טַאיפֵּיי (סינית: 臺北市; או טַאיבֵּיי) היא בירת טאיוואן (הרפובליקה הסינית). היא גם מהווה את מרכז הממשל, המסחר והתרבות של טאיוואן. העיר ממוקמת בחבל טאיפיי שבצפון האי טאיוואן אך מנוהלת ישירות על ידי הממשל המרכזי של הרפובליקה ואינה מהווה חלק מהחבל. טאיפיי, שנחשבת עיר עולם, מהווה חלק מאזור תעשייתי נרחב. מערכת מרושתת של קווי רכבת, רכבת מהירה, כבישים מהירים, שני שדות תעופה וקווי אוטובוס מחברים את טאיפיי עם כל חלקי האי טאיוואן.
הגיית שם העיר.
התעתיק העברי "טאיפיי" לגרסאותיו ("טאיפה", "טאיפי", "טייפה") נגזר מהתעתיק האנגלי של שם העיר - Taipei, שהוא בתורו נגזר משיטת התעתיק וֵייד-גַ'יילְס שבה נכתב שם העיר כך - T'ai-pei. לעומת זאת, בשיטות התעתיק המודרניות - הן טוֹנְג-יוֹנג פּין-יִין הנהוגה בטאיוואן והן הַאן-יוּ' פּין-יִין הנהוגה בסין (ומחלחלת לטאיוואן) - יש לכתוב את שם העיר כך - Táibĕi. למעשה, ההגייה הנכונה של ה-פּ' בשם העיר היא בין בּ' דגושה ל-פּ דגושה ודומה יותר ל-בּ.
היסטוריה.
בני האן החלו להתיישב באגן טאיפיי, בו ממוקמת העיר, החל בשנת 1709, אך קודם לכן היה האזור מיושב בידי שבטי קטאלאנגאן ילידיים. החל בסוף שנת המאה ה-19, עלתה חשיבותו הכלכלית של האזור בשל סחר חוץ מתגבר, בעיקר בתחום ייצוא התה.
לאחר תבוסתה של סין במלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895), נאלצה סין לוותר על טאיוואן שהפכה להיות שטח של יפן. טאיפיי הפכה להיות המרכז הפוליטי והאדמיניסטרטיבי של השלטון הקולוניאלי היפני, והעיר נקראה בפי היפנים "טאיהוקו".
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר האזור לשליטה סינית.
בשנת 1949, כאשר השלטון הקומוניסטי הביא לבריחתה של ממשלתו של צ'יאנג קאי שק מסין היבשתית, ביססה הרפובליקה המובסת את ממשלתה החדשה בטאיפיי כשהיא מגדירה אותה בירתה הזמנית, בעוד נאנג'ינג (נאנקינג) נותרת, על הנייר בלבד, הבירה הרשמית של המדינה. עד 1957 הייתה טאיפיי גם הבירה של פרובינציית טאיוואן, עד שזו הועברה לג'ונגשינג.
חלוקה מנהלית.
טאיפיי מנהלת שנים עשר אזורים (區):
פוליטיקה מקומית.
ראש העיר הנוכחי של טאיפיי הוא מא יינג ג'או. תפקיד ראש העיר של טאיפיי משמש בדרך כלל מקפצה פוליטית לתפקיד רם דרג יותר פוליטיקה הטאיוואנית. הן הנשיא הנוכחי והן הנשיא הקודם של הרפובליקה הסינית: צ'ן שווי ביאן ולי טנג חווי היו בעבר ראשי העיר של טאיפיי.
האוכלוסייה בטאיפיי מורכבת בעיקר מפליטים שהגיעו מיבשת סין, ומסיבה זו רבים התומכים מקרב תושביה של העיר באיחוד עם הרפובליקה העממית של סין מאשר ביתר חלקי המדינה.
השכלה.
בטאיפיי יש 15 אוניברסיטאות:
כמו כן יש בטאיפיי 9 מכללות:
תחבורה.
בטאיפיי רכבת קלה, רכבת תחתית, וכן מערכת של תחבורת ציבורית באוטובוסים.
בעיר הקרובה טאויואן ממוקם נמל התעופה הבינלאומי טאויואן, נמל התעופה הראשי של טאיוואן. כמו כן בתוך טאיפיי נמצא נמל תעופה קטן יותר, נמל התעופה טאיפיי סונגשאן, המשמש לטיסות פנים וליעדים בינלאומיים קצרי טווח.
