בבוקר ה-1 במרץ, לברון נפגשה במסוף גרנד סנטרל בניו יורק עם פלורס ופיגרואה, ומשם הם נסעו לוושינגטון ופגשו את רפאל קנסל מירנדה שכבר היה במקום. בדרך הם דיברו על כך שאין הם מצפים לשרוד את האירוע. כשהגיעו לבניין הקפיטול, קנסל הציע לדחות את ההתקפה כי היה כבר מאוחר וגשום. לברון הגיבה, "אני לבד", והמשיכה לצעוד לכיוון פנים הבניין. הקבוצה הלכה אחריה, כשמבחינתם ההתקפה היא בגדר coup d'état, המעשה המהפכני החשוב ביותר בהיסטוריה של תנועת העצמאות הפורטוריקנית, והרביעית בסדרת ההתקוממיות המיועדות לשחרר את פוארטו ריקו מארצות הברית, אחרי גריטו דה לאריס, אינטנטונה דה יאוקו, וההתקוממות בחאיויה. החבורה הייתה רגועה ואופטימית כאשר התקדמו לעבר אולם החקיקה.
הפעילים התיישבו בגלריית המבקרים מאל האולם, ושמעו את הדיון המתקיים על הכלכלה של מקסיקו. כעבור זמן קצר, לברון נתנה את הפקודה, הקבוצה דקלמה בזריזות את תפילת האדון; ואז לברון קמה בצעקה "¡Viva Puerto Rico Libre!" ("תחי פוארטו ריקו החופשית!") ואז פרשה את דגל פוארטו ריקו. הקבוצה פתחה באש מאקדחים חצי-אוטומטיים. לברון כיוונה את יריותיה לכיוון התקרה, ואקדחו של פיגרואה לא ירה. כ-30 יריות נורו בסך הכל (בעיקר על ידי קנסל, לפי דבריו), וחמישה חברי קונגרס נפצעו, אחד מהם, אלווין בנטלי ממישיגן, באורח קשה בחזה. כשנעצרה, לברון צעקה "לא באתי להרוג אף אחד, אני בא כדי למות עבור פוארטו ריקו!".
בעת המעצר, מצאו השוטרים בתיקה פתק ובו כתוב:
משפט וכליאה.
לברון ושותפיה הואשמו בניסיון לרצח ובפשעים אחרים. היא נכלאה בבית הכלא הפדרלי לנשים באלדרסון, מערב וירג'יניה. המשפט החל ב-4 ביוני 1954, בפני השופט אלכסנדר הולצוף, ותחת אמצעי אבטחה מחמירים. חבר המושבעים היה מורכב משבעה גברים וחמש נשים, אשר זהויותיהם נשמרו בסוד מפני התקשורת.
התביעה הובלה על ידי ליאו א. רובר, אשר זימן 33 עדים. רות מרי ריינולדס, פעילה לאומנית פורטוריקנית, והארגון אותו יסדה "הליגה האמריקאית למען עצמאות פוארטו ריקו" לקחה על עצמה את ההגנה של לברון והאחרים. בין עורכי דינה היה קונרד לין, פעיל זכויות אזרח שייצג רבים במאבקים לאומניים, כולל פנתרים שחורים. לברון ושאר חברי הקבוצה היו עדי ההגנה היחידים. במסגרת העדות שלה, לברון חזרה על אמירתה שהם "באו כדי למות למען חירות המולדת". במהלך הנאום שנשאה לברון לחבר המושבעים, היא טענה שהיא "נצלבת עבור החופש של המדינה שלי."
במהלך החלק הראשון של המשפט לברון הייתה רגועה, גם כשהתלוננה באמצעות עורכי דינה על חוסר הכבוד לדגל פוארטו ריקו שהופגן לדעתה כשהוא הוצג כראיה. אך היא מחתה בקול רם כאשר עורך דין מטעם ההגנה הציע את האפשרות שהקבוצה סבלה מאי יציבות נפשית בעת ביצוע המעשה. ב-16 ביוני 1954, חבר המושבעים הרשיע את ארבעת הנאשמים. בבוקר ה-8 ביולי 1954, נודע ללברון על מות בנה פליקס, דקות ספורות לפני מתן גזר הדין. היא הייתה שקטה בתחילת הדיון, אבל בשלב מסוים לא התאפקה, והתפרצה בבכי ובצעקות. רובר דרש עונש מוות, אבל הולצוף בחר לגזור עליהם את עונש המאסר הארוך ביותר על פי חוק. במקרה של לברון, עונש זה היה בין 16 ל-50 שנה, בהתאם להתנהגותה במהלך ריצוי העונש.
בכלא, היא נכנסה להלם לאחר קבלת ההודעה הרשמית על מות בנה, ולא דיברה במשך שלושה ימים. ב-13 ביולי 1954, ארבעת הלאומנים נלקחו לניו יורק, שם הועמדו למשפט מטעם מדינת ניו יורק, וכפרו בהאשמה של "ניסיון להפיל את ממשלת ארצות הברית". אחד מעדי התביעה היה גונזלו לברון ג'וניור, שהעיד נגד אחותו. ב-26 באוקטובר 1954, השופט לורנס אי. וולש פסק את אשמת הארבעה בקשירת קשר ודן אותם לשש שנים נוספות בכלא.
לברון סיפרה שהשנתיים הראשונות בכלא היו הקשות ביותר, אז נאלצה להתמודד עם מותם של בנה וכן של אמה. תקשורת עם אחיה לא התאפשרה: היא סירבה לקבל מכתבים מאחותה מכיוון שהכלא דרש שאלו יהיו באנגלית, וכל סוג אחר של תקשורת עם העולם החיצון, כולל שיחות טלפון, לא הותר כלל. דבר זה השתנה מאוחר יותר לאחר שמספר אסירות פתחו בשביתת רעב שנמשכה שלושה וחצי ימים. בשל השתתפותה בשבילה, לברון הוגבלה במשך זמן מה לתאה, ולא הורשתה לצאת אפילו לעבודתה בכלא. אך כעבור זמן היא שובצה לעבודה במרפאת הכלא. בעודהיא מרצה את מאסרה בכלא, קבוצה של שופטים הציעה לה שחרור על תנאי תמורת התנצלות פומבית, הצעה אשר היא דחתה בכעס.
לאחר שריצתה 15 שנים מעונשה, העובדת הסוציאלית של לברון אמרה לה שהיא יכולה לבקש שחרור מוקדם, אך לברון סירבה להשתחרר מבלי שעמיתיה ישתחררו גם הם. בתקופה זו, העניין של לברון בדת גבר. בשנות ה-70 פגשה לברון את אסאטה שאקור, אשר ישבה תקופה בבית הכלא אלדרסון. גלדיס, בתה של לברון, מתה ב-1977, בזמן שאמה עוד שהתה בכלא. בתה של גלדיס, איירין וילאר, טוענת שאמה התאבדה, אך לברון מכחישה זאת, וטוענת שהיה מדובר בתאונה.
שחרור והמשך המאבק.
ב-1979, הנשיא ג'ימי קרטר נתן חנינה ללוליטה לברון, אירווין פלורס, ורפאל קנסל מירנדה אחרי שהם ישבו 25 שנים בכלא. אנדרס פיגרואה קורדרו שוחרר מהכלא מוקדם יותר בשל מחלה סופנית. מושל פוארטו ריקו קרלוס רומרו ברסלו יצא בפומבי נגד החנינות, בטענה שזה יעודד טרור ויפגע בביטחון הציבור. לברון חזרה לפוארטו ריקו, שם התקבלה על ידי תומכיה הרבים כגיבורת האומה. לברון נישאה לסרג'יו איאיזרי ריברה, אותו פגשה שמונה שנים קודם לכן, במשך כליאתה. הוא מונה על ידי המפלגה לפקח על הבריאות שלה. הנישואים שלהם התרחשה שמונה שנים אחרי, הם נפגשו. לברן מיד התחילה שוב בפעילות למען עצמאות פוארטו ריקו.
ב-1979, ארבעת הלאומנים שהיו מעורבים באותה התקרית הוכרו כהתגלמות הוראתו של מורם אלביזו קמפוס לפעול בגבורה והקרבה בפני נציגי חמישים ואחת מדינות בוועידה הבינלאומית לתמיכה בעצמאות פוארטו ריקו, שנערך במקסיקו סיטי.
באותה שנה הוענק ללברון וחבריה מסדר פלאיה חירון, מסדר אזרחי מטעם ממשלת קובה שמוענק הן לקובנים והן לזרים על הנהגת מאבק נגד אימפריאליזם, קולוניאליזם ונאו-קולוניאליזם, או על תרומה לשלום והתקדמות של המין האנושי. המסדר הוקם בשנת 1961, והוא קרוי על שם חוף חירון, אתר הניצחון של קובה בפלישה למפרץ החזירים.
היא המשיכה להיות פעילה בתנועת העצמאות והשתתפה במחאה נגד נוכחות צי ארצות הברית בוייקס. לברון הופיעה כעדה ב"טריבונל הבינלאומי להפרות זכויות אדם בפוארטו ריקו ובווייקס" שנערך בנובמבר 2000, באי וייקס. על פי העיתון המקומי "El Vocero", הקהל מחא כפיים כאשר לברון אמרה בסיום ההצהרה שלה "היה לי הכבוד להוביל את הפעולה נגד קונגרס ארצות הברית ב-1 במרץ 1954, כשדרשנו חופש עבור פוארטו ריקו, ואמרנו לעולם שאנחנו אומה שנפלשה, נכבשה ועברה התעללות על ידי ארצות הברית. אני מאוד גאה במה שעשיתי באותו יום, שעניתי לקריאתה של המולדת". ב-26 ביוני 2001, לברון הייתה בין קבוצה של מפגינים שנעצרו בשל הסגת גבול בשטח הצבאי הסגור באי וייקס. ב-19 ביולי 2001, היא נידונה ל-60 ימי מאסר. פחות משנתיים אחרי המחאה של לברון, ב-1 במאי 2003, צי ארצות הברית עזב את וייקס ומסר את השטח והמתקנים לממשלת פוארטו ריקו. מאוחר יותר, השטח הפך לשמורת טבע. לברון המשיכה בפעילויות אחרות למען עצמאות. היא הייתה בין המנהיגים הפוליטיים שהתנגדו לבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות האמריקאיות של 2008. הקבוצה צפתה שלא יגיעו בוחרים רבים, והצהירו ש"מגיע לפוארטו ריקו ריבונות" על עצמה. ב-2010 יצאה הודעה שסרט בהשראתה של לברון בפיתוח, במעורבותה של אווה לונגוריה כשחקנית ומפיקה.
בין 2008 ו-2010, לברון אושפזה מספר פעמים, בפעם הראשונה עקב נפילה בה שברה ירך וזרוע, והייתה צריכה לעבור ניתוח. בספטמבר 2009, היא סבלה התמוטטות בגלל דלקת במערכת הנשימה. לברון התאוששה, ופרסמה הודעה לעיתונות בה הודתה לציבור על התמיכה הרבה שקיבלה. אך סיבוכים מהברונכיטיס נמשכו לאורך כל 2010, והיא נפטרה בעקבות התדרדרות במצבה ב-1 באוגוסט 2010. אנשי ציבור וידוענים ברחבי עולם שתמכו במטרת עצמאות לפוארטו ריקו הגיבו בהודעות צער ואבל, ושיבחו את פועלה. חייה הוספדו גם בעיתונות הבינלאומית.
מורשת.
בין המחוות ללברון היו ציורים, ספרים וסרט תיעודי. האמן המקסיקניאוקטביו אוקמפו יצר פוסטר של לברון, אשר הוצגה בגלריה דה ראזה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. בהומבולדט פארק בשיקגו יש ציור קיר המראה את לברון בין דמויות ידועות אחרות מפוארטו ריקו. הסופרת, במאית ומפיקה ג' ודית אסקלונה הודיעה שתעשה סרט על חייה של לברון. פדריקו ריבס טובר הוציא ספר בשם " Lolita la Prisionera" (לוליטה האסירה).
ב-1995 מיגדליה קרוז כתבה עליה מחזה בשם "Lolita de Lares", בהזמנת התיאטרון הלטינו בשיקגו (Latino Chicago Theater Company). בשנת 2016 עלה המחזה שוב לבמה, ב-Urban Theater Company.
במאיגז שבפוארטו ריקו הוצב לוח באנדרטה להתקוממות בחיויה, לכבוד הנשים של המפלגה הפורטוריקנית, בו רשום גם שמה של לברון.
בין הספרים שנכתבו עליה נמנה הספר הביוגרפי "The Ladies' Gallery: A Memoir of Family Secrets," מאת איירין וילאר, נכדתה של לברון. וילאר מתארת את לברון כמישהי שגדלה בצילה, ושצל זה כיסה בעלטה כאב וסודות משפחתיים מהם היא (וילאר) עדיין מנסה להשתחרר. לברון עצמה כפרה בספר, שנכתב טרם מותה, כמלא בשקרים. בין הנקודות שמחלוקת בין שתי הנשים הוא נושא מותה של גלדיס, שעל פי טענתה של וילאר התאבדה.