הערפילית התגלתה בשנת 1888 על ידי האסטרונומית וילמינה פלמינג במצפה כוכבים בקולג' הרווארד, השייך לאוניברסיטת הרווארד.
מידע כללי.
הערפילית מורכבת מענני אבק כהה וגזים מסתחררים. הזוהר האדום שבה נוצר כתוצאה מגז מימן, מיונן על ידי מערכת של חמישה כוכבים הנקראת σ באוריון מתחת לחגורת אוריון הממוקמת מאחורי הערפילית. הערפילית אפילה בשל האבק הסמיך שבה. ניתן לראות סילוני גז הנפלטים מהערפילית בשל השדה המגנטי החזק שבה. בבסיס הערפילית ישנן נקודות בוהקות שהן כוכבים צעירים בהיווצרות.
הערפילית נמצאת בקבוצה הכוכבים אוריון. בישראל, היא ניתנת לצפייה בחורף בשעות הערב. היא נמצאת בחגורת אוריון הנראית כשלושה כוכבים זה אחר זה, ליד אלניטק - הכוכב התחתון מהשלושה. בהירות נראית הערפילית נמוכה והצפייה בה מצריכה שימוש בטלסקופ טוב באתר שאין בו זיהום אור.
ראס דשן
ראס דֶשֶן או ראס דֶגֶ'ן (באמהרית: ራስ ዳሸን – "ראש שומר") הוא ההר הגבוה באתיופיה והרביעי באפריקה כולה, והוא נישא לגובה של 4,533 מטר במזרח הרי סימן.
ההעפלה המתועדת הראשונה של תיירים מאירופה להר הייתה ב-1841, אולם לאור האקלים הנוח השורר באזור בעונה היבשה, ונקודות היישוב הסמוכות לפסגה, מעריכים כי העפילו אליה פעמים רבות קודם לכן. כיום מעפילים רבים אל פסגת ההר במסגרת טיולים רגליים ב"פארק הלאומי הרי סימן".
על שם ההר נקרא אנסמבל ראס דשן.
סייפן (דג)
סייפן (שם מדעי: "Xiphophorus") הוא סוג ממשפחת הגמבוזיים. קל להבדיל בין הזכרים לנקבות בעזרת ה"סייף" המעטר את זנבות הזכרים ונתן לדג את שמו.
כיום קיימים גזעים שונים של סייפנים בעלי צבעים מיוחדים, בטן נפוחה, סייף גם אצל נקבות (שלא שינו את מינן), צורת זנב מיוחדת או סייף ארוך במיוחד.
מין האבטיפוס (type species) של הסוג הוא סייפן מצוי.
מינים.
מיני הסייפן:
אוטובוס דו-קומתי
אוטובוס דו-קומתי (נקרא בסלנג אוטובוס קומתיים) הוא אוטובוס בעל שתי קומות. אוטובוסים דו-קומתיים נפוצים במיוחד במערכות התחבורה הציבורית בבריטניה, וכמו גם בערים גדולות נוספות באירופה, ובאסיה, כאשר הדוגמה האיקונית ביותר היא האוטובוס האדום של לונדון, ובפרט המודל AEM Routemaster אשר היה מיוצר בין השנים 1954 עד 1968.
ישנם שני סוגי אוטובוסים דו-קומתיים - בסוג הראשון הקומה העליונה היא בעלת גג סגור והוא נמצא בעיקר בשימוש בקווי התחבורה הציבורית בערים הגדולות, בסוג השני הגג של הקומה העליונה פתוח, והוא פופולרי במיוחד עבור תיירים.
בישראל.
בישראל חברת אגד הפעילה אוטובוסים דו-קומתיים בין השנים 1984 עד 2013.
האוטובוס הדו-קומתי הראשון (שנבנה על ידי החברה הגרמנית ניאופלן ) הגיע לישראל לראשונה ב-26 באוגוסט 1984, כאשר בתחילה במשך תקופת ניסיון בוצעו 434 נסיעות מבחן עם ארבעה קווים שונים, בהם האוטובוס נסע בסך הכל 195,583 קילומטרים וכתוצאה מכך החלה התעניינות ציבורית רחבה בשימוש באוטובוס דו-קומתי. בשנת 1988 נחתם הסכם בין חברת אגד לחברת ניאופלן אשר במסגרתו אגד הזמינה 20 אוטובוסים דו-קומתיים אשר יכנסו לשימוש עוד במהלך שנה זו, כאשר 30 אוטובוסים דו-קומתיים נוספים יוזמנו בשנה שלאחר מכן. האוטובוסים הדו-קומתיים החלו להגיע לישראל במהלך שנת 1989, ושימשו בעיקר בקווים תל אביב-ירושלים, תל אביב-חיפה, תל אביב-באר-שבע ובקווי אילת.
