יחד עם זאת, מכתבים של אצילים התייחסו לשמועות אלה, ואף המלכה ויקטוריה במכתביה אמרה ש"חייו של הנסיך מבוזבזים" ("dissipated life") - ביטוי בו עשו שימוש באותה עת על מנת לתאר הומוסקסואליות. עם השנים הפכו הכתבות אודות הנסיך לשליליות יותר ויותר, וביוגרפיות רשמיות שנכתבו אודות המלכה מרי מטק (על ידי ג'יימס פופ הנסי) ואודות ג'ורג' החמישי (על ידי הארולד ניקולסון) התייחסו לנסיך אלברט ויקטור כאל נסיך עצלן, בור וחלש מבחינה גופנית, אולם גם ביוגרפיות אלה לא מצאו ראיות להומוסקסואליות של הנסיך.
ספרו של אנדרו קוק "Prince Eddy: The King Britain Never Had" שנכתב בשנת 2006 מציג דווקא את הנסיך באור חיובי, מאשים את דלטון בהיעדר השכלתו של הנסיך, ומדגיש שאין כל ראיה לטענות בדבר ההומוסקסואליות של הנסיך. קוק טוען שההשמצות המאוחרות יותר נועדו להאדיר את שמו של אחיו, ג'ורג' החמישי.
ג'ק המרטש.
הטענה לפיה הנסיך אלברט ויקטור היה ג'ק המרטש הופיעה לראשונה בשנת 1962. לפי סברה זו, אחת הנשים בווייטצ'אפל הייתה זונה שילדה לנסיך בן, והרציחות נועדו להסוות את השערורייה. לפי תאוריה זו אין הכרח שהנסיך עצמו היה הרוצח, אך אולי מדובר באחד מיועציו.
מרבית ההיסטוריונים סבורים כי מדובר באגדה אורבנית, ולנסיך לא הייתה כל הזדמנות לבצע את הרציחות, כך, לדוגמה, ב-30 בספטמבר 1888, מועד רציחתן של אליזבת סטרייד ושל קצרין אדווז, הנסיך אלברט ויקטור שהה בטירת בלמורל שבסקוטלנד, בנוכחות המלכה ויקטוריה, ועל כן אין מחלוקת שלא יכול היה לבצע רציחות אלה.
אזכורים תרבותיים.
בשל האגדה האורבנית בדבר היות הנסיך ג'ק המרטש, זכתה דמותו להופיע בסרטים רבים. כמו כן הופיעה דמותו של הנסיך בסרט משנת 1979 "רצח על פי צו" בו חוקר שרלוק הולמס תעלומת רצח בה היה מעורב הנסיך (שגולם על ידי רובין מרשל).
בסרט "ג'ק המרטש" משנת 1988 מגלם סמואל וסט את דמותו של הנסיך. כמו כן דמותו של הנסיך מופיעה בסרט "From Hell" משנת 2001.
פיטר דיקינסון כתב סדרת רומנים בדיוניים בהם מוצגת היסטוריה חלופית, שבה אלברט ויקטור שורד את מחלתו ומולך בשם "ויקטור הראשון". הראשון בספרי הסדרה "King and Joker" יצא לאור בשנת 1976, והשני "Skeleton-in-Waiting" יצא לאור בשנת 1989.
ברומן "Goodnight Sweet Prince" מאת דייוויד דיקינסון משנת 2002 נטען שהנסיך נרצח, וכי השפעת הומצאה על ידי חצר המלוכה על מנת להסוות את הרצח.
בסדרה הכתר בפרק סיום העונה השלישית, נראה קטע עיתון, בו מופיעה הכותרת "בן משפחתה של המלכה ויקטוריה חשוד כג'ק המרטש" על קיר ביתו של טוני ארמסטרונג, בעלה של הנסיכה מרגרט. בפרק, הוא נשמע אומר כי הוא מחזיק את הפוסטר, כדי להזכיר לאשתו הנסיכה שגם למשפחה שלה יש עבר שהיא הייתה שמחה להסתיר.
תארים.
הנסיך אלברט ויקטור נשא את התואר "הוד מעלתו, הנסיך אלברט ויקטור מוויילס" ("His Royal Highness Prince Albert Victor of Wales") מלידתו עד ה-24 במאי 1890 עת קיבל את התואר דוכס קלרנס ואייבונדייל אותו נשא עד מותו.
