הדעה הרווחת בקרב חז"ל באה לידי ביטוי ביצירה ״סדר עולם רבה״, שמיוחסת לרבי יוסי בן חלפתא. על פי מקור זה, 430 השנים שצוינו בספר שמות נמנו החל מהברית בין הבתרים ולא מירידת יעקב ובניו למצרים:
בהמשך ״סדר עולם״ נכתב כי 400 השנים שנובאו לאברהם בברית בין הבתרים נמנו רק מהולדת יצחק, 30 שנה מאוחר יותר, וכך מיושבת הסתירה בין המספר הנתון בספר בראשית לזה שמצוין בספר שמות:
פירוש זה משתקף גם בטעמי המקרא, אשר מפרידים את המילים ״ארבע מאות שנה״ משאר הפסוק, ומעלים את האפשרות שהן מציינות תאריך יעד ליציאה ממצרים ולא את משך הזמן של הגלות והשעבוד.
על פי ״סדר עולם״ הגלות החלה בפועל עם ירידת בני ישראל למצרים, ונמשכה רק 210 שנים. החישוב מתבסס על משך חייו של יעקב, ועל עדותו שלו לגבי גילו בפגישתו עם פרעה מיד לאחר הירידה מצריימה:
בהמשך מחושב כי משך תקופת השעבוד בפועל היה בין 87 ל-116 שנים:
״סדר עולם״ מציג גם את שושלת היחס של משה כדי לתמוך בחישוב שנות הגלות:
היו שחלקו על הפרשנות שהובאה ב״סדר עולם רבה״:
לדעת הגר"א, המנין של ארבע מאות ושלושים השנים החל מניסיון כבשן האש של אברהם ולא מברית בין הבתרים.
אליבא דרבי יהודה הנשיא במכילתא, אין סתירה בין תיארוך "דור רביעי" לבין אותן "ארבע מאות שנה", משום שהתאריכים תלויים במעשיו של עם ישראל:
נראה שלשיטתו התקיים בסופו של דבר התאריך המוקדם, ורק ארבעה דורות ישבו במצרים, משום שבני ישראל חזרו בתשובה מבעוד מועד.
טעם גזרת שעבוד מצרים.
שאלה עתיקה שהועלתה לאור הכתוב היא שאלת הסיבה: מהי הסיבה לכך שנגזרה גזירה כה חמורה - שעבוד וגרות בארץ לא להם - על זרעו של אברהם?
שאלה זו הועלתה אצל חז"ל בתחילת תקופת התלמוד:
לפי חז"ל, כתפיסת הגמול הקלאסית המקובלת אצלם והרווחת במקרא, אין מנוס מלראות שעבוד זה כעונש. הדעות נחלקו רק באשר לשאלה על מה בא העונש. לפי רבי אלעזר, העונש היה על שגייס את "חניכיו ילידי ביתו" (לתפיסתו: תלמידי בית מדרשו) למלחמתו להצלת לוט במלחמת ארבעת המלכים את החמישה. לפי שמואל, העונש היה על שגילה חוסר אמון בהבטחתו של הקב"ה וביקש הוכחות לקיומה. לפי רבי יוחנן, העונש בא על כך שלאחר שניצח במלחמה הנזכרת, לא ניצל אברהם את ניצחונו כדי לצרף את אנשי סדום ועמורה אל סיעת עובדי ה' (או "לגיירם" כלשון חז"ל).
קיימות דעות נוספות בקשר לטעם שעבוד מצרים. המהר"ל מפראג טוען (בספר "גבורות ה'") כי השיעבוד היה נצרך כדי לצרף את בני יעקב ממקבץ אנשים בעלי קרבת משפחה לעם המוכן לקבל ולהשפיע את דבר ה'.
משה.
בעיצומו של שעבוד קשה זה, נולד משה. עקב הגזרה להמית כל בן עברי, הוא מוחבא בבית הוריו במשך שלושה חודשים, ואז מוסתר בתוך תיבת גומא קטנה אותה מסתירה אמו בין קני הסוף על שפת היאור, מתוך מטרה שלא ייתפס ויומת על ידי שוטרי מצרים כשאר התינוקות. אחותו, מרים הנביאה, מסתתרת על מנת לראות מה יעלה בגורלו. בתיה בת פרעה, היורדת לרחוץ ביאור, מגלה את התיבה ונוטלת את התינוק, אף על פי שהיא מבחינה כי הוא מילדי העברים. מרים ניגשת אליה ומציעה לה למצוא עבורו מינקת עברית, והיא לוקחת אותו אל אמהּ על מנת שתניק אותו. בת פרעה לוקחת את הילד תחת חסותה, ומגדלת אותו בארמון.
