ניתן לדמיין זאת כבניין בן שתי קומות, הקומה העליונה והקומה התחתונה הן המגיבים והתוצרים היציבים אנרגטית (בשתי הקומות ניתן לנוח). גם כדי לעלות במדרגות (למצב אנרגטי פחות יציב מאחר שנצבור אנרגיה פוטנציאלית או "אנרגיית גובה") וגם כדי לרדת במדרגות (לכיוון מצב אנרגטי יותר יציב), נצטרך להשקיע אנרגיה. זוהי אנרגיית השפעול.
מצב המעבר קרוב באנרגיה יותר לתוצרים, בניגוד לתגובה אקסותרמית בו הוא קרוב למגיבים.
דוגמה.
בחימום של כוס מים, בטמפרטורת החדר (25 מעלות צלזיוס), עד לרתיחתם ב 100 מעלות, מתרחש תהליך של אידוי - מעבר מנוזל לגז. בתהליך, קשרים בין מולקולריים ניתקים, ולכן האנרגיה הפוטנציאלית הכימית של החומר עולה, בנוסף לאנרגיה הקינטית. לכן זוהי תגובה אנדותרמית - תגובה שקולטת אנרגיה מהסביבה.
מסיבה זו אצטון (שמתאדה ב-55 מעלות צלזיוס) ואתר (שב-35 מעלות), קרים יותר למגע- כבר בטמפרטורת החדר ישנה תגובת אידוי מואצת.
&lt;chem&gt;H2O(l)-&gt;H2O(g)&lt;/chem&gt;
טלור
טלור (Tellurium) הוא יסוד כימי מסדרת המתכות למחצה, שסמלו הכימי הוא Te ומספרו האטומי 52.
תכונות.
טלור הוא יסוד נדיר ממשפחת המתכות למחצה. בצורת גביש, לטלור צבע כסוף-לבן ובצורתו הטהורה יש לו ברק מתכתי. גביש הטלור הוא חלש ביותר, והוא מתעוות מעצמו בטמפרטורת החדר. ניתן להפיק טלור אמורפי מתמיסת חומצת טלור (Te(OH)6), אך יש מחלוקת האם הוא באמת אמורפי או עשוי מגבישים זעירים. טלור הוא מוליך למחצה מסוג P, אשר מוליכותו משתנית בהתאם לכיוון המערך האטומי שלו וגוברת כשנחשף לאור. מבחינה כימית טלור דומה לסלניום וגופרית. טלור בוער בלהבה ירקרקה-כחולה ויוצר טלור דו-חמצני (TeO2). בצורתו המותכת, טלור גורם לקורוסיביות בנחושת, ברזל ופלדה.
לטלור 22 איזוטופים שונים אשר משקלם האטומי משתרע בין 114Te ו-135Te.
שימושים.
לטלור שימושים בעיקר בסגסוגות, למשל כשמוסף לעופרת הוא מחזק אותה ומגביר את עמידותה בפני חומצה גופרתית. שימושים נוספים:
היסטוריה.
היסוד טלור זוהה בשנת 1782 על ידי ההונגרי פרנץ מילר פון רייכנשטיין (Franz-Joseph Müller von Reichenstein) כאשר בחן מחצבי זהב בטרנסילבניה. הוא כינה את היסוד החדש שהעריך שנמצא עם הזהב, "מטלום פרובלמטיקום".
טלור בודד בשנת 1798 על ידי מרטין היינריך קלפרות (Martin Heinrich Klaproth) שנתן לו את שמו (על שם טלוס בלטינית - אלת האדמה) והבחין בינו לבין אנטימון. בשנת 1832, יונס יעקב ברצליוס חקר באופן שיטתי את תכונותיו של הטלור.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 גבר השימוש בטלור בעקבות היישומים התרמואלקטריים החדשים.
צורה בטבע.
טלור נמצא בטבע לעיתים קרובות ביחד עם זהב בתרכובת AuTe2 ולפעמים עם מתכות אחרות, ככסף, עופרת וברזל. מעריכים את שכיחותו בטבע כמיליארדית של קליפת כדור הארץ. מחצבי טלור נמצאו במדינות רבות, בין השאר בארצות הברית, קנדה, שוודיה וזמביה.
אמצעי זהירות.
אדם שנחשף לריכוזים נמוכים של טלור באוויר עלול לפתח "נשימת טלור", שגורמת לריח המזכיר שום מהפה, בעקבות כימיקל מסוים שנוצר בגוף בזמן השאיפה.
טלור מתכתי ותרכובות טלור נחשבות רעילות ויש לטפל בהן בהתאם.
