לא ידוע דבר על משפחתו, פרט לכך שכעבור זמן מאז עלייתו ארצה בגפו שלח להביא גם את אשתו.
ממאמריו באגדה.
רבי חייא בר יוסף הותיר אחריו כמה מאמרים באגדה, ביניהם על הגאולה העתידה ותחיית המתים. מפורסם מאמרו: "עתידה ארץ ישראל שתוציא גלוסקאות וכלי מילת" (לחמניות ובגדי צמר), שזכה לפירושים שונים, האם הדברים כפשוטם או שמובנם שהפרנסה תהיה בשפע.
ברוך הראל
ברוך הראל (נודע בכינוי פינקו; 14 באוגוסט 1931 - 3 ביולי 2017) היה תת-אלוף בצה"ל, ממפקדי חיל השריון ובעל עיטור המופת ממלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה.
הראל נולד בטרגו ניאמץ שבמולדובה ב-1931 ועבר את השואה כילד. הוא עלה לישראל בשנת 1949 וב-1950 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני. כמפקד כיתה השתתף בקרב תל מוטילה. בשנת 1952 הצטרף לחיל השריון כמפקד מחלקה ולחם במבצע קדש כסגן וכמפקד פלוגה בגדוד 9 של חטיבה 7.
שירת בתפקידי הדרכה וכסגן מפקד בית הספר לשריון. בשנים 1965–1966 פיקד על גדוד 82.
במלחמת ששת הימים שירת הראל כסגנו של מפקד חטיבה 7 שמואל גונן (גורודיש), השתתף בקרב הג'יראדי כמפקד כוח גדודי והיה הראשון שהגיע לאל עריש. הוא זכה בעיטור המופת על לחימתו שכללה השמדת טנק פיקוד מצרי ברימונים, טיהור רגלי של יעד מבוצר והסתערות על ביר לחפן.
אחרי המלחמה יצא להשתלמות בבסיס צבא ארצות הברית פורט נוקס שבקנטקי והדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. במהלך מלחמת ההתשה, בהיותו סגן מפקד חטיבה 8, פיקד הראל על מבצע רביב, פשיטה משוריינת בה הונחתה יחידה משוריינת של צה"ל בגדה המערבית של מפרץ סואץ ופגעה בכוחות מצריים. לאחר הצלחת המבצע מונה למפקד חטיבה 14, תפקיד אותו מילא בין השנים 1969 ל-1971, עת נפצע מפיצוץ מוקש במהלך תרגיל חטיבתי ליד אל עריש.
במלחמת יום הכיפורים היה הראל סגן מפקד אוגדה 252 בסיני. במהלך הקרבות הופקד הראל על חטיבה מאולתרת בהרכב שני גדודים מחטיבה 164 שהצטרפו לאוגדה. ב-18 באוקטובר 1973 חצתה החטיבה את תעלת סואץ, כבשה את מתחם "צח" ואת שדה התעופה פאיד, התקדמה דרומה וכבשה את ע'דביה, הגיעה למרגלות ג'בל עתקה וסיימה את הקרבות בק"מ ה-101 בדרך לקהיר. בתום המלחמה היה אחד מהעדים שהעידו בפני ועדת אגרנט.
תפקידיו האחרונים של הראל היו כמפקד אוגדת המילואים של טנקי השלל - אוגדה 440, וכמפקד אוגדת סיני הסדירה - אוגדה 252. בשנת 1979 פרש מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
הובא לקבורה ביום 4 ביולי 2017 בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
רב חייא בר יוסף
חייא בר יוסף
ליגת ה-USBL (ראשי תיבות: United States Basketball League) היא ליגת כדורסל גברים אמריקאית המשוחקת באביב.
הליגה הוקמה בשנת 1985. הליגה הושבתה בשנת 2007, והאלופה האחרונה מליגה זו היא הקנזס קייג'רז שזכו בתואר ב-1 ביולי 2007. המוטו של הליגה הזו הוא: "ליגה של הזדמנות".
במשך השנים שיחקו רבים משחקני הליגה הזו בליגות שונות ברחבי העולם, לרבות ליגת ה-NBA, ליגות הכדורסל האירופאיות (כולל היורוליג) והליגה הישראלית.
יצחק פרי, פיני גרשון ושלמה וייספלר נסעו לראות את דארל ארמסטרונג משחק ב"אטלנטה איגלס" לפני קיץ 1993, אך גרשון העדיף שלא להחתימו בעבור מכבי ראשון לציון ובמקומו נלקח סטיב בארט ששיחק מולו במדי "ניו ג'רזי שור-קאטס" באותו המשחק.
