בין השנים 1501–1503 הוכנו תוכניות לבנות גשר של קבע. אחת התוכניות הוכנה על ידי לאונרדו דה וינצ'י, שתכנן גשר יחיד הנישא על ידי שני עמודים בכל קצה באורך 240 מטר. בשל סיבות טכניות לא ניתן היה לבנות גשר זה, ומיכלאנג'לו הוזמן לתכנן את הגשר, אולם הוא דחה את בקשת השלטונות הטורקיים.
חָיְרָאטִייֶה.
בראשית המאה ה-19 הורה הסולטאן מהמט השני להקים גשר מעל קרן הזהב. הגשר נפתח ב-3 בספטמבר 1836 וחיבר בין אזאפקאפי לאונקפאני. אנשי הצי הטורקי בנו את הגשר על סירות צפות, ואורכו היה בין 500 ל־540 מטרים. הגשר נקרא בשם חָיְרָאטִייֶה - בטורקית "תמיכה".
ג'יסר אי ג'דיד.
גשר גלאטה הראשון נבנה בפתח קרן הזהב בשנת 1845 בידי אמו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון. גשר זה היה ידוע בשם ג'יסר-אי ג'דיד (Cisr-i Cedid) או "הגשר החדש", להבדילו מן הגשר הישן יותר במעלה קרן הזהב אשר כונה ג'יסר-אי אטיק (Cisr-i Atik) - "הגשר העתיק".
אגרת מעבר.
לאחר בניית הגשר הורשו תושבי איסטנבול לעבור בו בחינם במשך שלושה ימים. לאחר מכן הוטלה אגרה על החוצים אשר שולמה לקופת הצי. האגרה נגבתה בין 25 בנובמבר 1845 ועד 31 במאי 1930, בידי גובי מס רשמיים שעמדו בשני צידי הגשר.
האגרה הייתה כדלקמן:
הגשר השני.
הגשר הראשון הוחלף בשנת 1863 בגשר עץ נוסף שבנה את'ם פרטב פשה, במצוות הסולטאן אבדילאזיז לקראת ביקורו של נפוליאון השלישי באיסטנבול.
הגשר השלישי.
בשנת 1870 כרת הממשל העות'מאני חוזה עם החברה הצרפתית "Forges et Chantiers de la Mediteranée" להקמת גשר במקום, אך בשל פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה נדחתה הבנייה, וניתנה לחברה הבריטית "G. Wells" ב-1872. העבודות הושלמו ב-1875. הגשר היה באורך 480 מטרים וברוחב 14 מטרים ונתמך על ידי 24 עמודים צפים. עלות הבנייה הייתה 105,000 לירות זהב. גשר זה הועבר בשנת 1912 במעלה קרן הזהב להחליף את גשר ג'יסר אי אטיק, ובמקומו נבנה גשר חדש.
הגשר הרביעי.
הגשר הרביעי במקום נבנה בשנת 1912 על ידי החברה הגרמנית "MAN AG" עבור 350,000 לירות זהב. היה זה גשר צף באורך 466 מטרים ורוחב 25 מטרים. הגשר נפגע בשריפה ב-1992, והוזז ממקומו על מנת לבנות במקום גשר חדש.
הגשר החמישי (הנוכחי).
את הגשר הנוכחי בנתה חברת הבנייה הטורקית STFA, ובנייתו הושלמה בדצמבר 1994. גשר זה הוא גשר מתרומם, הגדול בעולם. אורכו 490 מטרים ואורך המפתח המתרומם 80 מטרים. רוחבו 42 מטרים ויש עליו שלושה מסלולים לרכב ומדרכה לכל כיוון. כמו כן חוצה את הגשר החשמלית המודרנית המקשרת בין רובע קבאטש ורובע בג'לר.
השפעה על התרבות הטורקית.
גשר גלאטה משמש קשר סמלי בין העיר העתיקה של איסטנבול, שבה נמצאים ארמון טופקאפי והמסגדים העיקריים של האימפריה העות'מאנית (ובהם המסגד הכחול), לבין האזורים החדשים יותר של העיר - גלאטה, בייאואולו, שישלי והרבייה, שבהם התגוררו עיקר האוכלוסייה הלא מוסלמית, הסוחרים והדיפלומטים במהלך המאה ה-19. בכך שימש הגשר לא רק אמצעי תחבורה, אלא גם גשר תרבותי בין שתי תרבויות שונות - תרבות מערב אירופה ותרבות מזרחית.
הגשר מוזכר בספרות הטורקית כנקודת חציה בין תרבויות, וכן מתואר בספרים רבים ובציורים בשל מיקומו והנוף הנשקף אליו וממנו.