תוארו המלא במותו היה:
"רב-סרן, הוד מעלתו המלכותי, הנסיך אלברט ויקטור כריסטיאן אדוארד מוויילס, דוכס קלרנס ואייבונדייל, רוזן את'לון, האביר המלכותי של המסדר הנאצל ביותר של הבירית, האביר של המסדר המהולל ביותר של פטריק הקדוש, עוזר אישי של המלכה".
בין היתר קיבל הנסיך את התארים הבאים:
רוקי מרציאנו
רוקו פרנסיס מרקג'אנו (באנגלית: Rocco Francis Marchegiano; 1 בספטמבר 1923 – 31 באוגוסט 1969), שנודע בשם הבמה רוקי מרציאנו (Rocky Marciano), היה מתאגרף אמריקאי. אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד משנת 1952 ועד 1956.
מרציאנו צבר לזכותו 43 ניצחונות בנוקאאוט מתוך 49 קרבות (שיעור של 87.8% נוקאאוטים). הוא פרש מאיגרוף במאזן נקי של ניצחונות בלבד, ללא הפסדים וללא תיקו, והיה היחיד שהגיע למספר שיא כזה של ניצחונות ללא הפסדים, עד ל-2015, אז השווה פלויד מייוות'ר את מספר ניצחונותיו אליו. באוגוסט 2017 שבר מייוותר את השיא כשניצח את קונור מקגרגור ב"קרב המאה".
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
רוקו פרנסיס מרקג'אנו נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית, להורים מהגרים קתולים מאיטליה. אביו, פיירנו מרקג'אנו, ואימו, פסקואלינה פיצ'יוטו, גידלו אותו בעיר ברוקטון. לו שלוש אחיות - אליס, קונצ'טה, ואליזבט ושני אחים - לואיס (סוני) ופיטר. כשהוא היה בן שנה וחצי הוא לקה בדלקת ריאות, שממנה הוא כמעט מת. בנעוריו הוא שיחק כדורסל, עבד בביתו בהרמת משקולות, כשהשתמש בשק דואר ממולא שהיה תלוי על עץ בחצר האחורית של ביתו כשק איגרוף. הוא למד בבית ספר התיכון ברוקטון, שם הוא שיחק בנבחרות הפוטבול והכדורסל, אולם הושעה מנבחרת הכדורסל של בית הספר מכיוון שהצטרף לליגת הכנסייה, והפר את חוקי בית הספר האוסרים על שחקנים להצטרף לקבוצות אחרות. הוא נשר מבית הספר בטרם סיים כיתה י'. לאחר מכן עבד מרציאנו כסבל במשאיות תובלה שנעו מברוקטון אייס לחברת קול. הוא גם עבד כחופר שוחות וסנדלר. מרציאנו התגורר בהנסון שבמסצ'וסטס, הבית בו דר עדיין עומד על תילו ברחוב הראשי.
במרץ 1943, מרציאנו גויס לצבא ארצות הברית, לשירות של שנתיים. הוא הוצב בוויילס, ושירת במעבורת אספקה בתעלת למאנש שהייתה בדרכה לנורמנדי. רק לאחר שהמלחמה הסתיימה, במרץ 1946, הוא השתחרר סופית מהצבא בבסיס פורט לואיס שבוושינגטון.
הקריירה כחובבן.
כשמרציאנו חיכה לסיום שירותו הצבאי, הוא ייצג את הצבא וזכה בטורניר איגרוף חובבני של הכוחות המזוינים לשנת 1946. הקריירה החובבנית שלו הופסקה ב-17 במרץ 1947, כשמרציאנו צעד לתוך הזירה כמתחרה מקצועני. באותו הלילה הוא הביס את ליי אפרסון בנוקאאוט לאחר שלושה סיבובים. אולם, בצעד בלתי שגרתי, שב מרציאנו לזירת החובבנים ונלחם בטורניר האליפות של מזרח ארצות הברית של ה-Golden Gloves במרץ 1948. הוא הפסיד לקולי ואלאס במהלך התחרות. הוא המשיך להילחם כחובבן במהלך האביב והתחרה במבחנים האולימפיים של ה-(Amateur Athletic Union (AAU בבוסטון גרדן. שם הוא ניצח בנוקאאוט את ג'ורג' מקגיניס, אולם פצע את ידיו במהלך הקרב ואולץ לעזוב את הטורניר. הקרב עם מקגיניס היה הקרב האחרון בקריירה שלו כחובבן.
בשנותיו החובבניות, הוא החזיק במאזן זכות של 8 ניצחונות לעומת 4 הפסדים. אלה היו הפעמים האחרונות שמרציאנו ידע הפסד.
בסוף מרץ 1947 יצא מרציאנו עם מספר חברים ונסע לפאיטוויל שבצפון קרולינה, לפאיטיוויל קאבס, קבוצת אימון של קבוצת הכדורסל השיקגו קאבס. מרציאנו החזיק מעמד שלושה שבועות לפני שהושלך מהקבוצה. לאחר שנכשל בניסיונותיו למצוא קבוצה אחרת, הוא שב לברוקטון והחל באימוני איגרוף עם חברו משכבר הימים, עלי קולומבו. אל וויל שירת כמנהלו וצ'ארלי גולדמן כמאמנו וכמורו.
הקריירה המקצוענית.
אף על פי שהוא נלחם בקרב מקצועני אחד בלבד (נגד לי אפסון), ב-12 ביולי 1948, החל מרציאנו להילחם באופן קבוע כמתאגרף מקצועני. בלילה ההוא הוא ניצח בקושי בקרב נגד הארי ביליזריאן. הוא זכה בראשון מבין שישה עשר קרבות רצופים בנוקאאוט, כולם לפני הסיבוב החמישי, ותשעה טרם סיומו של הסיבוב הראשון. דון מוגארד נעשה המתאגרף הראשון ששמר על מרחק מה"סלע" ("The Rock"), אך מרציאנו ניצח לפי החלטת השופטים.
בשלב מוקדם בקריירה שלו הוא שינה את איות שם משפחתו. הכרוז הודיע בפרובידנס שברוד איילנד שאין הוא יכול להגות את השם מרקג'אנו, אז מנהלו של מרציאנו, אל וויל, הציע שהם ייצרו שם עט. ההצעה הראשונה הייתה רוקי מאק, שמרצאינו דחה אותה. הוא החליט על שם שנשמע איטלקי יותר, "מרציאנו".
מרציאנו זכה בשלושה קרבות נוספים בנוקאאוט, עד שפגש בטד לורי, שלדעת עדים היה ביתרון בשלושה-ארבעה סיבובים מתוך העשרה, אף על פי כן, מרציאנו שמר על רצף הניצחונות שלו וניצח את לורי לפי החלטת השופטים. מרציאנו נלחם בלורי בשנית בנובמבר 1950 ושוב היה זה קרב בן עשרה סיבובים. אחרי הקרב הראשון עם לורי היו למרציאנו ארבעה נוקאאוטים עוקבים, בכללם קרב בן חמישה סיבובים ב-19 בדצמבר 1949 עם פיל מוסקאטו, מתאגרף עתיר ניסיון במשקל כבד מבאפלו שבמדינת ניו יורק, והמתאגרף הראשון מהשורה הראשונה עמו התעמת מרציאנו. כעבור שלושה שבועות מהקרב ניצח מרציאנו את קרמין וינגו בניו יורק, הנוקאאוט שהנחית מרציאנו בסיבוב החמישי כמעט והרג את וינגו. בקרב הבא של רוקי בשלהי מרץ 1950, הוא הביס בקרב קשה בן עשרה סיבובים לפי החלטת השופטים, נגד מתאגרף שיתחרה עמו על הכתר ב-1953, רולנד לה סטרזה. הקרב עם לה סטרזה היה צמוד במיוחד, מרציאנו ניצח 4–6 לפי החלטת שלושת השופטים.
מרציאנו זכה בשלושה נוקאאוטים נוספים ברציפות לפי שהתמודד פעם נוספת עם לורי. מרציאנו ניצח שוב, לפי החלטה פה אחד של השופטים. לאחר מכן הוא ניצח בארבעה נוקאאוטים נוספים ובקרב עם רד אפלגייט שהוכרע לפי החלטת השופטים בסוף אפריל 1951. הוא צולם ונצפה בטלוויזיה הלאומית בפעם הראשונה, בקרב בו ניצח את רקס ליין בנוקאאוט, לאחר שישה סיבובים, ב-12 ביולי 1951. ניצחון נוסף ששודר בטלוויזיה הלאומית היה כשהתמודד מול ג'ו לואיס. מרציאנו הביס את לואיס, במה שהיה אחד מהקרבות האחרונים בקריירה של לואיס, תוצאה שהותירה אותו ברגשות מעורבים, מאחר שלואיס היה האליל שלו מאז ילדותו.
האליפות.