בעונת 1990/1991 עבר להפועל צפרירים חולון. אותה סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה, כשארמלי הוא מלך שערי הקבוצה בליגה עם שמונה שערים. בעונה שלאחר מכן, 1991/1992 כבש ארמלי שלושה שערים במדי הקבוצה, ובמהלך העונה עבר להפועל חיפה מהליגה הארצית, לה סייע להעפיל לליגה הבכירה. ארמלי המשיך בקבוצה עונה נוספת, שהייתה האחרונה שלו בליגה הבכירה. בתום העונה סיימה הפועל חיפה במקום השביעי בטבלה, כשארמלי מבקיע שבעה שערים.
לאחר מכן חזר למכבי שפרעם, בה סיים את הקריירה המקצוענית שלו כשחקן פעיל בגיל 47.
נבחרת ישראל.
לזכותו של ארמלי 28 הופעות ועשרה שערים במדי נבחרת ישראל. בהופעת הבכורה שלו, בפברואר 1983, כבש שלושער בניצחון 3–2 במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה. ארמלי שיחק במדי הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1986, ובאוקטובר 1986 ערך את הופעתו האחרונה במדיה, בהפסד 2–4 במשחק ידידות מול נבחרת רומניה. בנובמבר אותה שנה החליט לפרוש מהנבחרת, מכיוון שלדבריו, היעדים הקרובים ביותר של הנבחרת, מוקדמות מונדיאל 1990, ימצאו אותו בגיל מתקדם מדי.
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו ממשחק אימן ארמלי מספר קבוצות מהליגות הנמוכות, בהן מכבי שפרעם, הפועל שפרעם, מכבי דליית אל כרמל, הפועל כפר קרע, מכבי עירוני יפיע, כמו גם את שבאב יאטה מהליגה הפלסטינית. ארמלי משמש כמאמן חלוצי קבוצת הנוער של בני סכנין, כמו כן שימש זמן קצר כמגלה כישרונות של מכבי חיפה במגזר הערבי.
ב-2006 קיבל ארמלי את תואר "יקיר אגודת מכבי חיפה" בטקס מרוץ הלפיד על תרומתו כשחקן למחלקת הכדורגל.
ב-2009 נבחר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
ארמלי מתגורר בשפרעם, נשוי לעאליה, אב לארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים, וסב לשני נכדים.
מאחז
מאחז הוא כינוי להתנחלות בלתי מאושרת, שהוקמה ללא החלטת ממשלה, בלא תוכנית בניין עיר, והבניה בה אינה חוקית. בפי תומכיהם קרויים המאחזים "ההתיישבות הצעירה".
מבחינת המשפט הבינלאומי מעמדם של המאחזים זהה למעמדן של שאר ההתנחלויות, דהיינו הם אינם חוקיים, וזוהי גם עמדתם של רוב המדינות והגופים הבינלאומיים. מבחינת החוק הישראלי, בעוד להתנחלויות יש מעמד חוקי, מאחזים נחשבים ללא חוקיים. יש התומכים בהסדרת המאחזים בחוק, בטענה שהם הוקמו בסיוע של זרועות המדינה ולכן לא ניתן להגדירם כבלתי חוקיים, אך נכון ל-2022 חוקיותם של המאחזים טרם הוסדרה.
מאחזים וגבעות.
בעבר כונו המאחזים גם "גבעות". בעשור השני של המאה ה-21 נהוג להבחין בין "מאחז", מקום ממוסד שיש בו בדרך כלל מזכירות, אספת חברים ומיסים, לבין "גבעה", שהיא מקום התיישבות של יחידים, בדרך כלל בני נוער, ללא מוסדות ומערכת מיישבת. צעירים אלה מכונים "נוער הגבעות". החוקרת אתי בורשטיין ציינה כי בשנים 3–2002 חיו בכל "גבעה" כארבעה או חמישה בני נוער ואדם בוגר או זוג, אשר נעזרים בראשי הרשויות הסמוכות לצורך חיבור לחשמל ולמים.
היסטוריה.
