באגף הצפוני של קורפוס הפאנצר ה־47 תקף קורפוס הפאנצר ה־58 את רגימנט 112 מדיוויזיה 28 האמריקאית, שהגן על חזית ברוחב של 10 ק"מ. בתוכנית המקורית למתקפה בארדנים היה אמור קורפוס הפאנצר ה־58 לכלול ארבע דיוויזיות, אך עם תחילת המתקפה כלל רק שתי דיוויזיות: דיוויזיית פולקסגרנדיר 560 חסרת הניסיון ודיוויזיית הפאנצר ה־116, עליה הוטל מירב המאמץ בגזרה. הישגי התוקפים ביום הראשון היו דלים, והושגו במחיר אבדות ניכרות, במיוחד לדיוויזיית פולקסגרנדיר 560. המגננה של רגימנט 112 הייתה מוצלחת הודות לתנאי השטח שהעניקו יתרון למגנים, שהיו מחופרים היטב, והודות למיקום המוצלח של הארטילריה האמריקנית שכיסתה את צירי הגישה הבודדים לגזרה. עם זאת, המתקפה הגרמנית הצליחה לנתק את רגימנט 112 משאר היחידות של הדיוויזיה ה־28. ב־17 בדצמבר הצליחו הגרמנים אמנם לבסס ראש גשר בעיירה אורן (Ouren), אך ההתנגדות העיקשת של רגימנט 112, בנוסף לדרכי הגישה הבעייתיים באזור, הובילו את מרבית הקורפוס לעקוף את עמדות ה־112, לנוע דרומה ולחצות את הגשרים בדסבורג ובהיינרשייד (Heinerscheid). הרגימנט האמריקאי זכה למרווח נשימה, וב־19 בדצמבר נסוג מספר קילומטרים מערבה, להולדנג' (Huldange), בגזרת הדיוויזיה ה־106, ובאותו יום סופח הרגימנט לדיוויזיה ה־106. הוא הצליח לעכב את התקדמות כל קורפוס הפאנצר ה־58 למשך יומיים שלמים.
עם נסיגתו של רגימנט 112, הייתה הדרך מערבה פתוחה בפני קורפוס הפאנצר ה־58, שנע דרך הפרצה, שנפערה בין סן־וית (בצפון) לבסטון (בדרום). בצהרי ה־19 בדצמבר הגיעו יחידות החלוץ שלו להופלייז, עיר הנמצאת 20 קילומטרים מצפון לבסטון, ושוכנת על נהר אורת, המכשול הטבעי האחרון לפני המז. לאחר שיחידות הנדסה אמריקאיות הצליחו לפוצץ את הגשר שם, התקדמו יחידות סיור מדיוויזיית הפאנצר ה־116 לעבר נקודת הצליחה באורתוויל, מדרום מערב להופלייז, וגילו שם גשר ביילי שעדיין היה שלם. אולם מפקד הקורפוס, ולטר קרוגר, חשש כי עד שיגיע לשם כוחו העיקרי, יפוצצו האמריקאים את הגשר, ולכן הפנה את שתי הדיוויזיות שלו צפונה, להוטון. בדיעבד, הגשר לא הושמד כלל, ודיוויזיית הפאנצר השנייה חצתה אותו ביום המחרת.
קרב סן־וית.
חוסר יכולתם של הגרמנים להקצות כוחות חזקים מספיק לכיבוש צומת הדרכים החיוני בסן־וית בשלושת הימים הראשונים של המתקפה הגרמנית, נתן לפיקוד האמריקאי זמן מספיק להזרים תגבורות חזקות לאזור, ולארגן מתחם הגנה מסביב לעיר. גנרל ברוס קלארק, מפקד צוות קרב ב' של הדיוויזיה, קיבל לידיו את הפיקוד על הכוחות האמריקאים באזור סן־וית, שכללו את הדיוויזיה המשוריינת ה־7, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה־9, ורגימנט הרגלים ה־424 של הדיוויזיה ה־106, שנותר מחוץ לטבעת הכיתור הגרמנית סביב שניי אייפל. עד לסוף היום ארגן קלארק את כוחותיו במערך הגנה דמוי פרסה, שהגן על המבואות המזרחיים של סן־וית.
