בשנות הארבעים הגיעה אוכלוסייתה היהודית של אירלנד לשיא של למעלה מחמשת אלפים איש. מאז הידלדלה האוכלוסייה והלכה, עד שהגיעה בתחילת המאה ה-21 לכ-2,000 איש, מהם כשלוש מאות בצפון אירלנד ובמיוחד בבלפסט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפציצו מפציצים גרמנים את דבלין ופגעו ברובע terenure בו התגוררו מספר רב של יהודים ובבית הכנסת היהודי. לאחר ההפצצה התנצלו הגרמנים בפני אירלנד באומרם שהייתה להם טעות בניווט, ההתנצלות באה מאחר שאירלנד הייתה מדינה נייטרלית במהלך המלחמה.
בדבלין קיים ופועל מוזיאון יהודי אף כי האוכלוסייה היהודית בעיר הידלדלה מאד.
בדבלין קיים בית חב"ד המנוהל בידי משפחה יהודית שגרה שם
יהודים אירים מפורסמים.
היהודי האירי המפורסם ביותר אינו אדם שחי במציאות כי אם דמות ספרותית בדיונית, לאופולד בלום. בלום, גיבורה של יצירת המופת של ג'יימס ג'ויס "יוליסס", לא "היה" יהודי בדתו, כיוון שאימו הייתה נוצרייה, והוא אף הוטבל לנצרות שלוש פעמים. מרבית עלילתו של הספר מתארת יום אחד בחייו של בלום, המשוטט בדבלין ב-16 ביוני 1904. עיריית דבלין הציבה שלט ליד ביתו הבדיוני של בלום בדבלין, ברחוב אקלס 7.
היהודי האירי המפורסם ביותר, אשר חי במציאות, הוא כפי הנראה נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג, בנו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, אשר כיהן קודם כרב הראשי של אירלנד, החל משנת 1925.
מספר מחברי הדאל אירן (הפרלמנט האירי) הם יהודים. מרווין טיילור , יהודי, שימש כשר העבודה וכשר לשוויון ורפורמה משפטית במספר ממשלות באירלנד בסוף המאה העשרים. בשנות התשעים של המאה העשרים כיהן שופט יהודי בבית המשפט העליון באירלנד. רוברט בריסקו , ובנו בן בריסקו , יהודים, שימשו כראש העיר דבלין בשנות החמישים ובשנות השמונים של המאה העשרים. בן בריסקו אף שימש כחבר הדאיל. לעיר קורק היה בעבר ראש עיר יהודי.
היהודי האירי הידוע ביותר במאה העשרים ואחת הוא אלן שאטר, המכהן כשר ההגנה והמשפטים של אירלנד החל מ-2011.
מרס
קירה נייטלי
קירה כריסטינה נייטלי (באנגלית: Keira Christina Knightley; נולדה ב־26 במרץ 1985) היא שחקנית קולנוע אנגלייה. היא ידועה בעיקר בשל משחקה בארבעה מסרטי "שודדי הקאריביים" בהם כיכבה בתור אליזבת סוואן. בשנת 2005 שיחקה בסרט "גאווה ודעה קדומה", שעובד על פי ספרה של ג'יין אוסטן. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. בשנת 2014 גילמה את ג'ואן קלארק בסרטו של מורטן טילדום; "משחק החיקוי", והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. ב-2008, המגזין פורבס דירג אותה במקום השני ברשימת השחקניות המרוויחות ביותר בהוליווד.
ביוגרפיה.
נייטלי נולדה בעיר טדינגטון, מחוז מידלסקס שבאנגליה. אמה שרמן מקדונלד היא שחקנית ומחזאית סקוטית ואביה ויל נייטלי הוא שחקן אנגלי. היא גדלה באחד מפרבריה של לונדון. בגיל שש, אובחנה בדיסלקסיה.
קריירה.
בשנת 1994, בגיל תשע, פרצה נייטלי לאקרנים, בהופעתה בסרט A Village Affair. בשנת 1998, שיחקה במיני-סדרה "אוליבר טוויסט.
בשנת 1999, שיחקה את דמותה של סאבה בסרט , מסדרת סרטי מלחמת הכוכבים.
