החולצה הלבנה מהווה חלק בלתי נפרד מהלבוש החרדי. גברים וילדים מגיל בר מצווה לובשים חולצה לבנה מכופתרת כל יום. ישנם מספר חברות חרדיות המייצרות במיוחד חולצות לבנות לציבור החרדי, ומותאמות עבורו. למשל, השרוול יותר רחב במקום שבו מניחים תפילין, יש חולצות שסוגרים את הכפתורים ימין על שמאל לשיטת החסידים, יש חולצות עם צווארון יותר ארוך על מנת לא להתנגש בזקן, ועוד.
בגדי הנשים.
כיסוי ראש.
נשים נשואות מקפידות על כיסוי ראש. בקרב ליטאים וכן חסידויות כמו חב"ד, גור ועוד, מקובל לחבוש פאה נכרית ללא כיסוי נוסף. בחלק מהחוגים האחרים, בעיקר חסידיים, חובשות נשים מטפחת או כובע, לרוב מעל פאה. בחלק מהקהילות, בעיקר חסידויות הונגריות, מגלחות הנשים את שיער ראשן אחר החתונה. בקרב חרדים ספרדים הולכות נשים רבות עם מטפחת או כובע, בהתאם לפסיקתו של הרב עובדיה יוסף, אך ישנן גם נשים החובשות פאה בהתאם לפסק ההלכה של הרב שלום משאש ורבנים אחרים. אצל חלק מהחסידויות, כמו סאטמר, שמות הנשים מטפחת מעל הפאה.
גרביים.
הגרביים לנשים חסידיות צריכות להיות חומות כהות מספיק שלא ייראו כרגל ממש אמנם גרביים שחורות נחשבות למודרניות יותר .
חסידות סאטמר הולכות עם פס שחור באמצע הגרב שיראו בבירור שזה לא חלק מהרגל.
כת השאלים.
יש קבוצה שהולכות עם לבוש שונה לגמרי והן מכונות נשות השאלים
ג'נה
ג'נה (צרפתית: Djenné) היא עיר מסחר היסטורית קטנה אך חשובה בדלתה העליונה של נהר הניז'ר, במרכז מאלי. העיר מפורסמת בשל הסגנון האדריכלות המבוסס על לבני בוץ, ובייחוד המסגד הגדול של ג'נה, שנבנה ב-1220 ושופץ ב-1907. ג'נה הייתה בעבר מרכז של מסחר והשכלה, ומאז הקמתה היא נכבשה מספר פעמים. העיר נחשבת לעתיקה ביותר באפריקה שמדרום למדבר הסהרה, ומרכזה ההיסטורי הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1988. מבחינה מנהלית העיר שייכת לאזור מופטי.
היסטוריה.
בני הסונינקה הקימו את ג'נה בשנת 800 על חורבות היישוב שהוקם על ידי דייגים בני הבוזו. העיר התרחבה במהירות במאה ה-13 לאחר שפליטים סונינקים מהאימפריה של גאנה היגרו לאזור ניז'ר והתיישבו בג'נה.
ג'נה הייתה מרכז אנימיזמי למרות עליית כוחו של האסלאם באזורים שמסביבה. במאה ה-13 והמאה ה-14 החל תהליך אסלאמיזציה מתון על ידי הסוחרים ממאלי וצפון אפריקה. בערך באותה תקופה נחרבה העיר ז'נה-ז'נו, הנמצאת במרחק שלושה ק"מ דרומית-מזרחית לג'נה.
קאנבורו, המלך של ג'נה, המיר את דתו לאסלאם בשנת 1300 בקירוב, והחל בבנייתו של המסגד הגדול הראשון. קאנבורו עשה זאת, בין היתר, בגלל התושבים החדשים ורצונו לעורר את הכלכלה. כיוון שהאימפריה של מאלי נהנתה מתקופה של יציבות פוליטית במאה ה-14, עמדה ג'נה בקשרי מסחר חופשיים עם הערים והכפרים שבאזור דלתת הניז'ר. לאחר שטימבוקטו נכבשה על ידי מאלי נוסד קשר כלכלי בין שתי הערים למשך מאתיים השנים הבאות. ג'נה סיפקה לטימבוקטו מוצרים מהיערות הגשם ואזור הסוואנה, ובין אלה מזון, זהב ועבדים, ובתמורה רכשה מטימבוקטו הליטים מנווה המדבר של הסהרה, כמו גם סחורות יקרות אחרות מצפון אפריקה.
