איסרליס התעניין גם בנגינה בכלים אותנטיים עם תזמורות שאימצו דרך זו, כמו האקדמיה למוזיקה עתיקה, תזמורת עידן הנאורות, ו-l'Orchestre des Champs Elysees .
בשנת 2004 הקליט בליווי נגן הפורטפיאנו האמריקאי רוברט לוין את כל היצירות לצ'לו של בטהובן.
איסרליס השקיע מאמצים בגילוי קטעי מוזיקה לא מוכרים מהעבר. הוא גילה וניגן למשל מוזיקה קאמרית של המלחין והקלרינטן האוסטרי היהודי קרל פרילינג מהמאה ה-19 וכן גרסה לא ידועה של סונטת Pohadka ("אגדה") של לאוש יאנאצ'ק.
הוא עצמו ניגן על צ'לו מבית היוצר של גואדניני משנת 1745 ועל כלי של דומניקו מונטאניאנה. בשנים האחרונות הושאל לו לטווח ארוך על ידי חברת ניפון למוזיקה מיפן כלי סטרדיוואריוס, ששימש בין השאר את הצ'לן עמנואל פויירמן, ונקרא משום כך "סטרדיוואריוס פויירמן"
משנת 1730.
איסרליס שימש יועץ לפסטיבל קריקדייל.
סטיבן איסרליס הוא מעריץ מושבע של להקת הביטלס מילדותו. הוא חיבר סדרה של ספרי הסברת מוזיקה קלאסית לנוער, הכוללת עד כה שני ספרים כאשר כל אחד מהם מוקדש לחיי שישה מלחינים - הראשון "מדוע בטהובן זרק את נזיד הבשר?" מספר על באך, מוצרט, בטהובן, שומאן, ברהמס, סטרווינסקי. הספר השני בסדרה, "מדוע הנדל נענע את הפאה שלו?", מספר על היידן, שוברט, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, פורה והנדל.
סטיבן איסרליס היה נשוי לנגנית חלילית ושמה פולין, אשר נפטרה מסרטן בשנת 2010, ויש לו ממנה בן משותף.
ביזנטי
יוסטיניאן הראשון
טריבוניאנוס
טריבוניאנוס (ביוונית: Τριβωνιανός; בקירוב 485 – 542) היה משפטן בזמן שלטונו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. הוא נחשב כמי שכתב את הקורפוס יוריס סיוויליס – הקוד המשוכתב של המשפט הרומי, אשר מהווה את הבסיס למשפט הקונטיננטלי, אחת משתי השיטות המשפטיות הנפוצות ביותר בעולם כיום.
טריבוניאנוס נולד בפמפיליה בסביבות שנת 500. הוא נעשה עורך דין מצליח בקונסטנטינופול, ומונה על ידי יוסטיניאנוס ב-528 לאחד המפקחים שיועדו להכין את הקוד המשפטי הקיסרי החדש, הקורפוס יוריס סיוויליס, אשר פורסם בשנת 529. בשנת 530 הוא נעשה קוואיסטור והעורך הראשי של הפרשנויות על הקוד המשפטי הרומאי הישן.
הגרסה המקוצרת של הקוד החדש, שנודעה בשם "דיגסטה", פורסמה ב-533. בשעה שעבד עליה, המשתתפים במהומות ניקה ב-532 קראו להדחתו בשל שחיתות. הוא הודח זמנית על ידי יוסטיניאנוס, עד שהמהומות דוכאו.
ב-534 פורסם מלוא ה"קודקס יוסטיניאנוס", יחד עם אוסף חוקים של יוסטיניאנוס, ה"נובלות".
בכתביו של פרוקופיוס מוזכרים חיי טריבוניאנוס.
מון ריבר
פרדיננד מריאן
פרדיננד מריאן (בגרמנית: Ferdinand Marian; 14 באוגוסט 1902 - 7 באוגוסט 1946) היה שחקן קולנוע אוסטרי.
ביוגרפיה.
נולד בשם פרדיננד היינריך יוהאן השקובץ (Ferdinand Heinrich Johann Haschkowetz) בווינה בשנת 1902. אמו הייתה זמרת ואביו נגן. את שמו האמנותי נטל מאביו. בבגרותו למד משחק באוניברסיטת וינה. בשנת 1914 גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ונשלח להילחם נגד איטליה. לאחר מלחמת העולם הראשונה מריאן החל לשחק בתיאטרון העירוני של גראץ, מאוחר יותר שיחק בתיאטרון הקאמרי של מינכן וב"דויטשה תיאטר" בברלין. במקביל החל בשנת 1933 לשחק גם בקולנוע, בעיקר תפקידים של נבל. בשנת 1936 נישא בהמבורג לשחקנית מריה ביק.
בשנת 1940, לאחר האנשלוס בין גרמניה ואוסטריה, בחר בו הבמאי הגרמני פייט הרלן להשתתף בסרט האנטישמי "היהודי זיס", שנועד להזהיר את העם הגרמני מפני היהודי המתבולל. מריאן ניסה לסרב, אך אולץ לשחק על ידי גבלס. הסרט היה לשובר קופות בגרמניה ומריאן המשיך לככב בסרטים גרמנים רבים. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא התיישב בברלין המערבית ונהרג בתאונת דרכים בשנת 1946. הוא נקבר בבית העלמין הצפוני של מינכן.
קרב כראמה
יהדות מצרים
יהדות מצרים היא קהילה יהודית עתיקה, אשר הוקמה על ידי פליטים מארץ ישראל שהגיעו למצרים עם ירמיהו הנביא לאחר חורבן הבית הראשון. לאחר מכן, בתקופת ממלכת פרס ובתקופה ההלניסטית הובאו למצרים שכירי חרב יהודים כדי להגן על גבולות המדינה בדרום ובמזרח. כאשר הוקמה אלכסנדריה על ידי אלכסנדר מוקדון, נוסדה קהילה יהודית גדולה בעיר והם התגוררו בשנים מתוך חמשת רבעי העיר. באלכסנדריה היה בית כנסת גדול במיוחד, אשר עליו מסופר במקורות התלמודיים. מאלכסנדריה יצאו סוחרים שהקימו את הקהילות היהודיות ברומא וסביבתה.
במרידות נגד האימפריה הרומית, לאחר חורבן הבית השני, הגירושים והתנכלויות פגעו בקהילה ויהדות מצרים ירדה מחשיבותה. לאחר הכיבוש המוסלמי הגיעו למצרים הקראים, פעלו בה החכמים רבי סעדיה גאון והרמב"ם, שאף היה רופאו של שליט מצרים.
לקראת התקופה העות'מאנית הגיעו למצרים גולי ספרד. במאה ה-18 החלה החדירה האירופית למצרים. פתיחת תעלת סואץ והגברת מעבר הסחורות להודו ולמזרח הרחוק דרך התעלה גרמו לעליית חשיבתן של ערי מצרים כמרכזי מסחר. התוצאה הייתה נהירה של יהודים, כולל אשכנזים למצרים. ההגירה של יהודי מזרח-אירופה גברה אחרי הרדיפות בסוף המאה ה-19, ואלו הקימו קהילה נפרדת בקהיר. ההתנכלות ליהודים מ-1948, רדיפת היהודים שערך שליט מצרים גמאל עבד אל נאצר, עסק הביש שהתרחש בשנת 1952, נטישת הבריטים את תעלת סואץ ומלחמת סיני הביאו לקיצה של יהדות עתיקת יומין זו.
לפי משרד החוץ, ב-2007 מנתה הקהילה כ–40 איש בלבד, מתוכם 30 באלכסנדריה. בראש הקהילה בקהיר עמדה עד פטירתה באפריל 2013, כרמן וינשטיין, ובראש הקהילה באלכסנדריה עומד ד"ר מקס סלאמה.
נכון ל-2022 נותרו 3 יהודים במצרים.
ייסוד הקהילה.
כבר בתקופת המקרא מצרים שימשה כמקלט פוליטי לנרדפים מארץ ישראל, אך ראשיתו של היישוב היהודי הנוכחי במצרים נזכר רק בקשר לימי בית ראשון. אחרי רצח גדליה, שמונה על ידי בבל להנהיג את שארית העם ביהודה, היגרו לתַּחְפַּנְחֵס שבמצרים קבוצת יהודים בראשות יוחנן בן קרח וירמיהו. אחרים התיישבו במִגְדֹּל, בנֹף, ובאֶרֶץ פַּתְרוֹס.
בספר החיצוני "איגרת אריסטיאס" מסופר על הבאת יהודים מארץ יהודה למצרים על ידי השלטון הפרסי לצרכים צבאיים: "וכבר לפני כן נכנס מספר הגון מהם עם הפרסי, ועוד לפני אלה נשלחו אחרים להילחם...במלך כוש".
במהלך התקופה הפרסית התפזרו היהודים מהאזורים הצפוניים של מצרים ועד גבולה הדרומי.
