היהודים הנוצרים ניסו להגיע לפשרה ופיוס עם הנוצרים הגויים מחד ועם ההנהגה היהודית מאידך, במקביל גם ההנהגה היהודית ניסתה למצוא דרכים לא להרחיק לגמרי את היהודים-נוצרים וכך למשל, בתלמוד הבבלי (), בדיון על סדר התעניות שהתענו אנשי המשמר בבית המקדש השני, כתוב: . יש מי שהסיק מדברי רבי יוחנן שהחלטה לא לקבוע ימי תענית בימי ראשון נועדה על מנת שלא ייגרם לנוצרים היהודים קונפליקט בין התענית לבין היום הקדוש. אומנם, הפירוש המקובל לדברים אלו בספרות הרבנית הוא הפוך בתכלית, ועיקרו שלא לערוך תפילות מיוחדות וטקסים ביום ראשון על מנת שלא להידמות לנוצרים.
עד המאה הרביעית הייתה היהדות דת מותרת ברומא ואילו הנצרות דת אסורה. במצב דברים זה היה נוח לקהילות נוצריות לטשטש את הבידול בינן לבין קהילות היהודים ולהציג עצמם כיהודים משיחיים. ברגע שהנצרות הפכה לדת מותרת, ועוד יותר כאשר הפכה לדת המדינה היה לנוצרים אינטרס הפוך – להדגיש את השוני וההבדל וזה היה השלב בו נפער הפער הסופי בין היהדות לנצרות ודעכה הקהילה היהודית-נוצרית.
התבדלות נוצרים שאינם ממוצא יהודי.
ככל שחלף הזמן הרכב האוכלוסייה בתוך הנצרות הקדומה השתנה, כך שצאצאי היהודים הפכו למיעוט וכך התגברו הקולות בקהילה הנוצרית שקראו להינתקות ולשלילת היהדות.
כבר מרקיון במאה ה-2, כפר בברית הישנה ובכל המוטיבים היהודיים שהשתרשו בנצרות. לטענת מרקיון, הייתה גם השפעה חריפה של מקורות יהודיים על הכתבים הנוצריים, ולכן המייצגים הטהורים ביותר של תורתו של ישו היו רק חלק מהברית החדשה: הבשורה על-פי לוקאס (אותה ערך מחדש) ועשר האגרות הראשונות של פאולוס.
מטיפים נוצרים מאוחרים מעט יותר, כבישוף יוחנן כריסוסטומוס נשאו דרשות בהן קראו לנוצרים לא להשתתף בחגים היהודיים, לא להגיע לבית הכנסת ולא להיות מושפעים מהיהדות.
פיצולים מקבילים.
במקביל לפיצול היהודי-נוצרי, חלו במהלך המאות הראשונה והשנייה פילוגים ופיצולים בנצרות המוקדמת, בהם המונטניזם, מרקיוניזם והולנטיניזם.
יהודים נצרנים
כנסיית הנימולים
נצרנים
גלבריית
פאן באניה
פאן באניה (Pan-bagnat; באוקסיטנית: pan banhat שמשמעותו לחם לח) הוא סנדוויץ' שנפוץ באזור ניס בצרפת. הסנדוויץ' מורכב מלחם לבן עגול שבתוכו סלט ניסואז, סלט המורכב מירקות טריים, ביצים קשות, אנשובי ו/או טונה ושמן זית.
שמו של הסנדוויץ' מקורו בניב הפרובנסאלי של Niçard, שלפיו משמעו של פן בנייה הוא "לחם לח". לעיתים הוגים אותו בטעות כ-pain bagnat, שהוא אמנם נכון בצרפתית, אבל לא משתמשים בו ב-Niçard.
פאן באניה הוא מאכל צהריים פופולרי באזור ניס, שם הוא נמכר ברוב המאפיות ורוב השווקים. פאן באניה וסלט ניסואז (Salade Nissardo), ביחד עם רטטוי (La Ratatouia Nissardo בפרובנסאלית) אופייניים לאזור העיר ניס, שם הם התפתחו במשך הזמן מהמרכיבים המקומיים.
פירמידת מוזיאון הלובר
פירמידת מוזיאון הלובר היא פירמידה העשויה ממסגרת מתכת ומלוחות זכוכית ומוקפת בשלוש פירמידות קטנות. הפירמידה משמשת ככניסה הראשית למוזיאון הלובר בפריז וממוקמת בחצר הראשית הקרויה על שמו של נפוליאון. הקמת הפירמידה הסתיימה בשנת 1989.
עיצוב ובנייה.
בשנת 1984 הזמין נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את הקמת המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל איי אם פיי ונבנה על ידי חברת ניקולט שארטרנד קנול (Nicolet Chartrand Knoll Ltd) ממונטריאול וחברת רייס פרנסיס ריצ'י (Rice Francis Ritchie) מפריז.
המבנה, שנבנה כולו מחלקי זכוכית, מגיע לגובה של 21.6 מטר, וצלעות בסיסו המרובע באורך 35 מטר. המבנה מורכב מ-603 מעוינים ו-70 משולשים.
הפירמידה והלובי התת-קרקעי שמתחתיה נבנו בשל הקושי שנוצר בכניסה הראשית המקורית של הלובר להתמודד עם המספר הגדול של המבקרים מדי יום. ייחודו של המבנה הוא בכך שהמבקרים נכנסים דרך הפירמידה ויורדים ללובי מרווח ואז עולים שוב לתוך המבנים העיקריים של המוזיאון.
מספר מוזיאונים אחרים בעולם העתיקו את הקונספט של המבנה, בהם מוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו.
מחלוקת.
מבנה הפירמידה עורר מחלוקת ניכרת מכיוון שאנשים רבים חשו כי המבנה המודרני-עתידני נראה לא מתאים למוזיאון הלובר ולאדריכלות הקלאסית שבסביבתו. המלעיזים אף ייחסו את ההחלטה על בניית המבנה כחלק מ"שגעון פרעוני" של מיטראן. אולם אחרים שיבחו את המיזוג המוצלח של סגנונות אדריכליים מנוגדים, כמיזוג של ישן וחדש, קלאסי עם אולטרה-מודרני.
הפירמידה העיקרית היא הגדולה מתוך מספר פירמידות זכוכית שנבנו בסמוך למוזיאון, בהן פירמידה הפוכה המשמשת צוהר לקניון התת-קרקעי שנמצא מול המוזיאון.
ראש עיריית פריז בעת הבנייה, ז'אק שיראק, אף ביקש למתוח כבלים שידמו את מראה הפירמידה, כך שהציבור יוכל לחוות את דעתו על השינוי המוצע לפני שתתחיל הבנייה בפועל.
צ'אנדלר
מון סן-מישל
שולה באסקט
שולה באסקט (בצרפתית: Cholet Basket) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר שולה בחבל פיי דה לה לואר, הקבוצה מתמודדת בליגת העל הצרפתית.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1975 על ידי מישל לז'ה. בעונת 1982/83 העפילה לליגה השנייה (פרו B). בסיום עונת 1985/86 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה.
בעונות 1997-1999, זכתה הקבוצה בשני גביעי צרפת רצופים.
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז עונת 1988/89.
בעונות 1990/91, 1993/94 הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי גמר גביע המחזיקות. בעונת 1997/98 הגיעה עד לחצי גמר גביע קוראץ' והודחה על ידי קבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 2008/09, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוצ'לנג' והפסידה לקבוצת וירטוס בולוניה מאיטליה 77-75.
בעונות 2009/10 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה, לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף מול קבוצת לה מאן סארת 65-81.
מאז שנת 1987, אולם הבית של המועדון הוא היכל הספורט לה מילורה המכיל 5,191 מקומות ישיבה.
כנסיית מדלן
כנסיית מדלן (בצרפתית: Église de la Madeleine; כנסיית מגדלנה) היא כנסייה הנמצאת בכיכר מדלן ("Place de la Madeleine") שברובע השמיני של פריז. הכנסייה מהווה דוגמה קלאסית לסגנון הנאו-קלאסי בזכות הפורטיקו (מבנה השער) המתומן, כלומר בעל שמונה עמודי תווך.
בניית הכנסייה נמשך על פני 85 שנה בשל חוסר השקט הפוליטי ששרר בצרפת בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. התהפוכות הפוליטיות של התקופה, ובכללן המהפכה הצרפתית, גררו שינויים רבים בייעוד ובתוכניות הבנייה של המבנה. בשנת 1806 יועד המבנה על ידי נפוליאון בונפרטה כמונומנט להאדרת הגרנד ארמה, הצבא הצרפתי תחת פיקודו. עם זאת, תבוסת נפוליאון והמשבר התקציבי אליו נכנסה צרפת, הובילו לדרך חתחתים שסופה רק בשנת 1845 כאשר המבנה הוכרז סופית ככנסייה.
