יוז התפטר מבית המשפט העליון ב-10 ביוני 1916, כדי להפוך למועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1916. הוא השופט האחרון שהתפטר מבית המשפט העליון למען ריצה לתפקיד ציבורי. המפלגה הפרוגרסיבית תמכה בו, הודות לתמיכה מצד הנשיא לשעבר, תיאודור רוזוולט. גם הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט תמך בו, והרגיש שיוכל להיות אלטרנטיבה ממשית לנשיא הדמוקרטי, וודרו וילסון, בשל ההישגים שהשיג בתור מושל ניו יורק. מנהיגים לשעבר של המפלגה הפרוגרסיבית מחו על הבחירה בו, ותמכו בוילסון, כיוון שיוז התנגד לחוקים לימי עבודה בני שמונה שעות, לתיקון ה-16 לחוקה, וכיוון שיוז לא התמקד בנושאים פרוגרסיביים במהלך מסע הבחירות. יוז נוצח בידי וילסון במסע בחירות צמוד (בהפרש של 23 אלקטורים ו-594,188 קולות). הבחירות היו תלויות בקליפורניה, בה הצליח וילסון לנצח בהפרש של 3,800 קולות, לזכות ב-13 האלקטורים שלה ולהיבחר לכהונה שנייה. יוז לא זכה לתמיכתו של הירם ג'ונסון, מושל קליפורניה וסגנו של רוזוולט ב-1912, לאחר שלא הצליח להיפגש איתו.
למרות שכמעט הפך לנשיא, לא ניסה יוז להיבחר שוב ב-1920. הוא ניסה למצוא דרכים שימנעו ניסיון לשליטה ממשלתית רחבה, כמו בימי וילסון, על תעשיות חשובות כתעשיות הרכבת, דבר שהרגיש שמחסל את האינדיבידואליזם. לאחר שהמפלגה הפרוגרסיבית של רוברט לה פולט תמכה בהגבלות כאלו ב-1924, פנה יוז ימינה, והאמין שיש להגביל את כוח הפקידות הממשלתית לעומת זכויות היחידים וזכויות הרכוש.
מזכיר המדינה.
יוז חזר לממשלה במרץ 1921, כמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של וורן הרדינג. ב-11 בנובמבר 1921, נפתחה הוועידה הימית בוושינגטון, שדנה בהגבלות הכוח הימי של המעצמות. בריטניה, צרפת, איטליה, יפן וארצות הברית נכחו, וגם מדינות אחרות עם דאגה לגבי שטחים באוקיינוס השקט- בלגיה, הולנד, פורטוגל וסין.
יוז ואליהוא רוט הובילו את המשלחת האמריקנית. הוועידה נמשכה עד פברואר 1922, והגיעה ל"הסכם ארבע המעצמות", שחייב את כל המעצמות לשמור על המצב הקיים באוקיינוס השקט, הסכם שהחזיר את שאנדונג לסין, "הסכם חמש המעצמות" שהגביל את גודל הצי של המעצמות, "הסכם תשע המעצמות" שהבטיח את עצמאות סין, "ברית שש המעצמות" שאיחדה בין חמש המעצמות וסין כנגד הכבלים הגרמניים באוקיינוס, והסכם שהעניק לארצות הברית זכויות באי יאפ.
יוז המשיך בתפקידו לאחר מותו של הרדינג, בממשל קולידג', אולם התפטר לאחר היבחרו של קולידג'. ב-30 ביוני 1922, חתם על הסכם שסיים את הכיבוש האמריקני ברפובליקה הדומיניקנית.
תפקידים נוספים.
ב-1907, הפך לנשיא הראשון של הוועידה הצפון-בפטיסטית, ובנוסף היה נשיא איגוד עורכי הדין של ניו יורק.
לאחר שעזב את מחלקת המדינה, חזר לעריכת דין. בין 1925 ל-1930, ניהל 50 משפטים בבית המשפט העליון. בנוסף, שפט בבית המשפט לצדק בינלאומי (גרסה מוקדמת של בית הדין הבינלאומי לצדק) בהאג בין 1928 ל-1930. בנוסף לכך היה ציר בוועידה הכלל-אמריקנית לבוררות ולהסדרים בין 1928 ל-1930. הוא הקים ועידה לאומית של נוצרים ויהודים, כדי להתנגד לקו קלוקס קלאן, לאנטי-קתוליות ולאנטישמיות בשנות העשרים והשלושים.
בין 1925 ל-1926, ייצג את חברת וזלין בפני הוועידה לשימור שמן.
ב-1928, בעלי עסקים שמרנים ניסו לבחור בו כמועמד הרפובליקני במקום הרברט הובר. יוז סירב לכך מפאת גילו.
נשיא בית המשפט העליון.
הרברט הובר, שמינה את בנו של יוז לתפקיד פרקליט המדינה ב-1929, מינה את יוז לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-3 בפברואר 1930. יוז אושר בידי הסנאט ב-13 בפברואר, והתמנה לתפקידו באותו היום. הוא שירת בתפקיד עד 1941, והחליף את ויליאם הווארד טאפט, הנשיא לשעבר וחברו למפלגה הרפובליקנית, שגם הוא הפסיד לוילסון בבחירות לנשיאות, ומינה את יוז לתקופת כהונתו הראשונה בבית המשפט העליון.
האגפים הפרוגרסיביים בשתי המפלגות התנגדו למינויו של יוז בטענה שהיה ידידותי מדי לעסקים הגדולים. בנוסף, בגיל 67, היה יוז השופט המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד. למרות זאת, הוא זכה לתמיכה של שני שלישים מהסנאט.
הוא השביע את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ב-1933, 1937 וב-1941.
בית המשפט היה מורכב בשופטים פרוגרסיביים יותר. יוז החליט לתמוך בהם ולהתנגד לעסקים הגדולים. אולם החשש מפקידות ממשלתית מנופחת שפיתח גרמה לו להחליט כמה החלטות לטובת התאגידים. הוא אישר חוקים לטובת זכויות האזרח וחירויות האזרח. הוא פסק שצווי איסור פרסום הם אינם חוקתיים. בנושא הכלכלי, תמך בחוקים שאפשרו "חופש בהזדמנות" ליחידים וגם בחוקים שהגדילו את כוחה של המדינה. הוא לא תמך באופן אישי בחקיקה שקשרה את התכנון הכלכלי הלאומי לפקידות הממשלתית. הוא התנגד בתחילה לניו דיל של רוזוולט וניסה ליצור חזית נגדו בבית המשפט, ובהשפעתו הגביל את רוזוולט וביטל חוקים שלא נראו חוקתיים בעיניו. ב-1935, יוז התחיל להרגיש שארבעת השופטים השמרנים בבית המשפט מתעלמים מהחוק כדי לבצר את מעמדם.
יוז יצר ברית עם שלושה שופטים ליברלים- לואיס דמביץ ברנדייס, הרלן סטון ובנג'מין קרדוזו, שכונו שלושת המוסקטרים - כדי לאשר מבחינה חוקית חלקים מהניו דיל (כמו החרמת הזהב). לעיתים תמך בשמרנים (קבוצת ארבעת הפרשים, שעליה נמנו השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר), כמו במהלך התנגדותו למנהל השיקום החקלאי.
ב-1936, הוא הרגיש שהוא זוכה לעוינות מצד חבריו בבית המשפט. הוא המשיך להיות לשון המאזניים בבית המשפט, כשהוא תומך לעיתים בליברלים ולעיתים בשמרנים. ב-1937, כשבית המשפט החל לתמוך בו יותר, אישר חוקים שהגבילו את תעריפי הרכבת וחוקי רגולציה אחרים.
ב-1937, כשהציע רוזוולט למנות עוד שישה שופטים לבית המשפט, פעל יוז נגד החוק, שנכשל בסנאט, בכך שהעביר חוקים לטובת הניו דיל- כולל חוק הביטוח הלאומי. לאחר מכן קבע בית המשפט שחוק שכר מינימום הוא חוקתי.
לאור תמיכת הבוחרים ברוזוולט בבחירות של 1936, בהן נבחר רוזוולט ברוב מוחץ, החל יוז לאשר עוד חוקי ניו דיל. יוז טען שחוקי הניו דיל עברו בגלל שהיו חוקתיים, ולא בגלל החוק למינוי שופטים שהציע רוזוולט.
יוז פיקח על מעבר בית המשפט העליון אל משכנו החדש.
הוא כתב 199 פסקי דין ב-11 שנותיו בתפקיד, ונחשב לנשיא בית משפט עליון חשוב.
מותו.
ב-27 באוגוסט 1948, בגיל 86, מת יוז בביתו במסצ'וסטס. הוא קבור בניו יורק סיטי.
הנצחה.