בעת שבגר, יצא משה, שידע על מוצאו, על מנת לבחון מקרוב את סבלות אחיו. לאחר שהציל עבד עברי מיד נוגש מצרי, על ידי הריגתו של האחרון, ולמחרת ראה את העבד העברי רב עם עברי אחר, ומחשש להלשנה ברח למדין שם נשא לאישה את צפורה בת יתרו, שילדה לו שני בנים, גרשום ואליעזר. במהלך שהותו במדיין הלך למדבר, שם התגלה אליו האלוהים בסנה בוער, וציווה עליו לגאול את ישראל. בתחילה מסרב משה, אך האלוהים נותן בידו מספר אותות ומופתים, ומיידע אותו כי בעת הגעתו מצרימה, יקבל את פניו אהרן אחיו בשמחה, ויבצע עמו את השליחות.
עשר המכות וקריעת ים סוף.
משה הגיע עם אהרן אחיו אל פרעה, ודרש ממנו: "שלח את עמי"! - אך פרעה סרב. משה הדגים את כוחו של אלוהים באמצעות הפיכת מטה הרועים שלו לנחש מול פרעה. מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה משה בלע את התנינים ששלחו החרטומים. תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה, לא הצליחו לשכנע את פרעה לשחרר את ישראל ורק המכה האחרונה, המתת הבכורות, הובילה לשחרורם עד כדי גירושם של בני ישראל.
בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מגיל עשרים ומעלה, יצאו ממצרים אל המדבר, כשעמוד האש ועמוד הענן הנסיים ליוו אותם, בעוד הצבא המצרי החזק דולק אחריהם על מרכבות וסוסים. כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, נקרע הים לשניים (ע"פ חז"ל נקרע הים לשנים עשר גזרים שביל לכל שבט) והם עברו בתוכו. ה' חיזק את לב צבא מצרים להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותם בעודם עומדים בלב ים.
נשפון דייג
נשפון דייג (שם מדעי: "Myotis vivesi") הוא מין עטלף ממשפחת הנשפוניים הייחודי בכך שהוא ניזון בעיקר מדגים וסרטנים קטנים. הוא נפוץ בעיקר במדינת מקסיקו. הוא נמצא בסכנה.
זהו המין הגדול מסוגו באמריקה ומגיע למשקל 25 גרם. הוא בעל כנפיים ארוכות, רגליים ארוכות עם טפרים חדים, פרווה עבה וחומה בהירה עד אפורה כהה בצבע וחיוורת מלמטה והראש גדול ובעל שיניים חדות.
הוא נפוץ לאורך חופי מפרץ קליפורניה בסונורה, באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית ובאיים ליד וכן בכמה חופים בחצי האי באחה קליפורניה.
הוא אוכל דגים ימיים, סרטנים כולל לובסטרים קטנים וכן מחרקים מעופפים. כמו רוב העטלפים הוא נמצא במשך היום במערות ומייצר גואנו מהאוכל שמבוסס על דגים, כמו עופות ים. לעיתים הם ישנים גם בין סלעים חופיים ויחד עם יסעוריים קטנים.
עטלף דייג
זיזף חוטמני
זיזף חוטמני (שם מדעי: "Platalina genovensium") הוא מין של עטלף חרקים יחיד בסוגו, האנדמי למדינת פרו שבאמריקה הדרומית וניזון בעיקר מצוף פרחי קקטוסים ומפירותיהם.
לא ידוע רבות על מין זה ותפוצתו, אבל מחקרים מעריכים שהוא קרוב לסיכון, עקב אובדן בית הגידול.
מאפיינים.
הזיזף החוטמני גדול למדי. אורכו 7.2–8.9 ס"מ והוא בעל מוטת כנפיים של . משקלו 12.8–26.5 גרם; הזכר כבד מן ההנקבה.
פרוותו של הזיזף בצבע חום בהיר בצד העליון ולבנבן בצד התחתון; בחלק האחורי של הגוף, יש מעט מאוד שיער ובין הרגליים האחוריות וסביב הזנב יש קרום עור דק. לשונו ארוכה במיוחד וחוטמו מוארך ובעל עלה אפי בקצהו.
