רוב האנשים החולים בדלקת המוח היפנית יפתחו תסמינים קלים הכוללים כאב ראש וחום בלבד. פחות מ-1% מהמקרים הנדבקים יפתחו מחלה עם תסמינים קשים (קלינית). הצורה הנפוצה ביותר של המחלה הקלינית היא דלקת מוח חריפה. קיימות גם צורות המתבטאות בדלקת קרום המוח אספטית או של מחלת חום בלתי מובחנת. אחרי תקופת דגירה של 5-16 יום המחלה יכולה להתפרץ עם חום גבוה, כאב ראש והקאות, עם קשיון עורף. תוך ימים ספורים מופיעים שינויים במודע, ליקויים נוירולוגיים כמו שיתוקים (כולל המיפרזיס), חרשות, פרכוסים, חולשה כללית, לביליות רגשית, תנועות בלתי רצוניות, לפעמים התנפחות האשכים. הצורה הקלאסית של דלקת המוח היפנית כוללת תמונה של תסמונת פרקינסונית עם פנים קפואות כמו מסיכה, רעידות, נוקשות בתנועות בצורת "גלגל שיניים" ותנועות מסוג מחולית או אתטוזיס. לפעמים מופיעים שיתוקים רפים חריפים כמו בפוליומייליטיס. אצל ילדים מופיעים תכופות פרכוסים, שינויי התנהגות, עלול להתחולל פיגור שכלי ומצב של תרדמת.
מניעה.
אדם אשר נדבק בעבר בדלקת מוח יפנית לא ידבק שוב. למניעת המחלה יש להימנע מעקיצות של יתושים. בנוסף משתמשים בחיסונים מלאכותיים. עומדים לרשות הציבור שלושה סוגי חיסונים, המבוססים על הגנוטיפ III של הנגיף. אחד מהם, IXIARO (תרבית תאי ורו שעברו אינאקטיבציה) אושר בשנת 2009 לשימוש בארצות הברית ובו נעשה שימוש בישראל. סוגים אחרים אושרו לשימוש באוסטרליה וניו זילנד. אין ממליצים על חיסון לנוסעים לזמן קצר שביקוריהם מוגבלים לאזורים עירוניים או בזמנים שהם מחוץ לעונה הידועה היטב כבעלת סיכון גבוה להעברת הנגיפים.
טיפול.
אין למחלה טיפול ספציפי אלא תומך בלבד וטיפול בסיבוכיה. הוא כולל למקרה הצורך הזנה, הנשמה, טיפול נגד פרכוסים, מניטול נגד לחץ תוך-גולגולתי. אין צורך בבידוד מפני שאין הדבקה מאדם לאדם.
קישורים חיצוניים.
Susan L. Hills, Ingrid B. Weber, Marc Fischer - Japanese Encephalitis -עדכון אחרון ספטמבר 2013
קדחת דנגי
קדחת דנגי היא מחלה נגיפית הנגרמת על ידי נגיף דנגי ומועברת באמצעות יתושים מהסוג אדס. המחלה נפוצה במיוחד באזורים טרופיים וסובטרופיים, וכן במטיילים המגיעים לאזורים אלה. זוהי מחלה רב-מערכתית המתבטאת בשלב הראשון בחום, מלווה לעיתים בכאבים ובפריחה, שלאחריהם, במיעוט המקרים, ייתכן שלב קריטי שבו עלול החולה לאבד נוזלים ולדמם, ולבסוף, שלב החלמה המגיע מאליו. במהלך השלב הקריטי עלולה המחלה להסתבך וללבוש צורה של תסמונת הלם דנגי או קדחת דנגי דימומית, במיוחד כאשר מדובר בהדבקה שנייה שלא מאותו זן של הנגיף. הטיפול במחלה הוא טיפול תומך בלבד, בעוד המניעה מתמקדת בעיקר בהתמגנות מפני היתוש המעביר את המחלה ובבקרה על שטחי תפוצתו. קיים חיסון חדש למחלה אשר אושר ב-11 מדינות עד לינואר 2018. ב-1 במאי 2019 החיסון אושר על ידי ה-FDA באופן מוגבל, לילדים בלבד שמתגוררים באזורי סיכון. הוא אינו מומלץ עבור אנשים שלא חלו מעולם בנגיף. מספר חיסונים נוספים נמצאים בשלבי ניסוי מתקדמים.
נכון לשנת 2019, קדחת דנגי מוגדרת על ידי ארגון הבריאות העולמי כאחד מעשרת האיומים הגדולים ביותר על בריאות האנושות ומוגדרת אחת מ-17 מחלות טרופית מוזנחות שיש למגר מהעולם.
