ב־1921 החלה המפלגה הקומוניסטית החדשה של סין לקלוט את השפעתה של התנועה האנרכיסטית. ראשית, לאנרכיסטים, מתוך עקרון, לא היו מוסדות או ארגונים לתיאום פעילויות ברחבי המדינה. שנית, הפעילים החלו להבין שהבולשביקים הם מרקסיסטים, לא אנרכיסטים. שלישית, ואולי הגורם הקריטי ביותר, היא שאנרכיסטים רבים ציפו שתוכניות החינוך שלהם יפעלו לאט, ולא יהיו שינוי בטווח קצר. פעילים שרצו שינוי מיידי פנו לבולשביזם ולמפלגה הקומוניסטית הסינית. כאשר המפלגה הקומוניסטית נכנסה לחזית המאוחדת הראשונה עם הקואומינטאנג נגד השליטים המצביאים ב-1924, הם קיבלו גישה רחבה יותר לתנועת העבודה ולתנועות המוניות בכלל. תוך שנתיים עלתה המפלגה הקומוניסטית מכמה של מאות חברים ליותר מ-50,000 איש באמצעות תמיכתם והטמעתם של תנועות המונים השונות, והותירה מאחוריהם את האנרכיסטים.
החיכוך בין האנרכיזם הסיני לקומוניזם הסיני.
בעוד שהוויכוחים הראשונים בין או שנגבאי לבין צ'ן דוקסיו, מורהו לשעבר, היו ידידותיים, הדיונים המאוחרים יותר הפכו לעוינים. צ׳ן תמך בעמדה המרקסיסטית שטבע האדם עוצב על ידי מבנים חברתיים וכלכליים, וביקר את האמונות האנרכיסטיות שטבע האדם הוא טוב ואנשים יהיו בשליטה עקב רגשות הבושה שלהם. המתח עם הקומוניסטים גבר בעקבות ביקורת אנרכיסטית על ברית המועצות. לדיווחים של אנרכיסטים מאוכזבים הייתה השפעה גדולה, כמו אמה גולדמן, שהיו לה חברים רבים בסין, ואשתו של קרופוטקין, שהפיצה דיווחים ממקור ראשון על כשלי הבולשביזם.
מיעוט אנרכיסטים, רובם מקבוצת פריז, היו מעורבים בקואומינטאנג כמעט מאז היווסדו. אבל רוב האנרכיסטים, בהתאם לעקרונות המוצהרים שלהם נגד המעורבות בהפעלת הסמכות הכפויה, סירבו להשתתף בברית הזאת. כאשר הקואומינטאנג טיהר את שורותיו מקומוניסטים ב-1927, המיעוט הקטן של האנרכיסטים שהשתתפו בו זה מכבר, דחק בחבריהם הצעירים להצטרף לתנועה ולהשתמש בתנועה הלאומית ככלי להביס את הקומוניסטים ולהגשים את האנרכיה. הדבר עורר התנגדות מיידית מצד אותן קבוצות אנרכיסטיות שעדיין תיפקדו. אבל גם אלה העבירו ביקורת על האופי האופורטוניסטי הזה. בסופו של דבר, הם הצטרפו לקואומינטאנג - ולו רק שזאת נראתה ההזדמנות שנותרה כדי להפוך את התנועה האנרכיסטית שלהם לרלוונטי שוב להחזיר את המומנטום האבוד שלה.
התוצאה של שיתוף הפעולה האחרון היה יצירתו של לי שיזנג ב-1927 של האוניברסיטה הלאומית לעבודה בשנחאי, אשר נועדה להיות גרסה מקומית של התוכנית החינוכית של קבוצות פריז, וביקשה ליצור דור חדש של אינטלקטואלים, ולהתגבר על הפער בין "מי שעובד עם הידיים" לבין "אלה שעובדים עם המוח שלהם". האוניברסיטה פעלה כמה שנים לפני שהממשלה הלאומנית החליטה שהפרויקט היה חתרני מכדי לאפשר לו להמשיך ולמשוך כספים.
מקובל היה שהאנרכיסטים ישתמשו במימון ממשלתי כדי לקדם אנרכיה, כל עוד הם עשו זאת בצרפת, אך כשהחלו לעשות זאת בבית בסין, "בעלי-בריתם" לא היו מרוצים. כאשר הקואומינטנג יזם גל שני של דיכוי נגד כמה תנועות המונים שנותרו, אנרכיסטים עזבו את הארגון בהמוניהם ונאלצו לרדת למחתרת מפחד הקומוניסטים והקואומינטאנג שרדפו אותם.
אנרכיזם בהווה.
ארגון אנרכיסטי גלוי חדל להיות גורם בפוליטיקה הסינית המודרנית, בשל הדיכוי הכבד שהוטל נגדם על ידי המדינה המאואיסטית מאז ימי המהפכה התרבותית. עם זאת, כתנועת התנגדות תת-קרקעית, האנרכיזם נשאר בעל השפעה. זרמים ליברליים סוציאליסטיים וזרמים אנרכו-קומוניסטיים היו חזקים במיוחד בתנועה האנטי-דיקטטורה ובתנועת העבודה המחתרתית של סין. הידועה ביותר בעולם המערבי היא הקבוצה האוטונומית בבייג'ינג, אחת מכמה קבוצות האחראיות לארגון מחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989.
לואי פרנסואה, נסיך קונטי
לואי פרנסואה דה בורבון, נסיך קונטי (בצרפתית: Louis François de Bourbon-Conti; 13 באוגוסט 1717 – 2 באוגוסט 1776), היה אציל צרפתי, אשר החזיק בתואר נסיך קונטי, וכחבר בבית בורבון, הוא היה נסיך הדם.
ביוגרפיה.
לואי פרנסואה נולד ב-13 באוגוסט 1717 בפריז, ללואי ארמנד השני, נסיך קונטי וללואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון. בשנת 1727 מת אביו, שהיה אדם גס והתעלל רבות באמו, ולואי פרנסואה ירש את תאריו.
ב-1731 הוא התחתן עם לואיז דיאן ד'אורליאן, בת הזקונים של פיליפ השני, דוכס אורליאן (העוצר של צרפת במהלך ילדותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת) ופרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומאדאם דה מונטספאן.
הנישואים שלו אורגנו על ידי אמו, לואיז אליזבת דה בורבון, וחותנתו לעתיד פרנסואז מארי דה בורבון. עם זאת, אשתו מתה בלידת תינוק שנולד מת בשנת 1736, והוא נשאר לגור בשאטו דה ל'איל-אדם, ליד פריז.
ללואי פרנסואה הייתה קריירה צבאית, כאשר מלחמת הירושה האוסטרית פרצה בשנת 1741, הוא מלווה את דוכס בל-איסל לבוהמיה. שירותיו שם העניקו לו את הפיקוד על הצבא באיטליה, שם הוא ניצח בקרב וילפרנקה ובקרב קוני בשנת 1744.
ב-1745, הוא נשלח להילחם נגד האוסטרים בגרמניה. ב-1746, הוא הועבר להולנד, שם סכסוכים עם מוריס דה סאקס הובילו לפרישתו בשנת 1747 לשאטו דה ל'איל-אדם.
בשנת 1760, הוא קנה את הכרם הבורגונדי המפורסם, אשר באותו זמן נשא את שמו של לה רומאנה, במחיר גבוה. לאחר הרכישה, הוא הוסיף את שמו ליקב, אשר מאז כבר ידוע בתור רומאנה קונטי. היינות של היקב הזה הם מהיקרים ביותר בעולם.
מועמד לכס המלוכה הפולני.
באותה שנה, סיעת אצילים פולנים הציע את קונטי לכס המלכות של פולין, שבו המלך אוגוסט השלישי היה צפוי למות בקרוב. קונטי הצליח לקבל את התמיכה האישית של לואי החמישה עשר, מלך צרפת למועמדותו. עם זאת, המדיניות של שרי המלך הייתה לכונן את בית וטין מסקסוניה על כס המלוכה בפולין, מאחר שכלתו של לואי החמישה עשר, מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, הייתה בתו של המלך החולה אוגוסט. כתוצאה מהסכסוך הזה, לואי החמישה עשר, החל בתקשורת חשאית עם שגריריו בבתי מלוכה זרים בעלי השפעה מסוימת, אשר עמדו בסתירה ישירה לתקשורת הרשמית שנשלחה לאותם השגרירים על ידי השרים. מערכת של שליחים ששימשו להעברת מסריו החשאיים של המלך, התפתחו מאוחר יותר לתוך רשת ריגול, המכונה סוד המלך.
