לאחר שיקומו של בית הכנסת הוא החל לשמש בית הכנסת המרכזי של תושבי הרובע היהודי, מאחר שבתי כנסת אחרים לא שוקמו אלא מאוחר יותר. כרב בית הכנסת נבחר הרב אביגדר נבנצל, אשר התנה עם הכנסו לתפקידו כי בית הכנסת לא ישא אופי ונוסח מסוים, אלא כל מתפלל ואף שליח הציבור ינהג כפי מנהג אבותיו. כך אף שאופי התפילה בבית הכנסת היא אשכנזית, הרי שהנוסח אינו אחיד, והוא משתנה לפי מנהג שליח הציבור. בשבתות מנהגי התפילה הם אשכנזיים מאחר שבני עדות ספרד מתפללים בבתי הכנסת הספרדיים.
הפולמוס על זיהוי בית הכנסת.
בשנות השלושים של המאה העשרים זיהה האדריכל יעקב פינקרפלד את המבנה המוכר כיום בשם בית הכנסת הרמב"ן ברובע היהודי כמבנה העתיק אותו מתאר הרמב"ן בו נוסד על ידו בית כנסת. פינקרפלד פרסם את מסקנתו בספרו "בתי כנסיות בארץ ישראל מסוף תקופת הגאונים ועד עליית החסידים" (1946), והעלה השערה כי המבנה הקיים אינו נפרס על כל שטחו העתיק של בית הכנסת, וכי בית הכנסת ממשיך מזרחה מהמבנה הקיים. השערה זאת הוכחה כנכונה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו לאחר מלחמת ששת הימים. השערתו של פינקרפלד התקבעה בתודעה הציבורית, ומאז ועד היום השתרש שמו של בית הכנסת כ"בית כנסת הרמב"ן".
אולם, מבחינה מחקרית קשה לקבל את השערתו, מאחר שמבנה זה אינו תואם כלל את התיאור באיגרת הרמב"ן משום שאין בו לא כיפה ולא עמודי שיש. אף מיקומו של בית הכנסת בעייתי, שכן בעת ישיבת הרמב"ן בירושלים, ישבה הקהילה היהודית בהר ציון ולא ברובע היהודי של ימינו.
לעומת זאת, תאוריהם של רבי עובדיה מברטנורא ושל רבי משה באסולה, נראים מתאימים יותר למבנה המכונה כיום בית הכנסת הרמב"ן, אשר שימש כבית הכנסת היחידי בירושלים בשלהי המאה ה-15. המחקרים נוטים לראות במבנה זה את מעונו השני של מניין מתפללי בית כנסת הרמב"ן המקורי, אשר העתיקו את מקום משכנם לתוככי הרובע היהודי של ימינו, ועמם עבר גם בית הכנסת.
הארכאולוג מאיר בן דב זיהה את החורבה שבה ייסד הרמב"ן בית כנסת עם קפלת תפילה ביזנטית שהתגלתה בהר ציון ליד חומת העיר העתיקה (כ-150 מטרים מהמבנה הידוע כיום בשם בית כנסת הרמב"ן). כאישוש לזיהויו הוא מסתמך על הסכסוך שפרץ בראשית המאה ה-15 בין נוצרים ויהודים בהר ציון, בדבר הבעלות על קבר דוד המלך, סכסוך שבעקבותיו גירשו שליטי העיר המוסלמים מהמקום הן את הנוצרים והן את היהודים. בעקבות גירוש זה, פנו היהודים להתיישבות בתחומי הרובע היהודי של ימינו, וייתכן שזו גם הסיבה של נדידת בית הכנסת הראשון למקומו השני.
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי בית הכנסת שאותו מתאר הרמב"ן לא היה בית כנסת קדום שיהודי ירושלים חזרו אליו, אלא הוא בית כנסת חדש שהוכשר לתפילה במהלך ביקורו, ונועד להחליף את מקום התפילה הקודם בביתם של האחים הצבעים.
