המקור הראשוני השני המספק תיאור מפורט על קרב חרן והאירועים שהובילו אליו הוא ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס קוקיאנוס (229-156 לספירה), שכתב היסטוריה של רומא ב-80 כרכים. ספר 40 של ההיסטוריה שלו (פרקים 12–29) עוסק בפלישת צבאו של קראסוס לאימפריה הפרתית ובתוצאות תבוסתו בקרב חרן. נראה שהמקור העיקרי של דיו קסיוס היה ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס (59 לפנה"ס-17 לספירה), שכתב את חיבורו המפורסם תולדות רומא מאז היווסדה זמן קצר יחסית אחרי הקרב. כרך 106 של ההיסטוריה של ליוויוס, שעסק בין השאר גם בתיאור פלישתו של קראסוס לאימפריה הפרתית, לא שרד, אך נותרו בידינו מספר פרגמנטים ותקצירים שלו, כגון התקציר שנכתב על ידי לוקיוס אניוס פלורוס (130-74 לספירה).
מקורות עתיקים נוספים הכוללים התייחסות קצרה לקרב חרן הם ההיסטוריון היווני אפיאנוס (161-95 לספירה) במסגרת חיבורו על ההיסטוריה של מלחמות האזרחים ברומא, וההיסטוריון מרקוס יוסטינוס (סוף המאה הרביעית לספירה) במסגרת התקציר שלו ל"היסטוריה פיליפיקה" (חיבור שעסק בעיקר בתולדות הממלכות ההלניסטיות, שקמו בשטחי האימפריה של אלכסנדר מוקדון) מאת פומפיוס טרוגוס, שחי וכתב בתקופת שלטונו של אוגוסטוס.
אף על פי שפלוטרכוס אינו נתפס בדרך כלל כמקור היסטורי רציני ומהימן, עקב נטייתו לגוזמאות והעיסוק המוגזם שלו באנקדוטות, הדיווח שהוא מביא ביחס לקרב חרן והאירועים שהובילו אליו, נחשב כתיאור המהימן והמדויק ביותר של הקרב, בהשוואה למקורות האחרים המצויים בידינו. לדעת חוקרים מודרניים, המקור עליו הסתמך פלוטרכוס לצורך כתיבת הקטע הזה בביוגרפיה של קראסוס, היה מקור איכותי. הם מעריכים שמדובר באדם משכיל, אולי יליד מסופוטמיה, שחי וכתב בתקופתו של קראסוס, והיה בעל ידע נרחב (ייתכן ממקור ראשון) ביחס למאורעות המתוארים אצל פלוטרכוס. המקור הנ"ל איפשר לפלוטרכוס לתת תיאור מפורט של קרב חרן מנקודת המבט של שני הצדדים היריבים, הרומאים והפרתים.
ניתוח השוואתי של תיאור מסע המלחמה של קראסוס נגד האימפריה הפרתית אצל פלוטרכוס ואצל דיו קסיוס מלמד, שבנקודות רבות התיאורים שלהם דומים ואף משלימים זה את זה, אולם ניתן גם למצוא הבדלים רבים ומשמעותיים בין הגרסאות שלהם.
לפי פלוטרכוס ניתן לחלק את קרב חרן לשלושה שלבים עיקריים - שלב הפתיחה, במהלכו הותקף הצבא הרומאי על ידי הקשתים הרכובים הפרתיים, אך עדיין לא כותר לחלוטין. מתקפת הנגד של פובליוס קראסוס, והשמדת כוחו של האחרון, שהיוו מעין הפוגה בקרב העיקרי. והשלב האחרון של הקרב, במסגרתו כותר הצבא הרומאי והותקף במקביל על ידי הפרשים הקלים והכבדים הפרתיים.
לפי גרסתו של דיו קסיוס הקרב התנהל בצורה שונה לחלוטין. הוא נפתח בהסתערות פזיזה של כוח הפרשים בפיקודו של פובליוס קראסוס על כוח החלוץ של הצבא הפרתי, הסתערות שהסתיימה בכיתור כוחו ובהשמדתו. בשלב שני, כאשר הלגיונות הרומיים ניסו להיחלץ לעזרת הפרשים המותקפים, הם הותקפו במקביל על ידי הפרשים הפרתיים, שתקפו את חזיתם, והפרשים הערביים של אבגרוס, שליט אוסרואינה, שתקפו את עורפם (פלוטרכוס לא מזכיר כלל מעורבות של כוח הפרשים של אבגרוס בקרב), ומצאו עצמם מכותרים. כאמור, החוקרים המודרניים מעדיפים בדרך כלל להסתמך על תיאור הקרב המופיע אצל פלוטרכוס, מכיוון שהם סבורים, שהוא הסתמך על מקורות אמינים יותר מאשר המקורות שעמדו לרשות דיו קסיוס.
גם בתיאור נסיגת שרידי הצבא הרומאי לאחר קרב חרן, והתפוררותו, ניתן למצוא הבדלים משמעותיים בין הגרסאות של פלוטרכוס ושל דיו קסיוס. ביחס לתיאור המאורעות לאחר סיום קרב חרן, הגרסה המופיעה אצל דיו קסיוס נראית אמינה והגיונית יותר. ההבדל המשמעותי ביותר בין שתי הגרסאות הוא, שלפי פלוטרכוס, שרידי הצבא הרומאי שנסוגו מחרן לכיוון ארמניה הושמדו כמעט לחלוטין, לאחר שנותרו ללא פיקוד, בעקבות מותם של קראסוס ואוקטביוס, בעוד שלפי דיו קסיוס רוב הכוח שהיה תחת פיקודם ניצל, לאחר שהצליח להגיע לשטח ידידותי בארמניה.
נודלס
תומס ג'ונתן ג'קסון
האסכולה הפיתאגורית
קוס (אי)
קרום
תקנת השוק
תקנת שוק היא הסדר משפטי המטפל בתוצאה של מכירת נכס על ידי מי שאינו בעליו. תקנת השוק מאפשרת לרוכש, אם מילא אחר תנאים מסוימים, וביניהם שהעסקה נעשתה בתום לב, לזכות בבעלות בנכס למרות הפגם בהעברה הקניינית. מקורו של המונח 'תקנת השוק' הוא במשפט העברי, אם כי שם משמעותו שונה במקצת.
תקנת השוק אינה מועילה לבטל זכויות קניין שאינן טעונות רישום (פומביות) - כמו: ירושה או שכירות קצרה, זיקת הנאה מכוח שנים.
תקנת השוק נכללת בדיני התחרות. במצב בו יש מספר מתחרים על אותו מוצר, יש בידי תקנת השוק את היכולת להכריע במקרים מסוימים, מי מהשחקנים קנה לעצמו בעלות בנכס כדין.
מבוא.
בתקנת השוק הושלם השלב הקנייני, לכן תקנה זאת מהווה חריג לשאר דיני הקניין.
מחד, עומדת ההגנה על הבעלות של הבעלים המקורי ומאידך, עומד האינטרס לעידוד וביטחון בעסקאות של הקונה ושמירה על מהימנות המרשם.
כלל בסיסי בדיני קניין קובע שאדם אינו יכול להעביר זכויות רבות מאלה שיש לו (בלטינית: "nemo dat quod non habet"). לכן אדם שאיננו הבעלים של הנכס אינו יכול למכור אותו. בגלל אופים המיוחד של דיני קניין (שלא מאפשרים לחלוק בנזק כמו בנזיקין למשל), כל מאבק שכזה הופך ל'מאבק על כל הקופה'. לכן, כדי לאפשר חיי מסחר תקינים שלא מצריכים בדיקות יקרות ומעמיקות בכל פעם, תקנת השוק יוצרת חריג לכלל זה.
במשפט הישראלי יש כמה תקנות שוק, החלות במצבים שונים (ולכן גם התנאים לגיבושן שונים). מטרת כל תקנה היא להבטיח אינטרס ציבורי מסוים, כגון חיי מסחר תקינים (המודגש יותר במיטלטלין) או הסתמכות על המרשם (המודגש יותר במקרקעין), באופן המאפשר לקונה ליהנות מהנכס שרכש.
הצדדים בדין משפטי אשר מתחרים אחד בשני על הבעלות או לחלופין על הזכות לשימוש בנכס במקרקעין, זרים אחד לשני ואין ביניהם קשר חוזי ישיר.
ההכרעה המשפטית צריכה לאזן בין הצדק החברתי והחלוקתי, ובין ערך הקניין האישי של הבעלים. השאלה הנשאלת לרוב בדיני התחרות, היא כיצד ניתן להכריע בין שני מתחרים, אשר הם לכאורה בעלי זכות שווה בנכס. על פי ספרו של דויטש, ישנם מספר ערכים העומדים בבסיס העדפה של מתחרה אחד על משנהו. האיזון בין המתחרים הוא האלמנט הראשון. יש לבדוק מחד את רמת ההסתמכות של כל צד, השינוי לרעה שחל עקב פסיקה לטובת אחד מהצדדים, טיב התנהגות הצדדים וכדומה. מאידך גיסא, יש לקחת בחשבון שיקולי יעילות לעניין "מונע הנזק הטוב ביותר".
על פי פס"ד גנז, מונע הנזק הטוב ביותר מחויב במניעת הנזק ואם אינו מונע את הנזק, ייתכן ויחשב לרשלן, מה שעלול לעלות לו בזכותו בנכס. בתקנת השוק, מונע הנזק הטוב ביותר הוא הרוכש (שכן הבעלים אינו יודע על הגזלה) ועל כן מוטלות עליו חובות על פי חוק, ביניהן בדיקת זהות המוכר ועמידה בתנאי תקנת השוק.
תקנת השוק במקרקעין.
אשר כותרתו היא "רכישה בתום לב" קובע כי:
מהאמור בסעיף עולה, כי קיימים ארבעה תנאים מצטברים לקבלת ההגנה במקרקעין:
תקנת השוק במקרקעין קובעת כי כאשר מתקיימים תנאים האלו, יהא כוחה של זכות קונה המקרקעין יפה אף אם הרישום בפנקס הזכויות לא היה נכון.
יש לציין כי תקנת השוק במקרקעין מפורשת בצורה צרה, ונוטה יותר לטובת הבעלים המקורי.
תקנת השוק במיטלטלין.
אשר כותרתו היא "תקנת השוק" מסדיר את תקנת השוק במיטלטלין וקובע:
מהאמור בסעיף עולה, כי קיימים ארבעה תנאים מצטברים לקבלת ההגנה במטלטלין:
תקנת השוק במיטלטלין קובעת כי כאשר התנאים האלו מתקיימים, עוברת הבעלות במיטלטלין לקונה נקיה מכל שעבוד, עיקול וזכות אחרת, אף אם המוכר לא היה הבעלים החוקיים של המיטלטלין או לא היה רשאי למוכרם לקונה.
יש לציין כי בניגוד לתקנת השוק במקרקעין תקנה זאת נוטה יותר לטובת הקונה, וזאת על מנת לעודד עסקאות ומסחר מהיר.
כחלק ממכלול הפתרונות שהוצעו במסגרת הדיון על חוק ההסדרה הוזכרה גם תקנת השוק לפתרון אפשרי של מעמדן המשפטי של אדמות שבעליהן עתרו לבית המשפט בבקשה להרוס בתים בהתנחלויות ששוכנים עליהן.
תקנת השוק במשכון.
למה צריך תקנת השוק במשכון?
המשכון ניתן במצב של הלוואה. הכלכלה המודרנית מסתמכת על הלוואות, לפיכך המחוקק רצה לתמוך בנותני הלוואות כדי לעודד עסקאות אשראי בשוק.
לפיכך, ההגנה היא על שוק נותני האשראי (שהרי מהווה מנוע צמיחה מס' 1 במשק).
תקנה השוק בנושא מעוגנת בסעיף 5 לחוק המשכון:
"נכסים נדים שמושכנו כשהיו בהחזקתו של הממשכן והם הופקדו כאמור בסעיף 4(2) או שמשכונם נרשם כאמור בסעיף 4(3), יהיה כוחו של המישכון יפה לכל דבר, אף אם הממשכן לא היה בעל הנכסים או לא היה זכאי למשכנם, ובלבד שהנושה פעל בתום-לב והנכסים באו לידי הממשכן על דעת בעליהם או על דעת מי שהיה זכאי להחזיקם".
הפסיקה והחוק יצרו מס' קריטריונים על מנת לתקף את תקנת השוק במשכון: (יש להדגיש כי תנאים אלו מהווים תנאים מצטברים)
תום לב בתקנת השוק.
לאורך השנים ראה בית המשפט את תום הלב הנדרש בתקנת שוק כתום לב סובייקטיבי – והדרישה הייתה מהקונה הספציפי שלא להעלות על דעתו שמדובר ברמאות (בניגוד לתום לב אובייקטיבי, שדורש אי-ידיעה של אדם סביר). בשנת 2014 קבע השופט ניל הנדל בפסק דין ג'אביט (שעסק בפרשת פירוק בטר פלייס) כי "דרישת תום הלב בהקשר זה כוללת גם חובת זהירות", ובכך החדיר עקרונות של תום לב אובייקטיבי גם לתקנת השוק.
איטולה-אקארנאניה
אפידורל
המושג אפידורל הוא קיצור של הרדמה אפידורלית. הרדמה זו היא סוג של הרדמה אזורית, במהלכה מוזרקים סמים מאלחשים באמצעות קטטר אל החלל האפידורלי.