בשנת 1985 עבר דויד קורס אינטנסיבי בהנחיית קבוצות, דבר שהוציאו מ"תקופת האמן המיוסר" וגרם לשינוי מהותי בעבודתו, אך הצבעים העזים בציוריו המשיכו לייצג את צבעיו העזים של הנוף הים תיכוני. &lt;BR&gt;בשנים 1987–1989 הנחה דויד סדנאות העצמה : "אינטואיציה – אהבה – יצירתיות" ובמקביל לימד באופן פרטי ועזר בהתנדבות בהכנת תיקי עבודות לאמנים צעירים להגשה לבתי ספר לאמנות.
בשנת 1992 קיבל דויד אזרחות הולנדית על תקן "Naturalization", ובמקביל החל לעבוד גם בפריז, את השנתיים הבאות נהג לבלות ולעבוד לסירוגין בפריז ובאמסטרדם מדי שבועיים.
&lt;BR&gt;בקיץ 1994 חזר דויד לישראל, כשהוא עדיין שומר על הסטודיו באמסטרדם לצורכי עבודתו, וב-1998 ויתר עליו ונשאר באופן מוחלט בישראל.
מאז שובו לישראל, חילחל הצבע הלבן אל בדיו, ולאחר זמן מה נהיה דומיננטי פחות או יותר. דויד חש משיכה עזה לצבע הלבן, לעיתים פורצים מתוכו צבעים עזים, צבעי אדמה ואש, ולעיתים מכסים אותם האוויר והמים באופן חלקי.
אלמנות מלחמה.
מוטיב חוזר בעבודתו הוא התמיהה וחקירת שאלת החיים והמוות, ומתוך כך הוא מרבה לצייר דמויות של נשים זקנות, כאשר הוא שם דגש מיוחד על הבעות הפנים, ונוהג בדרך כלל לטשטש ולהעניק תחושה ערפילית לדמויות, כדי לנסות להגיע למקום רוחני עמוק ככל האפשר, להשרות אווירה של נצח המחבר את האנרגיה האנושית לאנרגיית היקום. כמחפש את נקודת המתח שבין ההבשלה לקמילה, ואת נקודת המתח שבה האדם כבר מודע לערוב ימיו ומותו הקרב, ומנסה בכל מאודו להיאחז עוד קצת בקרקע ובאוויר של העולם הזה.
תהליך הציור.
כאשר הוא מתחיל ציור, לעולם אין הוא יודע כיצד הציור ייראה בסופו של דבר, וגם אין הוא יודע בכלל אם יהיה זה ציור מופשט, או שתגיח דמות כלשהי מתוך הבד. זוהי הרפתקה רבת אושר לדבריו. בניגוד לכך, לעיתים הוא עובד על נושא מסוים, למשל הנושא "אלמנות מלחמה" הקרוב כל כך ללבו, ואז הוא יודע מראש שתהיינה דמויות נשיות על הבד, אך גם כאן, אין הוא יודע כיצד הן תופענה, באיזו תנוחה והבעה, באיזה סדר, והקומפוזיציה משתנה לעיתים תכופות שוב ושוב תוך כדי עבודה.
עבודתו של לוייתן היא אותנטית לחלוטין, הוא לעולם אינו מנסה להביא את עבודתו להיות שלובה באופנה שלטת חולפת כלשהי.
שירה.
דויד גם נוהג לכתוב שירה, כאשר שירתו היא למעשה מעין "פלירטוט" עם ציוריו, וממחישה באופן מעמיק אך מתומצת למדי, את תחושותיו וכל אשר עובר עליו רגשית ואינטלקטואלית בזמן העבודה ולאחר שסיים ציור. שירתו היא סוג של "יומן חיים", כאשר היא מתעדת את עבודתו כצייר, ובכלל את חייו על תהפוכותיהם.
ראו גם.
מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית
מרכז דדו לחשיבה צבאית בין-תחומית הוא גוף באגף המבצעים במטה הכללי של צה"ל שייעודו לקדם את תהליכי החשיבה והלמידה המערכתיים בצה"ל. בראשות המרכז עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
המרכז אמון על פיתוח גישת למידה צבאית מערכתית המבוססת על גישת המערכות הכללית, על הטמעתה ועל הסיוע למטה הכללי ולמפקדות הבכירות של צה"ל (פיקודים, זרועות וכדומה) ביישומה. בתוך כך, עוסק מרכז דדו בפיתוח עקרונות החשיבה המערכתית בצה״ל, סיוע למפקדות בקיום תהליכי חשיבה ולמידה, והכשרת קצינים בתפקידים רלוונטיים בתחומים אלה.
בשנים האחרונות מהווה המרכז גוף מחקר מרכזי המסייע בתהליכי גיבוש תפיסת ההפעלה הצה"לית ורפורמות בתחום בניין הכוח.
היסטוריה.
שורשיו של מרכז דדו בפעילות ה"מכון לחקר תורת המערכה" (מלת"ם). המלת"ם, הוקם על ידי תא"ל (מיל') ד"ר שמעון נוה, תא"ל (מיל') דב (דוביק) תמרי וד"ר צבי לניר פעל בצה"ל משנות ה-90 ועד אמצע העשור העוקב. על התפישה שקידם ניתן ללמוד, בין היתר, מתוך ספרו של ד"ר נוה: "אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית" שראה אור בשנת 2001.
מרכזיותו של המלת"ם התערערה על רקע דו"ח מבקר המדינה שהעלה חשדות לאי סדרים כספיים והוביל לפיטורי נוה ותמרי ולאור מחלוקות בתוך צה"ל ביחס לאפקטיביות של השימוש בגישה במהלך מלחמת לבנון השנייה. בעוד שרבים טענו כי הכשלים שחווה צה"ל במלחמה קשורים לבלבול שנוצר בניסיון ליישם תפישות מערכתיות, הרי שמצדדי הגישה טענו כי במלחמה לא נעשה יישום של תורת המערכה ודווקא ההצלחות של צה"ל בשנים אלו, ובתוכם היישום המוצלח של במבצע חומת מגן קשור לשימוש מושכל ברעיונות המלת"ם).
בראשית 2007 אורגן המכון מחדש בראשות תת-אלוף בשירות סדיר, איתי ברון, שמו שונה ל"מרכז דדו לחשיבה צבאית בין-תחומית" (על שם רא"ל דוד אלעזר) ו-6 חוקרים חדשים, שהיו בשלבים מתקדמים של עבודת הדוקטורט שלהם, גויסו במתכונת של אזרחים עובדי צה"ל. הרעיון המוביל היה פיתוח חשיבה בינתחומית ורב-תחומית בנושאים צבאיים, כאשר תחומי המחקר שיוצגו היו פסיכולוגיה, פילוסופיה, כלכלה, מדעי המדינה, סוציולוגיה ותקשורת. החוקרים, בשילוב אנשי הצבא, היתוו את אופי המקום עם הקמתו מחדש והפיחו בו רוח חדשה.
תחומי פעילות.
פעילות מרכז דדו מורכבת ממספר תחומים:
כחלק מפעילות המרכז מתקיימים בו משחקי מלחמה בדרגים הבכירים, מפגשי למידה משותפים לצה"ל ולצבאות זרים, ימי עיון משותפים בין צה"ל מוסדות אקדמיים.
פרסומים פנים-צבאיים.
במסגרת ייעודו כמפתח גישות הלמידה לדרגים הגבוהים בצה"ל מפתח ומפיץ המרכז שורה של חומרי-עזר מקצועיים פנים צה"ליים. בין היתר פרסם המרכז חוברת שכותרתה "חשיבה מערכתית", חוברת "מבוא לאמנות אופרטיבית", ומסמך צה"לי רשמי בכותרת "תפיסת תהליכי הלמידה ופיתוח הידע במפקדה הכללית ובמפקדות הראשיות".
כתב העת "בין הקטבים".
החל מפברואר 2014 מפרסם מרכז דדו כתב עת בשם "בין הקטבים" בעריכת אלוף-משנה ערן אורטל. כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתנו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו. על כן, כל גיליון מוקדש לנושא אחר, ומבקש לעורר שיח עיוני חדש (או להרחיב שיח קיים) בתופעות ומגמות המאפיינות את סביבתנו.
כתב העת מופץ בקרב הפיקוד הבכיר של ארגוני הביטחון, ארגונים ממשלתיים, מכוני מחקר, ארגוני מגזר שלישי רלוונטיים, ספריות של מכללות ואוניברסיטאות, ולקהל הרחב, באמצעות אתר האינטרנט של מרכז דדו באינטרנט. בין היתר התפרסמו ב"בין הקטבים" מאמרים של כותבים בכירים כמו האלוף אביב כוכבי שכתב על תהליך השינוי באמ"ן בעת היותו ראש אגף המודיעין, האלוף יואב הר אבן שכתב על אסטרטגיית צה"ל, האלוף גיא צור שכתב על תהליך השינוי המתקיים בזרוע היבשה, תת-אלוף שחר שוחט שכתב כמפקד כוחות ההגנה האווירית בחיל האוויר על התפתחות תפיסת ההגנה האקטיבית בצה"ל, תת-אלוף דניאל ברן מאגף התקשוב שכתב על ההשפעה שעושה ארגון דאעש באמצעות השימוש בסייבר, אלוף-משנה שרון אפק שכתב על המפגש בין המרחב הקיברנטי לבין כללי המפגש הבינלאומי, ואחרים.
לשם (התנחלות)
מכון דדו
קב&quot;ן
קצין בריאות הנפש
מלת&quot;ם
המלת&quot;ם
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
האימפריה הרוסית נכנסה למלחמת העולם הראשונה שלושה ימים לאחר פריצתה (1 באוגוסט 1914) כחברה בהסכמה המשולשת לצד צרפת ובריטניה נגד גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית ובהתאם להתחייבותה הפאן-סלאבית לגונן על סרביה מפני פלישת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הצבא הרוסי היה הגדול ביותר בעולם באותה עת ונחשב במדינות המערב כבעל עתודות כח אדם בלתי-מתכלות. אולם, במהלך המלחמה, שהחלה בתנופה רוסית בחזית המזרחית, התברר שצבא האימפריה הרוסית בלתי מאומן, בעל פיקוד כושל ופערים לוגיסטיים ועד מהרה החל לספוג תבוסות. לחיילים הרוסים היה חסר מזון, ציוד חורף ותחמושת.
במקביל לניהול המלחמה הכושל, התמוטטה כלכלת האימפריה, גברו חוסר היציבות הפוליטית והתסיסה החברתית מבית שהתפרצה במהפכת פברואר 1917 ומהפכת אוקטובר שהעלתה לשלטון את הבולשביקים. ב-22 בדצמבר 1917 חתמה רוסיה הסובייטית על שביתת נשק עם מעצמות המרכז ויצאה למעשה מן המלחמה. יציאתה הרשמית של רוסיה מן המלחמה התבצעה במסגרת חוזה ברסט-ליטובסק (3 במרץ 1918) שהביא לעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד.
רקע.
הצבא הרוסי.
הצבא הרוסי המיושן ספג תבוסה במלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20. הזעזוע גרם לתהליכי רפורמה בצבא המיושן, אך אלו נעצרו עקב ניסיונו של הצאר ניקולאי השני למתן מגמות מודרניזציה לאחר דיכוי מהפכת 1905. מינויו של ולדימיר סוכומלינוב השמרני והנרפה לשר המלחמה עצר את רפורמות. סוכומלינוב, שהיה שר מושחת, לא השקיע בהצטיידות ואף לא ניצל את התקציב שהוקצה על ידי הדומה (הפרלמנט הרוסי). הוא אף לא האמין בנשק מודרני אלא בהסתערות פרשים וכידונים. כך למשל בעוד תקן הפגזים לתותח בצבאות המערב עמד ערב מלחמת העולם הראשונה על 2,000–3,000 פגזים לתותח עמד התקן הרוסי על 850 בלבד.
ערב המלחמה מונה הוקם פיקוד עליון לצבא ולצי (סטאבקה) ובראשו הועמד הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן. היחסים בינו לבין שר המלחמה סוכומלינוב היו יחסי איבה וחוסר אמון. עם זאת, האמין הצאר שהמלחמה תהיה קצרה ושתסיים בכיבוש או כיתור מהיר של ברלין והכנעת האימפריה הגרמנית ולכן לא ייחס חשיבות רבה ליחסים העכורים בפיקוד העליון. בעקבות הכשלונות של הצבא בשדה הקרב בקיץ 1915 ניקולאי השני לקח על עצמו את הפיקוד העליון. הוא היה בתפקיד זה עד למהפכת פברואר.
מערכת הבריתות.