הפילוסופיה והשירים של אקבאל הושפעו רבות מהמשורר וההוגה המוסלמי בן המאה ה-13, ג'לאל א-דין רומי, ואקבאל אף כינה אותו "המדריך שלי". אקבאל הציג את רומי בתפקיד המדריך הרוחני שלו ברבים משיריו.
מרבית שיריו של אקבאל נכתבו בשפה הפרסית ולא בשפת האורדו, המקומית לפקיסטן. מתוך 12,000 פסקאות משיריו, כ-7,000 הן בשפה הפרסית. בשנת 1915 פרסם את אוסף שיריו הראשון בפרסית, אסראר-י ח'ודי, שפירושו "סודות העצמי". השירים בספר עוסקים בנפש האדם מבחינה רוחנית ודתית.
בשנת 1924 פרסם לראשונה קובץ שירים בשפת אורדו, בספר שנקרא בַּנג-י דַרא ("קריאתו של פעמון התהלוכה"). השירים בקובץ נכתבו בשלוש תקופות שונות של חייו. השירים שכתב עד שנת 1905 עסקו בנושאים פטריוטיים ובתיאורי טבע. השירים שכתב בין השנים 1905 ל-1908, בעת שלמד באירופה, עסקו בחברה האירופאית, שלפי הבחנתו איבדה את הערכים הדתיים והרוחניים שלה, ולכן שיריו קראו למוסלמים לחזור ולאמץ את המורשת ההיסטורית והתרבותית שלהם. השירים שנכתבו במהלך השנים 1908–1923 עוסקים בימי הזוהר של האסלאם ומטיפים לאחווה ולאחדות.
בשנת 1932 ראה אור החיבור ג'אוִיד נאמה, ספר שירה הנחשב לפסגת יצירתו של אקבאל. החיבור מזכיר את הקומדיה האלוהית מאת דנטה; המדריך המוביל את הדובר במהלך היצירה הוא המשורר הפרסי רומי. השניים עוברים באזורים שונים של מערכת השמש, וכן באזורים לא-מוחשיים כגון גן עדן. במהלך המסע, נפגשים השניים עם דמויות שונות מן התרבות הפרסית (זורואסטר, טאהרה), מן האסלאם (מוחמד, חלאג') ומתרבויות נוספות (ניטשה, בארתרי הארי).
הנצחה.
נמל התעופה הבינלאומי עלאמה אקבאל בלאהור נקרא על שמו.
ז'ורז' וולינסקי
ז'ורז' דוד וולינסקי (בצרפתית: Georges David Wolinski; 28 ביוני 1934 - 7 בינואר 2015) היה סופר, קריקטוריסט ואמן קומיקס צרפתי, יהודי.
ביוגרפיה.
וולינסקי נולד בתוניס שבתוניסיה הצרפתית, לאם צרפתייה-איטלקייה יהודיה תוניסאית ולאב יהודי פולני.
לאחר הפסקת לימודי האדריכלות שלו, החל לפרסם בשנת 1960 רצועות קומיקס בירחון הסאטירי "חרה-קירי" (לימים שרלי הבדו). בשנת 1961 נישא לאשתו הראשונה ז'קלין. בעת מרד הסטודנטים במאי 1968 נמנה וולינסקי עם מייסדי המגזין הסאטירי "לה ז'ורנל דו דימאנש" ("Le Journal du dimanche").
במהלך השנים שיתף פעולה עם אמני קומיקס צרפתיים נחשבים, ועבודותיו קנו להן שם.
בשנותיו האחרונות פרסם רצועת קומיקס יומית ב"ליברסיון", וטורים קבועים במגזין החדשות "פארי מאץ'" ("Paris Match") ובמגזין הקומיקס "ל'אקו דה סאוואן" ("L'Écho des savanes").
וולינסקי נרצח בעת עבודתו במשרדי המגזין הסאטירי "שרלי הבדו" ("Charlie Hebdo"), בו שימש עורך, יחד עם חבריו לצוות המגזין, במהלך מתקפת הטרור על משרדי המגזין ב-7 בינואר 2015.