אנה גווארה
אנה גבריאלה גווארה אספינוזה (בספרדית: Ana Gabriela Guevara Espinoza; נולדה ב-4 במרץ 1977 בנוגלס, מקסיקו) היא אתלטית מקסיקנית. היא אלופת עולם (פריז 2003) וסגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004) בריצת 400 מטר. בעלת התוצאה התשיעית בכל הזמנים (48.89 שניות).
ביוגרפיה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1999 השיגה גווארה את מדליית הזהב הראשונה שלה בתחרות בינלאומית בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.91 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה גווארה במקום החמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.96 שניות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה גווארה במדליית ארד בריצת 400 מטר, בתוצאה של 49.97 שניות.
בשנת 2002 זכתה גווארה בליגת הזהב, בכל שש התחרויות בריצת 400 מטר, כמו הישאם אל גרוז' ממרוקו (ריצת 1500 מטר), מריון ג'ונס מארצות הברית (ריצת 100 מטר) ופליקס סאנצ'ז מהרפובליקה הדומיניקנית (ריצת 400 מטר משוכות) וארבעתם התחלקו בפרס מיליון דולר (כל אחד מהם קיבל 250,000 דולר).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית בתחילת אוגוסט 2003 הגנה גווארה על תוארה וזכתה במדליית זהב שנייה בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.36 שניות.
אירוע השיא.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת זכתה גווארה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש, שיא מקסיקו חדש ותוצאת השנה בעולם של 48.89 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) נשאה גווארה את דגל מקסיקו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.56 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום ה-11 בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.88 דקות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה גווארה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.81 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל בשנת 2007 הגנה גווארה על תוארה וזכתה במדליית זהב פעם שלישית ברציפות בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.34 שניות. בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.75 דקות.
בינואר 2008 פרשה גווארה מאתלטיקה.
מוראביה
מוראביה (בצ'כית: Morava, , גרמנית: Mähren, ; בפי היהודים: מעהרין) היא חבל הארץ המזרחי של צ'כיה. זהו אזור היסטורי, שאין לו מעמד רשמי כלשהו בתוך הרפובליקה הצ'כית. מקורו של השם הוא בנהר המוראבה. עיר הבירה של החבל היא ברנו, העיר השנייה בגודלה בצ'כיה.
גאוגרפיה.
מוראביה שוכנת ברוב חלקו של השליש המזרחי של מדינת צ'כיה. בצפון גובל חבל מוראביה בגבול פולין ובחבל שלזיה הצ'כית; במזרח גובל החבל במדינת סלובקיה; בדרום באוסטריה ובמערב בבוהמיה. גבולו הצפוני של החבל תחום בהרי הסודטים ההופכים להרי הקרפטים במזרח. נתיבו המתפתל של נהר טאיה (Thaya או Dyje) יוצר את גבולו הדרומי של החבל עם אוסטריה, באזור זה הוכרזה שמורת טבע משני עברי הנהר.
אוכלוסייה.
תושבי מוראביה הם ברובם נוצרים קתולים, המדברים בדיאלקטים מקומיים של השפה הצ'כית. במפקד מ-1991 הגדירו 1.36 מיליון תושבים את עצמם כמוראבים מבחינה לאומית, ואילו במפקד מ-2001 ירד המספר ל 380 אלף, והיתר הגדירו עצמם כצ'כים. שאלת קיומו של לאום מוראבי נפרד עולה לעיתים, אך אין לה מימד פוליטי חריף.
היסטוריה.
תולדות הארץ שזורות באלה של בוהמיה, שכנתה ממערב, המהווה את החלק העיקרי השני של צ'כיה של היום. מקורה של האוכלוסייה הנוכחית בהתיישבות של קבוצות סלאביות שהגיעו למקום בתקופת המאה החמישית לספירה. בימי הביניים הייתה מוראביה לפרקים מדינה עצמאית (מרקיזות מוראביה), לפרקים יחידת משנה אוטונומית בדרגות עצמאות שונות ולבסוף חלק מהקיסרות ההבסבורגית.
לאחר פירוק אוסטריה-הונגריה ב-1918 נעשתה חלק מצ'כוסלובקיה, ועם פירוקה ב-1993 נעשתה חלק מן הרפובליקה הצ'כית.
יהדות מוראביה.