למרות שנסיך קונטי לא ירש את כס המלוכה בפולין, המלכות, הוא נשאר איש אמונו של המלך עד 1755, כאשר ההשפעה שלו נהרסה על ידי התככים של פילגש המלך, מאדאם דה פומפדור. מערכת היחסים שלו עם לואי החמישה עשר התדרדרה כל כך, עד שכאשר פרצה מלחמת שבע השנים בשנת 1756, קונטי דחה את הפיקוד על צבא הריין. בשל כעסו, הוא החל להתנגד לשלטון המלכותי, דבר אשר גרם ללואי לכנות אותו כ"בן דודי, "הפרקליט".
בשנת 1771, קונטי הוביל את ההתנגדות לראש ממשלת צרפת, מופו. הוא נתמך על ידי הפרלמנט נגד הממשלה, ובמיוחד היה עוין לטורגו. בשל הרגשות האינטנסיביים שלו נגד הממשלה, הוא היה חשוד בסיוע למרד שהתקיים בדיז'ון ב-1775.
הוא הורחק מחצר המלוכה, בעקבות מעורבות עם פרונדיסטים בשיתוף עם הפרוטסטנטים וגם עם העניינים של הפרלמנט, והוא מונה לגרנד מאסטר של המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, והתגורר בארמון הטמפל בהמארה.
קונטי המשיך לצבור אוסף אצום וחגיגי של אמנות, אשר שוכן בגלריה מיוחדת בגלריה, בעיקר כאלו שנאספו במהלך עשרים השנים האחרונות של חייו. זו פוזרה על ידי מכירה פומבית שנערכה בין אפריל ליוני 1777, מכירה אשר שמרה על השפעה על בשוק האמנות הפריזאי במשך העשור שלאחר מכן.
קונטי ירש טעם ספרותי מאביו, היה גנרל אמיץ ומיומן, ותלמיד חרוץ של ההיסטוריה הצבאית. פילגשו, הרוזנת בופלר, ניהלה סלון ספרותי בביתו בפריז, אשר משך הרבה סופרים. דרך המאהבת שלו, הוא הפך להיות פטרון של ז'אן-ז'אק רוסו.
ב-2 באוגוסט 1776 מת לואי פרנסואה בפריז, ובנו לואי פרנסואה ז'וזף, נסיך קונטי ירש את תאריו, והיה האחרון שנשא את התואר נסיך קונטי.
משפחתו.
בשנת 1731 התחתן לואי פרנסואה עם לואיז דיאן ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה נולדו לו שני ילדים:
Elastic Heart
Elastic Heart (בעברית: לב גמיש) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית סיה, בשיתוף עם דה ויקנד ודיפלו, מתוך פסקול הסרט "". השיר יצא לאור ב-1 באוקטובר 2013, כסינגל השלישי מתוך הפסקול.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-7 במצעד שבניו זילנד, וה-61 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי סיה עצמה, ביחד עם דיפלו ואנדרו סוונסון, והופק על ידי דיפלו וגרג קורסטין. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון האלקטרופופ והטראפ. איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי העניק לשיר את תואר הזהב, על סך מכירות של 75,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, ביחד עם שאר הפסקול.
גרסת הסולו של סיה.
Elastic Heart (בעברית: לב גמיש) הוקלט מחדש על ידי סיה, בין שנת 2014 ו-2015, ויצא לאור ב-9 בינואר 2015, כסינגל השלישי מתוך אלבומה השישי, . בגרסה המחודשת לא משתתפים דה ויקנד ודיפלו.
עם יציאתה נכנסה גרסת הסולו של סיה אל המקום ה-10 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-15 במצעד הבילבורד הוט 100.
הצלחה.
גרסת הסולו של סיה זכתה להצלחה חסרת תקדים, ואף הצליחה להימכר במיליוני עותקים בניגוד לגרסה הראשונית של השיר, בו השתתפו דה ויקנד ודיפלו. כמו כן, גרסה זו היא הגרסה המצליחה ביותר של השיר.