טאיפה
טאיבה
טאיבי
מנרה
מְנָרָה (Menara) הוא קיבוץ הנמצא באזור אצבע הגליל, מערבית לקריית שמונה. הקיבוץ נמצא ברכס רמים שבהרי נפתלי וממוקם סמוך להר שנאן, פסגת הרכס. הנקודה הגבוהה בקיבוץ היא בגובה 880 מטר מעל פני הים.
שם הקיבוץ.
שמו של הקיבוץ משמר את השם הערבי של המקום. בספטמבר 1943 הציע זאב וילנאי שם עברי למקום: רָמִים, אך חברי הקיבוץ סירבו להשתמש בו, ואף פרסמו מודעה בעיתון דבר, ב-12 בנובמבר 1943, שלא קיבלו את הסכמתם לשם החדש. כדי להדגיש את התנגדותם סיפרו החברים סיפור על קבוצה של רווקים בני הקיבוץ, שצעדו לעבר מושב רמות נפתלי הסמוך על מנת להיפגש עם בנותיו, בוגרות בית הספר החקלאי בנהלל. בדרכם, פגשו הבוגרים עובר אורח ששאלם מי הם ולאן הם הולכים, והקבוצה נאלצה לענות לו כי הם מרמים והולכים לרמות.
בשנת 1964 אושר רשמית השם מְנָרָה (במלרע, על משקל "מְצָדָה", בנימוק של שמירה על הגייה עברית ולא ערבית), שמקורו ב"מַנָארָה", שמו הערבי של המקום שמשמעותו מינרט או מגדלור. בעברית דבורה, למעשה בפי כל, הקיבוץ מכונה מָנָרָה, בקמץ ובמלעיל.
היסטוריה.
הקמת הקיבוץ.
הקיבוץ נוסד בתחילת 1943 על ידי גרעיני נוער מתנועת הנוער העובד ילידי הארץ ונוער עולה מגרמניה ומפולין, על שטח של 1,200 דונם שרכשה הקרן הקיימת. האדמות נרכשו משני בעלי אדמות מקומיים באוקטובר 1942, תמורת 4,100 לירות ארץ ישראליות. תושבי הקיבוץ התגוררו תחילה באוהלים ובמערות שבמקום, וב-28 באוקטובר 1943, נערך טקס הנחת אבן הפניה לבניין הראשון ביישוב, אליו הוזמנו גם ערבים מיישובי הסביבה. הקיבוץ ממוקם סמוך לכפר המתואלים (השיעים הלבנונים) הונין ודאז לשמור על יחסי שכנות. במאי 1945, אף נסעו נציגים מהקיבוץ להשתתף בהלוויית אחיו של מנהיג המתואלים בלבנון.
בשנים הראשונות סבל היישוב ממחסור במים וקשיי תחבורה. הדרך היחידה לאזור עברה בחלקה בשטח לבנון. פעמים רבות אי אפשר היה להשתמש בה, והיה צורך להביא למנרה חומרי בניה לצריפים, מזון, ואספקה, ובעיקר מים על גבי פרדות. במקום היו כמה בורות מים עתיקים שתקנו והורחבו לאגירת מי גשמים. בנוסף, היה צורך להכשיר את הקרקעות במקום לחקלאות, לסקול את אדמת הטרשים ולטייב את הקרקע. סוג הקרקע והאקלים המתאימים לגידול עצי פרי, ועד סוף 1947 כבר היה בקיבוץ, על שטח של ‭165‬ דונם, מטעי תפוחים, שזיפים, ענבי מאכל, אפרסקים, דובדבנים וזיתים. במשק היה גם פרות המספקות חלב, כוורות דבורים וכ-1,000 ‬תרנגולות "לגהורן" מטילות ביצים. הקיבוץ גם הפיק
פירטרין (פיראתרום), מפרחי חרצית, המשמש להכנת תרסיסים ואבקות להשמדת חרקים.
בספטמבר 1947, הושלמה סלילת כביש הגישה לקיבוץ, והחל שירות אוטובוסים שבועי של חברת אגד לקיבוץ.
בנובמבר 1947, נחנך בית התרבות בקיבוץ, בתכנונו של האדריכל שמואל ביקלס, הוא נבנה על קצה המצוק עם מרפסת גדולה שהשקיפה על עמק החולה. המבנה שהכיל חדר קריאה, מועדון וספרייה נבנה מאבנים שנחצבו במקום. ביקלס תכנן גם את תוכנית האב של מנרה. את הכסף למימון המבנה תרם תושב זוג מתל אביב, זלמן ושרה שני (קראסנוב) לזכר בנם מרדכי. לאחר שעמד כמה שנים נטוש, הושכר המבנה לחברת בזק שאטמה את המרפסת והפתחים והציבה עליו אנטנות תקשורת.
במלחמת העצמאות.
ב-6 בפברואר 1948, בשעה ‭ 4.45‬אחר הצהרים נתקלו במחסום שתי מכוניות משא שהיו בדרכם להביא מזון ואספקה לקיבוץ, בכביש לידי נבי יושע. מהגבעות משני צדי הכביש הומטרה עליהם אש ממקלעי לואיס. מחלקת הפלמ״ח ששהתה במקום הסתערה על היורים בפיקודו של אורי גלין והבריחה אותם חזרה לכפר הערבי הסמוך. ‭14‬ מנוסעי המכוניות הצליחו לברוח לרמת נפתלי ולמנרה, ושניים נהרגו במקום.
החל ממרץ 1948 היה המקום מנותק ומידי לילה היה צועד אורי גלין עם כיתתו לכפר גלעדי וחוזר עם תיקים מלאים באוכל לילדי מנרה. בסוף אפריל 1948 אף פונו ממנו ילדי היישוב ואת האספקה קיבל הקיבוץ ממטוס שהצניח אותה אל היישוב.
לאחר מבצע יפתח במאי 1948, חל שיפור במצב הביטחוני ונפתחה הדרך לקיבוץ. ב-27 באוגוסט 1948 אירע אסון במחסן הנשק בקיבוץ, עת אירעה התפוצצות בסופו של אימון, ותשעה חיילי ההגנה, רובם עולים חדשים שנשלחו לתגבר את המקום, נהרגו.
ב-22 באוקטובר 1948 תקף 'צבא ההצלה' באזור מנרה, כבש את משלטי שייח' עבד הסמוכים והיה נראה כמאיים לכבוש את מנרה ואת ההיאחזות החדשה יפתח. כוח נוסף ירד לכיוון עמק החולה והחל לירות על התחבורה היהודית בעמק תוך שהוא מסרב להיענות לדרישת משקיפי האו"ם לסגת מהמשלטים שכבש. ב-29 באוקטובר 1948 החל מבצע חירם, במסגרתו פעלה חטיבת כרמלי, שתפקידה המרכזי היה לבלום מתקפה סורית אפשרית באזור מנרה ומשגב עם. כן ערכה החטיבה, עם תחילת המבצע, מספר מבצעי הסחה והטעיה, כסיוע למאמץ העיקרי. בהמשך המבצע, כוחות החטיבה חצו את הגבול לכיוון לבנון, כבשו 14 כפרים לבנוניים והגיעו עד נהר הליטאני.
לאחר הקמת המדינה.
באירוע השלג, בפברואר 1950 (בו ירד גם שלג כבד בתל אביב), נותק הקיבוץ למשך מספר ימים ונמדדה בו טמפרטורה של 8- מעלות צלזיוס.
במאי 1950, נשרף כליל חדר האוכל של הקיבוץ, לאחר שפרצה בו שרפה באמצע הלילה. ב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ. חברת מקורות הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב ליד קריית שמונה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר. עם השלמת הקו לראשונה היה לקיבוץ אספקת מים סדירה, במקום אספקה במכליות ומאגר מי גשמים. קו המים אפשר לקיבוץ לנסות ולפתח את ענף המטעים, שהוגבל עד אז עקב המחסור במים. טקס חנוכת הקו נערך ב-24 ביולי 1953. בטקס נשאו דברים רחל רבין ויצחק טבנקין.
בשנת 1954, ערכה החברה הממשלתית מחצבי ישראל סקר גאולוגי וגילתה מרבצים של עופרת ברזל ואחר כך גם צורן, סמוך לקיבוץ. לצורך בדיקת ההיתכנות הכלכלית של כריית הברזל, נחפר מכרה לתוך ההר. בינואר 1955 שונעו מהמכרה 500 טון של עפרות ברזל. שנשלחו לנמל חיפה ומשם לגרמניה לבדיקה. ריכוז הברזל בעפרות היה כ-27%, נמוך מדי לניצול תעשייתי, כך שהיה צורך להקים מפעל העשרה שיעשיר את אחוז הברזל עד מעל ארבעים אחוז, הכמות הנדרשת לניצול תעשייתי. פעילות כריית מחקר נמשכה כחמש שנים ולבסוף הוחלט לא להשקיע בהפקה מסחרית של הברזל.
בסוף שנות ה-50 סבלה מנרה מהסתננויות משטח לבנון, באותה עת עוד לא הוקמה גדר מערכת באזור, ולא היה מכשול פיזי על הגבול. רוב המסתננים היו תושבי הכפרים מצידו השני של הגבול שביקשו ללקט חציר או עצים.
שנות ה-60 וה-70.