המחבר ייחס לז'אן פרדמן, שען שהיה קיים במציאות ומת מרוב שיכרות, חרוזים על חיים של הימאים והזונות, המתארים סצנות ארוטיות, חושניות ואלימות המתרחשות בחלקן במסבאות של בירת שוודיה. בין הדמויות הסמליות המאכלסות את שיריו תופסים מקום חשוב, פרט לגיבורים מיתולוגיים כמו בכחוס, אל היין, והכוהנת שלו, האלה ונוס, אלת האהבה, או לחלופין עמיתתה הצפונית פריה, נימפות למיניהן, כארון, משיט המעבורת אל השאול, שסימל את המוות, גם אנשים בשר ודם כמו השען פרדמן עצמו, רב הטוראי מולברג ששאף להחיות את תהילת שוודיה של פעם, המוזיקאי השתיין מוביץ (אלטר אגו של המחבר), הנגן הוירטואוז בכלים שונים פאדר ברג והזונה אולה וינבלאד.
שירי בלמן הפכו לפופולריים מאוד ולבסוף היו לנכס צאן ברזל של התרבות השוודית. השירים עברו מפה לאוזן וגם מיד ליד דרך העתקים כתובים. על אף ההקשרים תלויי התקופה והמטפורות המיתולוגיות המלומדות, לא נס ליחם עד לימינו.
סוף ימיו.
המשורר תמך בנאמנות במלך גם בשנים שהתחזקה מאוד האופוזיציה כלפי מדיניותו. אחרי רציחתו של גוסטב השלישי על ידי אצילים שקשרו נגדו, בלמן איבד את משענתו הכלכלית האחרונה ופשט רגל. בחירתו כחבר באקדמיה המלכותית למוזיקה לא מנע ממנו להישלח בשנת 1794 למאסר של חודשיים בבית סוהר לחייבים. הכליאה גרמה להחמרת שחפת הריאות ממנה סבל ובשנת 1795 האמן נפטר בסטוקהולם. הובא לקבורה בחצר כנסיית קלרה (Klara kyrka) בסטוקהולם, אבל קברו לא ניתן יותר לזיהוי. בכל זאת הוקמה שם מאוחר יותר מצבה לזכרו.
בניו, גוסטב וקארל נעשו אנשי צבא ומתו בגיל צעיר, בעוד אדולף עסק בסחר משי ונפטר בסטוקהולם ללא ילדים בשנת 1834. אלמנתו של בלמן, לוביסה, שרדה אחריו 50 שנה ונפטרה בשנת 1847.
שאנל מספר 5
שאנל מספר 5 (באנגלית: CHANEL N° 5) הוא בושם שהושק על ידי מעצבת האופנה קוקו שאנל בשנת 1922. נכון לשנת 2018, הבושם מדורג מזה עשרות שנים כבושם הנמכר ביותר בעולם.
"שאנל מס' 5" הוא הבושם הראשון בעולם שיצא תחת שם של בית אופנה. הספרה 5 נבחרה כי היא מסמלת את מזל אריה, המזל האסטרולגי של קוקו שאנל. בגרסה נוספת הספרה 5 נבחרה כשאחד ממחזריה של שאנל, דימיטרי פבלוביץ שהיה אחיינו של הצאר, הציג בפניה את רוקח הבשמים של משפחת הצארים הרוסים. שאנל ביקשה מרוקח הבשמים לרקוח שישה בשמים והיא תבחר בבושם הטוב ביותר. הרוקח נענה לבקשתה ורקח שישה בשמים, שאנל בחרה את הבושם החמישי.
תחילה, שאנל בלבד התבשמה בבושם אך ב-5 במאי 1921 חילקה את הבושם לקומץ מחברותיה, ללקוחות החנות ואף תאי המדידה ובגדי הערב רוססו בבושם. במרוצת השנים הפך הבושם היוקרתי בבקבוק המרובע והמוכר לאייקון וסמל זיהוי לבית האופנה הצרפתי שאנל.
הייצור והשיווק של הבושם נעשה על ידי חברה נפרדת בשם "Parfums Chanel" שהיה ב-70% בבעלות משפחת ורטהיימר היהודית - ורק 10% בבעלות קוקו שאנל.
