Six Feet Under, Vol. 2: Everything Ends הוא הפסקול השני של הסדרה שיצא ב-21 ביוני 2005 תחת חברת התקליטים אסרלוורקס. האלבום נבחר במקום 93 ברשימת 100 האלבומים הגדולים של שנת 2005 באתר אמזון וזכה לדירוג של 3 כוכבים באתר Allmusic.
פרובאדיה
פְּרוֹבָאדִיָה (בבולגרית: Провадия) היא עיר בצפון מזרח בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וארנה וממוקמת 340 ק"מ צפונית מזרחית לבירה סופיה ו-47 ק"מ מערבית לבירת המחוז וארנה. פרובאדיה ממוקמת על גדות נהר פרובאדיה.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-5 הקימו הביזנטים מצודת דרכים במקום בשם פרובאט ("מעבר צר"), כדי להתגונן מפלישות ההונים ובהמשך האווארים. במהלך המאה ה-9 נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה ושמו שונה לאוֹבֶץ' שמשמעו כבשה. בתקופה זו נבנה קומפלקס מנזרים, כ-15 ק"מ צפונית מערבית למצודה. בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה היה היישוב מרכז צבאי, מינהלי ודתי אזורי. ב-1388 נכבשה המצודה על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית והם כינו אותו טאש חיסאר. באמצע המאה ה-16 ננטש המבצר ובסמוך אליו הוקם היישוב המודרני לו נתנו העות'מאנים את השם פרובאדיה והוא נבנה לאורך גדות הנהר, שנקרא בהמשך נהר פרובאדיה. העיר שוחררה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפכה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, חלק מנסיכות בולגריה. ב-1881 זכתה למעמד של עיר.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון (תמותה גדולה מילודה) וכן במגמת הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה. אחוז האבטלה גבוה מהממוצע הארצי ועמד נכון לינואר 2009 על 26.55%. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה ש-70.3% מקרבה הם ממוצא בולגרי, 13.46% ממוצא טורקי ו-15.7% הם צוענים. 72% מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 27.78% הם מוסלמים סונים, 0.8% פרוטסטנטים ו-0.6% קתולים.
כלכלה.
בפרובאדיה תשתית רכבות מפותחת ובה קווים ישירים לסופיה, וארנה ורוסה. פרובאדיה ממוקמת באזור חקלאי בו מגדלים חיטה, שעורה, תירס, חמניות, אספסת, כוסברה, עגבניות, מלפפונים ופלפלים. כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיות המזון השונות. באזור העיר קיימים מפעלים לייצור שמן מאכל, מאפיות ומפעל טקסטיל.
אקלים.
בעיר שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 11.9oc וערכי הקיצון נעים מ-2oc בינואר ועד 22oc ביולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית עומדת על 450 מילימטרים.
הקהילה היהודית.
עדויות לקהילה יהודית בפרובאדיה מצויות מן המאה ה-17. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית, בני הקהילה היהודית הותקפו על ידי החיילים הרוסים ונמלטו מפרובאדיה עד שוך הקרבות. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה כ-300 נפשות. ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת פרובאדיה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי ניסים בּינאדו ראש הקהילה.
בעיר הייתה פעילות ציונית ענפה ובבחירות שהתקיימו לוועדי הקהילות בבולגריה במאי 1932 נגשה בפרובאדיה רשימה ציונית מאוחדת אחת. מנתוני מערכת החינוך היהודית עולה כי ב-1921 למדו 53 תלמידים בחינוך היהודי ב-2 כיתות גן ו-2 כיתות בית ספר יסודי. ב-1924 ירד מספר התלמידים ל-47. הממשלה הבולגרית מימנה 8% מתקציב מערכת החינוך היהודית ועיריית פרובאדיה מימנה 66% מתקציבה והייתה הרשות המקומית שהעניקה את התמיכה הגדולה ביותר (באחוזים) בבולגריה, למערכת חינוך יהודית מקומית. ב-1927 ירד מספר התלמידים ל-15 נפשות, עניין התואם את הקיטון במספר בני הקהילה שהיגרו מהעיר עקב המשבר הכלכלי והחברתי החריף שהתחולל בבולגריה, בעיקר לווארנה שם הייתה קהילה מבוססת ואמידה יותר.
