עלילת הדם.
ב-26 או 27 במרץ 1839 ערכו תושבי העיר טבח ביהודים, עקב עלילת דם. יצחק בן-צבי מתאר את השתלשלות העניינים בספרו "נדחי ישראל":
הקהילה מנתה אז כמאה משפחות, כארבע-מאות בני-אדם.
ייתכן שהטבח ארך יום אחד או יומיים (המקורות חלוקים בעניין התאריך המדויק). למחרת הטבח הצטוו היהודים לקבל עליהם את דת האסלאם או למות. יהודי משהד קיבלו על עצמם, כלפי חוץ, את האסלאם ונודעו כ"ג'דיד אל אסלאם" (מוסלמים חדשים). שנת האונס נתכנתה "אללה דאב" (מתת-אל, עונש משמים).
החיים במחתרת.
אנוסי משהד לקחו על עצמם את המטלה הקשה של ניהול חיים כפולים – מוסלמים כלפי חוץ, אך יהודים בביתם. נשות הקהילה ניצלו את חוקי האסלאם בקשר לנשים ושמשו בתפקידים רבים: בלדריות לתשמישי קדושה, ארגון תפילות גברים במחתרת, חלוקת בשר שנשחט בשחיטה כשרה בסתר ועוד.
הגברים בקהילה קיבלו שני שמות: שם עברי, אותו קיבלו בטקס ברית המילה שנערך בסתר, ושם מוסלמי לשימוש ביום-יום. הנשים לא נזקקו לשם נוסף כיוון שלא באו במגע ישיר עם הציבור הרחב (כנהוג באיראן עד היום). כאשר נולדו בנות, מיד נוקבו אוזניהן, ענדו להם עגילים והכריזו "בת פלוני לפלוני", וכאשר הגיע מוסלמי לבקש את ידה של בת העדה התחוור לו שהיא כבר מאורסת לאחר. עם הזמן למדו המוסלמים שבנות הקהילה מאורסות מלידתן ונמנעו נישואי תערובת.
כדי ליצור מראית עין של מוסלמים לכל דבר הורו מנהיגי הקהילה לרכוש בשר טרף באטליז המוסלמי, אך להשליכו לכלבים ולחתולים. כמו כן, הורו לפתוח את החנויות בשבת אך להעמיד בהן ילד קטן שיאמר "אבא הלך, ועוד מעט יבוא...', עד אשר היה נמאס למחכה המוסלמי, והלך לדרכו. אנשי הקהילה בנו מקוואות במרתפים סגורים ללא אמצעי חימום, שהיוו אתגר גדול לטובלים בעיתות הקור. בני הקהילה מספרים שהסכנה הגדולה ביותר הייתה בתקופת הפסח – המוסלמים שניצלו את תמימות הילדים, היו שואלים אותם אם הוריהם כבר אפו מצות. על כן נאפו המצות במרתפים, לאחר חצות, כשהילדים כבר עלו מזמן על משכבם, ועד הבוקר העלימו את שרידי הקמח.
היחס המפלה לאנוסי משהד עמד להם לפעמים דווקא כיתרון: ראשי הדת המוסלמית בעיר הורו לשמור מרחק מ"ג'דיד אל אסלאם" – "המוסלמים החדשים", כך יכלו בני הקהילה להמשיך לקיים את חייהם כקבוצה בתוך הגטו היהודי ולהפריד, למשל, בין קברי בני העדה לקברי שאר תושבי העיר.
בנוסף, עצם התחזותם של האנוסים למוסלמים הקנה להם את האפשרות לעבוד בשלל עיסוקים בנוסף למסחר, ולכן עד היום הם נחשבים כקהילה היהודית-פרסית האמידה ביותר.
הקהילה תרמה למוסדות בישראל על אף האניסות אך ביקשום שלא יגיעו עליהם מפני הסכנה.
רבני הקהילה.
כרבני המחתרת בדור הראשון שימשו הרב יוסף כהן ומולא כודאדאד אשר ניהלו את הקהילה בפעילות נמוכה בדור השני התאפשר ליהודים לנהוג ביותר הקפדה, בדור הזה הנהיגם הרב בנימיו אמינוף והרב מרדכי אקאלר אשר פתח מניינים וניהל מחתרת יהודית מסועפת שאיפשרה ליהודים לשמור על חיים יהודיים תקניים.
רב הקהילה בארץ היה רבי שלמה משיח.
כיום רב הקהילה בישראל הרב שמשון מוראדי נינו של הרב מרדכי אקלר.
לימודים במחתרת.
יהודי משהד נאלצו לשלוח את ילדיהם ללמוד בבתי הספר המקומיים, כדי שילמדו את מקצועות הליבה ויוכלו להשתלב בתעשייה בשלב מאוחר יותר של חייהם. התלמידים הצעירים נאלצו להתמודד עם התנכלויות מצד שאר ילדי הכיתה המוסלמים. התנכלויות אלו התבטאו בחרם, קללות ומכות שהיו סופגים יום יום כחלק משגרת בית הספר. גם המורים אשר היו אמונים על חינוך הילדים, היו חלוקים בדעותיהם לגבי שילובם של היהודים עם אלו המוסלמים. לרוב, נחשפו היהודים לעונשים קשים משל אלו המוסלמים. על פי עדויות של יהודי משהד, בגין איחור לכיתה קיבלו התלמידים היהודיים עונשים פיזיים כגון הטחת קרש עץ על אצבעותיהם והצלפות באמצעות שוט עור, שבמקור היה שייך למגדלי הבקר המקומיים. לעומתם, היו מורים אשר כיבדו את היהודים ואף הדגישו את מעלותיהם בפני תלמידי הכיתה בכך שדרשו מהם להיות מסודרים "כמו היהודים" ולעמוד כראוי במטלות אשר היה עליהם להגיש.
מעיד גבריאל ציוני, מאנוסי משהד: "גם כשהיינו משחקים כדורגל עם שאר תלמידי בית הספר, בכל פעם שנמצאה סיבה לריב ולהתגוששות, מצאנו את עצמנו בורחים מן המגרש על מנת שהמוסלמים לא יפליאו בנו את מכותיהם ושוב נחזור חבולים הביתה"
בני הקהילה היהודית אף הוכרחו ללמוד בימי שבת ובימי חג היהודים, וכאשר נעדרו, ספגו עונשים רבים, חבטות והשפלות.
המקצועות אותם למדו בבתי הספר התרכזו בלימודי השפה הפרסית המדוברת ואף המקראית, לימודי המסורת המוסלמית, חשבון, היסטוריה וגאוגרפיה. בבית הספר המרכזי בעיר משהד למדו אף את השפה האנגלית. בנוסף, לימוד הקוראן והמסורת המוסלמית בכלל, והאיראנית בפרט היו חלק משגרת הלימודים.
לימודיהם התורניים של בני יהדות משהד, אשר נעשו בסתר ולאחר שעות הלימודים, התקיימו בעיקר בחצר בית הכנסת או בביתו של המורה – ה"כליפה". הלימודים התרכזו בלימוד התורה, משנה, תפילות ופיוטים. באותם ימים רק יחידי סגולה היו בקיאים בתלמוד, במדרשי חז"ל ובספרות ההלכה והשו"ת ועל כן כמעט ולא נמצאו מורים יהודים אשר יוכלו ללמד מקצועות אלו.
בנות הקהילה אשר לא למדו מקצועות קודש כלל, עסקו בשעות הצהריים בלימוד תפירה, סריגה, בישול, ולעיתים אף בשיעורי שירה שהיו מועברים על ידי בוגרות הקהילה.
העלייה לישראל.
בסוף המאה ה-19 היו במשהד, איראן, התנכלויות קשות לאנוסים. בשנים אלו נאלצו ראשי קהילת האנוסים לעלות לרגל למכה, וקבלו את התואר חג'.
יהודים אלה אשר עלו למכה המשיכו בעלייה לרגל גם לירושלים ולמערת המכפלה בחברון. ביניהם היו חג'י יחזקאל וחג'י אדוניה הכהן אשר רכשו אדמות ובנו חצרות עם בתי כנסת על שמם בשכונת הבוכרים בירושלים. בית הכנסת חג'י אדוניה הכהן נוסד בשנת 1900 ובחצר בית הכנסת התגוררו ראשוני משפחות העולים ממשהד.
בתחילת המאה ה-20 החלה עליית המשפחות ממשהד לארץ ישראל. רובם עלו לירושלים והתגוררו בחצרות משותפות. בשנות השלושים הוקמו הקהילות בערים שונות מחוץ לירושלים,
קיימים גם מרכזים נוספים פעילים של הקהילה בבני ברק, בהרצליה, בחולון, ובצפון תל אביב. עד היום יש בערים אלו ריכוזים של יוצאי משהד. בשנות הארבעים והחמישים, נמנו פעילים מבני העדה בתנועת החלוץ אשר העלתה לישראל רבים מבני הקהילה היהודית באיראן ובעיראק. בראש תנועת החלוץ באיראן עמדו מאיר עזרי, יצחק חכימי, ציון רוקני ואברהם חכמי, והתנועה הקימה פעילויות ותיאטרון קהילתי אשר הסוו את פעילות התעמולה הציונית והעלאת העולים לארץ ישראל.
