עם תום מלחמת העולם השנייה היו מדינות מזרח אירופה הרוסות מבחינת התשתית החברתית והכלכלית. בכולן (חוץ מצ'כוסלובקיה) לא הייתה מסורת של משטר דמוקרטי. בפולין דאגו הסובייטים מראש לחסל את רוב אוכלוסיית האליטות והמשכילים בטבח יער קאטין, בשאר שטחי פולין ובארצות האחרות עשו זאת ביסודיות הנאצים. לכן נכנסו הסובייטים לתוך "חלל ריק", פיזי ורוחני. על אדמת שש המדינות המדוברות שהה הצבא האדום כצבא כיבוש, וזה הקל על סטלין את המלאכה. ביוגוסלביה ובאלבניה, שהשתחררו מעול הכיבוש הנאצי בעצמן וצבא סובייטי לא שהה בתחומן, לא הייתה לסטלין יד חופשית להפעלת השיטה, ולכן המשטרים הקומוניסטיים שקמו שם היו מעט עצמאיים יותר מבחינה מדינית ולא גרורים מובהקים של ברית המועצות (יוגוסלביה הקימה את גוש המדינות הבלתי-מזדהות בעוד שאלבניה עברה לאזור ההשפעה של סין העממית עם בוא הקרע הסיני-סובייטי).
השיטה.
בשלב הראשון הקימו הסובייטים בכל אחת מהמדינות הללו מפלגה קומוניסטית שנקראה בשם "סוציאל-דמוקרטית", או בשם מקביל דומה. אז קוימו בחירות דמוקרטיות, אחריהן הוקמו קואליציות של מפלגות אחדות בכל מדינה.
בשלב השני בוצע פירור שיטתי וריסוק מפלגות השלטון השַלטָניות (הדומיננטיות) מבפנים באמצעות השתלת "חפרפּרות" נאמנות; אותם סוכנים סכסכו בין ראשי מפלגות השלטון והקימו בכל אחת מהן "אגף פרוגרסיבי", שכל יעודו היה לדחוף לצירוף המפלגה הקומוניסטית לשלטון.
או אז, בשלב הבא, דאגו הקומוניסטים לכבוש את המשרדים המרכזיים - כגון פנים, חקלאות וביטחון; ההשתלטות על משרד החקלאות אפשרה רפורמה אגררית, הפקעת האדמות מבעליהן ומסירתן לקולחוזים, משקים שיתופיים בנוסח הסובייטי. השליטה במשרד הפנים איפשרה הקמת משטרה חשאית חזקה ונאמנה שהייתה חיונית להמשך יישום השיטה. הסובייטים דאגו להבטיח השתלטות "האגפים הפרוגרסיביים" על ראשות מפלגות השלטון על ידי זיוף מסיבי של התוצאות במערכות הבחירות, תוך ניצול הימצאות צבא הכיבוש הסובייטי בארצות מזרח אירופה. בהמשך הוקמה בכל אחת מהמדינות "חזית לאומית" במרכזה המפלגה הקומוניסטית המקומית ביחד עם משתפי-פעולה לויאליים ממפלגות אחרות. בשלב זה הקואליציות היו מדומות, כיון שכל מפלגות השלטון כבר היו פרו-סובייטיות.
השלב האחרון, שבוצע ברובו ב-1946 במדינות הגרורות, כלל חיסול פוליטי ובדרך כלל גם פיזי של המדינאים והעסקנים בעלי נטיות ליברליות, דמוקרטיות או לאומיות. נערכו באותה תקופה משפטי ראווה לפושעי המשטרים הפרו-נאצים באותן ארצות, ובאותה הזדמנות טָפְלוּ אותן אשמות על מתנגדי המשטר באשר הם, וחיסלו אותם (בהוצאה להורג או בהגליה למחנות עבודה בברית המועצות). חלק לא מבוטל מהמוצאים להורג היו דווקא "הקומוניסטים הביתיים", אותם פוליטיקאים מקומיים שסטלין לא סמך על נאמנותם לסובייטים וחשש מנטיותיהם הלאומיות.
התהליך הגיע לקיצו לקראת סוף 1948. בשנה זו התאחדו כל מפלגות הקואליציה למפלגה אחת שכל הכוח בידה, כששאר המפלגות הוצאו מחוץ לחוק. לאחר האיחודים שונה בדרך כלל שם המפלגה המאוחדת לשם ארוך בעל קונוטציה סוציאליסטית (כגון "דמוקרטים עממיים", "מפלגת פועלים לאומית" וכדומה) על מנת להקרין דימוי של שלטון הפועל הפשוט. ההשתלטות הסובייטית על מדינות-הלוויין הייתה פוליטית, כלכלית, צבאית ותרבותית.
