באמונה השיעית, עלי אבן אבי-טאלב היה האמאם הראשון, למרות היותו החליף הרביעי והאחרון. זאת מפני שלראייתם הוא היורש הראוי היחיד למוחמד מבין הח'ליפים. על פי אמונת השיעה האימאמית, שהיא הזרם המרכזי בשיעה, עלי היה הראשון מבין 12 אימאמים ועל כן נהוג לכנות את הזרם "השיעה התריסרית". בשנת 874, לאחר מותו של האימאם האחד עשר, אל-חסן אל-עסכרי, התגלעה מחלוקת בשיעה באשר לזהות היורש שלו. היו שטענו כי הוא לא הותיר בן יורש. מנגד, היו שטענו כי יש לו בן בשם מוחמד אשר הוסתר על ידי אביו במרתף ביתו בעיר סאמרא מפני השלטון העבאסי, שלטון הח'ליפות הסונית של אותה תקופה אשר רדף את השיעים. על אף שלא היו מקורות מהימנים לטענה זו, היא התקבלה כנכונה, ועל כן ראו במוחמד, בנו הנעלם של אל-עסכרי, את האימאם השנים עשר.
רעיון זה, של היעלמות האימאם השנים עשר התפתח עם השנים לרעיון הע'יבה (ההיעלמות), הקובע כי האימאם נעלם למקום לא ידוע לפרק זמן לא ידוע, וישוב בזמן המתאים להדריך את קהילת המאמינים. היעלמות האימאם נחלקת לשתי תקופות, ה"היעלמות הקטנה" וה"היעלמות הגדולה". ההיעלמות הקטנה נמשכה 66 שנים, במהלכה נשתמר הקשר של האימאם עם המאמינים באמצעות ארבעה נציגים. כאלה אלו מתו, החלה ההיעלמות הגדולה, אשר תסתיים רק עם שובו של האימאם בדמותו של המהדי, המשיח. היעלמות האימאמים הובילה למשבר אמונה גדולה בקהילה השיעית אשר גרם לרבים לנטוש את הדת. לאחר היעלמות האימאמים הפכה האנתט'אר, הציפייה לבואו של המהדי, לעקרון מהותי בזרם השיעי.
ישנם חוגים שיעיים של הערצת אסלאמיים אשר נוהגים לייחס לאימאמים תכונות על טבעיות כמו ראייה למרחקים או ידיעת שפת בעלי החיים והצמחים. בשנים מאוחרות של התפתחות השיעה, השיעים האימאמיים התנערו מחוגים אלה וכינו אותם ע'ולאה, "מגזימים".
נשים כאימאמים.
השאלה בנוגע לאפשרות שנשים יהיו אימאמיות שנויה במחלוקת. כדי להיות אימאם, נדרש מאדם להיות בקיא בקוראן, לדעת לדקלם ממנו, ולהכיר את חוקי התפילה. תנאים אלה אינם שוללים את היותה של אישה אימאמית. עם זאת, על פי הסונה יש הנחיה שנשים יתפללו מאחורי הגברים כאשר שני המינים מתפללים ביחד, ועל כן אין מינוי של נשים לעמוד כאימאמיות בתפילות המוניות כמו תפילות יום שישי. מנגד, כאשר נשים מתפללות בתפילה ללא גברים, ממליצות רוב האסכולות הסוניות שאחת מהן תיקח את תפקיד האימאם בתפילה בהתבסס על כך שנשותיו של מוחמד הובילו תפילות.
במהלך המאה העשרים נשים החלו לקחת תפקיד זה ותפקידי הנהגה אחרים באסלאם כמו להיות מוג'תהידות. בנוסף, בסין ישנם מסגדי נשים רבים, בהן נשים מתפקדות כ-ahong) 阿訇), מפרסית آخوند, מונח אשר מתורגם ל"אימאם".
אימאמים כשליטים חילוניים.
לעיתים אימאמים מחזיקים בסמכות חילונית ודתית כאחד. זה היה המקרה בעומאן בקרב כתות כמו האיבאדיה. בפעמים אחרות התפקיד עבר בירושה, כמו אצל שושלת ירובה, שהתקיימה משנת 1624 ועד 1742. מידע נוסף נמצא ברשימת השליטים של עומאן. כמו כן, עד 1962 שלטו בצפון תימן אימאמים מהשושלת הזידית.
אסמאעיליה
האִסמאעיליה (בערבית إسماعيلية) היא הפלג השני בגודלו בזרם השיעי (אחרי התריסריים) בדת האסלאם. האסמאעילים מאמינים כי יורשו של האימאם השיעי ג'עפר א-צאדק היה אסמאעיל אבן ג'עפר, בניגוד לתריסריים הרואים במוסא אלכאט'ם את האימאם השביעי.
