פה ושם בארץ ישראל הוא ספר מסע תיעודי של הסופר עמוס עוז, המספר על מפגשים שהיו לו עם אנשים שונים ברחבי ארץ ישראל ב-1982. עוז כתב שהספר "אינו עיתונאי, אינו ספרותי, אינו דוקומנטארי ואינו פובליציסטי-אידאולוגי בלבד, אלא ממזג בתוכו את היסודות האלה."
הראיונות המתוארים בספר פורסמו, כל אחד לחוד, בשבועון דבר השבוע, בין נובמבר 1982 לינואר 1983. לאחר מכן הם אוגדו לספר (בצירוף אחרית דבר וכמה תגובות) באפריל של אותה שנה.
הספר מסקר בהרחבה פנים שונות של החברה הישראלית, וכולל ראיונות עם חרדים, מתנחלים, ערבים, זקנים, צעירים ועוד אחרים, בליווי פרשנות והגיגי ליבו של הסופר. עם זאת, עוז ביקש להדגיש בהקדמה לספרו שהוא אינו מתיימר להציג חתך אוכלוסייה, או מדגם של אוכלוסיית ישראל, אלא רק "מקומות מעטים ואנשים מעטים".
אף שהוא עוסק במגוון נושאים, במרכז הספר נמצא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהקשר הפוליטי של שנות השמונים. מרבית הראיונות והמפגשים עוסקים, במידה זו או אחרת, בסכסוך.
במרבית הראיונות והמפגשים (אם כי לא בכולם), עוז לא התווכח עם בני שיחו, אלא רק שאלם שאלות ורשם את דבריהם. לעומת זאת, בספרו הציג עוז ביקורת נוקבת על רבים מהמרואיינים.
תוכנו של הספר.
הספר מחולק לעשרה פרקים. רוב החלקים מתארים ביקור אחד של עוז במקום מסוים. החלקים הם:
תגובה וביקורות.
הספר עורר טלטלה בציבוריות הישראלית עם צאתו. חלקים רבים בו עוררו עניין, אולם הפרק העיקרי שעורר טלטלה הוא הפרק "העלבון והזעם", שתיאר את תושבי בית שמש. ניתן בו ביטוי לזעם ולתסכול שחשו מזרחיים בארץ, והוצג בו הקרע העמוק בחברה הישראלית בין המזרחים לאשכנזים.
דויד גרוסמן כתב על הספר: "כמעט בכל פעם שסיימתי לקרוא בו פרק, הייתי חייב להניח את הספר מהיד ולנשום עמוק. שוב ושוב חשבתי לעצמי, די, זה לא ילך. אין סיכוי שפעם נחיה פה חיים נורמליים. עם חרדות כאלה ושנאה כזאת לא נצליח לעולם לצאת לחופשי. הלוואי ויכולתי לומר שכעת, לאחר עשרים ושש שנים, הרגשתי אחרת. להפך".
הספר זכה גם לביקורת שלילית רבה מפי גורמים שונים: חלק מן המתוארים בספר האשימו את עוז בסילוף או בהגזמה של דבריהם, ביניהם הכותבים הערבים מעיתון "אל פג'ר", שהאשימו את עוז ב"ריכוך" עמדתם, כמו גם המתנחלים מהיישוב עפרה. היו שביקרו את העמדה הנייטרלית, לכאורה, שהביע עוז בזמן הראיונות (לא בעת כתיבת הספר, אלא בעת השיחה עצמה) וסברו שהיה עליו להתווכח עם המרואיינים ולהביע דעה. בנוסף, הובעה ביקורת על כך שעוז לוקח הפסקה מעבודתו כסופר, ועושה עבודה של עיתונאי ופעיל פוליטי (באותה תקופה עוז לקח חלק נרחב בפעילות נגד שליטת ישראל ביהודה, בשומרון ובחבל בעזה, מלבד כתיבת הספר).
האגודה ללימודי מזרח התיכון של צפון אמריקה
האגודה הצפון-אמריקנית ללימודי המזרח התיכון
אדוארד מאהלר
אדוארד מָאהלֶר (בגרמנית: Eduard Mahler, בהונגרית: Mahler Ede; 28 בספטמבר 1857 – 29 ביוני 1945) היה מזרחן, אשורולוג, אגיפטולוג, חוקר תנ"ך ואסטרונום יהודי-הונגרי.
