נכתב במקור כמחזה לרדיו הBBC ב-1984, כשגלנדה ג'קסון הייתה בתפקיד הראשי של אנה גלקתיה. הצגת הבכורה הבימתית הועלתה בתיאטרון אלמיידה (Almeida), לונדון עם גלנדה ג'קסון שחזרה על תפקידה. הפקת הפרינג' הציגה בתיאטרון האקני אמפייר (Hackney Empire) ב-2007. המחזה חודש באולם לייטלטון שבתיאטרון המלכותי הלאומי ב-2011. פיונה שו וטים מק'יינרי כיכבו בהפקה. מבקר הגארדיאן מייקל בילינגטון כתב: "הוא מפגין את כישרונו הפואטי של בארקר בצורה המושלמת ביותר ומשרה הרגשה של קלאסיקה מודרנית".
תקציר העלילה.
אנה גלקתיה, בת 46, גרושה, היא ציירת שנשכרה לצייר את קרב לפנטו בשירותו של ארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה. בקרב ניצח צי הכוחות המאוחדים של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, את הצי של האימפריה העות'מאנית. הציור הוא בגודל מאה מטרים מרובעים על בד קנבס. היא מנהלת רומן עם קרפטה, בן 35, צייר נשוי, בעל כישרון בינוני.
בתחילת המחזה מגיע לסטודיו שלה פרודו, ניצול מקרב לפנטו. פרודו הוא אדם שחץ תקוע בראשו ולמרות זאת אינו סובל מפגיעה בתפקוד. ברגעים של מאמץ שכלי החץ מפרפר. לפרודו גם פצע פתוח שדרכו ניתן לראות את המעיים. הוא מתפרנס מכך שהוא מציג את מומיו לראווה בפני עוברים ושבים או אנשים שרוצים לחקור או לצייר אותו.
ארג'נטינו מספר לה שהקרדינל אוסטנסיבל, שיושב במועצה לתרבות ואמנות רצה שקרפטה יקבל את העבודה, אבל הוא התעקש שגלקתיה תקבל אותה, מכיוון שהוא מעריך את כישרונה והוא לקח סיכון בכך:
גלקתיה אומרת:
אבל הוא מוסיף ואומר לה שאמנות גדולה תמיד מהללת ועליה להלל את ונציה ארצה. הוא מבקש שתביא לו סקיצה אחרת.
היא מציירת במגורי החיילים, כדי להיות בקרבת מי שהיא מציירת, להתבונן בפנים שלהם ובאופן בו הם מתנועעים. גלקתיה מציירת את סופיצ'י, אדמירל הצי ואחיו של ארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה. ארג'נטינו מתלונן שאחיו אינו מספיק בולט בציור. ארג'נטינו מצטרף אליהם ביחדה עם מבקרת האמנות ג'ינה ריוורה. סופיצ'י סבור שהיא מציירת אותו בצורה אכזרית.
בחדר בארמון נערכת פגישה בין הצייר קרפטה, הקרדינל אוסטנסיבל, מזכיר המדינה לענייני חינוך ממלכתי וארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה. ארג'נטינו אומר שהוא ואוסטנסיבל לקחו את גלקתיה לצייר את קרב לפנטו בגלל שיש לה כישרון נדיר, אבל הציור שלה לא משתפר ונעשה גרוע יותר, לא מבחינה טכנית, אלא מבחינה מוסרית. הם החליטו להחליף את גלקתיה ולמנות את קרפטה לצייר את קרב לפנטו. ארג'נטינו אומר שקרפטה יצייר בשבילם את הטוב ביותר, למרות שזה יהיה צנוע למדי מבחינת האיכות.
אוסטנסיבל אומר לקרפטה:
ארג'נטינו מחליט להכניס את גלקתיה למאסר קצר. הם עורכים לגלקתיה משפט ומאשימים אותה שהיא ציירה ציור של שחיטה ימית, הציגה את האדמירל בהבעה של אכזריות מוחלטת, בכך שהיא כופרת בעקרונות המוסריים של רפובליקת ונציה, בעוד שמטרות הקרב היו חופש השיט בימים, חיזוק האמונה הדתית ועמידה על עקרונות והיא נמנעה מלצייר את הסוגיות הללו והיא יכולה להציג אותם על ידי הצגת אצילות הנוכחים. גלקתיה מוכנסת לבית הסוהר.
אוסטנסיבל רוצה להעמיד את גלקתיה לדין באשמה שהיא מוסלמית וסוכנת של הסולטאן. קרפטה מתקשה להשלים את הציור ומתחנן בפני ארג'נטינו לראות את גלקתיה כי הוא אוהב אותה וארג'נטינו אומר לו שאם לא ישלים את הציור ישליך אותו לבית הסוהר. ריוורה אומרת לו שקרפטה הוא צייר בינוני והעמידו בפניו משימה גדולה מדי ושאפשר להציל את הציור של גלקתיה.
קרפטה מגיע לבקר את גלקתיה בבית הסוהר, הם מתנשקים ובידו מכתב מהדוג'ה שפוקד לשחרר אותה והוא עוזב את אשתו למענה. מציגים את הציור שלה של גלקתיה לקהל הרחב והמונים באים לראות את הציור ומתפעלים, לפניו יש תור באורך של חמישים מטר. פרודו ניצב ליד הציור ומציג את עצמו לראווה.
בסיום המחזה ארג'נטינו אומר לגלקתיה:
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי.
תיאטרון החאן, הצגה ראשונה: 9 נובמבר 1996, הצגת בכורה: 8 בדצמבר 1996
תמונות מהוצאה להורג
יהודה ברצלוני
דיטה פאסטורי-בארטוק
דיטה פאסטורי-בארטוק (בהונגרית: Ditta Pásztory-Bartók; 31 באוקטובר 1903 - 24 בנובמבר 1982) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה ואשתו השנייה של המלחין בלה בארטוק, שהקדיש לה רבות מיצירותיו, בהם "מחוץ לבית" והקונצ'רטו לפסנתר מס' 3.
ביוגרפיה.
אדית (דיטה) פאסטורי נולדה ברימאסומבאט שבאוסטרו-הונגריה (כיום רימאוְוְסקָה שוֹבּוֹטָה, סלובקיה), בתם של מורה לפסנתר ומורה בבית ספר תיכון. דיטה למדה נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של בודפשט, קיבלה תעודת סיום בשנת 1921 וכעבור שנה המשיכה את לימודיה
באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם הייתה תלמידה פרטית של בלה בארטוק.
בארטוק התגרש מאשתו מרטה זיגלר (1967-1893) ביוני 1923. הייתה לו משיכה מובהקת לנערות ונשים צעירות ממנו בהרבה. מרטה הייתה רק בת 16 כשנישאה לו בשנת 1909, והוא היה בן 28. במקרה של דיטה, היא הייתה בת 19 והוא בן 43. באחד הימים ליווה אותה הביתה אחרי שיעור נגינה וללא הכנה מוקדמת, הציע לה נישואים ונתן לה שלושה ימים לשיקול דעת לפני שתגיע להחלטה. עד אז, נשמר ביניהם בקפדנות קשר של מורה ותלמידה בלבד. היא נענתה לו, ולאחר קבלת רישיון מיוחד, נישאו כעבור שבוע, באוגוסט 1923.
ב-1924 ילדה דיטה את פטר בארטוק, בנה היחיד אך בנו השני של בעלה. מרטה זיגלר ילדה את בלה בארטוק השלישי ב-22 באוגוסט 1910, שנה לאחר נישואיהם.
דיטה חלתה ובמשך תקופה מסוימת עברה טיפולים בבתי מרפא בדבוס, שווייץ, ובבוקרשט שברומניה.
בשנת 1926 הקדיש בארטוק את הסוויטה שלו "מחוץ לבית": לדיטה.
דיטה נטשה את קריירת הסולנית שלה, אך בהמשך עודד אותה בעלה לנגן עמו יצירות לפסנתר בארבע ידיים. יחד עם נגני כלי ההקשה סול גודמן והנרי דנק, ביצעו בלה ודיטה פאסטורי-בארטוק לראשונה את הסונאטה של בארטוק לשני פסנתרים וכלי הקשה ב-16 בינואר 1938, בקונצרט היובל של האגודה הבינלאומית למוזיקה עכשווית (ISCAM) בבזל, שווייץ.
בני הזוג המשיכו להופיע בקונצרטים לארבע ידיים ולשני פסנתרים ברחבי אירופה. ב-1940 ערך בארטוק עיבוד לשני פסנתרים לשבעה מן הקטעים ב"מיקרוקוסמוס" שלו, להרחיב את הרפרטואר שלו ושל דיטה. באותה שנה היגרו לארצות הברית כדי להימלט מן המשטר הנאצי, מחמת יהדותה של דיטה.
הקונצרט האחרון שלהם התקיים בבודפשט ב-8 באוקטובר 1940. ב-29 או ב-30 באוקטובר הגיעו לניו יורק.
חייהם באמריקה התאפיינו בקשיים כספיים, בידוד תרבותי וחברתי וחסך אמנותי. בניגוד לבלה, ששלט באנגלית, גרמנית, רוסית ועוד, דיטה לא דיברה ולא הבינה אנגלית ונאלצה לסמוך על התרגום של בעלה. המוזיקה של בארטוק לא זכתה לביצוע בתזמורות או בהרכבים קאמריים, ולהופעותיו עם דיטה כצמד פסנתרנים כמעט לא היה ביקוש. בתקופה זו לקה בלה בארטוק בלוקמיה, אף כי טבעו האמיתי של מצבו לא הובא מעולם לידיעתו.
בן-ארצו של בארטוק, פריץ ריינר, היה אחד מתומכיו המעטים, ובעידודו ותחת שרביטו, ניגנו בארטוק ודיטה את ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לשני פסנתרים, הגרסה התזמורתית של הסונאטה לשני פסנתרים וכלי הקשה, ב-31 בינואר 1943 בקרנגי הול, עם הפילהרמונית של ניו יורק. הייתה זו הפעם האחרונה שבארטוק ניגן לפני קהל.
בארטוק היה עדיין חולה אבל נראה שהתאושש אחרי שקיבל כמה הזמנות: מסרגיי קוסביצקי לקונצ'רטו לתזמורת (אוגוסט-אוקטובר 1943), מיהודי מנוחין לסונאטה לכינור סולו (נובמבר 1943-מרץ 1944), ומוויליאם פרימרוז לקונצ'רטו לוויולה. הוא אף עלה לא מעט במשקל והתלונן, שהוע עומד להתפוצץ. הוא החליט גם לחבר קונצ'רטו שלישי לפסנתר כמתנת הפתעה לדיטה, שעמדה לחגוג את יום הולדתה ה-42 בסוף אוקטובר 1945. אבל התאוששותו הייתה אשליה, והוא מת בניו יורק ב-26 בספטמבר 1945. הוא הספיק לסיים את הפרטיטורה של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 פרט ל-17 התיבות, אך השאיר הוראות מוצפנות, שטיבור שרלי יכול היה להיעזר בהן להשלמת היצירה. הקונצ'רטו לוויולה היה בשלבי טיוטה בלבד, רחוק הרבה יותר מסיום, אבל גם חלקי הטיוטה שלו צורפו יחדיו ותוזמרו בידי שרלי.
בכבוד לנגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר בפברואר 1946 זכה ג'רג' שאנדור, אבל דיטה פאסטרי-בארטוק ביצעה והקליטה אותו לאחר זמן עם הפילהרמונית של וינה בניצוח טיבור שרלי, בשנת 1964.
לאחר מות בארטוק, חזרה דיטה בשנת 1946 לבודפשט, שם נשארה עד סוף ימיה והקדישה את חייה להנצחת זכר בעלה. היא הופיעה בקונצרטים של יצירותיו, לעיתים קרובות עם ארז'בט טוסה. כמו כן הקליטה כמה קטעים מתוך "מיקרוקוסמוס".
דיטה פאסטורי-בארטוק האריכה ימים אחרי בעלה ב-37 שנים ומתה בבודפשט בשנת 1982, בת 79. יובל המאה לבלה בארטוק נחוג שנה קודם לכן. היא קבורה לצדו בבודפשט.
פרס בלה בארטוק-דיטה פאסטורי קרוי על שמם.
מחלת נעורים
מחלת נעורים (בגרמנית: Krankheit der Jugen) הוא מחזה בשלוש מערכות פרי עטו של פרדיננד ברוקנר משנת 1926.
תקציר העלילה.
המחזה מספר את קורותיה של קבוצת סטודנטים לרפואה, המתגוררת בפנסיון בווינה בשנת 1923. הם מצויים לקראת סיום התואר ועומדים לצאת לחיים האמיתיים. המחזה כולו מתרחש בחדרה של מארי בפנסיון. הוא מציג מצבים של בגידה, מערכת יחסים לסבית, ניכור בין מעמדות, אלימות והתאבדות ודרכם הוא בוחן שאלות של מוסר, מין, אהבה ומות, שהנפשות השונות מתחבטות בהן.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי.
קופרודוקציה בין הבימה ובאר שבע, הצגת בכורה: 2 באפריל 1994
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב