בעת שהותו בבית הסוהר, סיפר כי בלטו הבדלי המעמדות בין האסירים הרגילים לעומת האסירים הפליליים שהשליטו טרור בין כותלי הכלא. דודתו, שניצלה מהמלחמה, שמעה על מאסרו ושלחה לו מעת לעת חבילות. כאשר הגיעה אליו החבילה הראשונה, החליט רובין לשמור לעצמו את החבילה אף על פי שהיה נהוג למסור אותן לכנופיה השולטת – האסירים הפליליים. יחד עם אסיר נוסף שהיה איש משטרה וחיילים אסירים, הנהיג מרד נגד הפליליים. אירוע זה המחיש לרובין את ההבדל בין קבוצה מלוכדת ומאורגנת לבין המון מפורר.
הוא הגיע לבסוף למחנה עבודה בסטנציה יאיה שבסיביר ויצא עם הבריגדה שלו לעבודות פרך. במחנות אלה היה המשטר של רעב, התעללות ועבודה קשה. מדי יום מתו שם רבים, חלקם נרצחו על ידי הפושעים ואחרים מרעב ועבודות פרך. דודניתו, ששמעה על מאסרו, החליטה לפעול למען שחררו והגיעה עד לגנרל בדרגה בכירה ביותר שהורה על בדיקת משפטו, תוך שבוע הוחלט לשנות את גזר דינו לשנת מאסר אחת על תנאי. פירוש הדבר היה שהוא שוחרר אך ההחלטה על כך הגיעה אליו רובין רק כעבור חודשיים.
לאחר מאסר של שנה וחצי במחנה סטנציה יאיהשבסיביר, שוחרר ונסע במשך שבוע ימים חזרה למינסק, כשהוא נוסע על גגות של קרונות ועל המישור שבין הקרונות. כששב למינסק, חזר ללימודים שמהם נלקח למאסר. מאחר שבמכון לתרבות הגוף ניתן מענק גבוה וניתנו מנות נוספות של אוכל ומדי ספורט שונים, בחר ללמוד במכון לתרבות הגוף אף על פי שרצה ללמוד רפואה.
תוך כדי הלימודים, העלה את הכנסתו גם על ידי תרומת דם, התקדם בספורט בתחרויות אגרוף וזכה במקומות הראשונים. רצונו להיות חזק ולעמוד בהתקפותיהם של האנטישמיים למיניהם, חיזקו אותו ברצונו לנצח. החוסן הגופני שפיתח עזר לו אחר כך בעבודות הפרך במחנות, כשנאסר בשנית.
ההתעוררות הלאומית.
האנטישמיות שבה נתקל מצד האוכלוסייה המקומית בזמן הכיבוש הגרמני, במאסר ובמחנות ולאחר מכן במשפט הרופאים, הביאו אותו לכך שבהדרגה עמידתו על יהדותו לבשה צורה מסודרת. באותה תקופה, ידיעותיו בענייני היהודים היו דלות והוא לא ידע את תולדות ישראל, הלשון, התרבות והספרות.
החל מאותה תקופה, היו כל רעיונותיו, מרצו ואמצעיו מוקדשים להשגת מטרה נכספת זו והכל נבחן מנקודת מבט לאומית. הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי ואת כל כספו להשגת מידע המעניין אותו בענייני היהדות וישראל ופעל להנחלת הגאווה על היותם יהודים בקרב הצעירים שנהו אחריו.
ב-1955 הוא הגיע לריגה לצפות בתחרויות ספורט. שם השלטון הסובייטי היה רק מאז ימי המלחמה, ועדיין נותרו יהודים שהיו עסקנים פעילים בארגוני יהודים שונים, בעיקר בית"ר ונשתמרו ספריות יהודיות עשירות. ברחובות דיברו יידיש, היהודים שמרו על המסורת והמנהגים, היו מתכנסים יחד וחוגגים את חגי ישראל.
כשחזר למינסק, מצא חומר בספריה המרכזית, כולל חוברת של גורקי על האנטישמיות והחל להשתמש בחומר הזה בשיחות על האנטישמיות המשתוללת עם יהודים מתבוללים ועם הקשישים, ואילו את הצעירים עניינו נושאים יהודיים כמו נאומי גרומיקו וצרפקין על הקמת מדינת ישראל. באמצעים אלה הוא הזכיר להם שהם יהודים ועורר בהם עניין בשאלת היהודים ובמדינת ישראל. עיקר מטרתו הייתה לעורר בהם גאווה לאומית.
