קבלת תשובה לשאלה באי צ'ינג, היא למעשה קבלת צירוף של שישית קווים כאשר לכל קו ישנם ארבעה מצבים אפשריים. ישנן שיטות רבות לקבלת השישיה כאשר הנפוצה שבהן היא זריקה של שלושה מטבעות שש פעמים, כאשר בכל זריקה מחשבים את הקו המתקבל. בשיטה הזו לצד הפלי של המטבע ערך 3 ולצד העץ ערך 2, זורקים את שלושת המטבעות ומחברים את הערכים המספריים של המטבעות לפי צידם העליון.
כך לדוגמה, אם נזרוק שלושה מטבעות ונקבל שניים שיצאו עץ ואחד שיצא פלי תוצאת הזריקה תהיה חיבור של פעמיים 2 בגין שתי תוצאות ה"עץ" ופעם אחת 3 בגלל תוצאת הפלי. התוצאה תהיה 2+2+3 = 7.
יש 4 תוצאות אפשריות לכל זריקה והחלוקה המספרית היא כזו:
בכל הטלה רושמים את הקו שהתקבל ואחרי שש הטלות מתקבלת השישיה, שהיא התשובה לשאלה שנשאלה.
שירם של להקת פינק פלויד, Chapter 24, מאלבומם הראשון The Piper at the Gates of Dawn שיצא בשנת 1967, קרוי על שם פרק 24 באי צ'ינג. מנהיג הלהקה, סיד בארט, קרא את הספר ומשם קיבל את ההשראה לשיר.
גם ההשראה לשירם של הביטלס, While My Guitar Gently Weeps, מהאלבום The Beatles (הידוע גם כ"האלבום הלבן") שיצא בשנת 1968, הגיעה בעקבות קריאת הספר. לדבריו של ג'ורג' האריסון, כותב השיר, "השיר מבוסס על התפיסה המזרחית כי כל דבר מתקשר לכל דבר אחר, בניגוד לגישה המערבית שדברים הם פשוט מקריים".
אלסקה אפויה
אלסקה אפויה (ידועה גם כחביתה נורווגית וחביתת הפתעה) היא קינוח עשוי גלידה המוגשת קפואה במעטפת בצק או עוגה או מרנג.
אופן ההכנה.
הגלידה הקפואה מונחת בתבנית מרופדת בפרוסות עוגת ספוג, רפרפת חג מולד או כל דבר דומה ומצופה במרנג. כל המנה מונחת לאחר מכן בתנור בחום גבוה מאוד ונשארת שם רק עד שהמרנג מתייצב.
המרנג הוא חומר בידוד יעיל, ובשל הזמן הקצר שאפיית המנה מצריכה, הוא מצליח למנוע חדירת חום לתוך הגלידה. בגרסאות קודמות השתמשו בבצק מאפה או פירורים.
היסטוריה.
השימוש במרנג הוכר לראשונה ב־1804, על ידי הפיזיקאי האמריקאי בנג'מין תומפסון, לאחר שחקר את התנגדות חלבוני הביצים המוקצפים לחום. זה נקרא "אומלט סורפרייז" (אומלט הפתעה). המנה קיבלה את השם "אלסקה אפויה" בשנת 1876, כאשר במסעדת "דלמוניקו'ס" בעיר ניו יורק הוכנה המנה לכבוד האזור החדש שנרכש: אלסקה. הוא פורסם בכל רחבי העולם בזכות השף ז'אן ז'ירואה בשנת 1885 באוטל דה פארי, במונטה קרלו.
עב&quot;מ
היידוק ספליט
היידוק ספליט (בקרואטית: HNK Hajduk Split) הוא מועדון כדורגל מן העיר ספליט, קרואטיה. היידוק הוא אחד מן המועדונים הבכירים במדינה ולזכותו נזקפים תארים רבים בליגה המקומית ומספר הצלחות יחסיות בגביעי אירופה השונים. כמו כן, לקבוצה גם הישגים רבים מהתקופה בה קרואטיה הייתה חלק מיוגוסלביה, ולזכותה זקופות מספר אליפויות יוגוסלביה. למועדון יריבות רבת שנים עם דינמו זאגרב, והמשחקים ביניהם מכונים הדרבי של קרואטיה או הדרבי הנצחי.
היסטוריה.
המועדון הוקם בפאב עתיק הימים פלק שבפראג (אז היו גם אזורי צ'כיה וקרואטיה של היום חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) על ידי מספר סטודנטים קרואטים מספליט (לוסיאן סטלה, פביאן קליטרנה, ויקוסלאב איבנישביץ' ואיוון סאקיץ'). הארבעה צפו באותו היום במשחק בפראג בין ספרטה וסלביה והחליטו כי גם לעיירתם צריכה להיות קבוצת כדורגל. המועדון נרשם באופן רשמי על ידי הרשויות ב-13 בפברואר 1911 ושם המועדון ניתן לו על שם ההיידוקים, קבוצת מחתרת קרואטית שנלחמה בכיבוש של האימפריה העות'מאנית בשטחי קרואטיה של היום.
המועדון הוקם כמועדון לאומי קרואטי שאיחד כדורגלנים שראו עצמם קרואטים לאומיים והוא כונה תחילה "מועדון הכדורגל הקרואטי" וחל מדגל קרואטיה שולב בסמל המועדון. המועדון דגל בגישה אנטי-אוסטרו-הונגרית וטענו בעד איחוד קרואטי לבני העם הקרואטי (באותם הימים התנגד הממשל האוסטרו-הונגרי לאיחוד בין דלמטיה וקרואטיה).
הקבוצה החלה בתקופת הזוהר שלה בשנות ה-20 כאשר זכתה בשתי אליפויות יוגוסלביה ובכך שברה את הדומיננטיות של המועדונים מזאגרב ובלגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש אזור דלמטיה על ידי צבא איטליה, הציעו ראשי המועדון להתאחדות האיטלקית כי המועדון ישתתף בליגה האיטלקית בעונת 1944 אך נענו בשלילה. בשל כך, עברו שחקני הקבוצה, המועדון ומנהלי לאי היוגוסלבי ויס שהיה בשליטת יוגוסלביה ובשל כך התאפשר לקבוצה להמשיך להשתתף באופן שוטף באליפות היוגוסלבית כנציגת הצבא הפרטיזני. לאחר השתלטות טיטו על יוגוסלביה, שהתרשם מאופיו הדלמטי הלאומי המובהק, הציע טיטו להיידוק לעבור לשחק בעיר בלגרד ולהפוך באופן רשמי לנציגת צבא יוגוסלביה. שחקני היידוק לא הסכימו למעבר, בטענה שמעבר שכזה יטשטש את היותו של המועדון מועדון לאומי דלמטי ונשארו בעיר ספליט. למרות זאת, המועדון נשאר המועדון האהוד על ידי המנהיג טיטו.
הקבוצה זכתה לשנותיה הטובות ביותר במהלך שנות ה-70, אז זכתה בשלוש אליפויות יוגוסלביה ובחמישה גביעים יוגוסלביים. המועדון הפך למועדון השני הכי מוערך ביוגוסלביה כאשר הוא עוקף את היריבה המושבעת, דינמו זאגרב.
מחוץ ליוגוסלביה, ומאוחר יותר קרואטיה, הקבוצה הגיעה מלספר הישגים, בהם העפלה שלוש פעמים לרבע-גמר גביע אירופה לאלופות (היום ליגת האלופות), כאשר האחרונה שבהם בשנת 1955. והגיעה פעמיים למעמד חצי גמר במפעל אירופי, חצי גמר גביע המחזיקות ב-1973 וחצי גמר גביע אופ"א ב-1984.
לאחר עצמאותה של קרואטיה בשנת 1992, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה של ליגת העל הקרואטית, ובהמשך שנות ה-90 זכתה בשתי אליפויות נוספות. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות.
הקבוצה נודעה בקרואטיה ובאירופה כולה בשל מחלקת הנוער המשובחת שלה שהעלתה לתודעה האירופית מספר לא מועט של שחקנים מוכשרים ששיחקו בליגות הבכירות באירופה, ביניהם אלן בוקסיץ', סלאבן ביליץ', איגור טודור, איביצה שוריאק ורוברט יארני.
אוהדים.
היידוק ספליט הוא אחד המועדונים האהודים ביותר בקרואטיה של היום והמועדון האהוד ביותר והחשוב ביותר במחוז דלמטיה. בשל נדידת העמים הגדולה שהייתה במהלך 100 השנים האחרונות ברחבי יוגוסלביה, יש לקבוצה אוהדים רבים, תושבי מחוז דלמאטיה לשעבר שעברו/הועברו לטריטוריות שונות ברחבי יוגוסלביה וסביבותיה ולכן לקבוצה יש גם בסיס אוהדים נרחב של דלמטיים רבים מחוץ לקרואטיה, בעיקר בסלובניה, קוסובו ואלבניה השכנות וכן בקהילות קרואטיות בכלל ודלמטיות בפרט במדינות רחוקות כגון ניו זילנד, צ'ילה, קנדה ואוסטרליה.
כמו כן, בשל היותה של היידוק ספליט שותפה לאורך השנים באליפויות יוגוסלביה השונות כאשר זו הייתה מאוחדת, לקבוצה גם מספר חוגי אוהדים בשאר מדינות יוגוסלביה, חלקן אף ללא קשר להיות החברה קרואטית או בעלת שורשים קרואטים.
צ'ארלס, הנסיך מווילס
דייקסטרה
רחם מצוי
ביתר עלית
רבי שלמה יצחקי
דיה שחורה
עוזנייה שחורה
חיל השיריון הישראלי
חוות הנוי
חוות הנוי הוקמה על ידי משרד החקלאות המינהל למחקר חקלאי ב־1949 בעמק חפר, כמרכז הדגמה והדרכה לגננות צמחי נוי.
החווה ממוקמת בצמוד למדרשת רופין, בין צומת בית ליד לחדרה, מול הכניסה לכפר מונש, ובתחום שיפוטה של המועצה האזורית עמק חפר. חוות הנוי משתרעת על שטח של 46 דונם ובו גן הדגמה לצמחי נוי ומשתלה. בגן כ-2,500 מינים של עצים, שיחים, מטפסים, צמחי כיסוי וכדומה מכל העולם המיועדים למגוון שימושים בגן הנוי.
חוות הנוי נוסדה ביוזמת דוד צפריר צירקין כתחנה לפיתוח צמחיית התרבות, ריבוי צמחים והדגמה. עוסקת באקלום צמחי נוי חדשים לארץ ישראל ופיתחה את יצוא ענפי הקישוט הירוקים.
ב-1951, השתלבה רות בנימין כטכנאית בכירה בחוות הנוי ובהמשך הייתה למנהלת עד לפטירתה בשנת 1976. בתקופת פעילותה הופצו צמחים רבים שגודלו וטופחו בחווה לראשונה לכל אזורי הארץ.
מבחינה ניהולית, הייתה קשורה בתחילה למשרד החקלאות הראשי. ב-1963 עבר ניהולה למשרד האזורי בחדרה וב-1973 סופחה למינהל המחקר החקלאי, עם הכוונה מקצועית על ידי המחלקה לפרחים ולצמחי נוי של המינהל.
בשנת 1984, בשל אילוצים תקציביים העביר ראש מינהל המחקר החקלאי את חוות הנוי לידי הארגון לגננות ולנוף בישראל. כגוף ציבורי המייצג את ענף הגינון והנוי בישראל, ראה הארגון חשיבות רבה בשימורה של חוות הנוי ועל-כן קיבל על עצמו לשמרה ולטפחה. הארגון פועל לשימור ולטיפוח אוסף הצמחייה הקיים, מקיים בו מרכז ארצי ללימודי גננות-נוי ומעמיד את הגן לרשות הציבור הרחב.
עם הזמן הפכה החווה למוקד ארצי של תצפיות, ניסיונות איקלום, ריבוי ותצוגה של צמחי נוי, מילאה תפקיד חשוב בהפצת ידע לגננים מקצועיים, אדריכלי-נוף וחובבים. חוות הנוי משמשת כיום כגן הדגמה לצמחי נוי בעל ערך היסטורי גנני רב שבחובו מינים שונים של צמחים ייחודיים, צמחים אשר הובאו מכל קצוות תבל, אוקלמו והופצו במשתלות השונות בישראל, וחלקם אף ייחודים לגן זה בלבד. בגן נמצאים כיום כ-300 עצים ותיקים בעלי ערך היסטורי ובוטני חשוב, המהווים את הפרטים הראשונים בישראל שמהם נאסף חומר ריבוי והופץ ברחבי המדינה, ועל-כן קיימת חשיבות רבה לשימור הגן והנכס הצמחי שבו.
המאבק על חוות הנוי:
האיום על קיומה של החווה החל עם מכירתה של מדרשת רופין לחברה פרטית בשנת 1999. בשנת 2007 החלו היזמים לטעון, כי שטח חוות הנוי כלול בתחום המדרשה, והגישו תביעה לפינויה. במסגרת המאמצים למנוע זאת הכריז שר החקלאות דאז, שלום שמחון, על החווה כ"גן בוטני מוכר" על-פי חוק, אך האיום המשפטי עליה לא הוסר. עקב זאת קמה קבוצת תמיכה, ששמה לה למטרה להגן על המקום. הקבוצה פרסמה עצומה למען שימור החווה - עליה חתמו למעלה מ-10,000 איש – ובעקבות פעילותה הוקם ב-2012 "הוועד הציבורי להצלת חוות הנוי".