כישלונותיו בתחום האישות ובתחום הטריטוריאלי העצימו את עגמומיותו הטבעית של המלך. ככל שחלף הזמן הוא נעשה מתבודד יותר ויותר, והתנהגותו הפכה לאכזרית ומוזרה, כך למשל נדרשו משרתיו לערוך את ארוחותיו על שולחן מזהב ולהכניסו לחדרו דרך פתח הקבוע ברצפה כדי שלא יראה אותו איש באכילתו, את פקודותיו אליהם היה מוסר מאחורי פרגוד וכשאחד מהם לא השביע את רצונו פקד להפשיט מעליו את עורו בעודו חי.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פרש להתבודדות כמעט מוחלטת בהרי האלפים. בתקופת ההתבודדות היה עיקר עיסוקו של המלך בבניית טירות אגדתיות יקרות, יחד עם האדריכל כריסטיאן יאנק, אשר שימשו זירה חלומית לשיגיונותיו בדבר היותו שליט כל יכול השולט בממלכה קסומה והמשתייך לזרעו של המלך לואי הארבעה עשר מצרפת.
ב-10 ביוני 1886 הכריזה ממשלת בוואריה באופן רשמי על היות המלך בלתי שפוי ובלתי ראוי להחזקת סמכויות שלטוניות כלשהן, ועל מינוי דודו לואיטפולד לעוצר רשמי של הממלכה. הפרופסור ברנרד פון גודן הסביר את קביעתו לאי השפיות של המלך בתיאורים שקריים ומוזרים שהאחרון נתן לגבי אויביו, על אף שמעולם לא פגש או בחן את לודוויג עצמו. כיום ישנם היסטוריונים הטוענים כי לודוויג היה שפוי לחלוטין והופלל כבלתי שפוי כחלק מקשר שנקשר נגדו.
מאסרו של המלך הפופולרי נועד להיות פעולה חשאית על מנת למנוע התמרמרות בקרב העם שרחש לו חיבה עזה, וכמו יתר חייו של המלך התגלגל להיות אירוע מוזר ביותר. כשהגיעה המשלחת הרשמית לטירתו המבודדת של המלך על מנת לאוסרו, התייצבה מולם ברונית נאמנה למלך אשר נופפה לעברם במטרייתה ובתארי האצולה שברשותה, ומנעה מהם את הכניסה לטירה. השמועה אומרת כי באותו הזמן הסתגר המלך בפנים הטירה ושיגר הוראות ובהן עונשים שונים ומשונים כנגד שרי ממשלתו ה"בוגדניים". כאשר נפוצה השמועה על מאסרו הקרוב של המלך החלה נהירה המונית של איכרים לטירתו הממוקמת בקרבת הכפר הוהנשוואנגאו כדי להגן על מלכם. תוכניתם של האיכרים הייתה ליצור סביבו טבעת אנושית אדירת ממדים אשר תאפשר לו לחצות את הגבול הסמוך ולנוס מהממלכה, אך המלך סירב לצעד זה. גדוד מצבא הממלכה הועבר לקרבת הטירה אולם פעילותו נמנעה על ידי הממשלה. לפני מאסרו ניסה המלך לפרסם קריאה לעם הבווארי אשר תוכנה היה:
קריאות עזרה דוגמת זו יורטו בידי המודיעין החשאי הבווארי אשר מנע מהמלך כל סוג של תקשורת עם העם. המלך גם דחה את הצעתו של ביסמרק להופיע במינכן ולהוכיח לעם שהוא שפוי לגמרי ובכך לעורר את תמיכת העם בו. בבוקר 12 ביוני הגיעה משלחת שנייה מטעם הממשלה לשערי טירת נוישוונשטיין. המשלחת אסרה את המלך בשנתו בשעה 4 לפנות בוקר, ולקחה אותו למקום מעצרו בטירת ברג.
נסיבות מותו של המלך נשארו אפופות מסתורין עד לימינו. ב-13 ביוני בשעה שש ושלושים בערב, הביע לודוויג בפני שוביו את רצונו לצאת להליכה בטבע יחד עם הפרופסור גודן שהפך במרוצת הזמן לרופא המטפל בשיגעונו ואשר סירב להמצאות מלווים בשעת הטיול האמור. לאחר רדת החשיכה, מאחר שהמלך לא שב מטיולו, החלו חיפושים אחריו. גופתו נמצאה בשעה 11:30 בלילה, כשהיא טבועה לצידה של גופת הפרופסור בסמוך לגדת אגם שטרנברג (Starnbergersee).
