בניית המחנה החלה ב-15 במרץ 1939, וב-4 באפריל החל אכלוסו, על אף שעבודות הבנייה טרם הסתיימו. המחנה היה באורך של כ-1,400 מטרים ורוחב של כ-200 מטרים, ושטחו כ-0.28 קמ"ר. במחנה היה רחוב אחד שלצידיו חלקות צריפים - שש חלקות בצד אחד ושבע חלקות בשני. בין החלקות הייתה גדר תיל. בכל חלקה היו כ-30 צריפים הבנויים מעץ, ובסך הכל היו במחנה 382 צריפים. בכל צריף ניתן היה לשכן כ-60 אנשים. התנאים ההיגייניים במחנה היו גרועים. לא סופקו לאסירים אמצעי סניטציה או מים זורמים. הגדר המקיפה את המחנה הייתה בגובה של כשני מטרים, ולא היו מגדלי שמירה. בתקופה זו היו העצירים במחנה חופשיים יחסית מהתעללות, ואף הותרו להם פעילויות תרבות וספורט, קבלת ביקורים ומשלוח דואר. מסביב למחנה נבנו בניינים קטנים בהם שוכן סגל המחנה - שומרים ואנשי מנהלה. בתקופה זו היו אנשי המנהלה חיילי הצבא הצרפתי.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה שוכנו במחנה בעיקר פליטים מספרד - אנשי הבריגדות הבינלאומיות (כמו קורט יוליוס גולדשטיין), בסקים, טייסים בחיל האוויר של הרפובליקה, ואזרחים ספרדים מסוגים שונים. חלקם מצאו אף עבודה מחוץ למחנה. ב-14 ביולי 1939 מנה מספר העצירים במחנה 17,000.
אסירים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוחלט להשתמש במחנה גירס למעצרם של אזרחי אויב, ואף של אזרחים רגילים שנעצרו וממתינים למשפטם. ב-21 במאי 1940, מספר ימים לאחר תחילת המערכה על צרפת, הגיע המשלוח הראשון של עצירים אלו אל המחנה, והצטרף אל אוכלוסיית פליטי מלחמת האזרחים הספרדית שהמשיכה לשהות בו. אלו כללו -
עצירים אלו כונו בכינוי "les indésirables" - הבלתי רצויים.
המחנה תחת משטר וישי.
עם כניעתה של צרפת, לאחר המערכה על צרפת, וייסוד משטר צרפת של וישי, משתף הפעולה עם הנאצים, נותר המחנה בשטח צרפת של וישי, והועבר מניהול הצבא לניהול אזרחי. רבים מתושביו הקודמים של המחנה נמלטו ממנו, עם העברת השליטה, והמפקד הצבאי אף שרף את תיקי האסירים, על מנת להקל עליהם להימלט.
700 מהעצירים, שנכלאו בשל שייכותם למדינות הציר או בשל אהדתם למשטר הנאצי שוחררו ב-21 באוגוסט 1940, כתוצאה מהגעת ועדת בדיקה גרמנית למחנה. לאחר מכן השתמשה ממשלת וישי במחנה על מנת לכלוא -
משלוח היהודים מבאדן.
באוקטובר 1940 החליטו השלטונות הנאצים להגלות את יהודי דרום גרמניה, במיוחד מאזורי באדן, פפאלץ ווירטמברג למחנה. יהודים אלו היו ברובם נשים, ילדים וזקנים, כ-7,500 במספר. ב-25 באוקטובר הגיע משלוח זה למחנה, ונכלא שם תחת פיקוח אנשי וישי. תנאי החיים שלהם היו קשים ביותר. במהלך השנה הראשונה לשהותם במחנה מתו כ-1,000 מהם במגפות כטיפוס ודיזנטריה.
מהנשארים בחיים הצליחו 700 להימלט, ו-2000 נוספים השיגו ויזות שאיפשרו להם לצאת למדינות נייטרליות. האחרים נותרו במחנה, והכשירים לעבודה הועסקו בעבודות כפייה.
משלוח היהודים מבאדן לגירס הוא פרשיה יוצאת דופן בהיסטוריה של השואה, וזהו המקרה היחיד בו גורשו יהודים למערב מאזורים שבשליטת הנאצים. אין לדעת מהו שהביא לצעד יוצא דופן זה, אך יש המשערים כי המדובר במעין ניסוי שנועד לבחון את התכנות תוכנית מדגסקר ליישוב יהודי אירופה באי מדגסקר.
ארגוני סיוע.
החל מדצמבר 1940 החלו ארגוני סיוע להתערב ולנסות לסייע לאסירים. בין הארגונים היו ארגונים יהודים ופרוטסטנטים. ארגון בשם אוז"ה (Oeuvre de Secours aux Enfants) - "אגודת הסיוע לילדים" קיים מרפאה במחנה, והצליח להבריח ממנו ילדים רבים, ששוכנו בקרב האוכלוסייה הצרפתית וקיבלו זהות של ילדים צרפתים. ברבים מהמקרים נשלחו הורי הילדים למזרח, ונרצחו שם.
התנאים במחנה.
השמירה על המחנה הייתה רופפת יותר ממחנות אחרים, אך העצורים היו ברוב המקרים לבושים בבגדים בלויים, ללא כסף או מסמכים, וללא היכרות עם האזור שתאפשר להם להימלט. עצורים שנמלטו ונתפסו שוכנו בצריפי עונשין, ובמקרה שחזרו על התנהגותם נשלחו למחנות אחרים שנחשבו לקשים יותר. עצירים שהצליחו ליצור קשרים עם האוכלוסייה החיצונית היו יכולים להימלט בהצלחה, ולנסות אף לחצות את הגבול לספרד. במהלך שנות משטר וישי נמלטו מהמחנה 755 עצירים.
המשלוחים למזרח.
בשנת 1942 הוחלט על משלוח היהודים ששהו באותה שעה במחנה למחנות ההשמדה במזרח. משטר וישי הסכים להסגיר את היהודים ששהו במחנה לידי הנאצים. ב-18 ביולי 1942 הגיע למחנה איש ה-SS תיאודור דנקר, והורה על הכנת העצירים למשלוח למזרח. החל מ-6 באוגוסט החל משלוח 3,907 מעצירי המחנה היהודים למחנה הריכוז דראנסי, ומשם הגיעו רובם לאושוויץ, שם נספו. בנובמבר 1943 נסגר המחנה. בתקופת פעילותו עברו דרך המחנה כ-22,000 עצירים, 18,000 מהם יהודים.
בשנת 1944 נפתח שוב המחנה על ידי ממשלת וישי, על מנת לשכן עצירים פוליטיים ואנשי הרזיסטאנס.
לאחר המלחמה.
עם שחרור צרפת על ידי בנות הברית, החל המחנה לשמש לכליאת משתפי פעולה, ושבויי מלחמה גרמנים. בשנת 1946 נסגר המחנה, ננטש ועבר תהליכי בליה, עד שלא ניתן היה להבחין כי במקום היה פעם מחנה.
באתר המחנה כיום מצוי אתר זיכרון, שנפתח בשנת 1994 ועוצב על ידי האמן הישראלי דני קרוון. לאורך הרחוב הראשי של המחנה ניטעה שדרת עצים, והוקמה אנדרטה לנספים. אחד מצריפי העץ הוקם מחדש, כשלד, ועומד כזכר לקורבנות ששהו בצריף. מהצריף נסלל פס רכבת באורך 180 מטר, עד ליציאה מן המחנה, על מנת לסמל את גורלם הסופי של העצירים. בבית הקברות הסמוך טמונים 1072 עצירים, רובם יהודים, ומיעוטם ספרדים פליטי מלחמת האזרחים. בית הקברות מתוחזק על ידי הקהילה היהודית של באדן.
S&amp;P מעלות
1981 בברית המועצות
1981 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-64 למהפכת אוקטובר. בדצמבר 1979 החלה פלישת הכוחות הסובייטיות לאפגניסטן והחלה מלחמה שנמשכה 10 שנים.
חוות הקסמים (סרט)
חוות הקסמים (באנגלית: Charlotte's Web) הוא סרט מונפש מוזיקלי אמריקאי משנת 1973, אשר הופק באולפן הסרטים המצוירים האנה-ברברה ומבוסס על ספר בעל שם זהה מאת סופר הילדים אי. בי. ווייט. הסרט, בדומה לעלילת הספר, הוא על חזיר הניצל משחיטה על ידי עכבישה נבונה בשם שרלוט. הסרט הופץ לראשונה בבתי הקולנוע ב-1 במרץ 1973, על ידי חברת סרטי פרמאונט. זהו הסרט הראשון מאולפני האנה-ברברה אשר אינו מבוסס על הדמויות המצוירות שהפיקו לסרטי טלוויזיה. הסרט זכה להצלחה בינונית באולמות הקולנוע ובין מבקרי הסרטים. שירי הסרט נכתבו על ידי האחים שרמן אשר כתבו שירים לסרטים ידועים אחרים ובהם "מרי פופינס" (1964), "ספר הג'ונגל" (1967), ו"צ'יטי צ'יטי בנג בנג" (1968).
ברבות השנים הסרט קנה לו קהל נאמן בארצות הברית ובעולם לאחר שהוקרן בהקרנות חוזרות בטלוויזיה והופץ בקלטות VHS. בשנת 1994 קלטת הסרט הפכה באופן מפתיע לרב-מכר, 21 שנים לאחר שיצא לאקרנים. לא היה סרט מצויר מוזיקלי דומה, שלא מאולפני חברת וולט דיסני, אשר זכה להצלחה חוזרת דומה. הצלחת הסרט הביאה להפקת סרט המשך בשנת 2003, "", ולהפקת סרט לייב אקשן בשנת 2006, "חוות הקסמים".
טונסילוליט
טונסילוליטים
טונסילולית
טונסילוליתים
מתן חרמוני
מתן חרמוני (נולד ב-25 באוקטובר 1969) הוא סופר וחוקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה.
חרמוני נולד בקיבוץ דורות. בהיותו בן שנתיים נהרג אביו בתאונת דרכים. הוא גדל בבאר שבע ובעומר. ב-1995 עבר לתל אביב.
בשנת 2005 קיבל תואר שני בספרות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודה שכותרתה "ניו פומבדיתא - על הניסיון לכונן גולה עברית באמריקה". בשנת 2014 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודה שכותרתה "כל הנחלים זורמים לאמריקה : על תפקיד העולם החדש בספרות תקופת התחייה", שנעשתה בהנחיית פרופ' נסים קלדרון.
מלמד ספרות עברית וספרות יידיש באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ונמנה עם סגל המחלקה לספרות, ללשון ולאמנויות של האוניברסיטה הפתוחה. חתן פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת תשע"ד (2014). מינואר 2016 עד יולי 2019 ערך את כתב העת הספרותי "מאזנים".
היה נשוי לד"ר תמר מרין, מרצה לספרות, סופרת ומבקרת, ולהם בן ובת.
קישורים חיצוניים.
על "היברו פבלישינג קומפני":
על "ארבע ארצות":
על "קרבת דם":
על "מחר אני יוצא מזה"
מכּתביו:
קולגייט-פלמוליב
קולגייט-פלמוליב (באנגלית: Colgate-Palmolive) הוא תאגיד אמריקאי לייצור תמרוקים, סבונים, חומרי ניקוי, משחת שיניים ומברשות שיניים וחומרים לרפואה וטרינרית ומזון חיות בית (תחת המותג Hill). החברה נודעה גם במימון תוכניות רדיו וטלוויזיה ובתרומתה להקמת אוניברסיטת קולגייט בניו יורק. בין מותגיה אלמקס, חומרי ניקיון אג'קס, ספיד-סטיק, SoftSoap ,Teen Spirit ועוד.
קולגייט לפני האיחוד.
בשנת 1806 פתח יצרן הנרות והסבונים ויליאם קולגייט מפעל לייצור סבון בניו יורק בשם William Colgate &amp; Company. החברה מכרה סבונים קשיחים במשקלים קבועים. עם מותו של קולגייט האב ב-1857 שונה שם החברה ל-"Colgate &amp; Company", תחת ניהולו של בנו סמואל קולגייט. ב-1872 הציגה החברה את "זר קשמיר" (Cashmere Bouquet), סבון תמרוקים מבושם. שנה מאוחר יותר הציגה החברה את משחת השניים הראשונה שנמכרה בצנצנת. ב-1896 מכרה את משחת השיניים הראשונה בשפופרת בשם "Colgate Ribbon Dental Cream". באותה שנה פתחה החברה גם את מעבדת המחקר והפיתוח שלה.
ב-1890 שינתה אוניברסיטת מדיסון שבהמילטון מדינת ניו יורק את שמה ל"אוניברסיטת קולגייט" כהוקרה לתרומה משמעותית שקיבלה מהמשפחה. ב-1908 התמנה ג'יימס בורמן קולגייט, נכדו של המייסד, ליו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
פלמוליב לפני האיחוד.