גביע דייוויס 1964 הייתה התחרות ה-53 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בקליבלנד, ארצות הברית. לתחרות נרשמו 48 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-28-25 בספטמבר 1964 בקליבלנד, ארצות הברית. המשחק נערך בין אוסטרליה לבין ארצות הברית והסתיים בניצחון של נבחרת אוסטרליה עם התוצאה 2:3. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם ה-19 בסך הכל.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
הבית כלל 7 קבוצות כולל אוסטרליה וניו זילנד. לאחר שבמשך תקופה ארוכה צ'ילה שובצה בבית אירופה, השנה זו היא שובצה בבית אמריקה.
בית אירופה.
הבית כלל 32 קבוצות כולל ארגנטינה, ברזיל, מצרים, דרום אפריקה, מרוקו, רודזיה הדרומית וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
בית המזרח.
הבית כלל 9 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים.
בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך חודש אפריל.
תת-הבית השני כלל 6 קבוצות.
המשחק בין מנצחי תת-הבתים התקיים במנילה ונבחרת הפיליפינים ניצחה את נבחרת הודו עם התוצאה 3:2.
משחקים בין מנצחי הבתים.
המשחקים נערכו במהלך אוגוסט 1964.
ישראל בגביע דייוויס.
נבחרת ישראל שובצה בבית אירופה ושיחקה נגד נבחרת רודזיה הדרומית.
פטיש לשיער ערווה
פטיש לשיער ערווה (באנגלית נקרא גם pubephilia) הוא תופעה של פטיש שבה אדם נמשך מינית לשיער ערווה אנושי, או מתגרה מינית למראה או לתחושה של שיער ערווה, של זכר או נקבה.
עוררות מינית יכולה לקרות ממראה או ממגע בשיער ערווה. אדם עם פטיש זה עשוי ליהנות משיער ערווה פלומתי, עבה, או מסגנון אחר של שיער ערווה. יכולה להיות העדפה לצבע מסוים, כגון שיער ערווה שחור, בלונדיני או ג'ינג'י. למרות שזה עשוי להיחשב פטיש, רבים רואים בשיער ערווה דבר אסתטי, המאפיין אדם בוגר - זכר או נקבה.
התניה חברתית.
בגיל התבגרות, בנות רבות מרגישות חוסר נוחות עם ההופעה הפתאומית של שיער ערווה. לעיתים הן חשות שזה דבר מלוכלך, משום שבמקרים רבים מראה של שיער ערווה נמנע מהן על ידי המשפחה והחברה.
לעומתן, נערים צעירים נוטים שלא להיות מוטרדים מצמיחת שיער הערווה שלהם, משום שברוב המקרים הם ראו קודם את שיער הגוף של אביהם. עם זאת, עבור ילד צעיר מראה של אזור הערווה הנשי הוא בדרך כלל "מסתורי", משום שנערות צעירות לומדות "לשמור" על "השטח הפרטי" שלהן מעיניים או ידיים צעירות וסקרניות. בנוסף, במקרים רבים ילדות מחונכות לכך שהמראה של אזור הערווה של בנים הוא דבר גס, בלתי מוסרי ואפילו דוחה.
מחקר שבוצע בארצות הברית על ידי אלפרד קינסי מצא כי 75% מהמשתתפים ציינו כי מעולם לא היה עירום בבית שגדלו בו, 5% מהמשתתפים אמרו שהיה בביתם עירום "לעיתים רחוקות", 3% אמרו "לעיתים קרובות", ו-17% אמרו שזה היה "רגיל". המחקר מצא כי לא היה הבדל משמעותי בין מה שדווח על ידי גברים ועל ידי נשים מבחינת תדירות של עירום בבית.
בסקירה ספרותית משנת 1995, פול אוקאמי הסיק שאין ראיות אמינות המקשרות חשיפה לעירום של ההורים להשפעה שלילית כלשהי. 3 שנים לאחר מכן סיים צוותו מחקר מתמשך של 18 שנה שהראה כי לחשיפה כזו הייתה השפעה מועילה מסוימת, בייחוד לגבי בנים.
