במשך מאות שנים היה אזור אמינונו מקום המגורים העיקרי של היהודים באיסטנבול. מסמכים עות'מאניים מסוף המאה ה-16 מראים ש-60% מיהודי איסטנבול חיו באזור אמינונו, רובם רומניוטים. ב-24 ביולי 1660 פרצה שרפה בחנות מוצרי קש ממערב לאמינונו, שהתפשטה לכל הכיוונים וכילתה בדרכה שכונות שלמות, שהיו בנויות ברובן מבתי עץ. שני שלישים מאיסטנבול נהרסו בשרפה, ו-40 אלף בני אדם איבדו את חייהם במשך 49 שעות הבערה.
הרשויות העות'מאניות, בראשן אמו של הסולטאן, הואלידה סולטאן, חדיג'ה טורהן סולטאן [Hadice Turhan Sultan], ניצלו את השרפה כהזדמנות לסלק את היהודים מאמינונו, ולהשלים את הקמת מסגד מפואר ברובע, שבנייתו החלה ב-1597, אך ננטשה ב-1603. בהסתמכות על כללי האסלאם האוסרים הקמה של בתי תפילה לא מוסלמיים חדשים, ולעיתים גם על שיפוץ של בתי תפילה ישנים שנחרבו, הורו הרשויות על העברת אדמות בתי הכנסת שנהרסו בשרפה לידי אוצר המדינה. כמו כן צווים קיסריים חייבו את מכירת רכוש היהודים באזור למוסלמים, ואסרו על השכרת מגורים ליהודים. מרבית היהודים עברו לגור בצדה השני של קרן הזהב, בהסקוי. מעבר זה גרם לשינויים משמעותיים במבנה החברה היהודית. הסדר הישן, של קהלים עצמאיים המבוססים על בני מוצא משותף שהתגוררו באזור מסוים, נמחק לחלוטין. רבים מהיהודים הצטרפו לקהלים ולבתי הכנסת הסמוכים למקום מגוריהם החדש. תופעה זו הייתה נפוצה בעיקר בקרב חברי קהילת הרומניוטים, שהיו הנפגעים העיקריים מהשרפה ומהמדיניות הרשמית. ואכן, בהשוואה בין מסמכים עות'מאניים משנת 1623 לאלה מהשנים 9–1688, נראה שמספר משלמי המיסים הרומניוטים נשאר קבוע, בעוד שאוכלוסיית הספרדים כמעט והכפילה עצמה. בתקופה זו נכנעה הקהילה הרומניוטית ברובה לזו הספרדית, ורבים מחבריה אפילו ויתרו על שפתם היוונית.
מעמד הקהילה בעיר.
בקהילה היהודית באיסטנבול היו במאות ה-16 וה-17 עשירים בעלי מעמד נכבד, וחלק מהם שימשו בתפקידי מפתח בארמון, כרופאים, מתורגמנים או כנציגי האימפריה במדינות אחרות. אולם בשנות השישים של המאה ה-17 נחלש מעמדם בעיר, כפי שניתן לראות גם מחוסר יכולתם למנוע את סילוקם ממקום מגוריהם המסורתי בעיר. סיבה ראשונה לפגיעה במעמדם הייתה השפעת השבתאות, שהציגה את היהודים כקבוצה לא אמינה. כמו כן, האימפריה התמודדה באותה תקופה עם בעיות צבאיות וכלכליות, בעקבות ניסיונה לכבוש את האי כרתים, בו שלטה ונציה. צרפת הייתה בתקופה בעלת ברית חשובה של העות'מאנים, והשגריר הצרפתי באיסטנבול הפעיל את השפעתו לטובת הנוצרים בעיר. ואכן, בתקופה זו החלו נוצרים אורתודוקסים לשמש בתפקידים הבכירים בארמון שהיו בעבר של היהודים.
היהודים בעיר במאה ה-18.
לפי הערכות שונות מספר היהודים בסוף המאה ה-17 באיסטנבול היה כ-25 עד 30 אלף, כעשירית מתושבי העיר, ועד סוף המאה ה-18 האוכלוסייה נשארה קבועה יחסית, או שגדלה מעט, עד ל-40 אלף יהודים. המבנה הקהילתי, החלוקה לקהלים, נשאר זהה לזה שהיה קיים במאות הקודמות, אם כי התחזקה המגמה של מעבר לקהלים המאורגנים על בסיס מקום מגורים, ולא על בסיס מוצא. למרות הירידה במעמדה בסוף המאה הקודמת, הקהילה היהודית בעיר שמרה על שגשוג יחסי גם במאה זו, וחבריה עסקו בתחומים שונים, כמו ייצור סחורות, סחר ופיננסים. לקראת סוף המאה, עם היחלשותה של האימפריה העות'מאנית כולה, ופתיחתה להשפעת המעצמות האירופיות, גם נחלש מעמדה הכלכלי והתרבותי של הקהילה באיסטנבול.
