לפי פרשנות המקרא, החמור הוא הניגוד לסוס המלחמה המופיע בפסוק הבא בזכריה "וְהִכְרַתִּי-רֶכֶב מֵאֶפְרַיִם, וְסוּס מִירוּשָׁלִַם, וְנִכְרְתָה קֶשֶׁת מִלְחָמָה, וְדִבֶּר שָׁלוֹם לַגּוֹיִם; וּמָשְׁלוֹ מִיָּם עַד-יָם, וּמִנָּהָר עַד-אַפְסֵי-אָרֶץ" כלומר: המשיח יהיה איש שלום ולא יבוא כשהוא רכוב על בהמת מלחמה.
בתלמוד במסכת סנהדרין מוצגת משמעות הופעה זו בצורה אחרת:
כלומר הופעת משיח עני כבנבואת זכריה תהיה אם לא נהיה ראויים לביאת משיח מפוארת "עם ענני שמיא" המתוארת בספר דניאל.
בדיון בפסוק זה בתלמוד הבבלי (סנהדרין צח, א) מסופר על שאפור מלך פרס, שליגלג על האמונה שהמשיח יבוא על חמור באומרו: "אמריתו משיח על חמרא אתי, אישדר ליה סוסיא ברקא דאית לי" (אתם אומרים שהמשיח יבוא על חמור? [אם כן] אשלח לו סוס מהיר שיש ברשותי).
בתשובה ללגלוגו של המלך, עונה החכם שמואל (לפי הגרסה המקורית): האם יש לך "כאר הזר גוני?" כלומר: האם יש לך חמור ("חאר" בפרסית) בעל אלף ("הזר") צבעים? [כלומר אין לך בע"ח ייחודי כזה]
למרות זאת במסורת העממית מקובל לומר שהחמור יהיה לבן, כנראה בעקבות הגרסה המשובשת "חיוור" ופרשנותה מלשון הצבע הלבן.
חמורו של משיח כמטאפורה ל'חומריות'.
במדרש שבפרקי דרבי אליעזר (פרק ל"א) מוצגת הופעת המשיח כרוכב על חמור כהופעה שלכתחילה, כשם שאברהם ומשה מתוארים במקרא כמי שרכבו על חמור. המהר"ל מפרש את הקביעה הזו בכך שהחמור מסמל עולם חומרי שריק מדעת וחכמה, שקיים בתקופת שלושת האישים הללו - אברהם משה ומשיח -, ה"רוכבים" על החמור ומנהיגים אותו רק בכח חכמתם. את העניות של המשיח הוא מפרש כהנהגה שאיננה בכוח הזרוע והכפיה כמו אצל השליטים הרגילים, ואת הרכיבה על החמור הוא מפרש כהנהגה בכח החכמה בלבד, שהמלכים יתמסרו לו מרצונם החופשי. (מהר"ל, דרוש על המצוות). גם בספרות הדרוש החסידית מהווה החמור סימבול, ששורשו מדפוס הפעולה המשיחי שאינו נלחם בגשמיות העולם אלא רותמו לקדושה, כלומר הרכיבה על החמור היא רכיבתו-משילתו של המשיח על החומר-חמור.
בנצרות ובאסלאם.
בברית החדשה (מרקוס יא, 11-1 ומקבילות) מסופר שכאשר התקרב ישו להר הזיתים, שלח שניים מתלמידיו לכפר קרוב, למצוא שם חמור שאיש לא ישב עליו מעולם. לאחר שתלמידיו הביאו לו את החמור הוא רוכב עליו לתוך ירושלים, בעוד ההמון יוצא לקראתו בכפות תמרים, וקורא "הושע נא! ברוך הבא מלך ישראל!". בכך, על פי הברית החדשה, התקיימה נבואתו של זכריה. המאורע מצוין כל שנה אצל הנוצרים, בחג הקרוי יום ראשון של הדקלים, הנחגג ביום ראשון שלפני הפסחא.
לאגדה יש הד גם באסלאם: מסופר שלפני הגעתו של המהדי (גואל העולם) יופיע דג'אל (סופיאני) - משיח השקר והרשע, ולפי אחת המסורות הדג'אל ירכב על חמור לבן בעל צעדי ענק.
ייצוגים בתרבות.
