בשנים 1979–1990 היה מועמד לחברות בפוליטבירו, הנשיאות של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1986, בעת שהיה מפקד פיקוד המזרח הרחוק הוא התוודע למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ולמעשה שליטה, מיכאיל גורבאצ'וב. יאזוב עשה רושם חיובי על המזכיר הכללי, דבר שהוביל בהמשך לקידומו. בינואר 1987 הועבר למוסקבה ומונה לסגן שר הביטחון. במאי 1987 פוטר שר ההגנה המרשל סוקולוב בעקבות פרשת רוסט, ויאזוב מונה במקומו.
ב-28 באפריל 1990 הועלה יאזוב לדרגת מרשל. הוא היה קצין הצבא האחרון שהועלה לדרגת מרשל בטרם פירוקה של ברית המועצות.
באוגוסט 1991, בעת הפיכת ינאייב, שהייתה הפיכה של החוגים השמרנים בשלטון הקומוניסטי, שנועדה לבלום את הרפורמות של גורבאצ'וב, היה יאזוב אחד ממנהיגי הקושרים. עם הכרזת מצב החירום על ידי הקושרים ב-19 באוגוסט 1991, היה יאזוב חבר בוועדת החירום שנועדה לשלוט בברית המועצות. עם כישלון הקשר כעבור שלושה ימים, הועמד יאזוב לדין על חלקו בקשר ונשפט לשנות מאסר רבות. בשנת 1994 הוענקה לו חנינה על ידי הדומה.
בתקופת נשיאותו של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה נשכח ליאזוב חטא היותו בין הקושרים, וב-17 בנובמבר 2004, בהיות יאזוב בן 80, הוענק לו בקרמלין עיטור הכבוד על ידי הנשיא ולדימיר פוטין. למעמד זה הופיע יאזוב כשהוא לבוש במדי מרשל.
נפטר ב-25 בפברואר 2020 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
משטח
מלחמת סין - יפן השנייה
השריר השוקיתי הארוך
השריר השוקיתי הארוך (TA: Musculus fibularis longus; Musculus peroneus longus) הוא שריר שלד הממוקם במדור הצידי של השוק יחד עם השריר השוקיתי הקצר, והוא החיצוני יותר משני השרירים.
תחילתו של השריר בחלק העליון הצידי של השוקית, ונקודת האחז שלו ממוקמת בעצם המסרק הראשונה ובעצם הטריז השנייה. הגיד בחלקו התחתון של השריר עובר מאחורי הפטישון הצידי (Malleolus lateralis) של השוקה ובכניסתו לכף הרגל עובר דרך חריץ אשר בעצם הקוביה.
השריר מבצע פעולה של איברסיה (Eversion, הפניית כף הרגל כלפי חוץ) וכיפוף כפי של כף הרגל.
עצבוב.
השריר מעוצבב על ידי העצב השוקיתי השטחי.
מאוריציוס הקדוש
מאוריציוס הוא קדוש נוצרי שהיה מפקד יחידת חיילים בלגיון הרומי אשר היה ידוע כלגיון התבאי. יחד עם קבוצה שלמה של חיילים מאותו לגיון הוא הוצא להורג על דתו ונחשב למרטיר. מאוריציוס הוא קדוש מגן למספר מקצועות, מקומות וממלכות; הוא קדוש חשוב בכנסייה הקופטית, מכיוון שהיה מצרי.
מאוריציוס נולד בתבאי (מצרים). בשנת 287 נשלח הלגיון שלו במצוות הקיסר מקסימיאנוס לדיכוי מרד של הבגאודאי בגאליה. במהלך דיכוי המרד, הצטוו חיילי הכוח להטריד גם נוצרים שהתגוררו בגאליה. כשסירבו, העניש אותם מקסימיאנוס בפקודת דקימאטיו (הוצאה להורג של כל חייל עשירי). לאחר הדקימאטיו, המשיך הלגיון להתמרד ולסרב להטריד נוצרים, ומקסימיאנוס הפעיל שוב את העונש, עד שהחליט להוציא את כל חיילי הלגיון להורג.
על פי המסורת הוא קבור באגאונום (כיום סן מוריץ שבקנטון ואלה בשווייץ). הוא נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית מאז המאה ה-4. יום חגו הוא ה־22 בספטמבר.
עיירת הנופש היוקרתית והמפורסמת סנקט מוריץ קרויה על שמו.
