ג'וֹאָקִינוֹ גְרֶקוֹ (באיטלקית: Gioachino Greco) (1600–1634 בערך) היה שחמטאי איטלקי, מהראשונים שרשמו משחקי שחמט. בסך הכל רשם גרקו 77 משחקים.
הסגנון השחמטאי שהוא מתאר בספרו מאפיין את השחמטאי המתחיל: לא מחמיץ אף הזדמנות לתת שח, מביא את המלכה מיידית למשחק, לא נותן מחשבה על פיתוח מסודר של הכלים ומסתער בהתקפה מוחצת על המלך היריב.
שיטה זו מצליחה, או שנכשלת בצורה מוחלטת. רמת המשחק ההגנתי אפסית ויש העדר מוחלט של תוכנית עמוקה כלשהי.
אמני השחמט בתקופת גרקו התעלמו מהרגלים. השיטה להתנגד להתקפת המחץ שבדרך כלל נוהלה על ידי הצד המשחק בלבן הייתה למקם את הכלים בעמדות מפתח, לקבל את ההקרבות של הצד התוקף ולאחר מכן לזכות במשחק בזכות היתרון החומרי. האמנים של הצד התוקף ביצעו תחבולות מזהירות, בשעה שהאמנים המגינים השתמשו בהחלפות כלים שיטתיות ככלי להחליש, ולבסוף להביס את ההתקפה.
האמנים מהסוג הראשון "המציאו" את הגמביט, ההקרבה, והאמנים מהסוג השני פיתחו את "המשחק השקט" Giuoco Piano בפתיחה האיטלקית. משום שגרקו היה איטלקי, קרויה פתיחה זו על שמו עד היום. הנה עמדת הפתיחה לאחר שלושת המסעים הראשונים: 1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ר-ג4 ר-ג5
משחקיו - שכולם היו כנגד יריב אנונימי שכונה "NN" (בלטינית: Numa Numentius, 'פלוני אלמוני') - היו משחקים סבירים, פשוטים אבל נתנו מידע מועיל רב על מלכודות בפתיחה. בין משחקיו היה מט החנק הראשון.
אלמוני - גרקו (שנת 1620):
גרקו סלל את הדרך להרבה אנשים שסגנונם הוא ליזום התקפה, כגון פול מרפי ופרנסואה אנדרה פילידור.
גרקו – אלמוני (שנת 1620)
1. ה4 ה5
2. פו3 מהו6 מסע סתמי של שחור. הלבן בעקבותיו יפתח כלי נוסף
3. רג4 מהז6 מסע סתמי נוסף של השחור, שכבר נמצא בפיגור ניכר בפיתוח הכלים. הלבן מצריח ומשפר שוב את מיקום כליו.
4. O-O מה:ה4 השחור מתפתה לזכות ברגלי, מסע שלישי רצוף עם המלכה כאשר אף כלי שלו עוד לא פותח. מתכון בטוח לקטסטרופה. הלבן "מקריב" כעת רץ, תוך איום בשח
5. ר:ו7+ מ:ו7 והשחור מתפתה ל"זכות" בכלי.
6. פז5+ מה8 כעת הלבן מאיים בו זמנית על המלך והמלכה מזלג, זוכה במלכה ובמשחק.
7. פ:ה4 1-0
משחק זה ממחיש היטב את השיטה בה הלבן מקדם את פיתוח כליו בצורה מאורגנת, מול המסעים חסרי התכלית של השחור.
גרקו – אלמוני (שנת 1620)
1. ד4 ד5
2. ג4 ד:ג4 השחור נוקט כאן בגמביט המלכה הנרצה
3. ה4 ב5 תגובת הלבן נדירה, וכיום כמעט שאין רואים אותה יותר במשחקים תחרותיים. השחור מנסה להגן על הרגלי שבו "זכה", שגיאה אופיינית לשחקן מתחיל. עדיף להתחיל את פיתוח הכלים ולא לנסות להגן על הרגלי.
4. א4 ג6 מסעו הרביעי של הלבן נועד לפתוח את טור א' לצריח שלו, ומסעו של השחור מנסה שוב להגן על רגלי היתרון שלו.
5. א:ב5 ג:ב5
6. ב3 א5
7. ב:ג4 ב4 בשלב זה לשחור אפילו יתרון בשטח העומד לרשותו
8. ד5 ה6
9. פד2 ה:ד5 סוף סוף הוזז כלי ראשון במשחק. עד כה כל המסעים היו של רגלים בלבד.
10. ה:ד5 רג5 שחור פיתח את הרץ, אך זה ייאלץ מיד לסגת. עדיף היה לצאת עם הפרש ל-ו6.
