לינקולן, לעומתו, סבר שיישום עיקרון "ריבונות העם" יהווה סכנה לברית. הברית לא תשרוד אם יתקיימו בה במקביל, בטווח הארוך, שתי החברות והכלכלות של הצפון והדרום. לינקולן תמך בביטולה ההדרגתי של העבדות. עוד מתחילת המחלוקת בקנזס (1854) טען לינקולן שהאבות המייסדים ביקשו לבטל, ברבות הימים, את העבדות. העבדות נתפסה בעיניו כשגיאה פוליטית וכלכלית וכעוול מוסרי, לא בהכרח בסדר חשיבות זה. לינקולן לא סמך על "ריבונות העם", לא כמנגנון שיבלום את התפשטות העבדות ולא כעיקרון דמוקרטי. הוא החשיב כשטחית את הטענה שמתן ההכרעה בידי תושבי הספר היא יישום הדמוקרטיה. במציאות הספר, יישום עקרון "ריבונות העם", פירושו שהמתיישבים המעטים הראשונים שהגיעו, אם תמכו בעבדות, יכלו לייסד משטר עבדות ולכפותו על מתיישבים חדשים, גם אם אלו תומכים באדמה חופשית. לינקולן טען שבתמיכתו בדוקטרינת "ריבונות העם", קידם דגלס את עניינם של תומכי העבדות. מעבר לכך, לינקולן שיקף מגמה עולה בפוליטיקה האמריקנית: הפדרליזם הרפובליקני, אשר שלל את עקרון "ריבונות העם". עקרון זה נתפס על ידי הרפובליקנים כסותר את הסמכויות המפליגות שהתכוונו האבות המייסדים להעניק לרשויות הפדרליות.
דגלס החזיק בהגדרה מצומצמת של הברית: קונפדרציה רופפת בין מדינות עצמאיות, אשר מוסדותיהן המשותפים - קונגרס, נשיא ובתי משפט פדרליים - נועדו רק לקביעת מדיניות חוץ אחידה. לינקולן, לעומתו, ראה את הרשויות הפדרליות כמייצגות הרבה יותר מקשר טכני של שיתוף פעולה. הוא ראה בהן את חזות האומה.
חייו של איש הספר הותוו על ידי התנועה מערבה, ההתפתחות הכלכלית, האינדיבידואליזם והרצון לעוצמה. מאפיינים אלו היו גם תכונות חלוציות וגם תוואי מצע. כדי לממש מצע מסוג זה, חיוני להפסיק מחלוקות, הן אזוריות והן פדרליות. מצעה של המפלגה הרפובליקנית קרא לסילוק המחלוקות, בעוד שהדמוקרטים ראו בהן כורח הנובע מהדרך שבה פירשו את השלטון הפדרלי, כקונפדרציה של מדינות ריבוניות. בנאום "הבית המחולק" (The House Divided speech) (1857) קרא לינקולן להפסקת המחלוקות הלאומיות, גם אם במחיר כואב, אותו חזה, ואותו החל לגבות בשנות נשיאותו.
באיזו מידה יש ריבונות לכל מדינה בברית? "אבותינו ידעו כשניסחו את החוקה," הכריז דגלס "שבארץ רחבת ידיים כשלנו, אשר בה מגוון של תעשייה, אקלים ורצונות, מטבע הדברים הוא שהעם ידרוש חוקים ומוסדות שונים במחוזות שונים. הם ידעו שהחוקים שיתאימו לגבעות השחם של ניו המפשייר לא יתאימו למטעי האורז של דרום קרוליינה... ולכן קבעו שכל מדינה תקיים את חקיקתה וריבונותה המלאה". דגלס תקף את החזון הפדרטיבי של לינקולן. ראייתו הייתה קונפדרטיבית. את חיזוק הברית ובהרחבת הסמכויות הפדרליות, ראה דגלס כמקור לסכסוך עתידי. "אם רק תסכים כל מדינה להתעסק בענייניה-שלה ולהניח לשכנותיה, יהיה שלום בינינו לנצח". דגלס היה אדיש לגורל העבדות. אחת הייתה לו, אם תיכחד העבדות או תתפשט לברית כולה. הוא החליט שלא להחליט.
לינקולן, לעומתו, ראה עוד מראשית מעורבותו בפוליטיקה את האחדות כמקור לעוצמה עתידית: "כל צבאות אירופה, אסיה ואפריקה, עם כל אוצרות תבל (מלבד שלנו) באמתחתם הצבאית ועם בונפרטה כמצביא, לא יוכלו בכוח הזרוע ליטול לגימת מים מן האוהיו... אפילו ינסו אלפי שנים". בוויכוחיו עם דגלס חידד לינקולן בשנינות את העמדה הפדרלית: "והנה, מנהג נקוט בידינו להתאסף יחדיו, מטעם זה או אחר, פעם בשנה, בסביבות ה-4 ביולי. אני מניח שלהתוועדויות אלו יש תכלית כלשהי." הוא התכוון לחגיגות העצמאות והאחדות, במשמעותן הפדרלית. לינקולן תיאר את משמעותה החברתית של החוקה, מעבר למשמעותה המשפטית הצרה: שוויון מוסרי, ולעניננו - אחדות כלכלית ופוליטית. אך הדרום ראה בחשיבות שהעניק לינקולן למוסדות הפדרליים, דרך לכפיית נורמות כלכלה ומוסר שיהיו הרסניות לגבי תרבות הדרום.
סגנון ורטוריקה.
סגנון "איש הסְפָר" של לינקולן דיבר אל קוראי העיתונים והצופים בעימותים לא פחות משעשו זאת דבריו. דגלס נענה באי רצון לקריאתו של לינקולן לוויכוחים משותפים, בעוד שלפני כן היו השניים נואמים באותן הערים בימים שונים. כך התייצבו על אותה במה "הגוץ הענק", שגובהו היה כמטר ושישים, ולינקולן הקיפח, שעתיד להיות הגבוה בנשיאיה של ארצות הברית, מעל מטר ותשעים גובהו.
דגלס, איש המזרח השמרן, תקף את לינקולן על יומרתו להפוך על פניה את החלטת בית המשפט העליון במקרהו של דרד סקוט, העבד תושב הצפון שנידון להסגרה לאדוניו בן הדרום. דגלס הציג את מהות החיים ברפובליקה כציות להכרעת החוק, ואת לינקולן - כמי שנתון לדחפים כוחניים ופונה ליצרי ההמון. לינקולן התייחס בשוויון נפש לכך שדגלס האשימו בכך שהתנהג באלימות, בימים בהם היו השניים מתעמתים זה מול זה כעורכי דין בבתי המשפט באילינוי. זאת לאור העובדה שלינקולן, יותר מפעם אחת, קטע נאום משפטי או פוליטי על מנת להשליך בעוצם ידו מפריעים אל מחוץ לאולם. לינקולן לא השיב לדגלס באותו המטבע. כשעבר לפסים אישיים עשה זאת על ידי אירוניה דקה, או שהיה מתאר את חייו בספר, הלחימה באינדיאנים, העבודה בשדה ושיט הרפסודות. (החשיבות שייחסו לינקולן ובוחריו למוצאו המערבי, מודגמת בתגובתו על שאירע בכנס בחירות באילינוי. על הבמה הועלו שני כלונסאות עץ ושלט בו כתוב שלינקולן חטב אותם ב-1830. כשראה אותם לינקולן, אמר בשוויון נפש מהול בגאווה: "ודאי שחטבתי גם טובים מהם." הכינוי "חוטב העצים" ליווהו במערכת הבחירות לנשיאות.)
Yes Stars 2
איסאני
איסאני (בגאורגית: ისანი) הוא אחד מהפרוורים העתיקים בטביליסי, גאורגיה, הנמצא על הגדה השמאלית של נהר הקורה.
מקור שם הרובע הוא מהמילה הערבית היסאני והתייחסה במקור למצודת איסאני שהגנה על העיר מהתקפה מצפון-מערב, במאות ה-11 וה-12.
היסטוריה.
הפרוור נזכר לראשונה במאה ה-11, בתקופת השלטון הערבי בעיר, כמקום המלא במעיינות. בשנת 1045 ניסה בגרט הרביעי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, לכבוש את טביליסי. הוא הצליח להיכנס לעיר אבל נתקל בהתנגדות נואשת של חיל המצב הערבי בפרבר המבוצר.
בשנת 1122, בנה דוד הבנאי, לאחר שכבש את העיר והפך אותה לבירת ממלכתו, את "הארמון המבוצר" על צוק לשפת נהר הקורה.
