איוואן פטרוביץ' פבלוב (ברוסית: ; 14 בספטמבר 1849 - 27 בפברואר 1936) היה רופא, פיזיולוג ופסיכולוג רוסי.
בשנת 1904 זכה להכרה עולמית, כאשר קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודותיו בחקר מערכת העיכול, ובמהלך מחקרים אלו פיתח וביסס את המושג התניה קלאסית. בעקבות עבודותיו של פבלוב, הפך הזרם ההתנהגותי לאסכולה השולטת בפסיכולוגיה בשנות העשרים של המאה ה-20.
באחד הניסויים הידועים ביותר שלו, חיבר צינור לבלוטת הרוק של כלבים. כלבים אלה אולפו לבוא לאכול לשמע צלצול פעמון. פבלוב שם לב שהכלבים מריירים עוד לפני שהאוכל בא אל פיהם, רק ממראה או מריח האוכל. בשלב מאוחר יותר הופרשו ריר והפרשות עיכול אחרות כבר למשמע צליל הפעמון.
ניסוי זה משך תשומת לב רבה בשל מה שכונה התניה קלאסית, כלומר יכולת בעל החיים להפעיל רפלקס על ידי למידה.
ביוגרפיה.
פבלוב נולד בעיר ריאזן שברוסיה. התחנך בכנסיית בית הספר הראשון בריאזן, ולאחר מכן בסמינר התאולוגי. אביו, שהיה כומר, רצה שגם פבלוב יעסוק בבגרותו במקצוע זה, ואיוואן החל לעסוק בדת ובנה קריירה דתית עד שהחליט ב-1870 לעסוק במדע הפיזיולוגיה ולחקור את מערכת העיכול. בשנת 1881 התחתן עם סרפימה וסילייבנה קרצ'בסקאיה, מורה ובתו של רופא. לזוג נולדו חמישה ילדים. אחד מהם מת בגיל צעיר, ואחד היה לרופא מפורסם.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא קיבל הזמנה לצאת לשוודיה, אך סירב. בתחילת שנות ה-20 הוקם לכבודו מכון לחקר פיזיולוגיה והוא היה מנהלו עד לשנת 1936.
"ניסוי פבלוב".
במסגרת מחקריו על מערכת העיכול ערך פבלוב ניסוי בהשתתפות כלבים ובו האכיל אותם. פבלוב ראה שבכל פעם שכלביו רואים אותו, הם מתחילים להזיל ריר, כי הם חושבים שהוא הולך להאכיל אותם. אפילו בפעמים שלא הייתה בידו קערת אוכל, הם הזילו ריר. הוא ביצע ניסוי כדי לחקור את התופעה: הוא נתן למספר כלבים אוכל, ובאותו זמן צלצל בפעמון. בכל פעם שהכלבים ראו את האוכל, הם הזילו ריר (פעולת רפלקס אוטומטית). אחרי מספר פעמים, פבלוב צלצל בפעמון, אך לא הביא להם אוכל. למרות זאת, הכלבים עדיין ריירו. בעקבות זאת, פבלוב חילק את הגירויים לשני סוגים: גירוי בלתי מותנה וגירוי מותנה. גירוי בלתי מותנה הוא גירוי שהגוף מגיב אליו באופן טבעי, ללא צורך באימון, בעוד שגירוי מותנה הוא גירוי מלאכותי, שמתבצע רק אחרי למידה ואימון. פעולה זו כונתה התניה קלאסית - תהליך למידה, שבו גירוי מסוים שחוזר על עצמו, מעורר תגובה רפלקסיבית, גם אם התקיימה רק רמיזה לגירוי.
גילוי זה של פבלוב, שימש את הרוסים במלחמת העולם השנייה. עשרות אלפי כלבים אומנו על סמך התניה קלאסית שתחת לטנקים יש אוכל (בשר). הרוסים העמיסו עליהם חומרי נפץ, הרעיבו את הכלבים, ושחררו אותם לקראת בוא הטנקים הגרמניים על מנת להסב נזק לחיל השריון הגרמני. כתוצאה מכך, נהרגו עשרות אלפי כלבים (ראו כלב נגד טנקים).
שלבי הניסוי:
פבלוב הוכיח שתהליכים פסיכולוגיים יכולים לקרות גם דרך למידה סביבתית. בניסוי הכלבים, הוא הראה שפעמון, שבדרך כלל לא גורם לתגובה אינסטינקטיבית של הכלב, יכול לגרום לכלב לריור (תגובה אינסטינקטיבית בלתי רצונית), אם מלמדים אותו לכך. פבלוב גם הניח תשתית לענף חדש בפסיכולוגיה - פסיכולוגיה התנהגותית.
פרסים והנצחה.
ָ* על שמו נקראת פסגת פבלוב פסגה באי לייז' בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה
דייוויד גריק
דייוויד גָרִיק (באנגלית: David Garrick; 19 בפברואר 1717 - 20 בינואר 1779) היה שחקן, מחזאי, מפיק תיאטרון ומנהל תיאטרון אנגלי. נולד למשפחה הוגנוטית שהיגרה מצרפת, והיה חבר ותלמיד של סמואל ג'ונסון.
חייו.
דייוויד גריק נולד בהרפורד, אנגליה, והתחנך, כמו סמואל ג'ונסון, בליצ'פילד. לאחר מכן, ג'ונסון לימד אותו ספרות קלאסית, ובשנת 1737 נסע ללונדון כדי לחפש את מזלו. בלונדון הוא התחיל לעבוד עם אחיו בעסקי יין, ובנוסף החל להופיע במופעי תיאטרון. בשנת 1741, הוא הופיע במופע תיאטרון של שייקספיר, בתפקיד ריצ'רד השלישי. הוא הפך למנהל תיאטרון דרורי ליין, ונהנה מקריירה של שלושים שנים בצמרת העץ, והיה לאחת מהדמויות בעלות ההשפעה והפופולריות הגדולה ביותר בהיסטוריה של התיאטרון הבריטי. גריק רצה לגלם את עצמו בתור דמות אמיתית בתיאטרון.
גריק נשא לאישה את אווה מריה ויגל, אשר נפטרה בשנת 1763. דייוויד גריק מת בלונדון, אנגליה, ונקבר בכנסיית וסטמינסטר, לרגלי אנדרטת שייקספיר.
פבלוב
תאודור ג'ריקו
יהודה גוטהלף
יהודה גוֹטְהֶלְף (19 בנובמבר 1903 – 5 בספטמבר 1994) היה עיתונאי, עורך ופובליציסט ישראלי, העורך הראשי של העיתון "דבר" בשנים 1965–1970, פעיל בולט בתנועת העבודה.
ביוגרפיה.
יהודה גוטהלף נולד בעיר ורשה בשנת 1903 ליושע שמואל, סוחר ותלמיד חכם ולזלדה. התחנך בחדר ולאחר מכן בגימנסיה. המשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה. החל לעבוד כנגר כהכשרה לחיים בארץ ישראל, אך עקב סיבות בריאותיות שב לאקדמיה והוכשר כרופא וטרינר.
החל את דרכו כחלוץ ב-1916 בתנועת "השומר הצעיר" ו"החלוץ" והגיע עד לדרגת חבר בהנהגת "השומר הצעיר". היה חבר בתנועת "תרבות", חבר במרכז העולמי וציר לוועידות העולמיות של "החלוץ" וציר לקונגרס הציוני בבזל ב-1927. באותה תקופה החל את עבודתו העיתונאית בעיתון "לדרך". היה מורה בגימנסיה היהודית "לאור" בוורשה בשנים 1926–1928. נשא לאישה את הלה חומה לבית מוזס. במסגרת העלייה החמישית עלה ארצה בשנת 1929 והיה ממיסדי הגרעין "קיבוץ חדרה" שלימים עלה לקרקע כקיבוץ עין החורש. כיוון שלמד וטרינריה, שימש כווטרינר בשנותיו הראשונות בקיבוץ. היה חבר קיבוץ עין החורש עד 1938 ושימש גם כציר במועצת ההסתדרות וכציר לקונגרס הציוני בפראג ב-1933. במסגרת ההסתדרות הרצה רבות בנושאי מדיניות, תנועת העבודה ותרבות. היה בין המנהיגים הבולטים של תנועת "השומר הצעיר" בארץ ופרסם מאמרים רבים בעיתונות הפנימית שלה.
