השיר תפילה, המוכר יותר במילותיו הראשונות, שקעה חמה, חובר על ידי הרב אברהם אליהו קפלן (1889–1924) בשנת 1907 (תרס"ז). השיר מבטא את חיבוטי הנפש של עלם צעיר הנמצא בתחילת דרכו, המגשש באפלה ומבקש למצוא מזור לנפשו המיוסרת. שיר זה הוא אחד משירי ישיבות ליטא הבולטים, ונחשב לאחד מערכי התרבות והמוסר הבולטים של הישיבות.
רקע.
הרב אברהם אליהו קפלן היה מנגן בכינור ומלחין שירים ופזמונים. שיר זה הוא אחד הנפוצים והבולטים שבשיריו. את השיר כתב המחבר בהיותו תלמיד בישיבת סלבודקה, והוא כבן שבע עשרה. השיר מושר כמנגינת השיר "אני מאמין" שנכתב בידי המשורר שאול טשרניחובסקי בשנת 1894. רווחת הדעה כי מקור הלחן הוא בשיר רוסי עממי, הנקרא "על נהר דון" (על פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן).
השיר וגרסאותיו.
לשיר מספר נוסחאות, ובולטים בו הבדלי הגרסאות שבין הבית הראשון והאחרון של הפזמון. ייתכן שבמרוצת השנים שינה המחבר עצמו חלק ממילות השיר אותו כתב בצעירותו. גרסאות השיר והבדלי הנוסח שבהם מוצגים להלן:
אמא פולאר
אמא פּוּלאר או מֶר פּוּלאר, בשמה האמיתי "אן בּוּטיאוֹ" או "אנֶט בוּטיאוֹ" (בצרפתית: Mère Poulard, כינויה של Annette Boutiaut או Anne Boutiaut, 16 באפריל 1851 - 7 במאי 1931) הייתה טבחית צרפתייה, שנודעה בעולם בזכות בית האירוח שלה ובזכות החביתה המיוחדת שלה, Le Mont-Saint-Michel.
רקע משפחתי וצעירותה.
אנט נולדה בשנת 1851 בעיר נוור. אביה קלוד בוטיאו עבד כפועל יומי בשדות הירק של הפרבר מוּאֶס בנוור, ואמה נהגה להביא בכל בוקר את הירקות שנקטפו לשוק סנט-אריגל. אנט, בעלת השכלה מועטה, עבדה מנעוריה במשק בית וכחדרנית אצל אדואר קוֹרוֹאיֶה, אדריכל ראשי אחראי על המונומנטים ההיסטוריים בצרפת.
בשנת 1872 נשלח האדריכל קורואייה לשקם את בניין המנזר שבמון-סן-מישל בנורמנדיה. יחד עם משפחתו הגיעה לשם גם אנט, העוזרת הצעירה. שם הכירה את ויקטור פולאר, בנו של האופה המקומי שהפך לבעלה. חתונתם התקיימה בפריז בכנסיית "סן פיליפ די רוּל" כשהאדריכל אדואר קורואייה היה שושבינה.
ככל הנראה הוא זה שתרם לארגון הטקס במקום כזה שלא היה נגיש לבני המעמד הנמוך מהפרובינציה.
"טט ד'אור".
במון-סן-מישל למדה פולאר כתיב ובחשבון אצל נזירה מורה ביישוב. אחרי נישואיה התחילה לנהל עם בעלה פונדק צנוע הקרוי "ל'אוסטלרי דה לה טט ד'אור" (אכסניית "ראש הזהב" La Tête d'Or). לקוחותיהם לא היו רבים: קומץ עולי רגל, כמה ארכאולוגים, אמנים ו"אנשי עולם", להבדיל מההמונים הגודשים בימינו את המקום. מה גם שבאותם הימים, לפני בניית הסכר, המבקרים היו תלויים במחזור הגאות והשפל ויכלו להגיע בהתאם אליו בכל שעה שביממה. משום כך היו צריכים להיות מוכנים להשביע את תאבונם מיד עם הגעתם.
אנט מצאה פתרון לבעיית ההסעדה הבלתי סדירה על ידי הגשה מידית של חביתה מתוצרתה, בזמן ההמתנה למנה העיקרית. החביתה טוגנה על אש בתוך האח. את המוצר, שהיה ורדרד, עסיסי (baveux), חם וטעים להפליא, הגישה בעלת הבית בעצמה. בסופו של דבר הפכה החביתה לגולת הכותרת של המקום, יותר מכל שאר המנות הידועות בטיבן (כמו למשל הקוטלטים מטלה "פּרֶה-סָלֶה" (pré-salé), "סוטה" תפוחי-האדמה בחמאה, רונדלת (rouelle) בשר העגל ב"קסרול". מוניטין המנות ובראשן החביתות הוביל לשגשוגו המהיר של בית הארחה.
"אמא פולאר".
בשנת 1888 עזבו ויקטור ואנט פולאר את האכסניה הוותיקה שלהם ורכשו את המלון "ליון ד'אור" ("אריה הזהב"). הם הרסו את המבנה ובנו במקומו מלון מרשים ופונקציונלי. ועל שלט המלון נכתב: "לחביתה המפורסמת של אמא פולאר".
בהמשך גם ילדיה של אנט, ויקטור ואלפונס, פתחו בעקבות הוריהם בתי מלון אך אלה התחרו זה בזה.
הפרסום.
בית ההארחה של אמא פולאר זכה לפרסום רב הודות לאיכות החביתות והאירוח ה"ביתי" שהציע. בעיתונים בפריז היה אפשר לקרוא: "אסור לבקר במון-סן-מישל בלי לטעום את החביתה". במהרה אלמונים וידועני התקופה, נסיכים ומלכים, דיפלומטים ומדענים, אמנים, פוליטיקאים וכוכבי במה וקולנוע התגודדו על יד האח של אמא פולאר. בלטה במיוחד גישתה האמהית הנעימה של בעלת המקום, שהייתה מגישה בפשטות שירות אישי תוך כדי יצירת רושם שאין היא נותנת משקל רב לעניינים "פחותי חשיבות" כמו עריכת החשבון וגביית התשלום. בגלל גישה זו היא נחלה הפסדים, אך עמדה בסירובה להעסיק קופאית או לתגבר את צוות המלצרים המצומצם.
עם לקוחותיה נמנו לאופולד השני, מלך הבלגים (שניסה פעם ללא הצלחה לשכנע את אמא פולאר להגיש לו את הארוחה על הטראסה, בניגוד לנוהליה הקפדניים) וז'ורז' קלמנסו.
בראשית שנות ה־20 של המאה ה־20 בנו לעצמם בני הזוג פוּלאר בית חדש. ב־15 בינואר 1923, בנוכחות אורחים רבים, חגגו שם את "חתונת הזהב" שלהם.
אנט פולאר נפטרה ב־7 במאי 1931 ונקברה על יד בעלה, בבית הקברות הקטן של מון-סן-מישל.
לקריאה נוספת.
Andre Castelot - "L'histoire à table" Libraire Academique Perrin, Paris (אנדרה קסטלו - "ההיסטוריה על יד השולחן" 1972, הספרייה האקדמית פרן, פריז, 1972)
גרעינים לבנים
גרעינים לבנים הוא ספר של הסופרת הישראלית יוכי ברנדס.
שם הספר נגזר ממאכל התאווה של המספרת, גרעיני דלעת (גרעינים לבנים), על מנת לקבל מאביה גרעינים אלו הייתה מוכנה בילדותה לאכול פולקס "מכובסים" של עוף, למרות שסלדה מהם. ואף הייתה מוכנה שמוכר הגרעינים יגע בה וינשק אותה בשביל לקבל גרעינים בשבועות בהם לא היה לה כסף.
הספר מספר שני סיפורים מקבילים אודות שתי נשים בדיוניות.
גיבורת הספר היא אסנת רביב ילידת גבעת אולגה, שכונת העוני של חדרה. גדלה כיתומה מאם בבית בו לא היה כסף, ובכל פעם שנדרשה לשלם תשלום לבית הספר היה אביה, יחזקאל, פותח בטרוניות על העדר אפשרות לשלם. בגלל מצבה הקשה של המשפחה קיבלה פטור משירות צבאי. עוד כתלמידת בי"ס יסודי עבדה כשמרטף, והכסף מימן לה גרעינים לבנים, תשלומי בית ספר ובילוי בלי שנזקקה לבקש כסף מאביה. בבית ספר תיכון למדה בתיכון של חדרה, שם הייתה תלמידה מצטיינת ומנודה חברתית בתור הילדה הלא שייכת, מאולגה. כסטודנטית עבדה כמורה בקריית גת. כיום (בעת שהסיפור מסופר) נשואה לגדעון. עיתונאית ובעלת טור.
הספר מתחיל בנסיעתה של הגיבורה אל בית אביה, במטרה לאסוף אותו לטקס ההשבעה של בנה בצה"ל. האב מתלונן על מחושים ולא נוסע. את העוגה שהכין כתקרובת לנכדו היא לוקחת ומשליכה לפח אשפה כי העוגה מזכירה לה זכרונות ילדות. אז מודיע לה בעלה כי לא יוכל לנסוע איתה לטקס ההשבעה ומצוות לה כנהג את עוזרו אסף.
בדרך חזרה מהטקס, מבקש אסף לעצור בבית העלמין של זכרון יעקב ומספר לאסנת על משפחתו. בימים שלאחר מכן הם נפגשים ואסף ממשיך בסיפור. באחד הימים מתקיים אירוע רשמי בו אסנת ואסף מתנגחים עם אנשי שמאל. אסף טוען שהברון רוטשילד לא הבין את המציאות הישראלית ואילו אסנת מספרת מחוויותיה כי כשהמצב הכלכלי בבית היה קשה היה אביה מתחזק בדת וכשהמצב הוקל הייתה מתרופפת אדיקותו. וזה כנגד הטיעון שהמרידה בברון הייתה על רקע דתי, ולטענתם של אסנת ואסף הרקע הדתי היה כיסוי למצוקה כלכלית. מאוחר יותר מופיע באחד העיתונים קטע רכילותי שמגלה שאשת המנכ"ל נפגשת בבתי קפה עם עוזר המנכ"ל, ידיעה שגורמת למתח בין אסנת לגדעון.
כשאסף מסיים לספר את הסיפור אסנת מכינה כתבה לעיתון על סמך הסיפור. היא רוצה לצרף תמונות הקברים של יוסף ורבקה ולשם כך נוסעת לבית העלמין של זכרון יעקב, שם אמר לה אסף שהם קבורים. כשהיא לא מוצאת את הקברים, היא מבררת את כתובתו של אסף בירושלים, מגיעה לשם ומוצאת את אמו, סוולאנה לורנאצ'וב, שמספרת לה שאסף עלה לישראל בגיל 13 מאוקראינה. בלי קשר לרומניה. ואת הסיפור המציא בכיתה יא' כאשר עשה עבודה על "מושבות העלייה הראשונה בראי העיתונות".
הסיפור שסיפר אסף לאסנת.
רבקה זילבר, נולדה בה'תרט"ו בגאלאץ שברומניה, אחרי 4 בנים. אימה נפטרה מיד אחרי לידתה. בגיל 10 נחשבה כמתה אולם בטקס הטהרה חזרה לחיים. בהתבגרותה קראה בשפות שונות ושוטטה לגדות הנהר שם דיברה עם ספנים זרים. אחרי הקונגרס של חובבי ציון (בעיר פוקשאן ברומניה) התארגן גרעין עלייה לארץ ישראל בעירה והיא, למרות שלא התקבלה עקב מוזרותה ורווקותה התגנבה לאניה. כעונש על כך שהייתה נוסעת סמויה הוטל עליה במהלך ההפלגה לטפל בחולים. יוסף זוננברג בן ה-13, שגילו היה מחצית מגילה, יתום מאב שנרצח על ידי גויים שיכורים, התנדב לעזור לה כמטפל. כשהגיעו לארץ ישראל יוסף ואמו הגיעו לגיא אוני (ראש פינה) ורבקה הייתה ממיסדי זמארין (זכרון יעקב).
בזכות ידיעת השפות והתעוזה הפכה רבקה למתורגמנית, הנהיגה קבוצת שומרים, ניהלה את הסידורים מול השלטון העות'מאני וריפאה חולים. אף ניסתה לשנות את כתב ההתמסרות עליו חתמו איכרי זמארין כשקיבלו את חסות הברון. כשנשלחו בנות מהמושבה לצרפת ללימודים על מנת שתחזורנה כמורות הייתה רבקה בהן. כשחזרה נישאה לפקיד הברון. במסיבת החתונה השתתף אליעזר בן-יהודה ששכנע אותה לכתוב כתבות מהווי המושבה לעיתונו, "הצבי". נולד לה בן והיא התנתקה משאר התושבים. אסף מספר על היחסים המתוחים שבין פקיד הברון לבין האיכרים שגרמו למשבר בינם לבין רבקה, אשת הפקיד. על ניסיונות המרד בפקיד הברון, על גירושו של המורה ועל הרופא שארגן את תושבי זיכרון נגד פקיד הברון וחיזק את ההכרה הדתית שלהם. כאשר בנה של רבקה חולה בקדחת אין היא יכולה להביא את רופא המושבה בגלל הסכסוך בינו לבין בעלה ובמקום זאת היא מזמינה את מי שמטפל בחולים בבית הספר החקלאי. מסתבר שזה יוסף מהאניה.