ההתפתחות של הדמות הראשית ושל העלילה, מאפשרת להתייחס ליצירה ספרותית זו כאל רומן, בנוסח ובהשפעת הרומנים שרווחו בתקופת ימי הביניים בספרות החילונית הנוצרית.
הסופר משלב בספרו סיפורים, פתגמים, שירים ותוכן מדעי רפואי ופילוסופי של תקופתו. הספר מחולק לשלושה עשר פרקים (במהדורת דוידזון) כאשר בכולם מופיעות דמויות קבועות במסגרת הסיפורית. יחד עם זאת, כל פרק עומד גם בפני עצמו.
יוסף אבן זבארה.
יוסף אבן זבארה נולד בשנת 1140 בברצלונה שבספרד, בן דורו של הרמב"ם, נצר למשפחה מכובדת ומוכרת ששמה מופיע בתעודות נוצריות של התקופה בשמות Sabarez, Zabarra או Avinzabarre. אביו היה רופא ויוסף השתלם אף הוא במקצוע זה וגם רכש השכלה כללית נרחבת. הוא התמצא בפילוסופיה ובמדעים ובשפות שונות כמו ערבית ויוונית. גם הידע שלו בתחום היהדות היה רחב ועל מוריו נמנה יוסף קמחי.
בנוסף לספרו "ספר שעשועים", אבן זבארה כתב גם פיוטים, משלים, תרגומים מערבית ושני ספרי רפואה - "בתי הנפש" העוסק בפיזיולוגיה של אברי גוף שונים ו-"מראות השתן" העוסק במערכת השתן.
הספר "ספר שעשועים" נחשב לאחד משיאיה הראשונים של ספרות המקאמה העברית שהחלה פורחת במאה ה-12. כנהוג בספרות זו, הוא כתב את ספרו בטורים דמויי שירה, יחסית מחורזת. מאידך, בשונה ממחברים עבריים רבים אחרים, אין ספר זה דן בנושאי דת, אמונה או תאולוגיה אך הוא משופע בחומר בתחומי מדע רבים ופילוסופיה.
העלילה של "ספר שעשועים", המשמשת כשלד לספר כולו, היא עלילה מקורית של יוסף בן זבארה, שגם מופיע בשמו בתור הגיבור הראשי. הספר בנוי בצורת עלילה בתוך עלילה, כלומר, סיפורים שונים הארוגים אחד בתוך השני ומתרחשים במקביל. רובו הגדול של סיפורים מקבילים אלו אינו מקורי אלא הובא על ידי אבן זבארה ממקורות רבים אחרים, בייחוד מהספרות הערבית.
אבן זבארה הקדיש את ספרו זה לשר ("נשיא") היהודי ששת בן בנבנשת שהיה יועצו ורופאו הראשי של מלך אראגון אלפונסו השני. מדובר באדם בעל השפעה גדולה בחצר המלך, איש עשיר ומשכיל. לא ברורה סיבת ההקדשה לאיש זה אך יש הסבורים שאבן זבארה ציפה לעזרה או תמורה מנדבן זה.
החוקרים סבורים שמדובר בספר דמיוני לחלוטין ולמרות שהמחבר מופיע בו כגיבור ראשי ובשמו, הספר אינו יכול לשמש כמקור נאמן ביוגרפי.
סיפור מסגרת.
עינן הנטש בן ארנן הדש.
הפרק הראשון בספר שעשועים פותח בכך שאבן זבארה מספר (בגוף ראשון) שראה בחלום איש ענק, וכשהתעורר הוא פגש את האיש ההוא אצלו בחדר וכשהוא שאל אותו על שמו הוא לא נתן לו את שמו האמיתי ונתן לעצמו שם בדוי הוא קרא לעצמו "עינן הנטש בן ארנן הדש" שבמהלך הסיפור מתברר שזה עינן השטן בן ארנן השד. "עינן" ניסה לאורך כול הסיפור לפתות את אבן זבארה ללכת איתו לעיר מולדתו וששם יכבדו אותו. הוא טוען זאת בגלל שבעיר מולדתו של אבן זבארה אף אחד לא מעריך ומכבד אותו, לכן, הוא ניסה לפתות אותו בגאווה כל הזמן.
