משתנה הוא יחידת מידע בה עושים שימוש בניסויים ותצפיות. בניסוי, המדען מחולל שינוי משמעותי ומכוון במערכת הנחקרת ובתצפית המדען משתדל להימנע מגרימת כל שינוי במערכת. כתוצאה מזה בניסוי סיבת השינויים במערכת ידועה ולכן הניסויים יכולים להתחקות אחרי סיבתיות השינויים. כאשר עוסקים בתופעות בהן יש (או עשויים להיות) סיבה ותוצאה, מבחינים בין משתנה בלתי תלוי, שגודלו מוכתב מראש, למשל על ידי המדען המחולל את הניסוי לבין משתנה תלוי, שערכו מושפע מן המשתנים האחרים. כאשר המדענים המבצעים את הניסוי מחממים נגד, הטמפרטורה עשויה להיחשב משתנה בלתי תלוי, בעוד שגודל ההתנגדות הוא משתנה התלוי בטמפרטורה.
בניגוד לניסוי שבו מוגדרים משתנה תלוי ומשתנה בלתי תלוי, בתצפית מוגדרים "משתנה מסביר" ו-"משתנה מוסבר" והקביעה מי מהם יוגדר כמשתנה מסביר ומי מהם יוגדר כמשתנה מוסבר תלויה בשיקול דעתו של האדם המפרש את תוצאות התצפית.
כימות.
כימות היא פעולה בעיבוד מידע ההופכת מידע המתואר במילים למידע המוצג במשתנה כמותי. לדוגמה: הענקת ערכים מספריים לתשובות שונות עבור השאלה "מה מצבך המשפחתי? (רווק, נשוי, גרוש, או אלמן)." כימות מאפשר לעבד מידע בכלים מתמטיים וסטטיסטיים ולאפשר, למשל, רגרסיה ליניארית.
יעל אנוך
יעל אנוך (23 בפברואר 1938 - 16 בספטמבר 2018) הייתה ד"ר לסוציולוגיה, חברת הסגל הבכיר הראשונה בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה בין השנים 1981–2006.
ביוגרפיה.
יעל אנוך (יוליאנה לבית בלום במקור) (Juliane Blum) נולדה באסן (Essen), צפון-גרמניה, ב-23 בפברואר 1938. אביה דויד בלום, היה חייט שתפר בגדים מבדים ומעורות בבית מלאכה משפחתי. אמה שרה לבית אדסט (Adest) עבדה עם האב בבית המלאכה. אחיה הצעיר, ד"ר יעקב (ז'ק) בלום (Jacques Blum) , היה גם הוא בבגרותו דוקטור לסוציולוגיה, וכיהן כמה שנים כראש הקהילה היהודית בדנמרק.
אנוך גדלה בדנמרק. הוריה שהיו במקור מפולין, הגיעו לגרמניה בתור ילדים, אך לא הייתה להם אזרחות גרמנית. בשנת 1938 שללו הפולנים את האזרחות הפולנית של היהודים שגרו מחוץ לפולין, וכך הפכו ההורים לחסרי אזרחות בגרמניה. כתוצאה מכך הם גורשו יחד עם יהודים אחרים שהיו בסטטוס דומה לעיירה זבונשי מעבר לגבול הפולני, במסגרת אקציית פולין. בשנת 1939 השיגו ההורים אשרת תיירות לדנמרק, ועברו לגור שם בשנים הראשונות של המלחמה. בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוברחה אנוך לבדה מדנמרק לשוודיה באניית דיג. בהמשך נפגשה שוב עם הוריה בשוודיה, למדה שוודית, והחלה בלימודיה בכיתה א'. בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, חזרה המשפחה לחיות בדנמרק.
בהיותה בתנועת הנוער היהודית בדנמרק הכירה את צבי (הרברט) אנוך שהיה המדריך שלה בתנועה, ומאוחר יותר, בשנת 1956, הם נישאו. לאחר סיום בית הספר התיכון בדנמרק למדה אנוך הוראה, ובעלה צבי הכשיר עצמו להיות אגרונום. אלו שני עיסוקים שנחשבו בעיניהם לנדרשים בישראל, שאליה תכננו לעלות בהתאם לחינוך הציוני שקיבלו. בני הזוג עלו לארץ מדנמרק בשנת 1963.
