מיד לאחר החזרה הכללית של "ז'יזל" על במת האופרה של פריז, ניצלה הרקדנית נטלי פיץ-ג'יימס את כוחה כפילגשו של פטרון רב-השפעה של התיאטרון לשילוב סולו משלה בבלט. ז'אן קוראלי נדרש לחבר חיש מהר קטע סולו לפיץ-ג'יימס, והוא יצר פה דה דה עם הרקדן אוגוסט מאביל כבן-זוגה של פיץ-ג'יימס. כוונתו המקורית של קוראלי הייתה לבקש ממלחין הבלט, אדולף אדם, לחבר מוזיקה לסולו של פיץ-ג'יימס, אבל בשלב זה לא ניתן היה להשיג את אדם. כיון שכך, בחר קוראלי בסוויטה של המלחין פרידריך בורגמילר בשם "מזכרות מרטיסבון", לעצב ממנה מוזיקה לסולו הדרוש לפיץ-ג'יימס. "מחול השניים" הזה, שכונה "מחול השניים של האיכרים" (Pas des paysans), היה לחלק ממסורת הביצוע של הבלט.
כוריאוגרפיה.
ז'אן קוראלי וז'יל פרו כתבו את הכוריאוגרפיה לגרסה המקורית של "ז'יזל". פרו וקרלוטה גריזי היו נאהבים, ובהתאם לכך, תכנן פרו את כל הריקודים והפנטומימה שלה. כל אחד בעולם המחול הפריזאי ידע, שפרו יצר את הריקודים של גריזי, וקוראלי הודה בכך, אבל עבודתו של פרו לא נרשמה לזכותו באופן רשמי בחומר המודפס, כגון מודעות ותוכניות. סביר להניח, שהכוונה בכך הייתה למנוע מפרו לקבל תמלוגים על הבלט. "ז'יזל" היה הבלט הגדול הראשון של פרו, ומכל יצירותיו, הוא היחיד ששרד.
פרו נטה למופעי ראווה נועזים ותכנן לז'יזל כמה זינוקי ריחוף אוויריים על כבלים במערכה השנייה. גריזי חששה מן הזינוקים האלה, ועל כן נקרא פועל במה לנסות אותם. הוא נפל אפיים ארצה והתנגש בתפאורה, וכבלי הזינוק הוסרו.
סיריל בומון כותב, ש"ז'יזל" עשוי משני מרכיבים: מחול ופנטומימה. במערכה הראשונה יש סצינות פנטומימה קצרות, הוא מציין, ואפיזודות מחול משולבות בפנטומימה. במערכה השנייה, הפנטומימה שזורה וכרוכה לאין הפרד במחול. הוא מציין, שאוצר המילים הכוריאוגרפי מורכב ממספר קטן של צעדים פשוטים:
בומון משער, שהצעדים הפשוטים תוכננו בכוונה לאפשר "אקספרסיביות מקסימלית".
חלקים מ"ז'יזל" הוצאו או שונו מאז ליל הבכורה של הבלט. סצנת הפנטומימה של ז'יזל במערכה הראשונה, שבה היא מספרת לאלברכט על חלומה המוזר, הוצאה מהבלט, ו"מחול השניים" של האיכרים קוצץ גם הוא במידת מה. הדוכס מקורלאן ובתו באתילד נכנסו בעבר רכובים על סוסים, אבל כיום הם נכנסים בהליכה. בהפקה המקורית הם היו נוכחים במותה של ז'יזל, אבל כיום הם עוזבים את הזירה לפני מותה. המכונות ששימשו להעיף את ז'יזל ולהעלים אותה אינן בשימוש עוד. לעיתים משתמשים בדלת-רצפה כדי לאפשר לז'יזל לעלות מקברה ואחר לשקוע אל תוכו בסוף המערכה השנייה. לפנים הייתה באתילד נכנסת בסוף המערכה השנייה עם אנשי החצר לחפש את אלברכט, שצעד כמה צעדים לקראתם והתמוטט בזרועותיהם. הרגע הזה היווה מקבילה אמנותית לסיום המערכה הראשונה, כשהאיכרים נאספים סביב ז'יזל המתה. כיום, באתילד ואנשי החצר אינם בסצנה ואלברכט יורד לאיטו מעל הבמה, לבדו.
יסודות אתניים.
למוזיקה, מחולות ותלבושות אתניים ניתן מקום של כבוד בבלט הרומנטי. בזמן כתיבת "ז'יזל", כשאנשים שמעו ואלס, הם חשבו על גרמניה, משום שזה מקור הריקוד. כשז'יזל נכנסה בפעם הראשונה למוזיקה של ואלס, הקהל הבין מיד, שמקום ההתרחשות הוא גרמניה. אדם כתב שלושה ואלסים ל"ז'יזל": שניים לז'יזל ואחד לוויליות. הוא אמר, שב"וואלס של ז'יזל" במערכה הראשונה ניכר "כל הגוון הגרמני המוכתב על ידי מקום ההתרחשות" ואנשים הסכימו עמו. מבקר אחד כתב: "ואלס מלבב ... ברוח הגרמאנית של הנושא".
בתחילה, חשב גוטייה שאחדות מן הרקדניות בוואלס הוויליות צריכות לרקוד בתלבושות אתניות ובצעדים אתניים. אדם שילב לשם כך פיסות של מוזיקה צרפתית, ספרדית, גרמנית וכמו-הודית בוואלס. הרעיון ה"אתני" של גוטייה הושמט ככל שהבאלט התפתח ומפיקים מודרניים לא חזרו אליו. כיום, המערכה השנייה היא "בלט לבן" (ballet blanc), (בלט שבו כל הבלרינות ולהקת הבלט לבושות בחצאיות פעמון מלאות, לבנות, והמחולות מעוצבים במתכונת גאומטרית).
תפאורות.
פייר-לוק-שארל סיסרי היה מעצב התפאורות הראשי של האופרה של פריז בשנים 1815–1847. הוא עיצב את התפאורות להפקה הראשונה של "ז'יזל". גוטייה לא ציין במפורש את מקום ההתרחשות של הבלט, אבל מיקם אותו ב"איזו פינה מסתורית של גרמניה ... בעבר השני של הריין".
החזרות ל"ז'יזל" נמשכו חודשיים, תקופת חזרות ממושכת מאוד לאותם ימים. אף על פי כן, סיסרי לא הספיק לעצב תפאורות לשתי המערכות והתמקד במערכה השנייה. התפאורות למערכה הראשונה היו למעשה אלה שעוצבו לבלט "בת הדנובה" של אדם משנת 1838. ברישום מתוך "יפהפיית האופרה" (Les Beautés de l'Opera) מ-1845 נראית הבקתה של ז'יזל עם גג סכך מצד שמאל והבקתה של לואי, הלא הוא אלברכט המחופש לאיכר, מימין. שתי הבקתות מוקפות בענפי עצים גדולים משני עברי הבמה, ביניהן, במרחק, נראים טירה ומדרונות מכוסים כרמים.
אף כי סצנה זו לא עוצבה ל"ז'יזל", היא נשארה המודל לרוב ההפקות המודרניות. התפאורה של סיסרי הייתה בשימוש עד שהבלט הוסר מן הרפרטואר ב-1853. במועד זה נתן גוטייה דעתו על כך, שהתפאורות מטות לנפול: "בגג הבקתה של ז'יזל נשארו בקושי שלושה או ארבעה גבעולי קש."
ברישום למערכה השנייה מ"היפהפייה" נראה יער אפל עם בריכה במרחק. ענפיהם של עצים עתיקי-יומין יוצרים מנהרת עצים. מתחת לענפים אלה, מצד שמאל, נראה צלב שיש ועליו חרות "ז'יזל". מאחת מזרועות הצלב תלוי נזר עלי הגפן שז'יזל נשאה כמלכת הבציר. הבמה כוסתה בשכבה עבה של צמחים ופרחי בר (200 קני-סוף ו-120 ענפים פורחים) לייצג את סבך הצמחייה לרגלי העצים. סילוני הגז של אורות הבמה ואלה התלויים ממעל בירכתי הבמה הונמכו ליצירת הלך רוח של מסתורין ואימה.
פתח עגול נחתך במסך הרקע וכוסה באריג שקוף. אור חזק מאחוריו ייצג את הירח. האור הונמך מדי פעם כרמז למעבר עננים. גוטייה וסן ז'ורז' רצו שהבריכה תהיה עשויה ממראות גדולות. פילה דחה רעיון זה בגלל מחירו, אבל בהפקה המחודשת של 1868 השתמשו במראות לסצנה הזאת.
אדם סבר, שמסך הרקע של סיסרי למערכה הראשונה "לא היה מוצלח כל כך ... הוא כולו חלש וחיוור" אבל התפאורה למערכה השנייה מצאה חן בעיניו: "המערכה השנייה [של סיסרי] היא עונג לעיניים, יער אפל ולח מלא אגמונים ופרחי-בר, וסופו בזריחת שמש, הנראית תחילה מבעד לעצים בסוף היצירה, וקסומה מאוד ברישומה." זריחת השמש מצאה חן גם בעיני המבקרים.
הפקות ראשונות.
"ז'יזל" הוצג בפריז מהופעת הבכורה שלו ב-1841 עד 1849, תמיד עם גריזי בתפקיד הראשי. ב-1849, הוסר הבלט מן הרפרטואר. הוא הוחזר לבמה בעונות 1852 ו-1853, ללא גריזי, ואז הוסר שוב מן הרפטואר לאחר 1853. הוא הוחזר לבמה בשנת 1863 בשביל בלרינה רוסיה, ושוב הורד ב-1858. חזרתו הבאה לחיים הייתה קרוב ל-50 שנה אחר כך, ב-1924, בשביל אולגה ספסיבצבה. הפקה זו חזרה ועלתה לבמה ב-1932 וב-1938.
כמעט מיד לאחר ליל הבכורה של "ז'יזל", העלו אותו להקות בלט אחרות באירופה ובאמריקה. הבריטים גילו לראשונה את "ז'יזל" בדרמה, שהתבססה על הבלט, "ז'יזל, או רקדניות הרפאים הליליות" מאת ויליאם מונקריף, שראה את הבלט בפריז באותה שנה. המחזה הוצג ב-23 באוגוסט 1841 בתיאטרון המלכותי, סדלר'ס ולס. הבלט עצמו הוצג לראשונה בלונדון בתיאטרון הוד מלכותה ב-12 במרץ 1842 עם גריזי כז'יזל ופרו כאלברכט. ההפקה הזו עלתה שוב ושוב, פעמים רבות, פעם ב-1884 עם מדמואזל סיסמונדי בתפקיד אלברכט. ההפקה הזו, שהקדימה אותה אופרטה בשם "פוקהונטאס", התקבלה בקרירות.
"ז'יזל" בוצע לראשונה ברוסיה בבולשוי תיאטר, סנקט פטרבורג, ב-218 בדצמבר 1842. סטפן גדאונוב, מנהל התיאטראות הקיסרים של סנקט פטרבורג, שלח את מנהל הבלט שלו אנטואן טיטוס לפריז, למצוא בלט חדש לבלרינה ילנה אנדריאנובה. טיטוס בחר ב"ז'יזל". מנהל הבלט ביים את הבלט כולו מן הזיכרון בסנקט פטרבורג. פרו הפיק את "ז'יזל" בסנקט פטרבורג ב-1851. הוא הכניס שינויים רבים בבלט בשנות עבודתו בבלט הקיסרי. בשנות ה-80' של המאה ה-19, הכניס פטיפה שינויים רבים בהפקה של פרו.
"ז'יזל" עלה לראשונה באיטליה בתאטרו לה סקאלה במילנו, ב-17 בינואר 1843, אבל המוזיקה לא הייתה של אדולף אדם אלא של אנטוניו קורטזי. ייתכן שהבלט הוצג לראשונה בתיאטראות הפרובינציאליים, אך אין ודאות שכך היה.
בשנת 1844, הגיעה הבלרינה האמריקאית מרי אן לי לפריז ללמוד אצל קוראלי במשך שנה. היא שבה לארצות הברית ב-1845 עם הוראות הבמה ל"ז'יזל" ובלטים אחרים. לי הייתה הראשונה להציג את "ז'יזל" בארצות הברית, ב"הווארד אתניאום" בבוסטון ב-1 בינואר 1846. ג'ורג' וושינגטון סמית גילם את אלברכט. לי רקדה את "ז'יזל" (גם הפעם עם סמית) ב-13 באפריל 1846 בתיאטרון הפארק בניו יורק.
בינואר 1911 רקד וצלב ניז'ינסקי ב"ז'יזל" בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, עם הבלט האימפריאלי, בנוכחות הצארינה מריה פיודורובנה. תלבושתו, שעיצב אלכסנדר בנואה והייתה בשימוש קודם בפריז, חוללה שערורייה, כיון שרקד בגרביונים ללא המכנסיים, שהיו מקובלים אז. הוא סירב להתנצל ופוטר מן הבלט האימפריאלי.
בהמשך שנת 1911 הציגה להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב את הבלט בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, עם תמרה קרסבינה וניז'ינסקי כז'יזל ואלברכט. אנה פבלובה רקדה את ז'יזל עם להקתה ב-1913. אליסיה מרקובה רקדה בתפקיד זה עם בלט ויקס-ולס ב-1934, ומרגוט פונטיין הייתה לז'יזל ב-1937, כשמרקובה עזבה את הלהקה. האנגלים אהבו את "ז'יזל". ב-1942, לדוגמה, רקדו שלוש להקות שונות את הבלט בלונדון.