ב-1851, , מגדולי יצרני הקרמיקה של אנגליה, הציג מוצרי מיוליקה בטכניקה המקורית בתערוכה הגדולה בלונדון, וזכה לקבלת פנים נלהבת. בעקבות הצלחה זו, מינטון ואמניו חידשו דוגמאות מתקופת הרנסאנס. אולם, למען היצור ההמוני והוזלת המוצרים, טכניקת היצור של רוב הפריטים השתנתה. היא כללה צביעה בצבעים על בסיס סיליקטים של עופרת על פריטי חימר בטרם שרפה, ואחר כך שרפה אחת בתנור. בעקבות הביקוש, הרבה יצרני חרסינה באנגליה ובארצות הברית עברו לייצר גם מיוליקה בטכנולוגיה החדשה. באנגליה, תור הזהב של המיוליקה הסתיים ב-1901, בשל מחלת העופרת של העובדים. רעילות העופרת היא הסיבה שהיום יש איסור על עבודה בחומרים המקוריים, ומשתמשים בתחליפים מודרניים.
לקריאה נוספת.
Catherine Hess, Maiolica in the Making - The Gentili/Barnabei Archive, The Getty Research Institute for the History of Art and Humanities, 1999
דוריה
דוריה (איטלקית Doria או d'Oria מלטינית de Auria וקודם לכן de filiis Auriae) היא משפחת אצולה איטלקית מג'נובה, אשר הייתה אחת מארבע משפחות האצולה החשובות בעיר בתקופת הרפובליקה של ג'נובה, החל במאה ה-12 וכלה במאה ה-16. שלוש האחרות היו משפחות גרימאלדי (Grimaldi), זפינולה (Spinola) ופייסקי (Fieschi). בני דוריה צברו את הונם במסחר, בפיננסים וברכישת קרקעות, בניה שימשו כמפקדים חשובים בצבא ג'נובה, כאדמירלים וכשליטי העיר, והחל בראשית המאה ה-12 החזיקו ברשותם שטחים בסרדיניה ולאורך חופי ליגוריה. מרכזה של המשפחה היה בפיאצה סן מטאו (Piazza San Matteo) בג'נובה, וסביבה הקימו בניה מספר ארמונות.
על בניה הידועים של המשפחה נימנים:
אודי מנבר
אודי מנבר (נולד בקריית חיים, חיפה) הוא מדען מחשבים ישראלי.
ביוגרפיה.
מנבר סיים תואר ראשון ב-1975 ותואר שני ב-1978, שניהם במתמטיקה מהטכניון בחיפה. הוא קיבל תואר שני נוסף ב-1981, ודוקטורט במדעי המחשב ב-1982 מאוניברסיטת וושינגטון.
מנבר היה פרופסור באוניברסיטת אריזונה וכתב מספר מאמרים כשעבד שם. הוא כתב את "Introduction to Algorithms -- A Creative Approach" (בתרגום חופשי: "מבוא לאלגוריתמים -- גישה יצירתית"), ספר על אלגוריתמים.
ב-1998 מונה למדען ראשי ביאהו!.
ב-2002, הצטרף מנבר לאמזון, שם עבד בתפקיד "מנהל האלגוריתמים" וסגן הנשיא. לאחר מכן מונה למנכ"ל של חברת בת של אמזון, A9.com, ועמד מאחורי פיתוח של מנוע חיפוש. הוא הגיש פטנט בשמה של אמזון.
החל מה-8 בפברואר 2006, הוא מכהן כאחד מסגני הנשיא של גוגל והאחראי על התחום ההנדסי. החל מאוקטובר 2010 הוא גם האחראי על כל מוצרי החיפוש של גוגל.
בדצמבר 2007 היה מנבר זה שהכריז על הפיתוח של "Knol", מאגר המאמרים של גוגל. הפרויקט נסגר ב-2012.
ב-2015 עזב את גוגל לטובת המכונים הלאומיים לבריאות. ב-2018 הצטרף לחברת הביטוח הרפואי אנת'ם.