בשנת 2002, כיכבה בסרט "שחקי אותה כמו בקהאם". התפקיד דרש מאמצים פיזיים רבים בשל האימונים שעברה כדי להתאים לדמות שגילמה, כדורגלנית. סרט זה נחשב לפריצת דרכה ההוליוודית. בשנת 2003, שיחקה בסרט הראשון בסדרת סרטי שודדי הקאריביים. הסרט הפך לשובר הקופות והיא זכתה לפרסום בינלאומי. בעקבות משחקה בסרט ציין לשבח המגזין Time את התמדתה ונחישותה להפוך מכוכבת קולנוע לשחקנית. באותה שנה היא שיחקה בסרט הקומדיה "אהבה זה כל הסיפור".
בשנת 2004, שיחקה בסרט "המלך ארתור" אשר קיבל ביקורת שלילית. באותה שנה, העניק לה המגזין את התואר "הכוכבת הצעירה המבטיחה ביותר".
בשנת 2005 היא שיחקה בשלושה סרטים: "החליפה", "דומינו" ו"גאווה ודעה קדומה" ובשנת 2006 הייתה מועמדת לפרס אוסקר כשחקנית הראשית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט זה.
בשנת 2006 זכתה קירה נייטלי בפרס "האשה הכי יפה באנגליה", ובשנת 2007 בפרס "האשה הכי יפה בעולם".
בנוסף לקריירתה במשחק מדגמנת נייטלי עבור חברת המותרות הבריטית "Asprey".
בשנת 2007 נייטלי שיחקה בסרטים "משי" וב"" ובשנת 2008 בסרטים "כפרה" ו"הדוכסית".
בין השנים 2009–2010, שיחקה את דמותה של ג'ניפר במחזה "שונא הבריות" של מולייר. בשנת 2010 כיכבה בסרטים "לעולם אל תתן לי ללכת" ו"אתמול בלילה".
בשנת 2013 כיכבה בסרט "התחלה חדשה". בשנת 2014 הופיעה נייטלי בדרמה ההיסטורית "משחק החיקוי" בתפקיד ג'ואן קלארק, מפענחת צפנים העובדת עבור ארגון המודיעין הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. נייטלי הייתה מועמדת על התפקיד שלה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית "התבגרות מאוחרת" לצד קלואי גרייס מורץ, ובסרט "" לצידו של כריס פיין. בשנת 2015 הופיעה בסרט "אוורסט". ב-2016 שיחקה בסרט "יופי נסתר".
ב-2018 כיכבה בסרט "קולט" ושיחקה בסרט הפנטזיה "מפצח האגוזים וארבע הממלכות" בשנת 2019 שבה לשחק לצד מירן בסרט "ברלין סיפור אהבה", וכיכבה בסרט הדוקו-דרמה "סודות מדינה". בשנת 2020 שיחקה בסרט הבריטי "לא ממושמעות".
חיים אישיים.
נייטלי יצאה בעברה עם השחקן האירי דל סינוט, השחקן הצפון-אירי ג'יימי דורנן והשחקן האנגלי רופרט פרנד.
בפברואר 2011 החלה לצאת עם המוזיקאי ג'יימס רייטון. הזוג נישא ב-4 במאי 2013 בווקלוז, צרפת והביא לעולם שתי בנות (ילידות 2015 ו-2019). המשפחה מתגוררת ברובע איזלינגטון בלונדון.
בשנת 2018, נייטלי חשפה כי הייתה לה התמוטטות נפשית בגיל 22 וטופלה מאוחר יותר בהפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD), מאז שנאבקה להסתגל למעמדה המטאורי ככוכבת קולנוע. היא סיפרה כיצד לא יצאה מביתה במשך שלושה חודשים עד תחילת 2008, והייתה צריכה לעבור טיפול בהיפנוזה כדי למנוע התקפי פאניקה כדי שתוכל להשתתף בטקס פרסי ה-BAFTA של אותה שנה, שם הייתה מועמדת לפרס על הופעתה בסרט "כפרה".
נייטלי אוהדת נלהבת של קבוצת הכדורגל האנגלית וסטהאם יונייטד. היא פעילה למען זכויות אדם והשתתפה בקמפיין של אמנסטי אינטרנשיונל. בנוסף, ביום האישה הבינלאומי 2014, היא חתמה על עצומה שנשלחה לראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון למען זכויות הנשים באפגניסטן.
