בשנת 1915 נפגש סאטי עם אותו אמן מפורסם ואוונגארד של זמנו, ז’אן קוקטו. בעקבות המפגש הזה, נכנס סאטי לחוגים חדשים, וזכה להכרה רבה יותר מבעבר, וגם פגש את מפיק הבלט סרגיי דיאגילב. בעקבות המפגש הזה נכתב בשנת 1917 הבלט “Parade” (מצעד) שגרם לסקנדל רציני, וגרר תגובות פריזאיות נזעמות, מה שביסס את מעמדו כפורץ דרך. אחת הסיבות שבגינן נחשב סאטי כאחד מפורצי הדרך במוזיקה הצרפתית במאה העשרים היא, שבאותה תקופה הוא גם פגש בכמה מלחינים צרפתיים צעירים, שיהיו לעתיד לא אחרים מאשר “השישיה הצרפתית”. חבריה היו: דריוס מיו, ארתור הונגר, פרנסיס פולנק, לואי דורה, ז'ורז' אוריק, וז'רמן טאייפר. סאטי ערך היכרות בינם לבין חבריו האומנים, קוקטו ודיאגילב, חלק עימם את השקפתו האומנותית, ואף דחק בהם לעורר סקנדלים. בשנת 1918 הם הוצגו לראשונה בקונצרט פומבי (שאכן עורר סקנדל) וכונו על ידי קוקטו “הגאונים הצעירים”. באותה שנה גם הופסק שיתוף הפעולה שלהם עם סאטי, הגם שישנן עדויות סותרות בקשר לשיתוף פעולה זה, ולקשר של השישיה עם קוקטו וסאטי גם יחד.
הקלטות יצירותיו ממשיכות לצאת גם עתה, וניתן לציין את הביצועים של מישל לגראן, אלסנדרה סלטי, וז'אן איב טיבודה.
מיצירותיו.
בין יצירותיו היותר אקסצנטריות ניתן למצוא קובץ של יצירות קצרצרות לפסנתר (באורך של שורה או שתיים) הנושאים כותרות כמו “טניס”, “גולף”, “בריכה” וכד’. עוד ניתן למצוא "מוזיקת רהיטים", "עוברים משומרים", ו"שלושה קטעים בצורת אגס" לפסנתר בארבע ידיים, יצירה שכתב כתגובה למבקריו שטענו כי "יצירותיו חסרות צורה". סאטי הרבה לכתוב הערות בסגנון הבא: “לכל המעוניין: את הטקסט הבא אין להקריא בקול במהלך ההופעה. אי-עמידה בהוראות הבאות תוביל לכעסי המוצדק כלפי המבצע השחצן. לא תתקבל אף חריגה מכלל זה”.
מיצירותיו הידועות והמבוצעות:
היצירה חדגוניים (Monotones) היא בלט במערכה אחת בשני חלקים של הכוריאוגרף הבריטי פרדריק אשטון ללחנו של המלחין סאטי, על בסיס היצירה גימנופדים. ב-1966 נוספה אוברטורה בשם 'חדגוניים I' המבוססת על היצירה נוסיינים.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:מלחינים שעל שמם כוכב לכת מינורי]]
[[קטגוריה:אמנות והגות במפנה המאה העשרים]]
[[קטגוריה:פסנתרנים צרפתים]]
[[קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1866]]
[[קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1925]]
[[קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-19]]
[[קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-20]]
קרב בול ראן הראשון
קרב בול ראן הראשון היה הקרב הגדול הראשון במלחמת האזרחים האמריקנית. הקרב נערך ב-21 ביולי 1861 בסמוך לנהר בול ראן (במרחק של כחמישים ק"מ מוושינגטון), והסתיים בניצחון של צבא הקונפדרציה. מכונה גם בשם "קרב מנאסס הראשון".
ההכנות לקרב.
גנרל אירווין מקדואל - שמונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן למפקד בכיר בצבא האיחוד - ניסה לדחות את מועד הקרב משום שחייליו לא היו מנוסים, אך הממשל בוושינגטון האיץ את המתקפה, במטרה לזכות בניצחון מהיר.
