מאוחר יותר באותה שנה, יצר פולנסקי את "תינוקה של רוזמרי", סרט על אישה (מיה פארו) החושדת שמזימה שטנית נרקמת סביב העובר שברחמה. כרגיל אצל פולנסקי, ההכרעה אם מדובר בנקודת מבטה של האישה ושפיותה המתערערת או במציאות ממשית נותרת פתוחה עד סוף הסרט. בהסתכלות לאחור, בראיון שהעניק בשנת 1999, ערב יציאת "השער התשיעי" טען פולנסקי כי הסרט היה חשוב לקריירה שלו, משום שהיה הסרט הראשון "שלא עשיתי בתקציב של שני גרוש. אפשר לראות שהיה לי כאן כסף." בעלה של פארו בסרט היה ג'ון קסאווטס, שהפך מאוחר יותר לאחד מבמאי הקולנוע העצמאי המעניינים בשנות השבעים.
מקבת', צ'יינהטאון, טס.
בשנת 1971, שוב בבריטניה, יצר פולנסקי את "מקבת'", עיבוד קודר ואלים במיוחד למחזה מקבת' של שייקספיר ושנה מאוחר יותר את "מה?", קומדיית אבסורד.
אחריהם, שב פולנסקי לארצות הברית ויצר את סרטו היחיד בלוס אנג'לס, "צ'יינהטאון". בסרט, הבנוי למראית עין כפילם נואר - סרט אפל קלאסי, מגלה בלש (ג'ק ניקולסון) כי האישה המסתורית (פיי דאנאוויי) מסתירה הרבה יותר סודות מכפי שנדמה תחילה. תפקיד מיוחד בסרט יש לבמאי ג'ון יוסטון המגלם את נח קרוס, אביה של דאנאווי. פולנסקי ניווט בין ניקולסון, שהיה לדעתו "השחקן הכי נוח לעבודה שהיה לי", ודאנאוויי, שהייתה לטעמו "השחקנית הקשה ביותר שהייתה לי", והצליח ליצור סרט שהקנה לו הצלחה מסחרית וביקורתית ושלל מועמדויות לאוסקר (הזוכה היחיד היה התסריטאי רוברט טאון, את רוב הפרסים לקח הסרט "הסנדק 2)".
פולנסקי מופיע בסרט בתפקיד קטן של בריון, החותך את אפו של הגיבור (ג'ק ניקולסון) בטענה כי זה מה שקורה למי שדוחף את אפו לאן שאינו צריך. לאקט חיתוך האף משמעות סמלית, בסרט שבו רבדים פסיכולוגיים עמוקים, ועוסק בנושאים כיחסיותה של האמת וגילוי עריות, ובחירתו של פולנסקי בתפקיד האדם שחותך את אפו של הגיבור החטטן אינה מקרית.
בתפנית חדה ואופיינית, שב פולנסקי לאירופה ויצר סרט קודר ודחוס נוסף ("הדייר", 1976) על אדם שדעתו נטרפת בהדרגה (הוא עצמו שיחק בתפקיד הראשי). הסוף, כרגיל בסרטיו של פולנסקי, רע ומר. במקביל, החל פולנסקי מופיע בתיאטרון בתפקיד מוצרט במחזה "אמדיאוס".
בשנת 1979 יצר פולנסקי את "טס", על פי ספרו של תומאס הארדי, "טס לבית דרברוויל", עם נסטסיה קינסקי הצעירה בתפקיד הראשי (פולנסקי וקינסקי היו נאהבים לזמן מה אחרי יציאת הסרט). הסרט זכה להצלחה והניב שלושה פרסי אוסקר (צילום, ארט ותלבושות) ופרס סזאר לסרט ולפולנסקי עצמו. בסרט זה גם החל שיתוף הפעולה המוצלח של פולנסקי עם התסריטאי ג'ון בראונג'ון, עמו שיתף פעולה בשלושה סרטים נוספים.
למרות הצלחת "טס" נתקל פולנסקי בקשיים ניכרים בגיוס כספים עבור פרויקטים חדשים, בין השאר בגלל היעדר האפשרות לפעול בהוליווד (הוא צפוי למאסר ארוך אם ישוב למדינה). סרטו הבא של פולנסקי נוצר רק שבע שנים אחרי כן, בשנת 1986. "הפירטים", בכיכובו של וולטר מתאו, שעורר ציפיות רבות לפני צאתו, הוכתר אז ככישלון וכאכזבה. סרט זה נחשב כסרטו הכושל ביותר של פולנסקי.
שנות הביניים ו"הפסנתרן".