אבן זבארה ספר לעינן השד על איש שעוזב את ארצו והלך למקום אחר, אבל הוא לא מצא במקום החדש את מה שהיה לו בעיר מולדתו ונסה להוכיח לעינן שלא טוב לעזוב את עיר המולדת. אבן זבארה סיפר לו עוד הרבה סיפורים ואחד מהם היה "הנמר והשועל". בסיפור זה מסופר על שועל שמנסה כל הזמן לשכנע את הנמר לעזוב את המקום שהוא חי בו ולעבור למקום אחר. כשהנמר סיפר לאשתו על הצעתו של השועל, אשתו של הזהירה אותו מהשועל ואז היא סיפרה לו סיפור אחר ודומה על שועל ואריה. הנמר השתכנע מדברי אשתו ואמר לשועל שאשתו לא הסכימה. השועל הערמומי, כששמע את דברי הנמר הוא סיפר לנמר ארבעה סיפורים, ומוסר ההשכל שאין לשמוע לעצת אישה. הנמר השתכנע וחזר הביתה וצווה על אשתו לצאת מהארץ ואז השועל לקח אותם למקום אחר. אחרי שבעה ימים ירד גשם ומלאו את הנהרות, ובחצות המים גרפו את כל המשפחה, וכשהנמר ראה את עצמו טובע הוא התחרט על כך שלא שמע לעצת אשתו.
באמצעות משל זה, אבן זבארה ניסה להוכיח ל"עינן השד" שמי שנענה לבקשתו של מישהו לא מוכר, צפוי להיות מאוכזב ואפילו להיענש על זאת, ואפילו יאבד את חייו כפי שהנמר התפתה ואיבד את חייו בסיפור.
אחרי ש"עינן השד" שמע את הסיפור של השועל והנמר, הוא ניסה לשכנע את אבן זבארה שהוא אוהב אותו ושאבן זבארה חברו והוא לעולם לא יעשה לו דבר רע. בנוסף, הוא (השועל) אמר לו (אבן זבארה) שהסיפורים האלו משמשים רק כדי לשעשע ואין מהם מוסר השכל. אבן זבארה שמע זאת מ"עינן השד" והאמין לו ויצא איתו מארץ מולדתו ואז התחיל המסע שלהם.
הם עברו דרך הרבה מקומות ומהם קורדובה, טובה, ובסוף הגיעו לעיר לוניל. בעיר זו הם נפגשו עם זקן אחד והוא ר' יהודה, שסיפר להם פתגמים ומשלים ושעשע אותם, אחר כך זבארה נשאר בעיר מולדתו של "עינן השד".
אחרי מספר שנים, אחרי שאבן זבארה לא זכה באהבת ואהדת האנשים בעיר מולדתו של "עינן השד", הוא החליט לשוב לעיר מולדתו. אבן זבארה אמר שהוא לא קיבל כבוד והערכה כפי שהיה מקבל אותם בעיר מולדתו.
הסיפורים ביצירה.
בספר מסופרים 15 סיפורים: הסיפור הראשון הוא "השועל והנמר", והוא סיפור שמסופר מפי אבן זבארה לעינן, במשל זה ישנה דמיון למעשה בין אבן זבארה לבין עינן, ומוסר ההשכל הוא לא ללכת עם בן אדם לא מוכר לך.
הסיפור השני "השועל והאריה", שמסופר מפי אשתו של הנמר, שגם מרמז על הרמאות של השועל, ומוסר ההשכל ממנו גם כן לא להאמין לשועל, ואשתו של הנמר סיפרה אותו לבעלה כדי שיבין שלשועלים לא מאמינים.
הסיפור השלישי הוא "הצורף מבבל", הסיפור הרביעי "חרש העץ מדמשק", הסיפור החמישי "הבעל הנאמן והאישה הבוגדת", בקשר לסיפור זה הוא נמצא ביותר מגרסה אחת.
הסיפור השישי "הפרש והאלמנה", כאשר גם כאן מדברים על נוסחאות שונות של אבן זבארה ושל ר' ברכיה.
הסיפור השביעי "למה היה הקוף מקפץ על צווארי נשי המלך", וסיפור זה מסופר מפי בן לווייתו של עינן, לסיפור הזה ישנה גרסה דומה לו מאוד והוא בסיפור "למה שחק הדג", ומקורו הודי, כאן מתחילים לספר ולעשות השוואה בין שתי הנוסחאות, הנוסחה של אבן זבארה והנוסחה ההודית. בסופו של דבר הם מוצאים שבין שני הסיפורים ישנו דמיון רב, לכן משערים שהמקור משותף לשתי הנוסחאות. וישנה השפעה מערבית בולטת בנוסח של אבן זבארה.
הסיפור השמיני "החזן הגנב", סיפור זה מסופר גם כן מפי בן לווייתו של עינן.
הסיפור התשיעי "יעקב מקורטבה והשר", הסיפור העשירי "העבד שהתימר להיות בן אדוניו", הסיפור האחד עשר "מעשה טוביה", הסיפור השנים עשר "מעשה בנכה רגליים", סיפור שמסופר מפיו של בעל האכסניה, צונן ראה בסיפור זה דמיון לסיפור של ר' נסים ע"ד הקצב שזכה במעשיו הטובים לנוח בגן עדן סמוך לתלמיד חכם. וישנן שתי השערות למקורו של הסיפור, ההשערה הראשונה שבספרד הייתה כת יהודים, והשערה שנייה שהסיפור לקוח ממקור ערבי וההתייחסות במקורו אל הדרוזים.
הסיפור השלושה עשר "בת המלך והשושנה",סיפור זה מסופר מפי עינן. הסיפור הארבעה עשר שהוא גם כן מסופר מפי עינן "השועל והכרם".
הסיפור האחרון בספר שסופר גם כן מפיו של עינן והוא "הכובסת העושה שליחות של שד".
ניתוח הסיפורים והמשלים שבספר הראה לנו התפשטותם הרבה של האגדות המזרחיות במאה ה -12.
האם יוסף אבן זבארה שונא נשים.
נושא הנשים הוא אחד הנושאים המרכזיים בספר שעשועים, בחלקו השני של הספר נמצאים חמישה סיפורים ושש אנקדוטות העוסקים בנשים, בחלק השלישי ישנו עוד סיפור אחד, ובחלק הרביעי נמצאים עוד שני סיפורים בנושא זה.
יהודית דישון טוענת שלנושא הנשים ישנן מספר מטרות:
הבעת הדעה החיובית על הנשים בספר נעשית בשלבים:
המסקנה היא אפוא כי ר' יוסף אבן זבארה לא היה כלל שונא נשים, ההפך הוא נכון. כל ההתבטאויות בשבח הנשים בספר שעשועים באות מפיו של זבארה עצמו בעוד שכל הגינויים מושמים בפיו של עינן. נושא גנות ושבח הנשים משמש להמעטת דמותו של עינן והצגתו כאנטי-פמיניסטי, כאדם בלתי אמין, מול זבארה בעל חוכמת החיים המכיר את האישה על החיוב והשלילה שבה, והיודע גם כן שהגבר אשם לא פעם כמוה בחטאיה.
מוסר השכל בספר שעשועים בנושא הנשים הוא שחייב האדם לשאת אישה, אך עליו לדעת במי לבחור, כפי שאומר הפתגם שמביא זבארה בייעצו לעינן: "אל תיקח אישה להון וליופי, כי הלך ההון והיופי ונשאר הדופי".
סגנון ודימוי למקאמה.
ספר שעשועים נכתב בסוגה (ז'אנר) של המקאמה, סוגה שכבשה לעצמה מקום נכבד בספרות הערבית ובספרות העברית שהושפעה ממנה. הספר בנוי בסגנון ערבי, מקושט במשלי הודו וחידותיה, תוכו רצוף מבחר חכמת יוון ומואר בתורותיו של המזרח. הספר בכללותו זכר רב הוא לשקידת יהודי ימי הביניים בלימודי חול.
אבן זבארה אחד הראשונים מסופרי ישראל שהשתמשו בסגנון הערבי של פרוזה חרוזה, סג'ע, שהיא מין שירה בלי משקל. עוד יש בסיפור עשרים ושניים שירים, שילוב של פרוזה חרוזה, שירים, דמויות, גרם לכך שראו בספר השפעות סגנון המקאמה, סגנון זה היה חביב על סופרי ישראל בימי הביניים בגלל שבסגנון זה הרווח בין חרוז לחרוז אינו קצוב וכמו כן אין קביעות בדבר, מספר פעמים סיום החרוז הולך ונכפל.
ישנן ארבע מידות שעזרו לסיווג יצירות עבריות כמקאמות:
נושא מרכזי בספרות המקאמות הוא הוויכוח. בהרבה מקאמות ישנה גם ביקורת חברתית, ביקורת זו נמתחת על בעלי תפקידים בקהילה ובחברה כמו חזנים ורופאים.
ספר שעשועים עונה לארבע אמות המידה של המקאמה כפי שהוצגו לעיל. היצירה כתובה בפרוזה מחורזת ומשובצים בה שירים שקולים, יש בה שיבוצים ומובאות רבות מן התלמוד ומן המדרשים. משתמש יוסף אבן זבארה בכל קישוטי השיר כמו צימודים ורמיזות.
מבנה ספר שעשועים.