האצטדיון המקורי נקרא אצטדיון ולדימיר איליץ' לנין. הוא נוסד בשנת 1963 והיה קטן יותר – בעל תפוסה מקסימלית של 35,000 איש. מבנה זה נהרס לטובת בניית האצטדיון מחדש, שארכה 10 שנים. הופעותיה המוצלחות של קבוצת הבית של האצטדיון, דינמו טביליסי, הובילה את אדוארד שוורדנדזה, מהנהגת המפלגה השלטת במוסקבה, לדרוש מגרש הולם להצלחות הקבוצה. כשנסתיימה בניית המגרש היה זה המגרש השלישי בגודלו בכל רחבי ברית המועצות, עם תפוסה מקסימלית של 78,000 איש, ועמד גם בסטנדרטים של אופ"א.
המשחק הרשמי הראשון שהתקיים באצטדיון בוריס פאיצ'דזה היה ב־29 בספטמבר 1976 במסגרת גביע אופ"א, בו שיחקה דינמו טביליסי כנגד קארדיף סיטי מויילס. המשחק הסתיים בניצחונה של דינמו טביליסי 3:0.
המשחק אירח משחקים מהוללים עבור דינמו בתקופת הניצחון בשנים 1978 ו־1979. בשנת 1981 עמדו 80,000 אוהדי הקבוצה במגרש עם אבוקות כדי לברך אותה על ניצחונה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1980/1981.
כיום נחשב האצטדיון כאחד מהאצטדיונים הטובים ביותר במזרח אירופה. רוב המושבים בשורה השנייה מקורים בגג. נבחרת ברית המועצות בכדורגל שיחקה מספר משחקים בינלאומיים באצטדיון דינמו. גם קבוצות כמו ספרטק מוסקבה מרוסיה ודינמו קייב מאוקראינה שיחקו תכופות, במשחקי הסתיו הבינלאומיים, במגרש.
בפתיחת משחקי אליפות גאורגיה בכדורגל, משחק בין דינמו טביליסי נגד קולחתי 1913 פותי, נוכחו 100,000 אוהדים. בשנת 1979 תמכו 110,000 מאוהדי דינמו בקבוצה במשחק הניצחון של דינמו על ליברפול 3:0 ועלו לרבע גמר ליגת האלופות. בתקופת ברית המועצות היה אצטדיון דינמו בעל ממוצע הנוכחות הגבוה ביותר עם 45,000 איש בממוצע למשחק. הנוכחות הגבוהה של האוהדים חזרה גם בשנת 1995 במשחק גאורגיה נגד גרמניה, עם 110,000 איש.
בשנת 1995 שונה שם המגרש לאצטדיון הלאומי בוריס פיאצ'דזה על שם שחקן העבר האגדי של הקבוצה בוריס פאיצ'דזה. במשך מספר שנים היה האצטדיון מגרשה הביתי של נבחרת גאורגיה בכדורגל. גאורגיה ניצחה ניצחונות בלתי נשכחים על ויילס (5:0), פולין (3:0).
באפריל 2006 חכרה חברת "דינמו אינווסט קומפני" את המגרש ל־25 שנה, חידשה אותו והפכה אותו לאצטדיון כלל מושבי (All‐seater stadium) שהקטין את התפוסה המקסימלית של האצטדיון ל־55,000 איש. בחידוש המגרש הושקעו 10 מיליון דולר, ששיפרו את האצטדיון והתאימו אותו לסטנדרטים הגבוהים בעולם. מספר המושבים הוא כאמור 55,000 מושבים אישיים מודרניים, מקומות המוקצים לנכים, אולמות VIP, 120 מושבים לעיתונאים, כרי דשא חדשים ומתקני תאורה חדשים. כל המצלמות הניידות לשידורי טלוויזיה תוקנו. בשנת 2007 נבנה אצטדיון אימונים חדש בעל תפוסה של 5,000 מושבים ומקושר ישירות למלון.
בשנת 2015 אירח האצטדיון את גמר הסופר קאפ האירופי בו גברה ברצלונה על סביליה בתוצאה 5-4.
דוד אשרי
דוד אשרי (1 בנובמבר 1925 – 3 בפברואר 2000) היה פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה.