המשורר שאול טשרניחובסקי הפך את אתונו הלבנה של המשיח לגיבורת שירו "שָׁלֹשׁ אֲתוֹנוֹת", שם היא מוצגת מול האתון החומה (המסמנת את הנצרות) והאתון השחורה (המסמנת את האסלאם).
בשנת 1998 פורסם על ידי העיתונאי ספי רכלבסקי ספר בשם "חמורו של משיח", אשר גורס לטענתו כי במשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והשקפת תלמידיו, מייצגים החילונים, את עולם החומר. כאשר הם מכשיר בידי האל והם נועדו להקים את המדינה היהודית ולהניע את תהליך הגאולה, אך לאחר שהמדינה תוקם, יידרשו החילונים לפנות את מקומם לציבור הדתי אשר מיועד להנהיג את המדינה. לפי אנלוגיה זו, החילונים הם "החמור" בעוד הציבור הדתי אשר נועד לתפוס את מקומו הם מעין "משיח" קולקטיבי. הספר עורר מחלוקת בקרב הציבור הישראלי ובעקבות כך החל הביטוי לשמש לעיתים כמייצג דוקטרינה בשיח הפוליטי-דתי. הצגת השקפת הראי"ה בצורה זו אינה מקובלת בקרב מרבית תלמידיו.
הפארק הלאומי קינבאלו
הפארק הלאומי קינבאלו (מלאית Taman Negara Kinabalu) הוא פארק לאומי במחוז החוף המערבי בצפונה של מדינת סבה במלזיה. הפארק משתרע על פני שטח של 753.7 קמ"ר בצפון-מזרחו של האי בורנאו ובדרומו ניצב הר קינבאלו הנישא לגובה של 4,085 מטר, והוא ההר הגבוה בדרום-מזרח אסיה. הפארק הוכרז בשנת 1964 ובשנת 2000 הוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. הנהלת הפארק שוכנת בגבולו הדרומי, בגובה של 1,564 מטר ויש בה מוזיאון המציג את עושרו של המקום, מעבדות ועשבייה. בשנת 2004 פקדו את הפארק יותר מ-450,000 מבקרים, כעשירית מהם באו למקום כדי לטפס על הר קינבאלו.
גאוגרפיה וגאולוגיה.
הר קינבאלו חולש על הפארק. ההר העשוי גרניט שגילה 15 מיליון שנה, התרומם לפני כמיליון שנה כתוצאה מפעילות טקטונית הנמשכת עד היום בקצב של 5 מ"מ בשנה. אבן החול והצפחה שכיסו את הסלע בעבר התבלו והסלע נחשף. בתקופת הפליסטוקן, לפני כ-100,000 שנים כוסה ההר בקרחון וזה שפשף את סלע הגרניט והשחיז את צוקיו. כיפת הקרח נעלמה לפני כ-10,000 שנים, ומאז עוצב נופו של ההר על ידי רוחות ומשקעים אשר חידדו את שיני הסלע וחצבו בו עמקים עמוקים.
החי והצומח.
בפארק מספר בתי גידול השואבים מהפרש הגבהים הרב שבתחומו, הנע בין 152 ל-4,095 מטר, ומשטחו הנרחב. צמחייה טבעית טרופית במישורים, יער גשם טרופי, כולל יער עננים, על מורדות הגבעות, וחורש סוב-אלפיני באזורים הגבוהים מכסים 93% משטחו של הפארק. תופעה ייחודית של הפארק היא הצמחייה הגדלה על סלעי מאפי והמכסה 16% משטחו. צמחים אלה כוללים מינים רבים הגדלים על מצע זה בלבד.
בפארק גדל מספר עצום של מיני צמחים וסקולריים המוערך בין 5,000 ל-6,000. בין אלה כ-1,000 מיני סחלביים, יותר מ-600 מיני שרכאים וכן צמחים טורפים הנמנים עם הגדולים בעולם. עוד מתאפיין האזור במינים פאן-טרופיים (מינים המשותפים לאזורים הטרופיים בכל היבשות), מינים מההימלאיה, סין, אוסטרליה וממלזיה. סך הכל יש בפארק ייצוג לכמחצית מהצמחים הגדלים בבורנאו ששטחו הכולל גדול פי אלף מזה של הפארק.
