הבמאי הבלגי ז'אקו ואן דורמל החל את עבודתו על הסרט בשנת 2001, פרויקט שנמשך שש שנים עד שהיה מסוגל להשיג מימון וליצור את הגרסה בשפה האנגלית בשנת 2007. הפרויקט של ואן דורמל נבדל מהפקות בלגיות אחרות בכך שצולם באנגלית במקום אחת מהשפות הרשמיות בבלגיה. הבמאי הסביר, "הסיפור בא אליי באנגלית. זה סיפור שמתרחש במסגרות זמן ומרחקים ארוכים מאוד. אחד מקווי העלילה הוא על ילד שחייב לבחור אם לחיות עם אמו בקנדה או עם אביו באנגליה. יש גם כמה שחקנים שמדברים אנגלית בצורה נפלאה שרציתי לעבוד איתם." מר אף אחד הוא הסרט העלילתי הראשון של ואן דורמל מאז סרטו משנת 1996 "היום השמיני". ואן דורמל החל בהכנות להפקת הסרט בפברואר 2007 עם השחקנית שרה פולי, הראשונה שלוהקה לתפקיד בסרט. השחקן ג'ארד לטו לוהק מאוחר יותר לתפקיד הראשי כנימו נובאדי.
תקציב ההפקה של מר אף אחד היה 33€ מיליון (47 מיליון דולר), הסרט הבלגי היקר ביותר שנעשה. התקציב אושר לפני סיום ליהוק השחקנים לסרט, עקב שמו המוכר של הבמאי וחוזק התסריט. חצי מתקציב הסרט מומן על ידי המפיק הצרפתי פיליפ גודו דרך חברת ההפקות שלו "Pan-Européenne" והחצי השני מומן על ידי חברות ההפצה הצרפתיות "Wild Bunch" ו-"Pathé". ההפקה התקיימה במהלך 2007, נמשכה 120 ימים וצולמה בבלגיה, גרמניה וקנדה. סצנות צולמו במונטריאול, קנדה ובאולפני באיבלסברג בברלין. ואן דורמל אמר, "אני חושב שהסרט היה צריך מגוון של מקומות עקב קווי העלילה הרבים. בכל פעם דרוש סגנון חדש של הסביבה. וכל קו עלילה מחיי נימו (חיים עם אבא או אמא) מצולם בסגנון אחר, עם דקדוק שונה למצלמה מבחינת צבעים ותפאורה. בו בעת, אם כל הסגנונות חייבים להיות מנוגדים, הם מתנגשים זה בזו על ידי מיזוג." שלושת החיים שנימו נובאדי מתנסה וחווה מופרדים על ידי קידוד צבעים ורמזים מוזיקליים. עיצוב של כל חיים שנימו חווה מבוססים על עבודתו של הצלם הבריטי מרטין פאר.
כתיבה.
הרעיון של חיים מקבילים נחקר בעבר בסרטים כמו ראן לולה ראן ודלתות מסתובבות משנת 1998, והשפיעו על כתיבתו של ואן דורמל. בשונה מהם, למר אף אחד יש ביסוס פילוסופי תחת השראה מנושאים מדעיים כמו תורת הכאוס, אפקט הפרפר ומרחב-זמן. ואן דורמל אמר, "נקודת ההתחלה שלי הייתה סרט קצר באורך 12 דקות שעשיתי בשנת 1984 הנקרא "È pericoloso sporgersi" (איטלקית: זה מסוכן להישען). ילד רץ מאחורי רכבת עם שתי בחירות אפשריות: ללכת עם אמו או עם אביו. משם אנו עוקבים אחר 2 עתידים אפשריים. התחלתי גרסה אחת המבוססת על עובדה שאישה קופצת או לא קופצת לרכבת. אז יצא הסרט דלתות מסתובבות של פיטר הוויט. הייתי צריך למצוא משהו אחר. ואז הבנתי שהסיפור שניסיתי לספר לא היה בינארי, שמעל לכל הייתי מעוניין בריבוי והמורכבות של בחירות. עם התסריט הזה רציתי לגרום לצופה להרגיש את התהום שהוא אינסוף של אפשרויות. מעבר לזה, רציתי למצוא דרך נוספת לספר את הסיפור. רציתי שהמבט של הילד על עתידו יפגוש את המבט של האיש הזקן לו נהפך בעברו. רציתי לדבר על המורכבות דרך הקולנוע. בזמן שהמורכבות מסביבנו היא יותר ויותר מורכבת, המידע הוא יותר ויותר תמציתי, נאומים פוליטיים הם יותר ויותר פשטניים. מה שמעניין אותי זה מורכבות. לא התשובות הפשוטות, אשר מרגיעות אך בטח שקריות."
אפקטים חזותיים.
ז'אקו ואן דורמל שכר ומינה את לואיס מורין עבור עבודת האפקטים החזותיים בסרט, מורין מוכר בזכות עבודתו על הסרט שמש נצחית בראש צלול משנת 2004. כל צילומי 500 האפקטים החזותיים הופקו בקוויבק. חברת העריכה והאפקטים Modus FX הודיעה שיצרה 121 אפקטים חזותיים דיגיטליים עבור הסרט. Modus FX גם עבדה על מספר מעברים מורכבים בין העולמות השונים והחיים הרבים של נימו נובאדי. עבודתם של Modus FX נעשתה על ידי 37 אמנים דיגיטליים וטכנאים על פני תקופת זמן של שישה חודשים בעזרת שורה של תוכנות אפקטים ממוחשבים כמו "Autodesk", "Autodesk Softimage" ו-"Maya".
מוזיקה.
כמו בסרטיו הקודמים של ואן דורמל, הפסקול של מר אף אחד הולחן על ידי המוזיקאי פיר ואן דורמל, אחיו של הבמאי. הוא עבד על מנגינות פשוטות, "תערובת של פשטות שטחית ומורכבות בסיסית". הוא הלחין שירי נושא שחפפו ליצירות הבאות, כל מנגינה ממשיכה להתקיים ומעורבבת עם האחרות. הבמאי לא רצה שהמוזיקה תהיה יותר מדי רגשית, אז הוא ופיר בחרו תזמור מינימליסטי. ואן דורמל אמר, "רצינו שירגישו את הנגן והנגינה. העמדה הזו למעשה מסכמת את כל החוויה: פרויקט מקסימלי עם גישה מינימליסטית." מר אף אחד הוא הסרט האחרון שהלחין פיר ואן דורמל לפני מותו בשנת 2008. המוזיקה שלו זכתה בפרס Magritte Award בפרסי הקולנוע הבלגים עבור הפסקול הטוב ביותר ב-2012.
מלבד פיר ואן דורמל, הפסקול כולל שירים של באדי הולי, הנס צימר, אוטיס רדינג, יורית'מיקס, פיקסיז, Wallace Collection, ננה, אלה פיצג'רלד והאחיות אנדרוז. כמו כן בסרט מושמעות גרסאות שונות של השיר Mr. Sandman המבוצעות על ידי מספר אמנים שונים.
נושאים.
מר אף אחד הוא סיפור על בחירה. נימו, ילד בן 9, נדחק לעמדה שבה חייב להגיע להחלטה בלתי אפשרית - לבחור בין אמו לאביו. בשניות שקודמות לשארית חייו הוא תוהה לאן כל בחירה תיקח אותו. הבמאי מסביר, "הכוחות הטבעיים ביקום העובדים כדי להביא כאוס מוחלט מנוטרלים על ידי הדמיון הפעיל יתר על המידה של הילד." הדילמה שגורמת לבעיה העיקרית בסרט (אי ידיעת העתיד) מסבכת את הכל - "אני לא יודע את העתיד, לכן אני לא יכול להחליט. עכשיו שאני יודע את העתיד אני עדיין לא יכול להחליט." יחסי הגומלין הרהוטים בין סגנון החיים הפילוסופי למה שמזייף את המציאות, בא לידי ביטוי על ידי השינוי התמידי בקו העלילה, בין ילד צעיר, מתבגר ומבוגר. הסרט מציג מבט ארבע-ממדי של טבע וקיום החיים ביקום. כל החלטה מסתעפת ויוצרת יקום חלופי נפרד לחלוטין. מר אף אחד מעלה טיעונים אונטולוגים רבים לגבי טבע הזמן הסובייקטיבי. איך שלמעשים יש השלכות אוניברסליות, איך העבר באופן בלתי נמנע מעצב את העתיד בצורה משפיעה מאוד - כל בחירה, לא משנה הפשטות או המורכבות שלה, יכולה ליצור, לשנות או להחליף את משך החיים.
