הוא ברח לרוסיה כאשר היה בן 16, וכך ניצלו חייו. בטשקנט הכיר את מרים לבית שפניר, ילידת קישינב, ונשא אותה לאישה. ב-1944 נולד לבני הזוג בנם אליעזר קולס (לימים חבר הכנסת), ובשנת 1946 נולדה אחותו רחל. ב-1948 עלו בני הזוג לישראל והתיישבו בתל חנן, ביישוב שהיה בו ריכוז מתחלף של עולים חדשים.
קולס החל לעבוד בבתי הזיקוק, ולאחר מכן פתח סנדלריה, שלימים הפכה לבית חרושת לנעליים. עם הזמן הוסיף לעסק גם הלבשה ומוצרי אלקטרוניקה. הפעילות הפוליטית והציבורית שלו החלה ב-10 בדצמבר 1959, כאשר התמודד בראש רשימת "הציונים הכלליים" למועצה המקומית נשר, ונבחר כנציגם במועצה. קולס היה פעיל, בין השאר, במאבק נגד פעילות המחצבה בתוך נשר. קולס עמד בראש רשימת גח"ל בבחירות בשנת 1969 ובראש רשימת הליכוד בבחירות בשנת 1973.
קולס ייסד והיה עד למותו יו"ר אגודת "מכבי" נשר ודאג למימון משכורתו של המאמן.
ב-4 בספטמבר 1977, לאחר שנים רבות שבהן כיהן כחבר המועצה המקומית וכסגן ראש המועצה, נבחר קולס לראשות מועצת נשר כנציג "הליכוד". אולם בבחירות שהתקיימו בשנת 1978, שכללו לראשונה בחירה ישירה של ראש הרשות, הוא הפסיד לשמואל ריניש מהמערך.
קולס נפטר ב-1982.
פפנוטי צ'בישוב
צ'בישוב
הספינה ויקטוריה
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י (יפנית: 福岛 第一 原子 力 発 电 所 ;Fukushima Daiichi genshiryoku hatsudensho) היא אחת מתחנות הכוח הגרעיניות הגדולות ביפן. התחנה ממוקמת בעיר אוקומה בנפת פאטאבה שבמחוז פוקושימה, כ־250 ק"מ צפונית לטוקיו, בסמוך לחוף הים. במרחק 12 קילומטרים נמצאת תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 2 (Fukushima-Daini).
התחנה סבלה פגיעה במהלך רעידת האדמה בעוצמה 9.0 שפקדה את יפן ב-11 במרץ 2011, ובייחוד בעקבות הצונאמי שבא בעקבותיה וגרם להשבתת מערכות הקירור בכור. עם זיהוי רעידת האדמה הושבתה תגובת השרשרת הגרעינית שמשמשת לחימום המים לקיטור באופן אוטומטי, אולם גם לאחר השבתת הכור המשיכו המים בכור להתחמם עקב הקרינה שנוצרה מהחומרים הרדיואקטיביים במוטות הדלק. עקב השבתת מערכת הקירור הרגילה נוצר צורך דחוף במציאת דרך לקירור אפקטיבי ככל האפשר של ליבת הכור, על מנת למנוע דליפת חומרים רדיואקטיביים מחוץ לכור עקב התכה של מכל הפלדה בו נמצאת ליבת הכור.
עקב אי־תפקודן של מערכות הקירור ותקלות נוספות שנגרמו מכך הוכרז מצב חירום גרעיני באזור, וניתנה הוראה לפינוי כל התושבים בטווח של כ־20 ק"מ מהכור.
טכנולוגיה.
תחנת הכוח פוקושימה 1 מורכבת משש יחידות כורי כוח מסוג כורי מים רותחים, שנבנו בשנות 1970-1979. שתי הראשונות ויחידה 6 נבנו על ידי ג'נרל אלקטריק, יחידות 3 ו-5 על ידי טושיבה ואת יחידה 4 בנתה היטאצ'י. בנוסף תוכננה הקמה של שתי יחידות עם כורי כוח מסוג כור מים רותחים מתקדם. התחנה שואבת את מי הקירור מהים, והיא משתרעת על שטח של 3.5 קמ"ר. מאז 21 באוגוסט 2010 החלה יחידה 3 לעשות שימוש בדלק גרעיני מועשר בחמצן (פלוטוניום).