הפאונה במקום כוללת 90 מיני יונקים החיים בגבהים נמוכים ו-22 נוספים האופייניים לאזורים הגבוהים, וכן 326 מיני ציפורים. בנוסף, לשני-שלישים מכל מיני הזוחלים המתקיימים באי יש ייצוג בפארק. נתונים אלה הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כאתר מורשת עולמית, שכן:
שוגונות קאמאקורה
תקופת מורומאצ'י
לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה
הריסות המסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה (ספרדית La Santisima Trinidad de Paraná - "השילוש הקדוש של פרנה") שוכנים סמוך לנהר פרנה, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי.
נוכחות הישועים החלה בפרגוואי בהיתר של המלך פליפה השני, מלך ספרד ב-1588, ומטרותיהם היו להגן על אוכלוסיית האינדיאנים המקומית מפני הניצול האירופי שדירדר אותם לסף עבדות, ובה בעת לנצר אותם ולהעניק להם חינוך. בשנת 1609 הוענק אזור הספר של ריו דה לה פלטה למיסיון הישועי אשר הקים בו יישובים שכונו "רדוקסיונס" (Reducciones), ולכל אחד מהם היה מיסיון משלו. סך הכל הוקמו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 30 יישובים ישועיים, 8 מהם בשטחה של פראגואי, 7 בברזיל ו-15 הנותרים בארגנטינה.
לה סנטיסימה דה פרנה הוקם בשנת 1706 והיה בין היישובים האחרונים שהישועים הקימו. הוא נחשב למיסיון השאפתני ביותר, ותוכנן ונבנה באופן שיוכל לספק את כל צרכיו. המיסיון פעל עד היחלשות ההשפעה הישועית באזור ונינטש.
מאז 1980 התבצעו עבודות מחקר ושחזור באתר, ובשל כך שהיה בין האחרונים שהוקמו, הוא השתמר באופן טוב יחסית. בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי חסוס דה טוורנגה. שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה.
מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת ריבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של כ-400 מטר. הוא כולל כיכר מרכזית (Plaza Mayor), כנסייה ראשית, כנסייה משנית, בית-ספר, קלויסטר, בתי קברות, מגדל פעמונים, בתי מגורים ובתי מלאכה.
גלריה גורדון
"גלריה גורדון" היא גלריה לאמנות שנוסדה בשנת 1966 בתל אביב-יפו.
היסטוריה.
גלריה גורדון נוסדה על ידי ישעיהו (שעיה) יריב ועתל ברוידא. לדברי ברוידא רצונה היה להביא את המבקרים בגלריה להאזין לרחשי ליבם ולקנות תמונה כי היא גורמת להם הנאה, ולאו דווקא כי צוירה על ידי אמן אופנתי או ידוע.
בראשית פעולתה הייתה הגלריה מזוהה עם אמנים ישראלים אוונגרדיים, כגון רפי לביא, אביבה אורי, יחיאל שמי, הנרי שלזניאק, אורי ליפשיץ ואחרים, לצד הצגת יצירתם של אמנים מרכזיים כיוסף זריצקי, לאופולד קרקואר, אביגדור אריכא.
בתחילה מוקמה הגלריה ברחוב גורדון, ובהמשך העתיקה את מיקומה לרחוב בן-יהודה מס' 95. בשנת 1977 צמצמה גלריה גורדון את היקף תערוכות היחיד והפכה לבית המכירות הפומביות הראשון בישראל, בתחילה בשותפות עם דבורה שוקן. במהלך שנות השמונים והתשעים ניהלה הגלריה 49 מחזורי מכירות והייתה לגורם מרכזי בייצוג אמנים ישראליים בשוק האמנות המקומי והבינלאומי.
הגלריה מייצגת בעיקר את אמני "דור הביניים" כגון עדו בר-אל, פיליפ רנצר, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, מיכל נאמן, סמדר אליאסף, יאיר גרבוז, דגנית ברסט ואחרים, לצד אמנים צעירים יותר כגל וינשטיין, סשה סרבר ואחרים.
בשנת 2001 פרש מייסדה והעביר את מלאכת הניהול לידי בנו, אמון יריב. בשנת 2016 נפתח חלל תצוגה נוסף לגלריה ברחוב הפלך 6 בדרום תל אביב ובקיץ 2018 עברה הגלריה מרחוב בן יהודה למשכנה החדש ברחוב הזרם 5. בשנת 2019 נפתח ברחוב המנוע 4 גן הפסלים של הגלריה, שבו מוצגים פסלי חוץ המשתנים תדיר.