היסטוריה.
במקור שכן באזור המדלן בית כנסת שהופקע מיהודי פריז על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בשנת 1182 במסגרת יחסו העוין ליהדות צרפת. בית הכנסת הועבר לרשות בא כוחה של הכנסייה הקתולית בפריז, הבישוף של פריז דאז, מוריס דה סולי, שקידש אותו למריה מגדלנה. מאז אזור המדלן כונה "Ville l'Évêque", כלומר "עיר הבישופ" בצרפתית. בשנת 1722 סופח האזור לפריז ובשנת 1755 נחנכה שם כיכר תחת השם "כיכר לואי ה-15" ("Place Louis XV").
המיקום הנחשק של האתר, בקצה רחוב רויאל ("rue Royale") ובקו ראייה ישיר מכיכר הקונקורד, יצר שיח ער סביב המבנה שצריך לקום בו. בשנת 1757 הופקדה תוכנית לבנייה מחדש של המבנה לאותה המטרה - כנסייה למריה מגדלנה. ב-3 באפריל 1763 נערך בחגיגיות טקס הנחת אבן הפינה, אך הבנייה נפסקה ב-1764.
בשנת 1777 הוצעה תוכנית בנייה חדשה למבנה ברוח הפנתאון ברומא, אך גם תוכנית זו נפסקה באמצע, עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789. עד לנקודה זו הספיקו להשלים את הנחת היסודות ולהקים את הפורטיקו המרשים אך הצלחת המהפכה פתחה מחדש את ההחלטה על ייעוד המבנה, שבין היתר הוצע להסבו לספרייה, אופרה או אף לשוק.
בעוד הוויכוחים נמשכו, ב-2 בדצמבר 1806, בהיותו בפוזנאן שבפולין, חתם נפוליאון בונפרטה על צו המורה להקים שם מונומנט להאדרת שמם של צבאות צרפת. הוכרזה תחרות בה השתתפו כשמונים אמנים, במסגרת נבחר על ידי נפוליאון עצמו העיצוב של האדריכל פייר-אלכסנדר ויניון, בניגוד להמלצת האקדמיה: מקדש נאו-קלאסי מוקף עמודים בהשראת אדריכלות יוון ורומא העתיקות.
העבודות התחילו והתקדמו במהירות עד שנת 1811, אז נתקלו בבעיות תקציב שגרמו להפסקת הבנייה. לאחר המערכה ברוסיה בשנת 1812 חזר בו נפוליאון מכוונתו להקים מונומנט לצבאו ושב לתוכנית המקורית לייעוד המבנה: כנסייה. בעיות התקציב נמשכו עד שבשנת 1834 הועבר חוק שתקצב פרויקטים לתועלת הציבור כדי להפחית את אחוז האבטלה, וכך התאפשר להשלים את הבנייה בשנת 1842. במהלך הבנייה עוד עלתה הצעה להסבת המבנה לתחנת רכבת, אך ההצעה נדחתה והכנסייה נפתחה רשמית ב-9 באוקטובר 1845 על ידי הארכיבישוף של פריז, דניס אוגוסט אפר.
גלריה.
"ריהוט ופיסול"
"דקורציה חיצונית"
לוסי אהריש
לוסי אהריש (בערבית: لوسي هريش; נולדה ב-18 בספטמבר 1981) היא עיתונאית, שחקנית ומגישת טלוויזיה ערבייה-ישראלית.
ביוגרפיה.
אהריש נולדה בנצרת וגדלה בדימונה, להורים ערבים-מוסלמים, מערוף וסלווא. היא התחנכה במסגרות חינוך יהודיות. ב-1987 בתחילת האינתיפאדה הראשונה בהיותה בת שש נפגעה קלות בפיגוע כאשר שני בקבוקי תבערה הושלכו על מכונית משפחתה על ידי פלסטינים ברצועת עזה.
אהריש פועלת לדו-קיום בין יהודים לערביי ישראל, ומביעה עמדות מתונות ופרו-ישראליות בכלי התקשורת. היא מגנה גזענות וקיפוח נגד ערביי ישראל, ומתחה ביקורת על האמירה של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, "המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי".