בעוד שבמאה ה-17 קראו כמעט כולם את פינטו, העניין בפינטו דעך כליל במאה ה-18. ספרו נראה מיושן מדי וקתולי מדי. מהמאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-20 לא תורגם הספר מחדש וחוקרים נאלצו להשתמש בעותקים של התרגומים המקוצרים מהמאה ה-17.
העניין במנדש פינטו התעורר מחדש החל מסוף המאה ה-19 והתגבר במאה ה-20. ב-1966 יצא הספר בתרגום לצ'כית וב-1970 בתרגום לאיטלקית. שני התרגומים התבססו על התרגומים הגרועים שנעשו במאה ה-17. ב-1969 יצאה לאור מהדורת פקסימיליה של מהדורת הספר המתורגם משנת 1653 בהוצאת Pall Mall בלונדון. היפנים גילו עניין מיוחד בפינטו בשל טענתו כי נמנה עם שלושת הפורטוגזים הראשונים ביפן, וכן בשל תיאוריו ממסעותיו ביפן. ב-1973 הדפיסו היפנים מהדורת פקסימיליה של הספר המקורי מ-1614, וב-1979 יצא לאור תרגום מלא ליפנית מהמקור הפורטוגזי. על התרגום היה אחראי טקיקו אוקומרה, פרופסור מאוניברסיטת סופיה, והיה זה התרגום הראשון המלא של ספרו של פינטו במאה ה-20.
ב-1989 יצא לאור תרגום מלא ומוער לאנגלית מהמקור הפורטוגזי, שנעשה בידי רבקה כץ, ב-1991, שנתיים אחר כך, יצא תרגום מלא ומוער לצרפתית שנעשה בידי רובר ויאל.
היחס לספר.
ההצלחה לה זכה הספר במאה ה-17 נבעה מהיחס אליו כאל ספר משעשע ולא כאל תיאור היסטורי אמיתי. המאורעות והתרבויות המתוארים בספר היו כה יוצאי דופן שמרבית הקוראים של הספר הניחו שמדובר בפרי הדמיון, בדומה ליחס לו זכה מרקו פולו לאחר שהתפרסמו זיכרונותיו. כבר המתרגמים לספרדית ולאנגלית חשו צורך להסביר באמצעות הקדמה ארוכה שהמתואר בספרים הוא אמת. אבל עם השנים הלך והתבסס המוניטין של פינטו כשקרן. במכתב שכתבה הליידי דורותי אוסבורן (Dorothy Osborne 1695-1627) לבעלה הסופר, הבארונט ויליאם טמפל (William Temple; 1699-1628). היא ממליצה לו לקרוא את הספר של פינטו שאותו מצאה משעשע וכתוב היטב. וכך היא כתבה: . כאשר המחזאי האנגלי ויליאם קונגריב (William Congreve; 1729-1670) שילב בקומדיה "אהבה תמורת אהבה" ("Love For Love"), שהצגת הבכורה שלה הייתה ב-1695, את המשפט שאמר אחד מגיבורי המחזה "Ferdinand Mendez Pinto was but a type of thee, thou liar of the first magnitude" (פרדיננד מנדס פינטו היה מסוגך, שקרן מהדרגה הראשונה שכמותך), ידע קהל הצופים היטב במה דברים אמורים. ההיסטוריון יו מורי (Hugh Murray; 1846-1779) ייחס בטעות משפט זה לשייקספיר בספרו משנת 1820 "תגליות ומסעות באסיה" ("Historical account of discoveries and travels in Asia"), ומבקריו של פינטו בפורטוגל של המאה ה-19 ניצלו טעות זו על מנת לצרף לשורות המבקרים את המחזאי האנגלי הנודע. המשורר ז'ורז' גרסש (Jorge Garcés), בן המאה ה-18, מציג את פינטו כשקרן בשיר שכתב בלטינית "Hippodromus Pedroucianus". מגלה הארצות והמתרגם הבריטי בן המאה ה-19 סר ריצ'רד פראנסיס ברטון מזכיר את פינטו בהערת שוליים בתרגום סיפור מסעו השלישי של סינבד מתוך סיפורי אלף לילה ולילה, ומכנה אותו "הסינבד של פורטוגל, אם כי מכובד פחות".
