חייה האישיים של פאטי לא צלחו כחייה המקצועיים, אף כי לא הרי-אסון כחייהן של זמרות אופרה רבות. היא נישאה שלוש פעמים: לראשונה, ב-1868, לאנרי דה רוז'ה דה קאהוזאק, מרקיז דה קו (1826–1889). הנישואים קרסו תוך זמן קצר; שני בני הזוג ניהלו רומנים ובית המשפט אישר לדה קו פירוד בשנת 1877 וגירושין ב-1885. פירוק הנישואים היה כרוך במרירות רבה ועלה לפאטי במחצית מהונה.
פאטי חיה עם הטנור ארנסטו ניקוליני (1834–1898) במשך שנים רבות, עד שהגירושין מדה קו איפשרו לה להינשא לו בשנת 1886; הנישואים האלה נמשכו עד מותו ולכאורה היו מאושרים, אבל ניקוליני השמיט את פאטי מצוואתו, מעשה שאפשר להסיק ממנו מתח בשנים האחרונות.
נישואיה האחרונים של פאטי, בשנת 1899, היו לרולף צדרסטרום (1870–1947), ברון שוודי שחצן ונוקדן, אך יפה תואר, שהיה צעיר ממנה בשנים רבות והטיל מגבלות חמורות על חיי החברה של פאטי. הוא צמצם את צוות העובדים בביתה מ-40 ל-18 אבל העניק לה את המסירות והחנופה שהייתה זקוקה להן.
לאחר פרישתה מן השירה השתקעה פאטי בעמק סוונסי בדרום ויילס. בשנת 1918 העניקה את בניין "גן החורף" שבאחוזתה לעיריית סוונסי. הבניין נבנה מחדש ושמו שונה ל"ביתן פאטי". אדלינה פאטי נפטרה באחוזתה שבוויילס וכעבור שמונה חודשים נקברה ליד אביה בבית הקברות פר לשז בפריז.
עקרות דתית
סרטאב ארנר
סרטאב ארנר (בטורקית: Sertab Erener, ההגייה [seɾtap eɾe'neɾ'], נולדה ב-4 בדצמבר 1964) היא זמרת פופ טורקית בעלת קול סופרן הנחשבת לאחת הזמרות הפופולריות בארצה. זוכת אירוויזיון 2003 הראשונה והיחידה עד כה בתולדות טורקיה.
ביוגרפיה.
ארנר נולדה באיסטנבול, טורקיה. בילדותה, למדה מוזיקה קלאסית בבית ספר לאומנויות בעירה. בבית-הספר, למדה ארנר שירה אופראית ונגינה על פסנתר. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים למדה מוזיקה באוניברסיטת איסטנבול. בגיל 11 חלתה במחלת הקוליטיס, היא עברה שלושה ניתוחים ובראיון סיפרה, כי תהליך ההחלמה לקח לה כעשרים שנה.
לאחר שסיימה את לימודיה האקדמיים הקליטה ארנר ג'ינגלים לפרסומות והחלה להופיע במועדוני קברט ידועים באיסטנבול. היא הקימה להקה משלה, וביצעה עמה גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
בשנת 1990 הזומנה להופיע בהופעות משותפות עם אומנים בולטים במוזיקה הטורקית, דוגמת סזן אקסו, אשר גם השתתפה באלבומה הראשון של ארנר- "Sakin Ol". אלבום זה, יצא בשנת 1992 ומכר למעלה ממיליון עותקים בכל רחבי טורקיה, ונחשב לאחד האלבומים המצליחים בכל הזמנים בטורקיה.
בהמשך, הוציאה ארנר עוד ארבעה אלבומים בשפה הטורקית: "Lal came" אשר יצא בשנת 1994, "Gibi" אשר יצא בשנת 1997, "Sertab Erener" משנת 1999 ו-"Turuncu" שיצא ב-2001. עם הזמן, גברה הצלחתה של ארנר בזירה הטורקית וזכתה במספר רב של פרסי מוזיקה. ארנר הוזמנה להופיע בתוכניות טלוויזיה רבות והופעותיה המרשימות משכו אלפי מעריצים, אשר ארנר שרה בפניהם מספר רב של סגנונות, החל ממוזיקה טורקית עממית וכלה באופרה.
אלבומה "Sertab" אשר יצא בפברואר 2000 וכלל להיטים טורקיים, פתח עבור ארנר אפיק אירופאי והיא הוזמנה להופיע בפסטיבלים מרכזיים בארצות מערב אירופה.
בשנת 2003 נבחרה ארנר לייצג את טורקיה בתחרות האירוויזיון ה-47 שנערכה בריגה, בירת לטביה. ארנר שרה את "Everyway That I Can" שכתבה יחד עם הזמר והמשורר הטורקי דמיר דמירקאן ועובד על ידי אוזן צ'ולקאלו, אשר עבד, בין השאר, עם טרקאן על הלהיט "Simarik", אשר קיבל את הכינוי "שיר הנשיקה". השיר זכה בתחרות, לראשונה ועד כה בפעם היחידה בתולדות טורקיה ואף התמודד בתחרות היובל של האירוויזיון. כמו כן השיר זיכה את ארנר ב"פרס התקשורת" ע"ש מרסל בזנסון. לאחר שובה לטורקיה, התקבלה ארנר בהתלהבות על ידי המון טורקי ונפגשה עם הנשיא ובכירים טורקים נוספים.
השיר הזוכה, הפך ללהיט בינלאומי אשר צעד בראש מצעדי הפזמונים במדינות רבות. אלבומה, זכה לתקליט זהב על מכירות ביוון ובקפריסין וארנר הוזמנה על ידי ראש המשלחת הקפריסאית באירוויזיון להופיע בניקוסיה, הבירה המחולקת של קפריסין ובמדינות נוספות. לישראל, הגיעה ארנר ביולי 2003 לקדם את אלבומה הראשון בשפה האנגלית "Boundaries" ואף הופיעה בתוכניתו של יאיר לפיד. אלבום זה, הניב מספר להיטים שהבולט שבהם הוא השיר "One More Cup of Coffee" של בוב דילן אשר אף נבחר לפסקול הסרט הביוגרפי של דילן "Masked and Anonymous".
בשנת 2005 הוציאה ארנר אלבום נוסף בשפה הטורקית תחת השם "Aşk Ölmez" והקליטה את פסקול הסרט "Crossing the Bridge: The Sound of Istanbul" של הבמאי הגרמני ממוצא טורקי- פתיח אקין. השיר הוא גרסת כיסוי לשיר "Music" של מדונה.
בשנת 2007 הוציאה ארנר שני אלבומים- את אלבום האוסף "The Best of Sertab Erener" אשר כלל את שיריה המובחרים מכל הזמנים ואת האלבום "Sertab goes to club" בו הקליטה ארנר שירים בשפות שונות (כולל יוונית וספרדית) ודואטים עם אמנים שונים.
לאחר זכייתה בתחרות האירוויזיון, יצא שמה של ארנר למרחוק בתעשייה המוזיקלית. היא הקליטה דואטים עם מספר אמנים מובילים במוזיקה העולמית ביניהם: הטנור הספרדי חוסה קררס, הזמרת היווניה מאנדו, רוסלנה ליז'יצ'קו האוקראינית זוכת אירוויזיון 2004 וריקי מרטין עמו הקליטה את השיר "Private Emotion" בעיבוד ים תיכוני. כמו כן, עבדה יחד עם המשורר והמפיק האמריקאי דזמונד צ'יילד.
ווסלי ליבלר
ישראל קצובר
ישראל קצובר (נולד בשנת 1946) הוא עיתונאי ישראלי. כיום משמש כפרשן הצבאי והמדיני של עיתון המודיע (בשם העט א. פאר).
ביוגרפיה.
קצובר נולד לזוג ניצולי שואה במחנה-עקורים אוסטריה. אחיו הבכור שלמה ברוך נעלם בשואה, ובגיל שנה עלתה משפחתו לישראל. מגיל 3 החל ללמוד ב"חדר" של חסידות סאטמר, אך הוריו שלא היו מרוצים בעקבות מכות שספג מהמלמד, העבירו אותו לבית ספר דתי סמוך לביתו. הוא דילג על כיתה א' והתחיל את לימודיו בכיתה ב'.
