גינזה (ביפנית: 銀座) היא שכונה ברובע צ'ואו בטוקיו הידועה כאזור יוקרתי של העיר ומפורסמת בזכות ריכוז של חנויות כלבו, חנויות אופנה, מסעדות ובתי קפה. גינזה מוכרת כאחד מאזורי הקניות היוקרתיים ביותר בעולם. רבים מבתי האופנה הבולטים מפעילים בגינזה חנויות גדולות ובמקום הריכוז הגדול ביותר של חנויות מותגים מערביות ביפן. בין המותגים הבינלאומיים להם סניף בגינזה (רשימה חלקית ביותר): שאנל, גוצ'י, כריסטיאן דיור, לואי ויטון, אברקרומבי אנד פיץ' ורבות נוספות. בגינזה אף חנויות ענק של חברות אלקטרוניקה, בהן סוני ואפל.
היסטוריה.
גינזה קרויה על שמה של מטבעת כסף שנוסדה במקום בשנת 1612, בתקופת אדו. לאחר ששריפת ענק כילתה כליל את אזור צוקיג'י (היום שוק הדגים צוקיג'י) בשנת 1872 החליטה ממשלת יפן להפוך את אזור גינזה לדגם של בניה מודרנית. על פי התכנון הממשלתי נבנו במקום מבנים מלבנים עמידות לאש, רחובות רחבים, תחנת הרכבת שימבשי נבנתה בסמוך וכן נבנה באזור ריכוז של משרדי ממשלה. את התכנון העירוני של גינזה יצר אדריכל ממוצא אירי, תומאס ווטרס, ועל הבניה הייתה מופקדת לשכת הבינוי של משרד האוצר. כבר בשנת 1873 הושלמה שדרת חנויות בסגנון מערבי ברחוב היוצא מגשר שימבשי לגשר קיובשי בדרום-מערב רובע צ'ו, שלאורכה בנייני לבנים בני 2–3 קומות בסגנון ג'ורג'יאני.
בשלב ראשון הוצעו בתי הלבנים למכירה ומאוחר יותר הוחכרו, אולם שכר הדירה הגבוה שנקבע הותיר רבים מהם ללא דיירים. למרות זאת החל האזור לשגשג כסמל של "תרבות ונאורות", כיוון שבתי הוצאה לאור של עיתונים וירחונים קבעו מושבן במקום ותרמו לבולטותו של האזור. האזור אף התפרסם בזכות חלונות הראווה של חנויותיו, שהיוו דגם לשיטות שיווק מערביות.
רבים מן המבנים בסגנון בנייה אירופאי נעלמו מן הנוף ברבות השנים, אולם מספר מבנים עדיין נמצאים באזור, הבולט שבהם הוא מבנה וואקו, עליו מגדל שעון גדול, בו שכן מטה חברת השעונים סייקו. השעון נבנה על ידי קינטרו האטורי, מייסדה של חברת סייקו. החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20 גינזה הפכה לריכוז בולט של חנויות השייכות למותגי יוקרה מערביים. גינזה היא יעד תיירות פנימית בולט בסופי השבוע, עת שנתיב התנועה הראשי צפון-דרום סגור לתנועת כלי רכב והופך למדרחוב, יוזמה שהחלה בשנות ה-60. נוסף על תחנת הרכבת, באזור אף שלוש תחנות של הרכבת הקלה בטוקיו.
אין מידה לאדם
אין מידה לאדם (באנגלית: The Mismeasure of Man) הוא ספרו של המדען האמריקאי היהודי סטיבן ג'יי גולד שיצא לאור בשנת 1981. הספר סוקר ומבקר את השיטות והמניעים העומדים בבסיס הדטרמיניזם הביולוגי - האמונה ש"ההבדלים החברתיים והכלכליים בין קבוצות אנושיות - בראש ובראשונה גזעים, מעמדות ומינים - יסודם בתכונות ייחודיות תורשתיות ומולדות, והחברה, בהקשר זה, היא השתקפות מדויקת של הביולוגיה"
הספר מותח ביקורת קשה על מה שמהווה לטענת גולד את הנושא המרכזי של הדטרמיניזם הביולוגי, הניסיון "לאמוד את ערכם של פרטים וקבוצות על ידי מדידת אינטליגנציה בכמות אחת ויחידה". גולד דן בשתי טכניקות חשובות בניסיון לאמוד כמות כזו, קרניומטריה, היא מדידת עצמות הגולגולת, ובמיוחד קיבולת הגולגולת, הנתפסת כמדד לאינטליגנציה, ומבחני אינטליגנציה. גולד תיאר שיטות אלו כסובלות משני כשלים חמורים. הראשון - "המחשה, או נטייתנו להפוך מושגים מופשטים לישויות". ישויות אלו כוללות את הגורם היסודי של מנת המשכל המכונה "גורם g", שעמד בבסיס מחקרים פסיכולוגיים רבים. הכשל השני, על פי גולד, הוא "דירוג - או נטייתנו לסדר וריאציה מורכבת על פני סולם עולה בהדרגה".
