באינדקס המוטיבים של הספרות העממית של הפולקלוריסט האמריקני סטית תומפסון, מיתוסים של מבול נכללים במספר קטגוריות בקבוצה A "מוטיבים מיתיים" ובתת הקבוצה A1000-A1099: "אסונות עולמיים" (World calamities).
מיתוסים של מבול לעיתים קרובות כוללים לפחות חלק מן המוטיבים והמאפיינים הארכיטיפיים הבאים:
עם זאת, מסיפורי מבול רבים נעדרים לפחות חלק מן המאפיינים שלמעלה:
כמיתוסים של בריאה ושל מוצא.
מיתוסים של מבול הם תכופות, אך לא תמיד, חלק ממיתוסים של בריאה. מיתוסי בריאה רבים מתארים את בריאת העולם ואת בריאת בני האדם כסדרת ניסיונות עוקבים של בריאה ובריאה מחדש, כאשר כל בריאה מושמדת במלואה או בחלקה כדי לפנות מקום לניסיון הבא.
במיתוסים רבים של בריאה, החומר ההִיוּלי שלפני הבריאה מתואר כ"מים קמאיים" (Primeval Waters או Primal Waters או Primordial Waters), תהום או תוהו דמוי מים, שבתהליך הבריאה מגיחה מתוכם היבשה. הגחת היבשה מתוך מי המבול עשויה איפוא לחזק את הסמליות של בריאה מחדש. ארכיטיפים מסוימים במיתולוגיה עשויים להופיע בסיפור הבריאה, בסיפור המבול, או בשניהם. ארכיטיפ נפוץ כזה נקרא במחקר ההשוואתי של מיתולוגיה "צולל האדמה" (Earth-diver). באופן טיפוסי, צולל האדמה הוא דמות של חיה או ציפור, אשר צוללת לתוך המים או לתוך התוהו כדי להעלות משם קומץ עפר, ולעיתים גרגר או זרע, אשר ממנו תצמח היבשה. דמות צולל האדמה עשויה להיות הבורא הלובש צורת חיה או ציפור, אך תכופות היא חיה קטנה וחסרת חשיבות לכאורה, אותה שולח הבורא או גיבור המבול. במיתוסים רבים של צולל האדמה מסופר על סדרה של ניסיונות כושלים למצוא אדמה, על ידי אותה חיה או תכופות על ידי מספר חיות שונות, כאשר החיה המצליחה לבסוף במשימה היא דווקא הצנועה ופחותת הדרגה שביניהן. בכמה מן המיתוסים היא מקריבה את חייה לשם הצלחת המשימה. סיפורי צולל אדמה תכופות רומזים למוסר השכל לפיו העולם נברא או ניצל בזכותם של פשוטי-עם אלמונים וענווי-רוח, ולא בזכות אל, מלך או גיבור ידועי-שם.
ארכיטיפ צולל האדמה נפוץ בייחוד במיתולוגיות של ילידי אמריקה הפרה-קולומביאנית. למשל אצל עמי האלגונקין במזרח אמריקה הצפונית, צולל האדמה בדרך כלל מופיע בסוף סיפור המבול, כאשר הגיבור שולח חיות שונות לתוך המים, והמצליחה במשימה היא האונדטרה הצנועה. אצל עמי הסו, צולל האדמה הוא ברווז. האונדטרה היא צולל האדמה הנפוץ גם אצל עמי האירוקוי, אלא שאצלם הסיפור הוא בדרך כלל חלק ממיתוס הבריאה הראשונית. גרסאות שונות של ארכיטיפ צולל האדמה מופיעות גם במיתוסים בעולם הישן, אם כי הן פחות נפוצות מאשר אלו שבתרבויות אמריקה. למשל, בסיפור הבריאה של עם הבירהור בהודו, האל וישנו שולח מספר חיות שונות עד שהעלוקה מצליחה לסנן מתוך המים הבראשיתיים קומץ בוץ, ואצל עם הגארו בהודו זהו סרטן. אצל הבוריאטים האל הבורא שולח ציפור מים, אצל האיינו הוא שולח נחליאלי, ואצל המדיארים היה זה אל השמש עצמו שלבש דמות ברווז מוזהב. ייתכן שגם הציפורים הנשלחות על ידי גיבור הסיפור במיתוסי המבול המסופוטמי והמקראי, ובייחוד היונה השבה עם ענף זית במקורה, הן שרידים של דמויות צולל אדמה, שמעמדן בעלילה הורד ממצילות למבשרות בלבד.
מיתוסים של מבול הם גם לעיתים קרובות מיתוסים של מוצא, כלומר סיפורים אתנוגוניים שבהם הניצולים מן המבול מוצגים כאבותיהם הקדמונים של העמים שבהם מסופר הסיפור. למשל, באחד הגרסאות של סיפור המבול במיתולוגיה היוונית, הניצולים דאוקליון ופירה מולידים בן ששמו הלן, שמם של היוונים ("הלנים") בשפה היוונית. להלן שלושה בנים: דורוס, איולוס וקסותוס, כאשר קסותוס מוליד את אכאיוס ואיון. אלו מוצגים כאבות היוונים הדורים, האיולים, האכאים והאיונים. אילן יוחסין דומה מופיע בתולדות בני נח בספר בראשית. מיתוסים כאלו נושאים מסר שגם בני אדם שונים ורחוקים הם קרובי משפחה, ועם זאת הם לעיתים קרובות מתרצים הבדלים ביניהם. למשל היוונים חשו עצמם נעלים על העמים ה"ברברים" שלא נולדו כדרך הטבע, אלא מוצאם לפי המיתוס מאבנים שהשליכו דאוקליון ופירה.
ארכיטיפ נוסף החוזר לעיתים במיתוסי בריאה, במיתוסי מבול ובמיתוסי מוצא כונה על ידי אתנולוגים "הביצה הקוסמית" או "ביצת העולם" . תכופות הוא אכן מתואר בדמות ביצה פלאית, ולחלופין בדמות זרע, דלעת, גזע עץ, תיבה, ספינה או עצם אחר שיש לו מעטה חיצוני כלשהו המגן על תווך פנימי. הביצה הקוסמית מתוארת כמעין מיקרוקוסמוס האוצר בתוכו את כל בני-האדם, כל היצורים, ואף את העולם או את היקום כולו, לעיתים במצב עוברי, בראשיתי או של חיות מושהה. במיתוסי בריאה, הביצה הקוסמית עשויה להיות הדבר הראשון שמופיע בראשית העולם, או שהיא צפה על "המים הקמאיים" או שהיא "מוטלת" על ידי האל הבורא. היא עשויה להתקיים במשך זמן רב ללא שינוי, וביקוע "קליפתה" תכופות מתואר כמאורע בריאה דרמטי. ברואי העולם בוקעים ממנה, ולעיתים מתואר שקליפתה הריקה הופכת לגבולות היקום, כמו כיפת השמיים. במיתוסי מבול, גרסאות של הביצה הקוסמית עשויות להציל ולשמור על מבחר מברואי העולם בתקופת המבול, שלאחריו הם יהפכו לאבות העידן החדש. דוגמה אופיינית נראית בסיפורי מבול בהודו סין, שבהם דלעת ענקית ממלאת תפקיד כפול: בעת המבול היא משמשת ככלי-שיט שבתוכו צפים הניצולים, ולאחריו היא נולדת כתוצאה מיחסי עריות בין הניצולים, ומתוכה מגיחים אבות העמים החיים באזור שבו מסופר המיתוס.
במחקר המדעי והאתנולוגי.
חוקרים בתחומים שונים של המדע ביקשו להסביר את שכיחותם של מיתוסי מבול, כמו גם מיתוסים אחרים, ובייחוד את דמיונם בין תרבויות רבות מסביב לעולם. הסברים אפשריים הוצעו בתחומי הגאולוגיה, הארכאולוגיה, האנתרופולוגיה, האתנולוגיה והפסיכולוגיה.
קטסטרופיזם ותאוריות מבול כלל-עולמי.