בשנת 1988 ביים פולנסקי את הסרט "פרנטיק", מותחן על פרופסור אמריקני (האריסון פורד) המחפש אחר אשתו הנעלמת ברחבי פריז (לסרט נקודה ישראלית - מסתבר שאשתו של הפרופסור הייתה מסובכת במרדף של סוכני מוסד אחר רכיב לפצצת אטום עיראקית). הצעירה המסייעת לו בחיפוש היא השחקנית והדוגמנית עמנואל סנייה, אשתו לעתיד.
סנייה המשיכה וכיכבה גם בסרטו הבא של פולנסקי, "ירח מר", משנת 1992. בסרט שומע זוג (יו גרנט וקריסטין סקוט-תומאס בתפקידם הקולנועי המשמעותי הראשון) את סיפור אהבתם של כאילו-סופר אמריקני (פיטר קויוטי) ונערה שתמימותה אבדה (סנייה) והופך בדרך למעורב בסופו המר כמוות. הסרט השנוי במחלוקת (בעיקר בגלל סצינות מין נועזות, לפחות לטעמו של הקהל האמריקני) לא זכה להצלחה גדולה.
במהלך עשר השנים הבאות יצר פולנסקי רק שני סרטים: "העלמה והמוות" (1994) הדחוס והמצומצם עם בן קינגסלי וסיגורני ויבר, ו"השער התשיעי" (1999) עם ג'וני דפ וסנייה, עיבוד לספר "מועדון דיומא", שנראה כחזרה של פולנסקי לנושא החוזר אצלו של השטן שבאדם.
בעיני רבים נחשב פולנסקי בראשית המאה ה-21 במאי שתש כוחו, אך פולנסקי שב והפתיע בסרטו הבא, "הפסנתרן" משנת 2002. הסרט התבסס על ספרו האוטוביוגרפי של הפסנתרן ולדיסלב שפילמן (בגילומו של אדריאן ברודי), המתאר את חייו בתקופת כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה. שפילמן עצמו אמר כי יש רק במאי אחד המסוגל וראוי לביים את הסרט, רומן פולנסקי. לפי תיאורו של בנו של שפילמן, אף שלא זכה לראות את הסרט (הוא נפטר זמן מה לפני שיצא לאקרנים) רווח לו לדעת כי פולנסקי נטל על עצמו את המשימה. הסרט זכה להצלחה רבה וזיכה את פולנסקי בפעם הראשונה בפרס אוסקר כבמאי.
ב-2005 ביים פולנסקי את הסרט "אוליבר טוויסט" עיבוד לספר באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2011 זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטו סופר הצללים. ב-2011 זכה בפרס לומייר למפעל חיים.
פולנסקי כבמאי קולנוע.
במאים כבילי ויילדר או ארנסט לוביטש כתבו סיפורים וצילמו אותם. אצל פולנסקי, כמו אצל אלפרד היצ'קוק, הדברים שלובים והסיפור מוצג ומעורר תחושות מסוימות בגלל האופן שבו הוא מוצג.
דוגמה לכך מצויה באחת הסצנות הפותחות של "תינוקה של רוזמרי" בו הזוג הצעיר (ג'ון קסאבטס ומיה פארו) עולה במעלית כדי לראות את הדירה שבה יתרחש עיקר הסיפור בסרט. פולנסקי רוצה להעביר לצופה את המסר שמשהו אינו כשורה בבית הדירות הזה. משהו טורד מנוחה ומרושע. הדרך בה הוא בוחר להעביר לצופה את המסר פשוטה בתכלית: כאשר הזוג עולה במעלית לדירה, במקום לצלם אותו כמקובל "מלפנים", עם הדמויות עומדות על רקע גב המעלית, הוא מצלם אותו "מאחור" ויוצר תחושה שלמעלית אין כלל קיר אחורי. המעלית מציאותית לכל פרטיה, אך הצילום מהצד "הלא נכון" מערער את התפישה המקובלת לגבי האופן שבו עליה במעלית צריכה להיראות.
פולנסקי משתמש בתכסיס קולנועי דומה, אף כי למטרות אחרות, בסצנת הכותרות של הסרט "ירח מר", בה מצולם הים מתוך הספינה השטה שתשמש לסרט סיפור מסגרת. הים מצולם מזווית מעט "נמוכה מדי" היוצרת אי-שקט ותחושה של אובדן כיוון ושליטה, ומבשרת את אובדן השליטה והכיוון שיהיו בסרט.
המרשל פטן
נס דנקרק
ממשלת וישי
הברית המשולשת
קלוד שברול
קלוד שברול (בצרפתית: Claude Chabrol; 24 ביוני 1930 – 12 בספטמבר 2010) היה במאי קולנוע צרפתי, מן הבולטים ב"גל החדש" הצרפתי, שנודע במיוחד בסרטי המתח והמסתורין שלו.
