ולד היה גם חבר ב"קבינט" קצר הימים שהוקם סביב מנהיגותו של ג'יימס פיצג'רלד. היה זה ניסיון ללקיחת אחריות של הפרלמנט על ניהולה של ניו זילנד. המושל בפועל, רוברט וויניארד, עצר את המהלך הזה, והקריירה הקצרה של ולד כשר, הסתיימה. למרות כישלונה של "ממשלת" פיצג'רלד, היה ולד שבע רצון מכך שקתולים יכולים לקחת חלק מלא בפעילות פוליטית. העובדה שצ'ארלס קליפורד, קתולי אף הוא, נבחר להיות יושב ראש הפרלמנט, עודדה אותו עד מאוד.
זמן קצר לפני תום כהונתו של הפרלמנט הראשון, התפטר ולד כדי לשוב לאנגליה לזמן קצר. בשובו, הוא נבחר לפרלמנט השני, שוב כנציג וואיראו. הוא נסע שוב לאנגליה לזמן קצר כדי לשאת לאישה את בת דודתו מדרגה שנייה, פילומנה מרי אן ליזל פיליפס. הזוג הביא לעולם 13 ילדים.
שר בממשלה.
ב-1860, הוזמן ולד להצטרף לממשלתו של אדוארד סטפורד ולקחת על עצמו את האחריות על ענייני הילידים במקומו של ויליאם ריצ'מונד. במסגרת תפקידו זה היה על ולד להתמודד עם עימותים כמו מלחמת טראנאקי הראשונה. למרות שוולד סלד ממלחמות, והאמין שהמושל גריי טיפל במצב בצורה לא ראויה, הוא האמין בצורך לבסס את כוחה של הממשלה, ותיאר זאת כ"חובה כואבת". תפקידו של ולד הסתיים כאשר ממשלתו של סטפורד הובסה.
ב-1864 התפטרה ממשלתו של פרדריק ויטאקר עקב חיכוכים עם המושל. על הפרק עמדה השאלה מי צריך להיות זה שיממן את הכוחות הצבאיים הבריטים שהיו מוצבים בניו זילנד. ולד, בהאמינו שחוסר היעילות של הבריטים היא זאת שגרמה מלכתחילה לעימות עם המאורים, התנגד נחרצות לדרישותיו של גריי מהפרלמנט לממן את החזקת הכוחות. תחת זאת גרס ולד שהכוחות הצבאיים הבריטים צריכים להתפנות מניו זילנד ולהיות מוחלפים על ידי כוחות מקומיים.
ראש ממשלת ניו זילנד.
הצלחתו של ולד כראש ממשלה לא הייתה מלאה. ב-1865 עברה בירת ניו זילנד כמתוכנן מאוקלנד לוולינגטון, והצעותיו לכינון יחסים עם המאורים התקבלו. יחד עם זאת, שני צעדים אלו עוררו מרירות. אנשי אוקלנד זעמו על העתקת עיר הבירה והמאורים זעמו על הפקעתם של קרקעות בשטח של 4,000 קמ"ר באזור ואיקטו. הצלחותיו האחרות של ולד, הנסיגה של הכוחות הבריטים מניו זילנד, היו גם הם שנויות במחלוקת וגרמו לעוינות כלפיו מצדו של המושל. בנוסף, מצבה הפיננסי של הממשלה היה לא יציב. קצת פחות משנה לאחר כינונה, התפטרה ממשלתו של ולד.
קריירה קולוניאלית.
ב-1866 פרש ולד, שסבל מבריאות רופפת ומלחץ נפשי, מהחיים הפוליטיים ושב לאנגליה שנה לאחר מכן. לאחר שהוא חזר לאיתנו, הוא שב לחיים פעילים. ב-1869 הוא פרסם ספר על ניו זילנד ובמרץ אותה שנה הוא החל קריירה כמושל קולוניאלי כאשר התמנה לתפקיד מושל אוסטרליה המערבית.
מושל אוסטרליה המערבית.
בספטמבר 1869 הגיע ולד לאוסטרליה המערבית. הוא מיד יצא לסדרה של סיורים ברחבי המושבה. במשך ששת החודשים הראשונים לכהונתו הוא גמא כ-1,900 ק"מ כשהוא רוכב על סוס. התרשמותו מבידודה של המושבה, הניעה אותו לדאוג לפיתוחה של רשת הטלגרף ולשיפורים בתחבורה. במרץ 1870 הוא שלח את ג'ון פורסט (לימים ראש הממשלה הראשון של אוסטרליה המערבית), לחקור את האפשרות של הקמתו של קו טלגרף בין אלבני לבין אדלייד. בסופו של דבר נסלל קו זהה ולאוסטרליה המערבית הייתה רשת קווי טלגרף באורך כולל של 1,400 ק"מ. ולד גם דאג להקמתו של שירות אוניות קיטור לאורך החופים והחל בהקמתה של רשת רכבות.