למרות שישנן מספר תת-קבוצות באסמאעיליה, המושג משמש היום בעיקר כדי לתאר את הקהילה של האסמאעילים הנִזארים, הקבוצה הגדולה ביותר בזרם. מנהיגיהם לאורך הדורות זכו לתואר אגא ח'אן (פרסית: آغا خان, תעתיק מדויק: אע'א ח'אן).
מספר חברי האסמאעיליה נאמד ב-15–20 מיליון נפש, כ-100,000 מהם בארצות ערב.
היסטוריה.
האסמאעילים והתריסריים מסכימים על זהותם של ששת האימאמים הראשונים, שהיו צאצאיו של מוחמד דרך בתו פאטמה, ועל כן חולקים היסטוריה מוקדמת משותפת. אולם בקרב השיעה התגלעה מחלוקת אודות ירושת האימאם השישי, ג'עפר א-צאדק. האסמעילים טענו כי בדומה לעבר, על בנו הבכור של האימאם לרשת אותו, ובמקרה זה הוא אסמאעיל, אולם אסמאעיל נפטר טרם מות אביו. הבן הבא היה עבדאללה, אולם הוא נפטר זמן קצר לאחר מות אביו ג'עפר. קבוצת הרוב בשיעה האמינה כי על היורש להיות הבן הצעיר של ג'עפר, מוסא אל-כאזם. אולם האסמאעילים האמינו כי בנו של אסמאעיל, מוחמד אל-מכתום הוא האימאם השביעי, ועליו לרשת את סבו, ג'עפר. זרם מהאסמאעיליה המכונה "השביעיים" (سبعية) מאמינים כי מוחמד אבן אסמאעיל אל-מכתום נעלם מעיני האנשים והוא האימאם האחרון שיחזור בסוף הזמנים וינחיל צדק בעולם (ראו גם: מהדי).
לאור רדיפתם, הקבוצה הקטנה של האסמאעילים המשיכו להביע בחשאי את נאמנותם לאימאמים האסמאעילים השונים.
השושלת הפאטימית.
במאה העשירית הצליח האימאם האסמאעילי עוביד אללה אל-מהדי לכבוש את איפריקיה (תוניסיה והמאגרב) ולבסס בה את שלטון השושלת הפאטמית. יורשיו כבשו את מרבית צפון אפריקה כולל מצרים, וכן חלקים מחצי האי ערב, משלטון ח'ליפות בית עבאס המתפוררת. בירת המדינה הפאטמית עברה לקהיר, ממנה מלכו האימאמים-ח'ליפים הפאטמים במשך מספר דורות.
במהלך שלטונו של האימאם האסמאעילי ה-16, אל-חאכִּם בִּאמר אללה (996-1021), הופיעה בקרב האסמאעיליה תנועה בשם "דארזיה", או "דרוז". הקבוצה האמינה באלוהיותו של באמר אללה, למרות שהוא מעולם לא הכריז על כך, וסברה כי חמזה בן-עלי היה נביא. מרבית מנהיגי האסמאעיליה גינו בתקיפות את הדוקטרינה של התנועה החדשה. בשל רדיפתם, עברו מאמיני התנועה הדרוזית לאזור סוריה, שם פיתחו את אמונותיהם וכתביהם המקודשים. כיום הדרוזים מתגוררים בעיקר בסוריה, לבנון וישראל.
הפילוג הגדול.
הפילוג המשמעותי התרחש בקרב האסמעילים בעקבות מחלוקת על זהות יורשו של האימאם האסמאעילי ה-18, מֻסְתַנְסיר (1036-1094). בנו הצעיר של מֻסְתַנְסיר, אחמד אל-מֻסְתַעלי (1094-1101), עלה לכס השלטון בקהיר בסיועו של הווזיר בדר אל-ג'מאלי. הבן הבכור של מֻסתנסיר, נִזאר נכלא בפקודת אחיו הצעיר. נִזאר הצליח לזכות בתמיכת מנהיג אסמאעילי מאיראן בשם חסן בן אל-צבאח, מנהיג כת החשישיון. הקבוצה מרדה נגד שלטון אחמד אל-מסתעלי, אולם המרד כשל ונִזאר מת בכלא.
המדינה הפאטימית התמוטטה לאחר ההתנקשות בבנו ויורשו של אל-מֻסְתַעלי, אל-אמיר (1101-1130). חברי תנועת תומכיו של אל-מֻסְתַעלי, המכונה מֻסְתַעליה, מאמינים כי אל-אמיר הותיר אחריו בן, בשם טַיַב אבי אל-קאסִם שנעלם מעיני האנשים, אולם צאצאיו הם האימאמים האמיתיים של האסמאעיליה.
מֻסְתַעליה.
עם הזמן, הנהגת הקהילה המֻסְתַעלית עברה לדרום אסיה, שם חל מספר רב של פילוגים בתנועה, כשכל אחת מהכתות בוחרת במנהיג שונה המכונה אל-דַאעי אל-מֻטְלַק (الداعي المطلق מלשון דֻעאא', קריאה לתפילה. פירוש מילולי: הקורא לתפילה האבסולוטי) זאת מאחר שהתואר "אימאם" שמור בראיית המֻסְתַעליה לצאצאיו הנסתרים של טַיַב אבי אל-קאסִם. תומכי אל-מֻסְתַעלי, המכונים מֻסְתַעליה או טַיַביה התפלגו בינם לבין עצמם לעוד מספר רב של תת-כתות המכונות בוֹהְרַה (بهرة): הבוהרה הגדולה ביותר היא הדאודית ( بهرة داودية ) שמרבית מאמיניה מצויים באזור הודו ופקיסטן; ממנה התפצלה הבוהרה הדאודית הפרוגרסיבית והבוהרה העלווית (بهرة علوية ) (לא כת העלווים) שהתפצלה מהדאודית. בוהרה נוספת היא הסֻלַימַאניה ( بهرة سليمانية ) שמאמיניה חיים באזור תימן. הבוהרה הדאודית מאמינה כי הדַאעי אל-מֻטְלַק כיום הוא ד"ר מוחמד בורהאן א-דין (מספר 52 על פי ספירתם). העלוים מאמינים כי מנהיגם הוא אבו חאטים טַיַב זיאודין סחיב (44 על פי ספירתם).
נִזאריה.
תומכיו של נִזאר אִבּן מֻסתנסיר מכונים נִזארים (النزاريون), מנהיגיהם מכונים אימאמים. האימאם הנִזארי ה-46, אגא ח'אן חסן עלי שאה ברח מאיראן, מקום מושבם אז של תומכי הכת, להודו, בשנות ה-40 של המאה ה-19, לאחר ניסיון מרידה כושל שלו נגד השאה. ב-1848 הוא ביסס את מושבו במומבאי. כיום מרבית הנִזארים רואים כאימאם קהילתם ה-49 את הנסיך כארִים אגא ח'אן הרביעי .
NAD (ראשי תיבות של Nicotinamide adenine dinucleotide, ניקוטינאמיד אדנין דינוקלאוטיד) הוא קואנזים המצוי בכל התאים החיים.
NAD הוא קואנזים הבנוי משני נוקלאוטידים, אשר בתורם מורכבים מהבסיסים החנקניים אדנין וניקוטינאמיד. האחרון הוא האמיד של ניאצין, שהוא עצמו נגזרת של חומצת האמינו טריפטופן. בין האדנין לניקוטינאמיד מחברות שתי קבוצות זרחה ושתי קבוצות ריבוז, המשלימות אותם לנוקלואוטידים.
NAD משמש בתא כנשא אלקטרונים: הוא מסוגל לקלוט יון הידריד (יון שלילי של מימן, -H, שני אלקטרונים ופרוטון) ולהעבירם לתרכובת אחרת. תהליך זה מאפשר תגובות כימיות רבות בתא, ותהליכי חיים רבים לא היו מתקיימים ללא NAD.
תזונה דלה בניאצין ובטריפטופן מביאה לחוסר ב-NAD בגוף ולמחלה הקרויה פלגרה (Pellagra). המחלה הקטלנית הייתה נפוצה בעבר בקרב אוכלוסיות שניזונו בעיקר מתירס, צמח דל בניאצין ובטריפטופן זמינים. ניתן להפריד את דופן הפרי מגרעין התירס על ידי בישול ממושך של הקלחים בסביבה בסיסית (כגון תמיסת סידן הידרוקסידי או תמיסת נתרן פחמתי ) וכך להגביר את זמינות הניאצין.
תהליך זה קרוי Nixtamalization והיה מקובל בקרב ילידי אמריקה כגון האצטקים והמאיה. גם כיום התהליך נפוץ במרכז אמריקה.
ניקוטין, המצוי בסיגריות ודומה מבחינה כימית לטריפטופן ולניקוטינאמיד, אינו מסוגל להפוך לניקוטינאמיד. לכן צריכתו אינה תורמת לייצור NAD בגוף והיא אף מזיקה לבריאות.
NAD מופיע בכמה צורות: