בשנת 1950 ניהל הסולטאן המקומי משא ומתן עם הבריטים, והעלה את מס החברות ל-30%. בנוסף על כך, האיץ את תהליך השיקום מהמלחמה. עם התרחבות תעשיית הנפט והגז בברוניי, חל תהליך פיתוח מהיר בעיר.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי של ברוניי.
אברהם גולדפאדן
אברהם גוֹלדפַאדְן (או גולדפדן; בכתיב יידי: גאָלדפֿאַדען, במקור גאלדענפאדים; 24 ביולי 1840, סטרוקונסטנטינוב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 9 בינואר 1908, ניו יורק) היה מחזאי, משורר, מלחין, במאי תיאטרון ושחקן תיאטרון יידישאי ועברי, אבי התיאטרון היהודי המודרני.
ב-1876 ייסד גולדפאדן ברומניה להקת תיאטרון שנחשבה ללהקת התיאטרון המקצועית הראשונה בעולם שהציגה את מופעיה ביידיש. כמו כן, כתב את המחזה העברי הראשון שהוצג בארצות הברית ב-1906.
תולדות חייו ויצירתו.
נעורים וראשית הבגרות.
גולדפאדן נולד בעיירה בווהלין (סמוך לקמנייץ פודולסק), בדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום אוקראינה). למד ב"חדר", אבל משפחתו בת המעמד הבינוני הייתה קשורה מאוד להשכלה, ואביו, שהיה משכיל ולפרנסתו שימש שען, דאג שיקבל שיעורים פרטיים בגרמנית וברוסית. כילד העריך וחיקה את ביצועיהם של בדחנים בחתונות ואת חבורת האמנים הנודדים "זמרי ברודי", ובשל הצטיינותו בכך קנה לו את הכינוי "אברהמלע בדחן" (אברהמל'ה הבדחן). ב-1855 רשם אותו אביו לבית ספר של המדינה, לאחר שהתברר לו שתלמידים בבית ספר זה ישוחררו מהגיוס לצבא. מוריו בבית הספר היו אברהם בֶּר גוטלוֹבּר ואליעזר צבי צווייפל. בשנת 1857 הוא החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר. בית מדרש זה, בחסות השלטונות הרוסיים, היה מוסד בעל רוח מודרנית, וגולדפאדן יצא משעריו כמורה וכמשורר (וכן כבעל ניסיון מסוים בתיאטרון חובבים). מנהל הסמינר היה חיים זליג סְלוֹנִימְסקי, שערך מאוחר יותר את "הצפירה". אשתו התלהבה במיוחד ממחזהו של שלמה אטינגר סערקעלע, והעלתה אותו בסמינר, במחזה שבו גילם גולדפאדן את סרקלה. על כך התגאה גולדפאדן, בהיותו יד ימינה של גב' סלונימסקי. כן היה אחראי על התפאורה ועל הדרכת השחקנים האחרים. בז'יטומיר היה גולדפאדן בן בית אצל וַרשַבסקי, אביו של המשורר מרק ורשבסקי.
בתחילה פרסם גולדפאדן ספרי שירה בעברית ורק מאוחר יותר עבר ליידיש. הוא מסביר את המעבר כך:
ב-1865 פרסם גולדפאדן את ספר השירה הראשון שלו, ציצים ופרחים, שפורסם בעברית. ספר השירים הראשון שלו ביידיש, דאָס יידעלע ('היהודי הקטן'), יצא לאור ב-1866. ב-1867 קיבל גולדפאדן משרת הוראה בסִימפֶרוֹפּוֹל. שנה אחרי כן עבר לעיר אודסה, ובה התגורר תחילה בבית דודו. שם עזר לו בן-דודו, שהיה פסנתרן, לכתוב מוזיקה לכמה משיריו.
באודסה חידש גולדפאדן את היכרותו עם סופר יידיש אחר, יצחק יואל לינֶצקי, שאותו הכיר בז'יטומיר. כמו כן פגש במשורר העברי אליהו מרדכי ורבל (שבתו, פאולינה, עתידה הייתה להיות אשתו של גולדפאדן), ופרסם שירים בעיתון "קול מבשר". באותה תקופה כתב את שני מחזותיו הראשונים, די צוויי שכנות ('שתי השכנות') ודי מומע סאסיע ('הדודה סוסיֶה'). ב-1869 הוציא לאור את הספר די יידענע ('היהודייה'), שיצא בשלוש מהדורות במהלך שלוש שנים. באותה תקופה התפרנסו הוא ופאולינה בעיקר ממשכורתו הצנועה כמורה – 18 רובל בשנה. לכך נוספו שיעורים פרטיים שהעביר וכן משרה כקופאי בחנות כובעים.
