מאז 1997 שמרו הממשלות בלבנון על שער חליפין קבוע בין הלירה הלבנונית לדולר האמריקני. בעשור השני של המאה ה-21 חלה הרעה במצב הכלכלי של המדינה, ובשנת 2019 הגיע התמ"ג לנפש לשיעור הנמוך ביותר מאז 2008, והיחס בין החוב הממשלתי לתמ"ג לשיעור הגבוה ביותר מאז 2008 – 151%. כתוצאה מכך, סוכנויות דירוג אשראי בינלאומיות הורידו את דירוג איגרות החוב הממשלתיות. השילוב של מיתון במדינה התלויה ביבוא והמשך קיבוע שער החליפין של הלירה לדולר הביאו לעלייה בגירעון התקציבי של הממשלה, ולהסתמכות על שימוש ביתרות מט"ח כדי לשמור על המטבע מקובע לערך הדולר. מחסור בדולרים לאחר מכן, בסוף 2019, השפיע עוד יותר על המשק, מכיוון שיבואנים ואזרחים לא הצליחו לרכוש דולרים בשער הרשמי, והתגבש שוק שחור. ממשלת הקואליציה בראשות סעד אל-חרירי הגיבה בתוכנית צנע של העלאות מס כלליות והפחתת הוצאות, במטרה לצמצם את הגירעון הממשלתי תוך שמירה על שער חליפין קבוע מול הדולר האמריקני. צמצום הגירעון הלאומי היה תנאי לחבילה של הלוואות בסך 10.2 מיליארד דולר, ולמענקים בסך של 860 מיליון דולר, שהעניקו ללבנון בשנת 2018 הבנק העולמי, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח וערב הסעודית. המרמור של העם הלבנוני לווה גם בשיעורים גדלים של אבטלה – 25% אבטלה כוללת, ו-37 אחוזים בקרב צעירים מתחת לגיל 25, נכון לאוגוסט 2019.
הערכות הפרשנים הן שמקורן הישיר של ההפגנות במשברים שהצטברו במהלך השבועות שקדמו למחאה בלבנון – כולל משבר דולרים; תחנות דלק שנפגעו; ומיסוי שהוטל על בנזין, חיטה ושיחות טלפון מקוונות. יותר ממאה אתרים בלבנון סבלו משרפות יער ניתנות למניעה עקב ניהול שגוי של מרחבי בר; השריפות חרכו בתים ושדות ירק וסיכנו תושבי אזורים סמוכים. הממשלה נכשלה במניעת התפשטותן בגלל היעדר מסוקי כיבוי, ונאלצה להסתמך על סיוע קפריסאי, יווני, ירדני וטורקי.
לא הייתה בלבנון גישה יציבה, של 24 שעות ביממה, לחשמל מאז 1975, ולרוב מוקצבת הגישה לשמונה שעות יומיות; השגת חשמל למשך 24 שעות ביממה תלויה בשיתוף פעולה עם ארגונים שמפעילים גנרטורים מבוססי-גז באופן פרטי, ותורמים לזיהום האוויר הגבוה בערי לבנון. לא הייתה בלבנון גישה גם למי שתייה שלא באמצעות רכישת בקבוקי מים מחברות פרטיות מאז מלחמת האזרחים בשנים 1975–1990. המדינה סובלת גם מתשתית סניטציה וביוב לקויה, שהובילה למשבר אשפה ב-2015 ולמחאות בשנים 2015–2016.
לדברי "האקונומיסט", הניהול השגוי וחוסר התפקוד בלבנון, שהיו בין גורמי המחאה, נובעים מהמערכת הפוליטית העדתית שעוגנה בחוק בעקבות הסכם טאיף ב-1989, כמעט שלושים שנה לפני תחילת המחאות ב-2019. הסכם טאיף עיגן מערכת פוליטית מבוססת חלוקה לעדות, שבה סמכות פוליטית מוקצה על פי ההשתייכות הדתית של עובד הציבור. על פי הניתוח של "האקונומיסט", מערכת זו מנוצלת בידי הפוליטיקאים הלבנוניים בימי המחאה, שמהם רבים הם מנהיגים צבאיים עדתיים עוד מימי מלחמת האזרחים בלבנון שנהנים עדיין מעמדות של השפעה ואינם נדרשים הציג דין וחשבון לאף אדם. לבנון היא פסיפס של עדות דתיות שונות, והיא מורכבת מבחינה רשמית מ-18 קבוצות דתיות מוכרות: ארבע קבוצות מוסלמיות, 12 קבוצות נוצריות, דרוזים ויהודים.