השינוי ביחס אל פינטו החל במחצית השנייה של המאה ה-19. כאשר היסטוריונים מודרניים החלו לחקור את ההיסטוריה של המזרח הרחוק, הם הופתעו לגלות שהמאורעות המתוארים בספרו של פינטו אכן התרחשו. התגליות גרמו לתגובת נגד לדעה הרווחת על מהימנותו של פינטו. ב-1868 יצא לאור ספרו של פיליפ קולב (Philipp Hedwig Külb; 1869-1806) "מסעו ההרפתקני של פרננד מנדז פינטו דרך סין, ארץ הטרטרים, סיאם, פגו וכו'" ("Fernand Mendez Pinto's abenteuerliche Reise durch China, die Tartarei, Siam, Pegu u.a. Länder d. östl. Asiens."), שבו כתב: . אחד מהספרים שחוללו שינוי ביחס לפינטו יצא לאור ב-1883. ספרו של ארתור פאייר (Arthur Purves Phayre; 1885-1812) "ההיסטוריה של בורמה" ("History of Burma") היה הספר הראשון שהתבסס על מקורות מקומיים, וממנו עלה כי הדמויות והמאורעות הקשורים לבורמה כפי שתיאר אותם פינטו אכן התקיימו. זאת בניגוד לדעה הכללית במשך קרוב לשלוש מאות שנה שהם היו פרי דמיונו. ארבעים שנה אחר כך, כאשר ההיסטוריון האנגלי גודפרי הרווי (Godfrey Eric Harvey; 1965-1889) כתב ספר עדכני על ההיסטוריה של בורמה ("History of Burma", יצא לאור ב-1925), הוא נעזר בספרו של פינטו כמקור, והתלונן מרה על איכות התרגום של הספר לאנגלית כפי שנעשה על ידי קוגאן 250 שנים לפני כן. בהשראת הספר של פינטו כתב המשורר ג'ון מונטפורט סיימנס (John Montfort Symns) בתחילת המאה ה-20 את הפואמה "כשפינטו הגיע למרטאבן" (When Pinto came to Martaban), ובה הוא חוזר על הביקורת שפינטו השמיע כנגד שכירי החרב הפורטוגזים בזמן המצור על העיר בבורמה.
הפורטוגזים הכירו בתרומתו לעידן התגליות כאשר החליטו לכלול את דמותו באנדרטת התגליות שהוקמה בבלן (חלק מליסבון) על שפך הנהר טחו.
אותנטיות היסטורית.
מאז שנתגלה כי המקומות והאירועים המתוארים בספר אכן אמיתיים, נבדקו העובדות בספר בקפידה. הטענה העיקרית העולה מבדיקות אלו שאף שהמאורעות המתוארים התרחשו, הרי שבחלק מהמקרים לא סביר שפינטו היה נוכח בהתרחשותם, וכי ככל הנראה השתמש בספרים אחרים או במידע שקיבל כששוחח עם אנשים אחרים על מנת לתארם כשהוא מציב את עצמו כחלק מהאירוע.
הדיפלומט וההיסטוריון הצרפתי אלבר קמרה (Albert Kammerer 1951-1875), שהתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, מפקפק בכך שכף רגלו של פינטו דרכה אי פעם באתיופיה. רבקה כץ משערת כי פינטו מבסס את תיאוריו אודות אתיופיה על המהדורה הספרדית של ספרו של האב פרנסישקו אלוורש (Francisco Alvares) על ההיסטוריה של אתיופיה ("Historia de las cosas de Etiopia") שהודפסה בסרגוסה ב-1561. מקור נוסף הוא סיפורו של האח פולחנסיו פריירה (Fulgencio Freire). במכתב שהתפרסם בברצלונה ב-1562 (השנה שבה החל פינטו לכתוב את ספרו) מתאר פריירה כיצד, כאשר הפליג מאתיופיה, נלקח בשבי הטורקים לנמל בים האדום. לא סביר שהדמיון בין תיאור המאורעות במכתבו של פריירה והמתואר בספרו של פינטו הוא מקרי.