הסרט גם עושה שימוש ניכר בתורת הכאוס, תורת המיתרים ובאפקט הפרפר כדי להדגיש את חוסר השליטה של האנושות כאינדיבידואלים. לעיתים קרובות בכל שלב בחייו יש סצנה שבה נימו כפוף לגחמות הסיכוי, לפעמים צולל אל תוך המים, מקום בו בני אדם חסרי שליטה. זה הוא סמל חזותי של חוסר האונים המיוחס למצב האנושי. התאוריות משמשות כדי להרכיב את המציאות בסרט, זו הסיבה שהעשן לעולם לא חוזר אל תוך הסיגריה, זמן תמיד נע בכיוון אחד. בסוף הסרט נראה שהיקום מגיע לכאוס מוחלט, הזמן עוצר ואז מתחיל לנוע אחורה כפי שמתואר בתאוריית ההתכווצות הגדולה. בכך הזמן מסמן את החופש המוחלט אותו נימו חיפש - לחיות חיים בלי בחירה, כל זמן שאתה לא בוחר הכל נשאר אפשרי. הסיפור של נימו נובאדי משקף חיים של בחירות, בין אם עשינו או לא את ההחלטה הנכונה ומה היה קורה אילו היינו חוזרים ומשנים את הבחירות. מר נובאדי בן ה-118 מצהיר שזה לא משנה מה אנו בוחרים, מכיוון שלכל בחירה ברגע שנעשתה יש משמעות באותה מידה כמו לכל בחירה חלופית. הסרט מתאר חיים בהם כולנו כפופים לסיכויים, לממדים אשר לפיהם אנו בונים את המציאות שלנו (גובה, אורך, מרחב וזמן) ואת הדמיון של עצמנו. ברגע שנימו הילד יודע מה תהיה התוצאה של כל בחירה, הוא באופן אינסטינקטיבי בוחר בחירה אחרת.
לצבעים השונים המשמשים בסרט יש משמעות סמלית. לכל אחד מקווי העלילה השונים יש גוון ייחודי משלו שמבליט את המקוריות שלו וחוסר הדמיון אחד מהשני. את ההבדל בצבעים ניתן לייחס כבר בילדותו של נימו, שם שלוש ילדות יושבות על ספסל. הם נשות העתיד האפשריות של נימו: ג'ין, אליס ואנה; אחת בצהוב, האחרת בכחול והשלישית בשמלה אדומה. בחייו עם אליס, נימו חווה דיכאון ויאוש, נושאים הקשורים בצבע הכחול. בבחירת ג'ין, נימו מחפש רווחה ועצמאות: צהוב - צבע של חיים ואושר. אהבת האמת ומערכת היחסים הלוהטת בין נימו לאנה מסומלת על ידי הצבע האדום בשמלתה של אנה. ראוי לציין שנימו לפני לידתו נראה חי בעולם לבן. לבן מכיל את כל הצבעים של הספקטרום הנראה; דבר זה תומך במסר האלגורי של הסרט שהכל אפשרי עד אשר בחירה נעשית. בסוף חייו נימו הוא קשיש רעוע שחי בסביבה לבנה (חדר, בגדים, דוקטור). כך אנו יכולים לראות שגורל הדמות הראשית מוביל אותו בחזרה אל המקורות שבהם התחיל, הנקודה בה הכל אפשרי.
שחרור הסרט.
הכנסות וזמן באקרנים.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-66 ב-12 בספטמבר 2009. שישה ימים מאוחר יותר, מר אף אחד הוקרן כפרזנטציה מיוחדת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2009. בנוסף, הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סיטג'ס ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסטוקהולם לפני שחרורו לאקרנים. הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית הייתה ב-25 ביוני 2011 בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס, כמעט שנתיים לאחר הקרנת הבכורה המקורית. הסרט היה בין יותר מ-200 סרטים עלילתיים, פרויקטים קצרים ווידאו קליפים ממעל 30 מדינות שהוצגו בפסטיבל. הקונסול ג'נרל של בלגיה, גרט קריאל ערך הקרנה שנייה של הסרט בארצות הברית ב-21 בדצמבר 2011 בתיאטרון אארו בסנטה מוניקה.