מצב הליגה כיום.
לאחר חששות שהליגה תקרוס לאחר עונת 2007, הליגה הודיעה כי לא תפעל בעונת 2008, וכי תשקול את אפשרויותיה בעתיד. עם זאת, הליגה לא חזרה לפעילות מאז, למרות שבאתר האינטרנט של הליגה פורסם בחודש ינואר 2010 כי מקווים לחדש את פעילות משחקי הליגה באפריל 2010.
עונת 2007.
את עונת 2007 פתחו עשר קבוצות, ששיחקו בחלוקה של שני בתים בני חמש קבוצות, ארבע קבוצות נשרו במהלך העונה ושש הקבוצות הנותרות שובצו מחדש בבית אחד.
אורקוט (באנגלית: Orkut) הייתה רשת חברתית מקוונת בבעלות חברת Google. האתר נקרא על שם יוצרו, עובד גוגל בשם אורקוט בויוקוקטן. הרשת הייתה פופולרית בעיקר בברזיל והודו. בפברואר 2014 דירוג האתרים אלקסה דירג את האתר במקום ה-3,003 בדירוג העולמי ובמקום ה-207 בברזיל.
הרשת נסגרה ב-30 בספטמבר 2014 כדי לעודד משתמשים לעבור לרשת החברתית גוגל+.
היסטוריה.
ב-2003, גוגל הציעה לקנות את הרשת החברתית Friendster, אך החברה סירבה להצעה. בעקבות כך גוגל פנתה לאורקוט בויוקוקטן וביקשה ממנו לבנות פרויקט עצמאי של רשת חברתית. המוצר יצא לשוק ב-22 בינואר 2004, תחילה רק למוזמנים. במקור, אורקוט אוחסנה בשרתים של גוגל במדינת קליפורניה, אך באוגוסט 2008 גוגל הכריזה שתעביר את אורקוט לשרת בברזיל, בעיר בלו הוריזונטה.
ב-30 ביוני 2014, גוגל הכריזה כי האפשרות ליצור משתמשים חדשים באורקוט תיסגר מיולי 2014.
ב-30 בספטמבר 2014 האתר נסגר ואפשר למשתמשיו לגבות את פרטי הפרופיל שלהם דרך שירות ה-Google Takeout.
להקת הבחורים מאפיקים
אברהם ליעסין
אברהם לסין
אברהם לייסין
השושלת הטימורידית
האימפריה הטימורידית
הטימורידים
למעשה
סופיה פרובסקאיה
סופיה לְבוֹבְנָה פֵּרוֹבְסְקָאיָה (ברוסית: Софья Львовна Перовская; 13 בספטמבר 1853 – 15 באפריל 1881) הייתה מהפכנית רוסייה, ממנהיגי נרודניה ווליה וממארגני התנקשות באלכסנדר השני.
ביוגרפיה.
אביה היה נצר למשפחת אצולה; תקופה מסוימת היה מושל סנקט פטרבורג, אך בשנת 1866, לאחר התנקשות בצאר, הועבר מתפקיד.
כמקובל במשפחות האצילים של רוסיה במאה ה-19, היא קיבלה השכלה בביתה. היא סירבה ללכת להמשיך את לימודיה במוסד שאליו הלכו ללמוד יתר בנות האצילים. בשנת 1869 החלה פרובסקאיה ללמוד בבית ספר לבנות שרוב התלמידות בו היו ממעמד הביניים, והתיידדה עם בנות שלמדו במקום. בשנת 1870, לאחר שסירבה לדרישת אביה לנתק את הקשרים עם חברותיה, היא עזבה את הבית. לאחר מספר חודשים היא עברה לקייב, במטרה להסתתר מאביה. היא חזרה לסנקט פטרבורג בשנת 1871, רק לאחר שאביה הסכים לתת לה דרכון, ובכך הפכה פרובסקאיה להיות אזרחית עצמאית. בשנת 1871 הקימה פרובסקאיה חוג קטן של נרודניקים, שלאחר מספר חודשים התמזג עם החוג של מארק נתנסון; ובשנת 1872 התמזגה הקבוצה עם זו של ניקולאי צ'ייקובסקי. במקביל, הוסמכה פרובסקאיה כמורה, ולמדה קורסים ברפואה לצורך קבלת הסמכה למתן חיסונים.
