האדם הדניסובי הוא האוכלוסייה הראשונה של בני-אדם קדומים שהתגלתה והוגדרה באמצעות מחקר גנטי, תודות להשגים במיצוי דנ"א מעצמות מאובנות. עקב היעדר מאובנים מפורטים יותר שלו, בשנים הראשונות לגילויו לא היה ידוע כמעט דבר על תכונותיו האנטומיות, ולכן גם לא היה ברור היחס שלו לאוכלוסיות ומינים קדומים אחרים כמו הומו היידלברגנסיס או הומו ארקטוס.
השן הטוחנת שהתגלתה היא גדולה בממדיה, ובכך אופיינית יותר לטווח הגדלים של אוכלוסיות מתקופת הפלייסטוקן התיכון, כלומר להיידלברגנסיס ולארקטוס, מאשר לניאנדרטלים ולבני-אדם בני-ימינו.
בשנת 2019 פרסם צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית מהמעבדה של לירן כרמל מאמר המשחזר את המורפולוגיה של שלד האדם הדניסובי. השחזור בוצע על סמך דנ"א שהופק מעצם הזרת דניסובה 3 ועל מיפוי המתילציה שאותם חוקרים שחזרו מתוך עצם הזרת כמה שנים קודם לכן. במחקר שילבו החוקרים את המידע על הקשר בין גנים לתכונות מורפולוגיות שונות המתבטאות בשלד יחד עם נתוני המתילציה של אותם גנים. מכיוון שמתילצית דנ"א מהווה מנגנון בקרה המווסת את פעילות הגנים ניתן, בהצלבת המידע, להבין כיצד התבטאו תכונות שונות בהתאם לרמת פעילות הגנים המקושרים אליהן. החוקרים מצאו שהאדם הדניסובי היה ברוב תכונותיו דומה מאוד לאדם הניאנדרטלי, קבוצת האדם הקרובה אליהם ביותר. עיקר ההבדלים מרוכזים בגולגולת, שאצל דניסובים היא רחבה יותר משל ניאנדרטלים ובעלת מבנה לסת ושיניים שונה.
אבולוציה.
מוצא.
הערכת המחקר המעודכנת לשנת 2010 היא שהאדם הדניסובי התפצל מן השושלת המובילה לבני-האדם בני-ימינו לפני כ-800 אלף שנים, מעט מוקדם יותר מן ההתפצלות לאדם הניאנדרטלי לפני כ-600 אלף שנה. מכאן שהאדם הדניסובי והאדם הניאנדרטלי קרובים זה לזה מעט יותר מאשר כל אחד מהם קרוב לאדם המודרני. עדיין לא מוסכם מי הייתה אוכלוסיית האב של הדניסובים, הניאנדרטלים והאדם המודרני. אך מספר פלאואנתרופולוגים, ביניהם המומחה הבריטי למאובני אדם ארכאי כריס סטרינגר, מציעים לזהות אותם עם מאובני הומו היידלברגנסיס.
לא ידועים שלדים מאתרים אחרים, פרט למערת דניסובה, שניתן ליחסם בוודאות לדניסובים. כריס סטרינגר הציע לזהות את הדניסובים עם מאובני אדם ממספר אתרים ארכאולוגים בסין, כמו דאלי (Dali), ג'יניושן (Jinniushan) ומאבה (Maba), שמתוארכים לגילים של 280 אלף עד 100 אלף שנים. לפי הנפח הפנימי של הגולגולות, מאובנים אלו היו בעלי מוח בנפח של 1,120 עד 1,260 סמ"ק, שנחשב גדול מהטווח האופייני לארקטוס האסייתי, דומה לזה של מאובני היידלברגנסיס מאירופה, ועדיין קטן במקצת מהממוצע של בני-אדם בימינו ושל ניאנדרטלים מאוחרים. לפני גילוי הגנום הדניסובי, כמה חוקרים ראו במאובנים אלו ענף מזרחי של היידלברגנסיס.
רביית כלאיים עם אוכלוסיות אדם אחרות.
למרות הפיצול העתיק בין הדניסובים לאדם המודרני, מחקרים מצאו שאנשים בני-ימינו ילידי פפואה, מלנזיה ואוסטרליה נושאים בגנום שלהם שיעור מסוים – נמוך אומנם – של אללים שאופייניים לגנום הדניסובי. תגלית זו מצביעה על רביית כלאיים מאוחרת יחסית בין האדם הדניסובי לחלק מן האנושות המודרנית. היא מצטרפת לתגלית קודמת מתוך הגנום הניאנדרטלי בדבר רביית כלאיים בין האדם הניאנדטלי לבני-אדם מודרניים מחוץ לאפריקה (ילידי אירופה, אסיה, אוסטרליה ואמריקה).
בדומה לשאר בני-האדם המודרניים שאינם אפריקאים, הגנומים של ילידים מלנזים ואוסטרלים בני-ימינו דומים יותר לגנום הניאנדרטלי בשיעור של כ-3%-2%, בהשוואה לגנומים של אפריקאים בני-ימינו, אך בנוסף לכך, הגנומים המלנזים והאוסטרלים גם דומים יותר לגנום הדניסובי בשיעור של 4% עד 6%, יחסית לשאר בני-האדם בני-ימינו (ילידי אפריקה, אירופה, אסיה ואמריקה). התסריט הפשוט ביותר שהוצע להסברת עובדות אלו מורכב משלושה שלבים:
תסריט זה עדיין אינו מסביר מדוע גנומים של ילידי מזרח אסיה של היום, בניגוד לילידי מלנזיה ואוסטרליה, מראים רק שיעור נמוך מאוד או אפסי של דמיון לגנום הדניסובי. להסברת עובדה זו הוצע שגלי הגירה מאוחרים יותר של בני-אדם מודרניים מן המערב התנחלו במזרח אסיה והחליפו את גל ההגירה הראשון, שבו נטמעו הדניסובים, אך צאצאי גל זה עדיין שרדו במלנזיה ובאוסטרליה.
כמו כן נמצאו בגנום הדניסובי תרומות ניאנדרטליות בשיעור של פחות מ-0.5% כתוצאה מרביית כלאיים שלהם עם ניאנדרטלים מסיביר, שהגנום שלהם נמצא במאובן אחר ממערת דניסובה, ותרומות של 0.5% עד 8% כתוצאה מרביית כלאיים שלהם עם אוכלוסייה בלתי-ידועה שהתפצלה מן הדניסובים, הניאנדרטלים והאדם המודרני לפני כמיליון שנה. הועלתה השערה שאוכלוסייה זו מייצגת את המין הומו ארקטוס.
סיווג טקסונומי.
אין עדיין קונצנזוס מדעי בנוגע להגדרה הטקסונומית של האדם הדניסובי, ואין לו שם מדעי רשמי, אך הוא שייך ללא ספק לסוג האדם (הומו). פלאואנתרופולוגים "פצלנים" (אנגלית: splitters), שמסווגים את האדם הניאנדרטלי כמין אדם "ניאנדרתלנסיס" נפרד מספיינס, יראו קרוב לוודאי גם את האדם הדניסובי כמין נפרד בסוג אדם. לעומת זאת פליאואנתרופולוגים "אחדנים" (lumpers), המסווגים את האדם הניאנדרטלי כתת-מין של ספיינס, עשויים להגדיר באופן כזה גם את האדם הדניסובי, במיוחד לאור הראיות לרביית כלאיים שלו עם אוכלוסיות ספיינס.
השוואה מפורטת של הגנום הדניסובי לגנומים שלמים של ניאנדרטלים ושל בני-אדם בני ימינו מכל העולם מראה כי המרחק הגנטי בין הדניסובים והניאנדרטלים גדול רק במקצת מהמרחק הגדול ביותר שניתן למצוא בין אוכלוסיות אדם בנות-ימינו מכל העולם. כל אוכלוסיות האדם כיום שייכות לכל הדעות לאותו המין, ואין להן כל קושי להתרבות אלו עם אלו ולהעמיד צאצאים פוריים לחלוטין. לכן השוואה זו מרמזת שאפילו אם יסווגו הניאנדרטלים כמין נפרד מספיינס, הדניסובים צריכים להחשב כתת-מין או אוכלוסייה של ניאנדרטלים. עם-זאת, השוואה זו מבוססת על רצפים גנטיים בלבד, ואם בעתיד יתגלו מאובנים דניסובים שהאנטומיה שלהם שונה מן האנטומיה הניאנדרטלית, יהיה בכך סיוע לסיווגם כמין נפרד.
התבוללות (יהדות)
אח&quot;י דולפין
אח&quot;י לווייתן
סרט פורנוגרפי
סרט פורנוגרפי הוא סרט קולנוע פרובוקטיבי המציג תיאורים של פעילויות מיניות, ומתמקד בעלילתו ברומנטיקה עם דגש על המיניות. צפייה בסרט, לעיתים רבות, משפיעה על הצופים בו, וגורמת לתגובות פיזיות בגופם, כגון זקפה ושפיכה מהפין או רטיבות ושפיכה נשית מהפות ובסופו של דבר אף אורגזמה.