למרות קרבתה לאמיפריית מאלי, ג'נה מעולם לא הייתה חלק ממנה. היא התקיימה כעיר-מדינה עצמאית, והייתה מוגנת על ידי התנאים הגאוגרפיים ועל ידי חומות. לפי האגדה ניסתה האימפריה של מאלי לכבוש את העיר 99 פעמים לפני שוויתרה על שאיפה זו. ג'נה נכבשה ב-1473 על ידי סוני עלי מאימפריית סונגהאי. לפי האגדה נמשך המצור על ג'נה 7 חודשים ו-7 ימים, ובסופו נהרג מלכה של העיר, והיא נכנעה ללא תנאי. אלמנת המלך התחתנה עם סוני עלי, והשלום הושב על כנו. מרוקו כבשה את העיר ב-1591 לאחר שהחריבה את עמדות השליטה של סונגהאי באזור. במאה ה-17 הייתה ג'נה למרכז מסחר ולימוד פורח. שיירות מג'נה נסעו מהעיר לעיתים תכופות על מנת לסחור עם הערים הסמוכות בגהו, בונו מאנסו, בונדוקו ואחרות.
השליטה בעיר התחלפה מספר פעמים בתקופה שלאחר המאה ה-17. ג'נה הייתה חלק מממלכת סגו בין 1670 ל-1818, האימפריה של מאסינה בין 1818 ל-1861, והאימפריה של טואוקולר בין 1861 ל-1893. הצרפתים כבשו את העיר ב-1894, ובתקופה זו שקעה העיר, ועימה דעך גם היקף הפעילות המסחרית בה.
העיר.
בין נימוקי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים להכללת ג'נה ברשימת אתרי המורשת העולמית ניזכר הסגנון האדריכלי בו בנויה העיר. הבניינים בנויים מבוץ ומחתיכות עצים החוצות את הקירות, וקומת קרקע שלהם פתוחה, בהתאם לסגנון טואוקולר או לסגנון המרוקני. עם זאת חזותה של העיר העתיקה נפגעה עקב בנייתם של מבנים מודרניים, ולמרות היותה של העיר העתיקה אתר מורשת עולמית.
המבנה הבולט בעיר הוא המסגד הגדול שיכול להכיל עד 1,000 מתפללים, וגובהו עשרים מטרים. הגג נתמך על ידי 100 עמודים, וסגנונו האדריכלי דומה לזה בו נקטו הבנאים הסודנים משבט הבוזו. תושבי העיר הם אלה המתחזקים את המסגד, ומאז תקרית שהתרחשה לפני כמה שנים ועירבה צלמי אופנה איטלקיים, מותרת הכניסה למסגד לתיירים מוסלמים בלבד.
מבנים נוספים הם קבר טופאמה דג'נפו, שלפי האגדה הקריב את עצמו לצורך הקמת העיר, והשרידים של ז'נה-ז'נו, שהייתה עיר חשובה בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-13.
ג'נה מפורסמת גם בשל כך שהיא הופכת לאי כאשר הנהרות עולים על גדותיהם בשלהי עונת הגשמים. אולם, בשנת 2008 התעוררה בעיה אחרת כאשר דווח כי העיר מתייבשת בגלל סכר שהוקם על הנהרות באני וטאלו, הנמצאים במרחק 150 ק"מ במעלה הזרם. גם יום השוק הנערך בעיר פעם בשבוע מושך אליה מבקרים.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-14,196 תושבים נכון לשנת 2005, לעומת 10,275 תושבים ב-1976. רוב תושבי ג'נה מדברים בשפות הסונגהאי, והשפות משקפות את המגוון האתני של האזור. בכפרים שמסביב לג'נה מדברים בבוזו, פופולדה ובאמבארה.
לקריאה נוספת.
Jackson, John Glover, (2001) "Introduction to African Civilizations", Secaucus, New Jersey: Citadel Press,
גואנאקאסטה
אזור השימור גואנאקאסטה (ספרדית: Area de Conservación Guanacaste) הוא אתר מורשת עולמית בחלק הצפון-מערבי של קוסטה ריקה. האזור נכלל באופן רשמי במערכת הלאומית לשימור אזורים מאז 1994, וברשימת אתרי המורשת העולמית מאז 1999.
האזור כולל ארבעה אתרים: הפארק הלאומי סנטה רוסה, הפארק הלאומי גואנאקאסטה, הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה, ומפרץ חונקייאל. שטחם הכולל של הפארקים המרכיבים את האזור הוא 1,470 קמ"ר נכון ל-2004.
