בהמשך לתחביבה - איסוף וגידול צבים היא הייתה מחברת-שותפה של ספר ילדים על צבים בשם Lucille Lost.
ספרה האחרון Elizabeth I, יצא לאור באפריל 2011, הרומן מתמקד בשנים האחרונות לשלטונה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ימיו של שייקספיר, הניצחון על הארמדה הספרדית וגילוי העולם החדש.
כתבה ספרים נוספים על מרים המגדלית והלנה מטרויה.
הספר הבא אותו מתכוונת ג'ורג' לכתוב יעסוק בבודיקיאה, ויתמקד במאבק של בודיקיאה ברומא ובנירון קיסר.
שיטת פשיסחה
ברושיים
בְּרוֹשִיִּים (שם מדעי: Cupressaceae) היא משפחה של עצים ושיחים מחטניים בסדרת המחטיים, הכוללת את העצים הגדולים והגבוהים ביותר בעולם בתת-משפחת סקווים וכן תת-משפחות נוספות.
במשפחה 7 תת-משפחות שבהן 27–30 סוגים הכוללים 130–140 מינים כמו הקליטריס פרייס. בישראל מוכרים מיני ברוש וערער ובהם ברוש מצוי, ערער רם, ערער ארזי וערער גלעיני, שבתת-משפחת ברושים.
במשפחת הברושיים נמצאים העצים הגדולים והגבוהים ביותר. 50 העצים הגדולים ביותר הם מהמינים סקוויה ענקית וסקוויה נאה. העץ הגדול ביותר הוא הגנרל שרמן והגבוה ביותר הוא היפריון.
מוסף (עיתונות)
בעיתונות, מוּסף הוא קונטרס בעל אופי מוגדר, חלק מעיתון.
עם התרחבות העיתונות הכתובה, העיתון, שהיה מקשה אחת, החל להתפצל. טעם אחד לפיצול הוא כלכלי. אנשים שונים יכולים לקרוא במקביל חלקים שונים של אותו עיתון. שיקול זה נעשה רלוונטי במיוחד עם הגעת העיתונים לבתים, כאשר חוויית הקריאה נעשתה משפחתית.
מוספים עשויים להיות מוגדרים לפי נושא, כמו מוסף כלכלי, מוסף תיירות, וכן לפי פילוח דמוגרפי, כמו מוסף לנוער או לילדים, מוסף לנשים. מוספים עשויים להופיע בתדירות משתנה: מוסף יומי, מוסף שבועי. לצד מוספים קבועים מופיעים מוספים מיוחדים בחגים ובאירועים מיוחדים. בדרך כלל, מוסף, בשונה ממגזין, לא יודפס בנייר כרומו. לצד מוספים בעלי תוכן עיתונאי מופיעים מוספים של תוכן שיווקי.
לעיתים מתקיימת בתוך אותו עיתון עצמו תחרות בין מוספים שונים על הבמה בה יתפרסמו ראיונות מבוקשים וסקופים. בדרך כלל לכול מוסף יש עורך וקו עיצובי מגובש. מוספים צוברים קהל קוראים. בשנת 2007 ביטל עיתון הארץ את המוסף חלק ב', בו מופיעים עמודי הדעות. הדבר עורר ביקורת, בין היתר, בקרב הקוראים. בשנת 2008 הושב המוסף.
בישראל, למשל, כולל היומון "ידיעות אחרונות" בימים ראשון עד חמישי שלושה מוספים קבועים (בנוסף לבסיס עיתון, העוסק בחדשות): מוסף כלכלי, מוסף ספורט ומוסף מגזיני ("24 שעות").
קישורים חיצוניים.
מוטי נייגר וקרני רימר-צרי (2011). המלחמה שלא הייתה בחדשות: "לאומיות קבוצת הפנים" ו"לאומיות קבוצת-החוץ" במוספי העיתונות היומית בישראל בתקופת מלחמת לבנון השנייה. עיונים בשפה וחברה 3(2): 113-86.
קפלט
ירמולקה
יַרְמוּלְקָה (מיידיש: כיפה) היא מושג הנכלל כפריט לבוש בצבור החרדי; לבוש חסידי ירושלמי.
בירושלים.