כינויי סלנג מיושנים אך מוכרים לסרטים פורנוגרפיים הם "סרטים למבוגרים בלבד" ו"סרטים כחולים".
קיים איסור על השתתפות ילדים בסרטי פורנו.
היסטוריה של סרטי הפורנוגרפיה.
סרטי פורנו הופיעו לראשונה זמן קצר לאחר המצאתו של הקולנוע, בסוף המאה ה-19. בין הסרטים הראשונים היה Am Sklavenmarkt משנת 1907. לאורך ההיסטוריה הקולנועית, מצלמת הקולנוע שימשה מאז ומתמיד לצילום סרטים פורנוגרפיים, אולם לאורך שנים רבות סרטים אלו לא היו זמינים לקהל הרחב, והיו מופצים בצורה מחתרתית ופרטית, או מוקרנים רק במועדונים פרטיים. רק במהלך שנות ה-70, החלו הסרטים הפורנוגרפיים לזכות בלגיטימיות (אם כי מסויגת ומוגבלת).
בתחילת שנות ה-70 הופצו בארצות הברית כמה סרטים פורנוגרפיים שהתהדרו בעלילה ולכאורה גם ברבדים נוספים, כמו "גרון עמוק" (1972), "מאחורי הדלת הירוקה" (1972) ו"השטן בגברת ג'ונס" (1973). סרטים אלה הוקרנו בבתי-קולנוע רגילים, אך בעיקר בבתי קולנוע מיוחדים לסרטי פורנו שנקראו XXX Theater. בהמשך, התפרסמו פרשיות וסיפורים רבים מאחורי תעשייה זו. לינדה לאבלייס, השחקנית הראשית ב"גרון עמוק", טענה כי במשך כל שנותיה בתעשייה נוצלה ושועבדה בידי בעלה לעשות דברים נגד רצונה. בשנת 1986 העידה בפני ועדת הפורנוגרפיה של התובע הכללי וטענה כי כאשר צופים בסרט "גרון עמוק", בעצם צופים בה נאנסת, וציינה שזהו פשע שהסרט עדיין מוצג.
בשנות ה-80, עם עליית הווידאו הביתי, החלו לשווק את סרטי הפורנוגרפיה בקלטות, שהפכו לצורה הנפוצה ביותר להפצת סרטים כאלה. במהלך שנות התשעים, ה-DVD, הטלוויזיה הדיגיטלית הרב-ערוצית ורשת האינטרנט החליפו את קלטות הווידאו. תעשיית הפורנוגרפיה הייתה מהראשונות שהחלו לצלם בהפרדה גבוהה ולהפיץ את הסרטים בפורמט HD-DVD, אף על פי שאיכות השידור הגבוהה בשיטה זו חושפת פגמי עור בתצלומי התקריב הרבים שבסרטים הפורנוגרפיים. חברת סוני סירבה בתחילה לאפשר הפצה של סרטי פורנוגרפיה באמצעות פורמט בלו-ריי שפיתחה, אך חזרה בה מסירובה כעבור זמן קצר.
תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים הפכה לעסק משגשג, רווחי ומשתלם מאוד מבחינה כלכלית: על פי מאמר רויטרס משנת 2004, זהו "ענף המגלגל מיליארדי דולרים המפיץ כ-11,000 כותרים חדשים ב-DVD בכל שנה".
עלייתה של האינטרנט בסוף שנות ה-90 הביאה לשימוש באינטרנט ככלי עיקרי להפצתם של סרטים פורנוגרפיים. בשנת 2018 בדירוג שמות התחום היקרים בעולם, דורג שם התחום sex.com במקום ה-8, ושם התחום porn.com במקום ה-11.
בארצות הברית מופקים אלפי כותרים מדי שנה, כשרוב (כ-90%) סרטי הפורנוגרפיה המקצועיים באים מסביבת עמק סן פרננדו שבקליפורניה, שזכה לכינוי "עמק הפורנו". רוב סרטי הפורנוגרפיה האחרים מופקים באירופה, ובמיוחד בהונגריה. תעשייה פורנוגרפית ענפה יש גם בצ'כיה, בגרמניה וברומניה. ביפן סרטי פורנוגרפיה אינם מקובלים, אך יש מספר רב של סרטים פורנוגרפיים מונפשים.