לב פרנס ואיגור פרומן, יהודים-אמריקאים ילידי אוקראינה ובלארוס בהתאמה, שימשו כעמיתיו של רודי ג'וליאני ופעלו מטעמו באוקראינה. פרנס ופרומן ניסו לקיים מפגש עם נשיא אוקראינה באמצעות פגישה שקיימו באפריל עם האוליגרך הישראלי-אוקראיני, איגור קולומויסקי, שהוזכר כאחד האוליגרכים העומדים מאחורי הנשיא וולודימיר זלנסקי שעבד בעבר כקומיקאי בתוכנית טלוויזיה בבעלותו של קולומויסקי. קולומויסקי העיד לאחר הפגישה באפריל כי "הם רצו להיפגש עם זלנסקי ולהראות לג'וליאני שהם ארגנו את הכל... סקנדל גדול יצא מזה, ולא רק באוקראינה אלא גם בארצות הברית. ייתכן שמדובר במזימה נגד ביידן.". לפרנס ופרומן נשלחו זימונים מטעם בית הנבחרים לספק מסמכים רלוונטיים לחקירה ולהגיע לתת עדות בתאריכים שונים במהלך חודש אוקטובר, אך השניים נעצרו ב-9 באוקטובר בשדה תעופה במדינת ניו יורק במסגרת ניסיון בריחה מארצות הברית. כנגדם הוגשו כתבי אישום הכוללים סעיפי אישום בדבר חתירתם להדחתה של שגרירת ארצות הברית באוקראינה, מארי יובנוביץ', מתן תרומות לא חוקיות בסך כמיליון דולרים לקמפיינים רפובליקנים בתמורה לשריון עסקאות בשוק האנרגיה. בין תרומות אלו כלולה תרומה על סף 325 אלף דולר שנתנו לארגון פעולה פוליטי שמקושר לדונלד טראמפ. מקורב נוסף של ג'וליאני, סמיון קיסלין, קיבל גם הוא זימונים לספק מסמכים ולהגיע לתת עדות, אך בחר לשתף פעולה עם ועדת החקירה. בפועל לא הגיע לתת עדות לאחר שהגיע להסכם עם הוועדה.
עדויות פומביות ופרסום התמלילים.
ב-31 באוקטובר אימץ בית הנבחרים החלטה הקובעת כי יש לפרסם בפומבי את תמלילי העדויות שנגבו על ידי בית הנבחרים עד לנקודה זו וכי נדרש לקיים שימועים פומביים בבית הנבחרים. ההחלטה אושרה ברוב של 232 נגד 196, כאשר כל הרפובליקנים בבית הנבחרים ו-2 דמוקרטים מתנגדים לה. התמלילים פורסמו במהלך חודש נובמבר.
ב-13 בנובמבר התקיים השימוע הפומבי הראשון בהליך החקירה. לשימועים הפומבים זומנו עדים לפי רשימה שפרסמו חברי הוועדה מהמפלגה הדמוקרטית. נציג המפלגה הרפובליקנית בוועדה, דווין נונס, הגיש רשימה של 8 עדים לאישור יו"ר הוועדה, בהתאם לחוק שהועבר בחודש אוקטובר, ביניהם האנטר ביידן, בנו של ג'ו ביידן, וחושף השחיתות האנונימי. הבקשה נדחתה על ידי היו"ר שיף בטענה כי לא יאפשר לרפובליקנים לקיים "חקירות מזויפות".
השימועים הפומביים שודרו בטלוויזיה בשידור חי ותקצירים שודרו במהדורות החדשות המרכזיות. כלל העדים פתחו בעדות מרכזית, בה חזרו רובם על עדותם בדיונים הסגורים, ואז ענו לשאלות חברי הוועדה. לטענת עורכי הדין של הנשיא טראמפ, העדים, לא הוכיחו שבוצעה עבירה, ושהנשיא ביצע עבירה כלשהי.
משפט ההדחה של דונלד טראמפ.
משפט ההדחה של דונלד טראמפ, הנשיא ה-45 של ארצות הברית, החל ב-18 בדצמבר 2019 והסתיים ב-5 בפברואר 2020 בזיכויו של טראמפ, במשפט שנערך לו בסנאט.