עם סיום הפעלת השיטה ב-1948 עמד בראש כל אחת משש המדינות מנהיג טוטליטרי חזק, נאמן לחלוטין לברית המועצות: בולסלאב ביירוט (Bolesław Bierut) בפולין, קלמנט גוטוולד (Klement Gottwald) בצ'כוסולבקיה, וולקו צ'רבנקוב בבולגריה, גאורגיו דז' ברומניה, ולטר אולבריכט במזרח גרמניה וכאמור - מתיאש ראקושי בהונגריה.
לימים, לאחר הנאום הסודי של חרושצ'וב בוועידת מפלגתו ב-1957, כונו מנהיגים אלה "ששת הסטלינים הקטנים" וסולקו מהשלטון או "מתו" בעת מילוי תפקידם.
החוקר הבריטי יו סיטון (Hugh Seton-Watson) חילק את השיטה לשלושה שלבים:
החוקר הפולני יאן גרוס (Jan T. Gross) מדבר על מספר רב יותר של שלבים מתוכננים היטב. לא נמצא מסמך סובייטי רשמי המפרט את השיטה באופן מסודר.
שימושים מושאלים.
השם "שיטת הסלמי" משמש בהשאלה לכל טקטיקה שמטרתה השתלטות עוינת בשלבים, כשכל שלב מבוצע כביכול מרצונו החופשי של הקורבן, שאינו רואה את התמונה הכוללת ואת התוצאה הסופית. המונח משמש, לדוגמה, גם בעולם העסקים: הצגת בעיה עסקית או פתרונה בשלבים מורכבים, המקשים על תפיסת התמונה בכללותה.
בפוליטיקה הישראלית צוטט המושג בעיקר על ידי אנשי הימין הפוליטי, שראו בתוכנית השלבים של אש"ף אסטרטגיה כוללת להשמדת ישראל ב"שיטת הסלמי". על פי גישה זו נכונות אש"ף להכרה בישראל ולניהול משא ומתן עמה, לא היו אלא שלבים טקטיים שנועדו "לאייד" ההתנגדויות בציבור הישראלי של מי שערים לסכנה זו.
דוגמה הפוכה: במאי 1967, כחודש לפני מלחמת ששת הימים, תכנן ראש הממשלה לוי אשכול מצעד צבאי בירושלים. וולט רוסטוב, עוזרו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, הסב תשומת לב נשיאו לכך שלדעת הבריטים, ישראל מנסה בדרך זו להשתלט על ירושלים ב"שיטת הסלמי".
שיטת הסלמי בתרבות.
המונח "שיטת הסלמי" הוזכר בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה הבריטית 'כן, אדוני ראש הממשלה'. בפרק זה מביע היועץ בפני ראש הממשלה את דעתו כי הסובייטים לא יפלשו לעולם למערב אירופה, אלא יספחו אותה פיסה אחר פיסה. מדברים אלה הבין ג'ים האקר שלעולם לא תהיה לו עילה מוצדקת ללחוץ על הכפתור האדום של הנשק הגרעיני כדי לעצור את הסובייטים.
לואיס מונטי
לואיס פליפה מונטי (15 במאי 1901 - 9 בספטמבר 1983) היה כדורגלן איטלקי-ארגנטינאי ששיחק בשני משחקי גמר של המונדיאל בשתי נבחרות שונות. בגמר הראשון הוא הופיע במדי ארגנטינה במונדיאל 1930, ובו הוא הפסיד לאורוגוואי בתוצאה 2:4. בגמר השני הוא שיחק במדי איטליה כמתאזרח, וקבוצתו ניצחה את צ'כוסלובקיה בגמר מונדיאל 1934 בתוצאה 1:2.
מונטי היה שחקן קשוח, והתאפיין בכישורים טכניים גבוהים שסייעו לו לתקל את יריביו על המגרש בחוזקה. הוא שיחק בתפקיד מגן מרכזי למחצה בשיטת מטודו, עמדה המקבילה לקשר מרכזי בכדורגל המודרני. בתפקיד זה הוא שימש את מרכז ההגנה של קבוצתו בזמן שהיא התגוננה, אך תיפקד כפליימייקר העיקרי כאשר קבוצתו התקיפה את שער היריב. מונטי זכה לכינוי דובלה אנצ'ו (ספרדית: רוחב כפול) בזכות יכולתו לנוע על המגרש במהירות רבה.
