מקורם של הפולים מאינדונזיה. לפי הסיפור העממי, את הקפה גילו ילידים מסומטרה שלא הורשו לקטוף את פירות הקפה מהמטעים של המתיישבים ההולנדים במאה ה-18. לאחר שראו כי גחני הדקלים נוהגים לאכול את פולי הקפה ולהוציא אותם אחר כך בצואה, הפועלים באחוזות הקפה החלו לאסוף את הפולים, לרחוץ אותם ולהכין מהם משקה קפה, וגילו שטעמו טוב יותר.
זהו אחד מסוגי הקפה היקרים ביותר בעולם, ונמכר במאות דולרים לקילוגרם. הקפה נמכר בעיקר לפי משקל ביפן ובארצות הברית, ומוגש בבתי קפה בדרום-מזרח אסיה. מדי שנה מיוצרים כ-230 ק"ג של קפה המתקבל בתהליך זה.
סוג יקר יותר של קפה, שייצורו מסתמך על מערכת העיכול של פילים, מכונה קפה שנהב שחור.
כשרות.
שאלת כשרותו של קפה זה שעבר במערכת העיכול של חיה טמאה, עוררה דיונים בין פוסקי ההלכה. תשובה הלכתית ראשונית בתחום זה נכתבה בידי הרב שלמה פישמן הנוטה להכשיר את הקפה. כמוהו גם הרב שניאור זלמן רווח, קבע שהקפה מותר לשתייה.
אשר שניר
אשר שניר (שיינפלד) (12 בפברואר 1942 – 5 באוקטובר 1986) היה טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, בתפקידו האחרון כיהן כראש מטה חיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה.
שניר נולד בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני ה במגמה הפיזיקלית. בשנת 1960 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס מספר 37. לאחר שסיים את הקורס בשנת 1962 הוצב כטייס קרב בטייסת מיסטר. בשנת 1965 נשלח לארצות הברית לבחון את מטוס הסקייהוק שאותו שקל חיל האוויר לרכוש. לאחר טיסות ניסיון המליץ שניר להצטייד בו. במלחמת ששת הימים היה שניר טייס שחק בטייסת העטלף, וביומה הראשון של המלחמה השתתף במבצע מוקד. במהלך המלחמה הפיל שלושה מטוסים.
כמה ימים לאחר המלחמה, ב-15 ביוני 1967, השתתף שניר בקרב אוויר המוני באזור תעלת סואץ בו הופלו ארבעה מטוסי מיג 21 ומטוס שחק ישראלי. במהלך הקרב הפיל שניר שני מטוסים. ב-1969 התמנה לסמ"ט א' בטייסת ובמלחמת ההתשה רשם שבע הפלות נוספות, שהפכו אותו לראשון הטייסים בחיל האוויר שלזכותו נזקף דו-ספרתי של הפלות. באחד מקרבות האוויר הללו, שהיה ממושך במיוחד, הפיל שניר מטוס סורי אותו הטיס פאיז מנסור, מפקד טייסת ומבכירי הטייסים בחיל האוויר הסורי מעל רמת הגולן. הפלתו האחרונה במלחמת ההתשה הייתה במהלך קרב אוויר נגד טייסים רוסיים בו הופל טייס סובייטי שהטיס מיג 21 מעל שטח מצרים.
באוקטובר 1970 עבר הסבה למטוסי קורנס. בשנת 1971 עבר לבית הספר לטיסה בבסיס חצרים ופיקד על טייסות הדרכה. במלחמת יום הכיפורים לחם בהצבת חירום כטייס F-4 פנטום והשתתף בקרבות אוויר ותקיפות רבות, בהם רשם לזכותו הפלה וחצי. את חצי ההפלה האחרונה שלו רשם ב-17 באוקטובר 1973.
לאחר המלחמה פיקד שניר על טייסת העטלף. בשנת 1975 מונה לראש ענף מטוסים באגף אמצעי לחימה של מטה חיל האוויר, ולקצין פרויקט פיתוח מטוס הכפיר. בשנת 1977 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לטיסה.
