בחצי השני של 1996, ציר העלילה המרכזי נע סביב החזקתו המפוקפקת של הוגאן בתואר "אלוף העולם במשקל כבד" (התואר היוקרתי ביותר של הארגון), שהתאפשרה הודות לתחבולות ורמאויות בקרבות ובפוליטיקה של הארגון. במקביל, הול ונאש התחרו תדיר עבור תואר "אלופי הצמדים", וזכו בו מספר פעמים לתקופות ארוכות. במהלך 1997, העלילה נעה סביב עלייתו של המושיע של WCW כנגד ה-nWo שתפחה מאז לכדי ארגון המכיל מספר דו-ספרתי של מתאבקים וכוח פוליטי (בדיוני) עצום. הגיבור היה סטינג, שאימץ לעצמו פרסונה אניגמטית ומסתורית ומראה חיצוני המזכירים את דמותו של "העורב". סטינג היה היחיד שהטיל אימה על ה-nWo, והתמודד מולם לבדו, חמוש במחבט בייסבול. שיא העלילה הגיע בתשלום המשודר Starrcade באותה שנה, כאשר סטינג התמודד סוף סוף מול האלק הוגאן על אליפות העולם במשקל כבד. בערב זה נרשם הסדק הראשון בנפילתה של האימפריה. במקום לקבל קרב אופורי בו הטוב האולטימטיבי נלחם לבסוף ומביס את הרע האולטימטיבי, הקרב התנהל בצורה משונה עבור הצופים וברובו הוגאן הוביל. הסיום היה מבלבל אף יותר. הוגאן הצמיד את סטינג לזירה למשך 3 שניות והשופט קרא לצלצל בפעמון. היה נדמה שהוגאן ניצח. בשלב זה נכנס אל הזירה ברט "The Hitman" הארט, כוכב ה-WWF שזה עתה עבר לארגון המתחרה. ברט התנהג כאילו סטינג רומה, והשופט ביצע ספירה מהירה במכוון של 3 שניות. עם זאת, הספירה הייתה שגרתית לחלוטין. הקרב הותחל מחדש, וסטינג ניצח את הוגאן. בתוכנית הבאה של Thunder (תוכנית נוספת ש-WCW החלה לשדר), הוכרז כי סטינג הוא לא האלוף עקב האירועים השנויים במחלוקת. אנטי-קליימקס שכזה הפך למוטיב חוזר בעלילות של WCW. רבים מייחסים לטעויות אלה את הירידה בפופולריות של החברה.
באירוע Starrcade של שנת 1998, אלוף העולם במשקל כבד, ביל גולדברג, התחרה על התואר מול קווין נאש. שני המתאבקים גילמו אז דמויות "טובות" (בעגה של ההיאבקות הבידורית: baby faces, או פשוט faces), והפופולריות של שניהם הייתה בשיאה. גולדברג היה אז בלתי מנוצח, עם רקורד של מעל 100 ניצחונות רצופים, ללא אף הפסד בקריירה. רצף הניצחונות שלו זכה לפופולריות עצומה. נאש היה אז מנהיג ה-Wolfpac, ארגון שהתפצל מתוך ה-nWo והתחרה בו. קרב הענקים בין נאש וגולדברג הסתיים בכך שסקוט הול, שהיה אז מסוכסך (בעלילה) עם נאש, התערב ובקרב והשתמש באקדח טייזר כדי לנטרל את גולדברג. נאש כביכול לא הבחין בהתערבות הזו וחשב שהניצחון שלו היה לגיטימי. בתוכנית הבאה של נייטרו, נאש הביע צער על האופן שבו דברים התרחשו. הוא הציע לגולדברג קרב חוזר. גולדברג באותה תוכנית נעצר (בעלילה) על ידי המשטרה בחשד שהוא עוקב אחר אליזבת. נאש הציע להוגאן את ההזדמנות להילחם מולו על האליפות. הקרב המם צופים רבים. במקום להילחם, הוגאן נגע באצבעו בנאש, וזה התרסק על הזירה. הוגאן הצמיד אותו ל-3 שניות וזכה באליפות. במהרה נאש קם על רגליו והתחבק עם הוגאן. כל חברי ה-nWo, משני האגפים היריבים שלו, עלו לזירה וחגגו יחדיו. הארגון התאחד, ופירוש הדבר הוא שהסיוע של הול עבור נאש היה ידוע מראש ומתוכנן. ברגע אחד, נאש הפך להיות שוב דמות שלילית, דווקא בשיא הפופולריות שלו. הרצף של גולדברג, מצדו, הסתיים באנטי-קליימקס מקומם. ה-nWo המשולב (nWo Elite) היה פופולרי מאוד בתחילה. הרייטינג של Nitro היה אז בשיאו ההיסטורי. אולם, כעבור כמה חודשים העלילה של nWo דעכה ולבסוף התפוגגה. סביב תקופה זו, כוחו של אריק בישוף ב-WCW נחלש. אל החברה הצטרף וינס רוסו, שעזב את ה-WWE רק מספר ימים לפני כן. רבים מייחסים לניהולו של רוסו את אחד הגורמים המרכזיים לירידה בפופולריות של הארגון ולכך שהוא בסופו של דבר הועמד למכירה. העלילות שרוסו טווה היו מסורבלות ותוכננו ברישול, הן היו לרוב מבלבלות ואף כאוטיות. אחד הרגעים הזכורים מימים אלו היה כאשר רוסו פיטר את האלק הוגאן, אחד הכוכבים הגדולים בענף, בשידור חי, מול מיליוני צופים ברחבי העולם (פיטורים אמיתיים). במקביל, ה-WWE החלו ב"עידן האטיטיוד", בו הפנו את המוצר לקהל בוגר יותר, והארגון הובל על ידי כוכבים צעירים יותר, הבולטים שבהם, "סטון קולד" סטיב אוסטין והרוק. שני מהלכים אלה, הובילו לירידה בפופולריות של WCW מחד ולעליית הפופולריות של מופעי ה-WWE מאידך. לבסוף בשנת 2001 ה-WWE רכש את הארגון וסיים את התחרות שנמשכה על פני שנות ה-90 כולן, והובילה לדעת רבים לתקופה הטובה ביותר של ההיאבקות הבידורית אי פעם. רבים מאנשי ה-WCW עברו לעבוד ב-WWE, בעוד שאחרים בחרו לעבוד בארגונים קטנים יותר, כאשר הבולט שבהם הוא ה-TNA, שהוקם על ידי ג'ף ג'ארט, כוכב העבר של ה-WCW.
איימי דאימונד
איימי דאימונד (נולדה איימי לינאה דיזיסמונט ב-15 באפריל 1992) היא זמרת פופ שוודית. היא התפרסמה בגיל 12 עם יציאתו של הסינגל, "What's in It for Me" שהפך ב-2005 ללהיט בשוודיה ובמדינות השכנות לה.
ביוגרפיה.
דאימונד נולדה בנוּרְשֶפּינְג שבשוודיה כבת שנייה לאב אנגלי, לי, ולאם שוודית, כריסבת'. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לאנגליה. כשדאימונד הייתה בת 4 חזרה המשפחה להתגורר בשוודיה בעיר יֶנְשֶפּינְג, שם היא למדה שוודית. דאימונד עדיין מתגוררת בינשפינג, יחד עם שתי אחיותיה הצעירות, ליסה והולי, ואחותה הגדולה, דניאל.
דאימונד החלה להחליק על הקרח בגיל שש, וזכתה במדליית זהב כפולה. היא התאמנה שש פעמים בשבוע לפני תחילת קריירת השירה שלה. בנוסף, היא למדה בבית ספר לתיאטרון ולריקוד.
דאימונד אהבה לשיר מאז שהייתה בת שנתיים. אחת מהופעותיה הראשונות הייתה בהיותה בת 7 בתחרות כישרונות צעירים. בתוכנית היא התלבשה כמו הזמרת בלינדה קרלייל והניעה את שפתייה כאילו היא שרה את שירה של קרלייל "Heaven is a Place on Earth". היא הגיעה למקום השלישי.
בשנת 2004 היא השתתפה בסדרת תחרויות כישרונות שוודיות בשם "סופר טרופרס" וזכתה ברובן. הפרס בתחרות היה הקלטת שיר, ובתחילת 2005, יצא הסינגל הראשון של דאימונד - " What's in It for Me". הסינגל זכה להצלחה רבה בשוודיה ובמדינות השכנות לה, ובמרץ 2005 הפך לפלטינה. בעקבות הצלחת הסינגל, יצא במאי 2005 אלבום הבכורה של דאימונד, " This Is Me Now". האלבום מכר למעלה מ-100,000 עותקים והפך לאלבום זהב. בסוף 2005, יצאה דאימונד לסיבוב הופעות במרכז אירופה.&lt;BR&gt;
בגיל 13, הפכה לדאימונד לזמרת הצעירה ביותר שזכתה בפרס המוזיקה הנורדי, על השיר "What's in It for Me", שזכה בקטגוריית "להיט השנה".
דאימונד החלה בהקלטת האלבום השני בפברואר 2006, והאלבום יצא ב-24 במאי אותה שנה.
הסינגל הראשון מתוך האלבום השלישי, "?Is It Love", יצא ב-26 בספטמבר 2007. האלבום עצמו, "Music in Motion", יצא ב-27 בנובמבר 2007.
בפברואר 2008 השתתפה דאימונד בתחרות הקדם אירוויזיון השוודית, המלודיפסטיבלן, עם השיר "Thank You".
דיסקוגרפיה.
עד היום (2008) הוציאה דאימונד 3 אלבומים:
This Is Me Now.
סינגלים מהאלבום:
Still Me Still Now.
סינגלים מהאלבום:
Music In Motion.
סינגלים מהאלבום:
גראף פוטוצקי
ביקור התזמורת
ביקור התזמורת הוא סרט קולנוע ישראלי שזכה ב-8 פרסי אופיר ועלה לאקרנים בשנת 2007. זהו סרט הביכורים של הבמאי הישראלי ערן קולירין, שגם כתב את התסריט. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה בישראל ובעולם ואף זכה בפרסים רבים בתחרויות בינלאומיות.
עלילת הסרט.
עלילת הסרט היא סיפור בדיוני על אודות ביקור תזמורת המשטרה של אלכסנדריה בישראל. התזמורת מוזמנת לנגן בטקס הפתיחה של מרכז לתרבות ערבית בפתח תקווה. אולם, עקב אי-הבנה, נוסעים שמונת חברי התזמורת לעיירת פיתוח מדברית בשם "בית התקווה" (הסרט צולם ברובו בעיירה ירוחם שבנגב). חברי התזמורת, המגיעים מעיר גדולה ועתירת מוסדות תרבות, במדינה שמרנית, לעיירה חילונית שאין בה כל מוסד תרבות או מוסד אומנות שהוא, נתקפים בהלם תרבות. אולם, בעיירה הם קושרים קשרים לרגע עם התושבים.
תאופיק (ששון גבאי) הוא מפקד התזמורת והמנצח עליה. תאופיק הוא אב שכול, אלמן, מסוגר ומאופק. רונית אלקבץ מגלמת את דינה, ישראלית תושבת עיירת הפיתוח שהיא ההפך הגמור מתאופיק - פתוחה, חושנית ומפלרטטת. תאופיק חייב לנהוג יפה במארחת שלו, אף על פי שכאדם שחי כל חייו במדינה שמרנית, הוא חש מבוכה רבה לצידה. אולם, דווקא בפני דינה, תאופיק מתוודה לראשונה על רגש האשמה שהוא חש בהתאבדות בנו ובמות אשתו משברון לב.
חאלד (סאלח בכרי) הוא נגן כינור צעיר, שמנסה לנצל את הביקור בישראל כדי לפתח קשרים עם נשים מקומיות. תאופיק מתייחס אל חאלד כאל עושה הצרות של התזמורת. תאופיק מנסה למנוע מחאלד להסתובב בעיירה, אך חאלד מצליח להתחבר עם המקומיים ומוצא עצמו, בעת ביקור במועדון גלגיליות, מלמד את פאפי, ישראלי צעיר ומסוגר תושב העיירה, איך לנהוג בבחורה. בעקבות הווידוי של תאופיק בפני דינה, תאופיק מרכך את יחסו אל חאלד.
חברי תזמורת אחרים, ובהם סימון (ח'ליפה נאטור) מבלים את הערב והלילה בבית משפחה ישראלית ובמהלך ארוחת הערב נחשפים הן לפערים התרבותיים והן לגשרים המחברים בין הישראלים והמצרים. ארוחת הערב, שהייתה אמורה להיות מסיבת יום הולדת נעימה בחיק המשפחה, הופכת למביכה משום שבעלת השמחה לא מפסיקה לרמוז לאורחים שהם אינם רצויים. מעבר לזאת, בני המשפחה הישראלית לא מפסיקים להתווכח ביניהם. אולם, דווקא בבית אותה משפחה מצליח סימון לעשות את מה שהוא נכשל בו מזה שנים - לסיים את הלחנת הקונצ'רטו הראשון שלו.
רקע.