רוֹגל אַלְפֶר (נולד ב-9 ביוני 1967) הוא פובליציסט, מבקר טלוויזיה, סופר ומוזיקאי ישראלי. כיום משמש כמבקר הטלוויזיה של עיתון "הארץ". בעבר היה עורך ומבקר טלוויזיה ב"העיר", עורך "מוסף הארץ" ובעל טור ב"מעריב".
ביוגרפיה.
אלפר הוא בנו של איש המוסד יוסי אלפר. הוא התחנך בבית ספר יסודי בלונדון ובבית-הספר התיכון רוטברג ברמת השרון. הוא שירת בחיל המודיעין, ואחר כך למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
אלפר אב לשלושה, גרוש בשנית. מתגורר בתל אביב.
עיתונאות וכתיבה.
את הקריירה העיתונאית החל כעורך חדשות חוץ בדסק הלילה של עיתון "דבר". בין השנים 1992 ל-1998 עבד במקומון
"העיר" ושימש בו בין השאר כעורך מדור התרבות וכמבקר טלוויזיה. בשנת 1999 החל לעבוד כמבקר הטלוויזיה של "הארץ". בין השנים 2004 ל-2006 ערך את "מוסף הארץ", ובפברואר 2006 פוטר מעבודתו. חודש לאחר מכן הצטרף ל"מעריב", והחל לכתוב טור במוסף "סופשבוע" ובמוסף "תרבות מעריב". בינואר 2009 עזב את "מעריב". בין 2012 ל-2013 כתב טור אישי באתר "mako". החל משנת 2014 כותב טור במגזין "ליברל", ובינואר 2015 חזר לכתוב ב"הארץ", כמבקר הטלוויזיה הראשי וכפובליציסט. טורי הדעה הפוליטיים שלו ב-"הארץ" מתאפיינים בביקורת שמאלנית מתריסה על תפישות הקונצנזוס הישראלי, בעיקר בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, לזהותה היהודית-ציונית של המדינה והחברה, והשכול של משפחות חללי צה"ל וקורבנות טרור.
אלפר עוסק גם בכתיבת קומיקס, וכתב ל"אקטוס טרגיקוס", לקומיקס של משה זר-אביב ב"סטיות של פינגווינים", ואת הקומיקס "המורה חוה". כמו כן כתב תסריטים לפרקים בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע" ולתוכנית הבידור האקטואלית של "רשת", "הספסל האחורי". ב-2008 קיבל מענק מהקרן הישראלית לקולנוע לפיתוח תסריט.
הוא כתב ארבעה רומנים: "ספיבק" (2005), "אוי מתוקים שלנו" (2008), "ג'וז בלוז" (2011), ו"כבוד המשפחה" (2015).
כשנשאל מיהם מקורות ההשפעה שלו, ציין את דורון רוזנבלום ואת הכתיבה העיתונאית של טום וולף.
טלוויזיה.
בשנת 2010 השתתף באופן קבוע בתוכנית התרבות "דיבור חדיש" בערוץ 8, ובשנת 2011 החל להגיש את אחת מתוכניות רצועת "הינשופים" של אותו הערוץ. תוכניתו הייתה היחידה מבין תוכניות הרצועה ששודרה פעמיים בשבוע, ובה התקיים פאנל דיונים על התרבות הפופולרית במגוון תחומים וכן ריאיון יחידני שערך אלפר עם אורח באולפן. התוכנית הורדה מלוח השידורים לאחר שתי עונות בלבד, בעקבות העברת בעלות על הערוץ. אלפר פתח במיזם מימון המונים דרך האתר "מימונה" במטרה לאפשר את המשך את שידורה בפלטפורמה אינטרנטית, אך המיזם לא הגיע לסכום היעד שנקבע.
אלפר היה שותף ליצירת המיני-סדרה הדוקומנטרית "אתם שם בבית", הסוקרת את תולדות הטלוויזיה הישראלית, כמגיש, תסריטאי ועורך תוכן. ביוני–יולי 2012 הנחה את התוכנית "למה? ככה!" בערוץ הילדים. במאי 2013 שימש כמנחה זמני של התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית, לאחר עזיבתו של עמנואל רוזן.
מוזיקה.
אלפר הוא גם מוזיקאי, מלחין ומבצע. בגיל 12 הקים יחד עם הגיטריסט רם אוריון את הצמד "הדה-בושס" (על שמה של מבקרת הטלוויזיה). הצמד הקליט שירים רבים שמעולם לא פורסמו וביצע הופעה אחת בשנת 1988. בשנת 1996 כתב והלחין את אלבום הצמד "פסיכופת-צעיר", שהקים יחד עם הסופר אסף גברון ושיצא בשנת 1997. באלבום הוא שר ומנגן בגיטרות ובקלידים.
עמדותיו וכתיבתו.
אלפר מזהה את עצמו כאיש שמאל רדיקלי המתנגד לכיבוש ולהתנחלויות. הוא מרבה לתקוף ולכנות גורמים רבים בחברה הישראלית, ובפרט את הימין, בתואר "פשיסטים".
בביקורות הטלוויזיה שלו הוא מתבטא לעיתים בחריפות ובגסות יוצאת דופן, והתבטאויותיו עוררו תגובות כנגדו. בפברואר 2015 כתב על איילה חסון כי היא "מכשיר קהה שחובט לעיתים בעילגות באישיות פוליטית בכירה וריאיון בניהולה איננו אתגר אינטלקטואלי לאיש מהמעורבים". על תפקידה של מלי לוי בסדרה "חשודה" כתב כי היא מתהלכת בסדרה "כשעל פניה אותה ארשת חתומה ואטומה, זומבית כמעט, שהיא בדיוק אותו פרצוף שכבר עטתה אינספור פעמים על המסלול ובצילומי דוגמנות. זה הפרצוף-תחת המתנשא של דוגמניות, מבט ה"אתם-יכולים-להסתכל-אבל-לא-לגעת" האוניברסלי שלהן, היחיד שיש להן ברפרטואר", והוסיף כי אין לה טיפת כישרון. הביקורת החריפה עוררה תגובות: עידו רוזנבלום כתב מאמר תגובה ב"הארץ", ובו ציין כי אלפר לוקה במיזוגניה ואינו מבין כלל במשחק. גיורא חמיצר אמר כי לא הייתה זו ביקורת אלא "אורגיה של אלימות", ושחקנים נוספים, בהם אסי עזר, אורי פפר והתסריטאי עוזי וייל, תקפו בחריפות את אלפר.
בכתיבתו תקף אלפר מספר פעמים משפחות שכולות של נרצחי טרור פלסטיני, בייחוד של חללי צה"ל ומתנחלים, שמצאו נחמה ביהדות ובציונות. הוא גינה אותן כפשיסטיות וגזעניות, השווה אותן לדאעש וסירב להביע אמפתיה לכאבן.
בדצמבר 2015 פרסם אלפר מאמר דעה שכותרתו "לסלק את אם תרצו מתל אביב". המאמר עסק בכרזה של אם תרצו שנתלתה על פיגומים של בניין בהליכי שיפוץ בתל אביב. אלפר פרסם את פרטי הקבלן המבצע, טען שהוא איש ימין קיצוני וקרא לא להרפות ממנו וכן עודד את ריסוס הכרזה בגרפיטי. הקבלן תבע את אלפר ו"הארץ" בנימוק שלא הייתה לו שליטה על תליית הכרזה ושבעקבות המאמר של אלפר הוא הוטרד בטלפון ונגרמו נזקים לרכושו בידי מי שהתקהלו במקום והתפרעו. בפברואר 2017 פסק בית משפט השלום בתל אביב שעל הנתבעים לשלם 50,000 ש"ח לקבלן.
בדצמבר 2016 כתב אלפר על סרטו של יואב לימור, "נעלמים", ש"לימור הוא כמובן גזען. בדיוק כמו בנט. ולהבדיל, כמו היטלר... ההבדל היחיד בין לימור להיטלר הוא שהיטלר גם היה רוצח המונים". מועצת העיתונות פרסמה הודעה שבה נאמר שהדברים הם "זיהום מילולי שיש לעקור מתרבות הביקורת בתקשורת הישראלית", והביעה תקווה ש"עורכי 'הארץ' ישקלו, ואם צריך ירסנו, את בחירת הדימויים של מר אלפר בהמשך דרכו כמבקר".
במרץ 2017 קרא אלפר להחרים את ממרח השוקולד של חברת השחר העולה משום שמנהל החברה "מעביר כספים להתנחלויות ותומך בכיבוש המרושע של העם הפלסטיני".
באפריל 2017 תקף אלפר בביקורת טלוויזיה את רבי מנחם מנדל שניאורסון, שלו קרא משוגע, והשווה את חסידי חב"ד לכת.
במרץ 2018 כתב טור ביקורת על ההחלטה להעניק למרים פרץ, אם שכולה ומחנכת, את פרס ישראל וכתב "כי המסר העיקרי של פרץ הוא שהפרט שואב את משמעותו הקיומית מהקרבת עצמו למען העם, המולדת ואלוהים. זהו מסר רעיל, מזיק, שמכשיר את לבם של ישראלים צעירים למות למען המדינה. זה מסר שמקדש את המוות."
שיחה ארוטית
שיחה ארוטית (באנגלית: Phone sex, סקס טלפוני) היא שיחה טלפונית בין שני פרטנרים או יותר שכוללת פעילות מינית וארוטיקה דוגמת אוננות או פנטזיה מינית.
לשיחות ארוטיות יכולות להיות מגוון צורות, החל משיחה מונחֵית מקצועית, דרך גילום דמויות ותפקידים על ידי המשתתפים, ועד לשיחות-וידוי מעוררות, ביטויי אהבה ורגשות או פשוט האזנה הדדית לאוננות.
סוג של זה פעילות מתקיים הן בהקשר של חוויה אינטימית בין נאהבים מרוחקים, הן בהקשר של שני זרים המבקשים להשיג פורקן והן כעסקה מסחרית הנערכת בין לקוח משלם ובין צד מקצועי המעניק שירות בתשלום.
משתמשי שיחות ארוטיות הם גברים ונשים כאחד. הם יכולים להיות אנשים שחשים כי האינטראקציה הטלפונית היא האמצעי הנוח ביותר עבורם, או היחידי, להגיע לסיפוק מיני; שחשים לא בנוח עם מראם החיצוני או נרתעים מאינטראקציה פיזית ממגוון סיבות. בארצות המערב התפתחה תעשייה ענפה של "שירותי טלפון למבוגרים" כדי לתת מענה לצרכנים פוטנציאליים אלה, והעמודים האחוריים בעיתונים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 התמלאו במודעות קטנות המפתות קוראים להתקשר, פעמים רבות כשהמספרים הם בעלי קידומת מיוחדת אחידה, המשותפת לעסקים מסוג זה (בישראל הוקצתה הקידומת הסלולרית 056 לאורך זמן מה בשנות ה-90).
עם ההתפתחות המהירה שחלה בכל שטחי הטכנולוגיה, התרחב תחום שיחות-הסקס לעבר שימוש במכשירי טלפון ניידים ולשיחות דרך רשת האינטרנט באמצעות תוכנות כסקייפ ודומותיה. הזמינות, הנוחות, לצד ריבוי התכנים - שחלקם בחינם - הביאו לנסיגה משמעותית בהיקף שירותי השיחות הקוליות המסורתיות לטובת ההיצע של הזירה המקוונת. במקביל, נדרשו המחוקקים במדינות שונות לסוגיית הגישה הפשוטה לשירותי טלפוניה מינית מצדם של קטינים, והחלו לתקן תקנות המבקשות להגביל גישה זו, כחלק ממאבק לצמצום חשיפתו של נוער לתכנים פורנוגרפיים ולניצול.
בישראל.
בישראל החלו לפעול שירותים מסחריים של שיחות ארוטיות במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20. באותה עת נכנסו לשימוש קידומות 056 ו-057 עבור חברות הרצות לספק שירות מענה קולי וטלמסר (בהם התשלום עבור השיחה היה גבוה גבוה יותר משיחה מקומית והמחיר נקבע על ידי המפעיל). רבים מהם החלו להציע שירות של שיחות ארוטיות. אחר כך נעשה ניסיון לחסום חלקית חברות אלו. בתחילת שנות ה-2000 הקידומות 056 ו-057 חדלו לשמש לשירותי מענה קולי. ב-2000 056 הייתה לקידומת נוספת עבור לקוחות פלאפון ב-2001 עברה קידומת 057 לשמש את לקוחות חברת "מירס".