ההתקפה הגרמנית הראשונה על מתחם ההגנה האמריקאי המאולתר בפאתי סן־וית נערכה כבר בשעות הצהריים של ה־17 בדצמבר, אולם נהדפה בסיוע כוחות החלוץ של הדיוויזיה המשוריינת ה־7, שתיגברו את מערך ההגנה סביב העיירה. במהלך שלושת הימים הבאים (20-18 בדצמבר) ניהלו הקורפוס ה־66 ויחידות השריון שסייעו לו שורה של התקפות כושלות במאמץ לכבוש את העיירה. לאחר כניעת הכוחות האמריקאים בכיס שניי אייפל, התפנו דיוויזיות הפולקסגרנדיר 18 ו־62 למתקפה על סן־וית.
המתקפה הגרמנית על העיירה נפתחה לבסוף ב־21 בדצמבר בשעה 15:00, לאחר הרעשה ארטילרית עזה שנמשכה 45 דקות. כוחות חי"ר גרמניים מהדיוויזיה ה־62 הסתננו בהצלחה דרך פערים בקווים האמריקאיים מדרום לסן־וית, ובמקביל תקף השריון הגרמני את העיירה ממזרח ומצפון־מזרח לאורך הכביש משנברג. בשעה 21:00 הורה מפקד הכוח האמריקאי המגן, ברוס קלארק, לכוחותיו לפנות את העיירה ולהקים קו הגנה מאולתר במרחק קצר ממערב לה. הגרמנים השתלטו על סן־וית, אך פקקי תנועה כבדים, שנוצרו ברחובות העיירה, מנעו מהגרמנים לנצל את הצלחתם לצורך מרדף אחרי האמריקאים הנסוגים. קרב ההשהיה המוצלח שניהלו הכוחות האמריקאים סביב סן־וית, הצליח לעכב את ההתקדמות הגרמנית בגזרה זו במשך חמישה ימים, ולמנוע מהם את השימוש בצירי התנועה החיוניים שעברו דרך העיירה. סן־וית שימשה למעשה כשובר גלים, שתיעל את ההתקדמות הגרמנית, ואילץ את הכוחות הגרמניים לנוע משני עבריה. במהלך שלושת הימים הבאים (24-21 בדצמבר) אילצה ההתקדמות של כוחות שריון גרמניים חזקים (שכללו גם שתי דיוויזיות פאנצר מקורפוס הפאנצר אס אס ה־2, שהועברו תחת פיקודו של מנטויפל), את מת'יו רידג'וויי, מפקד הקורפוס המוטס האמריקאי ה־18 (שקיבל את הפיקוד על הגזרה, כולל על הכוחות שהחזיקו באזור סן־וית, ב־20 בדצמבר) לפנות גם את קו ההגנה החדש שתפסו כוחותיו ממערב לסן־וית, ולסגת לקו הגנה ממערב לנהר סאלם.
המצור על בסטון.
דרומית־מערבית מסן־וית התקדמו שלוש הדיוויזיות מקורפוס הפאנצר ה־47 לעבר העיירה בסטון. בסטון, צומת דרכים חיוני בחלק הדרומי של המבקע הגרמני בחזית בעלות הברית, שכנה בשטח שטוח יחסית מוקף בגבעות מסולעות המאפיינות את אזור הארדנים. היא הייתה אחת היעדים המרכזיים של המתקפה הגרמנית דרך הארדנים במהלך הקרב על צרפת בשנת 1940. גם בעת תכנון מבצע "משמר הריין" הכירו המתכננים בחשיבותה, והאמינו כי כיבושה המהיר יהיה מכריע להצלחת תוכנית המתקפה; אך הם הקצו למשימה רק דיוויזיית פולקסגרנדיר אחת. גם הפיקוד האמריקאי הבין את חשיבותה של בסטון, והודג'ס, מפקד הארמייה הראשונה, שהשתמש בכל עתודותיו, נאלץ לפנות למפקדה העליונה של בעלות הברית לעזרה. בבוקר ה־18 בדצמבר, הורה אייזנהאואר לעתודה האסטרטגית שלו, הדיוויזיות המוטסות 82 ו־101, לנוע במהירות לארדנים כדי לחסום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
כבר בערב ה־17 בדצמבר נשלחו מספר כוחות משימה מהדיוויזיה המשוריינת ה־9 לנסות לעכב את ההתקדמות הגרמנית לכיוון בסטון, כדי להרוויח זמן לאפשר לתגבורות להגיע לעיירה. בערב ה־18 בדצמבר לא עמדה כל הגנה מאורגנת בין דיוויזיית הפאנצר השנייה לבסטון, אולם מפקד הדיוויזיה, שדבק בתוכנית הקרב, עקף את בסטון ונע צפונה לעבר המז. גם דיוויזיית פאנצר להר החמיצה הזדמנות לכבוש את בסטון בגלל זהירות יתר מצד מפקדה, פריץ ביירליין. בבוקר ה־19 בדצמבר התקדמה דיוויזיית פאנצר להר עד למרחק של כחמישה קילומטרים מהצומת החיוני בבסטון, אך שעות ספורות בלבד קודם לכן הגיעו לעיירה צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת העשירית והדיוויזיה המוטסת ה־101.
ב־20 בדצמבר כותרה בסטון. במהלך היומיים הבאים, 22-21 בדצמבר, נרשמו היתקלויות רבות של גישושים מסביב לבסטון, אך לא נערכו קרבות בקנה מידה משמעותי. ב־22 בדצמבר שלח גנרל היינריך פון ליטוויץ, מפקד קורפוס הפאנצר ה־47, אל המפקד האמריקאי, בריגדיר־ג'נרל אנתוני מקאוליף דרישת כניעה, שנדחתה בבוז על ידי האחרון. דיוויזיית פאנצר להר ודיוויזיית הפאנצר ה־2 עקפו את בסטון, והמשיכו לכיון סן הובר, מרחק כשלושים קילומטרים בלבד מהמז. הן הותירו את העיר מכותרת על ידי דיוויזיית פולקסגרנדיר 26 בסיוע רגימנט פאנצרגרנדיר אחד.
האגף הדרומי – הארמייה השביעית.
הארמייה השביעית של ברנדנברגר, שכללה ארבע דיוויזיות חי"ר בשלב הראשון של המתקפה, היוותה את האגף הדרומי של המתקפה הגרמנית. היא תקפה חזית ברוחב כמעט 50 קילומטרים, מויאנדן עד אכטרנך. על גזרה זו הגנו רק שני רגימנטים של חי"ר (ה־12 מהדיוויזיה הרביעית וה־109 מדיוויזיה 28) בסיוע גדוד שריון מהדיוויזיה המשוריינת התשיעית, וגדוד טנקים מהדיוויזיה הרביעית. על אף שהתוקפים נהנו מעליונות מספרית גדולה, לא ניתן להם כמעט סיוע של שריון, ולכן הישגיהם היו מוגבלים. דיוויזיות הפולקסגרנדיר של ברנדנברגר השיגו התקדמות מועטה למול מגננה אמריקאית עיקשת, שלא אפשרה להם להגיע לרשת הכבישים, שהייתה חיונית לתנועה בתנאי השטח הקשים שאפיינו גזרה זו. רק דיוויזיית הצנחנים החמישית באגפה הימני (הצפוני) של הארמייה הצליחה להשיג הצלחה מסוימת, והבקיעה לעומק 19 קילומטרים עד וילץ. במשך שישה ימים של מגננה כנגד הארמייה השביעית (שלאחריה יצאו הכוחות האמריקאים בגזרה למתקפת נגד), שהשיגה התקדמות דלה מאוד, איבדו האמריקאים למעלה מ־2,000 הרוגים, פצועים, ונעדרים.
המתקפה הגרמנית זכתה אמנם להישגים ראשוניים מרשימים (בחמשת ימי הלחימה הראשונים בקרב הארדנים השמידו הגרמנים 300 טנקים אמריקניים ושבו 25 אלף חיילים), אך מהרגע הראשון השתבשו לוחות הזמנים שלה, הן בגלל כיסי התנגדות של כוחות אמריקניים – שהורכבו לעיתים משרידי יחידות שאורגנו מחדש – שלחמו באומץ רב ובנחישות, והן בגלל תנאי השטח ומזג האוויר. כבר בשעות הראשונות של המתקפה נוצרו פקקי תנועה ענקיים מאחורי קווי החזית, בעוד כלי הרכב הגרמניים מנסים לפלס את דרכם קדימה בצירי התנועה המוגבלים לחזית הארדנים. כלי הרכב הגרמניים הסתבכו בדרכים ההרריות הצרות והמתפתלות. טנקים רבים, במיוחד הכבדים מביניהם, נתקעו. בחורף הקשה של חודש דצמבר הייתה העברת טנקים, וכן תותחים וציוד הרתומים לסוסים, לאורך דרכי יער ונתיבים שהפכו לביצות, בבחינת קושי רב. לכך נוספו מכשולים בדמות עצים כרותים, שכרת הוורמאכט עצמו במהלך נסיגתו בנובמבר. במקרים רבים תרומתם של תנאי השטח לעיכוב המתקפה הגרמנית בימי הלחימה הראשונים המכריעים, עלתה על התנגדות הכוחות האמריקניים המגינים.
תגובת בעלות הברית.