ב-2001 שיחק בדרמה "צה"ל 1" ככתב גלי צה"ל. באותה שנה שיחק מילר בהצגת הילדים ״פו הדב״ בהפקת התיאטרון הקלאסי, ולצידם של גלעד פרלמן, ניר שלמון, וזהר סדן. בשנת 2004 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של שמוליק קלדרון "תגובה מאוחרת". בשנת 2005 השתתף לצד אורי גבריאל בסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "כתב פלילי", ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2006 שיחק בסרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי ה-11 לסרטי סטודנטים, הסרט הקצר "סיפורו של ג. ג. אסלמונד", לצידם של שרון אלכסנדר, גיא שמי, גורי אלפי, לוסי דובינצ'יק וגילה אלמגור.
בשנים 2007–2008 גילם מילר את עמרי טולדנו בסדרה "אולי הפעם" ב-yes.
בשנת 2008 השתתף מילר בעונה הרביעית של תוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים" יחד עם הרקדנית אנה ארונוב והגיע למקום השלישי.
בשנת 2009 גילם את דמותו של גבי בסדרה "חשופים".
ב-2012 שיחק בסרט "מלח ים", בבימויו של איתי לב.
כתקליטן.
מילר היה חבר בהרכבים Angel Tears ו-Private Taste. הוא יצר ביחד עם אבי שמיילוב (Astrix) את Rhythmos.
חייו האישיים.
בשנת 1996 נישא מילר לשחקנית יעל אבקסיס ולהם בן. בשנת 2003 השניים התגרשו. לאחר מכן היה במערכת יחסים עם העיתונאית ומגישת הטלוויזיה מיכל אנסקי ואף התארס לה בשנת 2007, אך השניים נפרדו.
היה במערכת יחסים עם הרקדנית אנה ארונוב, בת זוגו מ"רוקדים עם כוכבים".
מילר נשוי בשנית לגלית ואב לבן נוסף מנישואים אלו. הוא עוסק כיום בייעוץ מוזיקה ותוכן ובהפקה, ומשמש מאז 2018 כמנהלו ומפיקו האישי של הזמר והראפר טונה, במסגרת חברת ההפקה שהקים "וועד הוויב", והפיק את אלבומיו של הזמר "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" ו"מזרח פרוע".
מתגורר בבנימינה.
קרב ינקאו (1645)
קרב ינקאו הוא אחד הקרבות הקשים ביותר במלחמת שלושים השנים, התרחש ב-6 במרץ 1645 (24 בפברואר 1645 לפי הלוח היוליאני), בדרום בוהמיה, כ-50 ק"מ דרום-דרום-מזרחית לפראג. בקרב השתתפו צבאות שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה.
הקרב הסתיים בניצחון שוודי מוחץ, שברובו היה בזכות כישוריו הפיקודיים של לנארט תורסטנסון, והכישורים הטקטים של הארטילריה השוודית.
ניגוד
התקבצות
פיליפ דה ויטרי
פיליפ דה ויטרי (בצרפתית: Philippe de Vitry, 31 באוקטובר 1291 - 9 ביוני 1361) היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה ומשורר צרפתי. הוא היה מלחין מוכשר, חדשני ועתיר השפעה וייתכן שהיה גם מחבר המסה ארס נובה.
חייו.
הפרטים על ראשית חייו מעטים. מקורות מסוימים מימי הביניים גורסים שדה ויטרי נולד במחוז שמפאן. מחקר מאוחר יותר מצביע על האפשרות שמוצאו בוויטרי-אן-אטרואה סמוך לאראס . בהתחשב בהתייחסות התדירה אליו במסמכים כ"מגיסטר", סביר להניח שלמד באוניברסיטת פריז. בהמשך התבלט בחצרותיהם של שארל הרביעי, פיליפ השישי וז'אן השני, בתפקידי מזכיר ויועץ; כמו כן החזיק, אולי הודות לקשריו עם בני בורבון, בכמה משרות כמורה, ביניהן קלרמון, בובה ופריז, וכן שירת זמן מה בפמליית מתנגדי האפיפיור באביניון, החל בקלמנט השישי. נוסף לכל אלה, היה דיפלומט וחייל, וידוע שהשתתף במצור על אגיון (Aiguillon) ב-1346. בשנת 1351 התמנה לבישופ של מו, מזרחית לפריז. כמי שהיה בן בית בכל החוגים הנחשבים ביותר בתחומי הפוליטיקה, האמנות והכנסייה, התוודע אל מאורות רבים מבני התקופה, ביניהם פטררקה והמתמטיקאי, פילוסוף ותאורטיקאי מוזיקה ניקול אורסמה. דה ויטרי מת בפריז ב-9 ביוני 1361.
פרסומו העיקרי של ויטרי בתולדות המוזיקה בא לו מכתיבת ה"ארס נובה" (1322), מסה על מוזיקה, שנתנה את שמה למוזיקה של התקופה כולה. אף כי בתקופה האחרונה הוטל ספק הן בזהותו כמחבר המסה והן בעצם קיומה של מסה כזאת מלכתחילה, קומץ מיצירותיו המוזיקליות שרד והוא מעיד על חידושי התיווי שלו, בעיקר המדוד והריתמי, שנרשמו לזכותו כעבור מאה שנים מייסודם. חשיבות מיוחדת נודעה לאותם חידושים שהופיעו במוטטים של ה"רומן דה פובל" המיוחסים לו סגנונית וסללו את הדרך לכתיבת המוזיקה החופשית והמורכבת של מאה שנים הבאות, שהגיעה לשיאה ב"ארס סובטיליור". מבחינות מסוימות, השיטה ה"מודרנית" של תיווי ריתמי החלה בארס נובה, שבמהלכה השתחררה המוזיקה מן הרעיון הקודם של מודוסים ריתמיים, תבניות שחזרו על עצמן ללא רישום אינדיבידואלי בתווים. גם מבשרי התיווי של המקצבים המודרניים מקורם בארס נובה.
הסברה היא, שוויטרי כתב שאנסונים ומוטטים, אך רק מוטטים ספורים שלו שרדו עד ימינו. כל אחד מן המוטטים מרשים בייחודו, נאמן לרעיון מבני יחיד במינו. לוויטרי מייחסים גם את פיתוח מושג האזוריתמוס (קו מלודי המכיל תבניות חוזרות של מקצבים וגבהי-צליל, אבל התבניות לא בהכרח חופפות זו לזו - לדוגמה, קו של שלושים צלילים עוקבים עשוי להכיל חמש חזרות על מלודיה בת שישה צלילים, ושש חזרות של מקצב בן חמישה צלילים).
חמישה מן המוטטים בשלושה קולות של ויטרי שרדו ברומן דה פובל; עוד תשעה אפשר למצוא ב"קודקס איבראה".
מקובל לראות בוויטרי את גדול המוזיקאים של ימיו ואפילו פטררקה כתב דברי שבח והוקרה לשמו: "... הוא הפילוסוף ושוחר האמת הגדול בדורנו."
נבחרת סלובניה בכדורסל
נבחרת סלובניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של סלובניה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל הסלובנית.
הישג השיא של נבחרת סלובניה הוא זכייה באליפות אירופה בכדורסל 2017, לאחר שניצחה במשחק הגמר את נבחרת סרביה.
הישג השיא של נבחרת סלובניה במשחקים האולימפיים הוא המקום הרביעי בטוקיו 2020.
הישג השיא של נבחרת סלובניה באליפות העולם בכדורסל הוא המקום השביעי בשנת 2014.
סגל השחקנים.
סגל הנבחרת בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
איאולוס
פרמשתק
Desert Eagle
זאיון
יהדות מערב אפריקה
יהדות מערב אפריקה (בערבית יהודית: אַהְל יַהוּד בִּלָאד אַלסוּדָאן) הן הקהילות היהודיות אשר ישבו בעבר במערב אפריקה ומוצאן מהמזרח התיכון, צפון אפריקה, ספרד ופורטוגל. קיים תיעוד היסטורי המתייחס לנוכחות יהודים בגאנה, מאלי, ואימפריית סונגהאי, אשר נקראו בפי הערבים בשם "בִּלָאד אלסודאן" (ארץ השחורים).בתקופה מאוחרת יותר הקימו יהודים שמוצאם מספרד, פורטוגל ומרוקו קהילות במושבות הפורטוגזיות לחופי סנגל ובאיי קייפ ורדה.
לאחר עליית האסלאם בצפון מערב אפריקה חדלו הקהילות היהודיות להתקיים עקב גירוש, הגירה או התבוללות. התבוללות הייתה גם מנת חלקן של הקהילות היהודיות במושבות הפורטוגזיות.
היסטוריה מוקדמת.
כבר בתקופה הרומאית, נדדו יהודי מרוקו אל תוך היבשת על מנת לסחור עם שבטים ברברים נוודים שהתגוררו באזור הרי האטלס. היהודים והברברים גרו אלו לצד אלו וקשרו ביניהם קשרי מסחר ותרבות, וחלק מן הברברים החלו לנהוג על פי חוקי היהדות.
במהלך הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה לחמו בהם היהודים, הברברים ושבטים צפון אפריקאים נוספים תחת פיקודה של המלכה האגדית קהינה.
במאה ה-10, הפכה המציאות הפוליטית והחברתית את שלטון החליפות העבאסית בבגדאד לעוין כלפי היהודים. כתוצאה מכך עזבו רבים מן הסוחרים היהודים לאזור המגרב ובעיקר לתוניסיה. במשך שלוש המאות הבאות נודעה קבוצה של סוחרים ברחבי הים התיכון לפי התואר "מגרבי" שהועבר בתוך הקבוצה מאב לבן.
על פי התיעוד ב"תאריך א-סודאן", מיוחסת הנוכחות היהודית המתועדת הראשונה במערב אפריקה להגעתם של זואה עלימן (שפירושו "הגיע מתימן") שליט קוקייה שליד נהר ניז'ר ואחיו. אגדות מקומיות טוענות שזואה היה בן לקהילות היהודיות שגורשו או נדדו עצמאית מתימן בעקבות תבוסתו של יוסף ד'ו נואס מול החבשים במאה ה-6 לספירה. לאחר מות זואה עלימן קמה שושלת מלכי זואה מקוקייה שמנתה 14 מלכים והתקיימה עד עליית האסלאם באזור.
מסחר והקמת הקהילות.
במאה השמינית התיישבו הרדהנים, גילדת סוחרים יהודיים שהיו ידועים במסעותיהם ברחבי העולם ובין השאר בחציית הסהרה, בטימבוקטו וסביבותיה. בנוסף, מתאר כתב היד השלישי של "תאריך אל-פתאש" קהילה בשם "בני ישראיל" שהתקיימה בשנת 1402 בטירדירמה, הייתה בעלת 333 בארות ושלטו בה שבעה נסיכים, כאשר תחת פיקודם צבא של 1,500 לוחמים. מקורות אחרים טוענים שקהילות יהודיות אחרות באזור נוצרו בעקבות הגירת יהודים ממרוקו, מצרים ופורטוגל. כאשר סייר מגלה הארצות הסקוטי מונגו פארק במערב אפריקה סיפר לו ערבי שפגש ליד ואלאטה על כך שבטימבוקטו מתגוררים יהודים דוברי ערבית אשר תפילותיהם זהות לתפילות המורים. חלק מהקהילות אוכלסו על ידי יהודים ברברים כמו הקבוצה של "קאל טאמאשק" הידועים גם כ"ידעו אישאק" אשר נדדו מצפון אפריקה למערבה לצורכי מסחר וכחלק מהבריחה מהפלישות המוסלמיות.
התקופה האסלאמית.
במאה ה-14 נמלטו מורים ויהודים רבים מרדיפות הדת בספרד ונדדו לטימבוקטו שהייתה באותה עת חלק מאימפריית סונגהאי. בין המהגרים הייתה משפחת קהת שמוצאה מישמעאל יאן קות אל-יהודי משיידה, מרוקו. בני משפחה זו הקימו שלושה כפרים שקיימים עד היום ליד טימבוקטו - קירשמבה, היומבו וקונגוגרה. בשנת 1492, עלה לשלטון, שעד לאותה תקופה נחשב כסובלני, מוחמד אסקיא הראשון שדרש מן היהודים להתאסלם או לעזוב מיד. היהדות הפכה לבלתי חוקית במאלי כפי שהייתה גם בספרד הקתולית באותה שנה. החלטה זאת נתקבלה בעצתו של מוחמד אל-מג'ילי.
היהודים של הסהרה.