אולם, בשעה שמאפיינים ונושאים אלו קיימים ברמות רבות של ספרות אפרו-אמריקאית, הם אינם הגדרה אקסקלוסיבית של הסוגה ואינם קיימים בכל היצירות של הז'אנר. בנוסף, יש התנגדות לשימוש בתאוריה ספרותית מערבית כדי לנתח ספרות אפרו-אמריקאית. כפי שהנרי לואיס גייטס, אחד החוקרים האפרו-אמריקאים החשובים ביותר אמר פעם, "השאיפה שלי היא לאפשר למסורת השחורה לדבר על עצמה, על טבעה ופונקציות שונות, מאשר לקרוא אותה, או לנתח אותה במונחים של תאוריות ספרותיות המושאלות בשלמותן ממסורות אחרות, בהתאמה מהחוץ".
היסטוריה.
ספרות אפרו-אמריקאית מוקדמת.
ממש כשם שההיסטוריה האפרו-אמריקאית מקדימה את תקומתה של ארצות הברית בתור מדינה עצמאית, כן גם הספרות האפרו-אמריקאית הכתה שורשים עמוקים בעבר.
לוסי טרי היא המחברת של הפריט הקדום ביותר של ספרות אפרו-אמריקאית ככל הידוע - "Bars Fight" משנת 1746. פואמה זאת לא ראתה אור עד לשנת 1855 עד הופיעה ב-"היסטוריה של מערב מסצ'וסטס" פרי עטו של ג'וזיאה הולנד. כמו כן, "The Narrative of the Uncommon Sufferings and Surprising Deliverence of Briton Hammon, A Negro Man" נכתב בשנת 1760 על ידי בריטון המון. המשוררת פיליס ויטלי (1753-1784), הצליחה להוציא לאור את ספרה "Poems on Various Subjects" בשנת 1773, שלוש שנים בטרם הוכרז על עצמאותה של ארצות הברית. ויטלי נולדה בסנגל שבאפריקה, ובגיל שבע נחטפה ונמכרה לעבדות. היא הובאה לאמריקה ונאלצה לשרת סוחר איש בוסטון. הגם שבתחילה מאנה להתאקלם בתרבות האנגלית, הרי שבהגיעה לגיל שש-עשרה הצליחה ללמוד את השפה על-בוריה. שירתה זכתה לתשבחות מפי גורמים מובילים במהפכה האמריקאית, ובהם ג'ורג' וושינגטון, שהודה לא באופן אישי בגין שיר שהיא כתבה לכבודו. על אף כל זאת, אנשים לבנים רבים התקשו להאמין שאישה שחורה יכולה הייתה להיות כה פיקחית עד שתוכל לכתוב שירה. כתוצאה מכך, וויטלי נאלצה להגן על עצמה בבית-המשפט ולהוכיח כי אמנם היא המחברת של שיריה. ישנם מבקרים הרואים במגננה המוצלחת של וויטלי כהכרה אמריקאית ממסדית ראשונה בקיומה של הספרות האפרו-אמריקאית.
סיפורי עבדים.
תת סוגה של ספרות אפרו-אמריקאית שהחלה באמצע המאה ה-19 היא נרטיבים של עבדים. באותה תקופה המחלוקת בנוגע לעבדות הובילה לספרות משולהבת משני צדי המתרס שעסקה בנושא זה, עם ספרים כמו אוהל הדוד תום (1852) המציג את נקודת מבטם של האבוליסטים על הרעה החולה שבעבדות, וספרות שכונתה "אנטי-תום" מאת לבנים דרומיים כמו וויליאם גילמור סימס, שנכתבה מנקודת מבט התומכת בהמשך העבדות.
על מנת להציג את המציאות האמיתית של חיי העבדות, מספר עבדים לשעבר כמו הרייט ג'ייקובס ופרדריק דאגלס כתבו סיפורי עבדות, שעד מהרה הפכו לאבן יסוד בספרות האפרו-אמריקאית. כששת אלפים עבדים לשעבר מצפון אמריקה והקריביים כתבו דיווחים על חייהם, וכמאה וחמישים מאלו פורסמו כספרים ועלונים נפרדים.
באופן כללי, נרטיבים של עבדים יכולים להיות מקוטלגים לשלוש צורות נפרדות: סיפורים של גאולה דתית, סיפורים שמעודדים את המאבק האבוליסטי, וסיפורי התקדמות. הסיפורים שנכתבו כדי לעודד את המאבק האבוליסטי זכו לפרסום הרב ביותר בגלל שהם נושאים מוטיב אוטוביוגרפי חזק. המוכרים ביותר מבין אלו הם האוטוביוגרפיה של פרדריק דוגלוס ואוטוביוגרפיה של שפחה מאת הרייט ג'ייקובס (1861).
הרייט ג'ייקובס.
הרייט ג'ייקובס נולדה ב-1813 באדינגטון, צפון קרוליינה, ועד 1852 הייתה למעשה שפחה, למרות שכבר ב-1842 הצליחה לברוח לצפון. סיפורה האישי, כפי שהיא מתארת אותו בספרה האוטוביוגרפי, יוצר מקבילה לסיפורי שואה יהודיים, מכיוון שג'ייקובס הסתתרה בעליית גג במשך שבע שנים.
מעניינת חוסר יכולת מסוימת של הקהל האמריקני להכיל את הסיפור. עד היום היחס אליו בארצות הברית הוא כאל 'עדות חשובה' במסגרת סיפורי העבדות השונים, ולא כאל יצירה עצמאית העומדת בפני עצמה. כשהספר נכתב התקשו ג'ייקובס והעורכת שלה, לידיה מריה צ'יילד למצוא מוציא לאור אמריקני, בזמן שבאנגליה הוא הפך לרב-מכר.
בית הוצאה אחד בבוסטון הסכים להוציא את הספר אם ג'ייקובס תוכל לשכנע אישיות ספרותית מפורסמת כמו הרייט ביצ'ר סטואו לכתוב לספר הקדמה. 'אוהל הדוד תום' של סטואו, שיצא ב-1852 ועסק בעוולות העבדות, השפיע רבות על דעת הקהל והכין אותה למלחמה, ובכל זאת סטואו הרגישה צורך להוציא ספר נוסף, 'המפתח לאוהל הדוד תום', כדי לבסס את אמיתות התשתית העובדתית של רב המכר.
ביצ'ר סטואו ביקשה מג'ייקובס רשות להשתמש בסיפור חייה עבור 'המפתח' וג'ייקובס סירבה ואמרה שהיא מתכוונת לכתוב את הסיפור שלה בעצמה. הרעיון לכתוב את 'אוטוביוגרפיה של שפחה' היה כפי הנראה של אֵיימי פּוֹסט. איימי ואַייזיק פּוֹסט היו זוג "Abolitionists", לוחמים פעילים נגד העבדות, וחברים של הרייט ג'ייקובס ושל אחיה, וג'ייקובס מספרת עליהם בחיבה רבה בספרה (עמ' 229, אוטוביוגרפיה של שפחה', הוצאת 'סהב' 2009).
ממרח זיתים
ממרח זיתים הוא ממרח העשוי זיתים, שכאשר מוסיפים לו צלפים הוא מכונה טַפֵּנָד (Tapenade, מפרובאנסלית tapenas, צלפים).
הממרח לרוב ירוק (כאשר הוא עשוי מזיתים ירוקים) או שחור (מזיתים שחורים), אך קיימים גוונים נוספים בהתאם לסוג הזית ממנו עובד. לרוב מרקמו חלק וטעמו כטעם הזית הכבוש - חמצמץ וחזק. כמו כן הממרח מכיל כמות גדולה של שמן זית המהווה את רובו של הממרח.
הטפנד היה נפוץ עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית, בעיקר בקרב ארמון המלוכה של האימפריה בתבשילי הדגים - ובמיוחד בדגים המעושנים, והיה מסווג כממרח לעשירי הממלכה באשר הם.
בתקופות מאוחרות יותר נכלל הטפנד, בצורה שונה, ברוב מרכיבי המאכלים הפופולריים שבהם כיכב שמן הזית - אז נהגו פשוט לרסק את הזיתים (ירוקים ושחורים יחדיו) לתוך צנצנת מלאה בשמן זית. בהמשך נהגו לכתוש את הזיתים שרוסקו בצורה אינטנסיבית יותר, לאחסן בצנצנות - ולמכור בשווקים.
טפנד
יוסף קלינג
יוסף קלינג (בגרמנית: Josef Kling; 19 במרץ 1811, מיינץ – 1 בדצמבר 1876, לונדון) היה שחמטאי גרמני ומחבר סיומים.
ביוגרפיה.
יוסף קלינג החל את דרכו כמורה למוזיקה וכנגן בכנסייה. בשנת 1834 עבר לפריז והרוח למחייתו על ידי משחקי שחמט בקפה דה לה רז'אנס. בשנת 1837 עבר ללונדון.
בשנת 1836 פרסם קלינג בביטאון Le Palamède ניתוח שהתפרסם מאוד על סיומי צריח ורץ מול צריח. בניתוח זה השתמש הווארד סטאונטון בספרו משנת 1847. בשנת 1849 פרסם קלינג את ספרו The Chess Euclid שבו ליקט כ-200 בעיות שחמט. בשנת 1851 כתב ספר סיומי שחמט ביחד עם ברנהרד הורביץ. בביקורת על הספר כתב טאסילו פון דר לאסה על ההבדלים בין בעיה לאטיוד: "העמדות באטיוד נבדלות מאלו של הבעיות בכך שהן טבעיות מאוד והגיוני להגיע אליהן בשלב הסיום של המשחק. בנוסף, יש לפעמים בעיה מאוד קשה שיש לפתור, והמטרה היא לאו דווקא להגיע למט אלא להגיע לעמדה עדיפה, או שקולה, ומספר המסעים איננו משנה כפי שהוא חשוב בפתרון בעיה."
בין השנים 1851–1853 פרסם קלינג אטיודים נוספים בעיתון The Chess Player. ביוני 1852 ייסד בלונדון את בית הקפה בו שיחקו שחמט בשם Kling's Chess שאותו נהג גם לבקר ויליאם אוונס. קלינג נשאר קרוב לעולם השחמט עד מותו והיה חבר כבוד במועדון השחמט של לונדון.
אטיוד.
פורסם בעיתון "Chess Weekly, 1849", הלבן מתחיל וזוכה.
פתרון: 1. צא4 מה:א4 2. צח3+ המלך בוחר ערוגה בשורה הרביעית 3. צח4+ וזוכה במלכה
אם 1...מהג8 2. צח3+ מה:ח3 3. צא3+ וזוכה במלכה.
צבי רותם
צבי רותם (4 באוקטובר 1903 – 7 במרץ 1980) היה עיתונאי, סופר ומנהיג ציוני.
חייו.
רותם נולד בטרניאני שבקרואטיה בשם ארתור-אריך רוטמילר. את לימודיו האקדמיים עשה בגרמניה וחזר לזאגרב עם תואר דוקטור לפילוסופיה מווירצבורג ומוסמך למדעי היהדות מברלין. ב-1933 הוסמך למשפטים בזאגרב.
מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית ביוגוסלביה. שימש כיו"ר "ברית הנוער הציוני", והיה ממייסדי "הפועל הצעיר" ו"הליגה למען ארץ-ישראל העובדת".
הוא כיהן כמזכ"ל הלשכה הארצית של קק"ל ביוגוסלביה וכמנהל המשרד הארצישראלי בזאגרב, שבין השאר הנפיק תעודות עלייה (סרטיפיקטים) למבקשים.
ערך את הירחונים "הנוער", "גדעון" ו"האביב" וחיבר שירים, סיפורים ומחזות שהוצגו בנשפי נוער וילדים. כתב בסרבו-קרואטית ספרים אחדים, בהם "ההתיישבות היהודית בארץ-ישראל" (זאגרב, 1925) ו"חיים נחמן ביאליק" (בלגרד, 1936), וכמו כן תרגם לסרבו-קרואטית את סיפורי י.ל. פרץ (זאגרב, 1932).
ב-1928 ביקר בארץ, וב-1929 השתתף כציר ארץ-ישראל העובדת ביוגוסלביה בקונגרס הציוני ה-16 בציריך.
ב-1930 נשא לאשה את ד"ר צילה סנדל (1903–1976), מנהיגה ופעילה בתנועת הנוער הציונית ביוגוסלביה. היא עסקה בהוראה, ואחרי עלותם ארצה עבדה שנים רבות בהוראה ובניהול בתחום החינוך המיוחד. בעת מלחמת העולם השנייה התנדבה למשמר האזרחי בתל אביב. ב-1931 נולד בזאגרב בנם הבכור, חנן.