הקצח זעיר הפרחים נפוץ בכל רחבי המזרח התיכון, כמו גם באירופה. למין זה תפוצה מיוחדת, וייתכן אף בלעדית, בארץ: הוא מופיע רק בשפלת יהודה. דגם תפוצה זה, בחבל ארץ מצומצם שמאוים בפגיעה בשטחים הטבעיים כדוגמת התרחבות הבנייה, לחץ מרעה וייעור שטחים טבעיים, הופך אותו למין בסכנת הכחדה.
קצח זעיר-פרחים גדל בשטחים טבעיים, כדוגמת בתות ושטחים המכוסים על ידי צומח עשבוני.
שמו הקודם הוא קצח קצחני. שם זה מקורו בתרגום ישיר של השם הלטיני, והוא שונה לאחרונה, בשל המצלול הלא נעים של השם הקודם, לשם הנוכחי.
פאק
תנועת המלך
תנועת המלך (אנגלית: Māori King Movement; מאורית: Kīngitanga) היא התארגנות מאורית שהתגבשה בניו זילנד באמצע המאה ה-19 במטרה לאחד את השבטים המאורים השונים תחת מלך אחד שייצג את האינטרס המאורי כנגד המתיישבים והממשל הבריטי. המלך המאורי הראשון, פוטאטאו, הומלך בשנת 1856 ומאז מתקיימת שושלת מלוכה מאורית. למלך או למלכה המאורים אין סמכויות חוקיות והוא ייצוגי בלבד.
היסטוריה.
מקורות.
תנועת המלך התגבשה באמצע המאה ה-19, לאחר שצירוף של הגירה משמעותית מאירופה, מלחמות פנימיות ומגפות הביאו לדילול האוכלוסייה המאורית וגידול באוכלוסיית המהגרים בניו זילנד עד כדי שוויון בין האוכלוסיות. החברה המאורית באותה תקופה הייתה חברה משפחתית ושבטית, כל שבט (במאורית iwi) היווה יחידה חברתית עצמאית, ושבטים שכנים היו מקיימים יחסי מסחר ולעיתים אף מלחמות ביניהם, אך פרט לצורכי מלחמה לא הייתה קיימת מסגרת חברתית רחבה שאיחדה מספר שבטים יחד, וגם לאחר עימות גדול חזר כל שבט לנחלתו. המאורים הבינו שהם הולכים ומאבדים את שטחי המחיה שלהם ואת הריבונות על מולדתם וחיפשו פתרון שיאפשר להם לשמור על האינטרסים שלהם אל מול המתיישבים הבריטים.
בשנת 1852 נפגש טמיהאנה טה ראופרהא (Tamihana Te Rauparaha) עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ולאור הפגישה העלה את הרעיון להמליך מלך מאורי שיאחד את השבטים המאורים השונים, יעזור להשליט סדר ויוכל להביא הישגים אל מול המתיישבים והממשל הקולוניאלי. טה ראופרהא חזר לניו זילנד, והחל לנסות ולשכנע מנהיגי שבטים מאוריים מקומיים לתמוך ברעיון המלך המאורי ולקחת על עצמם את התפקיד, המנהיגים הסכימו לתמוך ברעיון האיחוד תחת מלך אחד - אך לאור האופי השבטי של החברה המאורית לא הסכימו לקחת על עצמם את התפקיד.
המלך הראשון.
לאחר מספר שנים של חיפושים אחר המועמד המתאים ומסע שכנועים ארוך של בני שבטו, הסכים פוטאטאו טה פרופרו, מנהיג שבט מאורי ממרכז האי הצפוני, לקחת על עצמו את התפקיד ובאפריל 1857 באספה של מספר שבטים מאוריים על שפת אגם טאופו אושר המינוי. פוטאטאו הומלך ב-1858 במאראי שבנגארואויהא (Ngāruawāhia), סמוך לאוקלנד. רבים מהשבטים המאוריים של האי הצפוני ראו בתנועת המלך תנועה רוחנית שעשויה להשיב למאורים את כבודם, במעמד ההמלכה הם הכריזו על נאמנותם לפוטאטאו והפקידו בידיו את השליטה על אדמותיהם, פוטאטאו שאף לשמור על האחדות המאורית ולמנוע מהשבטים השונים את הפיתוי החומרי שבמכירת נכסיהם למתיישבים ולממשל הבריטי.
