לירון בן-שלוש נולדה בבת ים ועברה לשכונת תל גיבורים בחולון בהיותה בת תשע. היא למדה במגמת תיאטרון בבית הספר למדעים ולאמנויות ע"ש הרצוג וסיימה בהצטיינות. בצה"ל שירתה בתיאטרון צה"ל. במסגרת הצבא כתבה ושיחקה בהצגת יחיד מוזיקלית ביחד עם ארבעה מוזיקאים קלאסיים בבימויו של דב נבון. במהלך השירות לימדה תיאטרון בבתי ספר שהיחידה שלה אימצה.
מייד לאחר סיום הצבא החלה בן-שלוש ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. בתום לימודיה שיחקה בתיאטראות תמונע, אורנה פורת, המעבדה הרב-תחומית, פסטיבל נשים בחולון, פסטיבל פותחים מסך של תיאטרון בית ליסין והיא חלק מקבוצת התיאטרון הניסיונית של אריאל אפרים אשבל. משחקת מזה שלוש שנים (נכון לדצמבר 2011) בהצגה "אבסינת" של מאור זגורי, שהיא שיתוף-פעולה בין תיאטרון הבימה לתיאטרון תמונע, בהצגה מגלמת בן-שלוש את התפקיד הראשי של קרולינה, כלה שמתאבדת ביום חתונתה.
שיחקה בסרטים קצרים רבים, שחלקם השתתפו בפסטיבלים ברחבי העולם וזכו בפרסים. שיחקה בפרסומות וסרטי תדמית.
לירון בן-שלוש שיחקה בסרט הקולנוע "מאיה" בבימויה של מיכל בת-אדם בתפקיד הראשי של מאיה והייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2010 על תפקידה. בסרט היא מגלמת את דמותה של בחורה שמגיעה לעיר הגדולה כדי להפוך לשחקנית, היא מקבלת תפקיד נכסף ומתחילה לאבד את הגבולות בין ההצגה למציאות. גיל פרנק מככב לצידה בסרט. בסרט משחקים גם מיכאל ורשביאק ואלכס אנסקי.
בן-שלוש שיחקה ב"כביש 40", סרט עצמאי בבימויו של אלדד בוגנים שצולם ב-2011. הסרט מחולק לכמה סיפורים מצטלבים ובן-שלוש משחקת בו לצד עפרה ויינגרטן, הסיפור עוסק בכלה שסוגרת חשבונות עם אימה ביום חתונתה. כל הסיפורים קשורים למבצע עופרת יצוקה.
לירון בן-שלוש זכתה במענק פיתוח תסריט לסרט עלילתי באורך מלא בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, במימונן של פרויקט הקולנוע של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי וכיום היא כותבת את תסריטה הראשון. זכתה במלגה מעיריית חולון על הצטיינות בתחום האמנות.
בן-שלוש יצרה ביחד עם יאיר קויפמן ואוהד הול את סדנאות הנוער "משחק מסוכן", היא משחקת בהן וכתבה את חלקן. אלו הן סדנאות אימפרוביזציה חינוכיות בנושאי מניעת אלכוהוליזם, הטרדה מינית והתנהגויות בסיכון.
למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס. השתתפה בקורס "שקט מצלמים רעש", בהדרכת ניר ברגמן, רני בלייר ושמי זרחין, במסגרת סדנאות הבמה.
בינואר 2015 יצא לאקרנים הסרט "את לי לילה", בכיכובן של בן-שלוש, דאנה איבגי ויעקב זדה-דניאל. זהו סרטה העלילתי הראשון באורך מלא שאת תסריטו גם כתבה. את הסרט ביים בעלה, אסף קורמן. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל חיפה ובפסטיבלים נוספים בעולם. בגין עבודתה על סרט זה, קורמן זכתה בפרס התסריט הטוב ביותר לשנת 2015 מטעם .
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אישה עובדת" בבימויה של מיכל אביעד. על תפקיד זה קיבלה פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד אורחת בסדרה "שישו ושמחו" בכאן 11
חיים אישיים.