וינצנץ מילר
וינצנץ מילר (בגרמנית: Vincenz Müller; 5 בנובמבר 1894 - 12 במאי 1961) היה גנרל של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היה בין מקימי צבא גרמניה המזרחית וכיהן כראש המטה הכללי הראשון שלו.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
וינצנץ מילר נולד בעיירה איכאך שבבוואריה. אביו היה בעל מפעל לעיבוד עורות. בשנת 1913, לאחר סיום בית ספר תיכון, התנדב לשירות בן שנה ביחידת הנדסה קרבית בצבא הקיסרות הגרמנית. בהמשך למד בבית הספר לקציני חיל ההנדסה בעיר קאסל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקה הכשרתו של מילר והוא נשלח לחזית. בספטמבר 1914 נפצע בקרב באזור הרי הווז'. לאחר ההחלמה, השלים את לימודיו בבית הספר לקצינים והוסמך לקצונה. בשנת 1915 נשלח וינצנץ מילר לטורקיה. הוא השתתף בקרב גליפולי ובהמשך הועבר לשרת במפקדה בבגדד. בשנת 1916 חלה במלריה וחזר לגרמניה. לאחר שהחלים חזר לטורקיה לתפקיד מדריך בבית הספר לקציני הנדסה של הצבא העות'מאני. בספטמבר 1918 שב לגרמניה והשתתף בקרבות האחרונים של המלחמה בחזית המערבית.
לאחר סיום המלחמה שירת במשמר הגבול הגרמני. בשנת 1920 עבר לשרת בתפקיד מפקד מחלקה בגדוד הנדסה קרבית של הרייכסווהר. בשנת 1923 עבר למשרד ההגנה של גרמניה, שם עבד תחת פיקודו הישיר של קורט פון שלייכר. בשנת 1929 הועלה לדרגת האופטמן. בשנת 1931 מונה למפקד פלוגה בגדוד הנדסה. בשנת 1933 הועלה לדרגת מיור ועבר לשרת במטה הכללי.
מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לפני הפלישה לפולין הועלה וינצנץ מילר לדרגת אוברסט ומונה לקצין מבצעים במטה של קבוצת ארמיות C, אשר נפרסה לאורך הגבול עם צרפת. קבוצת ארמיות C לא השתתפה במערכה בפולין, אך לקחה חלק פעיל במערכה על צרפת והשתתפה בקרבות לפריצת קו מאז'ינו.
בדצמבר 1940 מונה מילר לראש מטה הארמייה ה-17. בתפקיד זה השתתף בפלישה לברית המועצות ובהמשך בקרבות בדרום אוקראינה ובצפון קווקז. בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ובמרץ 1943 לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 בספטמבר 1943 מונה מילר למפקד הדיוויזיה ה-57, שהייתה חלק מהקורפוס ה-52 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וב-19 בספטמבר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56, שהייתה חלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית. ב-21 באוקטובר 1943 מונה מילר למפקד זמני של הקורפוס ה-27, שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו עד ה-26 באוקטובר.
ב-4 ביוני 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-12, אשר היה חלק מהארמייה הרביעית. הארמייה החזיקה קו הגנה גרמני במרכז בלארוס. ב-22 ביוני 1944 החל המתקפה הסובייטית בבלארוס. כוחות הצבא האדום פרצו את קווי ההגנה של הארמיות השכנות לארמייה הרביעית ונוצרה סכנת כיתור. בלילה שבין 29 ל-30 ביוני החלה הארמייה הרביעית לסגת. מפקד הארמייה גנרל קורט פון טיפלסקירך מינה את וינצנץ מילר לפקד על הנסיגה, כאשר הוא עצמו התפנה עם מטהו מערבה. מה-30 ביוני עד ל-8 ביולי תפקד למעשה מילר כמפקד הארמייה. הוא נסוג עם כוחותיו לאזור מינסק, שם נתקל בכוחות סובייטים, אשר הספיקו להשתלט על העיר ובכך לכתר את מהארמייה הרביעית. ניסיונות הגרמנים לפרוץ את הכיתור נכשלו. ב-8 ביולי, נוכח המצב הקשה, הורה מילר לכל חיילי הארמייה להיכנע.
במהלך השהייה בשבי הצטרף וינצנץ מילר אל ליגת הקצינים הגרמנים והיה אחד החברים הפעילים בה. הוא השתתף בשידורי התעמולה של תחנת הרדיו של הארגון ופרסם מאמרים בעיתון של הארגון, אשר הופץ בעורף הגרמני.
לאחר המלחמה.
בשנת 1948 שוחרר מילר מהשבי הסובייטי. הוא שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי. מיד עם שובו הצטרף אל המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה. בשנת 1950 מונה לסגן יושב ראש של המפלגה והיה חבר פולקסקאמר מטעם המפלגה. בשנת 1952 עזב את הפוליטיקה והצטרף אל שורות המשטרה הצבאית הלאומית (ארגון שקדם לצבא המזרח גרמני). הוא התמנה לראש המטה של המשטרה הצבאית. בתפקידו עסק בהקמה וארגון של הכוח הצבאי של מזרח גרמניה. ב-1 במרץ 1956 הוכרז באופן רשמי על הקמתו של הצבא המזרח גרמני ווינצנץ מילר מונה לראש המטה הכללי שלו. בעקבות כך הוענקה לו דרגת גנרל-לויטננט של הצבא המזרח גרמני. בכך היה לקצין וורמאכט לשעבר שהגיע לתפקיד הרם ביותר בגרמניה המזרחית. במהלך כהונתו ניסה מילר להמעיט את התלות של הצבא המזרח גרמני בצבא סובייטי. הוא גם המשיך לשמור קשר עם חבריו מימי הוורמאכט, אשר התגוררו עתה במערב גרמניה. הוא אף נפגש באופן חשאי עם שר האוצר של מערב גרמניה, בניסיון לשפר את היחסים בין שתי המדינות. ב-1 במרץ 1958 שוחרר מילר מתפקידו ופרש לגמלאות מהשירות הפעיל, בהתאם להחלטת שלטונות מזרח גרמניה לשחרר מן השירות את מרבית קציני הוורמאכט לשעבר.
לאחר הפרישה הוא התגורר בברלין והיה תחת מעקב של סוכני שטאזי, בשל קשריו עם המערב. הפיקוח הצמוד של שטאזי גרם להתפתחות מחלת הסכיזופרניה אצל מילר. בשנת 1960 הוא אושפז לתקופה ממושכת בבית חולים פסיכיאטרי. באותה תקופה גם הועלו חשדות על מעורבות של מילר ברצח המוני של יהודים ושבויי מלחמה סובייטים בעיר ארטימייבסק שבמחוז דונצק בשנת 1941. בעקבות כך החמירה מחלתו וב-12 במאי 1961 הוא התאבד בקפיצה ממרפסת דירתו באחד מפרברי ברלין.
ישועה בן יהודה
ישועה בן יהודה (בערבית יהודית: אבו אלפרג' פרקאן אבן אסד), חכם קראי בן המאה ה-11.
ישועה בן יהודה נחשב לגדול חכמי הקראים בדורו. הוא פעל בירושלים במאה האחת עשרה. הוא נמנה עם המורים של ישיבת בכתויה, ואף שימש מנהלה של הישיבה. למד ופעל בביתו של יוסף בן נוח, שהיה מרכז לימוד קראי בירושלים במשך שלושה דורות לפחות. כתב מספר חיבורים בשפה הערבית יהודית ובהם שיקע מידיעותיו הנרחבות בתאולוגיה, בגאוגרפיה, גבוטניקה ועוד.
על פי נתן שור: "נראה שישועה היה הראשון מחכמי י-ם שעמד לרשותו הטקסט הארמי המלא של ספר המצוות לענן, והוא השתמש בו ב"ספר הישר" שלו".
עיקר פרסומו בא משני פירושים שכתב למקרא. האחד "הפירוש הארוך", והשני "הפירוש הקצר". הפירוש הקצר (שבאופן יחסי ארוך גם הוא), נכתב לבקשת קראי עשיר ממצרים, ובו גם תרגום המילים לערבית. בפירושיו אלו הוא מצטט הרבה מהספרות הרבנית, מהמשנה, התוספתא, מדרשי הלכה והתלמוד הבבלי. חלק מהציטוטים בעברית וחלקם בערבית. ציטוטיו ממקורות אלו הם בעלי חשיבות גדולה כעדי נוסח של הספרות הרבנית. פירושו מצוטט מעל חמישים פעם בפירושו של אברהם אבן עזרא על התורה.
באוסף פירקוביץ' הנמצא בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג נמצאים קטעים מפירושו של ישועה בן יהודה על התורה, שמקורם בגניזה הקהירית. פרופ' מנחם כהנא זיהה אותם, ועל פי מובאות בפירושו של ישועה הוציא לאור את ספרי זוטא דברים, שהוא מדרש הלכה תנאי שלא הגיע לידינו.