עד סוף המאה ה-17 לערך היה סיפור המבול המקראי מקובל מאליו על מרבית "הפילוסופים של הטבע" (כפי שנקראו אז חוקרי מדעי הטבע) באירופה, שכנוצרים האמינו ברובם בפירוש מילולי של התנ"ך וספר בראשית. המאובנים הראשונים שהתגלו משלדי חיות פרהיסטוריות גדולות נקראו "מפלצות שמלפני המבול" (אנגלית: Antediluvian monsters), ומאובני יצורים ימיים שנמצאו בכמויות גדולות במקומות מרוחקים מן הים נתפסו כראיות למבול. ואולם התפתחות מדעי המינרלוגיה, הגאולוגיה והפלאונטולוגיה הקשתה יותר ויותר על התאוריה של מבול כלל-עולמי. למשל, חקר שכבות הסלע מראה שהנמוכות והקדומות שבהן מכילות רק מאובני חסרי חוליות, מעליהן שכבות המכילות גם מאובני דגים, מעליהם גם זוחלים, ומעליהם גם יונקים. לפיכך סבר הפיזיקאי האנגלי רוברט הוק כי השכבות מעידות על יותר ממבול אחד לאורך ההיסטוריה, וההסבר היחיד למבולים אלה הוא "קטסטרופות": אירועים טבעיים בסדר גודל עצום מעל ומעבר למה שהיינו עשויים להיות עדים לו בימינו. כך הפך הוק לאבי הקטסטרופיזם – התפיסה הגורסת כי כדור הארץ נוצר ועוצב באסונות אדירים.
החשוב והאחרון בין הקטסטרופיסטים היה חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה, אשר תכופות נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית. ב"חיבור על התאוריה של הארץ" משנת 1817 ניסה קיווייה לפשר בין ממצאי הגאולוגיה לספר בראשית. קיווייה כבר הכיר בכך שכדור הארץ קדום מאוד, וכי רבים מן המינים שחיו עליו כבר נכחדו, ותירץ זאת בסדרת קטסטרופות שהאחרונה בהן הייתה המבול המקראי. ואולם הקטסטרופיזם הופרך על ידי אבות הגאולוגיה המודרנית ג'יימס האטון וצ'ארלס לייל, אשר הראו את האחידות של תצורות גאולוגיות רבות המחייבות הצטברות שינויים הדרגתיים זעירים במשך זמן ארוך מאוד. אף כי מדע הגאולוגיה המודרני מכיר גם בקטסטרופות דוגמת הכחדות המוניות, ישנו מזה שנים רבות קונצנזוס מדעי כי אין עדות למבול כלל-עולמי, או אפילו בסדר גודל של יבשת יחידה, ובוודאי שלא במשך אלפי השנים האחרונות.
בארצות הברית עד שנות ה-80 של המאה ה-20 רווחו מאוד תאוריות בריאתניות שנקראו גאולוגיות מבול, והתמקדו בעיקר בניסיון לשכנע שיש ראיות גאולוגיות למבול כלל-עולמי לפי פשט הסיפור המקראי, או שמבול זה מסביר כיצד השכבות הגאולוגיות והמאובנים נוצרו תוך זמן קצר, ולא במשך מיליארדי שנים. תאוריות מעין אלו נפוצות עד היום בחוגים בריאתניים ברחבי העולם, בעיקר בנצרות, ביהדות ובאסלאם. אך בקונצנזוס מדעי בתחומי הגאולוגיה ומדעי כדור הארץ הן נחשבות כבלתי-מדעיות וכפסאודו-מדעיות. הרעיון שכל מיתוסי המבול ברחבי העולם מתארים אותו מאורע קטסטרופלי כלל-עולמי הוא חסר בסיס מדעי.
בשנות ה-90, השערה של זוג החוקרים טולמן מהמכון הגאולוגי של אוסטריה ניסתה להסביר את שכיחותם של מיתוסי מבול במספר אירועים אזוריים שהתרחשו בו-זמנית מסביב לעולם מאותה סיבה. ההשערה הציעה שכוכב שביט חדר את האטמוספירה של כדור הארץ כ-9,500 שנה לפני זמננו, תוך שהוא מתפצל למספר שברים שנפלו באוקיינוסים שונים, וגרמו לאידוי עצום של מי ים שירדו כגשמים ביחד עם גלי צונאמי שהכו באזורים מיושבים. השערה זו התבססה על תיארוך מכתשי פגיעה תת-ימיים, ואולם 13 גאולוגים, פלאונטולוגים ופיזיקאים מאוניברסיטאות וממכוני מחקר שונים ברחבי העולם שבדקו אותה, מצאו שהיא נבעה מחוסר הבנה של הנתונים לגבי מכתשי הפגיעה, והגדירו אותה כפסאודו-מדעית.
שיטפונות והצפות אזוריים.