ב-8 באוקטובר 1882 עלתה הקבוצה להתיישבות במושבה יהודיה, והחלוצים החלו בבניית בתיהם.במהלך הבנייה נתקלו הביאוסטיקאים בבעיה: השלטון העות'מאני אסר על הבנייה והמושל הטורקי החליט שהבתים שבנייתם לא הושלמה יש להרסם. הביאלוסטיקאים נאלצו לשלוח את המשפחה ליפו, והגברים המשיכו בעבודת האדמה. את הבתים סיימו בסופו של דבר המתיישבים לבנות בשיטת "חומה ומגדל" תוך ניצול החוק העותמאני שבית עם גג אין להרסו: העמידו קורות עם גגות ורק לאחר מכן העמידו קירות. עם סיום בניית הבתים הביאו את המשפחה חזרה מיפו.
לאחר שהסתיימה בניית הבתים, החליטה הקבוצה בעצתו של ישראל דוב פרומקין ללמוד במשך שנה מבני המושבה חקלאות. יהודה ראב הדריכם במשך שנה.
הביאליסטוקאים הקימו אגודה ששמה היה "אחוה ועבודה", וקרן משותפת לרכישת הציוד למשק. עם ניסוח הכללים שהתקינו לאגודה הפכו לראשונים שקבעו את עקרון העבודה העצמית, וכך כתבו בתקנון האגודה:
באותו תקנון ניסחו גם את המטרות והרעיון המרכזי של הקבוצה:
בתום שנת ההכשרה החלו הביאלוסטיקאים לעבוד בכל עבודות המשק.
עד מהרה נתקלו הביאליסטוקאים בבעיות כלכליות והיו צריכים לגייס תרומות כדי להתקיים. ב-1884, ארגון חובבי ציון תרם 20 אלף פרנק ביוזמתם של הרב שמואל מוהליבר ודוד גורדון.
ביהודיה הוקמה גם ישיבה בה למדו אברכים ותלמידים שהגיעו מירושלים.
חזרה לפתח - תקווה.
המרחק הגדול מהבתים לחלקות האדמה והגעגוע לפתח תקווה מצד חלק מבני יהודיה פעלו אט אט את פעולתם. בשלהי 1885 חזרה לפתח תקווה קבוצה מצומצמת של מתיישבים בהובלת הרב אריה ליב פרומקין שהקים את הבית הראשון ועמם הביאליסטוקאים.
בסיוע חובבי ציון, נבנה הרחוב הראשי שנשא את שם הארגון ובמאונך אליו רחוב פינסקר כשמרכז כיכר המייסדים, הבאר ואחוזת לחמן של הרב פרומקין. עם הזמן הצטרפו עוד ועוד מוותיקי המושבה לחזרה שהובילו הרב פרומקין והביאליסטוקאים.
ב-1892 עזב היהודי האחרון את יהודיה, והחזרה לפתח תקווה הושלמה.
ריאן נלסן
ארט בוכוואלד
ארט בוכוואלד (באנגלית: Art Buchwald; 20 באוקטובר 1925 - 17 בינואר 2007), היה הומוריסטן אמריקאי יהודי, הידוע במיוחד כבעל טור שהתפרסם לאורך שנים בעיתון "וושינגטון פוסט" ונמכר בסינדיקציה לעיתונים רבים אחרים (ובהם "מעריב" הישראלי). טוריו התמקדו בפרשנות ובסטירה פוליטית. הוא קיבל פרס פוליצר על מצוינות בכתיבת פרשנות בשנת 1982. בשנת 1986 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות.
בוכוואלד ידוע אף בזכות פסק הדין בפרשת בוכוואלד נגד פרמאונט. בשנת 1988 תבעו בוכוואלד ושותפו אלן ברנהיים את חברת סרטי פרמאונט בטענה כי חברת הסרטים גנבה תסריט של הצמד, עליו מבוסס סרטו של אדי מרפי "מגלה את אמריקה". בוכוואלד זכה בתביעה והגיע להסדר פיצויים עם חברת פרמאונט.
תולדות חייו.
ארט בוכוואלד נולד ב-20 באוקטובר 1925 למשפחת מהגרים יהודית ממוצא אוסטרו-הונגרי. אביו, יוסף בוכוואלד, עסק בייצור וילונות. אמו, הלן קליינברגר, אושפזה ב-35 השנים האחרונות לחייה בבית חולים לחולי נפש. לבוכוואלד היו שלוש אחיות בוגרות ממנו - אליס, אדית, ודוריס. בתקופת השפל הגדול, לאחר שהעסק המשפחתי התמוטט, שם אותו אביו בבית יתומים יהודי בניו יורק. עד היותו בן 5 נדד בוכוואלד בין מספר משפחות אומנה ובתי יתומים, לבסוף שב לחיות עם אביו ואחיותיו בשכונת קווינס. בגיל 17 הפסיק את לימודי התיכון ועזב את הבית.