תנועת המלך, ופוטאטאו בראשה, שאפה לעצור את ההידרדרות במצב הקהילות המאוריות - אך לא הייתה בה כוונה לקרוא תיגר כנגד המתיישבים האירופאים ונציגי הממשל הבריטי. המאורים ראו במלוכה המאורית והבריטית שני מוסדות משלימים, ופוטאטאו פעל לקידום שיתוף הפעולה בין העמים. עם זאת המאורים רצו לקיים אוטונומיה חברתית ותרבותית, ופוטאטאו קבע גבול בין ואיקטו בו התפתחה אוטונומיה מאורית לבין נורת'לנד ואזור אוקלנד שהיו מוקדי הממשל הקולוניאלי. הבריטים המשיכו לקיים קשרי מסחר עם המאורים בהנהגת פוטאטאו אך לא ראו בעין יפה את האוטונומיה המאורית, ומלחמת טראנאקי הראשונה בשנת 1861 שימשה להם כהזדמנות לצאת במתקפה כנגד השבטים המאוריים באזור ואיקטו על מנת לנסות ולהשליט את ריבונותם. המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ללא הכרעה ואזורים נרחבים באי הצפוני נותרו תחת חסות תנועת המלך, לצד אזורים אחרים שבהם השליטה הבריטית הלכה והעמיקה.
התנגשות עם הממשל הקולוניאלי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 המשיכה תנועת המלך להתפתח ולקיים סממנים לאומיים - נבחר דגל מאורי, הוקמו מוסדות שלטון ואכיפת חוק מרכזיים והעיתון המאורי הראשון יצא לאור. פוטאטאו נפטר ב-25 ביוני 1860, ובנו, טאויהו הומלך כיורשו. טאויהו שמר על הקו הפייסני של אביו - ושאף להימנע מהתנגשויות אלימות עם הבריטים ומליבוי האלימות באזור טראנאקי. עם זאת לא כל השבטים המאוריים נשמעו לטאויהו, וגם בתוך מחנה תנועת המלך היו קולות שקראו לקו תוקפני יותר מול הבריטים, המתיחות בין הצדדים גאתה והגיעה לשיא בשנים 1863–1864 שבאו לידי ביטוי בהתנגשויות אלימות בין המאורים לממשל הבריטי וזכו לכינוי מלחמות הקרקעות של ניו זילנד. במהלך המלחמות כבש הממשל הבריטי שטח של כ-16,000 קמ"ר מידי תנועת המלך, תנועת המלך נפגעה קשות ובשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 הזיקה בין המלך לשבטים השונים התערערה ואלו החלו לשוב למערכת שלטון שבטית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, לאחר שהצליח לשקם במידה רבה את תנאי החיים בשטחים שעדיין היו תחת שלטונו יצא טאויהו למסע בין כל השבטים החברים בתנועת המלך. טאויהו עבר ממאראי למאראי, תוך שהוא מקבץ סביבו מאות תומכים ומשיב לעצמו את מעמדו כמלך. תנועת המלך איבדה הרבה מכוחה במהלך מלחמות הקרקעות, אך דווקא העובדה הזו סייעה לה להמשיך להתקיים שכן הבריטים לא חשו עוד מאוימים מהמלך המאורי ואפשרו לתנועת המלך לחזור ולשגשג, המאורים מצידם הבינו שמבחינת צבאית הם לא מסוגלים להתמודד עם הבריטים ופנו לדרכי פעולה דיפלומטיות על מנת לאשרר את הסכם ואיטנגי ולהרחיב את זכויותיהם לאורו. למעשה מאז סוף המאה ה-19 מהווה תנועת המלך והמלך המאורי העומד בראשה תנועה מאורית שפועלת לאיחוד המאורים בניו זילנד ולשיפור מעמדם וזכויותיהם, למלך המאורי אין זכויות מוגדרות בחוק הניו זילנדי, וגם בקרב המאורים מעמדו הוא טקסי.
שושלת המלוכה המאורית.
המלך או המלכה המאורית נושאים בתפקיד עד יום מותם, אך המלוכה איננה תואר שעובר בירושה. עם מותם של המלך או המלכה מתכנסים מנהיגי השבטים החברים בתנועת המלך ובוחרים את המלך או המלכה הבאים. עם זאת כל מי ששימש בתפקיד היה צאצא של המלך הראשון, פוטאטאו.
