חולות שאובחנו עם נגעים טרום-סרטניים נכנסות לרוב למשטר של מעקב או טיפול אנדוקריני. בחולות בעלות היסטוריה של תסמונת משפחתית, כמו מוטציה בגן BRCA1 או BRCA2, נשקלת התערבות ניתוחית, לעיתים עד כדי כריתת שד רדיקלית. בחולות שאובחנו בשלבים מוקדמים של המחלה - שלב 1 או 2 - מוסרים הגידול הממאיר וקשריות הלימפה הנגועות באופן כירורגי, בתוספת או בהיעדר טיפול קרינתי. כדי להוריד את הסיכוי לחזרת המחלה נשקל מתן טיפול משלים (אדג'וונטי): הורמונלי, כימותרפי, ואם החולה מבטאת HER-2, גם טרסטוזומב. בחולות שבהן התגלתה מחלה מקומית מתקדמת (שלב 3), שבה לא ניתן להוציא את הגידול כולו, נהוג להתחיל בטיפול כימותרפי ואנדוקריני מקדים (טיפול נאואדג'וונטי) לפני הטיפול הניתוחי, בתקווה שהטיפול הכימותרפי יצמצם את ממדי הגידול ויאפשר את הסרתו. חולות אלו יפיקו תועלת גם מטיפולי הקרנה באזור החזה. חולות שבהן התגלתה מחלה גרורתית (שלב 4) מטופלות לרוב בדרך של כימותרפיה, טיפול אנדוקריני והקרנה לאיברים הנגועים בגרורות. לעיתים יש צורך בהתערבות ניתוחית להוצאת גרורות, אך לרוב אין תועלת בניתוח השד להוצאת הגידול הראשוני.
סרטן שד בשלב מוקדם.
טיפול ניתוחי.
יש יתרון רפואי בהוצאת הגידול הראשוני על ידי ניתוח בכל שלב של סרטן השד לפני הופעת גרורות מרוחקות. ישנן שתי גישות ניתוחיות שונות להסרת הגידול בשד: הגישה הרדיקלית גורסת כי הסרת השד כולו תקטין את הסיכוי לחזרת המחלה, ולעומתה הגישה השמרנית גורסת כי על ידי כריתה חלקית של השד ניתן למנוע את הישנות המחלה באותה מידה.
ניתוח משמר שד.
הגישה השמרנית מבקשת לשמר ככל הניתן את השד כדי למנוע את הסבל והסיבוכים הכרוכים בניתוח רדיקלי וכדי להפיק תוצאה קוסמטית טובה יותר לאחר הניתוח, וזאת מבלי לגרוע מסיכויי ההישרדות של האישה. לגישה השמרנית שתי שיטות ניתוח - ניתוח כריתת הגוש (למפקטומיה) וניתוח הסרת רביע (קוואדרנטקטומיה). בשני המקרים מוצא הגידול הסרטני ואיתו שולי הרקמה הבריאה, ובנוסף, במקרה הצורך, נבתר בית השחי כדי למנוע יצירת גרורות דרך מערכת הלימפה. עם זאת, ניתוח להסרת רביע אינו משפר את השרידות ולא נעשה בו שימוש נרחב לעומת ניתוח לכריתת גוש. ניתוח משמר מחייב טיפול קרינתי מקומי המיועד להרוג תאים סרטניים המצויים בשד אך עזבו את הגידול העיקרי, וזאת משום שיעורי ההישנות הגבוהים בביצוע ניתוח משמר שד בלא טיפול קרינתי לאחר מכן.
ניתוחים משמרי שד ניתן לבצע רק בחולות שלב 1 ו-2, או בחולות שלב 3 שהגיבו בצורה טובה לטיפול המקדים. התוויות נגד נוספות לניתוח משמר שד הן: מחלה רב-מוקדית בשד, גידול גדול ביחס לגודל שד, מראה של הסתיידויות מפושטות באמצעי הדימות, קרינה קודמת לבית החזה, היריון, שולי כריתה לא נקיים מגידול לאחר ניסיונות חוזרים, עישון שלא הופסק לפחות שלושה שבועות לפני הניתוח משמר השד, ורצון האישה.
קיימים מספר גורמים המשפיעים על תוצאת הניתוח המשמר, בהם: גיל החולה, דרגת הממאירות, מחלה רב מוקדית ורבת גורמים ומעורבות שולי הניתוח. מתוך הגורמים הללו, למעורבות שולי הניתוח ישנה ההשפעה המכרעת ביותר על ההישרדות וההישנות. בניתוח שד משמר, המנתח שואף לסיים את הניתוח במצב בו שולי הכריתה נקיים מסרטן. תשובה לגבי המצאות סרטן בשוליים מתקבלת מספר שבועות לאחר הניתוח, לאחר בדיקה פתולוגית מקיפה. כאשר שולי התכשיר אינם נקיים מגידול, לרוב יהיה צורך בניתוח חוזר להסרת התאים הסרטניים שנותרו. משמעותו של ניתוח חוזר היא קריטית ויכולה לכלול הגברת הסיכון לזיהומים בתר–ניתוחיים, הוצאות רפואיות גדולות יותר ותוצאה קוסמטית פחות טובה באזור הכריתה.
כאשר המנתח מעריך כי קיימים תאים סרטניים בשולי הרקמה שהוסרה, הוא יסיר, כבר בזמן הניתוח הראשוני, שכבה נוספת של רקמה מהאזור החשוד. שכבה זו נקראת "הרחבה" של שולי הניתוח. ישנן מספר דרכים להערכת שולי הרקמה בזמן הניתוח:
מתוך כלל הנשים העוברות בארצות הברית ניתוח הסרת שד רדיקלי, רק כרבע נמצאות בקבוצות המנועות מניתוח משמר - כלומר, רוב הנשים העוברות ניתוח רדיקלי עושות זאת ללא סיבה רפואית מוצדקת, והיו יכולות להסתפק בניתוח משמר. נשים שעברו ניתוח משמר חשופות לחזרה מקומית של המחלה (גידול סרטני נוסף באותו השד), אך הן אינן נמצאות בסיכון גדול יותר לפיתוח גרורות מרוחקות לעומת נשים שעברו ניתוח רדיקלי.
כריתת שד מלאה.
הגישה הרדיקלית גורסת כי כריתה מלאה של השד מביאה לשיעורי הישנות מקומית נמוכים יותר. כריתת שד פשוטה (simple mastectomy) היא ניתוח שבו מוצאת רקמת השד כולה, תוך שימור שרירי החזה ותכולת בית השחי. ניתוח זה מבוצע יותר מבעבר בשל היכולת לבצע ביופסיה של קשרית הזקיף. בכריתת שד רדיקלית מוסרים יחד השד, העור המכסה אותו, שריר החזה הגדול ושריר החזה הקטן וכל תכולת קשריות הלימפה בבית השחי. שיטה זו הייתה טיפול התקן במשך שנים רבות, אולם כיום היא בשימוש נדיר. אם בכלל. ניסיונות להרחיב את הכריתה אל קשריות השד הפנימיות לא הביאו לשיפר בהישרדות.
בכריתת שד רדיקלית ממותנת (modified radical mastectomy) מוצאת כל רקמת השד, יחד עם החיתולית של שריר החזה הגדול, ואיתה קשריות הלימפה בבית השחי באזורים I ו-II. מחקרים הראו כי אין הבדל בשרידות בין ניתוח זה לניתוח הרדיקלי המקורי וכי התחלואה לאחר ביצוע ניתוח זה פחותה יותר. הניתוח מיועד לנשים הדורשות כריתת שד מלאה ושיש להן מעורבות קשריות לימפה בבית השחי.
טכניקה ניתוחית נוספת היא כריתת שד משמרת עור שבה נשמרת רוב המעטפת העורית של השד. ניתוח זה מסייע בשחזור השד לאחר מכן, ואינו מהווה פשרה בהיבט האונקולוגי של הסרת הגידול. ניתוח זה אינו מתאים לסוגי סרטן המערבים את העור כסרטן שד דלקתי.
תוספת טיפול קרינתי לכריתת שד מלאה ניתנת כאשר יש סיכון להישנות מקומית.
טיפול משלים.
טיפול הורמונלי.
טיפול הורמונלי (אנדוקריני) הוא הטיפול המשלים הנפוץ והיעיל ביותר בחולות בשלבים מוקדמים של המחלה (שלב 1 ו-2). הטיפול מקובל גם בשלבים מאוחרים יותר של סרטן השד, אך יעילותו בהם נמוכה יותר. שכיחות הטיפול ההורמונלי נובעת מהיעדר תופעות לוואי חמורות המאפיינות את הטיפול הכימותרפי. ככלל, הטיפול האנדוקריני מבוסס על נטרול ההורמון הנקבי אסטרוגן, כיוון שהורמון זה מהווה גורם גדילה לתאי האפיתל של השד, שמהם נוצרים תאי סרטן השד. הטיפולים האנדוקריניים יעילים בעיקר בחולות סרטן השד המבטאות קולטנים לאסטרוגן או פרוגסטרון. בנשים המבטאות את שני סוגי הקולטנים התגובה לטיפול היא כ-70%, בנשים המבטאות קולטן אחד התגובה לטיפול עומדת על כ-30%, ובנשים שאצלן לא נמצאו קולטנים, אחוז התגובה הוא כ-10%. בנוסף, הטיפול האנדוקריני יכול לשמש גם כטיפול מניעתי בנשים הנמצאות בסיכון גבוה לפיתוח סרטן השד או השחלה.