ההליך החל כאשר הרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים של ארצות הברית החליט לפתוח בהליך ההדחה של הנשיא מתפקידו בגין ניצול סמכות לרעה ושיבוש עבודת הקונגרס. ההדחה של הנשיא הגיעה לאחר שבחקירה רשמית של בית הנבחרים התגלה, לטענת הדמוקרטים, שטראמפ עודד התערבות זרה בבחירות לנשיאות 2020 במטרה שהדבר יסייע לבחירתו מחדש.
בחקירה עלה, לטענת הדמוקרטים, שממשל טראמפ הפסיק לספק סיוע צבאי לאוקראינה ועיכב את הזמנתו של נשיא אוקראינה וולדימיר זלנסקי לבית הלבן במטרה להשפיע על החלטת ממשלת אוקראינה להכריז על חקירה נגד יריבו הדמוקרטי המוביל, ג'ו ביידן, וכן שיבש מהלכי חקירה כשהורה לפקידי הממשל שלו להתעלם מזימונים להגשת מסמכים ולהעיד. הרפובליקנים בבית הנבחרים טענו שהליך ההדחה התנהל בחוסר הגינות כלפי הנשיא, וכי לא נמצאה אף לא ראיה ישירה אחת, להוכיח שהנשיא ביצע עבירה שמצדיקה הדחה, אלא יש ראיות שתומכות בטענות ההגנה שלו.
הדיונים בדבר הליך ההדחה בבית הנבחרים נמשכו מספטמבר עד נובמבר 2019 בעקבות תלונה שנתקבלה בידי חושף שחיתות, שבה נטען כי טראמפ ניצל לרעה את סמכותו כנשיא ארצות הברית. בהצבעה בבית הנבחרים תמכו כמעט כל הדמוקרטים, והתנגדו לה כל הרפובליקנים ושניים מהדמוקרטים.
בכך הפך טראמפ לנשיא השלישי בהיסטוריה של ארצות הברית שבית הנבחרים אישר פתיחת הליך של הדחתו (לאחר אנדרו ג'ונסון וביל קלינטון).
הליך ההדחה עצמו התנהל בסנאט בתחילת 2020.
משפט ההדחה בסנאט.
המשפט נערך לטראמפ בסנאט. עורכי הדין של טראמפ העלו שורה של טענות, ובהן שכתב האישום של בית הנבחרים אינו מגלה עילת הדחה. הנשיא עשה שימוש בזכויות חוקתיות, ואין בכך עילת שיבוש חקירה של בית הנבחרים. בית הנבחרים פגע בזכויות הנשיא להליך חקירה הוגן, בית הנבחרים לא הצליח להוכיח שהנשיא קשר את עיכוב הסיוע בהצהרת האוקראינים על פתיחת חקירה, אלא הטענות האלה נסתרו, ועוד.
המשפט הסתיים ב-5 בפברואר 2020 בזיכויו של טראמפ משני סעיפי האישום, בעקבות ההצבעה שנערכה במליאה. הסנאטור הרפובליקני מיט רומני היה לסנאטור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שהצביע בעד הרשעת נשיא ממפלגתו שלו. הוא הצביע נגד הנשיא בסעיף הראשון אך בעדו בסעיף השני.
לאחר הליך ההדחה.
ב-8 בפברואר נמסר כי שני עדים כנגד טראמפ יפוטרו.
ניינבליץ
לאיוש הטווני
הברון לאיוש הַטְוַוני (בהונגרית: Hatvany Lajos, הברון מהטוון, דויטש עד 1897, הטווני-דויטש עד 1917; בודפשט, 28 באוקטובר 1880 – בודפשט, 12 בינואר 1961) היה סופר, זוכה פרס קושוט, מבקר, היסטוריון ספרות, נדבן, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, הונגרי-יהודי שהמיר את דתו לנצרות. כונה ה"הנדבן האחרון". הוא היה בן דודה של המשוררת אנה לסנאי (עמליה מוסקוביץ) ובן דודו של הסופר והנדבן ברטלן הטווני.
ביוגרפיה.
הברון הטווני הוא נצר למשפחת הטווני-דויטש. הוא גדל במשפחה יהודית עשירה שהיה בבעלותה מפעל גדול. במשפחה אהבו ותמכו בתרבות ההונגרית. אביו היה שאנדור הטווני-דויטש, בעל מפעל לסוכר, מייסד וסגן הנשיא האיגוד הלאומי ההונגרי של התעשיינים (GYOSZ). הבן לאיוש המשיך את לימודיו אחרי התיכון באוניברסיטאות בהונגריה ובגרמניה. בהונגריה הוא הושפע בעיקר מפאל דיולאי (היסטוריון של הספרות). הטווני סיים בשנת 1905 דוקטורט במדעי הרוח. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1908, ביחד עם הוגו איגנוטוש ומיקשה פנייה (שלושתם יהודים), הקימו את כתב העת "ניוגט" (מערב), שהיה המגזין הספרותי המשפיע ביותר בהונגריה בשליש הראשון של המאה העשרים. בשנת 1911, בגלל העימות האישי שלו עם ארנה אושבאט (יהודי אף הוא), נפרד הטווני מכתב העט ניוגט ועבר להתגורר בברלין למספר שנים.
