התלמוד הירושלמי יוצר הבחנה, וקובע כי הכלל של מצווה הבאה בעבירה יוחל, כאשר מנסים לקיים מצווה באותו חפץ שבו נעשה גם האיסור. כך למשל מחלק הירושלמי בין אבל שקורע בשבת, שאף שמחלל את השבת, יוצא ידי חובת קריעה, לבין אכילת מצה גזולה בפסח שבה לא יוצא ידי חובתו. החילוק ביניהם הוא שבקריעה עבר עבירה סתמית, שאינה קשורה דווקא לבגד המסוים, אלא לעשייתו של האדם, מה שאין כן באכילת מצה ש"גופה עבירה", ואין לעשות מצווה באמצעות אותו חפץ שנעברה בו עבירה. הרמב"ם שממשיך תפיסה זו פוסק כי לולב שעבדו בו עבודה זרה פסול למצוות ארבעת המינים מדין מצווה הבאה בעבירה, אבל מצד שני שופר שנגזל יכול להוציא ידי חובת שמיעת תקיעת שופר, מפני שאין דין גזל בקול. אבחנה זו נפסקה להלכה בשולחן ערוך
דוגמאות.
דוגמאות למקרים של מצווה הבאה בעבירה הן אכילת מצת טבל או מצת הקדש או מצה גזולה בפסח, נטילת לולב גזול, או נטילת לולב של אשרה או של עיר הנידחת בסוכות, הקרבת קורבן גזול, והנחת תפילין גזולות. דוגמה נוספת שמובאת ברמב"ם, היא הבאת מנחות ונסכים מערלה וכלאי הכרם. במקור זה הרמב"ם מוסיף טעם לדבר "שהיא מצווה הבאה בעבירה - שהקב"ה שונאה".
רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר שקמה ביהדות אירופה במאה ה-19, הרחיב מושג זה ל"מצווה בין אדם למקום, הבאה בעבירה בין אדם לחבירו". כלומר הקפדה על קיום מצווה בין אדם למקום שגוררת פגיעה בבני אדם אחרים. הוא ציין שלפעמים אנשים שאדוקים ומתלהבים מקיום מצווה מסוימת, יכולים לפגוע בעצם קיום המצווה באחרים. לשם דוגמה הוא הביא את עניין ההשכמה המוקדמת לסליחות, בחודש אלול ועשרת ימי תשובה, שלעיתים גורמת צער גדול לבני ביתו של האדם המשכים, ותקלות רבות כרוכות בעניינה. דוגמה נוספת אדם שטרוד במצבו הרוחני-דתי שעלול להכשל ביחסו לבריות, ולהגיע לידי כעס והקפדות לא ראויים.
טעם הדין.
בטעם ההלכה ביארו הרמב"ן, והר"ן שהוא כעין הכלל "אין קטגור נעשה סנגור", והיינו שאין ראוי לקיים בדבר מסוים רצון ה', כאשר בדבר זה עצמו עברו על צווי ה' ובזה מכעיסו.
טעם נוסף כתבו הר"ן והריטב"א שאדם אינו יוצא במצווה הבאה בעבירה כדי שלא יהיה מזכיר לו העוון, כלומר שכאשר קיום המצווה מתאפשר רק מכח העבירה, נמצא ששימוש זה הוא תוצאה של העבירה, וגורם לעבריין רעה שמזכיר לו עוונו שוב.
הסברים נוספים.
הרציונל שעומד מאחורי תפיסה זו ששוללת עשיית מצווה שבבסיסה עבירה הוא הרצון למנוע מתן לגיטימציה והכשר לפעולה אסורה באמצעות פעולה מותרת וטובה. אחרת ניתן יהיה להשתמש בעשיית מצוות כעלי תאנה והכשר עבירות, למשל גזל רכוש ונתינתו לצדקה, בסגנון מעשיו של הגיבור הבריטי רובין הוד שנהג לשדוד עשירים ולחלק כספם לעניים.
למעשה נראה כי מדובר בתפיסה השוללת באופן כללי את האמירה המטרה מקדשת את האמצעים, שאם לא כן, הרי תוכשר כל עבירה שהינה בדרך לעשיית מצווה שמשמשת כמטרה. וכגודל המטרה כן עשויות לגדול העבירות והעוולות שיהיה אפשר להצדיק.
