בשנים הראשונות, בין 1876-1881, זכתה מפלגתו של דל קסטילו, המפלגה השמרנית, ברוב עצום בבחירות והוא זכה בשלטון. אל מולו ארגן פרחדס סגסטה את המפלגה הליברלית אשר זכתה בשלטון בשנת 1881. לאחר מותו של המלך אלפונסו השנים עשר, נפגשו קסטילו וסגסטה וקבעו ביניהם הסכם רוטציה על פיו יחולק השלטון ביניהם ברוטציה. מפלגות אחרות זכו במספר מועט של צירים בפרלמנט, למרות שבמקרים מסוימים הייתה להן תמיכה רחבה. המפלגה הסוציאליסטית זכתה לראשונה בנציג בודד בפרלמנט רק בשנת 1910 והמפלגה הרפובליקנית זכתה לרוב בבין 15-40 צירים, מתוך מעל 400 מושבים. היכולת לזייף את הבחירות נבעה בין השאר מכך שעם מתן זכות בחירה כללית לכל הגברים בשנת 1890, רק כרבע מבעלי זכות הבחירה ידעו קרוא וכתוב. זיוף הבחירות כללו כל מיני פעולות, בין השאר, אי הודעה או חלוקת הודעות מוטעות על מקום או זמן ההצבעה, זיופים ברשימות המצביעים, והחלפות קלפי או הצבעה עבור אלו שלא הגיעו להצביע. במהלך התקופה, העיתונות שנהנתה מחופש הדיבור, התריעה על הזיופים בבחירות וטענה שהתוצאות אינן משקפות, אך ללא הועיל.
ישנם הטוענים ששיטת הטורנו יכלה להתקיים רק הודות לכח הרב שניתן לצבא להגן מפני אויבים פנימיים, ובין השאר להביא חתרנים פוליטיים למשפט בפני בתי משפט צבאיים. לטענתם, כבר בשנות ה-90 של המאה ה-19, הרגישו ספרדים רבים שהבחירות מזויפות, אולם לא היה בכוחם להביא לשינוי המצב. עם זאת, החל משנת 1914 הצליחו מפלגות שהתפצלו ממפלגות האם הליברלית והשמרנית להשיג נתח משמעותי מקולות הבוחרים ותוצאות הבחירות החלו לשקף יותר את רצון הבוחרים.
מבקרים ליברלים וקומוניסטים של שיטת הטורנו בספרד טענו ששתי המפלגות השולטות לא היו שונות אחת מהשנייה באידאולוגיה, ובעצם כל שייצגו היה את האינטרסים של חבריהן. לעומת זאת, ישנם המציינים הבדלים מסוימים בין המפלגות בכך שהליברלים יותר תמכו בקיצוץ כוחה של הכנסייה, תמכו והשיגו זכות בחירה לכל הגברים ונטו יותר לסחר חופשי לעומת הפרוטקציוניזם השמרני.
תולדות ישו
אפקט הידרופובי
אפקט הידרופובי (מיוונית: הידרו= מים, פובי= מפחד) היא התכונה של מולקולות לא קוטביות ליצור צברים (אגרגטים) בתמיסה מימית.
ניתן לראות את האפקט ההידרופובי כשמערבבים יחדיו מים (מולקולה קוטבית) ושמן (מולקולה לא קוטבית). המים ושכבת השמן ייפרדו ויצרו שתי שכבות בעלות שטח מגע מינימלי בינן.
דוגמאות לאפקט ההידרופובי בטבע.
ברמה המולקולארית ניתן לראות את האפקט ההידרופובי ככוח העיקרי המניע את תהליך קיפול חלבונים. אפקט זה הוא הכוח המניע ליצירת ממברנות ביולוגיות מליפידים (lipid bilayer membrane). כמו כן לאפקט ההידרופובי חשיבות ביצירת המבנים של חומצות גרעין ובחלק מהאינטראקציות בין חלבוניים.
אמפיפטיות.
אמפיפטיות הן מולקולות בעלות קבוצות הידרופוביים והידרופיליים גם יחד. מולקולות אמפיפטיות יוצרות מבנים ייחודיים, בהם שטח המגע בין הקבוצות ההידרופוביות קטן.
קיפול חלבונים.
האפקט ההידרופובי עוזר להבין את הסיבה האנרגתית לקיפול חלבונים. חומצות האמינו בעלות השייר ההידרופובי (ואלין, מתיונין, לאוצין, פנילאלנין,איזולאוצין ואלנין) מניעות את קיפול החלבון בשל האפקט ההידרופובי בינן לבין המים, כך שנוצר לחלבונים גרעין קיפול (ליבה) הידרופובי סגור. המצב המועדף תרמודינמית הוא המצב בו לקבוצות הידרופוביות יש אינטראקציה מינימלית עם הסביבה המימית.