עם זאת, בשל בעיות טכניות ובשל סוגיות הקשורות לציבור החרדי הדבר הוביל לבסוף לירידה הדרגתית בשימוש באוטובוסים הדו-קומתיים. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 חדלה אגד להשתמש באוטובוסים הדו-קומתיים בקו המרכזי האחרון שהפעיל אותם - קו תל אביב-ירושלים (קו 480). במשך תקופה מסוימת נעשה שימוש באוטובוסים הדו-קומתיים בקווים מקומיים באזור השפלה, ולבסוף, בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 חדלו לחלוטין להשתמש בהם.
באוגוסט 2005 נכנסו שלושה אוטובוסים דו-קומתיים לשירות בקו 99 בירושלים (סובב ירושלים) שהופעל עבור תיירים המבקרים בירושלים ועבר ב-35 מהאטרקציות התיירותיות הבולטות בירושלים. שלושת האוטובוסים היו מאותם האוטובוסים הדו-קומתיים של ניאופלן שנרכשו במקור על ידי אגד. בשנת 2015, אגד מכרה את הקו ואוטובוסי הקומתיים לחברת יארא טורס. במהלך תקופת ההפעלה של הקו על ידי יארא טורס הקו הופעל על פי בקשות בלבד. בשנת 2016 יארא טורס הפסיקה להפעיל את הקו.
ביולי 2021 החלה אגד להפעיל אוטובוס דו-קומתי בקו 190 בין ראשון לציון לתל אביב. האוטובוס מבוסס על שלדה של מאן ומרכב של חברת UNVI הספרדית, יכול להסיע כ-90 נוסעים (73 בישיבה) וגם מונגש ברמפה לנכים. אגד רכשה 4 אוטובוסים מסוג זה.
אוטובוס קומתיים
בריכת השילוח
בְּרֵכַת הַשִּׁילוֹחַ (הַשִּׁלֹחַ) היא בריכה בקצה הדרומי של עיר דוד, העיר העתיקה בירושלים. היא נמצאת בסמוך לאפיק נחל קדרון, מעט צפונית למפגש הקדרון עם גיא בן הנום, ומי הגיחון זורמים אליה דרך נקבת השילוח. בעקבות החפירות שנערכו מאז שנת 2004 ואילך, נחשפה בריכת השילוח של ימי בית שני. עד החפירות מקובל היה לזהות את בריכת השילוח מעט צפונית יותר, במקום בו נמצאת בריכה מן התקופה הביזנטית ("הבריכה הביזנטית"). גודל הבריכה בימי הבית השני הגיע ככל הנראה לכ-3 דונם. בסמוך לבריכה נתגלה ריצוף עשוי לוחות אבן, של רחוב הרודיאני רחב ידיים שהוביל מהבריכה צפונה לאורך הגיא המרכזי לעבר הר הבית ובית המקדש. החופרים מניחים שבריכה זו בנויה על שרידיה של בריכת השילוח הקדומה מימי הבית הראשון שאליה היטה חזקיהו המלך את מי הגיחון.
שרידים מימי בית ראשון.
חלק מהחוקרים הסיקו כבר בעבר כי מפעלו של חזקיהו להבאת מי מעיין הגיחון אל תוך העיר הסתיים בבִּרְכֵּת אֶל-חֲמְרַה – היום גן ירק פורח הממוקם ממש מעל שרידי הבריכה מימי בית שני ומכסה אותה. בריכה זו נבנתה על ידי סגירת עמק הגיא המרכזי בסכר. ייתכן שבריכה זו שימשה שנים רבות לפני חזקיהו כמאגר מים של מי נגר עילי, ומאז חציבת הנקבה קיבלה את מימי הגיחון באמצעות נקבת השילוח. בריכה זו נזכרת בספר נחמיה: "ואת חומת בריכת הַשֶּׁלַח לגן המלך ועד המעלות היורדות מעיר דויד" (ג טו). מן הבריכה הזו לא נחשפו שרידים ברורים. אלה עשויים להתגלות אם יחפרו מתחת לגרמי המדרגות של הבריכה המדורגת מימי הבית השני התופסת את כל שטח הגן. מתחת לרחבה המרוצפת של ימי הבית השני נחשף קטע קטן מתעלת הזנה ויש הגורסים כי תעלה זו הזינה את המים לבריכה מתקופת הברזל.
