איגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (באנגלית Union of European Football Associations, בראשי תיבות UEFA) הוא הגוף המנהל של הכדורגל האירופי. הגוף מייצג את התאחדויות הכדורגל של אירופה, ומארגן 9 תחרויות לנבחרות ו-4 תחרויות למועדונים באירופה, עם שליטה על הפרס הכספי, לוח זמנים וזכויות השידור לתחרויות האלו. הוא אחד משש הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א.
מלבד ישראל השוכנת ביבשת אסיה, ישנן עוד מספר מדינות אירואסיות החברות בארגון אופ"א: רוסיה, טורקיה, קפריסין, אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה, וקזחסטן.
אופ"א היא הגדולה והחזקה ביותר בצד הכספי ובהשפעתה על המשחק העולמי משאר הקונפדרציות. כמעט כל הכדורגלנים הטובים בעולם משחקים בליגות אירופה עקב המשכורות המשולמות ממועדוני הכדורגל העשירים בעולם, בפרט באנגליה, איטליה, ספרד וגרמניה. רבות מהנבחרות החזקות בעולם נמצאות באירופה, ומתוך 32 הנבחרות במונדיאל 2018, 13 הן מאופ"א. בעבר אף היו הנבחרות מאירופה רוב של המשתתפות במונדיאל.
היסטוריה.
אופ"א נוסדה ב-15 ביוני 1954 בבזל, שווייץ תוך כדי שיחות בין ההתאחדויות של צרפת, איטליה ובלגיה. המשרדים הראשיים היו בפריז עד 1959, אז הארגון עבר לברן שבשווייץ. מאז 1995 נמצאים המשרדים בניון (ליד ז'נבה) שבשווייץ. הגוף החזק באופ"א הוא קונגרס אופ"א. הנשיא הראשון היה אב שוורץ והמזכיר הכללי הראשון הנרי דלוניי, על שמו נקרא הגביע הניתן לזוכה באליפות אירופה בכדורגל. הנשיא הנוכחי הוא אלכסנדר צ'פרין מסלובניה, שנבחר ב-14 בספטמבר 2016 לתפקיד.
כשנוסדה אופ"א היו חברות בה 25 מדינות, וכיום חברות בה 55 מדינות. עיקר הגידול היה בשנות ה-90, בעקבות התפרקותן של ברית המועצות, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, הצטרפותן של מדינות קטנות כגון ליכטנשטיין, סן מרינו, איי פארו ואנדורה, וכן צירופה של התאחדות הכדורגל הישראלית ב-1993, לאחר שגורשה מקונפדרציית הכדורגל של אסיה מסיבות פוליטיות כחמש עשרה שנה קודם לכן.
חברות הקונפדרציה.
לאופ"א ישנן 55 חברות:
מעמד של לא-חברות.
ישנן מספר נבחרות לאומיות באירופה שאינן חברות באופ"א באופן רשמי. רובן רשומות בקוניפ"א.
דירוג נוכחי לנבחרות אופ"א.
להלן דירוג הנבחרות באופ"א לפי הדירוג העולמי של פיפ"א לנבחרות גברים ולנבחרות נשים:
תיאוריית השיירים
סטאד דה פראנס
סטאד דה פראנס (בצרפתית: Stade de France; האצטדיון של צרפת) הוא אצטדיון הממוקם בפרוור סן-דני, מצפון לפריז, המשמש כאצטדיון הלאומי של צרפת בו משחקות נבחרת צרפת בכדורגל ונבחרת צרפת ברוגבי. האצטדיון נבנה לכבוד מונדיאל 1998 בו זכתה לבסוף צרפת לאחר ניצחון על ברזיל במשחק הגמר במגרש זה.
האצטדיון, בעל תכולה של כ-80,000 מושבים, החליף עם סיום בנייתו את הפארק דה פראנס כאצטדיון הלאומי.
ב-24 במאי 2000 אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות בו גברה ריאל מדריד על ולנסיה בתוצאה 0–3. ב-17 במאי 2006 אירח האצטדיון פעם נוספת את משחק הגמר של המפעל בו גברה ברצלונה על ארסנל בתוצאה 1–2.
ב-28 במאי 2022 האצטדיון אירח את גמר ליגת האלופות 2021/2022 בו ניצחה ריאל מדריד את ליברפול בתוצאה 1-0.
האצטדיון אירח שבעה משחקים במשחקי יורו 2016, בכלל זה את משחק הגמר של הטורניר בו גברה על המארחת.
האצטדיון יהיה האצטדיון האולימפי המרכזי באולימפיאדת 2024 שתארח פריז ויארח את טקסי הפתיחה והסיום, תחרויות האתלטיקה וגמר טורניר הכדורגל האולימפי. במרחק לא רב מהאצטדיון יוקמו גם הכפר האולימפי לספורטאים והבריכה האולימפית לתחרויות השחייה.
באצטדיון צפוי להתקיים גמר ליגת האלופות 2021/2022. הגמר צפוי היה להיערך באצטדיון קרסטובסקי בסנקט פטרבורג שברוסיה אך הועתק לסטאד דה פראנס עקב המשבר האוקראיני-רוסי.
פיגועים באצטדיון.
ב-13 בנובמבר 2015, לפחות 5 אנשים נהרגו ו-9 נפצעו בשלושה פיצוצים של חומר נפץ בבר סמוך לאצטדיון סטאד דה פראנס. הפיצוצים, שכל אחד מהם היה פיגוע התאבדות, התרחשו זמן קצר לאחר תחילתו של משחק ידידות בין צרפת לגרמניה שנערך באצטדיון. שתיים מההתפוצצויות נשמעו בשידור החי של המשחק, אך הצופים נותרו באצטדיון עד לסיום המשחק, בלי שיהיו מודעים למתרחש בחוץ, ורק עם סיום המשחק פונו מהאצטדיון בהשגחת המשטרה.
יו 2
כוח דלתא
כוח דלתא (באנגלית: Delta Force) או כוח משימה ירוק (Task Force Green) ובשם הרשמי הכוחות המיוחדים ה-1 לפריסה מהירה - דלתא (באנגלית: 1st Special Forces Operational Detachment-Delta, SFOD-D) או קבוצת יישומים קרביים (Combat Applications Group, CAG) היא יחידת עילית בכוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית. מפקד היחידה הוא קצין בדרגת קולונל.
היחידה מהווה את המרכיב היבשתי בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC) לצד המרכיב הימי - צוות שש (DEVGRU) והמרכיב האווירי - הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24.
למרות שייעודה העיקרי הוא לוחמה בטרור, בעיקר נגד יעדים בעלי ערך גבוה (HVT), כוח דלתא גם מבצע משימות בשיתוף עם סוכנות הביון המרכזית ועם השרות החשאי של ארצות הברית. בעת הצורך, משמשים לוחמי היחידה כמאבטחי אישים של קצינים בכירים במדינות בהם מתקיימת לחימה, כמו אפגניסטן וסוריה.
המקבילה בישראל ליחידה זו היא סיירת מטכ"ל.
מידע כללי.
כמעט כל המידע אודות היחידה מסווג מאוד ופרטים אודות משימות או פעולות ספציפיות בדרך כלל אינם זמינים בפומבי. היחידה פועלת במתחם סגור ומבודד בבסיס פורט בראג, צפון קרוליינה. המתקן הוא מהמתקדמים מסוגו בעולם, וכולל מתקני אימונים רבים ומגוונים המאפשרים דימוי של תרחישים מגוונים. לוחמי היחידה מכונים "מפעילים" (Operators), מושג שבהמשך השתרש בקרב לוחמי היחידות המיוחדות של זרועות הצבא האחרות.
הופעה.
היות שהפנטגון רוצה לשמור על האופי החשאי של לוחמי היחידה, וכדי למנוע זיהוי, לוחמי היחידה בדרך כלל אינם לובשים מדים, לרוב גם בפעילות מבצעית, ותספורתם אינה תקנית. כשהם לובשים מדים הם ללא סימנים מזהים כמו תג שם או סמל יחידה, אך לעיתים הם עונדים את סמל פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC). בעת פעילות ברחבי העולם, לוחמי היחידה מתאימים את הופעתם לפי הדרישות המבצעיות - בפעילות מבצעית הם לובשים מדי צבא (בין אם רגילים ובין אם מסוגים מיוחדים) או בגדים אזרחיים בסגנון מקומי, ובעת חניכה והדרכה של כוחות מקומיים הם לובשים מדים של צבא המדינה המארחת. לוחמי היחידה הם מהאנשים הבודדים בכל כוחות הביטחון בארצות הברית המורשים לנוע עם נשק אישי בכל מקום כולל בטיסות פנים ארציות, כלי שיט וכניסה לאתרים מאובטחים ומוגבלים.
