בשנת 2004 הציג את העבודה תוכנית שרון בתערוכה שרון (אוצר יהושע סימון) בגלריה קלישר (כיום המרכז לאמנות עכשווית), תל אביב. העבודה צימדה בין תוכנית האב הארצית של האדריכל אריה שרון לתכנונה הפיסי המוקדם של ישראל מתחילת שנות ה-50 לבין תוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, שנרקמה וקודמה בעת הצגת התערוכה.
בשנת 2005 הציג את מיצב הקיר ארכיאוטוביוגרפיה בתערוכה אניהו במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2005) (אוצרים יהושע סימון ודליה לוין). העבודה הציעה אב טיפוס לאוטוביוגרפיה אדריכלית אישית, פוליטית וחברתית, תחום שאלחייני ממשיך לשכלל במסגרת הארכיון שהקים.
בשנת 2009 אצר אלחייני בגלריה של עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל (בית האדריכל ביפו) את התערוכה קו תוי על מכלול עבודתו האדריכלית וההיסטוריוגרפית של האדריכל אבא אלחנני, מחלוצי הכותבים והמבקרים של אדריכלות ישראל החדשה. הפרסום הנלווה לתערוכה הודפס על נייר עיתון וכינס מחדש את הפולמוס שהתנהל מעל דפי עיתון הארץ בשנות ה-60 על חשיבותה של הבינוניות באדריכלות בעקבות מאמר ביקורת של אלחנני על בניין עיריית תל אביב בתכנונו של מנחם כהן (אדריכל).
בשנת 2013 הציג אלחייני בשיתוף המוזיקאי ואמן המיצג אוהד פישוף את העבודה הרצאה על ארכיטקטורה בתערוכה אנטי אנטי: בין אמנות, כוח וידע (אוצרת הדס קידר, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר). המיצג הועלה בשנים 2012–2014 מעל במות אחרות בישראל, ארצות הברית ויפן.
בשנת 2016 היה אלחייני אוצר שותף של התערוכה שליחות: אדריכלות, תכנון ופיתוח מישראל לאפריקה שהוצגה בליווי קטלוג בגלריה של עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל (בית האדריכל ביפו), ועסקה במעורבותם האינטנסיבית של אדריכלים, מתכננים וחברות בנייה ותשתיות מישראל באפריקה במחצית השנייה של המאה ה-20.
בשנת 2017 אצר אלחייני במרכז אדמונד דה רוטשילד לתרבות ואמנות, השוכן בבניין משנות ה-20 שעבר תהליך שימור מבנים בשדרות רוטשילד בתל אביב, את התערוכה יישור קו: האדריכלות של יהודה סטמפלר בתל אביב בשנות ה-20 וה-30 שכינסה לראשונה את פועלו העלום של מתכנן הבניין והתעכבה על התמורות העקרוניות בעבודתו מאדריכלות אקלקטית לאדריכלות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
בשנת 2018 אצר אלחייני במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (עם האדריכלית טליה דוידי) את התערוכה גולדרייך דה שליט: מקום העוסקת בהרחבה בעבודתם הרב-תחומית של האדריכל ארטור גולדרייך ורעייתו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט שתכננו בשנות ה-70 את אדריכלות הפנים של מתחם המוזיאון ובית יד לבנים הסמוך לו, ושעסקו לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 באדריכלות, אמנות, אריגה, צורפות ועיצוב טקסטיל, עיצוב גרפי ועיצוב תעשייתי, עיצוב במה ועיצוב תלבושות, בחינוך לאדריכלות, ועוד. התערוכה תלווה במונוגרפיה מקיפה שתראה אור במהלך 2019.
עונת 1897/1898 בפוטבול ליג
עונת 1897/1898 הייתה העונה העשירית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-1 בספטמבר 1897 והסתיימה ב-30 באפריל 1898.
הליגה כללה 16 קבוצות. נוטס קאונטי הייתה הקבוצה שעלתה מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
שפילד יונייטד זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 15-16 היו צריכות לשחק משחקי מבחן מול הקבוצות החזקות בליגת משנה. במקרה של ניצחון, הן היו זכאיות להישאר בליגה. במקרה של הפסד, הקבוצה מליגת משנה הייתה זכאית לעמוד בבחירות לליגה. בסיום משחקי מבחן, סטוק סיטיד נותרה בליגה, בלקברן רוברס הייתה אמורה לרדת. אומנם בעקבות החלטה על הגדלת הליגה, אף קבוצה לא ירדה ומליגת משנה עלו ברנלי וניוקאסל יונייטד.
כדורגלנים מצטיינים.
פרד וולדון מאסטון וילה כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות
המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות (באנגלית: The International Council of Jewish Women, ICJW) הוא ארגון נשים בין-לאומי אמריקאי יהודי שנוסד ב-1912. המועצה היא ארגון גג המייצג ארגוני נשים ונשים יהודיות ב-46 מדינות בעולם. המועצה פועלת במגוון מישורים: שיפור מצב הנשים וחייהן, מאבק באנטישמיות ובגזענות, קידום חינוך המבוסס על ערכים יהודיים ואוניברסליים, תמיכה באנשים בישראל, פרויקטים חברתיים למען הקהילה, התנדבות ומנהיגות. למועצה מגוון פעילויות הומניטריות כלליות יותר כגון רווחת ילדים, מבוגרים ובעלי מוגבלויות, מאבקים נגד מחלת האיידס, סמים, עבריינות וזיהום.
למועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות יש מעמד של יועצת באו"ם כארגון לא ממשלתי (NGO) במועצה הכלכלית חברתית של האו"ם (ECOSOC), ולה נציגים קבועים בניו יורק, ז'נבה, וינה ופריז. כמו כן היא מיוצגת במועצת אירופה, בלובי הנשי האירופי, במועצה הבין-לאומית לנשים, בקונגרס היהודי העולמי ובארגונים בין-לאומיים ואזורים נוספים. כגוף יהודי ולא-ממשלתי המועצה הקימה קבוצת לחץ שתגן על מטרות יהודיות ושתעתור בשם יהודים בצרה בתוך המסגרות של וועדות האו"ם.
היסטוריה.
נשים יהודיות התאחדו לראשונה ברמה הלאומית, בסוף המאה ה-19. הארגון החלוצי היה המועצה הלאומית של נשים יהודיות, שלאחריו קמו ארגונים רבים ברחבי העולם. חלק מהארגונים כמו, הדסה (1912) ווויצו (1920), הגדירו עצמן כציוניות במטרה לסייע למפעל הציוני, אחרים התרכזו במענק הומניטרי וסיוע פילנתרופי ברמה המקומית, תוך התייחסות לציונות.
מתחילת המאה ה-19, ניסו חלק מאותם ארגוני נשים לקיים פעילויות ברמה הבין-לאומית, תוך קבלת השראה מהמודל של המועצה הלאומית לנשים יהודיות. בכל פעם שהמועצה הבין-לאומית ערכה מפגש, מנהיגות ארגוני הנשים הוזמנו אליו. אותם כנסים העניקו לנשים היהודיות הזדמנות להיפגש, לחזק קשרים, לדון בבעיות היהודים במגוון מדינות, ללמוד מתודות ארגוניות ולנסות לייעץ בפתרון בעיות מקומיות ובין-לאומיות. לאחר מפגש המועצה הבין-לאומית ב-1899 שנערך בלונדון, חנה גרינבאום סלומון, הנשיאה של המועצה הלאומית לנשים יהודיות, עודדה את הקמתו של איגוד הנשים היהודיות באנגליה. במפגש הבא בברלין ב-1904, היא סייעה בהקמת ארגון הנשים היהודיות הגרמני, הליגה לנשים יהודיות (Jüdischer Frauenbund) . באותה השנה, בנאום בבית כנסת בסנט לואיס, הביעה סלומון, את חשיבותו של קשר בין-לאומי בקרב נשים יהודיות. הארגון נוסד באופן רשמי ב-1912, בכנס שנערך ברומא. המנהיגות של ארגוני נשים יהודיות מארצות הברית, מבריטניה ומגרמניה הצביעו על הקמת ארגון בין-לאומי של נשים יהודיות, כשברטה פפנהיים מגרמניה נבחרה לנשיאה הראשונה.