גשר גאלאטה
נושא (תחביר)
נושא (בלועזית: סובייקט) הוא מונח בתורת התחביר המציין את מעמדו התחבירי של רכיב המשפט, אשר נשוא המשפט (בלועזית: פּרֶדיקַט) מתארו או מאפיינו. יש להבחין בין השימוש במונח נושא כמתאר מעמד תחבירי מוגדר בשפה נתונה, לבין השימוש במונח זה כמתאר מעמד תחבירי התקף בכל השפות (הגם שהדוגלים בדקדוק אוניברסלי אינם מקבלים הבחנה זו). בעוד עבור שפה נתונה ניתן להציע אפיונים פנים-לשוניים למעמד הנושא (ראו דיון בנושא העברי בהמשך), קשה להציע אפיונים התקפים לכלל הלשונות. עיקר הקושי נובע מכך שמושג הנושא משלב בתוכו במסורת הבלשנית שלושה אפיונים שונים:
הנושא בתחביר העברי.
בעברית קל לאפיין את נושא המשפט הפועלי, כרכיב במשפט אשר גורר התאם עם הפועל:
במשפט השמני המצב סבוך יותר. על פי רוב, הנושא מאופיין בהיותו הרכיב המיודע של המשפט, בעוד שהנשוא הוא הרכיב הבלתי מיודע:
אפיון זה בעייתי במשפטים שמניים שבו שני הרכיבים הם מיודעים או בלתי-מיודעים:
בפועל, זיהוי הנושא במשפטים שמניים נעשה לפי מבנה המסר: הרכיב הידוע, ש"עליו מדבר המשפט" מאופיין כנושא.
במשפטים אחרים, זיהוי הנושא מתבסס בעיקרו על קונבנציה תחבירית:
הנושא במשפט סביל.
כאמור מעלה, הנושא ניתן להגדרה על ידי מאפיינים שונים. לעיתים, מאפיינים אלו אינם עולים בקנה אחד. דוגמה בולטת לכך היא משפט הסביל, שבו מבצע הפעולה איננו הטופיק (הרכיב הידוע, שעליו מדבר המשפט). לדוגמה:
במשפט זה, מבצע הפעולה הוא "יוסי כהן" אך הטופיק הוא "החברה". התחביר העברי מאפיין בכל זאת את "החברה" כנושא המשפט, כיוון שזהו הרכיב הגורר התאם עם הפועל. מבחינה בין לשונית, משפטים סבילים מיוחדים בכך שדווקא מקבל הפעולה נמצא במעמד הנושא, ולא מבצע הפעולה. לכן, ייתכנו משפטים סבילים ללא מבצע פעולה מפורש:
הנושא במבט בין לשוני.
בשפות רבות (שוודית, למשל) אין התאמה בין הנושא לפועל, ובשפות אחרות (שפות ארגטיביות, כמו בסקית) הפועל מתאים דווקא למושא, או לנושא ולמושא גם יחד; לכן כלל ההתאם לא יכול לשמש כבסיס להגדרה אוניברסלית.
נושא סתמי.
נושא סתמי הוא מצב שבו במשפט יש פועל, אולם מבצע הפעולה אינו מוזכר בצורה מפורשת. אלה משפטים שלאחר קריאתם אנו שואלים את עצמנו מי עושה את הפעולה במשפט, ואיננו יודעים לענות על השאלה. דוגמה: "ביטלו את המבחן". הנשוא במשפט זה יהיה "ביטלו", אך כשנשאל "מי ביטלו?" לא נוכל למצוא לכך תשובה במשפט, ולכן הנושא במשפט הוא נושא סתמי והוא מצטרף אל הנשוא, כיוון שלא ידוע מי ביטל את המבחן.
שימוש בנושא סתמי מהווה אחד מהאמצעים הרטוריים ומטרתו היא להדגיש את הפעולה עצמה ולא את מבצע הפעולה, וזאת או מכיוון שמבצע הפעולה אינו חשוב, או כדי להימנע מלקיחת אחריות של מבצע הפעולה. כמו כן, משתמשים בנושא הסתמי כשרוצים להביע פעולה כללית או מנהג. לדוגמה: ביפן אוכלים באמצעות מקלות עץ. בשפות רבות, כגון בעברית, נושא זה מצוין על ידי התאם של גוף "נסתרים", ואילו בשפות אחרות קיים כינוי גוף מיוחד לנושא זה כגון man הגרמני או on הצרפתי.
