בעלי המניות העיקריים של החברה היו: בני טנאנט ושות בע"מ מלונדון - שהיו גם סוכני המכירות שלה, החברה הכלכלית לארץ ישראל מניו יורק, קבוצה יהודית מבריטניה והבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציונים. לפי תנאי הזיכיון בראש מועצת המנהלים היה צריך לעמוד בריטי, ואכן יושב ראש מועצת המנהלים היה "כבוד מעלת האלוף אוף ליטון K.G.,P.C.,G.C.S.I.,G.C.I.E.".
הזיכיון.
לאחר שממשלת המנדט פרסמה את "פקודת הזיכיון של ים המלח" הוגדרו לחברה זכויותיה:
החברה נדרשה לשלם דמי שכירות, דמי זיכיון השווים ל-5% מערכה הכללי של התוצרת שנמכרה וכן חלק מהרווחים. אלו היו תשלומיה לממשלות: הסכומים בליש"ט.
הון המניות.
הון המניות המונפק של החברה ליום 31 בדצמבר 1944 היה מיליון ליש"ט. בהתאם לתנאי הזיכיון נדרשה החברה להציע על ידי החתמה פומבית לא פחות מ-50% של כל הון המוצע על ידה- ולתת זכות קדימה לאזרחי ארץ ישראל ונתיני עבר הירדן לגבי הקצאה של 20% מעל ההחתמות הפומביות האלו.
הון המניות היה מורכב משלושה סוגי מניות:
המניות הרגילות לא היו ניתנות להעברה אלא בהסכמתם בכתב של שלושה רבעים ממנהלי החברה, "הרשאים לפי ראות עיניהם לסרב לתת הסכמה כזאת". בעלי המניות הרגילות היו רשאים להפוך את המניות שלהם בכל עת למניות רגילות א'.
הדיבידנדים למניות הבכורה נפרעים פעמיים בשנה: ב-1 בינואר וביולי. גם הן נסחרו בבורסות.
אתרי הפעילות.
חברת האשלג הארץ-ישראלית פעלה בארבעה אתרים:
היסטוריה.
בים המלח ישנם כ – 42 מיליארד טונות מינרלים.
עד מלחמת העולם הראשונה היה כל אזור ים המלח מוגדר כג'יפטליק, כלומר רכושו הפרטי של הסולטאן. בעשור האחרון של המאה ה-19 הציב הסולטאן עבדול חמיד השני בים המלח שתי ספינות קטנות שמטרתן הייתה לאסוף אספלט שצף על הים. במקביל, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ניתן לשני גרמנים זיכיון לכריית ברום מהים וזיכיון זה נמכר לחברה צרפתית שהחזיקה בו כדין.
ב-1919 קיבלו ערבים נוצרים ירושלמים, איברהים חסבון, ג'ורג' שיבר ושוכרי דיב זיכיון מממשלת המנדט לכרות מלח בהר סדום ולהפעיל ספינות נוסעים ומשא על הים, זיכיון זה חודש ב-1927 והופעל על ידי דיב. חסבון התמקד בהרחבת הסחר על הים ולאורך חופיו.
ב-4 באפריל 1925 ירד משה לנגוצקי, לפי בקשת משה נובומייסקי, לחופו הצפוני של ים המלח, כדי לתפעל זיכיון של מעבר סחורות ולבצע מחקר ראשוני במשאבי ים המלח. מכיוון שלפניו לא פעלו בחבל ים המלח אנשים בעלי מראה אירופי, היה חשש רב לחייו, לפיכך התחזה לנגוצקי לרופא וכך זכה לאהדת האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1925 נערך מכרז למתן זיכיון לכריית המחצבים מים המלח, אולם כל ההצעות לא נמצאו מתאימות וממשלת בריטניה המשיכה בחיפוש זכיין מתאים שלא דרך מכרז.