פעולותיה של קוקו שאנל כמשתפת פעולה של הנאצים.
בזמן מלחמת העולם השנייה, קוקו שאנל, שהייתה ידועה בעמדותיה האנטישמיות, החליטה לנצל את עליית המשטר הנאצי באירופה, ובצרפת בפרט, כדי לקבל שליטה בלעדית על החברה משותפיה היהודים, משפחת ורטהיימר - מנהלי "Parfums Chanel", ובראשם פייר ורטהיימר . כל זאת בזכות מעמדה של קוקו שאנל בתור בת הגזע הארי ותומכת מוצהרת של היטלר. משפחת ורטהיימר, שחזתה את הסנקציות נגד היהודים, העבירה מבעוד מועד את חברת הבישום שלה לחבר משפחה נוצרי בשם פליקס אמיו, איש עסקים צרפתי שלאחר תום המלחמה השיב את הבעלות על החברה למשפחת ורטהיימר. כיום אף בית האופנה "שאנל" עצמו נמצא בבעלות נכדיו של פייר, צמד האחים הצרפתים ממוצא יהודי, אלן וז'ראר ורטהיימר.
מרכיבי הבושם.
הבושם של שאנל היה שונה מבשמים שקדמו לו בכך שלא התבסס על ניחוח מפרח אחד, כפי שהיה נהוג עד אז, אלא הורכב מתערובת של 50 ריחות שונים.
הבושם המתוק מופק בעיקר מוורדים ורודים ולבנים שנקטפים מהעיר גראס שבריביירה הצרפתית בחודש מאי בלבד כשהוורדים נמצאים בשיא פריחתם. בנוסף לוורדים הורודים והלבנים ישנם גם אלמוג, יסמין, לילך וניל ומרכיבים נוספים כמו הפרשות של חתולי בר שנועדו לחזק ולשמר היטב את הריח אך לאחר בקשות ארגוני זכויות בעלי חיים הוחלף החומר לחומר מלאכותי.
מרילין מונרו והבושם.
לפרסום הבושם תרמה השחקנית-דוגמנית-זמרת האמריקאית מרילין מונרו כאשר נשאלה בראיון ב-1954 מה היא לובשת במיטה והיא השיבה "מספר טיפות של שאנל 5".
הפלישה לתאילנד
נמל התעופה פלמה דה מיורקה
נמל התעופה של פלמה דה מיורקה מוכר גם כנמל התעופה של סון סנט ז'ואן (בקטלנית: Aeroport de Son Sant Joan; בספרדית: Aeropuerto de Son Sant Joan), הוא נמל התעופה המשרת את העיר פלמה דה מיורקה, ושוכן כ-8 ק"מ ממרכזה. הנמל הוא הנמל השלישי בגודלו בספרד אחרי נמל התעופה מדריד-בראחס ונמל התעופה של ברצלונה-אל פראט. בחודשי הקיץ נמל התעופה פלמה דה מיורקה הוא אחד העמוסים ביותר באירופה, ובשנת 2009 עברו דרכו כ-21,200,000 נוסעים. הנמל משמש בסיס לחברות התעופה אייר אירופה, ואיבריה.
נמל התעופה משתרע על שטח של 6.3 קמ"ר. הנמל מורכב מארבעה טרמינלים: טרמינל A המשמש בעיקר לטיסות פנים, ואילו טרמינלים B, C ו-D מיועדים לתנועה בינלאומית. שדה התעופה יכול להתמודד עם 25 מיליון נוסעים בשנה, ו-12,000 נוסעים בשעה. התוכניות לעתיד כוללות גידול של קיבולת הנוסעים עד 32 מיליון נוסעים בשנת 2010 ועד 38 מיליון נוסעים בשנת 2015.
היסטוריה.
ההיסטוריה של נמל התעופה החלה כבר ב-1920 כששימש כשדה תעופה למטוסים ימיים. בשנת 1938 שימש השדה לתעופה הצבאית, והחברות לופטהנזה ואיבריה סללו מסלול חדש לשימוש הצבא. בשנת 1954 הוארך המסלול בשדה התעופה ונוספו לו מסלולי הסעה, דבר שאיפשר כניסת חברות חדשות לשדה ושימוש בסוגים נוספים של מטוסים. בשנת 1958 ו-1960 תוכננו ונבנו בתי נתיבות חדשים ומתקנים שהגדילו והאיצו את פיתוח השדה. בשנת 1980 עברו בשדה כ-7 מיליון נוסעים, דבר שהאיץ את בניית בתי הנתיבות החדשים הנמצאים כיום בשימוש.
