הבחירות התרחשו ב-6 בנובמבר, והמתיחות האזורית הייתה ברורה. כ-81% מהציבור יצא להצביע, אחוז ההצבעה הגבוה ביותר עד אז, והשני בגודלו באופן כללי (שני רק ל-1876, אז היה אחוז ההצבעה 81.8%).). כל ששת הנשיאים שנבחרו מאז אנדרו ג'קסון כיהנו כהונה אחת, והארבעה האחרונים זכו לתמיכה של פחות מחצי מהציבור. לינקולן השיג רוב בחבר האלקטורים אף על פי שהשיג פחות מארבעים אחוזים מהקולות, והשיג את מדינות הצפון, כולל אורגון וקליפורניה. הוא לא זכה באף מדינת עבדות.
הניצחון הרפובליקני התרחש בעקבות התמקדותם במדינות החופשיות, ששלטו ברוב האלקטורים. האוכלוסייה במדינות הללו עקפה את זאת של מדינות העבדות, ולכן הם זכו לרוב האלקטורים. הפיצול במפלגה הדמוקרטית לא היה הגורם המכריע בבחירתו של לינקולן. לינקולן קיבל קצת פחות מ-40% מהקולות, אבל כמעט כל הקולות הגיעו ממדינות חופשיות, והוא זכה בכל מדינה חופשית מלבד ניו ג'רזי. הוא זכה במספיק קולות במדינות החופשיות כדי לנצח בחבר האלקטורים 134–169, אפילו אם כל שאר המצביעים היו מצביעים למועמד יחיד. בניו יורק, רוד איילנד וניו ג'רזי, בהן מתנגדי לינקולן התאחדו, הוא עדיין זכה בשתי המדינות הראשונות וב-4 אלקטורים מניו ג'רזי. הפיצול הדמוקרטי אכן הצליח להעביר את הקולות בקליפורניה ובאורגון ללינקולן, בשתיהן הוא לא זכה ברוב הקולות, אולם דבר זה לא היה משנה מבחינת האלקטורים. לינקולן והרפובליקנים זכו בשאר המדינות ברוב ברור.
כמו לינקולן, ברקינרידג' ובל לא השיגו אלקטורים מחוץ לתחום שלהם. בל פרש אל העסקים המשפחתיים שלו ותמך בפרישת מדינתו מהאיחוד, וברקינרידג' הפך לגנרל בצבא הקונפדרציה. הוא השיג 72 אלקטורים, וניצח ב-11 מדינות עבדות מתוך 15 (כולל קרוליינה הדרומית, שבחרה אלקטורים באמצעות המועצה המחוקקת שלה). הוא אמנם הגיע רק למקום השלישי מבחינת הפופולריות שלו (לאחר לינקולן ודאגלס), אולם השיג רוב מוצק במדינות שהפכו לקונפדרציה בעתיד.
בל ניצח בשלוש מדינות עבדות (טנסי, קנטקי ווירג'יניה) והפסיד במרילנד בהפרש של 722 קולות. למרות זאת, הוא היה במקום השני בשאר מדינות העבדות, ובמקום הרביעי מבחינת פופולריות, 12% בלבד.
פירוק האיחוד.
במסע הבחירות, בל ודאגלס טענו שהיבחרו של לינקולן לא בהכרח יפרק את האיחוד. אולם מיליציות נאמנות לממשלה בווירג'יניה, קנזס וקרוליינה הדרומית הזהירו את לינקולן מפני ההכנות הצבאיות שהתרחשו במדינתן. תומכי הפרישה תמכו בברקינרידג' בניסיון לעצור את הרפובליקנים או להביא את הבחירות אל בית הנבחרים, שלפי החוק יצביע לפי הרכבו משנת 1858, לפני השתלטות הרפובליקנים עליו. וינפילד סקוט הציע ללינקולן שייקח את כוחותיו כמנהיג הכוחות המזוינים לפני כניסתו לתפקיד.
הדרום היה מחולק לשלושה אזורים מבחינה כלכלית, תרבותית ופוליטית. מדינות הגבול (דלאוור, קנטקי, מרילנד ומיזורי, יחד עם טריטוריית קנזס) תמכו בהישארות באיחוד, והצביעו ברובן ללינקולן, דאגלס ובל. בארבע מתוך חמש מדינות האמצע, דאגלס ובל זכו לתמיכה הגדולה ביותר בווירג'יניה ובטנסי. בקרולינה הצפונית ובארקנסו, בל ודאגלס כמעט השיגו רוב. טקסס הייתה המדינה היחידה מאמצע הדרום שברקינרידג' ניצח בה בצורה החלטית. בשלוש מתוך שש מדינות הדרום העמוק, תומכי ההישארות באיחוד (בל ודאגלס) זכו ברוב בג'ורג'יה ובלואיזיאנה, והתקרבו אליו באלבמה. ברקינרידג' ניצח בשלוש מדינות בדרום העמוק (קרוליינה הדרומית, פלורידה ומיסיסיפי). בשלושתן הייתה כמות קטנה יחסית של אוכלוסייה לבנה: כתשעה אחוזים בלבד מהלבנים בדרום.
