בניית הגשר החלה בסוף 1998 כאשר העבודות המרכזיות החלו ב-24 באפריל 1999 על ידי חברת מונברג תורסון וסיר רוברט מקאלפין. עלות הבנייה של הגשר עמדה על 18.2 מיליון ליש"ט והוא נפתח לקהל הרחב ב-10 ביוני 2000.
תנודות של הגשר הובילו לסגירתו לצורך תיקונים יומיים בלבד לאחר פתיחתו.
נעשו ניסיונות לצמצום התנודות על ידי הגבלת מספר האנשים החוצים את הגשר, דבר שהוביל לתורים ארוכים ולא תרם לצמצום התנודות. סגירת הגשר הובילה לביקורת ציבורית רבה כפרויקט מילניום בריטי נוסף שכשל בדומה לכיפת המילניום.
שינויים ותיקונים נוספים הובילו לחיסול התנודות על הגשר והגשר נפתח בשנית בפברואר 2002.
הגשר נסגר פעם נוספת ב-18 בינואר 2007 במהלך השתוללות הסופה קיריל, עקב החשש שהרוחות החזקות יעיפו הולכי רגל מהגשר.
תהודה.
תנודות הגשר נובעות ממשוב חיובי - תנודת צעדיהם של הולכי הרגל על גבי הגשר גרמה לתנודות קטנות של הגשר לצדדים. תנודות הגשר הגבירו את תנודת הצעדים (שנובעת מצורך לאזן את שיווי המשקל של הגוף הנע) וחוזר חלילה.
רעידותיו של הגשר בימים הראשונים לפתיחתו נבעו לפיכך ממספר הצועדים הרב על גבי הגשר, שביום פתיחתו נכלל במסלול צעדת צדקה. מספר האנשים שחצו את הגשר ביום הראשון של פתיחתו מוערך בכ-90,000 איש.
תנודות תהודה הנובעות מתנועת משא אנכי (כגון רכבות, כלי רכב והולכי רגל) הם סוגיה מוכרת בתכנון הנדסי של גשרים. במקרה ספציפי זה גרמה התנועה הלטראלית של הגשר לתנועה הולכי הרגל הצועדים עליו להשתלב בתנועה על הגשר ולהעצימה במידה שמתכנני הגשר לא שיערו.
אף על פי שתופעה זו יוצאת דופן, היא אינה ייחודית לגשר המילניום בלבד.
תופעה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בכל גשר בעל תדירות תנועה צידית הפחותה מ-1.3 הרץ ובעל מסה נמוכה דיו, אם יהיו עליו מספיק גורמים שינועו עליו.
הגשרים האחרים בעולם שמתקיימת בהם תופעה זו:
לאחר שנערך מחקר נוסף על ידי מהנדסי הגשר, הותקנו 37 סופגי אנרגיה שתפקידם לווסת תנועה אופקית ו-52 סופגי מסה שתפקידם למתן את התנועה האנכית של הגשר. עבודות התיקון עלו 5 מיליון ליש"ט וארכו כחצי שנה מחודש מאי 2001. לאחר תקופת מבחן, הגשר נפתח מחדש לציבור ב-22 בפברואר 2002 ומאז לא התקבלו תלונות על תנודות חזקות בגשר.
תופיק טובי
תַּוְפִיק טוּבִּי (בערבית: توفيق طوبي; 11 במאי 1922 – 12 במרץ 2011) היה פוליטיקאי ערבי-ישראלי קומוניסטי. כיהן כחבר הכנסת מטעם חד"ש. כהונתו הייתה מהארוכות שידעה הפוליטיקה הישראלית, למעלה מ-41 שנות כהונה, כולן רצופות.
ביוגרפיה.
טובי נולד בחיפה לאליאס ולאליס (לבית ח'ורי). סיים את בית הספר היסודי של הקהילה האורתודוקסית בחיפה וב-1936 עבר ללמוד בפנימיית בית הספר "אלמוטרן גובאת" (צהיון) של המיסיון הבריטי בירושלים והיה פעיל בהתאחדות התלמידים הערבים ולאחר מכן בתנועת התלמידים הערבים.
בשנת 1940 חזר לחיפה והצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). לאחר פיצול המפלגה על רקע לאומי ב-1943 היה אחד ממייסדי הליגה לשחרור לאומי, שהתנגדה תחילה לתוכנית החלוקה אולם לאחר מכן תמכה בה עקב השינוי החיובי בעמדת ברית המועצות.
לאחר פטירת אביו ב-1941 נאלץ לסייע בפרנסת המשפחה ולכן ויתר על לימודים אוניברסיטאיים. בשנים 1943–1948 עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי.
ב-1948 איחדו חברי הליגה הערבים וחברי הפק"פ היהודים כוחות והקימו את המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). טובי היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה, חבר לשכה ומזכירות, וערך את ביטאונה בשפה הערבית, "אל-איתיחאד". בנוסף, היה חבר נשיאות הוועד הארצי למען שלום מאז שנות ה-50 וחבר נשיאות מועצת השלום העולמית.
בשנת 1949 נבחר לכנסת מטעם מק"י. באותה שנה, בעת שקבל על התנהגות צה"ל בפעולות חיפוש מסתננים בגליל, היו שטענו נגדו כי עליו להודות שמאפשרים לו לכהן בכנסת. בעקבות זה יצא להגנתו המשורר נתן אלתרמן במדורו "הטור השביעי" בשיר בשם "הנזיפה בתופיק טובי". למרות שליטתו בעברית, הקפיד לנאום בכנסת בערבית כשלאחר נאומו דבריו מתורגמים לעברית בידי מתורגמן.
בשנת 1956, לאחר טבח כפר קאסם, גבו תופיק טובי ועמיתו מאיר וילנר עדויות מהפצועים והפיצו אותן, בין השאר מעל במת הכנסת, תוך שימוש בחסינותם הפרלמנטרית. כך הצליחו להביא את המידע לידיעת הציבור כשבועיים לאחר המעשה, למרות מאמצי הצנזורה הצבאית להסתיר את התרחשות הטבח מהציבור. בשנת 1965, בעקבות ויכוחים פנימיים במק"י על מהות היותה תנועה יהודית ערבית ולא ציונית, הוחלט בחודש יוני על פילוג. טובי, יחד עם חבריו מאיר וילנר, אמיל חביבי, תאופיק זיאד וסשה חנין, הקימו את רק"ח, שהייתה תנועה יהודית ערבית ולא ציונית, בה טובי שימש כנציגה השני בכנסת ביחד עם וילנר. מצב זה המשיך משהוקמה חד"ש בשנת 1977, וטובי היה מספר שתיים ברשימתה לכנסת. בשנת 1976 נתמנה לסגן מזכ"ל המפלגה ובשנת 1989 נתמנה למזכ"ל המפלגה, תפקיד שכיהן בו עד 1993.
ב-4 ביולי 1990 פרש מהכנסת לאחר למעלה מ-41 שנות כהונה רצופות, והוחלף בתמר גוז'נסקי. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-119 ברשימת חד"ש לכנסת.
תופיק טובי שני רק לשמעון פרס במניין שנות הכהונה כחבר הכנסת, ושלישי רק למאיר וילנר ושמעון פרס במניין הקדנציות כחבר הכנסת (12 קדנציות).
טובי נשאר קומוניסט כל ימי חייו. עמדתו כלפי מדינת ישראל הייתה מורכבת. הוא הגדיר את עצמו כפטריוט ישראלי והדגיש שאינו רואה ניגוד בין זהותו הערבית לישראליותו. בנאומו הראשון בכנסת בשנת 1949 שיבח את העמידה הישראלית במלחמת העצמאות מול מה שכינה "מזימות והתערבות אימפריאליסטית", ראה בה מלחמת שחרור לאומי, וראה בהקמתה של מדינת ישראל "ניצחון לכל כוחות החופש והדמוקרטיה במזרח התיכון". הוא ביקר את הסכמתה של ישראל לסיפוח השטח שיועד למדינה הערבית (שהוא ציפה שתהה ידידותית ודמוקרטית) לידי מלכויות ירדן ומצרים. את אשמת הנכבה הטיל על "השליטים הערבים הריאקציוניים" שהתנגדו לתוכנית החלוקה. הוא גם קבל על האפליה בכך שהערבים אינם נקראים לשרת בצה"ל.
טובי התגורר בחיפה והיה נשוי לאולגה (אחותו של אמיל תומא). הוא היה אחרון חברי הכנסת הראשונה שנשארו בחיים. נפטר ב-12 במרץ 2011, אולגה נפטרה ב-28 בנובמבר 2016.
בנו היחיד, אליאס טובי הוא פרופסור לרפואה, מנהל המחלקה לאימונולוגיה ואלרגיה קלינית במרכז רפואי בני ציון ומנהל בית החולים האיטלקי בחיפה.