במלחמת העולם השנייה ביקש להתגייס לחיל הנחתים האמריקני, ולאחר שסורב בגלל גילו הצעיר, זייף חתימת הורה וגויס. מחודש אוקטובר 1942 ועד אוקטובר 1945 שירת בחיל הנחתים, שנתיים מתוכן בזירת האוקיינוס השקט, והשתחרר בדרגת סמל.
עיתונות.
לאחר שובו לארצות הברית החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס במלגת חייל משוחרר, זאת אף על פי שלא החזיק בתעודת סיום לימודי תיכון. בעת לימודיו היה העורך הראשי של ירחון הקמפוס Wampus, ובעל טור קבוע בעיתון היומי של הקמפוס The Daily Trojan. אף לאחר שהתגלה שלא סיים את לימודי התיכון התירה לו האוניברסיטה להמשיך את לימודיו, אך ללא זכאות לתואר. עשרות שנים אחר כך, בשנת 1993 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה שבה למד.
בשנת 1948 עזב את האוניברסיטה ונסע לפריז, שם קיבל משרה ככתב שבועון הבידור "וראייטי". בחודש ינואר 1949, לאחר שהביא אחד מן הטורים שכתב, שכותרתו "פריז לאחר החשיכה", למערכת המהדורה האירופית של העיתון "ניו יורק הראלד טריביון", התקבל לעבודה במערכת העיתון. הטור זכה להצלחה בעיתון, ובשנת 1951 החל בוכוואלד מפרסם טור קבוע חדש תחת הכותרת "בעיקר על אנשים" (באנגלית: Mostly About People). שני הטורים אוחדו בסופו של דבר תחת הכותרת "הצד הקליל של אירופה" (באנגלית: Europe's Lighter Side). עד מהרה רכש הטור אוהדים משני עברי האוקיינוס. בעודו בפריז היה בוכוואלד העיתונאי היחיד שזכה לראיון עומק עם אלביס פרסלי, בעת שפרסלי שהה בחופשה בפריז משירותו הצבאי בגרמניה. במרץ 1958 ערך מסע מפריס למוסקבה במכונית יוקרתית ותיאר את חוויותיו בעיתונו.
בשנת 1962 שב בוכוואלד לארצות הברית והפך בעל טור בסינדיקציה, שבשיאו התפרסם ביותר מ-550 עיתונים. הוא פרסם למעלה מ-30 ספרים (אחד מהם, מתנה מה"חברה", תורגם לעברית). הוא אף תרם מכתבותיו לעיתוני הומור.
מחלתו ומותו.
בשנת 2000, בהיותו בן 74, סבל בוכוואלד משבץ מוחי ואושפז למשך יותר מחודשיים. בשנת 2006 דווח כי הוא עבר ניתוח לכריתת רגל בעת שהיה מאושפז בהוספיס. בעת ראיון רדיו שהעניק ב-24 בפברואר 2006 סיפר כי החליט להפסיק טיפולי דיאליזה אותם קיבל בעקבות סיבוכי מחלת סוכרת. בראיון אחר שהעניק לכתב CNN בחודש מרץ 2006 סיפר על צוואתו בחיים בה ציווה כי לא תתבצע בו החייאה אם ישקע בתרדמת. במועד ראיון זה בוכוואלד עדיין כתב מדי פעם טור עיתונאי.
ארט בוכוואלד נפטר ב-17 בינואר 2007 מאי-ספיקת כליות. למחרת פרסם הניו יורק טיימס באתר האינטרנט של העיתון כתבת אבל מצולמת בה הופיע בוכוואלד עצמו, כשהוא אומר: "שלום. אני ארט בוכוואלד, כרגע מתתי."
קישורים חיצוניים.