חברת האשלג הארץ ישראלית הוקמה באוקטובר 1929 על ידי משה נובומייסקי ולאחר אישור הזיכיון ב-1 בינואר 1930 על ידי ממשלת אנגליה, החלו שנתיים ניסיוניות של הפקת אשלג במפעל הצפוני ושליחתו לאנגליה.
בתחילת 1929 רכשה חברת האשלג את ספינותיה הראשונות, החל בספינות מפרש וגמור בספינות-מנוע. חלקי הספינות הובאו מאנגליה ומחופי ארץ-ישראל והורכבו על שפת ים המלח. הללו שימשו בעיקר לחקירת הים ולהכשרת הדרכים להקמת המפעל הדרומי של החברה. עם יסוד המפעל הדרומי בשנת 1934 גברה התנועה בים, תחילה על ידי הובלת חומרי בניה, מכונות, פועלים ואספקה לעובדים, ואחר כך על ידי הובלת התוצרת מקצה הדרומי לקצה הצפוני. סירות המנוע להובלת העובדים ולגרירת סירות המשא כונו בשמות : "התקוה", "גברת לוט", "יתומה", "מצדה", ו"מכוור". בשנת 1941 נבנתה והורדה לים הספינה הגדולה "צוער" שהיא בת 200 כוחות סוס. ההפלגה ארכה רק 9–10 שעות. הספינה הייתה טעונה כ-300 קרוניות אשלג. בשנת 1945 עמדו לרשות חברת האשלג 3 סירות מנוע, 6 סירות-משא גדולות ו-5 סירות משא קטנות. החברה מנתה 16 ספנים עברים.
בשנים 1931 - 1932 החלה החברה לשווק אשלג וברומין שנוצרו במפעלה שבקצהו הצפוני של ים המלח. בעקבות ההבנה שהתנאים הטופוגרפיים בצפון ים המלח אינם מאפשרים התקנת בריכות על שטח נרחב, הוחלט על הקמת מפעל המלח בסדום באגנו הדרומי של ים המלח בשנת 1934, על מנת להגדיל את כושר הייצור.
בשנת 1937 נפתח בית החרושת הראשון בקצה הדרומי של ים המלח. בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה התוצרת משנה לשנה באופן ניכר. תחזית סוכני המכירות של החברה קבעה כי "יש יסוד להניח שיעלה ביד החברה להוסיף ולהחזיק בימי שלום ברוב השווקים שהיא מצאה".
בשנת 1940 הגיע הייצוא של חברת האשלג לכמחצית הייצוא התעשייתי של ארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם השנייה סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת האשלג של בריטניה.
בשנת 1945 מכרה החברה 90,040 טון אשלג ו-347 טונות ברומין. מאזנה לשנת 1944 היה 2,084,355 ליש"ט. הרווח באותה שנה היה 170,363 ליש"ט ברוטו, לאחר שיא של 294,404 ליש"ט בשנת 1942.
במלחמת העצמאות.
ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים למפעל האשלג בצפון ים המלח. מאז תחילת מלחמת העצמאות ניהל נובומייסקי מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות. ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח את הגנת המפעלים. ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם שמסר את מפעלי חברת האשלג (באתר הצפוני ובאתר הדרומי), בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני. עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח (כמה מאות אנשים) פונו על ידי 17 כלי שיט קטנים אל אתר החברה בסדום. ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני אנשי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים. המפעל, שחובל לפני נטישתו נהרס כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.
המפעל הדרומי בסדום היה נתון במצור, ובמשך חודשים רבים הועברה אליו אספקה במטוסים. ביוני 1948 הפגיז הלגיון הירדני את המפעל ואנשיו נאלצו להסתתר במערות. פרט לכך, לא הייתה הלוחמה הפעילה אינטנסיבית. ב-23 בנובמבר 1948, במסגרת מבצע לוט, חודש הקשר היבשתי עם סדום. כתוצאה מן המלחמה המפעל הדרומי נותק ממקורות המים המתוקים שלו ורק חלק מבריכות האידוי נשאר בשטח מדינת ישראל. במשך מספר שנים המפעל נותר ללא פעילות, אך באופן כללי המתקנים של המפעל לא נזוקו קשה. בשנת 1950 הוצא מהמפעל כמויות קטנות של אשלג למכירה בשוק הישראלי.