הספר מתח ביקורת על "הפשטתה של האינטליגנציה כישות אחת ויחידה, מיקומה במוח, כימותה כמספר אחד לכל פרט, והשימוש הנעשה במספרים האלה כדי לדרג בני אדם בטור אחד ויחיד של ערך, מתוך מגמה קבועה להראות שהקבוצות המדוכאות והמקופחות - ברמה של גזעים, של מעמדות או של מינים - נושאות עימן את נחיתותן מטבע בריאתן, וראויות, בתור שכאלה, למעמדן".
בשנת 1994 הוציאו ריצ'רד הרנסטיין וצ'ארלס מורי את ספרם "עקומת הפעמון", בו הם יצאו להגנת מבחני האינטליגנציה מפני התקפותיו של גולד בספר "אין מידה לאדם". גולד הגיב בשנת 1996 במהדורה שנייה ומעודכנת של הספר שכללה התייחסות נרחבת לטענות בספר "עקומת הפעמון".
מהדורה עברית של הספר, בתרגום ד"ר עמוס כרמל, יצאה לאור בשנת 1992 בהוצאת דביר.
תוכן הספר.
מחקרים מוקדמים.
החלקים הראשונים של הספר מוקדשים לניתוח ביקורתי של המחקרים המוקדמים שניסו למצוא את הבסיס התורשתי לאינטליגנציה, כמו מחקרי הקרניומטריה, המדידה של קיבולת הגולגולת והיחס של תוצאתה לתכונות שכליות. גולד טען שהבסיס למחקרים אלו היה ביסוסה של דעה קדומה יותר ממה שהיה רצון לידע מדעי, וכי במספר מקרים חוקרים כסמואל ג'ורג' מורטון, לואי אגסי ופול ברוקה כשלו בכך שהשתמשו בתוצאות אותן קיוו לקבל כחלק מהליך ההסקה המדעי. כן מתייחס חלק זה של הספר לכמה תאוריות מודרניות העוסקות בדטרמיניזם מדעי, בדומה או במקביל לאותם מחקרים מוקדמים, ומנסה להפריכן.
מונוגניזם ופוליגניזם.
הפרק הראשון של הספר מתייחס לגזענות באצטלה מדעית בתקופה שקדמה לביסוס תורת האבולוציה. בתקופה זו נחלקו החוקרים בין התומכים ב"מונוגניזם", היא התאוריה שהאדם נברא כגזע אחד, וההבדלים בין הגזעים נובעים מניוון, ובין "פוליגניזם" התאוריה לפיה גזעי האדם הם מינים ביולוגיים שונים. בין היתר סקר את עבודת המדען האמריקאי החשוב לואי אגסי ובן זמנו סמואל ג'ורג' מורטון שתמכו בתאוריה הפוליגנית, וניסו למצוא לה ביסוס מדעי, תוך ניסיון לדירוג הגזעים השונים מבחינת איכותם ותכונותיהם השכליות.
הפרק כלל עיבוד מחודש לתוצאות מחקרו של מורטון על נפח הגולגולת, והראה כי התוצאות המקוריות היו מבוססות על נטאי ומניפולציה, הן בבחירת המידע והן בהטייה של התוצאות עצמן. גולד טען כי משנלקחות בחשבון הטיות אלו, אין כל בסיס לדירוג שערך מורטון לנפח הגולגולת של הגזעים השונים, כאשר הנפח הגדול ביותר נמצא אצל בני הגזע הלבן, לאחריו בני הגזע המונגולי, ובתחתית הדירוג השחורים.
