הטובה היא כלי הבס המקובל בתזמורות נוער, תזמורות כלי נשיפה, תזמורות צועדות כמו תזמורות קולג' ותזמורות משטרה וצבא, כמו תזמורת צה"ל. בניגוד להרכבים אחרים, בתזמורות אלו מקובל שיותר מנגן אחד מנגן בטובה. בתזמורות גדולות במיוחד יכולים להשתתף אפילו עשרות נגני טובה או סוזאפון.
סוגים.
הליקון.
ההליקון הוא אביו של הסוזאפון. הוא קטן ממנו ועוטף גם הוא את גוף הנגן ויושב על כתפו. מקובל להשתמש בהליקון במזרח אירופה, ובפרט בתזמורות כלי נשיפה בלקניות.
משפחת הטובה.
בדומה למשפחת הסקסופונים, השם 'טובה' משמש גם למשפחת כלים הבנויים באופן דומה לטובות שתוארו למעלה, אך מנעדם גבוה יותר. עם משפחה זו נמנים הכלים בסעיף הקודם, וכן הכלים הבאים:
האופוניום והפלוגלהורן מיוצרים כמעט ללא יוצא מן הכלל בסי במול. המלופון, מיוצר על פי רוב בפה.
המנעד המקסימלי של כל הכלים ממשפחת האופוניום (משפחת הטובה) ללא פלג'אולטים (צלילי צפצוף) הוא 4 אוקטבות וספטימה גדולה.
הכלי קרן הבריטון, והכלי אלטהורן, אינם ממשפחת הטובות. שניהם שייכים למשפחת הקרנות.
מנעד.
קיימים הבדלי מנעד בין הטובות השונות. קל יותר להפיק צלילים נמוכים במיוחד מטובה בסי במול או בדו, במיוחד אם צנרת הכלי רחבה; בהתאמה, קל יותר להפיק צלילים גבוהים מכלים קטנים כטובה בפה או במי במול. עם זאת, מנעד הנגינה תלוי מאוד בנגן ומיומנותו, יש נגנים המרחיבים את המנעד המקובל מעלה ומטה, בעוד נגנים חובבים רבים לא יוכלו להפיק מן הכלי את כל המנעד המקובל.
טרנספוזיציה.
בניגוד לרוב כלי הנשיפה, טובות הבס והקונטרבס הן כלים ללא טרנספוזיציה, על נגן הטובה להכיר את האצבועים המתאימים לטובות השונות.
בעוד בדרך כלל מעיד שם צליל הנלווה לשם הכלי על הטרנספוזיציה שלו, כמו במקרה של חצוצרה בסי במול או סקסופון במי במול, שם הצליל הנלווה לשמה של הטובה מעיד על הצליל הנמוך ביותר שהיא מפיקה ללא שימוש בשסתומים.
אין מוסכמה גורפת בנוגע לטרנספוזיציה לאלטהורן, הבריטון והאופוניום, ותפקידים נכתבים עם או ללא טרנספוזיציה, בהתאם להחלטת המעבד או המלחין והמוסכמות באזורם או תחומם המוזיקלי.
זברת הרים
זברת הרים (שם מדעי: "Equus zebra") היא מין של זברה גדולה ממשפחת הסוסיים. מין זה מחולק לשני תת-מינים: זברת הרים הכף ("E. z. zebra") וזברת הרים הארטמן ("E. z. hartmannae").
תפוצה.
שני תת-המינים ממויינים אלופטרית, כלומר הם חיים באזורים גאוגרפיים נפרדים ולא חופפים: תת-המין הראשון נפוץ רק בדרום אפריקה, בעוד תת-המין השני נפוץ בחופיה של נמיביה ובדרום אנגולה. תפוצתם של שני תת-המינים מקוטעת במידה רבה.
אנטומיה.
גודלה של זברת ההרים בינוני, וכיתר הזברות, היא מכוסה בפסים. אורך גופם (כולל הראש) של פרטים בוגרים מגיע ל-210 עד 260 סנטימטרים, ואורך זנבם 40-55 ס"מ. גובה כתפם נע בין 1.16 ל-1.5 מטרים. משקלם 240 - 370 ק"ג. משקלם של זברות ההרים מהכף נמוך יותר ביחס לזברות ההרים הארטמן. הצבע הבסיסי של זברת ההרים הוא לבן, והיא מכוסה בפסים שצבעם חום כהה - שחור, המגיעים גם לאזור הרעמה הקצרה והזקופה. הפסים שעל הראש, הצוואר והגוף צרים ורבים יותר מאלו שבאזור הישבן. הרגליים מכוסות גם הן בפסים, המגיעים עד לפרסות. בחלק האחורי של הישבן יש תבנית פסים מרושתת שממשיכה עד לסוף הזנב. החוטם של זברת ההרים שחור.
שני תת-המינים הם מטפסים טובים, ופרסותיהם קשות ביחס לסוסיים אחרים. המאפיין המבחין ביותר של זברת ההרים היא הסנטר הכפול שלה, כלומר קפל העור המשתלשל מגרונה. ניתן להבחין בינה לבין מיני זברה אחרים: תבנית הצבע שלה נמצאת בין זו של הזברה המצויה לבין זו של זברת הגרבי. היא נבדלת מהזברה המצויה ב"סנטר הכפול" שלה; בכך שהפסים על גופה וראשה צרים ורבים יותר; בתבנית פסים מרושתת על האחוריים; חלקיה התחתונים לבנים, ועל הבטן והחזה יש פס שחור; באוזניים שאורכן עולה על 20 ס"מ.
רבייה.
זברות ההרים הן בעלי חיים פוליגמיים. הן יוצרות עדרי רבייה קטנים, המכילים זכר אחד ו-1 עד 5 נקבות וולדות. עדרי הרבייה הללו נותרים יציבים לאורך השנים, והנקבות נשארות לרוב באותו עדר רבייה במשך כל חייהן. מצב זה מוביל לכך שיש עודף של זכרים. "הזכרים העודפים" מקימים קבוצות "רווקים", שממנה יוצאים זכרים לעדרי רבייה. עדרים חדשים שכאלו נוצרים כאשר זכר רווק משיג נקבה צעירה מעדר חסר זכרים, או כאשר נקבה מבוגרת עוזבת עדר מפורק, למרות שהמקרה האחרון אינו נפוץ. לעיתים זכר רווק מנסה להשתלט על עדר רבייה מסוים. במקרה כזה, יתרחש קרב רציני הכולל בעיטות ונשיכות בין הזכר המאתגר לזכר המאותגר. במידה והזכר המאתגר ינצח בקרב, הוא יזכה בכל הנקבות שבו כיחידה אחת. לעיתים עדרים אחדים מצטרפים זה לזה ויוצרים אוכלוסיות גדולות יותר.
זברות ההרים מזדווגות אחת לשנה אחת עד שלוש שנים, ואין עונת רבייה מוגדרת, כך שהם עשויים להזדווג במשך כל השנה. עם זאת, אצל זברת הרים הכף, שיא הלידות הוא בחודשים דצמבר - פברואר, ואצל זברת ההרים הארטמן, הוא מתרחש בחודשים נובמבר - אפריל. לאחר הריון בן שנה אחת ייוולד סייח אחד במשקל 25 ק"ג ובאורך (גוף וראש) של 120 ס"מ. הוא יינק עד גיל עשרה חודשים, ולאחר 13 - 37 חודשים הוא כבר יהיה עצמאי. הזכרים מגיעים לגודל מרבי בגיל 42 חודשים לערך, ויוכלו להיות מובילי עדר במשך חמש עד שש שנים. הנקבות תגענה לבגרות מינית ותמלטנה את הסייח הראשון בגיל 3 - 6 שנים, כאשר הגיל הממוצע למאורע זה הוא 5.5 שנים. הן פוריות עד גיל 24 שנים. בהיוולדו, הסייח יהיה מפותח למדי. בשבועות הראשונים יישאר קרוב לאמו, שתמנע כל קשר בינו לבין חברים אחרים בעדר. תפקיד האב בדאגה ההורית אינו ישיר, והוא לרוב מסתכם בהגנה על הצעירים בעדר. זברות ההרים מגיעות לרוב לגיל 20 ומעלה. הפרט המבוגר ביותר שתועד מת בגיל 29 ושישה חודשים.
התנהגות.
זברת ההרים היא בעל חיים חברתי, מה שמתבטא בכך שאוכלוסיות המין מורכבות מעדרי רבייה ומקבוצות רווקים. היא אינה בעל חיים טריטוריאלי, יחד עם זאת עדרי הרבייה חיים בטריטוריות שגודלן הממוצע הוא כ-6 - 20 קמ"ר בחורף (בקיץ הטריטוריות קטנות יותר) ושחופפות במידה רבה את הטריטוריות של עדרי רבייה אחרים. המין, על שני תת-מיניו, הוא פעיל יום, ועיקר פעילותו נעשית בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות בין הערביים. במרבית שעות היום הם נחים או אוכלים. כאשר קר, זברות ההרים תחפשנה אחר מקום מחסה בגאיות מיוערים ובמערות לא עמוקות, או שתעמודנה במקום אליו מגיעות קרני השמש על מנת להתחמם.
חיים עוזר גרודז'ינסקי
גט אישה (ברבים: גיטי נשים) או בקיצור גט, הוא מסמך הלכתי, שבאמצעותו מגרש בעל את אשתו ומסיים את נישואיהם. משפט המפתח בגט הוא "הרי את מותרת לכל אדם".
מקור המילה במשנה והתלמוד, שם משמשת המילה 'גט' במשמעות של שטר, שלעיתים קרובות הוא גט במשמעות ימינו, אך לא תמיד. כיום מקובל לכנות במילה גט רק את השטר שבו מגרש הבעל את אשתו.
מקור ומהות הגט.
הגט נמנה עם אחת מתרי"ג מצוות התורה, ומוזכר בספר דברים ובספר ישעיהו בשם "ספר כריתות". על פי המדרש הוא היה נהוג עוד בימי אברהם אבינו. הנוסח הנוכחי של הגט וכל הכללים הקשורים בו נקבעו בבבל בתקופת התלמוד. בתורה עצמה לא נזכרת המילה 'גט', אלא הוא מכונה 'ספר כריתות':
הגט אינו חוזה שנערך בין שני צדדים, אלא הוא מעשה חד-צדדי של הגבר. על אף שמעיקר הדין אין צורך בבית דין כדי לסדר גט, מקובל שגט יסודר אך ורק בבית דין מוסמך (ובמדינת ישראל, בבית דין רבני), וזאת בשל מורכבותו ההלכתית של הגט ובשל המשמעות החמורה שעלולה להיות אם יינתן גט פסול.
על פי המנהג בבתי הדין, מיד לאחר סידור הגט משמיד (בגריסה או שרפה) בית הדין את שטר הגט ונותן פסק-דין של בית הדין לפיו התקיים בנוכחותו בצורה כשרה מעשה הגירושין (הפסק החדש נקרא "מעשה-בית-דין") וקובע כי בני הזוג גרושים כהלכה. מטרת השמדת שטר הגט המקורי היא מניעת שימוש בשטר הגט בפני בית דין אחר במקרים של חזרה לחיים משותפים והיפרדות חוזרת. במדינת ישראל ניתנת בנוסף לכך גם תעודת-גירושין. על מנת למנוע ערעורים על תקפות הגט לאחר זמן, שמטרתן להוציא לעז על אחד מבני הזוג כביכול נישואיו הראשונים עדיין תקפים, נהוג שלנוכחים במקום מוצע לעיין בגט ולוודא את תקינותו, ולאחר מכן הם מתחייבים שלא לערער עליו בעתיד, והגט, שכבר מילא את תפקידו, מושמד.
בעת שהגבר מוסר את הגט לאישה חייבים להיות נוכחים שני עדים, וכן בית-הדין המסדר את הגירושים. לעיתים נוכח גם הלבלר שכתב את הגט, אך אין זה נדרש. בעת מסירת הגט אומר הגבר לאישה: "הרי זה גטך, והתקבלי גטך זה, והרי את מגורשת בו ממני מעכשיו, ומותרת לכל אדם".
דיני הגט.
דיני הגט נלמדים מפרשה בספר דברים, העוסקת בגירושין. בפרשה עצמה מפורש רק החיוב שהמגרש אישה יגרשה באמצעות 'ספר כריתות', ואיסור לאדם לשאת שוב גרושתו לאחר שנישאה לאדם אחר. שאר דיני הגט נלמדים מתורה שבעל פה ובאמצעות דרשות בעיקר בתלמוד במסכת גיטין.
עיקרי דיני הגט הם:
שמות גיטין.
ההלכה מחייבת נתינת גט כאשר ברור מי המגרש ומי המתגרשת. חיוב זה מתבטא בתחום הלכתי הנקרא "כתיבה לשמה". אחד הנושאים הנידונים בתחום זה הוא "שמות גיטין" נושא זה הוא בירור דרך כתיבת שמות אנשים ומקומות לפי ההלכה. כיוון שללא דיוק בשם בגט נוצרת בעיה בכשרותו של הגט. דרך לימוד נושא זה מתברר על ידי חוקי הלשון לפי הפוסקים ובדיקת דרך כתיבת השם כפי המובא בתנ"ך ובתלמוד. עיקר הדיון בשמות גיטין מובא בשולחן ערוך חלק אבן העזר. אחד הדיונים המפורסמים בתחום שמות גיטין הוא השם עקיבא - האם האות האחרונה בשם היא כמו שכתוב בתלמוד הבבלי עם האות א או כמו שכתוב בתלמוד הירושלמי עם האות ה.
מסירת גט באמצעות שליח.