ב-1964 כיכבה יחד עם אילי גורליצקי ויונה עטרי במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", שזכה להצלחה רבה והפך לקלאסיקה ישראלית. היא גילמה את דמותה של נופרית, הפילגש המצריה של שלמה המלך, וביצעה את השירים: "שיר המצריה", "שערורייה כזאת", "שיר המריבה" ו"שמש מוף", שנכתב במיוחד עבורה. שירים שנהפכו ללהיטי התקופה.
שיחקה ב"משלי ערב", שהייתה להצגה הראשונה שהועלתה במועדון החמאם, "פישקה החיגר", "חכמי חלם", "כמו ציפורים", "משחקי הפיג'מה" ועוד.
היא לקחה חלק במופע "תל אביב הקטנה", שהועלה על ידי צוות החמאם, הנחתה את המופע "היה היו זמנים" שזכה להצלחה רבה, וכן השתתפה באופרטה הישראלית הראשונה "שולמית", שהועלתה בתיאטרון "דו-רה-מי".
אטאס השתתפה גם במספר סרטי קולנוע, בין היתר ב-"נס בעיירה", שהתבסס על סיפורים מאת שלום עליכם, "רק בלירה", "המובטל בטיטו" ו"חמש חמש", שהתבסס על מחזמר משנות ה-50.
אטאס ביצעה שירים שנהפכו ללהיטים, כדוגמת: "חיימקה שלי", "טנגו כפר סבא" ו-"שיתפוצץ".
רבים זוכרים אותה מתוכנית הטלוויזיה משנות ה-70 "שכונת חיים", שם היא שיחקה את תפקיד "אמא של יוני".
אטאס מוכרת גם בזכות עבודתה כמדבבת בסרטים מצוירים, בין השאר בשל דמותה של אורסולה מ"בת הים הקטנה", תפקיד לו זכתה לשבחים רבים הן בארץ והן בעולם, גברת תיון מ"היפה והחיה", מלכת הלבבות מ"אליסה בארץ הפלאות", ביגמאמא מ"השועל והכלבלב" ויונה מ"להיטים מצוירים משלנו".
חיים אישיים.
אטאס הייתה נשואה לשחקן דוד ברוך, ולהם שלושה ילדים.
שתי בנותיהם, אורית שחם ועופרי ברוך, שיחקו לצידם בהצגות ילדים כדוגמת "עלילות פתי מאמין לכל דבר" שהועלתה בשנות השבעים, ו"שיגעון של משפחה", אשר חיבר גידי שחם, חתנה של אטאס.
אטאס נפטרה ב-25 בנובמבר 2004, בגיל 70, ממחלת הסרטן. היא נטמנה למחרת בבית העלמין של פרדס חנה, במושבה בה התגוררה בשנותיה האחרונות.
שנה לאחר מותה יצא אוסף בשם "חיימקה שלי - משירי רחל אטאס-ברוך". האוסף כלל גם שירים שלא נכללו קודם לכן על גבי תקליטים ותקליטורים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לרחל אטאס ודוד ברוך על ביתם ברחוב שינקין 22.
התנצרות
ישראלי
יריחו (פירושונים)
דיפרנציאל (מתמטיקה)
בחשבון אינפיניטסימלי בפרט ובאנליזה מתמטית בכלל, דִּיפֵרֶנְצִיאָל של פונקציה בנקודה מסוימת הוא קירוב ליניארי של הפונקציה בנקודה זו.
עבור פונקציות סקלריות במשתנה יחיד, מושג הדיפרנציאל קשור קשר הדוק למושג הנגזרת, אולם כאשר עוברים לפונקציות של כמה משתנים, או לפונקציות שמחזירות וקטור, הדיפרנציאל הוא הכללה של הנגזרת, ושונה ממושג הנגזרת החלקית.
הגדרה פורמלית.
תהא formula_1 פונקציה דיפרנציאבילית בנקודה formula_2.
מהדיפרנציאביליות של הפונקציה נובע שניתן לכתוב: formula_3 כאשר formula_4 מסמל פונקציה המקיימת formula_5, ו־formula_6 מסמל טרנספורמציה ליניארית מ־formula_7 אל formula_8. הטרנספורמציה formula_6 תיקרא הדיפרנציאל של הפונקציה formula_10 בנקודה formula_2, ולפעמים תסומן גם בסימונים: formula_12, formula_13, formula_14 וכיוצא בזה.