לאחר שגופתו הוצגה לקהל הרחב בארמון ברג, נקבר המלך ב-19 ביוני בקריפטה של כנסיית מיכאל הקדוש במינכן.
מורשתו של המלך.
לודוויג זכור כאחד המלכים יוצאי הדופן בתולדות גרמניה, והוויכוח לגבי האופן בו יש לשפוט אותו ואת מעשיו נמשך עד לימינו. בקרב נתיניו אין ויכוח לגבי הפופולריות העצומה אשר רכש, הנובעת ככל הנראה מהימנעותו מיציאה למלחמה ומזהירות בכספי הציבור. לודוויג נמנע מלצאת למלחמה, אם מסיבת היותו פציפיסט ואם מפאת חוסר העניין שלו בתחום הפוליטי, למרות המלחמות הרבות שהיו באזור בתקופת שלטונו ובכך העניק לתושביו עידן של שלום ושגשוג. הסיבה השנייה לאהדת הציבור לה זכה היא הימנעותו משימוש בכספי קופת המדינה לצורך מימון בניית טירותיו הרבות. השימוש בהונו הפרטי לצורך הבניה הקל על קופת המדינה ועל משלמי המיסים. יתר על כן, מפעלי הבנייה העצומים אותם הנהיג היוו תמריץ נאה לכלכלת הממלכה.
אולם, בזבוז ההון המשפחתי של המלך על יצירות אמנות וארכיטקטורה הכעיסו רבות את קרוביו, ולא פעם עלה החשד כי מותו בטביעה לא היה תאונה. טענה זו לא הוכחה מעולם, אולם היות המלך שחיין מצטיין והעובדה שמי האגם במקום בו טבע הגיעו אך לגובה מותניו מחזקים עובדה זו. באופן אירוני משהו, מפעלי הבניה של המלך שכמעט והביאו לפשיטת רגל למשפחתו, משמשים היום כאחד ממקורות ההכנסה הראשיים בבוואריה בהיותם אתרי תיירות מהמעלה הראשונה בגרמניה.
לודוויג והיהודים.
על אף העובדה שלודוויג היה ממעריצי המלחין האנטישמי ריכארד ואגנר, הוא עצמו פעל לקידום האמנציפציה ליהודים בבוואריה, שהחלה בדור שלפניו, וגילה הסתייגות תקיפה כלפי האנטישמיות. כאשר מימן לודוויג את הפקת האופרה פרסיפל של וואגנר הוא הורה כי היא תבוצע על ידי בית האופרה של מינכן, אשר המנצח הראשי שלה היה היהודי הרמן לוי. ואגנר התנגד בתוקף לכך כי הניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כפשרה העלה וואגנר את הרעיון כי לוי יתנצר לפני כן, וזכה לסירוב. בתשובתו לוואגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך וואגנר הפגוע ענה כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות".
לודוויג ויחסו לאמנות.
המלך לודוויג היה ידוע ביותר ביחסו לאמנות ושימש פטרון לאמנים רבים, הראשון שבהם היה ריכארד ואגנר. המלך העריץ את יצירותיו של ואגנר עוד מילדות, ובהשראתו עיצב את טירותיו המפורסמות. כחלק מהמחוות שנקט המלך אל בן חסותו היו הקמת בית האופרה של ביירוית, שם הציג המלחין את יצירותיו, וכן הזמנתו לגור בטירותיו החדשות ולחיות על חשבונו. הוא פיתח מאוד את האמנות בעיר מינכן והעלה אותה לדרגה של אחד ממרכזי התרבות הגדולים בגרמניה.
טירות.
מפעלי הבנייה של לודוויג השני כללו מספר טירות אשר נבנו בפועל, וכן מספר טירות אשר בנייתן מעולם לא החלה. במוזיאון לודוויג השני שבהרנכימזה (Herrenchiemsee) מוצגות תוכניות לבניית טירות נוספות והמשך בנייתן ופיאורן של אלו הקיימות.
הטירות אשר נבנו על ידי לודוויג השני:
מסדר הגוגלמאנר.
מסדר הגוגלמאנר- Guglmänner- הוא מסדר גרמני סודי אשר טוען כי תפקידו לשמר את זיכרון המלך לודוויג השני. הם מבצעים לכבודו טקסים במקום בו טוענים כי הוא קברו האמיתי, לבושים שחורים ונושאים צלבים.