בשנת 1956 נפגש לראשונה עם זוג תיירים מבוגר מארצות הברית, תחילה בקונצרט ואחר כך במלונם. רובין ניסה לקבל מהם כל פירור של מידע וסיפר להם על חיי היהודים בברית המועצות, על נחשולי האנטישמיות וביקש שיספרו על כך בישראל ובארצות הברית. לימים התברר כי כל השיחות האלו הוקלטו על ידי הק.ג.ב. ושימשו כנגדו במשפטו השני.
ב-1957 נערך במוסקבה פסטיבל הנוער הבינלאומי. מהעיתונים הבין שגם משלחת מישראל תשתתף. כדי להגיע ולפגוש את המשלחת הזו נסע תחילה ללנינגרד לתחרויות ספורט וליתר ביטחון הגיע למוסקבה שבוע לפני תחילת הפסטיבל. בחזרה של טקס פתיחת הפסטיבל ראה את הישראלים, רץ אליהם ושאל אותם המון שאלות ונמצא בקרבת המשלחת מהשכם בבוקר ועד מאוחר בערב. הוא רצה לדעת הרבה וגם סתם לשוחח איתם ולראות יהודים כמוהו שהם בני חורין ועצמאיים. שם הכיר יהודים רוסיים שבאו מכל קצוות ברית המועצות, לראות בעיניהם את שליחי הארץ שלהם, לראות את ריקודי העם של הישראלים, לשמוע את שיריהם ולראות את המבצעים עצמם. רובין מתאר כי היהודים הקיפו כל הזמן את הישראלים ולא הפסיקו לשאול אותם שאלות. הוא עצמו צילם את כל המשלחת וכל חבר במשלחת בנפרד והרבה לצלם את הדגל הישראלי. הוא תיאר שהיום הגדול של יהודי ברית המועצות שהתקבצו, היה היום שבו השתתפה המשלחת מישראל.
רובין הכיר את אחד ממדריכי המשלחת ונדבר להיפגש עמו ולקבל ספרות ומזכרות בשביל הבחורים במינסק. כשהוא הגיע בשעה היעודה, הסתבר כי אנשי המשלחת היו תחת מעקב צמוד של אנשי הק.ג.ב. וכי אחד מאנשי הק.ג.ב. עקב אחריו. עקב כך, לא עלה בידיו לקבל חומר וכל מה שהצליח לקבל היה את הכתובת של המדריך.
למרות כל המכשולים, הצליח רובין לצבור כמות מסוימת של ספרים, חוברות, עלונים ומזכרות שהיו בעיניו רכוש גדול והוא שיווה לעיניו את שמחתם של הבחורים במינסק. כשחזר, סיפר בהרחבה את אשר למד. רובין מתאר כי הצימאון שלו לידיעות בשאלת היהודים והרצון שלו למסור את הידיעות לאחרים, היו כאש בעצמותיו ולכן שכח את כל כללי הזהירות, מה גם שלא היה לו ניסיון בפעולות מחתרת.
החקירה והמשפט.
בחקירתו סירב לשתף פעולה עם החוקרים ולמרות כל שיטות החקירה שהופעלו עליו, הוא לא נשבר, לא מסר שמות ולא אישר דבר. במהלך החקירות,
כאשר גילה שהחוקרים מצאו פתק ובו נרשם בצופן מספר טלפון של עובד שגרירות ישראל, הוא בלע את הפתק. על כך, הובל בכבלים חזרה והושם בצינוק.
יחד איתו נאסרו עוד שני אנשים, אחד שהיה אלוף הרפובליקה בהיאבקות והיה יהודי פשוט. כשנסע זה לפולין נתנו בידיו יהודים שברחו ממינסק ספרים, חוברות ועיתונים מישראל ומצרפת ברוסית, ביידיש ובעברית. בחקירה, אמר רובין, כי ניתן לאותו ספורטאי צרור עבורו וכי הלז אפילו לא הציץ לראות את תכולתו, הביאו ומסר לו את הצרור הסגור. גם הספורטאי אמר כך, אף על פי שלא נדברו מראש. עדות זו עזרה לאותו ספורטאי במשפט.
