המפלגה שינתה את שמה ב 1939 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SZDP), ב 1943 כרתה ברית אנטי-פשיסית ואנטי-היטלר עם "מפלגת האיכרים הזעירים". בשנת 1944 נאלץ ה- SZDP לרדת למחתרת ומנהיגיה נעצרו על ידי הגסטפו. רבים מהם גורשו למחנות ריכוז (כמו פאייר ובוכינגר היהודי), ורבים מהם היו קורבנות הטרור של אנשי מפלגת צלב החץ (כמו אילש מונוש היהודי). המפלגה השתלבה במהרה בפעילות "החזית ההונגרית", שארגנה התנגדות מזוינת קטנה אנטי-פשיסטית. לאחר 1945, סוגיות השינוי דמוקרטי בתוך המפלגה החמירו שוב את הסכסוכים בין ימין, מרכז ושמאל, מה שהביא בסופו של דבר לפיצול. האגף הימני של המפלגה גורש ממנה בשנת 1948. ב־12 ביוני המפלגה התמזגה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ונולדה מהמיזוג מפלגת העובדים ההונגרית.
בשנת 1956, בזמן המרד, נבנתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחדש בראשות אנה קטלי לתקופה הקצרה ואחרי כישלון המרד היא שוב המשיכה את פעילותה מחו"ל. בשנת 1989 הוקמה המפלגה ההיסטורית מחדש בהונגריה. אנה פטרשוביץ נבחרה ליו"ר המפלגה שכונתה מחדש "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית". ה- MSZDP הייתה חברה בשולחן העגול האופוזיציוני; בין היתר ליד מפלגות פידס - האיחוד האזרחי ההונגרי (FIDESZ), הברית הדמוקרטית ההונגרית (SZDSZ) ו- FKGP היו יוזמי משאל העם של ארבע המפלגות ה"ל. ומאז לא הצליחה להיכנס לפרלמנט ההונגרי.
מצע המפלגה היום.
בשנת 2019, המפלגה הגיעה לקלפיות עם תוכנית ייחודית משלה, שנקראה תוכנית אנה קטלי (על שם הפוליטיקאית והנשיאה לשעבר של המפלגה) לבחירות המוניציפליות בסתיו. תוכנית קטלי הייתה אלטרנטיבה חברתית ודמוקרטית, שלא הייתה מבוססת על אמונה והבטחה, אלא על רעיונות קונקרטיים, מספריים, מבוססי נתונים, ריאלי.
נשיאי המפלגה עד 1949.
אחרי ההשתלטות הקומוניסטית בהונגריה בשנת 1949 המפלגה נטמעה במפלגה הקומוניסטית.
בייבימטאל
Babymetal
BABYMETAL
בירבזאר
יחסי פקיסטן–שווייץ
יחסי פקיסטן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרית, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים.
שווייץ הכירה בעצמאותה של פקיסטן כאשר היא הוכרזה לראשונה, בשנת 1947. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת 1949. בשנת 1966 שתי המדינות חתמו על הסכם שיתוף פעולה טכנולוגי עם פקיסטן, ולאחריו הסכם של סיוע לאחר אסון בשנת 1975. פקיסטן הפכה למדינה מועדפת של שווייץ להאצת הפיתוח בשנת 1977 והסוכנות השווייצרית לשיתוף פעולה ולפיתוח פתחה משרד שיתוף פעולה באסלאמבאד בשנת 1977.
במהלך הסכסוך של הודו ופקיסטן על בנגלדש (1971-1976) שווייץ ייצגה את האינטרסים של שני הצדדים. בשנות השבעים של המאה העשרים ובשנות השמונים של המאה העשרים הקונפדרציה השווייצרית חתמה על מספר הסכמים עם פקיסטן.
בספטמבר 2017 הארגון לשחרור בלוצ'יסטן פרסם כרזות רבות בעיר ז'נבה שבשווייץ. השגריר השווייצרי זומן לשיחת נזיפה עקב כך והדבר עורר מחאות בכל רחבי פקיסטן. השגריר הפקיסטני לארגון האומות המאוחדות טען במכתב רשמי שמסר כי "לא ייתכן שאדמה שווייצרית תשמש לטרוריסטים הפועלים נגד 200 מיליון תושבים, והדבר מעורר בו דאגה".
יחסים כלכליים.
שווייץ סוחרת עם פקיסטן באופן מסורתי, והיא מהווה אחת מהמשקיעות הישירות הגדולות ביותר של פקיסטן במשך שנים. חברות שווייצריות רבות פועלות בפקיסטן, וחלק מהן אף מייצרות את מוצריהן שם. המותגים האלה מבוססים בעיקרם בקראצ'י והם מספקים יותר מ-12,000 משרות לאנשי פקיסטן.
מדענים פקיסטנים אחדים פועלים ב-CERN ואף ישנו רחוב על שם עבדוס סלאם במקום.
שווייצרים בפקיסטן.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בפקיסטן שלוש מאות שישים ושלושה אזרחים שווייצרים.
אנטולי דוברינין
אנטולי פיודורוביץ' דוברינין (ברוסית: Анато́лий Фёдорович Добры́нин; 16 בנובמבר 1919, כפר קרסנאיה גורקה, מחוז מוסקבה – 6 באפריל 2010, מוסקבה) היה דיפלומט סובייטי, שגריר ברית המועצות בארצות הברית (1962–1986). חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (1971–1990), מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה (1986–1988). בשנים 1986–1988 כיהן כראש המחלקה הבינלאומית של מרכז המפלגה. חבר הסובייט העליון של ברית המועצות (1986–1989). גיבור העמל הסוציאליסטי (1982).
שגריר ברית המועצות.
אנטולי דוברינין מונה לשגריר בארצות הברית בישיבת הפוליטביורו ב-4 בינואר 1962. את מועמדותו העלה ניקיטה חרושצ'וב כדי להחליף את מיכאיל א. מנשיקוב שמונה לשר החוץ של רוסיה הסובייטית.
באותה תקופה, נושא המפתח ביחסים עם המערב היה עניין גרמניה ובמיוחד מעמדה של ברלין. חרושצ'וב ושר החוץ הסובייטי גרומיקו דרשו כי דוברינין יתן תשומת לב מרבית לעניין זה. ב-15 במרץ נכנס אנטולי דוברינין לתפקיד.
המשבר הקריבי.
המבחן הרציני הראשון ביחסי ארצות הברית-ברית המועצות תחת דוברינין היה המשבר, לא בגרמניה, אלא בקובה. ההנהגה הסובייטית החליטה לפרוס שם טילים לטווח בינוני עם ראשי נפץ גרעיניים על מנת למנוע ניסיונות חוזרים ונשנים של ארצות הברית לפלוש לאי. האמריקאים גילו את הצבת הטילים ב-14 באוקטובר. משבר הטילים בקובה פרץ.
ב-18 באוקטובר הגיע שר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו לוושינגטון. יחד עם דוברינין הוא נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי. בשיחה זו הבהיר גרומיקו כי אין בקובה נשק התקפי סובייטי, אך מייד לאחר שעלה על מטוס וטס למוסקבה פנה קנדי לאומה, שם דיבר על הטילים שפרסה ברית המועצות.
בפתרון המשבר מילא דוברינין תפקיד מכריע. בליל 27 ו-28 באוקטובר, הוא קיים פגישה חשאית עם אחיו של נשיא ארצות הברית רוברט קנדי, ובמהלך השיחה הזאת, הוחלט לפרק את הטילים הסובייטיים בקובה בתמורה לפירוק הטילים של ארצות הברית בטורקיה.
המשך היחסים.
אחרי קנדי ולינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון הפך לנשיא ארצות הברית. אנטולי דוברינין קיים פגישות תכופות עם ניקסון ויועצו לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר. קו טלפון ישיר חיבר בין שגרירות ברית המועצות לבית הלבן.
באוקטובר 1969 הונחה דוברינין להעביר לממשל האמריקאי הצעה של ברית המועצות להתחיל במשא ומתן על הגבלת מרוץ החימוש. מנובמבר 1969 עד מאי 1972 נערך משא ומתן פעיל בקו סגור וב-26 במאי, במהלך ביקורו של ניקסון במוסקבה, נחתמה האמנה הסובייטית-אמריקאית בנושא הגבלת מערכות ההגנה מפני טילים, ובשנת 1979 - על הגבלת הנשק האסטרטגי.
הנרי קיסינג'ר, שותפו לניהול משא ומתן של דברינין מאותן שנים, נזכר: "דוברינין היה חופשי מהנטייה של דיפלומטים סובייטים רגילים להפגין את ערנותו לממונים עליו; הוא הבין כי בפרשיות חוץ מוניטין של אמינות הוא נכס חשוב. גבר עדין ומאורגן, מקסים מבחינה פנימית ושוחקת באופן בלתי הפיך, דוברינין נסק באלפיון העליון בוושינגטון עם אמנות נדירה. השילוב של כישרון דיפלומטי יוצא מן הכלל עם העוצמה הגאו-פוליטית הסובייטית, שהמשטר תמך במאמציו האישיים, איפשר לדוברינין להיות שגריר ברית המועצות המשפיע ביותר בוושינגטון בכל ההיסטוריה של היחסים הסובייטים-אמריקניים."
בנובמבר 1985 התקיימה בז'נבה פגישה בין רונלד רייגן למיכאיל גורבצ'וב, איתה החל עידן חדש ביחסים. התברר שהמלחמה הקרה הגיעה לסיומה.
ב-6 במרץ 1986 נבחר למזכיר הוועדה המרכזית לעניינים בינלאומיים של המפלגה הקומוניסטית ועזב את וושינגטון. בכך הסתיים השיא בתולדות הדיפלומטיה הסובייטית, כהונתו בת 24 השנים של אנטולי דוברינין כשגריר ארצות הברית.
בשנים 1986–1988 היה ראש המחלקה הבינלאומית של מרכז המפלגה הקומוניסטית.
מנחם בומבך
מנחם בומבך (נולד בב׳ חשוון ה׳תשל״ז, 26 באוקטובר 1976) הוא יזם, איש חינוך, ראש ישיבת, המדרשה החסידית בביתר עילית, מנהל רשת המוסדות "נצח" ופעיל חברתי חרדי, זוכה פרס החינוך הדתי לשנת 2011. זוכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת 2022.
ביוגרפיה.
בומבך הוא חסיד ויז'ניץ, התחנך במוסדות ויזניץ ובישיבת אהבת ישראל ובישיבת מיר בירושלים. בומבך השלים תואר ראשון בחינוך במכללת מורשת יעקב, ותואר שני בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית. בומבך ייסד בשנת 2013 את המכינה החרדית באוניברסיטה העברית וניהל אותה במשך שנים. בומבך השתתף במספר תוכניות מנהיגות ובהן שלוחי ציבור של מכון מנדל למנהיגות, בה שימש לאחר מכן כדיקאן הסטודנטים כמו כן בומבך היה עמית בתוכנית מעוז ובתוכנית המנהיגות של גשר מפעלים חינוכיים.
בספטמבר 2020 מונה לחבר המועצה הלאומית לספריות ציבוריות.
באפריל 2021 מונה לחבר בוועדה הלאומית למחקר ופיתוח בתחום קידום החינוך המדעי-טכנולוגי.
זה שנתיים ברציפות, בדצמבר 2020 ובדצמבר 2021, נבחר הבלוג של בומבך ב "The Times Of Israel" כאחד מהקולות המשמעותיים של השנה.
רשת נצח והמדרשה החסידית.