בעודה בקווינס קולג', היא הייתה חברה מייסדת בסניף NAACP של המכללה. טרבורג עמדה בראש מחאה כאשר בית הספר לא הרשה למלקולם X לדבר בקמפוס. היא גם ארגנה טיולים לסטודנטים, כולל נסיעה למחוז פרינס אדוארד בווירג'יניה, שם נסגרו בתי הספר על ידי פקידי משרד החינוך המקומי בהתנגדות לאינטגרציה גזעית. שם, טרבורג וסטודנטים אחרים לימדו תלמידים שחורים. היא נסעה לקרולינה הצפונית כדי לצפות בתמיכה למחאה שערכו תושבים שחורים נגד חנות הכלבו "וולוורת'ס", אשר סרבה לתת שירות ללקוחות שחורים. כשהגיעה לוושינגטון די. סי. כדי ללמוד באוניברסיטת ג'ורג 'וושינגטון, היא הצטרפה לסטודנטים למען זכויות האזרח, שדולה לקידום חוק זכויות האזרח של 1964.
קריירה.
בשנת 1969 החלה טרבורג-פן ללמד באוניברסיטת מורגן סטייט (MSU). היא פיתחה את תוכנית הדוקטורט הראשונה להיסטוריה ב-MSU. היא הייתה חברת סגל גם באוניברסיטת מרילנד, ובמכללת הווארד. בשנת 1977 היא ייסדה את איגוד ההיסטוריוניות השחורות, ושימשה כנשיאה הראשונה של הארגון. היא פרשה מתפקידה באוניברסיטה ב-2009, עם התואר פרופסור אמריטה.
במהלך לימודי הדוקטורט שלה זכתה טרבורג-פן בפרסים על כתיבתה. המחקר שלה על סופרג'יסטיות שחורות היה לבסיס לעבודתה החלוצית עשרים שנים מאוחר יותר. במהלך הקריירה שלה כהיסטוריונית, היא גם עכרה מחקר על נשים בתפוצה האפריקאית, כחלק מעבודה זו, היא חקרה גם את שורשי משפחתה באיים הקריביים, דרום אמריקה, ואירופה, ועזרה להקים את האגודה לחקר התפוצה האפריקאית העולמית.
הכרה בסופרג'יסטיות השחורות
ב-1998 פרסמה את ספרה "African American Women in the Struggle for the Vote, 1850-1920". העבודה ביקרה את ההיסטוריה המקובלת לגבי תנועת הנשים למען הכרה בזכות הבחירה בארצות הברית בנושא מחיקת התרומות של נשים שחורות. ההיסטוריה של הסופרג'יזם, על פי טרבורג-פן, קיבלה את צורתה מפי מנהיגות לבנות כמו סוזן ב. אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, אשר נתנו קרדיט לאחיותיהן הלבנות והתעלמו מן השחורות. לעומת זאת, היא זיהתה יותר מ-120 נשים שחורות ששיחקו תפקידים משמעותיים במאבק על ההצבעה, שלא זכו להכרה, ביניהן, מרי צ'רץ' טרל ושרה פרקר רמונד. הספר מנה גם מאות נשים נוספות מהתנועה ששמן לא ידוע, ונשמטו מן ההיסטוריה. הספר טען שכאשר מטרותיהן של פעילות שחורות היו שונות מאלה של מקבילותיהן הלבנות בסוגיות של דיכוי גזעני, ההיסטוריה נכתבה עם נשים לבנות במרכזה. העבודה נחשבת לעבודת הסמינלית בהיסטוריה של נשים אפריקאיות-אמריקאיות.
הספר יצא כתגובה לסדרת הספרים "History of Women’s Suffrage", עבודה בת שישה כרכים, שכתיבתה החלה בשנת 1881, ונערכה על ידי אנתוני, סטנטון, ומטילדה ג'וסלין גייג'. ההיסטוריה הזאת התקבלה כתורה היסטורית, ואילו לא הופיעו בה אף אחת מן הנשים השחורות שנכחו באסיפות סופרג'יסטיות, ארגנו מועדונים וכנסים, וקידמו את המטרה. מאז צאת ספרה של טרבורג-פן, עלתה ביקורת על אמירות גזעניות של אנתוני, בעיקר בטענתה שיהיה זה שערורייתי שגברים שחורים יקבלו את הזכות להצביע לפני נשים [לבנות].
