חקר השדונים בישראל החל לתפוס תאוצה בשנת 2003, עת שהה האסטרונאוט הישראלי אילן רמון במעבורת החלל קולומביה. בעת טיסתו, ערך רמון את ניסוי MEIDEX: צילום סופות חול מהחלל במקביל לצילומם מהקרקע. בלילות, בעת שהציוד לא היה בשימוש, צילמו האסטרונאוטים שדוני ברקים שהיו נושא חדש למחקר באותו זמן. בעקבות הערך הרב שהופק מצילומים אלו ולשם הנצחת זכרו של רמון הוקם צוות "אילן" בראשות פרופ' יואב יאיר מהאוניברסיטה הפתוחה ופרופ' קולין פרייס מאוניברסיטת תל אביב שאמון על "ציד" שדונים, והיה לצוות השני בעולם שהצליח לצלם שדוני ברקים בסופות חורף. בתמונה משמאל: קבוצת שדונים שצולמה מאוניברסיטת תל אביב בזמן שסופת הברקים הייתה באזור קפריסין על ידי ד"ר רועי יניב (בזמנו סטודנט תואר שני) מצוות אילן.
במסגרת משימת "רקיע - הישראלי השני בחלל", של סוכנות החלל הישראלית וקרן רמון, בחורף 2021-2022, הושק קמפיין ישראלי לצייד שדונים מתחנת החלל על ידי איתן סטיבה ועל ידי קבוצת בתי ספר מישראל. החוקר הראשי של הפרויקט הוא פרופ' יואב יאיר מאוניברסיטת רייכמן (הבינתחומי), פרופ' קולין פרייס מאוניברסיטת תל אביב וד"ר רועי יניב מאוניברסיטת רייכמן.
בלי בג&quot;צ ובלי בצלם
1965 בברית המועצות
1965 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-48 למהפכת אוקטובר.
פול ג'ונסון
פול ביד ג'ונסון (באנגלית: Paul Bede Johnson; נולד ב-2 בנובמבר 1928, במנצ'סטר אנגליה) הוא עיתונאי, היסטוריון, כותב נאומים וסופר אנגלי. הוא למד בבית הספר הישועי העצמאי סטוניהרסט קולג', ובמגדלן קולג', אוניברסיטת אוקספורד. ג'ונסון התפרסם לראשונה בשנות החמישים כעיתונאי ואחר-כך כעורך כתב העת ניו סטייטסמן. הוא סופר פורה, שכתב למעלה מ-40 ספרים ומאמרים וכתבות רבות בכתבי עת ועיתונים. בתחילת דרכו החזיק בדעות שמאלניות, כיום הוא מחזיק בדעות ימניות, הדבר בא לידי ביטוי בכתיבתו ההיסטורית-פופולרית. בניו הם העיתונאים דניאל ג'ונסון, מייסד הירחון הבריטי Standpoint, ואיש העסקים לוק ג'ונסון, שכיהן כמנהל ערוץ 4 הבריטי.
שנותיו הראשונות והקריירה שלו.
בסטוניהרסט ג'ונסון זכה לחינוך ישועי, שאותו ביכר על פני מערכת לימודים חילונית יותר באוקספורד. אחד ממוריו באוקספורד היה ההיסטוריון אי. ג'י. פי. טיילור. אחרי שסיים את התואר בהצטיינות, שירת ג'ונסון בצבא, הצטרף לחיל הרובאים המלכותי של המלך ואחר-כך לחיל החינוך המלכותי של המלך ואחר-כך התמנה לקפטן והוצב בגיברלטר. כאן הוא הבחין ב"אומללות ואכזריות שלטונו של פרנקו." שירותו הצבאי של ג'ונסון סייע לו להתקבל לעבודה בעיתון הפריזאי Realités,
שם שימש כעוזרו של העורך (1952-55).
ג'ונסון אימץ השקפה פוליטית שמאלנית במהלך תקופה זו, כשהוא היה עד, במאי 1952, לתגובת המשטרה למהומות בפריז, "לא הייתי מאמין שנוקטים בכזו אכזריות, אילולא נוכחתי בכך במו עיניי." אחר-כך הוא גם שימש ככתבו הפריזאי של כתב העת New Statesman. הוא הואשם בקשרים עם תנועת "הבוואניסטים" ובקשרים עם אניירין בוואן בעצמו. הוא שב ללונדון ב-1955, הצטרף לסגל העיתון Statesman; היה כותב בולט, סגן העורך ואחר-כך העורך בשנים 1965–1970.
מינויו של ג'ונסון כעורך ה-New Statesman נתקל בהתנגדות מסוימת, הסופר לאונרד וולף התנגד לכך שקתולי ימלא את המשרה, וג'ונסון היה בתקופת מבחן של שישה חודשים. כמה ממאמריו של ג'ונסון כבר ניפצו מוסכמות: ב-1964 התריע על "סכנת הביטליזם",
והוא גם נחשד בכך שהגיע למסיבה של אנתוניה פרייזר, שהייתה נשואה לחבר פרלמנט מהמפלגה השמרנית.
ספרו Statesmen And Nations (1971) הוא אנתולוגיה של מאמריו ב-Statesman, המכילים סקירות רבות של ביוגרפיות של פוליטיקאים שמרנים ושל פתיחות כלפי יבשת אירופה; במאמר אחד ג'ונסון אהד את אירועי מאי 1968 בפריז; אם כי הוא נותר מודע לבעיות האלימות בעידן של תמורה פוליטית. לפי הכתוב בספרו, ג'ונסון כתב 54 דיווחים על הנעשה מעבר לים בשנותיו ב-Statesman.
העשורים האחרונים.
במהלך שנות השבעים הפך ג'ונסון לבעל השקפה שמרנית יותר ויותר, ונותר במידה רבה כזה. בספרו Enemies of Society (1977), שבא בעקבות סדרת מאמרים בעיתונות הבריטית, הוא התנגד לתנועות האיגודים המקצועיים, ותפש אותה כאלימה ולא-סובלנית, כינה את האיגודים המקצועיים "פשיסטיים". כשהכלכלה הבריטית קרטעה, הפך ג'ונסון לתומך בהשקפתה של ראש ממשלת בריטניה לעתיד של צמצום הבירוקרטיה והורדת המיסוי. בסופו של דבר הוא פנה לימין ונעשה אחד מיועציה הקרובים של תאצ'ר. "בשנות השבעים בריטניה כרעה על ברכיה. לשמאל לא היו פתרונות. אני התחלתי לסלוד מכוחם המוגזם של האיגודים המקצועיים שהרסו את בריטניה", הוא נזכר לימים.
לאחר ניצחונה של תאצ'ר בבחירות של 1979, יעץ ג'ונסון לערוך שינויים בחקיקה הנוגעת לאיגודים מקצועיים, והיה גם אחד מכותבי נאומיה של תאצ'ר. "
נמשכתי אליה מייד", הוא נזכר, "אני מכיר את מרגרט מאוקספורד. היא לא הייתה בליינית. היא אינדיבידואליסטית בעלת דעות עצמאיות. אנשים אומרים שהיא הושפעה מקרל פופר ופרידריך האייק. התוצאה היא שלתאצ'ר היו שלושה עקרונות מנחים: אמיתיות, הגינות ולעולם לא לקחת אשראי", אמר ג'ונסון.
ג'ונסון כתב טור בשבועון השמרני הבריטי The Spectator בשנים 2009-1981; בתחילה התמקד בהתפתחויות בתקשורת, לאחר מכן זכה הטור לכינוי "ומשהו אחר". בעבודתו העיתונאית מתעסק ג'ונסון בדרך-כלל בסוגיות ואירועים אותם הוא רואה כסממנים של ירידה חברתית כללית, בין אם באמנות, בחינוך, בחקיקה הדתית, או ביחסי אנוש.
ג'ונסון כתב טור בדיילי מייל עד 2001. בראיון שנתן לדיילי טלגרף בנובמבר 2003, הוא מתח ביקורת על המייל על השפעתו המשחיתה: "הגעתי לכלל מסקנה שסוג זה של עיתונות הוא רע למדינה, רע לחברה ורע לעיתון."
ג'ונסון כותב דרך קבע בדיילי טלגרף, על-פי-רוב סקירות ספרים, ובארצות הברית הוא כותב לעיתון הניו יורק טיימס, וול סטריט ז'ורנל, קומנטרי ו-National Review. הוא גם כותב טור בנושאי אקטואליה ב-Forbes.com. בראשית שנות השמונים כתב זמן מה ב-The Sun.
ג'ונסון הוא מבקרה של המודרניות בגלל מה שהוא מבחין במגרעותיה המוסריות,
כן הוא מתנגד לאלה המשתמשים בתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין כדרך להצדיק את האתאיזם שלהם או להשתמש בה על-מנת לקדם ניסויים ביוטכנולוגיים.
