הוא שימש כקצין השלישות של חטיבת גבעתי, קצין הסגל של פיקוד המרכז, פיקד על ענף המפקדים של חיל השלישות והיה קצין השלישות של אוגדת איו"ש תחת פיקודו הישיר של מפקד אוגדת איו"ש, בני גנץ, וכן בתקופת מבצע חומת מגן.
בשנת 2004 נבחר לתפקיד סגן ראש מנהל הגיוס לצה"ל, הממונה על מערך המיון והשיבוץ לצה"ל ובמסגרת זו היה שותף בצוות האיחוד של מנהל הגיוס ובסיס קליטה ומיון לגוף אחד והגה את שמו "מיטב - מתגייסים לשירותך". עם השלמת האיחוד הועלה אגמון לדרגת אלוף-משנה ונבחר לכהן כקצין השלישות הפיקודי של פיקוד העורף.
בתום כהונה של שנה וחצי בפיקוד העורף, אשר התמקדה בבניין הכוח לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לכהן כמפקד מיטב.
בשנת 2012 מונה אגמון לראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם באכ"א והועלה לדרגת תת-אלוף, ומאז חודש יולי 2014 משמש כראש מטה אכ"א.
מפקד מיטב.
בתפקידו כמפקד מיטב התמקד, בין השאר, בהגדלת פוטנציאל המתגייסים לצה"ל בין היתר על ידי העלאת היקף הבנות המשרתות בצבא וזאת באמצעות צמצום תופעת הכרזות כזב של בנות חילוניות המצהירות כי בשל אמונתן אינן יכולות לשרת בצבא, ופעל לפתיחת מסלולי גיוס ייחודיים לחרדים.
בתקופת כהונתו השתנתה שיטת המיון והשיבוץ לבנות ולבנים אשר אינם מיועדים למערך הלחימה בצבא, לשיטת המאתרת את המועמדים לתפקידים על-פי יכולותיהם ולא רק על-פי נתוני האיכות שלהם. כמו כן הקים את מרכז המידע והלשכה המקוונת על מנת לתת שרות איכותי, מהיר וזמין למיועדים לשירות ביטחון (מלש"ב) באמצעים טכנולוגיים מתקדמים. במהלך תפקידו האיץ את היציאה של לשכות הגיוס לקהילה כדי להשפיע על מנהלי בתי ספר, מחנכים, ראשי רשויות וגורמים משפיעים נוספים במרחב הקהילתי על המוטיבציה לשירות, דבר שהביא למוטיבציית שיא בגיוס הקרבי.
ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם.
בראשית שנת 2012 נכנס לתפקידו כראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם. במסגרת תפקידו היה אמון על מימוש וישום התיקון לחוק שירות ביטחון שעסק בגיוס בני ישיבות לצה"ל. ושימש כנציג צה"ל בוועדות העוסקות בגיוס בני ישיבות לצה"ל, תחילה ב"וועדת פלסנר" ומאוחר יותר ב"וועדת פרי" וב"וועדת שקד". אגמון עמד בקשר עם נציגי העדה החרדית ופעל למניעת משבר ביחסים בין החברה החרדית לצה"ל. כמו כן, ריכז אגמון את עבודת המטה לקיצור השירות הסדיר בארבעה חודשים בהתאם להחלטת ועדת פרי, והוביל את ההערכות לקראת גיוס נוצרים לצה"ל.
בנוסף לכך, עסק אגמון בנושא מיצוי כוח האדם ללחימה והגדלת פוטנציאל הגיוס לצה"ל.
השכלה וחיים אישיים.
אגמון בעל תואר ראשון במדע המדינה והמזרח התיכון מטעם אוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני במינהל עסקים למנהלים מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
אגמון, מתגורר במודיעין, נשוי לחנית (אלוף-משנה במיל') ואב לארבעה ילדים.
ומיק וולקן
ומיק גֶ'מאל ווֹלקָן (בטורקית: Vamık Cemal Volkan, נולד ב-1932 בניקוסיה) הוא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא קפריסאי-טורקי, נודע במחקריו בפסיכולוגיה הפוליטית, במיוחד בנוגע למצבי הסכסוך בין עמים. כיהן כ-30 שנה כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל, בימינו פרופסור אמריטוס.
חייו.
ומיק ג'מאל וולקן נולד במשפחה טורקית בניקוסיה בקפריסין, בימי השלטון הבריטי באי. הוא למד בבית ספר התיכון האסלאמי - בהמשך בית הספר התיכון הטורקי בניקוסיה ואחר כך נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת אנקרה בטורקיה. אחרי סיום התואר בשנת 1956. נתקל בקשיים בשוק העבודה הטורקי מפני שלא היה אזרח המדינה. בשנת 1957, בגיל 25, היגר לשיקגו, בארצות הברית והתמחה בפסיכיאטריה ופסיכואנליזה. שלושה חדשים אחרי הגעתו נודע לו שידיד טוב שלו, רוקח, נהרג על ידי לאומנים קפריסאים יוונים. חזר לביקור במולדת ובטורקיה רק כעבור עשור.
בשנים 1961–1963 לימד וולקן כמדריך בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל וכרופא בבתי החולים צ'רי בגולסבורו, ובבית החולים "דורותאה דיקס" בראליי, צפון קרוליינה.
החל משנת 1963 היה חבר הסגל של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל בתחום הפסיכיאטריה. בשנים 1968–1971 כיהן כמרצה בכיר ובשנים 1972–2002 כפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל. מספר שנים לימד פסיכיאטריה גם מסגרת בית הספר לאחיות.
ב-1970–1976 היה מנהל הקליניקה לזהות המגדר של המרכז הרפואי וירג'יניה בשרלוטוויל.
למשך 16 שנה (1994-1978) כיהן שם גם כמנהל רפואי של בית החולים האוניברסיטאי "בלו רידג' דיביז'ן" שכלל מחלקות פסיכיאטריות, שיקומיות, נוירולוגיות ולגמילה מסמים.
החל משנת 2003 הוא חוקר בכיר במרכז אוסטן ריגס בסטוקברידג', מסצ'וסטס וכן החל משנת 1974 מדריך, ובמשך 7 שנים אנליטיקאי מלמד במכון הפסיכואנליטי בוושינגטון די. סי.. בשנים 1981–1984 כיהן כיושב ראש החברה הפסיכואנליטית של מדינת וירג'יניה.
במסגרת איגוד הפסיכיאטרים האמריקאים בשנים 1982–1992 הוא מנהל שותף בקבוצת העבודה בתחום הסטיות מיניות.
בשנים 1975-1974 לימד וולקן פרופסור אורח באונטיברסיטת אנקרה.
בשנים 2009–2010 כיהן כיושב ראש הקולגיום של הפסיכואנליטיקאים האמריקאים.
פעילותו בתחום הפסיכולוגיה הפוליטית.
וולקן חקר את ההיבטים הפסיכולוגיים של הסכסוכים הבינלאומיים ופיתח תאוריות חדשות על התנהגות ההמונים בימי שלום ומלחמה.
בשנים 1982-1977 נשלח כיועץ מטעם סוכנות האו"ם לפיתוח בינלאומי של פרויקט לבריאות הנפש בצפון קפריסין שבשליטה טורקית שנועד להקים מרכז לבריאות הנפש בן מאה מיטות אשפוז בלפוקשה-ניקוסיה.
בשנת 1982 לימד עשרה סמינרים על "התאוריה פסיכואנליטית בנקיטת החלטות מדיניות" במחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-1982–1983 לימד בתוכנית ללימודי ניהול בבית הספר למסחר מקאנטייר בשרלוטסוויל.
וולקן הוא אחד מחבירה המייסדים ויושב ראש של החברה בינלאומית לפסיכולוגיה פוליטית ISPP. בשנת 1987 הקים את המרכז לחקר הנפש והאינטראקציה בין בני אדם" (CSMHI) וניהל אותו עד שנת 2002. המרכז העניק מלגות לפרויקטים בברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות, אלבניה, כווית, גאורגיה, דרום אוסטיה, טורקיה, יוון, ארצות הברית וכו'.
אחרי 1989 וולקן היה חבר במרכז ג'ימי קרטר לרשת מו"ם בינלאומי.
המוסד הנ"ל הוא מרכז בינתחומי שהתמחה בפתרונות סכסוכים ובמאמצים לשלום בעיקר באזורי מזרח אירופה.
וולקן פעל גם כיועץ, מתווך ושליח מטעם האו"ם וכן פעל באזורי עימות צבאי בתחום ההתערבויות במשבר כטיפול חירום וכאמצעי טיפולי מונע, מטעם האיגוד הפסיכאטרי האמריקאי וארגונים אחרים. בשנת 2000 היה יועץ זמני של ארגון הבריאות העולמי באלבניה ומקדוניה.
תחת ניהולו התקיים כנס בינלאומי של הקרן "זיגמונד פרויד" בנושא "פסיכואנליזה ואלימות".
בקיץ 2006 כיהן וולקן כפרופסור במסגרת בחסות קרן פרויד.
בשנים 1991-1988 היה חבר בוועדת היועצים הבינלאומית במכון על שם לאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2000–2001 היה אורח של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב.
ב-2001 לימד כפרופסור אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2005–2008 הוצעה מועמדותו לפרס נובל לשלום.
החל משנת 2008 הוקם מיוזמתו המיזם לשיח בינלאומי שב מכון אוסטין ריגז בסטוקברידג', בו השתתפו במשך השנים נציגים מהאמירויות הערביות המאוחדות, גרמניה, ירדן, הודו, איראן, ישראל, רוסיה, טורקיה, בריטניה וארצות הברית.
פרסומים.
ומיק וולקן פרסם - כמחבר יחיד או כמחבר שותף - מעל 30 ספרים, שתורגמו ל-למעלה מ-12 שפות.
בטורקית - Gidenin Ardından 2010
ומיק ג'מאל וולקן
נעם חורב
נעם חורב (נולד ב-23 בנובמבר 1983) הוא פזמונאי, מחזאי וסופר ישראלי, זוכה פרסי אקו"ם.
ביוגרפיה.
נעם חורב נולד וגדל בעפולה, הצעיר משלושת ילדיהם של עמירם ואורה (סמירה). אביו גדל בקיבוץ עין כרמל, ואימו עלתה עם משפחתה מעיראק וגדלה במעברת פרדס חנה. בעקבות לידה שהסתבכה, נולד עם יד ימין משותקת. לאחר טיפולים אינטנסיביים חזרה ידו לתפקד, וזו היד שבה הוא כותב. בגיל 24 עבר לתל אביב, כשחלומו הגדול ביותר היה לכתוב שירים לאמנים. בתחילת דרכו - היה מחכה לאמנים בסיום הופעות, כדי למסור לידם מחברות שירים שכתב.
השיר הראשון שכתב חורב ויצא לאור היה השיר "הוכחה" בביצוע מירי מסיקה באלבום "חדשות טובות" (2010). באותה השנה, נבחר השיר "מילים" שכתב להראל סקעת לייצג את ישראל באירוויזיון 2010 באוסלו, נורווגיה. שם העפיל השיר לגמר, וגרף את כל שלושת פרסי מרסל בזנסון באירוויזיון: פרס יוצרי התחרות, פרס העיתונאים ופרס הפרשנים.
חורב כתב מאז מאות שירים לאמנים מכל גוני הקשת של המוזיקה הישראלית. רבים משיריו זכו להצלחה, כגון: "מתנות קטנות" (רמי קלינשטיין), "כשאחר", "היא לא את", "בסוף כל יום" (אייל גולן), "אישה חרסינה" (מירי מסיקה), "אהבה למרחקים ארוכים" (גלי עטרי), "שאריות מעצמי" (שיר לוי), "סתם שני אנשים" (רוני דלומי), "הראשונה" (משה פרץ), "אם תרצי" (ליאור נרקיס), "כמה עוד דרכים" (הראל סקעת), "חבר של פעם" (ריטה) ו"אחותי" (שירי מימון).
בשנת 2011, זכה בשני פרסי אקו"ם: פרס ע"ש אמיתי נאמן לעידוד פרסום היצירה למחבר, ופרס אקו"ם להישג השנה לשיר "כשאחר". בשנת 2012, זכה נעם חורב בתואר "המחבר הבכיר" – תואר שניתן ליוצר שכתב הכי הרבה שירים למצעדים השנתיים. באותה השנה נכנס לרשימת המחברים המושמעים ביותר בישראל על פי נתוני אקו"ם יחד עם יוצרים כמו אהוד מנור, יענקלה רוטבליט, אביב גפן, עידן רייכל ונעמי שמר.