סנגור היה גם חבר בוועדה שנועדה לערוך את חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית, יועץ כללי של סנגל, חבר במועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית וחבר באספה הפלמנטרית של מועצת אירופה. מספר פעמים היה חבר במשלחת צרפת לאונסקו ולעצרת הכללית של האו"ם.
בינתיים, בשנת 1956 התגרש מאשתו הראשונה ונשא לאשה את קולט יובר, צרפתייה ממוצא נורמנדי, איתה היו לו בן נוסף, פיליפ-מאגילן (17 באוקטובר 1958 – 4 ביוני 1981), שנהרג בתאונה בדקאר. סנגור הקדיש את הקובץ " Lettres d'Hivernage (מכתבים משינת החורף) לאשתו השנייה. בשנת 1964 פרסם את הראשון מסדרה של חמשת הכרכים הקרויה
"Liberté" (חירות). כרכים אלה כוללים נאומים, הרצאות, מסות ודברי מבוא לספרים.
בסנגל 1960–1981.
סנגור תמך בנחישות ברעיון הפדרציה של המדינות האפריקאיות שזכו לעצמאות, במסגרת סוג של "חבר עמים" בסגנון חבר העמים הבריטי.
ב-13 בינואר 1957 קמה "קונבנציה אפריקאית" שתבעה את הקמת שתי פדרציות באפריקה הצרפתית. סנגור הסתייג מ"בלקניזציה" של אפריקה המערבית הצרפתית על ידי פיצולה לשמונה מדינות.
כשרעיון הפדרליזם לא זכה בתמיכה מצד המדינות האפריקאיות, החליט סנגור להקים יחד עם מודיבו קייטה מסודאן הצרפתית את "הפדרציה של מאלי" קצרת הטווח. פדרציית מאלי, שקמה בינואר 1959 כללה את סנגל, סודאן הצרפתית, דהומיי, ו-וולטה עילית. כעבור חודש דהומיי ווולטה עילית נטשו את הפדרציה אחרי שלא אשררו את הקמתה. סנגור התחלק בתפקידים עם מודיבו קייטה. סנגור היה יושב ראש האספה הפדרלית בעוד מודיבו קייטה הפך לראש הממשלה.
בסופו של דבר המחלוקות בין שתי המדינות הביאו לפירוק הניסיון הפדרטיבי. ב-20 באוגוסט 1960 סנגל הכריזה על עצמאותה וב-22 בספטמבר 1960 גם מודיבו קייטה הכריז על עצמאות סודאן הצרפתית בשם "הרפובליקה של מאלי".
סנגור נבחר ב-5 בספטמבר 1960 לנשיא הראשון של סנגל. הוא כתב את מלות ההמנון הלאומי הסנגלי, "האריה האדום". על ראש הממשלה, מאמאדו דיה, הופקדה האחראיות על תוכנית להתפתחות לטווח ארוך של סנגל, בעוד סנגור עסק בעיקר ביחסים הבינלאומיים. שני האישים הסתכסכו במהירות. בדצמבר 1962 מאמאדו דיה נעצר והואשם שניסה לבצע הפיכה. הוא נשאר 12 שנה בבית סוהר בקדוגו, במזרח המדינה. בעקבות ההתפתחות הזאת, סנגור הכריז על שיטת ממשל נשיאותית.
בתמיכתו אליון דיופ ארגן בשנת 1966 פסטיבל של מוזיקה שחורה.
ב-22 במרץ 1967 ניצל מניסיון התנקשות. המתנקש נידון למוות.
הסתדרות הפועלים החקלאיים
הסתדרות הפועלים החקלאיים, או ההסתדרות החקלאית הייתה ארגון מקצועי של פועלים וחקלאים יהודים חברי מפלגות הפועלים הציוניות, אשר הוקם בשנת תרע"ח 1918.
כאשר הוקם הארגון על ידי אנשי "אחדות העבודה", היו רוב חבריו אנשי העלייה השנייה ומיעוטם אנשי השלישית; רובם היו חברי ארגוני פועלים שהוקמו שנים ספורות קודם לכן, הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל וביהודה, והסתדרות פועלי השומרון.
לאחר הקמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, בחיפה בטבת תר"ף דצמבר 1920, הצטרפו אליה חברי "ההסתדרות החקלאית" כחברים מן המנין. ובמקביל, הצטרפה "ההסתדרות החקלאית" או בשמה האחר, "המרכז החקלאי", כאיגוד מקצועי של חקלאים וכאגודה של יישובי ההתיישבות העובדת, במסגרת ההסתדרות הכללית, עד 1969. המוסדות הנבחרים של "המרכז החקלאי" מנוהלים על ידי מזכירות המונה 21 חברים, וכן, נערכת ועידה חקלאית, בכל ארבע שנים, שבה מיוצגים חברי המרכז על ידי 501 צירים.