ביג טיים ראש
ביג טיים ראש (באנגלית: Big Time Rush, בתרגום חופשי "למהר בגדול") היא קומדיית מצבים העוסקת בלהקת בנים המנסה להצליח בגדול. התוכנית משודרת בערוץ ניקלודאון, ונוצרה על ידי סקוט פלוז. בחייהם האמיתיים השחקנים הראשיים הם חברי להקה מצליחה באותו השם, שהופיעה ברחבי ארצות הברית ובקנדה, והוציאה לאור מספר אלבומים, ובהם השירים, שחלקם כתבו חברי הלהקה עצמם, מופיעים במהלך הסדרה, לסדרה יש ארבע עונות, החל בנובמבר 2009, ועד יולי 2013. לסדרה יצא גם סרט טלוויזיה שנקרא "Big Time Movie".
בנוסף, מספר פרקים מהסדרה יצאו על גבי DVD, ונוספו אליהם עוד שישה קליפים של ביג טיים ראש.
כמו כן, "ביג טיים ראש" היא גם להקה מצליחה במציאות, שהוקמה בעקבות הצלחת הסדרה, אשר שחררה 3 אלבומים, בניהם B.T.R, Elevate, 24/7.
הלהקה לקחה הפסקה לצורך התמקדות בקריירת סולו בשנת 2014 אחרי מסע ההופעות האחרון שלהם באמריקה.
ובשנת 2021 הלקה חזרה לסבב הופעות קצר
עלילת הסדרה.
עונה 1.
קנדל נייט, קרלוס גרסיה, ג'יימס דיאמונד ולוגן מיטשל הם חברים, שגרים במדינת מינסוטה בארצות הברית, ואוהבים לשחק הוקי. יום אחד, הם שומעים בטלוויזיה שמפיק מפורסם בשם גוסטבו רוק מגיע למינסוטה למצוא כוכב חדש. ג'יימס מאלץ אותם לנסוע איתו לאודישנים בגלל חלומו הגדול להיות זמר מפורסם. כל החברים מתלהבים מהרעיון למעט קנדל. אחרי שקרלוס ולוגן נכשלים, ג'יימס נכנס ולא מתקבל גם הוא, בטענה שהוא "חסר כישרון". קנדל, בתגובה, מבצע את "שיר החרא" ("the giant turd song") שיר שהמציא בעצמו. בעקבות שירתו נבחר קנדל להיות סולן, אך הוא אינו רוצה לנסוע בלי חבריו ולוקח אותם עמו כשיחד הם הופכים ללהקה. במהלך העונה, ג'ו וקנדל זוג, וגם קמיל ולוגן. קרלוס ממשיך לחזר לאחר הג'ניפריות, ללא הצלחה. העונה הראשונה עוסקת בהפקת שירי הדמו של הלהקה שלבסוף נבחרת מבין כמה להקות, והפקת האלבום הראשון שלהם כלהקה. (כל השירים שהושמעו בעונה יצאו בגרסתם המלאה באלבום הראשון של הלהקה האמיתית. שם האלבום הוא "B.T.R", חוץ מShot In The Dark שלא יצא אף פעם באופן רשמי וגרסתו המלאה הודלפה)
בפרק הכפול האחרון לעונה, מתכוננים הבנים יחד עם גוסטבו וקלי להוציא לאור האלבום הראשון שלהם ותחילת מסע ההופעות הראשון, אך בפתאומיות מודיע להם גריפין שהאלבום ומסע ההופעות מבוטלים, וכך גם הלהקה. הבנים חוזרים למינסוטה ובעזרת גוסטבו וקלי מצליחים לשקם את הלהקה. בעזרת חבריהם מפאלם וודס מצליחים הבנים למכור את כל הכרטיסים למופע הראשון במסע ההופעות שלהם ולבסוף הבנים משכנעים את גריפין להחתים אותם ולהוציא לאור מיידית את אלבומם הראשון.
עונה 2.