בית המומינים (בשוודית: Muminhuset) הוא ביתם של המומינים ורקע לעלילות רבות מתוך סדרת הספרים המומינים מאת הסופרת השבדו-פינית טובה ינסן.
מאפייני הבית.
בית המומינים הוא הבית הגדול ביותר בעמק המומינים. בית המומינים כחול ועגול, בעל גג רעפים מחודד, והוא מכיל מספר קומות. על פי סדרת הספרים, הסיבה לכך שהבית נבנה בצורת קמין קראמי היא בשל כך שבעבר היו המומינים הקדמונים מתגוררים מאחורי הקמינים בבתים של בני אדם.
הבית הוקם במקור על ידי מומינאבא עבור משפחתו. משפחת המומינים זוכה לביקורים תכופים בביתם מאורחים שונים, מהעמק ומהסביבה הרחוקה יותר, והיא תמיד מסבירת פנים לכל המבקרים.
בקומה השלישית נמצא חדרו של מומינטרול ובקומה השנייה נמצא חדר העבודה של מומינאבא ושני חדרי שינה נוספים ובקומה הראשונה נמצא חדר השינה של מומינאמא ומומינאבא וחדר אורחים ובקומת הקרקע נמצא המטבח, חדר האוכל, הסלון וחדר האמבטיה של הבית. הקומה השלישית והמרתף נבנו על ידי המומינים בהמשך במסגרת הרחבת הבית.
לאורך השנים הבית עמד בסופות, שיטפונות וברעידות אדמה שונות. הבית גדול מספיק באופן בו לכל חברי משפחת המומינים ולחברים המתגוררים עמם – יש חדרים משלהם.
בספר "משפחת החיות המוזרות" נמצאת מפה מפורטת של הבית.
מקור השראה.
בית הקיץ של משפחתה של ינסון אשר ממוקם באי בלידו (Blidö) שבארכיפלג סטוקהולם, בה העבירה ינסון חופשות קיץ רבות יחד עם משפחתה במהלך ילדותה, היווה מקור השראה לבית המומינים. בית זה נבנה במקור על ידי סבה של ינסון מצד אמה - הכומר פרדריק האמארסטן. הבית ממוקם באזור של הרים, יערות ואיים - אזור זה שימש גם כמקור השראה לעמק המומינים.
המבנה העגול של בית המומינים עוצב בהשראת המגדלור "גלוסהולמן" (Glosholmin) אשר היה ממוקם על האי פלינקי שבדרום פינלנד. במהלך ילדותה משפחתה של ינסון בילתה מספר חופשות קיץ באי פלינקי במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, בהם ינסון ביקרה במגדלור. המגדלור "גלוסהולמן" נבנה בשנת 1835 אך משנת 1860 חדל להיות פעיל. המגדלור פוצץ לבסוף במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק ממלחמת החורף.
העתק בית המומינים בפארק עולם המומינים.
העתק של בית המומינים הוקם במהלך שנות התשעים בפארק עולם המומינים שבמערב פינלנד. בית המומינים הוא האטרקציה העיקרית בפארק והמבקרים בפארק מורשים לעבור באופן חופשי בכל הקומות בבית המומינים.
בובת פעולה
אוטו פרס מולינה
אוֹטוֹ פרְננדוֹ פֶּרֶס מוֹלִינָה (בספרדית: Otto Fernando Pérez Molina; נולד ב-1 בדצמבר 1950) הוא איש צבא, גנרל בדימוס, ופוליטיקאי גואטמלי, שכיהן כנשיא גואטמלה בין התאריכים 14 בינואר 2012 - 3 בספטמבר 2015.
פרס מולינה ניצח בבחירות הכלליות לנשיאות גואטמלה ב-2011, כמועמד מטעם המפלגה הפטריוטית. קודם לכן היה קצין צבא ושימש כראש המודיעין הצבאי. פרס החל את כהונתו כנשיא ב-14 בינואר 2012.
הקריירה הצבאית.
פרס הוא בוגר האקדמיה הצבאית הלאומית ומכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני. במהלך שירותו בצבא שימש כמנהל המודיעין הצבאי והמפקח הכללי של הצבא. בשנת 1983 היה חבר בקבוצת קציני צבא שתמכה בהפיכה של שר ההגנה אוסקר מחייה, הפיכה שבוצעה נגד הנשיא אפרין ריוס מונט. בתקופת כהונתו כראש המודיעין הצבאי בשנת 1993, היה לו חלק בהדחת הנשיא חורחה סראנו, לאחר שהאחרון ניסה לכפות את המשך שלטונו באמצעו פיזור הקונגרס ושינוי הרכב בית המשפט העליון. בעקבות האירועים, מינה אותו הנשיא החדש, רמירו דה לאון לראש הסגל הנשיאותי שלו, תפקיד אותו מילא עד 1995. פרס גם ייצג את הצבא במשא ומתן שהוביל להסכם השלום ב-1996, ושם קץ למלחמת האזרחים שנמשכה כ-30 שנה. בין השנים 1998 ו-2000 ייצג את גואטמלה בוועדת הביטחון של ארגון מדינות אמריקה. בינואר 2000 פרש לחלוטין מהצבא.
הקריירה הפוליטית.
ב-24 בפברואר 2001, ייסד פרס את המפלגה הפטריוטית (Partido Patriota). קדמו לכך מספר תקריות בהן חמושים רעולי פנים ירו לעבר בנו, בתו, ושניים ממקורביו נרצחו. אף אחת מהתקריות לא פוענחה, ואולם גורמים במדינה סבורים שהאירועים הם על רקע יריבות פוליטית.
בבחירות שנערכו ב-2003, התמודדה המפלגה במסגרת משותפת עם שתי מפלגות נוספות, תחת השם "הברית הלאומית הגדולה" (Gran Alianza Nacional), ופרס נבחר מטעמה לקונגרס. ב-2007 התמודד מטעם המפלגה על הנשיאות. סיסמת הבחירות שליוותה אותו הייתה "יד קשה, ראש ולב" ("Mano dura, cabeza y corazón") והקמפיין התמקד בגישה מחמירה כלפי ההתמודדות עם הפשיעה. בסיבוב הבחירות הראשון דורג פרס שני עם 23.5% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני הפסיד לאלווארו קולום, לאחר שצבר 47.2% מהקולות. במהלך מערכת הבחירות נרצחו כמה מהפעילים במפלגה, בהם מזכירת המפלגה בקונגרס ועוזרתו של פרס, אאורה מרינה סלסאר קוטסאל.
בשנת 2011 התמודד פעם נוספת על תפקיד הנשיא. בסיבוב הראשון קיבל 36.1% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני גבר על מנואל בלדיסון ברוב של 53.7% מהקולות. המפלגה הפטריוטית הכפילה את כוחה מ-30 חברי קונגרס ל-56. במהלך מערכת הבחירות פנה ארגון הילידים Waqib Kej לאו"ם בטענה שפרס ביצע פשעי מלחמה במהלך מלחמת האזרחים, ב-1982.
בדצמבר 2013 ביקר בישראל בראש משלחת שרים, ובכך היה לנשיא גואטמלה הראשון אי פעם המבקר בה. הוא נועד עם ראש הממשלה, שר הביטחון ואישים נוספים.
באפריל 2015 תובעים בינלאומיים, בסיוע האו"ם, הציגו ראיות לקיומה של פרשיית שחיתות שלטונית. במאי התפטרה סגנית הנשיא, רוקסנה בלדטי. באוגוסט תובעים גואטמלים הציגו ראיות למעורבותו של מולינה בפרשייה. ב-2 בספטמבר הגיש מולינה את התפטרותו מהנשיאות, ויום לאחר מכן נעצר. סגנו, אלחנדרו מלדונאדו אגירה, החליפו ליתרת תקופת כהונתו.
כוח המשימה להנדסת האינטרנט
יעקב הילל
משמרת שערים
משמרת שְׂעֹרִים היא המשמרת הרביעית מבין כ"ד משמרות כהונה שסידרו דוד המלך וצדוק הכהן על פי גורל בתקופה שקודם בניית בית המקדש הראשון.
המשמרה מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך בספר דברי הימים; .
אחר חורבן בית שני.
לפי דעתו של החוקר שמואל קליין, בעקבות חורבן בית שני עברו כל עשרים וארבע משמרות הכהונה -ומשמרת שערים בתוכן- לעיירות בגליל -הן בגליל העליון והן בגליל התחתון.