אנוסי משהד בעולם.
קהילת אנוסי משהד קיימה יחסים כלכליים ותרבותיים עם מדינות אירופה בעודה נמצאת עוד באיראן, כגון: רוסיה, טורקיה, איטליה ועוד. כתוצאה מכך מספר רב של חלוצי הקהילה הם ילידי ברית המועצות ושאר מדינות אירופה אך המשיכו לנהל את חייהם באיראן, לאחר שחזרו מנסיעות העסקים או החופשות המשפחתיות. בנוסף, מתועדים מפגשים בית ספריים של כיתות לימוד פרסיות ורוסיות באותה תקופה.
כיום, מפוזרים בין היתר אנוסי משהד בגרמניה, אנגליה, איטליה, ישראל והקהילה הגדולה ביותר בניו יורק, ארצות הברית. הערכה כי מספרם הכולל של קהילת אנוסי משהד בכל העולם מונה כ־12,000 אנשים.
קהילת אנוסי משהד כיום.
כיום מנוהלת הקהילה על ידי ועד מרכזי. קיימת יוזמה להפעלת סטודנטים בני העדה לתרומה לקהילה.
ציר הזמן של יהדות משהד.
יהודי איראן נחשבים לצאצאי היהודים מגלות אשור משנת 722 לפנה"ס ומגלות בבל משנת 586 לפנה"ס. בתוך הפזורה הזו התפתחה קהילה קטנה של יהודים, בעיר משהד אשר הצטיינו בקשרים קהילתיים וכלכליים. להלן ציר הזמן של יהדות משהד (כפי שמופיע בבית התפוצות)
סטפן וולפרם
הרמן מינקובסקי
הרמן מינקובסקי (בגרמנית: Hermann Minkowski; 22 ביוני 1864 - 12 בינואר 1909) היה מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני ממוצא יהודי.
קורות חיים.
מינקובסקי נולד בליטא למשפחה יהודית. אביו לוין בורוך, סוחר אמיד תרם חלקה לבניית בית הכנסת בקובנה. אחיו אוסקר היה ביולוג חשוב. מאוחר יותר המיר את דתו. את השכלתו רכש בקניגסברג ובברלין, ובין השאר למד אצל לאופולד קרונקר. בתקופת לימודיו פתר בעיה חשובה בתורת המספרים. בשנת 1885 מונה לדוקטור באוניברסיטת קניגסברג, ומאוחר יותר לימד באוניברסיטת בון. בשנת 1894 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת קניגסברג. בין השנים 1896 עד 1902 לימד במכון הטכנולוגי של ציריך. בשנת 1902 עבר ללמד באוניברסיטת גטינגן, עד מותו בשנת 1909. את המשרה בגטינגן קיבל בסיועו של ידידו הקרוב, דייוויד הילברט. מינקובסקי אף הציע להילברט (במכתב מה-5/1/1900) להציג סדרה של בעיות בקונגרס העולמי במתמטיקה ; הילברט אכן עשה זאת, ו23 הבעיות שהציג שם השפיעו במידה רבה ביותר על התפתחות המתמטיקה במאה ה-20.
עבודתו המדעית.
תרומתו העיקרית של מינקובסקי למדע המתמטיקה היה בתורת המספרים: הוא ייסד את התחום שנקרא 'גאומטריה של מספרים', וגילה את התוצאה היסודית בתחום, משפט מינקובסקי, ממנה נובע שמספר המחלקה של כל שדה מספרים הוא סופי. מינקובסקי עסק גם בגאומטריה, והמציא את גאומטריית נהגי המוניות.
בפיזיקה תרם מינקובסקי תרומה חשובה להבנת תורת היחסות על ידי כך שהקנה מובן גאומטרי לטרנספורמציית לורנץ. המרחב-זמן ההיפרבולי של תורת היחסות הפרטית עם המטריקה formula_1 קרוי על שמו. הוא גם עזר לאיינשטיין בלימוד חשבון טנזורים, שנמצא מאוחר יותר חיוני מאוד לניסוח תורת היחסות הכללית. מינקובסקי תרם גם להבנתו של המדע בתחום האלקטרומגנטיות.
תקופת סנגוקו