בעבר נהגו בתי הספר למשפטים להתמקד בהוראה פורמלית של הדין הנוהג (ה-black letter law), פרשנותו ויישומו. שיטה זו תאמה את תפיסת בתי הספר למשפטים כמוסדות להכשרת אנשי מקצוע, עורכי דין, הנדרשים לפעול למען לקוחותיהם. בעשורים האחרונים נדחקה תפיסה מסורתית זו לטובת תפיסה ערכית יותר, שלפיה תפקידו של המשפטן הוא "לא רק הכרה של הדין הקיים, אלא גם הבנתו, ניתוחו על פי קריטריונים ערכיים, מוסריים, חברתיים וכלכליים, לימוד הרציונליות העומדות ביסוד הכלל המשפטי, ביקורת על הדין הקיים ועיצובו של הדין האופטימלי, הראוי". גישה זו, הבוחנת, מבקרת ותובעת את עיצוב המשפט לאור תובנות חוץ משפטיות, קרויה הגישה האינטרדיסציפלינרית. שתיים מנגזרותיה הבולטות הן הגישה הכלכלית למשפט והגישה הביקורתית למשפט.
השתלטות הגישה האינטרדיסציפלינרית על ההוראה והמחקר המשפטיים היא אחת הסיבות העיקריות לכך שרבים מהסטודנטים למשפטים לומדים כיום לתואר משולב במשפטים ובתחום נוסף, תופעה שכמעט לא הייתה קיימת עד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים.
מסלולים משולבים.
כחלק מהשינויים שחלו בתחום של לימודי משפטים עם השנים, החלו האוניברסיטאות והמכללות להציע למועמדים ללימודי משפטים ולסטודנטים בחוג, לשלב לימודי משפטים עם חוגים ותחומים אחרים. המסלולים המשולבים מקנים לסטודנטים תואר ראשון בשני תחומים, ואפשרות לשלב ביניהם בעתיד, מתוך השקפה כי בוגרי לימודי משפטים אינם עוסקים תמיד בעריכת דין וכי התואר יכול לפתוח דלת לתעסוקה בענפים נוספים, כגון עסקים, השקעות, כלכלה ועוד.
אוניברסיטת חיפה מציעה מסלולים של לימודי משפטים עם סוציולוגיה, עבודה סוציאלית, רפואה, מדעי המחשב ועוד.
אוניברסיטת בר-אילן מציעה מסלולים משולבים של לימודי משפטים עם פילוסופיה, מדעי החברה, חשבונאות ולימודי אסיה.
האוניברסיטה העברית מציעה שילוב לימודי משפטים עם כל חוג אחר שמציעה האוניברסיטה בפקולטות השונות. ניתן לשלב לימודי משפטים עם לימודי כלכלה, עבודה סוציאלית, פילוסופיה, חשבונאות, קוגניציה ועוד.
אוניברסיטת תל אביב מציעה מסלול משולב של לימודי משפטים עם מדעי הרוח, כלכלה, חשבונאות, תקשורת, ועוד.
מלבד שילובים אלו במוסדות שונים, כולל מכללות, מציעים לסטודנטים מצטיינים אפשרות ללמוד לתואר שני במקצוע מסוים בזמן שהם לומדים לתואר ראשון במשפטים או לעשות תואר ראשון ושני בלימודי משפטים במסגרת מסלול מקוצר. בתוכניות מסלול ישיר לתואר שני יכולים הסטודנטים לקצר את משך הלימודים לשני התארים לפרק זמן שלרוב עומד על ארבע שנים.
עין הוד (ציור)
"עין הוד" (1956) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יחזקאל שטרייכמן. הציור מציג תיאור של כפר האמנים עין הוד, ברוח ההפשטה של תנועת "אופקים חדשים".
שטרייכמן יצר את "עין הוד" בשנת 1956 על פי מתווים שהכין בקיץ 1955, אז שהה ביחד עם בנו בכפר האמנים עין הוד. למרות השימוש באלמנטים גאומטרים ומופשטים, מכיל הציור תיאור מרומז של נוף ושל מבנים. הדבר מתבטא בשימוש בקומפוזיציה המסודרת באופקיות, כאילו על פי קו אופק. הציור הוצג בתערוכה השביעית של קבוצת אופקים חדשים, שנפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות ב-6 במאי 1956, תחת השם "נוף בכפר האמנים עין הוד". בשנת 1987 הוצג הציור בתערוכה רטרוספקטיבית שנערכה לשטרייכמן במוזיאון ישראל.
