המכשול היחיד שעמד בפני הצבא העות'מאני היו קבוצות חמושות סדירות למחצה של ארמנים ובני לאומים שונים. ב-5 בפברואר החלה הארמייה השלישית לנוע במהירות לכיוון טביליסי. ב-24 בפברואר כבשה הארמייה את טרבזון מחדש והעבירה כוחות נוספים דרך הנמל שם. ב-12 במרץ ניצח הגיס הראשון את הארמנים שהגנו על ארזורום והכוחות העות'מאנים הגיעו בהמשך עד קפריקאי. באותה תקופה יחידות טורקיות אורגנו מחדש בקבוצת הארמיות המזרחית.
במקביל, ב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק, שבו הוחלט שרוסיה תחזיר את הטריטוריות שכבשה במלחמה העות'מאנית-רוסית ושהאימפריה העות'מאנית קיוותה להחזיר לידיה במלחמת העולם הראשונה. בחוזה הוסכם גם שעבר הקווקז יקבל עצמאות וינוהל כישות נפרדת מרוסיה. סעיף סודי שנכלל בהסכם הורה שעל רוסיה לדאוג לפירוק הכוחות הארמניים שנתמכו על ידה. בפועל, פינו הרוסים את הטריטוריות השנויות במחלוקת, ובמקומם החזיקו הארמנים בקארס ובארדהאן והגאורגים בבתומי. ב-14 במרץ החל משא ומתן בין העות'מאנים, שדרשו ציות מוחלט לחוזה ברסט-ליטובסק ופינוי של השטחים, לבין נציגי עבר הקווקז שהסכימו להכיר בחוזה כנקודת התחלה, אך ציפו לקבל ויתורים מהעות'מאנים. משהגיעו השיחות למבוי סתום, הורה אנוור פאשה לצבא לכבוש את הערים בכוח, אף שמפקדיו הבכירים הטילו ספק ביכולתם להחזיק בשטח לאורך זמן. ב-3 באפריל נכבשה ארדהאן ואחריה נפלו גם שאר הערים בידיהם של העות'מאנים. במאי התחולל קרב באש-אפאראן ובו באופן חריג הניצחון היה של הארמנים.
ביוני הכניסו הגרמנים כוחות לגאורגיה כדי לזכות בהשפעה על מאגרי הנפט, אותם חמדו גם העות'מאנים. לאחר כמה ימים תקף הצבא העות'מאני כוח משולב של גאורגים וגרמנים על הדרך הראשית לטביליסי ולקח בשבי מספר חיילים. בתגובה, הורו הגרמנים לעות'מאנים לעצור את התקדמותם לגאורגיה, תחת האיום להפסיק מיידית את כל התמיכה הגרמנית בציוד ובכוח אדם שניתן עד אז לעות'מאנים. באותו זמן, הקים אנוור פאשה את צבא האסלאם במטרה לכבוש את באקו, שהייתה אז בירת הישות החדשה, הדיקטטורה המרכז-כספית. על באקו הגנו כוחות בריטיים, רוסיים לבנים וארמניים שהדפו כמה התקפות עות'מאניות בתחילת אוגוסט. ב-14 באוגוסט התרחש קרב באקו, שבו ניצחו העות'מאנים והחילו את שליטתם באזרבייג'ן.
קרבות נוספים נמשכו בין הארמנים והעות'מאנים עד אוקטובר, אולם הארמנים היו נואשים וחסרי תמיכה והמערכה הוכרעה לטובת העות'מאנים. ב-30 באוקטובר נחתמה הפסקת האש של מודרוס שסיימה את המלחמה מבחינתה של האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה.
על אף חוזה ברסט-ליטובסק, סכסוכי הגבולות בקווקז נמשכו וגררו את מלחמת גאורגיה-ארמניה, מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן ומלחמת טורקיה–ארמניה. בגלל הפסדם של העות'מאנים למדינות ההסכמה, נחתם הסכם סוור ב-1920, שבין השאר נועד להסדיר את המחלוקות בקווקז כולו. מוסטפא כמאל אטאטורק דחה את ההסכם במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה, והגזרה שקטה באופן סופי רק עם חתימתו של הסכם לוזאן והסיפוח הסובייטי של ארמניה, גאורגיה ואזרבייג'ן.
ספר מקבים ד'
ספר מקבים ד' הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר אירועים שונים מימי גזירות אנטיוכוס, שהוטלו על היהודים על ידי אנטיוכוס הרביעי "אפיפנס" בשנת 167 לפנה"ס. הספר השתמר בגרסאות אחדות של תרגום השבעים, אך לא נכלל בקאנון של הכנסיות הנוצריות, מלבד הכנסייה הגאורגית.