יש בתפיסה זו גם אמירה שאין להפוך מצווה למנוע לעשיית רע, ובמקרה שאין לאדם את שדרוש לו לקיים מצווה, עליו להימנע מכך, ולא לנסות לעשות את המצווה בכל מקרה, באמצעות חפץ אסור כמו לולב ומצה גזולים.
בעולמה של הקבלה.
גרשום שלום כתב מאמר בשם "מצווה הבאה בעברה" בו הניח את היסודות למחקר המודרני של הקבלה. במאמרו, טען שלום כי ביהדות התקיימו זרמים משיחיים חשובים של מקיימי מצווה בעברה, ודן בפירוט במקומה של תפיסה זו בקרב תומכי שבתאי צבי, יעקב פרנק ודומיהם, כולל רבי יונתן אייבשיץ. לטענתו של שלום, הציונות משקפת גלגול חילוני של עמדה זו, ובמשתמע, זהו מצבה הדתי, של מקדמי היהדות דרך עבירה.
אגם מלארן
מפרץ מלארן
בית סאתים
בית סאתיים
חושף שחיתות
חושף שחיתות (מכונה באנגלית ובשפות נוספות: whistleblower, מילולית: "שורק במשרוקית") או מַתְרִיעָן הוא עובד או חבר בארגון, המדווח על התנהגות מושחתת בארגון שבו הוא חבר, לאנשים או לגופים שבכוחם לנקוט צעדים מתקנים. אותה התנהגות שאינה הגונה עשויה להתבטא בהפרה של חוק, תקנון, או הסדר, או לאיים על האינטרס הציבורי, על ידי מעשה מרמה, שחיתות או הפרת תקנות.
במדינות רבות נחקקו חוקים על מנת להגן על חושפי שחיתות מפני התנכלויות שונות. ברוב המקרים חל איסור לפטר עובד משום שחשף שחיתות במקום עבודתו. בישראל משמשים לכך חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז-1997 וסעיף 45ג לחוק מבקר המדינה.
על הגורל המר הצפוי לחושף שחיתות בישראל עמד הפרשן המשפטי משה נגבי:
בישראל פועלות עמותות וארגונים הנלחמים בשחיתות ומסייעים לחושפי השחיתויות. בין היתר ניתן למנות את התנועה למען איכות השלטון בישראל, החושפת ומטפלת במקרים של שחיתות ציבורית, ואת עמותת עוגן, הפועלת למתן ייצוג משפטי ללא תשלום לעובדים חושפי שחיתות.
בעקבות פרשת אסף גרטי ערערה התנועה לאיכות השלטון לבית הדין הארצי לעבודה כדי לקבוע "נורמה עקרונית", הערעור התקבל ונקבע שפיצוי כספי צריך לכלול גם החזר מלא בגין כל התקופה בה היה חושף השחיתות מפוטר ונמנע ממנו לעבוד.
חיים סולובייצ'יק (היסטוריון)
הרב פרופסור חיים סולובייצ'יק (נולד ב-19 בספטמבר 1937) הוא היסטוריון של ההלכה. בנו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון.
ביוגרפיה.
סולובייצ'יק למד בישיבת רמב"ם וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1958. לאחר שנתיים של לימודים נוספים עבר לישראל ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטה העברית. מנחהו היה ההיסטוריון יעקב כ"ץ ועבודת התזה שלו עסקה בהלכות יין נסך בגרמניה של ימי הביניים. בהמשך חזר לנושא זה והקדיש לו שני ספרים. את עבודת הדוקטורט שלו סיים בשנת 1972 והיא עסקה בנושא משכונות והלוואה בריבית. על בסיס עבודת הדוקטורט כתב את ספרו "הלכה, כלכלה ודימוי עצמי". לימד באוניברסיטה העברית עד שנת 1984, אז מונה לפרופסור מן המניין. לאחר מכן עבר ללמד במשרה מלאה בישיבה יוניברסיטי, שבה שימש גם כראש ישיבה, עד שנת 2006 כשהתמנה כעמית מחקר.
יוהנס מרטיני
יוהנס מרטיני (בפלמית: Johannes Martini; סביבות 1440–1497) היה מלחין מן האסכולה הפרנקו-פלמית בתקופת הרנסאנס.
חייו.