בשנת 1988 התפרסם מאמר של החוקר ג'ון ס. מייקל, שבחן מחדש את עבודתו של מורטון לאור טענותיו של גולד בספר. המחקר מצא כי נתוניו של מורטון היו מדויקים יותר ממה שטען גולד, וכי על אף שעבודתו כוללת שגיאות והשמטות, היא מדויקת במידה סבירה ואין כל ראיה לכך ששיבש את הנתונים במכוון. עם זאת, על פי המאמר, בהיעדר הגדרה מדויקת ל"גזע", עבודתו של מורטון היא חסרת משמעות מבחינה סטטיסטית. על פי מייקל, עבודתו של מורטון היא פגומה, והסביבה התרבותית בה עבד הייתה גזענית, אך לא ניתן להראות קשר ברור בין שתי העובדות, כפי שניסה גולד להוכיח.
הפרק כולל אף דיון בניסיונות "מדעיים" אחרים למצוא הבדלים בין הגזעים, שיוכיחו כי המדובר בבריאה נפרדת, ובין היתר נסיונותיו של רופא דרומי בשם קרטרייט, לאבחן מחלות הנפוצות רק בין העבדים השחורים. קרטרייט איבחן שתי מחלות כאלו "דיסאתזיה אתיופיקה" המובילה לעצלות ולטמטום בשל חוסר אספקת דם למוח, ו"דראפטומניה" שהיא מחלת נפש המביאה לרצון בלתי נשלט של העבד להימלט מבעליו. עבודתו של קרטרייט נראית כיום נלעגת, אך המדובר בניסיון חלוצי לרתום את המדע לטובת מציאת הבדלים בין הגזעים שיצדיקו טיפול שונה.
קרניומטריה.
הפרק השני של הספר כולל התייחסות לעבודתם של אישים כפול ברוקה שניסו לדרג קבוצות אנושיות על פי מדע הקרניומטריה במהלך המאה ה-19. הפרק מראה את הכשלים בשיטה זו, ומתייחס לעבודת האנתרופולוג האמריקאי פרנץ בועז שהראה כי מדידת גולגולות מסוג זה היא חסרת טעם, שכן במהלך חיי האדם משתנה מאוד נפח הגולגולת, וכי שינוי בסביבה עשוי להביא גם לשינוי במדד זה. הפרק מתייחס באופן ביקורתי לעבודתו של המדען ארתור ג'נסן שטען, בשנת 1979 כי יש מתאם בין ממדי המוח ובין מנת המשכל, ומסיים במחקרו של המדען הדרום אפריקאי פיליפ ולנטיין טוביאס שהראה כי אין כל בסיס מדעי אפשרי לבחינת הבדלים קבוצתיים בממדי המוח.
רקפיטולציה ואנתרופולוגיה קרימינלית.
הפרק השלישי של הספר עוסק בביקורת הניסיונות לבסס את עליונות הגזע הלבן על תאוריית הרקפיטולציה ולפיה כל פרט עובר בשלב העוברי של התפתחותו צורות שונות המשקפות צורות בוגרות של אבותיו הקדמונים. מכך הסיקו כי הגזע הלבן הוא צורה מתקדמת ובוגרת יותר של הגזע השחור. כן סקר גולד באופן ביקורתי את עבודתם של אישים כצ'זארה לומברוזו שטען כי הנטייה לפשע היא מורשת וכי מי ש"נולד פושע" ניתן לזיהוי על ידי מאפיינים חיצוניים, שבבסיסם ההנחה כי הנטייה לפשע היא אטוויסטית, וכי בקרב הפושעים ישנה חזרה לתכונות של אבותיהם הקדמונים הניכרת הן בהתנהגותם והן במראם החיצוני. כן כולל הפרק התייחסות ביקורתית לתאוריה המודרנית ולפיה טריזומיה של כרומוזום Y אצל זכרים מביאה לנטייה להתנהגות אלימה ופלילית. הפרק מסיים באמירה שלפיה אין לחפש ספקולציות המבוססות על פילוסופיה דטרמיניסטית, אלא להעביר מן העולם את הגורמים לדיכוי ולפשע.
מדידת מנת משכל.