שותפו השני לאשמה של רובין היה רופא, שהיה בוגר ממנו בשנתיים, בנו של קומוניסט וותיק שהיה בעל וותק במחתרת. הוא ידע הרבה על פעילותו של רובין, אך לא הכל. אדם זה גילה התעניינות בשאלת היהודים. רובין נתן לו פרסומים והרופא הפיץ אותם בין מכריו. כשהוא נאסר הוא נשבר מיד והחל לדבר וסיפר את כל מה שידע וזכר ואף כתב מכתב הודאה וחרטה אל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. כששמע בחקירה על מעשים אחרים שלא ידע, הטיל את כל האשמה על רובין. לעומתו, רובין קיבל על עצמו כל אשמה שהוכחה ואמר כי שידל אותו לעשות מעשים מסוימים, נתן בידיו פרסומים וכי כל האחריות למעשיו היא עליו. הוא סבר כי לא מדובר בשאלתו האישית בלבד, אלא שרואים בהם את נציגי היהודים הציוניים. כששמע על הדרך בה נהג, התבייש שאותו רופא הוא יהודי. רופא זה היה היחיד שהעיד שרובין התכוון להתנקש בחיי ניקיטה חרושצ'וב וסיפר שביקש ממנו ציאניד כדי לשים את הרעל בקליע שנועד לחרושצ'וב ובשביל עצמו כדי לתפור את הכמוסה בדש המקטורן. מלבד נתוני הבילוש לא הייתה בידי הק.ג.ב כל הוכחה להאשמה זו למעט עדותו של הרופא.
מוגות הלב של הרופא, מילאה את רובין זעם. גם בחקירה וגם במחנה, הרגיש שאין רואים בו אדם ששמו רובין וזה הכל, אלא שהוא גם נציג של לאום מסוים שיחס האוכלוסייה אליו היה מגמתי. בהמשך התברר כי החוקרים ניסו לנפח את עניינו, לכלול בו את שגרירות ישראל ולטעון כי הוא, רובין, כביכול קיבל הוראה משגרירות ישראל להתנקש בחרושצ'וב. היה ברור כי הסעיף על ניסיון התנקשות בחרושצ'וב היה הסעיף העיקרי ועליו העונש היה עונש מוות. הוא סירב לעו"ד שיגן עליו ואמר שיגן על עצמו, אך מינו לו עו"ד שהיה יושב ראש לשכת עורכי הדין בביילורוסיה. החקירה נמשכה חמישה חודשים, במשך ארבעה מהם היה כלוא בתא ליחיד.
לאחר שנסתיימה החקירה, הוצג בפניו באופן רשמי, כתב האישום על בגידה במולדת, ניסיון לרצוח את חרושצ'וב, תעמולה אנטי סובייטית ותעמולה שכללה הפצת ספרות ציונית, קשר עם שגרירות ישראל וליבוי הליכי רוח לאומניים.
במשפט העידו כ-20 עדים, רק אלה שתמכו באישום. אחדים הכחישו את עדותם הקודמת בטענה שהפחידו אותם וכי החזיקו אותם בחקירה 6–8 שעות רצופות. התובע שם את הדגש על הכוונה להתנקש בחיי חרושצ'וב, אך בסיום נאומו הודיע שמכיוון שניסיון ההתנקשות לא הוצא לפועל והייתה כוונה בלבד – הכוונה תיכלל בסעיף 70 לקודאקס הפלילי של ביילורוסיה. בסיכום נאומו, דרש לפסוק לרובין על היותו המארגן של הקבוצה הנפשעת, 5 שנות כליאה במחנות עבודה לתיקון המידות. לרופא נפסקו שנתיים וסילוק מהמפלגה הקומוניסטית ולמתאגרף נפסקו 6 חודשים בלבד. כשניתן לרובין לומר את דברו האחרון, הוא המשיך בהגנה על עמדותיו ודיבר על האנטישמיות הממלכתית בברית המועצות, על דיכוי החיים הלאומיים של היהודים, על ההטמעה הכפויה והצהיר כי מטרתו היא לצאת למולדתו, ישראל. עד לנאומו זה, דיווח עורך דינו לקרובי המשפחה כי הוחלט לפסוק לו 3 שנים בלבד. לאחר הנאום ולאחר התייעצות, פסק לו בית המשפט 6 שנות כליאה וזאת בשל התנהגותו החצופה במשפט ועמידתו על השקפותיו הנפשעות.
המאסר השני – התגבשות התנועה הציונית.