בשנות האלפיים החלה בהדרגה חזרה לבניית כורים גרעיניים עקב הדאגה מפליטת פחמן דו-חמצני ממקורות האנרגיה המקובלים אשר עשויה להוביל להתחממות גלובלית. לשם אספקת דלק לכורים אלה צפוי שיהיה בסופו של דבר צורך לחזור ולבנות כורי תרבית וזאת למרות החשש שהדלק שמיוצר בהם יכול לשמש גם לבניית נשק גרעיני.
קבוצת ברן
קבוצת ברן (BARAN) נוסדה בשנת 1979 והיא חברת ההנדסה הגדולה בישראל.
המחזור הכספי של החברה נאמד בלמעלה ממיליארד ש"ח. לקבוצת ברן משרדים בישראל, מזרח אירופה ומערבה, צפון אמריקה, מרכזה ודרומה, דרום אפריקה ומרכזה וכן דרום-מזרח אסיה.
ארץ ישראל שלנו (עלון)
ליאור כפיר רפאל
ליאור כפיר רפאל (נולד ב-16 באוקטובר 1970) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי ישראלי. חבר "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה".
ביוגרפיה.
כפיר רפאל נולד בדימונה, גדל והתחנך בניו יורק, ז'נבה והרצליה.
בצה"ל שירת כקצין בתותחנים. לאחר שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון במגמת הפקה ותסריטאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 (יחד עם חברו לכתיבה אמיר בן-סירה) התקבל ככותב ראשי לתוכנית "אברהם ויעקב", תוכניתם של אברי גלעד וקובי מידן ששודרה בערוץ 2 ומשם דרכו לעולם התסריטאות החלה להסלל. בין שלל יצירותיו ניתן למנות גם את:
משנת 2005 יוצר, מביים וגם כותב את הסדרה הקומית, "מה זה השטויות האלה?", בכיכובה של הקומיקאית עדי אשכנזי, שמשודרת בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת. בשנת 2008 הסדרה אף נמכרה לרשת הטלוויזיה "CBS" האמריקאית והפורמט של הסדרה נמכר גם לרשתות הטלוויזיה של איטליה, ספרד ורשתות נוספות ברחבי העולם.
בשנת 2008 החל רפאל להשתתף בפאנל התוכנית הלילית, "טינופת", המשודרת בערוץ הוט 3.
משנת 2009 הצטרף לצוות הכותבים של התוכנית הסאטירית, "ארץ נהדרת", המשודרת בערוץ 2 וכיום בקשת 12.
משנת 2011 החל לכתוב לתוכנית הבידור, "מועדון לילה", תוכנית המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2013 היה שותף לכתיבת התסריטים של התוכנית הקומית, "בובה של מדינה", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2017 יצר וכתב את הסדרות "נופלות על הרגליים" ו"בית הכלבים".
ב-2019 יצר וכתב את סדרת הדרמה "בת אל הבתולה".
משנת 2020 כותב בתוכנית "הצחוקייה".
חיים אישיים.
כפיר רפאל נשוי ואב לארבעה ילדים. מתגורר עם משפחתו בזכרון יעקב.
ערך מוסף בייצור
ערך מוסף בייצור (באנגלית: Value Added by Manufacturing) הוא מדד פריון העבודה המשמש כבסיס לחישוב תגמול עובדים בשיטת השתתפות ברווחים. השיטה העושה שימוש במדד זה קרויה "תוכנית רקר" (Rucker Plan), שהיא אחת ממספר שיטות תגמול עובדים להגברת פריון העבודה.
הערך המוסף בייצור הוא ההפרש בין ערך המכירה בתקופה הנמדדת לבין ההוצאות "החיצוניות" ליצירת ערך זה. ההוצאות החיצוניות כוללות את חומרי הגלם, הוצאות ייצור שאינן שכר העבודה ועלויות תקורה.
בשנות השלושים של המאה העשרים מצא החוקר אלן וו. רקר (Alan W. Rucker) שהיחס בין הוצאות על שכר העבודה לערך המוסף נוטה להיות קבוע לאורך זמן - סטנדרט רקר. ממחקרים שבוצעו בארצות הברית נמצא כי היחס הממוצע היה כ-39.4%.