11. פב3 רב6 כאן ראוי לשקול את המסע פד7 ולהגן על הרץ במקום לסגת איתו.
12. ג5 מהה7+ לאחר מסע ג5 יתרונו של הלבן כבר ניכר. (לו השחור היה עונה רא7 הלבן היה משחק 13. ד6
13. מהה2 מה:ה2+ ייתכן שבמקום לקדם את נושא החלפת המלכות היה עדיף ללבן לשחק 13. רה3 ועל רד8 לשחק 14. רב5
14. ר:ה2 רד8 סיכום ביניים לאחר החלפת המלכות: הלבן שולט על מרכז הלוח בזכות רגלים ד5 ו-ג5, פיתח שני כלים, פרש ורץ. כל כלי השחור בשורה 8
15. רב5+ מו8
16. ג6 רב6
17. רה3 ר:ה3
18. ו:ה3 פו6 סיכום ביניים נוסף: המלך השחור בעמדה גרועה, כלי יחיד שיצא משורה 8 הוא הפרש ב-ו6, הרגלים של הלבן חזקים עוד יותר בזכות הקידום שלהם לשורה השישית, ואיומי זכייה בכלי עם קידומם לשורה השביעית.
19. ד6 ז6
20. ד7 ר:ד7
21. ג:ד7 פב:ד7
22. ר:ד7 פ:ד7
23. צ:א5 1-0 השחור נכנע. ללבן כלי תמורת רגלי, בסיום שלא יהיה קשה לזכות בו.
ראו גם: מלכודות בפתיחה בשחמט
הרפובליקה המרכז-אפריקאית
הרפובליקה המרכז-אפריקאית (בצרפתית: République Centrafricaine, בסנגו: Ködörösêse tî Bêafrîka), בעבר הקולוניה הצרפתית אובאנגי-שארי (Ubangi-Shari), היא מדינה במרכז אפריקה, ללא מוצא אל הים, הגובלת בצ'אד מצפון, סודאן מצפון מזרח, דרום סודאן ממזרח, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והרפובליקה של קונגו מדרום וקמרון ממערב.
המדינה זכתה בעצמאותה ב-1960. לאחר שלושה עשורים של שלטון דיקטטורי - בעיקר משטר צבאי, שהידוע מבין שליטיו הוא הקיסר בוקאסה - נוסדה ממשלה אזרחית ב-1993. הבחירות העלו את אנג'-פליקס פאטאסה לשלטון, אך הוא הודח מהשלטון על ידי הגנרל פרנסואה בוזיזה ב-2003. הגנרל בוזיזה זכה בבחירות דמוקרטיות במאי 2005 והחזיק בשלטון עד אביב 2013. הרפובליקה המרכז-אפריקאית היא אחת המדינות העניות בעולם ובין 10 המדינות העניות ביותר באפריקה.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שבשטחי הרפובליקה המרכז-אפריקאית חיו בני אדם כבר לפני עשרות אלפי שנים, אבל המחקר בנושא אינו מפותח. ההיסטוריה המתועדת של האזור החלה עם כיבושו על ידי צרפת בסוף המאה ה-19, אשר הקימה בתחומו מושבה בשם "אובנגי-שארי", על שם הנהרות החוצים אותו.
ב-1898 חילקו הצרפתים את המושבה בין 17 זכיינים אירופאים, שניצלו את התושבים המקומיים באופן מחפיר. ב-1960 זכתה המושבה בעצמאות מלאה וקיבלה את השם "הרפובליקה המרכז-אפריקאית". נשיאה הראשון היה דויד דאקו שהנהיג בה משטר דיקטטורי. ב-1965 ז'אן-בדל בוקאסה תפס את השלטון לאחר הפיכה צבאית. תקופת שלטונו אופיינה בעריצות שלטונית ובפגיעה חמורה בזכויות האדם הבסיסיות ואף המליך את עצמו ב-1976 למלך. בעקבות זאת החליטה צרפת לפעול להדחתו, ובסיועה הצליח שליטה הקודם של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דוויד דאקו, לבצע בה הפיכה ולשוב לשלטון ב-1979. אולם רק שנתיים לאחר מכן, ב-1981, הודח דאקו בהפיכה שבוצעה בלא שפיכות דמים, ואת מקומו תפס הגנרל אנדרה קולינגבה.
קוליגבה שלט במדינה בעזרת חונטה צבאית. ב-1991 הופעל לחץ מקומי ובינלאומי על קוליגבה לקיים בחירות דמוקרטיות. בבחירות הכלליות של 1993 הובס קולינגבה על ידי אנג'-פליקס פאטאסֶה. בשנים 1996–1997, פחת האמון של הציבור והדבר בא לידי ביטוי באי יציבות מדינית. שלוש התקוממויות נגד ממשלת פאטאסה היתלוו בהרס נרחב של רכוש ומתיחות קיצונית על רקע אתני. באזור הוצבו כוחות שמירת שלום בינלאומיים. באוקטובר 2002, הגנרל פרנסואה בוזיזה פתח במתקפת פתע נגד פאטאסה, אשר שהה מחוץ לארצו ותפס את השלטון.
בוזיזה הקים מועצת מעבר לאומית רחבה כדי לנסח טיוטה לחוקה חדשה והכריז שהוא יפרוש וירוץ בבחירות כאשר חוקה חדשה תאושר. חוקה חדשה אושרה בדצמבר 2004 לאחר משאל עם. במאי 2005 בוזיזה זכה בבחירות הוגנות. בוזיזה החזיר בצורה משמעותית את הסדר לבירת המדינה, בנגי, ולחלקים אחרים במדינה והביע רצון לקדם שלום ברפובליקה, לחזק את הכלכלה ולשפר את מצב זכויות האדם. יציבות מלאה לא הושגה באזור וחלקים במדינה היו מחוץ לשליטת הממשלה. בפברואר 2006, היו דיווחים על אלימות מתרחבת בצפון הרפובליקה. אלפי פליטים ברחו מבתיהם ונכלאו תחת אש צולבת של הקרבות בין כוחות הממשלה למורדים. מעל ל-7,000 בני אדם נמלטו לצ'אד השכנה. אלו שנשארו ברפובליקה העידו שכוחות הממשלה הרגו בצורה שיטתית גברים ובנים אשר נחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים.
בשנים 2007–2011, נחתמו הסכמי שלום שהיו אמורים לספק תמיכה כספית וסיוע נוסף למורדים שהניחו את נשקם, אך קואליציית המורדים "סלקה", המוסלמית ברובה, ושרבים מאנשיה באו מצ'אד וסודאן השכנות, טענה שהם לא כובדו. בדצמבר 2012 הם כבשו כמה ערים גדולות במדינה, אך הפסיקו את התקדמותם לעבר הבירה בנגי והסכימו למשא ומתן בליברוויל, בירת גבון. ב-11 בינואר 2013, נחתם הסכם שלום חדש שאיפשר לבוזיזה להמשיך בתפקידו עד 2016, אך המורדים האשימו אותו שוב באי כיבוד הבטחותיו, ודרשו שיסיג מהמדינה את כוחות צבא דרום אפריקה שהגיעו לסייע לצבאו, ושישלב בצבא כ-2,000 מורדים שהניחו את נשקם.
במרץ 2013, הסכם השלום התפוצץ. המורדים השתלטו על שתי ערים, ובהמשך על הבירה. ב-24 במרץ, הם השתלטו על ארמון הנשיא בבנגי, ובוזיזה נמלט לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מנהיג ה"סלקה", מישל ג'וטודיה, הוכרז כנשיא זמני, ופרצה מלחמת אזרחים קשה. הנוצרים, שהם כמחצית מתושבי המדינה, הקימו את יחידות המשמר וכוחות המיליציה הנוצרית "אנטי־בלאקה", לאחר שסבלו מרדיפות ממשלת המורדים, ונערכו מעשי טבח הדדיים. המלחמה ארכה כעשרה חודשים, עד שבתחילת 2014, מנהיג ה"סלקה" איבד שליטה על הקואליציה החלשה שלו ועל הצבא, התפטר תחת לחץ בינלאומי, ויצא לגלות בבנין.
המלחמה נרגעה לאחר משא ומתן בין הצדדים שתווך על ידי משקיפים צרפתים ואפריקנים. לנשיא זמני מונה אלכסנדר-פרדיננד נג'ונדט, ובית המשפט החוקתי הורה לו להתחיל בארגון בחירות חדשות לנשיאות. כחמישית מהאוכלוסייה (כמיליון, מתוך 4.6 מיליון תושבי המדינה) נעקרו מבתיהם. בספטמבר 2014 פתח בית הדין הבינלאומי בחקירת הפשעים שבוצעו במדינה מ-2012. בשנים האחרונות הרפובליקה מנסה להתאושש מהמלחמה. כ-12,000 חיילי או"ם מוצבים בה - אחד מכוחות שמירת השלום הגדולים ביותר של האו"ם בעולם, הנקרא "Minusca". אך האלימות והשנאה העדתית בין המגזרים שם עדיין נמשכת.
פוליטיקה.