ההשראה האמנותית של אספלונד ולורנץ נבעה מאופי הקבורה הנורדית בעת העתיקה ובימי הביניים. בנוסף, הם עשו שימוש יעיל בעתיקות מאזור הים התיכון, אך במידה שלא האפילה על הסגנון הנורדי. העיצוב הכללי של בית הקברות מנוגד לסגנון העיצוב האירופאי הכללי של בתי קברות בתחילת המאה ה-20, סגנון ששאב את השראתו מציוריו של הצייר השווייצרי ארנולד בוקלין.
קפלת היער, הבנויה מעץ מסויד עם גג רעפים, מייצגת את הצד הרשמי והלא רשמי של הנטורליזם הרומנטי כפי שנקבע בדרישות התחרות. כמו כן, היא מייצגת את העניין של אספלונד בשיטות בנייה קלאסיות. הקפלה מסתיימת ליד חורשה של עצי אשוח בוגרים המוקפים בחומה, ונקודה זו מייצגת אלמנט נוף מקומי שהוא כנסייה המוקפת בבית קברות המוקף בחומה. האלמנט הזה מחוזק באמצעות גג הרעפים השחור של הקפלה, אך מנגד הרושם מוחלש כיוון שהגג נמצא על עמודים טוסקניים, כך שכאשר מתבוננים בקפלה ממרחק רב ניתן לטעות ולחשוב שמדובר בפירמידת עץ המגיחה מבין העצים.
מטרתה של קבוצת הקפלות השנייה היא לאפשר את קיומן במקביל של כמה הלוויות. לכל אחת מהקפלות יש גן סגור, וכקבוצה הן מנצלות את הנוף הטבעי בצורה מלאה. שיפוע הקרקע מודגש על ידי הגובה ההולך ופוחת של הבניינים לכיוון הקולומבריום הפתוח והשער הראשי. בתוך המדרון נמצאים בסיס הקרמטוריום ומספר מרתפים המכילים ציוד טכני. המאפיין העיקרי של פנים הקפלות הוא הבימה שעליה מניחים את המת ולא המזבח.
בחזית קפלת הצלב הקדוש (הגדולה ביותר) נמצא היכל מונומנטלי, ובסמוך אליו יש בריכת שושנים. מעבר לבריכה נמצא שטח שבו ניתן לקיים טקסים באוויר הפתוח. צפונית לקפלות נמצא הקולומבריום עם חללים וקברים עבור כדי האפר. הקישוטים בתוך שלוש קבוצות הקפלות נוצרו לאחר תחרות שנערכה ב-1937, והם משמרים את האופי הסגפני של סקוגשירקוגורדן.
צ'ארלסטון (מערב וירג'יניה)
המרקיז דה-סאד
שווה ידיים
דו-ידי
דו ידי
עינת פישביין
עינת פישביין (נולדה ב-2 בנובמבר 1969) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה ישראלית. זוכת פרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 2000.
ביוגרפיה.
עינת פישביין נולדה בבת ים וגדלה ברעננה. בצבא הייתה בגרעין נח"ל בבית שאן. ב-1991 החלה לכתוב בעיתון "על השרון", המשתייך לרשת מקומונים של ידיעות תקשורת ואחרי כן עברה לעיתון תל אביב, אף הוא מקומון של ידיעות תקשורת.
ב-1996 עברה פישביין ל"העיר", שם כתבה סדרה של 51 כתבות שפורסמו מדי שבועיים תחת הכותר "התל אביבים החדשים". המדור עסק בעובדים הזרים בישראל, בעיקר בתל אביב. הוא סיפר את סיפורם של העובדים הזרים בכל מיני רמות: מהתעללות בעובדים ובעיקר גירוש, היא עבדה בצוותא עם קו לעובד על עצירת גירוש, ונסעה מטעם העיתון לגאנה שבאפריקה. פישביין עשתה ניסיון לשרטט חיים של קהילות שלמות שקמו בישראל תוך עשור ולתאר את תרבות החיים שלהם - בבתים, במסעדות, באירועים, בגנים ובבתי ספר. זו הפעם הראשונה שכתבו בארץ על עובדים זרים באינטנסיביות ובהרחבה ונושא העובדים הזרים עלה לסדר היום הציבורי. בתחתית המדור היו מספרי טלפון של ארגוני סיוע ותיבת טלמסר. בעקבות זאת פנו אליה אנשים רבים וקמו הארגונים מוקד סיוע לעובדים זרים ו"ארגון העובדים האפריקאים".