היהודים בעיר מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה.
לקראת סוף המאה ה-19 הקהילה היהודית באיסטנבול מנתה קרוב ל-100 אלף יהודים, בהם הקהילה היהודית-ספרדית הוותיקה וכן אלפי מהגרים ממזרח אירופה. בשנת 1835 נוסדה על ידי השלטון העות'מאני משרת החכם באשי, שבתאוריה היה אמור להיות ראש לכלל הקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית ומייצגן בפני השלטון, אך בפועל היה בעיקר הנציג של קהילת איסטנבול הבירה וסביבתה. ההכרה הרשמית ביהודים כמילט ורפורמות הטנזימאט שבישרו שוויון רב יותר למיעוטים באימפריה, היו התפתחויות רבות-משמעות נוספות של התקופה.
חיים יהודיים ערים התנהלו בעיר במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כך למשל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה להתפתח עיתונות יהודית ענפה באיסטנבול. בעיר זאת לבדה יצאו לאור עשרות של עיתונים וכתבי עת יהודיים בשפות לאדינו, צרפתית, עברית וטורקית.
עם גדוליה של ספרות הלדינו באותה התקופה נמנו הרב יעקב כולי בעל "מעם לועז", איש צפת וירושלים שהשתקע באיסטנבול באמצע ה-18, ורבי אברהם בן יצחק עסא, "אבי ספרות הלאדינו", שתרגם ללשון זו ספרי קודש, מוסר ומדע רבים, ביניהם המקרא ו"שולחן ערוך". עם חכמי הקהילה נמנו אז משפחות קמחי, רוזנאס ונבון. רבי חיים קמחי היה ראש ישיבה ורבי יהודה רוזאנס התפרסם בהתנגדותו החריפה לשבתאים.
תחת שלטונו של עבדול מג'יד הראשון הותר ליהודים להתקבל לבית הספר הצבאי לרפואה ובוטל מס הגולגולת. בזכות החקיקה המתקדמת בימיו התחזקה ההנהגה החילונית בכל חלקי האוכלוסייה, והיהודים בכלל זה.
מוסדות קהילתיים יהודים רבים פעלו בעיר, ובמהלך המאה ה-19 חל מעבר מחינוך מסורתי לחינוך מודרני. ראשון בתי הספר היהודים-מודרניים בעיר היה בית הספר "אסקולה" שהוקם בשנת 1854 על ידי משפחת קמונדו ולאחריו הוקמו בתי הספר של חברת כל ישראל חברים. בשנת 1887 נוסד בעיר בית החולים היהודי "אור החיים" על ידי שורה של רופאים ופילנתרופים מקומיים, כדי לשמש כמוסד צדקה שיעניק טיפול חינם ליהודים עניים. בשנת 1898 נוסד באיסטנבול בית מדרש מודרני לרבנים בראשות ר' אברהם דאנון, משכיל-עברי, משורר והיסטוריון, ומטעם חברת כל ישראל חברים. בית המדרש שילב לימודים רבניים מסורתיים לצד לימודים כלליים מודרניים וייצא רבנים לקהילות השונות של יהדות המזרח.
עם הקמת הרפובליקה נאסר על הקהילה לגבות מסי חבר, ענייני המעמד האישי הוכפפו למשפט האזרחי, הטורקית הונהגה כשפת הוראה במקום הצרפתית (ששימשה במוסדות כ"יח בכל ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה), ונאסר על יהודים להשתייך לארגוני חוץ דוגמת ההסתדרות הציונית העולמית או הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1932 בוטלה כליל הוראת הדת במוסדות החינוך; כעבור 10 שנים הונהג במדינה מס כבד, ורבים נאלצו למכור חלק מרכושם כדי לעמוד בו. על פי חוק משנת 1949 הוענקה לקהילה היהודית אוטונומיה פנימית, כהצעת ציר בית הנבחרים שלמה אדאטו, והוראת הדת חודשה בבתי הספר הכלליים. צעירי היהודים נהרו לאוניברסיטאות.
החווה החקלאית של יק"א "מסילה חדשה".
