קץ ההיסטוריה והאדם האחרון (באנגלית: The End of History and the Last Man) הוא ספר מאת הפרופסור לכלכלה פוליטית פרנסיס פוקויאמה, שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1992. הבסיס לספר זה היה מאמר בשם 'קץ ההיסטוריה' שכתב פוקויאמה ב-1989. במאמר זה העלה את האפשרות כי נפילת הגוש הקומוניסטי לא הייתה עוד מהלך בהיסטוריה האנושית הארוכה של סכסוכים בין השקפות, אידאולוגיות וצורות משטר, אלא, היא סימנה את קצה של היסטוריה זו, ואת המעבר לתקופה שבה הדמוקרטיה הליברלית (מבחינת שוויון וכלכלת שוק חופשי) תשרור בכל מדינות העולם בלי שאידאולוגיה אחרת תקרא עליה תיגר, וסכסוכים בין מדינות יהיו מוגבלים לכיסים נקודתיים מעטים.
הספר מציג תאוריה הפוכה מהתאוריה המוצגת בספר "התנגשות הציביליזציות", שם מוצגת תאוריה פסימית יותר אשר גורסת כי הקיטוב והקרע בין העמים בעולם רק גדל עם השנים.
הרעיונות המובאים בספר.
בדרך לעולם הדמוקרטי ליברלי.
על-פי פוקויאמה, מאז המהפכה הצרפתית, הוכח שוב ושוב שהמשטר האידיאלי למדינה הוא המשטר הדמוקרטי (הן מבחינה אתית, פוליטית וכלכלית). בשל כך, לדעת פוקויאמה, עם השנים מדינות רבות יותר ויותר יהפכו למדינות דמוקרטיות ליברליות, וזאת בשל כך שגם לדעתו אין חלופה מתאימה יותר.
בדרך לעולם אחיד ורגוע.
לדעת פוקויאמה, הפילוג בעולם נוצר במידה רבה, בשל הקרע התרבותי. לדעתו, עם השנים התרבויות בעולם יתאחדו סביב התרבות מערבית, דמוקרטית עם כלכלת שוק חופשי. זאת בשל העובדה, שלדעתו, אין בעולם כיום תרבות שמסוגלת להוות חלופה מתאימה לתרבות המערבית.
הביקורת על הספר.
כבר זמן קצר לאחר פרסום הספר, התברר שהתחזיות של פרנסיס פוקויאמה היו אופטימיות מדי, וסיום המלחמה הקרה לא הביאה לירידה בסכסוכים העולמיים.
בשנת 1993, ז'אק דרידה, שאצלו למד פוקויאמה בפריז, טען בספרו "רוחות הרפאים של מרקס" שפוקויאמה בילבל בין האידיאל של הדמוקרטיה הליברלית ובין הגשמתה בפועל.
בשנת 1996, סמואל הנטינגטון, פרופסור למדע המדינה מאוניברסיטת הרווארד, פרסם מאמר נגד בשם "התנגשות הציוויליזציות" שבו הוא טען כי את מקומה של המלחמה הקרה יחליפו התנגשויות בין הציוויליזציה המערבית, האורתודוקסית, האיסלאמית, הסינית ואחרות, על פי הגדרתו.
בשנת 2002, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת עיראק, כתב פוקויאמה:.
פוקויאמה ספג ביקורת בעת הופעתם של סכסוכים מדיניים במאה ה-21. על כך השיב פוקויאמה שהוא לא חזה כי המגמה הדמוקרטית תהיה "ליניארית" לחלוטין.
פוקויאמה המשיך לנתח יחסים בין-לאומיים בספרו משנת 2018, בו ניתח לתפיסתו את דעיכת מעמדה הבינלאומי של ארצות הברית והאיום שנשקף לדמוקרטיה הליברלית מצד תנועות לאומניות פופוליסטיות הנשענות על טיפוח תחושת הזהות הדתית, הגזענית, האתנית והלאומנית של חלקים שונים בחברה.
לפי פוקויאמה, כאשר כתב את התזה שלו הוא לא העריך לחלוטין את המושג "דעיכה פוליטית: הרעיון שברגע שהפכת לדמוקרטיה מודרנית, אתה יכול גם ללכת אחורה". זה נושא שהוא עסק בו בספרו, "Liberalism and Its Discontents". פוקויאמה בחן את הדרכים שבהן השמאל והימין פעלו כדי לערער את הליברליזם (הימין על ידי אימוץ עקרונות השוק החופשי, שהרחיבו את אי השוויון הכלכלי; השמאל על ידי מתן עדיפות לפוליטיקת זהויות על פני אוטונומיה אינדיבידואלית).
פארוק מואסי
פארוק מואסי (בערבית: فاروق مواسي; 11 באוקטובר 1941 – 26 ביוני 2020) היה פרופסור לספרות ערבית, משורר ערבי-ישראלי, שכיהן כראש החוג לערבית במכללת אלקאסמי.
אודות.
מואסי נולד בכפר באקה אלגרבייה ולמד בתיכון בכפר טייבה שבמשולש. בשנת 1961 החל עבודתו כמורה בבתי ספר יסודיים ובתיכונים (עד 1996). סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן בערבית וחינוך (1976) ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב (1989).
משנת 1991 לימד במכללות שונות להכשרת מורים, בהן מכללת אלקאסמי (1989–2019), שבה כיהן כראש החוג לערבית, מכללת גורדון והמכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל - חיפה.
שימש כסגן יו"ר האיגוד הכללי של סופרים בישראל וב-2006–2009 כיהן כסגן יו"ר האקדמיה ללשון הערבית בישראל ויו"ר וועדת מינוח וביטויים.
פרסם למעלה מ-70 ספרים בערבית בסוגות שנות: שירה, בקורת, ספורת, מחקרים בלשון, ספרי לימוד ותרגומים (ערבית עברית). הוציא לאור בעברית (העצבונים שלא הובנו)- שירה, (אדוות)- 2005- שירים מתורגמים -עברית- ערבית) (באתי אליך)- 2010- שירים מתורגמים ערבית- עברית.
Studies In Modern Arabic Literature
2007 – Garant Antwerb- Apeldoorn, Belguim
הוא זכה בפרס מטעם משרד החינוך והתרבות בשנים 1989 ו-2005 ובפרס תאופיק זיאד לחקר הספרות (2001).
משנת 2012 היה חבר מועצת המערכת של כתב עת "גג".
ב-26 ביוני 2020 הלך מואסי לעולמו, עקב סיבוכי ניתוח שעבר.
היה נשוי לעפאף ואב לחמישה ילדים.
רגיונליזם כלכלי
רגיונליזם או אֲזוֹרָנוּת מבטא אינטגרציה כלכלית ופוליטית על בסיס אזורי. הוא מבטא תחושה אזורית של זהות, שייכות ומטרה משותפת בשילוב עם יצירה של גופים בין מדינתיים כלכליים ופוליטיים אשר מקדמים אג'נדות אזוריות על בסיס תחושות אלו. גופים אלו נוטים להשפיע ולעצב את הפעילות הקיבוצית באזורים בהם הם הוקמו. באופן כללי, מונח זה, אשר צבר פופולריות רבה לאחר מלחמת העולם השנייה, מהווה מרכיב מרכזי הן בכלכלה פוליטית מודרנית והן ביחסים בינלאומיים.
רגיונליזם הוא מונח רחב, המגדיר למגוון רב של שיתופי פעולה על בסיס אזורי. ניתן לפרשו בדרכים רבות ולהשליך אותו על מקרים שונים של שיתוף פעולה אזורי. למעשה, ביבשות שונות, המונח מקבל אופי שונה לחלוטין. במזרח אירופה, למשל, שיתוף הפעולה ממוקד דווקא בשאיפה משותפת להשתייך לארגונים שאינם מבוססים באזור עצמו, כגון האיחוד האירופאי ונאט"ו. לעומת זאת, במזרח אסיה, שיתוף פעולה אזורי אינו מסתמך בהכרח על מוסדות ואידאולוגיה משותפים, פרט, אולי, לתחושה של ערכים אסיאתיים משותפים, אלא הוא מוּנַע משילוב ענייניהם של תאגידים ושל צרכים אסטרטגיים, על רקע העלייה ההדרגתית בקוטביות במזרח אסיה.
יש המחלקים את המונח לשניים: רגיונליזם פתוח וסגור. ההבדל בין שתי תת-הקטגוריות האלו נוגע למידה שבה גושים אזוריים מאפשרים למדינות שאינן חברות בגוש נגישות לשווקים שלהם. ברגיונליזם פתוח אין מגבילים את הסחר עם מדינות שאינן חברות, בעוד שברגיונליזם סגור הגוש שואף להגביל את הסחר החיצוני.
רקע היסטורי.
קשה להצביע על תקופה מסוימת שבה החלו מדינות לפעול באופן שתואם את מושג הרגיונליזם. רעיונות כגון פיתוח אזורי וערכים אזוריים משותפים אינם חדשים. ישנם חוקרים המשייכים את עלייתו של הרגיונליזם המודרני לעלייתם של גופים בין־מדינתיים מודרניים. ניתן לומר כי רגיונליזם במובנו העכשווי צבר תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה ועל רקע המלחמה הקרה, החלו רבים במערב ומחוצה לו לצדד ביצירת גופים וארגונים על בסיס אזורי, כדי לקדם סחר, אמון ותלות בין מדינות, כתחליף לאוניברסליזם ולדוקטרינת הביטחון הקיבוצי, שהיו פופולריים לפני המלחמה. הסיבות לכך נבעו לא רק מהמלחמה הקרה עצמה ומצרכי הביטחון שהיא חוללה אלא מהתפתחות הזהות האזורית בקרב מדינות רבות באירופה, בצפון אמריקה, במזרח התיכון ובמזרח אסיה. המקרה האירופאי מהווה דוגמה ברורה ליצירה הדרגתית של זהות אזורית תוך כדי יצירת המנגנונים הכלכליים ופוליטיים שיסדירו זהות זו. כאמור, הרגיונליזם האירופאי החל להתבסס עוד לפני סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר ממשלות הגלות של בנלוקס חתמו על איחוד מכסים. בשנת 1952, דנמרק, שוודיה, איסלנד ונורווגיה יצרו את המועצה הנורדית כארגון שמטרתו לבסס ולפקח על שיתוף הפעולה הפוליטי והכלכלי של המדינות הסקנדינביות. הסכם פריז בשנת 1951 יצר את קהילת הפחם והפלדה, אשר כללה את צרפת, גרמניה המערבית, בלגיה, לוקסמבורג והולנד, והיה אבן דרך ראשונית ביצירת האיחוד האירופאי. הצלחת הרגיונליזם האירופאי קידמה באופן ניכר את מגמת הרגיונליזם בעולם, ותרמה ליצירתם של ארגונים, הסכמי סחר והסכמים פוליטיים אזוריים נוספים כגון הליגה הערבית, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, וכו'.
מרות שבמקור המלחמה הקרה היוותה זרז ליצירת ארגונים אזוריים רבים, באופן מפתיע, ירידת רף המתיחות הבין־מעצמתית במהלך שנות ה־60 לא פגעה במגמת הרגיונליזם המתפשטת. להפך, תקופה זו, שקדם לה תהליך מואץ של היווצרות מדינות ריבוניות חדשות בעקבות תהליך הדה-קולוניזציה, רק חיזקה את נטייתן של מדינות רבות להתאגד דרך ארגונים אזוריים. גם בשנות ה־70 וה־80, תהליך הגלובליזציה ויצירתם של הסכמי סחר בינלאומיים חדשים כגון הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה והשוק האירופאי המשיכו לחזק את חשיבותם של גושים פוליטיים על בסיס אזורי. בשנת 2002 הושק האיחוד האפריקאי ובשנת 2005, הוצע רעיון למרחב סחר אזורי צפון אמריקאי על ידי כוח המשימה העצמאי של המועצה ליחסי חוץ של צפון אמריקה.
אינטרסים אשר דוחפים לרגיונליזם.
פרט לתמורות הגאופוליטיות אשר פורטו לעיל, ניתן להצביע על מספר גורמים כלליים אשר תרמו להתפשטות הרגיונליזם בעולם:
השלכות הרגיונליזם.