תפקידיו הטלוויזיוניים כוללים השתתפות בסדרה "אזור הדמדומים" בשנת 1986, בסדרה "תיקים באפלה" בשנת 2000, וכן השתתפות קבועה בסדרה "CSI" בעונות 2–7 בתפקיד בעל הקזינו סם בראון ואביה הביולוגי חוקרת הזיהוי הפלילי קתרין ווילוס. החל מאוקטובר 2011, וילסון מגלם את דמותו של החוואי הרשל גרין בסדרת האימה "המתים המהלכים".
בשנת 2016 שיחק וילסון בסדרה מקורית של נטפליקס "THE OA" שבה גילם את אייבל, אביה של פריירי הגיבורה הראשית בסדרה.
חיים אישיים.
וילסון הלך לעולמו ב-6 באוקטובר 2018. התגורר בלוס אנג'לס עם אשתו עורכת הדין הוונלי וילסון, לה היה נשוי במשך 34 שנים.
פייר אנרי
פייר אנרי (בצרפתית: Pierre Henry; 9 בדצמבר 1927 בפריז - 5 ביולי 2017) היה מלחין צרפתי, הנחשב לחלוץ בסוגה מוזיקה קונקרטית של מוזיקה אלקטרונית.
חייו.
פייר אנרי החל לערוך ניסויים בגיל 15 בקולות שהפיק מחפצים שונים, והמיזוג של רעשים אל תוך מוזיקה קסם לו. הוא למד אצל נדיה בולאנז'ה, אוליבייה מסייאן ופליקס פאסרון בקונסרבטואר של פריז בשנים 1938 - 1948.
משנת 1949 עד 1958 עבד אנרי באולפן ההקלטות האלקטרוני של רדיו צרפת (RTFׂ) שייסד פייר שפר בשנת 1943. במהלך תקופה זו כתב עם שפר את "סימפוניה לאדם בלבד", שהתפרסמה ב-1950; כן חיבר את המוזיקה הקונקרטית הראשונה שהופיעה בסרט מסחרי, הסרטון "Astrologie ou le miroir de la vie". בהמשך כתב אנרי מוזיקה לאין-ספור סרטים ובלטים.
שנתיים לאחר שעזב את אולפן ההקלטות RTF ייסד אנרי, עם ז'אן בארונה, את האולפן האלקטרוני הפרטי הראשון בצרפת, אולפן אפסון-קאבאס.
בין יצירותיו הנודעות ביותר של אנרי הבלט משנת 1967, Messe pour le temps présent, שנכתב בשיתוף פעולה עם מישל קולומביה ועם הכוראוגרף מוריס בז'אר, שעמו עבד על עוד כמה וכמה יצירות.
המלחין כריסטופר טינג הושפע כל כך מ"פסיכה רוק" של אנרי בכתיבת הנושא לתוכנית ההנפשה הפופולרית שלו, "פוטוראמה", עד שהנושא איננו אלא וריאציה על המקור.
ת&quot;ג מסריק
שני אליהו
עקירה והנחה
בהלכות הוצאה בשבת, עקירה והנחה הם כללי יסוד בהלכה זו. הוצאה מרשות לרשות אינה נחשבת לכזו אלא אם כן הייתה עקירה ממקום מסוים וחשוב ברשות שמשם הוצא החפץ, וכן הנחה אינה נחשבת לכזו אלא אם כן החפץ מונח בשטח חשוב ברשות השנייה. הלכות רבות עסוקות בשאלה מה היא הנחה ומה היא עקירה, מה נחשב למקום חשוב ומה לא.
מקום העקירה וההנחה.
הדעה הרווחת.
ההלכה הרווחת היא שכדי שהעקירה מהרשות שמשם הוצא החפץ תחשב לעקירה כחלק ממעשה ההוצאה מהרשות, צריך שיעקר ממקום חשוב, בשטח ארבעה טפחים.
בראשונים מובאים מספר טעמים להלכה זו: לפי רבינו תם הטעם הוא שמקום של חפץ הוא ארבעה טפחים, שכן אין רגילות להניח חפץ במקום הקטן משטח זה, ומכיוון שמן הסתם כך הייתה דרך ההנחה במשכן, יש ללמוד מכאן למלאכת הוצאה, שכמו כל שאר ל"ט מלאכות שבת נלמדות ממלאכת המשכן, שגם בה אין הוצאה נחשבת לכזו אם לא היה החפץ מונח על מקום של ארבעה טפחים, וכן בהנחה. פירוש אחר הוא של ר"י, שדין זה נלמד מהפסוק , שמשמעותו הפשטנית היא שקיים איסור על האדם לצאת ממקומו, ומכיוון שמפסוק זה למדו חז"ל את מלאכת הוצאה כדרשה, שלפיה ניתן לקרוא את המילים "אל יַצַא" בניגוד "אל יֹצִא" שמשמעותו לא להוציא חפצים ממקומם, לפי זה משמעות המילה "ממקומו" היא מקום החפץ. וכשם ש"מקום" של אדם, הוא שטח של ארבע אמות שהוא המקום הנדרש לאדם (שלוש אמות גופו ועוד אמה להוציא את ידיו ורגליו ולפושטם ברווח), כך גם "מקום" במשמעות של החפץ הכוונה היא אל מקום החפץ, ואין מקום חשוב פחות מארבעה טפחים.