בישראל החלה אנוך, לאחר זמן, ללמוד באוניברסיטת ת"א, וסיימה שם תואר ראשון דו-חוגי בסוציולוגיה ובספרות אנגלית, ותארים שני ושלישי בסוציולוגיה. היא הייתה המוסמכת הראשונה בסוציולוגיה באוניברסיטת ת"א. נושא עבודת המוסמך שלה היה: "המרצה באוניברסיטה כסטטוס וכתפקיד", 1971. אחר כך, הייתה גם הראשונה שכתבה דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת ת"א. נושא עבודת הדוקטורט היה: "שינוי ערכים תוך סוציאליזציה לפרופסיה: החינוך הפרופסיונלי בבית-הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב", 1979. העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רינה שפירא ופרופ' שמעון שפירו.
בשנת 1981, לאחר ששהתה שנה באוניברסיטת קונקטיקט בארצות הברית, הגיעה אנוך לאוניברסיטה הפתוחה, והתמנתה לחברת הסגל-הבכיר הראשונה בתחום הסוציולוגיה. תחום שהיא השפיעה רבות על הוראתו. היא פרשה לגמלאות בשנת 2006.
אנוך נפטרה ב-16 בספטמבר 2018, בזמן ששהתה בביתה, זמן קצר לאחר שחזרה מביקור בדנמרק. היא השאירה שני ילדים: יונת ושמעון.
השפעתה על הוראת הסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
כחלוצה, בתחום שהיה אז בראשית דרכו באוניברסיטה הפתוחה, הייתה השפעתה של אנוך מאוד משמעותית על הוראת הסוציולוגיה: היא התוותה את הדרך לספרי לימוד אקדמיים בתחום הסוציולוגיה בשפה העברית באוניברסיטה הפתוחה. הן יחידות הלימוד שהיא כתבה, והן ספרי-הלימוד שתורגמו מאנגלית ביוזמתה, השפיעו על הוראת הסוציולוגיה בישראל, גם מעבר לגבולות האוניברסיטה הפתוחה. בתחום זה, נעזרה אנוך בהכשרתה כמורה, ובניסיונה הרב בהוראה והטביעה את חותמה על פיתוח הקורסים הראשונים בתחום:
בנוסף, היא השפיעה על עיצוב דרכי ההוראה בקורסים בסוציולוגיה, כמו: ייעוץ למרכזי ההוראה, קביעת מבנה הבחינות, גיוס המנחים הראשונים, נסיעות למרכזי הלימוד לקבלת משוב על החומר הנלמד, ועוד.
תחומי מחקרה.
כחוקרת, פרסמה אנוך במהלך השנים מאמרים בנושאים שונים:
לאחר פרישתה.
לאחר פרישתה לגמלאות (בשנת 2006), תכננה אנוך לכתוב ספר מפרספקטיבה אישית על חוויותיה כילדה יהודייה בדנמרק בזמן מלחמת העולם השנייה. היא החלה לאסוף חומר ולראיין אנשים בני גילה שהיו ילדים בדנמרק בזמן המלחמה, והועברו לשוודיה הנייטרלית, כדי להצילם. היא ראיינה נחקרים ואספה חומר, והיא השתתפה בכמה ימי עיון של חוקרי-שואה, אך החומר לא "הבשיל" אצלה לכלל כתב-יד מוגמר.
כחלק מהתעניינותה המחודשת בשואה, היא גם תרגמה מעברית לדנית את קובץ הסיפורים "למה לא באת לפני המלחמה?" של ליזי דורון (סופרת ישראלית, בת הדור השני לניצולי שואה), שעוסק ביחסים בין בני הדור הראשון לבין בני הדור השני של ניצולי שואה.
מירמקוסיקלה פורמיקיבורה
מירמקוסיקלה פורמיקיבורה (שם מדעי: Myrmecocichla formicivora) הוא מין של ציפור שיר, המצויה באפריקה הדרומית באזורי ערבות עשב, שיחיות יבשות ובסוואנה. התחום העיקרי של מחייתה הוא בבוטסואנה, דרום אפריקה, לסוטו, אסוואטיני, נמיביה וזימבבואה. הציפור שייכת למשפחת החטפיתיים, ציידות החרקים המהירות.
ציפור זו קטנה יחסית, באורך 17–18 סנטימטרים ומשקלה 40–60 גרם בממוצע. היא בעלת דו-צורתיות זוויגית, והזכרים גדולים מעט מהנקבות וצבעם כהה יותר עד שחור, למעט בשולי הכנפיים. הנקבות לעומתם חומות, מעט אפורות והראש והחזה בגוון בהיר יותר, מעט שזוף. היא בעלת מקור שחור ורגליים אפורות בהירות.
