האוונגרד הגיב להתפתחויות אלה בכך שהרחיק עצמו מהיבטים מסוימים של האמנות כמו ייצוג ציורי והרמוניה שהציבור אהב, על מנת להדגיש את חשיבותה של האסתטיקה. מבקרים רבים מעדיפים שלא להגדיר את האמנות האקדמית כקיטש, מכיוון שהם מכירים בתפקיד ההיסטורי שלה כמקור לקיטש ולאוונגרד גם יחד.
פוסטמודרניזם.
עם עלייתו של הפוסטמודרניזם בשנות ה-80 של המאה ה-20, הגבולות בין הקיטש לאמנות הגבוהה נעשו שוב מטושטשים. התפתחות אחת הייתה דעה חיובית על מה שקרוי "טעם קאמפ". קאמפ מתייחס להערכה אירונית של מה שאחרת עשוי להיחשב כנדוש או קיטשי, כגון אירועי תרבות פופולריים מיושנים במיוחד או רציניים יתר על המידה, כמו סרטי מדע בדיוני משנות ה-50 וה-60. לעיתים קרובות, תרבות הפופ ניסתה להשתמש בדימויים מהתרבות הפופולרית והקיטש; אמנים בכל זאת נחשבו ללגיטימיים, מכיוון שאמרו שהם רק "מצטטים" דימויים, כשהציטוט הוא בדרך כלל אירוני. באיטליה, קמה תנועה שקרויה ה"חדש חדש" (נואובי נואובי), שהלכה במסלול אחר: במקום לצטט קיטש באופן אירוני, הם אימצו ישירות את הכיעור והגסות, בסוג של אנטי-אסתטיקה.
אמנות מושגית ודה-קונסטרוקטיביזם מציבות עצמן כאתגר מעניין, מכיוון שכמו הקיטש הן מחשיבות פחות את המבנה הפורמלי של האמנות, לטובת אלמנטים אחרים שנמצאים בה ומקשרים אותה לתחומי חיים אחרים. למרות זאת, רבים בעולם האמנות עדיין דובקים בדיכוטומיה כלשהי בין אמנות לקיטש, וחושבים כי אין להתייחס ברצינות לאמנות רגשנית או ריאליסטית מדי. עמדה זו מותקפת על ידי מבקרים שטוענים כי להכיר בחשיבות של אמנות אקדמית וציור פיגורטיבי מסורתי. האמן הנורווגי אוד נרדום נוקט בטקטיקה אחרת: הוא ניסח מניפסטו, "על הקיטש", ובו הוא מכריז על עצמו כ"אמן קיטש" ולא "אמן", למרות שמעט מאוד מבקרים אכן רואים את יצירתו כקיטש.
נרדום טען כי בקריירה שלו ובקריירה של אמנים רבים אחרים, הממסד האמנותי (אותו הוא מכנה "הקורייטורט"), כופה ערכים מסוימים, ומונע ביטוי אישי – הוא הופך את הנוסחאות של אדורנו וקונדרה. הוא טוען כי בזמן שהאמנות משרתת את הציבור, קיטש משרת את הביטוי העצמי; אמנות משרתת את הפוליטיקה, ואילו הקיטש מאבד עצמו בחושניות נצחית וטהורה, "כישרון עירום חושף את עצמו". נדרום מכריז: "אמנות קיימת עבור האמנות עצמה, ופונה אל הציבור. קיטש משרת את החיים, ופונה אל האדם". גם הפוסטמודרניזם מותקף על ידי נרדום, מכיוון שהוא מחזיק בטעם הקאמפ, שרק מעריך את הקיטש כאירוניה של "רצינות כושלת", ואילו הוא טוען כי יש לראות את הקיטש כביטוי אמיתי ונצחי של היופי.
דוגמאות.
אחד מהציירים הראשונים ששימש כדוגמה לקיטש היה ההונגרי צ'ארלס רוקה. אף שעולם האמנות שנא אותו, העם אהב אותו. הוא התפרסם בשל הווריאציות הרבות שלו לציורו "ילדה צוענית", שבו הוא צייר צוענים בסגנון "פינ-אפ", ועבור הפורטרטים הסנטימנטליים שלו של ילדים עם כלביהם.
דוגמה מודרנית יותר של צייר שנחשב בעיני רבים כיוצר קיטש הוא הצייר האמריקאי המצליח תומאס קינקדה, שקורא לעצמו "צייר האור", וטוען כי הוא "האמן החי הנאסף ביותר באומה". קינקדה מצייר נופים של בתי אבן, מגדלורים, רחובות מרוצפים אבן, כפרים שלווים, עם הדגשה על משחק עם האור והצמחייה הטבעית. יצירתו אמורה להיות סנטימנטלית, פטריוטית, חמודה ורוחנית.
כמה ציורים של "כלבים משחקים פוקר" שצוירו בתחילת המאה על ידי ק.מ. קולידג' נחשבים כקיטש. עוד ציירת קיטש היא מרגרט קין, שפעלה בשנות ה-50 וה-60, וציירה בעיקר פורטרטים של ילדים; בין אם מושא הציור היה ילד, מבוגר או בעל חיים, תמיד היו להם עיניים ענקיות ובוהות המסתכלות ישירות על הצופה.
"הילד הבוכה" - כינוי שניתן לסדרת ציורים מהם הודפסו עותקים רבים, שהיו נפוצים מאוד בישראל ובמקומות אחרים בשנות ה-70 וה-80. במוכר מכולם מוצגת דמותו של ילד לבוש סחבות, שדמעות זולגות על לחייו. הציור מיוחס לצייר מסביליה שבספרד בשם ברונו אמאדיו (Bruno Amadio), שחתם על ציוריו גם בשמות ג'ובאני בראגולין (Bragolin) או פראנשוט סביי (Franchot Seville).
אופרות סבון, במקורן, היו קיטש מובהק. הן נכתבו על ידי תסריטאים זולים שקיבלו הנחיה יחידה - יצירת עלילה מסועפת שלא נגמרת לעולם והן שוחקו על ידי שחקנים זולים שלא השקיעו כמעט זמן בחזרות. באופרות סבון אין תפאורה יקרה, אין פעלולים, אין מוזיקה ואין כוריאוגרפיה.
זמר מתורגם לעברית בסגנון טורקי הוא הרבה פעמים קיטש. ישנם זמרים עבריים ששרים כמעט רק שירים טורקיים ישנים שעל הלחן שלהם אבדו זכויות היוצרים והם תורגמו לעברית על ידי אלמוני ששוגה בדקדוק. השירים הנ"ל גם מוקלטים על פי רוב בפרק זמן קצר מהמקובל. המלחין אביהו מדינה התרעם על מבצעי סוגה זו וטען שהם לא יוצרים כלום.
פליפה השני, מלך ספרד
פליפה השני, מלך ספרד (בספרדית: Felipe II de España; 21 במאי 1527 – 13 בספטמבר 1598), המלך הראשון של ספרד כחצי האי ההיספני כולו (שלט 1556–1598), נאפולי וסיציליה (1554–1558), מלך פורטוגל כפליפה הראשון (1580–1598) ומלך אנגליה ואירלנד במשותף עם אשתו מרי הראשונה (1554–1558).
ילדותו ועלייתו למלוכה.
פליפה השני נולד בוואיאדוליד לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שנודע גם כקרלוס הראשון מלך ספרד), ולאיזבלה מפורטוגל, והיה בנם היחיד שהגיע לבגרות.
נישואיו הראשונים (1543) היו לבת דודתו הנסיכה מריה מפורטוגל, שילדה בן, דון קרלוס (1545–1568). לאחר מותה של מריה בשנת 1546, ניסה פליפה להגיע לברית עם אנגליה, ונישא למלכה הקתולית, מרי הראשונה, ב־25 ביולי 1554. הנישואים היו בלתי פופולריים אצל נתיניה, ומבחינתו של פליפה היו פוליטיים לחלוטין. פליפה הומלך כמלך אנגליה ואירלנד לצד אשתו לפי העיקרון המשפטי Jure uxoris שלפיו כל התארים של האישה הופכים להיות משותפים גם לבעלה, אולם מעמדו כמלך היה מוגבל לזמן חייה של אשתו ולכן עם מותה איבד את מעמדו כמלך אנגליה ואירלנד.
ב-16 בינואר 1556, עלה פליפה לכס הספרדי כתוצאה מפרישתו של אביו, אך הוא בחר שלא לגור בארצו עד לשנתיים לאחר מכן.
