בינתיים התגלגל לידיו של סקורסזה תסריט שכתב פול שרדר על אודות נהג מונית שמידרדר למצב פסיכוטי. הוא היה להוט לביים את הסרט, וללהק את דה נירו לתפקיד הראשי, אולם לא נמצא לסרט מימון. הוא היה אלים מדי, קודר מדי, והגיבור שלו היה זועם מדי. שני דברים הביאו בסופו של דבר את המימון הדרוש: אלן בורשטיין זכתה בפרס אוסקר על הופעתה ב"אליס לא גרה כאן יותר" וגם דה נירו זכה באוסקר על הופעתו ב"הסנדק 2". הסרט "נהג מונית" צולם במשך פרק זמן קצר בקיץ 1975, ועמד לחולל מהפכה בתעשיית הקולנוע בכל הקשור לאלימות על המסך. שרדר כתב את התסריט בהשראת ניסיון התנקשות כושל של מטורף במושל אלבמה, ובהשראת סרטיו של רובר ברסון "הנידון למוות ברח" ו"הכייס". סקורסזה צילם סרט בעל מחוות רבות לסרטים שאהב: סרטי פילם נואר, ובעיקר סרטיו של ז'אן-לוק גודאר "ויקאנד", "פיירו המשוגע", "עד כלות הנשימה" ו"הבוז". אין ספק שסצנת הטבח בסוף הסרט היא אחת המחרידות ביותר שנראו על המסכים, בעיקר בגלל הריאליזם שבה. סקורסזה אמר עליה: "אני אוהב את הרעיון של קילוחי דם. זה מזכיר לי... חי אלוהים, זה מזכיר לי... זה כמו טיהור, אתם יודעים, מזרקות של דם. אבל זה גם משהו ריאליסטי. הבחור ששם את הדם, אמרתי לו לשים עוד קצת, הוא אמר שזה יהיה יותר מדי, אמרתי שזה בסדר." דמותו של דה נירו בסרט מהפנטת כאשר רואים כיצד הוא מידרדר פעם אחר פעם לטירוף. זוהי אותה דמות שהוא משחק בכל סרטיו של סקורסזה: אדם שנע על התפר שבין שפיות לטירוף והטירוף מנצח אותו פעם אחר פעם. הסצנה רוברט דה נירו עומד מול המראה ואומר: “You Talking To Me?” נחשבת לאחת מן הסצנות הידועות ביותר בתולדות הקולנוע. הסרט זכה לפופולריות עצומה והדיון על האלימות שבו העסיק את כל אמריקה.
ב-1977 עשה סקורסזה את "ניו יורק, ניו יורק", שהוא, כהגדרתו, "מחזמר שהוא אנטי מחזמר". זוהי הצדעתו של סקורסזה לסרטים המוזיקליים של הוליווד עליהם הוא גדל. בסרט זה הוא מיזג את הליטוש אל הוליווד הקלאסית עם החיספוס והריאליזם של סרטיו הקודמים והתוצאה מפתיעה. הסרט לא זכה להצלחה, וסקורסזה הלך ושקע בעולם הסמים. הוא האמין שמותו קרוב, וכשרוברט דה נירו הציע לו לעשות את "השור הזועם" הוא אימץ את כל כוחותיו על מנת ליצור את סרטו הגדול ביותר, ושהאמין שגם יהיה האחרון.
שנות השמונים.
ב-1980 ביים את הסרט "השור הזועם", סיפור עלייתו ונפילתו של ג'ייק לה מוטה, אלוף העולם באיגרוף. הסרט נעשה על פי ספרו האוטוביוגרפי. ניו יורק שוב חוזרת להיות עיר אלימה ואכזרית, שמצולמת בשחור ולבן כהומאז' לסרטי הפילם נואר. דה נירו, אולי בתפקידו הגדול ביותר, מגלם אדם שיצריו המטורפים מונעים ממנו פעם אחר פעם להגיע לפיסגה ולחיות בשלום עם הסובבים אותו, עד לנפילה הכואבת. דה נירו זכה בפרס אוסקר על משחקו, אולם סקורסזה לא זכה בכלום.
