ראסל, שהיה בגובה של , התאפיין ביכולת חסימת זריקות ובשמירה האישית שלו, שהיו מהסיבות העיקריות להצלחתה של בוסטון. הוא נודע גם בשל יכולת לקיחת הריבאונדים שלו: הוא זכה חמש פעמים בתואר מלך הריבאונדים של ה-NBA וקלט 21,620 ריבאונדים במהלך הקריירה, אשר מציבים אותו במקום השני ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA. בנוסף הוא אחד משני שחקנים בלבד שקלטו יותר מחמישים ריבאונדים במשחק בודד. ראסל מעולם לא היה לשחקן ההתקפה המרכזי של בוסטון, אך תרם לקבוצה משמעותית גם בקליעת נקודות.
החל מ-1966 שימש ראסל בתפקיד מאמן-שחקן בבוסטון, ובכך הפך למאמן האמריקאי אפריקאי הראשון בתולדות ה-NBA. לאחר פרישתו ממשחק ב-1969 עבר לאמן את סיאטל סופרסוניקס למשך ארבע עונות, ועבד במשך עונה אחת גם בסקרמנטו קינגס.
בשנת 1975 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל בתור שחקן, ובשנת 2021 הוצג בו בתור מאמן.
נעוריו וראשית דרכו ככדורסלן.
ביל ראסל נולד בווסט מונרו שבלואיזיאנה לצ'ארלס ולקייטי ראסל, ממוצא אמריקאי אפריקאי. משפחתו סבלה רבות מגזענות בווסט מונרו, ובעקבות כך הלכה בדרכם של שחורים רבים שניסו למצוא עבודה במהלך מלחמת העולם השנייה ועברה להתגורר באוקלנד שבקליפורניה, כאשר היה ראסל בן 8. המשפחה סבלה מעוני גם באוקלנד, וראסל בילה את מרבית ילדותו בשיכונים זמניים. אמו נפטרה כשהיה בן 12.
ראסל שיחק בנבחרת הכדורסל של בית ספר תיכון מקלימונס, אך בשנה השנייה כמעט והוצא מסגל הקבוצה. המאמן ג'ורג' פואלס הבחין בפוטנציאל האתלטי של ראסל ושכנע אותו לעבוד קשה על מנת להצליח. ראסל, שסבל מהתעללויות גזעניות, שמח בתמיכה שקיבל ממאמנו הלבן. לאחר סיום לימודיו בתיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סן פרנסיסקו ב-1954.
ראסל היה לסנטר הפותח של אוניברסיטת סן פרנסיסקו (University of San Francisco). לראשונה בהיסטוריה, פתחו בחמישיית קבוצת מכללות שלושה שחקנים שחורים: ראסל, קיי סי ג'ונס (חברו של ראסל לעתיד בבוסטון סלטיקס) והאל פרי. ראסל הוביל את הקבוצה לשתי זכיות בטורניר אליפות המכללות בשנים 1955 ו-1956, כאשר יכולתו ההגנתית החזקה תרמה לקבוצה במידה רבה. במקביל להשתתפותו בנבחרת הכדורסל, התחרה גם בתחרויות אתלטיקה במסגרת האוניברסיטה. לאחר סיום לימודיו קיבל ראסל הצעה להצטרף לקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס, אך במקום זאת העדיף לגשת לדראפט ה-NBA, שם נבחר במקום השני על ידי בוסטון סלטיקס.
לפני שהתחיל לשחק ב-NBA, היה ראסל לקפטן נבחרת ארצות הברית שהשתתפה באולימפיאדת מלבורן ב-1956. באותה תקופה נאסר על מקצוענים להשתתף באולימפיאדה והוועד האולימפי הבינלאומי אסר בתחילה על ראסל להשתתף מאחר שכבר חתם על חוזה מקצועני בבוסטון, אך הוא העדיף לבסוף את ההשתתפות באולימפיאדה על פני חתימה לעונה ראשונה מלאה ב-NBA. ראסל הוביל את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות. ארצות הברית שלטה בטורניר וניצחה בהפרש ממוצע של 53.5 נקודות לכל משחק.
קריירה ב-NBA.
תחילת הקריירה.
בשל השתתפותו במשחקים האולימפיים, ראסל לא יכול היה לשחק בעונת 1956/1957 מתחילתה והצטרף לבוסטון רק בדצמבר 1956. לאחר הצטרפותו לקבוצה הפך ראסל מיידית לסנטר המוביל שלה והשיג ממוצעים של 14.7 נקודות ו-19.6 ריבאונדים למשחק, שהקנו לו את תואר מלך הריבאונדים של ה-NBA. במהלך העונה שיחקו בבוסטון שישה חברים עתידיים בהיכל התהילה: ראסל, הפורוורדים טום היינסון, ג'ים לוסקוטוף ופרנק רמזי שעלה מהספסל, והגארדים ביל שרמן ובוב קוזי. בשנים שקדמו להגעתו של ראסל נחשבה בוסטון לקבוצת התקפה חזקה אך כזו שמשחק ההגנה היה לנקודת התורפה שלה. הצטרפותו הוסיפה יכולת הגנתית חזקה לקבוצה, שגרמה לקבוצות היריבות לאבד כדורים רבים. ראסל נודע גם ביכולתו לחסימת הזריקות.
בוסטון סיימה את העונה הסדירה עם 44 ניצחונות ו-28 הפסדים - המאזן השני בטיבו בתולדותיה עד אז - והעפילה למשחקי הפלייאוף כמדורגת ראשונה במזרח. במשחק הראשון של סדרת גמר המזרח, מול סירקיוז נאשיונלס, קלע ראסל 16 נקודות וקלט 31 ריבאונדים. בוסטון ניצחה בתוצאה 0–3 בסדרה והעפילה לראשונה בתולדותיה לסדרת הגמר של ה-NBA. בסדרת הגמר פגשה הקבוצה את סנט לואיס הוקס, שהובלה על ידי בוב פטיט ושחקן בוסטון לשעבר אד מקאולי. 40 שניות לסיום המשחק השביעי שהכריע את הסדרה, חסם ראסל ניסיון קליעה של ג'ק קולמן שהיה יכול להכריע את המשחק לזכות סנט לואיס. המשחק המשיך לשתי הארכות; בשנייה האחרונה של המשחק החטיא פטיט ניסיון קליעה אחרון, ובוסטון ניצחה בתוצאה 123–125 וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונתו השנייה, 1957/1958, קלע ראסל 16.6 נקודות למשחק והוביל פעם נוספת את הליגה בריבאונדים, עם 22.7 בממוצע - שיא בתולדות הליגה עד אז. הוא זכה לראשונה בקריירה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA, אך באופן ייחודי, נבחר רק לחמישייה השנייה של העונה. מצב זה קרה פעמיים נוספות במהלך הקריירה של ראסל. הנהלת ה-NBA הסבירה את הבחירות בטענה שסנטרים אחרים הפגינו יכולות משחק מגוונות יותר מראסל, אך ראסל היה חשוב מכולם עבור קבוצתו. באותה עונה השתתף ראסל לראשונה במשחק האולסטאר. בוסטון ניצחה ב-49 משחקים בעונה הסדירה והעפילה לסדרת הגמר, שם פגשה פעם נוספת את סנט לואיס. לאחר שני משחקים עמדה הסדרה בשוויון 1-1, אך במשחק השלישי נפצע ראסל ברגלו ולא יכול היה להמשיך להשתתף בסדרה. ללא ראסל ניצחה בוסטון במפתיע את המשחק הרביעי, אך הפסידה לסנט לואיס בשני המשחקים הבאים ולא הצליחה לזכות בסדרה.
בעונת 1958/1959 המשיך ראסל את יכולתו הטובה עם ממוצעים של 16 נקודות ו-23 ריבאונדים למשחק. ראסל הוביל את בוסטון לקביעת שיא חדש בתולדות הליגה של 52 ניצחונות בעונה, ולהעפלה נוספת לסדרת הגמר. הוא זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, לאחר של 0–4 על מיניאפוליס לייקרס. מאמן הלייקרס, ג'ון קונדלה, שיבח את ראסל באומרו: "אנחנו לא מפחדים מהסלטיקס ללא ביל ראסל. תוציאו אותו החוצה ואנחנו מסוגלים לנצח אותם... הוא אחד שהצליף בנו מבחינה פסיכולוגית".
תקופת השיא במדי בוסטון.
בעונת 1959/1960 הצטרף ל-NBA הסנטר האגדי וילט צ'מברלין, שחקן פילדלפיה ווריורס. ב-7 בנובמבר 1959 שיחקו קבוצותיהם של השניים והפגישו לראשונה בין ראסל, שנחשב לסנטר ההגנתי הטוב ביותר, לצ'מברלין שנחשב לסנטר ההתקפי המצטיין. על אף שצ'מברלין קלע 30 נקודות לעומת 22 של ראסל, בוסטון ניצחה במשחק בתוצאה 106–115. בשנים הבאות היריבות בין השניים הפכה לאחת מהגדולות בתולדות ה-NBA. באותה עונה קבע ראסל עם בוסטון שיא של 59 ניצחונות בעונה, כולל רצף של 17 ניצחונות במהלכה, ופגשה את פילדלפיה של צ'מברלין בגמר האזור המזרחי. אף שצ'מברלין קלע מספר רב יותר של נקודות, ראסל ובוסטון ניצחו בסדרה בתוצאה 2–4. בסדרת הגמר הכללית ניצחה בוסטון בתוצאה 3–4 את סנט לואיס וזכתה באליפות שלישית בתוך ארבע שנים. במשחק השני בסדרה קלט ראסל 40 ריבאונדים - שיא כל הזמנים לסדרת גמר - ואילו במשחק השביעי והמכריע קלע 22 נקודות וקלט 35 ריבאונדים בדרך לניצחון קבוצתו.
בעונת 1960/1961 השיג ראסל ממוצעים של 16.9 נקודות ו-23.9 ריבאונדים למשחק, והוביל את בוסטון למאזן של 57 ניצחונות ו-22 הפסדים בעונה הסדירה. הוא זכה בפעם השנייה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה. בוסטון העפילה פעם נוספת לסדרת הגמר של האזור המזרחי, שם ניצחה את סייקרוז נשיונלס בתוצאה 1–4. הקבוצה נהנתה מהעובדה שלוס אנג'לס לייקרס גברה על סנט לואיס בסדרת הגמר המקבילה במערב: בסדרת הגמר הכללית היא הביסה את הלייקרס, שנחשבה לקבוצה חזקה פחות, וזכתה באליפות בתום סדרה של חמישה משחקים.
בעונה העוקבת, 1961/1962, קלע ראסל 18.9 נקודות למשחק - שיא אישי בעבורו - ובנוסף קלט 23.9 ריבאונדים למשחק. בעוד שצ'מברלין הגיע לממוצע-שיא עונתי של 50.4 נקודות למשחק ואף קלע 100 נקודות במשחק אחד, ראסל זכה בתואר ה-MVP של העונה לאחר שהוביל את בוסטון לקביעת שיא חדש: הקבוצה הראשונה שמגיעה ל-60 ניצחונות בעונה אחת. במשחקי הפלייאוף פגשה בוסטון פעם נוספת את צ'מברלין ופילדלפיה ווריורס, וראסל עשה ככל יכולתו על מנת לעצור את הסנטר של היריבה. שתי שניות לסיום המשחק השביעי, כאשר התוצאה עמדה על שוויון, קלע סם ג'ונס סל ניצחון לזכות בוסטון. בסדרת הגמר פגשה הקבוצה פעם נוספת את לוס אנג'לס לייקרס, אשר כוכביה, אלג'ין ביילור וג'רי וסט, הגיעו לשיאם באותה תקופה. אחרי שישה משחקים עמדה הסדרה בשוויון 3-3, ובמשחק השביעי החמיץ שחקן הלייקרס, פרנק סלבי, זריקה שנייה לפני סיום הזמן החוקי שהייתה יכולה לנצח במשחק עבור קבוצתו. על אף שקיבל עזרה מועטה מצד חבריו לקבוצה - הפורוורדים לוסקוטוף, היינסון וטום סנדרס הוצאו מהמשחק בשל בעיית עבירות - הפגין ראסל הגנה חזקה במיוחד על ביילור, כוכבה של הקבוצה היריבה. בהארכה הורחק גם הפורוורד הרביעי של הקבוצה, פרנק רמזי, כך שראסל נאלץ לבצע לבדו באופן מוחלט את משימת השמירה אותה היו אמורים לבצע ארבעה שחקנים אחרים. אף על פי כן, ראסל והפורוורד שמיעט לשחק, גנה גווריליה, גרמו לביילור להחמיץ זריקות רבות. באותו משחק קלע ראסל 30 נקודות והשווה את השיא של עצמו לסדרת גמר עם 40 ריבאונדים, והוביל את קבוצתו לניצחון 107–110 ולזכייה באליפות נוספת.