ב-1948 נעזב המלאח (שכונת היהודים) הישן ורק יהודים ספורים נותרו להתגורר בו. רוב היהודים עברו לרבעים חדשים של העיר ומקצתם פתחו חנויות, רבות מהן של צורפי זהב וכסף. בראשית בשנות החמישים מנתה קהילת אוג'דה כ-4,000 יהודים. פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב-1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה. ב-1930 הוקם ועד לקרן הקיימת. בין השנים 1946–1948 הוקם סניף של תנועת הצופים היהודיים. בתום מלחמת העולם השנייה התארגנה קבוצה של יהודים ציוניים באוג׳דה כדי לסייע ליהודים שרצונם לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במלחמת העצמאות. שערי מרוקו היו סגורים בפני יהודים שרצו להגר לארץ ישראל. המוצא היחיד היה נמלי אלג'יריה כגון אלג'יר או אוראן, ולפיכן שימשה אוג׳דה תחנת מעבר סמויה ליהודים רבים שעלו לארץ. וועד הקהילה עשה רבות בעזרה לעולים בכספים, בתעודות מעבר לאלג'יריה, ובמתן תעודות שהייה באוג׳דה. כל המתנדבים שהגיעו לאוג׳דה שוכנו במשרדי הקהילה וגם בחדרי החברה קדישא הסמוכה לבית עלמין. מול התנופה הציונית עצרו שלטונות צרפת יהודים שסובבו באוג׳דה ובשאר קהילות מזרח מרוקו ללא קורת גג או תעסוקה. ריכוז העולים לישראל נעשה בקזבלנקה, משם נסעו לפאס, ומפאס הגיעו לאוג׳דה. על העולים היה לעבור את הגבול ולהגיע לקהילת מרניא הסמוכה לאוג'דה. את הדרך בין אוג׳דה למרניא עשו חלקם ברגל, חלקם על אופניים וחלקם ברכיבה על בהמות עד לחווה של יהודי מרוקאי סמוך לגבול. האנשים עברו את הגבול דרך וואדיות עד לחווה של יהודי אלג'ירי, משם הגיעו לקהילת מרניא ואחר כך לנמל ווהראן. היו עולים שהשתמשו במסלול אחר: רוכזו בקזבלנקה, משם נסעו למקנאס, אחרי כן למידלת וארפוד משם עברו את הגבול עד לעיר קולומב בישאר ומשם צפונה עד לווהראן.
בסיוון תש"ח התנפלו המוסלמים על שכונת היהודים. בתים וחנויות של יהודים עלו באש, יהודים רבים הסתתרו אצל אירופאים. בשנת תשי״ד פרצו מהומות באוג׳דה עקב גירוש מלך מרוקו על ידי צרפת. היהודים שילמו על כך מחיר. ארבעה נהרגו ורבים נפצעו.
קהילת יהודי לודוויגסהאפן
לודוויגסהאפן (בגרמניה: Ludwigshafen) היא עיר בדרום-מערב גרמניה, במדינת ריינלנד-פפאלץ, מול העיר מנהיים על גדתו המערבית של נהר הריין. לודוויגסהאפן נוסדה בשנת 1606, הקהילה היהודית בעיר התקיימה משנות ה-20 של המאה ה-19 עד להכחדתה בשואה. יהודי הקהילה היו ברובם משכילים אך שומרי מסורת, והם סייעו במידה ניכרת להתפתחות התעשייתית של העיר.
חלק ניכר מהעיר נהרס בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, ועל חלק זה נבנו מרכזים ופרוורים מודרניים, וכן גשר חדש על נהר הריין ואצטדיון גדול
תולדות הקהילה.
הקהילה היהודית בלודוויגסהאפן החלה כקהילה קטנה מאוד. במשך כל שנותיה, מהקמתה (1606) של העיר, הרבה לפני שהוקמה קהילה יהודית, התגוררו יהודים באזור העירוני המאוחר של לודוויגסהאפן. היו קהילות יהודיות קטנות ברינגונהיים, נויופן ורוחיים,(עיירות הקרובות לעיר) שאיבדו את חשיבותן עם התיעוש הגובר של האזור, וחבריהן היגרו לערים הצומחות במהירות. אך היסטוריה של קהילה החלה להירשם רק מסוף המאה ה-17. העיר הייתה תחת פיתוח ערי צרפת שע"י נפוליאון, ושמשה כגשר לעיר מנהיים הסמוכה. בשנת 1823 מנתה הקהילה כ-20 חברים, וגדלה כך שבשנת 1890 מנתה כבר 57 חברים. סחר הטבק וייצור סיגרים היו הבסיס הכלכלי של היהודים הראשונים שהתיישבו באזור לודוויגסהאפן. מייסד הקהילה בשנת 1854 היה הרופא ד"ר מספייר סימון גוטרץ.