בגיל 16 החל לכתוב ב"ידיעות ירושלים", בנושאי דת. בשנות ה-70 היה מראשי המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל וערך תוכניות דת ומסורת, בהן התוכנית "קבלת שבת" ששודרה מדי יום שישי ו"מצעד הזמירות החסידי". במקביל שימש עיתונאי בעיתון שערים, ביטאונה של תנועת פא"י, שבו כיסה את התחום הצבאי. התפרסם בשנת 1976, כאשר חשף את העובדה כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו. חשיפה זו הובילה להצעת אי-אמון שהוגשה בכנסת ב-14 בדצמבר 1976 על ידי החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), צעד שגרם לתרגיל המבריק של יצחק רבין והוביל בעקיפין למהפך בבחירות 1977. כשנשאל קצובר על ידי מנחם בגין מה יוכל להעניק לו לכשיבחר לראש ממשלה תחת רבין, ביקש כי יעניק לו את הראיון הראשון שלו כראש ממשלה, וכך היה.
בשנות ה-80 ייסד וערך (יחד עם יצחק נחשוני) את העיתון "יום השישי", ששינה את שמו בהמשך ל"ערב שבת". בשנות ה-90 הצטרף לסגל הכותבים בעיתון "המודיע", והוא משמש כפרשנו הצבאי והמדיני.
בריאיון רדיו אמר קצובר: ".
חיים אישיים.
נשוי לאיטה (מייזליש) ואב לחמישה. מתגורר בירושלים.
רובן (אי)
רנה קליר
האי ג'יימס
שיירת בן שמן
שיירת בן שמן (שיירת השלושה עשר) יצאה ב-14 בדצמבר 1947, מפתח תקווה לכפר הנוער בן שמן, בתחילתה של מלחמת העצמאות, והותקפה על ידי חיילי הלגיון הערבי - חלק מכוח המשמר והאבטחה המנדטורי בארץ ישראל.
רקע היסטורי.
בן שמן הייתה מוקפת יישובים ערביים עד כי לפי תוכנית החלוקה לא נמצאה דרך לכלול אותה במדינה היהודית. כוח האדם שלה היה דל וכלל אחוז ניכר של נערים ונערות צעירים מכפר הנוער וכמות הנשק שבה הייתה מעטה לאחר שרובו הוחרם על ידי הבריטים.
ב-5 בדצמבר 1947 נשלחה אליה תגבורת של 20 לוחמים מגדוד 54 של חטיבת גבעתי. השיירה הצליחה לעבור דרך לוד אבל בחזרה נתקלה השיירה בעברה דרך לוד בהמון ערבי שיידה בה אבנים ובקושי הצליחה לפלס דרכה לתל אביב.
ב-11 בדצמבר 1947 הצליחה שיירה נוספת לחדור לבן שמן דרך לוד ובה הועבר לנקודה מכשיר אלחוט שהיה במשך זמן רב הקשר היחידי של בן שמן עם העולם החיצוני.
ב-13 בדצמבר 1947 הגיעה מכונית של חברת התעופה הבריטית ובה עובדים יהודים וערבים, למרכז לוד. המכונית נעצרה ליד מחסום והמוני ערבים הסתערו עליה והוציאו מתוכה את הנוסעים הערביים. לאחר מכן הופנתה המכונית לדרך בן שמן והועלתה באש על ארבעה נוסעיה היהודים.
בגלל חוסר האפשרות להעביר שיירה דרך לוד, הוחלט להעביר אותה בדרך פתח תקווה - מגדל צדק - קולה - בית נבאלא- בן שמן.
במחנה בית נבאלא היה כוח של הלגיון הערבי שהוכנס לארץ ישראל על ידי כוחות בריטים במטרה לשמור על הסדר. ההנחה הייתה שהלגיון לא יתערב בעת מעבר השיירה ליד המחנה.
ההתקפה על השיירה.
השיירה יצאה מפתח תקווה ב-14 בדצמבר 1947, בשעה 14:30. היא כללה 7 מכוניות ובהן 48 איש: 27 אנשי חי"ש, 13 נוטרים, 7 נהגים ו-2 מתושבי בן שמן.
השיירה הותקפה ליד קולה וליד דיר טאריף אולם החיילים השיבו אש והשיירה המשיכה בדרכה. במחנה בית נבאלא ניתן אות אזעקה. חיילי פלוגת משמר של הלגיון הערבי שהגיעו למחנה לפני זמן קצר בחסות הבריטים תפסו עמדות משני צידי הכביש כשנשקם, ובכלל זה מקלעי ברן לרוב, דרוך בידם.