המירמקוסיקלה פורמיקיבורה היא ציידת חרקים המתמקדת בעיקר בטרמיטים ונמלים צעירות. דבר זה הוביל לשמה האנגלי - "Ant-eating chat". לעיתים מתלווה הציפור לאוכל נמלים גדול, כגון פנגולין או שנבוב, אשר יכול להרוס בקלות את קן הטרמיטים. לאחר מכן הציפור חוטפת מספר חרקים מהקן השבור.
נתן רפופורט
נתן רפפורט
נתן יעקב רפפורט (7 בנובמבר 1911, ורשה – 5 ביוני 1987, ניו יורק) היה פסל, צייר וצלם יהודי יליד ורשה. כל בני משפחתו נספו בשואה, ויצירותיו החשובות והמוכרות ביותר עוסקות בהנצחת הנספים והלוחמים בה.
קורות חיים.
נתן רפפורט נולד בשנת 1911 בעיר ורשה שבפולין הרוסית (לימים בירת הרפובליקה הפולנית) במשפחה יהודית דתית, בן לחיה לבית קופלביץ ויעקב בן שלמה זלמן, ממשפחת כהנים. למד ב"תלמוד תורה" ובבית הספר התיכון היהודי לבנים "לאור" ברחוב נָאלֶבקי (מרכז החיים היהודיים בעיר). בעקבות מחלת אביו פרש מלימודיו והחל לעזור בפרנסת המשפחה. בשנת 1927 נרשם רפפורט ללימודי פיסול בבית הספר העירוני בעיר. בשנת 1928 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בעיר, והיה חבר בקן התנועה עד 1933. לאחר כשלוש שנים המשיך בלימודים באקדמיה לאמנות , שם זכה במלגה שבעזרתה ביקר באיטליה ובצרפת והתרשם מן המוזיאונים בהן. על אף שפסל שלו בשם "הטניסאית" זכה במקום הראשון בתחרות בשנת 1936, נשלל מרפפורט הפרס בשל העובדה שסירב לשלוח את היצירה לתערוכה בגרמניה הנאצית. בשנת 1938 זכה רפפורט במלגה נוספת, שבעזרתה למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 ברח רפפורט מפולין לביאליסטוק, שנמצאה בשטח שנכבש על ידי ברית המועצות. בברית המועצות פיסל אנדרטאות ופרוטומות של אנשי-שם סובייטים.
כבר במהלך המלחמה התחיל לעצב את זיכרונות המלחמה לפי הבנתו, כאשר הוא מודע לתהליך חיסולו של גטו ורשה בסוף שנת 1942. בשנת 1946 הגיע ממוסקבה לוורשה והציג בפני ראשי הקהילה היהודית את מודל הגבס שלו. בשנת 1947 עיצב את העיצוב הסופי בפריז כדי לצקת את הכל מברונזה, וב-19 באפריל 1948, במלאת חמש שנים לפרוץ מרד גטו ורשה, נחנכה האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, המוצבת במקום שבו היה מרכז הגטו.
בתחילת שנת 1949 עלה לארץ ישראל. את דרכו האמנותית בארץ החל בדרך מיוחדת כאמן דמוקרט. כאשר החל לעבוד על דגם פסל שייצג את מרדכי אנילביץ', ייצר שני דגמים שונים מגבס בגובה של כ-90 ס"מ. עם גמר עיצוב הדגמים הזמין את חברי קיבוץ יד מרדכי לצפות בהם מתוך כוונה שיבחרו בצורה דמוקרטית בפסל המתאים יותר. הדגם שלא נבחר מוצג עד היום במוזיאון "משואה לתקומה" שבקיבוץ.
שנתיים מאוחר יותר עבד על פסל המגינים בקיבוץ נגבה, ואז החליט לעלות מדרגה וערך בערבים לחברי הקיבוץ הרצאות בנושאי אמנות פלסטית כדי להכין אותם טוב יותר לתהליך הבחירה. גם בנגבה ייצר שני דגמים, ועם גמר העבודה הזמין את כל חברי הקיבוץ כדי שיבחרו בפסל המתאים יותר לדעתם.
ב-1959 היגר לארצות הברית, והתאזרח בה ב-1965. התגורר לסירוגין במנהטן וברמת גן.