עלייתו של מילושביץ' לשלטון בסרביה אירעה במקביל להתחזקות הלאומנות ברפובליקות של יוגוסלביה לשעבר, בעקבות התמוטטות המשטר הקומוניסטי במזרח אירופה. ביוני 1991 פרשו הרפובליקות סלובניה וקרואטיה מהפדרציה היוגוסלבית, ואחריהן עשו כן גם מקדוניה (ספטמבר 1991) ובוסניה והרצגובינה (אפריל 1992). נוכחותם של מיעוטים סרבים גדולים בקרואטיה (580 אלף) ובבוסניה (1.6 מיליון) הובילה לפרוץ מלחמות בכל אחת ממדינות אלה, שבהן תבעו הסרבים אותה זכות הגדרה עצמית שניתנה לשכניהם הקרואטים והמוסלמים הבוסנים. הסרבים דרשו שהאזורים שבהם מתגוררים סרבים בבוסניה ובקרואטיה יישארו בשטח יוגוסלביה.
הסרבים בקרואטיה החלו לארגן מדינה נפרדת משלהם בתמיכת ממשלת יוגוסלביה, ובמהלך 1991 ובראשית 1992 ניהלו מלחמה נגד ממשלת קרואטיה. ב-1992 קרה דבר דומה בבוסניה והרצגובינה, בעזרתו של הצבא היוגוסלבי, לאחר שב-5 באפריל באותה שנה הייתה בוסניה והרצגובינה המדינה הרביעית שהכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה.
נשיא סרביה ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
ב-28 באפריל 1992, לאחר פרישת ארבע משש מדינות הרפובליקה הסוציאליסטית, התאחדו סרביה ומונטנגרו במסגרת חדשה - הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, ומילושביץ' הפך לנשיא סרביה הראשון במסגרת פדרציה זו (בראש הפדרציה עמד אז הנשיא דובריצה צ'וסיץ').
ב-1995 השתתף מילושביץ' במשא ומתן להשגת הסכם דייטון בשמם של הסרבים הבוסנים. ההסכם שם קץ למלחמת בוסניה, ומילושביץ' נתפס במערב כאחד מעמודי התווך של השלום בבלקנים. כונה ברחבי העולם "הרודן מהבלקן".
נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
מכיוון שהחוקה הגבילה את נשיא סרביה לשתי כהונות בלבד, התמנה מילושביץ' ביולי 1997 למשרת נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, אשר הייתה מורכבת עתה מסרביה ומונטנגרו, כשהוא מחליף את הנשיא-בפועל של הפדרציה, סרג'ה בוז'וביץ'.
נפילתו מהשלטון.
בחורף 1996, לאחר שהתגלו מעשי מרמה בבחירות המקומיות, התקיימו בבלגרד הפגנות סטודנטים נגד שלטונו של מילושביץ', שנמשכו כשלושה חודשים. עם זאת, המערב לא תמך במתנגדי מילושביץ', והנשיא הצליח להישאר בשלטון.
תמיכת המערב נמוגה ב-1998, לאחר שפרצה התקוממות האלבנים בחבל קוסובו, שדרשו להעניק לחבל עצמאות מסרביה, וכוחות הצבא הסרביים הגיבו בכוח רב-נגד הבדלנים והטרוריסטים האלבנים. לאחר שממשלת סרביה לא שעתה לאזהרות הקהילה הבינלאומית, פתחו כוחות נאט"ו במתקפה אווירית על סרביה ב-1999, כדי להסיג את צבא סרביה מקוסובו.
התבוסה בקוסובו כירסמה במעמדו של מילושביץ'. בספטמבר 2000 הוא סירב להודות בניצחונה של האופוזיציה בבחירות לנשיאות. הפגנות ענק ומחאות אלימות התקיימו בבלגראד ב-5 באוקטובר, ובעקבותיהן נאלץ מילושביץ' לפרוש מתפקידו. למחרת מונה מועמד האופוזיציה, ווייסלב קושטוניצה, לנשיא יוגוסלביה.
האישומים בפשעי מלחמה ומותו.
