אחזקותיו של עזור מתמקדות בתחום התקשורת, בו הוא שולט בקונגלומרט באמצעות חברות פרטיות רבות שבבעלותו. בין אחזקותיו הבולטות בתחום התקשורת נמצאים "ג'רוזלם פוסט", "מעריב"; רשת "המקומון"; תחנות הרדיו 103fm (רדיו ללא הפסקה), אקו 99 וצפון ללא הפסקה; וערוצי הספורט צ'רלטון. בסוף שנת 2020 אושרה מכירת וואלה! תקשורת לבעלותו של עזור תמורת 65 מיליון שקלים. מכירה זו תחזק את אחזוקתיו של עזור בתחום הדיגיטל שהתנקזו טרם הרכישה בעיקר לפעילות של מעריב אונליין ולאתרים של תחנות הרדיו.
להלן רשימה חלקית של החברות שבבעלותו:
לסטר ב. פירסון
סטיבן הארפר
סטיב הארפר
דוד ברגמן
דוד ברגמן (1931 - 6 במרץ 2018) היה במאי ואיש תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
ברגמן נולד למשפחה יהודית אתאיסטית בפריז. אביו התגייס לצבא הצרפתי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בן 11.מאז שעבר אביו לחיות עם אשה אחרת לא היו השניים בקשר רציף. ביולי 1942, במסגרת גירוש היהודים מפריז, תפסו הנאצים את אמו ושלחו אותה ברכבת לאושוויץ, שם נספתה כעבור שבועיים. ברגמן הסתתר תחילה אצל שכנה, ואחר כך אצל קרובי משפחה שמסרו אותו לארגון יהודי מחתרתי שהסתיר אותו בכפר נוצרי, שם חי בזהות בדויה.
כעבור זמן מה נלקח מהכפר לשווייץ על ידי ארגון הצלה יהודי. עם הגעתו לקה בדיפטריה ואושפז בבית חולים. כששוחרר עבר לבית יתומים בז'נבה, ואחת מנשות הקהילה היהודית טיפלה בו בסופי השבוע. בעקבות פגישה עם חיל מהבריגדה היהודית החליט לעלות לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וביוני 1945 הגיע לכפר הנוער בן שמן.
את הקריירה החל כשהתגורר בקיבוץ נחשון, וראה בלוח המודעות הודעה על קורס במאים בגבעת חביבה. ולאחר דין ודברים עם הקיבוץ אושר לו לצאת לקורס. לאחר מכן התגייס ברגמן לצה"ל והחליף את גיורא מנור בתור מפקד להקת הנח"ל שם ביים אנשי תרבות רבים כמו יוסי בנאי ונחמה הנדל. לאחר שהשתחרר מהצבא בשנת 1957, ביים את התוכנית הראשונה של תיאטרון סמבטיון, "הצילו, שרפה ב-14 בתים".
כשהוא בן 27, ונסע ללמוד בשטרסבורג בימוי טלוויזיה וכמו כן למד תיאטרון בפריז ובברלין. כשחזר לארץ הצטרף לתיאטרון חיפה, שם ביים את ההצגות "היורש" מאת משה שמיר, ו"בן ערובה" מאת המחזאי האירי ברנדן ביהאן. ושימש כעוזר במאי במחזה "קרנפים" מאת אז'ן יונסקו.
בסוף 1963 ביים פסטיבל לזמר ולמחול באצטדיון קריית חיים.
בשנת 1966 ביים ב"הבימה את "הערב יונסקו", אוסף של ארבע מחזות קצרים של המחזאי אז'ן יונסקו. בעקבות ההפקה קיבל מלגה ממשרד התרבות הצרפתי, בהמלצת יונסקו שבא לישראל לצפות בהפקה, ועבר לפריז. שם למד וביים מספר מחזות. בסוף 1969 הוזמן לנהל תיאטרון חדש בעיר אנטוורפן. שם ביים את המחזה של ליליאן אטלן "מר סליק ומחלת היבשה", על ארבעה ילדים ששרדו בגטו בסמן השואה וחייל גרמני שתפס אותם. בסוף 1971 חזר לישראל וביים את "מר סליק ומחלת היבשה" בהפקה של גיורא גודיק.
בשנת 1974 ביים את "מק-בת" (גרסה של אז'ן יונסקו למקבת' של ויליאם שייקספיר) ב"הבימה".
בשנת 1983 ביים את המחזה "המלך הצבי", מאת פייר בארביא בתיאטרון באר שבע, וביים את המחזה "ידיים מזוהמות" מאת ז'אן פול סארטר, בתרגום יהושע סובול ב"הבימה".
ברגמן לימד בבית הספר בית צבי ושימש כמנהל המוסד במשך תשע שנים (1972–1981). בשנות השבעים הוא היה שותף בעשיית הסרטים התיעודיים "המכה ה-81" (אשר היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר ב-1975) ו"הים האחרון" על בית לוחמי הגטאות, שזיכה אותו ואת חיים גורי בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
סיפור חייו תועד בסרטו הדוקומנטרי של מיכה שגריר "כמו מלכת אנגליה" שהוקרן ב 2010 בפסטיבל הקולנוע ירושלים
חיים אישיים.
ברגמן נישא טרם מלאו לו עשרים לרינה, והיה נשוי לה 35 שנה עד לפטירתה בשנת 1985. לזוג שלושה בנים, בהם הבמאי יהלי ברגמן.
ברגמן התגורר בנאות אפקה בתל אביב. בת זוגו הייתה הזמרת אורה זיטנר.