ברקע הקמת המאחזים עומדת הקמת ראשוני ההתנחלויות, שהוקמו על ידי עליה לשטח והפעלת לחץ על הממשלה עד שאשרה אותם. כך, ההתנחלות הראשונה, כפר עציון, שוקמה ב-27 בספטמבר 1967 בלחץ יוצאי הכפר. קריית ארבע הוקמה ב-1970 בעקבות התיישבות הרב משה לוינגר במלון פארק בפסח תשכ"ח (1968) ולאחר מכן בבית הממשל הצבאי. היישובים אלון מורה וקדומים מוקמים לאחר עליה המונית לתחנת הרכבת מסעודיה. בתקופה הראשונה לאחר מלחמת ששת הימים לא הקימה הממשלה מרצונה היא התנחלויות אלא בבקעת הירדן ובגוש עציון, בהתאם לתוכנית אלון, אבל לחץ המתיישבים גרם להקמת מספר יישובים באזורים אחרים. לאחר ה"המהפך" הפוליטי ב-1977 ועליית הימין הישראלי לשלטון השתנה הגישה, והוקומו עשרות יישובים באזורי השומרון. לאחר הקמת ממשלת האחדות הלאומית ב-1984, שכללה בקרבה גם את השמאל הישראלי, הואט קצב הקמת היישובים ורק יישובים בודדים הוקמו, ועם הקמת ממשלת רבין השנייה ב-1992 פסק התהליך כולו, יחד עם החלטת ממשלה קאסרה על הקמת הנחלויות חדשות או הרחבת התחלויות ישנות בלא החלטת ממשלה. בתגובה לכך, החלו גופים שהקימו את היישובים בעבר להקים יישובים נוספים, ללא התחשבות בעמדת המדינה, מתוך הנחה שהממשלה תכנע ותתן את ברכתה למהלך לאחר מעשה, או שממשלות הבאות אחריה ישובו ויאשרו את המאחזים.
לאחר שבהסכמי אוסלו, ולאחר מכן הסכם חברון והסכם וואי, הוסכם ששטחים בהם יש יישובים ישראליים יישארו בשליטה ישראלית מלאה, עשו אנשי הימין מאמצים רבים להרחיב את גבולות ההתיישבות הישראלית על ידי הקמת יישובים נוספים.
חלק מהמאחזים הוקמו בצמוד ליישובים קיימים, במרחק קטן מהבתים הקיצוניים של היישוב הקיים, במטרה להרחיב את שטח היישוב. עם הרעת המצב הביטחוני בהתנחלויות לאחר הסכמי אוסלו ובמיוחד לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, כאשר במספר מקרים חדרו מחבלים לתוך התנחלויות ורצחו תושבים ביישוב, הורגש צורך להרחיב את שטחי היישובים כדי להרחיק את גבול היישוב ממרכזו ולהקשות על חדירת מחבלים ליישוב.
מאחזים הוקמו על צירים ראשיים, במיוחד לאחר פיגועים על הצירים, בטענה שהקמת יישובים על הצירים תקשה על מחבלים לפגע בנוסעים בדרכים. אחד המפוסמים שבמאחזים אלו הוא גבעת אסף, שהוקם לאחר רצח אסף הרשקוביץ בצומת על כביש 60 המוליכה לבית אל.
הקמת המאחזים השתלבה עם נטייה של חלק מהדור הצעיר של המתנחלים לחזור אל הטבע. צעירים אלו חיפשו אפשרות להקים יישובים בעלי אופי חקלאי או טבעי ומצאו את מבוקשם בהקמת מאחזים. במאחזים אלו, למשל אלו שבסביבות איתמר, עוסקים התושבים ברעיית צאן, גידול עצי פרי, גידול עופות וגידול דבורים. מבחינה חוקית קל יותר להקים מאחזים סביב חווה חקלאית, מכיוון שהחוק ביהודה ושומרון אינו מחייב קבלת רישיון כדי להקים מבנים חקלאיים.
זריקת עידוד להקמת המאחזים נתן שר החוץ אריאל שרון באביב 1999, כאשר קרא למתנחלים "לרוץ ולתפוס את הגבעות".
מאחזים.
על פי דוברת מועצת עלי, בשנת 2020 היו ביהודה ושומרון 70 מאחזים, בעוד שעל פי ארגון שלום עכשיו היו 124 מאחזים משנת 1996 עד 2005 הוקמו כ-100 מאחזים, משנת 2012 עד 2019 הוקמו 31 מאחזים נוספים, חלקם מסונפים ליישובים מוכרים סמוכים וחלקם עצמאיים. הקמת רצף התיישבות יהודית הייתה בין המטרות להקמת המאחזים. כך חוברו התנחלויות מבודדות אל גושי התנחלויות באמצעות עורקי תנועה. רצף כזה הוקם באזורים הבאים:
סוג נוסף של מאחזים הוא מאחזי קשר, המקשרים בין יישובים קיימים. כך לדוגמה:
מאחזים שאושרו.
חלק מהמאחזים אושרו לאחר הקמתם. בין המאחזים שאושרו ניתן למנות את היישובים הבאים:
מאחזים שפונו.
להלן חלק מהמאחזים שפונו ולא שוקמו.
מאחזים בגוש קטיף שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות
מאחזים נוספים
החיים במאחז.
מאחזים מוקמים בדרך כלל על ידי גרעין מייסד, בחלקם גרעין משפחות ובחלקם של צעירים רווקים. בסיוע פעיל של תושבי היישוב השכן ובדרך כלל גם של הרשות המקומית. הרשות מאתרת אדמות מדינה בסביבות יישוב, מוצאת מבנים לדיור (בדרך כלל מפורקים - מבנים שלמים לא ניתן להניע ביו"ש ללא רישיון) והיזמים עולים על הקרקע - ללא הכנה מוקדמת במקום. מרגע שהם על האדמה, מתחילות הפעולות להכשרת השטח: יישור השטח, בניית יסודות למבנים, הקמת הקירות והגג ופריצת דרך נוחה למאחז - כולל סלילה חלקית שלה. באתר יוצב גנרטור חשמלי ומכל מים. המים יגיעו למקום במכליות. אחד המבנים או חלקו יהיה לבית כנסת. במרוצת הזמן יתווסף מבנה למעון ולגן ילדים - אלו הם שלושת מבני הציבור הראשונים של המאחז.
מכיוון שהצבא מונע הובלת קרוואנים ברחבי יהודה ושומרון ללא היתר, נמצאים במאחזים מגוון רחב של קרוונים, אשקוביות וצריפים, ישנים וחדשים, המשמשים למגורים.
רשויות המדינה מספקות למאחזים שירותים ישירות או באמצעות יישובים שכנים, לרבות אבטחת המאחזים באמצעות חיילי צה"ל. חלק מהמאחזים חוברו לרשתות חשמל, מים וטלפון קוויים, בעוד אחרים אינם מקבלים אחד או יותר מהשירותים הללו.
המבנה הארגוני הוא בדרך כלל של אגודה שיתופית חקלאית. יש מאחזים בבעלות פרטית ובעל הקרקע הוא בעל המאחז. תושבי המאחז מוצאים פרנסתם ביו"ש: חלק מהצעירים לומדים בישיבות או לומדים במוסדות לימוד אחרים כמו אוניברסיטת אריאל. חלק אחר, יוצא לעבודה במרחבי הארץ, כמו רבים מתושבי יו"ש. הצעירות לומדות במדרשות תורניות לנשים אשר מפוזרות בכל רחבי יו"ש. במאחזים שהם חוות יש תושבים העוסקים בחקלאות, בייחוד במאחזי גב ההר, אזור שילה ודרום הרי חברון.
במאחזים הגדולים, כגון מגרון, הוקמו אף מבני קבע.
ישנם מאחזים, כדוגמת גבעת גל יוסף, בהם בתי המגורים ממוקמים בתוך משאיות שמסוגלות לנוע ובכך מתאפשרת חוקיותם.
ארגונים מיישבים.
בהקמתם של חלק מהמאחזים היו מעורבות רשויות מקומיות, במקרים מסוימים באמצעות ארגון אמנה. גם מועצת יש"ע הייתה מעורבת בחלקם.
שני הארגונים הפעילים כיום בהקמת מאחזים הם נחלה, שהוקמה ב-2005 על ידי הרב משה לוינגר ודניאלה וייס, במטרה ליישב את ארץ ישראל השלמה על ידי הסברה, הקמת מאחזים, עצרות עם ועבודה ציבורית, ורואה את עצמה כתנועת ההמשך של גוש אמונים. בתחילת דרכה התנועה הייתה מורכבת משני חלקים - "נאמני ארץ ישראל" ו-"נוער למען ארץ ישראל". התנועה התפרסמה בעקבות המאחז אביתר.
ארגון נוסף, רדיקלי יותר, הוא אר"י שאג, המזוהה עם נוער הגבעות, שהוקם על ידי פורשי 'נחלה' ב-2015.
מעמד משפטי וניסיונות הסדרה.