קריירה בארגנטינה.
מונטי החל את הקריירה שלו ב-1921 בקבוצת הורקאן, היכן שזכה באליפות הראשונה שלו. בשנה שלאחר מכן הוא חתם בקבוצת בוקה ג'וניורס אך עזב מבלי ששיחק ולו פעם אחת. הוא הצטרף לסן לורנסו, היכן שזכה בשלוש אליפויות נוספות.
מונטי זומן לראשונה לייצג את מדינתו ב-1924. הוא זכה בקופה אמריקה 1927, ובמדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם. ארגנטינה העפילה לגמר המונדיאל ב-1930, לאחר שהביסה את צרפת, מקסיקו, צ'ילה וארצות הברית, כאשר מונטי הבקיע שני שערים ושיחק בקשיחות רבה שגרמה להעלאת ספקות באשר לשיתופו במשחק הגמר. מספר מקורות טוענים שמונטי סבל מפציעה, אך למרות טענות אלו, ולמרות האיום ברצח, הוא עלה לשחק אך הפסיד עם קבוצתו לאורוגוואי בתוצאה 2:4.
קריירה באיטליה.
מונטי עבר לשחק במועדון הכדורגל האיטלקי יובנטוס ב-1931. אולם, הוא סבל מעודף משקל ולא היה בכושר משחק ראוי. במשך חודש הוא שהה באימון מבודד, דבר שהוכיח את עצמו לאחר שסייע ליובנטוס לזכות באליפות איטליה ארבע פעמים ברציפות בין 1932 ל-1935. מונטי שיחק ביובנטוס 225 משחקים במסגרת הסרייה A, ובהם הוא הבקיע 20 שערים.
שנה לאחר הגעתו לאיטליה הוא זומן לנבחרת האיטלקית הלאומית על תקן של מתאזרח. לאחר טורניר שנוי במחלוקת זכתה איטליה במונדיאל, בעקבות ניצחון על צ'כוסלובקיה בגמר בתוצאה 1:2.
קרב הייבורי.
קרב הייבורי הוא משחק כדורגל ידוע שנערך ב-14 בנובמבר 1934 בין איטליה לאנגליה באצטדיונה של ארסנל. מונטי שיחק במרכז ההתקפה האיטלקית, אך בדקה השנייה שבר עצם ברגלו לאחר התנגשות עם החלוץ המרכזי האנגלי טד דרייק. באותה תקופה היה אסור להחליף שחקנים שנפצעו, והמשחק הסתיים בניצחון 3:2 של אנגליה על איטליה שסבלה מנחיתות מספרית. מונטי שיחק עבור איטליה רק פעמיים נוספות.
בסך הכל מונטי הופיע עבור ארגנטינה ב-16 משחקים (5 שערים) בין 1924 ל-1931, ו-18 פעמים עבור איטליה (שער אחד) בין 1932 ל-1936.
לואיס פליפה מונטי
פושקש
קרק דה שבלייה
קלשניקוב
ליטניה
ליטניה, סוגה ספרותית, שירית, שעיקרה שירת תחינה, תפילת תחנונים ומזמורי בקשות.
מקור המלה ביוונית, Litanea, ובצורה קצת שונה באיטלקית, Litania. הליטניה שימשה בשירה הליטורגית הנוצרית ועקבותיה נמצאים גם ביצירות של משוררים ידועים.
הליטניה בצורתה העברית, שירת התחנון, בנויה על בקשה שמבקש הש"ץ ועל המענה הכאילו פזמוני, החוזר על עצמו, שמשיב לו קהל המתפללים. בעוד שבליטורגיה הנוצרית שימשה הליטניה בעיקר כתפילה נגד אסונות טבע, נגד מחלות ומגיפות, ונגד כל מיני מרעין בישין - הרי שבליטורגיה היהודית והעברית הליטניה שימשה לתחנון על צורכי ציבור דתיים, כגון חופש הפולחן היהודי תחת כובשים זרים ועוד. בתפילות ה"הושענות" הקדומות, ביניהן אלה של אלעזר הקליר נעשה שימוש בצורת הליטניה, של בקשת הש"ץ ותשובה חוזרת של קהל המתפללים.