המהר"ל התייחס להתמדה בלימוד התורה, והסביר בצורה פילוסופית שהקדשת מלוא הזמן ללימוד היא הכרחית כדי להורות על כך שהתורה היא מציאות רוחנית שאינה תלויה בזמן:
רבי ישראל מאיר הכהן, ה"חפץ חיים", כתב חיבור בשם "תורת הבית", המתריע על כך שכל אדם חייב להקדיש את מלוא הזמן שבו הוא פנוי מעסקיו כדי ללמוד תורה:
ההתמדה בישיבות.
בעולם הישיבות, הועלתה על נס מעלת ההתמדה בלימוד. לצד ההערכה בישיבות לדמות העילוי בעל החריפות השכלית, ישנה הערכה רבה גם לדמות הלומד החרוץ הנקרא "שקדן" או "מתמיד", לרוב בהגייה מלעילית. בישיבות, חוסר התמדה בלימוד תורה נקראת "בטלנות", ובהתאם נקרא הטיפוס המנוגד למתמיד – "בטלן". הבטלנות נחשבת בישיבות לחטא של ביטול תורה. בנוסף, משתמשים במונח היידישאי "שְטַיְגֶען" (התקדמות, התעלות) לתיאור לימוד בלהט והתמדה, ובמונח "שְלֶעפְּט זיך" (נהגה:שְלֶעפְּצַאך, נסחב) לתיאור המצב ההפוך.
בשיחות מוסר רבות שניתנות בישיבות על ידי ראשי הישיבה והמשגיחים מודגשת חשיבות ההתמדה. חלקם עוסקים בהוראות מעשיות ללימוד בהתמדה. למשל, הרב דוד אברהמי, מחבר ספר המוסר "בנין עולם", שהיה משגיח בישיבה ליטאית, העיר על אלו שמסתכלים בסקרנות בכל פעם שנפתחת דלת בית המדרש לראות מי נכנס, וערך חשבון שבכל שנייה מבוזבזת ניתן ללמוד שלוש מילים. הרב משה צוריאל כתב "עצות להצלחה בלימוד", ובהן הוא מונה "התמדה בלימוד, ללא הפסקות" ומספר שהרב קוק היה מתנגד שיפסיקו בישיבה את הלימוד כדי לומר פרקי תהלים לרפואת חולה, וכן היה מתנגד ליציאתם של תלמידים להפגנות פוליטיות.
אחד משיריו המפורסמים של חיים נחמן ביאליק נקרא "המתמיד", ועוסק בגעגועיו לעולם הישיבה. השיר מספר על נער שמוערך בישיבה כבעל "שני כתרים" ב"סולם התורה הרם" – גם "עילוי" וגם "מתמיד":
התמדה
סנט וינסנט והגרנדינים במשחקים האולימפיים
סנט וינסנט והגרנדינים משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סיאול (1988). ערב אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), אף ספורטאי ממדינה זו לא זכה במדליה אולימפית. להישג הגבוה ביותר הגיע האתלט אזוורט קומבס, שהעפיל לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996) וסיים במקום ה-11.
סנט וינסנט והגרנדינים מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
סנט לוסיה במשחקים האולימפיים
סנט לוסיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה התחרו ספורטאים מסנט לוסיה רק בענפי האתלטיקה, השחייה והשיט. מרבית הישגיהם של הספורטאים מסנט לוסיה היו סמליים בעיקרם. הספורטאית הראשונה שהעפילה לגמר אולימפי הייתה האתלטית לוורן ספנסר, שסיימה במקום השישי בקפיצה לגובה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
סנט לוסיה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
סנט קיטס ונוויס במשחקים האולימפיים
סנט קיטס ונוויס משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה, כל הספורטאים שייצגו אותה היו אתלטים.