בימי בית שני.
במהלך עבודות להחלפת צינור ביוב ראשי שנערכו בשוליו המזרחיים של העמק, היישר מתחת למצוק הסלע הדרומי של עיר דוד, בקיץ 2004, חשף הארכאולוג אלי שוקרון עם פקח רשות הטבע והגנים אורי אורבך (שהתבקש על ידי שוקרון לתעד את עבודות התשתית), מדרגות אבן אחדות. בעקבות כך נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות בהנהלת אלי שוקרון ורוני רייך. בחפירה נחשף צדה הצפוני-מזרחי של בריכה מדורגת גדולת מידות. נחשפו גם פינותיה הדרומית-מזרחית והצפונית-מזרחית. מטבעות שהוצאו מן המלט המלכד את אבני הבנייה היו כולם מן המאה הראשונה לפנה"ס; מכאן שהבריכה המדורגת נבנתה לראשונה בימי הבית השני. לא ניתן לדייק ולומר אם היה זה בשלהי ימי החשמונאים, או בתחילת ימי המלך הורדוס. החופרים הציעו לזהותה עם בריכת השילוח הנזכרת בברית החדשה, בסיפור על ריפוי העיוור (ראו להלן). הסתבר גם שתעלת המים שבה זורמים מי המעיין לאחר יציאתם מניקבת השילוח, היא התעלה המזינה את הבריכה המדורגת. בריכה זו תופסת את כל שטחו של הגן הגדול שכונה בערבית בשם בריכת אל-חמרה. הבריכה השלמה הייתה ככל הנראה בעלת מתאר טרפזי (צרה יותר בצפונה, והולכת ומתרחבת עם התרחבות העמק לדרומה). היא גדולת מידות (אורך הצלע המזרחית שנחשפה בשלמותה הוא כ-70 מ'). הבריכה בנויה גרמי מדרגות המופרדים על ידי מדרכים (פודסטים) צרים. סביר כי מדרגות האבן מקיפות את הבריכה מכל עבר, אולם מרבית הבריכה לא נחפרה. מאחר שתעלת ההזנה עוברת מעל למדרגה הגבוהה ביותר ניתן היה למלא את כל הבריכה במים ולהציף את כל המדרגות. השיטה לבנותה במדרגות ובמדרכי ביניים נועדה ודאי לסייע בשימוש בבריכה במפלסי מים שונים. במקום שמדרגות אבן אחדות חסרות, נתגלו מדרגות בנויות טיח בעל גוון אפור השייכות לשלב קדום יותר של הבריכה. סוג זה של מדגות מטוייחות אופייני בעיקר למקוואות טהרה מתקופת הבית השני, שמהם התגלו בירושלים למעלה ממאה וחמישים. מסתבר שהשלב הראשון נבנה בידי מתקיני מקוואות. מאחר שמדרגות אלה התבלו עקב השימוש הרב שנעשה בבריכה, החליטו לצפות את מדרגות הטיח במדרגות אבן.
היישר מצפון לבריכה נחשפו חלקים מרחבה מרוצפת לוחות אבן. בין שוליה הצפוניים של הבריכה ובין הרחבה המרוצפת מבדיל סטילובט (אדן בנוי המוגבה בעשרה סנטימטרים מן הרחבה המרוצפת) החוצה את העמק לרוחבו, במקביל לשולי הבריכה. בסביבה נמצאו חוליות אבן של עמודים (על חוליה אחת נמצאו אותיות עבריות כסימני סתתים). אלה ניצבו בזמנם על הסטילובט ויצרו חציצה מסוימת בין הבריכה לבין הרחבה הציבורית.
מקווה לעולי רגל.