גיוס ומסלול הכשרה.
כוח דלתא מגייס את חייליו מכל זרועות הצבא, אך מקורותיו העיקריים כוללים את הכומתות הירקות ואת חטיבת הריינג'רים - שניהם מצבא היבשה. על פי מודעות ה"דרושים" בעיתוני צבא ארצות הברית (שם היחידה עצמה לא נכלל בהם), על המועמדים להיות חיילים בצבא ארצות הברית, בעלי דרגות של E-4 (מקביל לרב"ט בצה"ל) עד E-8 (מקביל לרס"ר), עם ותק של לפחות שנתיים וחצי בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ועומד בתנאי הכושר של הצבא. הגיבוש ליחידה ידוע כגיבוש הקשה ביותר בכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, והוא כולל ניווט מתגלגל הנמשך מספר ימים של תנועה רצופה בשטח קשה, וכן מבדקים מנטליים רבים. לאחר הקבלה, עוברים הלוחמים קורס בן 6 חודשים במסגרת היחידה (OTC). ההכשרה כוללת צליפה, חבלה, לוט"ר, ואבטחת אישים. במהלך האימונים הם עוברים בחינות פסיכולוגיות רבות ומקיימים קשר מוגבל ומינימלי עם חברים ובני משפחה. לרוב הם פועלים לבדם. השלב הסופי של האימון והתנאי האחרון להסמכת הלוחם הוא "ועדת המפקד" בה עומד הלוחם בפני ועדה הכוללת את מפקד היחידה וקצינים בכירים בה, ובה נבחנים שיקול דעתו והלך רוחו של הלוחם במצבים בעיתיים וחריגים במיוחד בהם עשוי הלוחם לעמוד.
חוסר ניצול.
כפי שניתן לראות בפירוט שבהמשך, במהלך שני העשורים הראשונים לקיומה היחידה כמעט ולא זכתה לפעילות מבצעית משמעותית למעט מלחמה אחת ומספר מבצעים גדולים. למרות שקיימת הילה מסתורית סביבה ורק אחוז קטנטן מהמבצעים שלה נחשף, בפועל היחידה כמעט ולא זכתה ליישם את מגוון היכולות והכשירויות העצום שלה עד לתחילת המלחמה העולמית בטרור בשנת 2002. הסיבות לכך מתחלקות בין חוסר ידיעה והבנה של אותן יכולות וכישורים על ידי בכירי הממשל, לבין חוסר תעוזה של מספר נשיאים ושרי הגנה. אפילו בתחילת המלחמה באפגניסטן שלאחר מתקפת הטרור 9/11, רק כמות קטנה של לוחמי היחידה פעלה ברחבי המדינה. נקודת השינוי העיקרית הייתה מלחמת האזרחים שפרצה בעיראק לאחר מלחמת עיראק ב-2003, בה נוצר עומס אדיר ולא פרופורציונלי על לוחמי יחידה שבתורו הביא לשדרוג משמעותי ביכולות ובאמצעי הלחימה והציוד.
משימות.
על היחידה מוטלות משימות ייעודיות לרוב כנגד יעדים בעלי ערך גבוה:
מבנה.
היחידה שהוקמה בהשראת "שירות האוויר המיוחד" (SAS) הבריטי, מורכבת משמונה "פלוגות". מפקד פלוגה הוא קצין בדרגת לוטננט קולונל (סגן אלוף) כל טייסת פשיטה מונה כ-75–85 לוחמים בשלוש פלגות: שתי פלגות קומנדו התקפיות ופלגת סיור המתמחה בצליפה ותצפיות. מפקד פלגה הוא קצין בדרגת רב-סרן.
היחידה נתמכת על ידי הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 של הצבא ועל ידי הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24 של חיל האוויר, וכן על ידי יחידות סודיות ושקופות נוספות כמו "יחידת הסיוע למשימות" (MSA) שהיא יחידת מודיעין מסווגת במיוחד.
מפקדי היחידה.