ב-1875 עבר גולדפאדן לעיר מינכן שבגרמניה, כשבכוונתו ללמוד רפואה. תוכניתו זו לא עלתה יפה, והוא פנה ללבוב שבגליציה (אוסטריה), שם פגש שוב בלינֶצקי. השניים החליטו להוציא יחד עיתון בשם ישראליק, שהופיע מ-23 ביולי 1875 ועד 2 בפברואר 1876, אז נסגר עקב איסור הממשלה להפיצו ברוסיה. שנה לאחר מכן עבר לצ'רנוביץ שבבוקובינה, שם ערך את היומון היידי דאס בוקאווינער איזראעליטישע פאלקס-בלאט ('עיתון העם היהודי של בוקובינה'). כתב העת החזיק מעמד רק שלושה חודשים, בשל יכולתו הכלכלית הרעועה של גולדפאדן. בעקבות חוסר הצלחה זה עבר ליאשי, על פי הזמנתו של יצחק לִיבּרֶסקוֹ (1850–1930), אדם אמיד שהתעניין בתיאטרון.
יאשי.
כשהגיע ליאשי ב-1876 היה גולדפאדן ידוע יותר כמשורר מוכשר – שרבים משיריו הולחנו ונעשו שירים פופולריים – מאשר כאיש עסקים כושל. עם זאת, כאשר ביקש מיצחק ליברסקו כסף להקמת עיתון נוסף, לא היה ליברסקו מעוניין בהצעה. אשתו של ליברסקו אמרה כי העיסוק בעיתונות יידיש היא דרך טובה למות ברעב, וסברה שיהיה ביקוש רב יותר לתיאטרון ביידיש. ליברסקו הציע לגולדפאדן 100 פרנקים לשם קיום רסיטל פומבי של שיריו בגנו של שמעון מארק, שהיה ידוע בשם Grădina Pomul Verde ('גן העץ הירוק').
במקום מופע פשוט ערך אותו גולדפאדן כמופע דמוי ווֵדְווִיל, שבו שיחק לצד ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין. הופעה זו, או הביצוע שלה מאוחר יותר באולם בבוטושאן, נחשבת לרוב להצגת התיאטרון המקצועי הראשונה ביידיש. עם זאת, בהרכב צוות השחקנים בהופעה יש כדי להדגים את חוסר הדיוק בניסיון להצביע על הופעה אחת כ"ראשונה". גרודנר, למשל, כבר שר בעבר משיריהם של גולדפאדן ושל אחרים בסלונים ביאשי. למעשה, בהופעה אחרת המועמדת להיות ההופעה המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש הופיע, בין היתר, גרודנר. הוא שר במופע באודסה ב-1873, שכלל גם כן שירים של גולדפאדן, על אף שגולדפאדן לא היה מעורב בו באופן אישי. במופע זה שולב כנראה בין השירים חומר מאולתר, מבלי קטעי קישור כתובים.
על אף הידע הרחב שרכש גולדפאדן בתיאטרון, לא הצליחה ההופעה ב"גן העץ הירוק" להיות דרמטית הרבה יותר מהופעותיו של גרודנר בשלוש השנים שקדמו לה; השירים היו קשורים זה בזה, עם מעט יותר אופי ועלילה, ובשילובו של אלתור רב. בהופעה הראשונה העלו את המחזה די באָבע מיטן אייניקל ('הסבתא עם הנכד'), או דאָס בינטל האָלץ ('מעט עצים').
לאחר מכן המשיך גולדפאדן לעסוק בעבודות עיתונאות שונות, אך הבמה הייתה למוקד פעילותו. המשורר הרומני המפורסם מיכאי אמינסקו, שהיה אז עיתונאי, ראה את אחת ההופעות ב"עץ הירוק" מאוחר יותר באותו קיץ, ובסקירתו כתב שהיו בלהקה שישה שחקנים (טעות טיפוגרפית מ-1905 שינתה זאת ל-16 שחקנים). הוא התרשם מאיכות הזִמרה והמשחק, אך חשב שהקטעים היו "בלי הרבה עניין דרמטי". ביקורת חיובית זו נכתבה על אף שאמינסקו היה ידוע בדעותיו האנטישמיות. אמינסקו צפה בארבעה מחזות מוקדמים של גולדפאדן: הרביו המוזיקלי די וועלט ווי א גן-עדן ('העולם כמו גן עדן'), דער פֿאַרליבטער פילאזאף און דער אויפֿגעקלערטער חסיד ('הפילוסוף המאוהב והחסיד המשכיל – דיאלוג בין פילוסוף מוקסם מפילוסופיה וחסיד נאור'), רביו מוזיקלי אחר בשם דער שווער מיטן איידעם ('חותן עם חתנו') וקומדיה בשם פֿישל דער בעל־עגלה און זיין קנעכט סידור ('פישל בעל העגלה ועבדו סידור').
בחיפוש אחר תיאטרון.
כיוון שהעונה שבה ניתן היה להציג תחת כיפת השמים התקרבה לסיומה, ניסה גולדפאדן לשכור מבנה תיאטרון ביאשי המתאים לו, אך לא הצליח. גולדפאדן, גרודנר וגולדשטיין שמו פעמיהם ראשית לבוטושאן, שם חיו בעליית גג ושם המשיך גולדפאדן לכתוב שירים ומחזות. אחרי הופעה מוצלחת ראשונה של די רעקרוטן ('המגויסים') באולם תיאטרון, הגיעו ימים גשומים ביותר, והצופים נמנעו מלהגיע לתיאטרון. השלושה משכנו כמה חפצים ועזבו לגאלאץ. השהות שם הייתה מוצלחת יותר, והם הופיעו בה במשך שלושה שבועות.
בגאלאץ הם השיגו את מעצב התפאורה המקצועי הראשון שלהם, הצבע ר' משה בס. בס היה חסר השכלה אמנותית, אך הוא הצטיין בעבודתו, והוא הצטרף ללהקה, כמו גם שרה סגל, השחקנית הראשונה שלהם, שהייתה בת 16 בהצטרפותה. לאחר שאמהּ ראתה אותה מופיעה בהופעת הבכורה של הלהקה בגאלאץ, היא התנגדה שבתה הלא-נשואה "תקפץ על הבמה" כפי שעשתה בהצגות. גולדשטיין (שלא כמו גולדפאדן וגרודנר) היה רווק, ותוך זמן קצר נישאו השניים והיא נשארה בלהקה.
אחרי השהות המוצלחת בגאלאץ, חוותה הלהקה ניסיון מוצלח פחות בבראילה, אך כעת כבר היו חבריה מנוסים יותר, והם החליטו לנסות את מזלם בעיר הבירה בוקרשט.
בוקרשט.
גם לבוקרשט, כמו ליאשי, הגיע גולדפאדן עם מוניטין מבוססים. תחילה הופיעו שחקניו בראשית האביב, בסלון של לאזאר קפגיו בדרך וקארשטי (Calea Văcăreşti), בלב האזור היהודי. לאחר שהתחמם מזג האוויר, הם עברו לגן ז'יגניצה (Jigniţa) ברחוב נגרוּ וודה (Negru Vodă), שעד אז משך אליו רק קהל שהתגורר בסמוך למקום.
שני השחקנים הראשונים שלו היו ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין, אך הם כבר לא הספיקו למחזות שרצה לכתוב. לכן, בבואו לבוקרשט התחיל לחפש אחר שחקנים חדשים. הוא נתקל בקושי בגיוס שחקנים ללהקה שהחל לבנות: הוא הבין שיתקשה למצוא שחקנים מקצועיים, משום שאם הם היו יהודים ששיחקו בתיאטרון רומני מקצועי, יהיה קשה לשכנעם לשחק ביידיש בתיאטרון אלמוני, ללא תנאים הולמים. על כן החליט לבסס את התיאטרון שהקים על הצגות מוזיקליות, שלליהוקן יצליח לגייס בקלות יחסית זמרים יהודים מקרב ה"משוררים" (הזמרים במקהלות בתי הכנסת) ומקרב הזמרים העממיים נוסח "זמרי ברודי".