Fornix
בן שאול
ממלכת בוסניה
ממלכת בוסניה (בסרבית-קרואטית ובוסנית: Bosansko kraljevstvo ,Босанско краљевство) הייתה ממלכה שקמה בימי הביניים, בשנת 1377, במקום הבאנות של בוסניה (1377-1154). היא התמקמה בערך בשטחי בוסניה והרצגובינה של ימינו ובנוסף בשטחים בדלמטיה ובסנג'ק של ימינו. למרות היותה רשמית בת חסות של ממלכת הונגריה נהנתה בוסניה במאות ה-13 וה-14 מעצמאות בפועל. ריחוקה הגאוגרפי ותנאי שטחה הקשים איפשרו לבוסנים לתמרן בין שתי השכנות החזקות - הונגריה וסרביה, האחרונה קרובה אליהם מאוד במוצא ובשפה, ולהימנע מחסות כובלת. מספר שליטים מוכשרים אף העניקו לבוסניה חשיבות כמעצמה מקומית במהלך המאה ה-14. את מעמדה העצמאי בפועל כלפי הונגריה השיגה הבאנות הבוסנית אחרי שנת 1290 והיא השתלטה על שטחים משמעותיים בדלמטיה על חשבון סרביה. אחרי שהמלך סטייפן טרבטקו הראשון (1391-1353, מלך החל משנת 1377) כבש חלקים ממערב סרביה ואת רוב החוף המזרחי של הים האדריאטי מדרום לנהר נרטווה, בשנים האחרונות לשלטונו הגיע כוחה של ממלכת בוסניה לשיאה והיא הייתה המדינה החזקה בין מדינות חצי האי הבלקני. עם זאת הפלגנות המקומית נותרה בה חזקה ואחרי מותו של טברטקו הראשון איבדה המדינה את עוצמתה. בשנים 1450-1440 כבשה האימפריה העות'מאנית את חלקיה המזרחיים של בוסניה, שמה קץ לקיום הממלכה בשנת 1463 והשלימה את כיבוש חבל הרצגובינה עד נפילת המבצר האחרון שלה בשנת 1481.
בשנים 1499-1495 יאנוש קורווין, בנו מחוץ לנישואים של מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, נשא עדיין את התואר "מלך בוסניה".
רקע.
בימי הביניים באנות בוסניה הייתה מדינה שבשיא כוחה כללה את מרבית השטחים של בוסניה והרצגובינה של ימינו, וכן שטחים בדלמטיה, בקרואטיה, סרביה ומונטנגרו. על אף היותה בת חסות של ממלכת הונגריה, בפועל הייתה בוסניה מדינה עצמאית.
הבאנות בוסניה התקיימה עד שנת 1377, כשהועלתה למעמד ממלכה עם הכתרתו כמלך של טוורטקו הראשון.
היסטוריה.
בשנת 1353 הבאן סטייפן השני קוטרומאניץ' נפטר והובא לקבורה במנזר הפרנציסקני במילאם, על ידי ויסוקו. הוא השאיר אחריו מדינה בוסנית חזקה, מתקדמת מבחינת כלכלית וצבאית, בעוד כוחה תלוי בשיתוף הפעולה של כמה משפחות אצילים בוסנים ששלטו באזורים שונים של הממלכה.
את שיא עוצמתה השיגה ממלכת בוסניה בימי מלכה הראשון, טוורטקו הראשון, לבית המלוכה קוטרומאניץ', הוא הוכתר רשמית כמלך בוסניה ב-26 באוקטובר 1377. בזמנו הפכה ממלכת בוסניה לאחת המדינות המשפיעות והחזקות ביותר בחצי האי הבלקן לפני הכיבוש הטורקי.
האזור הנקרא הרצגובינה היה מורכב בימי הביניים מכמה ישויות מדיניות: זחומלייה (חוּם) מסביב לעיר בלאגאי וטרבוניה, מסביב לעיר טרביניה. הן נשלטו על ידי נסיכים חצי-עצמאיים, לרוב תחת חסות מלכי סרביה. שטחי הרצגובינה הימי ביניימית כללו את הרצגובינה של ימינו וגם חלקים ממונטנגרו ודרום דלמטיה. השם "הרצגובינה" אומץ בשנים 1448-1435 בימי סטייפן ווקצ'יץ' קוסאצ'ה, הקנז של סאווה הקדוש, שחיזק באותה תקופה את עצמאותו. לאספות של אצילי הרצגובינה - שנקראו "סטאנאק", הייתה השפעה רבה.
שלטונו של טוורטקו הראשון.