על בסיס השערה זו נבנתה תוכנית תמריצים להגברת פריון הייצור. על פי התוכנית, הבונוס המחולק לעובדים מחושב על פי היחס שבין עלות השכר בפועל לשכר המחושב על פי סטנדרט רקר. ככל שעלות השכר נמוכה בהשוואה לסטנדרט כן זוכים העובדים לתמריץ גבוה יותר. יתרונה של שיטה זו שהיא מתגמלת את העובדים על השגת יעילות והורדת עלויות בכל מרכיבי העלות. אולם חסרונה בכך שהיא תלויה במרכיבים שאינם בהכרח בשליטה של העובדים - הן בצד ההכנסות והן בצד ההוצאות.
לקריאה נוספת.
יוסי חדד, חקר עבודה והנעת עובדים, הוצאת לוגיק, 2001.
מישה אשרוב
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000 קובע כי מי שעיסוקו באספקת מוצר או שירות ציבורי או בהפעלת מקום ציבורי, לא יפלה באספקת המוצר או השירות הציבורי, במתן הכניסה למקום הציבורי או במתן שירות במקום הציבורי, מחמת גזע, דת או קבוצה דתית, לאום, ארץ מוצא, מין, נטייה מינית, גיל, השקפה, השתייכות מפלגתית, מעמד אישי או הורות.
קיים ויכוח בפסיקה באשר לשאלה האם השתייכות לקבוצות המנויות בחוק ממצה, אך נדמה כי הקו הפסיקתי הוא שאכן אסורה אפליה על בסיס השתייכות קבוצתית כלשהי, ורשימת הקבוצות שבחוק אינה ממצה. בתי המשפט מבססים קביעה זו על פרשנות תכליתית של ההוראה, וקובעים שמטרת החוק למנוע אפליה על בסיס קבוצה.
החוק.
החוק נחקק בשנת 2000 ביוזמת האגודה לזכויות האזרח. התקשורת נוהגת לעיתים לכנותו "חוק הסלקציה", שכן אחת התופעות שזירזו את חקיקתו הייתה פרקטיקת האפליה בכניסה למועדוני לילה (המכונה בשפה עממית "סלקציה").
בחוק קיימים שלושה סייגים מרכזיים, לפיהם אין רואים אפליה לפי החוק במקרים הבאים:
החוק אינו חל ישירות על אפליה מחמת מוגבלות, שכן בעניינם של נכים חלים הסדרי הנגשה ואיסור הפליה ספציפיים הקבועים בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
גובה הפיצוי.
העובר על הוראות החוק חייב בפיצוי נזקיו של מי שהופלה, וכן עשוי לחוב בפיצויים ללא הוכחת נזק בגובה של עד 61,000 ש"ח (נכון לאוקטובר 2009, הסכום מתעדכן לפי מדד המחירים לצרכן). הפרת הוראות החוק מהווה עבירה פלילית, ובמקרה של פגיעה בקבוצה גדולה ניתן להגיש, בהתקיים תנאים מסוימים, תובענה ייצוגית על הפרת החוק. בפועל, בתי המשפט לתביעות קטנות פסקו פיצויים בגובה של בין 3,000 ל-9,000 ש"ח על כל מקרה של מניעת כניסה למועדון על רקע מפלה. בתביעות בבית משפט השלום נפסקו סכומים גבוהים בהרבה שהגיעו גם ל-30,000-60,000 ש"ח בתוספת הוצאות משפט.
פסיקה.
פסקי דין העוסקים בהפרת החוק ניתנו בערכאות שונות, החל מבית משפט לתביעות קטנות וכלה בבית המשפט העליון, ועסקו בשלל סוגי הפליה המנויים בחוק.
