קוֹפּרָה הוא ה"בשר" או הגרעין של פרי הקוקוס. השם נגזר מהמלה המלאית לקוקוס יבש. הקופרה משמשת כחומר הגלם לתעשיית שמן הקוקוס, שמיוצר על ידי הרתחה ולחץ. הקופרה כמוצר מסחרי טופחה על ידי סוחרים באוקיינוס השקט ובדרום אסיה בשנות השישים של המאה ה-19.
הכנת הקופרה - הסרת הקליפה, פיצוח האגוז והייבוש - מתבצעת בסמוך למטעים. עם השנים קמו מטעים גדולים אליהם צמודות מערכות יצור משולבות, אולם איסוף הקופרה מתבצע באותו אופן כבעבר - סוחרים שעוברים מאי לאי ומנמל לנמל באוקיינוס השקט.
וילהלם טל
וילהלם טל (בגרמנית: Wilhelm Tell) היה גיבור אגדתי אשר לפי מיתוסים שונים חי בקנטון אורי שבשווייץ בתחילת המאה ה-14. האגדה הקשורה אליו מתעדת אותו כאיכר אמיץ שהנהיג את המאבק השווייצרי להשגת חירות משלטון בית הבסבורג, ועבור אנשים ברחבי העולם מסמל וילהלם טל חירות אישית ופוליטית.
דמותו בפולקלור.
אזור הגדה הצפונית של אגם לוצרן מוכר כארצו של וילהלם טל, והשווייצרים מצביעים על הכפר כמקום מגוריו המדויק. כחיזוק לטענתם מראים מקום קרוב אשר בו, לפי האגדה, וילהלם טל הרג את . המאורע קשור לפרסומו של טל כרב-אמן בשימוש ברובה קשת. על פי האגדה הוא חי בתקופה בה התכוונו קיסרי בית הבסבורג להשתלט על קנטון אורי. הרמן גסלר, המושל הקיסרי החדש של בירת הקנטון אלטדורף, הציב מוט בכיכר השוק שבעיר, הניח עליו את כובעו ופקד על כל העוברים והשבים לקוד בפני העמוד.
כאשר חלף טל על פני העמוד מבלי לקוד בפניו, הוא נעצר והוצב בפני שתי ברירות ענישה: האחת - לירות בקשתו חץ לעבר תפוח שיוצב על ראש בנו. השנייה - למות.
טל, שקיבל את הבטחת המושל לשחרורו אם יצליח במשימתו, ביצע ב-18 בנובמבר 1307 את העונש שהוטל עליו ופילח בהצלחה את התפוח שהוצב על ראש בנו בירייה בודדת. סיפור הירי נפוץ בקרב הפולקלור העתיק של הארצות הגרמאניות, והוא מופיע בצורות שונות בדנמרק, באנגליה ובהולשטיין (חלקה הדרומי של מדינת שלזוויג-הולשטיין, כיום בגרמניה).
אולם זמן קצר לאחר שפילח את התפוח, אמר טל כי אילו היה נכשל במשימתו והורג את בנו בשוגג, היה מפנה מיד את הקשת לעבר גסלר והורגו. גסלר התרעם כשהגיעה לאוזניו הערתו של טל והוא עצר אותו בשנית. טל הזועם נשבע לנקום בגסלר על כך. הוא הועבר כאסיר על ספינה. בדרך פקדה את הספינה סערה שמנעה ממנה להגיע לחוף מבטחים. בזכות כוחו ומיומנותו, הרשו לטל ליטול את ההגה. לאחר שהביא את הספינה אל החוף, ברח מכלאו והרג את גסלר ביריית חץ. כאשר חזר טל לעירו הוא התקבל שם כגיבור וכמנצח. מסופר על טל, שמאוחר יותר נלחם בקרב מורגרטן ב-1315 ומת בשיטפון ב-1350.
תבוסה סמלית זאת של האוסטרים הציתה את אש המרד בקרב העם השווייצרי, אשר התקומם לבסוף וזכה בעצמאות. מעלליו של טל הופיעו לראשונה בבלדות מן המאה ה-15 ותועדו לאחר מכן בטקסטים היסטוריים שונים.
וילהלם טל בתרבות.
המיתוס אודות וילהלם טל בא לידי ביטוי בתרבות: "וילהלם טל" (1791), אופרה מאת אנדרה מודסט גרטרי (André Ernest Modeste Grétry) הבלגי, ריתקה את הקהל הפריזאי, שהיה בעיצומה של המהפכה הצרפתית. גם המחזאי הגרמני פרידריך שילר השתמש באגדה זו כבסיס למחזהו "וילהלם טל" (1804). המחזה התקבל בשווייץ כ"מחזה הלאומי", ונחשב לאחת מפסגות הזרם הקלאסי בספרות הגרמנית. המחזה תורגם לעברית על ידי חיים נחמן ביאליק.
מלחין האופרה האיטלקי ג'ואקינו רוסיני השתמש במחזהו של שילר כדי לבסס עליו את האופרה המפורסמת שלו (1829) הנושאת את אותו השם (באיטלקית: Guglielmo Tell). קטע הסיום של האופרה נחשב כיום לאחד הקטעים המוכרים ביותר בתולדות המוזיקה מהמאה ה-19.
סלבדור דאלי צייר שני ציורים של וילהלם טל בשנת 1931: "The Old Age of William Tell" ו-"William Tell and Gradiva", ובשנת 1933 צייר את "The Enigma of William Tell". בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 לימדו בישראל את המחזה "וילהלם טל" של פרידריך שילר, והוא אף נכלל בתוכנית לבחינות הבגרות.
היה גם מי שמצא היבטים לרוחו באגדת וילהלם טל. אדולף היטלר היה נלהב ממחזהו של שילר ואזכר אותו בספרו "מיין קאמפף". גם ג'ון וילקס בות', המתנקש בחיי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, הושפע, כשהוא מאמץ את הצדדים השליליים בסיפור.
אופולו
אוּפוֹלוּ הוא אי המאוכלס ביותר מבין איי סמואה (כ-75% מתושבי סמואה חיים בו) ושטחו 1,125 קמ"ר. נמל התעופה הבינלאומי פלאולו נמצא במערב האי והבירה אפיה נמצאת בצפונו.
במיתולוגיה הפולינזית, ובעיקר בסמואה, אוּפוֹלוּ הייתה האישה הראשונה באי.
אורד צ'רלס וינגייט
וינגייט
ברטיסלבה
נפט גולמי
ירוסלב השק
מיקנה
מיקנה (יוונית עתיקה Μυκήνη, יוונית מודרנית Μυκήνες), היא אתר ארכאולוגי ביוון, הממוקם בצפון-מזרחו של חצי האי פלופונסוס, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לאתונה. האתר ממוקם בלבו של אזור גבעות ועמקים חקלאיים, בהם מתקיימת חקלאות עשירה עד ימינו. באלף ה-2 לפנה"ס הייתה מיקנה אחת הערים היווניות החשובות ביותר, ושלטה על חלק נרחב ביוון הדרומית ובאגן הים התיכון. התקופה שבין 1600 לפנה"ס ל-1100 לפנה"ס מכונה התקופה המיקנית עקב חשיבותה של העיר בתקופה זו. האקרופוליס של מיקנה וסדרה של קברים שנחשפו בסביבתו השתמרו היטב, ובשנת 1999 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
התרבות המיקנית.
התרבות המיקנית התפתחה ביוון בתקופת הברונזה המאוחרת, לקראת המאה ה-16 לפנה"ס. היא עלתה מתוך התרבות ששלטה באזור, והושפעה גם מהתרבות המינואית שבכרתים. התרבות המיקנית נחלקת לשלושה שלבים: הראשון מ-1580 עד 1500 לפנה"ס, השני מ-1500 עד 1400 לפנה"ס, והשלישי, הנחשב לתקופת הזוהר שלה, מ-1400 עד 1120 לפנה"ס. הידע אודות שתי התקופות המוקדמות בא בעיקר מקברים, ובראש וראשונה מאלה של מיקנה. מהתקופה השלישית שרדו מצודות וארמונות, ולקראת סופה של התקופה התפתח השימוש בכתב ליניארי ב', שהראה כי בתקופה זו דיברו המיקנים בניב יווני מוקדם. החברה המיקנית הייתה היררכית ובראשה ניצב מלך. היא התחלקה למעמדות וכללה גם מעמד של כוהנים ומעמד של עבדים.
היסטוריה.
מקור שמה של מיקנה הוא בתקופה הקדם-יוונית, והיא נקראה במיקנית בצורת הרבים "מוקנאי". מאוחר יותר הפך השם ל"מיקיני" ביוונית אטית, וביוונית מודרנית היא מכונה "מיקינס". האתר היה מיושב מתקופת האבן החדשה, בשנת 4000 לפנה"ס לערך. הקברים המוקדמים ביותר שהתגלו במקום הם "מעגל הקברים השני" מהמאה ה-17 לפנה"ס ו"מעגל הקברים הראשון" מהמאה ה-16 לפנה"ס. הארמון הוקם בשיא גובהו של התל והוקף בחומות ברוחב של שישה עד שמונה מטרים, ובגובה של עד 18 מטר. חומות אלה כונו על ידי היוונים בכינוי "חומות קיקלופיות", שכן, בשל האבנים המסיביות מהן נבנו, רווחה הסברה שרק קיקלופים היו יכולים להקימן. הארמון נבנה בשלושה שלבים - הראשון ב-1350 לפנה"ס, ולאחר מכן ב-1250 וב-1225 לפנה"ס. בד בבד חדלו המיקנים מקבורת מלכיהם בחללים שתחת לאדמה, ובנו במקומם קברים עגולים ענקיים בצורת תולוס אשר נבנו לרוב אל תוך צלע ההר. קברים אלה, השוכנים מדרום ומדרום-מערב לאקרופוליס, הוקמו בין המאה ה-15 למאה ה-13 לפנה"ס.
הארמון ננטש במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-12 לפנה"ס, ועוצמתה של מיקנה דעכה. נהוג לייחס זאת לפלישה הדורים מצפון יוון, אולם יש המפקפקים בקיומה של פלישה כזו כלל ועיקר, ותומכים בסברה כי פלישת גויי הים היא זו שהביאה להרס. מול גישות אלה, שנקודת התורפה העיקרית שלהן היא בכך שלא נמצאו ממצאים התומכים בפלישה ובכיבוש, יש הטוענים לתהליך שהונע מבצורת רחבת היקף. לפי סברה זו, מיקנה וערים מיקניות אחרות ננטשו ונהרסו בידי האוכלוסייה המתקוממת והמאוכזבת. אולם לא נמצאו ראיות לשינוי אקלימי רחב היקף, ולמעשה גם כיום הסיבה המדויקת לסופה של התרבות המיקנית איננה ידועה. האתר המשיך להיות מיושב עד כיבוש המקום בידי ארגוס בשנת 498 לפנה"ס, עת תושביו גורשו. חלקה העליון של הגבעה שוטח והוקם בו מקדש לאתנה, ובתקופה ההלניסטית נבנו בו מקדש נוסף ותיאטרון, אך במאה ה-2 הוא ננטש שוב, ונחשב ליעד תיירותי כבר בעת העתיקה.
מיקנה במיתולוגיה.
מיקנה נטלה חלק מרכזי במיתולוגיה היוונית ובאיליאדה ובאודיסיאה המיוחסות להומרוס. יסוד העיר יוחס לפרסאוס מארגוס שהרג את אביו בשוגג, ונאלץ לעוזבה. פרסאוס היה למלכה של טירינס, ייסד את מיקנה וקבע בה את מקום מושבו. בנו של פרסאוס נשא לאישה את בתו של פלופס, מלך אליס שהייתה הממלכה החזקה בפלופונסוס באותה עת. בנם אוריסתאוס היה שליט מיקנה השלישי והאחרון מצאצאיו של פרסאוס.
לאחר מכן בחרו תושבי מיקנה בתיאסטס למלכם, לאחר שהעדיפו אותו על פני אחיו אטראוס. אטראוס הביא אישור מהרמס לכך שהוא זכאי למלוכה, ועל כך השיב לו אחיו שיחזיר לו את המלוכה כשהשמש תנוע אחורה על מסילתה בשמים. זאוס עשה זאת ואטראוס זכה במלוכה. אטראוס היה מייסדה של שושלת טראגית. הוא עצמו הזמין את אחיו תיאסטס למשתה והאכיל אותו בבשר ילדיו, ובנו של תיאסטס, אייגיסתוס הרגו. בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, תפסו לבסוף את השלטון במיקנה ובספרטה בהתאמה. הלנה אשתו של מנלאוס שנחטפה על ידי פריס, נסיך טרויה, הייתה העילה למלחמת טרויה, שזרעה הרס וחורבן בעולם היווני העתיק. היוונים הונהגו על ידי אגממנון מלך מיקנה, אשר הקריב את בתו איפיגניה לפני צאתו למלחמה. עם שובו שילם על כך בחייו כאשר אשתו קליטמנסטרה רצחה אותו. אייגיסתוס, מאהבה של קליטמנסטרה, תפס את השלטון במיקנה, אך הוא וקליטמנסטרה נרצחו מאוחר יותר על ידי אורסטס, בנו של אגממנון. אורסטס נמלט מהעיר אך שב לאחר מכן ותפס את השלטון בה. בנו היה השליט האחרון של העיר.