בהמשך למד לימודי תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטאות טיבינגן, מינכן והיידלברג. אך בעקבות חברותו בתנועת הסטודנטים המהפכנית, נאסר על ידי השלטונות, ושחרורו והמשך לימודיו, הותנו בכך שלא יקבל שום תפקיד רבני. מאז אוארבך התמסר ללימודי ספרות. תחילה עסק בכתיבה ופרסום בתחום ה"יהדות בספרות התקופתית", ובהמשך פרסם מספר רומנים בנושאים הלקוחים מההיסטוריה של עם ישראל. מתוך סדרת פרסומים זו, הוא קצר הצלחה יחסית בספרים "שפינוזה" ו"משורר וסוחר" שגיבורו הוא אפרים משה קוה (תורגם לעברית בשם "אפרים קוה"). בספרו "שפינוזה" מופיע לראשונה סיפורו של הגולם מפראג, ויש מייחסים לאוארבך את המצאתו של הסיפור.
את תהילתו והפופולריות הרבה שלו רכש לאחר שעסק ביצירותיו בפשוטי העם, האיכרים ומעמד הביניים, ובכך יצר לעצמו קהל קוראים נרחב ועממי יותר ונחשב לסופר הגרמני הנקרא ביותר בתקופתו. הוא יצר ז'אנר חדש ומצליח מאוד בספרות הגרמנית של סיפורים עממיים וסנטימנטליים מחיי הכפר, תחת השם "סיפורי כפר מהיער השחור". בין סיפורים אלו בלט הספר "יחיפיה", גרסה מודרנית של סיפור סינדרלה. הספר הפך לרב המכר הגדול של התקופה ופורסם בחמישים מהדורות לפחות, וכמו כן תורגם לעברית שלוש פעמים. אוארבך הפך לאהוב ונערץ הן בעיני הקוראים הפשוטים והן בעיני האינטלקטואלים אניני הטעם. הוא מונה ליועץ ספרותי של חצר המלכה אוגוסטה בברלין וזכה לעיטורים ולאותות כבוד.
מלחמה באנטישמיות.
אוארבך היה הסופר היהודי היחיד בגרמניה שהיה חסין מאנטישמיות והצליח להשתלב בחברה הגרמנית בלי להסתיר את מוצאו. יהודי גרמניה התגאו ש"אחד משלהם" הפך לאחד מהסופרים הגרמניים המפורסמים ביותר. יעקב גרים, מהאחים גרים, הודה לאוארבך על "שריפא אותו מדעות קדומות", ואמר שלא היה מעלה בדעתו שיהודי מסוגל לחדור עד כדי כך למעמקי הנשמה הגרמנית. המלחין ריכרד וגנר אמר על אוארבך כי הוא אדם "המושרש באמת ובתמים בחיים הגרמנים" וקבע שאוארבך "נותן ביטוי הולם לתכונות העמוקות ביותר של הנפש הלאומית הגרמנית".
רוב יצירותיו של אוארבך עסקו במלחמה כנגד האנטישמיות, בין שעשה זאת באמצעות תשובות לכתבי-פלסתר אנטישמיים, ובין שניסה להפיג את המתח בין יהודים לגרמנים, באמצעות 'התבוללות ספרותית', ותיאור היהדות בצבעים רומנטיים.
בשנותיו האחרונות החל אוארבך לאבד את אמונתו בעתיד היהודים בגרמניה. בנובמבר 1880 הוא ישב בישיבה של הפרלמנט הפרוסי, שבו דנו בהצעה לשלול מהיהודים את זכויות האזרח שלהם אגב הערות אנטישמיות. אוארבך שב מדוכא לביתו וכתב "חייתי ועמלתי לשווא".
אוארבך נפטר בעיר קאן שבצרפת בשנת 1882, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-70, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר הולדתו.
שמו הונצח ברחובה של המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
קישורים חיצוניים.
מיצירותיו:
שחר (זמן)
ולטר רטנאו
רטנאו
ארכיון הבאוהאוס
סטיבן בראסט
סטיבן קארל זולטן ברוסט (באנגלית Steven Karl Zoltán Brust) (נולד ב-23 בנובמבר 1955) הוא סופר פנטזיה ומדע בדיוני אמריקאי ממוצא הונגרי. הוא ידוע בזכות סדרת ספריו על ולאד טאלטוס. ספריו של ברוסט תורגמו לגרמנית, רוסית, פולנית, צ'כית, הולנדית, ספרדית, צרפתית ועברית. ברוסט גם תופף בלהקת פולק-רוק "Cats Laughing" והוציא אלבום אחד "A Rose for Iconoclastes" בשנת 1993.
סטיבן ברוסט ביקר בישראל במסגרת הפסטיבל אייקון 2008.
שם משפחתו מופיע בתרגום העברי לספריו בצורה שגויה ("בראסט"), בעוד בכנס אייקון 2008, העיד בקולו שלו, ששמו "סטיבן ברוסט".
יצירותיו.
סדרת ולאד טאלטוס של סטיבן ברוסט מתרחשת באימפריית דרגארייה, המאוכלסת בדרגאריינים, ייצורים דמויי-אדם גבוהים אשר חיים אלפי שנים, ובני-אנוש, המכונים "מזרחיים" בפי דרגאריינים. הדרגאריינים מחולקים לשבעה עשר בתים, כאשר לכל בית חיה המייצגת אותו, ותכונות אופי ותחומי עיסוק האופייניים לאותו בית בלבד. הסדרה עוסקת בחייו של ולאד טאלטוס, בן-אנוש המשתייך לבית ג'הרג, המריץ את כל תחום הפשע המאורגן באימפריית דרגארייה. ולאד הוא מתנקש ואחראי על עסקים בלתי-חוקיים באזור מסוים באָדרִילָנקָה, עיר הבירה של האימפריה. למרות היותו מזרחי, גזע חלש התופס את המעמד התחתון של החברה הדרגאריינית, ולאד הצליח להתחבר עם מספר דראריינים בעלי השפעה והוא מעורב לעיתים במאורעות חשובים הנוגעים לגורלה של אימפריה כולה. עד כה נכתבו 11 ספרים בסדרה, המתוכננת לכלול 19 ספרים - אחד על שם כל אחד משבעה עשר הבתים, אחד על טאלטוס עצמו, וספר אחרון, שייקרא "The Last Contract".
סדרה נוספת פרי עטו של סטיבן ברוסט, "Khaavren Romances", מחווה ל"שלושת המוסקטרים" של אלכסנדר דיומא האב, מתרחשת גם היא בעולם של דרגארייה, כ-1000 שנים לפני האירועים של סדרת ולאד טאלטוס.
בין הספרים האחרים שכתב יש לציין את "To Reign in Hell", ספר על מרד מלאכים בגן עדן אשר הושפע מיצירותיו של ג'ון מילטון, ו-"Agyar", ספר אפל על ערפד בעולם המודרני. ברוסט גם כתב ספרים וסיפורים בשיתוף עם סופרים אחרים, כגון "The Gypsy" שנכתב בשיתוף פעולה עם רובין הוב.
יהודה דוד אייזענשטיין
פנוויי פארק
פנוויי פארק (באנגלית: Fenway Park) הוא אצטדיון בייסבול בעיר בוסטון, המשמש את קבוצת הבוסטון רד סוקס מאז פתיחתו ב-1912. פנוויי פארק הוא האצטדיון הוותיק ביותר מבין כלל מגרשי הבייסבול המשמשים את קבוצות ה-MLB, ליגת הבייסבול הבכירה בארצות הברית.
היסטוריה.
החלטה על בניית האצטדיון התקבלה ב-1910 כאשר צ'ארלס טיילור, בעלי בוסטון רד סוקס, הודיע שקצה נפשו בהמשך תשלומי השכירות למגרש הביתי ששימש את הקבוצה עד אז, ובכוונתו לבנות אצטדיון חדש. תקופת בנייתו נמשכה שישה חודשים בלבד בעלות שהסתכמה בכ-650 אלף דולר, האצטדיון נקרא פנוויי פארק על שם אזור פנוויי בו הוקם.
ב-20 באפריל 1920 נערך באצטדיון משחק הליגה הראשון בו אירחו הרד סוקס את הניו יורק היילנדרס (לימים הניו יורק יאנקיז), לעיני קהל של כ-27,000 צופים.
האצטדיון נפגע משתי שריפות גדולות שהתחוללו בו ב-1926 וב-1934, האחרונה הכריחה ביצוע שיפוצים משמעותיים על מנת לאפשר את פתיחת העונה במגרש.