ב-1981 ניסה בחור מעורער בנפשו לרצוח את הנשיא רייגן, בטענה שהושפע מ"נהג מונית". הפרשה השפיעה קשה על סקורסזה והוא שוב שקל לפרוש מתעשיית הקולנוע, אולם לבסוף החליט להישאר וב-1983 יצר את "מלך הקומדיה". בהמשך שנות ה-80 יצר סרט סוריאליסטי על ניו יורק, "שגעון של לילה". ב-1986 עשה את "צבע הכסף" בכיכובם של פול ניומן וטום קרוז, וב-1988 את הסרט השערורייתי "הפיתוי האחרון של ישו" שהוחרם על ידי הכנסייה ועל ידי ארגונים נוצריים שונים.
שנות התשעים.
ב-1990 חזר לטריטוריות הישנות והידועות שלו עם "החבר'ה הטובים", סרט מאפיה, שאהוב במיוחד על מעריציו האדוקים. שוב משחק דה נירו את המטורף שמערער את סביבתו. גם רבים משחקני הסופרנוס העתידיים משחקים בסרט הזה. הוריו של סקורסזה מבליחים אף הם להופעות אורח קצרות, והסרט, שמציג שוב את חזונו הוויזואלי יוצא הדופן של סקורסזה, הפך לקלאסיקה מיידית ולאחד מסרטי המאפיה הטובים שנעשו.
שנה מאוחר יותר עשה סקורסזה חידוש ל"פסגת הפחד" של ג'יי לי תומפסון, עם דה נירו בתפקיד הראשי, של אסיר משוחרר שיוצא לנקום בעורך דינו (ניק נולטה). היה זה סרטו הקופתי ביותר של סקורסזה עד לשנה זו.
ב-1993 יצר את "עידן התמימות", שזכה להצלחה רבה, הן אמנותית והן מסחרית. ב-1995 יצר את "קזינו", שמיחזר, פחות או יותר, את ההישגים של "החבר'ה הטובים". סרטו הבא "קונדון" מ-1997, היה שיפור משמעותי, אך נכשל בקופות. ב-1999 יצר, את "לגעת במוות", שהיווה המשך רעיוני ל"נהג מונית". את התסריט כתב פול שרדר, וניקולס קייג' היה השחקן הראשי. אך זה לא עזר לסרט להצליח בקופות. הוא גם שיחק בסרט "חלומות" של אקירה קורוסאווה בתפקיד הצייר ואן גוך.
שנות האלפיים.
ב-2002 חזר סקורסזה לעניינים עם "כנופיות ניו יורק". היה זה הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם לאונרדו די קפריו, שיתוף פעולה חדש ומסקרן. הסרט הציג אלימות קשה בימיה הראשונים של ניו יורק, כשכנופיות נלחמו על טריטוריות ביניהן. סקורסזה חלם על עשיית הסרט הזה במשך 20 שנה, ולצורך עשייתו הועמד לידיו התקציב הגדול ביותר בקריירה שלו. הסרט לא היה הצלחה גדולה אך כיסה את עלויותיו, וסקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב על בימויו. אולם בטקס פרסי האוסקר שוב לא עמד לו מזלו.
ב-2004 יצא סרטו "הטייס", אפוס מרהיב על אודות הווארד יוז, הגאון המוזר, שרשם הישגים רבים בתחום הקולנוע והתעופה. זהו אחד הסרטים הגדולים ביותר של סקורסזה מבחינה ויזואלית. הביקורות היו חיוביות ברובן, והסרט גם הצליח בקופות. הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר ובכללם פרס הבימוי לסקורסזה. אולם גם בטקס זה הפסיד סקורסזה, הפעם לקלינט איסטווד.
ב-2005 ביים סרט דוקומנטרי על בוב דילן, "אין דרך הביתה", ובד בבד החל לעבוד על סרט מאפיה חדש שנקרא "השתולים", בכיכובם של לאונרדו די קפריו, ג'ק ניקולסון ומאט דיימון. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2006, והיה לסרט המצליח ביותר של סקורסזה בקופות, בד בבד עם הצלחתו הביקורתית המרשימה. הסרט זיכה את סקורסזה, לראשונה, ב"פרס אוסקר" בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר", ואף זכה בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר".
העשור השני של המאה ה-21.
ב-2008 החל סקורסזה לעבוד על סרטו החדש, שאטר איילנד, מותחן פסיכולוגי המבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 2003 מאת דניס ליהיין. גם בסרט זה כיכב לאונרדו די קפריו לצד בן קינגסלי, מארק רופאלו ואחרים. הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 2010.
בטקס פרסי גלובוס הזהב, שנערך ב-17 בינואר 2010, הוענק לסקורסזה פרס על מפעל חיים. באוקטובר 2011 יצא לאור סרטו על ג'ורג' הריסון, "חיים בעולם חומרני".
סקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו בקריירה בטקס של 2011 על עבודת הבימוי שלו בסרט "הוגו".
בדצמבר 2013 יצא לאור סרטו "הזאב מוול סטריט" בכיכובו של לאונרדו די קפריו. זהו שיתוף הפעולה החמישי בין הבמאי לשחקן.
בדצמבר 2016 יצא לאור סרטו "שתיקה", אותו פיתח במשך 25 שנים. בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר. בשנה זו הוענק לו פרס פרמיום אימפריאלה היפני בקטגוריית תיאטרון/קולנוע. בשנת 2019 ביים את הסרט "האירי" בכיכובם של רוברט דה נירו ואל פצ'ינו, בסרט שהופק בשיתוף פעולה עם נטפליקס.
בשנת 2020 החלה הפקת העיבוד לספר רוצחי פרח הירח (Killers of the Flower Moon), אותו מביים סקורסזה בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ורוברט דה נירו. העלילה מתרחשת בשנות העשרים סביב השבט האינדיאני אוסייג' שחי בעיר אוקלהומה. הילידים נהרגים בזה אחר זה לאחר שאחד מהם התעשר כשגילה נפט, מעשי הטבח באוסייג' תופסים את תשומת לב ה-FBI שפותחים בחקירה.
טלוויזיה.
בשנת 2010, HBO החלה לשדר את סדרת הדרמה של סקורסזה, "אימפריית הפשע". הסדרה נכתבה על ידי טרנס ווינטר ובוימה על ידי סקורסזה, ומגוללת את סיפורה של אטלנטיק סיטי בראשית ימיה, בתחילת המאה ה-20. ב-2011 זכה סקורסזה, לראשונה בקריירה שלו, בפרס אמי בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר של סדרת דרמה. ב-2016 החלה HBO לשדר את הסדרה ויניל שיצר סקורסזה יחד עם מיק ג'אגר, ריץ' כהן וטרנס וינטר.
בשנת 2021 עלתה סדרה דוקומנטרית בנטפליקס, בת שבעה פרקים בבימויו, בשם "נגיד שזאת עיר" אודות השקפת עולמה וקורותיה של פראן ליבוביץ בעיר הגדולה ניו יורק.
קישורים חיצוניים.
"נהג מונית: מלחמת וייטנאם חייה במונית של דה נירו": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
רוברט אלטמן
רוברט ברנרד אלטמן (; 20 בפברואר 1925 - 20 בנובמבר 2006) היה מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
אלטמן היה אחד מבמאי הקולנוע הנחשבים והמשפיעים בקולנוע האמריקאי ועם זאת היה שנוי במחלוקת. עבודתו מתאפיינת בהתמקדות בדמויות ובאווירה על פני העלילה. הוא נודע בכך שנתן לשחקניו חופש פעולה במהלך הצילומים, כולל אלתור הדיאלוגים ודיבור במקביל של מספר שחקנים. רבים מסרטיו עקבו אחר מספר גדול של דמויות וקווי עלילה.
ביוגרפיה.
אלטמן התחנך בבתי ספר קתולים-ישועים, עבר לאקדמיה צבאית, התגייס לחיל האוויר האמריקני, במלחמת העולם השנייה שירת כאיש צוות אוויר במטוס B-24 ליברייטור ונלחם בזירת האוקיינוס השקט.
בראשית הקריירה שלו עשה אלטמן מספר סרטי פרסומת, סרטי הדרכה לספורטאים ומספר סרטים קצרים. ב-1957 ביים שני סרטים שזכו למעט תשומת לב: הסרט הדוקומנטרי "סיפורו של ג'יימס דין" וסרט הדרמה "נוער שוליים". "נוער שוליים" לכד את עינו של אלפרד היצ'קוק והוא נתן לאלטמן עבודה בטלוויזיה בבימוי פרקים בסדרת המתח "אלפרד היצ'קוק מגיש" (1955). מכאן המשיך אלטמן בבימוי עשרות סדרות טלוויזיה עד 1968. אלטמן הרגיש מיואש מכך שהטלוויזיה מגבילה את החופש האמנותי שלו וב-1968 חזר לביים לקולנוע, אולם גם "הספירה לאחור" שיצא באותה שנה וגם "אותו יום קר בפארק" זכו לקהל קטן מאוד.