שביעי של פסח
שביעי של פסח הוא היום השביעי והאחרון של חג הפסח, שחל בתאריך כ"א בניסן. ביום זה, על פי מסורת חז"ל, אירעה קריעת ים סוף, אם כי נצטוו על קיומו עוד בטרם יצאו ממצרים. מעבר למצוות הקיימות בכל אחד משבעת ימי הפסח, זהו יום טוב לכל דבר, שבו אסורים בעשיית מלאכה, פרט למלאכת אוכל נפש.
בעבר כונה יום זה יום וַיּוֹשַׁע, על שם הפסוק הפותח את שירת הים, קריאת התורה של היום.
הקראים קוראים ליום זה שביעי עצרת, על פי הפסוק .
כינוי רווח כיום הוא "חג שני (של פסח)". כינוי דומה מופיע בלוח שנה מגניזת קהיר לשנת ד'תתפ"ב - "שני של פסח".
מקור החג.
המקור הראשון בתורה לחג שביעי של פסח מופיע עוד לפני מעמד הר סיני בו קיבלו עם ישראל את מצוות התורה עליהם, ואף עוד קודם יציאת מצרים.
גם בפרשיית המועדות בפרשת אמור שבספר ויקרא מוזכר חג זה:
גם בספר דברים נצטוו ישראל לחג את היום השביעי של פסח כיום טוב:
וכן מופיע בפרשת פינחס בהזכרת קרבנות המוספים של החגים. לפיכך ביום שביעי של פסח ישנה מצווה מדאורייתא לשבות ממלאכה, אולם מלאכת אוכל נפש מותרת בו – כבכל יום טוב.
תאריך החג.
בספר ברית דמשק מופיע איסור על הקרבת קרבנות החגים בשבת. יעקב הקרקסאני כותב שהצדוקים לא ספרו את יום השבת כאחד משבעת ימי חג הפסח וחג הסוכות, כך שבעצם שביעי של פסח חל בכ"ב בניסן, ושבעת ימי חג המצות המסתיימים בכ"א בניסן נחשבים רק שישה ימים ביחס לקורבנות. ראיה לכך שזהו המנהג הקדום שהיה בתחילת תקופת בית שני ניתן למצוא במגילת תענית, הפותחת במועד שנמשך מראש חודש ניסן עד ח' בניסן ולאחריו מועד שנמשך עד סוף פסח. מועדים אלה מקבילים לשבעת ימי המילואים ולימי קורבנות הנשיאים, לפי פרשנות הקראים שהמילואים החלו בא' בניסן והנשיאים בט' בניסן ונדחו מפני השבת, כך יוצא שקורבן אחירע בן עינן הוקרב בכ"ב בחודש, שהוא יום שביעי של פסח לפי לוח השנה במגילות קומראן, שהפך לאסרו חג על ידי הפרושים, שהתירו הרבה מאיסורי השבת שנהגו בזמן נחמיה, ואף להקריב קורבן פסח בשבת.
מנהגים.
לימוד ותפילה בלילה.
מנהג המקובלים בצפת, בתקופת האר"י הקדוש, היה לומר במהלך ליל שביעי של פסח, לאחר חצות הלילה, לימודים שונים ושירות, כשבכללם שירת הים, שנאמרה באשמורת הבוקר. בספר חמדת ימים הובא 'תיקון' שייאמר במשך הלילה כולו, והוא נדפס לימים בספר 'קריאי מועד'. אולם יש מהאחרונים שהתנגדו לכך, בעקבות חשדו בשבתאות של ספר חמדת ימים. כיום ישנם נוהגים לומר את הנוסח במלואו, ובכמה קהילות המנהג לומר את 'שירת הים' בלבד בלילה זה, בחצות הלילה, או לפני כן. במקומות שסמוכים לשפת הים היו שנהגו לשיר את השירה ליד הים. בחסידות חב"ד נהגו להישאר ערים כל הלילה וללמוד תורה.
סעודת משיח.
מנהג נוסף הנוהג ביום שביעי של פסח ובחו"ל באחרון של פסח, הוא לערוך סעודה נוספת. בחסידויות מסוימות מכנים אותה סעודת הבעל־שם־טוב, על פי תקנת הבעש"ט לאכול סעודה זו היות שאורו של משיח מאיר ביום זה. בחב"ד מכנים סעודה זאת סעודת משיח, ורבי שלום דובער שניאורסון הורה משנת ה'תרס"ו (1906) לשתות גם ארבע כוסות של יין.
חלק מהליטאים נוהגים אף הם לאכול סעודה נוספת קודם צאת החג, בעקבות הנהגת הגאון מווילנה לערוך סעודה ולאכול בה מצה מפני חביבות מצות אכילת מצה קודם שמסתיים החג.
תפילה.
הלל.
ביום שביעי של פסח, ההלל הוא רק מנהג ולכן אומרים את נוסח ההלל הקצר כמו של ראש חודש.
קריאת התורה.
קריאת התורה של יום זה עוסקת בנס קריעת ים סוף, שעל פי מסורת חז"ל אירע בליל שביעי של פסח, וכן בשירת הים שנאמרה בעקבותיו ( – ). בהפטרה קוראים את 'שירת דוד' () שאף היא שירה כשירת הים, ונס קריעת ים סוף מרומז בה.
ביום טוב שני של גלויות, קוראים "כל הבכור" ( עד ), ואם חל בשבת (שאין מספיק פסוקים לחלק את הקריאה הנ"ל לשבע עליות), מתחילים ברוב הקהילות "עשר תעשר" (), והאיטלקים מתחילים "כי ימכר" (). מפטירים ב"עוד היום בנב לעמד" ( עד ), ובנוסח רומניא הפטירו בשירת דבורה ().
יזכור.
בבתי הכנסת מנהג אשכנז המזרחי נוהגים לומר יזכור בשביעי של פסח (בחו"ל באחרון של פסח), לפני שמכניסים את ספר התורה לארון הקודש. במנהג אשכנז המערבי, לא נוהגים לומר יזכור ברגלים כלל, אך הוא הונהג בכמה קהילות מנהג זה בתקופה מאוחרת.
פיוטים.
בליל שביעי של פסח, אומרים במנהג אשכנז המערבי מערבית "אורי וישעי על הים נגלה" לרבי מנחם בן יעקב איש וורמייזא, הכולל ביכור "מתי אבוא ואראה" המדבר על עלייה לרגל. במנהג אשכנז המזרחי אומרים מעריב "ויושע ה' אום למושעות" לרבי יוסף בן יעקב. ביום טוב שני בחו"ל, ברוב קהילות אשכנז המערבי אומרים מערבית "אמונת אומן לעם זו רם זכרת" לרבי אליעזר מגרמייזא, ובקצת קהילות אומרים "אור לשביעי גש" לראב"ן. במנהג המזרחי אומרים "ויושע אומר אשכולות" לרבי יקותיאל בן יוסף.
בשני מנהגי אשכנז, אומרים ביום שביעי יוצר "ויושע שושני פרח" וזולת "אי פתרוס", שניהם לרבי שמעון בן יצחק. בקהילות אשכנזי המזרחי אומרים גם אופן "ידועי שם" החתום יעקב, ובקצת קהילות אומרים במקומו "ויושע אל אמונה", אבל במנהג אשכנז המערבי לא נוהגים לומר אופן. בקהילות אשכנז המזרחי וקצת קהילות אשכנז המערבי, אומרים גם "גאולה" יום ליבשה לר' יהודה הלוי.
בכל הקהילות, נוהגים שכשחל יום שביעי בשבת, אומרים את כל הפיוטים בברכות קריאת שמע של שבת חול המועד, דהיינו היוצר על סדר שיר השירים של רבי שמעון בן יצחק. בקצת קהילות המנהג המזרחי, נוהגים במקרה זה לומר "יום ליבשה" לפני "שירה חדשה שבחו גאולים". ביום טוב שני של גלויות, אומרים יוצר קדום אנונימי "אתה הארת" וחוזרים על זולת "אי פתרוס" כדאתמול. במנהג המזרחי, אומרים אופן "מחוללת מהללת" לרבי משה בן יצחק, ובקצת קהילות אומרים במקומו "לבעל התפארת" לבנימין בן זרח. גם ביום טוב שני שחל בשבת, נוהגים לומר את כל הפיוטים בברכות קריאת שמע של שבת חול המועד.
בחזרת הש"ץ של שחרית, אומרים קרובת "אותותיך אז ראינו בעין" לר' שמעון בן יצחק, והיו קהילות שאמרו "אימת נוראותיך בשדה צוען כהשלחת" לר' משה בן קלונימוס בשביעי ואת קרובת שמעון בן יצחק ביו"ט שני, ויש נוהגים להחליף את הסדר כשחל שמיני של פסח בשבת. שתי הקרובות מאריכות בפיוטים עם מדרשים על קריעת ים סוף. בחו"ל, ביום טוב שני אומרים את הקרובה השנייה שלא אמרו אתמול.
במנהג איטליה, אומרים יוצר "אתה הארת", וביום טוב שני "אפל המוני נגה לעיני", ובארץ ישראל נוהגים לומר ביום טוב היחיד "אפל המוני נגה לעיני".