המבצע היה מאתגר מאוד: הם נאלצו להעסיק סבלים חדשים, להקים מחנה בסיס חדש ולהישאר בלילה בגובה 5,000 מטר. בבוקר הם טיפסו על קיר בגובה 370 מטר, ונחשפו לרוחות עזות. במהלך ההליכה לפסגה היו אצבעותיה של פאני כה קהות, עד שהיא לא יכלה להחזיק עוד את גרזן הקרח שלה ואחד הסבלים נטש אותם. פאולי כתבה, "שהם הגיעו לפסגה בעזרת האדרנלין והייאוש. הם נותרו שם זמן קצר רק כדי שהמכשירים שלהם יוכלו למדוד את הטמפרטורה שהייתה עשר מעלות פרנהייט [ מינוס 12 מעלות צלזיוס] והגובה שלהם היה 21,000 רגל." כשפאני טיפסה בראשית המאה העשרים, לא היה לה ציוד מיוחד כמו פיטונים או קרבינים. היא הצליחה לטפס לגבהים כאלה בגלל "ההתמדה חסרת הפשרות שלה וחסינותה למחלת הגבהים".
ברגע שהתאפשר פרסמה פאני וורקמן דיווחים על הישגיה, כמו מאמר במגזין הגאוגרפי הסקוטי. פאני כתבה על המסע הזה בהרחבה ב"עולם הקרח של הרי ההימלאיה". היא התאמצה לכלול מידע וניסויים מדעיים, והציגה את הברומטר המעודן שלה. אך מבקריה בקרב אנשי המדע לא התרשמו מהממצאים, והצביעו על חוסר הידע המדעי שלה. קוראים שאינם מדענים, לעומת זאת, נהנו מהספר, כאשר אחד מהם סיכם, "ללא היסוס אפשר לומר שד"ר וגברת וורקמן כתבו את אחד מספרי המסע המדהימים ביותר של השנים האחרונות."
בשנת 1902 חזרו בני הזוג וורקמן להימלאיה והפכו למערביים הראשונים שחקרו את קרחון צ'וגו לונגמה, החל בארנדו. הם שכרו 80 סבלים ולקחו ארבעה טון אספקה, אך מסעם הוגבל על ידי שלג כמעט קבוע וסערה שנמשכו 60 שעות. בשנת 1903 הם נסעו לקרחון הו לומבה. הם גם ניסו לטפס על ההר הסמוך שקראו לו שיא הפירמידה (לימים שונה שמו לסאנטיק, כחלק מהרי ספנטיק-סוסבון). הם חנו את הלילה הראשון בגובה 4,900 מ' והשני בגובה 5,700 מ'. סבל חולה אילץ אותם לחנות את הלילה השלישי בגובה 5,899 מ' ולא 6,100 מ'. הם בסופו של דבר השאירו אותו מאחור. הם עלו לשיא של 6,578 מ ', והעניקו לפאני שיא גובה חדש. ויליאם טיפס לעבר הצריח דמוי המחט שהיה מטרת המשלחת. עם זאת, הוא נטש את הניסיון להגיע לפסגה במרחק של כמה מאות מטרים מעליו מכיוון שהוא הבין שהם לא יהיו יכולים לרדת לגובה בטוח לפני שיקבלו מחלת גבהים.
לאחר שחזרו ממסעותיהם נסעו בני הזוג וורקמן בכל רחבי אירופה. פאני הרצתה באנגלית, גרמנית או צרפתית. בשנת 1905 הפכה פאני לאישה השנייה שהרצתה לחברה הגאוגרפית המלכותית. (איזבלה בירד בישוף הייתה הראשונה במאי 1897.) שיחתה הוזכרה ב"טיימס".
בני הזוג וורקמן חזרו לקשמיר בשנת 1906, והיו המערביים הראשונים שחקרו את מאסיב נון קון. למסע זה שכרו בני הזוג שישה סבלים איטלקים מהרי האלפים, 200 סבלים מקומיים וסאבוי חזר כמדריך. הם תכננו רצף של ארבעה מחנות מגובה 5,382 מ' עד 6,400 מ'. למרות בעיות בני הזוג וורקמן בילו את הלילה גבוה יותר מאשר כל מטפסי הרים קודמים - 6,181 מ' על ראש Z1 של נון קון - במה שהם כינו "מחנה אמריקה".
המפה שהכינו במהלך מסע זה הייתה באיכות נמוכה. לטענת מייסון, לבני הזוג לא הייתה תחושה טובה של מבנה טופוגרפי, מה שאומר שמדידותיהם לא היו מדויקות ובלתי שמישות עבור מחלקת המדידות של הודו.
פסגת פינאקל ושיא הגובה.
לאחר שבשנת 1906, בגיל 4, טיפסה פאני וורקמן לגובה 6,181 מ', המשיכה וטיפסה אל פסגת פינאקל לגובה 6,930 מטר. לדעתה גובה הפסגה היה 7,091 מטר, שיא באזור המסיב של נון קון, במערב ההימלאיה. פסגה זו הייתה ההישג הגדול ביותר שלה. כפי שמציינים איסרמן, וויבר ומולנאר, העובדה שהיא "טיפסה בכלל על ההר, ללא ציוד מודרני ולבושה בחצאיות הרגילות שלה, מעידים הן על יכולתה והן על נחישותה". היא קבעה שיא גובה לנשים שישאר עד לעלייתה של הטה דהירנפורת בשנת 1934 על מסיה קנגרי לגובה 7,273 מטר. מתוך אמונה ששניהם טיפסו מעל 7,000 מ', פאני וויליאם החשיבו את עצמם כמומחים המובילים בטיפוס בגובה.
פאני וורקמן הגנה במרץ על שיא הגובה של פיסגת פינאקל שלה נגד כל התובעים האחרים, במיוחד אנני סמית' פק. בשנת 1908 טענה פק לשיא חדש בהרי האנדים בפרו, שלדעתה היה 7,000 מ'. פאני וורקמן הייתה כה תחרותית, ששילמה לצוות מודדים צרפתים מ- Service Géographique de l'Armée שלושה עשרה אלף דולר ארצות הברית כדי למדוד את גובה ההר, שהיה למעשה 6,768 מ ', ואישר את שיאה.
קרחוני היספר וסיאכן.
בשנת 1908 חזרו בני הזוג וורקמן לקרקורם ובחנו את קרחון היספר באורך 61 ק"מ באזור Hunza Nagar; הם עלו מגילגיט לנגיר דרך מעבר היספאר 5,300 מטר כדי לעלות על קרחון ביאפו שאורכו 60 ק"מ עד אסקול. המסלול הכולל שלהם בין הקרחונים היה שיא נוסף, ופאני הפכה לאישה הראשונה שעברה על פני כל קרחון בהימלאיה בסדר גודל זה. הם היו הראשונים לחקור את הקרחונים הצדדיים הרבים שלו. [60] הם רשמו את ההשפעות הפיזיולוגיות של גובה רב, חקרו קרחונים וביצעו מדידות מטאורולוגיות, כולל נתוני גובה שנרשמו גם עם ברומטר וגם עם מדי חום לנקודת רתיחה
חקר הזוג וורקמן את קרחון רוז וקרחון סיאצ'ן באורך 72 ק"מ, בבלטיסטן באזור מסרברום בשנת 1911 ו -1912 היה ההישג החשוב ביותר בקריירה שלהם מכיוון שהוא היה הקרחון הרחב והארוך ביותר בעולם מחוץ לאזורי הקוטב. באותה העת, הוא היה גם הקרחון הכי פחות נחקר ונגיש. במשך חודשיים חקרו בני הזוג וורקמן את הקרחון הזה טיפסו על כמה הרים ומיפו את האזור. הם בילו את כל התקופה מעל 4,600 מ', כאשר נקודת השיא הייתה פסגת אינדירה קול, שאותה הם כבשו ונתנו לה את שמה. במהלך משלחת זו נפל אחד המדריכים האיטלקיים שלהם לתוך נקיק ונהרג, פאני הצליחה להחלץ במזל בתקרית זאת. פאני הובילה אותם על פני מעבר סיה לה 5,700 מטר בסמוך לראש קרחון שיאכן ודרך אזור שלא נחקר עד לקרחון קברי. חקר זה והספר שכתבו התקבל כאחד מהישגיהם הגדולים ביותר. "ד"ר האנטר וורקמן ליווה אותי, הפעם, אחראי עליי כחברת המשלחת, וצלם וקרחוניסט. אבל הייתי המנהיגה האחראית למשלחת זו, על הצלחתה או כישלונה". הם לקחו למשלחת מדריכים וסוקרים אלפיניים, כולל גרנט פטרקין וסוריאן סינג, שהשתתפותם הבטיחה שבניגוד למפות רבות אחרות שיצרו בני הזוג וורקמן במסעותיהם, המפה שלהם על קרחון שיאכן נותרה ללא עוררין במשך שנים רבות.
שנותיה האחרונות.
לאחר מסעותיהם בשנים 1908–1912 חדלו בני הזוג מנסיעות והתפנו לכתיבה והרצאות. גרמה לכך בעיקר מלחמת העולם הראשונה. פאני וורקמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון בפריז. כמו כן הייתה בין הנשים הראשונות שהתקבלו כחברה בחברה הגאוגרפית המלכותית, כבוד לו זכתה משום שפרסומיה כללו רעיונות מדעיים על קרחונים ותופעות אחרות. היא גם זכתה במדליות כבוד מעשר חברות גאוגרפיות אירופאיות ונבחרה בסופו של דבר כחברה במועדון האלפיני האמריקאי, האגודה המלכותית האסיאתית, המועדון האלפיני האיטלקי, המועדון האלפיני האוסטרי והגרמני והמועדון האלפיני הצרפתי. היא הייתה מאוד גאה בהישגים האלה וציינה אותם בשערי הספרים שלה.
פאני וורקמן חלתה בשנת 1917 ונפטרה בשנת 1925 בקאן, צרפת לאחר סבל ממושך. האפר שלה נטמן בבית הקברות הכפרי של ווסטר במדינת מסצ'וסטס. על מצבת בני הזוג כתוב: "חלוצי חוקרי ההימלאיה". בצוואתה השאירה 125,000 דולר, הון רב באותה תקופה, לארבע מכללות שאיפשרו לנשים בנות דורהּ ללמוד ולהשיג תארים אקדמיים: רדקליף, וולסלי, סמית' וברין מאר .
פעילותה מלמדת על האינטרס שלה לאורך שנים בקידום זכויות נשים ועל אמונתה שנשים הן שוות ערך גברים בכול.
מורשת.
נשים בטיפוס הרים.
יחד עם אנני סמית' פק, הוכרה פאני וורקמן בראשית המאה העשרים כאחת מהמטפסות המפורסמות בעולם. היריבות שלהן הדגימה שנשים יכולות לטפס על השטחים המרוחקים והקשים ביותר על פני כדור הארץ. נשים טיפסו באופן קבוע בהרי האלפים מאז שנות ה -50 של המאה העשרים, אך בהרי ההימלאיה שלטו בטיפוס הרים גברים אנגלים אמידים. עם זאת, נשים אחרות לא טיפסו בהימלאיה עד זמן רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, למרות השיפורים בציוד וארגון שהקטינו את אופי הסיכונים והקשיים של משלחות.
פאני וורקמן, עצמה פמיניסטית נלהבת ותומכת בזכות הבחירות של הנשים, רצתה שקוראיה יבינו כיצד תרומותיה והישגיה משקפים את כל הפוטנציאל הנשי. בכתביה תיארה וורקמן את עצמה "כמאתגרת את הנורמות של הנשיות הוויקטוריאנית ". היא הדגימה שנשים הן מספיק חזקות כדי לשגשג מחוץ לבית. היא הוכיחה שאפשר לסבול פעילויות גופניות מאומצות כמו רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים במקומות חמים ולחים או לטפס על הרים בטמפרטורות קרות ובגובה רב. פאני וורקמן קראה תיגר על הדומיננטיות הגברית. עם זאת, במחקרה על טיפוס הרים ויקטוריאני, אן קולי הציעה כי אפליה מגדרית הייתה גלויה יותר בגבהים נמוכים ובחיים קבועים מאשר בגבהים גבוהים יותר, כמו בהימלאיה. בערך שלה על פאני וורקמן במילון לביוגרפיה ספרותית, טינגלי מסכם את דמותה כ"אשה תוקפנית, נחושה ובלתי מתפשרת, אמריקאית...היא הייתה תומכת בולטת בזכות הבחירה של האישה והבהירה שהיא רואה עצמה מודל לחיקוי למטיילים ומטפסי הרים אחרים."
כתוצאה מהכסף שוורקמן הותירה בצוואתה, מכללת וולסלי מציעה מלגה בסך 16,000 דולר על שם פאני וורקמן ללימודי תואר שני בכל תחום שהוא בכל שנה. הקולג' ברין מאור הקים קרן מלגות על שמה של פאני בולוק למען מטיילים, המוענקת למועמדים לתואר שלישי בארכאולוגיה או היסטוריה לאמנות כאשר הכספים מאפשרים זאת.
חקר ההימלאיה.