כתב העת נוסד בפברואר 2014 על ידי תת-אלוף ערן אורטל (אז אלוף-משנה), ראש צוות החשיבה במרכז דדו. כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו. כל גיליון מוקדש לנושא אחר, ומבקש לעורר שיח עיוני חדש (או להרחיב שיח קיים) בתופעות ומגמות המאפיינות את סביבתנו. כתב העת מופץ בקרב הפיקוד הבכיר של ארגוני הביטחון, ארגונים ממשלתיים, מכוני מחקר, ארגוני מגזר שלישי רלוונטיים, ספריות של מכללות ואוניברסיטאות, ולקהל הרחב, באמצעות אתר האינטרנט של מרכז דדו באינטרנט ועמוד פייסבוק.
כותבים בכירים בכתב העת.
בין היתר התפרסמו ב"בין הקטבים" מאמרים של כותבים בכירים כמו האלוף אביב כוכבי שכתב על תהליך השינוי באמ"ן בעת היותו ראש האגף, האלוף יואב הר אבן שכתב על אסטרטגיית צה"ל, האלוף גיא צור שכתב על תהליך השינוי המתקיים בזרוע היבשה, אלוף רוני נומה מפקד פיקוד המרכז שכתב על אירועי גודל השעה, אלוף קובי ברק מפקד זרוע היבשה שכתב על הצורך בלוחמה רב ממדית ביבשה, אלוף אלי שרביט מפקד חיל הים שכתב על הקמת המטה המבצעי בזרוע הים, אלוף פיקוד העורף תמיר ידעי שכתב על הטרנספורמציה שערך בפיקוד, אלוף תמיר היימן שכתב על למידה במטה הכללי ורבים נוספים. גיליון 28-30 של בין הקטבים עוסק בתר"ש "תנופה" ובתפיסת ההפעלה הצה"לית וכולל מאמרים של ראש המטה הכללי אביב כוכבי, מפקד זרוע היבשה האלוף יואל סטריק, מפקד פיקוד הדרום האלוף הרצי הלוי, מפקד חיל האוויר האלוף עמיקם נורקין וראש אגף כוח האדם במטכ"ל האלוף מוטי אלמוז, ועוד קצינים בכירים רבים המתארים היבטים שונים של התפיסה החדשה.
מלבד מאמרים, ניתן למצוא הקדמות מאת הרמטכ"ל הנוכחי אביב כוכבי, הקדמה מאת הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט לגיליון יבשה, הקדמה מאת מפקד חיל האוויר הישראלי לשעבר, האלוף (במיל') אמיר אשל, והקדמה מאת ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, האלוף ליאור כרמלי.
מגמות מרכזיות.
"בין הקטבים" משקף זרם הולך וגובר בצה"ל הקורא לרפורמה ארגונית ומודרניזציה של הכוח הצבאי. זאת ניתן לראות במאמרים "'עוד מאותו הדבר' - על הצורך בדילוג תפיסתי בבניין הכוח", של האלוף אהרון חליוה, במאמר "מבולבלים? גם אנחנו! - פרספקטיבה היסטורית לדיון על "יבשה באופק"", מאת אלוף-משנה ערן אורטל, ובמאמר "מכיפת ברזל ל"תקרת זכוכית"", מאת רס"ן שלומית רודניצקי.
תחרות פרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית.
בכתב העת התפרסמו מספר מאמרים אשר זכו בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית יוצרת:
דיפלומטית
וסנה פיסארוביץ'
וסנה פיסארוביץ' (בקרואטית: Vesna Pisarović; נולדה ב-9 באפריל 1978) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה קרואטית.
ביוגרפיה.
פיסארוביץ נולדה בברצ'קו וגדלה בפוז'גה. מגיל צעיר למדה בבית ספר למוזיקה, ניגנה בחליל, שרה במקהלה והשתתפה בתחרויות מוזיקה. באמצע שנות התשעים עברה לזגרב ולמדה באוניברסיטת זאגרב. באותה תקופה גם החלה לשיר במועדונים ולכתוב שירים.
ב-1997 הופיעה בפסטיבל המוזיקה זאדאר פסט, הנערך בעיר זאדאר. ב-2000 יצא אלבומה הראשון, שנקרא "Da znaš".
ב-2002 זכתה בתחרות "דורה", הבוחרת את נציג קרואטיה לאירוויזיון, עם השיר "כל דבר שאני רוצה". בתחרות עצמה, בטאלין, הגיעה למקום ה-11. היא כתבה את השיר "בדיסקו", שייצג את בוסניה והרצגובינה באירוויזיון 2004.
שמוליק בן-רום
מישל סטיבנסון (במאית)
מישל סטיבנסון (באנגלית: Michèle Stephenson) היא קולנוענית האיטית ועורכת דין לשעבר לזכויות האדם. סטיבנסון יוצרת סרטים דוקומנטריים ועלילתיים, מתוך מחויבות לספר סיפורים אנושיים ואישיים, אשר לעיתים קרובות אינם נכללים בתקשורת המיינסטרים.
קריירה.
עם בן זוגה ג'ו ברוסטר, סטיבנסון ייסדה את Rada Film Group, במטרה לספר סיפורים על קהילות אשר הוזנחו על ידי הזרם המרכזי של התקשורת ולתרום לפסיפס הנרטיב האמריקאי. הזוג, שחי עם ילדיהם בברוקלין, ניו יורק, מביימים ומפיקים סרטים תיעודיים ועלילתיים. בשנת 2008, הם ביימו את "Slaying Goliath", סרט דוקומנטרי העוקב אחר 10 ימים בחיי קבוצת הכדורסל בהארלם של בנם, שבכיתה ה'. הסרט מראה את ההתנגשות התרבותית שהילדים חווים בטורניר לאומי שמתקיים בפרברי פלורידה. ברוסטר וסטיבנסון גם הפיקו וביימו את הסרט "Faces of Change", אשר עוקב אחר חמישה פעילים בחמש יבשות הנלחמים בגזענות בקהילות שלהם.
בשנת 1999, ברוסטר וסטיבנסון יצאו לתעד את החוויות של הבן שלהם ושל חברו הטוב ביותר, מהזמן ששניהם נכנסו לגן חובה בבית ספר פרטי במנהטן ועד סיום התיכון ב-2012, בסרט הדוקומנטרי "American Promise". מטרתם הייתה לבחון מקרוב את חוויית ההתבגרות והניסיון של שני בנים אפריקאים-אמריקאים ממעמד הביניים, בבית ספר פרטי שהוא בעיקרו לבן. ברוסטר וסטיבנסון הם עמיתי מכון סאנדנס, עמיתי טרייבקה, וזוכי מימון קרן טרייבקה גוצ'י לפרויקט סרט "American Promise" בן 13 השנים. הסרט הוא הליבה של קמפיין מולטי-תקשורתי המשתמש במדיות שונות כדי לסייע לקידום צעירים של צבע.
הקרנת הבכורה של "American Promise" אירעה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2013, שם זכה הסרט בפרס השופטים המיוחד למצוינות ביצירת קולנוע, והסרט גם היה נבחר פסטיבל הסרטים בניו יורק. "American Promise" זכה בפרס השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Full Frame, וכן באותו הפרס בפסטיבל הוט ספרינגס, ובפרס סרט רב-ההשפעה ב-PUMA BritDoc. סטיבנסון וברוסטר גם זכו בפרס NAACP Image עבור הספר הנלווה לסרט, "Promises Kept: Raising Black Boys to Succeed in School and in Life".
עבודתה של סטיבנסון הופיעה ב-PBS, ההצגה מתחילה, MTV ועוד ערוצי תקשורת. פרסים וכיבודים שזכתה בהם כוללים: הסרט הטוב ביותר שבוים על ידי אישה של צבע, ADFF (Architecture &amp; Design Film Festival); פרס השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר, הפסטיבל האמריקאי לסרטים שחורים; פרס הגיוון, פסטיבל הסרטים התיעודיים הבינלאומי SilverDocs; פרס הנרי המפטון למצוינות בקולנוע ובמדיה דיגיטלית.
סטיבנסון היא אחת המייסדים, והפיקה בשיתוף מספר סרטים דוקומנטריים קצרים בפרויקט השיחה, סדרה של סרטי דעה דוקומנטריים עבור "הניו יורק טיימס", כולל חינוך לשוויון, שיחה עם אנשים לבנים על גזע, ושיחה עם נשים שחורות על גזע.
סטיבנסון משתתפת במגוון כנסים ופאנלים, ומשמשת כנואמת ומרצה על נושאים הקשורים לקהילות של צבע.
לביא תעשיות רהיטים
לביא - תעשיות רהיטים, הוא המפעל המוביל בארץ ובעולם בתחום ריהוט ועיצוב בתי כנסת. המפעל הוקם בשנות השישים, וריהט כמה מבתי הכנסת הגדולים בעולם.
סקירה כללית.
המפעל שוכן בקיבוץ לביא בגליל התחתון, ומשתרע על פני 5,000 מ"ר, ומועסקים בו למעלה מ-100 אנשי מקצוע, בהם אדריכלים ומעצבים, אמנים ואומנים. המפעל עוסק בעיצוב, פיתוח, תכנון, ייצור והתקנה של מערכות ישיבה וריהוט, ארונות קודש, בימות, עמודי חזן, וכן פריטים ייחודיים לבתי כנסת וישיבות. מוצרי החברה נמצאים ביותר מ-5,600 בתי כנסת בארץ ובעולם.
היסטוריה.
קיבוץ לביא הוקם בשנת 1949, ועל מנת לתת מענה לצרכים השונים הוקמה נגרייה קטנה. באותם ימים עסק צוות עובדי הנגרייה בהקמת צריפי עץ – צריפים שנרכשו בשוודיה על ידי הסוכנות היהודית וחולקו ליישובים הצעירים כפתרון זמני למגורים. אף על פי שצריפים אלו נבנו כאמור כמבנים זמניים, איכות העבודה הייתה גבוהה והמבנים עמדו בפני פגעי הזמן - שלושה מצריפים אלו עדיין עומדים על תלם ומשמשים למגורים. שאריות עץ שנותרו לאחר הקמת הצריפים מצאו גם הן ייעוד ושימשו את צוות הנגרייה לבניית חדר האוכל הראשון של הקיבוץ. בנוסף לשירותים שסיפק צוות הנגרייה לקיבוץ, עסק הצוות בייצור שולחנות וכיסאות. אלו נמכרו לסוכנות היהודית ושימשו את העולים הרבים שהגיעו באותן שנים ארצה.
בשנת 1954 הוחלט על הקמת בית כנסת ביישוב הסמוך, שדה אילן, והם פנו לצוות הנגרייה בבקשה שיבנה עבורם את הכיסאות עבור בית הכנסת. הבקשה התקבלה בהיסוס, אך מרגע שהוחלט לקבל את העבודה נרתם הצוות לעניין והחל ללמוד את התחום. מערכת הישיבה שנבנתה יוצרה על פי דגם שנמצא בבית כנסת בחיפה.
כשנתיים לאחר מכן החלה הקמתו של בית הכנסת בלביא, ועבודות העץ הוטלו על צוות הנגרייה. מנהל הנגרייה ואחד מחברי הקיבוץ נסעו לירושלים על מנת לבחון סגנונות עיצוב של כיסאות בכמה בתי כנסת שאליהם הופנו על ידי האדריכל. לאחר שלמדו וחקרו הוכנו תוכניות לייצור הכיסאות - בעיצוב וסגנון דומים לאלו שהיו נפוצים בבתי הכנסת בקהילות יהדות מזרח אירופה לפני השואה, עיצוב הנסמך על בתי הכנסת הגליליים מתקופת המשנה והתלמוד. בנוסף לייצור הכיסאות עסק צוות הנגרייה בבניית ארון הקודש והבימה. חלקי המתכת ששולבו בבימה יוצרו גם הם על ידי צוות מסגרים מקומי על פי הנחיית אנשי הנגרייה. בשנת 1963 החלה הנגרייה בייצור של רהיטים לבתי הכנסת במהלך כל השנה.
בשל החשיבות הרבה שייחס הציבור הדתי-לאומי דאז לחיזוק היישובים בגליל, זכה טקס חנוכת בית הכנסת בלביא לחשיפה רבה, ומבקרים רבים פקדו אותו ובאו להתרשם מהמבנה. המבקרים התרשמו מהריהוט שהוצב בבית הכנסת, מהסגנון ומטיב העבודה, ובמיוחד מצוות הנגרים שעסק במלאכה, ובעקבות כך התקבלו הזמנות רבות מהנגרייה. ה"סנונית" הראשונה הייתה בית כנסת דתי-לאומי בבני ברק, ולאחריה התקבלו פניות נוספות מבתי כנסת וישיבות.
במהלך השנים פרצו שתי שריפות אשר כילו חלק ניכר מהנגרייה, אולם בשני המקרים הכריעו חברי הקיבוץ להקים את הנגרייה מחדש, להשקיע בתהליך השיקום ולצאת למסע רכש של מכונות חדשות.