ב-1999 עברה פישביין לעיתון "הארץ" למשך שנה ככתבת עבודה ורווחה. לאחר מכן החליפה אותה בתפקיד זה רותי סיני. משנת 2000 ועד ינואר 2013 כתבה בעיתון "ידיעות אחרונות". מיולי 2004 עד 2007 הייתה עורכת במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות. בשנת 2007 שבה לכתיבה, בעיקר במוספי סוף שבוע של העיתון. ב-4 ביוני 2004 פרסמה כתבה במגזין 7 ימים ובה הציגה את סיפורו של יצחק ג'קי אדרי כדוגמה ליחס לעובדי קבלן במפעלי ים המלח, כתבה שהכתה הדים והעלתה על סדר היום את נושא מאבק עובדי הקבלן. בכתבותיה בעיתונים "העיר" ו"הארץ" היו נושאים חברתיים שעברו לראשונה משולי העיתון לעמודים הראשונים.
ב-1998 ביימה פישביין ביחד עם יעל קיפר זרצקי את הסרט התיעודי "שני יוסי", על דירות שפלשו אליהן מחוסרי דיור. הסרט שודר בערוץ 1 והשתתף בפסטיבל דוקאביב. בשנת 2000 החלה לעבוד בטלוויזיה. הנחתה את הסדרה התיעודית החברתית "העין השלישית" ששודרה בקשת בערוץ 2, שעסקה בנושאים חברתיים דרך סיפורים אישיים והציגה נושאים כמו: הטראומה של עולי אתיופיה, תעשיית ההרואין בארץ, מדוע מרדכי ואנונו עדיין כלוא, מהגרים אפריקאים בתל אביב, סחר הנשים, במסגרתה טסה לתאילנד ולרוסיה על מנת לתעד את הסחר בנשים. ערכה סדרה על זכויות אדם בערוץ 8 בשם "כל בני האדם". בהמשך ערכה וביימה כתבות ביומן שבערוץ 1, על כלא העובדים הזרים לאולפן שישי, ל"עובדה" על לקיחת שוחד של בוחני הנהיגה בצפון ובאולפן המרכזי של ערוץ 10. הנחתה תוכנית בשם "חלון לסביבה" בנשיונל ג'יאוגרפיק. ב-2005 הנחתה תוכנית בשם "הנבחרת" שעסקה בנשים והצלחה בערוץ "יס דוקו".
בין 2002 ל-2003 למדה פישביין בתוכנית לעיתונאות באוניברסיטת מישיגן. היא לימדה עיתונות וטלוויזיה בקאמרה אובסקורה, והנחתה פאנלים רבים העוסקים בנושאים חברתיים. הייתה נשואה לאייל שכטר, סולן להקת "אבטיפוס"; אם לשלוש בנות.
בשנת 2005 היא הייתה מנחה של סרט תיעודי "הנבחרת" בבימוי של אלונה סרוסי.
פישביין עוסקת על פי רוב בנושאי חברה וסקרה במהלך השנים מכלול תופעות כמו: זכויות עובדים, ניצול עובדים, תוך התמקדות בעובדים זרים, ניצול עובדים ערבים, זכויות נכים בישראל, גירוש עובדים בישראל, טרנספר הבדווים, סחר בנשים, ואיידס בקרב אוכלוסיות שונות מההיבט החברתי.
פישביין קיבלה את פרס ארגון "בזכות" לשנת 2010 עבור פועלה למען זכויותיהם של בעלי מוגבלויות.
ממקימי ארגון העיתונאים בישראל ב-2012.
באוגוסט 2013 הקימה פישביין ביחד עם אירית דולב את כתב העת המקוון "המקום הכי חם בגיהנום", בו כותבים בין השאר נטע אחיטוב, דני גוטוויין, הילו גלזר, שגיא גרין, צבי דובוש, נטע הלפרין, חיים הר-זהב, ניב חכלילי, עופר מתן, רונית צח, ענת ציגלמן, ליזה רוזובסקי, ליאת שלזינגר ושרון שפורר. במרץ 2014 זכה האתר בפרס דיגיט.
קישורים חיצוניים.
מאמרים וכתבות של עינת פישביין
על פישביין
פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו
פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו (בצרפתית: François Jean Dominique Arago; 26 בפברואר 1786 – 2 באוקטובר 1853) היה אסטרונום, פיזיקאי, מתמטיקאי ופוליטיקאי צרפתי.
ביוגרפיה.
אראגו למד באקול פוליטקניק בפריז. בסיום לימודיו נשלח לספרד לסייע בקביעת המרידיאן של פריז. לאחר שנתפס בזמן מלחמת העצמאות הספרדית, הוחזק כאסיר, נמלט מספר פעמים, וחזר לפריז כגיבור שלוש שנים מאוחר יותר. תהילה זו אפשרה לו להיבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים בגיל 23 בלבד, ולהתמנות כפרופסור לגאומטריה אנליטית ולגאודזיה באקול פוליטקניק (1809-1830). הוא התגורר במצפה הכוכבים של פריז, שם שימש כמנהל, ומקום זה היה ביתו עד מותו.
פרנסואה אראגו היה האח המפורסם ביותר מבין ארבעה אחים:
עבודתו המדעית.
מחקריו הראשונים של אראגו בפיזיקה התרכזו באופטיקה. הוא ערך ניסוי חשוב בשנת 1810 (שפורסם בכתב רק כעשרים שנה מאוחר יותר): הוא ניסה למדוד את מהירות האור המגיעה מהכוכבים, על ידי השוואת הערכים בין השעה שש בבוקר ושש בערב. בשעה שש בבוקר, כאשר ניתן לראות כוכב בזנית, הארץ מתקרבת אליו, וניתן לחשב את מהירות סיבוב כדור הארץ סביב השמש; בשש בערב, עם כוכב אחר בזנית, הארץ מתרחקת, וניתן למדוד את המהירות השלילית.
אראגו היה האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת. בשנת 1824 הוא צפה במה שנקרא אז סיבובי מגנטיות והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להיות ממוגנטים, תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1825, טען יחד עם פייר לואי דולון כי הסיקו מהו לחץ האדים של המים בלחץ העולה על 30 atm.
פוליטיקה.
בשנת 1830, נבחר אראגו, שנקט תמיד בעמדות ליברליות רפובליקניות, כחבר בבית התחתון של מחוז הפירנאים המזרחיים שבדרום צרפת, והוא נעזר בכישוריו המדעיים ובצחות לשונו בשאלות שנגעו בנושאי חינוך ציבורי, תגמולים עבור המצאות ועידוד המדעים המכניים והפרקטיים. רבים מהמפעלים הלאומיים החשובים והמכובדים של אותה תקופה, חבים לתמיכתו – בהם הפרס שניתן ללואי ז'אק מנדה דאגר עבור המצאת הדאגרוטיפ, שיטת הצילום המסחרית הראשונה, הפרס עבור פרסום עבודתו של פייר-סימון לפלס, רכישת מוזיאון קלוני על ידי המדינה ופיתוח מסילות הרכבת והטלגרף החשמלי.
שנים אחרונות.
אראגו נותר רפובליקאי עקבי עד אחרית ימיו, ולאחר ההפיכה של שנת 1852, אף על פי שסבל מסוכרת ואחר כך גם ממחלת ברייט (מחלה נפרולוגית) שהוחמרה בשל בצקת, העדיף להתפטר מתפקידו כאסטרונום ולא להישבע אמונים למשטר החדש. נפוליאון השלישי הורה לא להטריד את המדען הזקן ולאפשר לו לדבר ולהתנהל כרצונו. בקיץ 1853 המליצו לו רופאיו לחזור למחוז ילדותו ולראות אם האוויר שם יקל עליו. אראגו אכן יצא למזרח הפירנאים, אך לא היה בכך הועיל, והוא נפטר בפריז. קברו נמצא בבית הקברות המפורסם פר לשז בפריז.
פרנסואה אראגו
פוליטיקה של ארצות הברית
הפוליטיקה של ארצות הברית מתנהלת במסגרת של רפובליקה נשיאותית, שבה הנשיא של ארצות הברית הוא ראש המדינה ושל מערכת דו-מפלגתית נבחרת מחוקקת. הממשלה הפדרלית (מרכזית) חולקת ריבונות עם ממשלות מדינות ארצות הברית, ועם בית המשפט העליון בארצות הברית המאזן את הזכויות של כל גוף.