בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, כיהן זקט כראש מטה בדרגת אוברסט בארמייה השלישית. הוא צעד ביחד עם הגייסות לתוך צרפת בתחילת המלחמה והוכיח את עצמו בקרב. במרץ 1915 הוא היה לראש המטה של הארמייה ה-11, בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן ונחשב לאדריכל הניצחון הגדול של מתקפת גורליצה-טרנוב, עליה זכה בפור לה מריט. ביוני 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובספטמבר 1915 השתתף בקרב נגד סרביה בטימישוארה. ביוני 1916 הוא היה לראש המטה של הארמייה האוסטרו-הונגרית השביעית.
בספטמבר 1919 הוא מונה למפקד הראשון של משרד הגייסות הגרמני שהחליף את המטה הכללי שפורק בהתאם לחוזה ורסאי. לאחר הפוטש של קאפ הוא התמנה למפקד הצבא הגרמני. זקט הלך על חבל דק בין התנגדותו לרפובליקת ויימר לבין הגנה על הרפובליקה ומניעת פוטש של הצבא. בעת המשבר של סוף 1923 הוא כתב לגוסטב פון קאהר שהחוקה של ויימר מנוגדת להשקפתו הפוליטית, אולם סירב לקחת חלק בפעולה נגד הממשלה. בשנת 1926 הוא פרש לגמלאות.
בשנים 1930–1932, כיהן זקט כחבר הרייכסטאג מטעם מפלגת העם הגרמנית. בין השנים 1933–1935 הוא נטל חלק ראשי בסיוע צבאי גרמני שהושיטה גרמניה לצ'יאנג קאי שק. זקט גם יעץ לקאי שק במישור הפוליטי, בין השאר יעץ לו להימנע מעימות חיצוני כל עוד הצבא שלו לא סיים את הרפורמה שלה.
הבית באגם
הבית באגם (באנגלית: The Lake House) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 2006, שביים אלחנדרו אגרסטי, בכיכובם של קיאנו ריבס, סנדרה בולוק, שוהרה אע'דאשלו, דילן וולש וכריסטופר פלאמר. הסרט מבוסס על סרט קוריאני בשם "Il Mare" משנת 2000.
עלילה.
ב-2006, ד"ר קייט פורסטר עוזבת בית ליד אגם בוויסקונסין לטובת שיקגו. היא משאירה פתק בתיבת הדואר לדייר הבא, בו היא מספרת שטביעות כפות הרגליים על גבי השביל המוביל לבית, היו לפני שהיא הגיעה. ב-2004, שנתיים קודם לכן, האדריכל אלכס ויילר מגיע לבית באגם ומוצא את מכתבה של קייט. הבית אמנם מוזנח, אך אין שום טביעות רגליים בנמצא. בעוד הוא משפץ את הבית, מגיח כלב ומשאיר טביעות על השביל אותו צבע, בדיוק היכן שתיארה קייט. אלכס משאיר בעצמו פתק בתיבת הדואר, בו הוא שואל את קייט כיצד ידעה על טביעות הרגל.
קייט ואלכס ממשיכים להתכתב. פעם אחת הם מחליטים להפגש אך אלכס לא מופיע לפגישה. קייט מחליטה להפסיק את הקשר עקב המקרה. שנתיים מאוחר יותר היא מגלה שאלכס נהרג בתאונת דרכים שהיא הייתה עדה לה, ולכן לא הגיע לפגישה שלהם. קייט חוזרת לבית באגם ושולחת מכתב לאלכס שבו היא מבקשת ממנו שיחכה שנתיים ורק אז יבוא לבית, והוא אכן מגיע.
ביקורות והכנסות.
הביקורות על הסרט היו בעיקר חיוביות. אך רבים מהמבקרים ביקרו את הסרט על ליקויים בעלילה. למרות זאת בולוק קיבלה את פרס נבחרי הנוער (Teen Choice Award). הסרט עלה לאקרנים ב-16 ביוני 2006. בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-13.6 מיליון דולר, מה שדירג אותו במקום הרביעי באותו שבוע. בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף רק כ-52,330,111 מיליון דולר בארצות הברית וכ-62,500,000 מיליון דולר בחו"ל.
שף חיים כהן
גשר סנטה טריניטה
גשר סנטה טריניטה (באיטלקית: Ponte Santa Trìnita; מילולית: גשר השילוש הקדוש) הוא שמו של גשר מתקופת הרנסאנס בעיר פירנצה, איטליה, מעל נהר ארנו. הגשר קרוי על שם כנסייה הנמצאת בסמוך לו. גשר סנטה טריניטה הוא גשר קשת אליפטי העתיק בעולם. שלוש קשתות הגשר מעניקות לו מראה ייחודי בעידונו. מפתח הקשתות החיצוניות הוא 29 מטר בעוד מפתח הקשת המרכזית הוא 32 מטר.
הגשר נבנה על ידי האדריכל ברתולומאו אמאנאטי בן פירנצה בין השנים 1567 עד 1569. הוא שוכן במורד הזרם מפונטה וקיו, הידוע ממנו, ומהווה נתיב תנועה מרכזי בעיר העתיקה של פירנצה מתקופת ימי הביניים. במיקום הגשר ניצבו גשרים אחרים מאז המאה ה-13. גשר עץ שנבנה במקום בשנת 1252 נסחף בזרמי שיטפונות שבע שנים לאחר בנייתו, ואחריו נבנה גשר אבן אשר נהרס אף הוא בשיטפון בשנת 1333. גשר בן חמש קשתות שנבנה על ידי טדאו גאדי נהרס בשנת 1557, ולאחריו נבנה גשר סנטה טריניטה על ידי אמאנאטי. את הגשר מעטרים ארבעה פסלי עונות השנה, אשר נוספו לו בשנת 1608, כחלק מחגיגות חתונת הדוכס הגדול של טוסקנה, קוזימו השני דה מדיצ'י, עם הארכידוכסית מריה מדלנה (Maria Maddalena) מאוסטריה: הפסל המסמל את ה"אביב" יצירתו של פייטרו פרנקווילה, "קיץ" ו"סתיו" של ג'ובאני בטיסטה קאצ'יני, ו"חורף" של טדאו לנדיני (Taddeo Landini).
ב-8 באוגוסט 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נהרס הגשר על ידי הכוחות הגרמנים הנסוגים, אולם נבנה מחדש בשנת 1958 לאחר שאבני הגשר המקוריות נימשו מתוך נהר ארנו ואילו אבנים שאבדו נחצבו מן המחצבה שבה נחצבו אבני הגשר במאה ה-16.
קרול לומבארד
אמנת האג
מכירה פומבית (תוכנית רדיו)
שידורה של תוכנית הרדיו האינטראקטיבית "מכירה פומבית" החל ב-1970 ברשת ב' של קול ישראל, והיווה מעין מהפכה בגישה לתוכניות רדיו טלפוניות אינטראקטיביות. הוגי התוכנית ויוזמיה, שמואל שי וזאב ענר, הציעו לערוך מכירה פומבית רדיופונית, ובאמצעותה לאסוף כסף למטרה חברתית בעלת חשיבות לאומית. השניים פנו לדב בן מאיר (לימים חבר הכנסת) מנכ"ל "האגודה למלחמה בסרטן" שנלהב לרעיון ומינה את לאה מרדור, יד ימינו אז במבצעים גדולים, לעמוד בראש הצוות שילווה את התוכנית.
מתנדבות "האגודה למלחמה בסרטן" אספו את הפריטים שהוצעו למכירה, חלקם הגדול פריטים בעלי ערך נוסטלגי אך גם מסחריים, והפריטים הוצעו למכירה למאזינים בשיטה של מכירה פומבית כאשר על הקו התחרו בעת ובעונה אחת כמה מאזינים. מתנדבות האגודה קיבלו את מאות הטלפונים של המאזינים, שחלקם אף תרמו שוב את הפריט למכירה. התוכנית שודרה במשך כמה שעות אחת לחודש, והכסף הרב שנאסף בשידורים הללו, שנמשכו שלוש שנים, סייע בהקמת ההוסטל של "האגודה למלחמה בסרטן" בגבעתיים.
הצלחת התוכנית הביאה לכך שהנהלת "קול ישראל" החליטה לחדשה בשנת 1989 והשידור הופקד בידי זאב ענר כמגיש ורחל הרמתי כמפיקה. התוכנית הראשונה בסבב החדש שודרה ב-18 במאי 1989 והכנסותיה הוקדשו לארגון נכי צה"ל. התוכנית הייתה עד מהרה לאחת מתוכניות הדגל של "קול ישראל", ובין האגודות והעמותות שלמענן נאסף הכסף במכירה הפומבית היו: "אל סם", "אגודת יד ביד", "אגודת ניצן", "שמע", "אקים - גג לילד המפגר", בתי החולים של תל אביב, "ארגון נשי הדסה בישראל", "עם יפה עם אחד", "המועצה לישראל יפה", ועוד.
בין הפריטים המעניינים שנאספו היו: מעטפת בולים יקרת ערך תרומת הנשיא חיים הרצוג; סוס עץ ובקבוק שמן זית מעשי ידיו של ח"כ רפאל איתן ותרומתו; מרבד בוליביאני תרומת ח"כ שלמה הלל; תכשיט שקיבלה ראומה ויצמן בעת ביקור של עזר ויצמן במצרים; מסגרת עץ עבודת יד שקיבל שמעון פרס מיו"ר הפרלמנט בנפאל; מגילת אסתר כתובה על קלף מהמאה ה-18 תרומת "סותבי'ס"; האוטוביוגרפיה של מנחם בגין "המרד" בחתימתו; פורטרט של טדי קולק שצייר חיים טופול שגם תרם את הציור לתוכנית; פסל עץ שקיבל השר מוטה גור ממובוטו נשיא קונגו; מגילת היסוד של המושבה מגדיאל תרומת ח"כ גדליה גל; משקפת חד עינית שקיבל משה דיין מיפן עם הקדשה "לשימושו האישי של שר הביטחון" – תרומת רחל דיין; פסל של מאנה כץ; ליתוגרפיה של יעקב אגם; כדורסל ועליו חתימות כל שחקני מכבי תל אביב תרומת אריה ברנוביץ; עמוס מנסדורף נפרד מהמחבט האחרון שלו בחתימת ידו.
בין האמנים והאישים שנרתמו לעזרת האגודות והעמותות ובאו לאולפן להמריץ את המאזינים לרכוש את הפריטים: יהורם גאון, חיים טופול, ציפי שביט, דודו דותן, חנה לסלאו, דורון ג'מצ'י.
אמנות האג
אמנות האג הן הסכמים בינלאומיים שנוסחו בוועידות השלום הראשונה והשנייה שנערכו בעיר האג בהולנד בשנים 1899 ו-1907, ולצד אמנות ז'נבה הן מכילות את הניסוחים הרשמיים הראשונים של דיני מלחמה ופשעי מלחמה כחלק מן המשפט הבינלאומי הפומבי. ועידת שלום שלישית אשר נועדה להתכנס בשנת 1914 (ונדחתה לשנת 1915), לא התכנסה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אמנת האג משנת 1899.
ב-29 באוגוסט 1898 יזם הצאר ניקולאי השני כינוס ועידת שלום. הוועידה התכנסה בין המועדים 18 במאי ועד 29 ביולי 1899. ביומה האחרון נערך מעמד החתימה על האמנה אשר נכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר 1900. אמנת האג משנת 1899 מכילה ארבעה פרקים ושלוש הצהרות נוספות (הפרק האחרון זהה משום מה להצהרה הראשונה):
ההשפעה העיקרית של אמנת האג משנת 1899 הייתה באיסור על שימוש באמצעים צבאיים מסוימים, פרי הטכנולוגיה המודרנית: הפצצות מן האוויר, נשק כימי וקליעי הולופוינט. האמנה אף יצרה את בית הדין הקבוע לבוררויות (Permanent Court of Arbitration) אשר מקום מושבו בהאג.
אמנת האג משנת 1907.
הוועידה השנייה לשלום התכנסה בשנת 1907 בעקבות קריאה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בשנת 1904, אולם מועד כינוסה נדחה עקב פרוץ מלחמת רוסיה–יפן. הוועידה התכנסה ב-15 ביוני 1907 וננעלה ב-18 באוקטובר ומטרתה הייתה להרחיב את אמנת האג משנת 1899, לשנותה בהתאם לנסיבות ולהוסיף לה חלקים נדרשים, תוך התמקדות במלחמה בים. הבריטים ניסו בוועידה להגביל את השימוש בסוגי נשק שונים, אולם לא זכו לשיתוף פעולה של המעצמות האחרות ובראשון גרמניה אשר חששה כי הבריטים מנסים לחבל בצמיחת הצי הגרמני. גרמניה אף דחתה הצעה לבוררות חובה. אולם הוועידה הרחיבה את מנגנון הבוררות מרצון וקבעה תנאים לגביית חובות, דיני מלחמה, וכן זכויות וחובות של מדינות נייטרליות. ב-18 באוקטובר 1907 נחתם הנוסח הסופי של אמנת האג השנייה והוא נכנס לתוקפו ב-26 בינואר 1910. לאמנה 13 פרקים, 12 מתוכם אושררו ונכנסו לתוקפם:
שתי הצהרות נחתמו בוועידה:
פרוטוקול ז'נבה לאמנת האג.