במקרים רבים טוענים מנהלי מקומות בילוי שהכניסה נמנעה לא ממניעי אפליה אסורים אלא משום שהכניסה למקום היא על סמך רשימות מוזמנים. בתי המשפט התייחסו בחשדנות לטענות אלו, אולם במקרים בהם הוצגו רשימות כאלו ועדות מנהלי המקום נמצאה אמינה נדחתה התביעה, גם כאשר הוכח מקרה של אדם שהוכנס על אף שלא היה ברשימת המוזמנים
שופטי בתי המשפט המחוזיים נחלקו בשאלה האם סירוב שרירותי להכניס אדם למועדון שלא על רקע השתייכותו לקבוצה מופלית הוא בר פיצוי על פי החוק. השופט צבי זילברטל ביטל בערעור פסק דין של בית המשפט לתביעות קטנות לאחר שקבע שלא הוכח שהסירוב היה על רקע של אפליה. לעומת זאת, השופט ר' שפירא, בדעת מיעוט שהסכימה למסקנת עמיתיו אך מסיבות שונות, קבע שלא הוכח במקרה הנדון שהתובע לא הוכנס למועדון בגלל גוון עורו, אך שהדבר אינו נדרש לצורך תביעה על פי החוק. לדבריו: "מאחר שניתן על פניו יחס שונה למשיב משניתן לאחרים, וללא כל סיבה מוצדקת, הרי שמדובר בהפליה אסורה. זאת גם אם אין מדובר על הפליה על רקע של גוון עור". פסיקה של בית משפט מחוזי קבעה שגם אפליה על רקע מקום מגורים, למרות שאינה מוזכרת מפורשות בחוק, היא אפליה בת פיצוי.
בתביעה כנגד מועדון שקבע לגברים גיל מינימום גבוה יותר מאשר לנשים, שהוגשה לפני שאפליה מטעמי גיל נאסרה במפורש בחוק, קבע בית המשפט העליון שמדובר באפליה פסולה וחייב את המועדון בתשלום פיצוי. השופט יורם דנציגר קבע שגם אפליה כנגד הקבוצה החזקה היא פסולה בכך שהיא מחזקת סטריאוטיפים עליהם מתבססת האפליה. השופט סלים ג'ובראן הוסיף שהמדיניות פסולה "לא בשל הפגיעה הנגרמת לגברים, אלא בשל הפגיעה החמורה המגולמת במדיניות המשיבה, היא הפגיעה בנשים".
למרות שהחוק נודע בעיקרו ככלי למאבק בסלקציה במועדונים, הוא שימש בתביעות במגוון תחומים. הוא היווה עילה עיקרית בתביעה לפיצוי שני ערבים שעברו הליך בידוק משפיל לקראת עלייתם למטוס של אל על וכן של קטינים שעלו מאתיופיה אשר הורחקו מגן ילדים ממלכתי דתי בערד משום שהיה בגן מספר גדול של ילדים מעולי אתיופיה. כן מוזכר החוק במספר פסקי דין הנאבקים נגד אפליה עדתית בקבלה לבתי ספר פרטיים ונגד סירוב לערוך מסיבות חתונה חד מיניות.
באוגוסט 2018 פסק בית משפט השלום בראשון לציון כי הקצאת שעות נפרדות לציבור הדתי בספרייה עירונית מהווה הפרה של החוק, שכן "גם אם קיימת אוכלוסייה דתית שתימנע מטעמים אידאולוגיים מהגעה לספרייה בשעות שחילונים עשויים להגיע אליה [...] אין די בכך כדי להפוך את השירות לכזה שמעצם טיבו מצדיק הבחנה בין חילונים לדתיים". באותו חודש קיבל בית המשפט המחוזי מרכז תובענה ייצוגית נגד איי.די.איי. חברה לביטוח, על שהעניקה לנשים החלפת צמיג חינם במקרה של תקר, ואילו גברים נדרשו לשלם על שירות זה, וחייב את החברה לשלם 1.1 מיליון ש"ח שיועברו לקרן שתקדם שוויון מגדרי בישראל והעצמת נשים.
בנובמבר 2018 פסק בית המשפט לתביעות קטנות בהרצליה שעל בנק אוצר החייל לשלם פיצוי בסך 15,000 ש"ח לאדם שאותו סירב לקבל כערב מחמת גילו.
בדצמבר 2021 פסק בית משפט השלום בהרצליה שעל בנק לאומי לישראל בע"מ לשלם פיצוי בסך 18,000 ש"ח לאדם שהופלה על ידו במתן אשראי מחמת גילו.
בתובענה ייצוגית שהגישה עמותת "קולך" נגד תחנת הרדיו "קול ברמה", על שזו סירבה להעלות נשים לשידור ובכך הפרה את החוק, פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שעל תחנת הרדיו לשלם מיליון ש"ח לקרן תובענות ייצוגיות לטובת העצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות, ועוד 300 אלף ש"ח עבור גמול ל"קולך" והוצאות המשפט. בערעור לבית המשפט העליון הוגדל התשלום בגין הגמול ל"קולך" והוצאות המשפט ל-430 אלף ש"ח.