יהדות מוראביה (מעהרין) הייתה קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה כיחידה מובחנת במרחב האשכנזי עד התפרקות האימפריה האוסטרית.
לקהילות יהדות מוראביה היה מבנה ארגוני מסודר, שלושה אזורים ("גלילים") ושבע קהילות מרכזיות: , , הלישוי, טרייביטש, לייפניק, ניקלשבורג ו. רב המדינה היה הסמכות העליונה בכל ענייני הקהילות, ובדרך כלל נבחר לתפקיד זה רבה של ניקלשבורג שהייתה הקהילה החשובה ביותר במוראביה. עד ראשית המאה ה-18 נבחרו הרבנים לקדנציות של 3 ו-8 שנים, והמינוי היה צריך לקבל חידוש בתום כל תקופת כהונה. אך מאז בחירתו של רבי דוד אופנהיים בשנת 1701 כרב המדינה לכל ימי חייו, שונה המנהג וכל הרבנים שאחריו נבחרו אף הם לכהונה לכל ימי חייהם.
הגוף העליון שניהל את ענייני יהדות מוראביה, היה ועד שהורכב מרבני שבע הקהילות הגדולות ושישה "ראשי מדינה". כל אחד משלושת גלילות מוראביה, היה יכול לבחור שני אנשים לתפקיד ראש המדינה, ופעם בשלוש שנים התכנס ועד המדינה וקיבל החלטות נחוצות באשר להנהגת יהדות מוראביה בשנים הבאות. לוועד המדינה היו סמכויות אוטונומיות מוכרות מטעם השלטונות, ונוהלי העבודה שלו אושרו בידיהם ולא ניתן היה לחרוג מחוקי הוועד שאושרו. ישיבות מוראביה, שפעלו עד אמצע המאה ה-19 (והיו כמעט האחרונות במרכז אירופה), היו מרובות וחשובות. תקנה קהילתית מ-1610 קבעה שכל קהילה שיש בה שלושים בעלי-בתים צריכים להחזיק ישיבה של שישה בחורים לפחות.
הבחירות לכנסת השלישית
הבחירות לכנסת השלישית התקיימו ב-26 ביולי 1955, ז' באב ה'תשט"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השלישית. בבחירות אלו נראה היה בתחילה כי המתחרה הגדולה של מפלגת השלטון מפא"י תמשיך להיות מפלגת הציונים הכלליים, אך כאשר נספרו הקולות התברר כי כוחם של הציונים הכלליים ירד מאוד, וכן ירד כוחה של מפא"י, ולעומת זאת תנועת החרות בראשותו מנחם בגין הכפילה את כוחה והפכה למפלגה השנייה בגודלה.
רקע היסטורי.
הבחירות לכנסת השלישית התקיימו על רקע שובו של דוד בן-גוריון מפרישה קצרה לשדה בוקר לראשות מפא"י. בן-גוריון פרש מתפקיד ראש הממשלה ב-1953, אך מעולם לא ויתר בפועל על מושכות השלטון. באמצעות שלוחיו, ובתקופה זו במיוחד משה דיין (הרמטכ"ל דאז) ושמעון פרס, חתר בן-גוריון בהתמדה תחת ראש הממשלה משה שרת. כך, לדוגמה, הופעלו כוחות צה"ל במקרים שונים לאחר היוועצות בין בן-גוריון לדיין, בלי שראש הממשלה יהיה שותף להכרעות.
כאשר שב בן-גוריון לשולחן הממשלה ב-21 בפברואר 1955 היה ברור כי ימיו של שרת בתפקיד ספורים. בן-גוריון זכה בתפקיד שר הביטחון, לאחר שפנחס לבון נאלץ לעזוב את המשרד בגלל מעורבותו בעסק הביש. "העסק הביש" עתיד היה להטיל את צילו גם על מערכות הבחירות הבאות, אך לעת עתה נותר בעיקרו סמוי מידיעת הציבור הישראלי. ברור היה כי בן-גוריון יעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות, והחודשים האחרונים לכהונת הממשלה התאפיינו בסכסוכים בינו ובין ראש הממשלה שרת, לו היה כביכול כפוף.