רבים מהבניינים של מרכז העיר נבנו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מבנים שנבנו בסגנון ויקטוריאני ובסיגונון ג'ורג'יאני, (כולל בית הכנסת של העיר שהיה פעיל בין השנים 1844–1871 ולתקופה קצרה בשנות השלושים של המאה ה-20), יחד עם מבנים בסגנון אר דקו, יוצרים אווירה מיוחדת של עירוב תקופות וסגנונות. מבנים בסגנון ברוטליסטי, המצויים כיום כמעט בכל עיר, כמעט ולא קיימים בלונסטון. מצב זה נובע ממדיניות מכוונת של רשויות התכנון העירוניות. באזורים מסוימים, כמו במרכז העיר, נאסר לבנות בניינים שגובהם עולה על חמש קומות.
כלכלה.
יחד עם היותה מרכז אזורי גדול למסחר קמעונאי, לונסטון היא גם מרכז שירותים ראשי לכל צפון טסמניה. העיר היא משכנו של קמפוס של אוניברסיטת טסמניה ושל המכללה הימית של אוסטרליה. ענפי המחצבים והתעשייה בה מצומצמים.
לונסטון היא מרכז לענפי החקלאות והמרעה. באופן מסורתי הענף החקלאי המרכזי הוא גידול תפוחים. בשנים האחרונות הדגש עבר לגידול הגפנים. כמו כן העיר היא מרכז למסחר הצמר בצפון מזרח טסמניה.
כמו ערים רבות בטסמניה, לונסטון היא מרכז תיירות אזורי, עם יותר מ-400,000 תיירים הפוקדים אותה בשנה, נתון שנמצא במגמת גידול בשנים האחרונות.
יונתן מגון
גרביטרופיזם
גרביטרופיזם (ידוע גם בתור גאוטרופיזם) הוא מונח המתייחס לתנועת הגדילה של צמחים, פטריות או בעלי חיים המושפעת מכח הכבידה. זהו מאפיין כללי של כל הצמחים וסקולריים, כמו גם של מספר אורגניזמים נוספים.
צ'ארלס דרווין היה בין הראשונים לתעד מדעית את העובדה ששורשים מראים גרביטרופיזם חיובי, בעוד שגבעולים מראים גרביטרופיזם שלילי. כלומר, השורשים גדלים עם כיוון כח הכבידה (כלפי מטה), ואילו הגבעולים גדלים בכיוון ההפוך (כלפי מעלה).
כיום, ידוע כי לברסינוסטרואידים, כמו גם להורמון האוקסין, תפקיד חשוב בתהליך הגרביטרופיזם.
ספינת קיטור
אניית קיטור
חייקה גרוסמן
חַייקָה גרוסמן-אוֹרְקין (20 בנובמבר 1919, ביאליסטוק, פולין – 26 במאי 1996, קיבוץ עברון, ישראל) הייתה מנהיגה ציונית, מראשי תנועת השומר הצעיר בתקופת מלחמת העולם השנייה, פרטיזנית וחברת מחתרת בגטאות ליטא ופולין. לאחר המלחמה הייתה מראשי הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, ובישראל שימשה כאשת ציבור בתפקידים רבים: ראש המועצה האזורית געתון (האישה הראשונה שכיהנה כראש מועצה אזורית), חברת הכנסת ה-7, ה-8, ה-9 וה-11 מטעם סיעות מפ"ם והמערך, סגנית יושב ראש הכנסת, ופעילה במפעל להנצחת השואה. פעלה לחקיקת חוקים חברתיים ולקידום אוכלוסיות חלשות.
נמנתה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-45 למדינת ישראל.
ילדות ונעורים בפולין.
חייקה גרוסמן נולדה בביאליסטוק ב-20 בנובמבר 1919, בת לנחום וללאה לבית אפלבוים, אחותם הצעירה של בצלאל ומרים. הייתה זו משפחה יהודית אמידה ששילבה מסורת עם רעיונות ההשכלה, בדומה למשפחות רבות בביאליסטוק. מצד אביה הייתה נצר למשפחת תלמידי חכמים, מורים וסוחרים. לפני מלחמת העולם הראשונה עלו לארץ ישראל מרבית בני המשפחה, ביניהם סבה שהיה רב וסבתה. הסב עסק בלימוד תורה ונפטר כחצי שנה לפני עלייתה ארצה, וסבתה האריכה ימים ונפטרה בגיל 92. מבחינה חיצונית דמתה לאביה: שיערה הבהיר ועיניה הכחולות שיוו לה חזות פולנית, שלימים הצילה את חייה. משפחת אמה כללה ציונים, בונדיסטים ודתיים אדוקים. אבי האם היה חסיד של הרבי מקוצק והיה מלמד ב"חדר". אחיה הבכור בצלאל עבד עמו בבית החרושת המשפחתי; גרוסמן מיעטה לספר על האח וראתה בו ניגוד גמור לערכיה. אחותה הייתה קרובה אליה, והיא ראתה בה נערה חברותית ומלאת חיים, השונה ממנה מאוד. אחיה גויס לצבא האדום ערב הפלישה הנאצית ולא שב; אחותה חיה במסווה בצד הארי ושרדה.
