היה מהדוברים הבולטים בפולמוס "תנ"ך בגובה העיניים", שבו ביקר את גישת רבני ישיבת הר המור וסבר שיש להתייחס לגיבורי התנ"ך כדמויות אנושיות, שאינן שונות במהותן מן הלומדים. לטענתו רק בדרך זו ניתן לשאוב משמעות ערכית ומוסרית מסיפורי האבות.
הרב בן נון עוסק גם במדרשי חז"ל, תוך התמקדות במחלוקת העקרונית בין בתי המדרש של רבי עקיבא ורבי ישמעאל, וכן בפרשנות מקורית לתורתו של הרב קוק.
הרב בן נון קורא להתאמת התפילה לימינו. כך למשל, את השורה "העיר הקודש והמחוזות היו לחרפה ולביזות" שבפיוט "זכור ברית" לערב ראש השנה שינה ל"ההר הקודש והמחוזות...". בתפילת אבינו מלכנו הוא הוסיף את הבקשות: "אבינו מלכנו, מלא מאגרינו מים", וכן "אבינו מלכנו, הרם קרן מדינתך".
לדעתו כל חשמל (מלבד הביולוגי) נחשב כאש וצריך להיות אסור מדאורייתא להשתמש בו בשבת. הוא מאזכר בהקשר זה את החשמל בספר יחזקאל המתייחס לברקים שהם, על פי המדע הידוע לנו כיום, חשמל, ויש בהם יסוד של אש.
פעילות והשקפות פוליטיות.
בדומה להגותו התורנית, גם השקפתו הפוליטית עצמאית וייחודית.
השקפתו, המבוססת על ראייה היסטורית של תולדות עם ישראל, מדגישה את הצורך בקונצנזוס ובמניעת פיצול ומלחמת אחים בעם היהודי. בעקבות זאת הוא בוחן בסוגיות העומדות על הפרק את דעת הציבור היהודי הכללי (בעיקר דעת הרוב החילוני) ומנסה שלא להיכנס למחלוקת אתו.
בשנת תשנ"ב פרסם בכתב העת נקודה מאמר בשם "לא הצלחנו להתנחל בלבבות" ובו כתב שהוא וציבור המתנחלים כשלו בכך שהסתפקו בבניית התנחלויות, ללא התנחלות בלבבות ושותפות עם כל תושבי המדינה.
הרב בן נון היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים השונים בציבור היהודי.
בציבור הישראלי התפרסם הרב בן נון בעיקר לאחר רצח רבין, כשתקף את האווירה בציבור הדתי-לאומי לפני הרצח, ואמר שברשותו מידע על רבנים שפסקו שחל על רבין 'דין רודף' ובכך נתנו לגיטימציה להורגו (ראו: תגובת החברה הדתית לרצח רבין). הוא לא סיפק פרטים או ראיות, ודבריו נתפסו בקרב רבים בציבור הציוני דתי כבלתי לגיטימיים. הביקורת הציבורית החריפה עליו הביאה למעברו מעפרה לאלון שבות.
בניסן ה'תשס"ב (2002) כתב בנקודה, לרגל עשרים שנה לפינוי ימית:
הרב בן נון הרבה להתראיין בתקופה שסביב תוכנית ההתנתקות. כחודש לאחר הריסת מבני הקבע בעמונה פרסם מאמר חריף בעיתון הצופה בשם "עדת סאטמר המתחדשת" ובו תקף את התנהלותה של הציונות הדתית בעת "ההתנתקות" ולאחריה. הוא כתב כי גישת המאבק החריף והאלים רק הזיקה, והדגיש כי אף שהדמוקרטיה מאפשרת "אי ציות אזרחי" דווקא התורה אוסרת. את מאמרו חתם בשורה:
ב-5 במרץ 2006, כשלושה שבועות לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה, הודיע הרב בן נון על תמיכתו במפלגת קדימה באמרו כי "ככל הנראה, בשנים הקרובות ייקבעו שם כל ההחלטות המשמעותיות. כדי להציל כמה שיותר מההתיישבות צריך להיות שם". הוא טען כי המאבק התמידי של ראשי ההתיישבות על "הכול" גרם פעמים רבות לכך שהם נשארו ללא כלום. עם זאת, הוא נמנע מלקרוא לאנשים להצביע עבור המפלגה.