קורות חיים.
מאהלר נולד בעיירה צִיפֶר (Ciffer, כיום Cífer) שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסלובקיה) בשנת 1857. בין 1876 ל-1880 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וינה. ב-1885 מונה למועצה האוסטרית למדידות.
פרויקט חייו של מאהלר היה לעגן את אירועי התנ"ך במסגרת כרונולוגית יציבה, וזאת תוך הסתייעות במדעי האגיפטולוגיה, האשורולוגיה והארכאולוגיה וקישור בין אירועים תנ"כיים לאירועים אסטרונומים כגון ליקוי חמה בעת מלחמת סיסרא. וניסיון למתן תיארוך מדויק למכות מצרים, ליציאת מצרים ולצליבת ישו. ספרו בנושא, "Biblische Chronologie und Zeitrechnung der Hebräer" (גרמנית: "כרונולוגיה מקראית והספירה של העברים") מ-1887 זיכה אותו במדליה מאת מלך שוודיה ונורווגיה.
כן כתב פירוש אסטרונומי לקידוש החודש של הרמב"ם ("Maimonides' Kiddusch-Hachodesch", 1890) וערך תרשימים וטבלאות-השוואה כרונולוגיות מקבילות, הכוללות בין היתר הקבלה בין לוח השנה ההיג'רי (האסלאמי) ללוח הגרגוריאני והיוליאני וטבלאות תאריכי כהונת מלכי האימפריה הביזנטית, המהווים כלי עזר מחקרי בסיסי חשוב.
בין 1898 ל-1910 כיהן כאוֹצֵר המחלקה לארכאולוגיה של המוזיאון הלאומי של הונגריה.
בין 1934 ו-1939 מסר את אוסף אמנות מצרים העתיקה שלו למוזיאון האמנויות היפות בבודפשט.
בעת מלחמת העולם השנייה הוסתר מאהלר הקשיש על ידי נזירים. ביתו הופצץ וכל ספרייתו – ובה ספרים וכתבי יד עתיקים – אבדה.
מאהלר נפטר במהלך מגפות שפרצו עם שחרור בודפשט ב-29 ביוני 1945 באויפשט (Újpest; פרוור של בודפשט). אחיו דיולה מאהלר, רופא, גורש מווינה ב 15 למרץ 1941 לפולין, כנראה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אדה מוסוליני
אדה מוסוליני (1 בספטמבר 1910 - 9 באפריל 1995)
הייתה בתו הבכורה של הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני. בעלה היה הרוזן גליאצו צ'אנו, שר החוץ בממשלתו של מוסוליני.
ביוגרפיה.
נולדה מחוץ לנישואין לבניטו מוסוליני ורקלה גוידי בעיר פורלי בצפון איטליה. הוריה נישאו רק חמש שנים לאחר הולדתה. עם הפיכת אביה לראש ממשלת איטליה בשנת 1925 אדה יחד עם אמה ואחיה עברו לקרפניה וארבע שנים אחר כך לרומא.
ב 24 באפריל 1930 היא נישאה לרוזן גליאצו צ'אנו, אחד מנאמניו של מוסוליני, לפני המצעד על רומא והפכה לרוזנת אדה צ'אנו. בעלה מונה לדיפלומט והזוג התגורר בשאנגחאי. ביולי 1939 היא הופיעה על השער של המגזין טיים כ"אשת הציר" והוצגה כפנים הנשיות של מדינות הציר.
מלחמת העולם השנייה.
ב-25 ביולי 1943, כאשר האופוזיציה הפנימית, בהנהגתו של שר החוץ לשעבר דינו גראנדי, עמדה על סף הדחתו של מוסוליני, הצטרף אליהם בעלה של אדה גליאצו צ'אנו, והצביע, בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה שנועדה להדיח את מוסוליני, נגד חותנו. עם זאת, כאשר הצליח מוסוליני האב להימלט משביו, וייסד בצפון איטליה את הרפובליקה של סאלו, הצטרף אליו צ'אנו. אדה, ניסתה להפעיל את השפעתה, ולמצוא להם מקלט במדינה זרה, אך ידידיו של צ'אנו בוותיקן סירבו לעזור לו. לבסוף הבטיחו לו הגרמנים מעבר לספרד, אך במקום זאת עצרו אותו ושלחו אותו לעיר ורונה.