דוד אשרי נולד בפירנצה למשפחה טוסקנית עתיקת יומין, וגדל בבית שומר מסורת. אביו, אנצו יוסף בונבנטורה, היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת פירנצה. אשרי למד מגיל שש עד עשר בבית ספר יהודי בשם "תלמוד תורה" ואחרי כן למד שנתיים בגימנסיה "מיכלאנג'לו". לאחר פרסום חוקי הגזע ב-1938, כשנאסר על היהודים ללמוד בבתי ספר כלליים, למד אשרי במשך שנה בבית ספר התיכון של הקהילה היהודית. גם אביו פוטר מעבודתו ומכיוון שהיה ציוני החליט לעלות לארץ להכיר אותה וגם לטפל במשרה באוניברסיטה העברית. לאחר חצי שנה, בספטמבר 1939, עלה לארץ ישראל גם דוד עם אמו מתילדה (לבית פסיליי) ושני אחיו, עמנואל ודניאל, עם סרטיפיקטים מטעם האוניברסיטה העברית. אשרי למד בבית הספר התיכון הדתי "במעלה" ואחר כך בסמינר למורים "מזרחי". הוא נמשך בעיקר למתמטיקה והתכוון ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה, אבל בגלל מלחמת העצמאות התחיל ללמוד בגיל 27, גיל מבוגר מדי לדעתו למתמטיקה. לפני הקמת המדינה היה מגויס בפרוזדור ירושלים ובהגנה על העיר ומיד עם הקמת המדינה עבר לגדוד "מוריה", הגדוד העשירי של הפלמ"ח, שבו שירת במלחמת העצמאות, בתפקיד מ"כ סיירים. אביו נהרג בשיירה להר הצופים. האוניברסיטה העברית הציעה לקרובי הקרבנות פנסיה או עבודה באוניברסיטה. אמו של אשרי בחרה בעבודה באוניברסיטה ולימדה בחוג ללימודים רומניים את השפות איטלקית, צרפתית וספרדית. אשרי היה ממקימי קיבוץ יראון בגליל העליון, ממנו גורש ב-1952 בעקבות הפילוג במפ"ם בשל השתייכותו האידאולוגית לקבוצת משה סנה. הוא שב לירושלים והחל לעבוד בספריה הלאומית וללמוד. בשנת 1953 נשא לאשה את מאיה אשרי לבית מלניק (1932–2013) ונולדו להם שתי בנות.
דוד אשרי עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית. למד לתואר ראשון בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה. בחוג להיסטוריה המורה העיקרי היה פרופסור ריכרד מיכאל קבנר, היסטוריון נודע של ימי הביניים והעת החדשה, לאחר פרישתו עבר אשרי להיסטוריה העתיקה ולפרופסור אביגדור צ'ריקובר, שהיה מורו גם לתואר שני ולאחר מותו (נפטר ב-1958) למד אצל אלכסנדר פוקס וחיים וירשובסקי. באותם הימים בלימודי תואר שני נכללה הדרישה של חוג משני בהיקף של תואר ראשון ואשרי בחר בחוג ליוונית. התזה שלו לתואר השני הייתה על חיי החברה באתונה לאור נאומיו של דמוסתנס. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של אלכסנדר פוקס, הייתה על היבטים משפטיים ואידאולוגיים של חלוקה מחדש של קרקעות ביוון העתיקה, כלומר היסטוריה חברתית וגם אידאולוגית. פוקס. משאושר הדוקטורט עזב את העבודה בספרייה הלאומית וב-1962 קיבל משרה בדרגת מרצה בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, עלה לדרגת מרצה בכיר ב-1965, ב-1978 התמנה לפרופסור מן המניין. ב-1994 פרש לגמלאות מן האוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
בשנים 1972–1975 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית ובשנים 1986–1988 כראש המדרשה ללימודים מתקדמים. נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1991.
מחקריו.
תחומי מחקריו.
דוד אשרי חקר את תולדות יוון העתיקה והתמחה בארבעה תחומי מחקר עיקריים. האחד הוא היבטים משפטיים וחברתיים של החברה היוונית, ובכלל זה גם מוסדות פוליטיים ומוסדות משפטיים, בעיקר משפט רכוש, חוקי ירושה ורפורמות אגרריות. התחום השני היה הגירה והתיישבות. התחום השלישי היה היסטוריוגרפיה היוונית, הוא חקר בעיקר את ההיסטוריונים היוונים, את מקומו של המיתוס בכתיבת דברי הימים ואת מלחמת טרויה. מבין ההיסטוריונים היוונים עסק בעיקר בהרודוטוס, ומכיוון שכתב פירוש לספרו השלישי העוסק בפרס התמחה גם בלשון הפרסית הקדומה, האימפריה הפרסית ותרבותה.
היבטים משפטיים ואידאולוגיים של חלוקת קרקעות ביוון העתיקה.
זהו נושא עבודת הדוקטורט של אשרי, שראתה אור בשנת 1966 בטורינו כספר בהוצאת האקדמיה למדעים האיטלקית ("Distribuzioni di terre nell'antica Grecia") אשרי ראה בפוליס עיר מדינה חקלאית, ובדק את הזיקה בין זכויות האזרח לבעלות על המקרקעין. הוא יצר מסד נתונים מקיף של חוזי מקרקעין בעולם היווני מהעידן הארכאי ועד הכיבוש הרומי ובחן את נסיבות חלוקת הקרקע, שניתנה במטרה להגדיל את קבוצת האוכלוסין של הפוליס. לחלוקה זו היו מספר סיבות: האחת היא דילול האוכלוסין עקב מלחמת אזרחים והחרמה של קרקעות בגלל ביטול זכויות אזרח של בעליהם, האחרת הרצון להגביר את השוויון ולמנוע הצטברות קרקעות רבים בידי מעטים.
ספרו משנת 1969 "Leggi greche sul problema del debiti" מרחיב את יריעת הדוקטורט ומשלב את דיני המקרקעין במארג התחיקה הקיים בתחום והיא כוללת אסופה ביבליוגרפית מקיפה של התיעוד ששרד. במאמרו של אשרי "עריצות ונישואים כפויים"
אשרי דן בתופעה שכיחה בפוליס היווניות שגברים רבים מתו בהן במלחמות וכדי שאוכלוסייתה לא תדולדל שוחררו העבדים והורשו לשאת את הנשים בנות החורין.
ההיסטוריוגרפיה היוונית.
לאחר פגישתו של אשרי עם ארנלדו מומיליאנו, מחשובי החוקרים של דברי ימיה של יוון העתיקה, ועמו היה בקשרים למעלה מעשרים שנה, החל אשרי להתעניין בהיסטוריוגרפיה היוונית. אשרי סבור כי בהתחשב במצב התיעוד, אפשר לדעת לעיתים רחוקות מאוד מה באמת התרחש בעת העתיקה, אבל אפשר לבדוק את הכתיבה ההיסטוריוגרפית, כיצד ההיסטוריונים הבינו את המאורעות וכתבו על כך. לפיכך נעשה ספקני יותר ויותר לגבי האפשרות של ההיסטוריון לדעת מה באמת התרחש בעבר והוא נחשב להיסטוריון ההיפרקריטי ביותר בתחום המחקר של ההיסטוריה העתיקה. במאה ה-19 עסקו ההיסטוריונים בהיסטריוגרפיה כבמקור מידע וביקשו ללמוד 'מה קרה באמת' ולא ההיסטוריון ועולמו. בהשפעת מומיליאנו החל אשרי לעסוק בהיסטוריונים עצמם. אשרי כותב: 'אין בכוחו של ההיסטוריון לבוא במגע עם העובדות שאירעו ואינן עוד, אלא רק עם השתקפותן – הלקויה, החלקית, המסולפת, המעוותת – במקורות (או בעדויות) ששרדו מהן; המקורות הם במקום השני לעומת העובדות, וההיסטוריון המעבד את המקורות ויוצר על פיהן יצירה ספרותית הוא במקום השלישי'
העיסוק בהיסטוריוגרפיה הביא אותו לעסוק בדברים שלא קרו, שאנחנו מכנים מיתוס כמו מלחמת טרויה (שקיומה אי-אפשר להוכיחו על ידי תעודות או חפירות). ההיסטוריונים היוונים האמינו שמלחמת טרויה הייתה וקבעו את סיבותיה, את תוצאותיה ואת האנשים שהשתתפו בה. הייתה למלחמת טרויה אפוא השפעה, גם אם לא התקיימה.
הרודוטוס.