מרטיני נולד בדוכסות בראבנט בסביבות 1440, אבל המידע על שנותיו הראשונות זעום ביותר. קרוב לוודאי, שראשית הכשרתו המוזיקלית הייתה בפלנדריה, כמו רוב מלחיני דורו. בזמן לא ידוע לפני 1473 בא בקשרים עם הקאפלה הדוכסית בפרארה שבאיטליה, שם שאף ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה לייסד גוף מוזיקלי, שלא ייפול ברמתו מאלה של מרכזי אצולה אחרים באיטליה.
מרטיני היה חבר בקאפלה המפורסמת של משפחת ספורצה במילאנו בשנת 1474 יחד עם לואזה קומפר, גאספאר דה ורבקה ועוד כמה מלחינים מצפון אירופה, שהיו שותפים לגל הראשון של ההשפעה הפרנקו-פלמית באיטליה. בנובמבר חזר לפרארה. לא ידוע מה הניע אותו לעזוב ולחזור, אבל הואיל והקאפלה המילאנזית הייתה בשנים ההן הנודעת ביותר באירופה, ייתכן שיצא לשם כדי לבחון את התחרות למעסיקו כמו גם כדי לשפר את יכולת הזמרה וכישורי ההלחנה שלו עצמו. כך או כך, ברור שחזר למילאנו, כיון שנרשם יחד עם ז'אן ז'אפאר, קולינה דה לנואה ולואזה קומפר לקבלת היתר יציאה מוגן ממילאנו ב-6 בפברואר 1477, לאחר ההתנקשות בחיי הדוכס גליאצו מריה ספורצה בשנת 1476.
מעסיקו של מרטיני גמל לו על שירותיו ביד רחבה; נוסף למשכורת גדולה מן הרגיל תמורת עבודתו בקאפלה, קיבל גם בית משלו בפרארה.
בשנת 1486 נסע להונגריה כחלק מקבוצה מפרארה, שהייתה שותפה לכינונו של בן ד'אסטה בתפקיד הארכיבישופ של אסטרגום ובשנים 1487 ו-1488 נסע פעמיים לרומא כדי לשאת ולתת על ההטבות, שהעניק לו הדוכס ארקולה.
מוזיקה והשפעה.
מרטיני כתב מיסות, מוטטים, מזמורי תהילים, מזמורי תפילה וכמה שירים חילוניים, ביניהם שאנסונים. סגנונו היה שמרני וגילה לפעמים נטייה לחזור למוזיקה של האסכולה הבורגונדית, בייחוד במיסות. דמיון סגנוני מסוים לאוברכט מביא למחשבה, שהשניים הכירו איש את רעהו או שמרטיני ראה, לכל הפחות, את המוזיקה של אוברכט. אוברכט התארח בפרארה ב-1487 וידוע שלמוזיקה שלו היו מהלכים באיטליה בשנות ה-80' הראשונות של המאה ה-15.
כמה מן הדוגמאות המוקדמות ביותר למיסה פרפרזה - עיבוד עתיר קישוטים לחיבור מיסה קיים - הן פרי עטו של מרטיני. ב"מיסה דומניקאליס" וב"מיסה פריאליס" שלו, המתוארכות דרך השערה לשנות ה-70' לכל המוקדם, נעשה שימוש בטכניקת הפרפרזה בקול הטנור - הקול המקובל לשירת הקנטוס פירמוס - אבל אותו חומר מלודי מופיע גם בקולות האחרים בתחילתן של נקודות אימיטאציה. טכניקת פרפרזה הייתה בהמשך לאחת השיטות העיקריות בחיבור מיסות בראשית המאה ה-16.
נוסף לתפוקת המיסות שלו, השמרנית בעיקרה, הוא המלחין הראשון הידוע כמי שהלחין מזמורי תהילים למקהלה כפולה בשירה אנטיפונאלית. לסגנון הזה, שהתפרסם שבעים שנה אחר כך בוונציה בהנחיית אדריאן וילארט ונודע כמאפיין של האסכולה הוונציאנית, לא נודעה כנראה שום השפעה בשעתו, ובכל זאת היה זה חידוש מדהים.
המוזיקה החילונית של מרטיני כתובה הן בצרפתית והן באיטלקית.
בית על עץ
בית על עץ הוא בית אשר נבנה על גבי ענפי עץ בוגרים או על גזע המתנשא מעל הקרקע, ואשר הגישה אליו מתבצעת, בדרך כלל, באמצעות סולם. לרוב משמש בית על עץ כמקום משחק לילדים, אך לעיתים גם למגורי קבע.