טרבורג-פן סיפרה בכנס של אקדמאיות שחורות בשנת 2008 שהיא נתקלה בגזענות רבה וכן סקפטיות וביטול, הן מצד קולגות והן מצד מוריה באקדמיה, לגבי עבודתה, שהייתה ראשונה בסוגה לפני התקופה הדיגיטלית. היא אמרה שהייתה צריכה "להילחם בשומרי הסף של מגדל השן, אשר לעיתים קרובות פוסחים על, או פוטרים את עבודתם של היסטוריוניות שחורות, ובמיוחד של אלו מאיתנו שעובדות באוניברסיטאות שחורות... ועם זאת, עשינו דרך במקום בו לא הייתה דרך."
חיים אישיים.
טורברג הייתה נשואה לזמן קצר בעודה סטודנטית בקווינס. ב-1968 נישאה בשנית, הפעם לוויליאם תומאס פן. השניים התגרשו בשנת 1990. נולדה להם בת אחת.
טובורג-פן נפטרה בביתה שבמרילנד, ב-25 בדצמבר 2018, בגיל 77, מסיבות טבעיות.
יצחק גרברג
יצחק גרברג הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בניו זילנד וכשגריר לא תושב של ישראל לאיי האוקיינוס השקט טונגה, סמואה ואיי קוק. לפני כן כיהן כשגריר ישראל במספר מדינות אפריקאיות וכן בגאורגיה וכקונסול כללי בהודו ובסין.
ביוגרפיה.
השכלה.
בשנת 1980 סיים גרברג את לימודיו לתואר ראשון במדע המדינה ולתעודת הוראה במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב. ב-1986 סיים לימודים לתואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטה העברית ובשנת 1999 הוענק לו תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. למד במכללה לביטחון לאומי (1998–1999). בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור בפוליטיקה בינלאומית מאוניברסיטת דרום אפריקה.
בשנים 2005–2007 לימד בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2014–2015 היה מרצה באוניברסיטת חיפה.
קריירה דיפלומטית.
ב-1984 סיים גרברג את קורס הצוערים במשרד החוץ. שירת כמזכיר שני בשגרירות ישראל בפיליפינים (1985–1989). כיהן כקונסול כללי של ישראל במומבאי שבהודו (1992–1996) וכקונסול כללי של ישראל בשאנגחאי שבסין (1996–1997).
בשנים 1999–2002 כיהן גרברג כשגריר ישראל בזימבבואה וב-2002–2003 היה שגריר במוזמביק, נמיביה, זמביה, בוטסואנה ומלאווי. כיהן כשגריר ישראל בגאורגיה (2007–2012). לאחר מכן שימש כמנהל מחלקת אפריקה הדרומית במשרד החוץ.
ב-2016 מונה לגרברג שגריר ישראל בניו זילנד ולשגריר לא תושב לטונגה, סמואה ואיי קוק הוא החל את כהונתו בניו זילנד בחודש יולי באותה שנה.
בדצמבר 2016 החזירה ממשלת ישראל השלושים וארבע את שגריר ישראל מניו זילנד בעקבות תמיכת המדינה בהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם וגרברג חזר לישראל. לאחר תום המשבר בין המדינות ביוני 2017 שב גרברג למקום כהונתו בניו זילנד. בשנת 2020 הוחלף על ידי רן יעקובי.
יצחק גרברג נשוי ואב לשלושה ילדים.
האוסף
כלבלבי פוקט
כלבלבי פוקט (באיטלקית: Cuccioli cerca amici - Nel regno di Pocketville) היא סדרת הנפשה איטלקית משנת 2010, המבוססת על זיכיון בובות בעל אותו שם המהווה חלק מחברת "In My Pocket". הסדרה בוימה על ידי אורלנדו קורדי, על פי התסריט של פרנצ'סקו בלטה, ולריו סייליו וסימונה לומברדי. הסדרה הופקה על ידי Giochi Preziosi, Morrison Entertainment Group ו-Mondo TV.
הסדרה שודרה לראשונה באיטליה בערוץ Italia 1, החל מה-25 באוקטובר 2010 עד ה-19 בדצמבר 2011. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית בשנת 2011. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 52 פרקים באורך 11 דקות.