סטופר
פיצול (פסיכולוגיה)
פיצול (באנגלית: Split) בפסיכולוגיה הוא מנגנון הגנה שנועד לסייע לאדם להתמודד עם קונפליקט רגשי, באמצעות חלוקת האובייקטים בחייו ל"טובים" ו"רעים". הפיצול מתבטא בתפיסת עולם של שחור-לבן, של "טוב מוחלט" ו"רע מוחלט", בניגוד ליכולת לראות את העולם על גוני הביניים שלו והאפשרות לראות את העצמי או את האחרים כיישויות מורכבות המשלבות תכונות מגוונות ויוצרות אינטגרציה שלהם.
ככל מנגנוני ההגנה, הפיצול לרוב אינו מודע והוא נועד להגן על האדם מפני חרדה. מנגנון הפיצול מפחית את החרדה הנובעת ממצבים מורכבים על ידי פיצול התפיסה באופן שיוצר חוויה דיכוטומית ומובחנת בין "טוב" ל"רע". עם זאת, תפיסה דיכוטומית זו מונעת מהאישיות לחוות את עצמה ואת הזולת כמכלול שלם, על הטוב והרע. העצמי, הסובבים אותו והמאורעות בעולם נחווים על ידי האישיות כטובים או רעים, יפים או מכוערים, חכמים או טיפשים, שקרנים או כנים, בזמנים שונים. על רצף הזמן, הפיצול מונע חוויה רציפה ומתמשכת והוא מאופיין בקיטועים וקפיצות עד כדי הכחשת חוויות קודמות. החוויה המפוצלת היא חוויה לא רפלקטיבית, זאת אומרת שהרגשות והמחשבות נחוות כאירועים שקורים לאדם ולא כחוויה שמתרחשת בתוכו.
יש להבחין בין מושג זה לבין הפרעת זהות דיסוציאטיבית, שהייתה מוכרת בעבר בשם "פיצול אישיות" או בשם "אישיות מרובת פנים"; זוהי הפרעה נפשית, שבה יותר מאישיות אחת מתקיימת באדם. מנגנון ההגנה של הפיצול מתבטא לעיתים קרובות באישיותו והתנהגותו של הלוקה בהפרעה זו. עם זאת, מנגנון זה עשוי להתבטא גם בקרב הלוקים בהפרעות אחרות, במיוחד הפרעות בהם לוקים אנשים המאופיינים במבנה אישיות פסיכוטי או גבולי.
מקור הפיצול על פי תאורטיקנים שונים.
על פי התאוריה של מלאני קליין, בראשית חייו, התינוק עדיין לא יכול לתפוס את האם (האובייקט) כדמות שלמה, והוא מתייחס רק לחלקים ממנה. קליין מתייחסת אל השד כאובייקט חלקי המייצג את האם. כל עוד האובייקט מספק לילד חלב והרגעה הוא נחשב ל"טוב", אך כשהשד מתרוקן הוא נחשב ל"רע", ומתסכל את הילד. התינוק לא תופס שמדובר באותו שד ברגעים שונים, ובכך הוא מפצל בין שני צדדים של האם. על פי קליין, השד הרע לא רק מתסכל את התינוק, אלא אף נתפס אצלו כמסוכן. התינוק נתון למאבק מראשית ימיו בין יצר המוות ליצר החיים, הוא נאלץ להתמודד עם החרדה שנובעת ממאבק זה, ומשליך החוצה כל מה שנתפס אצלו ככוונה הרסנית. העולם החיצוני ו"השד הרע" של האם הופכים רודפים ומאיימים. חוויית הרדיפה הזו ופעולת הפיצול כונו על ידי קליין "העמדה הפרנואידית-סכיזואידית". המושג "פרנואידית" מתייחס לחרדה הרודפנית המרכזית של התינוק, חרדה מפני רשעות פולשנית הבאה מבחוץ. המושג "סכיזואידית" מתייחס להגנה המרכזית: הפיצול, ההפרדה של השד הטוב האוהב והאהוב מן השד הרע השונא והשנוא.
רונלד פיירברן תיאר את הפיצול כתופעה שנגרמת כתוצאה מהמאפיינים הבלתי-נענים הקיימים בכל הורות. הילד מסגל לעצמו מאפיינים אלו (כגון דיכאון, בדידות, מזוכיזם או אכזריות). דרך ספיגת תכונות אישיות אלו, הוא מרגיש מחובר להורה אשר אינו נגיש לו בצורות אחרות. הפנמה זו של ההורים יוצרת פיצול ב"אני" (ה"אגו"): חלק מהעצמי נותר מכוון כלפי ההורים האמיתיים בעולם החיצוני, המתנהל מול תגובות ממשיות מהם; ואילו חלק אחר מהעצמי מכוון מחדש כלפי הורים המדומיינים כאובייקטים פנימיים אליהם הוא קשור. פיירברן סבר כי ברגע שההתנסויות עם ההורים פוצלו והופנמו, פיצול נוסף מתרחש בין המאפיינים המבטיחים והמפתים של ההורים - "האובייקט המרגש", לבין המאפיינים המתסכלים והמאכזבים - "האובייקט הדוחה". האני עובר פיצול נוסף בהתאמה לפיצול באובייקטים הפנימיים - חלק מן האני קשור ל"אובייקט המרגש", אותו חלק החווה רגשות ערגה ותקווה תמידיים, אותו כינה "האני הליבידינלי". חלק מן האני המזוהה עם "האובייקט הדוחה", אותו חלק החווה רגשות כעס ושנאה, המתעב פגיעות והזדקקות, אותו כינה "האני האנטי-ליבידינלי".
דונלד ויניקוט תיאר את הפיצול כתגובה פתולוגית לסביבה שדוחה את התוקפנות. הכלת התוקפנות מאפשרת לדבריו לשמור את הכח האנרגטי החיובי שבתוקפנות, ואילו הדרתה או סיכולה גורם להפרדה של הרע והטוב, האנרגיה החיובית וההרסנות.