יש אומרים כי העיר בית שערים אשר בגליל התחתון נקראת על שם משמרה זו שנדדה לשם אחר החורבן. ואילו החוקר שמואל קליין מעיר כי נתגלתה עיירה קרובה לציפורי בשם עיתהלו (או היתלו(והיום נקראת עילוט, כשם מושב משמרת שערים כפי שמופיע בקינות של רבי אלעזר הקליר. הוא מציין כי גם לפי המסופר בתלמוד מוכח שכהנים היו מתושבי העיירה. אולם יש המזהים אותה עם הכפר הלבנוני עייתא א-שעב.
רבי אלעזר הקליר מקונן על ביטול משמרה זו באומרו;
רומן מלינובסקי
רוֹמַן וַאצְלַבוֹבִיץ' מַלִינוֹבְסְקִי (ברוסית: Рома́н Вацлавович Малино́вский; 18 במרץ 1876 - 5 בנובמבר 1918) היה פוליטיקאי רוסי, מבכירי המפלגה הבולשביקית וסוכן כפול שעבד גם בשורות האוכראנה (המשטרה החשאית הצארית). התפרסם בדמותו המרשימה ובכושר הנאום שלו.
ביוגרפיה.
בצעירותו הסתבך מלינובסקי בפשעים פליליים רבים, בהם שוד ואונס, וב-1899 נשפט לשלוש שנות מאסר. לאחר שסיים את ריצוי עונשו, ב-1902, שירת בצבא הרוסי במשך ארבע שנים.
במהפכת 1905 הצטרף מלינובסקי למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית וצידד בפלג הבולשביקים. החל מ-1906 עמד בהנהגת איגוד מקצועי של פועלי מתכת בסנקט פטרבורג. בשל פעילותו החתרנית הוא סולק מעיר הבירה ועבר להתגורר במוסקבה, אך במאי 1910 נעצר שנית. כעבור זמן קצר שוחרר מלינוסקי, ומונה לסוכן של המשטרה הצארית שריגל אחר חבריו למפלגה הבולשביקית. הוא קיבל כ-8,000 רובל בשנה במסגרת עבודתו, השכר הגבוה ביותר מבין כל סוכני השלטון הצארי. ב-1912 מונה מלינובסקי, שרכש את אהדתו של לנין, לוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית בקונגרס החשאי בפראג.
באוקטובר 1912 נבחר מלינובסקי לדומה הרביעית, ועמד בראש הסיעה הבולשביקית בדומה שמנתה שישה חברים. על אף שנשא בדומה נאומים נלהבים שיצאו כנגד האוטוקרטיה הצארית, המשטרה נמנעה מלעוצרו בשל תרומתו החשובה עבורה. הוא סייע לאוכרנה לעצור מספר חברים בולטים במפלגה הבולשביקית, ובהם אורדז'וניקידזה, סטלין וסברדלוב. החל מ-1913 הלכו וגברו החשדות בדבר היותו של מלינובסקי סוכן כפול, הן בקרב המנהיגים המנשביקים והן במפלגה הבולשביקית עצמה, אך הוא זכה דרך קבע לתמיכתו של לנין ששלל את השמועות.
במאי 1914 הכריחו השלטונות את מלינובסקי, שסבל בשלב זה מאלכוהוליזם, להתפטר מהדומה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא הרוסי, בניגוד להוראות שקיבל מהוועד המרכזי של מפלגתו, וב-1915 נפל בשבי הגרמני. במהלך המלחמה נודע בבירור כי מלינובסקי פעל כסוכן עבור האוכרנה, והוא הוכרז כבוגד ב"פראבדה".
בראשית נובמבר 1918, שנה לאחר המהפכה הבולשביקית, שב מלינובסקי לרוסיה וביקש להצטרף לסובייט של פטרוגרד, אך כעבור זמן קצר נעצר על ידי הצ'קה. בתום משפט מקוצר במוסקבה, שבו הודה באשמת היותו סוכן משטרתי, הוא הוצא להורג בפני כיתת יורים.
הרס העתיקות בהר הבית
הוועד למניעת הרס העתיקות בהר הבית
הוועד למניעת הרס עתיקות בהר הבית
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (בשוודית: Trollkarlens hatt) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת הפינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1948 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השלישי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית לראשונה מהתרגום האנגלי, על ידי אוריאל אופק בשנת 1958 בשם "משפחת החיות המוזרות", ובשנית על ידי דנה כספי מהמקור השוודי בשנת 2010 בהוצאת כתר.