אבאנותובני
אַבָּאנוֹתוּבָּנִי (בגאורגית: აბანოთუბანი) הוא רובע בתי מרחצאות הגופרית המפורסם של טביליסי. אבאנותובני הוא רובע היסטורי בטביליסי העתיקה, שפרסומו ניתן לו עקב מעיינות הגופרית החמים שנובעים במקום מעל ל-700 שנה. שם הרובע מורכב משתי מילים גאורגיות: "אַבָּאנוֹ" – בית מרחץ – ו"אוּבָּנִי" – רובע או מחוז עירוני. הרובע שוכן בגדה המזרחית של נהר הקורה, למרגלות מצודת נריקלה ולצד רובע מטחי. זהו המקום, שעל פי האגדה, נפל הבז של וחטנג גורגסלי, מלך ממלכת איבריה, והביא לגילוי מעיינות הגופרית החמים, ובסופו של דבר, להעתקת הבירה הגאורגית של הממלכה ממצחתה לטביליסי. מבחינה אתנית, הרובע מאוכלס באוכלוסייה לא-גאורגית.
במאה ה-13 היו ברובע אבאנותובני 65 בתי מרחץ, אולם כיום ישנם רק שבעה או שמונה, שהמוקדם שבהם הוא מהמאה ה-17. בתי המרחצאות בנויים בסגנון פרסי, מבנה הבנוי מלבנים וכיפה בצורת חצי כדור. בתי המרחץ נמצאים מתחת לאדמה, ומעל פני השטח מבצבצות כיפות לבני חימר אדום. את אור היום שלו המבנה מקבל מפתחי האוורור בכיפה. כל הכיפות בצבע אדום וזהות אחת לשנייה. חתנים מימי הביניים לקחו את נשותיהם להצגת כלולות בבתי המרחץ. בשנת 1859 תיארה אשתו של אלכסנדר דיומא את בתי המרחצאות כ"משרים תחושה חזקה של חופש והרגשה טובה".
בתי המרחצאות עצמם חמים בשל אוויר חם פחמתי הנובע עם המים המינרליים. טמפרטורת המים נעה בין 37°C ו-47°C. מדי שבוע הוא עובר תהליך של מינרליזציה (0.3–0.4 גרם לליטר), המכיל פחמימנים, מימן גופרתי, כלור ויוני נתרן שטובים במיוחד לכאבי עצמות/פרקים כמו דלדול עצם, ליקויים נוירולוגיים, בעיות אורולוגיות ומחלות עור, כפסוריאזיס וכאקזמה.
עם עצמאותה של גאורגיה בשנת 1991 עברו רבים מבתי המרחץ לידיים פרטיות. אחד מבתי המרחץ המפורסמים הוא "בתי המרחץ המלכותיים", בית המרחץ של מלכי גאורגיה, אשר אפשר לשכור בו חדרים נפרדים. בית מרחץ פופולרי נוסף הוא בית מרחץ "אורבליאני", שנבנה בשנת 1893 עם חזית פרסית דמוית מדרסה, מצופה בקרמיקה בצבעי כחול-ירוק, היחיד שבנוי מעל פני האדמה, וכן "מרחצאות ארקלה", בית המרחץ העתיק ביותר בטביליסי.
חדר בית המרחץ כולל אמבטיה בסגנון האמנות הגאורגי, וניתן בו עיסוי על משטח אבן. לאחר עיסוי הגוף, הכולל עיסוי גב ועמוד השדרה והסרת העור המת בכפפה העשויה משיער סוס, עושים מקלחת, ובסופו של דבר זוכים להשפרצת דליי מים חמים.
הפארק הלאומי גליישר
הפארק הלאומי גליישר (באנגלית: Glacier National Park) הוא פארק לאומי השוכן במדינת מונטנה שבארצות הברית, וגובל בפרובינציות הקנדיות אלברטה וקולומביה הבריטית. בפארק שני רכסי הרים, הנחשבים לעיתים כהמשך החלק הדרומי של הרי הרוקי הקנדיים, מאות אגמים בגדלים שונים, למעלה מאלף מינים שונים של צמחים ומאות מיני בעלי חיים. מערכת אקולוגית זו, המשתרעת על שטח של 4,101 קמ"ר, היא המרכז של מה שבעבר כונה "הנזר של המערכת האקולוגית היבשתית", שטח מוגן המשתרע על פני 44,000 קמ"ר. הפארק נחצה על ידי דרך "הולכים-אל-השמש" המפורסמת העוברת דרך קו פרשת המים של אמריקה, ונכללת ברשימת ציוני הדרך ההנדסיים הלאומיים של ארצות הברית. בגלל מיקומה הגאוגרפי התיירים יכולים להשקיף מהדרך על הנופים המרשימים של רכסי ההרים לואיס וליווינגסטון, וכן על יערות צפופים, על טונדרה אלפינית, על מפלי מים ועל שני אגמים גדולים. מלבד דרך ההולכים-אל-השמש נמצאים בפארק 350 מקומות נוספים הנכללים ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים ובהם חמישה מלונות ובתי נופש.
