דירוג הניו יורק טיימס
דירוג מדריך מישלן האדום
הדירוג במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם
דירוג Travel + Leisure
דירוג פורבס טרוול גייד
ספר הקבלה
צמח דוד
צמח דוד היא כרוניקה היסטורית בשני חלקים שחיבר רבי דוד גנז (1541 - 1613) הכוללת את דברי ימי ישראל ודברי ימי העמים מבריאת העולם ועד לזמנו של המחבר.
המחבר.
רבי דוד גנז חי ופעל רוב ימיו בפראג במאה ה-16 והיה תלמידם של הרמ"א והמהר"ל מפראג, ובהשפעתם הרבה לעסוק בתחומי מדע מגוונים, מלבד השכלתו התורנית הרחבה. חיבר ספרים רבים בהיסטוריה, מתמטיקה וגאוגרפיה, אך רובם לא הגיעו לידינו. שני ספריו המפורסמים הם ספרו ההיסטורי "צמח דוד" שפורסם עוד בחייו, ומחקרו האסטרונומי "נחמד ונעים" שפורסם כ-130 שנה לאחר מותו.
ספרו זה מצטרף לשורת ספרי היסטוריה שנכתבו על ידי יהודים לאורך המאה ה-16, והוא הראשון שנכתב על ידי יהודי אשכנזי.
תוכן הספר.
בספר שני חלקים. החלק הראשון סוקר את תולדות עם ישראל החל מאדם הראשון ועד לימיו של המחבר. בחלקו השני מתוארים תולדות העמים.
את ספרו פותח גנז במילים "בשנה הראשונה של היצירה ברא הקדוש ברוך הוא מאין מוחלט בששת ימי בראשית את השמים ואת הארץ וכל צבאם, וביום השישי ליצירה נוצר אדם הראשון". מבריאת העולם מתוארים תולדות עם ישראל דרך תקופת המקרא, ימי בית שני ושנות הגלות עד לזמנו, כאשר הפסקאות האחרונות בחלק זה מנציחות את חכמי דורו של המחבר.
בחלקו השני של הספר מתוארים מאורעות ההיסטוריה העולמית הכללית, אותם הוא מחלק לארבע תקופות לפי ארבע המלכויות המופיעות בנבואת דניאל: בבל, מדי, פרס ואדום. בהקדמת חלק זה מונה המחבר את ספרי דברי הימים מהם שאב את תוכנו של חלק זה, תוך כדי דיון באמינות דבריהם. בנוסף הוא מצרף "התנצלות" מה מקום יש לספר העוסק בהיסטוריה של אומות העולם, ומה התועלות אותן ניתן להפיק מקריאת "סיפורי שמועות, דברי מלחמות ושאר חידושים" המצויים בחלק זה.
חלק זה נפתח בשנת א'רל"ה, בסיפור הצפת "שליש העולם" על ידי האוקיינוס, בתקופתו של קינן בן אנוש. סיומו של החלק השני בשנת 1592 בתיאור המלחמה בין האימפריה המוסלמית הטורקית לבין צבאות נוצריים. משפט הסיום של גנז הוא "עושה שלום במרומיו הוא יעשה שלום ביניהם ועל ישראל אמן". בחלק זה עושה המחבר שימוש גם בספירה הנוצרית, החל משנת 1 לספירה.
גנז מציין כי חידושו לעומת ספרים דומים הוא ברציפות של המאורעות המנויים בספרו ללא דילוג, שנה בשנה, לפי מניין השנים העבריות המקובל. הבדל נוסף הוא בכתיבת המאורעות באופן כרונולוגי ללא אריכות ופירוט אותם יוכל למצוא הקורא בספרים בהם השתמש לצורך כתיבת ספרו.
את מקורותיו מונה גנז בהקדמתו לחלק הראשון: ספרי התנ"ך, סדר עולם רבה וסדר עולם זוטא, אגרת רב שרירא גאון, הקדמת הרמב"ם למשנה, ספר הקבלה לראב"ד, ספר יוחסין השלם, שלשלת הקבלה, וספרים נוספים. בנוסף למקורות אלו השתמש גנז גם ב"ספרי זכרונות העמים", אך יחד עם זאת הוא מציין בהקדמת החלק השני "שבכל מקום שיש בו צד התנגדות נגד דברי אגדת חז"ל, אפילו כמלא נימא, ידיחו את דברינו, והיו כלא היו".
מהדורות הספר.
הספר "צמח דוד" הודפס בפראג בשנת שנ"ב (1592), עוד בחייו של גנז וזכה להצלחה רבה. הוא הופיע במהדורות רבות ואף תורגם ללטינית וליידיש. במהדורות מאוחרות הוסיפו המדפיסים לחיבורו המקורי את "סיפורי הדורות וקורות העתים" אשר עברו מימי המחבר ועד זמן ההדפסה.
מהדורה חדשה של הספר, בצירוף מבואות והערות, יצאה לאור בידי פרופ' מרדכי ברויאר בשנת 1983.
ספר יוחסין
ספר יוחסין הוא רשימה שבה מופיע סדר שושלת הדורות של משפחה או משפחות.
העיסוק בבניית ספר יוחסין קרוי גנאלוגיה.
ספר יוחסין נוהל במחברת גדולה שהוקדשה למטרה זו. עם המצאת המחשוב מנוהלים ספרי יוחסין רבים באמצעות תוכנה מתאימה, ולמעשה ניתן לראות במרשם אוכלוסין ספר יוחסין של תושבי כל מדינה (בהתאם לעומק ההיסטורי הנשמר בו).
ביהדות.
במסורת היהודית קיימת חשיבות רבה למושג היוחסין, וזאת עקב השוני ההלכתי בעם ישראל, בין כהנים לויים וישראלים, וכן כדי להבחין בין כשרים לבוא בקהל, לבין פסולי חיתון וממזרים.
ייחודיותו של עם ישראל שמקדש ספרי יוחסין מבוטאת במדרש חז"ל על הפסוק "שאו את ראש כל עדת בני ישראל" (במדבר א-ב): בשעה שקבלו ישראל את התורה נתקנאו אומות העולם בהן, מה ראו להתקרב יותר מן האומות, סתם פיהן הקדוש ברוך הוא ואמר להן: הביאו לי ספר יוחסין שלכם כשם שבני מביאין. לכך מנאן בראש הספר הזה אחר המצוות, "אלה המצוות אשר צוה ה’ את משה אל בני ישראל בהר סיני" ואחר כך "וידבר ה’ במדבר סיני...שאו את ראש כל עדת בני ישראל" שלא זכו ליטול את התורה אלא בשביל היוחסין שלהן (ילקוט).
בקהילות שונות נהגו משפחות רבות להציג את ייחוסיהן, דור אחר דור ולהבליט בספר את הרבנים המפורסמים שלהם הם מתייחסים, ובסיפורים אודותם. בנוסף קיימת חשיבות למשפחה הנחשבת "יחסנית" בעניין שידוכים ובכלל.
במכתב הסטטוס קוו הובטח לדאוג לכך שבמדינת ישראל תישמר המסורת ההלכתית בנוגע להיתר ורישום נישואין, כדי למנוע חלוקת בית ישראל לשניים.
בזמן שהועלו הצעות חוק אזרחיות שנועדו לפגוע בסמכויותיה ובעצמאותה של הרבנות הראשית לישראל, בנוגע לנישואין ולגיור, הזהירו גורמים חרדים מפני פתיחת "ספר יוחסין" שינוהל באופן עצמאי, שלא יתייחס לרישומי היוחסין של מדינת ישראל, כשהיא לא נעשית על פי כל כללי ההלכה.
כתובת הליודורוס
כתובת הליודורוס (באנגלית: Heliodorus Stele) היא כתובת מלכותית חרוטה באבן, בשפה היוונית, אשר על פי התאריך הנקוב בה נכתבה בשנת 178 לפני הספירה. הכתובת מכילה הצהרה מטעם סלאוקוס הרביעי בנוגע למינוי אולימפיודורוס ככהן גדול במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה" (הכולל בתוכו את ארץ ישראל). הכתובת נחשבת לאחת הכתובות העתיקות החשובות ביותר שהתגלו בארץ ישראל. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
תוכן הכתובת.
הכתובת, משנת 178 לפנה"ס מורכבת משלושה מכתבים כאשר המכתב בתחתית הכתובת הוא המוקדם והעליון הוא המאוחר. מכתבו של המלך, שממנו נותר רק חלקו הראשון, הוא התחתון והמוקדם, והשניים שמעליו, של הליודורוס, ראש שריו של המלך, ושל דורימנס, הנציב הסלווקי במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה", נכתבו אחריו בחודש אוגוסט בהפרש של ימים ספורים זה מזה.
במכתבו של המלך סלאוקוס הרביעי, אחיו של אנטיוכוס הרביעי, הממוען להליודורוס, "הממונה על העניינים", הוא מודיע על מינוי אולימפיודורוס, חבר ילדות של המלך, כ"אחראי על המקדשים" במחוז החדש "קוילה-סוריה ופויניקיה". מחוז זה כלל בתוכו את ארץ ישראל, שנשלטה באותם ימים על ידי המלכים היוונים-סֶלֶווקים, יורשי אלכסנדר הגדול. הכתובת מעידה בבירור על רצונו של המלך להתערב בענייני הדת באזור על ידי מינויו של אולימפיודורוס לכוהן הגדול של המחוז, ובעקיפין להניח ידיו על אוצרות מקדשי המחוז כחלק ממאמציו לעמוד בתשלום החובות שלו לרומא, כשהתשלום הקרוב אמור להפרע בשנת 177 לפנה"ס, שנה לאחר המינוי.
במכתב המרכזי הליודורוס מודיע לדורימנס, הניצב הסלווקי במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה", על הוראת המלך וממליץ על יישומה על הצד הטוב ביותר.
במכתב העליון, דורימנס שלח מכתב לדיופאנס, הממונה על מחוז אידומיאה, שבו הוא מודיע לו כי הליודורוס הוא "הממונה על העניינים", וכדאי למלא את הוראותיו.
בשונה מעדות הממצא האפיגרפי, על פיו ניתן היה להניח שאולימפיודורוס הוא שהתעמת עם היהודים, ולמעשה הפך את הכוהן הגדול לכפוף לאל פגאני, הרי הליודורוס הוא האדם המוזכר בספר מכבים ב', פרק ג', כשליח המלך סלאוקוס להחרים כספים מאוצר בית-המקדש בירושלים שהוכה קשות כתוצאה מהתערבות אלוהית, ורק בזכות התערבותו של הכוהן הגדול חוניו השלישי, ניצלו חייו. לדעת החוקר ד"ר דב גרא הסיפור המופיע בספר מכבים ב' מעיד ככל הנראה על ויכוח שהיה בין פקידי המלך לנציגי היהודים, וכי הפשרה שאליה הגיעו נתפסה בעיני מחבר ספר מכבים ב' כניצחון יהודי. שלוש שנים לאחר מכן נרצח סלאוקוס הרביעי ואחיו אנטיוכוס הרביעי ירש אותו. זהו השליט, שלפי ספר מכבים א' רדף אחר היהודים ובהשראתו חולל בית המקדש, דבר שהוביל למרד החשמונאים.
גילוי הכתובת וחשיבותה.
הכתובת נרכשה על ידי הפילנתרופ האמריקאי-יהודי מייקל שטיינהארט, אשר השאיל אותה למוזיאון ישראל. החוקרים עצמם אינם יודעים היכן נתגלתה הכתובת, אולם בבדיקות שנערכו על ידי ד"ר יובל גורן לא נמצאו סימנים לכך שאינה אותנטית.
לדעת חנה כותון-פלטיאל ומיכאל וורלה מקור הכתובת משפלת יהודה, ותוכן הכתובת מעיד שהיא הוצבה במקדש של פוליס סלאוקית. לדעת יובל גורן האבן הייתה במערה והוא שיער כי מוצאה בתל מרשה.
בשנים 2006-2005 נתגלו שלושה שברים של כתובת יוונית בחפירות רשות העתיקות בתל מרשה שבגן לאומי בית גוברין. ד"ר גרא, חוקר הכתובות, קבע כי השברים היוו את החלק התחתון של כתובת הליודורוס במוזיאון ישראל. הגילוי אישש את ההשערה שמוצאה של הכתובת בעיר העתיקה מרשה, אשר נמצאת כיום בתחומי הגן לאומי בית גוברין.
תוכן הכתובת פוענח ופורסם לראשונה על ידי הפרופסורים חנה כותון-פלטיאל ומיכאל וורלה בשנת 2007.
לדעת מפרסמי הכתובת, הכתובת מוסיפה מידע חשוב ממקור ראשון על התנהלות הממלכה מנקודת המבט היוונית-סלווקית: המלך הסדיר את המינהל באזור לפי המקובל בממלכה כולה, ומינה אחראי למקדשים, ובהם גם המקדש בירושלים. תפקיד זה כלל גם את האחריות על כספי המיסים שבאוצרות המקדשים. כמו כן, הכתובת מלמדת על כיבוש סוריה על ידי הממלכה הסלאוקית במלחמה הקואלה-סורית החמישית, בדומה למה שעולה מכתובת חפציבה.