הטווני תמך בהכחדה עצמית מרצון של היהודים. ב-1908 המיר את דתו לנצרות קתולית (ללא כל מניע דתי), והטיף לכך שעל כל אב יהודי מוטלת החובה להטביל את ילדיו: "די קשיים מחכים לילדיכם, יש לדאוג לפחות שייפטרו מהעול היהודי. היפטרות מהתכונות היהודיות צריכה להיות מטרתו של הדור היהודי החדש." ככל שהחמירה האנטישמיות הגזעית באירופה, הטווני התייאש גם מן האפשרות הזו.
כשחזר להונגריה בשנת 1917, הפך לבעלים ולעורך של פשטי נפלו ה"יומן של פשט" ואחר כך ערך את כתב העת הספרותי החדש "השנה" בשנות קיומו בשנים 1918–1919. בעת המהפכה הבורגנית באותן שנים היה חבר המועצה הלאומית ההונגרית וחבר ואף ממייסדי "אקדמיה ורשמרטי" (אגודה ספרותית). בנפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה ושכר למגוריו את וילה הרמס בליינז. שם אירח מספר דמויות ספרותיות הונגריות של אז, ואחר כך עבר להתגורר בברלין ובפריז. הוא חזר להונגריה בשנת 1927, נשפט ונידון לשנתיים וחצי מאסר בשל ביקורתו "משמיצת-האומה" על משטר הורטי, אך לבסוף קיבל חנינה בלחץ ארצות מערב אירופה. בשל האנטישמיות הגואה בהונגריה, לתחושתו, הוא היגר שוב בשנת 1938; הוא גר תחילה בפריז ואחר כך באוקספורד שבבריטניה.
יצירתו.
הטווני הקדיש את כל חייו לתמיכה כספית ומוסרית באומנויות, ובמיוחד בספרות ההונגרית. הוא תמך בסופרים ובמשוררים שאותם ראה כמוכשרים וחדשניים. הייתה לו ידידות קרובה עם המשורר אנדרה אדי. הוא תמך מוסרית ואף חומרית בצעירים מוכשרים כמו רודיון מרקוביץ', אטילה יוז'ף, אנה לסנאי ועוד דמויות רבות אחרות של הספרות ההונגרית. הוא עזר גם דרך כתביו להעלות את המודעות וההכרה ביוצרים צעירים ומוכשרים אלה. הוא היה הנציג הבולט של הביקורת העיתונאית הרציונליסטית והאימפרסיוניסטית. את שארית חייו בילה במחקר לגבי יצירתו והביוגרפיה של שנדור פטפי. הוא השאיר יצירות משמעותיות בהיסטוריה הספרותית, אך כתב גם רומנים ומחזות. ביצירותיו הספרותיות תיאר את היווצרותה והתפתחותה של הבורגנות ההונגרית באינטימיות ובביקורת חריפה. הוא פרסם בהונגרית בהונגריה, אך בגרמנית מחוץ להונגריה. היו לו כמה שמות בדויים אמנותיים: "פילווקס" ו"אגריקולה".
אחים עופר נכסים
אפרים לניאדו
הרב אפרים לניאדו (נפטר בכ"ח בשבט ה'תקס"ה, 1805) היה רבה הראשי של חלב, האחרון לשושלת רבני משפחת לניאדו שכיהנו כרבני הקהילה במשל למעלה מ-200 שנה.
ביוגרפיה.
אביו היה ראש רבני חלב, הרב רפאל שלמה לניאדו, בעל "בית דינו של שלמה". שנת לידתו אינה ידועה לנו וכן אין בידינו מידע על שנות נעוריו, מלבד העובדה שכבר אז היה בעל ידיעות בתורה וחיבר חידושים רבים. נשא לאשה את קרובת משפחתו, בתו של רבי אליהו שלום. בשנת ה'תקמ"ז (1787)