הקהילה היהודית ביפו, במחצית המאה ה-19, הורכבה מיוצאי צפון אפריקה ומאשכנזים שהגיעו אחריהם. בשנות ה-50 של המאה ה-19 זכתה יפו להתפתחות כלכלית ופיזית מהירה, שצברה תנופה בשנת 1856 ובתום מלחמת קרים וההסכמים של מעצמות אירופה עם האימפריה העות'מאנית אשר הנהיגו את משטר הקפיטולציות. יפו הייתה זירה של התערבות אירופית מתעצמת, דבר שבא לידי ביטוי בהקמת נציגויות קונסולאריות, כנסיות, בתי-ספר, שירותי-רווחה ומוסדות-מסחר.
בהדרגה הפך לדמות בולטת בקהילה היהודית של יפו. לדוגמה, כאשר הותקף יהודי מאלכסנדריה על ידי המון מוסלמי נסער משום שהשמיץ, כביכול, את האסלאם, אנשי הקהילה באו תחילה לביתו של חיים אמזלאג וביקשו את עצתו. לאחר מכן שלחו מברקים אל המושל ואל קונסולים שונים בירושלים והתקרית נסתיימה.
אמזלאג שימש כמוהל ביפו. לפי רישומיו בפנקס המילות המשפחתי הוא מל תשעה-עשר בנים, רובם בני משפחתו. במקרה אחד מל ילד מוסלמי בבית הכנסת ביפו, בנוכחות מוסלמים רבים, ביניהם דמויות בולטות בקהילה, אשר התכנסו להיות עדים למאורע. אירוע זה הוסיף למעמדו, ולמעמד הקהילה היהודית ביפו.
הקהילה היהודית ביפו החלה להתארגן בשנת 1863, כאשר יזם יהודה הלוי את הוועד הציבורי הראשון, שנקרא "ועד העיר יפו". פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הקמת סניף של חברת "כל ישראל חברים", ומינוי חיים אמזלאג כנשיאה. פניית הוועד אל חברת "כל ישראל חברים" בפאריס הביאה לפתיחת בית-ספר לבנים ביפו, אשר נוסד ב-12 במרץ 1868.
בשנת 1876 התמנה לסגן הקונסול של בריטניה ביפו. היה מעורב בעסקים רבים ובכלל זה ביוזמה להנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים. הוא ייצג חברות בריטיות ובין השאר את חברת הביטוח לוידס של לונדון. על שירותיו לממלכה הבריטית הוא קיבל מדליית זהב מאת המלכה ויקטוריה. בשנת 1884 נתמנה גם לקונסול פורטוגל בירושלים אך אחרי שנים אחדות העביר את המשרה לקרובו יוסף "ביי" נבון.
בשנת 1900 ביקר הרב יעקב שאול אלישר, רבה הראשי של ירושלים, בעיר יפו. אמזלאג, שהיה מארחו, ליווה אותו בתהלוכה, לעיני תושבי יפו, עד ביתו.
בשנים 1905-1906 פרש מתפקידיו הרבים מחמת זקנה. בראשית מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים, כמו אחרים מהישוב היהודי שהחזיקו בנתינות זרה. הוא נפטר באלכסנדריה ב-12 בפברואר 1916 (ח' אדר א' תרע"ו) ונקבר בבית-העלמין הישן בשאטבי.
רכישת אדמות פתח תקווה.
חיים אמזלאג היה מעורב ברכישת אדמותיה של פתח תקווה. לדעת רות קרק ויוסף גלס מידת מעורבותו ברכישה איננה ברורה, שכן שני מקורות שונים מביאים גרסאות סותרות על מעורבותו:
אדמות ראשון לציון.
אמזלאג היה מעורב ברכישת אדמותיה של ראשון לציון. אברהם יערי כתב: "לבונטין וידידיו רתמו את עזרתם של יוסף נבון, יהודי ספרדי בירושלים, ושל חיים אמזלאג כדי לנהל מטעמם משא-ומתן עם המוכרים הערבים האפשריים, שכן לא היו בקיאים בפרטים העדינים של רכישת אדמה בארץ-ישראל."