במהלך מלחמת קוסובו הואשם מילושביץ' בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות שבוצעו בהוראתו בקוסובו. ב-1 באפריל 2001 הוא נעצר ביוגוסלביה בחשד לשחיתות, וב-28 ביוני הוסגר לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג. לאחר הסגרתו לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, נוספו לכתב האישום אישומים במעורבותו ברצח עם שבוצע בבוסניה ובפשעי מלחמה שבוצעו בקרואטיה. משפטו נפתח ב-12 בפברואר 2002, ומילושביץ' בחר לנהל בעצמו את ההגנה, בטענה שהוא אינו מכיר בסמכותו של בית הדין. באוקטובר 2004, בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי, מינה לו בית הדין סנגור. ב-11 במרץ 2006, טרם סיום משפטו, נמצא מילושביץ' ללא רוח חיים בתאו בגיל 64.
אלמנתו, מירה מרקוביץ', נמלטה לרוסיה, ומתה שם ב-2019 בגיל 76.
ג'ון דאן
ג'ון דאן (באנגלית: John Donne; 1572 – 31 במרץ 1631) היה משורר ומלומד אנגלי. נחשב למייסד זרם המשוררים המטאפיזיים.
חייו.
דאן נולד למשפחה קתולית בתקופה בה סבלו הקתולים מאפליה ורדיפות מצד בית המלוכה האנגליקני. כשהיה בן ארבע נפטר אביו. הוא התחנך באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', אך לא קיבל תואר לא מזו ולא מזו משום שלא הסכים להישבע את שבועת העליונות, לפיה מלך או מלכת אנגליה הם ראשי הכנסייה היחידים באנגליה.
ב-1598 נתמנה למזכירו הפרטי של סר תומאס אגרטון. במסגרת זו פגש את אן מור, אחייניתו בת השבע-עשרה של אגרטון וב-1601 השניים התחתנו בסתר. כשאביה של מור, סר ג'ורג' מור, גילה זאת הוא השתמש בכוחו כדי לכלוא את דאן ושניים מחבריו שהיו מעורבים בחתונה. דאן השתחרר לאחר מספר שבועות אך פוטר ממשרתו אצל אגרטון.
כדי לתמוך במשפחתו הגדלה עבד דאן כעורך דין. ב-1610 וב-1611 פרסם שתי יצירות אנטי-קתוליות שעזרו לו למצוא חן בעיני המלך ג'יימס הראשון. ב-1615 הצטרף בהססנות לכנסייה האנגליקנית ומונה כבכיר בה. בתקופה זו כתביו של דאן היו ברובם דתיים בתוכנם. לאחר מות אשתו ב-1617 החל דאן לכתוב עמוקות בנושא המוות. אובססיית המוות שלו התגברה עם הידרדרות בריאותו ומספר שבועות לפני מותו כתב מה שכינה ההספד של עצמו.
דאן נפטר בלונדון ב-31 במרץ 1631.
יצירתו.
דאן חיבר שירת קודש ושירת חול. שירתו מתאפיינת בשימוש במושגים מתחום המדע של זמנו, הקוסמולוגיה והמתמטיקה, שאותם הוא מקביל למושגים ותופעות מתחומי הרגש, הנפש, והארוטיקה. טווח הנושאים ונימת השיר שלו רחבים ביותר: בצעירותו חיבר סאטירות שנונות וסרקאסטיות על תופעות בחברה האליזבתנית של זמנו וכן שירי אהבה ותשוקה. בין שני הקטבים העוסקים בתימה "הגבירה היפה נטולת הרחמים" - דאן מצוי במחצית הדרך בין הטרובאדורים של ימי הביניים לבין הרומנטיקנים של המאה ה-19, למשל בשיר הנושא בשם זה של ג'ון קיטס ("La belle Dame sans Merci"). שידול האהובה נעשה באמצעות טיעונים כמו-לוגיים, מטאפיזיים, רליגוזיים ואפילו גאוגרפיים. כך למשל בשירו "הפרעוש" הוא יוצר הקבלה מפתיעה בין הפרעוש מוצץ הדם לאקט המיני, בין דם הבתולים לדם שמוצץ הפרעוש ובין עירוב הדם שלו, של אהובתו ושל הפרעוש - לשילוש הקדוש.
באלגיה "לאהובתו בדרכה למיטה" הוא משווה בין מיזמוטי הנאהבים לגילוי ההדרגתי של יבשת אמריקה ובשיר "נאום פרידה" הוא מדמה את זוג הנאהבים לשתי זרועות המחוגה. הקבלה זו אצל דאן אינה מסתיימת בדימוי המפתיע, אלא משמשת בסיס היפותטי "לטיעון" הנובע ממנו. שירתו המאוחרת אינה נטולת פרדוקסים גם היא, אך נימתה אחרת, קודרת ומעמיקה, מצטיינת בדבקות דתית. עם זאת, אופיו המרדני של דאן ניכר גם שם, למשל בשורה המתריסה: "הו מוות, אל לך להיות כה גא" ואפשר למצוא הד להתרסה זו בשירו של דילן תומאס, המשורר הוולשי בן המאה ה-20 - "למוות לא תהיה ממשלה".
כמעט אף אחד משיריו של דאן לא נדפס בחייו. במאות הבאות ההתייחסות לשירתו הייתה מגוונת ולפעמים אף קיצונית והיא זכתה בהגדרות וכינויים שונים: "הרטוריקה האלכימית" (ואולי עדיף - "הסכולסטית"), "התאולוגיה של העליצות", "רציונליזם אירוטי" וכדומה. החירות השופעת מכתיבתו, העירוב של שפת דיבור, הדימויים מחיי היום יום ואף החירוז החופשי - הקדימו בהרבה את זמנם והוא היה תמוה עד דוחה בעיני מבקרים שונים במאות ה-17 וה-18. במחצית הראשונה של המאה ה-20 עורר המשורר ת"ס אליוט עניין מחודש בשירתו במסתו הידועה "המשוררים המטאפיזיים" (1921), שבה הביא את שירתו כדוגמה למצבה של השירה טרם "פיצול הרגישויות" שחל לדעתו במאה ה-17, ומאז נחשב אחד המשוררים הנודעים והאהובים בשירה האנגלית.
הרפובליקה הדומיניקנית
הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: República Dominicana) היא מדינה דוברת ספרדית, השוכנת בחלק המזרחי של האי היספניולה באנטילים הגדולים שבאיים הקאריביים ("איי הודו המערבית"). היא תופסת כשני שלישים משטח האי (בחלקו המערבי שוכנת האיטי). זוהי ארץ הררית ברובה, המתרוממת עד מעל ל-3,000 מטר, יותר מבכל אי אחר באיים הקאריביים. ההרים מכוסים יערות-עד עבותים. בין רכסיהם מפרידים עמקים פוריים המאוכלסים בצפיפות. לאורך החופים משתרעים מישורים. האקלים טרופי וחום שורר בכל ימות השנה. רוחות הסחר מביאות עמן משקעים מרובים, בעיקר לצפון המדינה.
היסטוריה.
ההיסטוריה של האי עליו שוכנת הרפובליקה הדומיניקנית מתחילה זמן רב בטרם נתגלה האי היספניולה בידי כריסטופר קולומבוס ב-1492. תושבי האי בעת הגילוי האירופי, בני עם הטאינו הגיעו אל האי בתחילת המאה ה-7, אך האי היה מיושב מזה זמן רב בידי שבטי הארוואק השונים. גילוי האי על ידי האירופים הביא להשמדת תושביו המקומיים בעבודות כפייה, רעב, מחלות, והתעללות ובאמצע המאה ה-16 לא היו עוד טאינוס בחיים על אדמת האי.
הספרדים ששלטו באי, והקימו עליו את העיר הראשונה בעולם החדש, סנטו דומינגו, יישבו אותו בעבדים אפריקנים, שעבדו במטעי הסוכר והטבק. עד המאה ה-18 עבר האי בהדרגה לידי צרפת. בראשית המאה ה-19 גורשו הצרפתים מן האי בהתקוממות עבדים. ב-1814 שבה סנטו דומינגו לידי ספרד, וב-1814 הכריזה על עצמאותה. לאחר הכרזת העצמאות נכבשה סנטו דומינגו על ידי האיטי, וב-1844 מרדו תושביה כנגד שלטון האיטי והשיגו את עצמאותם.