נשים לב כי הטרנספורמציה תלויה בנקודה formula_15 – בכל נקודה יש לפונקציה formula_10 קירוב ליניארי שתלוי באותה נקודה, ייתכן שהעתקת הדיפרנציאל היא שונה, וניתן להוכיח שהדיפרנציאל בנקודה מסוימת הוא יחיד, כלומר לא קיימות שתי העתקות ליניאריות שמקיימות את ההגדרה הכתובה לעיל באותה נקודה.
מציאת הדיפרנציאל.
נראה כי אם נסתכל על וקטור היחידה formula_17 (וקטור אפסים עם formula_18 במקום ה-formula_19. לדוגמה ב- formula_20 מתקיים ש- formula_21) ו-formula_22 דיפרנציאבילית בנקודה formula_15 אז formula_24. מהמשפט הזה אפשר להסיק שבאופן כללי לכל וקטור formula_25, הדיפרנציאל בנקודה formula_2, שהוא אופרטור ליניארי, יהיה
formula_27.
מכאן ניתן להוכיח כי הדיפרנציאל מיוצג בבסיס הסטנדרטי על ידי מטריצה ששורותיה הן הגרדיאנטים של הפונקציות הסקלריות המרכיבות את formula_10. מטריצה זו נקראת מטריצת יעקובי.
מכיוון שאנו מדברים על "דיפרנציאל בנקודה" ניתן להסתכל על הדיפרנציאל באופן כללי בתור פונקציה, שמתאימה לכל נקודה את הדיפרנציאל המתאים לאותה נקודה. זהו המובן הכללי של דיפרנציאל של פונקציה. כשם שנגזרת של פונקציה סקלרית במשתנה יחיד היא פונקציה, שמתאימה לכל נקודה מספר (המספר הנגזר), גם דיפרנציאל מתאים לכל נקודה את מטריצת יעקובי של אותה הנקודה.
דוגמה.
במקרה הפרטי של פונקציה סקלרית במשתנה יחיד, formula_29, אם הפונקציה גזירה בנקודה formula_30 פירוש הדבר הוא שקיים הגבול הבא:
formula_31.
אם נסמן גבול זה בתור formula_32, נשים לב שמתקיים formula_33 (ניתן לראות זאת על ידי חלוקה ב-formula_34 והשאפתו לאפס), ולהפך: אם קיים קבוע formula_35 כך ש-formula_36 אז formula_10 גזירה ב-formula_30 ו-formula_39.
מכאן שהדיפרנציאל במקרה זה formula_40. כאן הדיפרנציאל הוא טרנספורמציה ליניארית שמיוצגת על ידי מטריצה של איבר בודד.
במקרה של פונקציה סקלרית במשתנה יחיד formula_10, מקובל לרוב לסמן את הדיפרנציאל שלה formula_42. מכאן גם ניתן להבין את פשר הסימון formula_43 שמתאר נגזרת (כלומר, את formula_42) - אם נסתכל על formula_45, המשתנה, כפונקציה של עצמו, הרי שהדיפרנציאל שלו בנקודה formula_30 הוא formula_47. זהו סימון בלבד - דיפרנציאלים הם העתקות ליניאריות, ואין למנה שלהם משמעות מתמטית.
ראו גם.
דיפרנציאל של העתקה בין יריעות
פוסט-ציונות
פּוֹסְט-ציונות היא תפיסת עולם לפיה האידאולוגיה הציונית הגשימה את מטרתה עם התבססות העם היהודי בארץ ישראל. כפי שהגדיר זאת תום שגב: ישראל כבר אינה חיה למען העבר אלא למען החיים עצמם, וזו תמצית החלום הציוני.
שמה של הגישה הוא צירוף של הקידומת פּוֹסְט (שאחרי־) והמילה ציונות. פוסט היא קידומת מקובלת בשמן של תנועות שמערערות על עקרונות של תנועות שקדמו להן. המונח נטבע באנגלית על ידי הלל קוק, שליח ארגון שטרן בארצות הברית, בטור בשם זה בניו יורק הראלד טריביון מ-10 בדצמבר 1947. במאמר צידד קוק בהפרדה רעיונית בין "האומה היהודית" שאינה נפרדת מהדת היהודית, לבין העם העברי.
