו, ההופך למיתוס (כדבריו של קינט - "סיפור אימה שפושעים מספרים לילדיהם בלילה"), ולמעשה ישנם גם אנשי חוק וגם פושעים המטילים ספק בעצם קיומו של סוזה.
תגליות אודות סוזה בסרט.
סיפורו של סוזה, כמו חלק נכבד מעלילת הסרט כולה, מסופר בידי רוג'ר "ורבל" קינט, אמן רמאויות נכה באחת מידיו ואחת מרגליו, שקיבל חסינות משפטית, לחוקר המכס דייוויד קויאן (צ'אז פלמינטרי). קינט, על פי הסיפור, היה חלק מחבורת פושעים ידועים לשמצה החשודה בהשמדת ספינה בנמל סן פדרו שבקליפורניה, על כמעט כל נוסעיה.
במהלך החקירה מגלה קויאן את מעורבותו של סוזה בפרשה, ודורש תשובות מקינט. קינט מספר כיצד הוא וחבריו נסחטו בידי סוזה, דרך עורך דינו קובאיאשי (פיט פוסלתווייט), ונאלצו לבצע את פעולת השמדת הספינה, שהייתה שייכת ליריביו של סוזה - פושעים ארגנטינים. מהפעולה יצאו בחיים רק קינט ונוסע אחד בספינה, הונגרי שזיהה על סיפונה את סוזה; בסיפור מתברר שהפעולה כולה נעשתה כדי שסוזה, כדרכו, יוכל לרצוח אישית נוסע בספינה שראה אותו ואיים לזהותו עבור יריביו.
בעוד קויאן משוכנע שסוזה היה למעשה שותף אחר בחבורתו של קינט - דין קיטון, שוטר לשעבר שהפך לפושע אכזרי, שהיה הסיבה בגללה קויאן היה מעורב בחקירה מלכתחילה - הרי שבסופו של דבר, על פי תיאורו של הנוסע הנוסף ששרד את השמדת הספינה, מתברר שקייזר סוזה הוא למעשה קינט עצמו. מתברר שסיפוריו של קינט היו בדויים כולם, ידו ורגלו הנכות-כביכול בריאות לחלוטין, ולמעשה, אם אכן קייזר סוזה קיים - הוא וקינט חד הם. קויאן מגלה את האמת מאוחר מדי, לאחר שקינט כבר עזב את תחנת המשטרה, ונעלם במכונית של שותף ההולם את תיאורו של עורך הדין קובאיאשי (שאף הוא ספק אמיתי ספק בדוי).
יצירת דמותו.
במסגרת סיפור העלילה הבדוי שמספר קינט, נראית מדי פעם צללית של דמותו הבדויה של קייזר סוזה הצעיר כגבר בעל שיער ארוך (שונה לחלוטין משיערו המקריח של קינט). הדמות שוחקה בידי עוזר הפקה זוטר, שנבחר לצילומים בשל אורך שיערו. למעשה, חמישה אנשים נראים בסרט בדמותו של סוזה: פרט לספייסי ולעוזר ההפקה בעל השיער הארוך, מופיעים בתפקיד סוזה גם גבריאל ביירן, המגלם בסרט את השוטר שהפך לפושע דין קיטון, בסצנה בה הוא מואשם על ידי קויאן בהיותו סוזה; ג'ון אוטמן, העורך וכותב המוזיקה של הסרט, שידו מצולמת מקרוב כביכול כידו של סוזה כשהוא מצית לעצמו סיגריה בסצנת הפתיחה של הסרט; ובצילום אחר באותה סצנה, בה נראות רגליו של סוזה נעולות נעליים הדורות, מגלם אותו הבמאי בראיין סינגר.
אחד המשפטים הידועים שאומר קינט כשהוא מתאר את סוזה, הוא "התכסיס הטוב ביותר שעשה השטן אי פעם הוא לשכנע את העולם שהוא אינו קיים". המשפט הוא למעשה ציטוט מתורגם משיר של שארל בודלר; הבמאי סינגר והתסריטאי כריסטופר מק'קוורי טענו כי לא ידעו זאת מלכתחילה, ושמעו את המשפט מפי צד שלישי שציטט להם אותו בלא שאמר להם את מקורו.
ולרי הארפר
ואלרי הארפר
ולרי הרפר
פרס מולייר
פרס מולייר הוא הפרס הלאומי לתיאטרון בצרפת, המחולק מדי שנה על הישגים בתחום התיאטרון הצרפתי.
היסטוריה.