הצבעתו של צ'אנו נגד מוסוליני נחשבה למעשה חמור של בגידה, ולאחר משפט פומבי הוא נמצא אשם, ונדון למוות. לא ברור אם מוסוליני לא רצה להגן על חתנו, או לא יכול להגן עליו. כל מאמציה של אדה, שחצתה את המדינה שהייתה נתונה הן במלחמת אזרחים והן במלחמה בין הצבא האמריקני הפולש ובין הצבא הגרמני, על מנת לשכנע את אביה לחון את צ'אנו, נכשלו. צ'אנו הוצא להורג בירייה ב-11 בינואר 1944.
ניסיונות הבריחה בתום המלחמה.
אדה, לאחר הוצאתו להורג של בעלה, נמלטה לשווייץ כשהיא לבושה כאיכרה. עמה היו יומני המלחמה של צ'אנו, והיא מסרה אותם לעיתונות האמריקנית. היומנים מגלים את כל סודות המשטר הפשיסטי במלחמת העולם השנייה. יומני צ'אנו היו בעלי אופי פוליטי, ולעיתים נדירות התייחסו לאירועים אישיים.
חייה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם חזרתה לאיטליה משווייץ היא נעצרה באי ליפארי ונידונה לשנתיים מאסר בגין סיוע לפשיזם. אדה הכחישה את מעורבותה במפלגה הפשיסטית ואף ניהלה רומן עם פעיל קומוניסטי בולט בשם לאונידה בונג'יורנו.
אדה, נפטרה ברומא בשנת 1995.
תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה (2007)
אסב
עמותת מרחב
יעקב משה לנדא
הכנסייה הנוצרית
היפופוטאמים
יהודית הנשקה
יהודית הֶנְשְקֶה (נולדה ב-1960) היא בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, לשעבר פרופסור מן המניין וראש החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה. זוכת פרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית.
קורות חיים.
יהודית הנשקה (חדד) גדלה במושב בית הגדי והתחנכה בקריית החינוך שדות נגב (עזתה). למדה לשון ותנ"ך במכללה בירושלים, את התואר השני עשתה באוניברסיטה העברית וכתבה עבודת מ"א העוסקת בלשון חכמים בהנחיית פרופ’ משה בר-אשר. את עבודת הדוקטורט שלה, גם היא בהנחיית פרופ’ בר-אשר, כתבה על המרכיב העברי בשפה הערבית-היהודית של יהדות תוניסיה. עיבודו של מחקר זה פורסם בשנת תשס"ז (2007) כספר בהוצאת מוסד ביאליק, בשם "לשון עברי בדיבור ערבי: אוצר המילים העברי בערבית המדוברת של יהודי תוניסיה". על ספרה ומחקריה בתחום הזיקה של לשונות היהודים לעברית זכתה בשנת תשע"א (2011) בפרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית.
הנשקה זכתה ב"מלגת בן יהודה" לשנים תשס"ג-תשס"ד מטעם מרכז אליעזר בן יהודה לחקר הלשון העברית שעל יד האוניברסיטה העברית.
בתחילת דרכה לימדה הנשקה במדרשת "עמליה", ובשנים תשנ"ח-תש"ע (1998-2010) עמדה בראש החוג ללשון עברית במכללת אפרתה, ייסדה וערכה את כתב העת שלו 'דעת לשון', וכן את המרכז ללימודי עריכת לשון במכללה זו שבראשו עמדה. במקביל הרצתה בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית. בשנת תשע"א (2011) הצטרפה לחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה, ועמדה בראשו בשנים תשע"ט-תשפ"א (2019-2021). בסתיו תשפ"ב עברה כפרופסור מן המניין למחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן. מרצה בכינוסים מדעיים רבים ומפרסמת מאמרים בבמות אקדמיות שונות, בישראל ומחוצה לה. מתחומי התמחותה: לשון חכמים שבכתבי היד ומסורות שבעל פה של יהודי המזרח.
הנשקה חברה באקדמיה ללשון העברית משנת תשע"א, תחילה כ'חברה יועצת', ומשנת תשע"ז - כחברה מלאה.
נשואה לדוד הנשקה, פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ואֵם לחמישה ילדים.
השקפתה הפדגוגית על לימוד הלשון העברית.