במדינות הקונפדרציה, המדינות עם אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר היו ההחלטיות ביותר. טקסס, עם חמישה אחוזים מאוכלוסיית הדרום, העניקה 80% מהקולות לברקינרידג'. קנטקי ומיזורי, שביחד היו רבע מהאוכלוסייה, העניקו 68% מהקולות לבל, דאגלס ולינקולן. לעומת זאת, שש מדינות הדרום העמוק, שהיו כרבע מאוכלוסיית הקונפדרציה, העניקו 57% לברקינרידג'. ארבע המדינות שהצטרפו לקונפדרציה לאחר תקרית פורט סאמטר היו כמעט חצי מאוכלוסייתה. הם הצביעו לתומכי האיחוד ברוב דחוק של 53%.
באחת-עשרה המדינות שלאחר מכן פרשו מהאיחוד ונשלטו בידי צבא הקונפדרציה, לינקולן התמודד רק בווירג'יניה (1.1%). בשביל להתמודד במדינה, המועמדים היו צריכים אזרחים במדינה שיתחייבו להצביע להם. בעשר מדינות עבדות, אף אזרח לא הסכים לתמוך בלינקולן באופן פומבי.
בארבע מדינות העבדות שלא פרשו (מיזורי, קנטקי, מרילנד ודלאוור) לינקולן הגיע למקום האחרון מלבד בדלאוור (שם הגיע למקום השלישי). בחמש עשרה מדינות העבדות, לינקולן זכה בשני מחוזות מתוך 996, ושניהם היו במיזורי. לעומת זאת, ב-1856, פרימונט לא השיג קולות בכלל בעשר מתוך 14 מדינות עבדות.
פרוץ מלחמת האזרחים.
היבחרו של לינקולן גרמה לפרישת הדרום מהאיחוד. התנגדותו להרחבת העבדות הובילה אותו להכחיש את זכות המדינות לפרוש, והוא לא היה מוכן לוותר על הרכוש הפדרלי במדינות הדרום. ההיסטוריונים טענו שהדרומיים תמכו בפרישה מהאיחוד כדי לשקם את כבודם: הם לא יכלו לסבול את הגישה הצפונית שתפסה אותם כחוטאים בעלי עבדים, ושנאו את הפוליטיקאים הצפוניים שניסו לעצור את התפשטות העבדות. הם האמינו שהיבחרו של לינקולן תגרום לפגיעה באורחות חייהם, ופרשו מהאיחוד.
רות במברגר
רחל רות במברגר (Ruth Rachel Bamberger) (ה' באב תר"ע, אוגוסט 1910 - י"ז בחשון תשל"ז, נובמבר 1976) הייתה ציירת ישראלית.
במברגר נולדה בשווייץ. היא למדה באקדמיה לאמנות בציריך, ובאקדמיה לאמנות במינכן (1926–1930).
היא עלתה לישראל בשנת 1934 והתגוררה ברחוב החבשים בירושלים. בארץ ישראל היא למדה אצל הציירים יעקב שטיינהרדט, איזידור אשהיים ומרדכי ארדון (1934). במברגר עבדה עם הציירת מרילין דינטנפס בירושלים בשנת 1966
בשנים 1966–1967 לימדה בבצלאל ציור ובטיק. עבודותיה מוצגות באוסף של קתרין יוכלסון במרכז להיסטוריה יהודית שבניו יורק, כמו גם במוזיאון ישראל.
במברגר נפטרה ב-1976 בירושלים, הותירה אחריה את בן זוגה אורי במברגר, ובתה היחידה, תמר כרמי, אדריכלית.
עיצור כפוף
עיצור מסודק
עיצור מפונם
אנדראש השני, מלך הונגריה
אנדראש השני (בהונגרית Második András או Második Endre מכונה: הירושלמי, Jeruzsálemi II. András) (נולד ב-1177 בקירוב - נפטר ב-21 בספטמבר 1235) היה מלך הונגריה בין השנים 1235 - 1205. אנדראש היה בנו של בלה השלישי, מלך הונגריה, אשר מינה אותו כמושל של הדוכסות של האליץ', אך הבויארים של הדוכסות מרדו בו, וגרשו את חייליו. עם מותו של המלך בלה, עלה לשלטון המלך אימרה אחיו של אנדראש. אנדראש חתר תחת שלטונו של אחיו ללא הרף, וכדי לרצותו נאלץ אחיו להעניק לו את השלטון על קרואטיה ועל דלמטיה. בשנת 1203 החמירה מחלתו של המלך אימרה, והוא המליך תחתיו את בנו היחיד לסלו השלישי, מלך הונגריה שהיה אז בן 3 בלבד. את ניהול ענייני הממלכה, מסר אימרה בידי אחיו אנדראש שהתחייב להגן על לאסלו עד שיגיע לבגרות. לקראת סוף שנת 1204 נפטר אימרה, ואנדראש נטל לעצמו סמכויות שלטוניות נוספות, תוך שהוא ממרר את חייהם של המלך הצעיר ואימו. המלכה האם קונסטנצה נאלצה לברוח עם בנה לווינה, ושם, ב-7 במאי 1205 הוא נפטר. עם מותו של לאסלו הפך אנדראש למלך הרשמי של הונגריה.
אנדראש השתתף במסע הצלב החמישי, אך לא נחל הצלחה מיוחדת כלשהי, בקרבות בהם השתתף. בשהותו בארץ הקודש, ביקר בין היתר במעיליא שבגליל, ועד היום ניצב ברחבת הכנסייה תבליט מתכת המנציח ביקורו זה.
נישואיו וצאצאיו.
א. מנישואיו הראשונים לגרטרוד לבית מראן-אנדכס (? - 1213)
ב. מנישואיו השניים ליולנטה מקורטנה (Jolante Courtenay) בת של פטרוס, הקיסר הלטיני של קונסטנטינופול
ג. מנישואיו השלישיים לביאטריצ'ה ד'אסטה 1234
ספר הערכים
ספר הערכים - חב"ד היא שמה של סדרת אנציקלופדיה תורנית לתורת החסידות. הסדרה מתבססת על כתבי אדמו"רי חב"ד, ונערכת על ידי הרב יואל כהן. הסדרה כוללת תשעה כרכים, והיא עדיין באמצע עבודת עריכתה. הסדרה יוצאת לאור בהוצאת קה"ת.
היסטוריה.
האדמו"ר מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון, הטיל על הרב יואל כהן בתחילת שנות השבעים, את התפקיד לערוך את אנציקלופדיה מקיפה לתורת חסידות חב"ד. הרבי הבהיר במכתב משנת 1971 את חשיבות האנציקלופדיה:
שמה של האנצקלופדיה הוא ספר הערכים חב"ד - 'אנציקלופדיה' בשפה תורנית, וסגנון עריכתה שונה מאנציקלופדיה רגילה בכך שהערכים כתובים בשפה תלמודית. זאת בנוסף לסגנון של הדברים הנכתבים בחסידות ובקבלה, כך שהסדרה היא סדרת לימוד והעמקה ולא סדרת העשרה וקריאה. הערכים כוללים גם ערכים נדחים.
הספר הראשון יצא לאור בשנת תשל"א ובתשע"ט הופיע הכרך התשיעי, המסתיים בערך "אחדות השם"
שני כרכים מהסדרה מיוחדים לביאור כל אות מאותיות הא' ב' העברי על פי קבלה ותורת חסידות חב"ד. הכרך השלישי בסדרת האותיות אמור לצאת בעתיד.
מי שהיו העוזרים של הרב כהן במלאכתו הרב שלום דובער ליפסקר והרב שלום חריטונוב.
בשנת תשע"ח נדפסה הסדרה מחדש אחר מספר שנים בהן לא ניתנת הייתה להשגה.
סגנון האנציקלופדיה.
ייחודיותה של הסדרה, היא בריכוז למקום אחד של החומר הקשור לביאורים בחסידות ובקבלה, שנתבארו על ידי אדמור"י וגדולי חסידי חב"ד בדורות הקודמים, תוך עריכת החומר והפיכתו למקשה אחת ובשפה אחידה. רוב חומר המקור נאסף ממקורות שונים. מטרת הסדרה היא לאפשר ללומד להקיף תוך זמן קצר חומר רב בצורה קצרה ומתומצתת. בד בבד, הצליחו עורכי הסדרה לשמר את עומק הדברים ולא לפשטם לרמה רדודה.