רוקי מצליח בלימודיו ומשגשג בהם מעבר לרגיל. הוא מתקבל לעבודה כמדריך במחנה קיץ של עיוורים וממשיך להתקדם בכל תחומי חייו. ביטחונו העצמי עולה והוא אף מתאהב בנערה עיוורת (לורה דרן) אשר רואה רק את יופיו הפנימי ונמשכת אל טוב ליבו. בשלב זה הוא אף מסייע לאמו לנסות להיגמל מהסמים אותם היא צורכת.
סופו הטרגי של הסרט, כמו גם בסיפורו האמיתי של רוקי, עם מותו בעת שישן.
השפעה.
הסרט זכה לשבחים וביקורות חיוביות רבות עם צאתו ולאחר מכן. הביקורות משבחות את בחירותו של הבמאי בוגדנוביץ' לעסוק בצדדים החיוביים והאופטימיים של סיפור - מערכת היחסים שלו עם האופנוענים, אהבתו ואישיותו החיובית, ואף להשתמש בהומור, במקום ליצור סרט רגשני וצפוי מראש. הסרט היווה אבן דרך בקריירה של בוגדנוביץ' לאחר מספר כישלונות חרוצים בסרטיו הקודמים, בשנות ה-70. שר, שעיקר עיסוקה עד אותה עת היה במוזיקה ובשירה, התקבלה כשחקנית דרמה רצינית ומוערכת ואף זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט בפסטיבל קאן. בעקבות הסרט גם פרצו לתודעה השחקנים אריק סטולץ ולורה דרן (הופיעה כשחקנית משנה).
ישראל ג'ייקובסון
ישראל ג'ייקובסון (ג' בכסלו ה'תרנ"ו, 20 בנובמבר 1896 - י"ז בסיוון ה'תשל"ה, 27 במאי 1975) היה עסקן חסיד חב"ד בולט בתקופת התבססות חסידות חב"ד בארצות הברית. יו"ר אגודת חסידי חב"ד.
בין היתר היה שותף למאמצים לאפשר את הגירתו לארצות הברית של האדמו"ר הרב יוסף יצחק שניאורסון מפולין הכבושה בזמן מלחמת העולם השנייה, הקים את ישיבת הדר התורה עבור חוזרים בתשובה וכיהן בה כמשפיע, והיה חבר בהנהלת ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
קורות חייו.
נולד בזורוביץ' שברוסיה ליעקב לייב ופרידא מלכא, למד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ' עד לשנת 1916 אז עקרה הישיבה לעיר קרמנצ'וג, מאוחר יותר עבר לסניף הישיבה בחרסון. מונה על ידי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון למשפיע קהילת חב"ד בעיר הומל שברוסיה.
בשנת 1926 היגר לארצות הברית בעקבות הוריו, ושינה את שמו לג'ייקובסון בעקבות שם אביו. הוריו היו מקורבים לרב אברהם דובער לוין. הוא התגורר בשכונת ברנזוויל בברוקלין שבניו יורק ושימש כרב בבית כנסת חב"ד-בוברויסק בשכונה. עם הגעתו, מונה לחבר הנהלת אגודת חסידי חב"ד ולאחר פטירת המנהל חיים קרמר מונה למנהל תחתיו. באותה שנה, הקים את "אגודת התמימים", ארגון שפנה לבוגרי ישיבות תומכי תמימים ועסק בגיוס כספים לחצר האדמו"ר בפולין, סייע בהשגת אשרות הגירה לחסידי חב"ד ברוסיה שהיו מעוניינים להגר לארצות הברית או לארץ ישראל, גיבוש הבוגרים ושיפור חייהם הרוחניים, והדפסת ספרי חסידות חב"ד.
עבודתו בפיתוח תנועת חב"ד נעשתה בהשראת, עידוד והדרכת הרבי הריי"צ ולשם כך נסע בשנת תרצ"ז לאירופה למסור דו"ח מעבודתו ולדון על התוכניות לעתיד. הוא ביקר אצל הריי"צ ששהה אז בעיירת המרפא פרכטלסדורף בפרבר וינה והקדיש לו עשרות שעות בשיחות אישיות והשיב למאות מכתבים אישיים שג'ייקובסון הביא איתו מיהודי ארצות הברית. לאחר מכן נסע לכמה שבועות לפולין לבקר בישיבת חב"ד בורשה ובאוטבוצק לבדוק את אפשרות קליטתם של תלמידים מארצות הברית בישיבה. בשובו הקים ארגון "אחות תמימים" שיעורי חסידות חב"ד לבנות.
בשנת 1932 הקים בניו יורק את ישיבת "אחי תמימים" עבור צעירים יהודיים שהתקרבו באותה תקופה לחב"ד. בסתיו 1937 הקים בברוקלין את ישיבת תורת אמת, הישיבה החב"דית הראשונה בארצות הברית, ששרדה רק שנה. באותה שנה נסע לביקור באירופה אצל האדמו"ר מחב"ד שנפש אז בעיירת המרפא פרכטלסדורף, ובישיבות חב"ד בפולין כדי לבדוק אפשרות לקליטת בחורים מארצות הברית בישיבות אלו. עם שובו לארצות הברית הקים את ארגון שיעורי חסידות חב"ד לבנות "אחות תמימים".
תלמידים ששלח ללמוד בפולין ונמלטו עם פרוץ המלחמה בחזרה לארצות הברית, היוו את הבסיס לישיבת תומכי תמימים המרכזית שנוסדה בארצות הברית. וג'ייקובסון, שבפעילותו הניח חלק מהתשתית שהקלה על קליטתו של האדמו"ר בארצות הברית, ואף סייע בהשגת אשרת כניסה עבורו ללטביה כחלק ממסלול הבריחה שלו מפולין, התמנה כחבר בהנהלת הישיבה המרכזית של החסידות וכמשפיע בה. הוא סייע לאדמו"ר להשיג אשרות כניסה לארצות הברית עבור בתו חיה מושקא ובעלה רבי מנחם מנדל שניאורסון, אך לא הצליח להציל את הבת השנייה שיינא ובעלה מנחם מנדל הורנשטיין, והזוג נספה בשואה.
בשנת 1944 הקים סניפים של ישיבת תומכי תמימים בפיטסבורג, בניו הייבן וברובע הברונקס, בסניף זה כיהן חתנו הרב מרדכי אלטיין כראש ישיבה.
בשנת 1962 הקים בשכונת קראון הייטס בברוקלין את ישיבת "הדר התורה" לחוזרים בתשובה. במקביל ניהל את בית הספר לבנות "בית רבקה".
ארכיונו הכולל כעשר אלף מכתבים ומסמכים מפעילותו שמור בידי צאצאיו.
נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
משפחתו.
ג'ייקובסון היה נשוי לשיינא ולהם שלש בנות: חיה (אשת הרב שלמה זלמן הכט), חוה ורחל (אשת הרב מרדכי דב אלטיין).
בני דודו הם שמעון הלקין ואברהם הלקין, כמו כן גם המשורר הסובייטי שמואל הלקין.
חולצה רוסית
חולצה רוסית היא חולצה שלבשו החלוצים בעליות הראשונות. נקראת גם "רוּבַּשקָה" (מרוסית: Рубашка, חולצה או חולצה מכופתרת).
החולצה מתאפיינת בגזרה חופשית בעלת צווארון בסגנון מנדריני ופתח רכיסה קדמי המגיע עד מחציתה. צורה זו מאפיינת את מרכז אסיה ומזרחה. החולצה הרוסית עשויה על-פי רוב כותנה או פשתן, בניגוד לאזורים אחרים באסיה שבהם נהוג ללבוש חולצות העשויות ממשי.
עיטורי הבגד מופיעים בדרך כלל בצווארון, בפתח ובאמרות, כנהוג בלבוש פולקלורי של עמים רבים. החולצה הפכה למעין "סמל מסחרי" של החלוצים שהגיעו מרוסיה ומאוקראינה בעליות הראשונות, ואחר כך גם של התנועה הקיבוצית בשנותיה הראשונות. את "החולצה הרוסית" לבשו גברים ונשים כאחד, בעיקר בקבלות שבת, בימי חג ומועד, באספות חשובות, בערבי שירה וגם בעת ריקודי עם. עם הזמן היא הפכה פריט נפוץ בארון התלבושות של להקות מחול וזמר ארץ-ישראליות, כדוגמת הגבעטרון.
מקור החולצה הרוסית.
ברוסית נקראות החולצות הרוסיות המסורתיות שלבשו החלוצים "רובחה" או "רובשקה" וגם "קוסובורוטקה" (косоворотка) - שהצווארון שלה מלוכסן ולא עגול. השם הוא הכלאה בין שתי המילים: "קוסוי" (косой) - מלוכסן או אלכסוני או "לא ישר" ו"וורוט" (ворот) - צווארון. מכל מגוון השמות של "החולצות הרוסיות" השם שנתפס בישראל לחולצה הרוסית המסורתית הוא "רובשקה".
החולצה המוכרת ברוסית כרובשקה או רובחה, הייתה במשך מאות שנים הלבוש המסורתי והבסיסי של האיכר הרוסי, אך גם אצל עמים סלבים אחרים, למשל האוקראינים, היא הייתה נפוצה. בקיץ לבשו האיכרים את הרובשקה מעל המכנסיים. היא הגיעה עד מתחת למותנים, ובאזור המתניים נכרכה סביבה חגורה בדמות פתיל או שרוך שחור. הרובשקות שלבשו האיכרים היו מבד גס, לרוב פשתן לא מעובד בצבעי אפור-כחול. לרובשקה לא היה צווארון מוגבה אלא פתוח, סביב הצוואר, עם כפתורים לסגירה. במשך הזמן הוסיפו לצווארון עיטור רקמה.
בתעודות של המשטרה הרוסית מהמאה ה-17, המתעדות מעשי שוד וביזה, נמצאו עדויות על כך ששודדים גזלו מאיכרים שנקרו בדרכם פרטי לבוש, ובהם רובשקות. כך למשל במסמך מ-1666 דווח על מעשה שוד ברחוב וורוז'נקיה בו נשדד איכר, והשודדים הפשיטו מעליו את מעילו, מגפיו, כובעו וגם את הרובשקה שלבש. הרובשקה התפשטה מהעיר אל הכפר והייתה גם חולצה פופולרית בקרב האזרחים העירוניים הפשוטים אך גם בקרב המעמדות הגבוהים יותר. אנשים שהיו בעלי אמצעים לבשו רובשקות מפוארות יותר, עשויות משי או פשתן משובח לרוב בצבע לבן, אותן נהגו ללבוש מעל הרובשקה הרגילה, כך שהרובשקה הרגילה שימשה למעשה כבגד תחתון. במקרה כזה הרובשקה העליונה הייתה ארוכה והגיעה כמעט עד לברכיים והיה נהוג לקשור חגורה סביב המותניים. לבישת רובשקה ללא חגורה נחשבה למעשה לא מכובד ובלתי ראוי. רובשקות צבעוניות נלבשו בעיקר בחגים.
מטייל באזור לאדוגה בשנת 1634 מתאר ביומנו כי הופתע לגלות ילדים, בנים ובנות, ששיער ראשם מגולח למשעי, והם לובשים רובשקות זהות בעלות שרוולים ארוכים, בסגנון יוניסקס, כך שלא ניתן להבחין בין בנים לבנות.
אחד הסיפורים הקשורים ברובשקה נוגע לצאר איוואן האיום (איוואן הרביעי). מסופר כי בנו של הצאר, איוואן איוונוביץ, נרצח בהתקפת זעם בידי אביו, וכי הרצח קשור לכך שיום אחד, במהלך ביקור פתע שערך הצאר אצל בנו, נתקל הצאר בכלתו לבושה בלבוש לא נאות, כשרק רובשקה לגופה, אם כי במקרה זה ייתכן ומדובר ברובשקה בדמות כותונת לילה. את סיפור המעשה כתב שלושה חודשים לאחר מכן אזרח זר שביקר במוסקבה.
מיתוס החולצה הרוסית.
בארץ ישראל נתפס הכינוי "רובשקה" לכלל החולצות הרוסיות המסורתיות, על שלל צורותיהן. הרובשקה הייתה פופולרית ביותר בקרב החלוצים של העליות הראשונות. עבור חלקם לפחות סימלה הרובשקה את המעבר מהיהודי הגלותי ליהודי החדש אותו ביקשו ליצור בארץ ישראל, אדם, שכמו האיכר או הפועל הרוסי, חי מיגיע כפיו ועובד את אדמתו. החולצה הרוסית שימשה בגד מקובל אצל המהפכנים הרוסים, והחלוצים, שרצו לייצא את המהפכה גם לארץ ישראל, ניסו לחקותם.