הטקס הראשון התקיים בשנת 1987 ביוזמת העיתונאי ז'ורז' קראוון, שהיה גם מייסד שותף של פרס סזאר. הפרס מוענק מאז מדי שנה בחודש אפריל או מאי בפריז על ידי האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT), להפקת התיאטרון הטובה ביותר בשפה הצרפתית, ולאמנים מצטיינים מהעונה הקודמת. הטקס משודר בטלוויזיה הצרפתית בערוץ פראנס 2, בערב הקרוי "La Nuit des Molières" (הלילה של מולייר). הפרס קרוי על שם של המחזאי הצרפתי המפורסם מולייר.
בעבר נבחרו הזוכים על ידי חבר שופטים מצומצם, שהחלטותיהם נתקלו לעיתים קרובות בביקורת פומבית. בשנת 2004 הציג נשיא APAT דאז פייר סנטיני תהליך זכייה חדש, במטרה להפוך את חלוקת הפרס למאוזנת ומייצגת יותר. את הזוכים בוחרת ועדה בת כ-1,500 חברים איש מתחום התיאטרון הפרטי והציבורי. עיתונאים ומבקרי תיאטרון אינם רשאים להשתתף בתהליך. בנוסף, שיעור השחקנים החברים ב-APAT לא יכול למנות יותר ממחצית סך חברי הוועדה הבוחרת. בטקס שהתקיים בשנת 2006 ניתנו פרסים ב-16 קטגוריות.
חתונה בעיירה (מחזה)
חתונה בעיירה (במקור ביידיש: אַ חתונה (כאַסונע) אין שטעטל) הוא מחזה תיאטרון יידיש, מלודרמה מוזיקלית. המחזה נכתב על ידי ויליאם סיגל, והולחן על ידי הרמן וול בהזמנת פסח בורשטיין, שגם ביים אותו פעמים רבות. צוות השחקנים כלל בעיקר את משפחתו הקרובה של בורשטיין - אשתו ליליאן לוקס, ומאוחר יותר גם בנו מייק בורשטיין ובתו סוזן בורשטיין. המחזה נקטל על ידי המבקרים, אך זכה להצלחה רבה בקרב הקהל. הוא הועלה בערים שונות במזרח אירופה לפני השואה, והמשיך להופיע גם לאחריה בישראל, באמריקה הלטינית ובארצות הברית.
כמו "זמר הג'אז" של אל ג'ונסון, גם מחזה זה עסק בהתמודדות של הפרט עם "העולם הישן". הוא מתאר את התנסויותיו של בן הרב שנוטש את עולמו של אביו ופונה לקריירה של משחק בתיאטרון. המחזה התבסס ככל הנראה על אלמנטים אוטוביוגרפיים של בורשטיין, שברח ממשפחתו הפולנית כדי להצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת.
המחזה זכה לעיבוד קולנועי, אך לא הצליח כסרט. המחזה עומד בין היתר במרכז הסרט התיעודי "הקומדיאנטים" של ארנון גולדפינגר משנת 2000. באחד הקטעים בסרט, מתאר השחקן והבמאי ישראל בקר כיצד נשלח כילד על ידי השחקן בן ציון ויטלר לנכוח בהצגה ו"לצלם" אותה בזיכרונו, על מנת שוויטלר יוכל להעלות את המחזה בעצמו.
טרפז מעופף
טרפז מעופף (באנגלית: Flying trapeze) הוא מתקן המגיע מעולם הקרקס ואומנות לוליינות הטרפז. בטרפז המעופף המשתתף קופץ מבמה מוגבהת כאשר ידיו מחזיקות במקל ("בר") המחובר בשני קצותיו לחבלים תלויים.
הטרפז המעופף משמש לוליינים בביצוע מופעי אקרובטיקה. במופעים אלו הלוליינים מתנדנדים על שני טרפזים כך שהם קופצים מטרפז אחד למשנהו תוך ביצוע סלטות ומיני אקרובטיקה שונים.
בשנים האחרונות, כחלק מהמודעות הגוברת לכושר ובריאות וכמענה לחובבי האקסטרים, אומנות הטרפז המעופף נהייתה לנחלת הציבור הרחב. ישנם ברחבי העולם אלפי מתאמני טרפז מעופף שאינם לוליינים בקרקס. כדי לאבטח את האימון על הטרפז המעופף נהוג כיום לחבר את המתאמנים לחבלי בטיחות בנוסף לרשת הביטחון הקיימת בתחתית המתקן.
מתקני טרפז מעופף לציבור הרחב קיימים היום בישראל, במדינות רבות ברחבי ארצות הברית ואירופה, במלונות של רשת המלונות קלאב-מד ועוד.
בישראל קיימים שלושה מתקני טרפז מעופף פעילים:
זלמן דולינסקי