זמנו ומקומו של החיבור.
מקבים ד' מתוארך לתקופה שבין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-1 לספירה. הוא נתחבר ביוונית, ככל הנראה באזור סוריה, ומחברו היה יהודי הלניסטי, שהושפע מן הפילוסופיה היוונית ומרעיונות סטואים בני התקופה.
מנחם שטרן מתארך את הספר למאה ה-1 לספירה, לפני חורבן בית המקדש בשנת 70. לטענתו, אין להקדים אותו לתקופה ההלניסטית, משום שהוא כולל שימושי לשון מסוימים שלא היו שגורים בתקופה זו. מלבד זאת, שטרן מצביע על כך שהמחבר מדגיש כי חוניו השלישי קיבל את הכהונה הגדולה "לכל ימי חייו" (פרק ד, פסוק א), והדבר מוכיח, לדבריו, כי המחבר לא קדם לתקופת שלטון הורדוס (37–4 לפנה"ס), מאחר שרק בתקופה זו "נתגבש הנוהג להחליף כהנים גדולים בעודם בחיים".
בניגוד לספרי מקבים א' ו-ב', מקבים ד' אינו עוסק כלל במרד החשמונאים, אלא ברדיפה הדתית שקדמה לו. שמו המקורי של החיבור היה, ככל הנראה, "על שלטונה הבלעדי של התבונה" (περι αυτοκρατορος λογισμος), וכך הוא מכונה בכתביהם של אבות הכנסייה אוסביוס מקיסריה והירונימוס, אם כי אוסביוס מציין כי הוא כונה בעבר גם "ספר המקבים". אוסביוס והירונימוס אף ייחסו אותו, שלא בצדק, ליוסף בן מתתיהו, והוא נכלל בכמה מהדורות מוקדמות של חיבוריו.
למרות השימוש ברעיונות ובתבניות סגנוניות הלניסטיות, החיבור פונה בבירור לקהל יהודי. האופי הלשוני והרטורי של החיבור, השימוש התכוף בגוף ראשון והפנייה לנמען בגוף שני רבים מציעים שהטקסט נכתב כדרשה שנועדה להינשא בציבור, והיו ששיערו שמקבים ד' אינו אלא דרשה לכבוד חנוכה. אך העובדה שהטקסט אינו מצטט פסוקים מקראיים מקשה על ההנחה שמדובר בדרשה שנועדה להינשא בבית הכנסת, ועל כן דחו חוקרים רבים את ההשערה.
מבנה החיבור ותוכנו.
הספר בנוי כדרשה פילוסופית המהללת את עליונות השכל והאמונה על היצרים. בהתאם לסטנדרטים מקובלים של הרטוריקה ההלניסטית, הוא מורכב מפתיח ומשני חלקים מרכזיים. בפתיח (פרק א עד פסוק יב) מעלה המחבר את הטענה הפילוסופית בדבר שלטון התבונה האמונית על היצרים. בחלק הראשון (פרק א, פסוק יג עד פרק ג, פסוק יח) הוא מפתח אותה ומגדירה באופן מפורט יותר, ומציג דוגמאות מהמקרא ומחוקי התורה.
החלק השני הוא רובו של הספר (פרק ג, פסוק יט ואילך) ובו הוא מציג דוגמאות נרטיביות המוכיחות את תקפותה. לאחר סקירה קצרה של תולדות ארץ יהודה עד לגזירות (פרק ג, פסוק יט עד פרק ד, פסוק כב), מתוארות הגזירות עצמן. התיאור כולל את שתי הדוגמאות המרכזיות: סיפורו של אלעזר הזקן, שמסר את חייו על קידוש השם, כשסירב לאכול בשר טרף בפרהסיה (פרק ה, פסוק ד עד פרק ז), וסיפור האם ושבעת בניה, שבו מעודדת האם היהודיה את בניה להפר את צו אנטיוכוס ולמות בעינויים כדי לא לעבור על מצוות התורה (פרק ח עד פרק יז, פסוק ו). לאחר מכן ישנם דברי סיכום (פרק יז, פסוק יא עד פרק יח, פסוק ה; פרק יח, פסוקים כ עד כד), שבאמצעם מופיעים דברים מפי אם שבעת הבנים (פרק יח, פסוקים ו עד יט).
אולם קטע זה של דברי האם נראה כתוספת מאוחרת.
מבחינה סגנונית, מדובר בחיבור יהודי-הלניסטי מובהק, המשלב מוטיבים יהודיים במוטיבים השאולים מן הפילוסופיה היוונית, ועושה שימוש בתבניות אופייניות לרטוריקה היוונית. תורת משה מוצגת בו כתורה הפילוסופית של היהודים, ומצוותיה הן אמצעי להשגת התכלית הסטואית של ריסון היצרים, שליטה עצמית ושלמות רוחנית.
הספר מופיע בשלושה מכתבי היד של תרגום השבעים: קודקס סינאיטיקוס, קודקס אלכסנדרינוס וונטוס (Venetus, מהמאה ה-8). הוא אינו נכלל בתרגום הוולגטה ללטינית, אך קיים בתרגום לטיני עתיק ותורגם לסורית.
השפעתו וחשיבותו.
במסורת היהודית לא השתמרה כל התייחסות למקבים ד', אך בנצרות הקדומה מילא החיבור תפקיד חשוב. במאות הראשונות לספירה, כאשר נרדפו הנוצרים בשל אמונתם, שימשו אלעזר והאם ושבעת בניה מופת לדבקות באמונה בתקופה של גזרות דתיות. בדרשות של אבות כנסייה רבים, בהם אוגוסטינוס וגרגוריוס מנזיאנזוס, הם הוצגו כפרוטו-מרטירים שהעידו במותם על כוח אמונתם.
חשמונאים ד'
ספר חשמונאים ד'
שיגדון מדומה
שיגדון מדומה (פסאודוגאוט באנגלית Pseudogout, נקראת גם Condrocalcinosis) היא מחלה ראומטולוגית הנגרמת כתוצאה מהצטברות חומר גבישי ברקמות הגוף. בניגוד למחלת השיגדון הנפוצה יותר שנגרמת כתוצאה מהצטברות חומר גבישי שמקורו בחומצת שתן, במחלת השיגדון המדומה מקור החומר הגבישי הוא בפירופוספט של סידן. מכיוון ששתי המחלות מתאפיינות בהצטברות חומר גבישי ברקמות הסחוס ובמפרקים, קבלה מחלה זו את השם "שיגדון מדומה".
אפידמיולוגיה.
תפוצת מחלת השיגדון המדומה היא כשליש מתפוצת מחלת השיגדון. ניתן לחלק את המחלה לשלוש קבוצות על פי הגורם למחלה:
הגורמים למחלה.
הסיבה להצטברות גבישי פירופוסט של סידן אינה ידועה וככל הידוע בקרב החולים אין שינוי בהליך המטבולי של חומר זה. גבישים אלו מצטברים בעיקר במפרקים, בנוזל הסינוביאלי ובגידים. המחלה הפעילה מתחילה כאשר הגבישים עוברים מהסחוס אל הנוזל הסינוביאלי. מעבר זה יכול להתרחש עקב שתי סיבות:
הגבישים המגיעים לנוזל הסינוביאלי מתחילים את התגובה הדלקתית הגורמת לתסמיני המחלה.
תסמינים ואבחון.
מחלת השיגדון המדומה יכולה לגרום למגוון רחב של תסמינים ולהופיע בצורה חמורה או קלה. המחלה מסוגלת גם לגרום לתסמינים ה"מחקים" תסמיני מחלות ראומטולוגיות אחרות. החולים בדרך כלל פונים לרופא בעקבות דלקת הגורמת לכאבים במפרק אחד או יותר. 20% מהחולים יפגינו מחלה ללא תסמינים שתתגלה באופן אקראי במהלך צילום רנטגן שבוצע למטרה אחרת.
האבחון יתבצע על ידי צילום רנטגן, CT או אולטרה סאונד. הסימנים הרדיוגרפיים המתקבלים מבדיקות אלו תואמות למצב המכונה קונדרוקאלצ'ינוזיס (Condrocalcinosis - סחוס סידני). במצב פיזיולוגי רגיל הסחוסים מציגים שקיפות בבדיקות הדמיה רדיוגרפיות. עקב הצטברות גבישי הסידן בסחוסים במחלה זו, הסחוסים מאבדים את שקיפותם וניתן להבחין בהם בתמונות המתקבלות. על מנת לאשר את ממצאי הבדיקות הרדיולוגיות ולוודא שאין מדובר במחלות ראומטולוגיות אחרות ניתן לקחת דגימה מהנוזל הסינוביאלי שתאשר את הימצאותם גבישי הפירופוספט של סידן.
טיפול.