אמזלאג סייע לעקוף צו של השלטון העות'מאני שאסר התיישבות יהודים ממוצא זר, בכך שרכש ממוסטפא עבדאללה עלי דג'אן את אדמות עיון-קרא ורשם אותן על שמו שלו. אדמות ראשון לציון נרשמו על שם אמזלאג, והוא הצהיר כי המבנים בשטח אינם רכושו, ונתן למתיישבים תעודות לא רשמיות בעברית. המתיישבים היו אסירי-תודה לחיים והודו לו ולאחיינו במכתב פומבי.
חצר אמזלאק.
ידועה גם בשם בתי אמזלאק. אחת משכונות החצר ברובע מנשייה מול שכונת יפה נוף. כיום בניין הכשרת היישוב בקרן הרחובות המרד (רחובה הראשי של מנשייה עד מלחמת העצמאות) ויחזקאל קויפמן. מוקפת חומה שהקיפה מתחם ובו 7 בניינים ובהם דירות ועשר חנויות שהושכרו ליהודים וערבים. הפעולה האחרונה של לוחמי האצ"ל במהלך כיבוש מנשייה הייתה פיצוץ תחנת המשטרה המנדטורית היא 'משטרת מנשייה', במתחם. הבית בו שכנה 'משטרת מנשייה' הוא בית אהרן שלוש שנבנה ב-1883.
סטרי
סְטְרִי (באוקראינית: Стрий, בפולנית: Stryj) היא עיר על הגדה המערבית של נהר סטרי, במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, למרגלות הרי הקרפטים.
סטרי היא המרכז המנהלי של אזור סטריסקי, ומשמשת כיחידה מנהלית נפרדת בתוך מחוז לבוב. אוכלוסיית העיר מונה כ-71,000 נפש (2005).
תולדות היישוב.
סטרי נזכרת לראשונה בשנת 1385, ובשנת 1431 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1523 נהרסה העיר כתוצאה מפשיטות הטטרים, אך לאחר מכן שוקמה.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיר בתחום אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סטרי.
יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-16, ובשנת 1689 הוקם בה בית כנסת ראשון. במהלך המאה ה-19 התבססה הקהילה היהודית בעיר מבחינת מעמד כלכלי ואזרחי, ובשנת 1874 נבחר היהודי ד"ר דוד פרוכטמן לראשות העיר.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר ספרייה יהודית, בתי ספר יהודיים ומספר תנועות נוער יהודיות. בין הרבנים הנודעים שכיהנו בקהילת סטרי היו אריה לייב הלר, יעקב מליסא, רבי מרדכי זיסקינד לנדא מסטריא, ורבי יקותיאל אשר זלמן ענזיל צוזמיר, ורבי אריה ליבוש הלוי איש הורוויץ.
לפני השואה מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-11,000 נפש, כשליש מתושביה.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הוורמכט, אך לאחר מכן הועברה לידי הצבא האדום, אשר אסר בה פעילים ציוניים ופעילי בונד.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיר בשנית, ותוך זמן קצר ערכו אוקראינים ופולנים מקומיים פוגרום ביהודי היישוב, בו נרצחו כ-300 איש. בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
ב-16 בספטמבר 1941 נערכה בעיר אקציה, בה נלקחו מבתיהם בין 800 ל-1,000 יהודים, ולאחר התעללות בת שלושה ימים, נרצחו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים ביער סמוך. לאחר מכן, רוכזו כ-10,000 יהודי העיר הנותרים בצפיפות רבה בגטו שהוקם בה. בגטו זו הועברו גם יהודים מוליקה טוריה.
ב-3 בספטמבר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציה בת שלושה ימים, בה שולחו כ-3,000 יהודים בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה בלז'ץ, יחד עם כ-2,000 מיהודי סקולה. כ-500 עד 600 יהודים נרצחו בשעת האקציה.
במחצית השנייה של ספטמבר 1942 הועברו לגטו סטרי כ-1,700 יהודים נוספים מיישובי הסביבה, וב-22 באוקטובר 1942 נערכה בו אקציה נוספת, ברוטאלית במיוחד, בה הציתו הגרמנים בתים על יושביהם והציפו מרתפים במים. כ-2,300 יהודים נרצחו באקציה זו. כמה מאות נרצחו במקום, והיתר שולחו לבלז'ץ. לאחר מכן, הובאו לגטו שבעיר כ-700 יהודים נוספים, שטחו צומצם, והתפרצו בו מגיפות.
