ביולי - אוגוסט 1637 פרצה באבורה בפורטוגל מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר. אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם. הקורגידור נמלט דרך הגג אל הכנסייה הפרנציסקנית. הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ומנהיגי כנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה. האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית. מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי, אשר הביאה לקץ השלטון הספרדי בפורטוגל, ולעלייתו של בית ברגנסה לשלטון. המצב נעשה חריף יותר כאשר בשנת 1640 הקטלאנים התקוממו נגד שלטון של המדינה המרכזית ופתחו במלחמת הקוצרים נגד השלטון המרכזי. אף שהצבא הצליח לכבוש בחזרה חלק גדול מקטלוניה במהירות, הכריזו המורדים על הרפובליקה הקטלנית והניחו את הארץ תחת חסותו של המלך הצרפתי לואי השלושה עשר. כיבוש הארץ הפך למטרה מרכזית בפוליטיקה הספרדית. בסופו של דבר, המטרה הושגה רק בשנת 1652, כאשר ברצלונה נכנעה.
מדיניות חוץ.
במדיניות החוץ, הממשלה הספרדית ניסתה להחזיר במלחמה את עמדת הכוח הישנה של האימפריה. בעקבות כך, מלחמת שמונים השנים נגד הולנד התחדשה לאחר הפסקת אש בת שתים עשרה שנים, ובשנת 1625 כבש הגנרל אמבריו ספינולה את העיר ברדה, הצלחה שנודעה דרך הציור "כניעת ברדה" של דייגו ולסקס. אולם, מאוחר יותר ברדה אבדה שוב לספרדים, וכן הערים מאסטריכט וס-הרטוחנבוס. בשנת 163 פסקה הלחימה, ונקבעו הגבולות בין הולנד לארצות השפלה הספרדיות (בלגיה).
הסכסוך הזה היה חלק ממלחמת שלושים השנים, שבה היה פליפה בברית עם בית הבסבורג האוסטרי. הגנרל החשוב ביותר שלו היה אמבריו ספינולה, שנחשב לאחד המפקדים המצליחים ביותר במלחמת שלושים השנים, ואשר בשנת 1620 כבש את הפפאלץ. הספרדים היו מעורבים בקרב ההר הלבן שבו הובסה בוהמיה המרדנית, והשתתפו בשנת 1634 בניצחון החשוב בקרב נורדלינגן.
מלחמת הירושה של מנטובה מאז 1627 החריפה את המתיחות עם צרפת. הצרפתים תמכו בהולנד ובשוודיה בסובסידיות למלחמה נגד ספרד, ובשנת 1635 פרצה מלחמה רשמית בין המדינות, אשר נמשכה עד לשנת 1659.
לאחר נפילת אוליברס.
הטינה נגד ההשפעה המופרזת של אוליברס הייתה כה חזקה עד כי פליפה פיטר אותו ב-1643. מאז, המלך קבע שוב את המדיניות. אמנם היו עדיין יועצים ומדריכים, אבל אף אחד לא היה חזק כמו אוליברס. פליפה הכיר בכך שכוחה של ארצו אינו עומד במלחמה נגד הולנד וצרפת, וביקש מאז 1644 לסיים את המלחמות. בשנת 1645 הוא שלח את גספר דה בראקאמונטה, רוזן פנייראנדה השלישי למשא ומתן על שלום וסטפליה במינסטר, אשר הביא לשלום עם הולנד, ואיפשר לבודד את צרפת. בהסכם השלום בין ספרד להולנד, אשר נחתם בשנת 1648, היה על פליפה הרביעי להכיר בעצמאותה של הולנד, אך בה בעת הבטיח את המשך ארצות השפלה הספרדיות נגד צרפת. אולם, הברית בין בית הבסבורג האוסטרי לפליפה הרביעי התפרקה.
המצב הכלכלי הקשה אילץ את המלך להעלות מיסים ולהציג יותר, והוא אולץ אפילו להתחייב על משלוחי הכסף מדרום אמריקה. בשנת 1647 פרצו התקוממויות בסיציליה ובנאפולי. בסיציליה, ויתוריו של המשנה למלך סיימו את ההתקוממות, ואילו המהומות בנאפולי דוכאו רק למחצה. בשנת 1648 פרצו מרידות גם באראגון ובנווארה, ובשנת 1652 הייתה עוד פשיטת רגל לאומית.
המלחמה עם צרפת נמשכה גם אחרי שלום וסטפליה עם הצלחות משתנות עבור שני הצדדים. בשנת 1655 כרתה צרפת ברית עם אנגליה, ובשנת 1655 כבשו האנגלים את ג'מייקה. בשנת 1657 האנגלים הטביעו או לכדו את רוב צי האינדיאס, מה שהחמיר יותר את המצב הכלכלי של ספרד. המלחמה נגד צרפת הסתיימה רק בשנת 1659 בשלום הפירנאים, שבו ספרד ויתרה על מחוזות גבול חשובים כמו רוסיון, ארטואה וסרדאן. כמו כן, נסיונותיו של פליפה לכבוש מחדש את פורטוגל במלחמת השיקום הפורטוגזית בין השנים 1659–1668 נכשלו, וספרד איבדה במידה רבה את כוחה באירופה. במהלך שלטונו, התוצאות של מלחמות, רעב ומגיפות הקטינה באופן משמעותי את מספר תושבי ספרד.
ב-17 בספטמבר 1665 מת פליפה במדריד, ובנו קרלוס השני, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
פליפה נישא בשנת 1615 לאליזבת, נסיכת צרפת, בתם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י. לזוג נולדו 8 ילדים, מהם רק בתו הצעירה ביותר האריכה ימים אחריו:
אליזבת נפטרה בשנת 1644, ובשנת 1649 פליפה נשא לאישה את מריאנה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מספרד. לזוג נולדו חמישה ילדים, מהם רק שניים הגיעו לבגרות, וחיו לאחר אביהם:
לפליפה גם היו פילגשים רבות במהלך חייו, שילדו לו מספר ילדים מחוץ לנישואין.
קתדרלת נוטרדאם דה ריימס
אפנדיציט
מרצ'לו ליפי
מרצ'לו ליפי (באיטלקית: Marcello Lippi; נולד ב-11 באפריל 1948 בוויארג'ו, איטליה) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי. אימן קבוצות רבות באיטליה. הישג השיא שלו הוא זכייה בגביע העולם במונדיאל 2006 עם איטליה.
כשחקן פעיל, שיחק ליפי את רוב קריירת המשחק שלו בקבוצת סמפדוריה בין השנים 1970–1980. ליפי שיחק בעמדת הקשר.
את קריירת האימון שלו החל ליפי בקבוצת הנוער של סמפדוריה, בה אימן שלוש שנים ולאחר מכן התקדם ואימן במועדונים כמו סיינה, אטאלנטה ונאפולי. ליפי הוביל את נאפולי לעלייה לגביע אופ"א, ובעקבות ההישג מונה למאמן מועדון הפאר יובנטוס, בו רשם את הישגיו המשמעותיים כמאמן.
ליפי אימן ביובנטוס בשתי קדנציות, בין השנים 1994–1999, ובין השנים 2001–2004. את אינטר אימן ליפי בין השנים 1999–2000.
כמאמן יובנטוס זכה בחמש אליפויות הליגה האיטלקית, גביע איטלקי אחד, וארבע זכיות בסופר קאפ האיטלקי. בזירה האירופית, זכה ליפי עם יובנטוס פעם אחת בליגת האלופות, פעם אחת בסופר קאפ האירופי ופעם אחת בגביע העולמי לקבוצות. עם אינטר זכה ליפי פעם אחת בגביע האיטלקי.
בסיום עונת 2004, מונה ליפי למאמן נבחרת איטליה, עימה זכה בגביע העולם, במונדיאל 2006 לאחר ניצחון דרמטי במשחק הגמר על צרפת. לאחר הזכייה בגביע העולם, התפטר ליפי מהנבחרת והחליף אותו בתפקיד רוברטו דונאדוני אך לאחר הכישלון ביורו 2008 חזר ליפי לתפקיד.
ליפי התפטר מתפקידו לאחר שהנבחרת כשלה ולא עברה את שלב הבתים במונדיאל 2010.
במאי 2012 חתם בקבוצת גואנגג'ואו אוורגראנד מסין לשנתיים וחצי, וצפוי להרוויח 10 מיליון יורו לעונה. בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות.
