בשנת 1542 היה מעורב לאס קסאס בניסוח "החוקים החדשים" אשר עיקרם היה ביטול האנקומיינדות (אם כי בפועל האנקומיינדות המשיכו להתקיים עוד שנים רבות). ניסיונות יישום של "החוקים החדשים" במושבות הספרדיות גרם לאי-שקט בקרב האנקומנדרוס והביא את מועצת המושבות באמריקה לפנות למלך ספרד, קרלוס הראשון, בשנת 1549 בבקשה לעצור את משלחות הכיבוש החדשות עד לעריכת דיון מקיף בשאלת המשך הכיבוש והאופן שבו יש לבצעו. קרלוס הראשון הסכים והורה ב-1550 לעצור את כל מסעות הכיבוש ביבשת החדשה. כמו כן הוסכם לערוך ויכוח ציבורי בין לאס קסאס לספולוודה כחלק מהדיון הכולל.
הוויכוח.
טענותיו של ספולוודה.
ספולוודה ביסס את טיעוניו על תורתו של אריסטו, לפיה ישנם עמים ברבריים שהם עבדים מטבעם, בעוד הספרדים משתייכים לעמים הנעלים. לפיכך, על בני התרבות לשלוט בעמים הברברים. טיעון זה נותן תוקף למלחמה באינדיאנים ולכן זוהי "מלחמה צודקת". לפי רעיון זה, המלחמה בילידים היא שליחות אלוהית המוטלת על בני התרבות הספרדים כדי להגן על החברה האנושית. לפי גישתו, הרג האינדיאנים היה טרגי אך בלתי נמנע נוכח התנגדותם לשליטת בני התרבות הספרדים. אפילו יכולתם לבנות ערים גדולות אינה ראויה להערכה שכן די היה בקומץ ספרדים כדי להשתלט על עריהם.
ספולוודה השתמש בנוהג הקרבת קורבנות אדם על ידי הילידים כדי להצדיק את הכיבוש. הוא טען אמנם כי את הבשורה הנוצרית אין לכפות, אולם לנוכח הקרבת קורבנות האדם הדבר מקבל הצדקה ועל הכנסייה הנוצרית לכפות את הטוב.
טענותיו של לאס קסאס.
לאס קסאס לא התנגד לכיבוש עצמו ואף לא לניצור הילידים. ייחודו היה בכך שטען כי את הניצור אין לבצע בכפייה אלא בדרכי שלום. לאס קסאס ראה בילידים בני אדם תבוניים ומפותחים שאם תוצג להם הנצרות בדרכי שלום הם יקבלו אותה עליהם מתוך רצון חופשי. בניגוד לספולוודה, לא ראה לאס קסאס בקניבליזם סימן לברבריות אלא פעולה טקסית ותו לא.
לטענתו, כשם שאסור על הכנסייה לנצר בכפייה יהודים ומוסלמים, כך אסור לה לכפות את הנצרות על האינדיאנים עובדי האלילים. לאס קסאס טען בדבר אנושיותם של האינדיאנים ובדבר היותם אנשים חופשיים.
אחרית דבר.
בסופו של הדיון הכריזו הן לאס קסאס והן ספולוודה על ניצחון בעימות, אולם אנשי הוועידה לא צידדו באף אחד מהצדדים ושני הניצים לא השיגו את מטרותיהם. מצידו של לאס קסאס, הכיבוש הספרדי בדרום אמריקה לא נפסק ומוסד האנקומיינדה אמנם נחלש אך המשיך להתקיים בפועל. מצידו של ספולוודה, "החוקים החדשים" לא בוטלו. הוויכוח זיכה את לאס קסאס בתואר "מגן האינדיאנים" והוא הפך לנציג לא רשמי של האינדיאנים בפני הכתר הספרדי.
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (1831–1920)
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (; 21 ביוני 1831 - 6 בנובמבר 1920) היה בן אצולה וגנרל בווארי.
ביוגרפיה.
