בשנת 1974 הכריז קרטר כי הוא רץ לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא התמודד כנגד הנשיא ג'רלד פורד בבחירות של שנת 1976 וניצח. כאשר החל לכהן כנשיא הוא נלחם באינפלציה ובאבטלה של אותה תקופה. במהלך כהונתו הגרעון התקציבי צומצם ונוספו מקומות עבודה חדשים, אולם האינפלציה ותעריפי הריבית הגיעו לשיאים חדשים והניסיון לצמצם אותם גרם למיתון.
בין הישגיו כנשיא היו: הוא הקים את המחלקה לחינוך, חיזק את מערכת הביטוח הלאומי, הוא תיווך בין ישראל למצרים בהסכמי השלום בשנת 1978, הוא ייסד יחסים דיפלומטיים מלאים עם סין ועוד. הוא סיים את כהונתו ב-20 בינואר 1981.
קרטר כתב במהלך השנים 17 ספרים. בשנת 1982 הוא קיבל פרופסורה לשם כבוד מאוניברסיטת אמורי (Emory University) באטלנטה ג'ורג'יה וייסד את מרכז קרטר. ג'ימי קרטר מתנדב יחד עם אשתו בארגון ההתנדבותי Habitat for Humanity שמסייע לאנשים נזקקים בארצות הברית ובארצות אחרות להקים לעצמם בתים. בנוסף הוא מלמד בסאנדיי סקול (Sunday school) ומשמש ככומר בכנסייה הבפטיסטית בפליינס.
רוזלין קרטר.
רוזלין סמית' קרטר נולדה בפליינס, ג'ורג'יה ב-18 באוגוסט 1927. רוזלין הייתה הבכורה בין ארבעה אחים במשפחת סמית'. כאשר הייתה בת 13 נפטר אביה והיא החלה לעזור לאימה בעבודתה כתופרת ובניהול משק הבית. לאחר סיום לימודיה בתיכון היא החלה ללמוד ב- Georgia Southwestern College. במהלך הלימודים בשנת 1945 היא הכירה את ג'ימי קרטר ולאחר שנה הם נישאו. לאחר נישואיהם, הם החלו לנדוד ברחבי ארצות הברית בשל תפקידו של ג'ימי קרטר כקצין בחיל הים. לאחר מות אביו של בעלה, הם שבו לעיר הולדתם בג'ורג'יה על מנת לנהל את העסק המשפחתי. כאשר התמודד בעלה למשרת מושל ג'ורג'יה, רוזלין הייתה חלק משמעותי בצוות קמפיין הבחירות שלו ותרמה להשגת קולות אשר סייעו לו לנצח בבחירות. כאשר התמודד בעלה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, היא נסעה ברחבי ארצות הברית והצליחה לגייס בוחרים רבים להצביע לבעלה, בזכות אמונתה ביכולותיו של בעלה והדרך הנעימה בה פעלה על מנת להעביר מסר זה.
בתור הגברת הראשונה של ארצות הברית, היא הייתה מעורבת בנעשה בבית הלבן וכן שימשה כשליחה האישית של הנשיא למדינות הלטיניות. היא מיקדה את תשומת הלב הלאומית האומנויות הבמה והתעניינה רבות בתוכניות הסיוע בבריאות הנפש, הקהילה והקשישים.
בשנת 1984, לאחר חזרתה הביתה, פרסמה אוטוביוגרפיה על חייה וכיום היא משמשת כסגנית הנשיא במכון קרטר.
על דמותו והשפעתו של קרטר מן התקשורת.
דמותו של נשיא המרכז ג'ימי קרטר והתבטאויותיו השנויות במחלוקת השפיעו בעבר על מרכז קרטר, בכתבה שפורסמה בעיתון "הניו יורק טיימס" בינואר 2007 ניתן לראות כי המרכז עלה על במת הוויכוחים הפוליטיים בעקבות התבטאויותיו של קרטר:
ב-11 בינואר 2007 התפטרו מתפקידם 14 מאנשי העסקים והמנהיגים העירוניים שהיו חברים בוועד המנהל המייעץ (advisory board) של מרכז קרטר, במחאה על הביקורת שהעביר הנשיא לשעבר, ג'ימי קרטר, על ישראל והכוח הפוליטי של יהדות ארצות הברית.
מכתב ההתפטרות שהגישו במשותף, מגנה את ספרו של קרטר, "פלסטין. לא שלום, אפרטהייד", על כך שהוא מבקר את ישראל על יחסה לאוכלוסייה הפלסטינית. מכתב ההתפטרות מתייחס גם לטיעונו של קרטר שתומכיה של ישראל בארצות-הברית משתמשים בכוחם להשתיק את הוויכוח בנושא זה.
"לא נוכל עוד לסבול את עמדתך הצורמת והבלתי-מתפשרת", לשון המכתב. "זה לא מרכז קרטר או ג'ימי קרטר שבו באנו לתמוך כשהתגייסנו לראשונה למשימה".
14 החברים שהתפטרו היו חברים בוועד המנהל המייעץ של המרכז, קבוצה של למעלה ממאתיים מנהיגים מקומיים הפועלים כשגרירים ומגייסי כספים בשירות המרכז, אבל לא קובעים את מדיניות המרכז או מתווים את דרכי פעילותו.
מספר חברים מבין החתומים על המכתב ציינו שהעריצו שנים את קרטר, ולכן ההתפטרות הייתה משימה קשה עבורם, אבל הם לא יכלו להמשיך להשתייך למרכז בעקבות התבטאויותיו.
בתגובה למכתב ההתפטרות, הודה סגן מנהל מרכז קרטר, ג'ון הרדמן (John Hardman), למי שהיו חברים והתפטרו, על "שנים של שירות המרכז ותמיכה בו". יחד עם זאת, המעיט הרדמן בערכו של מכתב ההתפטרות. הוא ציין כי מי שהתפטרו הם שבריר מהועד המנהל ו"לא היו מחויבים ליישום עבודת המרכז".
מכתב ההתפטרות של חברי הוועד המנהל מאשים את קרטר בנטישת תפקידו כמתווך שלום במזרח התיכון, ובנוסף, טען כי הצהרותיו משמשות קבוצות אנטישמיות ברחבי העולם.
"מרכז קרטר תמיד היה מועיל וקונסטרוקטיבי בפעילותו לפתרון סכסוכים וכמתווך ומגשר ישר בין יריבים במצב מלחמה", לשון המכתב. "בספרך, המתאר את הקונפליקט בין ישראל ושכנותיה, מוצגת ישראל כחד-צדדית וכנושאת בכל האחריות לפתרון הקונפליקט. אופן הבאת הדברים בצורה זו מעיד בבירור כי נטשת את תפקידך ההיסטורי כמתווך ומפשר, כשפעלת כסנגור של צד אחד בסכסוך."
ליאורה בילסקי
ליאורה בילסקי (נולדה ב-1967) היא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומנהלת מרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטה.
השכלה וקריירה.
בשנת 1991 קיבלה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים. יצאה לאוניברסיטת ייל במלגת פולברייט וקיבלה שם תואר שני בשנת 1993 ותואר שלישי בשנת 1995, על עבודה שכותרתה "The Narrative Turn in Legal Scholarship".
בשנת 1996 מונתה למרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, והתקדמה עד לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 2012.
היא מלמדת משפט פלילי, תאוריה פמיניסטית ומשפט והיסטוריה. מחקריה עוסקים בשואה, בהגותה של חנה ארנדט, בחוק בינלאומי ובתיאוריה פמיניסטית של המשפט.
בילסקי הייתה העורכת של כתבי עת אחדים:
בשנת 2013 הוענק לה פרס צלטנר.
ספריה.
ביקורת עמיתים על ספרה "השואה, התאגיד והמשפט":
נמל התעופה סוברנבהומי
נמל התעופה בנגקוק סוּבַרנַבהוּמִי (נהגה סוּאַנָפְּהוּם; בתאית: ท่าอากาศยานสุวรรณภูมิ) הוא נמל התעופה הגדול בתאילנד ואחד משניים המשמשים את מטרופולין בנגקוק (האחר הוא נמל התעופה דון מואנג).
נמל התעופה נפתח לטיסות פנימיות ב-15 בספטמבר 2006, ולטיסות בינלאומיות ב-28 בספטמבר. הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אוריינט תאי איירליינס, אסיה אטלנטיק איירליינס, ביזנס אייר, בנגקוק איירווייז, ג'ט אסיה איירווייז, תאי איירווייז אינטרנשיונל, ותאי סמייל.
שדה התעופה ממוקם בטמבון ראצ'ה טאווה (Racha Thewa) שבאמפור בנג פלי שבמחוז סמוט פרקן, ומרוחק כ-25 קילומטרים מזרחית למרכז העיר בנגקוק.
השם סוברנהומי נבחר על ידי מלך תאילנד, ראמה התשיעי, ומשמעותו "ארץ הזהב" בסיפורי הג'טקה ובמילינדה פנהא; טקסטים חשובים של הבודהה.
מבנה טרמינל הנוסעים תוכנן על ידי האדריכל הגרמני־אמריקני הלמוט יאן, והוא נבנה על ידי תאגיד איטו JV. מגדל הפיקוח שגובהו 132.2 מטרים, הוא הגבוה בעולם. מבנה הטרמינל ששטחו 563,000 מ"ר, מדורג כמבנה הרביעי בגודל השטח הבנוי בעולם.
נמל התעופה מדורג במקום ה-9 ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם, והתשיעי ביבשת אסיה, בשנת 2016 עברו בנמל 55,892,428 נוסעים, ב-336,345 תנועות מטוסים.
קוד היאט"א של נמל התעופה; BKK, נלקח מנמל התעופה דון מואנג, לאחר שהפסיקו להשתמש בו לטיסות בינלאומיות מסחריות.
היסטוריה.
רכישת הקרקע ותכנון ראשוני.
התכנון הראשוני לבניית נמל תעופה בינלאומי לבנגקוק, החל בשנות השישים המוקדמות. התקדמות הפרויקט הייתה אטית מתחילה. בשנת 1968, התחייבו המתכננים, כי הפרויקט יצא אל הפועל בתוך שבע שנים.
בשנת 1973 נרכשו 8,400 דונם קרקעות, עליהם תוכנן להיבנות שדה התעופה. באוקטובר 1973 התרחשה מהפכת 1973, השלטון הצבאי הופל, ראש הממשלה הגנרל תאנום קיטיקאצ'ון עזב את המדינה, והפרויקט נגנז.
תחילת הבנייה.
בשנת 1996 הוקמה חברת "נמל התעופה החדש של בנגקוק" (New Bangkok International Airport (NBIA)) והיא החלה בקידום התוכנית. אי יציבות פוליטית וכלכלית בתאילנד, ובעיקר המשבר הפיננסי באסיה שהתרחש בשנת 1997, גרמו להאטת קצב התקדמות הבנייה.
בשל מיקום הנמל, באזור ביצה גדולה בשם נונג נוהאו (หนอง งูเห่า), נמשך הליך הכשרת הקרקע חמש שנים (1997-2001).
שש שנים לאחר שהוקמה NBIA, בחודש ינואר 2002 תחת פיקוח ממשלתו של תאקסין שינאוואטרה, החלה בניית הנמל.
בשנת 2005 הועבר ניהול הפרויקט והפיקוח עליו לחברת נמלי התעופה של תאילנד (Airports of Thailand PLC), וחברת NBIA פורקה.
חמישים אחוזים מעלויות הבנייה מימנה רשות שדות התעופה התאילנדית, ואת היתר מימן הבנק היפני לשיתוף פעולה בינלאומי (Japan Bank for International Cooperation (JBIC)).
פתיחת הנמל.
שדה התעופה תוכנן להיפתח בסוף שנת 2005, אולם חריגות בתקציב, ליקויי בנייה, וטענות על שחיתות, עיכבו את התקדמות הפרויקט.
במהלך הבנייה התגלה כי נמל התעופה נבנה על גבי בית קברות עתיק, פועלי בניין שעבדו במקום טענו כי ראו שדים ורוחות רעות במקום. ב-23 בספטמבר 2005, ערכה רשות שדות התעופה טקס גדול, במהלכו 99 נזירים בודהיסטים התנצלו בפני הרוחות, ובקשו מהם לבטל את המזל הרע שרדף את הפרויקט במשך כארבעים שנה.
טיסות המבחן הראשונות בוצעו על ידי שני מטוסים של תאי איירווייז, והם נערכו ב-29 בספטמבר 2005, המועד האחרון שבו השדה היה אמור להיפתח.
ב-3 וב-29 ביולי 2006, נערכו בדיקות מלאות לשדה. שש חברות תעופה תאילנדיות, אייר אסיה תאי, בנגקוק איירווייז, נוק אייר, תאי איירווייז אינטרנשיונל, One-Two-Go, ו-PB אייר, החלו לטוס מנמל התעופה לכעשרים יעדים פנימיים.