בתקופת המנדט וגם בעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה, היה "המרכז החקלאי" גוף בעל עוצמה כלכלית שזכה להערכה רבה, בשל תרומתו לפיתוח החקלאות, הכלכלה ואף התרבות, ביישוב ובחברה הישראלית. מאז שנות השבעים של המאה ה-20, ועם ירידת קרנה של ההסתדרות הכללית, מסגרת האם שלו, התמעטה עוצמה זו.
במשך השנים, ההסתדרות החקלאית עסקה בעזרה לחקלאים חברי ההסתדרות הכללית, ובכלל זה הוצאה לאור של ספרות הקשורה לחיי החקלאים בארץ. בין השאר, היא הייתה שותפה עם משרד החקלאות, המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ובנק החקלאות לישראל בהוצאת האנציקלופדיה לחקלאות.
דקסטר חולם חלומות אפלים
דקסטר חולם חלומות אפלים (באנגלית: Darkly Dreaming Dexter) הוא ספרו הראשון של ג'ף לינדסי העוסק ברוצח הסדרתי . ספר זה הוא היווה את הבסיס לסדרת הטלוויזיה דקסטר של רשת שואוטיים, שזכתה בפרס דילייס (Dilys Award).
עלילה.
הוא הפרוטגוניסט, הציר המרכזי בעלילת הספר. הוא עובד כמנתח תבניות דם במשטרת מיאמי ובזמנו הפנוי, הוא רוצח סדרתי שהורג רוצחים, אנסים וכיוצא באלה שנמלטו מהחוק, לדעתו.
הרציחות של דקסטר מונעות מתוך קול פנימי אותו הוא מכנה "הנוסע האפל", שמדרבן אותו להרוג. פעם אחת הוא עשה כן ומאז הקול הפנימי לא חדל להטרידו.
פלאשבקים מגלים כי אביו המאמץ, בלש משטרה בשם הארי מורגן, הבין בשלב מוקדם כי דקסטר הוא סוציופת אלים בעל צורך מולד להרוג. הוא זה שלימד את דקסטר איך להרוג אנשים שהואשמו ברצח ולא הורשעו, כיוון שראה ברציחתם דרך ליצירת צדק. הארי גם לימד את הילד להיות רוצח זהיר, קפדן, לא להותיר שום עקבות ולהיות בטוח לחלוטין שקורבנותיו אשמים לפני שהוא רוצח אותם. דקסטר כינה את הכללים הללו "הקוד של הארי".
דקסטר מנהל חיים כפולים במשך שנים, אולם האידיליה שלו מופרת כאשר הוא מעורב בחקירת רצח בו רוצח סדרתי תוקף את הזונות של מיאמי. כאשר הרוצח מבצע את זממו ברחובות העיר, הוא מתחיל לשלוח הודעות לדקסטר, שבתורו מוצא את סדרת הפשעים כמרתקים ומעוררי חלחלה. בינתיים, אחותו החורגת דברה, עובדת במשטרה, רואה את סדרת רציחות ככרטיס החוצה עבורה, ממחלק המוסר למחלק הרצח. דקסטר, מצדו, נקרע בין הרצון לעזור לה לתפוס את הרוצח והרצון לשבת ולהתפעל מהאמנות והמיומנות שבעבודתו של הרוצח האחר.
תאודיציה
תאודיציה (Theodicy) היא תפיסה תאולוגית ופילוסופית המבטאת צידוק דין וקבלת מעשי האל ללא תרעומות וביקורת. העיקרון העומד מאחורי התאודיציה הוא כי האל חפץ תמיד בטובת ברואיו והוא החכם מכול, ובשל כך אין יכולת בידי האדם להבין את מעשי האל ומתוך כך לבקרם. תפיסה זו מעוררת חשיבה מחדש למעשה לגבי כל שאלת הרוע בעולם.
הדוגלים בתפיסה זו עשויים להיקלע לקונפליקטים ודילמות בהתאם לרמת קושי הייסורים הניחתים עליהם. התאודיציה בולטת בדתות האברהמיות (היהדות, האסלאם והנצרות). כבעיה פילוסופית מתרכזת התיאודיציה במתח שבין קיום הרוע והסבל בעולם לבין תפיסת האל ככול יודע, כל יכול וכטוב מוסרית.