החל מ-2010 לירון בן-שלוש נשואה לבמאי, עורך הסרטים והמדבב אסף קורמן, בנו של השחקן יוסף כרמון, להם שני ילדים.
ויליאם ר. אנדרסון
ויליאם רוברט אנדרסון (באנגלית: William Robert Anderson; 17 ביוני 1921 - 25 בפברואר 2007) היה קצין במערך הצוללות של צי ארצות הברית ונציג טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1965–1973. בין 1957 ל-1959 פיקד על הצוללת הגרעינית הראשונה, ה"נאוטילוס", במסגרת זו עבר לראשונה תחת כיפת הקרח של הקוטב הצפוני.
תולדות חייו.
נולד באזור כפרי בטנסי, סיים בית ספר צבאי בעיר קולומביה. בשנת 1942 היה לבוגר האקדמיה הימית של ארצות הברית, במחזור שקוצר עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב במערך הצוללות ושירת במהלך המלחמה באחד-עשר קרבות עבורם זכה בעיטורים כולל עיטור כוכב הארד.
בשנת 1954 נבחר אישית על ידי "אבי הצוללות הגרעיניות" היימן ריקובר לסגן המפקד של הצוללת הגרעינית הראשונה, ה"נאוטילוס". בשנת 1957 היה למפקד הצוללת. בתפקידו זה פיקד על הכלי במהלך מבצע "סאנשיין", בו עברה הצוללת מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני. עבור משימה זו קיבל מאת נשיא ארצות הברית, דוויט דייוויד אייזנהאור, את אות לגיון ההצטיינות.
ב-1962, לאחר שפרש משירות רץ למשרת מושל טנסי כמועמד עצמאי. לאחר שנכשל בבחירות הצטרף למפלגה הדמוקרטית הוא נבחר בבחירות המקדימות לכהן כחבר קונגרס הוא שב ונבחר שלוש פעמים נוספות (כיהן בקונגרס בשנים 1965-1973). במקביל פעל כעוזרו של היימן ריקובר בצי הצוללות הגרעיניות והיה יועץ הנשיא קנדי בנושא חיל השלום.
עמדותיו נחשבו ליברליות יחסית לקצין צי מאזור כפרי בטנסי. במהלך חברותו בבית הנבחרים עבר מתמיכה פסיבית במלחמת וייטנאם להתנגדות נחרצת ובפרט גינה את פעילותו של ג'ון אדגר הובר כנגד מתנגדי המלחמה כבלתי חוקתית.
אנדרסון כתב שני ספרים אודות מסעו מתחת לקוטב. את הראשון, "Nautilus 90 North", שראה אור ב-1959, כתב יחד עם קליי בלייר (.Clay Blair Jr). ספרו השני, "The Ice Diaries", נכתב יחד עם דון קיית' (Don Keith) וכלל חומר רב שהיה חסוי בעת פרסום הספר הראשון. הספר ראה אור לאחר מותו של אנדרסון.
סטאדהאודר
סְטָאדהָאוּדֶר (בהולנדית Stadhouder, מילולית "מחזיק מקום" או "ממלא מקום") הוא שמו של תפקיד מנהלי בימי הביניים בארצות השפלה, שהתפתח במאה השמונה-עשרה והפך לסוג נדיר של ראש מדינה בפועל ברפובליקה ההולנדית, שתפקידו עובר בירושה.
היסטוריה.
בימי הביניים מונו סטאדהאודרים על ידי אצילים פיאודליים כדי שייצגו אותם בהיעדרם - מכאן התואר "ממלא מקום", המקביל אטימולוגית ל-Lieutenant בצרפתית ו-Statthalter בגרמנית. התפקיד המקביל באנגלית נקרא Steward. אם היו לאדון האציל כמה נחלות או פייפים, היה יכול למנות לכמה מהן סטאדהאודר קבוע, אשר מואצלות לו מלוא סמכויותיו של האדון. כיוון שכך, הסטאדהאודר היה חזק יותר מאשר מושל סתם, שהייתה לו סמכות מוגבלת בלבד; אך מנגד, הסטאדהאודר לא היה וסאל בעצמו, ולכן לא הייתה לו כל חזקה על האדמה. השליטים המקומיים של המחוזות העצמאים בארצות השפלה עשו שימוש רב בסטאדהאודרים: לדוגמה, דוכס חלרה מינה סטאדהאודר שייצג אותו בחרונינגן.
במאה החמש-עשרה עבר רוב שטחן של ארצות השפלה לידי דוכסי בורגונדיה,
ועל פי רוב לכל אחד משבעה-עשר המחוזות היה סטאדהאודר משלו. במאה השש-עשרה ירש קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית האבסבורג, שהיה גם מלך ספרד, את ארצות השפלה הבורגונדיות, והשלים את התהליך הזה בכך שנעשה לאדון היחיד של ארצות השפלה. רק נסיכות-בישופות לייז' ושתי טריטוריות קטנות יותר (המנזר הקיסרי סְטאבְלוֹ-מַלְמִדִי ודוכסות בויון) נותרו מחוץ לתחום שלטונו. סטאדהאודרים המשיכו להתמנות כדי לייצג את קרל ואחרי כן את בנו פליפה השני, מלך ספרד, שירש ממנו את ארצות השפלה. מאחר שפליפה היה שליט ריכוזי ואבסולוטיסטי מאוד, כוחם הממשי של הסטאדהאודרים נחלש מאוד.
ב-1581 התחולל המרד ההולנדי, שבו המחוזות הצפוניים התנערו בהצהרת ההתכחשות משלטון בית האבסבורג, כך שתפקיד הסטאדהאודר איבד את משמעותו המקורית - האדון הפיאודלי עצמו הודח מכיסאו. אף על פי כן, באיחוד שבעת המחוזות החדש, שנודע בשם הרפובליקה ההולנדית, נותרה המשרה על כנה. המדינה החדשה שקדה להתאים את המושגים והמוסדות הפיאודליים הקיימים למצב החדש, ונטתה לעשות זאת באופן שמרני - שהרי מלכתחילה הם מרדו נגד המלך כדי לשמר את זכויותיהם הקדומות. הסטאדהאודר כבר לא ייצג אדון הנמצא מעליו, ולפיכך הפך לנציג השלטוני הגבוה ביותר שנתמנה על ידי המועצה של כל מחוז. אף על פי שכל מחוז היה יכול למנות סטאדהאודר משלו, רוב הסטאדהאודרים החזיקו במינויים מכמה מחוזות בו זמנית. הסמכות הרבה ביותר הייתה שייכת למועצה של כל מחוז, אבל לסטאדהאודר היו כמה זכויות-יתר משלו, כגון הזכות למנות בעלי-תפקידים מסוימים, לאשר מינויים של חברי המועצה או לבחור ראשי ערים מתוך רשימת מועמדים. בכך הייתה לו השפעה עקיפה על המדיניות הכללית של המחוז. במחוז זלנד שימשו הנסיכים לבית אוראנז' כסטאדהאודרים וחברים במועצות של המחוז, כיוון שבין תואריהם היה גם התואר של מרקיזי פליסינגן.
ברמה הפדרלית, הסטאדהאודר של מחוזות הולנד וזלנד שימש על פי רוב גם כקפיטן-כללי של צבא הקונפדרציה ואדמירל-כללי של צי הקונפדרציה, אם כי שום סטאדהאודר לא פיקד בפועל מעולם על צי בעת קרב. בצבא הוא היה רשאי למנות קצינים על פי שיקולו, ובצי רק לאשר מינויים של מועצות האדמירליות. סמכויותיו המשפטיות של הסטאדהאודר היו אפוא מצומצמות למדי, ועל פי החוק הוא היה עובד מדינה ותו לא. מכל מקום, סמכויותיו בפועל היו לפעמים רבות יותר, במיוחד בהתחשב באווירת מצב החירום של מלחמת שמונים השנה. מאוריץ נסיך אורנז' שלט אחרי 1618 כדיקטטור צבאי, ווילם השני ניסה גם הוא לעשות כך.