הקהילה ביב.
באי יֵב שבדרום מצרים נמצא אתר ארכאולוגי המלמד על יישוב יהודי במקום. לפני חורבן בית ראשון חיו ביב שכירי חרב יהודים, שתפקידם היה לשמור על גבולה הדרומי של מצרים עבור השלטון המצרי ואחר כך עבור כנבוזי מלך פרס. הם החליפו תכתובות עם השלטון הפרסי ועם הקהילה היהודית שבארץ ישראל. במשך תקופה מסוימת שרר מתח בין שתי הקהילות משום שבני קהילת יב בנו את מקדש יב באי. הקמת המקדש היוותה עילה לסכסוך גם עם הקהילה המצרית המקומית. באחד הסכסוכים האלה החריבו המצרים את המקדש היהודי, והקהילה היהודית נאלצה לשקם את המקום. ככל הנראה היהודים חיו באי עד סוף השלטון הפרסי במקום, ולאחר מכן השתלבו בקהילה היהודית באלכסנדריה.
התקופה ההלניסטית.
תלמי הראשון ששלט במצרים שלח לגבולות מצרים לוחמים יהודים שיגנו על ממלכתו. בספר החיצוני "איגרת אריסטיאס" מסופר על הבאת יהודים מארץ יהודה למצרים לצרכים צבאיים על ידי תלמי בן לגוס והושבתם במבצרים. יוספוס פלביוס בחיבורו "נגד אפיון" מצטט מקורות רשמיים לפיהם לאחר קרב עזה, ירדו עם המלך תלמי למצרים יהודים רבים ובהם כהנים, ומלבד זאת, הוא הפקיד בידי יהודי אלכסנדריה את מבצרי מצרים, ולאחר שכבש את קירני ויתר ערי לוב, הושיב בהן יהודים.
היהודים קיבלו רשות לחיות על פי חוקיהם והם היו חלק חשוב מצבא הממלכה התלמית והשלטון ובתקופות מאוחרות יותר אף נשען על תמיכתם.
תרגום השבעים.
בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס נכתב באלכסנדריה תרגום השבעים. זה היה התרגום הראשון לספר תנ"כי בשפה כלשהי. סיפור מפורט על התהוות התרגום נמצא במקור החיצוני הידוע בשם "איגרת אריסטיאס". סיפור זה, שגרסות שונות שלו מופיעות גם במקורות התלמודיים, מספר על שבעים ושניים זקנים יהודים שהוזמנו לאלכסנדריה על ידי מלך מצרים תלמי השני כדי לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה. באופן פלאי, המתרגמים תרגמו את התורה באופן זהה זה לזה - כולל רשימת שינויים מהמקור, אשר נעשו על מנת לא לפגוע בשליט ובעם המצרי.
מקדש חוניו.
מקדש חוניו היה מזבח יהודי שבנה חוניו הרביעי בעיר ליאונטופוליס בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה. חוניו היה בנו של הכהן הגדול בבית המקדש בירושלים. צאצאיו של חוניו שימשו ככוהנים גדולים במשך 343 שנות קיומו של מקדש חוניו ולמעשה המשיכו את שושלת בית הכהונה הירושלמי בית צדוק. בשנת 73 לספירה שלח הקיסר אספסינוס איגרת אל מושל מצרים לופוס וציווה עליו להרוס את בית המקדש עקב הגעתם של פליטים סיקריים שהסיתו כנגד השלטון הרומאי. מידותיו ותבניתו של מקדש זה היו זהים לזה שבירושלים אך לא השתווה מבחינה רוחנית.
התקופה הרומאית.
אנשי הצבא היהודים שישבו במצרים, בהשפעתם של אנטיפטרוס האדומי והורקנוס השני, שוכנעו לנטוש את נאמנותם למלך תלמי השלושה עשר ולהעבירה ליוליוס קיסר שנלחם במלך במהלך השנים 47-48 לפנה"ס. בעקבות תבוסתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום מצרים סופחה לקיסרות הרומית בשנת 30 לפנה"ס. אוקטביוס שכעת היה מנהיגה היחיד של רומא הבטיח להמשיך את הסובלנות הדתית שיהודי מצרים נהנו ממנה. אולם מלבד זאת הכיבוש הרומאי סימן ירידה במעמדם של יהודי מצרים. הרומאים לא נזקקו לשירותיהם כחיילים ובכך הם איבדו את מעמדם וההשפעה שהייתה להם ונחשבו כמצריים החייבים בתשלום מס גולגולת.