בשנת 1936 כתב רפקה את "משברים ומחזורים" שעסק בשפל הכלכלי, סיבותיו והארוכה לו. בעקבות כלכלני האסכולה האוסטרית כמו מיזס, בהם-באוורק, האייק ושטריגל טען רפקה כי השפל הראשוני נבע מהרחבת אשראי מצד הבנק הפדרלי שהביאה לשינוי בנפח ההשקעות לטווח ארוך.
בספרו "הכלכלה בחברה חופשית" משנת 1937 טען כי השקעת-יתר מביאה בסופו של דבר למשבר היא תוצר של שינוי בצריכה הנובע מהתערבות המדינה בשוקי האשראי המטה הכרעות השקעה. מצב כזה של השקעת יתר של הון יכול להתקיים גם בכלכלה מתוכננת ולכן הסוציאליזם לא יהיה חסין משפל כלכלי. למעשה, הוא יהיה פגיע יותר, משום שבמדינה סוציאליסטית הפעלת כוח מצד המדינה עוד תגדיל את העיוות הקיים בהשקעות ובנוסף, תיעדר אפשרות לחסל השקעות כושלות.
רפקה סבר בתחילה כי ניתן בהחלט להשתמש בהרחבת אשראי כצעד הכרחי להוציא כלכלה משפל עמוק. רפקה טען כי במצב הייחודי של השפל הכלכלי בשנות השלושים היה צורך בהתערבות של המדינה ליצירת "רצפה" של הוצאה כללית שתמנע סבבים חוזרים ונשנים של "שפל שניוני" שבו יש שקיעה הולכת ומתגברת המזינה את עצמה.
גישה זו של רפקה דמתה במידה מסוימת למדיניות הקיינסיאנית ואף זכתה לשבחים מצד ג'ון מיינרד קיינס. מאוחר יותר הודה רפקה ביושר נדיר כי שגה כאן והפך לאחד ממבקריה החריפים של התורה הקיינסיאנית, בה ראה צעד מזיק של ייאוש. בביקורת שכתב בשנת 1952 על "דו"ח האומות המאוחדות על צעדים לאומיים ובינלאומיים לתעסוקה מלאה" הזהיר רפקה מכך ששימור שערי ריבית נמוכים (היינו, אשראי זול), כפי שממליצה הכלכלה הקיינסיאנית, יביא בסופו של דבר לאינפלציה כרונית והחתירה ל"תעסוקה מלאה" תוביל לסטגפלציה, תחזית שהתגשמה בארצות הברית בשנות השבעים.
רפקה גם הצביע על כך שהאינפלציה הכרונית עתידה לדחוק ממשלות לנסות לדכאה באמצעות אכיפת בקרות על מחירים ושירותים, דבר שיביא לכך שהמחירים לא ישקפו ערכים כלכליים ממשיים ובשוק יוצרו צווארי בקבוק רבים ואבטלה כרונית -- שני מאפיינים טיפוסיים של כלכלות מדינות באירופה של אחרי המלחמה.
רפקה ראה בכלכלה הקיינסיאנית סוג של "גנבה בחסות החוק". הבנק המרכזי מנפח את אספקת הכסף בשוק, כאשר כסף זה חודר לכלכלה תמיד דרך אותן ידיים. אנשים אלו הם הנהנים מרכישות במחירים המקוריים ועושרם, כביכול, גדל. אך ככל שהכסף ממשיך וזורם בתוך המערכת, אלו המקבלים אותו מאוחר יותר או כלל לא חייבים לשלם את מחיר גבוה יותר עבור אותה רכישה וסובלים מירידה בעושרם.
ביקורת חריפה יותר הטיח רפקה בקיינס בגלל התפישה המתמטית-מכנית שלו של הכלכלה. התעלמותו של קיינס מהפרט והתייחסותו אליו כיחידה חברתית המגיבה באופן אוטומטית, כמו גם התמקדותו בניהול הצברים כלכליים, הזינה את ההיבריס של כלכלנים מודרניים, המנסים להצדיק את תפקידם כשומרי הסף של הממלכה הכלכלית. לתפישתו של רופקה, גישה כזו גובלת ב"מדענות" (סיינטיזם) ומובילה לסוג של קולקטיביזם, שבו הממשלה משתמשת בכפייה כדי לגבות מפרטים מיסים למטרת "צמיחה כלכלית".
שקיעת הציוויליזציה.
במהלך שנות המלחמה ואחריה עסק רפקה בעיקר בשינויים שחלו בחברה המערבית וסיבותיהם. רפקה טען כי במהלך המאה ה-19 השתנתה החברה המערבית וזנחה את גישתו הרציונלית של הליברליזם הקלאסי של המאה ה-18 לטובת "היפר-רציונליזם" שהתיימר לחשוף את סודות ההנדסה החברתית ו"פולחן הקולוסאלי" - הערצת העולם החומרי ותשוקה ליצור דברים הגדולים מחיי אנוש.
בעיני רפקה, השוק החופשי שחרר את האדם מהכבלים החברתיים הקודמים, אך גם החליש את הקשרים החברתיים למשפחה וקהילה, מה שהפך את האדם העירוני לפרט אנונימי בעיר. אובדן הקשרים המסורתיים הללו והדהומניזציה של החיים בהמון בעיר, יצר את הרקע הפסיכולוגי והחברתי להופעת הרעיון הקולקטיביסטי וההבטחה שנשא עמו לקהילה חדשה שבה ישתנה מצב האדם מיסודו. הייתה זו הבטחה כוזבת, כי הקולקטיביזם, בין אם מהזן הפשיסטי ובין אם מהזן הקומוניסטי, המית גם את הסדר הכלכלי הרציונלי, החירות והכבוד האנושי והפיכתו של האדם לחרק. רפקה כינה את המדינה הסוציאליסטית "מדינת טרמיטים".
רפקה סבר כי רק כלכלת השוק עולה בקנה אחד גם עם החירות וגם עם השגשוג ורק תחת שיטה כזו, תוך שמירה על זכויות הקניין, ניתן לספק מסגרת שתרתום את היצירתיות האנושית לתועלת החברה. אך בעיני רופקה לא היה די בשוק לבדו. ישנו צורך החורג מעבר ל"ביקוש והיצע" ודורש הקמת סדר מוסדי שימקם את השוק בהקשר חברתי רחב יותר. לצורך זה, טען רופקה כי יש צורך בהבחנה בין התערבות "נוחה" והתערבות "בלתי נוחה" בשוק, כשההתערבות הבלתי נוחה פועלת נגד המנגנון הטבעי של השוק באמצעות בקרות על מחירים ותוצר, ואילו התערבות נוחה משפיעה על תנאי הביקוש וההיצע התשתיתיים וההסדרים המוסדיים שעליהם הם מבוססים. במסגרת זו, האמין רפקה כי יש צורך בחוקים שימנעו ריכוז התעשייה בידיים מעטות מדי ובהגבלות על הפיתוח העירוני כדי למנוע ממנה להתפשט ולהחריב את חיי הכפר.
עם זאת, החל משנות החמישים התעוררו אצל רפקה ספקות קשים בנוגע למדינת הרווחה המתרמזת מעמדותיו הקודמות ונטייתה לצמוח מעבר לגבולות הצרים שהקצה לה. רפקה הסכים עם עמיתו הגרמני אלכסנדר רוסטוב שטען בפני "אגודת מונט פלרין" בשנות החמישים כי מדינת הרווחה היא "הדרך האחרת לשעבוד" (בפרפרזה על שם ספרו של האייק "הדרך לשעבוד"). לדעתו של רפקה, מדינת הרווחה בחברה דמוקרטית, בה קיימים לחצים מצד קבוצות אינטרסים, גורמת לסכנה של צמיחתה לממדים מפלצתיים ותלות גוברת והולכת של הפרט במדינה הפטרנליסטית. "למרות שמה המפתה", טען רפקה, "מדינת הרווחה נשענת על כפייה. זוהי כפייה המבוססת על כוחה של המדינה להעניש את מי שלא יציית לה. ברגע שמבינים זאת, ברור גם כי מדינת הרווחה היא דבר רע כמו כל הגבלה של החירות".
השפעה.
רפקה שירת בשנים 1930–1931 בוועדה ממשלתית שבחנה את האבטלה הגואה בגרמניה, ובשנים 1947–1948 כיהן במועצת הרפורמה של גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה. יתר על כן, רפקה ייעץ אישית לקנצלר של מערב גרמניה, קונראד אדנאואר, ולשר הכלכלה, לודוויג ארהרד עד סוף שנות החמישים, ולפיכך הוא אחד מעמודי השדרה האינטלקטואליים של ה"נס הכלכלי" של גרמניה.