דרישותיו הפוליטית של המסדר הסודי קרובות לאלה של מפלגת בוואריה הגרמנית והם דורשים אוטונומיה לחבל בוואריה וכי תמונתו של המלך לודוויג השני תוטבע על מטבעות האירו.
ג'ון מקסוול קוטזי
ג'ון מקסוול קוטזי (באנגלית: John Maxwell Coetzee; נולד ב־9 בפברואר 1940) הוא סופר דרום-אפריקאי זוכה פרס נובל לספרות. מאז 2002 מתגורר קוטזי באוסטרליה, ב-2006 קיבל אזרחות אוסטרלית.
ביוגרפיה.
ג'ון מקסוול קוטזי נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה. הוא למד באוניברסיטת קייפטאון מתמטיקה וספרות אנגלית. בשנות השישים חי בלונדון, שם עבד תקופה מסוימת כמתכנת. הוא השלים לימודי בלשנות באוניברסיטת טקסס באוסטין שבארצות הברית, ואחרי כן לימד אנגלית וספרות. בשנת 1983 חזר לקייפטאון למשרת פרופסור לספרות אנגלית. בשנת 2002 היגר לאוסטרליה.
יצירתו הספרותית הראשונה הייתה "ארצות הדמדומים" ואחריה יצא לאור ספרו "בלב הארץ" (1977) אשר זיכה אותו בפרס ספרותי חשוב בדרום אפריקה. ב־1980 הופיע ספרו "מחכים לברברים" שהתקבל בהתלהבות והיקנה לו פרסום בינלאומי. קוטזי היה הראשון שזכה פעמיים בפרס בוקר היוקרתי, ב־1983 על ספרו "חייו וזמניו של מיכאל ק'", וב־1999 על ספרו חרפה. "חרפה" הנחיל לו גם את פרס הסופרים של חבר העמים הבריטי לשנת 2000. ב-1991 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בספריו עוסק קוטזי בדיכוי האדם השחור במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה. ברומן נוסף שלו, "חייהם של בעלי החיים" (1999) קוטזי מעלה על ידי עימות בין אם לבנה, שאלות בנוגע לקיום תודעה בחיות, צמחונות, השוואות בין אלימות של בני אדם כלפי בני אדם חלשים יותר וכלפי חיות, והתנועה לזכויות בעלי חיים, כמו גם ביקורת על תנועה זו.
ספריו "נערות" - תמונות מחיים קרתניים, ו"עלומים" - תמונות מחיים קרתניים ב', הם ספרי אוטוביוגרפיה המאפשרים הצצה אל שתי תקופות בחייו - הראשון אל ימי נערותו בקייפטאון והשני אל התקופה בה חי בלונדון. בחלקה השני של האוטוביוגרפיה ניתנת לקורא הזדמנות להתוודע אל טעמו הספרותי של קוטזי ואל השקפותיו בנוגע לספרות, שירה, קולנוע וכו'.
ב־2003 הוענק לקוטזי פרס נובל לספרות, ובכך היה לסופר הדרום אפריקאי השני שזכה בפרס. בנימוקים לקבלת הפרס נאמר שספריו הם "חיבורים רהוטים, הכתובים בדיאלוגים שנונים ובברק אנליטי", הודגשה "התבוננותו הביקורתית וחסרת-הרחמים על המוסרניות הצבועה של הציוויליזציה המערבית" ועיסוקו ב"חריגים והחפים-מפשע הכורעים תחת משא ההיסטוריה".
בנוסף לכתיבת רומנים עסק קוטזי גם בתרגום ספרות מהולנדית ומשפת אפריקאנס.
קוטזי מקיים אורח חיים צמחוני.
במאי 2016 היה קוטזי אורח הכבוד של פסטיבל הספרות הפלסטיני, בדברי הברכה שלו אמר:.
ג'. מ. קוטזי
קרב קרקר
קרב קרקר התרחש בשנת 853 לפנה"ס, סמוך לעיר קרקר שבצפון מערב סוריה של ימינו. השתתפו בו שלמנאסר השלישי מלך אשור וכנגדו ברית של 12 מלכים מקומיים שחברו במאמץ להדוף את התפשטותה של האימפריה האשורית מערבה. נהוג לזהות את העיר קרקר העתיקה עם תל קרקור, שנמצא כ-8 ק"מ מדרום לג'סר א-שגור, בעמק הנהר עאסי במערב סוריה.