בשנת 1177, התקוממו אצילי הממלכה, כנגד גיאורגי השלישי, והכריזו על הנסיך דמנה, בנו של דוד החמישי, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען החוקי לכתר. גיאורגי נמלט ל"ארמון המבוצר" עד שהצבא המלכותי הכניע את המורדים.
מאוחר יותר נכלל ברובע מטחי. בחלוקה המחודשת של טביליסי לרבעים אוחדה איסאני עם סאמגורי לרובע איסאני-סאמגורי.
שורטי
הילה ניסימוב, הידועה בכינויה שורטי (נולדה ב-4 ביולי 1983 בבת ים), היא ראפרית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
בילדותה ובנעוריה נעה משפחתה בין ארצות הברית לישראל בעקבות עבודתו של אביה, שהיה קבלן.
ניסימוב, הידועה כ"שורטי", החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 2000 כאשר השתתפה באלבום האוסף של מאד מאן "מיקרופון למקסימום", בשיר "מיקרופון למקסימום". ב-2001 השתתפה באלבום השני, "מיקרופון למקסימום 2" בשירים "מי הדיווה" עם MC שירי ו"לא משנה" עם אמ.סי מני וסניקס.
בשנת 2002 הוציאה את הסינגל "תהיי לי לפנטזיה".
היא התפרסמה לראשונה בשנת 2004, כשהשתתפה בפרויקט של אבי מסיקה "ילדים גדולים", בביצועים מחודשים ל"שכונת חיים" ולשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "פינוקיו" (יחד עם אבי מסיקה ומורן אהרוני), לו גם כתבה קטעי ראפ חדשים.
ב-2005 הוציאה שורטי את אלבום הבכורה שלה, "לאלף את הסוררת", ממנו התפרסם שיר הנושא, "לאלף את הסוררת". באלבום, שכלל שירי היפ הופ וראפ לצד בלדות וקטעים אינסטרומנטליים, השתתפו בין השאר דניאל סלומון, שרי, מסיקה וקוואמי. בשירי האלבום ביטאה ניסימוב את דעותיה על תעשיית המוזיקה הישראלית, וחשפה את נטיותיה המיניות כלסבית. בשנת 2006 החלה שורטי להנחות, לצד גיא אריאלי, את תוכנית הנוער "מיי בלוג" במסגרת שידורי "רשת" של ערוץ 2. בהמשך אותה שנה הוציאה סינגל בשם "חצי רגל בחוץ, חצי רגל בפנים".
בתחילת 2007 הצטרפה לצוות כתבי ערוץ 24, והוציאה סינגל בשם "שופ שופ".
ב-30 במאי 2010 נדקרה מחוץ לפאב בתל אביב, ונפצעה באורח בינוני. החקירה העלתה כי התוקפת דקרה את שורטי כנקמה על כך שהחלה לצאת עם בת זוגה לשעבר.
שורטי, שהייתה, כאמור, דמות בולטת בקהילה הלסבית, החלה בשלב מסוים לצאת עם גברים. בשנת 2016 הוציאה קליפ, בהשתתפותו של אילן אוספליק, לשיר "צבעים".
ב-2019 השתתפה בתוכנית הריאליטי בישול "משחקי השף", כאשר הייתה בנבחרת של השף אסף גרניט, אך הודחה בהדחה השישית.
הייתה בזוגיות עם שני גולדשטיין.
ספינה טרופה מאולו-בורון
אולובורון הוא אתר ארכאולוגי תת-ימי, דרומית לעיירה קאש (Kaş), אשר באנטליה, טורקיה. הממצא המעניין ביותר באתר היא ספינה טרופה מהמאה ה-14 לפנה"ס מתקופת הברונזה המאוחרת, אשר מטענה הגדוש הכיל כ-18 אלף פריטים וסחורות מכל רחבי הים התיכון. הספינה נמצאה ב-1982 על ידי צוללים טורקים.
המסחר הימי.
הספינה היא חלק מקשרי מסחר בינלאומיים שהתקיימו באגן המזרחי של הים התיכון. קשרים אלה התקיימו עוד בסוף האלף ה-3 לפנה"ס. מערכת זאת התפתחה מאוד במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס בתקופת הברונזה המאוחרת.
הספינה.