כיפת הירמולקה זכתה לכינוי "כיפתם של הזברות" שכן סוג כיפה זו חובשים החסידים המשתייכים לחצרותיו של היישוב הישן בירושלים. מסורת חבישת הירמולקה היא ארוכת שנים בקרב החסידים הירושלמים וזו הפכה לסימן זיהוי בקרב הציבור החסידי ירושלמי. אמנם, התרגום המילולי של המילה ירמולקה הוא "כיפה", אך השימוש במילה "ירמולקה" מכוון לכיפת החסידים הספציפית הזו ולא לכיפות אחרות.
בחצרות חסידיות רבות כיפת הירמולקה היא חובה בקוד הלבוש של אותה חצר חסידית. ישנן חסידויות שהילדים והנערים לא יכולים להיכנס לבית הספר או לחדר ללא חבישת הירמולקה, המבדלת בינם לבין יתר הציבור החרדי שחובש בדרך כלל כיפות שחורות מקטיפה. לפעמים, בתוך הבית יש אפשרות לחבוש כיפה אחרת (בדרך כלל שחורה מקטיפה) אך יש המחמירים לחבוש את הירמולקה בכל זמן ומקום.
מקורה ומראה.
בשל החובות שהשאירו אחריהם אנשי עליית רבי יהודה החסיד נאסר על יהודים אשכנזים להתגורר בירושלים. לפיכך, יהודים אשכנזים שרצו להתגורר בירושלים ולא רצו שיזהו אותם כאשכנזים העתיקו את מלבושי הקהילה הספרדית. בין פריטי הלבוש הייתה כיפת הירמולקה אשר מקורה מן הטָקִיָיה שהיא כיפת הצמר הלבנה.
הירמולקה היא כיפת צמר סרוגה גדולה המכסה את רוב ראשו של החובש אותה. במקור, כיפת הירמולקה הייתה בגובה של כ-19 ס"מ וקוטרה היה כ-16 ס"מ. גם בגרסתה הנוכחית הירמולקה היא סרוגה מצמר ועשויה בעבודת יד. במרכזה של הכיפה ממוקם פונפון (ציצת שיער).
חריט
מועדים
מח'ול
שיחת סקס
שירי עם (בריו)
שירי עם (באנגלית: Folk Songs) הוא מחזור שירים שחיבר המלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו בשנת 1964. המחזור מורכב מעיבודים למוזיקה עממית מארצות שונות ושירים אחרים, ומהווה "הוקרה לכישרון האמנותי יוצא הדופן" של הזמרת האמריקאית קתי ברבריאן, שהתמחתה במוזיקה של בריו. היצירה כתובה למצו-סופרן, חליל צד (שמכפיל פיקולו), קלרינט, נבל, ויולה, צ'לו וכלי הקשה. בשנת 1973 עיבד אותה המלחין לתזמורת גדולה.
רקע.
שניים מן השירים במחזור, "לה דונה אידיאלה" ו"באלו", חיבר בריו בשנת 1947, במהלך שנתו השנייה בקונסרבטוריון של מילאנו, לקול ופסנתר כחלק מ"שלושה שירי עם" שלו. טענה ידועה היא, ששלושת השירים האלה נכתבו לקתי ברבריאן בתקופת לימודיה באיטליה, אבל זו טענה חסרת בסיס, כיון שברבריאן הגיעה לאיטליה רק ב-1949.
המחזור "שירי עם" נכתב בהזמנת מילס קולג' בקליפורניה והושמע שם לראשונה בשנת 1964, בביצוע תזמורת קאמרית בניצוח בריו, עם ברבריאן כסופרן סולו. במועד ביצועו הראשון של המחזור, קרבו נישואיהם של בריו וברבריאן לקצם, אבל שותפותם האמנותית נמשכה; בהמשך שיתפו פעולה ביצירות כגון "סקוונצה III", Visage ו"רסיטל I (לקתי)". לבריו היה קשר רגשי לשיר העם: פעם הצהיר, כי "כאשר אני עובד עם המוזיקה הזאת אוחז בי תמיד רטט ההתרגשות שבגילוי." יצירות אחרות, מאוחרות יותר, של בריו שבהן שילב שירי עם הן "קריאות לונדון", "מקהלה וקולות: שירי עם 2".