כמו רוב הנרודניקים, השתתפה פרובסקאיה ב"הליכה לעם" ועבדה בבתי הספר בכפרים. בינואר 1874 היא נעצרה ונשלחה למעצר במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג. הודות למאמצי אביה היא שוחררה, אך נשללה ממנה הרשות להמשיך ללמד בבתי הספר. היא סיימה את קורס הרפואה, ועברה לחצי האי קרים. בשנת 1878 היא עמדה למשפט במסגרת "משפט 193" אך שוחררה ללא אישום. בקיץ 1878 היא נעצרה שוב, ונשלחה לגלות בסיביר; אך בדרך הצליחה לברוח ועברה למחתרת. בשנת 1879 השתתפה בוועידה של "זמליה אי ווליה", ופעלה למניעת פילוג בארגון, אף על פי שתמכה ברעיון להתחיל פעולות טרור נגד השלטון.
החל מסתיו 1879 הייתה פרובסקאיה חברה בוועד הפועל של נרודניה ווליה, והייתה משתתפת פעילה בהכנת כל ההתנקשויות בצאר. פרובסקאיה הייתה חברתו לחיים של אנדריי ז'ליאבוב (שבאופן רשמי היה נשוי). בפברואר 1881, מספר ימים לפני ההתנקשות בצאר, נעצר ז'ליאבוב. בעקבות זאת לקחה פרובסקאיה על עצמה את המשך ההכנות, והשתתפה בהתנקשות באופן פעיל – היא נתנה למתנקש את הסימן לזריקת הפצצה. היא לא עזבה את סנקט פטרבורג לאחר הריגת הצאר אלכסנדר השני, במטרה לפעול לשחרור העצירים. ב-10 במרץ 1881 היא נעצרה והואשמה בהשתתפות בהתנקשות. הסנגור במשפט היה ניקולאי מורביוב, חבר ילדות שלה.
ב-3 באפריל 1881 הוּצאה פרובסקאיה להורג בתלייה, יחד עם ראשי ארגון נוספים.
טורקסטאן
תורכסתן
ח'אנות בוכרה
חאנות בוכרה
אברהם ליאסין
ורדינה כהן
ורדינה כהן (נולדה ב-1 בפברואר 1961, ט"ו בשבט ה'תשכ"א) היא זמרת ישראלית, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
כהן נולדה בגבעתיים, בתו הצעירה של הזמר שלמה כהן, שנודע בכינויו סולימאן הגדול ואחותם של הזמרים חופני, פיני ויזהר כהן. ורדינה למדה לימודי פסנתר קלאסי, שירתה בצוות הווי הנח"ל והמשיכה בלימודי מוזיקה אקדמאים. סיימה תואר ראשון בחינוך מוזיקלי והמשיכה ללימודי תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב (שאותם לא סיימה). במהלך היותה סטודנטית, בשנות ה-80, שימשה כזמרת ליווי בהופעותיה של ירדנה ארזי.
ב-1984 השתתפה עם אחיה חופני בסרט הישראלי "כאסח". ב-1987 השתתפה יחד עם אחיה יזהר בקדם אירוויזיון, במופע בו השניים זכו במקום החמישי.
ב-1987 השתתפה עם אחיה יזהר בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "מוזיקה היא נשיקה לנצח" (מילים: דודו ברק, לחן: יזהר כהן, עיבוד: רוני וייס). השניים הגיעו עם השיר למקום החמישי בתחרות.
ב-1988 הוציאה כהן את אלבום הבכורה שלה, "נוסעת בעקבות האהבה", שאת כל השירים בו כתב, הלחין ועיבד דני רובס. השיר הראשון שהתפרסם היה "הרגע האחרון" ואחריו התפרסמו השירים "שוב לבד", "קח אותי איתך", "מתגעגעת אליך", ו"כשמישהו אוהב אותך", אך שיר הנושא של האלבום זכה להצלחה הגדולה ביותר והוא המזוהה ביותר עימה עד היום. באותה שנה גם השתתפה במחזמר סאלח שבתי, תחילה בתפקיד קטן, ואחר כך כמחליפה של חני נחמיאס בתפקיד העובדת הסוציאלית בת שבע.
ב-1989 השתתפה כהן בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "שביל הזהב" (מילים: תלמה אליגון-רוז, לחן: יזהר כהן, עיבוד: קובי אושרת) שהגיע למקום התשיעי.