זוית
לה פונטיין
אמנות מנוונת
"אמנות מנוונת" (גרמנית: Entartete Kunst) היה מונח שאומץ בשנות העשרים על ידי המפלגה הנאצית בגרמניה לתיאור אמנות מודרנית. הזרמים באמנות שנחשבו כמנוונים הם: באוהאוס, קוביזם, דאדא, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה וסוריאליזם.
רקע.
במהלך הדיקטטורה של אדולף היטלר, יצירות רבות של אמנים בעלי שם בינלאומי, הוסרו ממוזיאונים בבעלות המדינה ונאסרה הצגתם בגרמניה הנאצית בטענה שאמנות כזו היא "עלבון לרגשות הגרמניים". אמנות מנוונת הוגדרה כאמנות לא גרמנית, יהודית, או קומוניסטית באופיה. על אלה שזוהו כאמנים מנוונים הוטלו סנקציות שכללו פיטורין מתפקידי הוראה, נאסר עליהם להציג או למכור את אמנותם, ובמקרים מסוימים נאסר עליהם ליצור אמנות. הגבלות דומות הושמו גם על המוזיקה, שנדרשה להיות טונאלית וחפה מכל השפעות ג'אז; מוזיקה שלא אושרה נקראה מוזיקה מנוונת. צונזרו גם סרטים והצגות.
הנאצים ראו באמנות דרך נוספת לקדם את ערכי ה"דם ואדמה" - טוהר הגזע, מיליטריזם וצייתנות.
"אמנות מנוונת" היה גם שמה של תערוכה, שהוצגה על ידי הנאצים במשכן לאמנות במינכן, בשנת 1937, והורכבה מ־650 יצירות אמנות מודרניות שנתלו באופן כאוטי, בצפיפות והיו מלוות בתוויות טקסט המגחיכות את האמנות. התערוכה, שנועדה להסית את דעת הקהל נגד המודרניזם, נדדה לאחר מכן למספר ערים אחרות בגרמניה ובאוסטריה. התערוכה נועדה להציג את כל מה היה שבעיני הנאצים נתפס כמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית. הוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד. אף שהתערוכה נועדה ללעוג לאמנות המוצגת בה, נעשתה בה עבודת אוצרות רצינית ומושקעת, עם תוויות ובהן טקסטים המסבירים את היצירות על פי התפיסה הנאצית. התכנים שבתצוגה נחשבו כולם לבלתי מוסריים, ונאסר על ילדים לצפות בה.
התנגדות למודרניזם.
בתקופת רפובליקת ויימאר, הייתה גרמניה, מרכז מוביל בתנועת האוונגרד. היא הייתה מקום הולדתו של האקספרסיוניזם בציור ובפיסול. המלחין ותאורטיקן המוזיקה ארנולד שנברג, פאול הינדמית וקורט וייל פעלו שם. הנאצים התנגדו ובזו לעולם התרבותי העשיר שהתפתח בתקופת רפובליקת וייאמר. תגובתם נבעה משילוב של טעם אסתטי שמרני ומטרתם להשתמש בתרבות ככלי תעמולה. היטלר ראה באמנות יוונית ורומית קלאסית, כאמנות שצורתה החיצונית מגלמת את האידיאל הגזעי שלו. תקופות אלו בתולדות האמנות, על פי היטלר, לא "זוהמו" מהשפעה יהודית. לעומת זאת, הוא ראה ובאמנות המודרנית כמעשה אלימות אסתטית מצד היהודים נגד הרוח הגרמנית.
בשנת 1930, מונה וילהלם פריק, לשר הפנים והחינוך של מדינת תורינגיה, והכריז על קמפיין "נגד התרבות הכושית - למען המסורות הלאומיות הגרמניות". בהוראתו, 70 ציורים, אקספרסיוניסטיים ברובם, הוצאו מתערוכת הקבע של מוזיאון וויימאר שלוס ומנהל מוזיאון המלך אלבט (König-Albert-Museum), הילדברנד גורליט, פוטר בשל הצגת אמנות מודרנית.
תפיסת הניוון.