על פי יגאל צלמונה, מהווה הציור סינתזה בין ההשפעות הקוביזם של ז'ורז' בראק להנחת המכחול הלירית של יוסף זריצקי. הוא מוצא את הציור כ"שלב חשוב בדרכו של שטרייכמן מיצירה בעלת זיקה ישירה למציאות אל הפשטה כמעט מלאה".
קרב דויראן השלישי
קרב דויראן השלישי היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהתחולל בספטמבר 1918 בעיצומה של מתקפת הווארדאר של כוחות מדינות ההסכמה בחזית, אשר נועדה להבקיע את קווי מעצמות המרכז ולהביא להכרעת החזית. הקרב התחולל בין כוחות בולגריים לכוחות בריטיים ויווניים בגזרת אגם דויראן, הסתיים בניצחון הבולגרים ותוצאתו הוגדרה כאסון צבאי לבריטים. למרות ניצחון הבולגרים, הבקעת קווי החזית על ידי הצרפתים והסרבים בקרב דוברו פולה הובילה לנסיגת הבולגרים גם מגזרת אגם דויראן.
רקע.
החזית המקדונית.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התרכזו כוחות מדינות ההסכמה בהגנה על הגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי. החל מאמצע 1916 התייצב קו חזית שאותו החלו שני הצדדים לבצר, תוך ניסיונות הדדיים לכיבוש שטחים. קו חזית זה נודע בהמשך כחזית המקדונית או חזית סלוניקי. ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון ללחימה וביוני 1918 תוך ניצול המוטיבציה הירודה בצבא הבולגרי, הצליחו היוונים להביס את הבולגרים בקרב סקרה.
מתקפת הווארדאר של מדינות ההסכמה.
ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה לפקד על כוחות מדינות ההסכמה בחזית, אשר בעת ההיא מנו כ-620,000 חיילים. כוחות מעצמות המרכז שמנו כ-450,000 חיילים תחת פיקודו הכולל של פרידריך פון שולץ הסתמכו בעיקר על הארמיות הבולגריות הראשונה והשנייה ועל הארמייה הגרמנית ה-11. במסגרת המתקפה, תוכנן שהסרבים בגיבוי צרפתי יתקפו את גזרת הווארדאר, כוח צרפתי-איטלקי יתקוף את אזור פרילפ וכוח בריטי-יווני יתקוף את הקווים המבוצרים הבולגריים ברכסים החולשים על אגם דויראן.
הצבאות הלוחמים.
מדינות ההסכמה.
כוחות מדינות ההסכמה התבססו על שלוש אוגדות בריטיות ושלוש אוגדות יווניות. לאחר קרב סקרה המשיך הצבא היווני בעיבוי כוחותיו והתארגנותו לקראת מתקפת הווארדאר ובכלל זה הגדלת יחידות מהיקף של רגימנט לאוגדה. הכוחות תקפו את הקווים הבולגרים בשתי גזרות. בגזרה המערבית של האגם תקף הקורפוס ה-12 הבריטי בפיקודו של הנרי פולר וילסון והוא הורכב מהדיוויזיות ה-22 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון דאנקן וה-26 בפיקודו של מייג'ור ג'נרל גיי. לכוח התקיפה בגזרה המערבית צורפה הדיוויזיה היוונית הראשונה (של סרס) וכן הרגימנט השני של הצבא הצרפתי (ה"הזוּאָב"), שהיה רגימנט חיל רגלים קל אשר צויד גם בנשק ארטילרי.
בגזרה הצפון מזרחית של האגם תקפה הדיוויזיה ה-28 בפיקודו של ה. קרוקר שהייתה חלק מהקורפוס ה-16 הבריטי ואליה צורפה הדיוויזיה השביעית היוונית (של כרתים). ב-19 בספטמבר נוספה הדיוויזיה ה-14 היוונית לכוחות התוקפים בגזרה הצפון מזרחית. בסך הכל מנו כוחות מדינות ההסכמה כ-75,000 חיילים והם צוידו ב-231 תותחים ובכללם תותחי הוביצר בקוטר שמונה אינץ'
הצבא הבולגרי.