לודוויג וילהלם נולד במינכן ב-21 ביוני 1831. אביו היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמו הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבו מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. בילדותו, כונה לודוויג וילהלם בפי אחיו ואחיותיו "לואיס". אחותו סיסי נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואחות אחרת שלו, מריה סופיה נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. לודוויג וילהלם עצמו, ויתר על מעמדו כיורש תוארי ונכסי המשפחה לאחיו קרל תאודור, כדי להינשא בנישואים מורגנטיים לשחקנית הנרייטה מנדל. היא נפטרה ב-1891 והוא נשא לשחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת', ממנה התגרש ב-1913.
לודוויג וילהלם התגייס לצבא הבווארי, וב-1893 כבר החזיק בדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא נפטר במינכן ב-6 בנובמבר 1920 בגיל 89.
משפחתו.
לודוויג וילהלם נישא לשחקנית הנרייטה מנדל, אשר ילדה לו שני ילדים:
הנרייטה נפטרה ב-1891, ולודוויג וילהלם נישא שחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת', ממנה התגרש ב-1913. לא היו להם ילדים.
אין למדין מקודם מתן תורה
אין למדין מקודם מתן תורה הוא כלל במתודולוגיה התלמודית ולפיו אין להביא ראיה או להסיק מסקנה הלכתית או דינית מהמסופר במקרא על שאירע לפני נתינת התורה.
מקור.
מקור הכלל בדברי התלמוד הירושלמי שביאר מדוע אין ללמוד את הדין של שבעת ימי אבלות מיוסף עליו נאמר: "ויעש לאביו (יעקב) אבל שבעת ימים", משום שאין למדין דבר קודם למתן תורה. עיקרון זה מצוי גם בתלמוד הבבלי במסכת יומא שם תמהו על דברי רב ספרא שרצה ללמוד את זמנה ההלכתי של תפילת שחרית ממנהג אברהם, ואמרו: "אנן מאברהם ניקום וניגמור"?!. הראשונים פירשו שאין ללמוד הלכה מאברהם אבינו, היות שחי לפני מתן התורה ולא הצטווה כלל על התפילה, ושמא .
הרמב"ם בפירוש המשנה מתייחס לכלל זה בהקשר של דברי המשנה בחולין, שם נחלקו תנאים בשאלה אם גיד הנשה נאסר גם בבהמה טמאה. רבי יהודה סבור שגיד הנשה נאסר גם בבהמה טמאה ומוכיח את שיטתו מקדמות איסור גיד הנשה שהיה נהוג לפני מתן תורה, זמן שבו בהמה טמאה הייתה מותרת גם היא באכילה, אולם חכמים חלקו על דבריו וטענו שאיסור גיד הנשה . את תשובת חכמים מבאר הרמב"ם על פי הכלל האמור:
תחולת הכלל.
קיימים מספר ספקות ובעיות בתחולת הכלל:
בסתירות אלו עיסוק ענף ומסועף בספרות התלמודית ורבים עסקו בהגדרת הכלל וביישוב שאלות שמתעוררות לאורו.
קרלוס הת'קוק
קרלוס נורמן הת'קוק השני (באנגלית: Carlos Norman Hathcock II; 20 במאי 1942 – 22 בפברואר 1999) היה סמל בחיל הנחתים של ארצות הברית, אשר התפרסם כצלף במלחמת וייטנאם. עם 93 חיסולים מאושרים, הוא נחשב לצלף הרביעי הטוב ביותר בהיסטוריה האמריקנית. כישורי הצליפה שלו, כמו גם אומץ לבו, הפכו אותו לאגדה בחיל הנחתים.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
הת'קוק נולד בליטל רוק, ארקנסו ב-20 במאי 1942. לאחר שהוריו נפרדו, הוא חי בכפר עם סבתו. בגיל צעיר הביא לו אביו, אשר היה ותיק מלחמת העולם הראשונה, רובה ישן של חברת מאוזר. הת'קוק נהג להסתובב ביער שליד ביתו יחד עם כלבו סאסי, ולצוד חיות קטנות בעזרת הרובה. חלקית כדי לסייע בפרנסת המשפחה. לאורך כל ילדותו, הת'קוק חלם להיות ימאי, וביום הולדתו ה-17 (שנת 1959) התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. ב-10 בנובמבר 1962 הוא נשא לאשה את ג'ו וינסטד, אשר ילדה לו בן אחד שנקרא קרלוס נורמן הת'קוק השלישי. עוד לפני שליחתו לווייטנאם, הוא הראה את כישוריו הטבעיים כצלף בהזדמנויות שונות. בין היתר במטווח הרובים בקמפ פנדלטון שבו הוא עבר אימונים. הוא זכה באליפות הרובאים באוקיינוס השקט בעת שהוצב בהוואי.