בשנת 1353 עלה על כס באנות בוסניה טוורטקו הראשון בן ה-15. בשנת 1363 הוא פתח במלחמה נגד מלך הונגריה לאיוש הגדול. הסכסוך הסתיים בחתימת הסכם שלום, שאישר לבוסניה זכויות רחבות תחת חסות פורמלית של הונגריה. ב-1366 פרץ בבוסניה מרד שהדיח את טוורטקו. אולם בשנה הבאה הוא חזר לשלטון. ב-1370 החזיר טוורטקו הראשון לבוסניה את גבולותיה הקודמים ויזם כמה פשיטות אל חוף הים האדריאטי ובמערב סרביה.
בשנת 1372 הוא כרת ברית עם הנסיך לזר חרבליאנוביץ', אחד השליטים האזוריים שבסרביה המפולגת. ב-1373 יחד עם לזר, תקף טוורטקו את אחוזתו של ניקולה אלטומאנוביץ, שהיה החזק באצילי סרביה באותה תקופה. בעקבות ניצחונם הם חילקו ביניהם את האחוזות של אלטומאנוביץ' שנפלו בידיהם. טוורטקו סיפח חלקים מזחומליה, את החלק העליון של הנהרות דרינה ולים וכן את המחוזות אונוגושט וגאצקו. שאר השטחים שהיו בשליטת אלטומאנוביץ' -האזורים החופיים דרצ'וויצה (הרצג נובי של ימינו), קונאוולה ווטרביניה, סופחו על ידי שליט זטה, ג'וראג' באלשיץ' אך בשנת 1377 איבד אותם לטובת טוורטקו.
ב-26 באוקטובר 1377 הוכתר טברטקו במנזר מילשבה והכריז על עצמו כ"מלך הסרבים, של בוסניה וחוף הים (פרימוריה או פומוריה) ושל הארצות המערביות". הוא הכריז עצמו מלך סרביה מכיוון שסבתו הייתה בת לשושלת נמאניץ' והיו לו תביעות לכתר המלכותי של סרביה. תביעה זאת הייתה מציאותית מכיוון שעם מות סטפאן אורוש בשנת 1371 השושלת נמאניץ' הגיעה לקצה. המלך ההונגרי לאיוש הגדול לבית אנז'ו, שלח לטוורטקו את כתר המלכות של סרביה. לפי רוב המחקרים ההיסטוריים (של צ'ושקוביץ', אנג'ליץ', לוברנוביץ', פיליפוביץ') הטקס התקיים במילה על ידי ויסוקו בכנסייה שנבנתה בזמנו על ידי סטפאן קוטרומאנוביץ' שנקבר שם לצד דודו, סטייפאן השני. לעומת זאת היסטוריונים אחרים, רובם מסרביה, סברו שטקס ההכתרתו של טוורטקו התנהל במנזר מילשבה.
אחרי תבוסתו של ניקולה אלטומאנוביץ', קם הנסיך לזר חרבליאנוביץ' כשליט החזק ביותר בתחום האימפריה הסרבית לשעבר. הוא ביקש לאחד מחדש את השטחים הסרבים והכנסייה האורתודוקסית הסרבית ראתה בו המנהיג המתאים ביותר לרשת את זכויות השושלת נמאניץ'. הכנסייה, שהייתה הכוח המלכד החזק ביותר בקרב הסרבים באותם הזמנים, לא תמכה בשאיפות ההגמוניות של טוורטקו.
בשנת 1390 שלט טוורטקו גם בקרואטיה ובאיים רבים בים האדריאטי והפך למלך קרואטיה ודלמטיה. פרט לכך כרת ברית עם רפובליקת רגוזה וערב להגנתה. טוורטקו השלים את תארו הרשמי ל"מלך רשקה, בוסניה, דלמטיה, קרואטיה ושל חוף הים". תארו המלא, לפי המנהג הביזנטי, ציין את כל העמים והישויות הגאוגרפיות שבשליטתו - "מלך בוסניה, סרביה, קרואטיה, חום, אוסורה, סולי, דלמטיה, דוני קראי".
יחד עם זאת בסופו של דבר נאלץ להשלים עם הכיבוש הטורקי בחבל חום שבהרצגובינה. ב-28 ביוני 1389 השתתפו כוחות בוסניים בקרב קוסובו תחת פיקודו של הוויבוד ולאטקו ווקובויץ'.
ב-14 במרץ 1391 מת המלך טוורטקו. בשנות שלטונו הייתה בוסניה לראשונה ולאחרונה המדינה החזקה בחצי האי הבלקני, השנייה מבחינה זו רק לאימפריה העות'מאנית.
שקיעת הממלכה.