השנים הראשונות של מלכותו.
פליפה השני, שהכריז על עצמו כמנהיגה של התנועה שהתנגדה לרפורמציה הפרוטסנטית, הקונטרה-רפורמציה, עלה לשלטון עם פוטנציאל גדול, כשהוא יורש מאביו קרל החמישי את אדמות בית הבסבורג בספרד, איטליה, וכך ירש גם את קסטיליה, אראגון, ארצות השפלה, פראנש-קונטה, נאפולי, סיציליה, מילאנו, והשטחים הספרדיים בעולם החדש, שטחים שאחזקתם השתלמה יותר מאשר השטחים שבהם שלט אביו בגרמניה. לאחר מותו של קרל החמישי, עברו השטחים הגרמניים לענף האוסטרי של בית הבסבורג.
תקופת שלטונו של פליפה הייתה שיא כוחה של ספרד בעולם. לאחר מותו של סולימאן המפואר בשנת 1566, המשיכה ההתקדמות העות'מאנית בים התיכון, ובמהלכה כבשו העות'מאנים את קפריסין, שהייתה בשליטת ונציה, המאחז הנוצרי האחרון באזור. בשיא כוחו, האפיפיור וכל אירופה הנוצרית קראו לפליפה לעצור את ההתפשטות הטורקית. פליפה ייסד את הליגה הקדושה על מנת להשמיד את הכוח הימי העות'מאני בים התיכון. ספינות מלחמה ספרדיות וונציאניות, יחד עם מתנדבים ברחבי אירופה, מחצו את העות'מאנים בקרב לפאנטו (1571). משימה זו הקנתה לספרד שם של מעצמה באירופה, ופליפה התבלט כמנהיג הרפורמציה הנגדית.
לאחר שאשתו השנייה של פליפה, מרי הראשונה, מתה ללא צאצאים בשנת 1558, גילה פליפה התעניינות בנישואין עם אחותה הצעירה והפרוטסטנטית, המלכה אליזבת, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל ממספר סיבות. פליפה האמין כי בנו דון קרלוס קשר כנגדו, וכתוצאה מכך השליכו לבית הסוהר. כשהנסיך מת זמן קצר לאחר מכן, אויביו של פליפה האשימו אותו בכך שרצח את בנו.
הצלחות צבאיות.
ב־1559 הסתיימה המלחמה בת 60 השנה עם צרפת עם החתימה על שלום קאטו-קמברזי. חלק מתהליך השלום היה הנישואים של פליפה לנסיכה אליזבת מוולואה, בתו של אנרי השני, מלך צרפת, שלמעשה הובטחה לבנו דון קרלוס.
אליזבת (1545–1568) ילדה שתי בנות: איזבלה קלרה אאוחניה וקתרינה מיכאלה.
אשתו הרביעית של פליפה, אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של דודנו מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ילדה בן יורש, פליפה השלישי.
הליך הקולוניזציה נמשך בזמן מלכותו של פליפה השני. בימיו נכבשו איי הפיליפינים, שנקראו על שמו עוד בהיותו יורש העצר, בידי מיגל לופס דה לגאספי שהצליח להכניע חלק גדול מהאיים שהפכו לאיי הודו המזרחית הספרדיים. מושבות ספרדיות נוסדו בפלורידה. אך מלכותו הייתה גם בסימן של חוסר יציבות כלכלי, ואיום של פלישה איסלאמית, וכן מאבק עם אנגליה ומאבק העצמאות ההולנדי (מלחמת שמונים השנה).
המלחמות בארצות השפלה.
ה"בוץ" שאליו נכנסה ספרד בארצות השפלה, התבוסה של הארמדה הספרדית בשנת 1588, והמתח הכלכלי של לחימה רבה כל כך עם בסיס מס קטן מדי, גרמו לקריסת ההגמוניה הספרדית עם מותו של פליפה בשנת 1598. ב-17 המחוזות של ארצות השפלה, המשיך פליפה השני את מדיניות המיסוי הכבד של אביו, וכמותו, המשיך להרחיק את האצולה המקומית מהאדמיניסטרציה, החזיק שם צבא כיבוש, ותמך באינקוויזיציה על מנת לעצור את התקדמות הקלוויניזם.