ב-15 בנובמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בה גורשו כ-1,500 יהודים לינובסקה ולבלז'ץ. ניסיונות של כמה מיושבי הגטו להימלט ממנו עלו בתוהו, לאחר שנתפסו ונרצחו.
ב-28 בפברואר 1943 החלה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בת מספר ימים, בה נרצחו כ-1,000 יהודים, תוך ירי ביהודים שניסו להימלט. ב-22 במאי 1943 ביצעו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציית חיסול בגטו, בה נכלאו כ-1,000 יהודים במבנה בית הכנסת הגדול בעיר, הוחזקו בו מספר ימים ללא מזון ושתייה, ומשם נלקחו לבית העלמין היהודי המקומי, ונרצחו בו. ב-3 ביוני 1943 ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בחורבות הגטו, תוך שריפת בתים, הצפת מרתפים ופיצוץ בונקרים. ביולי ובאוגוסט 1943 נרצחו גם היהודים שנותרו במחנות העבודה שבסביבת סטרי.
מכ-11,000 יהודי סטרי שרדו את השואה עשרות בודדות.
בריאות הנפש
בריאות הנפש הוא תחום העוסק בתחושה הפסיכולוגית של רווחה נפשית של האדם, ובקיומן או היעדרן של הפרעות נפשיות; באיכות המצב הנפשי, הרגשי או באיכות יכולת התפיסה.
מאפיינים.
המונח "בריאות נפש" אינו זהה למונח "רפואת נפש" (פסיכיאטריה), העוסק רק בהיבטים הקליניים של בעיות נפשיות, והוא עשוי להיות קשור לאיכות חיים. בפסיכולוגיה חיובית או בהוליזם, למשל, המונח משקף גם את יכולתו של הפרט ליהנות מחייו; ובאיזון הנדרש בין פעילויות שונות של הפרט להשגת חוסן נפשי. ארגון הבריאות העולמי קובע כי אין הגדרה מקובלת של בריאות הנפש, והדבר שונה מתרבות לתרבות; ולעיתים גם בין יחידים וגישות שונות בפסיכולוגיה. בני אדם הלוקים בהפרעה נפשית חווים בעוצמה גדולה רגשות כמו לחץ, פחד, מתח ועצבות עד שהן מקשות עליהם ביום יום. ישנה חשיבות גדולה לגורמים חברתיים על בריאות הנפש. מחקר בנושא מצא כי ישנם שלושה תחומים מרכזיים שיכולים להשפיע על בריאות נפשית חיובית: רווחה רגשית- תחושת אושר וסיפוק מחיינו, רווחה פסיכולוגית- מימוש עצמי ורווחה חברתית- היכולת להיות בעל ערך חברתי.
היסטוריה והתפתחות.
בימי הביניים, הובילו רופאים ערביים את הטיפול בהפרעות נפשיות, וקשרו בין רוחניות לבין מצב בריאות הנפש. הפסיכיאטר אייזק ריי, שהיה אחד ממקימי האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, פיתח את הנושא והגדיר "היגיינה נפשית" כיכולת לשמור על הנפש חסינה מפני אירועים שפוגעים בה.
בריאות הנפש בקרב בני נוער.
תקופת גיל ההתבגרות היא תקופה רגישה בה בני הנוער עוברים שינויים ואתגרים נפשיים רבים בזמן קצר. בעקבות כך מרבית ההפרעות הנפשיות נוטות להתפרץ. בריאות נפשית בקרב בני נוער היא רווחה רגשית עם תפקוד חברתי, משפחתי ובית ספרי תקינים. על מנת להתפתח באופן בריא, לבנות מערכות יחסים חזקות ולשרוד בחברה בני נוער זקוקים לבריאות נפשית טובה. מחקר שנערך בנושא השפעות גזע, אתניות ומצב סוציו אקונומי על בריאות הנפש מצא כי ילדים שהוריהם נמצאים בעוני או שחוו הפסדים כלכליים חמורים דיווחו כי יש להם יותר שיעורי דיכאון, חרדה והתנהגויות אנטי-חברתיות.
דרכי טיפול.