יוצר הסדרה, דן הרמון, היה המפיק האחראי של הסדרה למשך שלוש העונות הראשונות, אך פוטר לפני תחילת הפקת העונה הרביעית והוחלף בתסריטאים דוויד גואראסיו ומוזס פורט. במהלך הפקת העונה הרביעית עזב השחקן צ'בי צ'ייס את הסדרה, עקב בעיות עם הפקת הסדרה והאופן שבו התפתחה דמותו בסדרה. אחרי תגובות פושרות מצד המבקרים וקהל המעריצים של הסדרה, הרמון חזר להפקת העונה החמישית של הסדרה (במהלכה דונלד גלובר עזב את הסדרה על מנת להתמקד בקריירת המוזיקה שלו), ואחריה NBC ביטלה את הסדרה, אך שירות הסטרימינג של יאהו, Yahoo! Screen, חידש את התוכנית ובו שודרה העונה השישית והאחרונה של הסדרה, שהסתיימה ב-2 ביוני 2015.
זארה (רשת אופנה)
זארה (בספרדית: Zara; נהגה ת'ארה) היא רשת חנויות אופנה ספרדית פופולרית. זארה היא מותג הדגל של הקונצרן אינדיטקס בבעלותו של אמאנסיו אורטגה. מלבד זארה כוללת קבוצת "אינדיטקס" גם את המותגים פול אנד בר, ברשקה, מאסימו דוטי, אוטרקווה (Uterqüe) וסטראדיבריוס (Stradivarius). נכון לשנת 2017 כוללת הרשת 2,169 חנויות ב-88 מדינות, רובן בבעלות ישירה של החברה. הכנסות הרשת ממכירות עמדו על 11.59 מיליארד אירו, המהווים כ-64% מהכנסות אינדיטקס.
היסטוריה.
רוסיליה מרה נולדה בצפון ספרד, בגיל 11 עזבה את בית הספר כדי לעבוד כתופרת. בשנת 1963 הקימה יחד עם בעלה, אמאנסיו אורטגה, עסק לייצור חלוקי אמבטיה ולבנים, שחיקו עיצובים של מותגים ידועים במחירים נמוכים. בשנת 1975 פתחו בני הזוג את החנות הראשונה בעיר א קורוניה שבגליסיה, ספרד. לאחר שהחנות הפכה לסיפור הצלחה, נפתחו עוד חנויות ברחבי ספרד. לאחר כעשור הקימו בני הזוג את חברת ההחזקות אינדיטקס. במהלך שנות ה-80 שונו העיצוב וההפצה של המותג כדי להתאים אותו יותר לקהל הצעיר. בני הזוג התגרשו ב-1986, אך מרה נותרה מבעלי המותג והייתה מעורבת בניהולו, עד מותה ב-2013.
בשנת 1988 פתחה הרשת בפורטוגל את הסניף הראשון שלה מחוץ לספרד. ב-1989 פתחה הרשת חנויות בארצות הברית, ב-1990 בצרפת, במקסיקו (1992), ביוון (1993), בבלגיה ובשוודיה (1994). הרשת התרחבה לאחר מכן ברחבי העולם, וכיום היא קיימת ב-73 מדינות.
בישראל קיימים 23 סניפים של זארה.
נכון לשנת 2007 החנויות של זארה מוכרות בגדי גברים ונשים בלבוש נמוך ולבוש גבוה, מוצרי קוסמטיקה, נעליים ואביזרים נלווים, וכן בגדי ילדים בשם "זארה קידס". משנת 2012 הוחל בשיווק ליין בשמים לנשים, גברים וילדים. כמו כן הוחל בשיווק בגדי תינוקות "זארה בייבי".
ביוני 2012 הוערך שווי החברה ב-40.5 מיליארד אירו, דירוג שהפך אותה לחברה הציבורית הגדולה ביותר בבורסה של מדריד.
אסטרטגיית השיווק.
זארה נחשבת לאחת מחברות ה"פאסט פאשן" (באנגלית: Fast Fashion) המובילות בעולם, שיטה המאפשרת לחברה לתרגם טרנדים אופנתיים במהירות לבגדים הנמכרים ללקוחות. המודל העסקי של החברה שונה מאוד מהחברות המתחרות - בעוד שרוב חברות האופנה העבירו את הייצור למדינות בהן הייצור זול כסין והודו העדיפה זארה לשמור על הקשר המיידי בין ההנהלה ובין מחלקות הייצור.