ג'וזף סמית' הבן
ג'וזף סמית' הבן (באנגלית: Joseph Smith, Jr; 23 בדצמבר 1805 - 27 ביוני 1844) היה איש דת אמריקאי, מייסד תנועת קדושי אחרית הימים, הידועה גם כתנועת המורמונים. מאמיניו של סמית' הכריזו עליו כ"נביא אחרית הימים הראשון" אשר משימתו הייתה לשחזר את כנסיית ישו הנוצרי המקורית. כמו כן, סמית' היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
תולדות חייו.
סמית' נולד בשרון שבורמונט לג'וזף סמית' האב ולוסי מק סמית'. זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לגור במערב מדינת ניו יורק שם המשיכו לעסוק בחקלאות.
ההתגלות.
לפי אמונת המורמונים, התגלו האל ובנו ישו בפני סמית' באביב של 1820, כשהיה נער בן 14, כמענה לתפילתו שבה ביקש לדעת האם הכנסייה היא כנסיית אמת. הם ציוו עליו לא להצטרף לכנסיות הקיימות, ולאחר מופעים אלוהיים נוספים הוכרז סמית' כנביא הראשון של הכנסייה המחודשת. מאורע זה נחשב על ידי המורמונים למחוללם של שורת מאורעות, שהובילו לחידוש הכנסייה המקורית של ישו ולחידוש "הכהונה", או הסמכות לפעול בשם האל.
המשך חייו.
באוקטובר 1825, עזב סמית' את חוות משפחתו והועסק על ידי ג'וסיה סטול אשר גר במחוז סמוך לחפש יחד עם אחרים מטמון כסף ספרדי. בתקופה זו פגש סמית' את אשתו לעתיד, אמה הייל. ב-1826 הואשם סמית' בהיותו "אדם פרוע" ו"מתחזה", בבית משפט בביינברידג' שבמדינת ניו יורק. ב-18 בינואר 1827 נשא סמית' את אמה הייל לאישה. סמית' עבר עם אשתו לגור בהרמוני שבפנסילבניה. בהרמוני סיפר סמית' למספר משפחות חברי התנועה שתרגם חלק מלוחות הזהב משפת "מצרית מתוקנת". בתחילת 1829 עבר סמית' ואוליבר קאודרי, לבלרו, לפאייט שבניו יורק להמשך תרגום הלוחות. התרגום הושלם ב-1 ביולי 1829 וספר מורמון פורסם ב-26 במרץ 1830 בפלמריה שבניו יורק בעזרת מימונו של מרטין הריס. ב-6 באפריל 1830 נוסדה רשמית כנסייה בשם כנסיית המשיח (Church of Christ).
רדיפות במזרח ארצות הברית ורציחתו.
ב-1833 החלו להקים את המקדש המורמוני הראשון בעיר קירטלנד שבאוהיו. לאחר שהתגלע סכסוך חריף בקרב המורמונים עקב כישלונה של אגודה דמוי-בנקאית בקירטלנד אותה הקים סמית, החליט סמית' לעזוב יחד עם נאמניו למדינת מיזורי. סמית' הטיף למאמיניו שגן העדן בתנ"ך נמצא במחוז ג'קסון שבמיזורי, וששם אף יופיע ישו כשיחזור עלי אדמות. המתיישבים המורמונים החדשים במהרה המאיסו את עצמם על האוכלוסייה המקומית ונקלעו למריבות חריפות עימם. ב-27 באוקטובר 1838 הוציא מושל מיזורי דאז, לילבורן בוגס, צו הקורא להשמיד את המורמונים. המיליציה של מיזורי תקפה את מושבי המורמונים, וסמית ומנהיגי קהילה אחרים נאסרו והועמדו למשפט, אך ב-1839 ברח סמית' מכלאו למדינת אילינוי הסמוכה. באילינוי הקים סמית' עיירה בשם העברי "נאוו" (Nauvoo) בהשראת הפסוק "מה נאוו על ההרים רגלי מבשר, משמיע שלום מבשר טוב משמיע ישועה, אומר לציון מלך אלהיך" (ישעיהו נ"ב ז). גם שם הסתכסכו המורמונים עם שכניהם לאחר שמנהגיהם, הלכידות של קהילותיהם, והטפותיהם הדתיות העלו את חמת השלטונות.
בתחילת 1844, אחרי שלא הצליח לשכנע את השלטונות להכריז על נאוו כעל טריטוריה עצמאית, הגיש את מועמדותו לנשיאות ארצות הברית כמועמד עצמאי.