האפקט ההידרופובי בסביבה הידרופובית.
במידה והממס או הסביבה יהיו הידרופוביים (שומני, לדוגמה) האפקט ההידרופובי פועל כך שקבוצות קוטביות יתרחקו מהממס. כלומר, חלבונים יתקפלו הפוך מאשר קיפולם במים (inside-out): הקבוצות ההידרופוביות יפנו כלפי חוץ והקבוצות הפולריות בגרעין קיפול הידרופילי.
תסיסה כהלית
תסיסה כהלית (באנגלית: Ethanol fermentation) הוא תהליך ביולוגי שהופך סוכרים דוגמת גלוקוז, פרוקטוז וסוכרוז, לאתנול ולפחמן דו-חמצני. תהליך זה מתרחש בסביבה נטולת חמצן (תהליך אנאירובי).
התהליך הכימי.
בתסיסה כהלית מולקולה אחת של סוכר הופכת לשתי מולקולות אתנול ושתי מולקולות פחמן דו-חמצני, כאשר התגובה הכוללת היא זו:
C6H12O6 → 2C2H5OH + 2CO2
ניתן גם לכתוב ניסוח הכולל את המולקולות אוגרות האנרגיה (כדוגמת ATP) הנוצרות בתהליך:
C6H12O6 + 2ADP + 2Pi + 2H+ → 2C2H5OH + 2 H2O + 2ATP + 2CO2 ניתן לחלק את התהליך לשני שלבים עיקריים:
מגלוקוז לפירובט.
תהליך תסיסת הגלוקוז מתחיל בעשרה שלבים אנזימטיים, המהווים את תהליך הגליקוליזה. ממולקולת גלוקוז אחת מתקבלות שתי מולקולות פירובט (-CH3COCOO):
C6H12O6 + 2ADP + 2NAD+ + 2Pi → 2 CH3COCOO− + 2 H2O + 2H+ + 2ATP+2 NADH
ריאקציות הגליקוליזה משותפות לתסיסה הכהלית ולתסיסה ההומולקטית.
מפירובט לאתנול.
כל אחת ממולקולות הפירובט הופכת לאתנול תוך יציאת מולקולת פחמן דו-חמצני: CH3COCOO- + 2H+ + NADH → C2H5OH + 2NAD+ + CO2
בתהליך זה קיימים שני שלבים ולכן שני אנזימים מזרזים אותו. הראשון פירובט דאקרבוקסילאז אשר מזרז את היוצרות אצטאלדהיד והוא דורש מגנזיום ותיאמין פירופוספט כקופקטורים. בשלב זה משתחרר פחמן דו-חמצני למערכת. האנזים השני הוא אלכוהול דהידרוגנאז והוא מזרז את יצירת האלכוהול תוך חימצון מולקולת NADH ל +NAD .
חשיבות התסיסה לאתנול.
שתי הריאקציות האחרונות בתהליך התסיסה הכהלית חשובות לקיום תהליך הגליקוליזה. הן מאזנות אותה מבחינת חמצון-חיזור. כלומר, בריאקציות אלה יש מחזור נשא האלקטרונים +NAD ממצבו המחוזר NADH, שכן הוא חיוני לתהליך הגליקוליזה.
שימושים תעשייתיים.
תסיסה כהלית מתרחשת בשמרים, המצויים בסביבה נטולת חמצן. התסיסה הכהלית היא האחראית לתפיחת הלחם ולאלכוהול שנמצא ביינות ובבירות.
בתעשיית היין מקובל לחשב "בומה" כלומר אחוז אלכוהול משוער לתסיסה כך שכל אחוז אלכוהול אחד שווה לכ-1.8 עד 1.6 גרם סוכר בליטר
אלדולאז
אלדולאז (באנגלית: Aldolase) הוא אנזים המקטלאז תגובה אלדולית הפוכה.
אלדולאז משתתף בתגובת הגליקוליזה. האנזים מבקע את פרוקטוז 1,6 ביספוספט (fructose 1,6-bisphosphate), המשמש לו כסובסטרט לשתי מולקולות בעלות 3 פחמנים. האחת גליצראלדהיד 3 פוספט (glyceraldehyde 3-phosphate) והשנייה דהידרוקסיאצטון פוספט (dihydroxyacetone phosphate).
בטבע קיימים שלושה סוגים של אנזימי אלדולאז שונים אשר מקודדים על ידי שלושה גנים שונים:
מנגנון.
ביונקים האתר הפעיל של האנזים מכיל את חומצות האמינו ליזין וטירוזין (lysine ו-tyrosin). שייר הליזין מייצב את מצב המעבר בתגובה ואילו שייר הטירוזין משמש כבסיס המקבל פרוטון.
בחיידקים כתחליף לשייר הליזין מצויים באתר הפעיל יוני מגנזיום המייצבים את מצב המעבר.
שימושים ברפואה.
אנזים האלדולאז מהווה מדד לתקינות הכבד ולפעילות תקינה של השרירים. במידה ומוצאים רמות גבוהות מהרגיל של האנזים אלדולאז בדם, ניתן להניח כי פעילות הכבד או השרירים לא תקינה.
חיבור אבוד
חיבור אבוד הוא יצירה ספרותית או עיונית שידוע כי התקיימה, אך לא שרדה. עדויות לקיומה של היצירה הן אזכורים ביצירות אחרות שכן שרדו, ולעיתים שרד רק חלק מהיצירה שמלמד על שאר חלקיה.
חיבורים אבדו מכל מיני סיבות. לפעמים איבדו אותם במשבר או אסון היסטורי (כמו למשל שריפת הספרייה הגדולה של אלכסנדריה), לפעמים הם הושמדו בכוונה בגלל תוכנם (כסוג של צנזורה, למשל באמצעות שריפת ספרים) ולעיתים, כותבי החיבורים עצמם החליטו להשמידם, מסיבות שונות (אם כי לא תמיד הצליחו - הפואמה האפית אינאיס נשמרה על ידי אוגוסטוס, למרות שיוצרה, ורגיליוס, ציווה להשמידה, וכך גם יצירותיו של פרנץ קפקא פורסמו למרות בקשתו שיושמדו).
לעיתים, שורדים חלקים מחיבורים אלה כציטוטים בחיבורים אחרים. למשל, האנציקלופדיה "תולדות הטבע", מאת פליניוס הזקן, מצטטת חיבורים קדומים יותר. בין היתר, התבססה האנציקלופדיה על כתביו של מרקוס טרנטיוס וארו - מלומד וסופר רומאי, שחי ופעל כ-100 שנים לפני פליניוס. מקור אחר הוא מרקוס ויפסניוס אגריפס, שעל מפותיו הסתמך פליניוס בחלק מהכרכים הגאוגרפיים. בערכים זואולוגיים הסתמך פליניוס על אריסטו, ובתחום הבוטני על תאופרסטוס.
כמו כן, לעיתים שורדים חיבורים אבודים כעתיקות, או כאשר הדפים עליהם הם נכתבו משמשים כמצע לכתבים מאוחרים יותר (פלימפססט). דוגמה לחיבור שנחשב כאבוד, אך נמצא לאחרונה, הוא הפלימפססט של ארכימדס, ששרד מתחת לטקסט של ספר תפילה.
רוב החיבורים האבודים החשובים ביותר נכתבו בעידן הקלאסי, מאחר שלפני המצאת הדפוס היו עותקים מעטים מכל כתב יד, אך ישנן דוגמאות מכל תקופות ההיסטוריה, למשל, גם במאה ה-20 אבדו סרטי ראינוע רבים (כ-80% מהם) מאחר שצולמו על חומר בלתי יציב הנוטה להתלקחות, שדרש טיפול מסור על מנת לשמרו.
פס האטה
פַּס הֶאָטָה (בלעז: בַּמְפֶּר) הוא אמצעי המיועד להפחית את מהירות הנסיעה של כלי רכב בכבישים ובכך להפחית ולמנוע תאונות דרכים.
צורתם של פסי האטה היא לרוב מעוגלת או אליפטית, והם פרוסים לרוחבו של הכביש.
רובם של פסי ההאטה הם באורך של כארבעה מטרים ובגובה שבין 8–10 סנטימטרים והם בנויים מאספלט או מאבן משולבת. לרוב, פסי האטה מסומנים בתמרורים וסימני כביש שמאפשרים לנהגים לזהות בקלות את פסי ההאטה ולהאט את מהירות נסיעתם.
מבדיקות שנערכו בישראל עולה כי פסי האטה הביאו להפחתה ניכרת במהירות הנסיעה ולהגברת בטיחות הנסיעה, זאת בנוסף לצימצום בזיהום אוויר באזורים אלה.
קיימים כיום פסי האטה מיוצרים מגומי שמקורו בצמיגים ממוחזרים.