דוגמה לכך הוא שם הגוף האנגלי it במשפט הבא:
נושא זה מכונה נושא סתמי (בלעז dummy subject). לעיתים משמש הנושא הסתמי לציון נושא אימפרסונלי (נושא לא-אישי), אשר מתייחס למבצע פעולה אנושי, אך לא מוגדר:
יום הפועלים
מנגנון זרימת אוויר
מנגנון זרימת אוויר (באנגלית: Airstream mechanism) הנקרא גם חניכה, הוא הדרך בה נוצרת תנועת האוויר במערכת הקול. האיבר המווסת את תנועת האוויר במערכת הקול נקרא האיבר החונך והוא יכול להיות אחד משלושת החונכים המוכרים בלשונות האנושיות הריאות, הגרון או הווילון.
ניתן לחלק את מנגנוני זרימת האוויר ללחץ ויניקה. בראשון האיבר המבצע את החניכה יוצר לחץ חיובי במערכת הקול וגורם לתנועת האוויר החוצה, הגאים המבוצעים בדרך זאת נקראים מחוצנים, באחר האיבר המבצע את החניכה יוצר לחץ שלילי במערכת הקול וגורם לשאיבת האוויר פנימה, הגאים המבוצעים בדרך זאת נקראים מפונמים.
חניכה ריאתית.
החניכה הריאתית היא חניכה המתחילה בריאות, רובם המוחלט של הגאי השפות האנושיות מתבצע תוך חניכה ריאתית, כל התנועות ורובם של העיצורים נוצרים במנגנון הריאתי המחוצן. זאת ועוד בשפות רבות כל ההגאים הם ריאתיים מחוצנים.
חניכה גרונית.
החניכה הגרונית היא חניכה המתחילה בגרון, מאחר שהחללים העליונים במערכת הקול קטנים מאוד מהריאות לא ניתן לבצע עיצורים מקורבים או תנועות עם חניכה גרונית.
בביצוע חניכה גרונית מחוצנת יורדת פיקת הגרון כמו בעת ניסיון לשיר תו נמוך, נסגרים מיתרי הקול כמו בעת הגיית עיצור סדקי סותם, נחסם בסיס חיתוך בחלל הפה ואז עליית פיקת הגרון גורמת להיווצרות לחץ חיובי בחלל הפה מאחורי הסתימה.
בביצוע חניכה גרונית מפונמת עולה פיקת הגרון, כמו בניסיון לבצע תו גבוה, לאחר מכן נחסם בסיס חיתוך בחלל הפה, אז יורדת פיקת הגרון תוך יצירת לחץ שלילי בחלל הפה מאחורי הסתימה.
חניכה וילונית.
החניכה הווילונית היא חניכה המתחילה בחך הרך (הווילון), עיצורים סותמים וילוניים-מפונמים מוכרים כעיצורים מצוצים. העיצור החכי המצוץ (צקצוק לשון) מסמן בהרבה שפות אירופאיות ובעברית הבעת רגשי צער. העיצור המכתשי מצוץ צדי משמש רבות את פרשי הסוסים כדי להאיץ את סוסיהם.
בביצוע חניכה וילונית מפונמת נוצרת סתימה בחלל הקדמי של הפה ולאחר מכן מתקרב גב הלשון אל החך הרך ונע עוד אחורנית כך שנוצר לחץ שלילי בחלל הפה שלאחר החסימה הראשונה וכשהחסימות נפתחות האוויר נע מהחוץ פנימה.
לא ניתן לבצע עיצורים סדקיים, אפיגלוטיים, לועיים או ענבליים בחניכה וילונית מאחר שבסיסי חיתוך אלו מופיעים מאחורי האיבר החונך. כמו כן משום שחלל האוויר הזמין לחניכה הווילונית אינו גדול דיו נחשבת הגיית עיצורים חוככים ועיצורים מקורבים כבלתי אפשרית. מאחר שהחניכה הווילונית מתבצעת מעל מיתרי הקול, ניתן לייצר רק עיצורים אטומים בחניכה זאת.
המדינות הבלתי מזדהות
קרליה (רפובליקה)
רפובליקת קרליה (ברוסית: Респу́блика Каре́лия, בקרלית: Karjalan Tazavalla) היא רפובליקה בצפון מערב הפדרציה הרוסית.
היסטוריה.
השטח היה בידיים רוסיות כבר בשלב מוקדם בהיסטוריה, כחלק של רפובליקת נובגורוד. מהמאה ה-13 והלאה חלקים שונים של קרליה צורפו לשוודיה תחת השם קרליה השוודית. במאה ה-18 רוסיה כבשה את השטח.