הפיזיקה של הבלתי אפשרי: מסע מדעי לעולמם של הפייזרים, שדות-הכוח, הטלפורטציה והמסע בזמן הוא ספר מדע פופולרי שנכתב על ידי הפיזיקאי פרופסור מיצ'יו קאקו, ממייסדיה של תורת המיתרים, העוסק בבחינת הבסיס המדעי של המדע הבדיוני. בספר נבחנות פנטזיות פופולריות כגון מהירות האור, קריאת מחשבות ורבות אחרות, בשאלה האם כל אותן פנטזיות הן בגדר מדע בדיוני בלבד או ניתנות למימוש.
על פי קאקו, מטרת הספר היא לבדוק אילו טכנולוגיות נחשבות כיום כ"בלתי אפשריות" אך יכולות להיות שכיחות בעתיד הרחוק.
הספר זכה לפופולריות רבה והיה לרב-מכר.
חקר הבלתי אפשרי.
מיצ'יו קאקו יוצא מתוך נקודת הנחה שהבלתי אפשרי יחסי, וטוען שאנו מסתכנים כשאנו מתעלמים מהבלתי אפשרי. הוא מציג באופן שיטתי עוד ועוד דוגמאות על דברים שהוכרזו כבלתי אפשריים, לכאורה, והופרכו.
קאקו אף מציין שבאופן אירוני חקר הבלתי אפשרי קידם את המדע.
קו מנחה בספרו היא אמרתו של ט"ה וויט: כל מה שאינו אסור חייב להתקיים. כלומר, כל עוד אין חוק פיזיקלי האוסר תופעה כלשהי, הרי שייתכן שנגלה שהיא אכן קיימת.
קאקו גם מצטט את אלברט איינשטיין:" אם רעיון לא נשמע מגוחך בפעם הראשונה ששומעים עליו - אין לו סיכוי.
3 קבוצות של בלתי אפשרי.
קבוצה I.
בקבוצה זו נכללים הדברים שאמנם אינם ברי השגה כיום, אך קאקו מעריך כי יושגו תוך כמה עשרות שנים לכל היותר.
קבוצה III.
לסיווג זה חשיבות רבה כיוון שגם שהרבה מן הטכנולוגיות שמדענים גורסים שהן בלתי אפשריות כיום, הן למעשה בלתי אפשריות רק לתרבויות לא מפותחות מספיק. כך, לדוגמה, אם מדענים טוענים שביקור של חוצנים אינו אפשרי משום שהמרחקים בין הכוכבים עצומים, לדעתו, ייתכן וציוויליזציה מתקדמת תוכל לקיים דבר כזה בעתיד. קאקו חוזה כי בסופו של עניין נשיג את הדברים הללו.
בעריש מביאלה
יצחק יואל לינצקי
יצחק יואל לינֶצקי (נכתב גם ליניצקי; בכתיב יידי: ליניעצקי; ברוסית: Исаак Иоэль Линецкий; 8 בספטמבר 1840, ויניצה, פודוליה, רוסיה – 23 בספטמבר 1914, אודסה, רוסיה) היה סופר יידיש וסאטיריקן יהודי אוקראיני.
קורות חיים.
לינצקי נולד בסתיו 1840 בוויניצה שבפודוליה למשפחה חסידית. אביו, יוסף, היה רב ומקובל. הוא רצה לחנך את בנו בדרך החסידות ומסר אותו להשגחת היראים בבית המדרש המקומי. אלה חינכו אותו במכות, קללות והשפלות. הם אסרו עליו ללמוד תנ"ך. כתוצאה מכך הוא התרחק מן החסידות והתקרב למשכילים המקומיים. כדי להרחיק אותו מן האפיקורסות השיא אותו אביו בגיל 14 לנערה בת 12, אך הוא שכנע את רעייתו הצעירה בדרכו. אביו הכריח אותו לתת לה גט והשיא אותו לאישה חצי מפגרת וחרשת. דבר זה הרחיק את לינצקי עוד יותר מן הדת. ב-1858, כשהיה כבן 18, עבר לאודסה, שם לימד עברית. הוא התכוון לנסוע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אבל עוכב בגבול על ידי חבריו הקנאים של אביו, שהחזירו אותו לוויניצה. לאחר שהתגרש גם מאשתו השנייה נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר בשנים 1862–1863.
בהיותו בז'יטומיר פגש באליעזר צבי צווייפל וחיים זליג סלונימסקי, מנהל בית המדרש, והם התעניינו ביצירותיו המוקדמות. כמו כן פגש שם את אברהם גולדפדן, שלמד גם הוא בבית המדרש.
אחרי שעזב את ז'יטומיר התגורר כמה שנים בקייב והתפרנס שם מהוראה. ב-1865 התחתן בפעם השלישית, והפעם עם אישה שאהב. אחרי נישואיו החלה עבורו תקופת נדודים, שבמהלכה התגורר בערים וכפרים רבים בדרום רוסיה. הוא התפרנס באותה תקופה מהוראה, הנהלת חשבונות, מסחר ועיסוקים נוספים. ב-1882 התיישב באודסה והתפרנס מכתיבה ספרותית. באותה תקופה היה לחובב ציון.
ב-1890 חגגו כמה מחבריו 25 שנים לפעילותו הספרותית, אבל מאז הוא כמעט ונשכח בציבור היהודי.
לינצקי נפטר באודסה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בגיל 74.
יצירתו.
לינצקי כתב בשתי השפות: עברית ויידיש. יצירתו הראשונה ביידיש הייתה סאטירה בשם "געזוכט און געזוכט און געפונען מיינס" ('חיפשתי וחיפשתי ומצאתי את שלי'), שפורסמה בשבועון "קול מבשר" בפברואר 1867. ביוני אותה שנה התחיל לפרסם בעיתון בהמשכים את יצירתו הגדולה שבזכותה התפרסם בכל העולם היהודי: "דאס פוילישע יינגל" ('הילד הפולני'). מראשיתו של הפרסום בעיתון היה הסיפור מאוד פופולרי, ואנשים היו מתאספים ליד המערכת כדי לקבל את הגיליון החדש עם המשך הסיפור. ההצלחה הגדולה גרמה למו"ל אלכסנדר צדרבוים להוציא את הסיפור בנפרד עוד לפני שהסתיימה הסדרה.
מאוחר יותר החל להוציא בעצמו את יצירותיו. בתחילה הוציא את שירי העם הסאטיריים שלו "דער בייזער מארשעליק" ('הליצן הזועף'), ואחרי כן "דער וועלט-לוח פון יאהר אין כסף", שבו לעג לתופעות שונות בחיי היהודים ובמיוחד אצל החסידים. ב-1876 הוציא בלמברג יחד עם חברו מילדות גולדפדן כתב עת בשם "ישראליק: א צייטונגס-בלאט פאר כל ישראל" (ישרוליק: עיתון לכל ישראל'), שלא הצליח ונסגר כעבור זמן לא רב.
אחת מיצירותיו המשפיעות ביותר היה סיפורו "די וויבארעס", שהיווה המשך לספרו "דער פוילישער יינגל".
בהיותו חובב ציון נלהב הוציא כמה פרסומים שבהם הטיף ליישוב ארץ ישראל: "אמעריקא צי ארץ-ישראל" (1882), "אהער אדער אהין" ('לכאן או לשם') ועוד.
עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה פעיל מאוד והוציא סדרת כתבים סאטיריים שבהם תקף לא רק חסידים כי אם משכילים, עסקנים למיניהם ואת האינטליגנציה המתבוללת.
כמו כן עסק גם בתרגום. בין השאר תרגם ועיבד בצורה חופשית את: ספר ההיסטוריה המונומנטלי של צבי גרץ "דברי ימי ישראל" ("די געשיכטע פינ'ם יודישען פאלק") ב-4 כרכים (1883–1885), "נתן החכם" ("נתן דער חכם") לאפרים גוטהולד לסינג (1884) ו"קוצו של יוד" ("איבער א פינטעלע") מאת יל"ג.
כתב בשם העט "עלי־קצין הצחקואלי".
השפעתו.
ראובן גרנובסקי (גראנאָווסקי) כותב בפתיחת ספרו על לינצקי: "ליצחק יואל לינצקי לא היה מזל למבקרים. בצעירותו זלזלו בו ובזקנתו התעלמו ממנו".
שלום עליכם ראה בו אחד מגדולי הסופרים. לדעתו, בכתיבת סאטירה "לינצקי הוא האומן הגדול ביותר ובסיפורו וויבארעס הראה כזאת אמנות שכל המחברים הקטנים השופעים כל כך ומתרבים כדגים בים, לא יכולים בשום אופן לחקות אותו. באיגרת שכתב ללינצקי הוא מבקש ממנו סיפור עבור כתב העת הספרותי שעמד להוציא: "ממך אני יכול לבקש קטע כזה: שתהיה תמונה [סצענקע] מהחיים היהודיים הפשוטים, אבל שתהיה שמחה ומלאת חיים, במקום של "וויבארעס" שלך – אתה זוכר".