בימי נעוריה חיו בביאליסטוק כ-115,000 תושבים, יותר ממחציתם יהודים. כלכלת העיר התבססה על תעשיית הטקסטיל, שנייה בגודלה לזו שבעיר לודז'. מרבית בתי החרושת היו בבעלות יהודית והעסיקו פועלים פולנים. הקהילה התאפיינה ברבגוניות פוליטית, לאומית ותרבותית. מרבית התנועות והמפלגות היהודיות בפולין פעלו גם בביאליסטוק. המפלגה הדומיננטית הייתה הבונד ותנועת הנוער הגדולה הייתה השומר הצעיר. בעיר פעלה גם גימנסיה עברית מהידועות והנחשבות בפולין. משפחת גרוסמן שיקפה הווי זה. האב היה בעל מפעל בינוני לעורות בעיירה סוקולסקי, שימש כגבאי בבית הכנסת והחזיק בהשקפת עולם חילונית עם זיקה לסוציאליזם. האם הייתה עקרת בית. בבית דיברו עברית ויידיש, הלימודים בבית הספר התקיימו בשפה העברית, מעט בפולנית, בלטינית ובגרמנית. בתנועה דיברו עברית. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היו התרבות הפולנית והעם הפולני זרים כמעט לחלוטין לגרוסמן. על אף שמרבית פועליו של אביה היו פולנים, היא נמנעה מלבקר בבית החרושת, שכן ראתה בו הפרה בוטה של העקרונות הסוציאליסטיים. בעקבות שביתה שהתקיימה במפעל ניתקה את יחסיה עם אביה למשך שבועיים.
היא למדה בגן עברי ואחר כך בבית הספר העממי של רשת החינוך העברי "תרבות", ומכיתה ו' למדה בגימנסיה העברית של הרשת. עד הכיבוש הסובייטי הייתה שפת הלימוד עברית והמורים התאמצו לשלב את תרבות העולם המערבי ואת רוחות ההשכלה שנשבו באותה עת, עם לימודי היהדות. היא הצטיינה בלימודיה ואהבה במיוחד ללמוד תנ"ך וספרות. את ילדותה בילתה בחיק משפחתה ובהתבודדות ביער הסמוך, ששם הרבתה לקרוא. כמו כן אהבה לרקוד ולהחליק על הקרח.
בתנועת השומר הצעיר.
כחניכה בתנועה.
בדומה למרבית בני ובנות גילה בביאליסטוק, הצטרפה לתנועת הנוער של השומר הצעיר, שבסיסה בעיר היה הגימנסיה העברית שמשכה את לבם של עילית הנוער היהודי בעיר. תחילה השתייכה ל"גדוד הסנה". כשהייתה בת 14 התמנה מאיר אורקין בן ה-19 למדריך הגדוד שלה. בין השניים נרקמה ידידות שלימים הפכה לזוגיות. במרץ 1936 עלה אורקין לארץ ישראל. השניים השתדלו לשמור על קשר באמצעות מכתבים.
גרוסמן העמיקה את מעורבותה ופועלה בתנועה והדריכה את גדוד "תל עמל". היא נחשפה לתפישות עולמם של דב בר בורוכוב, קרל מרקס וזיגמונד פרויד, אך בעיקר נשבתה ברעיונות הסוציאליסטיים והציוניים.
מנהיגה תנועתית.
בכיתה י"א נבחרה להנהגת השומר הצעיר במחוז ביאליסטוק ולאשת הקשר של התנועה המקומית עם נציגי קרן קיימת לישראל. כמו כן מילאה את תפקיד נושאת דגל הקן. בשנת 1937 סיימה את לימודיה בגימנסיה והגישה בקשה להירשם ללימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוריה שילמו את שכר הלימוד ודמי העלייה, ובסיוע משפחתה שבירושלים קיבלה היתר עלייה במסגרת מכסות סטודנטים שהקציבה ממשלת המנדט הבריטי. כדי לחסוך כסף לנסיעתה עבדה במתן שיעורים פרטיים.
על אף שעלייה נחשבה הגשמה, לימודים באוניברסיטה לא עלו בקנה אחד עם ההגשמה השומרית. בהנהגת התנועה הראשית הבהירו לה שתוכניותיה האישיות אינן תואמות את רוח התנועה ושהיא טרם סיימה את חובותיה התנועתיות בפולין. היא לא הייתה יכולה לשאת את המחשבה שתצטרך לעזוב את התנועה ועל כן ויתרה, לא בפעם האחרונה, על הסרטיפיקט שלה. כך נשלחה לרכז ולשקם את הפעילות התנועתית באזור פולסיה, בין בריסק לפינסק, שפעילות התנועה בו הייתה מועטה. במשך חצי שנה נדדה בין העיירות וכשלושה חודשים הייתה חברה בקיבוץ ההכשרה של 'החלוץ' בתנאי עוני ודוחק. הייתה זו הפעם הראשונה בה עזבה את בית הוריה.
המשימה הבאה שקיבלה הייתה ארגון מחנה קיץ למדריכים בסמוך לפינסק יחד עם שמואל ברסלב מוורשה. באוגוסט 1939 חזרה לביאליסטוק וגילתה שהסרטיפיקט שקיבלה עדיין מחכה לה. היא החליטה להתכונן לעלייה והחלה לארוז את חפציה; התוכנית הייתה להמתין בארץ לחברי גרעין ההכשרה שאליו השתייכה, שבאותה עת נמצאו בחווה ליד צ'נסטוחובה, ובינתיים ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית.
בסוף אוגוסט קיבלה מברק שהורה לה להתייצב מידית בוורשה, וכך עשתה. בהנהגת התנועה בוורשה הוחלט על הקמת "הנהגה ראשית ב'" שתפעל במחתרת ותורכב בעיקרה מנשים, מתוך הנחה שהגברים בוודאי יגויסו למלחמה הקרבה. היא נבחרה כחברה בהנהגה זו ושבה לביאליסטוק.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
פרוץ המלחמה והמעבר לליטא.
לאחר חלוקת פולין בין גרמניה לברית המועצות עברה ביאליסטוק לידי הסובייטים. בית גרוסמן הפך לבית פתוח אשר אירח פליטים רבים שביקשו לעצור, להחליף כוחות ולהמשיך הלאה, ביניהם חברי "השומר הצעיר". תחת השלטון הסובייטי נאסרו החינוך הציוני והשימוש בשפה העברית והתנועה ירדה למחתרת. מרכז ההנהגה היה בלבוב במטרה למצוא נתיב עלייה לארץ ישראל דרך וילנה או רומניה. ביאליסטוק היוותה את מרכז המעבר לווילנה או חזרה לוורשה הכבושה.
בנובמבר 1939, אחרי מסע של 15 קילומטר בשלג עמוק ובקור מקפיא, הגיעה גרוסמן לווילנה, שם חָברה לחברי ההנהגה הראשית של התנועה. היא נקלטה בקיבוץ הכשרה של החלוץ שבו סבלו מצפיפות, עוני, קור, רעב וכינים. כמו חבריה לתנועה עבדה בעבודות מזדמנות, בעיקר כעוזרת בית. לא אחת הושפלה בשל חוסר הידע שלה במלאכת הבישול והכביסה. לימים סיפורה כי הקולקטיב התנועתי הוא זה שעזר לה להתמודד עם ייסורי היומיום.
לקראת סוף החורף נשלחה לקובנה שבליטא כדי להדריך את בוגרי הקן, לקחת חלק בהנהגה המקומית ובמרכז החלוץ. גם שם התגוררה בקיבוץ הכשרה אך תנאי החיים היו טובים יותר. בזיכרונותיה תיארה זאת כתקופה טובה, במהלכה הכירה חברים חדשים ונחשפה ליהדות ליטא העשירה. בקיץ 1940, עם פלישת ברית המועצות לליטא, יצאה לבקר בקני התנועה באזור כדי להתכונן לפעילות במחתרת תחת השלטון הסובייטי החדש. בווילנה פורקו קיבוצי ההכשרה והתנועה שבה למחתרת ופעלה להשגת אישורי עלייה.