יוצאי מערכת הביטחון.
בכנסת זו כהנו 11 חברי כנסת בדרגות אלוף-משנה (מיל') ומעלה בצה"ל:
4 חברי כנסת נוספים מילאו תפקידים בכירים בזרועות הביטחון:
ראשי רשויות מקומיות לשעבר.
בכנסת זו כהנו 10 ראשי עיריות ומועצות לשעבר:
דוקטורים ופרופסורים.
בכנסת זו כהנו 9 בעלי תואר דוקטור. לא כהנו בה בעלי פרופסורה:
יוצאי אתיופיה.
בכנסת זו כיהנו שני חברים יוצאי אתיופיה: פנינה תמנו-שטה ממפלגת יש עתיד וגדי יברקן ממפלגת תל"ם, שניהם חברי סיעת כחול לבן.
קרובי משפחה.
אחמד טיבי וגיסו אוסאמה סעדי כיהנו במקביל כחברי הכנסת מטעם חד"ש-תע"ל.
פעולות עיקריות.
ישיבת הפתיחה של הכנסת העשרים ואחת, שבה הצהירו חבריה אמונים, נערכה ב-30 באפריל 2019. את הישיבה פתח נשיא המדינה ראובן ריבלין שהעביר את ניהולה ליושב ראש הכנסת העשרים, יולי אדלשטיין. בהמשך היום נבחר אדלשטיין לכהונה שלישית כיושב ראש הכנסת.
ב-3 ביוני 2019 בחרה הכנסת במתניהו אנגלמן בהצבעה חשאית לתפקיד מבקר המדינה.
חקיקה.
החוק הראשון שאושר בכנסת ה-21 היה חוק התפזרות הכנסת העשרים ואחת, שהתקבל ב-30 במאי 2019. חוק נוסף שחוקקה הכנסת – חוק הבחירות לכנסת העשרים ושתיים (הוראות מיוחדות לעניין ועדת הבחירות), קבע הוראות להיערכותה המיוחדת של המדינה לבחירות לכנסת ה-22, שכן מערכת הבחירות החדשה התחילה רק זמן קצר לאחר סיומה של מערכת הבחירות לכנסת ה-21.
ב-25 ביוני 2019 הודיע יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, שהוא בוחן אפשרות לביטול החוק לפיזור הכנסת; אחדים מחברי הכנסת, שהצביעו בעד פיזורה, הביעו חרטה על צעד זה. ב-3 ביולי הודיע אדלשטיין שלא זכה לשיתוף פעולה ולכן נכשל ביוזמתו.
פיזור הכנסת שיבש את התוכנית להתקנת תקנות שישלימו את חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, שמועד כניסתו לתוקף נקבע ל-15 בספטמבר 2019. כדי להתגבר על בעיה זו חוקקה הכנסת הוראת שעה, שאושרה ב-15 ביולי 2019, ודחתה בתשעה חודשים את הצורך בתקנות.
קיבוץ בוכנוולד
רי&quot;ב 86
דרגון (רכב שטח)
דרגון היה רכב שטח 4x4, עשוי מפיברגלס שהתבסס על "טריומף פוני" מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית טריומף, אשר הורכב על ידי אוטוקרס בטירת כרמל בשנת 1968.
היסטוריה.
בשנת 1966 קיבלה אוטוקרס את הזיכיון הבלעדי לייצור וייצוא של רכב שטח מפיתוח טריומף שהיה קרוי Triumph Pony.
ב-2 באוקטובר 1967 הגיעו לחיפה 48 ערכות ראשונות להרכבה של מכוניות שטח-שירות מדגם "טריומף פוני".
באביב 1964 יצרה מחלקת הפיתוח של "סטנדרט-טרייומף" אב-טיפוס ראשון במסגרת פרויקט "פוני". אב-הטיפוס השני, שיוצר כמה חודשים בעקבותיו, כלל שלדה חד-מישורית שאליה הוברג מרכב מתכת, עם תא פתוח לשני אנשים, וארגז מודולרי למטען.
דגם ה"טריומף אג'קס" היה הבסיס המכני לגרסת ה"טריומף פוני".
חתימת הסכם לשיתוף פעולה בין "טריומף" ו"אוטוקרס".