תקציר העלילה.
הסדרה מספרת על ההרפתקאות של פלו וכלבלבה מג'יק, אשר עוזרים לגורים שחיים בעיר "פוקטוויל" להגיע לילדים בעולם האמיתי. הם גם מנסים לעזור לנסיכה אמי לחזור מהעולם האמיתי לעיר "פוקטוויל", לאחר שהיא שוגרה לשם על ידי אחותה המרשעת, אימה.
מדבבים.
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אלה פטר ומאיה בר שלום.
כרוניקת נובגורוד הראשונה
כרוניקת נובגורוד הראשונה (ברוסית: Новгородская первая летопись) או כרוניקת נובגורוד 1471-1016 היא הכרוניקה הרוסית הישנה ביותר שנותרה מרפובליקת נובגורוד. היא מספרת את תולדות נובגורוד הגדולה ועמים סלבים נוספים עד 1333. היא מציגה זווית ראייה שונה מזו המוצגת בכרוניקה הרוסית הראשונה (או כרוניקת קייב) ושמקורה ברוס של קייב.
הכרוניקה כתובה בקודקס קלף. העותק הקדום ביותר ששרד נקרא "עותק הסינוד" ומתוארך לחצי השני של המאה ה-13. הוא קודם לכרוניקת לברנטיוס ( שמעתיקה את כרוניקת קייב) ביותר ממאה שנה. במאה ה-14 המשיכו את הכרוניקה נזירים ממנזר יוריב שבנובגורוד.
העותקים החשובים הם:
הפילולוג אלכסיי שחמאטוב, אבי הטקסטולוגיה הרוסית הראה שמהדורות מאוחרות של הכרוניקה משקפות את כרוניקת קייב הראשונה מסוף המאה ה-11 שאבדה ושהכילה חומר רב שלא הועתק למהדורות מאוחרות שלה. שתי הכרוניקות חשובות למחקר פילולוגי אודות מוצא העם הרוסי.
הכרוניקה שמורה במוזיאון ההיסטורי הממשלתי.
קיימות עוד שתי כרוניקות של נובגורוד - השנייה והשלישית.
הלן גארדנר
הלן גארדנר (באנגלית: Helen Gardner; 1878–1946) הייתה היסטוריונית של האמנות ומחנכת אמריקאית. ספרה האמנות מראשיתה עד ימינו נחשב, עדיין, לספר הלימוד הסטנדרטי לתלמידי תולדות האמנות באמריקה.
ביוגרפיה.
גארדנר נולדה במנצ'סטר (ניו המפשייר) אך עברה בגיל מוקדם לשיקגו, שם למדה בבית הספר. בשנת 1901 היא קיבלה תואר ראשון בלימודים קלאסיים מאוניברסיטת שיקגו. אחרי הפסקה מלימודים בה עבדה כמורה היא חזרה לאוניברסיטה ולמדה תואר שני בהיסטוריה של האמנות. היא סיימה ללמוד ב-1918. ב-1920 התחילה ללמד במכון האמנות של שיקגו שם שהתה במשך כל הקריירה שלה, מלבד תקופות קצרות בהן לימדה ב- UCLA ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1919 היא מונתה להיות מנהלת המחלקה לצילום ושיקופיות בספרית ריירסון במכון לאמנות בשיקגו. שנה מאוחר יותר היא התחילה ללמד קורס בתולדות האמנות בבית הספר של המכון לאמנות. ב-1922 היא החליטה להתפטר מתפקידה בספרייה כדי לפנות יותר זמן להוראה. בגלל התסכול על שלא מצאה ספר לימוד מקיף דיו לכסות את תולדות האמנות היא פתרה את הבעיה על ידי כתיבת הספר בעצמה. הספר שכתבה היה לספר לימוד פופולרי בתולדות האמנות והשתמשו בו במשך עשרות שנים - Art through the ages (האמנות מראשיתה עד ימינו).
ספרה זה שפורסם ב-1926 היה הספר היחיד שכיסה את כל נושא ההיסטוריה של האמנות מנקודת מבט גלובלית. ספר זה הוא אחד הראשונים שדן גם באמנות שאינה מערבית.