הקומה השנייה מוקדשת בעיקר לאמנות קנדית, ומציגה מסורות אמנותיות שונות של קנדה מהימים שלפני האיחוד ועד לימינו. רבות מהיצירות המוצגות הן של "קבוצת השבעה", קבוצה של ציירים קנדים שפעלו בתחילת המאה העשרים בהשפעת תנועת האימפרסיוניזם האירופי ופיתחו גוון קנדי ייחודי. מוצגות גם יצירות של ציירים קנדים נוספים כמו ג'ון ויליאם ביטי.
אותה קומה כוללת אגף נפרד המוקדש ליצירתו של הפסל הבריטי הנרי מור אשר אחד מפסליו נמצא ברחוב בכניסה למוזיאון. זהו האוסף הגדול ביותר בעולם של פסלים של מור, שהחליט למסור אותם לגלריה בטורונטו עוד בימי חייו.
האגף לאמנות עכשווית.
שתי הקומות העליונות מוקדשות לאמנות בת זמננו החל משנות השישים ועד לעשור הראשון של המאה ה-21. הן כוללות מבחר של יצירות העוסקות בנושאים שונים של אמנים מכל העולם. המדרגות המובילות לאגף מאפשרות תצפית מרהיבה אל מרכז העיר טורונטו.
ענת גוב
ענת גוב (13 בדצמבר 1953 – 9 בדצמבר 2012) הייתה מחזאית, תסריטאית, מתרגמת, סאטיריקנית ופובליציסטית ישראלית.
ביוגרפיה.
גוב נולדה בשם ענת מיבר (מיברג) בטבריה. את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין בתל אביב, במגמת תיאטרון. בתחילת שנות השבעים התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת הנח"ל, שם השתתפה בתוכנית "הפלנ"חניק" (1972) והכירה את בעלה לימים, גידי גוב.
גוב למדה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחלה את דרכה המקצועית כשחקנית. ב-1974 השתתפה בהצגת הבידור "אבא מצליח" ב"תיאטרון העממי"
של אברהם דשא (פשנל). אחר כך פרשה ממשחק והתמקדה בכתיבת תסריטים לתוכניות טלוויזיה וקטעי קישור למופעי בידור (כגון פסטיבל שירי הילדים). בשנות ה-80 כתבה תסריטים לתוכנית "זהו זה!", בהנחיית בעלה, עמו גם כתבה ספר ילדים ("שאול הטרקטור"), הייתה שותפה לכתיבת שניים משיריו: "יש אי שם" ו"את, אני והדייג הוויקינגי", וכתבה קטעי קישור למופעיו.
בשנת 1988 כתבה את התסריט לסדרה הקומית "כן מה?!" ששדורה בערוץ הראשון, וכתבה מערכונים לתוכניות הבידור של חנה לסלאו "סקס, שקרים וחנה לסלאו" ו"החיים על פי לסלאו".
המחזה הראשון שכתבה, "אהבת מוות", נכתב בשנת 1991 והוצג לראשונה בתיאטרון החאן הירושלמי. המחזה ביים על ידי אלדד זיו והוצג בשנים 1992–1993 בכיכובה של אורלי זילברשץ בתיאטרון החאן. בשנת 2017 הוצג המחזה שוב בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של גלעד קמחי.
בשנים 1993–1998 כתבה קטעי קישור ומערכונים עבור התוכנית "לילה גוב", ששידרה הזכיינית טלעד בערוץ 2.
בשנת 1999 העלה התיאטרון הקאמרי מחזה שני שלה, "חברות הכי טובות" בבימויה של עדנה מזי"א. ההצגה זכתה להצלחה גדולה, ושיתוף הפעולה בין גוב למזי"א גם המשיך במחזות הבאים שכתבה גוב לתיאטרון הקאמרי. "חברות הכי טובות" גם עובד לסדרת דרמה בשלושה חלקים עובר HOT ב-2006, ועלה שוב בתיאטרון הספרייה ב-2009, וכקופרודוקציה של הקאמרי ובית לסין ב-2013. המחזות הבאים שהעלתה עם עדנה מזי"א היו: "ליזיסטרטה 2000" (2001), עיבוד למחזה הקלאסי ליזיסטרטה, עליו הייתה מעמדת לפרס התיאטרון הישראלי. "עקר בית" (2004), סיפורו של טייס הפורש לפנסיה מוקדמת ומתקשה להסתגל לשגרת החיים החדשה (עלה שוב בקאמרי ב-2015). "אוי, אלוהים" (2008), בו אלוהים בכבודו ובעצמו בא לטיפול אצל פסיכולוגית. המחזה עלה שוב בתיאטרון החאן ב-2019. ו"משפחה חמה" (2009) קומדית מצבים על ארוחה משפחתית.
בשנת 2006, כתבה בעקבות בקשתו של הבמאי אילן רונן, את העיבוד הבימתי למחזמר "הלהקה" עבור תיאטרון הבימה.
בנוסף, עסקה גוב בתרגום מחזות לעברית. תרגמה בין השאר את המחזות "אמא קוראז' וילדיה" ו"ויה דולורוזה" (על פי דייוויד הר).
בשנת 2012 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבימה מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 2021 הופק הסרט הדוקומנטרי "ענת גוב: על החיים ועל המוות" (בימוי: תמר טל ענתי).
סוף טוב.
"סוף טוב", המחזה האחרון שכתבה גוב, עוסק בהתמודדות של הגיבורה עם מחלת הסרטן, ונכתב בעקבות התמודדותה של גוב עם המחלה. את יחסה לטיפולים כנגד המחלה ביטאה במחזה, שבו הדמות הראשית חולה במחלת הסרטן, אבל מסרבת לקבל טיפולים כימותרפיים ומעדיפה איכות חיים על פני מאבק קשה וממושך במחלה. המחזה הועלה לראשונה על בימת תיאטרון הקאמרי ב-23 ביוני 2011 עם מוזיקה מאת שלומי שבן. הפקת הבכורה רצה למעלה מ-400 פעמים והמחזה תורגם לשפות רבות והועלה בבודפשט, בגרמניה, בפריז ובלונדון. המחזה זכה בפרס ניסים אלוני למחזאות לשנת 2011. את דמותה של גוב, גילמה ענת וקסמן.
חיים אישיים.
ב-1977 נישאה לזמר והשחקן גידי גוב, ולהם שלושה ילדים. אחותה הבכורה היא הפסיכותרפיסטית והציירת פיה מיבר.
נפטרה ב-9 בדצמבר 2012 מסרטן המעי הגס. לבקשתה נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
השקפת עולמה.
גוב נודעה בהשתייכותה למחנה השמאל הציוני והרבתה להביע את דעותיה הפוליטיות, בעיקר לאחר רצח רבין. לטענתה, מלחמת ששת הימים עדיין לא נגמרה והחברה הישראלית משלמת כיום על תוצאותיה. שימשה כבעלת טור בעיתון ידיעות אחרונות.
גוב נמנתה עם החותמים על אמנת כנרת ב-2002, והכריזה על תמיכתה במועמדותה של ציפי לבני לקראת הבחירות לכנסת ה-18.
הייתה ממקימות עמותת "עזרת נשים" למען נפגעות תקיפה מינית.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותה:
ניקוי ראש
ניקוי ראש הייתה תוכנית הטלוויזיה הסאטירית השנייה בטלוויזיה הישראלית (אחרי התכנית "לא הכל עובר" שלא שרדה). היא שודרה בין השנים 1974-1976 בערוץ הראשון, שהיה אז הערוץ הישראלי היחיד ולכן הייתה לה השפעה רבה על הפוליטיקה והשיח הציבורי בישראל באותה עת.
העונה הראשונה אשר הכילה 20 פרקים שודרה בין 9 במאי 1974 ל25 פברואר 1975, והעונה השנייה אשר הכילה 12 פרקים שודרה בין 23 באוקטובר 1975 ל25 במרץ 1976.
התוכנית עסקה באופן סאטירי באירועי האקטואליה של אותה תקופה ובהם: השבר לאחר מלחמת יום כיפור והעיסוק בדו"ח ועדת אגרנט, ממשלת רבין הראשונה, המתנחלים, שחיתות (בעיקר בקרב השלטון), פערים חברתיים וכלכליים, היחס לערביי ישראל ועוד.
משתתפי ויוצרי התוכנית.
טוביה צפיר, רבקה מיכאלי, עליזה רוזן, אהרון אלמוג ושבתאי קונורטי השתתפו בשתי העונות של הסדרה. בעונה הראשונה השתתפו גם דובי גל ושמעון לב-ארי (שעזב במהלך העונה הראשונה וחזר בסוף השנייה) ובעונה השנייה הצטרפו אל הצוות גם ספי ריבלין, איציק בן מלך ועוזי לוי (שהשתתף גם בתחילת העונה הראשונה). כמו כן הופיעו בתוכנית באופן לא קבוע שחקנים נוספים, בהם: רחל שור, יוסי אלפי, מרגלית אלמוג, תקוה מור, אריה מוסקונה ואלי דנקר ואת האנימציה יצרו יוסי אבולעפיה, יוחנן לקיצביץ' ודודו גבע.
מוטי קירשנבאום הגה, הפיק וערך את התוכנית וזכה על כך בפרס ישראל. יעקב אסל היה הבמאי. צוות הכותבים כלל את אפרים סידון, ב. מיכאל, חנוך מרמרי, קובי ניב (בתוכניות הראשונות היה דן בירון בצוות הכותבים לפני שהצטרף מרמרי באופן קבוע) ובעונה הראשונה גם את יעקב לזר, עמוס קינן ואלי שרייבר. המנהל המוזיקלי של התוכנית היה רוני וייס.
קירשנבאום, צפיר ורוזן היו שותפים גם להפקת תוכנית הסאטירה היחידה שהופקה בטלוויזיה הישראלית, לפני ניקוי ראש, "לא הכול עובר", בשנים 1971-2.
התכנים.
בין המערכונים והשירים הבולטים:
בין הקטעים שזכו לבקורת רבה היו:
התוכנית עסקה ברובה בבקורת על הפוליטיקה הישראלית והמזרח-תיכונית, על התעלמותו של הממסד מבעיות חברתיות ועל הניסיונות להפעלת צנזורה על התוכנית עצמה. היוצרים הואשמו בנטייה לצד השמאלי של המפה הפוליטית ובניסיון להפיל את השלטון. בין המתלוננים על הסדרה היו יצחק רבין ומשה דיין וכן אנשי ימין כמו חיים לנדאו. יחד עם זאת כללה התוכנית גם קטעים קלילים יותר שכללו פרודיות, מתיחות של מצלמה נסתרת וכן קטעים מתוכניות מחו"ל (כמו הקרקס המעופף של מונטי פייתון), בעיקר של אנימציה או ללא דיאלוגים.
בעונה השנייה גברה הבקורת הציבורית על התוכנית ועלתה תביעה גוברת (בעיקר בעיתונות ובכנסת) להוריד את התוכנית או לפחות 'לאזן' אותה עם כותבים ימניים יותר. למרות זאת, רק פעמיים בוטל שידור התוכנית (לאחר שכבר צולמה) ולא מסיבות פוליטיות: בדצמבר 1975 נפסלה התוכנית שתוכננה לשידור עקב צו של בג"ץ שהוצא לבקשת האחים אלברט ואלי סיבוני (שהתנהל נגדם משפט פלילי באותה עת) בשל מערכון עליהם שנועד לשידור באותה תוכנית ובינואר 1976 שוב נפסלה התוכנית, עקב החלטת מנכ"ל רשות השידור יצחק לבני לא לשדר מערכון דומה לזה שנפסל חודש קודם לכן.
ב-1975 יצא לאור בהוצאת הד ארצי תקליט עם כמה מהשירים שבוצעו בתוכנית, כולל הפרודיה על פסטיבלי הזמר ו'ליכוד לאומי'. באותה שנה, במהלך העונה הראשונה, מצולם ונערך על ידי יעקב אייזנמן סרט תיעודי על עשיית התוכנית שנקרא 'פוסטמורטם-ניקוי ראש'. הסרט נפסל לשידור כיוון שמוטי קירשנבאום מקלל בסרט את אחראי הכספים ברשות השידור.
ב-1976 זכתה התוכנית בפרס ישראל שאותו קיבל מפיק התוכנית, מרדכי קירשנבאום.
ירידת התוכנית מהמסך.