הבחירה בסוג הטיפול האנדוקריני מבוססת על הבדלים בעלות הטיפול ועל תופעות הלוואי שהוא משרה. נשים שהגיבו לטיפול אנדוקריני אחד הן בעלות סיכוי גבוה לתגובה טובה לטיפול אנדוקריני אחר. לעומת זאת, לא נמצאה תועלת בשימוש בתרופות אנדוקריניות שונות בו זמנית.
הורמונים אנלוגיים להורמוני מין, ובראשם טמוקסיפן, הם התרופות הנפוצות ביותר לטיפול בסרטן השד. תרופות אלו מבוססות על קישור הורמון סינתטי לקולטן לאסטרוגן, ובכך הן חוסמות את הקישור בין אסטרוגן לקולטן שלו. בניגוד לאסטרוגן, ההורמון האנלוגי אינו משרה שינוי מרחבי בקולטן, ולכן אינו מאפשר לו לפעול כגורם שעתוק המעודד את חלוקת התא.
מעכבי ארומטז הם תרופות המונעות יצירת אסטרוגן אנדוגני, על ידי עיכוב האנזים היוצר את הטבעות הארומטיות בהורמון זה. תרופות מעכבות ארומטז הוכחו כיעילות יותר, הן במניעת חזרה של סרטן השד והן בשליטה על מחלה גרורתית. בנוסף, למעכבי ארומטז תופעות לוואי קלות יותר מאלו של טמוקסיפן. מסיבות אלו, מעכבי ארומטז הם הטיפול הטוב ביותר בכל חולות סרטן השד. ברם, מכיוון שמעכבי ארומטז הן תרופות חדשות באופן יחסי - טרם פג הפטנט עליהן, ולכן עלותן גבוהה באופן ניכר מטמוקסיפן. בשל עלותן הגבוהה של התרופות הן משמשות בעיקר לטיפול בחולות בשלבים מתקדמים של המחלה.
כריתת שחלות היא הליך כירורגי המבוצע בנשים לפני תום הווסת, והוא נועד למנוע מהן ייצור הורמוני מין. הליך זה היה מקובל בעבר, אך כיום הוא משמש במקרים נדירים בלבד.
טיפול כימותרפי.
טיפול כימותרפי כלל-מערכתי המתבצע אחרי ניתוח להסרת הגידול הראשוני, מקטין את הסיכוי לחזרת המחלה על ידי הריגת גרורות זעירות שיצאו מן הגידול הראשוני. בכך קטן הסיכוי להישנות מקומית של הגידול במקרה של ניתוח שמרני, וניתן למנוע כשליש ממקרי החזרה של סרטן השד. טיפול כימותרפי משלים באישה עם סרטן שד בשלב מוקדם בעל קולטנים חיוביים לאסטרוגן ושליליים ל-HER-2 יינתן במעורבות קשריות לימפה, בגידולים גדולים, בגידולים מדרגה גבוהה או בסיכון גבוה להישנות.
ישנם משטרים טיפוליים רבים בשימוש בסרטן שד, אך הנפוצים שבהם מבוססים על טקסאנים, דוגמת דוצטקסל (טקסוטר) ופקליטקסל (טקסול), ואנתרציקלינים כמו דוקסורוביצין (אדריאמיצין). אל שתי תרופות אלה מקובל להוסיף ציקלופוספמיד. מאחר שאנתרציקלינים הם בעלי פוטנציאל פגיעה לבבית, ניתן להחליפם במתוטרקסט. הזמן הכולל לטיפול כימותרפי משלים הוא לרוב 3–6 חודשים. הוספת טקסנים מאריכה את זמן הטיפול ב-6 חודשים נוספים. ניתן להימנע מטיפול כימותרפי בנשים בעלות גידול קטן ללא מעורבות בלוטות הלימפה, בעלות רצפטור לאסטרוגן ובעלות תאים ממוינים היסטולוגית.