הגעתו של השחקן טד ויליאמס לקבוצה, מי שהפך להיות סמלה בשנים הבאות, הביאה לביצוע שינויים נוספים באצטדיון, ב-1940 ממדיו צומצמו על ידי בניית אזור אימון והמתנה למגישים ("בולפן") כך שחבטות רבות יותר של ויליאמס יהפכו להום ראן. לאחר שובו משירות כטיס קרב בחיל הנחתים האמריקאי נבנה יציע חדש בחלקו העליון של האצטדיון והותקנה ב-1947 תאורה הקפית (הרד סוקס היו בין הקבוצות האחרונות בליגה ששיחקו באצטדיון ללא תאורה). לפני עונות 2003 ו-2004 הוספו יציעים חדשים מעל חומת השדה השמאלי, ומתחת לחלק הימני של הגג בהתאמה. מעבר לכך כמעט ולא נעשו שינויים באצטדיון לאורך שנות קיומו, ואפילו לוח התוצאות נותר במתכונת הישנה בה העדכון נעשה באופן ידני.
מאפיינים מיוחדים.
פנוויי פארק ידוע בכמה מאפיינים המייחדים אותו ממגרשי בייסבול אחרים, ממדי האצטדיון הצרים יחסית נועדו למנוע גישה לצופים שלא שילמו כרטיס, והפכו אותו למגרש חביב על חובטים. כשנבנה, כלל המגרש סוללה בצידו השמאלי, כך ששחקן השדה השמאלי נאלץ לרוץ בעלייה על מנת לתפוס כדורים.
סימן היכר נוסף של האצטדיון היא המפלצת הירוקה (The Green Monster), כינוי לחומה גבוהה (כ-11 מטרים) ורחבה (מעל 74 מטרים) שבשדה השמאלי של האצטדיון, החומה נצבעה ב-1947 בירוק ומשם מקור כינוייה. גובה החומה מאפשר פחות חבטות הום ראן לצד שמאל, אך מנגד פגיעת הכדור בחומה עשויה לבלבל שחקני הגנה שאינם רגילים לה ולתרום בכך לקידום רצים על הבסיסים.
ביציע הימני של האצטדיון מושב בודד בצבע אדום לעומת שאר המושבים הירוקים, שנועד לסמן את המקום המרוחק ביותר בו נחבט כדור במהלך משחק, כ-153 מטרים מעמדת החובט, הישג שנקבע על ידי טד ויליאמס ב-1946.
שני העמודים הצהובים המסמנים את גבולות תחום החבטות החוקיות נקראים על שם שחקני העבר של הרד סוקס, העמוד בשדה הימני נקרא Pesky's Pole לכבודו של ג'וני פסקי, והעמוד בשדה השמאלי, מעל המפלצת הירוקה, נקרא Fisk Foul Pole לכבודו של קרלטון פיסק.
שימושים נוספים.
מעבר להיותו המגרש הביתי של הבוסטון רד סוקס, שימש האצטדיון כמשכנם של מספר קבוצות אחרות לאורך השנים. היריבה העירונית של הרד סוקס בוסטון ברייבס אירחה בפנוויי פארק את משחקי הבית שלה בוורלד סיריס של 1914, ובעונת 1915, עד שהושלמה בנייתו של אצטדיון חדש עבורה.
בפנוויי פארק שיחקו מספר קבוצות פוטבול מקצועניות, האחרונה בהם בוסטון פטריוטס שאירחה באצטדיון את משחקיה הביתיים בין השנים 1963 ו-1968. ב-1968 שימש האצטדיון גם כביתה של קבוצת הכדורגל הבוסטון ביקונס.
בניגוד למגרשים אחרים, לא שימש בדרך כלל פנוויי פארק לאירוח הופעות מוזיקה, בין האירועים הבודדים שהתקיימו בו היו הופעותיהם של סטיבי וונדר וריי צ'ארלס בשני ערבים עוקבים בשנת 1973. מאז שנת 2003, לאחר שהתחלפו הבעלים של הרד סוקס, השתנה המצב ובאצטדיון מתקיימות מדי שנה שתי הופעות רוק מרכזיות. מאז הופיעו בו אמנים מובילים כגון ברוס ספרינגסטין (2003), הרולינג סטונז (שתי הופעות ב-2005), דייב מת'יוס בנד עם שריל קרואו (2006) ולהקת פוליס (שתיים מהופעות האיחוד שלה ב-2007).
אריך ולטר שטרנברג
אריך ולטר שטרנברג (31 במאי 1891 – 15 בדצמבר 1974) היה מלחין ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וחתן פרס אנגל לשנים 1946 ו-1961.
חייו.
שטרנברג נולד ב-1891 בברלין בירת גרמניה. אביו, פיליפ, היה רופא. למד משפטים, תחילה בשווייץ, באוניברסיטת ז'נבה ובהמשך בגרמניה, בקיל ובברלין, שם גם התמחה במקצועו.