במשך מאה ומחצית, ההיסטוריונים התווכחו בנוגע ליחסו של דאגלס לעבדות, ושאלו האם היה מפשר גדול או אדם ללא עקרונות.
דאגלס, כלינקולן וכיוליסס סימפסון גרנט, התחתן עם בת למשפחה בעלת עבדים. אשתו הורישה לו מטע עבדים גדול במיסיסיפי, ודאגלס שלט במטע ובהכנסות. הוא הכחיש את בעלותו כלפי העבדים, וטען שהם שייכים לאשתו ולילדיו.
בנאומו מ-1858, טען שלא משנה לו אם העבדות תאושר או תידחה בידי העם, אלא שרק העם יחליט. הוא התנגד לעצומות של כמרים שטענו שחוק קנזס נברסקה פגע ברצון האל. הוא התנגד לרעיון הרפובליקני לפיו העבדות נאסרה בידי "חוק עליון" (כמו ויליאם סיוארד) ושהאומה לא תוכל לשרוד אם מחציתה תתמוך בעבדות ומחציתה לא (כמו לינקולן). הוא התנגד לפסק דין דרד סקוט שטען שלקונגרס אין זכות להתערב בנושא העבדות בטריטוריות. כשביוקנן תמך בחוקת לקומפטון ובצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות, דאגלס נלחם מולו וזכה במועמדות הדמוקרטית, אולם פילג את המפלגה.
היסטוריונים טענו שדאגלס לא נקט עמדה בנוגע לעבדות אלא תמך בה כשהתאימה לו, והתנגד לה כשלא התאימה לו. דאגלס עצמו, לטענת אחרים, התנגד לעבדות, אולם היסטוריונים אחרים טענו שלא נקט עמדה בנוגע אליה, ולא התנגד אליה משום סיבה שהיא.
אחרים טענו שדאגלס ניסה לשטות בדרום עם רעיון ריבונות העם, בטענה שרעיון זה ישמור על העבדות, אולם כשהוא יודע שהעם יתנגד אליה. דאגלס עצמו נחשב בציבור למועמד שהתנגד לעבדות.
מרי, הנסיכה המלכותית
מרי, הנסיכה המלכותית (באנגלית: Mary, Princess Royal and Countess of Harewood; 25 באפריל 1897 – 28 במרץ 1965) הייתה בתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת והנסיכה השישית להחזיק בתואר "נסיכה מלכותית". הנסיכה מרי נישאה להנרי לסלס, רוזן הרווד בשנת 1922, אז קיבלה גם את התואר "רוזנת הרווד".
שנותיה הראשונות.
הנסיכה ויקטוריה אלכסנדרה אליס מרי נולדה ב-25 באפריל 1897 בבית סאנדרינגהאם. היא הייתה ילדתם השלישית ובתם היחידה של הנסיך ג'ורג', דוכס יורק (לעתיד המלך ג'ורג' החמישי) ואשתו ויקטוריה מרי, נסיכת טק. הנסיכה נקראה על שם סבתה הגדולה, המלכה ויקטוריה, סבתה המלכה אלכסנדרה, דודתה הגדולה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת וסבתה מצד אמה, מרי אדלייד, נסיכת קיימברידג', אך היא תמיד נודעה בשמה האחרון, מרי.
עם לידתה ועד שהפך אביה ליורש העצר לכתר הבריטי (נסיך ויילס) מרי, שהייתה חמישית בסדר הירושה, החזיקה בתואר נסיכת יורק. הנסיכה מרי הוטבלה ב-7 ביוני 1897 כאשר בין סנדקיה היו המלכה ויקטוריה, נסיך ויילס (לעתיד המלך אדוארד השביעי) ורעייתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, סבה פרנסיס, דוכס טק ודודתה ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת.
הנסיכה מרי חונכה על ידי אומנות יחד עם אחיה אדוארד (לעתיד המלך אדוארד השמיני), אלברט (לעתיד המלך ג'ורג' השישי) והנרי. היא ידעה לדבר גרמנית וצרפתית בצורה שוטפת והתעניינה במיוחד בסוסים ובמרוצי סוסים. הופעתה הפומבית הרשמית הראשונה הייתה בטקס הכתרתם של הוריה במנזר וסטמינסטר ב-11 ביוני 1911.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהגה הנסיכה מרי לבקר בבתי חולים ומוסדות צדקה שסייעו לחיילים בריטים ולבני משפחותיהם. היא הייתה פעילה מאוד בקידום תנועת הצופים הבריטית ובעידוד ארגוני עזרה וסיעוד נשיים. בשנת 1918 היא למדה סיעוד והחלה לעבוד בבית חולים במרכז לונדון.