הפארק הלאומי סנטה רוסה.
הפארק הלאומי סנטה רוסה (בספרדית: Parque Nacional Santa Rosa) הוקם בשנת 1971 על מנת להגן על האתר שבו התחולל קרב סנטה רוסה (20 במרץ 1856), והקצה המזרחי שלו משיק לכביש המהיר הפאן-אמריקאי. מרכז הפארק נמצא במרחק 36 ק"מ צפונית לעיר ליבריה, שהיא בירת מחוז גואנאקאסטה. הסיבות הנוספות להקמת הפארק היו הצורך להגן על הסוואנה, היער הנשיר הממוזג, אדמות הביצה והמנגרובים. שטחו של הפארק הוא 495 קמ"ר וניתן למצוא בו זאבי ערבות, פקאריים, חוטמן אדום, טפירים, שלושה מינים של קופים, ומגוון צבי ים וצבי יבשה. בפארק יש מספר מינים של חתוליים, אך קשה מאוד לצפות בהם.
הפארק הלאומי גואנאקאסטה.
הפארק הלאומי גואנאקאסטה (בספרדית: Parque Nacional Guanacaste) משתרע על המורדות המערביים של הרי הגעש אורוסי וקאקאו, והוא מגיע עד לכביש המהיר הפאן-אמריקאי הסמוך לסנטה רוסה. הפארק הוקם ב-1989, בין השאר בזכות הלחץ שהפעיל דוקטור דניאל יאנסן לטובת הקמת "מסדרון" בין היער היבש ליער הגשום, שדרכו יוכלו לעבור מינים רבים של בעלי חיים בכל עונה. שטחו של הפארק הוא כ-340 קמ"ר, ויש בו 140 מינים של יונקים, 300 מיני עופות, 100 מינים של דו-חיים וזוחלים, ולמעלה מ-10,000 מינים של חרקים.
העיר הקרובה ביותר לפארק היא לה קרוס, ובפארק נמצאים כמה מתקנים שהידועים שבהם הם משרדי הנהלת אזור השימור, שלה סניפים בפיטילה (הפינה הצפון-מזרחית של הפארק), קאקאו (המדרון הדרום-מערבי של הר הגעש) ומריצה (בין שני הרי הגעש).
הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה.
בפארק הלאומי "הר הגעש רינקון דה לה וייחה" (בספרדית: Parque Nacional Volcán Rincón de la Vieja) נמצאים הרי הגעש רינקון דה לה וייחה וסנטה מריה (Santa María), כמו גם הר הגעש הכבוי סרו פון סיבאך (Cerro Von Seebach). ההתפרצות האחרונה של רינקון דה לה וייחה הייתה ב-1998. העיר הקרובה ביותר לפארק היא ליבריה, הנמצאת דרומית לו, וישנם שני בניינים בפארק עבור לשכת המודיעין לתיירים ועבור המדריכים.
בפארק יש חיי טבע עשירים, וניתן למצוא בו 300 מינים של עופות, כגון קצאל ועיטים, ואוכלוסיות היונקים העיקריות בפארק הן פומה, קופים רחבי אף וקופים בעלי זנב, קינקז'ו, יגוארים וכדומה.
מפרץ חונקייאל.
מקלט חיי הטבע מפרץ חונקייאל (Junquillal) הוא אזור מקלט טבעי המגן על אזורים של יער טרופי יבש ומנגרובים הנמצאים בסמוך לחוף.
פלך טביליסי
פלך טביליסי או גוברניית טיפליס (בגאורגית: თბილისის გუბერნია, ברוסית ארכאית: Тифлисская губернія) היה פלך היסטורי - גוברניה (губерния) של האימפריה הרוסית במסגרת מלכות המשנה של הקווקז. מיקומו של הפלך במזרח גאורגיה שבעבר הקווקז, ובירתו הייתה העיר טביליסי. בשנת 1897 כלל שטח הפלך 44,607 קמ"ר (שהם 39,197 ורסטה), והיה מאוכלס ב-1,051,032 איש.
הפלך נוסד בשנת 1848 יחד עם פלך כותאיסי לאחר פירוקו של פלך גאורגיה-אימרתי. בשנים 1860 ו-1867 הועברו חלקים מהפלך לפלך אליזבטפול ואובלסט דאגסטן. אותו הזמן שמר הפלך על גבולותיו עד להקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
חלוקה מינהלית.
הפלך היה מחולק לאוייזדים או בגאורגית מַזרַה (მაზრა):
חלוקה דמוגרפית.