בסיום מלחמת העולם השנייה נמנו בפרובאדיה 150 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה הגדול בין השנים 1947 ל-1950. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
פרובדיה
ברניס אבוט
ברניס אבוט (Berenice Abbott; 17 ביולי 1898 – 9 בדצמבר 1991) הייתה צלמת אמריקאית, שנודעה בעיקר בזכות צילומי השחור לבן של הארכיטקטורה והעיצוב העירוני בניו יורק בשנות ה-30.
נעורים.
אבוט נולדה בספרינגפילד שבאוהיו, וגודלה שם על ידי אמה הגרושה. היא למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, אך עזבה ב-1918.
בשנת 1918 היא עברה עם חברים מאוניברסיטת המדינה של אוהיו לניו יורק לגריניץ' וילג', שם "אומצה" כבת על ידי אנרכיסטית. היא הייתה שותפה בדירה ביחד עם מגוון אנשי רוח. בהתחלה שאפה להיות צלמת עיתונות, אך במהרה החלה לגלות עניין בתיאטרון ופיסול בעקבות קשריה עם אמנים כמו יוג'ין או'ניל ומאן ריי. ב-1919 כמעט מתה ממגפת השפעת.
אירופה: צילום ושירה.
אבוט נסעה לאירופה בשנת 1921 ובילתה שנתיים בלימודי פיסול בפריז ובברלין. בנוסף לעבודתה באמנות חזותית, אבוט פרסמה שירה במגזין ספרות ניסיוני בשם "מעבר". אבוט נעשתה מעורבת בצילום לראשונה בשנת 1923, כשמאן ריי, אשר חיפש אדם שלא מבין בצילום כדי שיעשה בדיוק כפי שהוא אומר, שכר אותה כעוזרת בחדר חושך בסטודיו הפורטרטים שלו במונפרנאס. מאוחר יותר כתבה: "נכנסתי אל הצילום כמו שברווז נכנס למים. מעולם לא רציתי לעשות משהו אחר." ריי התרשם מעבודתה בחדר החושך ואפשר לה להשתמש בסטודיו שלה ולצלם צילומים משלה. בשנת 1926 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה שלה והיא פתחה את הסטודיו האישי שלה. אחרי תקופה קצרה של לימודי צילום בברלין, חזרה לפריז בשנת 1927 ופתחה עוד סטודיו.
נושאי הצילום של אבוט היו אנשים מעולם הרוח והאמנות, כגון ז'אן קוקטו וג'יימס ג'ויס. לדברי סילביה ביץ': "אם היית מצולם על ידי ראי מאן או ברניס אבוט באותה תקופה, כנראה שהיית אישיות." עבודתה של אבוט הוצגה ביחד עם זו של ריי, אנדרה קרטס ואחרים בפריז ובמדרגות תיאטרון שאנז אליזה.
בעודה עובדת תחת מאן ריי, הוא הציג לה את אז'ן אטז'ה, והיא הפכה למעריצה גדולה של עבודתו, והצליחה לשכנעו להצטלם אצלה בסטודיו ב-1927. הוא מת זמן קצר לאחר מכן, ובעוד הממשלה רוכשת את רוב תצלומיו והתשלילים שלו, אבוט רכשה את מה שנשאר בשנת 1928, והחלה לנסות לקדם את התצלומים. אבוט הוציאה ספר צילום שלו, והמשיכה לפרסם מתמונותיו עד שמכרה, בעקבות מצבה הכלכלי, את התמונות למוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק, ובכך למעשה הבטיחה את תהילתו של אטז'ה וההכרה הבינלאומית בו.
שינוי בניו יורק.
בתחילת שנת 1929 ביקרה אבוט בניו יורק, במטרה למצוא מו"ל אמריקאי לספרו של אטז'ה. כאשר ביקרה את העיר שוב, ראתה את הפוטנציאל הרב שבה. לפיכך, היא חזרה לפריז, סגרה את הסטודיו שלה, וחזרה לניו יורק בספטמבר באותה שנה. הצילומים הראשונים שלה בעיר צולמו על ידי מצלמה קטנה יחסית המוחזקת ביד, אך במהרה רכשה מצלמת פורמט גדול. שימוש במצלמה כזאת חייבה אותה להקפיד על הפרטים הקטנים ביותר ולעבוד בתשומת לב רבה. עבודתה סיפקה כרוניקה היסטורית לבניינים רבים בניו יורק שנהרסו זה מכבר ושכונות במנהטן.
אבוט עבדה על פרויקט הצילום שלה באופן עצמאי במשך שישה חודשים, מכיוון שלה הצליחה להשיג מימון כספי כלשהו. היא עבדה בצילום מסחרי ובלימוד בניו סקול ב-1933. בשנת 1935 החלה להיתמך על ידי פרויקט למימון אמנים של הממשלה, והיא מונתה למפקחת על הפרויקט שלה "שינוי בניו יורק". היא המשיכה לצלם את העיר, אך כעת היו לה עוזרים רבים גם בשטח וגם במשרד. דבר זה אפשר לה להקדיש יותר זמן להדפסת תמונותיה והפקת תערוכות. עד אשר התפטרה מהפרויקט ב-1939, היא הפיקה 305 תמונות שהופקדו במוזיאון של העיר ניו יורק.
הפרויקט של אבוט היה בעיקר מחקר סוציולוגי על ידי צילום אסתטיקה מודרנית. היא ביקשה ליצור קשת רחבה של תצלומים, שמציעים קשר בין שלושה תחומי החיים העירוניים: גיוון האוכלוסייה בעיר והמקומות בהם הם חיים, משחקיהם ועבודתם והפעילות היומיות שלהם. מתצלומיה הסיקה כי הסביבה מושפעת מהתנהגות האנשים שבה, ולהפך. יתר על כן, היא נמנעה מלצלם רק את היפה לטובת מה שהיא תיארה כהבדלים "פנטסטיים" בין הישן לחדש, ובחרה בזוויות צילום שנועדו לייצב את הנושא (אם האמינה בו) או לערער עליו (אם בזה לו).
אבוט לא הסתירה את העדפותיה המיניות הלסביות במיוחד בצעירותה. ב-1935 היא עברה להתגורר בעליית גג בגריניץ' וילג' עם מבקרת האמנות אליזבט מקוסלנד, איתה חילקה את חייה עד מותה של מקוסלנד בשנת 1965. מקוסלנד תמכה מאוד בעבודתה של אבוט, וכתבה עליה מספר מאמרים וכן הוסיפה הערות לספרה של אבוט, שיצא ב-1939.
צילום מדעי.
סגנונה הישיר של אבוט עזר מאוד לצילום המדעי. בשנת 1958 הוציאה סדרת צילום עבור ספר לימוד לפיזיקה לבית ספר תיכון.
אבוט לא עסקה רק בצילום, אלא פתחה את "בית הצילום" בשנת 1947 כדי לקדם ולמכור כמה מהמצאותיה, כגון כן-ציור מעוות, שבעזרתו היה ניתן להפיק אפקט מיוחד בעת הדפסת התמונות בחדר חושך, וכן "טלסקופ" תאורה, שעזר לשלוט ברמת האור בחדר החושך. בשל המצב הכלכלי, "בית הצילום" הפסיד כסף, ובמהרה החברה נסגרה.
הרחק מניו יורק.
שני עשורים לאחר מכן, נסעו אבוט ומקוסלנד מפלורידה למיין, ואבוט צילמה לאורך הדרך ערים קטנות. הפרויקט הניב יותר מ-2,500 תשלילים. זמן קצר לאחר מכן, עברה אבוט ניתוח בריאות, ונאמר לה שהיא צריכה לעבור מניו יורק, בשל זיהום האוויר. היא קנתה בית מוזנח במיין, לאורך גדות נהר. ב-1,000 דולר, ונשארה שם עד מותה בשנת 1991. היא פרסמה שם את ספרה האחרון, בשם "פורטרט של מיין".
גישה לצילום.