נישואים וילדים.
ב-28 בפברואר 1922 נישאה הנסיכה מרי להנרי צ'ארלס ג'ורג', ויקונט לסלס. חתונתם של בני הזוג במנזר וסטמינסטר הייתה האירוע המלכותי הראשון בו השתתפה חברתה הטובה של מרי, ליידי אליזבת בווס-ליון, לעתיד רעייתו של המלך ג'ורג' השישי. מרי והנרי התיישבו בבית הרווד שביורקשייר, שם הנסיכה התעניינה במיוחד בעיצוב פנים של האחוזה ובעיסוקי החווה, ואף הפכה למומחית בגידול בקר. לזוג נולדו שלושה ילדים, ג'ורג', ג'רלד ואליזבט.
הנסיכה המלכותית.
ב-9 באוקטובר 1929 נפטר אביו של הנרי והוא ומרי ירשו את התואר "רוזני הרווד". ב-4 בינואר 1931 נפטרה גם לואיז, הנסיכה המלכותית, אחותו הצעירה של ג'ורג' החמישי, ושנה לאחר מכן המלך העניק לבתו מרי את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבתו הבכורה של המונרך הבריטי המכהן.
הנסיכה המלכותית הייתה קרובה במיוחד לאחיה הבכור, לעתיד המלך אדוארד השמיני. לאחר ויתורו על הכתר בשנת 1936 היא ובעלה שהו עמו זמן מה, ובשנת 1947 היא סירבה להשתתף בחתונתה של אחייניתה אליזבת עם פיליפ, נסיך יוון ודנמרק במחאה על כך שאחיה לא הוזמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה הנסיכה המלכותית למפקדת חיל הנשים הבריטי ונהגה לבקר את חיילותיה ברחבי בריטניה. בשנת 1951 היא קיבלה את תפקיד נשיאת אוניברסיטת לידס בעוד היא ממשיכה למלא את חובותיה הרשמיות המלכותיות בבריטניה ובחו"ל. היא השתתפה בטקס ההכתרה של אליזבת השנייה וייצגה את המלכה בחגיגות העצמאות של טרינידד וטובגו בשנת 1962 ושל זמביה בשנת 1964. אחת הופעותיה הרשמיות האחרונות בפומבי הייתה כשבועיים לפני מותה, בלווייתה של מלכת שוודיה, לואיז, נסיכת בטנברג, כנציגתה של המלכה אליזבת.
הנסיכה המלכותית נפטרה מהתקף לב במהלך טיול רגלי שערכה עם בנה ונכדיה בשטח אחוזתה, בגיל 68.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל נקרא בירושלים רחוב על שמה. לאחר מלחמת העצמאות שונה שמו לרחוב שלומציון המלכה.
רין טין טין
רין טין טין (אנגלית: Rin Tin Tin ובשנות ה-20 וה-30 Rin-Tin-Tin) היה שם שניתן למספר כלבי רועה גרמני אשר הופיעו בסרטי קולנוע וטלוויזיה.
הכלב הראשון שנשא שם זה (הופיע בין התאריכים 10 בספטמבר 1918 (משוער) - 10 באוגוסט 1932), נמצא כגור במכלאת כלבים בצרפת על ידי חייל אמריקאי, לי דאנקן, בשלהי מלחמת העולם הראשונה. הכלב שב עם בעליו בסוף המלחמה לביתו בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא זכה לכינוי רינטי (Rinty) ואומן לבצע תעלולים שונים, ביניהם הוא היה יכול לזנק למרחק של למעלה מ-3.5 מטר. רין טין טין לכד את תשומת לבו של מפיק הסרטים צ'ארלס ג'ונס בתצוגת כלבים וזה שילם לדנקן תמורת הסכמתו להנציח את הכלב בסרט.
פריצת הדרך הגדולה של רין טין טין הייתה כאשר מילא את מקומו של זאב מרדן בסרט The Man From Hell's River בשנת 1922. מאז מילא את תפקיד הזאב בסרטים רבים, אף שמעולם לא נראה כזאב. בשנת 1923 כיכב לראשונה בסרט Where The North Begins לצידה של השחקנית קלייר אדמס. הסרט היה ללהיט ויש אף שטוענים כי הציל את האחים וורנר מפשיטת רגל. באותה שנה כיכב אף בסרט Shadows of the North. בשנת 1925 בסרט Clash of the Wolves, בשנת 1927 A Dog of the Regiment, בשנת 1929 Tiger Rose ובשנת 1931 The Lightning Warrior. הצלחתו של רין טין טין אצל האחים וורנר הולידה מספר חיקויים באולפני סרטים אחרים.
החל משנת 1930 ועד לשנת 1955 שודרו שלוש סדרות של תסכיתי רדיו על רין טין טין בארצות הברית. עד לשנת 1932 נשמעו ברדיו נביחותיו של רין טין טין המקורי. עם מותו, בשנת 1932 (על פי הסיפור בהוליווד מת בזרועותיה של כוכבת הסרטים ג'ין הארלו), דאג בעליו להטיסו בחזרה לצרפת לקבורה בבית הקברות המפורסם לכלבים בפרברי פריז Cimetière des Chiens. שמו של רין טין טין הונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד. בתקופתו נחשבה התנהגותו של רין טין טין לאמינה ומוערכת ביחס לכלבים אחרים שהשתתפו בסרטים, עם זאת כלבים המופיעים בסרטים חדשים יותר מופיעים בצורה אמינה הרבה יותר בזכות התקדמות שיטות האילוף.
בשנות ה-30, 40 ו-50 של המאה ה-20 הופיעו שני כלבים נוספים בשם רין טין טין בסרטים שונים, אף שמראם היה שונה מזה של הכלב הכוכב המקורי.
ניקור מותני
ניקור מותני או ניקור חוט השדרה (באנגלית - Lumbar puncture ובקיצור LP) הוא הליך רפואי אבחנתי המתבצע לשם גילוי זיהומים, דלקות וגידולים הקשורים למוח ולמערכת העצבים, ובמיוחד לאיבחון או שלילת מחלות כדלקת קרום המוח בגוף הנבדק.
הניקור המותני הוצג לראשונה בשנת 1891 על ידי הפנימאי והכירורג הגרמני היינריך קווינקה.
הפעולה כרוכה בנטילת דגימה מהנוזל המוחי-שדרתי הנמצא סביב חוט השדרה. הנבדק מושכב על צידו, אזור הבדיקה עובר חיטוי, ומחט מוחדרת בעדינות באזור שבין החוליות המותניות הרביעית והחמישית או באזור שבין החוליות המותניות השלישית והרביעית, לעיתים בהרדמה מקומית. דגימה מהנוזל המוחי-שדרתי נלקחת לבדיקת מעבדה לצורך ביצוע אנליזה ביוכימית, מיקרוביולוגית וציטולוגית.
במצב נורמלי הנוזל שקוף וצלול, ומכיל מעט חומרי מזון (נוטריינטים), חלבוני פלזמה ותאי דם לבנים בודדים.
חריגות בהרכבו של הנוזל המוחי-שדרתי עשויות להעיד על הפרעות נוירולוגיות שונות. כך למשל הופעת חיידקים או עלייה בשיעור תאי הדם הלבנים בנוזל, כתוצאה מדלקת זיהומית במוח או בחוט השדרה, משווים לנוזל מראה עכור. שינויים אחרים בנוזל, כגון שיעור החלבונים או הסוכרים, הופעת נוגדנים מסוימים או תאי דם אדומים, מעידים על הפרעות אחרות.
בניקור מותני ניתן לאבחן את דלקת קרום המוח, גידולים במערכת העצבים, טרשת נפוצה, תסמונת גייאן-בארה, עגבת, הידרוצפלוס, דימום מוחי תת-עכבישי ועוד. בפעוטות הלוקים בחום גבוה ובלתי מוסבר, מקובל לערוך את הניקור כדי לשלול את דלקת קרום המוח. הניקור נחשב לאמצעי האמין היחיד לשלילת המחלה, שילדים בגיל הרך נמצאים בסיכון גבוה יחסית ללקות בה, משום שקישיון עורף, תסמין אחר למחלה, אינו מובחן בגיל זה.
ניקור מותני עלול להיות מלווה בכאבי ראש וכאבי גב החולפים לאחר מספר ימים.
במקרים מסוימים משמש ניקור מותני לצורכי כימותרפיה.
הרובע העשרים של פריז