תוכנית הקרב של מקדואל כללה שתי התקפות דמי, שביצעו דיוויזיה בפיקודו של גנרל דניאל טיילר וחטיבה בפיקודו של קולונל תומאס דייוויס. המתקפה העיקרית בוצעה על ידי הכוחות בפיקודם של גנרל דייוויד האנטר וגנרל סמואל היינצלמן, באגף השמאלי של כוחות הקונפדרציה. למרות שתוכנית הקרב הייתה מתוחכמת ומבטיחה, כוחותיו של מקדואל לא היו מנוסים מספיק כדי לבצע אותה בהצלחה.
מהלך הקרב.
כוחות הדרום, בפיקודו של גנרל פ.ג.ט. בורגארד, לא היו מאורגנים וחלקם הגיעו למקום הקרב רק במהלכו. חטיבה קטנה אחת, בפיקודו של קולונל ניית'ן אוונס, בלמה למשך זמן ממושך את המתקפה העיקרית של צבא האיחוד, אך נאלצה לסגת בהמשך הקרב.
חטיבת קונפדרציה שהורכבה מחיילים ממדינת וירג'יניה, בפיקוד גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, גילתה נחישות מפתיעה וסירבה לסגת מעמדתה. שאר יחידות צבא הקונפדרציה - ששאבו השראה מלחימתה של החטיבה - נצמדו אליה והצליחו לעצור את הקרב, ולגרום לכוחות האיחוד לסגת. בעקבות הקרב, הגנרל ג'קסון זכה לכינוי "סטונוול" - "חומת אבן".
יחידות הקונפדרציה בפיקוד הגנרלים ג'וזף ג'ונסטון ובורגארד תקפו את האגף המערבי של כוחות האיחוד, שלא היו מאורגנים כראוי, והצליחו לגרום להם לסגת בבהלה. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של כוחות הקונפדרציה.
בכירי הממשל מוושינגטון ניסו להגיע למקום הקרב, בציפייה לחזות בניצחון קל - אך הדרכים לאזור נחסמו על ידי אזרחים מבוהלים, בעקבות תבוסת כוחות האיחוד. האזרחים עצמם הגיעו מוקדם יותר, מצוידים בערכות פיקניק ויינות, כדי לחזות גם הם בהתנהלות הקרב בחשבם שיהיה ניצחון מהיר, אך אחרי כישלונו פתחו במנוסה יחד עם החיילים הנסוגים.
סיום הקרב.
כוחות הקונפדרציה היו תשושים מאוד בסיומו של הקרב, ולכן לא רדפו אחרי כוחות האיחוד הנסוגים.
תיעוד הקרב.
קרב בול ראן הראשון היה הקרב הראשון בתקופה המודרנית שהונצח בצילום משדה הקרב. הצלם מת'יו בריידי, הנחשב ממייסדי תחום צילום העיתונות, הצטרף לאזור הקרב למרות הסיכון הפיזי והכלכלי והקשיים הטכניים. הצילום באותה תקופה, שהיה בראשיתו, נעשה בתהליך קולודיון, דרש לוחות זכוכית כבדים וחדר חושך סמוך על מנת לפתח את התמונות. הצילום עצמו דרש זמן ממושך של חשיפה לאור ולא היה מיידי כמקובל בימנו. בריידי לקח עמו צוות גדול, וכן הוביל על חשבונו קרון חדר חושך, לצורך פיתוח בשדה. במהלך הקרב כמעט ונפגע מירי אויב. דבקותו של בריידי במשימה הותירה תיעוד מצולם ראשוני, ייחודי ונדיר של תמונות משדה הקרב.
בריידי עצמו לא זכה בחייו לתהילה. עד תום המלחמה לא הייתה כל דרישה לצילומים. הציבור לא חפץ לרכוש תמונות מהמלחמה וממשלת ארצות הברית סירבה אף היא לרכוש את האוסף. הוא נפטר בבית חולים למעוטי יכולת.
הנדסה בו-זמנית
הקונגרס היבשתי
פסוקי השטן
פסוקי השטן (באנגלית: The Satanic Verses) הוא ספרו הרביעי של הסופר סלמאן רושדי, אשר ראה אור בספטמבר 1988. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר בשנת 1989 בהשמטת שם המתרגם. הרומן זיכה את מחברו בפרס ויטברד, וכן היה בין המועמדים הסופיים לזכייה בפרס בוקר.