ב-1857 הוכרזה הקהילה בלודוויגסהאפן כקהילה יהודית עצמאית עם בית כנסת משלה. כיתר יהודי גרמניה, נהנו יהודי לודוויגסהאפן משוויון זכויות עקב המהפכה הצרפתית, אך בתחום הכלכלי היו מגבלות: ליהודי לודוויגסהאפן הותר לרכוש אדמה פרטית ולהרוויח רק עד 10%. רק לקראת אמצע המאה ה-19 בוטלו המגבלות הללו. בית הכנסת של הקהילה עמד ברחוב קייזר-וילהלם-שטראסה, (Kaiser-Wilhelm-Straße)
באותו רחוב בו עמד בית הכנסת- נבנה בית כנסת חדש. המבנה היה בעבר כנסייה נוצרית, קבלת האישורים לרכישתו עברה ניסיונות גדולים, אך לבסוף בשנת 1865 אושרה הקנייה. המבנה שופץ והותאם למבנה של בית כנסת, הובאו ספרי תורה, רב המחוז, הרב ד"ר אליאס גרינבאום מונה לרב בית הכנסת החדש והנהיג קריאה בשפה העברית. הרב גרינבאום דגל בדו-קיום ידידותי עם הגרמנים הלא יהודים מתוך תפיסה שכולם נבראו בצלם אלוהים. הוא האמין בצדק ואהבה והיה פטריוט למדינה על אף שבפועל היהודים כלל לא היו שווי זכויות ועדיין חלו עליהם מגבלות שונות. בשנת 1894 הורחב בית הכנסת, ונוספו בו שינויים חיצוניים שנעשו לשילובים של אמנות ביזנטית, רומנטית וצורת הברוק. כעת היו בבית הכנסת חמישה ספרי תורה, 20 כיסויים, 5 קישוטי כסף סביב ספרי התורה ועוד. הייתה מנורת-תמיד, חנוכייה, ספרי לימוד ותפילה. כמעט כל הדברים הושמדו בליל הבדולח. היו 150 מקומות ישיבה בבית הכנסת, ואנשים שנקראו לעלות לתורה תרמו מכספם- כך התאפשרה תחזוקת בית הכנסת ושיפוצים נוספים במשך הזמן. הרב יוסף יעקב- יהודי ממוצא גרמני שהוסמך לחזן, שוחט ומלמד על ידי ישיבה בצרפת והתקבל למשרה זו בקהילת לודוויגסהאפן בשנת 1925 התגורר במבנה בית הכנסת הין בקומה העליונה, ובקומה התחתונה נשאר בית כנסת קטן לתפילות ולימוד. (מבנה בית כנסת זה שרד את התקפות ליל הבדולח מאחר שנמכר כשנה לפני כן.)
לאחר הקמת הקהילה בלודוויגסהאפן נעשו השתדלויות רבות לקבלת שוויון זכויות, ולבסוף יהודי הקהילה אכן הוכרו כקהילה גרמנית שוות זכויות. הקהילה העסיקה מורה שהיה אחראי על הוראת הילדים וביצוע משימות דתיות וטקסיות, בית ספר יסודי התפתח מכך באמצע שנות ה -50 של המאה ה -19 ונמשך עד שנת 1870.
יהודי הקהילה תרמו רבות לכלכלת העיר: מקס ליפמן, מיהודי הקהילה, הקים קונצרן גדול שנקרא על שמו, אייב נטר, (יהודי נוסף) היה שותף בהקמת הרכבת לצורכי מסחר ובשנים 1869-1894 היה חבר ברשות המקומית של העיר ועוד. תרומתם המשמעותית של יהודי הקהילה להתפתחות התעשייתית בלודוויגסהאפן תרמה רבות להשתלבותם החברתית והפוליטית, אך עד שנת 1912 עיקר עיסוקם היה במסחר. מתוך 197 משלמי המיסים היהודיים בעיר, נרשמו 131 סוחרים, 3 בעלי דפוס, 2 פקידים, 2 בעלי חנויות לבגדים, ומלבדם היו 9 עורכי דין, 6 פקידים ממלכתיים, ומספר מועט של סוחרי מזון, קצבים, אופים וכדומה. הקהילה הלכה וגדלה בעיקר בעקבות מלחמת העולם הראשונה- אז הגרו רבים מיהודי מזרח אירופה-בעיקר פולין- לגרמניה, עד 1925 עלה מספר היהודים בקהילה ל-1211, ב-1931 היה מספרם 1400 איש- זאת עקב יהודים נוספים שהגיעו ממזרח אירופה וכן בעקבות זגזוגים במצב השליטה של צרפת באותו אזור. ב-1933 מתוך כלל יהודי קהילת לודוויגסהאפן- רק 27.5% היו מילידי המקום, כ-50% קוטלגו כיהודי מזרח אירופה, הם נחשבו כאזרחים נחותים מבחינה חברתית ועסקו בעיקר במסחר מועט. עבור הקהילה היהודית הוותיקה- יהודי מזרח אירופה נחשבו כאזרחי חוץ, וההבדלים התרבותיים והחברתיים בניהם היו גדולים.
למעשה, משנת 1933 התפצלה הקהילה. יהודי המזרח היו אורתודוקסיים ושמרנים יותר, הם דברו יידיש והלכו בלבוש מסורתי. נוצר מין גטו של יהודי לודוויגסהאפן, וגודלו התפרש על כשלושה רחובות עיקריים. עם התרבות ההחרמות על היהודים ב-1933, חששו יהודי הקהילה הוותיקים שיתויגו כמו יהודי מזרח אירופה ויסבלו רדיפות רבות יותר מצד הגרמנים. לכן התפצלו הקהילות, דבר זה התבטא בעיקר על ידי בית הכנסת. כעת היו שני בתי כנסת: בית הכנסת של הקהילה הוותיקה (שתואר לעיל) ומבנה קטן נוסף שהיה לבית הכנסת של הקהילה ה"חדשה"- של יהודי מזרח אירופה. בכל אופן, בסוף שנת 1937 אוחדו הקהילות מחדש ונדחפו כולן לגטו היהודי שהוקם.
קורות הקהילה בשואה.
כבר ב־20 במרץ 1933 הודיע גולייטר ברקל על גירוש "יהודי המזרח" מעבר לגבול גרמניה, ובשבועות שלאחר מכן גורשו גם אלה שאינם אזרחים גרמנים. עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה החלו החרמות משמעותיות על בתי מסחר יהודיים בלודוויגסהאפן. ימים ספורים לפני החרם הכללי על מקומות העסק היהודיים בגרמניה תפסו גרמנים אנטישמיים עמדות על פתחי חנויות היהודים בלודוויגסהאפן ותלו כרזות משמיצות על חלונות הראווה. הפ התאספו בשוק להפגנה נגד היהודים כאשר באותה עת עומדים חיילי אס אס מנגד ולא עושים דבר כדי לרסן את ההמון העוין. פעולות כאלה חזרו על עצמם בשבועות הבאים ובעלי העסק היהודיים ספגו נזקים כלכליים קשים. כתוצאה מכך, רבים מיהודי הקהילה היגרו מערבה. מטרתם של רוב העוזבים- בעיקר אלה שהגיעו לעיר מאזורי מזרח אירופה- הייתה להמשיך ולהגיע לאמריקה. התקפות השלטון הנאצי חלו בעיקר על שלוש קבוצות מרכזיות מיהודי הקהילה: סוחרים עשירים שעבדו בעיקר ברחובות מרכזיים בעיר, יהודים אקדמאים- שמספרם בהשוואה לשאר בעלי התארים האקדמאים מהאוכלוסייה הכללית היה תמיד מאוד דומיננטי, ויהודים ממוצא מזרח אירופאי שתויגו תמיד כמושא לקריקטורות ואנטישמיות. עד 1938 הופיע עיתון יהודי שהחל להתפרסם בשנת 1927 בעיר מנהיים השכנה והתפשט גם ללודוויגסהאפן, אחרי ליל הבדולח חל איסור על הפצת העיתון והוא הפסיק להתפרסם. הגיליון האחרון הופיע ב-3 בנובמבר 1938.
עם התגברות אירועי הפרעות גדלה כמות המהגרים מן העיר. נוספו עוד ועוד מגבלות, בעיקר כלכליות. על מנת שיצליחו להגר נאלצו היהודים למכור את רוב רכושם.