הסרט מתאר את הסיפור שהתרחש בשנת 1944 מנקודת מבטה של היימן עצמה אשר כביכול מצלמת ומספרת את סיפור חייה, ומעלה אותו כסדרת "סטוריז": סרטונים קצרים שנהוג להעלות ברשת חברתית בעשור השני של המאה ה-21. הקטעים מכילים אימוג'י, כותרות, האשטאגים ופילטרים שמדמים את דרך ההצגה המקובלת לסטוריז באינסטגרם. קולה של המספרת נשמע לעיתים כאשר היא עצמה מחוץ לפריים ולעיתים הדוברת מדברת ישירות אל המצלמה. חלק מהדמויות האחרות יוצרות קשר עין עם המצלמה. המצלמה עצמה לרוב לא יציבה ורועדת כמו בצילום לא מקצועי, כמקובל בסרטי Found Footage.
פרסום.
הסטורי הראשון עלה ב-1 במאי 2019, ערב יום השואה, והאחרון עלה ביום למחרת, 2 במאי 2019. במהלך הימים הללו עלה מדי שעה "סטורי" המתעד את חייה. ב-70 הסרטונים שעלו הומחשה האכזריות שבה התנהלו הגרמנים מול היהודים, לקיחת זכויות היהודים, הכרחת ענידת "טלאי צהוב", לקיחת הרכוש לקראת המעבר למחנה הריכוז, וכן האווירה והמתח שנוצרים בבית.
14 שעות לאחר שפורסמו הסטוריז באינסטגרם הצטברו בהם יחד כ-100 מיליון צפיות מרחבי העולם. יום אחד בלבד לאחר שפורסם הסטורי הראשון, הצטברו בעמוד למעלה ממיליון עוקבים.
מסע הפרסום וביקורת.
לקראת המיזם הוצבו שלטי חוצות ברחבי ישראל, וכוכבי רשת רבים פרסמו בחשבונות המדיה שלהם את העמוד של אווה ובהם אף ראש הממשלה בנימין נתניהו, שצילם סרטון בו קרא לקהל לעקוב אחרי אווה, וכן הבית הלבן, שפרסם שנכון לצפות במיזם..
התגובות למיזם היו חלוקות, היו שטענו שהשימוש במדיה הזו גורם לזילות השואה, אך היו שסברו כי זהו מדיום נוסף להעברת הזיכרון ההיסטורי של השואה.
השימוש בשפה האנגלית ספג ביקורת מכיוון ששפה זו לא הייתה שפת היומן ולא שפת הדיבור באירוע ההיסטורי. כמו כן, האנכרוניזם בשימוש בטלפון נייד וחוסר אותנטיות שיוצרים הזרה לא רצויה ספגו ביקורת..
במאי 2020 פורסם כי הסטורי של אווה זכה בפרס ובי (המכונה "האוסקר של האינטרנט"). המיזם נבחר על ידי השופטים בקטגוריית השימוש הטוב ביותר בסטורי.
לואיס הנקין
לואיס הנקין (באנגלית: Louis Henkin; 11 בנובמבר 1917 - 14 באוקטובר 2010) היה משפטן יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד המלומדים המשפיעים ביותר בתחום של משפט בינלאומי ועל מדיניות החוץ של ארצות הברית, הוא היה הנשיא של האגודה האמריקאית למשפט בינלאומי ושל החברה האמריקאית לפילוסופיה פוליטית ומשפטית, וכיהן כפרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה. הוא כיהן גם כיו"ר של המרכז לחקר זכויות האדם באוניברסיטת קולומביה.
חייו.
נולד בסמוליאני ברוסיה (כיום ביילרוסיה). אביו היה הרב יוסף אליהו הנקין, רב ברוסיה ולימים מחשובי הרבנים בארצות הברית. למד ב"ישיבה קולג'" - המכינה של הישיבה אוניברסיטה במנהטן.
החל משנת 1948 הנקין עבד במחלקת המדינה של ארצות הברית באגף האומות המאוחדות. הוא היה אחד האחראים לאמנה בדבר מעמדם של פליטים מ-1951. מסמך זה הגדיר בצורה בינלאומית מי נחשב פליט והגדיר את הדרישות לפיהן מדינות יעניקו מקלט לפליטים. בשנת 1956 הנקין עזב את מחלקת המדינה ולימד במשך שנה אחת באוניברסית קולומביה בנושא פרוז גרעיני, בנושא זה עסק גם ספרו משנת 1958 "Arms Control and Inspection in American Law". הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה החל משנת 1958, והמשיך את ספרו The Berlin Crisis and the United Nations שפרסם בשנת 1959, ואת Disarmament: The Lawyer's Interests שפורסם ב-1964.
אשת הגיבור
אשת הגיבור הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1963 בבימויו של פיטר פריי עם בתיה לנצט, שמואל אומני וגדעון שמר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי בתיה לנצט ויוסף נצר והוא מבוסס על סיפור מאת מרגוט קלאוזנר.
פרט לשלושת השחקנים הראשיים השתתפו בסרט עשרות חברים מהקיבוצים שער הגולן, אלומות, אפיקים, אשדות יעקב, בית זרע, דגניה א' ומסדה.
את המוזיקה חיבר מל קלר ובסרט מושמע השיר "ביתי אל מול גולן" מאת חיים ברקני ויוסף נצר בביצוע יפה ירקוני.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולא הצליח מבחינה כלכלית. כעבור שנתיים ערך שוב פריי את הסרט וקיצר אותו.
תקציר העלילה.
רחל (בתיה לנצט) היא ניצולת שואה החיה בקיבוץ. חבר הקיבוץ, אליעזר, פגש אותה במחנה עקורים, התאהב בה, הביא אותה לקיבוץ והם נישאו. אליעזר נהרג במלחמת העצמאות בהגנה על הקיבוץ ורחל נשארה אלמנה צעירה בקיבוץ. יוסף, (גדעון שמר) שהיה חברו הקרוב של אליעזר, מנסה להתקרב אליה אך היא לא מגיבה, מסתובבת הרבה בחופי הכנרת וליד קברו של בעלה.
חברי הקיבוץ, דובי (ברוך קלס) ואשתו רבקה (לילי קלס) מנסים לקרב בין רחל ליוסף אך ללא הועיל.
חלפו 15 שנה מאז מות בעלה ורחל עדיין בודדה. היא ממונה על ידי הקיבוץ לנהל אולפן ללימוד עברית למתנדבים יהודים מארצות שונות.
בין התלמידים מתבלט בחור צעיר בשם ג'רי (שמואל אומני) שעזב אישה וילד במקסיקו כדי לראות עולם.
ג'רי הוא בחור שרירי ונאה. הוא מנסה להתקרב לרחל המבוגרת ממנו אך היא מנסה להתחמק ממנו אף על פי שהיא נמשכת אליו פיזית.
ג'רי פורק כל עול, גונב ג'יפ, מארגן מסיבה עם שתיית אלכוהול ומתקוטט עם חבר קיבוץ. הוא אינדיבידואליסט המעדיף את "אני" על "אנחנו". באספת החברים מועלית הצעה לגרשו עוד לפני סיום האולפן אך רחל מתערבת לטובתו ומציעה שיישאר עד לסיום האולפן והיא תערוב להתנהגותו.
הסורים מפגיזים את הקיבוץ ודליקה גדולה ניצתת ומאיימת להדליק חביות דלק. ג'רי נחלץ לעזרה, מסכן את עצמו ומצליח להרחיק את החביות מהאש. ברגע אחד הוא הופך ממנודה לגיבור ורחל כעת מסכימה להתמסר אליו ללילה אחד.
הסרט מסתיים כאשר ג'רי נושק לרחל ועולה לאוטובוס המסיע את תלמידי האולפן מהקיבוץ.
הדברה כימית
ממלכת תימן
הממלכה המותוואכלית של תימן (בערבית: المملكة المتوكلية اليمنية, בתעתיק מדויק: אלממלכה אלמתוכליה אלימניה), ונקראה גם בפשטות ממלכת תימן, הייתה ממלכה אשר התקיימה בצפון תימן בין השנים 1918 ו-1962. עיר הבירה הייתה צנעא עד 1948, ולאחר מכן תעז. מ-1962 עד 1970 ניטשה בממלכה מלחמת האזרחים של צפון תימן, שבסופה בוטלה המלוכה והמדינה הפכה לרפובליקה הערבית התימנית. ממלכת תימן הצטרפה לאו"ם ב-30 בספטמבר 1947.
רקע.
לאחר עשרות שנים של שלטון לא יציב בתימן, השתלטו העות'מאנים על הארץ בין השנים 1546–1635. חיסול הכוח של השושלות המקומיות השונות בתימן יצר חלל ריק, שנתמלא מיד על ידי האימאמים הזיידים שהיו דחוקים מאות שנים בצפון תימן. וכך, תחת שלטונו של האימאם אלמתוכל יחיא שרף אלדין, שבירתו הייתה חג'ה, הם הרחיבו שליטתם בכיוון דרום ולחצו על השליטים הזרים (העות'מאנים) שבירתם צנעא. בסופו של דבר כבשו הזיידים בראשות האימאם קאסם את צנעא מידי העות'מאנים ב-1629, וב-1635 הם יצאו מתימן לגמרי. בתחילת המאה ה-18 יציבות השלטון הזיידי החלה להתערער. חבלים רבים התנתקו עקב מרידות מושלים מקומיים שרצו יתר עצמאות. הדבר הביא לירידה בהכנסות ממסים וכתוצאה מכך האימאם בצנעא לא יכול היה לשלם מענקים שנתיים לשבטי הצפון כדי לקבל תמיכתם. שבטים הללו "פיצו" את עצמם באמצעות פשיטות על צנעא הבירה ולקחת תמלוגים באמצעות ביזה.
בשנת 1849 כבשה האימפריה העות'מאנית את אזור החוף, כדי להפעיל לחץ על האימאם הזיידי לחתום על הסכם הכרה בשלטון העות'מאנית, ולאפשר לכוח עות'מאני להיות מוצב בצנעא. עם זאת, העות'מאנים היו איטיים כדי להשתלט על תימן, ולא הצליחו לחסל את כל ההתנגדות המקומית הזיידית. בשנת 1913, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה, האימפריה העות'מאנית נאלצה לוותר על שליטתה בתימן.
היסטוריה.
ב-30 באוקטובר 1918, בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, האימאם יחיא מוחמד מהשושלת הקאסימית הכריז בצפון תימן על מדינה ריבונית עצמאית. בשנת 1926 יחיא הכריז על הקמת ממלכת תימן, בנוסף להיותו המלך, היה יחיא גם המנהיג הרוחני, וזכה להכרה דיפלומטית במדינה, כגון עם ממלכת איטליה, שעמה חתם על האמנה האיטלו-תימנית בשנת 1926.
בשנת 1920 יחיא הרחיב את כוחו צפונה לעבר טייהמה ומחוז עסיר, אולם הוא התנגש עם עליית השפעתו של מלך ממלכת נג'ד וחג'אז, עבדול עזיז אבן סעוד מבית סעוד. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, סעודיה כוחות כבשו הרבה של אלה רווחים לפני נסיגה של חלק מן האזור, כולל את דרום תהמה והעיר אל-חודיידה. הגבול עם ערב הסעודית התקבל ב-20 במאי 1934 בהסכם טאיף, לאחר מלחמת סעודיה-תימן שהסתיימה ב-1934. אי-הכרה של יחיא בגבול הדרומי עם הפרוטקטורט של עדן הבריטית (מאוחר יותר דרום תימן), גרמה מדי פעם עימותים עם הבריטים.
בשנת 1932 ממשלות תימן ובית המלוכה העיראקי חתמו על הסכם שהוביל את ההכשרה של קציני צבא תימנים בעיראק. מאוחר יותר, כמה מהם מילאו תפקיד מפתח מלחמת האזרחים של צפון תימן.
ממלכת תימן הפכה לחברה מייסדת של הליגה הערבית בשנת 1945, וב-30 בספטמבר 1947 הצטרפה הממלכה לאו"ם. במהלך מלחמת העצמאות שלחה הממלכה חיל משלוח קטן לסייע לפלסטינים.
האימאם יחיא נרצח במהלך הפיכה צבאית בשנת 1948, אך בסופו של דבר הצליח בנו, האימאם אחמד בן יחיא, לחזור ולתפוס את השלטון. שלטונו התבטא בהתפתחות גוברת, בפתיחות ובחיכוך מחודש עם בריטניה על הנוכחות הבריטית בדרום, שעמדה בדרכו להגשמת שאיפותיו להקמת תימן הגדולה. הוא העניק יותר חשיבות לקידמה מאשר אביו, והיה פתוח יותר למגעים זרים. אף על פי כן, משטרו, בדומה לאביו, היה אוטוקרטי וחצי-ביניימי. אפילו הצעדים הפשוטים ביותר במדינה נזקקו לאישורו האישי.