פרסומו עורר את זעמם של מוסלמים רבים בעולם בשל הדרך בה מוצגת דמותו של הנביא מוחמד. שמו של הספר מתייחס לפסוקים שנאמרו לנביא מוחמד (המכונה בספר מאהונד), שחשב כי נאמרו לו על ידי המלאך ג'יבריל, אך למען האמת נאמרו לו על ידי השטן. הספר גם יוצא באופן ברור נגד אנשים שאונסים את העולם כולו להתאים לפילוסופיית חיים אחת, לא בהכרח מוסלמית או דתית ונגד אנשים שרואים את ההווה לאור ציטוטים מכתבים כל שהם. מעבר לזאת אחת הדמויות השוליות בספר היא אלוהים המוצג שם באופן שאינו מחמיא ולדמות אחרת, שנקראת "האימאם" יש ביוגרפיה דומה מאוד לזו של המנהיג הרוחני העליון של איראן רוחאללה ח'ומייני.
מרבית הדמויות בספר הן בני מיעוטים מוסלמיים. עלילת הספר נעה בין עבר להווה, ובין חצי האי ערב, בעיקר בתקופה שהמוסלמים עוד היו בו מיעוט, להודו ולאנגליה. כספריו הקודמים של רושדי, גם ספר זה מושפע רבות מאירועים אקטואליים כגון מעשי טרור.
עלילה.
הספר פותח עם התפוצצותו של המטוס "בוסתאן", בואינג 747, מעל חופי אנגליה, ובנפילתם ארצה של שניים מנוסעי המטוס. שני הנוסעים הם בני מיעוטים מוסלמים מהודו שמהגרים לאנגליה. האחד הוא ג'יבריל פרישטה, מהגר חדש וכוכב קולנוע במולדתו הודו (דמות המבוססת על שחקן הקולנוע ההודי אמיטאב באצ'אן), והשני הוא סלאדין צ'אמצ'ה, מהגר ותיק ששב לאנגליה מחופשת מולדת, הוא אמן קולות ושחקן תיאטרון במקצועו. ג'יבריל מאוהב בהודו ובז לאנגליה ובשל העובדה שהוא כריזמטי, כל פשעיו וחטאיו נסלחים לו ללא הרף על ידי סביבתו. סלאדין סולד מארץ מולדתו, הודו והוא אנגלופיל מושבע. סלאדין משתדל כל הזמן לנהוג באופן תרבותי ומוסרי אך הוא נענש וסובל פעם אחר פעם על לא עוול בכפו. עם נחיתתם על הקרקע, מגלה ג'יבריל כי הילה נדלקה לראשו, ואילו השני, סלאדין, רגליו הפכו לרגלי תיש, וקרניים צמחו בצידי ראשו.
במקביל, רושדי מספר את חזיונותיו של ג'יבריל כמלאך: סיפורו של כפר מדברי אי שם בעבר, אתר עלייה לרגל ובו שוכנים צלמיהם של 360 אלים. בראשם, שלוש האלות החזקות, אל-לאת , עוזה , ואל-מנאת . אך נביא אחד, מאהונד שמו (וזהו על פי הספר הנביא מוחמד) מתעקש להאמין באל אחד, אל-לאה. אנו נחשפים אט אט לדברי הימים של דור שלם מתקופה וממקום זה.
סלאדין מגלה עם חזרתו לביתו שבלונדון כי אשתו, שהאמינה כי הוא נהרג בפיצוץ המטוס, הביאה הביתה גבר אחר. נישואיו של סלאדין לא עלו יפה משום שהוא התחתן עם בת אצולה אנגלית כדי לחוש אנגלי, אך אשתו התחתנה עמו, עם מהגר מוסלמי, משום שהיא שנאה את אנגליה ורצתה לחוש פחות אנגלייה. ג'יבריל לעומתו כן מצליח למצוא את אהובתו, היהודיה אללויה קון, פנויה וחושקת בו.
בעזרת יחסיהם של ג'יבריל ואללויה, כמו גם בעזרת יחסיהם של סלאדין ועמיתתו לעבודה, היהודיה מימי, רושדי משווה את המיעוט המוסלמי למיעוט היהודי החילוני באנגליה. הוא מאיר את הצדדים המגוחכים בכל אחד ממיעוטים אלה ולועג לחילוניות לצד לעגו לדת.