ב-1911 הקים הברון הירש ביוזמת הרב שמואל שפירא חווה חקלאית בשם "מסילה חדשה" במרחק כ-25 קילומטרים מאיסטנבול (קושטא) ושימשה תחנת מעבר והכשרה לעולים לארץ ישראל. הטורקים קראו למקום "יהודי צ'יפליק" שפירושו: כפר היהודים. במלחמת העולם הראשונה שהו בחווה חיילים וקצינים יהודים מארץ-ישראל ששירתו בצבא הטורקי. הם נפגשו עם הנוער הציוני ’שבלים בודדות’, לימדום עברית, שירה והווי ארץ-ישראלי. בתום המלחמה בהסכמת יוסף טרומפלדור שימשה החווה כתחנת מעבר והכשרה לחברי ’החלוץ’ מאנשי העלייה השלישית, בדרכם לארץ.
היהודים בעיר בטורקיה המודרנית.
ב-1948, ערב העלייה הגדולה של יהודי טורקיה לישראל, נאמד מספר היהודים באיסטנבול ב-55,000 נפש.
בשנת 1997 ישבו בטורקיה כולה 20,000 יהודים; רובם באיסטנבול.
נורת' שור (שיקגו)
נורת שור (שיקגו)
נורת שור (שיקאגו)
נורת' שור (שיקאגו)
פנולוגיה
זווית שטוחה
ספר-ביי
The Polyphonic Spree
The Polyphonic Spree היא להקה אמריקנית שנוסדה בשנת 2000 בדאלאס, טקסס.
הלהקה מורכבת מכ-23 נגנים וזמרים ומשייכת את עצמה לז'אנר "רוק סימפוני מקהלתי".
מספר הנגנים משתנה (עקב הקושי לנהל מסע הופעות עם מספר נגנים גדול) אך לרוב ניתן למצוא בה מקהלה בת 10 אנשים, שני קלידנים, מתופף, בסיסט, חלילן, גיטריסט, חצוצרן, כנרת/ויולן, ונגנים על טרומבון, כלי הקשה, נבל, קרן צרפתית, טרמין ואפקטים אלקטרוניים.
את הלהקה מנהיג טים דלאוטר, המתפקד כמנהל מוזיקלי, סולן ראשי, גיטריסט, וקלידן.
היסטוריה.
שלושה מחברי הלהקה, טים דלאוטר, מארק פירו ובריאן וייקלנד, היו חברים בלהקת Tripping Daisy בטרם מות הגיטריסט ווס ברגרן ב-1999. הלהקה התפרקה ודלאוטר פנה לנהל חנות תקליטים בדאלאס, טקסס.
בשנת 2000, השלושה נתבקשו ליצור אלבום לכבוד הלהקה Grandaddy. במקום לאחד את Tripping Daisy, החליטו השלושה ללכת עם רעיונו של דלאוטר וליצור להקת רוק סימפוני, שתכלול מקהלה. דלאוטר הושפע בילדותו מסאני ומלהקות ניסיוניות כמו Electric Light Orchestra וכן מלהקת הכנסייה המקומית.
דלאוטר קרא למגוון רחב של מוזיקאים להצטרף למיזם, ובמהרה החלה להיווצר להקה שמנתה 13 חברים.
הלהקה המשיכה לגדול לגודלה הנוכחי (23 נגנים) וזכתה לביקורות חיוביות.
הנוכחות הדומיננטית של הלהקה על הבמה הצליחה לקנות לה קהל מעריצים נלהב.
ב-2002 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, The Beginning Stages Of..., בעקבות הביקוש הרב.
בהופעותיהם עטו חברי הלהקה גלימות לבנות שייצגו טוהר ושמחה, דבר שבהתאם עם המוזיקה שיצרו גרם לרבים לחשוב שמדובר בכת. מאוחר יותר הם לבשו גם גלימות צבעוניות.
הלהקה הצליחה מאוד בבריטניה והוזמנה על ידי דייוויד בואי להופיע בפסטיבל Meltdown ב-2002.
ב-2003 שירם "Light and Day / Reach For the Sun" הושמע בקמפיין פרסום של פולקסווגן ואייפוד, וכן במשדרים נוספים בטלוויזיה. הלהקה גם הוזמנה להיות מופע החימום של דייוויד בואי במסע ההופעות "Reality Tour".
ב-2004 עברה הלהקה לחברת ההקלטות Holywood Records והוציאה את אלבומה השני Together Were Heavy, שכלל את הלהיט Hold Me Now.