ב-2013 הוחלט להנציח את תאופיק טובי בקריאת קטע הרחוב בו הוא גר : רחוב תאופיק טובי. שם הרחוב שהוסב, היה בעבר קטע מרחוב קיסריה שהוביל לרחוב חורי. בטקס נכח הסופר סמי מיכאל. ביתו של טובי הוגדר כבית לשימור והוא נמצא ברחוב תאופיק טובי 18. בחזית הבית של מורשת כחול של המועצה לשימור אתרים.
קורט בכר
קורט אנדראס ארנסט בֵּכֶר (בגרמנית: Kurt Andreas Ernst Becher; 12 בספטמבר 1909 - 8 באוגוסט 1995) היה ראש המחלקה הכלכלית של האס אס בהונגריה לאחר כיבושה.
ביוגרפיה.
בכר היה סוחר תבואות מצליח, יליד המבורג, שהצטרף למפלגה הנאצית ב-1934. בשנת 1939 היה קצין בחיל הפרשים של האס אס בפולין, נמנה עם "יחידות גולגולת המת" אשר עסקו ברצח יהודים. בשנת 1943 קיבל אות הצטיינות- הצלב הגרמני מזהב, לאחר שנתיים נעשה שטאנדרטנפיהרר ועבר למטה האס אס בפולין.
בשנת 1944, זמן קצר לאחר שנכבשה הונגריה, הוא הגיע אליה כקולונל אס אס, בגיל 35. תפקידו הרשמי היה לספק סוסים וציוד ליחידות הוואפן אס אס. במקביל מילא תפקיד מרכזי בהשתלטות האס אס על הגדול והחשוב בתאגידים התעשייתיים בהונגריה, מפעלי מנפרד-וייס. בתמורה לרוב מניות התאגיד שעסק בתעשייה כבדה בייצור נשק, התחייב האס אס לאפשר ל-47 יהודים ממשפחות בעלי התשלובת לצאת לפורטוגל. בין תפקידיו היה גם האחראי על מחנות הריכוז.
בכר ניהל את הצד הפיננסי של עסקת "סחורה תמורת דם" מול ועדת העזרה וההצלה בבודפשט ובעיקר מול פעילי הוועדה ישראל קסטנר ויואל ברנד. בעסקה הוצע להעביר את יהודי הונגריה אל מחוץ לשטח הכיבוש הגרמני תמורת עשרת אלפים משאיות וסחורות. כתוצאה מהמשא ומתן, שאותו ניהל קסטנר, התירו הנאצים את יציאתה מהונגריה של רכבת ובה 1,684 יהודים שנבחרו על ידי קסטנר ועל ידי אוטו קומוי, יושב ראש ועד ההצלה. ברכבת היו בני משפחתו של קסטנר, חבריו, בעלי הון ששילמו עבור המסע, מגוון מייצג של הזרמים השונים ביהדות הונגריה (אורתודוקסים, נאולוגים, תנועות נוער ציוניות) וקבוצה של פליטים ויתומים מפולין. במקום להגיע לארץ נייטרלית כמובטח, הגיעה הרכבת למחנה ברגן בלזן. קסטנר סבר כי רכבת זו תהווה תקדים ולאחריה תצאנה רכבות נוספות, אך תקוותו לא התגשמה.
לאחר שהעסקה לא יצאה אל הפועל החל בכר לנהל משא ומתן על סחורה תמורת הפסקת השמדת היהודים, עם סאלי מאייר נציג הג'וינט בשווייץ ועם קסטנר. פגישות המשא ומתן התנהלו על הגבול בין שווייץ לאוסטריה. משא ומתן זה הביא לשחרורם של נוסעי הרכבת בשתי קבוצות. 318 מאנשי הרכבת שוחררו באוגוסט 1944 ונשלחו לשווייץ, ובדצמבר נשלחו לשווייץ גם יתר 1,366 הנוסעים. למרות שסאלי מאייר עסק בעיקר במשיכת זמן ולא הייתה לו סמכות לתת לבכר דבר, המשא ומתן נמשך 6 חודשים והוא גרם להימלר לעצור את גירוש יהודי הונגריה.
בחורף 1944–1945 ביקר קסטנר בשווייץ, אך חזר מרצונו החופשי משווייץ הבטוחה לגרמניה ונסע עם קורט בכר לברלין, בניסיון להציל את שרידי היהודים שנותרו במחנות הריכוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה.