יפרח למד בישיבה התיכונית אור עציון, שש שנים בישיבת ההסדר בעתניאל ושבע שנים במכון משפטי ארץ להכשרת דיינים. למד בנוסף בכולל בריסק, בישיבת המקובלים בית אל, ואצל הרב אליעזר צבי ספרין, האדמו"ר מקומרנא בית שמש. שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון והגיע במילואים לדרגת רב-סרן.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב, ותואר שני ודוקטורט במחשבת ישראל מאוניברסיטת בר-אילן. הדוקטורט של יפרח עוסק בקבלה של האדמו"ר האמצעי בחב"ד, הרב דובער שניאורי. סיים תואר במשפטים ב.
לימד כעשר שנים במדרשת שובה, ובמסגרתה הקים את בית המדרש הגבוה 'פנימה'. כשלוש שנים לימד במכינה הקדם צבאית אלישע שבנווה צוף. הקים וניהל במשך שלוש שנים את "סטנדר - אתר הלימודים לציבור הדתי".
בשנת ה'תשע"א (2011) הקים בעיתון מקור ראשון מוסף בשם "צדק", מגזין שבועי לענייני משפט, דין והלכה. הוא ערך את המוסף עד שנת 2014 אז מונה לראש הדסק המשפטי של העיתון. במקביל לעבודתו במקור ראשון עורך יפרח את מדור "הכרוניקה" בכתב העת השילוח.
בעבר פרסם מאמרים פובליציסטיים רבים בבמות שונות כגון בשבע, הארץ, נקודה, סגולה ועוד. כתיבתו עוסקת בתחומים מגוונים: משפט, הלכה, פוליטיקה, פילוסופיה, קבלה, וחברה.
עוסק בדמיון מודרך בשיטת 'דמיון נובע'. הוא מחזיק ברישיונות טיס וצלילה.
מתגורר בתקוע.
רון יוסף
רון יוסף (נולד ב־30 בספטמבר 1974) הוא פעיל ישראלי לזכויות להט"ב אשר כונה באמצעי התקשורת הרב האורתודוקסי ההומוסקסואל הראשון שיצא מהארון. יוסף עמד בראש הו"ד, ארגון הומואים דתיים שהקים, והיה פובליציסט המרבה לפרסם מאמרי דעה בתקשורת הכללית והדתית העוסקים בקבלה של הומוסקסואלים דתיים ובהתנגדות להומופוביה. בפברואר 2016 פורסם שהוא נעצר בחשד להונאה ומאז, נעלם מהזירה הציבורית.
ביוגרפיה.
נולד ומתגורר בנתניה. לדבריו גילה את נטייתו המינית בגיל תיכון וסיפר עליה למשפחתו בגיל 21. נולד למשפחה מסורתית, אך במהלך שירותו הצבאי, בעודו חייל בחיל הרפואה ובחיל השלישות החל תהליך של חזרה בתשובה. עם שחרורו מהצבא למד לדבריו בישיבה ובמכללה התורנית חוש"ן.
לפרנסתו עסק במזכירות משפטית ובהנהלת חשבונות. לדבריו, משנת 1996 עוסק גם בפעילות ציבורית התנדבותית והחל מ-2003 כיהן כרב של בית כנסת של קהילת יוצאי תימן בנתניה, בין השנים 2004 ל-2005 שימש כמנהל משרד ב"אגודה לטיפוח חברה ותרבות" של יוצאי תימן וכעורך עלון 'עובד-יה' אותו מוציאה לאור אגודה זו, ובהמשך הוסמך לרב, לטוען רבני ולסופר סת"ם. הוצג כרב באמצעי התקשורת, אך יש מי שמפקפקים בכך.
לדבריו, באותה תקופה השתתף במפגשים חברתיים של קבוצת הומואים מבית דתי שאחת לחודש בתל אביב כינס חוזר בתשובה שהתכנה בשם הבדוי "אסף זהבי", ובשנת 2008 הקים ארגון הומואים דתיים בשם הו"ד. באפריל 2009, בעת פרסום תחקיר בטלוויזיה בתוכניתה של אילנה דיין "עובדה", יצא מהארון, החלטה שאליה הגיע לדבריו אחרי תהליך ארוך ומייגע, ונגעה להתנהלותו כמנהל ארגון מורכב ורצונו ולנהל שיח אחראי, רציני ומעמיק. מאוחר יותר אמר על היציאה מהארון: "אני מקווה כי הנראות שלי כרב הומוסקסואל מחוץ לארון, עבור הציבור הדתי, שוות ערך למצעד" "זאת כיוון שלהומו הדתי ניתנו פנים סוף כל סוף".
בעקבות היציאה מהארון ב-2009 הוא העיד כי "אף אחד לא קיבל את זה בשמחה; שמו לי איומים על הדלת, התקשרו בשעות-לא שעות, זרקו ביצים על הדלת ועשו כל מיני דברים לא נחמדים. אני מניח שחשבו שזה ירתיע". על יחס הקהילה שלו העיד כי "זה לא היה פשוט אלא תהליך מאוד ארוך", וכי בקרב הדור הצעיר הוא קיבל הרבה חיזוקים ותמיכה, בעוד בקרב הדור המבוגר זה היה קשה. עוד ציין שיציאתו מהארון שימשה לשבור את הסטיגמה של קהילתו בנוגע להומוסקסואל החי בתל אביב, מבלה במסיבות ומנהל אורח חיים מתירני מבחינה מינית, כיוון שהתחוור להם שרב הקהילה שלהם נראה הפוך לגמרי מהסטיגמה, מה שהביא אותם להתחיל ללמוד את הנושא לעומק.
לדבריו, עם השנים קיים מפגשים רבים עם רבנים אורתודוקסיים לאומיים וחרדיים, במטרה לקדם מודעות וקבלה של הומוסקסואלים, ובמסגרת פעילות זאת הביא לחתימה או להבעת הסכמה ותמיכה של 163 רבנים מהארץ ומחו"ל על מסמך העקרונות של הו"ד, אותו גיבש ביחד עם צוות הו"ד ובהתייעצות עם אנשי מקצוע מתחומי ההלכה, החינוך והפסיכולוגיה, כדי לסייע לצעירים בהתמודדות עם הקונפליקט הנובע מהיותם הומוסקסואלים ודתיים.
הו"ד נרשמה כעמותה במאי 2011, וטרם הגישה דוחות או קיבלה אישור ניהול תקין. בפברואר 2016 יוסף ובן זוגו דרור זכריה נעצרו בחשד להונאה, לאחר שעל פי החשדות גנב כ-350 אלף ש"ח מחברה בה עבד כמנהל חשבונות, וכשנדרש להחזיר את הכסף, פתח עם בן זוגו בקמפיין לגיוס כספים להצלתו, בטענה שחלה בסרטן. יוסף הורשע בדין, ופעל להשיב את הכספים שנגנבו ושנאספו במרמה. גזר הדין היה אמור להינתן ב-23 במאי 2022.
ביוני 2016 נבחר לרשימת "הלהט"בים המשפיעים בישראל" של מערכת "mako גאווה".
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
אזמרי
אָזְמַרִי (אמהרית: አዝማሪ) הוא הכינוי לבני המעמד החברתי האתיופי, גברים כנשים, המתפרנס משירה ומנגינת מוזיקה. אזמרים לרוב מיומנים בשירה מאולתרת בליווי עצמי של מסנקו (כינור חד-מיתרי) או קראר (לירה). בשימוש הנפוץ, 'אזמרי' הוא זמר נודד.
סקירה.
השם אזמרי נגזר מן השורש בגעז "זָמָרַ" (ዘመረ) שמשמעותו "לשיר". חלק מן החוקרים מעריכים כי האזמרים, כמו המשוררים הנודדים המערביים, הופיעו קודם לנצרות, במקביל להיווצרותם של מבנים חברתיים פיאודליים. לפי השערה אחרת, האזמרים החלו להופיע בחצרות מלכים ובני אצולה, במסגרת אירועים שבהם נערכו טקסים דתיים. האזמרים הופיעו כמובן גם בכפרים, מחוץ לחצרות המלכים והאצילים, ולא פעם בבתי משתה כמו הטג'-ביית המתמחים בהגשת יין-דבש (טג'). בתי משתה כאלו משגשגים היום גם מחוץ לאתיופיה, בעיקר במרכזי תפוצות גדולים.
חלק מן האזמרים נדדו דרך קבע, חלק התמקמו בסמוך לבתי עשירים ואלו ששילבו בין פרנסה מחקלאות ומוזיקה היגרו מאזור לאזור בהתאם למחזור העונות החקלאיות. כיום ניתן למצוא התפלגות דומה בקרב האזמרים, באשר חלקם מחזיקים במוזיקה כמקצוע נוסף.
כלים וכישורים.
האזמרים ניגנו בעיקר על מסנקו - כינור חד-מיתרי - הגרסה החילונית של הבגנה (סוג של לירה). הנגינה על קראר היא כפי הנראה התפתחות מאוחרת יותר.
לרוב הגברים האזמרים נטו לנגן ואילו הנשים לשיר. אזמרים הופיעו לבד או בקבוצות, לפי נטיית לבם.
הרפטואר של האזמרים כלל על פי רוב שירי אהבה, פואמות היסטוריות ושירים מאולתרים על נושאים מחיי היומיום. במהלך מסעות קרב נהגו לרומם את רוחם של החיילים ובקהילות הכפריות נהגו להתייחס למצוקת הכפריים המנוצלים על ידי האצולה והפקידים. האזמרים הופיעו כמובן גם בחגים ובמועדים שונים, כמו גם בחתונות ולוויות. הם הופיעו בחגים הדתיים השונים, ללא קשר לדתם ואמונתם האישית.
כדי לזכות בהוקרה על האזמרי היה להצטיין בקולו, בנגינה, ובאלתור בשני אלו, בשימוש בכפל משמעות וערפול הנקרא סאם אנה וורק ('שעווה וזהב'), במשחקי לשון וכדומה, כמו גם בניהול דיאלוג עם הקהל. לדיאלוג עם הקהל הייתה וישנה חשיבות יתרה מאחר שבאתיופיה, כבכל אפריקה, באופן מסורתי אין הפרדה בין המבצע לקהל; המוזיקאי בדרך כלל לא ניצב על בימה אלא בין הקהל שלרוב מצטרף אליו בריקוד, במחיאות כפיים ובשירה, ולעיתים אף בהוספת שורות משלו.
מעמד חברתי.
האזמרים לא היו רק אנשי בידור אלא גם אנשי בשורה ומשמרי תרבות. בשל כך, עם פלישת האיטלקים לאתיופיה ב-1935, הפכו לאוכלוסייה נרדפת.
למרות מגוון התפקידים החברתיים שמילאו האזמרים מעמדם החברתי היה ונותר די מעורפל. ההעדפה המסורתית של המוזיקה הדתית, כמו גם החשש מלעגם, ביקורתם או חתרניותם של האזמרים הם שיצרו יחס כפול של כבוד וחשד כלפיהם, הנפוץ באתיופיה עד היום. למעשה, המילה 'אזמרי' שימשה בעבר כגינוי גנאי, וגם כיום היא נושאת לעיתים קונטציות שליליות.
האזמרים, להבדיל מהמקבילות המערביות והאפריקאיות האחרות שלהם, ולמרות שתפסו עצמם כקבוצה חברתית נבדלת והביעו זאת בדרכים שונות, כגון יצירת עגה ייחודית, מעולם לא התאגדו לקבוצת כוח פוליטית. בשל כך מעולם לא היה מי שיגן על האינטרסים שלהם. כאמנים אחרים, מצבם הוחרף בשל התחרותיות הפנימית האופיינית למקצועם. היעדרה של מערכת הכשרה רשמית איפשרה גם לאנשים חסרי כישרון וכישורים ראויים להתחזות לאזמרים ולפגוע בשמם, וכן פגמה במסירה ובפיתוח של ידע וכישורים מקצועיים ובכך הפחיתה עוד יותר מכבודם. כתוצאה מכך, מעטים נעשו אזמרים מרצונם, ואף האזמרים עצמם העדיפו לרוב שילדיהם לא יהפכו אזמרים ולא יינשאו להם.
כיום.
אתיופיה משתנה כיום בקצב מהיר וכך גם היחס של אוכלוסייתה כלפי האזמרים. החשד וההישמרות מהתערבבות עם האזמרים עדיין קיימים באתיופיה, אך גישה זו מתחילה להשתנות, בעיקר בקרב הדור הצעיר.
המודרניזציה השפיעה על האזמרים באופנים שונים. חלקם אבדו בקרב כנגד תעשיית המוזיקה, חלקם שרדו אותו, וחלק אימצו השפעות מערביות (כלים, סגנונות ותכנים). המודרניזציה הביאה עימה גם את המדיה האלקטרונית המסייעת כיום בתיעוד המוזיקה של האזמרים ובחשיפתה לעולם.
השינויים באתיופיה, כמו גם תנועת התיירות הגוברת, עשויים בסופו של דבר להביא לשגשוגם של האזמרים ולחיזוק מעמדם החברתי, תהליך הנמצא כבר בעיצומו.
זריקת דחף
God Put a Smile upon Your Face