פתוגנזה.
העברת המחלה לבני אדם.
היתוש שמעביר את הדנגי פעיל בשעות היום ונפוץ בעיקר באזורים עירוניים, בבתי מגורים ובסביבתם. המחלה מועברת על ידי יתוש האדס המצרי, ולעיתים נדירות גם על ידי יתוש הטיגריס האסייתי (אאדס אלבופיקטוס).
תפוצה.
המחלה נפוצה בעיקר בעונות הגשומות במדינות בעלות אקלים טרופי כמו בנגלדש והודו. בעקבות שינויים באקלים העולמי, התארכה באופן משמעותי עונת הפעילות של המחלה (למשל, בשנת 2018, כמות קורבנות המחלה בבנגלדש הייתה הגבוהה ביותר מזה שני עשורים). בעקבות שינויים אלו, לאורך העשור השני של המאה ה-21, החלה המחלה להתפשט למדינות ממוזגות יותר כמו נפאל, בהן המחלה לא נמצאה עד אז.
נכון לשנת 2019, כ-40% מאוכלוסיית העולם נמצאת בסיכון לחלות בקדחת הדנגי, וכ-390 מיליון איש בשנה חולים בה בפועל.
תסמינים וסימנים.
אחרי העקיצה עובר הנגיף תקופת דגירה של ארבעה ימים עד שבוע, שבסופה מתפרצת המחלה, המתבטאת בתחילה בעלייה פתאומית בחום, כאב ראש, סחרחורות, כאבים עזים בשרירים ובפרקים, וכעבור שלושה או ארבעה ימים מופיעה פריחה. פריחה מיוחדת זו מכונה "פריחת הדנגי" והיא אופיינית בכך שהיא מופיעה עם דימום נקודתי בצבע אדום מבריק המופיעה בבית החזה ובחלקי הגפיים התחתונים; בכמה חולים הפריחה התפשטה על רוב חלקי גופם. עלולה להופיע גם דלקת קיבה המלווה בכאבי בטן, שלשולים בחילות, והקאות, וחוסר תיאבון. כאשר המחלה מתפרצת בגוף היא תוקפת את טסיות הדם, אותו חלק האחראי על קרישת הדם. לכן עורכים מעקב צמוד אחר החולים כדי לוודא שמצב טסיות הדם בגוף לא מגיע לרמות נמוכות מדי. בזמן המחלה עלולים החולים לדמם מחלל הפה, אוזניים, עיניים. לכן גם מופיעה הפריחה הידועה, שהיא למעשה קרישי דם קטנים שנוצרים על פני העור (עדות להתקדמות הווירוס). קדחת הדנגי היא מחלה מסכנת חיים, שאין לה תרופה, ואחוז התמותה בקרב החולים בה עומד על פחות מ-0.1%. החולה בה מקבל תמיכה לגוף על ידי עירוי, נוזלים ומנוחה מוחלטת. חל איסור לטוס בזמן המחלה.
סיכון במחלה זו הוא הידבקות בפעם שנייה. לאחר העקיצה הראשונה הגוף מקבל חיסון טבעי מהזן הספציפי בו נדבק החולה, אך אם החולה נדבק באחד הזנים האחרים, מערכת החיסון עלולה להגיב בעוצמת יתר ולגרום לדימום פנימי וחיצוני העלול לסכן את חיי החולה.
ישראל באולימפיאדת רומא (1960)
משלחת ישראל לאולימפיאדת רומא (1960) כללה 23 ספורטאים שהתחרו ב-7 ענפי ספורט. נוסף על כך, ספורטאים ישראלים זכו בשתי מדליות ארד ובשתי מדליות כסף, במשחקים הפאראלימפיים שנערכו מיד לאחר סיום המשחקים האולימפיים באותה שנה.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה האתלט גדעון אריאל.
חברי המשלחת.
אופניים.
הרוכבים מישראל סבלו מחוסר ברכב ליווי. הרכב שנועד ללוותם נלקח על ידי נשות העסקנים שליוו את המשלחת לצורך מסע קניות. בן דוד נפסל לאחר שמשקפיו נפלו והוא רכב בניגוד לכיוון המירוץ כדי לחפשם. אוחיון היה מעורב בנפילה של מספר רוכבים ואופניו יצאו מכלל פעולה וגם הוא פרש מהמרוץ.
שיגעון של מסיבה
שיגעון של מסיבה (בצרפתית: La Boum), הוא סרט נעורים צרפתי משנת 1980 בכיכובה של סופי מרסו שהיה להצלחה בינלאומית. הסרט בוים על ידי קלוד פינוטו ומככבים בו גם קלוד ברסו ובריג'יט פוסי. ריצ'רד סנדרסון שר את שיר הנושא "Reality", שהפך ללהיט ולקלאסיקה.
שמו העברי של הסרט נבחר על ידי צופי זהו זה!, בתחרות שנערכה לגבי שם הסרט, כשיצא בארץ בסוף 1982.
"שיגעון של מסיבה 2" (La Boum 2), סרט ההמשך, הופק ב-1982.
עלילה.
הסרט מספר את סיפורה של נערה בת 13 בשם ויק, המגיעה כתלמידה חדשה לבית ספר תיכון. היא וחברותיה מבלות במסיבות נעורים. הוריה לא מאפשרים לה לבלות במסיבה גדולה המכונה "boum", אך סבתה מסייעת לה. במסיבה היא מתאהבת בנער מבית ספרה. הוריה של ויק מנהלים רומנים מן הצד, אך מתאחדים מחדש לקראת סוף הסרט.
הכנסות.
הסרט זכה להצלחה מסחרית ברחבי אירופה. צפו בו יותר מ-4 מיליון צופים בצרפת, ויותר ממיליון בהונגריה.
סמלים בהאיים
הסמל הרשמי של הדת הבהאית הוא הכוכב המחומש, המכונה "הייכאל" ("היכל", "מקדש"). לצדו משמשים מספר סמלים נוספים, ובהם הכוכב בעל תשעה קודקודים, הבהאא, סמל אבן הטבעת, ועיצוב קליגרפי של "השם הגדול".
הייכאל.
ההיכאל, כוכב מחומש, נקבע כסמל באבי על ידי הבאב, והוא הרבה לכתוב מכתבים, תפילות וכתבים אחרים בצורת כוכב. ההייכאל מסמל את גופם של הנביאים המכונים ה"ההתגלמות" או ה"גילוי" (Manifestations), והוא מופיע גם בסמל אבן הטבעת (ראו להלן). בהאא אללה אימץ את הסמל ואף הוא הרבה לכתוב כתבים בצורה זו.
הכוכב בעל תשעת הקודקודים.
הכוכב בעל תשעת הקודקודים, או אניאגרם, הוא כיום הסמל המזוהה ביותר עם הדת הבהאית למרות שאין לו מעמד בכתבי הדת הבהאיים. ניתן להשוות את מעמדו וסמליותו למגן דוד ביהדות. זיהוי הדת עם הסמל נובע מכך שהספרה 9 מזוהה עם שלמות, אחדות ועם המילה "בהאא" ("זוהר"), שבגימטריה ערבית מסתכמת בסכום של 9. בענינו של סמל זה ציין שוגי אפנדי:
לא קיימות הנחיות מפורשות על דרך העמדתו של הסמל, אך מקובל שאחד הקודקודים מצביע כלפי מעלה.
בּהאא.
המילה הערבית "בּהאא" (بهاء) שמשמעותה "זוהר" או "תהילה" אומצה על ידי הדת כשמה, והיא נכתבת בסמלים בהאיים בסגנון קליגרפי קבוע. "בהאא" מופיעה, בין היתר, בשמה של הדת ובשמם של מאמיניה, בשמו של בהאא אללה (זוהר/תהילת האל), בשמו של עבד אל-בהאא' (עבד הזוהר/תהילה) וב"שם הגדול" (ראו להלן). עוד היא מופיעה במשפט "אללה (ו) אבהא" ("האל זוהר/רב תהילה"), שהבהאים מצווים לדקלמו 95 פעמים בעת תפילה או מדיטציה.
אבן הטבעת.
סמל זה עוצב על ידי מירזא חוסיין-י אספהאני, קליגרף שנודע בכינוי "מִשכּין קַלאם" (مشكن قلم - "העט השחור" או "העט עוטה המסיכה"), והנחשב לאחד משליחי בהאא אללה. מִשכּין קלאם עיצב את הסמל לבקשת בהאא אללה בהיותם באדירנה. הסמל מופיע פעמים רבות על טבעות, ומכאן שמו, אך גם על שרשראות, כריכות ספרים ובציורים. הוא מורכב משני כוכבים מחומשים (הייכאל) המייצגים את הבאב ואת בהאא אללה, וביניהם המילה "בהאא" בעיצוב מיוחד. הקו התחתון מייצג את האנושות, העליון את האל והאמצעי את הנבואה. הקו האנכי מחבר בין השלושה ומייצג את רצון האל העובר דרך הנבואה אל האנושות.
"השם הגדול".