בנובמבר 1948 מינתה הממשלה הזמנית ועדה כדי לבדוק את פעולת חברת האשלג ולהגיש המלצות לגבי עמדת הממשלה בעניינה. היחס של היישוב לחברת האשלג לא היה חד-משמעי. החברה מילאה תפקידים לאומיים וחלוציים בפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל, אך הייתה קשורה בבריטניה ובדירקטוריון שישב בלונדון. הוועדה שמונתה פעלה לסילוק ההשפעה הבריטית על החברה ולשינוי תנאי הזיכיון שהיה בידי חברת האשלג. אגב כך נפגע נובומייסקי, שהיה בן 75 באותה שנה. בעקבות המלצת הוועדה, הוצגו לחברת האשלג ולנובומייסקי תנאים להמשך הפעלת החברה, בהם לא הצליחו לעמוד. בחודש דצמבר 1951 החליטה ממשלת ישראל להקים חברה חדשה, חברת מפעלי ים המלח בע"מ ולהלאים את המפעל. החברה החדשה רכשה ביולי 1952 את כל הנכסים של חברת האשלג.
המפעלים.
המפעל בצפון.
רוב עובדי הייצור הועסקו בצפון ים המלח והתגוררו בעיקר בירושלים. ממשלת המנדט לא איפשרה להקים יישובים באזור ים המלח על קרקעות ממשלתיות, אולם נובומייסקי הצליח להשיג אישור להקמת שכונות מגורים לעובדי המפעל, על סמך הזיכיון של החברה. בשנת 1934 הוקמה שכונה למשפחות העובדים, ובמשך הזמן נוספו לה מבני ציבור ושירותים והיא תוכננה כיישוב קהילתי. בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-8 באוקטובר 1939, הקים גרעין של מחנות העולים את קיבוץ בית הערבה, הסמוך לאתר הצפוני של החברה. את האישור להקמתו של קיבוץ זה הצליח נובומייסקי להשיג באמתלה של הקמת שכונות מגורים נוספת לעובדי מפעל ים המלח.
בצפון ים המלח התקיימו מפעלים לייצור ברום, מלחי ברום, כלור וסודה קאוסטית ומתקן לקרנליט אליממי.
המפעל בדרום.
החברה יזמה את הקמת המפעל בדרום כאשר התברר כי שם ברשותה די קרקעות לבניית הבריכות הדרושות לשם הפקת האשלג, וכן הייתה קרבה למקור מים מהעיירה א-צאפי שמדרום-מזרח לים המלח, בתחום ממלכת ירדן.
בשנת 1933 התקשר נובומייסקי עם קיבוץ רמת רחל שליד ירושלים כדי שיארגן קבוצת עובדים למפעל המתוכנן בסדום. ייצור האשלג היה מבוסס על בריכות אידוי שדרשו שטחים נרחבים. השטחים שעמדו לרשות מפעלי ים המלח באתר הצפוני היו מצומצמים יחסית, ואילו בדרום היו שטחים נרחבים. אולם התנאים, שהיו קשים גם בצפון, היו קשים יותר בדרום בגלל הריחוק ממקום יישוב, ובגלל החום הרב. קיבוץ רמת רחל התקשר עם מזכירות "הקיבוץ המאוחד" וזו גייסה קבוצה של 20 חברים, שיחד עם עובדי חברת האשלג הקימה בשנת 1934 את מחנה סדום. בקרבת מקום, בבקעת צוער שבתחום אמירות עבר הירדן (שנכללה במנדט הבריטי), נמצא מקום מתאים להתיישבות. הקיבוץ המאוחד שלח למקום גרעין של מתנחלים מרעננה, יוצאי "המחנות העולים". אולם, האמיר עבדאללה התנגד להקמת ההתנחלות וזו פונתה.