עד כה, אף ספורטאי מסנט קיטס ונוויס עוד לא זכה במדליה אולימפית, אך חלקם הגיעו להישגים נאים. הספורטאי הבולט ביותר ממדינה זו הוא קים קולינס. קולינס השתתף לראשונה במשחקים באולימפיאדת סידני (2000). הוא סיים במקום השביעי בריצת 100 מטר, ובריצת 200 מטר העפיל לשלב חצי הגמר וסיים במקום ה-11. באולימפיאדת אתונה (2004) התחרה קולינס רק בריצת 100 מטר, וסיים במקום השישי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הצליח יותר בריצת 200 מטר, כשסיים במקום השישי, ואילו בריצת 100 מטר הודח בשלב חצי הגמר, לאחר שסיים במקום החמישי במקצה שלו, בהפרש של ארבע מאיות השנייה ממייקל קולינס שסיים במקום הרביעי והעפיל לגמר. באולימפיאדת לונדון (2012) הודח קולינס מהמשלחת לפני שהספיק להיכנס למעגל התחרויות, בנימוק שלא הגיע לאימונים. קולינס טען כי הסיבה להדחה היא שהעדיף לשהות עם אשתו בבית מלון ולא להתגורר בכפר האולימפי. אתלטית בולטת נוספת, טיאנדרה פונטין, העפילה לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר באולימפיאדת אתונה, וסיימה במקום ה-13. קולינס שב להשתתף במשחקים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), והוא בן 40. הוא העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר, סיים שישי במקצה שלו ובמקום ה-17 בין כלל הרצים.
סנט קיטס ונוויס מעולם לא השתתפה במשחקי החורף.
1947 בברית המועצות
1947 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-30 למהפכת אוקטובר.
אירועים בולטים.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-40 ועד לתחילת שנות ה-50 בשטחים ליטא, אסטוניה ולטביה התנהל מאבק מזוין בין מוסדות השלטון הסובייטי לבין מחתרות מקומיות ("האחים של יערות") שנתמכו על ידי התושבים המקומיים. כמו כן, במערב אוקראינה פעל צבא מחתרתי שדגל בעצמאות אוקראינה.
בשנים 1946–1947 היה רעב בברית המועצות. היקף הרעב היה מצומצם לעומת הולודומור, אך בכל זאת לפי הערכות במהלך שנתיים נפטרו מרעב עד כ-1.5 מיליון אזרחים. לפי הערכות אחרות היקף הקורבנות היה קטן מזה.
בתחילת שנת 1947 החלו שידורים של תחנת רדיו "קול אמריקה" בשפה הרוסית.
אלן ג'יי לרנר
אלן ג'יי לרנר (באנגלית: Alan Jay Lerner; 31 באוגוסט 1918- 14 ביוני 1986) היה מחבר שירים, לבריתן ותסריטאי אמריקאי. יצר יחד עם פרדריק לאו את אחד ממחזות הזמר הפופולריים ביותר בעולם, הן על הבמה והן בקולנוע, "גברתי הנאווה". הוא זכה בשלושה פרסי טוני ובשלושה פרסי האקדמיה, בין שאר פרסים ואותות כבוד.
חייו.
לרנר נולד בניו יורק כבנם של אדית לרנר לבית אדלסון ושל ג'וזף ג'יי לרנר. אחי אביו, סמואל אלכסנדר לרנר היה הבעלים והמייסד של Lerner Stores, רשת של חנויות בגדים. אחד מבני הדודים של לרנר היה איש הרדיו, המנחה והשחקן הנרי מורגן. לרנר התחנך בבית הספר בידיילס (Bedales) באנגליה, אחר כך בבית הספר קואוט (Choate, כיום Choate Rosemary Hall), השייך בימינו ליישוב וולינגפורד, קונטיקט (שבו כתב את שיר הלכת של בית הספר) ובהמשך באוניברסיטת הרווארד. בבית ספר קואוט וגם בהרווארד היה חבר לכיתה של ג'ון פיצג'רלד קנדי, כששניהים נמנו עם צוות עורכי השנתון של בית ספר קואוט.
בדומה לקול פורטר באוניברסיטת יל ולריצ'רד רוג'רס באוניברסיטת קולומביה, שהחלו את הקריירה שלהם במחזות-זמר שהיו תרומות למוסד שבו למדו, כתב לרנר את מחזות הזמר השנתיים במסגרת אגודת "פודינג" של תלמידי הרווארד. בעונות הקיץ 7–1936 למד לרנר בג'וליארד. בתקופת לימודיו בהרווארד איבד את הראייה בעינו השמאלית כתוצאה מתאונה בזירת האיגרוף. ב-1957 שיתף פעולה עם חברו ללימודים, ליאונרד ברנשטיין, בכתיבת "הגברים הבודדים מהרווארד", הצדעה היתולית ושנונה לאלמה מאטר שלהם.
עקב פגיעתו, לא שירת לרנר בצבא במלחמת העולם השנייה ובמהלכה כתב תוכניות רדיו, בהן "מצעד הפזמונים", עד שהתוודע ב-1942 למלחין האוסטרי פרדריק לאו, ובהמשך ללורנץ הארט והיה לבן-חסותו של הארט.
שיתוף הפעולה הראשון של לרנר ולאו היה בעיבוד מוזיקלי לפארסה "פאטסי" של בארי קונרס, למחזמר בשם "מסמר המסיבה" בשביל חברת מניות בדטרויט. את רוב הפזמונים כתב ארל קרוקר, אך הוא פרש מן המיזם והניח אחריו כר נרחב לשינויים ושיפורים.
הצגות המחזמר נמשכו תשעה שבועות ועודד את הצמד להצטרף אל ארתור פירסון ביצירת "מה קורה?", שעלה על הבמה בברודוויי ב-1943. ההפקה הופיעה על הבמה ל-63 הצגות וכעבור שנתיים בא בעקבותיה "היום שלפני האביב". אחת השותפויות המוצלחות ביותר של ברודוויי קמה והייתה לעובדה.
הלהיט הראשון של השניים היה "בריגדון" (1947), פנטזיה רומנטית שמקום התרחשותה הוא כפר סקוטי מסתורי. הבמאי היה רוברט לואיס, עובד לסרט קולנוע ב-1954 בבימויו של וינסנט מינלי לאחר "בריגדון",בשנת 1951, בא "צבע את הקרון שלך", שנושאו הבהלה לזהב והצלחתו נפלה מזו של קודמו.
לרנר עבד עם קורט וייל על המחזמר הבימתי "חיי אהבה" (1948) ועם ברטון ליין על הסרט המוזיקלי "חתונה מלכותית" (1951). בה בשנה כתב לרנר גם את התסריט המקורי, זוכה פרס אוסקר לאמריקאי בפריז, בהפקת ארתור פריד ובבימוי וינסנט מינלי. אותו צוות שיעבוד בהמשך עם לרנר ולאו ביצירת ז'יז'י.
ב-1956 הסירו לרנר ולאו את הלוט מעל גבירתי הנאוה. השלמת "גבירתי הנאווה" נמשכה זמן רב ולרנר היה להוט לחזור לכתיבה. ברטון ליין ולרנר עבדו על מחזמר שנושאו הוא "אבנר הקטן" ( Li'l Abner). הזכויות לפיגמליון היו בידי גבריאל פסקל, ומלחינים אחרים כבר ניסו את מזלם בהפיכתו למחזמר ונכשלו. הראשונים לנסות היו ארתור שוורץ והווארד דיטץ, ובעקבותיהם ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין, אך הם אמרו נואש והמרשטיין אמר ללרנר "לפיגמליון אין עלילה משנית". העיבוד של לרנר ולאו ל"פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו שימר את הפרשנות החברתית של שו והוסיף שירים מתאימים לדמויות של הנרי היגינס ולייזה דוליטל, בגילומם, במקור, של רקס הריסון וג'ולי אנדרוז. המחזמר שבר את שיאי המכירות בניו יורק ובלונדון. גרסת הקולנוע, בשנת 1964, גרפה שמונה פרסי אוסקר, בהם "הסרט הטוב ביותר" וה"שחקן הטוב ביותר" לרקס הריסון.
רצף ההצלחות של לרנר ולאו נמשך במיזם הבא שלהם, עיבוד לקולנוע ל"ז'יז'י" של קולט, שזכה בפרס האקדמיה בכיכובם של לסלי קארון, לואי ז'ורדאן ומוריס שבלייה. הסרט זכה בכל תשע המועמדויות שלו לאוסקר, הישג שהיה שיא בשעתו, ואוסקר מיוחד לאוסקר שבלייה ככוכב נלווה.