הזיזף החוטמני נפוץ בדרום הרי האנדים של פרו מפיורה בצפון לטאקנה בדרום. הוא נפוץ עד גובה של 2,500 מטר וגם מותאם לחיי מדבר עם קקטוסים.
הזיזפים פעילים בלילה וניזונים מצוף ואבקות של פרחי הקקטוסים מסוג "Weberbauerocereus" שמהווים כמעט את כל תזונתם; בנוסף, הם ניזונים גם מפירות הקקטוס וכן מחיפושיות קטנות שנמצאות בפרחים. הזיזפים מאביקים את הקקטוסים יחד עם כמה מיני קוליבריים ובשנה אחת יכולים להתקיים מקקטוס אחד עד חמישה זיזפים (בשנה גשומה).
עטלף ארך שפתיים
פרנק ויליאם וולבנק
פרנק ויליאם וולבנק (באנגלית: Frank William Walbank; 10 בדצמבר 1909 - 23 באוקטובר 2008) שנודע גם בכינוי F. W. Walbank היה היסטוריון בריטי.
ביוגרפיה.
וולבנק נולד בבינגלי שבמחוז יורקשייר. הוא למד היסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה פרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת ליברפול, ופרס ספרים רבים העוסקים בתקופה הקלאסית. בין ספריו נכללות ביוגרפיות על אראטוס מסיקיון ופיליפוס החמישי, וכן ספר פרושים (Commentary) לפוליביוס בשלושה כרכים. הוא נפטר בקיימברידג' בשנת 2008.
אדריאן גולדסוורת'י
אדריאן קית גולדסוורת'י (באנגלית: Adrian Keith Goldsworthy; נולד בשנת 1969) הוא סופר, והיסטוריון בריטי. המתמחה בתולדות רומא העתיקה.
ביוגרפיה.
גולדסוורת'י נולד בוויילס, והתחנך בבית הספר בעיירת הנופש פנארת' . הוא למד היסטוריה צבאית באוניברסיטת אוקספורד. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בצבא הרומי, והוא השתמש בה כבסיס לספרו "The Roman Army at War 100 BC – AD 200". הוא מעביר הרצאות וקורסים בעיקר בתחום רומא העתיקה, אם כי גם על מלחמת העולם השנייה. על פי עדותו הוא נהנה יותר מכתיבה מאשר מהוראה. כמו כן הוא מופיע בשעשועוני היסטוריה, ובסרטים תיעודיים של ערוץ ההיסטוריה.
בשנת 2010 החל לכתוב סדרה של רומנים צבאיים העוסקים בתקופת נפוליאון בונפרטה, שמותיהם של מרביתם לקוחים מתוך שירי לכת צבאיים בני התקופה. הוא מתגורר בדרום ויילס.
סרז' לנסל
סרז' לנסל (בצרפתית: Serge Lancel; 5 בספטמבר 1928 - 9 באוקטובר 2005) היה ארכאולוג, פילולוג והיסטוריון צרפתי.
ביוגרפיה.
לנסל היה בנו של אדריכל, הוא נולד בקובה בזמן שאביו נסע לשם במסגרת עבודתו. הוא למד בתיכון בקאן ובסורבון, עבודת הדוקטורט שלו עסקה במשטרה של קרתגו. הוא לימד באוניברסיטת פריז, ויצא למשימות ארכאולוגיות רבות באלג'יריה ותוניסיה, במסגרת קמפיין שהושק בידי אונסק"ו לגילוי חורבותיה העתיקות של קרתגו. הוא חשף במסגרת פרויקט זה מבנה גדול שמאוחר יותר כונה "אזור חניבעל". בשנת 2001 הוא זכה בלגיון הכבוד. הוא נפטר בשנת 2005.
תבל דיגיטל
מערכת עזר לבלימה
מערכת עזר לבלימה (באנגלית: Emergency brake assist, בראשי תיבות: EBA; נקרא גם: Brake Assist, בראשי תיבות: BA או BAS) היא מערכת לסיוע בבלימה במכוניות המגבירה את עוצמת הבלימה במקרי חירום. היישום הראשון של מערכת זו בוצע במשותף על ידי חברות דיימלר AG ו-TRW. מחקר שנערך ב-1992 בסימולטור של מרצדס-בנץ בברלין, העלה כי יותר מ-90% מהנהגים אינם מפעילים לחץ חזק מספיק על הבלמים במקרי חירום.