ב-9 באוקטובר 2013 זכה ליפי בליגת האלופות האסייתית עם גואנגג'ואו, ובכך הפך למאמן הראשון שזוכה גם בליגת האלופות האירופית וגם בליגת האלופות האסייתית.
ב-2 בנובמבר 2014 הודיע ליפי על פרישה מאימון.
למרות הודעתו מונה ליפי באוקטובר 2016 למאמן נבחרת סין. ב-14 בנובמבר 2019 התפטר מאימון נבחרת סין לאחר הפסד 2–1 לנבחרת סוריה.
מסע אלונקה
טלויזיה בכבלים בישראל
שחר סגל (במאי)
שחר סגל (נולד ב-21 באפריל 1964) הוא מסעדן, איש עסקים, ובמאי פרסומות וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
סגל, בנו של המעצב והאמן זליג סגל, הוא בוגר בית צבי במגמת קולנוע.
בשנת 1987 שיחק בסרט "בלוז לחופש הגדול". בשנת 1988 יצר את סרט הגמר שלו בבית צבי, "גנימד", בו גם שיחק לצד עמליה ליזרוביץ' ודור צויגנבום (ששיחקו גם ב"בלוז לחופש הגדול"). הסרט שודר על ידי הערוץ הראשון ביולי 1989. בתחילת דרכו החליט סגל להתמקד בבימוי פרסומות ותשדירי שירות, ואף זכה במספר פרסים, במסגרת טקס פרסי ענף הפרסום שנערך בפסטיבל חיפה, בקיץ 1991.
ב-1991 ביים סגל את המחזה "תמונות מחיי נישואין", שזכה בפרס ראשון בפסטיבל במוסקבה.
ב-1992 ביים את הסדרה "י. שוורץ ומלחמתו בחיים" בכיכובו של שלמה בראבא. באותה שנה גם השתתף בסרט "סיפורי תל אביב".
ב-2003 כיכב סגל בסדרת הטלוויזיה "אוכל למחשבה" לצידו של אייל שני אשר שודרה בערוץ 8. בסדרה סגל ושני בישלו, ארחו אורחים והגו הגיגים. הסדרה חזרה לעונה שנייה ב-2011.
ב-2008 הקים בתל אביב את מסעדת "סלון" עם אייל שני, אשר פתוחה יומיים בשבוע ונחשבת למסעדת העלית של שני. ב-2009 פתחו השניים את מסעדת "צפון אברקסס" וכשנה וחצי לאחר מכן את "מזנון", מעין מסעדת פועלים, בה מוגש האוכל של אייל שני בפיתה. למזנון 10 סניפים בתל אביב, בפריז, בווינה, במלבורן ובניו יורק. בשנת 2012 הקימו השניים, בשותפות עם חבורת ה"תדר", את מסעדת פורט סעיד, ב-2015 את רומנו, מסעדה השוכנת בבית רומנו בתל אביב, לצד פיצרייה ותחנת רדיו. בשנת 2020 הקימו מסעדה בסינגפור.
ב-2016 החזיר לתחייה את מותג הבגדים "אתא", ביחד עם המעצבת יעל שנברגר, אשר לו שני סניפים בתל אביב.
חיים אישיים.
לסגל שלושה ילדים, בת מנישואיו הראשונים ושני בנים מבת זוגו לשעבר, השחקנית טל ליפשיץ. בשנים האחרונות הוא נמצא בזוגיות עם הבמאית והתסריטאית, הגר בן-אשר. ובאוגוסט 2018 נישאו השניים במדינת ניו יורק בארצות הברית.
אחיו הוא יזם ההייטק עידו סגל.
יאקוב אוברכט
יאקוב אוברכט (בפלמית: Jacob Obrecht, נולד ב-1457/1458, נפטר בסוף יולי 1505) היה מלחין פלמי מתקופת הרנסאנס. הוא היה מלחין המיסות המפורסם ביותר באירופה בסוף המאה ה-15, שרק ז'וסקן דה פרה העיב עליו אחרי מותו. כמו כן חיבר גם מספר רב של מוטטים, שירים ויצירות כליות.
חייו.
אוברכט נולד ב-1457 או ב-1458, בנם היחיד של חצוצרן העיר גנט וילם אוברכט וליזבטה חרארטס. אמו מתה בשנת 1460 בגיל 20. תמונת דיוקן שלו, שצוירה בשנת 1496, מציינת את גילו כ-38, עדות לשנת הולדתו.