שברול למד רוקחות, אך החל להתעניין בסרטים וכמו יוצרים אחרים בתנועת הגל החדש החל כותב במגזין המפורסם "מחברות הקולנוע" (Cahiers du Cinema), בו נחשפה הערצתו הגדולה, לצד פרנסואה טריפו ואריק רוהמר, שאף הם כתבו במגזין, לאלפרד היצ'קוק.
סרטו הראשון "סרז' היפה" משנת 1958 הקנה לו פרסום ראשוני, שגבר אחרי סרטו השני, "הדודנים" (1959), שזכה להצלחה מסחרית ניכרת. בסרט הופיעה גם סטפאן אודראן שנישאה בשנת 1964 לשברול והופיעה בעשרים מסרטיו (הזוג התגרש בשנת 1980). סרטו הבא "הנערות הטובות" (1960) לא זכה להצלחה מסחרית (אף כי זכה לתהילה ביקורתית מאוחרת) וכישלון סרטיו הבאים כפה על שברול עשיית סרטים בעלי אופי מסחרי וקליל יותר.
לקראת סוף שנות השישים השלים שברול מספר סרטים כמו "האיילות", "האישה הבוגדנית" ו"הקצב" שעסקו במתחים ובמרקם העדין של אהבה, קנאה, בגידה ורצח במסגרת הנישואים, נושאים בהם המשיך ועסק גם בעתיד.
שברול התמקד, לאורך כל הקריירה הארוכה שלו כבמאי, בחיי הבורגנות הצרפתית, תוך שהוא מנתח בציניות ובביקורת גלויה את חיי הנהנתנות שלה. הדמויות בסרטיו הן מורכבות ובכולן מתגלות החולשות האנושיות. סרטיו המיועדים לקהל הצרפתי, נמנעים מהסבר הרקע החברתי וההיסטורי והצופה הזר מתקשה לעיתים בהבנת הרקע התרבותי של ההתרחשויות. סרטיו מתאפיינים בתמציתיות, בתסריט בעל עלילה ברורה (אם כי נסתרת ומפותלת לעיתים) ובצילום קולנועי איכותי.
הוא התגרש מאַניֵיס, אשתו הראשונה, כדי להינשא לשחקנית סטפאן אודראן, אשר להם בן משותף, השחקן תומא שברול. אשתו השלישית הייתה אורור פָּז'ו (לימים, אורור שברול).
ז'ראר בראש
ז'ראר בראש (צרפתית: Gérard Brach; 23 ביולי 1927 - 9 בספטמבר 2006) היה תסריטאי קולנוע צרפתי.
חייו.
בראש נולד במשפחה ממוצא ברטוני במונרוז' שבמחוז איל-דה-פראנס בצרפת. הוא ידוע במיוחד בזכות סרטים רבים בהם שיתף פעולה בכתיבת התסריט עם הבמאי רומן פולנסקי, משנות השישים עד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. בראש עבד גם עם במאים מוכרים אחרים כמו ז'אן ז'ק אנו ("הדב", "המאהב", "שם הוורד"), אנדריי קונצ'לובסקי ("אנשים מבוישים"), קלוד ברי ("ז'אן דה פלורט", "מנון"), ואחרים.
בראש ניסה, פעמיים, את כוחו בבימוי, ללא הצלחה, עם הסרטים - "הבית", ו-"הסירה", בראשית שנות ה-70.
קתרין דנב
קתרין דנב (בצרפתית: Catherine Deneuve; נולדה ב-22 באוקטובר 1943) היא שחקנית קולנוע, זמרת, דוגמנית ומפיקה צרפתייה, זוכת פרס אריה הזהב על מפעל חיים לשנת 2022.
ביוגרפיה.
דנב נולדה בפריז בשם קתרין דורליאק, בת להורים שחקני במה: מוריס דורליאק ואשתו רנה דנב. לדנב שתי אחיות: השחקנית פרנסואז דורליאק (1942–1967) וסילבי דורליאק ובנוסף אחות למחצה בשם דניאל. השם דנב היה שם הנעורים של אמה של קתרין. היא בחרה בשם משפחה זה לשמש כשם הבמה שלה, על מנת להבדיל את עצמה מאחיותיה. דנב התחנכה בבתי ספר קתוליים.
דנב הייתה נשואה לצלם הבריטי דייוויד ביילי בין השנים 1965 ל-1972.
לדנב שני ילדים, כריסטיאן ואדים מבמאי הקולנוע רוז'ה ואדים וקיארה מסטרויאני מהשחקן מרצ'לו מסטרויאני.