כתוצאה מהשקפותיו של ג'ונסון על האבולוציה,
המדען הדרוויניסטי והאתאיסט הנודע ריצ'רד דוקינס
היווה מטרה לחיצי קולמוסו של ג'ונסון בעבר. כקתולי שמרן, ג'ונסון גם מחשיב את תאולוגית השחרור ככפירה ומדבר בזכות צליבט הכמורה, אולם תומך מסיבות רבות בהסמכתן לכמורה של נשים.
הוא זוכה להערצה מצד שמרנים בארצות הברית ובמקומו אחרים, ובעל דעות אנטי-קומוניסטיות.
ג'ונסון לימד סנגוריה על ריצ'רד ניקסון בזמן פרשת ווטרגייט. במאמר שכתב ב-Spectator הגן ג'ונסון על חברו ג'ונתן איטקן (Aitken),
במקומות אחרים הביע את הערצתו לגנרל פרנקו,
ותיאר את אוגוסטו פינושה כאחד מגיבוריו.
ספרו "אינטלקטואלים" (תורגם לעברית וראה אור בהוצאת דביר ב-1996) עוסק ב-13 אנשים, מגדולי אנשי הרוח של האנושות, כל פרק מוקדש לדמות אחרת. הספר בוחן את הפער בין הפילוסופיה המוסרית לה הטיפו בכתביהם, לבין מעשיהם המושחתים בחייהם, שעמדו בניגוד לה. בין האישים עליהם הוא כותב לב טולסטוי, ז'אן-פול סארטר, קרל מרקס, הנריק איבסן וז'אן-ז'אק רוסו.
הוא שירת בוועדה המלכותית לעיתונות (1974-77) והיה חבר רשות הכבלים (רגולטור) בשנים 1984–1990.
ב-2006 קיבל ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
חייו האישיים.
פול ג'ונסון היה נשוי למריגולד האנט, פסיכותרפיסטית ומועמדת לשעבר מטעם הלייבור, מאז 1958. הם הורים לשלושה בנים ובת: העיתונאי דניאל ג'ונסון, כתב פרילאנס, עורך כתב-העת Standpoint ובעבר עוזר העורך של הדיילי טלגרף; לוק ג'ונסון, איש עסקים ויושב ראש לשעבר של ערוץ 4 בטלוויזיה הבריטית; קוסמו ג'ונסון; וסופי ג'ונסון-קלארק, שעבדה כעורכת תסריטים לטלוויזיה וכעת מתגוררת בארצות הברית ונשואה לכתב הספר והסופר ספייק רושו (הידוע גם כמייק קלארק).
ב-1998 התגלה שג'ונסון ניהל רומן ממושך בן אחת עשרה שנים עם הסופרת גלוריה סטיוארט.
סטיוארט חשפה את הרומן בפני העיתונים אחרי שהתבררה לה צביעותו של ג'ונסון בהשקפותיו על המוסר, הדת וערכי המשפחה
ג'ונסון הוא חברו של המחזאי טום סטופארד שהקדיש ב-1978 את המחזה "לילה ויום" לג'ונסון.
ביבליוגרפיה חלקית.
ספריו של ג'ונסון מופיעים לפי נושא או סוג. ארץ הפרסום היא בריטניה, אלא אם כן כתוב אחרת.
שלום דובער ליפשיץ
תש&quot;ח (ספר)
תש"ח הוא ספר מאת הסופר יורם קניוק אשר יצא לאור ב-2010. הספר העניק לקניוק את הזכייה בפרס ספיר לשנת 2010. הספר עובד למחזה ולהצגה במסגרת תיאטרון חיפה בבימוי נויה לנצט.
זיכרון.
הספר מגולל את זיכרונותיו של יורם קניוק מתקופת מלחמת העצמאות. המשפט הראשון בספר עוסק בעניין הזיכרון: "היה או לא היה, כך או אחרת... אני יכול לזכור או להמציא זיכרון". בהמשך הספר הוא נדרש לבעיה: "בדברים האלה שאני כותב שוב ושוב, קיימת הלוא...בעיית הזיכרון. את מה שסיפרתי עד כאן אפשר להכניס לתוך פרק זמן של שבועיים... שבועיים ברצף. אבל הלוא אני כותב על חמישה חודשים". בהמשך הוא מוסיף: "אני זוכר למשל שני דברים שונים. שניהם נמצאים בירכתי המוח בבהירות. אחד מהם כנראה שגוי אבל אין לי מושג מה הוא היה באמת".