במשך זמן רב תוכננה סגירת יחידה 1 בתחילת 2011. בחודש פברואר 2011 דחה הרגולטור הגרעיני היפני Nisa את הסגירה ב-10 שנים.
שיבושים בהפעלת הכור לפני מרץ 2011.
בשנת 2002 התברר כי דו"חות של מפעילת התחנה, חברת החשמל של טוקיו ( Tokyo Electric Power Company - TEPCO), זויפו במשך 16 שנים ורישומי בדיקות הועלמו מסיבות כלכליות. בעקבות זאת נסגרו כל תחנות הכוח בהנהלת TEPCO. עם השלמת החקירה ב-16 במאי 2003 הופעלה התחנה מחדש.
ב-28 במרץ 2007 דיווח העיתון "וול סטריט ג'ורנל" ש-TEPCO דחתה את הזמנת יחידות 7 ו-8 בשנה אחת. נטען שהרקע לדחייה הוא ניסיון חיפוי לתאונה.
סדרת התאונות לאחר רעידת האדמה במרץ 2011.
תחנת הכוח שותקה באופן אוטומטי עם רעידת האדמה ב-11 במרץ 2011, לאחר שהופעלו מנגנוני זיהוי רעידות אדמה. באותו זמן פעלו בתחנה יחידות 1, 2 ו-3, ויתר שלשת הכורים הושבתו בשל פעילות תחזוקה.
על אף ההשבתה המיידית של הכור, נותרו בו שיורי קרינה מהדלק שלא ניתן היה לקררם באמצעות משאבות הקירור הסדירות בשל הפסקת ייצור החשמל בכור. TEPCO דיווחה כי דיזל-גנרטורים לשעת חירום סיפקו חשמל באופן אוטומטי, אולם עם פגיעת הצונאמי כשעה לאחר הפעלתם, הם יצאו מכלל פעולה, כך שלשלוש היחידות לא סופק קירור סדיר על מנת לצנן אותן.
באתר נמצאו גנרטורים ניידים, ואחרים הוסעו למקום. אולם אלו הועילו רק עד לבוקר 12 במרץ, ככל הנראה בשל מחסור בכבלים מתאימים, וכן בשל חסימת דרכי הגישה למקום. יחידות 1, 2 ו-3 קוררו בשל כך באופן זמני באמצעות שאיבת מי ים.
לראשונה בהיסטוריה, ראש ממשלת יפן נאוטו קאן נאלץ להכריז על מצב חירום גרעיני. בשלב הראשון התבקשו תושבים בטווח 3 קילומטרים להתפנות ולהגיע למקום מבטחים, תושבים ברדיוס עשרה קילומטרים התבקשו להישאר בבתיהם. מאוחר יותר התבקשה גם האוכלוסייה במרחק של 10 קילומטרים, ולאחר מכן גם 20 קילומטרים, להתפנות למקום מבטחים.
במבני הכורים של יחידות 1, 2, 3 ו-4 התרחשו פיצוצים שפגעו בבניין, במבנה 4 פרצו מספר שריפות. התקרית סווגה על ידי הסוכנות לאנרגיה אטומית ביפן בדרגה 4-INES ("תאונה בעלת השפעה מקומית"), ומאוחר יותר גם בדרגה 6 על ידי המכון למדע וביטחון בינלאומי. מספר מדינות קראו לאזרחיהם לעזוב את יפן או לכל הפחות את חלקה הדרומי בשל סיכון הקרינה. ב-11 באפריל הוגדר האירוע בדרגה 7 בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי, כמו גם צ'רנוביל.
משפחת הכהן
משפחת הכהן היא משפחה יהודית, ענף למשפחות כהן, המיוחסת לרבי יחיאל מפריז. מוצאה מן העיר מוהילב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). בהמשך עברה המשפחה לסנקט פטרבורג. כמה מצאצאיה תפסו תפקידים בכירים ועמדות מפתח בצמרת היישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
ציקלובוטדיאן
ציקלובוטדיאן (באנגלית: Cyclohbutadien) היא תרכובת אורגנית פחמימנית שנוסחתה הכימית C4H4.
ציקלובוטדיאן היא תרכובת לא יציבה, ובמצב חופשי אורך חייה קטן מ-5 שניות. צורתה היא של מלבן על פי מחקרי אינפרא אדום.
יחיאל יוסף ליבונטין
יחיאל יוסף לֶיבוֹנְטִין (נכתב גם לבונטין; ידוע גם בשם העט חושי הארכי; 1861 – 22 באוקטובר 1936) היה סופר עברי, מהנדס בהכשרתו וכלכלן, חובב ציון וחבר במסדר 'בני משה'. אחיו של זלמן דוד ליבונטין.
ביוגרפיה.
נולד למשפחת חסידי חב"ד באורשה שפלך מוהילוב ברוסיה. קיבל חינוך מסורתי וכן השכלה כללית ריאלית. בשנת 1888 סיים לימודי הנדסה בבית ספר הגבוה להנדסה במוסקבה, והחל לעבוד במפעלי הרכבת של ממשלת רוסיה. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. בארץ היה פעיל בתחום האשראי הקואופרטיבי ושימש כמנהל "חברת חרושת ברזל יפו" (THE JAFFA IRON WORKS LTD).
בשנת 1924 היה ליבונטין מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
ליבונטין הרבה לכתוב בעיתונות. כבר ב-1891 כתב בעיתון "המליץ" ופרסם בו את סיפוריו. במסגרת פעילותו כסופר פרסם ספרים שונים, בהם: "שמעון עציוני" א-ג (1899), "מבין הערפל" (1914), "השבועה (1932) ו"בין תקווה ליאוש" (1938). בספריו של ליבונטין מוזכרים רעיונות רבים של הציונות הרוחנית עליה הוא נמנה. גם דעותיו הכלכליות מנוסחת היטב: בספרו "מבין הערפל", למשל, דעות שמזכירות מאוד את רעיון הקמת בנק אוצר התיישבות היהודים על ידי אחיו זלמן דוד ליבונטין.
נפטר בשנת 1936, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בקבר המשפחה בראשון לציון.
כתביו.
מתוך.
רות הכהן
רות הכהן (נולדה קרבצוב, אוקטובר 1898 – 29 באוקטובר 1945) הייתה פעילת ציבור יהודייה שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מוותיקות חיפה העברית, מראשי סולל בונה בשנות ה-30.
קורות חייה.
הכהן נולדה בזפוריז'יה, אוקראינה (אז בתחום האימפריה הרוסית) לאסתר ויחזקאל קרבצוב. רכשה השכלה בתחומי הכלכלה והחקלאות, ונמנתה עם מייסדי החוג הציוני "השחר".
בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל. לאחר שהמשרד לעבודות ציבוריות של ההסתדרות הכללית זכה במכרז הראשון מטעם ממשלת המנדט הבריטי לסלילת כביש בקטע טבריה-צמח (כיום כביש 90), הצטרפה לעבודת הפועלים שסללו אותו. היא נישאה לדוד הכהן, פעיל ציוני שהיה לימים ממנהלי "סולל בונה". כעבור זמן מונתה למנהלת החשבונות הראשית של החברה. כמו כן הייתה שותפה ביוזמה לייסוד חברת שיכון עובדים. בתקופת המאורעות לקחה חלק פעיל לצד אנשי ההגנה כשהעבירה במחתרת מברקים מהארץ לעיתוני חו"ל, שחשפו את העולם למצוקת היישוב.
במשך שנים הייתה פעילה מרכזית במועצת הפועלות וב"ארגון אמהות עובדות" בחיפה.
הכהן ילדה שלושה ילדים, ונפטרה בירושלים, בגיל 47.
הנצחתה.
לאחר מותה נקראה על שמה שדרה בשכונת נווה שאנן בחיפה, ספריית ההסתדרות על הר הכרמל, אגף במעון ארגון "אמונה" בנווה שאנן, שהיא כיהנה בהנהלתו, וכן ספינה של חברת עוגן (חברת בת של סולל בונה).
גילי דינשטיין
גילי דינשטיין (נולדה בשנת 1964) היא מנכ"לית אגודת הידידים של אוניברסיטת רייכמן; עיתונאית לשעבר וסופרת.
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב לצבי דינשטיין ולאיה, בתו של ארתור רופין. היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב תואר שני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים.