פועלי קבלנות שחזרו בהם מהסכם העבודה היום העבודה או שהמעביד חזר בו, כך שהפועל שחשב שיש לו עבודה מובטחת ליום זה צריך לחזר אחרי עבודה אחרת, או בעל הבית שחשב שיש לו פועלים צריך לטרוח בזמנו הקצוב לחפש פועלים, מכיוון שהפועלים עדיין לא התחילו לעבוד לא חל מעשה קניין המשעבד את הפועלים לבעל הבית ואת בעל הבית לפועלים ואין להם זה על זה אלא תרעומת. אם הפועלים התחילו לעבוד, הם לא יכולים לחזור בהם על פי ההלכה ואם חזרו בהם חלים עליהם קנסות שונים כדי לפצות את בעל הבית על הנזק. אך אם יש פועלים אחרים במקום הם יכולים לומר לבעל הבית שיזכור מפועלים אלו, ואין להם זה על זה אלא תרעומת.
פועל (הלכה)
תרעומת
במשפט העברי, תרעומת הוא מונח בו משתמשים חז"ל בכמה מקומות לתאר את ההשלכות המשפטיות של פעולה שאינה גורמת נזק ממוני אך גורמת לעוגמת נפש. ההשלכות המשפטיות של דין זה אינן ברורות, חז"ל אינם טורחים לפרש את המשמעות המשפטית של המונח תרעומת, אך מצד שני הם טורחים לברר באילו מקרים חל דין זה. רבי ישראל מסלנט מפרש שמשמעות המונח תרעומת הוא שישנה חובת פיוס של הפוגע על המתרעם, בעל הדרכי חושן פוסק להלכה שלמתרעם מותר להוציא דיבה על הפוגע.
הנידון התלמודי.
במשנה נאמר: . כלומר, במקרה זה, התרעמות חלה כאשר בעל הבית או הפועלים מבצעים הפרת אמון ומבטלים את ההסכם ביניהם.
בתלמוד מוסבר כי מהמילים "והטעו זה את זה" מופנות כלפי שני פועלים המטעים זה את זה, כלומר - שליח של בעל הבית המטעה את הפועלים.
הגמרא מציעה ארבע אפשרויות מהו המקרה המדובר:
אפשרות ראשונה: בעל הבית מבקש מהשליח לשכור פועלים בשלושה זוזים והשליח אומר לפועלים שבעל הבית רוצה לשכור אותם בארבעה זוזים, הפועלים מתרעמים כי הם חשבו שהם מקבלים ארבעה זוזים אך לבסוף הם קיבלו שלושה, הם יכולים לטעון שאילו ידעו שבעל הבית משלם שלושה הם היו טורחים ומוצאים עבודה ששכרה ארבעה זוזים.
אפשרות שנייה: לפועלים יש שדה משלהם והם טוענים שאילו היו יודעים שבעל הבית משלם רק שלושה זוזים הם היו מעדיפים לעבוד בשדה שלהם.
אפשרות שלישית: מכיוון שהפועלים חשבו שהם מקבלים ארבעה זוזים הם עבדו עבודה ששווה ארבעה זוזים, הם מתרעמים כי אילו ידעו שבעל הבית משלם שלושה, הם לא היו עובדים עבודה באיכות של ארבעה זוזים.
אפשרות רביעית: מדובר במקרה שבעל הבית ביקש מן השליח לשכור פועלים בארבעה זוזים, והשליח שכר פועלים בשלושה זוזים, לכאורה לפועלים לא אמורה להיות תרעומת, מכיוון שהם הסכימו לקבל שלושה זוזים, אך בכל זאת הגמרא מצטטת את הפסוק . כלומר למרות שהם הסכימו לקבל שלושה זוזים, מגיע להם לקבל את הזוז הרביעי.
החינוך
תחילתו בפשיעה וסופו באונס
במשפט העברי, תחילתו בפשיעה וסופו באונס היא שמה של סוגיה בדיני שומרים העוסקת בנזק שנגרם לפיקדון או לחפץ שהיה באחריות השומר באונס, אך האונס אירע כהמשך למעשה פשיעה של השומר. סוגיה זו נתונה במחלוקת אמוראים, אך להלכה נפסק בגמרא כי תחילתו בפשיעה וסופו באונס - חייב.
הסבר הדין.
כל השומרים שפשעו בשמירתם ונגרם נזק מחמת פשיעתם חייבים לשלם את הנזק שנגרם, וכל השומרים (למעט שואל) שנאנסו ולמרות שמירתם נגרם נזק לחפץ השמור פטורים מלשלם. הדיון הוא מה הדין כאשר הנזק נגרם עקב אונס שהוא המשך של מעשה פשיעה של השומר.
הדוגמה בגמרא למקרה כעין זה הוא שומר שהטמין את הפיקדון בצריף שנעשה מערבות. שמירה זו היא שמירה מעולה מגנבים שאינם מעלים בדעתם לחפש במקום כזה, אך שמירה גרועה מפני אש שיכולה לשרוף את הצריף יחד עם הפקדון. בסופו של דבר הכסף לא נשרף כי אם נגנב, כך שנזק נגרם, אך באונס של השומר, שהרי אין השומר אמור להעלות על דעתו שגנבים יגנבו ממקום כזה. רב יוסף נדרש למעשה. אך יש שתי לשונות בגמרא מה פסק לפי הלישנא קמא, רב יוסף פסק כי "תחילתו בפשיעה וסופו באונס - חייב". ולמרות שלעניין גנבים הוי שמירה, היות שתחילתו בפשיעה חייב. לפי הלישנא בתרא רב יוסף פסק הפוך בדיוק שאפילו שתחילתו בפשיעה היות שסופו באונס פטור. היות שלעניין גנבי הוי שמירה, הרי הוא פטור. כבר הגמרא בעצמה פוסקת כלישנא קמא דרב יוסף שתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב.
פרטי הדין.
במקרה שהפשיעה לא קשורה כלל לאונס.
במקרה ששומר פשע בבהמה והבהמה יצאה לאגם, מה שמהוה פשיעה לגבי גנבים, אך בסופו של דבר לא נגנבה אלא מתה כדרכה. כך שאמנם סופו באונס אך האונס אינו קשור כלל לפשיעה שהרי לגבי המיתה כדרכה אין הבדל היכן נמצאת הבהמה. ישנה מחלוקת בדעת רבה, אביי בשם רבה אומר שחייב לשלם, ואילו רבא בשם רבה אומר שפטור. להלכה קיימא לן שפטור מלשלם.
תחילתו בגניבה ואבידה, וסופו באונס.
במקרה שבהתחלה לא הייתה פשיעה אלא הייתה רק רשלנות ברמת גניבה ואבידה, רמה המחייבת בתשלום רק בשומר שכר ולא בשומר חינם, וסופו היה באונס. למרות שלכאורה יש את אותו הפרדוקס. דעת התוספות והרמב"ן שהשומר שכר פטור אף שבדרך כלל כן מתחייב בגניבה ואבידה. לעומת זאת בעל חידושי תלמיד הרשב"א מדייק מדברי הרמב"ם שגם תחילתו בגניבה ואבידה וסופו באונס חייב. בחידושי רבי עקיבא איגר כתב שהדבר תלוי במחלוקת אביי ורבא במקרה של אונס שאינו קשור כלל לפשיעה, והיות וקיי"ל שם שפטור הוא הדין כאן.
להלכה הובאו רק דברי התוספות על ידי הסמ"ע. ואילו דברי תלמיד הרשב"א לחייב, לא הובאו בפוסקים.
זמן החיוב.
כתב בנתיבות המשפט שמתחייב לשלם כפי שהבהמה שווה בשעת האונס שנאבדה מהעולם ולא כפי ששווה בשעת הפשיעה למרות שהסיבה לחיוב היא שעת הפשיעה.
בעבדים וקרקעות.
בעבדים וקרקעות, שלפי שיטת הרמב"ם חייבים בפשיעה. כתב הנתיבות המשפט שגם בתחילתו בפשיעה וסופו באונס יהיו חייבים לשלם.
יוהאן ואלר
יוהאן ואלר (בנורווגית: Johan Vaaler; 15 במרץ 1866 - 14 במרץ 1910) היה ממציא נורווגי, פקיד פטנטים והמנהל משנת 1892 ועד מותו של משרד "פטנטי ברין" בקריסטיאניה. לעיתים קרובות הוא מזוהה בטעות כממציא מהדק הניירות מסוג Gem הנפוץ, המוכר במשך יותר ממאה שנים.
חייו.
ואלר נולד ב"אאורסקוג" כבנו של איכר. בשנת 1899 תכנן סוג של מהדק ניירות והגיש בקשה לרישום הפטנט בגרמניה ב-12 בנובמבר של אותה שנה. בקשתו אושרה ב-6 ביוני 1901. הוא גם הגיש בקשה לרישום הפטנט בארצות הברית ב-9 בינואר 1901. האישור על רישום הפטנט באמריקה הוענק לו ב-4 ביוני 1901.
ללא ידיעתו של ואלר, "חברת ייצור Gem בע"מ" הבריטית ייצרה מהדק ניירות שימושי יותר, אבל המוצר שלהם עדיין לא שווק באותה עת בנורווגיה. העיצוב שלו היה טוב פחות ממתחרהו הבריטי, משום שלא היו בו שתי לולאות מלאות של התיל. ואלר הצליח כנראה לרשום את העיצוב שלו כפטנט בחו"ל, למרות קיומו של מוצר טוב יותר, מכיוון שרשויות הפטנטים באותה תקופה היו ליברליות למדי באישור כל שינוי שולי בהמצאה קודמת כ"פטנט". מספר סוגים של מהדקי ניירות נרשמו כפטנטים בארצות הברית מאז 1867, אבל סוג "Gem" לא היה רשום אז (ומעולם לא היה רשום) כפטנט. כעובד במשרד "פטנטי ברין" בקריסטיאניה, ואלר הכיר את החקיקה והנהלים בנוגע לפטנטים בנורווגיה. הסיבות שלו לרישום הפטנט מחוץ לארצו אינם ידועות, אך ייתכן שהיה לו ביטחון עצמי מוגזם בנוגע להמצאתו והוא רצה להבטיח לעצמו את זכויות המסחר הבינלאומיות. כמו כן, הוא יכול להיות מודע לכך שיצרן נורווגי יתקשה להציג המצאה חדשה בחו"ל, החל בשוק הביתי הקטן. סביר מאוד שתוך זמן קצר הוא התאכזב קשות כאשר ראה את סגנון "Gem", הטוב בתכנונו מהמצאתו שלו, שככל הנראה הוצג בנורווגיה עוד במהלך חייו שלו. לא ידוע אם ניסה ליצור קשר עם יצרנים פוטנציאלים בנורווגיה או בחו"ל, וחוסר יוזמה זה נראה כאישור לכך הוא למד במהרה שמהדק מעולה כבר היה קיים. הפטנט שלו פג בשקט ובינתיים סגנון "Gem" כבש את העולם כולל בארצו, שם יצרן קרסים לדגים נורווגי יצר יחד עם בנו מהדקי ניירות מסוג Gem מאז 1928. ואלר נפטר בקריסטיאניה.
התפתחות המיתוס.
הרעיון השגוי שואלר הוא שהמציא את מהדק הניירות התפרסם בנורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה ומצא את דרכו לתוך אנציקלופדיות מסוימות. אירועי המלחמה תרמו רבות למעמדו המיתי של מהדק הניירות. הפטריוטים לבשו אותם על דשיהם כסמל של התנגדות לכובשים הנאצים ולשלטונות הנאציים המקומיים כאשר סימנים אחרים של התנגדות, כמו סיכות עם סמלו של מלך נורווגיה הגולה, הוקון השביעי או סיכות של דגל נורווגיה נאסרו. המהדקים נועדו לציין סולידריות ואחדות ("אנו קשורים יחדיו"). הסמליות שלהם הייתה ברורה עוד יותר מכיוון שהמילה בנורווגית למהדקי ניירות משמעותה גם אוגדים, מחברים ("binders"). מי שלבשו אותם עדיין לא ראו בהם סמלים לאומיים, מכיוון שהמיתוס שלהם על כך שהם המצאה נורווגית לא היה ידוע כלל באותה עת. לבישת המהדקים נאסרה תוך זמן קצר ועונידהם הסתכנו בעונש חמור.