כ"מקום חשוב" נחשבת גם ידו של אדם, שלמרות שאין היא חשובה מחמת גודלה - שהרי אין בה ארבעה טפחים, חשובה היא מחמת שימושה, שידו של אדם חשובה לו כמקום ארבעה על ארבעה טפחים.
התנאים החלוקים.
על הלכה זו האומרת כי כדי שה"עקירה" תחשב עקירה צריך מקום בשטח ארבעה על ארבעה, וכן ב"הנחה". על הלכה זו קיימים מספר תנאים החולקים עליה באופן מסויג:
הנחה.
על ההנחה להתבצע במקום שאליו הייתה כוונת הזורק, ולכן אם זרק אדם חפץ לעבר מקום מסוים, וקיבלו אדם שם - יהיה חייב הזורק, אך אם האדן השני נעקר ממקומו ותפס את החפץ בעודו באוויר לפני שיגיע למקום ייעודו ולמקום שאליו הייתה מכוונת הזריקה, אין פעולת הזריקה מושלמת, ונחשב הדבר כאילו המקבל ביטל את פעולת העקירה ויעודה המקורי, כך שלא נעשתה כאן הנחה מכוח העקירה.
מחשבתו משויא לה מקום.
למרות שעל ההנחה להתבצע במקום חשוב, שהוא באופן רגיל ארבעה טפחים על ארבעה טפחים קיים אופן בו ההנחה נחשבת לכזו גם אם לא היה במקום של ארבעה טפחים. כדוגמה לכך מובא בתלמוד במסכת שבת , ובמסכת עירובין: . בתלמוד הוסברו שתי הלכות אלו, בכך ש"מחשבתו משויא לה מקום", כלומר, מחשבתו של האדם וכוונתו שהחפץ יגיע לעבר מקום מסוים זה דווקא, מעניקה למקום זה חשיבות ודין "מקום חשוב".
בגדר הלכה זו נחלקו הראשונים: לפי חכמי התוספות, ההסבר לדין זה ש"מחשבתו משויא לה מקום" הוא בכך שמכיוון שמטרתו הוגשמה בכך שהחפץ יגיע למקום זה, ובשבת עיקר האיסור הוא , חשיבותה ודינה של המלאכה נקבעים בעיקר אם באו להגשים את כוונתו ומחשבתו ותוכניותיו של האדם, ואלו התגשמו בכך שכיכר הלחם הגיע לפי הכלב ושבע או לפי הכבשן ונאפה, אך כאשר אדם קובע לו מקום באופן שלא התגשמה תוכניתו, ולמשל אדם שתפס בידו כיכר לחם, לא נחשב המקום למקום חשוב מדין "מחשבתו משויא לה מקום" (אלא מדין אחר ש"ידו של אדם חשובה לו כד' על ד'").
דיעה אחרת גורסת כי גם בכך שהאדם לוקח חפץ בידו נחשב הדבר להנחה כ"מקום חשוב" כי נעשית מחשבתו (דין "ידו של אדם חשובה לו כארבע על ארבע" נצרך רק כאשר האדם נוטל את החפץ ממקומו, שבו נחשבת העקירה לעקירה ממקום חשוב רק מכיוון שנעשית מ"ידו של אדם", שהרי שם לא ניתן למקום ש"מחשבתו משויא לה מקום").
שיטת הרמב"ן היא שפירוש "מחשבתו משויא לה מקום" הוא במקרה שעל ידי ההנחה, נשלמת ונעשית פעולה מסוימת שרצה האדם לעשות, ומיגו שנחשבת המלאכה ל"מלאכה" כדי להשלים את רצונו של הדם היא נחשבת כ"מלאכה" גם לעניין דין מלאכת הוצאה, כנלמד מדין "מלאכת מחשבת", אך כאשר יש לאדם תוכנית לעשות דבר מסוים במקום מסוים, אך לא נשלמת בכך מלאכתו, כמו בהנחת או עקירת כיכר ממקומו, שעד שלא שבע ממנה לא הושלמה מלאכתו, שם לא ניתן לומר דין זה.
משקים על משקים.
מים המונחים על מים אחרים, נחשבים כמונחים - למרות שאין הם מונחים על הקרקע, שכן "מים על גבי מים אלו הם הנחתן". לעומת זאת, כל אובייקט אחר מוצק, המונח על מים אינו נחשב כמונח, שכן אינו מונח על מקום יציב, ונחשב כאילו עומד באוויר.
בנוגע למשקאות שונים המונחים על משקאות אחרים, ההלכות דומות: כל שני מיני נוזלים המונחים זה על זה נחשבים כמונחים על הקרקע, כמו דם למשל. לעומת זאת, קיימת מחלוקת בין רבי יוחנן בן נורי לשאר החכמים אודות שמן שצף על יין למשל, שמכיוון שהשמן צף ועולה למעלה ואינו מעורב עם היין העומד למטה, שרבי יוחנן בן נורי הוא היחיד שסובר שחיבור כזה נחשב לחיבור מכיוון שהשמן נחשב כמחובר עם היין, אך שאר החכמים סבורים שהשמן שאינו מתערב עם המים נחשב כנפרד מהם, ולפי מה שמסר רבא (שרבא אמר שטבול יום הנוגע בשמן שנמצא על יין מטמא רק את השמן ולא את היין בסברה שהשמן לא מחובר ליין ויוחנן בן נורי חושב דווקא שגם היין נטמא שהרי הם מחוברים) כלל זה, שנאמר בהלכות טומאה וטהרה (שאמרנו לעיל), קיים גם בהלכות הנחה בשבת, ולפי רבי יוחנן בן נורי נחשב השמן כמונח, מכיוון שהוא מחבור לנוזל אחר המונח על הקרקע, ושאר החכמים שחלוקים עליו שם, חלוקים עליו גם כאן בהלכות שבת.
בטלה דעתו אצל כל אדם
בטלה דעתו אצל כל אדם הוא עקרון תלמודי-הלכתי המתייחס למצב בו רצונו החריג של אדם פרטי, דהיינו דעתו, אינו מספיק בשביל להטות קביעה הלכתית. במילים אחרות, עקרון זה מאמץ את דעת האדם הסביר כאמת מידה אחידה ומחייבת.
דוגמאות.
במסכת ברכות קיים דיון ביחס לחיובו של מי ששותה יין בברכת המזון. הגמרא מניחה שם שחיוב בברכת המזון חלה על דבר שאדם קובע עליו סעודה (אכילה משמעותית ולא רק אכילה ארעית וזניחה). כתוצאה מהנחה זו שואלת שם הגמרא האם אדם שיקבע סעודה על יין יתחייב בברכת המזון. תירוץ הגמרא לשאלה זו הוא, כי אין משמעות במצב זה לרצונו האישי של האדם, היות שבאופן כללי לא מקובל לקבוע סעודה על יין, ו"בטלה דעתו אצל כל אדם".
הלכות שבת.
בהלכות שבת יש משמעות חשובה מאוד לכלל בטלה דעתו אצל כל אדם, שכן חיוב לאדם שעובר על אחת מל"ט מלאכות שבת הוא רק אם המלאכה נעשתה כדרכה הרגילה.
הלכות סחיטה.
במיוחד נידון כלל זה בהלכות סחיטה שהן תולדה של מלאכת מפרק. מהתורה אין סחיטה אלא בזיתים וענבים, שכן רק יין ושמן יש להם דין משקה מהתורה. למרות זאת אסרו חכמים לסחוט אפילו תותים ורימונים, מכיוון שיש בני אדם שיש להם פירות אלו - הנחשבים ליקרים יותר - בשפע, והם סוחטים אותם למשקה, ואילו היו פירות אלו מצויים בשפע ובזול לכל הציבור היו כולם סוחטים אותם ומשתמשים בהם למשקה קבוע. במקום שבו נהוג לסחוט פרי מסוים אף על פי שאין המנהג כן במקומות אחרים בעולם, האם גם סחיטת פרי זה אסורה מדברי חכמים במקום זה בלבד.
בנוגע לכך, קיימת מחלוקת מה תהא ההלכה באדם פרטי שדרכו לסחוט פירות לצורכו אבל אין מנהג העולם לסוחטו לשם כך, האם זו תהא חשובה סחיטה או לא. דעת רש"י ופוסקים נוספים היא שגם זו חשובה סחיטה ואין לומר ש"בטלה דעתו אצל כל אדם", אך רבים הם החולקים עליו וכן נפסקה ההלכה.
דרך הוצאה.