על אירועי בית השלום בחברון וכתב: "אם חברון היהודית לא תחבר אליה את כל עם ישראל, היא עלולה להיחרב חס ושלום. המפתח נמצא בידי אנשי חברון עצמם. אם ינהגו כדוד, יחברו אליהם את עם ישראל. אם ינהגו כאבשלום, בבריונות אלימה, אפילו יצליחו פה ושם, עם ישראל יקיא אותם, וה' יעלים עינו מהם, חס ושלום. הבטחת ה' הגנוזה בחברון היא נצחית, ודווקא משום כך היא יכולה להישמר לדור ראוי. אין הבטחה מיוחדת לדור הזה, או לדור פרטי אחר".
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיע על תמיכתו במפלגת הבית היהודי.
לדעתו היה ראוי לסגור את מקום המקדש בהר הבית לבני אדם מכל הדתות, עד שיגיע עם ישראל למדרגה הנדרשת לצורך בניין בית המקדש.
עוד נושאים המעסיקים אותו הם המלחמה בתאונות הדרכים, הפערים החברתיים בישראל והמאמץ לשפר את איכות הסביבה.
ספרים ומאמרים.
הרב בן נון פרסם מאמרים נוספים, בעיקר בנושאי תנ"ך, רובם בכתב העת "מגדים" וכן סדרת טורי פרשנות מלאה על התנ"ך במסגרת פרויקט 929.
עוד הוציא קובץ של תקליטורי שמע בשם "שירת התורה", שבהם הוא קורא את פרשת השבוע של ספר בראשית, ולאחר כל פרק שיעור בעניינו. קובץ זה יצא בהוצאת תבונות.
מרשתת
ריי צ'רלס
ראי
תאונת היסעורים
יוהאן סבסטיאן בך
צבא חניבעל
ספיד
בנזודרין
איגרת מקמהון
מלנכוליה (תחריט)
מֵלַנְכּוֹלְיָה (מרה שחורה; מיוונית: melas – שחור, chole – מרה), או כפי שאלברכט דירר קרא לה Melencolia-I, היא אחת משלושת "תחריטי-המאסטר" שיצר דירר בשנת 1514. בשל החידתיות שלה, ריבוי האלמנטים הסימבוליים ועושר האלמנטים המתמטיים-גאומטריים שבה, היא אחת היצירות שזכו למספר רב של ניתוחים, דיונים ופרשנויות, במגוון נקודות מבט, שנייה אולי רק למונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י. מלנכוליה היא תחריט נחושת, ומוצגת במוזיאון לאמנות יפה שבבוסטון.
הציור.
במרכז התמונה יושבת אישה מכונפת עטורה בזר עלים על ראשה, תומכת את ראשה בידה האחת, אוחזת במחוגה בידה השנייה, ומישירה מבט חודרני ומהורהר אל עבר הלא כלום. לחגורתה תלויים מפתחות ותיק כסף, המסמלים עוצמה ועושר. לרגליה פזורים כלי עיבוד עץ ונגרות, כמו מסור ומַקְצוּעָה, שבאמצעותם ניתן לעצב את העולם החומרי, אלא שהיא אינה עושה דבר - אבודה בהרהוריה, ומפנה גבה לאור.
שתי חיות בציור: כלב ישן מכונס בתוך עצמו לרגליה של מלנכוליה, ועטלף הנושא כרזה על כנפיו כשהוא עף על רקע השמש השוקעת.
שני גופים הנדסיים בציור: כדור, למרגלות מלנכוליה, ופאון התלוי על בלימה.
סמוך לכתפה הימנית של האישה - כרוב מכונף, ועל המבנה שלצידו היא יושבת מצויר ריבוע קסם מסדר 4, ותלויים עליו מאזניים מאוזנים, שעון חול, ופעמון שענבלו ניצב במרכז – כאילו עצר הזמן מלכת.
פרשנויות.
על-פי מרבית הפרשנויות, עיקר המסר בציור קשור לשני היבטים: האחד, מצב הנפש המלנכולי, והשני, המסר הקשור בגאומטריה ובמתמטיקה.
מצב הנפש המלנכולי.
על-פי מרבית הפרשנויות, הציור הוא האנשה של מצב הנפש המלנכולי, ודמות האישה שבמרכזו מייצגת את דירר עצמו כשהוא נתון במצב של "מלנכוליית האמן".
בתקופת ימי הביניים היה מקובל להניח שלגוף ולנפש ישנם ארבעה מצבים התלויים בארבעה נוזלי הגוף הבסיסיים: מרה צהובה, דם, ליחה, ומרה שחורה. המרה השחורה שולטת על מצב הנפש המלנכולי, או במינוח המודרני - דיכאון. ארבעת הנוזלים מקבילים לארבע עונות השנה, לארבעת חלקי היממה, ולארבעת השלבים בחיי האדם.
המלנכוליה, הרביעית במצבי הנפש, מקבילה לסתיו, לערב, ולגיל הרביעי (מעבר לגיל 60). אדם הלוקה במלנכוליה הוא איטי, עצל ומדוכָא, והמלנכוליה נחשבה כרעה מבין ארבעת מצבי הנפש.
אלא שדירר התייחס למלנכוליה אחרת, יותר כפי שהיה מקובל להתייחס אליה באסכולה הנאו-אפלטונית שרווחה בפילוסופיה של תקופת הרנסאנס באיטליה, ולפיה המלנכוליה נחשבה כמתת אל. היא יכולה להיות מסוכנת, אך היא גם יכולה להוביל את האדם לגדולה. היא ניצבת על הגבול העדין שבין טירוף לגאונות.
העטלף והכלב, בשל התנהגותם וטבעם, נקשרו באופן מסורתי וסימבולי למצב המלנכוליה. הכלב נחשב כיצור אינטֶליגנטי ורגיש. העטלף, בשל טבעו הלילי, נחשב כיצור מלנכולי ומסמל את הצד הרע של המלנכוליה. הכרוב המכונף מייצג את הצד האצילי והטוב שבמלנכוליה. על-פי פרשנות אחרת, הכרוב המכונף שליד מלנכוליה מייצג את ה"גאון" (מעין "רוח נלווית" לאדם המבטאת את אישיותו, כמקובל בציורים מיתולוגיים ודתיים בעת העתיקה ובימי הביניים).
העטלף הנושא את כרזת המלנכוליה על רקע דמדומי השקיעה, מבטא את ההצהרה: "שעה של חשכה מקדימה כל פעולה יצירתית".
על פי אגריפה פון נטסהיים, מיסטיקן, אסטרולוג, אלכימאי ופילוסוף בן זמנו של דירר, מצב המלנכוליה יכול להשפיע על גאונות בשלוש רמות מדורגות: "דמיון", "סיבה" ו"מחשבה". הסיבה לאפטיות של מלנכוליה ברורה. היא אמן שיכול להצטיין ברמה הראשונה, רמת ה"דמיון" (המבוטאת על ידי ה-I שבכרזה שעל כנף העטלף), אך בגלל מגבלות זמן ומרחב, הוא אינו יכול להגיע לרמות המתקדמות הנוספות של "סיבה" ו"מחשבה", ולמעשה הוא דוחה ומסרב לממש את יכולתו.
גאומטריה ומתמטיקה.
הגאומטריה נחשבה כאחת מהאמנויות הליברליות של ימי הביניים. נוכחות הגאומטריה ברורה בציור - בכלים ובעצמים שסביב דמות המלנכוליה. ברנסאנס, הבסיס לכל פילוסופיה ומדע יוחס לגאומטריה. לדירר, היו הגאומטריה והמתמטיקה התובנות התאורטיות המרכזיות שאמורות להנחות את האמן ביצירותיו.
מבין שלל האלמנטים בנושא זה שבציור, שניים זכו לפרשנויות רבות, ומשמשים עד היום נושאים לדיונים במתמטיקה פופולרית: ריבוע הקסם שעל קיר המבנה, והפאון התלוי על בלימה אל מול דמות המלנכוליה. יגאל תומרקין יצר בתחילת שנות ה-70 סדרת עבודות בהשראת התחריט, תוך שהוא מתמקד בצורת הפוליהדרון.
הפאון.
גם הפאון המוצב מול דמות המלנכוליה זכה לפירושים רבים, הן ניתוחים מתמטיים-גאומטריים, והן פירושים לגבי המשמעות הסימבולית שלו.
במרבית הניתוחים מדובר בקובייה קטומה בקודקודה העליון ובקודקודה התחתון. אחרים קובעים שמדובר בקובייה ש"נמתחה" לצורת גוף מעויני קטום בקודקודיו.
על-פי פירוש אחר, דירר צייר גוף שבהסתכלות שטחית נראה כקובייה קטומה, אך בהתבוננות מעמיקה יותר מתברר שאין בו ולו זווית אחת של 90 מעלות, ולמעשה מדובר באשליה אופטית ובגוף בלתי אפשרי במרחב (ראו את המשטח הקדמי של הגוף). המסר שדירר מבקש להעביר, על-פי הפרשנויות, הוא שאל לו לאדם לבטוח במראה עיניו, ושמאחורי המציאות הארצית הגלויה לעין, חבויה אמת מורכבת הרבה יותר ממקור אלוהי שמימי.
מופע שנות ה-70