המאבק הפנימי שהתרחש ברומא במאתיים השנים מאז הקמת הרפובליקה נסב סביב מחלוקות חברתיות, פוליטיות, כלכליות ומשפטיות. בני הפלבס דרשו את הזכות להיבחר לכול המשרות הדתיות והפוליטיות ברומא, לבטל את השימוש לרעה בסמכויות הכפייה והאימפריום של הפקידים הפטריקים, חלוקה של אדמות לעניים וחסרי האדמות, שינויים חוקיים בסדרים בין מלווים ולווים ומאוחר יותר, עם התפתחות מוסדות הפלבס, קבלת הכרה רשמית במוסדות אלה מצד הממסד הפטריקי.
המאבק במאה ה-5 לפנה"ס.
בשנת 494 לפנה"ס, לפי המסורת הרומית, פרץ המשבר הגלוי הראשון בין המעמדות, הידוע לנו. לאחר חזרתו של הצבא הרומי משדה הקרב, החלו חיילים מבני מעמד הפלבס להתמרד בגלוי על רקע חוקי ההלוואות הקשים ברומא. הצבא איים בפרישה (secessio) ובהקמת עיר חדשה של פלבאים בלבד אם לא יוענקו לפלבאים זכויות ויוקלו חוקי ההלוואות. האיום הפלבאי על אחדותה של רומא שכנע את המעמד השליט, הפטריקים, לעשות ויתורים, שכללו גם יצירת משרות חדשות: טריבון הפלבס והאידיל. מטרתה העיקרית של משרת הטריבון הייתה להגן על בני הפלבס מסמכויותיהם של פקידי המדינה הפטריקים ולהבטיח את שמירת זכויותיהם. על בני מעמד הפטריקים נאסר לכהן במשרה זו.
כך הפך איום הפרישה לאחד מכלי הנשק המרכזיים של בני הפלבס במאבק הבין מעמדי ולפי המסורות הרומית, אירעו חמישה משברים כאלו במהלך המאבק.
יצירת משרת הטריבון לא פתרה את שורשי החיכוך, כי למעשה המגיסטראטים הפטריקים לא הכירו באופן רשמי בטריבונים אלה רק נמנעו מלהתנגש איתם מחשש למהומות. הפלבס גם דרשו פתרון לבעיות הכלכליות הייחודיות שהעיקו עליהם, שותפות בשלטון באמצעות הזכות להיבחר למשרות הגבוהות של הממסד הרפובליקני ואת שבירתו של המונופול הפטריקי על ידיעת החוק.
את המצוקות הכלכליות של הפלבס ניסו לפתור לרוב בצורה נקודתית. בשנת 486 לפנה"ס ניסה הקונסול סופריוס קאסיוס, ללא הצלחה, להביא לחלוקת חלק מאדמות המדינה בין עניי הפלבס. בשנת 462 לפנה"ס העלה הטריבון גאיוס טרנטיליוס ארסה הצעה שכללה בין השאר הסדרת חוקי אדמות. בשנת 457 לפנה"ס חולקו אדמות בגבעת האונטין לעניי הפלבס. כל אלו היו פתרונות זמניים בלבד ולא ענו על שורשי המצוקה הכלכלית של הפלבאים.
במישור הפוליטי והמשפטי הצליחו בני הפלבס להשיג תוצאות טובות יותר. על פי מומזן, משנת 471 והלאה החלו בני הפלבס לקבל את החלטותיהם במסגרת אספת עם חדשה, אספת הפלבס (concilium plebis). מסגרת חדשה זו הייתה נוחה ויעילה ונטרלה בהרבה את השפעות הפטריקים על החלטות הפלבס, שנתקבלו לפני זה במסגרת אספת הקנטוריות. בראש האספה עמד טריבון או אידיל והשתתפו בה רק פלבאים. פקידי הפלבס, הטריבונים והאידילים, נבחרו במסגרתה וההחלטות שנעשו בה, הפלביסקיטום, חייבו את כל בני הפלבס.
את התלות המשפטית של בני הפלבס בפטריקים ניסו הטריבונים לשבור על ידי הצעות להחלפת החוק הישן והלא כתוב באוסף חוקים כתובים שיהיה נגיש לכל. ניסיונות אלו של הפלבס לשבור את השליטה על החוק נתקלו בהתנגדות קשה מצד מעמד הפטריקים. בשנת 454 לפנה"ס, הושגה פשרה בין שני המעמדות ובשנת 451 לפנה"ס נבחרה ועדה בת עשרה אנשים, הדקמווירים, שמטרתם הייתה לנסח קודקס קבוע ונגיש לכול של חוקים. הנוסח הסופי של החוקים היווה, על פי ליוויוס, "מקור לכול חוק ציבורי ופרטי" מזמן זה והלאה. החוקים הכתובים עסקו במשפט ציבורי ואישי, דיני נזיקין, יחסי פטרון קליינט, דיני צוואות, נהלים משפטיים ועוד.
