ג'ון קמחי היה הראשון שפרסם ב-7 בדצמבר 1947 כי 15 במאי 1948 נועד להיות מועד סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בימי מלחמת העצמאות היה ג'ון קמחי בארץ וסיקר את כל ההתפתחויות הצבאיות והמדיניות. הוא היה ביקורתי ביחס לעמדת בריטניה נגד היישוב בימי המאבק וגילה עמדה תקיפה כלפי ערביי ארץ ישראל בימי מלחמת העצמאות. לאחר שביקר בנצרת באוגוסט 1948, שבועיים לאחר כיבושה, כתב בעיתון דבר:
במשך 15 שנה מאז שנת 1952 היה ג'ון קמחי עורכו של הביטאון היהודי-בריטי "ג'ואיש אובזרבר" (Jewish Observer). הוא פוטר ממשרתו ב-10 במרץ 1967 לאחר שהפדרציה הציונית בבריטניה מצאה כי מאמריו ביקורתיים מדי כלפי מדינת ישראל.
עד מותו המשיך לכתוב בביטאונים שונים בבריטניה מאמרים בענייני ישראל והמזרח התיכון. ג'ון קמחי חיבר מספר ספרים על המזרח התיכון, ההעפלה ומלחמת העצמאות. שנים מהם ביחד עם אחיו דוד קמחי, שהיה לימים סגן ראש המוסד ומנכ"ל משרד החוץ.
ג'ון קמחי נפטר בשנת 1994.
פיירו קפוצ'ילי
פיירו קפוצ'ילי (איטלקית: Piero Cappuccilli; 9 בנובמבר 1929 - 12 ביולי 2005) היה זמר בריטון איטלקי, מגדולי זמרי האופרה האיטלקיים במחצית השנייה של המאה העשרים. מזוהה בעיקר עם תפקידי ורדי (במיוחד מקבת וסימון בוקנגרה). נודע, בין השאר, בזכות שליטתו בתהליך הנשימה, יכולת שאפשרה לו לשיר משפטים ארוכים בנשימה אחת.
קפוצ'ילי נולד בטריאסטה. בתחילה התכוון לעסוק באדריכלות, אך לאחר עידוד מצד קרוביו החליט לפתח קריירה בתחום האופרה. הוא למד פיתוח קול בהדרכתו של לוצ'אנו דונאג'ו בעיר הולדתו, שבה אף התקיימה הופעת הבכורה שלו, בשנת 1951, בתפקיד משני.
תפקידו הראשי הראשון היה טוניו באופרה פליאצ'י מאת רוג'רו לאונקוואלו, ב"Teatro Nuovo" במילאנו בשנת 1957. ב-1960 שר בפעם הראשונה והיחידה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד האב ג'ורג'ו ז'רמון באופרה לה טרוויאטה מאת ג'וזפה ורדי.
את רוב הקריירה עשה קפוצ'ילי באירופה, למעט מספר ביקורים באמריקה הצפונית והדרומית. בבית האופרה לה סקאלה הופיע לראשונה ב-1964 בתפקיד אנריקו (ב"לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי), ובקובנט גארדן שבלונדון בשנת 1967, שוב, בתפקיד ז'רמון. הופעת הבכורה של קפוצ'ילי באופרה הלאומית של פריז התרחשה בשנת 1978 בתפקיד אמונאסרו ב"אאידה" מאת ורדי. קפוצ'ילי הופיע אף באופרה של וינה ובפסטיבל זלצבורג. כמו כן, עבד עם מיטב המנצחים של זמנו (פון קאראיין, גאוואצני, אבאדו, קלייבר) והיה לאחד המבצעים הדגולים של הרפרטואר האיטלקי.
תפקידי הבריטון של ג'וזפה ורדי, שבזכותם נודע בעיקר, אפשרו לו להציג את גוון קולו, את יכולתו הטכנית, את פרשנותו המוזיקלית ואת נוכחותו הבימתית במיטבם.
פיירו קפוצ'ילי הרבה להקליט. הוא הקליט פעמיים את "לה טראוויאטה", ראשית עם מריה קאלאס ב-1959 ולאחר מכן עם בוורלי סילס ב-1970. בין שאר הקלטותיו הראויות לציון: "ריגולטו", לצד אילאנה קוטרובאס ופלאסידו דומינגו תחת שרביטו של קרלו מריה ג'וליני, "מקבת" מאת ורדי, לצדה של שרלי ורט, וסימון בוקנגרה, לצדם של מירלה פרני וניקולאי גיאורוב, תחת שרביטו של קלאודיו אבאדו.
קפוצ'ילי שר עד שנות השישים המוקדמות שלו, כשבשנת 1992, בשובו מהופעה של "נבוקו", נפצע בתאונת דרכים קשה שאילצה אותו לפרוש מעיסוקיו הבימתיים ולעסוק בעיקר בהוראה. נפטר בגיל 75 בעיר הולדתו טריאסטה.
מחלף הראל
מחלף הראל היה מחלף אשר חיבר את כביש 1 וכביש 3965 בסמוך ליישובים מבשרת ציון ומוצא עילית. המחלף הוא מטיפוס מחלף יהלום, שהגשר שלו בנוי בתוואי הדרך המשנית המרומזרת וחולף מעל כביש 1, בו התנועה רציפה. המחלף נפתח לתנועה בשנת 1971 במקביל לפרויקט ההרחבה של כביש 1 שהחל בסוף שנות ה-60. המחלף נקרא על שם חטיבת הראל שלחמה באזור במלחמת העצמאות.
המחלף ממוקם בנקודה גבוהה בכביש 1 בסמוך למצודת הקסטל, כך שהנוסעים לקראת המחלף מגיעים אליו מלמטה. להחלטה על בניית המחלף קדמה התלבטות במסגרת תכנון התוואי של כביש 1. האפשרות החלופית שנפסלה בזמנו הייתה כריית מנהרה מתחת למעלה הקסטל, כך שתחסוך את הצורך בעלייה וירידה חדה מאזור המחלף. גשר המחלף מבוסס על קשת בטון התומכת במשטח הכביש העליון. ב-1995 הורחבה הדרך ממבשרת ציון למוצא עילית עם בניית גשר נוסף התואם בתכנונו האדריכלי לגשר המקורי. סמוך לחלקו הצפון מזרחי של המחלף נמצא קניון הראל הבנוי בשטחו של היישוב מבשרת ציון.
בשנת 2010 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תוכנית להרחבת כביש 1 שבמסגרתה נבנו שתי מנהרות, באורך של כ-850 מטר כל אחת, מתחת למחלף הראל. סיום הפרויקט המשוער היה אמור להיות בשנת 2015, אך חנוכתו נדחתה לתחילת 2017. חנוכת המנהרה הייתה ב-20 בינואר 2017.
עם חנוכת המנהרות צפויות עבודות המשך בהכוונת משרד התחבורה. מחלף הראל לעבור שינויים כדי להתאימו לתנאי הדרך החדשים, כולל שיפור בגישה למבשרת תוך הסרת הרמזורים ובניית שתי מנהרות גישור. האחת ברמפת מעוז ציון והשנייה מתחת לשדרות הראל עבור התחבורה הציבורית. מסוף האוטובוסים צפוי להרחיב את שירותיו תוך הגדלת חניוני הרכב במחלף, מעבר הולכי רגל במנהרת הגישור והסרת עומס האוטובוסים הנוסעים וחוזרים למחלף עין חמד.
שושלת בונפרטה
קולובוס אדום זנזיברי
קולובוס אדום זנזיברי (שם מדעי: "Piliocolobus kirkii") הוא מין של קולובוס אדום, אנדמי לאי זנזיבר. הקולובוס מצוי בסכנת הכחדה, ואוכלוסייתו נאמדת ב-1,000 עד 1,200 פרטים, מרביתם חיים בשמורת יער ג'וזאני.
מאפיינים.
גבו של קוף זה אדמדם-שחור, לאורך כתפיו וזרועותיו רצועה שחורה, ובטנו בהירה. פניו שחורות, למעט אפו ופיו, והן מוקפות בפרווה ארוכה יחסית, שצבעה לבן. זנבו הארוך משמש אותו לאיזון גופו בזמן התנועה. משקלו כ-8 ק"ג, והנקבות קטנות במעט מהזכרים.
להקות הקולובוס כוללות בין 30 ל-50 פרטים, מהם עד ארבעה זכרים, והיתר נקבות וגורים. הקולובוס נחשב ליצור חברתי, וחברי הלהקה נוהגים לאכול ביחד, לשחק, ולפלות כינים זה מזה. תקופת ההנקה ארוכה מאוד, והיא יכולה להימשך ארבע שנים. כל עוד מניקה האם, אין היא נכנסת להריון, ובשל כך קצב הריבוי הטבעי של הקולובוסים נמוך.
הקולובוס ניזון מעלים, מזרעים ומפרחים, והוא אחד מהמינים הבודדים שלא ניזונים מפירות בשלים, שכן אינו מסוגל לעכל את הסוכר המצוי בהם. עם זאת, הקולובוסים ניזונים מפירות בוסריים. במרוצת השנים הביא האדם לזנזיבר מיני עצים חדשים, שרמת החומציות בפירותיהם גבוהה. הקולובוס הסתגל אליהם, והוא מאזן את החומצות באמצעות אכילת פחם.
בדרך כלל חי הקולובוס באזורים יבשים, אך לעיתים ניתן למצוא להקות גם ביערות מנגרובים.
הכנסייה האורתודוכסית האתיופית
ברוולד
המכון הישראלי לפסיכואנליזה
דסי רבינוביץ
קרל יוזף אברת'
מעיני הישועה
שלמה קונין
הרב שלמה קונין (שמו המלא: ברוך שלמה אליהו קונין; נולד בשנת ה'תרצ"ט, 1939) הוא השליח חב"ד הראשי בקליפורניה, ופעיל לאורך החוף המערבי של ארצות הברית.
קורות חייו.
קונין נולד ברובע ברונקס בניו יורק לדוד ורחל קונין. בשנת 1965 נשלח על ידי הרבי מליובאוויטש לקליפורניה ופתח שם את אחד מבתי חב"ד הראשונים.
כיום פועלים תחת הנהלתו שלוחים רבים באזור החוף המערבי שמפעילים כ-50 בתי חב"ד.
הרב קונין מפורסם בזכות ה'טֶלֶתוֹן', תוכנית טלוויזיה שנתית בת 6 שעות המוקלטת באולפן בהוליווד ומשודרת ברשתות הטלוויזיה ברחבי ארצות הברית ובאתרי אינטרנט. התוכנית מגייסת מדי שנה מיליוני דולרים עבור מוסדות חב"ד ועבור פעולות הומניטריות כגון המרכז לגמילה מסמים בלוס אנג'לס, עזרה בדיור, במזון ובייעוץ חינוכי.
הרב קונין פעיל בהשבת אוסף שניאורסון מרוסיה לספריית חב"ד ופעל במהלך משפט הספרים בשנת 1985.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן הוא מוזיאון המוקדש להצגת אמנות ישראלית, הממוקם ברחוב אבא הלל ברמת גן. המוזיאון נפתח ב-4 באפריל 1987 בבניין תעשייה שהוסב לייעודו הנוכחי. ב-2021 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שהורחב ושוכלל.
היסטוריה.
המוזיאון נפתח בשנת 1987, לאחר שעיריית רמת גן החליטה על הקמתו שלוש שנים קודם לכן. בניין המוזיאון הוא מבנה תעשייתי משנת 1936 שתוכנן בסגנון הבינלאומי, ושימש מגוון בתי חרושת. לקראת פתיחת המוזיאון בבניין, שוקם המבנה והוסב לייעודו החדש כחלל מוזיאלי על ידי האדריכל דני שוורץ.
המייסד מאיר אהרונסון שימש כמנהל ואוצר המוזיאון מהקמתו ועד 1990, אז עזב את המוזיאון בעקבות סכסוך עם עיריית רמת גן בראשות צבי בר. מרים טוביה בונה מונתה למנהלת במקומו, אך לאחר שנתיים הוחלפה באריאלה אזולאי. בתקופת ניהולה של אזולאי המוזיאון לא היה פעיל לשבעה חודשים, ובעקבות מערכת יחסים מתוחה עם אנשי העירייה סיימה את תפקידה בשנת 1995. אהרונסון חזר לנהל את המוזיאון מאוגוסט 1995 ועד 2019, אז מונה לתפקיד סגן ראש העירייה רועי ברזילי, אשר כיהן במקביל כיושב ראש מוזיאוני רמת גן.
במשך השנים לא הצליח המוזיאון לאפיין לעצמו קו אוצרותי ברור והוא מציג מגוון של תערוכות אקלקטיות. בין התערוכות הבולטות שהוצגו במוזיאון במשך השנים ניתן למנות תערוכת צילום של הצלם שמחה שירמן, תערוכה קבוצתית בנושא אמהות שאצרו יהודית מצקל והדרה שפלן קצב, ועוד.
בשנת 1996, בסמוך לכניסה למוזיאון, הציב האמן יגאל תומרקין אנדרטה לזכר יצחק רבין.
את יצירתו תיאר תומרקין:
בסוף העשור השני של המאה ה-21 נסגר המוזיאון לטובת שיפוץ נרחב. חזיתותיו נשמרו וכל חלקיו הפנימיים של הבניין נהרסו לטובת הקמת הבניין מחדש תוך הרחבה משמעותית של שטחי התצוגה והשירות. נבחרה על ידי ועדה לתפקיד האוצרת הראשית של המוזיאון באוגוסט 2020. המוזיאון נפתח מחדש בשנת 2021.