למחאה קדמו גם סנקציות שהטילה ארצות הברית על הארגון הלבנוני חזבאללה. לארגון, שמפעיל טרור נגד מטרות בינלאומיות שונות, השפעה רבה על הממשל ועל הכלכלה הלבנוניים, ולהערכת הפרשנים הסנקציות שהוטלו עליו, וצמצום הסיוע האיראני שניתן דרך קבע לארגון, פגעו אף הם במשק של המדינה המזרח-תיכונית.
הפגנות צצו במספרים קטנים ברחבי ביירות בסוף ספטמבר. ב-1 באוקטובר הודיע הבנק המרכזי של לבנון על תוכנית כלכלית שמבטיחה לספק דולרים לחברות בעסקי יבוא חיטה, בנזין ותרופות, כך שהן יהיו מסוגלות להמשיך ביבוא. אנליסטים כלכליים החשיבו זאת פתרון לטווח קצר בלבד.
בישיבת הקבינט שנערכה ב-17 באוקטובר, עם 36 סעיפים על סדר היום, הציעה הממשלה תוכנית אסטרטגית להגדלת תקציב המדינה לשנת 2020. הצעות הממשלה כללו העלאת מס ערך מוסף (מע"מ) בשיעור של 2% עד שנת 2021 ו-2% נוספים עד שנת 2022, מה שיעלה אותו לסף של 15%. בנוסף, התקשורת דיווחה על חיוב מתוכנן בסך 0.2 דולר בגין שיחות Voice over Internet Protocol (VoIP), כגון אלה שנערכות באמצעות וואטסאפ, פייסבוק ו-FaceTime. המושב האחרון שבו תידון טיוטת התקציב אמור היה להיערך ב-18 באוקטובר, אך בוטל, בהסכמת ראש הממשלה סעד אל-חרירי והנשיא מישל עאון.
הפגנות 2019.
התחלת ההפגנות.
בליל 17 באוקטובר מחו כמאה פעילים אזרחיים על המיסים המוצעים סביב העיר ביירות, וחסמו רחובות מרכזיים המקשרים בין מערב למזרח העיר.
כאשר שר ההשכלה הגבוהה אכרם שהייב ושיירתו עברו באזור, נאספו מפגינים בקרבת מכוניתו של השר, ואחד משומרי ראשו ירה כדורים באוויר, מה שהרגיז עוד יותר את המפגינים, על אף שלא דווח על נפגעים. מנהיג מפלגתו של שהייב, וליד ג'ונבלאט, צייץ כי הוא דיבר עם השר, וביקש להעביר את שומרי הראש למשטרה.
מספר גדול של מפגינים החלו להתייצב בכיכר השהידים, בכיכר נג'מה וברחוב חמראא שבמרכז ביירות, כמו גם באזורים רבים אחרים ברחבי לבנון. עם התגברות המחאה, קרא ראש הממשלה סעד אל-חרירי, לבקשת הנשיא מישל עאון, לישיבת בזק של הקבינט בצהרי יום 18 באוקטובר. שר ההשכלה הגבוהה, אכרם שהייב, הודיע כי כל בתי הספר והאוניברסיטאות, ציבוריים או פרטיים, יישארו סגורים ביום המחרת. שר התקשורת מוחמד שוקר (Choucair) הודיע כי הממשלה ויתרה על רעיון מס הוואטסאפ.
בבוקר 18 באוקטובר תקפו מפגינים בא-נבטיה ובטריפולי את משרדיהם של כמה מפלגות פוליטיות: חזבאללה, אמל והזרם הפטריוטי החופשי. מפגינים אחרים כיוונו להיכנס למתחם שבו שוכן בניין הפרלמנט הלבנוני, אך תנועתם הופסקה לאחר שכוחות הביטחון הפנימי השתמשו בגז מדמיע. המפגינים חסמו כבישים גדולים ומרכזים, תוך שימוש בצמיגים ובפחי אשפה בוערים כדי למנוע את הגישה.
ליגת עובדי המגזר הציבורי הכריזה על שביתה, בטענה כי הרפורמות המוצעות "יפגעו בזכויות העובדים והגמלאים בפרט".
ישיבת קבינט אמורה הייתה להיערך באותו יום אחר הצהריים, אך השרים המייצגים את מפלגת הכוחות הלבנוניים הודיעו כי הם לא ישתתפו. מנהיג הכוחות, סמיר ג'עג'ע, קרא להתפטרות ראש הממשלה, בשל "הכישלון המהדהד לעצור את הידרדרות המצב הכלכלי". לאחר הודעה זו ביטל ראש הממשלה את ישיבת הממשלה.
מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, וליד ג'ונבלאט, קרא למהלך "רגוע ושליו" נגד המנדט של הנשיא מישל עאון, ולעצרות מאורגנות בעאליי, בבחמדון ובבעקלין . פייר עיסא, מזכ"ל החזית הלאומית, השמיע דעה דומה, וקרא להקמת "ממשלת מומחים, ממשלה מצומצמת". עם זאת, הוא מתח ביקורת על מעורבותן של מפלגות פוליטיות בהפגנות, וטען כי הדבר צריך להישאר פעילות אזרחית א-פוליטית. שגרירות ארצות הברית בביירות הפצירה באזרחים להפסיק כל פעולה שתאיים על שלום הציבור.
בערב פנה ראש הממשלה סעד אל-חרירי לאומה, והעניק ל"שותפיו בממשלה" 72 שעות לתמוך ברפורמות. אם הם לא יגיעו להסכמה, הוא הציע לנקוט ב"גישה אחרת". הוא צייץ "72 שעות..." מיד לאחר הנאום שנשא.
ההפגנות נמשכו לאחר הודעתו של אל-חרירי. באירוע אחד, שומרי ראשו של חבר הפרלמנט לשעבר מסבאח אל-אחדב ירו על מפגינים, הרגו שני אנשים ופצעו ארבעה נוספים.
השבוע הראשון.
ב-19 באוקטובר נמשכו ההפגנות וההפרעה הפוליטית.
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, פנה בבוקר לאומה, כשהוא מדבר נגד המיסים שהוטלו. הוא האשים במצב את הממשלה הקודמת, שאשמה גם היא במצב הכלכלי, לדבריו.
במהלך ההפגנות במשך היום, היו דיווחים על קבוצות לוחמות של תנועת אמל שהטרידו ופתחו באש לעבר מפגינים בצור. הפגנות סולידריות עם המפגינים בלבנון נערכו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
בגלל הלחץ הגובר מצד המפגינים, הכריזו הכוחות הלבנוניים על התפטרותם מהקבינט. סמיר ג'עג'ע, מנהיגם, האשים בעבר את מתנגדיו ב"מניעת הרפורמות הנחוצות", אך מאז הצהיר על חוסר אמונו בקבינט הנוכחי. מפלגתו החזיקה ארבעה מושבים בממשלה: שר העבודה כמיל אבו סולימאן, שרת הפיתוח המנהלי מאי שידיאק, סגן ראש הממשלה ע'סאן חסבאני, ושר הרווחה רישאר קויומג'יאן.
ב-20 באוקטובר התכנסו מאות אלפי מפגינים באתרים שונים ברחבי לבנון – ההפגנות הגדולות ביותר מאז 2005.
אש חיה נשמעה מחוץ למשרדו של המקורב למפלגת השלטון זרם העתיד פיראס אל-עלי בטריפולי, אך איש לא נפצע. בשש אחר הצהריים התכנסו המפגינים בכל רחבי המדינה ושרו את ההמנון הלאומי.
ב-21 באוקטובר הוכרזה שביתה כללית ברחבי המדינה בדרישה להפסיק את הבעיות הכלכליות במדינה, וההפגנות נמשכו ברחבי הארץ. כמה מפגינים החלו לפנות את הפסולת שהותירו אחריהן המחאות בביירות, לאחר קריאה בתקשורת החברתית לשמור על הרחובות מסודרים ונקיים.
בשעות אחר הצהריים נערכה ישיבת חירום ממשלתית, והממשלה העבירה בה אמצעים כלכליים שמטרתם להקטין את הגירעון לסייע לעניים, להפחית את שכר הפוליטיקאים למחצית ולערוך רפורמה כוללת בענף החשמל הלא-מתפקד. ראש הממשלה אל-חרירי אמר כי ישקול להתפטר אם הצעדים לא יתקבלו. מפגינים דחו את הרפורמות לאחר נאום שנשא אל-חרירי, כינו את ממשלתו "גנבים" וטענו כי הרפורמות מוכיחות כי הממשלה התעללה בהם במשך עשרות שנים.
במהלך הלילה מנע הצבא הלבנוני ניסיון כניסה של מספר אופנוענים שנשאו דגלי חזבאללה ואמל למחאות בביירות. שתי התנועות הכחישו כמה דקות לאחר מכן כל קשר לאירוע.