בשנת 1938, עקב משבר אידאולוגי (התנגדותו לפרוד בתנועת העבודה העברית), עזב את התנועה ואת הקיבוץ, עבר לתל אביב, והצטרף למפא"י ולמערכת העיתון "דבר". עבד בעיתון שנים רבות וערך את ספרי השנה של העיתון. לאחר הפילוג במפא"י היה חבר בסיעה ב' (לימים "אחדות העבודה") ולאחר מכן חזר למפ"ם והיה חבר במרכז המפלגה. פרסם מאמרים וספרים בהם "ספר השומרים", "תורת המעשה ו"תורת פרויד והמרקסיזם". הרצה גם בתחנת השידור "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל". עם הזמן פרש שוב ממפ"ם וחזר למפא"י. בזמן "פרשת לבון" תמך בפנחס לבון ועל כן פרש מההסתדרות וממוסדותיה. בשנים 1965–1970 שימש כעורך ראשי של העיתון "דבר".
גוטהלף פרסם קשת רחבה של מאמרים, תרגומים ומסות. רובם ככולם בנושאי תנועת העבודה בארץ ותנועות הפועלים בעולם. חלק מהם כונסו בספריו. בחלק מפרסומיו חתם בשם העט שלו "י. עזריה". בשנת 1958 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
ספריו עוסקים בתנועת העבודה העברית והעולמית כמו "דמוקרטיה ומנהיגות" ב-1961, "החברה הישראלית במבחן התקופה" ב-1964, "סוגיות בחברה" ב-1976, "תנועת העבודה, יריביה ובעלי בריתה" ב-1981 ועוד.
בנו, אורי גוטהלף, היה לימים לאחד משחקני הכדורסל המצטיינים של הפועל תל אביב ושל נבחרת ישראל ומורה ידוע למתמטיקה.
יהודה גוטהלף נפטר בתל אביב בשנת 1994.
לקריאה נוספת.
מאמרים:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
שרית חדד
שרית חדד (נולדה בשם שרה חוּדָדָטוֹב, ב-20 בספטמבר 1978) היא זמרת-יוצרת ומלחינה ישראלית. חדד נחשבת לאחת מהזמרות המצליחות והמשפיעות ביותר בישראל. רבים משיריה היו ללהיטים וחלקם אף לנכסי צאן ברזל במוזיקה הישראלית (בהם: "הייתי בגן עדן" ו"כשהלב בוכה"). היא פורצת דרך במוזיקה המזרחית. חדד זכתה ארבע פעמים בתואר "זמרת השנה" וכן בתואר "זמרת העשור" בעשור הראשון של המאה ה-21. נציגת ישראל באירוויזיון 2002.
ביוגרפיה.
חדד נולדה בעפולה לנקדימון, ירקן, ואלישבע, עקרת בית, שעלו עם משפחתם לישראל בשנת 1976 מהעיר דרבנט שבדאגסטן למגדל העמק. חדד היא בת הזקונים במשפחה בת ארבעה אחים ושלוש אחיות. בשנת 1980, עברה המשפחה להתגורר בחדרה. הוריה התנגדו לכך שתבחר בקריירה מוזיקלית, ועל כן, בסיוע אחותה ולנטינה, נהגה חדד לחמוק מהבית ללא ידיעת הוריה ולהופיע במועדוני לילה. בשנת 1988, השתתפה חדד בתחרות כישרונות צעירים, בנגנה בפסנתר. השופטים בתחרות התרשמו מכישרון נגינתה, וציינו כי היא טומנת בחובה פוטנציאל גדול להפוך בעתיד פסנתרנית. זאת, אף על פי שבאותה העת לא ידעה לקרוא תווים. בשנת 1990, כשהייתה בת 12, גילו הוריה את סוד הופעותיה, ואסרו עליה לצאת מהבית לצורך הופעות. בתקופה זו, למדה בעצמה לנגן בכלי נגינה שונים, כגון: גיטרה, פסנתר, קסילופון, אורגן, עוגב, דרבוקה, צ'לו, אקורדיון וטרומבון. ב-1992 חזרה חדד להופיע, והצטרפה ללהקת "צעירי חדרה". ב-1994, באחת מהופעותיה של הלהקה בחוף סירונית בנתניה, חזה בה האמרגן אבי גואטה, התרשם מקולה המיוחד והציע לה חוזה הקלטות. מאחר שהייתה עודנה קטינה בעת ההיא, חתמה אחותה ולנטינה בשמה. בראיון בשנת 2014 סיפרה חדד, כי כבר בפגישתם הראשונה של השניים הרגישה כי נוצר ביניהם חיבור מיוחד. בחלוף יום אחד בלבד, הספיקה להקליט שיר בניהולו.
קריירה.
1995–1998: תחילת דרכה.
חדד החלה את הקריירה שלה בתור זמרת חימום של הזמר שריף. האמרגן אבי גואטה, שגילה אותה, החתים אותה על חוזה הקלטות.