הסיפור "דער וואָרעם אין כריין" ('התולעת בחזרת') שפרסם לינצקי בכתב העת של שלום עליכם זכה לתשבחות רבות מצד שמעון דובנוב, שהשווה אותו למנדלי מוכר ספרים.
מרדכי ספקטור כתב שיש כמה ספרי השכלה ששברו את החומה שהפרידה בין הקנאות להשכלה. הראשון שבהם הוא ספרו של לינצקי "הילד הפולני". אף על פי שקיללו את המחבר ואת הספר בקללות נמרצות קראו אותו בכל מקום ואפילו בחצרות האדמו"רים.
כך גם כותב הזיכרונות מנשה הלפרן קרא לפרק הראשון בספרו 'הזמנים של לינצקי ושמ"ר' והציג בו את שני הסופרים הללו כמחוללי תמורה בחברה היהודית וכמבססי קהל הקוראים ביידיש:
יש שחשבו שיש לו עוצמה גדולה יותר ממה שאכן הייתה לו. פנו אליו מכולל ווהלין בטבריה שיעזור להם: "אנא, יפרוש נא כנפיו על אחיו החובקים טהרת אבני המקום ובדבריו אשר כפטיש יפוצץ סלע יעורר את אחב"י [=אחינו בני ישראל] כי יעמדו בפרץ נגד הרשעים ההם [הממונים על כספי היהודים בארץ ישראל]".
דה באזר
דה באזר הוא קבוצת פייסבוק ישראלית העוסקת בספורט.
היסטוריה.
דה באזר הוקם כאתר אינטרנט באוגוסט 2010, ביוזמתם של עיתונאי הספורט רונן דורפן ואיתן בקרמן, תחת הכותרת "דה באזר בית תוכן לספורט". האתר הורכב כבלוגייה, אוסף של בלוגים שונים הנכתבים על ידי עיתונאי ספורט ממגוון תחומים, אשר חלקם נחשבים לאזוטריים בתרבות הספורט הישראלית (מרוצי מכוניות, פוטבול אמריקאי, הוקי קרח ונוספים). בין הכותבים הבולטים באתר: רונן דורפן, זאב אברהמי, גיל שלי, אריאל גרייזס, בני תבורי, טל בן יהודה, גור אילני ואיציק אלפסי. בעבר כתב בו גם מנחם לס. באתר פורסמו גם קטעי אורח נבחרים של גולשים כחלק ממערך הבלוגייה, תחת הכותרת "buzz".
כחלק מרעיון הבמה השיתופית של עורכי האתר, עודדה תרבות דיון באמצעות טוקבקים. דיונים אלו, המורכבים מתגובות הגולשים והכותבים הקבועים באתר, מתפתחים לעיתים קרובות באופן מתמשך ומהווים מקור עניין שווה, ולעיתים אף מוגבר, מזה של הטקסט עצמו. לשם כך התגובות לא מופיעות כאסופת טוקבקים אקראית, אלא כשרשורי הודעות, מהם נהיר יותר מי הגיב למי ובאיזה דיון.
האתר נבחר בגיליון "הכי טובים שיש" של המגזין Time Out תל אביב בתור "אתר הספורט הטוב ביותר", וקיבל המלצה במוסף "ממון" של ידיעות אחרונות בדצמבר 2010. בעקבות התשבחות, הפך דהבאזר לספק תוכן עבור אתר החדשות נענע 10, וגוף השידורים צ'רלטון. במאי 2012 החל שיתוף פעולה ותכנים בין האתר לבין ערוץ הספורט.
החל מחודש מרץ 2013 נתמנה בני תבורי לעורך ראשי של האתר ומנהלו.
בחודש נובמבר 2013 הסתיים שיתוף הפעולה של דה באזר עם ערוץ הספורט והוא שב לתפקד כאתר עצמאי והתקיים על תרומות מגולשים.
בספטמבר 2019 הפסיק דה באזר לפעול כאתר אינטרנט והוחלט שכל הפוסטים יפורסמו במדיה החברתית, בעיקר בפייסבוק, זאת כדי להגדיל את החשיפה של הפוסטים. ניצן חורש נתמנה לעורך ומנהל דה באזר במתכונתו החדשה. אתר האינטרנט של דה באזר מוסיף להתקיים כארכיון דיגיטלי.
דהבאזר
בת שבע רובינשטיין
פלאו סן ז'ורדי