על פי המדרש, דברי תורה ודברי ליצנות אינם יכולים לשכון יחד בלבו של האדם:
דברים דומים כותב רבינו יונה בפירושו למשלי:
עוד נאמר בתלמוד:
רמח"ל מתאר את הליצנות ככוח המאתגר את רכישת מעלת ה"זהירות" מן החטא. לדבריו, השקוע בשחוק ולצון הוא כטובע בים הגדול, שקשה מאוד לצאת מתוכו. השחוק "מאבד את לב האדם", והלץ חשוב כשיכור או שוטה, חסר יכולת לקבל הדרכה ולהחכים, ומועד ביותר לחטוא. כמו מגן המשוח בשמן ומסיט את החצים הנורים לעברו, כך הליצנות בפני התוכחה: בצחוק קטן ובליצנות אחת יסיר האדם ממנו התעוררות מוסרית רבה, לא מפני חולשת המסר או חסרון הבנה, "אלא מפני כוח הלצון ההורס כל ענייני המוסר והיראה".
העונש על ליצנות.
ליצנות, לצד השקר, החנופה וסיפור לשון הרע, גורמת לאדם שלא יקבל פני שכינה. כלומר, שאף על פי שילמד תורה ויעשה מצוות רבות, ויזכה לעולם הבא, לא יזכה לראות את זיו השכינה. ויש אומרים, שזאת אף אם חזר על כך בתשובה, שבזכותה חטאו נמחל, אך עדיין איננו אהוב לפני הקב"ה.
בתלמוד החמירו בעונשו של הלץ ואמרו שכל המתלוצץ ייסורים באין עליו, מזונותיו מתמעטים, ולבסוף הוא נופל בגיהנום. במדרש נאמר כי "כל אדם שיש בו ליצנות אין דנים בגיהנום תחילה אלא הוא".
לדעת רמח"ל, הטעם שליצנות גורמת לייסורים הוא משום שזהו הגורם היחיד שעשוי לשבור את כוח הליצנות ולעורר את האדם לתשובה.
ליצנות גורמת לאדם להיות מתועב על ידי הקב"ה.
מושב לצים.
ספר תהלים נפתח בפסוקים:
חז"ל התייחסו לאדם שאינו מלומד או עסוק ב"דרך ארץ", כלומר סחורה ויישוב ביתו, אלא מכלה את זמנו לריק, כמי שמושבו מושב לצים, מאחר שאין לו דבר אחר שבו יבלה את זמנו אלא הליצנות.
ליצנות מעבודה זרה.
למרות חומרתה היתרה של הליצנות, במקרה אחד היא מותרת ואף רצויה. זוהי הליצנות מעבודה זרה. בתלמוד, מפרש רב נחמן את הפסוק בספר ישעיהו בו נאמר כלועג לאלילים בל ונבו. על פי פירוש רש"י, בדברי הנביא מסתתר דימוי של האלילים ככורעים על מושב בית הכיסא ומתאמצים להוציא את הפסולת שבבטנם, עד שהם מצליחים בכך. תיאור מזלזל ובוטה כל כך נחשב בדרך כלל לליצנות אסורה, ורק במקרה של עבודה זרה היא מותרת, מפני שהיא מסייעת להרחיק את האדם מעבודה זרה.
הוראה נוספת בהקשר זה מתירה ליהודי לסנן לעברו של עובד כוכבים "שקליה לעבודת כוכבים ואנחיה בשי"ן תי"ו שלו", כלומר – "טול את הפסל שלך ותחוב אותו בעגבותיך".
על פי רב נטרונאי גאון, ההיתר להתלוצץ מעבודה זרה כולל רק את גינויה וביזויה במטרה "להפחיתה ולהכהיתה", אך לא גידוף או ניבול פה.
יש המפרשים את נאומו של אליהו הנביא בהר הכרמל הלועג לנביאי הבעל ומעודד אותם לנסות ולעורר את אל הבעל לחיים "כי אלהים הוא, כי שיח וכי שיג לו, וכי דרך לו, אולי ישן הוא ויקץ", כליצנות מעבודה זרה.
בכלל הליצנות מעבודה זרה, אנו מוצאים כינויי גנאי לאישים, ספרים ופסלים שנחשבים לעבודה זרה. על פי מספר השערות, שמו של מבשר הנצרות, "ישו", שבתחילה לא הייתה לו משמעות מיוחדת, הפך ל"יש"ו", כראשי תיבות של "ימח שמו וזכרו". ספר הבשורות המרכזי של הברית החדשה, האבנגליון (שמשמעו ביוונית "מסר", או "בשורה"), כונה בלשון חז"ל "עון-גיליון", או "און-גיליון", שפירושם עוון מגולה, או אוון מגולה. את שמה של העבודה זרה "קילוס", החליפו חז"ל ל"מר-קוליס", מלשון מר – חילוף, קוליס – לעג וקלס.
בספרו "פחד יצחק" כתב הרב יצחק הוטנר כי ברור שבכלל היתר ליצנות מעבודה זרה נכללת אף ליצנות מכל פרטיו של צד הרע, ובוודאי שמותר להתלוצץ מכל משהו של רע ומכל בחינת עוול.
מנהגים רבים בשמחת הפורים בקהילות יהודיות כללו מעשי ליצנות כמו הצגות, נאומים או חיבורים שלעגו לשונאי ישראל, מהמן האגגי ועד גורמים אנטישמיים שבכל דור. כמה מהאחרונים כתבו להצדיק התנהגות זו בכך שהיא נכללת בליצנות מעבודה זרה.
רבי יהונתן אייבשיץ כותב, שמקור דינו של השולחן ערוך המתיר לזלזל ולהקל בכבוד דיין שהתמנה לתפקידו באמצעות שוחד בלבד, הוא מהדין של ליצנות מעבודה זרה. כך גם סבור החתם סופר.
ליצנות חיובית.
בשונה מליצנות במובנה השלילי, היהדות מכירה בכוחה של הבדיחה, ההומור והמליצה לשמח את נפש האדם, ורואה אותם בדרך כלל בחיוב. בכמה מקומות הוזכר הצחוק בחיוב בתלמוד הבבלי. במסכת תענית ציין אליהו הנביא בפני רבי ברוקא חוזאה שני בדחנים שהיו מהלכים בשוק ומשמחים בני אדם שנראו להם עצובים, כבני העולם הבא. במסכת שבת מסופר כי רבה בר נחמני היה פותח כל שיעור בבדיחה, ורק לאחר שצחקו התלמידים, היה מתחיל ללמדם תורה.
עם זאת, חכמים מרבים להזהיר מפני שחוק יתר שעלול להביא לידי ליצנות ולידי עבירה. ככלל, התפיסה החיובית של הצחוק וההומור היא בעיקר כאשר הם מלווים מעשה מצווה או לימוד תורה, כך שאלו נעשים מתוך שמחה, ולא כשהם עומדים בפני עצמם, אז הם מועדים לגלוש לליצנות, לשון הרע והוללות.
וכך כותב הרמב"ם:
במשנתו של רבי נחמן מברסלב ישנה התייחסות חיובית ל"מילי דשטותא", כלומר "לעשות עצמו כשוטה, ולעשות ענייני שטות וצחוק או קפיצות וריקודים, כדי לבוא לשמחה". לדעתו, פעולות אלה לא יובילו את האדם להוללות וליצנות, אלא לשמחה, ובלעדיהן, מרוב הצרות שעוברות על האדם, על פי רוב לא יוכל לשמח את עצמו כי אם על ידי שיעשה עצמו כשוטה.
אברהם גאלאנטי (מקובל)
הרב אברהם בן מרדכי גאלאנטי היה מקובל איטלקי. נולד ברומא בתחילת המאה ה-16.
ביוגרפיה.
הרב גאלאנטי עלה לצפת ונהיה מתלמידיו של הרמ"ק.
כמו אביו מרדכי ואחיו המבוגר ממנו, הרב משה גאלאנטי, חי חיי סגפנות וקדושה. על פי מסורת שמופיעה בספר שם הגדולים, לאור עושרו הוא הקים אנדרטה על קברו של רשב"י שעודנה עומדת כיום.
כתביו.
קינת סתרים (נקרא גם קול בוכים) - פירוש קבלי על מגילת איכה. נערך על ידי בנו שמואל תחת אסופה בשם קול בוכים והודפס בוונציה בשנת 1589.
ירח יקר - פירוש על ספר הזוהר. רבי אברהם אזולאי כתב ביאור וקיצור של הספר.
זכות אבות - פירוש על מסכת אבות.
סטפני פרפרט
סטפני פרפרט (בצרפתית: Stéphanie Frappart; נולדה ב-14 בדצמבר 1983) היא שופטת כדורגל צרפתייה. משמשת כשופטת במשחקים מקומיים בצרפת, וכן במסגרות משחקים של אופ"א ופיפ"א. נמצאת ברשימת שופטי פיפ"א משנת 2009, שפטה בגמר גביע העולם בכדורגל נשים 2019 וכן במספר משחקים חשובים נוספים. פרפרט היא האישה הראשונה ששפטה משחקי כדורגל גברים בליגות הבכירות בצרפת, ואף הייתה לאישה הראשונה ששפטה משחק כדורגל גברים בעל חשיבות גבוהה במסגרת אופ"א, כאשר שמשה כשופטת הראשית במשחק הסופר קאפ האירופי לשנת 2019.
בשנת 2011 החלה לשפוט לראשונה במשחקי כדורגל גברים, כאשר ניהלה משחקים בליגה הצרפתית השלישית. בשנת 2014 נהפכה לאישה הראשונה ששופטת במשחקי ליגת המשנה הצרפתית. שפטה לראשונה במשחקי גביע העולם בכדורגל נשים בשנת 2015.
באפריל 2019 הוכרז כי פרפרט תהיה לאישה הראשונה שתשפוט במשחקי ליגת העל הצרפתית. ב-28 באפריל שפטה במשחק בין אמיין לשטרסבורג.
פרפרט נבחרה לסגל השופטים בגביע העולם בכדורגל נשים 2019 שנערך בצרפת, ואף שפטה במשחק הגמר, בו גברה נבחרת ארצות הברית על נבחרת הולנד.
ב-2 באוגוסט 2019 הוכרז כי פרפרט תשפוט את משחק הסופר קאפ האירופי, ב-14 באוגוסט, בו יתמודדו ליברפול וצ'לסי.
משה דוד וואלי
מקהלות
מַקְהֵלֹת הוא אתר מקראי מתחנות נדודי בני ישראל במדבר. שמו מופיע ב
בני ישראל הגיעו אל מקהלות מחרדה, לאחר מכן המשיכו במסעם וחנו בתחת.
יש הטוענים כי מקהלות היא קהלתה, אחת התחנות הקודמות של בני ישראל במסע, המוזכרת מעט קודם לכן – ב. בתרגום השבעים ובתרגום המיוחס ליונתן נקראת גם קהלתה "מקהלת".
פרשנות חזותית לפינוקיו
הסיפור "הרפתקאותיו של פינוקיו" של העיתונאי והסופר קרלו לורנציני המוכר בשם העט קרלו קולודי, התפרסם לראשונה כסיפור בהמשכים בעיתון הילדים "ג'ורנלה פר אי במביני" בליווי איוריו של אוגו פלרס .
פלרס, יליד מסינה, היה מאייר ועיתונאי, מבקר ספרות ומשורר.
הוא היה חייב להמציא את הדימויים החזותיים של גיבורי הסיפור, כי קרלו קולודי לא טרח לתארם בפרוטרוט.
פלרס עיצב את הספר לפי דמיונו ולא התחשב אף בפרטים שתיאר הסופר, כמו "בגד מנייר צבעוני" ו"כובע מבצקו הרך של לחם".
הוא צייר פינוקיו כבובת עץ דומה לנער חבוש כובע עשוי ממכפלת נייר. הוא הוסיף לעיתים צל שליווה את דמות הבובה, ולצל היה אופי משלו.
לפעמים הוא מעין קריקטורה של הדמות ולפעמים היא יצור המאיים עליה. כבר בשלב זה אפשר היה לראות שהמאייר אינו רק בבחינת ממחיש הסיפור, אלא גם פרשנו.
הפרק הראשון של סיפורי פינוקיו התפרסם ביולי 1881 והסיפור המשיך להופיע במשך שנתיים במועדים לא קבועים והוא התחבב מאוד על קהל הקוראים הצעירים וגם על הוריהם.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" ובית הדפוס פאג'י–בומפורד.
ב-1883, כאשר הצטברו כ־15 פרקים על עלילות בובת העץ, הוחלט להוציא את סדרת הסיפורים כספר המיועד לילדים.
באותה העת, בסוף המאה ה-19, עדיין לא הייתה קיימת "ספרות ילדים".
ספרים שנכתבו במיוחד לילדים היו מעטים מאוד. אליס בארץ הפלאות, חיבורו של לואיס קרול היה אחד הספרים הראשונים שנכתבו בשביל ילדה ב-1865.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו", שיצא בבית ההוצאה של האחים היהודים פליצ'ה ואלסנדרו פאג'י ב-1883, היה ספר ראשון באיטליה שנכתב במיוחד לילדים.