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב, אלמנטים מהדיוויזיה ה-11 וחטיבה מהדיוויזיה ההררית של הצבא הבולגרי שהיו חלק ממערך הארמייה הראשונה בפיקודו של סטפן נרזוב. ואזוב היה מפקד נערץ ועתיר ניסיון ואוגדתו כבר הביסה את הבריטים בקרב דויראן השני. הכוחות הבולגריים מנו כ-35,000 חיילים והם צוידו ב-122 תותחים.
שדה הקרב.
הייתה זו הפעם השלישית הכושלת בה ניסו כוחות מדינות ההסכמה לכבוש את העמדות הבולגריות המבוצרות ברכסים החולשים על אגם דויראן. כאמור, זירת הקרב נחלקה לשתי גזרות עיקריות: המערבית והצפון מזרחית. בשתי הגזרות קו ההגנה הבולגרי ניצב על קו הרכס שהיה ברובו אדמת טרשים. הבולגרים ניצבו בעמדות השולטות באש תותחים על אזורי הכינוס של היחידות הבריטיות והיווניות וכיסו באש מקלעים את דרכי הגישה לעמדותיהם. הצבא הבולגרי ביצר את הגזרה בשלושה קווי הגנה. בקו הראשון נכללו מוצבים שהמרחק ביניהם נע בין 50 ל-200 מטרים ואשר קושרו באמצעות תעלות ואוישו בחיילי רגלים. קווי ההגנה השני והשלישי מוקמו כמה מאות מטרים מהראשון, נבנו במתכונת דומה וביניהם הוצבו קני ארטילריה.
מהלך הקרב.
הקרב החל ב-18 בספטמבר אחר חצות בהרעשה ארטילרית כבדה בת מספר שעות של כוחות מדינות ההסכמה על קווי הבולגרים. ב-05:15 החלה מתקפת רגלים בריטית על העמדות הבולגריות ברכס שמעל הגזרה המערבית של אגם דויראן ולאחר השעה 06:00 הצטרפו היוונים בראש חץ שני. בעוד שהבריטים שהתקדמו בקו אחד נבלמו באש מקלעים תוך מניין נפגעים גבוה, הצליחו היוונים להבקיע בנקודות מסוימות את קו ההגנה הבולגרי ולשבות מאות לוחמים. לאחר מספר שעות עלה בידי הבריטים להבקיע את קו ההגנה הבולגרי הראשון, אך מניין הנפגעים הרב מנע מהם מלהחזיק בקו והם נהדפו בהתקפת נגד בולגרית. למעלה ממחצית מחיילי החטיבה ה-66 הבריטית נפגעו ובכללם רבים מסגל הפיקוד הבכיר שלה.
בגזרה הצפונית מזרחית של האגם תקפו האוגדה היוונית השביעית והאוגדה ה-28 הבריטית את קו ההגנה הבולגרי והצליחו להבקיע אותו בשתי נקודות, אך בשל מניין הנפגעים הגבוה הורה הגנרל ג'ורג' מילן על נסיגה. הפיקוד הבריטי החליט לחדש את המתקפה למחרת היום כדי לרתק את הכוחות הבולגריים ולמנוע מהם לסייע לכוחותיהם שהיו במצוקה מול המתקפה הסרבית-צרפתית בגזרת הווארדאר. לאזור הוזעקה לתגבור האוגדה ה-14 של הצבא היווני. ב-19 בספטמבר בשעה 05:00 לאחר מספר שעות של הרעשה ארטילרית תקפו שוב הבריטים והיוונים הצליחו להבקיע את עמדות הבולגרים ולהחזיק בחלקן, אך תוך מניין נפגעים גבוה. בצהרי 19 בספטמבר הורה הגנרל מילן על הפסקת המתקפה. בשלב זה היו לבריטים 3,900 נפגעים, ליוונים 2,300 ולבולגרים 3,400. בנוסף שבו כוחות מדינות ההסכמה 1,200 חיילים בולגרים. לבריטים לא נותרו עתודות כוח אדם לחדש את המתקפה וביכולתם היה רק להחזיק בעמדותיהם.
לאחר הקרב כתב הגנרל מילן ביומנו:
נסיגת הבולגרים.