האסטרטגיה של החברה מתמקדת בהגדלת מספר הפריטים הנמכרים, גם אם הדבר כרוך בצמצום אחוזי הרווח על כל פריט שנמכר.
בישראל.
בשנת 1996 קיבלה רשת "המשביר לצרכן" את הזיכיון לשיווק מוצרי זארה בישראל ובספטמבר 1997 נפתחה החנות הראשונה בקניון רמת אביב. בשנת 2002 נרכש הזיכיון בידי חברת "אפריקה ישראל" שריכזה את כל פעילות הטקסטיל שלה תחת "גוטקס מותגים". בשנת 2009, בעקבות חובות כבדים של "אפריקה ישראל" מכרה החברה את פעילות גוטקס מותגים, ובתוכה גם זארה, לקבוצת משקיעים קנדית בראשות ג'ואי שוובל.
בנובמבר 2015 פורסם כי הרשת מתכוונת לפתוח בישראל סניף ראשון של "זארה הום", רשת החנויות של החברה המוכרת מוצרי טקסטיל וכלי בית.
ב-2 באפריל 2019 החברה הכריזה כי תשיק חנות מקוונת עם משלוחים בישראל. בכך מצטרפת ישראל לשווקים הגדולים בעולם שנהנים כבר שנים מקניית זארה ברשת, ובהן אוסטרליה, ארצות הברית, קנדה, בריטניה, ספרד ועוד.
ביקורת על החברה.
תנאי העסקה.
ב-16 באוגוסט 2011 שודר בברזיל תחקיר שהאשים את החברה שהיא עושה שימוש ביצרנים המעסיקים עובדים בסדנאות יזע. למחרת השידור סגרה רשות הפיקוח במשרד העבודה של סאו פאולו בברזיל מפעל שייצר עבור החברה. במפעל נמצאו עובדים לא חוקיים שהוברחו מבוליביה ונאלצו לעבוד במשך 12–14 שעות ביום תמורת שכר נמוך.
ביולי 2016 נסגר בבת אחת מפעל בשם בראבו (Bravo), מפעל אשר העסיק 140 עובדים, ייצר בגדים בטורקיה בעיקר עבור זארה גם עבור חברות האופנה next ומנגו, אך כאשר המפעל נסגר לפני למעלה משנה, סירבו החברות, ביניהן זארה האחראית ל-75% מהייצור במפעל, לשלם לעובדים את משכורות שלושת החודשים האחרונים ופיצויי פיטורין. לאחר שנה וחצי של מאבק מול חברת זארה, בנובמבר 2017 הטמינו העובדים המפוטרים מהמפעל פתקים בבגדים בחנויות של זארה בטורקיה. בפתקים היה רשום "אני הכנתי את הפריט הזה שאת/ה עומד/ת ללבוש, אך לא קיבלתי על כך כסף."
מוצרים שנויים במחלוקת.
בשנת 2007 הסירה החברה מהמדפים אלפי תיקים, לאחר שלקוחות התלוננו שבדוגמה הרקומה על התיקים מופיעים צלבי קרס. להגנתה, טענה החברה כי התיקים יוצרו על ידי ספק חיצוני מהודו. לדבריהם, הסמל מבוסס על סמל דתי המקודש להינדואיזם ולבודהיזם ומייצג שמש, כוח ומזל טוב.
באוגוסט 2014 נאלצה החברה להסיר אלפי חולצות מהמדפים בעקבות תלונות שהן מזכירות חולצות שלבשו יהודים במחנות הריכוז במלחמת העולם השנייה. החולצות היו לבנות עם פסים שחורים ועליהן הודפס כוכב צהוב. לטענת החברה, הרעיון של הדפסת הכוכב הצהוב נלקח מתלבושות השריף במערבונים הקלאסיים.
משרד המשפטים הרוסי
יחידת חרמ&quot;ש
יחידת חרמ"ש (חיל רגלים ממוכן ומשוריין) או יחידת "ברדלס" היה שמה של יחידת חי"ר מסוערבת מובחרת שפעלה בשטחי יהודה שומרון ועזה, והייתה תחת פיקוד המרכז ודרום בצה"ל.
היחידה עסקה במגוון פעילות מבצעית שכוללים:
פעילות מסוערבת, זיקיות (התחפשות למתיישבי יו"ש ונסיעה בצירים ברכבים אזרחיים בכדי ללכוד חוליות טרור), וגם פעילות מתגנבת (לבוש שחורים וכניסה רגלית לאזורי הפס"ד בלילה ללכוד מפריעי סדר).
כמו כן עסקו היחידות בביטחון שוטף, מעצר מבוקשים, סיכול הפגנות ופעולות טרור בלב שטחים עוינים.
עם פירוק היחידה שימשו חייליה כבסיס להקמת גדודי חרוב ושמשון. בשנת 2016 עם הפיכתו של גדוד חרוב לסיירת חרוב החדשה, כאות הנצחה נקראו שמות הפלגות על שם הפלוגות הראשונות אשוח, אשחר ואלון. כומתת היחידה הייתה שחורה עם סמל חי"ר.
היסטוריה.
היחידה הוקמה כיחידה ניסיונית בשנת 1988, בעקבות צורך בשוטף ביחידת חי"ר ייעודית ללוחמה בעומק שטחי יהודה, שומרון ועזה בתקופת האינתיפאדה הראשונה ובחירום, שתפעל כיחידת חי"ר שתהיה זמינה לצד כוחות שריון ללוחמה בתוך שטח בנוי. לצורך כך קבעו כוחות היחידה את מושבם בתוך השטח, לצורך הכרת ולמידת הגזרה שבאחריותם, כדי להופכה ל"ביתם השני" ובכך להקשות על האויב ולהצר את צעדיו בביצוע פעולות טרור או כל פעולה נגד אזרחים ויישובים יהודיים. הרעיון הוכיח את עצמו ונוכחותם של הלוחמים בגזרות השונות נחשבה רצויה ומבורכת בחטיבות המרחביות. חיילי היחידה היו בקיאים מאוד בגזרות הפעולה שלהם, לעיתים עד כדי היכרות אישית עם התושבים, והיו מיומנים יותר בביצוע המשימות ובהפעלת אמצעי הלחימה הייעודיים מחיילי המילואים ומחיילים סדירים שהגיעו לתעסוקות מבצעיות לפרקי זמן קצרים.
לאחר שש שנות פעילות ובעקבות הסכמי אוסלו והיציאה משטחי יש"ע, צומצמה פעילות היחידה ולבסוף הוחלט להופכה לגדודים גדוד חרוב ושמשון, שהיוו שניים מהגדודים שהרכיבו לימים את חטיבת כפיר.
אשר בן לולו, לימים מח"ט כפיר, התחיל את שירותו בפלוגת אלון מהיחידה. בן לולו עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר מטעם היחידה, ועם סיום קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה בה.
מבנה היחידה.
בתחילה, הורכבה היחידה משלוש פלוגות שמוקמו בשלוש גזרות שונות ופעלו באופן עצמאי תחת פיקוד אופרטיבי של החטיבה המרחבית:
במהלך השנים הבאות בהן הוכתר הניסיון בהצלחה, הוקמו שתי פלוגות נוספות:
ייעוד.
לפלוגות החרמ"ש היו שני ייעודים שונים, האחד בשגרה והאחד בזמן חירום. בשגרה, ייעוד היחידה היה פעילות מיוחדת בשטחי יהודה, שומרון ועזה וגם פעילות בט"ש, אולם בזמן חירום סופחה כל פלוגה לחטיבת שריון אחרת ותפקדה כפלוגת חי"ר חטיבתית רכובה על נגמש"ים (מדגם "ברדלס") המאבטחת את החטיבה, מספקת פתרונות חי"ר ללוחמה בשטח בנוי או פתוח ומאפשרת תנועה רציפה של השריון. פלוגות "אלון" ו"אשוח" שויכו לחטיבה 500, "אשבל" ו"אשחר " שויכו לחטיבה 401, ופלוגת "אורן" שויכה לחטיבה 188. לצורך כך, עברו הלוחמים במהלך המסלול שארך כשנה וחצי הכשרה המתאימה לשני הייעודים.
בהקמת יחידת חרמ"ש ניסה לפתור צה"ל שתי בעיות, האחת הצורך בכוח ייעודי וייחודי ללוחמה באינתיפאדה והשנייה, הצורך המחודש בכוחות חי"ר זמינים לכוחות השריון כלקח ממלחמת יום הכיפורים.
סיכות לוחם של הפלוגות (סוף מסלול).
בכל הסיכות מופיעה דמות הברדלס כמשתמע משמה השני של יחידת חרמ"ש.
רפאל חסמן
רפאל חסמן (ח' בחשוון תרנ"ה, אוקטובר 1895 – ה' בשבט תשל"ב, 21 בינואר 1972) היה עיתונאי וסופר עברי במשך עשרות שנים, בחו"ל ובישראל. חבר מערכת "הצופה" במשך עשרות שנים.
קורות חיים.