על העובדים נאסר להשאיר ברשותם פריט כלשהו מהחפצים, כך שמפעם לפעם השומרים ערכו עליהם חיפוש גופני. אם מצאו משהו, האסיר היה מאבד את עבודתו ב"קנדה" או הכו אותו. עם זאת, את המזון שמצאו במזוודות איפשרו להם לאכול במחסן, אך אסור היה להבריח מזון למחנה. העובדים האחרים שחיו במחנה היו בסכנה מתמדת של גוויעה ברעב, בזמן שלאנשי קומנדו-קנדה היו סיכויי הישרדות גבוהים הודות למזון שנמצא במזוודות. אולם על אנשי "קנדה 2" שעבדו בבירקנאו היה נטל נפשי רב יותר בהרבה. המחסנים היו ממוקמים בין קרמטוריום (משרפה) III ו- IV והאנשים שם ראו בעיניהם את ההשמדה של היהודים במשרפה V ובתא הגזים הזמני שהופעל מחדש (בונקר 2). עובד נזכר בעדותו: "...עבודה זו לא הייתה קשה באופן עקרוני, אך היא נעשתה בתנאים איומים." "לפנינו היה קרמטוריום והסתכלנו על כל הקבוצות שהגיעו. ראינו את הזקנים והילדים נכנסים בדלת הקרמטוריום, שמענו את הצעקות האיומות ולא ראינו מישהו יוצא ... באופן מעשי מצבנו היה טוב יחסית. היה לנו מזון די בשפע, אבל איש לא יכול היה לאכול עם ריח בשר האדם השרוף באוויר, ובצרחות הבלתי פוסקות." מדי פעם מצאו ה"קנדים" תינוקות מתים שהוחבאו במזוודות או חפצים של בני המשפחה שלהם. עובדי קומנדו-קנדה רבים היו מוכנים לסכן את הישרדותם, על אף שהיו בטוחים יחסית בכוח המשימה הזה, עקב הלחץ והנטל הנפשי, וכדי להתרחק מהטבח שהתרחש במשרפות. עובד אחד כזה העיד: "רק שלושה ימים הייתי במקום הזה מכיוון שלא יכולתי לסבול את הריח מהקרמטוריום ולא יכולתי להקשיב לצעקות וליבבות של הילדים האומללים שנלקחו להשמדה."
הערה: הפרוטוקולים שבהערות השוליים נערכו בבודפשט על סמך עדויות המגורשים ששרדו וחזרו ובסיוע חברי ה- DEGOB (הנציבות הלאומית בהונגריה לטיפול במגורשים).
דוד כץ (היסטוריון)
בית הספר הרב תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות
פיישטיאני
פיישטיאני (בסלובקית: Piešťany; בהונגרית: Pöstyén; בצ'כית Píšťany; בגרמנית: Pistyan; בפולנית: Pieszczany) היא עיר במחוז-משנה פיישטיאני () במחוז טרנבה שבמערב סלובקיה, 80 ק"מ צפונית-מזרחית לבירה ברטיסלאבה. פיישטיאני היא עיר המרחצאות המפורסמת ביותר בסלובקיה.
רצח ויליאם מקינלי
רצח ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, אירע ב-6 בספטמבר 1901 כאשר הוא ביקר בתערוכה הפאן-אמריקאית בהיכל המוזיקה שבעיר באפלו, ניו יורק. הנשיא מקינלי לחץ את ידי הקהל, כאשר ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט, ירה בו פעמיים בבטנו. מקינלי מת שמונה ימים לאחר מכן, ב-14 בספטמבר, כתוצאה מנמק שנגרם מפציעותיו. הוא היה הנשיא האמריקאי השלישי שנרצח. קדמו לו אברהם לינקולן ב-1865 וג'יימס גרפילד ב-1881.
ויליאם מקינלי נבחר לכהונה שנייה בבחירות שהתקיימו ב-1900. הוא נהנה מהמגע עם הציבור, וסירב להשתמש באמצעי אבטחה. מזכירו האישי של הנשיא, ג'ורג' ברוס קורטליו, חשש מפני ניסיון התנקשות שיתרחש במהלך ביקורו של הנשיא בבית המוזיקה וביטל אותו פעמיים. הנשיא מקינלי החזיר את הביקור ללוח הזמנים שלו בכל אחת מהפעמים.
