בנובמבר 2012, משוידובדזה זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי צ'ינגדאו. בשנת 2013 הוא זכה בשתי מדליות ארד בגראנד פרי סמסון וגראנד סלאם באקו. בדצמבר 2016 משוידובדזה זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח באיפון את אמרטובשין דאשדווה המונגולי בקרב על המדליה. באוקטובר 2017 הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שניצח בגמר את פליפה קיטדאי הברזילאי.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, זכה משוידובדזה במדליית זהב. בסיבוב הראשון הוא ניצח את מקסים קילמאו הבלארוסי, בשמינית הגמר הוא ניצח את ברנרד אזינוביץ' הקרואטי וברבע הגמר הוא ניצח את אורחן ספארוב האזרי. בחצי הגמר משוידובדזה ניצח את לוקהומי צ'קהוימיאני הגיאורגי ובגמר גבר על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, משוידובדזה זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שניצח 5 מתוך 6 קרבות. משוידובדזה התחיל בסיבוב השני בו ניצח את מוחמד ג'ומיר אודין רוני מבנגלדש. בסיבוב השלישי הוא ניצח בניקוד ווזארי את לוקה מקיידזה הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את מורטיז פלאפקי הגרמני וברבע הגמר הוא ניצח את לי הא-רים הקוריאני. בחצי הגמר משוידובדזה ניצח באיפון את אמירן פאפינשווילי הגיאורגי ובגמר הפסיד לנאוהיסה טקאטו היפני.
בדצמבר 2018, הוא זכה במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגואנגג'ואו. בשמינית הגמר הוא ניצח בניקוד ווזארי את לוחום צ'חווימיאני הגיאורגי, ברבע הגמר הוא ניצח את אריק טקאבטקה הברזילאי בזמן ניקוד זהב ובחצי הגמר הוא גבר ילדוס סמטוב הקזחי בזכות עונשים. בגמר משוידובדזה התמודד מול אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי ולאחר שהקרב נכנס לזמן ניקוד זהב, הוא הצליח לבצע תרגיל טאני-אוטושי מוצלח שזיכה אותו בניקוד ווזארי וניצחון.
באליפות אירופה 2020 אשר נערכה בפראג, זכה משוידובדזה בפעם השנייה בתואר האירופי. הוא החל את דרכו בשלב שמינית הגמר בו ניצח בווזארי את מיהרק אקוס הטורקי. ברבע הגמר הוא ניצח את סאבה קראקיזידי היווני ובחצי הגמר גבר באיפון על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי. בגמר משוידובדזה התמודד מול בן ארצו, יאגו אבולדזה הרוסי, וניצח באיפון ארבע שניות לסיום הקרב.
באולימפיאדת טוקיו 2020, משוידובדזה התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג והודח בקרב הראשון לאחר הפסד בווזארי לטורניקה צג'קדואה ההולנדי.
אריאלה גולדמינץ
אריאלה גולדמינץ (נולדה ב-21 בדצמבר 1955, ו' בטבת תשט"ז) היא סופרת ישראלית, זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
ביוגרפיה.
גולדמינץ נולדה וגדלה בחיפה.
בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית, תעודת הוראה באנגלית ותולדות התיאטרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בספרות עברית והשוואתית בהצטיינות במגמת כתיבה יוצרת מאוניברסיטת חיפה.
גולדמינץ עבדה כמורה לאנגלית וכמנהלת לשכה בחברות שונות בתחום ההיי-טק ובאוניברסיטת חיפה.
בשנים האחרונות גולדמינץ עוסקת בכתיבה ולמידה. בכתיבתה עוסקת גולדמינץ בגיבורים מורכבים, בעלילה המבטאת את מורכבות החיים ובסתירות פנימיות.
בדצמבר 2018 הוכרז על זכייתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ט.
גולדמינץ מתגוררת בחיפה, נשואה ואם לבן.
ספריה.
הספר זכה בפרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם וכן במענק מטעם קרן י.ל. גולדברג. מדובר ברומן המתרחש בקונדיטוריה ותיקה וידועה בחיפה, עוסק בחיי היומיום של גיבוריו..
הספר הוא רומן שעלילתו מתרחשת בחיפה, עוסק במערכות יחסים בין אנשים..
גאוגרפיה תרבותית
גאוגרפיה תרבותית הוא אחד מתחומי החקר של הגאוגרפיה האנושית העוסקת באנשים ומקומות.
רקע כללי.
למרות העובדה כי לימוד ההבדלים בין מקומות ותרבויות בכדור הארץ קיים עוד מימי התקופה היוונית והרומית אצל גאוגרפים כמו פתולמאי וסטרבו, הרי שגאוגרפיה תרבותית כנושא מחקר באקדמיה צמחה רק בתחילת המאה העשרים. היא מופיעה כאלטרנטיבה לגישה של הדטרמיניזם הסביבתי ששלטה בגאוגרפיה עוד מהמאה התשע עשרה. על פי הדטרמיניזם הסביבתי אנשים, קהילות וחברות אנושיות מושפעות מסביבתן הטבעית. במקום לחקור את החברות האנושיות כתוצרי האזורים הטבעיים של כדור הארץ, הגאוגרפיה התרבותית הדגישה את הנופים התרבותיים כמושאי המחקר.
גאוגרפים המחזיקים בתפיסת העולם הנזכרת, מאמינים כי חברות ותרבויות הם לא רק התוצרים של סביבתם הטבעית, אלא באותה העת הם מעצבים את הסביבה הטבעית עצמה. הקשר ההדדי בין תרבות ובין הסביבה הטבעית יוצרת את הנופים התרבותיים. עיקרון בסיסי זה של הגאוגרפיה התרבותית עודן במהלך העשורים האחרונים בעזרת תאוריות וגישות חברתיות ומחקריות שהגיעו מתחומי חקר דיסציפלינות מדעיות כמו אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, תאוריות ספרותיות, פמיניזם ועוד. מכאן שנוצר מגוון רחב של הגדרות עבור תחום הגיאגרפיה התרבותית בהתאם להשקפת העולם של החוקרים השונים.
היסטוריה.
הגישה הקלאסית.
שינוי תפיסת המחקר שיצרה את הגאוגרפיה התרבותית, מיוחסת לעבודתו של קארל סאוהר מקליפורניה, הנחשב לאבי התחום, שרבים מחוקריה הגיעו בהמשך השנים מארצות הברית.
סאוהר, הקים בשנות העשרים את המחלקה לגאוגרפיה בברקלי, והדגיש בתוכנית המחקר שלה את התרבות, ההיסטוריה האנושית והנוף. רעיונותיו אלה עמדו בניגוד לרעיון הדטרמיניזם הגאוגרפי - שמשמעותו השפעת הנוף הטבעי על החברה האנושית. רעיון הדטרמיניזם הזה נוסח בתחילת המאה העשרים, על ידי פרדריך ראטצל בגרמניה בהשפעת הדראוויניזם. קרל סאוהר הדגיש את היפוכו של הרעיון: האדם מעצב את סביבתו הטבעית ויוצר נופים תרבותיים.
עיקר מחקריו של סאוהר נעשו על תרבויות באמריקה הלטינית ועל שבטי ילידים אמריקאיים תוך שהוא משלב אנתרופולוגיה, היסטוריה, ביאוגאוגרפיה, וגאוגרפיה ביחידה מחקרית אחת. הוא חקר את התרבות החומרית, צורות מגורים, שיטות החקלאות ועוד. מחקרים אחרים שלו עסקו בהתפשטות תרבות המחרשה וחיטת הלחם מהמזרח התיכון לשאר חלקי העולם במהלך היסטוריה האנושית והקולוניאליזם האירופאי.
מכאן נוצרה אסכולה של ברקלי בגאוגרפיה התרבותית, שהגיעה לידי ביטוי מרכזי בכנס חשוב בשנת 1955, תחת הסיסמה ״האדם משנה את פני כדור הארץ״.
האסכולה של ברקלי התמודדה בארצות הברית מול רעיון אחר של הגאוגרפיה, כפי שיובא על ידי ריצ'רד הארטשורן מגרמניה בסוף שנות השלושים - הרעיון שבמרכז העיון הגאוגרפי עומדת הגאוגרפיה הרגיונלית, שחוקרת בצורה שיטתית וקבועה בנושאיה את היסודות הטבעיים והאנושיים של אזור מסוים, תוך חיפוש אחרי הייחודיות של אותו חבל (Region). היינו - כל ארץ, או חבל ארץ היה נפתח בסקירת גבולותיו, היסודות הפיזיים כמו אקלים וגאולוגיה, ומשם היו נסקרים תופעות כמו יישוב וכלכלה תוך הדגשת הקשר שלהם עם היסודות הפיזיים שנסקרו קודם.
בשנות החמישים, החלה בארצות הברית מהפיכה בתחום החשיבה הגאוגרפית. חוקרים גאוגרפים הושפעו מיכולת הניבוי והכללה של מדעי הטבע שחדרה גם למדעי החברה וטענו כי גם לגאוגרפיה ישנן יכולות כאלה בתנאי שהיא תוותר על הגישה התיאורית ותראה את הגאוגרפיה החבלית כמטרתה העיקרית. מהפכה חשיבתית (מתחום הפוזיטיביזם) זו שהתבססה על איסוף נתונים ממדידות שונות וניתוחם נקראה "המהפיכה הכמותית", שבה המחקרים בגאוגרפיה אנושית פנו להשתמש בשיטות סטטיסטיות ובמודלים ותאוריות מתחומי מדעי החברה לשם הסבר תופעות קיימות וניבוי התפתחותן במרחב.
המהפיכה הכמותית הביאה לקפאון מסוים במחקרים וברעיונות של הגאוגרפיה התרבותית כפי שהייתה עד אז.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה.
בשנות השבעים הראשונות החלה להצטבר ביקורת כנגד הגישה הכמותית בגאוגרפיה אנושית, והיא דורבנה גם על ידי מחקרים בתחום הגאוגרפיה התרבותית. חוקרים שונים כגון אי פו טואן, אדוארד רלף ואן באטימר , היו המבשרים של התקופה הפוסט-פוזיטיבסטית ויצרו את ״הגאוגרפיה התרבותית החדשה״. כדוגמה הספר ״טופופיליה״ של טואן, תיאר את הבנת הנוף התרבותי והפיסי על ידי האדם כתוצר של עמדותיו החברתיות ותרבותו והוסיף מושגים כפרספציה היינו, תפיסת הנוף ודימוייו כמרכיב חשוב בהבנת היחסים בין הסובב לאדם.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה נשענה על תאוריות כמו של מישל פוקו (M. Foucault) והמגוון של תאוריות חברתיות פוסטקולוניאליות. בתקופה חדשה זו נעשה מאמץ גדול לפרק את המושג תרבות כדי לחשוף את הכוחות שפועלים במרחב ויוצרים את תחושת המקום. במילים אחרות, הזרם החדש של הגאוגרפיה התרבותית, יש בו נקודות מוצא תאורטיות רבות, ואיננו כופה גישת מחקר או רעיונות תאורטיים אחידים. החוקרים יוצאים מתאוריות שונות חלקן ביקורתיות וידועות: מרקסיזם, פמיניזם, פוסט קולוניאליזם. על מנת לבחון מהם הכוחות היוצרים את תחושת המקום, חלק מתאוריות אלה הדגישו את יחסי הכוחות בתוך החברה והתרבות, כגורמים לעיצוב הנוף וליצירת "תחושת המקום" השונה מאדם לאדם ומחברה לחברה.
המחקרים החדשים בגאוגרפיה התרבותית נוגעים בהבדלים בהתנהגות ובתחושת המרחב על פי משתני כמו המגדר, מוצא (למשל חוויית המרחב של מהגרים) או גיל (למשל חוויית המקום של ילדים). יש אפילו מחקרים בגאוגרפיה של המוזיקה או בהבטים פוליטיים ותרבותיים של המרחב כמו שמות מקומות. ישנם גאוגרפים תרבותיים המעמיקים עבודתם לתחומי העמדות הערכיות, רעיונות חברתיים, שפות, מבנים ארגוניים והדרך בה הם מעצבים את הנוף מעשי ידי האדם. כמו כן בתקופה החדשה של הגאוגרפיה התרבותית נוצרו מושגים שלא היו קיימים קודם כמו "תחושת מקום", או "דימויי מקום" (Perception) שמרחיבים ומעמיקים את הפרשנות של הנוף על ידי הגאוגרפיה התרבותית.