מבחינתו של ולד, מינויו כמושל היה מנדט להשגת שינויים חוקתיים דומים לאלה שהוא הצליח להשיג בניו זילנד. עם התלהבותו של המזכיר הקולוניאלי, פרדריק בארלי, הוא קידם את הקמתה של ממשלה ייצוגית. בהזדמנות הראשונה, הגיש ולד הצעת חוק שעל פיה נבחרו 12 חברים למועצה המחוקקת יחד עם שישה נציגים ממונים. הצעת החוק עברה בסופו של דבר ב-1 ביוני 1870. בארלי החל אז לפעול להקמתה של ממשלה וב-1874 אישרה זאת המועצה המחוקקת. למרות שוולד היה סבור שאוסטרליה המערבית עדיין לא הייתה בשלה להקמתה של ממשלה עצמאית, הוא שלח את הבקשה למשרד המושבות בלונדון. משרד המושבות התנגד מאוד להצעה ומתח ביקורת על ולד על כך שאפשר את הגשת ההצעה. ב-1874 נסע ולד לניו זילנד בענייני עסקיו ולאחר שובו הוא הועבר להיות מושל טסמניה ונושא הממשל העצמי באוסטרליה המערבית נגנז עד 1890.
מושל טסמניה.
ולד כיהן כמושל טסמניה בין השנים 1875 – 1880. הוא מצא שתפקיד זה דורש ממנו הרבה פחות מתפקידו הקודם, שכן לטסמניה כבר היה ממשל עצמי וכל מה שנותר לו היה לשבת בראש ישיבות המועצה המחוקקת.
מושל מושבות המצרים.
בין השנים 1880 – 1887 כיהן ולד כמושל מושבות המצרים, שכללו את מלאקה, פננג וסינגפור. ב-1880 הוא הגיע למושבה והחל לגלות עניין אישי בפיתוחן של המדינות המלאיות. באמצע שנת 1881 הוא ערך ביקור בעיר טאיפינג שבמדינת פרק. הוא מצא ש"ההכנסות הולכות וגדלות והמצב בכללותו מצוין... אך העבודות הציבוריות, סלילת הכבישים, ופיתוח תעשיות נוספות מעבר לכריית בדיל, הם צורך חיוני ביותר". כמו כן הוא דיווח על הצורך בפיתוח אספקת המים לעיר, בסלילת כבישים ומסילות ברזל שיקשרו את העיר לנמל (שמאוחר יותר נקרא על שמו "פורט ולד"). הוא דיווח שהעיר השתקמה מאז השריפה שהשתוללה בה שנה קודם לכן, שנסללו רחובות חדשים ורחבים ושנבנו בתים טובים יותר.
סלילתה של מסילת הברזל בין טאיפינג לפורט ולד פיתחה את האזור. באותה תקופה הגיעו לאזור פועלים מהודו ומציילון. שנתיים לאחר מכן ביקר ולד שוב בטאיפינג וראה את התפתחותה. הוא נסע על מסילת הרכבת שקישרה אותה עם הנמל. הוא גם יזם תוכנית לסלילתה של רשת טלגרף.
שנותיו האחרונות.
ב-1887 פרש ולד סופית מהחיים הציבוריים, למרות שהוא המשיך להיות פעיל בתחומים אחרים. ב-1891 הוא ביקר שוב במושבות המצרים ובביקור זה הוא חלה ושב לאנגליה. פרדריק ולד מת בצ'ידאק שבמחוז דורסט ב-20 ביולי 1891. על שמו נקראו מקומות רבים במלזיה, בסינגפור, באוסטרליה המערבית, בטסמניה ובניו זילנד.
בירה (פירושונים)
עופות האימה
תנחום גרשון ביליצקי
רבי תנחום גרשון ביליצקי (תרי"ח, 1858, הורדנה - ט"ז באדר ה'תש"א, 15 במרץ 1941, יאשינובקה) היה רב ולמדן ליטאי. רבה של העיירה יאשינובקה במשך יותר מ-50 שנה, שהתפרסם בישיבות ליטא בשל ספרו "גנת ביתן".
ביוגרפיה.
רקע משפחתי.
נולד בהורדנה לפרומה לאה ולרב נתן נטע ליב ביארסקי. משפחת אביו הייתה משפחת תלמידי חכמים שסירבו לכהן במשרות רבניות והתפרנסו ממסחר; סב אביו ר' נטע קליבנסקי, מלומד תורני וסוחר בסלובודקה, היה בנו של ר' אריה לייב גינצבורג מפרנסי וילנה שהיה חמיו של רבי חיים מוולוז'ין.
גם אביו, רבי נתן נטע ליב ביארסקי, היה חניך ישיבת וולוז'ין ותלמידו של ראש הישיבה רבי יצחק מוולוז'ין. הוא נסמך לרבנות ולדיינות טרם נישואיו בידי מורה ההוראה הראשי בהורדנה, הרב צבי הירש וייל, באישור בית הדין הגרודנאי, והתנה את נישואיו בכך שיוסכם מראש שאינו מקבל על עצמו כל משרה תורנית או רבנית מחייבת, והתפרנס למחייתו מבית ייצור ביתי לנרות.
שחר נעורים.
בהיותו בן 10 החל את לימודיו בישיבה בגרודנה שבראשות רבי אברהם משה עבעריל, בה למד עד פטירת ראש הישיבה בחודש תשרי תרל"א (1870). עם הגיעו לגיל בר מצווה נסע ללמוד ב"קיבוץ" שבעיר איישישוק בו למד במשך קרוב לארבע שנים. באיישישוק דבק בו הכינוי "גרשון גרודנר", והוא נבחר בחורף תרל"ד לשמש חונך לילד ה"עילוי" - חיים עוזר בנו של רבה של איביה, הרב דוד שלמה גרודזנסקי.
בראשית שנת תרל"ד (1873) עבר לישיבת וולוז'ין, מקום לימודיו של אביו, והתחבב על ראשי הישיבה, הנצי"ב מוולוז'ין ורבי רפאל שפירא. הוא זכה להערכה בעיקר בשל שיטת לימודו שדחתה פלפולים חריפים ובשל תפיסתו המהירה. לבקשת הנצי"ב קבע את לימודיו עם בחור צעיר ממנו בשנתיים, בן העיירה טורץ בשם שמעון שקופ, שכונה אז על שם עיירת מולדתו "שמעון טורצר".
תקופת סמרגון.
בי"ב באלול תר"מ, 19 באוגוסט 1880, נישא לרבקה שפירא, בתו של רבה של סמרגון, רבי נח חיים אברהם שפירא, השדכן היה ראש ישיבת וולוז'ין רבי רפאל שפירא, אחי אביה של הכלה. אבי הכלה התחייב לפרנס את בני הזוג בששת שנות נישואיהם הראשונות. כדי לחמוק מחובת הגיוס, שינה את שמו כמו צעירים יהודים אחרים מביארסקי לביליצקי. בסמרגון למד עם חמיו, ועם גיסו רבי מנשה יוסף גינצבורג, והחל להשתלם בהוראת הלכה, בדיני איסור והיתר ובדיני ממונות. הוא שידך את חברו שמעון טורצר לבתו של אחד מנכבדי סמרגון, שהיה גיסו של רבי אליעזר גורדון, וכך יכל לשוב ולחדש את הלימוד המשותף, אך לאחר שנה, בשל אסון שאירע בבית חמיו, עזב רבי שמעון שקופ את סמרגון.
בשנת תרמ"ד, 1884, הציע הרב אליעזר שולביץ מייסד ישיבת לומז'ה את ראשות הישיבה לרבי תנחום גרשון, לפי המלצת רבו הנצי"ב מוולוז'ין, אך בשל מחלת חמיו, דחה את המינוי כדי לעזור לחמיו ולגיסו לנהל את ענייני הרבנות בסמרגון.
לאחר פטירת חמיו בד' באייר תרמ"ו, התעוררה התנגדות בקרב חלק מראשי הקהילה המקומית למינויו של יורשו הטבעי, חתנו הגדול רבי מנשה יוסף גינצבורג לרבנות העיר, והציעו כפשרה את מינויו של רבי תנחום גרשון. הוא סירב בטענה שגיסו מומחה גדול ממנו בהלכה, והוא גם נכדו של רבה הקודם של העיר, רבי אריה לייב שפירא. לנצי"ב מוולוז'ין ולרבי חיים סולובייצ'יק שבאו לניחום אבלים בסמרגון וניסו לשכנע אותו לקבל את ההצעה, בטענה שגם לגיסו עדיף שהוא יהיה הרב ולא איש זר לגמרי, אמר כי אינו מוכן לעבור מדי שעה על האיסור "לא תעמוד על דם רעך".