בסוף פברואר 1966 חתמו "סטנדרט-טרייומף" ואוטוקרס על ההסכם ביניהן, במסגרתו רכשה היצרנית הבריטית (דרך חברת-בת שהקימה בישראל שנתיים קודם לכן) כ- 20% בבעלות על אוטוקרס. לאחר חתימת החוזה החליטה "סטנדרט-טרייומף" להעביר את הרכבת הפוני לאוטוקרס.
מנכ”ל אוטוקרס יצחק שובינסקי, כינס מסיבת עיתונאים באוגוסט 1966. בין השאר ציין כי החברה קיבלה את הזכויות הבלעדיות ליצור הפוני, בהיקף הנאמד באלפיים יחידות לשנה: חלקן ישווקו בארץ וחלקן ייוצאו.
טריומף המשיכה בפיתוח הפוני. במסגרת הפרויקט יוצרו שישה אבות-טיפוס עד לקיץ 1965. אחד מהם, שקיבל את הסימון "X733" ברשימת מכוניות הניסוי של היצרן הבריטי, נשלח לישראל במהלך 1966. אוטוקרס חזרה והצהירה פומבית על תוכניות הפוני בפברואר 1967, ולפיהן פיתוח המכונית הושלם והחברה קיבלה זיכיון בלעדי לייצורה, בעיקר ליצוא ב"שווקים מובטחים". הן כללו את טורקיה, יוגוסלביה, רומניה, ניגריה, גאנה, חוף השנהב, סיירה לאון, הרפובליקה של קונגו, קניה, חבש ומקסיקו. חמש מדינות נוספות נכללו בחוזה המקורי אך נמחקו בטיוטות מאוחרות שלו. אלו היו איראן, תאילנד, קפריסין, יוון ופוארטו ריקו. תחילת הייצור תוכננה לאפריל-מאי 1967. במקביל שלחה טריומף לטירת הכרמל שני אבות-טיפוס של הפוני – האחד עם ארגז קצר והשני עם ארגז ארוך. אחת המכוניות, לפחות, זכתה לרישוי מקומי ב-12 באפריל 1967, וזו ככל הידוע הפוני היחידה שנעה בכבישי ישראל עם רישום כזה. בראשית אוקטובר נשלחו 48 הקיטים הראשונים של הפוני הסדרתית לחיפה. עם משלוח הערכות מאנגליה עדכנה אוטוקרס כי היצור יחל בנובמבר, מועד שנדחה אחר-כך לפברואר 1968.
ייצור ה"דרגון".
בפברואר 1968 החל יצורה של הפוני. שובינסקי חזה כי בשנה הראשונה ייוצרו 500-750 יחידות התוכנית היא להגיע לקצב יצור שנתי של 3,500 יחידות ב-1973.
בפברואר 1968 נבנו עשרה מרכבים ראשונים עבור הפוני, ואלו ירדו מקו היצור בחודש מרץ. ב-14 במרץ נפתחה תערוכת המכוניות הבינלאומית השנתית בז'נבה, שווייץ. הפוני הוצגה על ידי אוטוקרס, לצד הגלבוע.
במרץ 1968 הפך הפוני ל"דראגון" (Dragoon), (באנגלית - לוחם רכוב על סוס).
הוחל בייצור המעשי, לאחר ניסויים ממושכים. הניסויים לא הצליחו להפוך את הפוני/דראגון לכלי-רכב בשל למכירה. התגלו לא מעט תקלות בייצור.
ב-4 ביוני 1968 המכונית הוצגה באקספו תל אביב בביתן התחבורה, ושובינסקי דיווח על התעניינות בה בקרב ההתיישבות העובדת.
עד 29 באפריל 1968 שלחה טריומף לחיפה 144 קיטים נוספים של הפוני שהשלימו את המספר הכולל ל-192. רוב רובם של הקיטים האלו לא נבנו מעולם. ביוני בנתה "אוטוקרס" 20 מרכבים נוספים, ואלו הוצמדו לשלדות בחודש יולי.
במסגרת ההזמנות הנסיוניות יצאו בסוף חודש יולי חמישה דראגון לשווייץ. באוקטובר 1968 דיווח שובינסקי על 70 מכוניות שנמכרו בחו”ל: בשווייץ, אוסטרליה, ניו זילנד ואיראן.
ב-7 ביוני, קצת למעלה מחודש לאחר משלוח הערכות האחרונות לישראל, נמצא לפוני לקוח חדש, "ליילנד מוטורס איראן". 454 ערכות פוני נשלחו לטהראן עד מאי 1970.
בסך הכל יצרה "טרייומף 745" ערכות פוני. לא כולן, הורכבו.
ב- 1970 ניסו באוטוקרס לשכפל את ה"כלמוביל" – טנדר זעיר שהורכב ב"הארגז" בתחילת העשור, וסיים את חייו כרכב קל להובלת נפט. הארגז הפתוח של הדרגון הוחלף במכל דלק – תחילה ממתכת ובהמשך מפיברגלאס, והרכב הפך למכלית קלה, לשימושן של חברות הובלת הנפט.
המנועים מיתרת 162 הערכות שהיו בידי אוטוקרס – כולם או מרביתם – מצאו את דרכם אל מתחת למכסי המנוע של כרמל וסוסיתא, כמנוע חלופי, חדש.
פרטוסנטמיקלוש
פרטוסנטמיקלוש (בהונגרית: Fertőszentmiklós; תעתיק עברי נוסף: פֶרְטֶסֶנטמיקלוש) היא עיירה קטנה במחוז גיור-מושון-שופרון, הונגריה, בת כ-3,800 תושבים, השוכנת ליד הגבול עם אוסטריה.
יהודי פרטוסנטמיקלוש.
המשפחות היהודיות הראשונות הגיעו לעיר במחצית הראשונה של המאה ה-18, השתייכו לזרם היהדות הנאולוגית ונחשבו לקהילה אחת יחד עם נמטקרסטור. בשנת 1922, סופחה הקהילה בנמטקרסטור לאוסטריה, מה שגרם לקהילת פרטוסנטמיקלוש להתחיל לנהל חיי קהילה עצמאיים, להקים בית כנסת, בית עלמין ולמנות רב למקום. בכפר חיו באותה התקופה 62 יהודים.
באפריל 1944 כחודש אחרי פלישת הצבא הגרמני להונגריה, הוטל על יהודי פרטוסנטמיקלוש מעצר בית. ובחודש מאי הועברו לגטו בקאפובאר, ומשם שולחו בתחילת יוני לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לכפר מספר ניצולים והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה. לאחר עזיבתם נשארה העיירה מיותמת מיהודים.
החזית העממית (ספרד)
החזית העממית (בספרדית: Frente Popular) הייתה קואליציה של מפלגות השמאל בספרד אשר נוסדה בינואר 1936, לקראת הבחירות שהתקיימו בפברואר באותה שנה. החזית הייתה הבסיס לממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה בראשות מנואל אסאניה. במהלך מלחמת האזרחים בספרד שנערכה בין יולי 1936 ל-1939, לחמו חברי החזית העממית בעד הרפובליקה ונגד הכוחות הפשיסטיים של הרודן פרנקו.
עד הבחירות ב-1936.
הצורך לגבש חזית רחבה ומאוחדת למלחמה בפשיזם עלה כבר לאחר כישלון המרד באסטוריאס, שדוכא על ידי פרנקו, כשליח ממשלת הימין, ב-1934. חזית כזו צריכה לכלול גורמים שפעמים רבות מצאו עצמם משני צידי המתרס הפוליטי ובכללם קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, בורגנים ופועלים ממעמד הפועלים, האמורים לפעול בשיתוף פעולה. זאת בפרט כאשר המפלגות הקומוניסטיות נשלטו על ידי ברית המועצות.
מצע החזית העממית הציג מדיניות שמאל כלכלי מתון יחסית שדחה הלאמה של קרקעות ונכסים פרטיים, שם דגש על קולקטיביזם מרצון, סולידריות חברתית ופרוטקציוניזם (הטלת מכסי מגן לשם הגנה על מקומות תעסוקה לאומיים) בד בבד עם הגנה על עסקים קטנים ובינוניים, מחקר ופיתוח בתעשייה, יצירת מקומות עבודה על ידי מיזמי תשתית לאומיים ורפורמת מס פרוגרסיבי. החזית הביעה התנגדות לפשיזם, מלוכנות, קפיטליזם ושלטון הדת במדינה.