מלחמת וייטנאם.
ב-1966 נשלח הת'קוק למלחמת וייטנאם כשוטר צבאי. באותה תקופה, התקבלה הצעתו של קפטן אדוארד ג'יימס לנד לצרף צלפים לכל מחלקה של הנחתים. לנד החל לחפש כישרונות טבעיים, ועד מהרה הפך הת'קוק לצלף. יחידתו הוצבה בנואי ד'ט סון בכיוון גבעה 55, כ-35 ק"מ דרומית-מערבית לעיר דה נאנג. הוא פעל כנגד כוחות הווייטקונג באזור, ועד מהרה התפרסם כצלף מטיל אימה, הן בקרב האמריקנים והן בקרב הווייטקונג. הוא נהג להסתתר בין העצים בג'ונגלים כשהוא חבוש כובע שעליו נוצה לבנה. בשל כך כינו אותו הווייטנאמים "דו קיץ' לונג טראנג" - נוצה לבנה. הם הבטיחו פרס בשווי 30,000 דולר על ראשו, והפעילו יחידות מיוחדות כדי לתפוס אותו. חבריו האמריקנים של הת'קוק הכירו בערך המורלי והתעמולתי שלו, ולפיכך, כאשר נודע להם שיחידה וייטנאמית מסתובבת באזור במטרה ללכוד אותו, כולם מיהרו לחבוש כובעים עם נוצות לבנות כדי לבלבל אותם.
לזכותו של הת'קוק נזקפים כ-93 חיסולים מאושרים לאורך כל המלחמה. מה שהופך אותו לצלף החמישי הטוב ביותר בהיסטוריה האמריקנית, אחרי כריס קייל (160 חיסולים) אדלברט ואלדרון (109 חיסולים), צ'ארלס מאוו'ני (103 חיסולים), ואריק אנגליה (98 חיסולים) יש לציין שבמלחמת וייטנאם חיסול שביצע צלף היה צריך להיות מאושר בידי אדם שלישי, מה שהיה קשה במיוחד במקרה שהמטרה נמצאה מאחורי קווי האויב. הת'קוק עצמו העריך שהרג בין 300 ל-400 אנשים לאורך המלחמה. באחת הפעמים נתקלו הת'קוק והצופה שלו, ג'ון רולנד בורק בצלף וייטנאמי אשר נשלח במיוחד כדי להרוג את הת'קוק. הצלף, הידוע רק בכינוי "קוברה", כבר הספיק להרוג כמה נחתים אמריקנים לפני שהת'קוק ובורק הופיעו והחלו לחפש אותו. לפתע, הבחין הת'קוק בהבזק של אור בין העצים, אשר יכל להיות רק משקפת של צלף. הוא ירה לעברו והרג אותו. כאשר בחן הת'קוק את הגופה, גילה הת'קוק שהוא ירה בו בעין אל המוח דרך הכוונת. הוא סקר את המצב, והגיע למסקנה שהדרך היחידה האפשרית לירות בעין האויב דרך הכוונת היא רק אם גם האויב כיוון את הנשק אליו. מה שאומר שהיו להת'קוק רק מספר שניות לפעול, ובאותה מידה בדיוק יכל הווייטנאמי לירות ראשון ולפגוע, או ששניהם היו יורים יחד והורגים זה את זה.