שני השירים הראשונים ב"מחזור שירי העם" אינם שירי-עם אמיתיים, למעשה. "שחור הוא הצבע (של שער אהובי)" ו"תועה אני ותוהה" נכתבו שניהם בידי זמר העם והמלחין בן קנטקי ג'ון ג'ייקוב ניילס. ל"שחור הוא הצבע..." יש לחן מסורתי, אך אביו של ניילס סבר שהוא "איום נורא", מספר ניילס, ולכן כתב לו הזמר והמלחין נעימה חדשה והעניק לה סיום מודאלי נאה. את הסוויטה של בריו פותחת ויולה, בהוראה לנגן "כמו כנר משתפך בנשף מחולות כפרי", חופשיה מקווי-תיבה ומשוחררת מתלות בקול המזמר. את "תועה אני ותוהה" פיתח ניילס משלוש שורות בודדות שהצליח לחלץ מבתו של מטיף מחזק-אמונה, "בלונדית מדובללת, די מלוכלכת ומאוד חמודה". האקורדים שמנגנים הוויולה, הצ'לו והנבל תורמים ל"צליל ההארדי גארדי" שבריו רצה לליווי השיר הזה, השני במחזור. ההפטר (פוסטלוד) הממושך, דמוי שירת ציפורים, לחליל וקלרינט בגרסה של בריו, נובע כנראה מן האזכור החולף ל"ציפור כנף".
ארמניה, מולדת אבותיה של ברבריאן, סיפקה את השיר השלישי, "לוּסין יֶלאב", המתאר את זריחת הירח. בשיר הצרפתי "זמירי היער", בליווי קלרינט בלבד בראשיתו ובהמשך בנבל וקרוטאלים, מייעץ זמיר למאהב הדורש בעצתו לשיר את הסרנדות שלו שעתיים אחרי חצות ומזהה את ה"תפוחים" בגנו כירח והשמש. אקורד מושהה, שהקשה על סלילים של קפיץ מכונית מעניקה לו גוון מיוחד, מגשר בין שיר זה לבא אחריו, השיר הסיציליאני הישן "כדרך הנשים" ("A la femminisca") ששרות נשות הדייגים הממתינות על המזח.
כמו שני השירים הראשונים, גם מקור השיר השישי, "לה דונה אידיאלה" והשביעי, "באלו" איננו בזמרי עם אלמונים אלא בבריו עצמו (ראו בפרק הרקע לעיל). הפואמה העממית הנושנה בניב של גנואה, "האישה האידיאלית", אומרת, שאם התמזל מזלך למצוא אישה שהיא גם ממשפחה טובה, גם מחונכת, גם נראית טוב וגם בעלת נדוניה הגונה, שלא תיתן לה חלילה לחמוק ממך. עוד פואמה איטלקית ישנה, "הנשף" אומרת, שגם החכמים בגברים מאבדים את ראשיהם כשהם מתאהבים, אבל כוח האהבה גדול מכוח השמש והקרח וכל דבר אחר.
"מוטט של עצב" (Motettu de tristura"") מקורו בסרדיניה והוא פונה אל הזמיר: "מה דמית לי בבכותי לאהובי... כשיטמנו אותי בקבר, זה השיר שתזמר לי."
שני השירים הבאים נמצאים גם ב"מזמורים מאוברן" של ז'וזף קאנטלוב והם בשפה האוקסיטנית. "Malurous qu'o uno fenno" מציג את הפרדוקס הנצחי של הנישואים: הבודד מבקש לו בן או בת זוג ומי שיש לו בן או בת זוג מייחל לבדידות. צ'לו העונה כהד על האלתור שבפתיחת הסוויטה משמש מבוא ל-"Lo Fïolairé", שבו נערה היושבת אל גלגל הטוויה מזמרת על חילופי נשיקות עם רועה.
את השיר האחרון, "Qalalıyam", הידוע בסוויטה כ"שיר אהבה אזרי", גילתה ברבריאן בתקליט 78 ישן מן הרפובליקה האזרית של ברית המועצות, מושר כולו בשפה האזרית מלבד חרוז אחד ברוסית, שידיד דובר רוסית אמר לה, כי הוא משווה את האהבה לכיריים. ברבריאן שרה, לאחר שינון בעל פה, את הצלילים שהצילה כמיטב יכולתה מן התקליט הישן והשרוט. היא לא ידעה ולו מילה אחת באזרית.
רנטה אינג'ובה
רֶנֶטָה אִיוָואנוֹבָה אִינְג'וֹבָה (בבולגרית: Ренета Иванова Инджова; נולדה ב-6 ביולי 1953, נובה זאגורה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היא כלכלנית ופוליטיקאית בולגרייה, אשר כיהנה במשך מספר חודשים כרֹאשַׁת הממשלה בממשלת מעבר בבולגריה והייתה האישה הראשונה בתולדות המדינה שכיהנה בתפקיד זה.