1929-1923 הקמת הקונגרס של נשים יהודיות.
הקמת הארגון באותן שנים הייתה רעיון תאורטי בלבד. הקמה מעשית החלה רק ב-1920, כאשר המועצה הלאומית לנשים יהודיות שלחה נציגות לאירופה על מנת ללמוד על בעיות האירופאים לאחר מלחמת העולם הראשונה ועל מציאת פתרונות לסיוע עבורם. משימה נוספת הייתה לארגן כנס עולמי לנשים יהודיות על מנת לחדש את הקשרים עם יהודיות אירופאיות שהושהו בעקבות המלחמה. הכנסים החשובים ביותר נערכו בווינה באוסטריה ב-1923 ובהמבורג בגרמניה ב-1929. את הכנסים יזמו וכלכלו המועצה הלאומית לנשים יהודיות, כשהנשיאה של הקונגרסים העולמיים הייתה רבקה קוהוט (Rebekah Bettelheim Kohut) . לקונגרס שנערך בווינה היה כיסוי עיתונאי רחב, ובו נכחו נשיא אוסטריה, ראש עיריית ווינה, קציני המשטרה, פוליטיקאים ודמויות מפתח מווינה. נכחו נציגות מארגוני נשים מעל ל-20 מדינות, וכן מנהיגות מהקהילה היהודית המקומית. חמשת הנושאים העיקריים שעליהם דנו במשך ששת ימי הקונגרס היו: מטלות הנשים היהודיות בקהילה היהודית, בעיית הפליטים והיתומים, בנות ללא בית, סיוע למהגרים ועזרה לפלשתינה.
בקרב ההצעות שניתנו על מנת להקל על סבלם של היהודים, הייתה הציונות אופציה פרקטית, על אף שפעולות פוליטיות התקבלו בהתנגדות. המעבר לפלשתינה היה פתרון הומניטרי ודרך להעניק מקלט עבור הפליטים. בהחלטה האחרונה שאומצה על ידי הקונגרס, אומץ ברב קולות רעיון המעבר לפלשתינה. הקשיים והמצוקות של היהודים מצד אחד, והצהרת בלפור והרחבת ההתיישבות מנגד, נתנה לגיטימציה למפעל הציוני כפתרון הומניטרי.
הקונגרס העולמי השני של נשים יהודיות נערך ב-1929 בהמבורג, גרמניה. הקונגרס כינס כ-200 נציגות שהגיעו מ-14 מדינות, במטרה להקים ארגון בין-לאומי של נשים יהודיות, כפי שהוסכם בקונגרס הקודם. הקונגרס עסק בדאגות כלליות של קהילות יהודיות בכלל ושל נשים יהודיות בפרט: חינוך יהודי, המאבק נגד אנטישמיות והטרגדיה של נשים נטושות.
שני הקונגרסים משכו תהודה ציבורית רבה, אך אף על פי זאת לא נעשו פעולות מידיות בעקבותיהם. המפגשים אפשרו לנשים להכיר ולהחליף רעיונות ודעות. לנציגות הייתה את ההזדמנות להביע את עצמן בנושאים חשובים ולקחת חלק בקביעת הגורל של עם היהודי. הן קיבלו הוכרה על ידי מנהיגי הקהילות היהודיות ועל ידי המוסדות היהודיים היוקרתיים ביותר. למרות זאת, ההצלחה לא תורגמה למעשים ופעילותן של ארגוני הנשים היהודיות לא פותחה אלא רק עד אחרי מלחמת העולם השנייה. במהלך מלחמת העולם השנייה רב ארגוני הנשים, ובעיקרן ארגוני הנשים הגרמניות, היו לא פעילים. ארגונים שיכלו להמשיך בפעילותם, עשו זאת בצורה עצמאית.
יוני 1949: בנייה מחדש של הארגון.