שניר יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בכלכלה ומנהל עסקים. לאחר שחזר לישראל התמנה ב-1981 למפקד בסיס חצרים בדרגת תת-אלוף. ב-1983 מונה למפקד להק האוויר ובאוגוסט 1984 מונה לראש מטה חיל האוויר, סגנו וממלא מקומו של מפקד החיל.
ב-5 באוקטובר 1986 נפטר ממחלת הסרטן ממנה סבל לאורך שירותו. נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
טורניר ריו-סאו פאולו
טורניר רוברטו גומס פדרוזה
פיאזה
וילסון דה סילבה פיאזה (בפורטוגזית: Wilson da Silva Piazza; נולד ב-25 בפברואר 1943 בריבייראו דאס נבס), הידוע בשם פיאזה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדות הבלם והקשר ההגנתי, וידוע במיוחד בשל הופעותיו במדי קרוזיירו ונבחרת ברזיל.
פיאזה החל את הקריירה שלו ב-1961, בקבוצת רנאסנסה (Renasença) ממדינת מינאס ז'ראיס. בתחילת דרכו שיחק דווקא כחלוץ, אך בהמשך הוסט לתפקידו ההגנתי. ב-1964 הוא עבר לקרוזיירו, מבכירי המועדונים במדינה זו. במהלך 15 שנותיו בקבוצה שיחק פיאזה ב-559 משחקים, ומלבד יכולתו היציבה במשחק ההגנה תרם לקבוצה גם מבחינה התקפית עם 39 שערים בסך הכל, זכר לתפקיד ההתקפי שבו החל את הקריירה. פיאזה היה מהשחקנים הבולטים של קרוזיירו באותה תקופה, לצדם של טוסטאו ודירסאו לופז, ושותף לעשר זכיות באליפות מינאס ז'ראיס, לזכייה בטאסה ברזיל ב-1966 ולזכייה בגביע ליברטדורס ב-1976, לאחר ניצחון על ריבר פלייט הארגנטינאית במשחק הגמר. הוא פרש מכדורגל ב-1979.
פיאזה החל לשחק בנבחרת הלאומית של ברזיל ב-1969, וערך במדיה 47 הופעות. הוא היה שותף לזכיית הנבחרת במונדיאל 1970, תוך שהוא משמש אחד משחקני המפתח בהגנת הנבחרת, לצדם של שחקנים כמו קרלוס אלברטו. הוא השתתף עם ברזיל גם במונדיאל 1974, שבו הודח עמה בסיבוב השני.
סיפורים שלא נשלמו
סיפורים שלא נשלמו: מנומנור ומהארץ התיכונה, או "סיפורים שלא נשלמו" (אנגלית Unfinished Tales of Númenor and Middle-eart), הוא קובץ מאמרים וסיפורים מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, המתארים בהרחבה את קורות הארץ התיכונה ונומנור, מהעידן הראשון ועד השלישי, שלא ראו אור בחייו של המחבר. לאחר מותו, ביקשו רבים מקוראי סדרת ספרי שר הטבעות וההוביט ללמוד עוד על הארץ התיכונה ויושביה, ההיסטוריה שלה ופרטים נוספים הנוגעים לדמויות המוכרות להם כבר. כל אלה ועוד נמצאו ברשומות שהשאיר אחריו טולקין בערבוביה, ובנו כריסטופר ערך אותן והכניס בהן סדר עד שהוציאן לאור בספר "סיפורים שלא נשלמו" בשנת 1980. הספר הוא חלק מהלגנדריום, המכלול הספרותי המתאר את היקום הדמיוני שיצר טולקין.
ולדמר דה בריטו
ולדמר דה בריטו (בפורטוגזית: Waldemar de Brito; 17 במאי 1913 - 21 בפברואר 1979) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במועדונים בברזיל ובארגנטינה, כמו גם בנבחרת ברזיל.
קריירה.
דה בריטו, יליד סאו פאולו, שיחק בראשית הקריירה שלו במועדונים המקומיים סיריו (Syrio) ואינדפנדנסיה (Independência). ב-1933 הוא החל לשחק כמקצוען בקבוצה הבכירה של העיר, סאו פאולו דה פלורסטה, והיה באותה שנה למלך השערים של טורניר ריו-סאו פאולו עם 21 שערים. שנה לאחר מכן הוא עבר לבוטפוגו, במדיה שיחק תקופה קצרה בטרם עבר לסן לורנסו מהליגה הארגנטינאית. ב-1936 הוא חזר לברזיל ועבר לשחק בפלמנגו, עמה זכה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1939. ב-1943 הוא עבר לקבוצת פורטוגזה ולאחר מכן עבר לפורטוגזה סנטיסטה, במדיה סיים את הקריירה ב-1945.