ב-25 ביוני 1844 נאלץ סמית' להסגיר את עצמו שוב לשלטונות, הפעם בעיר קרתגו שבאילינוי, שם הוצא נגדו צו מעצר בעוון בגידה. קודם לצו הכריז סמית' על ממשל צבאי בעיר נאוו והורה להשמיד בית דפוס בעיר שפרסם עיתון בגנותו של סמית' אשר חשף את העובדה שסמית' היה נשוי למספר נשים. בנוסף הורה סמית' לאנשיו להשמיד את כל עותקי העיתון. יומיים לאחר שהסגיר את עצמו, ב-27 ביוני הסתער המון בן 150 איש על המקום בו סמית' היה עצור, ורצח אותו ואת אחיו. בעת רציחתו של סמית' מנתה הכנסייה המורמונית כ-26,000 איש.
בריגהם יאנג החליף את סמית' כראש התנועה לאחר הירצחו.
ג'וזף סמית'
ג'וזף סמית
ארי דה לוקה
אֶרי דה לוּקה (באיטלקית: Erri de Luca; נולד ב-20 במאי 1950) הוא סופר איטלקי המתאר בספריו את נאפולי, עיר ילדותו.
קורות חיים.
דה לוקה נולד בנאפולי בשם אנריקו למשפחה איטלקית-אמריקאית. סבתו של דה לוקה הגיעה ממדינת אלבמה שבדרום ארצות הברית, ואילו סבו היה נאפוליטני. הארי נקרא על שם דוד אמריקאי.
עד שנת 1955 התגוררה משפחתו של דה לוקה בשכונה ענייה בעיר. דה לוקה זוכר שכונת עוני זו ומתאר אותה בספריו. בצעירותו נהגה משפחתו לבלות בכל קיץ כשלושה חודשים באי איסקיה הסמוך לנאפולי' והשוני בין האי לבין העיר האפורה העניק לו, לימים, את המבט הייחודי המתאר את העיר: "עיר של סמטאות צרות, צפיפות, סגירות ומועקה".
בגיל 18 עזב את העיר. במהלך חייו התפרנס דה לוקה כפועל במפעל פיאט בטורינו, בו היה פעיל באיגוד העובדים ובארגון שביתות. כמו כן עבד כפועל בניין וכסבל.
בשנות השבעים היה שייך לשמאל הרדיקלי והיה חבר בתנועה הפוליטית הקיצונית "לוטה קונטינואה" ("מאבק מתמשך"), אשר התנגדה לכיבוש הישראלי בשטחים. בשנת 1972, בעקבות רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, התמתנו דעותיו של דה לוקה, והוא הפסיק להביע תמיכה במאבק הפלסטיני.
דה לוקה למד עברית ויידיש ותרגם לאיטלקית את ספר שמות, יונה, קהלת ומגילת רות. בריאיון לגלובס ב-2009 אמר: "בשתי דרכים אני מעורב בנושא היהודי: האחת היא דרך סיפורי הקודש - התנ"ך. הצורך להבין את שפת האם של המונותאיזם גרם לי ללמוד עברית כדי להיות מסוגל לקרוא את הסיפורים האלו בשפתם המקורית שכל-כך שונה מהתרגום. וזה בא מסקרנות אינטלקטואלית ועניין. הצד השני הוא צד היידיש. כשחזרתי מוורשה ב-1993, מאירועי היובל לנפילת הגטו, החלטתי להתחיל ללמוד יידיש. היום אני קורא יידיש ומתרגם את השפה. וזה החלק הרגשי יותר. הדבר היחיד שיכול לעשות מישהו שמגיע אחרי, זה להניע שוב את שפתי היידיש. לחדש. זו הדרך היחידה לומר להיסטוריה שהיא טעתה. להמחיש שהיא לא הצליחה".
ספרו הראשון "לא עכשיו, לא כאן" (באיטלקית: Non ora, non qui) - פורסם ב-1989, בהיות דה לוקה בן 39, ומהדורה חדשה יוצאת מאז מדי שנה.
כתביו.
מספריו שתורגמו לעברית:
הספר "הר אדוני" זכה בפרס פמינה בצרפת בשנת 2002.
בית באליול
בית באליול (באנגלית: House of Balliol) היה בית מלוכה ששלט בסקוטלנד בשלהי המאה ה-13 וראשית המאה ה-14.