ההקרבה הנוראה שדרשה מלחמה זו עוררה את ההכרה באחריותה המוסרית של המדינה לקבורתם של חייליה ולהנצחתם. 13 מיליון נהרגו במלחמת העולם הראשונה - לשם השוואה, במלחמתו של נפוליאון ברוסיה נהרגו 400 אלף "בלבד". החדרת ההבנה כי יש צורך בהיערכות מתאימה לקבורת חללים רבים נזקפת לזכותו של פביאן וייר, פעיל בצלב האדום הבריטי.
ב-1917 הוקם גוף כללי הממונה על קבורת החללים והקמת בתי הקברות - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה. הוועדה הייתה אחראית על הקמת בתי קברות צבאיים לחללי בריטניה וחבר העמים הבריטי ב-140 מדינות. הבריטים החליטו לקבור את חללי האימפריה במקום נפילתם. בתי קברות אלו נקראו war cemeteries והם נתפשו כאנדרטאות זיכרון למלחמת העולם הראשונה. מספר החללים של צבאות האימפריה עמד על כ-1.1 מיליון איש, והבריטים לא יכלו לעמוד בהוצאות של הבאת כל החללים הביתה. יתר על כן, קבורת החללים בבית הקברות שהקימה הוועדה הייתה חובה, ונאסרה החזרת גופות החללים למולדתם.
פעולותיה בארץ ישראל.
בארץ ישראל הועברה האחריות לניהול בתי הקברות הבריטיים מידי הצבא לוועדה האימפריאלית בשנת 1920. סימון הקברים בזמן המלחמה בארץ נעשה באמצעות צלבי עץ זמניים. המקבצים הגדולים ביותר של הקברים היו סמוך לאזורי הלחימה העיקריים באתרים מסודרים יחסית, ולאחר שקיבלה הוועדה האימפריאלית את האחריות לאתרי הקבורה בארץ היא הפכה את הריכוזים לבתי קברות. בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים היה האחרון שהושלם, ב-1927, והוא אחד מבתי קברות צבאיים בריטיים בארץ (בתי הקברות האחרים נמצאים בעזה, באר שבע, רמלה, דיר אל בלח ובחיפה). חלק מבתי הקברות לא נועדו להיות בתי קברות צבאיים בהם נקברים חיילים באופן רגיל, אלא נתפשו כפעולה חד פעמית לשם קבורת חללי מלחמת העולם הראשונה בלבד. בבתי הקברות בבאר שבע, הר הצופים ודיר אל בלח נקברו רק חללים ממלחמת העולם הראשונה. בבתי הקברות ברמלה, בעזה ובחיפה (ראו גם כאן) נקברו גם חללים ממלחמת העולם השנייה כאשר ברמלה נקברו חללים כמעט עד לתום השלטון הבריטי בארץ (החללים האחרונים נקברו בסוף אפריל) כולל החללים הבריטיים מפעולות המחתרות ומלחמת העצמאות.
חללים של הכוחות הבריטיים מסוף תקופת המנדט וכן מלאחר תום המנדט (כאשר הבריטים החזיקו שתי מובלעות בתחום הארץ - בחיפה וברמת דוד) נקברו בבית הקברות הצבאי חוף כיאט בחיפה. הקברים הבריטיים בבית הקברות הזה, כמו גם קברים של אנשים שנפלו בשירות בריטניה וקבורים בבתי קברות אחרים, לא צבאיים, בארץ, מתוחזקים על ידי הוועדה.
ברבים מבתי הקברות היהודיים בני התקופה קיימים קברים בודדים הרשומים בבסיס הנתונים של הוועדה. ברוב המקרים אלו הם חללים מבני היישוב או חללים ממוצא יהודי שמשפחותיהם ביקשו לקבור אותם שם (כמו מייג'ור אוולין דה רוטשילד, בן למשפחת רוטשילד הבריטית, שנקבר בראשון לציון אחרי שנהרג בקרב על גבעות מע'אר ליד גדרה).
הבריטי האחרון שנקבר בקבורה צבאית בארץ, הוא כלכל ראשי של ספינת סוחר בריטית שנקבר בחיפה בסוף 1948. במקרים מסוימים גם קברים של חללים בבתי קברות צבאיים ישראליים, מוכרים על ידי הוועדה. כזה הוא קברה של חנה סנש בהר הרצל ועוד חמישה חללים.
בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים בישראל מתקיימים טקסים צבאיים מלאים בימי הזיכרון הבריטי (11 בנובמבר), והאוסטרלי והניו זילנדי (25 באפריל ו-31 באוקטובר). הטקסים מתקיימים ברמלה, בירושלים ובבאר שבע.
חללי האימפריה הבריטית.
לפי נתוני מ"הוועדה האימפריאלית" עולה כי מספר חללי המלחמה (1914–1918) שנקברו בבתי הקברות הצבאיים הוא 12,197: מזה 75% בריטים,6% מתת-היבשת ההודית בטרם ניתן לה עצמאות ו- 6% מאנזא"ק (אוסטרליה וניו זילנד).
עוד קבורים בבית הקברות 1,025 חיילים אחרים, שאינם חיילי האימפריה הבריטית או שמתו שלא כתוצאה מפעילות מלחמתית.
בקפלות זיכרון הוצבו לוחות זיכרון ל-3,647 חללי מלחמה שמקום קבורתם לא נודע. חללים אלה נהרגו בארץ ישראל או במצרים ולא ידוע מקום קבורתם.
לפי הוועדה, סך הכל הונצחו 13,350 חללי מלחמה: 9,703 - במצבות קבורה ו-3,647 - בלוחות זיכרון.
בבתי הקברות נטמנו גם חיילים בריטיים שנהרגו לאחר מלחמת העולם הראשונה, בין השאר בזמן המרד הערבי הגדול וכתוצאת מפעולות תנועת המרי העברי ובמלחמת העולם השנייה - סך הכל 2,296 חללים, מתוכם 1,933 בריטים. מבין הסך הכולל היו 561 חיילים שלא מתו עקב פעילות מלחמתית.
במהלך כיבוש סיני וארץ ישראל ובשנות המנדט הבריטי איבדה האימפריה הבריטית 14,493 חיילים: 12,197 - ממלחמת העולם הראשונה, ועוד 2,296 מתום מלחמת העולם הראשונה, עד תום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
הפירוט לפי בתי הקברות.
להלן הפירוט החללים לפי מקום קבורתם:
קווי ההגנה של אמסטרדם
קווי ההגנה של אמסטרדם (בהולנדית Stelling van Amsterdam) נמתחים בצורת מעגל סביב אמסטרדם ותוכננו כ"קו מים" (waterlinie) הגנתי אשר איפשר את הצפת המישורים סביב העיר במים. ההצפה הייתה אמורה להביא את המים למפלס של 30 ס"מ, דבר שימנע את חציית השטח בסירות. הרעיון שעמד בבסיסה של התוכנית היה שהולנד מוקפת בשלוש מעצמות צבאיות - פרוסיה, צרפת והממלכה המאוחדת - ועובדה זו יחד עם מוראותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה ביססה את הדעה שיש לגונן על אמסטרדם וכי בעת הצורך תהפוך העיר למצודה האחרונה של ממלכת הולנד.
המערכת כוללת 45 מעוזים ומספר רב של מתקנים משניים הממוקמים במרחק של 10 עד 15 ק"מ ממרכז העיר. אלה נבנו במקומות בהם דרכים, מסילות רכבת וסכרים חצו את קו ההגנה, ועל כן לא ניתן היה להציפם.
היסטוריה.
קווי ההגנה נבנו בין 1883 ל-1914, לאחר שחוק בעניין (Vestingwet - "חוק המצודה") התקבל בשנת 1874. התכנון המקורי היה לבנות את המעוזים מלבנים, אך הוחלט לבנותם מבטון בשל המצאת הרימון המתפוצץ עם הפגיעה במטרה. ההולנדים שהיו חסרי ניסיון בבנייה בבטון, החלו לבצע ניסויים במהלכם הפגיזו מבני בטון בארטילריה הכבדה ביותר שהייתה מוכרת באותה עת, והדבר גרם לעיכובים. עיכובים נוספים נגרמו בשל כך שהיה צורך ליצב את יסודות החול בטרם הקמת המעוזים עליהם, ובניית המבנים עצמה החלה רק ב-1897. בסופו של דבר, חלק מהמעוזים שתוכננו לא הוקם מעולם, ועלות הקמת המערכת הגיעה ל-40 מיליון גילדן הולנדי (408 מיליון אירו במושגים של היום), ופי ארבעה מהמתוכנן.
זמן קצר לאחר מכן, עם המצאת הטנק והמטוס, הפכו המעוזים לבלתי יעילים, והם מעולם לא היו בשימוש מבצעי. למרות זאת המשיכה המדינה לתחזק אותם עד שנת 1963, ובשל מגבלות חקיקתיות השפיעו קווי ההגנה של העיר על התכנון והנוף לאורכם, השפעה הניכרת גם בהווה. בשנת 1996 הוכרזו קווי ההגנה של אמסטרדם כאתר מורשת עולמית בשל היותם:
מונק (סדרת טלוויזיה)
מונק (באנגלית: Monk) הייתה סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה קומית-משטרתית, זוכת פרס אמי, אודות הבלש הפרטי אדריאן מונק (השחקן טוני שלהוב), הסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) ומפוביות רבות. הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-12 ביולי 2002 ברשת הכבלים האמריקאית USA, ופרק הסיום שלה שודר ב-4 בדצמבר 2009. יוצר הסדרה הוא אנדי ברקמן.
עלילה.
אדריאן מונק, גבר בשנות הארבעים לחייו, היה בלש מבריק במחלק הרצח של משטרת סן פרנסיסקו, עד שאשתו טרודי נרצחה בפיצוץ מכונית מסתורי ב-1998. מותה של אשתו גרם למונק להתמוטטות עצבים. הוא התפטר מהמשטרה, הסתגר בביתו וסירב לצאת במשך 4 שנים. בעזרתה של האחות המטפלת שרונה פלמינג הוא הצליח סוף סוף לצאת מביתו, והחל לשמש כיועץ חיצוני למשטרה במקרי רצח מסובכים. פקד לילנד סטוטלמייר ופקח רנדי דישר נעזרים במונק בכל פעם שהם נתקלים בקשיים או במבוי סתום בחקירות שלהם. תשומת לבו האובססיבית של מונק לפרטים מאפשרת לו להבחין בכל חוסר התאמה קטן, לזהות דפוסי פעולה וליצור הקשרים שאחרים מתקשים למצוא. במקביל לחקירות השוטפות, מונק ממשיך כל הזמן לחפש מידע הקשור למותה של אשתו - המקרה היחיד שהוא לא הצליח לפתור.
בעונה השלישית, שרונה מחליטה להינשא מחדש לבעלה לשעבר, ועוברת לגור בניו ג'רזי. החל מהפרק ה-10 בעונה השלישית מחליפה אותה בתפקיד העוזרת של מונק נטלי טיגר, ברמנית לשעבר ואם חד-הורית לילדה בת 11.
בפרק הראשון של העונה השביעית מתבשרים הצופים על מותו מהתקף לב של הפסיכיאטר הקבוע של מונק, ד"ר צ'ארלס קרוגר. מונק מקבל את הבשורה בצורה קשה ומתחיל בחיפושים אחר פסיכיאטר חדש. לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא מוצא לבסוף את ד"ר נבן בל, אותו מגלם השחקן הוותיק הקטור אליזונדו. התפתחות זו בעלילה נכפתה על יוצרי הסדרה, לאחר שהשחקן שגילם את ד"ר קרוגר, סטנלי קאמל, נפטר באופן פתאומי באפריל 2008, בהפסקה שבין צילומי העונה השישית לעונה השביעית.
בפרק הסיום של הסדרה נפתרת תעלומת הירצחה של אשתו של מונק, שלא נתנה לו מנוח במשך 12 שנים, והוזכרה פעמים רבות במהלך שמונה עונות הסדרה. מתברר שפתרון התעלומה היה מצוי בכל השנים האלה בקלטת וידאו שהשאירה טרודי באריזת מתנה טרם מותה, ושאותה סירב מונק לפתוח לאחר מותה. הרוצח של טרודי היה שופט פדרלי, איתו ניהלה רומן בעת שהיה מרצה שלה למשפטים, ושממנו נכנסה להריון. מונק מגלה שלמרות שנאמר לטרודי שבתה מתה ביום בו נולדה, היא בעצם נותרה בחיים ונמסרה לאימוץ. מונק מאתר את בתה של טרודי (אותה מגלמת אלונה טל), ששמחה לפגוש אותו ולהכניס אותו לחייה.
הופעות אורח.