למרבה אכזבתם של בני הפלבס ובייחוד בקרב האליטה שלהם, החוקים שיפרו את מצבם רק בצורה שטחית: חוקי ההלוואות והשעבוד שנבע מהם נשארו על תקנם, נאסרו נישואין בין פטריקים לפלבאים (מה שקבע למעשה הפרדה חברתית חוקית בין המעמדות) והתלות המשפטית של הפלבאים בפטריקים נשארה על כנה, כיוון שהשליטה על הממסד והפרוצדוריות המשפטיות נשארה בידי האחרונים. אכזבת הפלבאים מחוקי הדקמווירים הובילה למהפכה החקיקתית של 449 לפנה"ס. שני הקונסולים של אותה שנה העבירו שורה של חוקים שתוצאתם הסופית הייתה נתינת כוח חקיקתי מסוים להחלטות אספת הפלבס וחשוב יותר, הכרה רשמית של השלטון הפטריקי במוסדות הפלבס: הטריבונה, האידיל ואספת הפלבס. יחד עם זו חוקים אלו העניקו לפטריקים את אפשרות הפיקוח על החלטות אספות הפלבס.
הישג נוסף במאבק הפלבאי היה החדירה למשרות המגיסטראטיות הגבוהות של הרפובליקה. אף על פי שהפטריקים לא היו מוכנים בשום אופן לאפשר באופן חוקי לבני הפלבס להיבחר למשרת הקונסול, הם התפשרו בנושא זה על ידי יצירת משרת הטריבון הקונסלארי בשנת 444 לפנה"ס. מחזיק משרה זו היה טריבון צבאי בעל סמכויות קונסולריות, שנבחר כל מספר שנים באופן בלתי סדיר במקום קונסול. תפקיד זה היה פתוח גם לפלבאים, אך רק מעטים מבני מעמד זה זכו להחזיק במשרה זו במאה החמישית. אף על פי כן היה זה הצעד הראשון בחדירת הפלבאים למשרות הגבוהות של הרפובליקה ובשנת 421 לפנה"ס יכלו הפלבאים להיבחר גם למשרת הקווסטור.
בסופה של המאה ה-5 לפנה"ס הגיעו בני הפלבס להישגים רבים במאבקם לשוויון זכויות: נוצרו מוסדות פוליטיים חזקים שעמדו לרשותם וזכו להכרת הממשל הפטריקי, החוק הרומי הפך לנגיש לכלל האוכלוסייה הרומית, נפתחה הדלת לכהונת פלבאים במשרות הגבוהות של הרפובליקה ובוטלה ההגבלה החוקית על נישואין בין שני המעמדות. למרות הישגים אלה נשארה השליטה הפטריקית ברומא איתנה: בני מעמד זה שלטו בסנאט, החזיקו כמעט את כל משרות הכהונה והמגיסטראטיות השונות והחזיקו פלבאים רבים כבני חסות שהיו תלויים בהם מבחינה כלכלית, חברתית ומשפטית. הישגי הפלבאים כמעט ולא השפיעו על שיפור מצבם הכללי שאף הורע במקרים מסוימים בשל חוקי ההלוואות הנוקשים, השעבוד הגופני והריבית העצומה שהוטלה על הלוואות מצד הפטריקים.
המאבק במאה ה-4 לפנה"ס.
התמורות החיצוניות שעברו על רומא במאה ה-4 לפנה"ס השפיעו גם על המבנה הפוליטי הפנימי שלה. כיבושה של ויי הגדיל בצורה ניכרת את שטחי המדינה הציבוריים, דבר שהוביל להתגברות הדרישה לחלוקת אדמות. חורבנה של רומא על ידי הסנונים הביאה להרעה ניכרת במצבו הכלכלי של העם, מצב שאף הוחמר עקב נטל המלחמות הרבות שרומא נאלצה ליזום על מנת להחזיר לעצמה את מעמדה הקודם. המצוקה הכלכלית דחפה את הפלבס ומנהיגיו להפעיל לחץ הולך גובר על הממסד הפטריקי להענקת זכויות נוספות, הקטנת שיעור הרבית על ההלוואות וביצוע רפורמות כלכליות. מאבקם של הפלבס זכה להצלחה גם עקב ההיחלשות הנמשכת של המעמד הפטריקי. שורותיו של האחרון הצטמצמו הן אף על פי שההשתייכות אליו עברה בירושה בלבד והן עקב מותם של רבים מבניו במלחמות.
מסביבות 377 לפנה"ס ועד 367 לפנה"ס ניהלו הטריבונים ליקיניוס וסקסטיוס מאבק מתמשך לביצוע רפורמה נוספת ביחסי הפטריקים והפלבאים. ניסיונות הרפורמה שלהם נתקלו בהתנגדות עזה של המוסדות הפטריקים ובמשך תקופה של 10 שנים השתרר קיפאון פוליטי. ההצעות של הטריבונים נדחו פעם אחרי פעם על ידי הפטריקים ובתגובה נבחרו שני הטריבונים בחזרה למשרתם על ידי הפלבס שנה אחרי שנה. הפטריקים נכנעו לבסוף ובשנת 367 לפנה"ס עברו חוקי ליקניוס סקסטיוס, חוקים שהיוו נקודת מפנה נוספת במאבק הבין מעמדי.
הרפורמה של שנת 367 לפנה"ס ביטלה את משרת הטריבון הקונסלארי, חייבה בחירת קונסול פלבאי, הגבילה את גודל הקרקע הציבורית שמותר היה לאדם אחד להחזיק וביצעה ארגון מחדש של חובות ההלוואות והריבית עליהם. כמו כן רפורמה זו העלתה את מספר הכוהנים במסדרים דתיים זוטרים משניים לעשרה וחייבה שמחציתם יהיו פלבאים. שנה לאחר מכן נבחר הקונסול הפלבאי הראשון, בחירה שסימנה את סוף המונופול הפטריקי על מגיסטראטיות הרפובליקה. הפטריקים ניסו להיאבק בתהליך זה על ידי יצירת משרות חדשות שיועדו לפטריקים בלבד, הפראיטור והאידיל הקורלי, אולם לא היה ניתן למנוע את התהליך.
בשנת 356 לפנה"ס מונה בן מעמד הפלבס הראשון למשרת הדיקטטור, בשנת 351 לפנה"ס מונה הקנסור הפלבאי הראשון ומשנת 342 לפנה"ס הועבר חוק שאפשר את בחירתם של שני קונסולים פלבאים כל שנה. בשנת 339 לפנה"ס חויב אחד הקנסורים להיות פלבאי לפי החוק ומשנת 337 לפנה"ס נפתחה גם משרת הפראטור, שנוצרה במקורה כפיצוי לבני מעמד הפטריקים, לבני הפלבס.
במקביל להתמוטטות המונופול הפטריקי על המגיסטראטיות התרחשה רפורמה כלכלית בתחום ההלוואות במהלך המאה ה-4 לפנה"ס. חוקי ליקניוס סקסטיוס של 367 לפנה"ס סיפקו פתרון חד פעמי למצוקת הלווים בכך שארגנו מחדש את החובות הקיימים והקלו על הלווים. בשנת 357 לפנה"ס הוגבלה בחוק הריבית להלוואות לשמונה וחצי אחוז מסכום ההלוואה לשנה, בשנת 347 לפנה"ס הוגבלה הריבית לארבעה וחצי אחוז ובשנת 352 לפנה"ס מונתה ועדה למתן מתן הלוואות מאוצר המדינה ללווים במצוקה כספית. השינוי המשמעותי ואולי החשוב ביותר היה החוק שהועבר בשנת 326 לפנה"ס שלפיו לא יכול היה המלווה לנקוט פעולות שעבוד של הלווה ללא פסק דין המתיר זאת. החוק שינה את טיב הקשר בין הלווה והמלווה ונראה שמשנה זו ההלוואות ניתנו רק תחת ערבויות של רכוש ולא של שעבוד אישי.
גידול שטחה של רומא וכיבושיה הנרחבים הביאו כבר בשנת 393 לפנה"ס לחלוקת אדמות בין עניי הפלבס. ההשתלטות של המעמד השליט על מרבית אדמות המדינה הוגבלה בשנת 367 לפנה"ס כאשר נקבע בחוק שטח האדמה מקסימלי שהיה מותר לאדם אחד להחזיק. ייסודן של מושבות ברחבי השטחים הכבושים הקל גם הוא על מצוקת האדמות ולפי רשומות הקנסוס של המאה ה-4 לפנה"ס נראה שמספר האיכרים הזעירים הלך וגדל.