הבעיה.
סוגיית התיאודיציה במחשבה הדתית נובעת מהצלבתן של שש הנחות יסוד:
בין שש ההנחות האלה קיימת לכאורה סתירה. סתירה זו נוגעת רק עבור מי שמחזיק בכל ההנחות; מספיק לבטל אחת מהן כדי להימנע מסתירה זו.
הבעיה הנוצרת היא, כיצד יכול להיות שהאל הטוב ברא עולם רע? או לחלופין, כיצד יכול להיות שקיים רע בעולם ואלוהים לא מונע ממנו להתרחש?
שאלות בסגנון כזה הן פעולה של תוכחה כנגד האל. ניסיון להשיב על השאלה במטרה למנוע את המסקנה שאלוהים רע היא פעולת "צידוק האל" (תיאודיציה).
צידוק האל ביהדות.
בעיית צידוק האל במקרא.
המסורת הדתית היהודית מאפשרת לא רק להצדיק את הדין האלוהי, אלא גם למחות כנגד אלוהים ולהעלות כנגדו תוכחה. המחאה מקבלת מעמד בתוך המסורת הדתית, היא חלק מהחיים הדתיים גופם. דוגמאות לפעולה כזאת של תוכחה כנגד האל ניתן למצוא למכביר במקורות במקרא:
בעיית צידוק האל בספרות חז"ל.
מסורת זאת נמשכת אל תוך ספרות חז"ל, כאשר השיא הוא במדרשי האגדה שבמקרים רבים מבליטים מאוד את תוכחת האל.
גם אצל אלישע בן אבויה מתעוררת מחאה דומה. בשיר השירים רבה בן אבויה רואה את לשונו של רבי חוצפית המתורגמן, אחד מעשרת הרוגי מלכות מוטלת באשפה. על פי מקור אחר, הוא רואה ילד שנהרג בשעה שטיפס על עץ לאחר שאביו הורה לו לשלח את הקן. הילד נהרג בשעה שהוא קיים שתי מצוות שהתורה מבטיחה עליהן אריכות ימים, שילוח הקן וכיבוד אב ואם. אלישע בן אבויה בתגובה יצא ואמר "לית דין ולית דיין" - והוא מוזכר בתלמוד כדוגמה ל״תלמיד חכם שסרח״ כלומר ״כפר בעיקר״ ויצא בשאלה בעקבות מחשבותיו אלו.
באגדה נוספת שמובאת בתלמוד הבבלי אלוהים מראה את רבי עקיבא למשה בנבואה. לאחר שאלוהים מראה למשה את תורתו של רבי עקיבא, משה לא מצליח להבינה, בזמן שרבי עקיבא מסביר שדבריו הם "הלכה למשה מסיני". לאחר מכן משה מבקש לראות את שכרו של רבי עקיבא, ורואה ש"שוקלין בשרו במקולין". משה שואל את אלוהים "זו תורה וזו שכרה?" ונענה ״שתוק, כך עלה במחשבה לפני״.
החל מימי הביניים מתרבה מאוד הדיון הפילוסופי בשאלת 'צדיק ורע לו', במגמה להסביר את הנהגת האל כעקבית עם ההיגיון האנושי.
דרכי התמודדות עם הבעיה.
עם בעיית התיאודיציה התמודדו גישות רבות במחשבה היהודית הדתית. כל גישה מנסה לרכך אחת מן ההנחות מהן צומחת הבעיה, וכך נפתרת בעיית צידוק האל.
קרל פובורסקי
תיאודיציה
תאודיציאה
תיאודיציאה
צידוק האל
צידוק אלוהים
חואן שיאפינו
מלאכת תופר
מְלֶאכֶת הַתּוֹפֵר היא אחת מהמלאכות האסורות בשבת וביום טוב, שמהותה חיבור שני דברים נפרדים זה לזה.
מקור הדין.
ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, שבמהלך הקמתו היו תופרים את היריעות זאת לזאת. מלאכה זו אסורה גם ביום הכיפורים וביום טוב.
מלאכת הקורע היא המלאכה ההפוכה למלאכת התופר.
הגדרת המלאכה.
הגדרת המלאכה היא חיבור שני אובייקטים באמצעות תפירה המתקיימת. ובגמ' נחלקו מה נחשב תפירה המתקיימת, יש שכ' רק כשיש בה שלוש תפירות, מלבד קשירת ראשי החוט על מנת שהתפירה תתקיים, ויש שכ' דווקא בשלוש תפירות, גם ללא קשירה.