לבנאן
מדלית דייווי
טרנצ'ין
טרנצ'ין (סלובקית Trenčín) היא עיר במערב סלובקיה, בירת מחוז טרנצ'ין. מיקומה במרכזו של עמק נהר הואה, סמוך לגבול הצ'כי, כ-120 ק"מ מברטיסלאבה. מתגוררים בה כ-56,000 איש, מה שהופך אותה לעיר התשיעית המאוכלסת ביותר במדינה. בעיר נמצאת טירה מימי הביניים, העומדת על סלע מעל העיר.
בטרנצ'ין בית כנסת שנבנה בשנת 1913 בסגנון ביזנטי ואר-נובו. בית הכנסת הוא אחד מעשרים וארבעה אתרים של נתיב המורשת היהודית בסלובקיה.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על הימצאות אדם באזור טרנצ'ין מאז התקופה הפלאוליתית, כ-40,000 שנה לפני זמננו.
במאה השנייה לספירה חנו באזור חיילים רומאים שהשתתפו במלחמות נגד המרקומנים והתקיים במקום תחנת מסחר שכונתה Laugaricio, אשר ככל הנראה זהה ל-Leukaristos המוזכרת בכתבי תלמי. מתקופה זאת נשארה כתובת רומית מתחת למצודת העיר.
עדויות לשהות של סלאבים באזור טרנצ'ין מופיעות כבר במאה השישית ובמאה התשיעית היא נכללה במורביה הגדולה. בתחילת המאה ה-11 הייתה טרנצ'ין באזור ספר של הממלכה ההונגרית. בתקופה זאת מופיע לראשונה השם טרנצ'ין ובכך העיר היא אחת הערים העתיקות ביותר בסלובקיה, יחד עם ניטרה וברטיסלאבה. העיר ישבה בסמיכות לשלושה מעברים דרך הקרפטים ונמצאה על דרך הישפה (jasper) עליו הובילו סוחרים את האבנים היקרות מהאזור הבלטי למרכז אירופה. בשנים 1111–1113 מוזכר המקום כיישוב סוחרים וגובי מיסים מתחת למבצר טרנצ'ין. בשנת 1241 החריבו הטטרים את היישוב, אולם הם לא הצליחו לכבוש את המבצר. בשנים 1314–1321 הייתה טרנצ'ין לבירה של ממלכתו של מתיאס צ'זאק מטרנצ'ין. לאחר מותו בשנת 1321 חזרה טרנצ'ין לשליטת קארוי רוברט מלך הונגריה, אשר אישר לה זכויות עיר, אשר ככל הנראה הוענקו לה כבר בימי מתיאס.
יחזקאל קוטשר
יחזקאל קוּטשר (1 ביוני 1909, י"ב בסיוון ה'תרס"ט - 12 בדצמבר 1971) היה בלשן ופילולוג ישראלי בתחום חקר השפה העברית, יליד סלובקיה. היה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן ברמת גן. חתן פרס ישראל במדעי הרוח.
ביוגרפיה.
קוטשר נולד בעיירה טופולצ'אני שבסלובקיה, אז בממלכת הונגריה. למד בישיבה בעיר הולדתו ובפרנקפורט, שם סיים את לימודיו התיכוניים. עם עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1931, למד בישיבת מרכז הרב ובבית מדרש למורים של תנועת המזרחי. שנים ספורות לימד בבתי ספר בתל אביב ובירושלים.
בשנת 1941 סיים לימודי בלשנות עברית באוניברסיטה העברית. שנה לאחר מכן מונה קוטשר למזכיר המדעי של ועד הלשון העברית ומשנת 1949 החל להרצות באוניברסיטה העברית בתחום הבלשנות. בשנת 1955 הועלה לדרגת מרצה. בעבודתו זו המשיך עד לפטירתו. בשנת 1960 מונה לפרופסור ומשנת 1958 החל ללמד גם באוניברסיטת בר-אילן. משנת 1965 היה עורך כתב העת "לשוננו" ומשנת 1955 חבר האקדמיה ללשון העברית.
עבודתו המחקרית כללה את חקר לשון חז"ל וכתבי יד שונים (בהם כתב יד קאופמן ומגילות מדבר יהודה). בעבודותיו הוכיח שכתב היד של קאופמן הוא כתב היד המדויק ביותר של המשנה. מבין מגילות מדבר יהודה הצביע קוטשר על כך שמגילת ישעיהו א' איננה הנוסח העתיק ביותר של הכתב, על אף השינויים הרבים שבו מנוסח המסורה, וזאת בהסתמך על הידלדלות במספר המילים היחידאיות ושימוש נרחב במאפייני השפה הארמית.