בראשית המאה ה-21 עבר המסגד תהליך שיקום נוסף, ובין היתר הורם הצריח לגובה כמעט כפול מגובהו המקורי.
המסגד כמוקד חיכוך.
במלחמת העצמאות ניצלו הערבים את מיקומו ואת גובה הצריח שלו, כדי לצלוף ממנו על תושבי תל אביב. לאחר המלחמה הייתה כוונה להרסו, יחד עם כל שאר מבני מנשייה שנהרסה לבסוף, אך הוחלט להשאירו.
במשך השנים הפך המסגד למוקד חיכוך בין האוכלוסייה היהודית לערבית באזור, ומספר פעמים ניסו יהודים לפגוע בו:
ממברנה חדירה למחצה
ממברנה חדירה למחצה (ידועה גם בשמות "ממברנה חדירה סלקטיבית" או "ממברנה חדירה חלקית"), היא ממברנה המאפשרת למולקולות או יונים מסוימים לעבור דרכה בתהליך של דיפוזיה, או בתהליך של דיפוזיה מסתייעת. קצב המעבר תלוי בלחץ, ריכוז וטמפרטורת המולקולות או המומסים בשני צידי הממברנה, ובחדירות הממברנה לכל סוג מומס. בהתאם לממברנה ולמומס, החדירות יכולה להיות תלויה בגודל המומס, מסיסותו, תגובות כימיות של החומר ועוד. דוגמה לממברנה חדירה למחצה היא דו-שכבה ליפידית, עליה מבוסס קרום התא בתאים ביולוגיים. קיימים חומרים טבעיים ומלאכותיים רבים חדירים למחצה, בעלי עובי רב מעובי ממברנה מסוג זה. דוגמה נוספת לכך היא הקרום הדק בצידה הפנימי של ביצה.
סוג אחד של דו-שכבה ליפידית מבוסס על פוספוליפידים (המורכבים מראש פוספט ושני זנבות חומצת שומן), המסתדרים בשכבה כפולה, כאשר הפוספטים ההידרופיליים חשופים לתמיסה המימית בתוך התא ומחוצה לו, והזנבות השומניים ההידרופוביים פונים אחד לשני באמצע השכבה הכפולה. שכבת הפוספוליפידים חדירה ביותר למומסים קטנים ולא טעונים. בשכבת הפוספוליפידים צפות תעלות חלבונים ותעלות יונים.
בתהליך אוסמוזה הפוכה, משתמשים בממברנה דקות מרוכבות (TFC או TFM), המיוצרות בעיקר לתהליכי טיהור והתפלת מים. הן משמשות גם ביישומים כימיים אחרים, כמו סוללות ותאי דלק. ביסודו, החומר TFC הוא מסננת מולקולרית, בצורת קרום דק הבנוי משתי שכבות (או יותר) של חומרים שונים. ממברנות לאוסמוזה הפוכה מיוצרות בעיקר מפוליאמיד (פולימר עשיר בקבוצות אמיד), שנבחר למטרה זו בזכות חדירות גבוהה למים, ונמוכה למגוון זיהומים מומסים, כמו מלחים ומולקולות קטנות אחרות, שמצליחות לעבור תהליך סטנדרטי.
תאובלד בהם
תאובלד בהם (בגרמנית: Theobald Böhm; 9 באפריל 1794 - 25 בנובמבר 1881) היה ממציא ומוזיקאי בווארי, ששכלל את החליל ועיצבו ככלי אשר נפוץ כיום. בנוסף לכך, היה חלילן וירטואוז ונגן החצר הבווארית, ומלחין לחליל.
ביוגרפיה.
בהם נולד בבוואריה ולמד את אומנות הצורפות של אביו. אחרי שבנה לו חליל משלו, התמחה בנגינה במידה שאפשרה לו לנגן בתזמורת בגיל שמונה-עשרה ובגיל עשרים ואחת היה חלילן ראשון בתזמורת המלכותית של בוואריה.
במקביל, ערך ניסויים בבניית חלילים מחומרים שונים ומגוונים, כמו מיני עץ טרופי קשה (בדרך כלל עץ גרנאדילה), כסף, זהב, ניקל ונחושת ובמקביל בחן אפשרויות שונות למיקום פתחי הטון בחליל. ב-1832 והוציא פטנט ראשון על שיטת האצבוע החדשה שהמציא (הקרויה "מנגנון בהם"). אחרי מחקר באקוסטיקה באוניברסיטת מינכן המשיך בהם לעבוד על שכלול החליל, עד שבשנת 1847 סיים לעבוד על המודל הסופי, הזהה כמעט לחלוטין לחליל המודרני הנפוץ כיום. החליל החדש הוצג לראשונה ב-1851 בתערוכה של לונדון.
