אווה, כעת יוכבד, הייתה ילדה מחוננת שהצטיינה במיוחד בציור, משחק וכתיבה. בהיותה בת שש עשרה, לקח אותה האמן רפי לביא תחת חסותו, ובטרם מלאו לה עשרים, הוצגו עבודתיה לצד אלו של מורה בתערוכות קבוצת +10.
ב-1967 נישאה לדוד וַיְנְפֶלְד, באותה עת דוקטורנט באוניברסיטה העברית בירושלים ויהודי שומר מצוות, ב-1977 הנישואים הסתיימו בגירושים.
ב-1980 וינפלד התחתנה עם סטיבן כשר (Steven Kasher) ועברה לניו יורק, בה היא מתגוררת מאז ועד היום (2016). ב-1985 נולדה בתה טליה כשר. הזוג התגרש ב-1993.
וינפלד למדה במדרשה לציור ואמנות, כשזו הייתה בתל אביב ובו-זמנית באוניברסיטת תל אביב (1965-67), באוניברסיטה העברית (67–69) וקיבלה תואר מוסמך מאוניברסיטת קייפטאון בדרום אפריקה.
היא לימדה באגף הנוער של מוזיאון ישראל, בבצלאל, במדרשה לציור ולאמנות ובבית הספר לאמנות ע"ש מיכאליס באוניברסיטת קייפטאון.
וינפלד פיתחה תערוכות הפעלה חינוכיות באגף הנוער במוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון היהודי של ניו יורק (The Jewish Museum) ובמוזיאון לילדים בניו יורק (Children’s Galleries for Jewish Culture), שהייתה שותפה-מייסדת שלו ב-1995 ואותו ניהלה עד 2011, שנת סגירתו.
אמנות.
ב-1969 וינפלד הציגה את עבודותיה המוקדמות בתערוכת יחיד בגלריה מבט בתל אביב. הציורים עסקו בהנגדת יסודות קשים ורכים ובהכלת צורות ביומורפיות דמויות בשר וחלקי גוף בגבולות גאומטריים. רוב מבקרי האמנות התייחסו לתערוכה בבוז.
במשך שלוש השנים הבאות, וינפלד המשיכה לעסוק בניגודים. עבודותיה הוצגו במספר תערוכות קבוצתיות, וב-1972 בתערוכת יחיד בגלריה בר-כוכבא בתל אביב. עבודות אלו עסקו גם הן בהנגדת יסודות קשים ורכים, אם כי הפעם, הניגודים היו סיגנוניים. המבקרים היו חלוקים בדעותיהם לגבי התערוכה. ראובן ברמן כתב בידיעות אחרונות ובג'רוזלם פוסט:
ב-1973, בעקבות מות אמה ומלחמת יום הכיפורים, במאמץ להשתחרר מרישום וירטואוזי ומתוך צורך להגיב לבשר המצולק ולחברה הפצועה, וינפלד החלה לפצוע נייר באמצעות קריעה ותפירה, ולעיתים הוסיפה שער, פיסת ענפים שבורים, תחבושות ושירבוטים. "רישומים" אלו נתפשו כאירוטיים ונשיים, אם לא פמיניסטיים.
תפירת נייר ובד פילסו את דרכה לעניין מחודש בבשר וגוף. ב-1974, בתערוכת יחיד בגלריה דבל, וינפלד הציגה את עבודותיה התפורות, ביניהן שתי סדרות של חלקי גוף תפורים: ידיים תפורות ופנים תפורים. עבודות אלו שהיו למעשה תצלומים תפורים שצולמו מחדש, הובילו לעבודות שהפגינו פחות עניין באסתטיקה וסגנון והפכו ליותר מושגיות בטבען, ביניהן הסדרה "קווים לדמותי", שתרגמה אירועים אוטוביוגרפיים לקווים, כגון קווי כף היד, או קווי המסע מפולין לישראל.
העיסוק בתפרים ובחלקי גוף תפורים הניעו מספר מבקרים לשייך את עבודתה של וינפלד לתחום אמנות הגוף, ולראותה כפמיניסטית בתוך תחום זו.
בעקבות התעניינותה בסינסתזיה ובתפישת האמנות כ"ביטוי למה שלא ניתן לביטוי באופן אחר", וינפלד החלה לחקור את יכולתה של אמנות חזותית להעביר תחושות גופניות, כגון תחושה של רעב, או כאב בשורשי השיער.