לאחר כיבוש מערב גרמניה, המשיכו בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) ליישם מדיניות כלכלית של קיצוב ופיקוח על השכר והמחירים, יחד עם המשך הדפסת כסף אל תוך הכלכלה המקומית. התוצר צנח, ואנשי עסקים בולטים שוב לא רצו לקבל את המטבע הגרמני חסר הערך, ובכך גרמו למחסור נרחב במדינה ולכניסתה של כלכלת שוק אפור.
ספרו של רפקה "הפתרון לבעיה הגרמנית" בשנת 1947 הטיל אור על ההשלכות השליליות של המשך מדיניותו הכלכלית של היטלר על ידי בעלות הברית. במקום זאת, הציע רפקה לבטל את הפיקוח על המחירים ולהחליף את הרייכסמארק במטבע אמין ויציב יותר.
בהתאם לכך, הפיקוח על המחירים והשכר בוטל בהדרגתיות, וב-21 ביוני 1948 נכנס המטבע החדש, מארק גרמני. אולם, יוזמות אלו הולידו תסיסה אזרחית מיד לאחר יישומן, עקב העלייה בשיעור האבטלה. על אף טרדות אלו, שר הכלכלה לודוויג ארהרד אמר על רפקה ועל חבריו שהם גרמו למערב גרמניה להיות חסינה מפני הקומוניזם.
רפקה היה נשיא "אגודת מון פלרין" בשנים 1961–1962. בעקבות מריבה ארוכה עם פרידריך האייק החליט להתפטר מתפקידו ולעזוב את האגודה.
אוניברסיטת טמפרה
אוניברסיטת טמפרה היא אוניברסיטה בטמפרה שבפינלנד. יש בה 14,800 סטודנטים לומדי תואר, וצוות הוראה של 2,100. בתחילה נבנתה האוניברסיטה בשנת 1925 בהלסינקי, ונקראה אז - Civic College, ומ-1930 היא נקראה - School of Social Sciences (בית הספר למדעי החברה), עד לשנת 1960, בו היא עברה לטמפרה, ושמה שונה לשם הנוכחי.
פקולטות ומחלקות.
כיום, האוניברסיטה מחולקת ל-6 פקולטות:
בוגרים ידועים.
בין בוגריה של אוניברסיטת טמפרה:
אוניברסיטת טמפרה לטכנולוגיה
אוניברסיטת טמפרה לטכנולוגיה (אנגלית: Tampere University of Technology, ובקיצור - TUT; בפינית: Tampereen Teknillinen Yliopisto, ובקיצור - TTY) היא האוניברסיטה השנייה בגודלה למדעי ההנדסה, נמצאת בטמפרה שבפינלנד.
האוניברסיטה פועלת בשיתוף פעולה עם חברות רבות בתעשייה (כגון נוקיה, חברת טלפון סלולרי מהגדולות בעולם).
בתחילה שמה של האוניברסיטה היה "Tampereen Teknillinen Korkeakoulu", ובקיצור TTKK,
והשם שונה לאחר מכן ל- Tampereen Teknillinen Yliopisto, ובקיצור TTY.
מחלקות ומסלולי לימוד.
בשפה הפינית.
מקצועות לימודי תואר לסטודנטים, הזמינים בשפה הפינית, הם:
בשפה האנגלית.
מקצועות לימוד זמינים בשפה האנגלית:
המכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים
המכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים (Svenska handelshögskolan) היא מכללה בהם לומדים ומלמדים בשפה השוודית. המכללה ממוקמת, בהלסינקי שבפינלנד.
המכללה נבנתה בשנת 1909, והורחבה עוד בשנת 1980, על ידי הקמת קמפוס נוסף.
יש במכללה בקירוב כ-2,400 סטודנטים, ו-500 מהם לומדים בקמפוס החדש. ישנם 200 סטודנטים הלומדים לדוקטורט. סגל ההוראה והמחקר כולל 170 אנשים.
רוב השיעורים מועברים בשפה השוודית, אך מספר השיעורים באנגלית גדל.
איגוד התלמידים בשני הקמפוסים כולל מגוון של תחרויות סטודנטים, ואירועים אחרים.
בית הלל
ישר