גם הצבירים הצפופים והעשירים יותר נוטים להתפרק בתוך מאות מיליוני שנים לכל היותר. להתפרקות מספר סיבות: התפזרות הגז והאבק של הענן המקורי מפחיתה את מסת הצביר ומקטינה את מהירות המילוט מהצביר ובכך מאפשרת לכוכבים המהירים שבצביר לעזוב אותו. מצבים של "כמעט התנגשות" בין כוכבי הצביר עשויים להעניק לאחד הכוכבים מהירות גבוהה ממהירות המילוט על חשבון הכוכב השני ובכך להביא ליציאתו. מעבר של הצביר בסמוך לענן של חומר בין כוכבי אחר עשויה לגרום לפרוק הצביר כתוצאה של כוחות גאות ושפל. לאחר התפרקות הצביר הכוכבים שיצאו ממנו אינם קשורים עוד גרוויטציונית זה לזה, אך חלק מהם שומרים על כיוון ומהירות התנועה המקוריים של הצביר ויוצרים קבוצת כוכבים שמתאפיינת בגיל דומה, מתכתיות דומה, מרחק דומה מכדור הארץ וכאמור, תנועה בכיוון ובמהירות דומים. דוגמה לקבוצה כזאת היא הקבוצה הנעה של הדובה הגדולה שכוללת כ-14 כוכבים שלכולם אותן התכונות האמורות.
תצפית ומחקר.
קיומם של צבירי הפליאדות וההיאדות היה ידוע עוד מימי קדם. צבירים פתוחים אחרים נראו לעין ככתמים מעורפלים ורק עם המצאת הטלסקופ התברר שמדובר בצבירי כוכבים. האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה היה ככל הנראה הראשון שזיהה צבירים באמצעות טלסקופ ותיאר את צביר הפרפר בשנת 1654. שארל מסיה כלל בקטלוג מסיה בשנת 1771 26 צבירים פתוחים. שיקולים הסתברותיים פשוטים הראו שאין זה סביר שכוכבי הצביר מסודרים כך באקראי ולכן כבר במאה ה-18 שיערו שכוכבי הצביר הם אכן קרובים זה לזה ונמצאים בערך באותו המרחק מכדור הארץ. שיטות התצפית המתקדמות של המאה ה-20 הראו שכוכבי הצבירים נעים יחד באותו הכיוון ובאותה המהירות והמחקר על התפתחות הכוכבים גילה שהם גם בני אותו הגיל. מדידות מדויקות של המרחק לכוכבי הצבירים הקרובים הוכיח באופן סופי שאכן מדובר בצבירי כוכבים.
נושא מחקר חשוב הוא מדידת המרחק אל צבירים פתוחים רחוקים. לשם כך ניתן להשוות את דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל של כוכבי הצביר לדיאגרמות של צבירים אחרים שמרחקם ידוע וממנה לחשב את הבהירות המוחלטת של הכוכבים וכך להעריך את המרחק אליהם. בצבירים המכילים כוכבים בשלבי התפתחות מתקדמים ניתן למצוא כוכבים משתנים כמו משתנים קפאידיים או משתני RR בנבל, שמקצב השתנותם ניתן לחשב את בהירותם המוחלטת וכך למצוא את מרחקם ולהעריך את המרחק אל הצביר המכיל אותם. באופן הזה ניתן גם למדוד מרחקים לצבירים הנמצאים בגלקסיות שכנות ובכך לגלות את מרחקן של הגלקסיות עצמן משביל החלב.
כיום ידועים מעל ל-1,000 צבירים פתוחים בשביל החלב, אך מכיוון שכמעט כולם נמצאים במישור דיסקת הגלקסיה, קיימים מן הסתם רבים נוספים שלא ניתן לראותם בשל ענני האבק והגז שמרכיבים את הדיסקה והערכות נעות עד 10,000 צבירים פתוחים. הצביר הרחוק ביותר שנצפה בשביל החלב נמצא במרחק של כ-50,000 שנות אור ממערכת השמש. צבירים פתוחים נצפו בגלקסיות שכנות ומתצפיות אלו נראה שבגלקסיות ספירליות הצבירים הפתוחים נמצאים בזרועות הגלקסיה ובגלקסיות לא סדורות הם יכולים להמצא בכל מקום, אך נפוצים באזורים שבהם צפיפות החומר גבוהה. בגלקסיות אליפטיות לא נצפים צבירים פתוחים, שכן בגלקסיות אלו כמעט שלא מתרחשת יצירת כוכבים חדשים והצבירים שהיו כבר התפזרו.
מפלגת העם של גרמניה הגדולה
מפלגת העם של גרמניה הגדולה (Großdeutsche Volkspartei, בקיצור GDVP) הייתה מפלגה פוליטית אוסטרית, בעלת צביון לאומי-ליברלי, ששאפה לאיחוד בין אוסטריה לגרמניה ופעלה בשנים 1920–1934.
היסטוריה.
המפלגה הוקמה ב-8 באוגוסט 1920 על בסיס תנועת "האיחוד של גרמניה הגדולה" שאיגד פוליטיקאים בעלי אידאולוגיה גרמנית-לאומית וגרמנית-ליברלית מ-17 תנועות שונות. פקידים בכירים רבים ומורים בבתי-ספר גבוהים היוו אחוז גבוה מסך כל חברי המפלגה לאחר הקמתה.
דגלה של המפלגה הכיל את הצבעים שחור, אדום וזהב (כצבעי הדגל הגרמני הנוכחי).
התנועה, כממשיכת דרכה של "התנועה הלאומית הגרמנית", שאפה לאיחוד של כל דוברי הגרמנית תחת ישות פוליטית אחת. המפלגה ייצגה את הרוב המוחלט של האוכלוסייה באוסטריה, מבחינת רצונה לאיחוד עם גרמניה, רצון זה עמד בניגוד לחוזה סן-ז'רמן, עליו חתמה אוסטריה בתום מלחמת העולם הראשונה. למרות שעם הקמתה לא הייתה אנטישמית, התפתחו בה עם הזמן מגמות נאציות (אנטי-קלריקליות ואנטישמיות).
בשנים 1920–1932 הייתה המפלגה חברה בממשלה והרכיבה את הקואליציה משנת 1921 יחד עם המפלגה הנוצרית סוציאלית. בשנים 1922–1927 גם מינתה את סגן הקאנצלר.
משנת 1932, לאחר שהמפלגה יצאה מהקואליציה עזבו אותה חברים רבים ועברו חלקם למפלגה הנאצית ואחרים ל"משמר המולדת" (Heimwehr).
ב-1933 יצרה המפלגה חזית מאבק משותפת עם הנאצים האוסטרים.
ב-1934, עם ביטול הדמוקרטיה והנהגת משטר פשיסטי נאסרה פעילות המפלגה.
רוב חברי המפלגה הצטרפו למפלגה הנאצית החל מפברואר 1938 בעקבות הסכם ברכטסגאדן (שהתיר מחדש את פעילותה של המפלגה הנאצית באוסטריה), ועד לסיפוח אוסטריה בידי הנאצים (האנשלוס) כחודש לאחר מכן.
חלק מחברי המפלגה הקימו ב-1949 את "איגוד העצמאים" (Verband der Unabhängigen VdU) שממנו הוקמה מאוחר יותר מפלגת החירות האוסטרית FPÖ.
אלמנה שחורה (פירושונים)
שרית ישי לוי
שרית ישי-לוי (נולדה ב-27 בנובמבר 1947) היא סופרת ועיתונאית ישראלית, ומגישה פינות בטלוויזיה ובאינטרנט בתחומי הבילוי והתיירות. כמו כן, שיחקה ישי-לוי בתיאטרון ובסרטי קולנוע ישראלים.
ביוגרפיה.
ישי-לוי נולדה וגדלה בירושלים במשפחה ממוצאה ס"ט, דור שמיני בארץ. עם סיום שירותה הצבאי, למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ולאחר מכן אצל נולה צ'לטון, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
קריירת משחק.
בשנת 1969 השתתפתה במחזה "אדוני השופט" שכתב יגאל לב בבמויו של יוסף כרמון, לצד השחקנים אריה אליאס, רחל רביד ויעקב בנאי. בכורת המחזה הועלתה בפני אסירים בכלא מעשיהו. באותה שנה השתתפה גם במחזמר "הצביעו בעד בודו" פרודיה בכיכובו של יעקב בודו.
בשנת 1971 שיחקה במחזה "הבכחאי" שעלה ב, טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותה ביים, תרגם ועיבד אריה זקס. במחזה השתתפו בין היתר: ליאור ייני בתפקיד האל דיוניסוס, יאיר רובין, מוטי בהרב ועליזה רוזן. עיריית ירושלים אסרה על הצגתו באולם "בית העם" בלחץ הסיעות הדתיות במועצת העיר, מאחר במהלך ההצגה כלל קטעי עירום, בהם הופיעה יחד עם שחקניות אחרות.
בשנת 1972 שיחקה במחזה "המשיח: עלייתו ונפילתו של שבתי צבי", שכתב וביים יוסף מונדי.
בתחילת שנות השבעים שיחקה בסרטים הישראלים "מלכת הכביש" (1971), "אריאנה"(1971), "ז'אקו והיצאניות" (1972), ו"אני אוהב אותך רוזה" (1972). בנוסף שיחקה בסרט האמריקאי שצולם בישראל "אנא, לחש את שמי" (1970) (שבאנגלית נקרא: "To Catch a Pebble"), ושבוים על ידי ג'ים קולייר ובסרט הקנדי-צרפתי שגם צולם בישראל "אדם וחווה" (שבצרפתית נקרא: "7 fois... par jour").
קריירה עיתונאית.
במחצית שנות השבעים השתלבה בעולם העיתונות, כשהחלה לכתוב למגזין הנשים "את" מלונדון. עם חזרתה ארצה, השתלבה בשבועון החדשות "העולם הזה", בו בלטה במדור הראיונות "מה הם אומרים" שבמסגרתו ראיינה באפריל 1979 את מוחמד עלי, אלוף העולם באיגרוף. בתמונתם המשותפת בעיתון נראתה ישי-לוי מכה באגרופה את מוחמד עלי. בסוף 1978 החלה להגיש תוכנית אישית ברדיו "קול השלום" של אייבי נתן.
ביוני 1982, בעיצומה של מלחמת לבנון, עוררו בכירי "העולם הזה" ישי-לוי, אורי אבנרי וענת סרגוסטי סערה, כאשר נפגשו עם ראש אש"ף יאסר ערפאת בביירות הנצורה. פגישה זו ידועה כפגישה הראשונה של ישראלים בכלל, ועיתונאים ישראלים בפרט, עם ערפאת, וזהו הראיון הראשון שהתפרסם עמו. בעקבות מפגש זה, נחקק החוק האוסר מפגש של ישראלים עם אנשי אש"ף. בעת הפגישה ביקשה להיפגש עם הטייס השבוי אהרון אחיעז, הבכיר בשבויי מלחמת לבנון הראשונה, והביאו דרישת שלום חיה ומכתב לבני משפחתו ממנו.
במקביל ובהמשך לעבודתה כמראיינת ראשית של "העולם הזה" בין השנים 1980–1985, עבדה בירחון "מוניטין". שם פורסם הראיון שקיימה ב-1981 עם יו הפנר, הבעלים והמפיק של המגזין הארוטי "פלייבוי" שהתקיים באחוזת פלייבוי.
בשנת 1985 עברה לעיתון "חדשות" של קבוצת הארץ, במסגרתו קיימה סדרת ראיונות בחוות שקמים עם לילי שרון, רעייתו של אריאל שרון, בהם הראיון בו חשפה את הערצתה ואהבתה הרבה לאריאל שרון באמירה "אני הגיישה של שרון".
עם סגירת העיתון "חדשות" עבדה ישי-לוי ככתבת חוקרת תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטרית "רשת חוקרת" וכן במגזין סוף השבוע בעיתון הכלכלי "טלגרף".
במחצית שנות התשעים החלה לשמש ככתבת ראשית במגזין "עולם האישה", בו החלה לכתוב את מדור התיירות "סתלבט". בתחילת שנות ה-2000 הגישה פינות תיירות בתוכניות "שישי וחצי" עם עינת ארליך, "נשים קטנות" עם הילה אלפרט ואלימור זילברמן בערוץ 2, ו"אודטה" עם אודטה שוורץ בערוץ 10, ופינות תיירות שהגישה באתר האינטרנט "חיים טוב".
קריירה כסופרת.
בשנת 1997 יצא לאור ספרה "שטראוס, סיפור של משפחה ותעשייה", בהוצאת כתר, על משפחת שטראוס, מקימי חברת שטראוס.
בשנת 2006 הוציאה ישי את ספר התיירות "צימרים - צפון", ובשנת 2007 את המשכו, "צימרים - דרום ומרכז", שניהם בהוצאת מודן.
בשנת 2009 יצא ספרה הרביעי, "החיים הטובים בישראל" בהוצאת "דולצ'ה ויטה". ספר המוגדר כמדריך שימושי לחוויית החיים הטובים.
בשנת 2013 יצא לאור הרומן הראשון שלה, "מלכת היופי של ירושלים", בהוצאת מודן. הספר היה לרב-מכר, מכר כ-200 אלף עותקים, והוא תורגם לאנגלית, גרמנית, איטלקית וטורקית.
בשנת 2019 יצא לאור הרומן השני שלה, "אישה מעבר לים", בהוצאת מודן.