ב-1975 הוצגו עבודות אלו בגלריה דבל בתערוכת יחיד בשם "כאבים". לכל אחת מהעבודות היו שלושה מרכיבים. א. טקסט מדעי המסביר את התחושה, ב. טקסט ואיור המספרים על התחושה, ג. אובייקט תלת ממדי המנסה לגרום למתבונן לחוש את התחושה המתוארת.
פרט ליגאל צלמונה, רוב המבקרים לא הבינו את משמעות העבודות וטענו שהנושא אינו ראוי לעיסוק אמנותי. צלמונה:
ב-1976, בתערוכת יחיד בגלריה דבל, וינפלד הציגה תצלומים תפורים נוספים ומספר עבודות מושגיות, ביניהן סדרת התצלומים "חור בסדין" והסדרה "קו משפחתי." כחלק מהתערוכה, בעקבות קריאת "קיצור שולחן ערוך" לרבי שלמה גאנצפריד, יצרה וינפלד סרט ו"מיצג" (1976) בהשראת טקסטים מהספר, אותם ראתה כמעוררים ופיוטיים. המיצג עסק בדימויים חזותיים מיתיים של איסורים ופולחנים המבוססים על דיני טוהרה ואבלות.
בסביבה אמנותית שהסה מלהזכיר את השואה והדת היהודית, הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שאמן השתמש במורשת היהודית כהשראה למה שנחשב באותה עת לאמנות אוונגרדית.
מאיר רונן כתב על התערוכה ב־ARTnews:
אף על פי שהווידאו המקורי של המיצג אבד, ונותרו תצלומים בלבד, מרבים לאזכר את המיצג (לעיתים תחת השם המוטעה "נידה") במחקרים, כתבי עת וספרים כעבודה חלוצית באמנות הישראלית.
ב-1979 וינפלד פנתה לעסוק בדימויי זיכרון ראשוניים ובדרכים שהם משתנים ומופיעים מחדש בזיכרון. בתערוכת היחיד שלה במוזיאון ישראל הציגה עשר עבודות מורכבות, כל עבודה מורכבת מזיכרון ילדות המיוצג בטקסט הכתוב בקול של ילד, תצלומים של וינפלד בתחפושות שונות, עבודות תלת ממדיות ומשטחים מצוירים. סטפני רחום, אוצרת התערוכה כתבה בקטלוג:
ב-1981, בתערוכת יחיד, "סיפורים לילדים קטנים" בגלריה גורדון בתל אביב, וינפלד הציגה סדרת עבודות המבוססות על זכרונות סיפורים ואמירות של אמה. בדומה לעבודות ב-1979, כל עבודה כללה טקסט, צילומים של וינפלד בתחפושות ומרכיבים פיסוליים.
ב-1982, בתערוכת יחיד "משפטים" בגלריה גורדון בתל אביב, וינפלד הציגה ציורים המבוססים על משפטים שונים. בניגוד לעבודותיה הקודמות, המרכיבים השונים בכל עבודה "התרחשו" על משטח אחד.
ב-1991 בתערוכת יחיד בגלריה בוגרשוב בתל אביב, וינפלד הציגה שתי סדרות של עבודות. הסדרה "אמירות שדופות" מבוססת על אמירות של הורים בארצות הברית, כגון, "You will always be my baby" או "Shall I kiss it better?".
העבודות, שבמרכז כל-אחת מהן ציור מועתק של מדונה וילד, מנגידות דימויים המבטאים את רצון ההורה להגן על ילדו, עם דימויים המתארים את חוסר היכולת לממש רצון זה.
העבודות בסדרה השנייה מבוססות כולן על המשפט "History, it seems, for the initiated consists of just a few words.”
כל אחת מן העבודות כוללת ציור של כלי כגון, סכין, סכין גילוח, כד חלב על רקע זהב, לידו תצלום מבוים של וינפלד, אובייקט פיסולי וציור מופשט גדול, עליו כתובים המשפט המאחד ושורה של מילים הנגמרות ב-etc. המלה האחרונה בכל עבודה היא "War". את התערוכה אצרה אריאלה אזולאי-ערמון, שגם כתבה את המאמר בקטלוג המלווה את התערוכה:
עבודותיה של וינפלד כלולות באוספיהם של מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב, Hamburg Kunsthalle בגרמניה, מוזיאון חיפה לאמנות, ובאוספים פרטיים שונים בארץ ובעולם.
ז'יל ז'קוב
משולם ריקליס
משולם (זוסיה) ריקליס (2 בדצמבר 1923 – 25 בינואר 2019) היה איש עסקים ישראלי-אמריקני.
ביוגרפיה.
ריקליס נולד באיסטנבול שבטורקיה להורים מיהדות רוסיה שהיו בדרכם לעלות לישראל. אביו, פנחס ריקליס, היה איש "השומר" ושימש כקצין בצבא טורקיה. משפחתו נמנית עם צאצאי הבעל שם טוב.
ריקליס גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה. בשנת 1947 נסע ללמוד בארצות הברית יחד עם אשתו יהודית לבית שטרן ועם שני ילדיו. על פי מקורות מסוימים ירד מישראל ב-1946 ונחשב בשנות ה-50 של המאה ה-20 למשתמט שלא הגיע לארץ בימי מלחמת העצמאות. למד מתמטיקה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובשנת 1950 סיים תואר ראשון. בשנת 1966 השלים באותה אוניברסיטה תואר שני במנהל עסקים.
בראשית דרכו המקצועית לימד עברית ותלמוד בבית ספר במיניאפוליס, ולאחר מכן החל לעבוד כאנליסט בחברת ההשקעות Piper Jaffray. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל לעשות את הונו מרכישה והשתלטות על חברות אמריקניות רבות שנסחרו בבורסה לניירות ערך, ומכירתן לאחר השבחת ערכן. ב-1974 מכר את החברה לשייט תענוגות, "קרניבל", לתד אריסון ב-16 מיליון דולר בלבד. בסוף שנות ה-60 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של החברה האמריקנית "רפיד אמריקן".
בשנת 1980 הקים את התאגיד "Riklis Family Corp", שבו עבדו למעלה מ-20,000 עובדים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה לאחד מהאנשים העשירים בארצות הברית ונכלל ברשימת 400 עשירי העולם של מגזין "פורבס". בשנות ה-90 של המאה ה-20 ירד ערך נכסיו, והוא שקע בחובות.
ריקליס נודע כידיד קרוב של אריאל שרון. בשנת 1972 העניק ריקליס לשרון, אז מפקד פיקוד הדרום שזה עתה השתחרר מצה"ל, הלוואה לצורך רכישת חוות שקמים. בשנת 1983 עזר ריקליס לשרון, בעת שזה היה שר המסחר והתעשייה, לממן תביעת דיבה שהגיש שרון נגד המגזין האמריקאי "טיים".
ריקליס גם תרם לקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית של ג'ורג' ווקר בוש ולמפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
חיים אישיים.
נישא בראשונה ליהודית בארץ ישראל. לשניים שתי בנות ובן משותפים. לאחר שהתגרש מאשתו יהודית, נישא בשנת 1977, כשהוא בן 53, לשחקנית והזמרת האמריקנית פיה זאדורה , אז בת 23. לבני הזוג בת (נולדה ב-1985) ובן (נולד ב-1987) משותפים.
בשנת 1993 הזוג התגרש. בשנת 2009 נישא בשלישית לטלי סיני (ממנה היה מבוגר ב-35 שנים), גרושתו של הזמר אריק סיני. בשנת 2010 חזר ריקליס להתגורר בישראל. הוא השתתף, לצד אשתו טלי, במספר פרקים של סדרת המציאות הישראלית "מעושרות".
אחותו של ריקליס היא הציירת והפסלת אביבה נעמן.
ב-25 בינואר 2019 נפטר ריקליס בבית החולים איכילוב בתל אביב בגיל 95.
פטר רוציקה
אוגדה 880
אנדריי קורוטאיף
ז'ורז' ויידה
ז'ורז' (יהודה אריה) ויידה (Georges Vajda; ), פילוסוף יהודי-הונגרי-צרפתי, יליד בודפשט. מחשובי החוקרים בתחומי הפילוסופיה הערבית והפילוסופיה היהודית במאה ה-20.
בראשית דרכו רכש ידע בשפות שמיות ובלימודי האסלאם. ב-1935 כתב תיזה על הזנדיקים בתחילת התקופה העבאסית. ויידה לימד מחשבה יהודית במוסדות שונים והיה גם האחראי על כתבי היד היהודיים והערביים בספרייה הלאומית של צרפת.