בשנת 1871 פרסם בהם את ספרו "החליל והנגינה בחליל" (Die Flöte und das Flötenspiel) - מחקר בהיבטים האקוסטיים, הטכניים והאמנותיים של החליל לפי שיטת בהם.
טרוורסו
יוהן יואכים קוואנץ
אפונסו השישי, מלך פורטוגל
אפונסו השישי (Afonso VI de Portugal, 21 באוגוסט 1643 - 12 בספטמבר 1683), הידוע בכינויו "המנצח" (o Vitorioso), היה מלך פורטוגל ואלגארבה השני לבית ברגנסה.
ביוגרפיה.
אפונסו השישי נולד בליסבון ב-21 באוגוסט 1643, לז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל ולואיסה דה גוסמן, בתם של חואן מנואל פרס דה גוסמן, דוכס מדינה-סידוניה השמיני וחואנה לורנצה גומז דה סנדובל אי לה סרדה.
בגיל שלוש אפונסו, שהיה ידוע בילדותו כדוכס ברגנסה, חלה במחלה שהשאירה אותו משותק בכל הצד השמאלי של גופו ומעורער נפשית לשארית חייו. בגיל 10, עם מותו של אחיו הבכור תאודוסיו, אפונסו הפך ליורש העצר לכס המלוכה הפורטוגלי וקיבל את התואר נסיך ברזיל.
בשנת 1656, כשאפונסו היה בן 13, מת אביו, ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל, אך משום גילו הצעיר אימו, לואיסה דה גוסמן, מלכה במקומו כעוצרת. אולם גם כאשר אפונסו הגיע לבגרות אימו המשיכה למלוך בשמו בשל מצבו הנפשי ואי התעניינותו בפוליטיקה.
אולם בשנת 1662 הפוליטיקאי לואיש, רוזן קסטלו מלור, ניסה להגביר את כוחו על ידי התחברות עם אפונסו. הוא הצליח לשכנע את המלך הצעיר שאמו מנסה לגזול ממנו את הכתר ולהגלות אותו מפורטוגל. כתוצאה מכך אפונסו גירש את אמו למנזר והחל למלוך בעצמו, בעודו ממנה את לואיש לראש הממשלה.
במהלך תקופת שלטונו הפורטוגלים השיגו שני ניצחונות חשובים על הספרדים שגרמו לספרד להכיר לראשונה בעצמאותה של פורטוגל בשנת 1668. באותה תקופה פורטוגל הפסידה את מושבותיה בבומביי וטנג'יר לידי האנגלים, כחלק מהנדוניה של אחותו של אפונסו, קתרינה, עם הינשאה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה. עם עזרתם של האנגלים ההולנדים הכירו בשלטון הפורטוגלי בברזיל בתמורה ליציאתה של פורטוגל מסרי לנקה.
אפונסו נישא בשנת 1666 למריה פרנצ'סקה מסבויה, בתו של קרלו אמדאו, דוכס נמור, אך לאחר שנה בלבד מריה ביקשה מהכנסייה לבטל את הנישואים בשל אי-אונו של המלך. הכנסייה העניקה למארי את הביטול והיא נישאה לאחיו הצעיר של אפונסו, פדרו (לימים פדרו השני, מלך פורטוגל). באותה השנה פדרו השיג מספיק תמיכה כדי להכריח את המלך לוותר על השלטון ולהגלות אותו לאיים האזוריים לשבע שנים. פדרו מונה לעוצר הממלכה עד למותו של אפונסו בשנת 1683.
קרמת מדומה
כיאן, נוכחים
כיאן, נוכחים (ערבית: كيان) היא תוכנית טלוויזיה בהפקת הטלוויזיה החינוכית שדנה ביחסי יהודים-ערבים במדינת ישראל. שידורי התוכנית התחילו בשנת 2007 בערוץ הראשון, בערוץ 2 ובערוץ 23, מנחי התוכנית הם יואב שטרן, עיתונאי "הארץ", ועביר בַּכּר, משפטנית ועורכת דין.
כל תוכנית דנה בסוגיה אחרת הקשורה למרקם היחסים היהודים-ערבים בישראל, כגון: המישור הסוציו אקונומי, התחום החינוכי, התחום הכלכלי וכדומה. בתוכנית מתארחים חוקרים ואישי ציבור מקרב ערביי ישראל.
פינות בתוכנית.
התוכנית ערוכה על פי סדר מסוים וקבוע:
קוראה
משולם ראטה
הרב משולם ראטה (מבוטא: רט, י"ד באלול ה'תרל"ה, 14 בספטמבר 1875 – כ"ו בכסלו ה'תשכ"ג, 23 בדצמבר 1962) היה רב, דיין ופוסק הלכה באוקראינה, רומניה וישראל, דיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל בעת קום מדינת ישראל, מחבר הספר "קול מבשר".
תולדות חייו.
נולד בהורדנקה, גליציה למשפחת חסידי טשורטקוב. למד תורה אצל הרב יעקב וידנפלד, אב"ד הרימלוב, הרב אברהם שטינברג בעל 'מחזה אברהם' ואב"ד ברודי, והרב מאיר אריק. כבר בגיל 13 נודע בעולם היהודי כ"העילוי מהורנדקה", סופרו עליו סיפורי גאונות והוא השתדך עם בתו של הגביר שמעון שטינהולץ. בשנת ה'תרנ"ג, בהיותו בן 18 הוסמך לרבנות ונישא לארוסתו. הזוג הצעיר היה סמוך על שולחן אבי הכלה במשך ארבע שנים במילניצא. בשנת ה'תרנ"ט מונה לרב בקהילת חרסקוב (חורוסטקוב), לאחר שהרשים את יהודי העיר בשבת מבחן ששהה בעיר. רוב גדול של תושבי העיר בחרו ברב ראטה, אולם חסידי הוסיאטין סירבו לקבל רב שלא מהחוג שלהם ובחרו רב אחר ששימש במקביל לרב ראטה.
בחרסקוב היה הרב ראטה פעיל בארגון "מציון תצא תורה" שיסדה בית ספר ברוח המזרחי בחרסקוב. בשנת ה'תרס"ו יסד ישיבה בעיר וכיהן בה כראש ישיבה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה. בשנת ה'תרפ"א השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-12.
בשנת ה'תרפ"ט, עבר לכהן כרב בסוצ'אבה (שכונתה שאץ), ולאחר שש שנים עבר לכהן כאב בית דין בצ'רנוביץ והחל משנת 1936 כיהן בראשות הישיבה במקום. לאחר הכיבוש הנאצי, הוברח תמורת שוחד רב מצ'רנוביץ לבוקרשט ועלה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ד ומונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר במועצת הרבנות הראשית. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פרש לביתו בבני ברק.
אשתו הראשונה נפטרה עליו בחייו ולאחר זמן נישא ללאה בת רבי פינחס מנחם מענדל רובין מסערט, שמילא את מקום אביו רבי שמואל שמעלקא כאדמו"ר בסערעטה בוקאווינא (סירט, בוקובינה).
נפטר בחיפה והועלה לקבורה בירושלים בחלקת הרבנים בבית הקברות סנהדריה. על שמו רחובות בשכונת בית וגן בירושלים, בשכונת קריית הרצוג בבני ברק, בנתניה (תחת השם הרב משולם ראט) וקריית שמואל (על שם ספרו "קול מבשר").
השקפותיו.
את הישיבה בערי חרסקוב יסד על שיטת הלימוד ההדרגתית של המשנה, "בן חמש למקרא, בן עשר למשנה וכו' ". הרב מאיר שפירא מלובלין לפני שפתח את ישיבתו בלובלין שלח אליו מכתב ובו ביקש את חוות דעתו באשר לסדרי הישיבה ואופן הלימוד.
הרב ראטה היה מזוהה עם הציונות הדתית, וזכה לביקורת על עמדותיו הציוניות. עם זאת, היה מוערך גם על חוגים חרדיים אשר יצאו נגד שימוש במילים חריפות בביקורת עליו. כאשר נשאל הרב צבי יהודה הכהן קוק מי לדעתו נחשב גדול הדור אחרי פטירת אביו הראי"ה, ציין את הרב ראטה. הוא ויתר על תפקידי רבנות בקהילות חשובות כמו לבוב אשר התנו את קבלת הרבנות בהפסקת התמיכה בציונות.
כתב תשובה המחייבת אמירת הלל ביום העצמאות אך התנה את אמירת הברכה בהשגת הסכמה מצד רוב גדולי ישראל. התנגד בנחרצות לתנועה הקונסרבטיבית ובעקבות זאת סירב לקבל את פרס הרב קוק ביחד עם פרופסור שאול ליברמן אשר כיהן כמרצה בבית המדרש לרבנים באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית.
קיאן, נוכחים
צ'רלטון (גוף שידור)