מסוף המאה ה-20 אומץ המונח 'פוסט ציונות' על ידי הימין הפוליטי בישראל ובפרט ארגוני הימין הרדיקלי בישראל, ככינוי גנאי לתפיסת עולם שאינה רואה בהתפשטות טריטוריאלית בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים חלק מהציונות. בשיח הפוליטי הימני פוסט-ציונות הפכה לשם נרדף לאנטי-ציונות, ומנגד התנחלות ביהודה ושומרון הפכה לשם נרדף לציונות.
שגב טוען כי המונח "פוסט-ציונות" משמש להערכת מצב, בבחינת: "הציונות מיצתה את תפקידה, בהצלחה ניכרת, וישראל עוברת לשלב הבא". לדבריו, "יש הרואים בכך מטרה, יש הרואים בכך איום. לא קל להסכים מיהו 'פוסט-ציוני', כי לא קל גם להסכים מיהו ציוני".
מאפייני תפיסות פוסט-ציוניות.
פוסט-ציונות היא כנוי למגוון של תפיסות ועמדות שונות שמאחוריהן עומדת ביקורת גלויה או מרומזת על אחת או יותר מן הדעות הרווחות בקבוצות ציוניות שונות. פוסט-ציונים מעלים שאלות שונות בקשר לציונות ולמדינת ישראל, ביניהן:
כל השאלות הנ"ל הועלו ואף מועלות גם על ידי ציונים, אולם, הפוסט-ציונים מדגישים במיוחד נקודות אלה בערעורם על הנחות היסוד הציוניות.
פוסט-ציונות במסגרת התפתחות סוציולוגית.
תמורות שחלו בחברה בישראל בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים הביאו לשינויים ניכרים בגישות ובערכים המאפיינים ציבורים נרחבים בחברה זו. שינויים אלו מתקיימים הן בתחום הכלכלי - ליברליזציה של המשק הישראלי ופתיחתו לשוק העולמי, והן בשבירת ההגמוניה התרבותית של תנועת העבודה הסוציאליסטית, שהייתה קיימת עד תקופה זו. נקודת המפנה הבולטת הייתה עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977, אשר כשלעצמה נתנה ביטוי להתחזקות העמדות הציוניות היותר קיצוניות. בתקופה זו חלו מספר שינויים במקביל, לרבות התנגדות להתחזקות המרכיב הציוני והימני בשלטון. אולם לא ניתן להסיק מכך שכולם נובעים מגורם אחד, ולא ניתן לייחס את כולם לתופעה הקרויה "פוסט-ציונות".
לשינויים בחברה הישראלית, אליהם נלווית תופעת הפוסט-ציונות, מאפיינים במספר תחומים:
אין בהכרח חפיפה בין שלושת התחומים שלעיל ורק מיעוט מהקבוצות העוברות את התהליכים הללו הן פוסט-ציוניות.
פוסט-ציונות כתנועה אינטלקטואלית.
בנוסף לתופעה הסוציולוגית, קיימים פוסט-ציונים מוצהרים - אינטלקטואלים, ובעיקר אנשי אקדמיה, המכנים את עצמם, או המכונים בידי אחרים, פוסט-ציונים. המחזיקים בעמדה זו מערערים על הסיפר (הנרטיב) הציוני, תוך עימותו עם נרטיבים אחרים, בעיקר זה הפלסטיני. על ידי כך, הם מבקשים להצביע על ניגודים וסתירות הקיימים בנרטיב זה לטענתם, כמו חוסר האפשרות של הצירוף מדינה יהודית ודמוקרטית, הניגוד בין המיתוס של טוהר הנשק לבין פעולותיו של צה"ל בפועל ועוד.
לפי עדי אופיר, בספרו "עבודת ההווה", פוסט-ציונים הם אלו אשר לפיהם העידן הציוני בא אל קיצו והפרויקט הציוני אינו יכול עוד להמשיך:
על אף שקיימים אינטלקטואלים המכנים עצמם 'פוסט-ציונים', רבים אינם מוכנים לאמץ כינוי זה. למעשה, כינוי זה משמש פעמים רבות ככינוי גנאי, כתואר לאדם שדעותיו הקיצוניות הוציאו אותו אל מחוץ למחנה הציוני. לכן, לא רבים האינטלקטואלים המוכנים להתהדר בו.