רכס יוז בהרי המלכה מוד בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של צ'ארלס יוז.
לואיס קאס
לואיס קאס (באנגלית: Lewis Cass; 9 באוקטובר 1782 - 17 ביוני 1866) היה איש צבא, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקני. הוא היה מושל מישיגן בתקופתה כטריטוריה, מזכיר המלחמה תחת הנשיא אנדרו ג'קסון ומזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'יימס ביוקנן. במהלך הקריירה הארוכה שלו, קאס היה השגריר האמריקני בצרפת, והיה סנאטור מטעם מישיגן. הוא היה חבר בתנועת הבונים החופשיים.
קאס נודע לפני מלחמת האזרחים כתומך נלהב ברעיון "ריבונות העם", שהציע שהבוחרים בטריטוריות יחליטו האם להתיר את העבדות בתחומם, ולא הקונגרס. ב1848 היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אולם הפסיד לזאכרי טיילור.
נעוריו, נישואיו וחייו כבונה חופשי.
לואיס קאס נולד ב-1782 בניו המפשייר, לאחר סופה של מלחמת העצמאות האמריקנית. אביו לחם במלחמת העצמאות. ב-1800, המשפחה עברה להתגורר באוהיו, כחלק מגל של הגירה מערבית לאחר המלחמה.
ב-26 במאי 1806, נישא קאס לאליזבת' ספנסר. הוא הצטרף לתנועת הבונים החופשיים, שצברה תאוצה באותה התקופה והנהיג את הקהילה המקומית.
קאס הקים את לשכת הבונים החופשיים באוהיו ונבחר למנהיגה.
מלחמת 1812.
כשמלחמת 1812 החלה, וארצות הברית לחמה מול בריטניה, פיקד קאס על גדוד מתנדבים מאוהיו. הוא הפך לקולונל ב-20 בפברואר 1813. מעט אחר כך מונה לבריגדיר גנרל. קאס השתתף בקרב על נהר התמזה, בו ניצח כוחות קנדיים. הוא התפטר מהצבא ב-1 במאי 1814. המלחמה אמנם הסתיימה בתיקו, אולם הצליחה לפתור את סכסוכי הגבול בין קנדה לבין ארצות הברית.
מושל טריטוריית מישיגן.
בגין הצטיינות בשירותו הצבאי, מונה קאס למושל טריטוריית מישיגן בידי הנשיא ג'יימס מדיסון ב-29 באוקטובר 1813, ושירת בתפקידו זה עד 1831. לאורך שנות כהונתו בתפקיד מושל נעדר קאס לעיתים קרובות משטח המדינה, כשסגניו משמשים בפועל בתפקיד המושל. בשנת 1817 הוא היה נציג הממשל האמריקני במשא ומתן עם שבטי האינדיאנים להעברת שטחיהם לחסות המדינה בתמורה לשמורות.
ב-1817, הגיע קאס להסכם עם השבטים האינדיאנים, שהביא כמות שטח גדולה לארצות הברית, ופתח את שטחים אלו להתיישבות. באותה השנה, הציע לו הנשיא ג'יימס מונרו להתמנות למזכיר המלחמה, אולם קאס סירב.
בשנת 1820 הוביל משלחת מסע לאזור הימות הגדולות בצפון מינסוטה, בניסיון למפות את נהר המיסיסיפי. במשלחת זו זוהה, בטעות, אגם קאס (הקרוי על שמו) כמקור הנהר. רק ב-1832 התבררה הטעות.
קריירה פוליטית מאוחרת.
ב-1 באוגוסט 1831, התפטר קאס מתפקיד המושל ומונה על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון כמזכיר המלחמה. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1836 ובמסגרתו היה שותף ליישובם מחדש של האינדיאנים החיים ממזרח לנהר המיסיסיפי באזורים ממערב לנהר, לפי "חוק העברת האינדיאנים" שהממשל העביר ב-1830. רוב השבטים הועברו לאזורים שהפכו לקנזס ולאוקלהומה.
לאחר סיום תפקידו כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת (1836 - 1842).
בועידה הדמוקרטית הלאומית של 1844, ניסה קאס להיבחר כמועמד הנשיאותי של המפלגה, אולם הפסיד בסיבוב התשיעי לג'יימס פולק.
קאס נבחר בידי המועצה המחוקקת לייצג את מישיגן כסנאטור בין 1845 ל-1848. כחבר הסנאט עמד קאס בראשות הוועדה לענייני צבא.