הפארק הלאומי גליישר גובל בפארק הלאומי ווטרטון לייקס שבקנדה. שני הפארקים יחד הוכתרו ב-1932 בשם "פארק השלום הבינלאומי ווטרטון-גליישר", והיו הפארקים הראשונים בעולם שזכו למעמד זה. שני הפארקים הוכרזו על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1976, וכאתר מורשת עולמית ב-1995.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שראשוני הילידים האינדיאנים התיישבו באזור גליישר לפני כ-10,000 שנים. המתיישבים הראשונים אשר ניתן לקשרם לשבטים שמתגוררים באזור הפארק בשנות האלפיים היו בני סאליש, פלאטהד, שושון ושאיין. שבט הבלקפיט הגיע לאזור בתחילת המאה ה-18, ובתוך זמן קצר שלט על המורדות המזרחיים של אזור הפארק ועל המישורים הגדולים שבמזרח. אזור הפארק סיפק לבני שבט בלקפיט מקלט מפני רוחות החורף העזות שבמישורים, והעשיר את מגוון המאכלים שלהם (שהתבסס על ביזון אמריקאי) בסוגים נוספים של בשר לאכילה. כיום גובלת שמורת האינדיאנים בלקפיט בפארק ממזרח, ואילו שמורת האינדיאנים פלטהד שוכנת ממערב ומדרום לפארק. כאשר הוקמה שמורת בלקפיט ב-1885, לאחר החתימה על הסכם ליים בול, היא כללה את האזור המזרחי של הפארק המודרני והשתרעה עד לקו פרשת המים של אמריקה. בעיני שבט הבלקפיט נחשבו ההרים שבאזור, ובייחוד הר צ'יף והאזור הדרום-מזרחי באגם טו מדיסין, כ"גב העולם" וכמקום בעל חשיבות גבוהה. הצ'יף "עגל לבן" משבט בלקפיט אישר את מכירתו של אזור ההר (שטח של כ-3,200 קמ"ר) לממשל הפדרלי של ארצות הברית בתמורה ל-1.5 מיליון דולר. בפעולה זו נקבע הגבול בין הפארק לשמורה.
משלחת לואיס וקלארק, שחקרה בדרכה בין היתר את נהר מריאס ב-1806, הגיעה עד למרחק של 80 ק"מ מהאזור שבו שוכן הפארק. רצף של מסעות מחקר שנערכו לאחר 1850 סייע להכרת מאפייני האזור. ג'ורג' בירד גרינל הגיע לאזור בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, והתרשם מהנוף עד כדי כך שבמשך שני העשורים הבאים פעל להקמת פארק לאומי במקום. גרינל תיאר בכתב ב-1901 את האזור, תוך שהוא מתייחס אליו כאל "כתר היבשת". בזכות מאמציו אלה הוא נחשב ככוח המניע העיקרי מאחורי הקמת הפארק. שנים אחדות לאחר ביקורו הראשון של גרינל, ב-1892, העפיל הנרי ל. סטימסון על הר צ'יף מצידו המזרחי התלול.
קטע מסילת הרכבת הצפונית הגדולה שנבנה בקו פרשת המים שבמעבר מריאס הושלם ב-1891, ולעידוד השימוש במסילת הרכבת החל מסע פרסום לאיכויותיו של האזור. החברה בונת המסילה הפעילה שדולה בקונגרס, וב-1900 הוכרז הפארק כשמורת יער. ב-11 במאי 1910 שונה המעמד משמורת יער לפארק לאומי, בחוק שנחתם בקונגרס בידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט. ויליאם לוגאן מונה למנהל הפארק הראשון באוגוסט 1910.
חברת מסילת הרכבת הצפונית, בניהולו של לואיס ו. היל, בנתה ב-1910 מספר מלונות ובקתות קיט (chalet) ברחבי הפארק על מנת לקדם את התיירות. בניינים אלו, שנבנו והופעלו על ידי חברת בת בשם "חברת פארק גליישר", עוצבו בהשראת אדריכלות שווייצרית כחלק מתוכניתו של היל להפוך את גליישר ל"שווייץ של אמריקה". הנופשים שהגיעו לפארק עסקו ברכיבה על סוסים בנתיבים שבין בתי האירוח או במסלול הכרכרות לעבר אזור "מני גליישר" שבחלק הצפוני ביותר של הפארק.