צ'ולגוש איבד את מקום עבודתו במהלך המשבר הכלכלי של 1893 ופנה לאנרכיזם, תורת מחשבה מדינית שרוצחיהם של מנהיגים במדינות שונות באותה תקופה דבקו בה. בראותו במקינלי סמל לדיכוי, היה צ'ולגוש משוכנע שזהו תפקידו כאנרכיסט להורגו. לאחר שלא עלה בידו להתקרב לנשיא בשלב מוקדם יותר של הביקור, הוא ירה בו פעמיים, כאשר הנשיא הגיע ללחוץ את ידו בשורת קבלת הפנים בהיכל המוזיקה. הקליע הראשון שרט את מקינלי, והשני הקטלני חדר לבטנו ומעולם לא אותר.
בתחילה נראה שהנשיא יחלים מפציעתו, אך ב-13 בספטמבר חלה תפנית לרעה, כאשר פצעיו הפכו לנמק, ולמחרת השכם בבוקר הוא נפטר. לאחר מותו של מקינלי ירש אותו סגן הנשיא תאודור רוזוולט. לאחר רצח מקינלי, שעליו נדון צ'ולגוש לעונש מוות בכיסא חשמלי, העביר הקונגרס חקיקה, שבאופן רשמי הטילה את האחריות על אבטחת הנשיא על השירות החשאי.
רקע.
בספטמבר 1901 היה ויליאם מקינלי בשיא עוצמתו כנשיא. הוא נבחר ב-1896 במהלך השפל הכלכלי שנוצר כתוצאה מהפאניקה של 1893. הוא הביס את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן. מקינלי הוביל את האומה הן בדרך שהשיבה אותה לשגשוג והן לניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד, בה היא סיפחה אליה מושבות ספרדיות כמו פוארטו ריקו והפיליפינים. הוא נבחר מחדש בקלות בהתמודדות חוזרת מול ברייאן ב-1900, ועל פי ההיסטוריון אריק ראוצ'וויי "נראה היה כאילו ממשל מקינלי ימשיך בנחת ללא הפסקה לעוד ארבע שנים, ממשלה המסורה לשגשוג".
סגן הנשיא בתקופת כהונתו הראשונה של מקינלי, גארט הוברט, מת ב-1899 והנשיא הותיר את הבחירה לשותפו למרוץ לוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1900. בשלבים שלפני הוועידה, ראה האיש הדומיננטי של המפלגה בניו יורק, סנאטור תומאס סי. פלאט, את ההזדמנות לקדם את מושל ניו יורק וסגן מזכיר הצי, תאודור רוזוולט, כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. רוזוולט קיבל על עצמו את המועמדות ונבחר כשותפו למרוץ של מקינלי.
ליאון צ'ולגוש נולד בדטרויט, מישיגן ב-1873 כבנם של מהגרים פולנים. משפחת צ'ולגוש העתיקה מספר פעמים את מקום מגוריה, כאשר אביו של ליאון, פול, חיפש עבודה במערב התיכון. כבוגר, עבד ליאון צ'ולגוש בבית חרושת בקליבלנד עד שאיבד את משרתו במסגרת סכסוך עבודה ב-1893. לאחר מכן הוא עבד בצורה בלתי סדירה ונכח באספות פוליטיות ודתיות, תוך שהוא מנסה להבין את הסיבות לקלחת הכלכלית שהובילה לפאניקה של 1893. בעשותו זאת, הוא החל להתעניין באנרכיזם. ב-1901 כבר התעוררו החששות מתנועה זו בארצות הברית ובית המשפט העליון של מדינת ניו יורק פסק שאדם שמזהה עצמו כאנרכיסט מהווה איום על שלום הציבור. באירופה ביצעו אנרכיסטים מעשי רצח וניסיונות רצח של לא מעט פקידי ממשל או חברי בתי מלוכה והם הואשמו באחריות למהומות היימרקט ב-1886 בשיקגו.
במהלך המאה ה-19 אירעו שתי רציחות של נשיאים אמריקנים: רצח לינקולן ב-1865 ורצח ג'יימס גרפילד ב-1881. גם בהתחשב באירועים אלו, הנשיא מקינלי לא חיבב את אנשי הביטחון שחצצו בינו לבין הציבור. כאשר שהה בעירו, קנטון, אוהיו, הוא הלך לכנסייה או למרכז המסחרי של העיירה, בלי שייתלוו אליו מאבטחים ובוושינגטון הוא יצא לטיולים עם רעייתו מבלי שהיו מאבטחים על כרכרתו.
הביקור הנשיאותי.
התכנון וההגעה.
בטקס ההשבעה לכהונתו השנייה, שהתקיים ב-4 במרץ 1901, נשא מקינלי נאום קצר. בהיותו זה מכבר תומך במכסי מגן ובהאמינו שחוק דינגלי שחוקק ב-1897 בשנת נשיאותו הראשונה, סייע לאומה האמריקאית להגיע לשגשוג, הוא תכנן לנהל משא ומתן על הסכמי סחר הדדיים עם מדינות אחרות. מהלך זה היה אמור לפתוח את השווקים הזרים למגזר הייצור האמריקאי ששלט בשוק המקומי הודות למכסי המגן, ששאף להרחיב את שווקיו. במהלך סיור ארוך שתוכנן לחודשים שלאחר השבעתו, התכוון מקינלי לשאת נאומים מרכזיים לקידום תוכניתו, ששיאם היה אמור להיות ביקור ונאום בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו ב-13 ביוני.
הנשיא מקינלי, רעייתו אידה והפמליה הרשמית שלהם, עזבו את וושינגטון ב-29 באפריל למסע ברכבת ברחבי ארצות הברית, שתוכנן להסתיים בבאפלו. הוא התקבל בחמימות במערב ארצות הברית במקומות שבהם לא ביקר מעולם נשיא. בהיותם בקליפורניה חלתה הגברת הראשונה קשות ולזמן מה היה חשש לחייה. בסן פרנסיסקו היא החלימה, אך הנשיא ביטל את המשך הסיור ובני הזוג מקינלי שבו לוושינגטון. הנאום בתערוכה נדחה ל-5 בספטמבר, לאחר שמקינלי בילה כמה שבועות בוושינגטון וחודשיים בביתם בקנטון. הוא ניצל את הזמן ששהה בביתו באוהיו לעבוד על נוסח הנאום ובהשגחה על שיפוצים שבוצעו בביתו. מקינלי תכנן להישאר בקנטון עד אוקטובר.
צ'ולגוש התגורר בחווה של הוריו ליד קליבלנד החל מ-1898, עבד באופן מצומצם, שכן הוא סבל מהתמוטטות עצבים. ידוע שהוא נכח בנאום שנשאה אמה גולדמן במאי 1901 בקליבלנד. הוא התקרב אליה לפני הנאום וביקש ממנה להמליץ לו על ספרים על אנרכיזם. השיחה בין השניים, שבה לא עודדה גולדמן אלימות, אך הביעה את הבנתה לאלו שנגררו אליה, השפיעה עמוקות על צ'ולגוש. מאוחר יותר הוא ציין שמילותיה בערו במוחו. ביולי הוא הגיע לראותה בביתה שבשיקגו כאשר היא עמדה לצאת יחד עם בתה לבאפלו לצפות בתערוכה ושני האנרכיסטים נסעו יחדיו אל תחנת הרכבת. גולדמן הביעה את דאגתה בפני אחד הפעילים הרדיקליים האחרים מכך שצ'ולגוש (שעשה שימוש בכינוי "פרד ניימן") מסתובב סביבה. זמן קצר לאחר מכן הוא עזב ככל הנראה לשיקגו. ויליאם ארנץ, פועל שעבד בפארק בקנטון, העיד שהוא ראה אדם דומה לצ'ולגוש באמצע 1901, כאשר הנשיא שהה בביתו ולעיתים ביקר בפארק. אותו אדם נשא עמו שני אקדחים, וכאשר אנרץ הזכיר לו שחל איסור לשאת כלי נשק מחוץ למטווח של הפארק, הוא הגיב בביטול. ארנץ רצה להזעיק את המשטרה, אך אותו אדם לא נמצא מעולם.
מאוחר יותר באותו קיץ עבר צ'ולגוש לבאפלו, אם כי הסיבות לכך לא ידועות. הסופר והעיתונאי סקוט מילר שיער שייתכן שהוא בחר בבאפלו בשל אוכלוסיית המהגרים הפולנים הגדולה שלה. הוא התאכסן בפרבר ווסט סנקה ובילה את רוב זמנו בקריאה. לאחר מכן עזב צ'ולגוש לקליבלנד, אך לא ברור מה היו מעשיו שם. ייתכן שהוא אסף ספרות אנרכיסטית או שהשיג עוד כסף. לאחר קליבלנד עבר צ'ולגוש לשיקגו, שם הוא ראה ידיעה בעיתון שהנשיא מקינלי מתכנן ביקור בבאפלו. הוא שב לשם, כשהוא עדיין לא היה בטוח מה יעשה. ראשית, הוא רק חיפש להיות בקרבת האיש שמבחינתו גילם את חוסר הצדק. ביום שלישי, ה-3 בספטמבר גמלה בליבו ההחלטה. מאוחר יותר אמר צ'ולגוש בחקירתו במשטרה: