הטענות בדבר האופי המחייב של ביטויי השפה נאמרו כדי לומר שכוונתו של וורף הייתה כי השפה קובעת לחלוטין את היקף ההמשגות האפשריות. אולם נאו-וורפיאנים טוענים כי כאן וורף כותב על הביטויים שבהם אנו מדברים על העולם, לא הביטויים שבהם אנו חושבים עליו. וורף ציין כי כדי שיהיה אפשר לתקשר מחשבות וחוויות עם חברים בקהילת דיבור הדוברים חייבים להשתמש בקטגוריות לשוניות של שפתם המשותפת, אשר דורש עיצוב חוויות לאופן השפה כדי לומר אותן - תהליך שנקרא "חשיבה על דיבור". פרשנות זו נתמכת בהצהרתו שבאה לאחר מכן של וורף, כי "שום יחיד אינו חופשי לתאר את הטבע לחלוטין ללא משוא פנים, אלא הוא כבול לאופנים מסוימים של פרשנות גם כאשר הוא חש עצמו חופשי לגמרי". בדומה לכך, הטענה כי המתבוננים מובלים לתמונות שונות של היקום נתפסה כטיעון, כי לא ניתן להשוות המשגות שונות וכך תרגום בין מערכות קונספטואליות לשוניות שונות נעשה בלתי אפשרי. נאו-וורפיאנים טוענים כי מדובר בחוסר הבנה, שכן לאורך כל עבודתו, אחת מהנקודות העיקריות בתורתו הייתה שניתן יהיה "לכייל" המערכות אלה וכך ניתן להשוות ביניהן, אבל רק כאשר אנו מודעים להבדלים בסכמות מושגיות באמצעות ניתוח לשוני.
זמן הופי.
מחקרו של וורף על זמן ההופי היה הדוגמה שנדונה ובוקרה במידה הרבה ביותר של תורת היחסיות הלשונית. בניתוח שלו הוא טוען שיש קשר בין האופן שבו בני עם ההופי תופשים את הזמן, איך הם מדברים על יחסים זמניים, והדקדוק של שפת ההופי. טיעונו המפורט ביותר של וורף על קיומה של יחסיות לשונית התבסס על מה שראה כהבדל מהותי בהבנת הזמן כקטגוריה מושגית בקרב ההופי. הוא טען ששפת ההופי, בניגוד לאנגלית ושאר השפות האירופאיות, אינה מתייחסת לזרימת הזמן כאל רצף של מקרים שונים שניתן למנותם, כמו "שלושה ימים" או "חמש שנים", אלא כתהליך יחיד. בגלל הבדל זה, חסרה השפה שמות עצם המתייחסים ליחידות זמן. הוא הציע שתפיסת הזמן של ההופי היא בסיסית בכל ההיבטים של תרבותם, ויתר על כן, היא מסבירה דפוסי התנהגות מסוימים. במאמר ההנצחה לספיר הוא כתב ב -1939 כי ... "נראה כי שפת ההופי אינה מכילה מילים, צורות דקדוקיות, מבנים או ביטויים המתייחסים ישירות למה שאנו מכנים 'זמן', או לעבר, להווה או לעתיד.
הבלשן אקהרט מלוקי ( Ekkehart Malotki) קרא תיגר על ניתוחיו של וורף את ביטויי הזמן והמושגים של שפת ההופי עם דוגמאות רבות בהן הוא מראה איך ההופי מתייחסים לזמן. מאלוטקי טוען שבשפת ההופי שיטת מערכת הזמנים מורכבת מעתיד ולא-עתיד, וכי ההבדל היחיד בין מערכת שלושת הזמנים בשפות אירופיות לבין מערכת ההופי, הוא שהאחרון משלב עבר הווה כדי ליצור קטגוריה אחת. ביקורתו של מאלוטקי צוטטה בהרחבה כראיה האחרונה המפריכה את רעיונותיו של וורף ואת המושג שלו: תורת היחסיות הלשונית, בעוד חוקרים אחרים הגנו על הניתוח של הופי, וטוענים כי טענתו של וורף לא הייתה שחסרו, בהופי מילים או קטגוריות המתארות זמניות, אלא שמושג הזמן אצל ההופי שונה לחלוטין מזה של דוברי אנגלית. וורף תיאר את קטגוריות הזמן של ההופי, וציין כי הזמן אינו מחולק לעבר, הווה ועתיד, כפי שמקובל בשפות אירופיות, אלא זמן אחד מתייחס הן להווה והן לעבר, ואילו אחר מתייחס לאירועים שטרם התרחשו, ועשויים לקרות או לא לקרות בעתיד. הוא תיאר גם מגוון רחב של צורות יסוד שהוא כינה "טנזורים" המתארים היבטים של זמניות, אך מבלי להתייחס ליחידות זמן שניתן לספור אותן כמו באנגלית וברוב השפות האירופיות.
תרומות לתאוריה בלשנית.
ההבחנה של וורף בין קטגוריות דקדוקית "פתוחות" (פנוטיפיות) לבין "סמויות" (cryptotypical) הייתה בעלת השפעה רבה בבלשנות ובאנתרופולוגיה. הבלש הבריטי מייקל הלידיי כתב על הרעיון של "וורפ" על "סוג נסתר" (cryptotype), ועל התפיסה של "איך הדקדוק משמש כמודל למציאות" "יתברר, בסופו של דבר, כאחת התרומות המרכזיות של בלשנות המאה העשרים".
יתר על כן, וורף הטביע את המושג אלופון, מילה המתארת את הביצועים הפונטיים לפונמה בשפה מסוימת, המותנים בסביבה. בעשותו כך הוא הניח אבן פינה לגיבוש תאוריה פונמית מוקדמת. המונח הוכנס לשימוש רחב על ידי ג'. ל. טרייגר וברנרד בלוך במאמר משנת 1941 על פונולוגיה אנגלית והמשיך להיות חלק משימוש מקובל במסורת הסטרוקטורליסטית האמריקאית. וורף ראה באלופונים דוגמה נוספת של היחסיות הלשונית. עקרון האלופוניה מתאר כיצד ניתן לטפל בצלילים אקוסטיים שונים כהשתקפויות של פונמה אחת בשפה. דבר זה גורם לפעמים לצליל השונה להישמע דומה לדוברים ילידיים של השפה, אפילו עד כדי כך שהם אינם מסוגלים להבדיל ביניהם בשמיעה ללא הכשרה מיוחדת. וורף כתב: ש"[אלופונים] הם גם יחסיים. באופן אובייקטיבי, מבחינה אקוסטית, ופיזיולוגית האלופונים של פונמה עשוי להיות שונה מאוד, ולכן חוסר האפשרות לקבוע מה הוא מה. אתה תמיד צריך לשמור את הצופה בתמונה. איזה דפוס לשוני גורם לזה להיות דומה, ומה גורם לשונה להיות שונה" (וורף 1940).
שיכון פקר
שיכון פקר הוא שכונה היסטורית ברמת השרון, המהווה כיום חלק משכונת קריית יערים, בצפון-מערב העיר. השכונה הוקמה בשנת 1953 כמענה למצוקת הדיור של ניצולי השואה מהעיירה נובוסליצה בחבל הארץ ההיסטורי בסרביה (כיום באוקראינה), אשר התגוררו באותה תקופה במעברות. בשכונה ניצב בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה", המנציח את זכר קורבנות השואה מהעיירה. בחצר בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, וקיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני השיכון.
היסטוריה.
היוזמה להקמת השיכון.
היוזמה להקמת שיכון לניצולי השואה יוצאי נובוסליצה הועלתה על ידי חברת הכנסת דאז חנה למדן, שעלתה לארץ מנובוסליצה בשנת ה-20. במטרה לגייס תרומות לבניית השיכון, לסייע לעולים החדשים שהגיעו לארץ חסרי כל, ולסייע ליהודים יוצאי העיירה שנותרו בברית המועצות, הקימו יוצאי נובוסליצה בישראל ועד פעולה בשם "ארגון יוצאי נובוסליצה", והוחלט לצאת למסע גיוס תרומות מקרב יוצאי העיירה שהיגרו לאמריקה לפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952, נפגשה חנה למדן עם מרדכי (מקס) פקר, יוצא נובוסליצה תושב לימה שבפרו. פקר הביע את רצונו להנציח את בני משפחתו שנספו בשואה, והתחייב לתרום 50,000 דולר להקמת שיכון שיקרא על שם משפחתו.
נבחנו מספר חלופות למיקום השיכון, כולל הצעה להקימו בכפר סבא בשיתוף ועד יוצאי ליפקאני, אף היא עיירה בבסרביה. לבסוף אותר פרדס ברמת השרון, שבעליו, משה (מוריס) פורטנוי, מסר אותו כעיזבון לקרן הקיימת לישראל, והמועצה המקומית הועידה אותו לבנית שיכון לעולים חדשים.
הקמת השיכון.
טקס הנחת אבן הפינה לשיכון פקר נערך ב 12 במרץ 1953, במעמד ראש המועצה המקומית דאז צבי בנימיני. בהתאם למדיניות המועצה המקומית, צורפו למשתכנים גם מספר משפחות עולים שהתגוררו במעברת רמת השרון, שלא היו מיוצאי נובוסליצה. בסך הכל נבנו בשיכון 38 בתים דו-משפחתיים, בשטח של 47 מ"ר, ובסגנון אחיד - קומה אחת, גג בטון שטוח, שני חדרים ומטבח.
בקלף שהוכנס לאבן הפינה נכתב:
בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה".
בשנת 1964 נחנך בשיכון פקר בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה". בית הכנסת הוקם על ידי ארגון יוצאי נובוסליצה, באמצעות תרומות שהרימו יוצאי נובוסליצה בישראל ומחוצה לה. בין שלושת ספרי התורה הראשונים שהוכנסו לבית הכנסת, היה ספר תורה מקורי מנובוסליצה, שהועבר לפרו בשנים שלפני המלחמה. על קירותיו הפנימיים של בית הכנסת מונצחים שמותיהם של קורבנות השואה מנובוסליצה.
בשנת 1986 הוקמה בחצר בית הכנסת אנדרטה לזכרם של 37 הצעירים היהודים שהוצאו להורג על ידי הצבא הרומני ב 28 ביולי 1941, ערב גירוש יהודי נובוסליצה לטרנסניסטריה. האנדרטה הוקמה על ידי עטיה מליכזון, שנאסרה יחד עם 37 הצעירים אך שוחררה ברגע האחרון.
הרב חיים אדלשטיין, בנו של הרב יעקב אדלשטיין זצ"ל רבה של רמת השרון, משמש כיום כרב בית הכנסת.
קיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר.
בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר. הקיר מציג את תולדות הקהילה היהודית בנובוסליצה, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל, ומנציח את שמות ראשוני שיכון פקר.
קיר המורשת נחנך ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2018, בטקס בהשתתפות ראש עיריית רמת השרון, ראשת העיר נובוסליצה, רב בית הכנסת, יוצאי נובוסליצה וצאצאיהם, ותושבי השיכון.
גבולות השיכון.
שיכון פקר ההיסטורי כלל 40 מגרשים, בשטח כולל של כ-30 דונם. השיכון התפרש בסמטאות וברחובות החוצים את ציר הרחובות המרי ויעקב כהן, מרחוב המעפילים בצפון ועד רחוב קדושי סטרומה בדרום.
שמות הרחובות.
שמות הרחובות בשיכון פקר קשורים בחלקם ליהדות בסרביה, וחלקם קשורים לתקופת ההעפלה והמרי בשלטון הבריטי:
השיכון בהווה.
כיום שיכון פקר מהווה חלק משכונת קריית יערים, השכונה הצפון מערבית של רמת השרון. חלק מבתי השיכון הורחבו עם השנים, וחלקם נהרסו לטובת קוטג'ים דו-משפחתיים מודרניים. כיום נותרו באזור רק בודדים מבתי השיכון המקוריים.
פול גיידל
פול גיידל (באנגלית: Paul Geidel; 21 באפריל 1894 - 1 במאי 1987) היה אסיר אמריקאי אשר ריצה את המאסר הארוך ביותר בהיסטוריה שהסתיים בשחרור מוקדם.
ילדות ונעורים ומקרה הרצח.
גיידל נולד בהרטפורד, קונטיקט לאבא אלכוהוליסט אשר מת כשהיה ילד, וברוב שנות נעוריו נמצא גיידל בבית יתומים. הוא נטש את הלימודים בגיל 14 והתחיל לעבוד בעבודות מזדמנות בבתי מלון בהטפורד וניו יורק סיטי.