אף שפינטו ביקר ללא ספק באיים שמול נמל גואנגג'ואו (קנטון בפי האירופאים), מייחסים כץ וקוליס את המקור לתיאורים של סין המופיעים בספרו של פינטו, בייחוד לפנימה של הארץ, לספרו של גספר דה קרוס (Gaspar da Cruz; 1570-1520) "מסה על סין" ("Tratado em que contam muito por extenso as cousas da China") שיצא לאור ב-1569, וכנראה גם לסיפוריהם של השבויים הפורטוגזיים בסין שנמלטו או שנפדו בכסף.
מקור קדום נוסף שכנראה שימש את פינטו הם כתביו של הנוסע האיטלקי אורדוריק מפורדנון (Odorico da Pordenone; 1331-1265), שסייר באסיה בין 1316 ל-1330. מאודוריקו שאל פינטו את תיאור הסאטי (שריפת האלמנה במדורת בעלה), את תיאור הדמות המכונה על ידי פינטו הטלאפיקור מלצ'ונה (המזכיר מאוד את הדלאי למה) ואת תיאור טקס הג'וגרנאוט, שבו קפצו המאמינים אל מותם מתחת לגלגליה של עגלה גדולת ממדים.
על מקור נוסף אנו למדים מפינטו עצמו. במכתב ששיגר פינטו ממלאקה ב-5 בדצמבר 1554 הוא מספר כיצד המלך המקומי של איי ריוקיו דאג למחסורם של פורטוגזים שהיו ניצולים מספינה טרופה, אך לא רצה לראותם משום ש"הדבר לא ימצא חן בעיני אלוהים אם יראה במו עיניו אנשים הנוהגים לגנוב מאנשים אחרים". מכאן שפינטו שוחח עם אותם פורטוגזים. בספר, לעומת זאת, הוא מופיע כחלק מאותה קבוצה.
היסטוריון הולנדי בשם טילה (P.A. Tiele) כתב ב-1880 (בתקופה שבה הולנד שלטה בג'אווה) כי לדעתו פינטו לא השתתף בעצמו במסע שארגן הסולטאן של דֶמָאק (בפועל שליט האי ג'אווה) כנגד השליט ההינדי של ממלכת פסאורואן, אלא ליקט את המידע ממקורות אחרים.
מבין טענותיו של פינטו, השנויה ביותר במחלוקת היא הטענה כי היה בין הפורטוגזים הראשונים שהגיעו ליפן. הסיפור על הגעת הפורטוגזים הראשונים לאי טנגשימה, על כך שהמקומיים למדו מהם כיצד לבנות ארקבוז (סוג של רובה), וכיצד תוך תקופה קצרה הם ייצרו כמויות גדולות מכלי הנשק הוא ללא ספק נכון, ומאומת גם מהמקורות היפניים. אלא שספק רב אם פינטו השתתף באירוע. בספרו "טנגשימה: הגעתה של אירופה ליפן" טוען הפרופסור השוודי אולוף לידין (Olof G. Lidin) כי לאחר שהצליב בין מקורות פורטוגזים למקורות היפניים הגיע למסקנה שהאירופאים הראשונים שהגיעו ליפן היו צמד סוחרים שנחתו בכף קדוקורה, בקצה הדרומי של טנגשימה, על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. באותו תקופה נכבשה העיר פרום (כיום פאיאי) בבורמה ופינטו מתאר בספרו כי היה נוכח בנפילתה. מעובדה זו ומהכרוניקות האחרות של האירוע מסיק לידין באורח חד משמעי כי פינטו לא היה בין הפורטוגזים הראשונים בטנגשימה.
ההשקפות לגבי הספר.
פרנאו מנדש פינטו לא זכה לקבל השכלה בדומה לסופרים אחרים בני זמנו ולא הכיר את עבודותיהם של היוצרים הקלאסיים או את האסתטיקה של הרנסאנס. אבל חוסר ההשכלה הפורמלית, המרחק מהתרבות השלטת, ושורשיו הצנועים פעלו לטובתו. אין בספרו סממנים של דעות קדומות כלפי התרבויות "החדשות" שנתגלו על ידי הפורטוגזים ולפיכך הוא מהווה עדות בלתי משוחדת למנהגיהם, גישותיהם ואורח חייהם. עם זאת, הדעה הנפוצה כיום היא שאין לראות בספרו ספר היסטורי או ספר מסעות קלאסי.