מטוריו:
ריאן סטאק
ריאן קוואנטן
ריאן גומס
ריאן לוכטה
ריאן ריינולדס
ריאן גוסלינג
הוראות רפואיות מקדימות
הוראות רפואיות מקדימות, ידוע גם בשמות הנחיות רפואיות מקדימות, ייפוי כוח למתן הנחיות רפואיות, וצוואה בחיים, הם מסמכים בהם מפרט אדם פעולות רפואיות שבהן יש לנקוט, או שמהן יש להימנע, אם אותו אדם אינו מסוגל לקבל החלטות עקב מצבו הרפואי. במסמך הוראות רפואיות מקדימות יכול אדם למנות לעצמו מיופה כוח אשר ידאג לתת הוראות מתאימות לצוות הרפואי המטפל, או לפרט במסמך את אותן הוראות טיפוליות. ניתן אף לשלב בין שני המסמכים. במדינות שונות בהן למסמכים אלה תוקף חוקי, מערכת הבריאות דואגת לעודד את הציבור להשלים הוראות רפואיות מקדימות עוד בטרם פרוץ משבר רפואי.
רקע.
הצורך בהוראות רפואיות מקדימות בא על רקע ההתקדמות בטכנולוגיה רפואית, החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20, במסגרתה פותחו אמצעים מאריכי חיים. טיפול רפואי מאריך חיים מותיר מטופלים רבים במצב סיעודי לאורך זמן, אף לאחר שהמטופל שקע בתרדמת או איבד את יכולתו לקבל החלטות עצמאיות. חייהם של רבים מן המטופלים הללו תלויים בסיוע מכשור רפואי הדרוש להזנתם ולהנשמתם. בארצות הברית למעלה מ-2 מיליון איש מטופלים במוסדות סיעודיים, למעלה מ-1.4 מיליון איש תלויים במכשירי הזנה, וכ-30,000 איש מוחזקים בחיים במצב של תרדמת או צמח.
הוראות רפואיות מקדימות באו לאפשר לאלה אשר אינם רואים תועלת בתרומתן של התערבויות רפואיות אינטנסיביות, בשלבי החיים האחרונים, לאפשר הימנעות מנקיטת אמצעים אלה.
צוואה בחיים.
צוואה בחיים היה המסמך המשפטי הראשון שהוצע כהוראות רפואיות מקדימות במאמר שפורסם בירחון משפטי בשנת 1969. המחבר שאב השראה מתוך רעיון הצוואה בדיני הירושה שלפיו אדם קובע מה ייעשה ברכושו אף לאחר מותו, והציע מסמך שבאמצעותו יקבע אדם, בעודו כשיר, מה ייעשה בגופו אף לאחר שיאבד את כשירותו ולא יהיה מסוגל עוד להביע את דעתו. את המסמך כינה בשם "צוואה בחיים".
בצוואה בחיים מפורטות בדרך כלל הנחיות נקודתיות על דרכי טיפול שבהן על המטפלים לנקוט כלפי אותו אדם. במקרים מסוימים הצוואה בחיים עשויה לאסור על נקיטת דרכי טיפול מסוימות, כגון חיבור למכשיר הנשמה או להזנה מלאכותית. מסמך הצוואה בחיים נכנס לתוקפו אך ורק בעת שהמצווה אינו מסוגל עוד לקבל החלטות רפואיות בעצמו בדרך של הסכמה מדעת, עקב פגיעה בכשירותו. צוואה בחיים עשויה להיות מפורטת מאוד בהוראותיה, או נוקטת בגישה כללית. כך למשל עשוי אדם לצוות: "אם הרופאים המטפלים בי יקבעו כי אני חולה במחלה חשוכת מרפא, סופנית, אני מצווה כי אין לטפל בי בטיפולים מאריכי חיים שאינם תורמים לאיכות חיי."
מסמכי צוואות בחיים מפורטים יותר עשויים לכלול מידע נקודתי באשר לרצונו של המצווה לנקוט, או להימנע מלנקוט באמצעים רפואיים מסוימים, כגון, טיפול נגד כאבים, אנטיביוטיקה, עירוי נוזלים, הזנה מלאכותית, מכשיר הנשמה, החיאה, ועוד.
בארצות הברית קיים שיעור גבוה של אזרחים החותמים על צוואות בחיים. על פי סקר משנת 2007, 41% מן הבוגרים בארצות הברית חתמו על צוואה בחיים. בכל מדינות ארצות הברית חוקקו חוקים המכירים בתוקפן המשפטי של צוואות בחיים. בשנת 1990 חוקק הקונגרס האמריקאי חוק המחייב בתי חולים, מוסדות סיעודיים, ארגונים לשירותי בריאות בבית, מוסדות הוספיס וספקי שירותי בריאות אחרים לתת למטופלים מידע באשר לזכותם למתן הוראות רפואיות מקדימות
הנחיות מקדימות בחוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005.