במדי הנבחרת הלאומית של ברזיל שיחק דה בריטו ב-18 משחקים והבקיע 18 שערים. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1934, שבו הודחה הנבחרת כבר בסיבוב הראשון על ידי נבחרת ספרד. באותו משחק הוא בעט בעיטת עונשין לזכות נבחרתו, אך זו נהדפה על ידי השוער הספרדי ריקרדו זאמורה.
לאחר פרישתו ממשחק שימש דה בריטו כסקאוט במועדון באורו אתלטיק קלאב. ב-1954 הוא גילה נער בשם אדסון ארנטס דו נסימנטו (פלה), ולקח אותו לשחק בסנטוס. פלה עתיד היה להפוך לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
היצירה בשחור
היצירה בשחור (בצרפתית L'Œuvre au noir) הוא רומן שכתבה הסופרת הצרפתיה מרגריט יורסנאר.
הרומן מספר על חייו ומותו של הדמות הבדיונית זנון, רופא, פילוסוף, מדען ואלכימאי יליד ברוז' של תקופת הרנסאנס. הספר דן במעמדה של הרפואה שהייתה מקצוע תאורטי לעומת הניסיון המעשי של הגלבים שעסקו בחקר גוף האדם ובכירורגיה. כמו כן, הוא דן באמונה הנוצרית לעומת אמונות אחרות ודן בפלגי הנצרות ויחסיהם ההדדיים, תוך שהוא מתאר מקצת ממלחמות הדת שהתחוללו בתקופה הנידונה ואת ההסתגרות התרבותית שהאדיקות הדתית גרמה לה.
הספר מתאר את המאבקים הפוליטיים של התקופה, את השילוב בין מאבקים מדיניים לדתיים ואת הבריתות המדיניות שנוצרו כתוצאה מכך.
הספר יצא לאור בצרפת ב-1968, זכה להצלחה מיידית וזיכה את המחברת בפרס הצרפתי לספרות Prix Femina Étranger. תרגומו לעברית של הספר על ידי אביטל ענבר יצא ב-1988 בהוצאת זמורה, ביתן – מוציאים לאור, ובאותה שנה יצא לאקרנים סרט קולנוע שהופק על פי הרומן בכיכובו של ג'אן מריה וולונטה.
שם הספר שאוב מאחד התהליכים באלכימיה. הספר כולל מספר התבטאויות אנטישמיות שלא ברור אם הן באות לייצג את רוח התקופה או מהוות ביטוי לדעתה של הסופרת.
זנון מעדיף לשכב עם גברים, רצוי נערים, אולם לא נמנע מקיום יחסי מין עם נשים. בספר מתנהל דיון אודות הומוסקסואליות.
אולפני פאראמאונט
איליושין
תאגיד התעופה איליושין (ברוסית: Авиационный комплекс имени С. В. Ильюшина) הוא יצרן מטוסים שהוקם על ידי סרגיי ולדימירוביץ' איליושין ב-13 בינואר 1933 על פי הוראת בראנוב, שהיה הקומיסר העממי לענייני תעשייה כבדה וראש המחלקה הראשית לתעשייה אווירית של ברית המועצות.
במהלך השנים תכנן המשרד מספר רב של דגמי מטוסים שהיו בסיס לחיל האוויר הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה. כמו כן הוא תכנן מטוסי נוסעים כגון מטוס איליושין Il-18 שהיה המטוס העיקרי לתעבורת נוסעים בברית המועצות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
תאגיד איליושין הוא אחד הגדולים והמתקדמים בתעשיות הביטחוניות של רוסיה. התאגיד עוסק בייצור מטוסים אזרחיים ובעבר גם בייצורם של מטוסי קרב בודדים.
לחברה ישנה חברת בת בשם איליושין פיננס-קו (Ильюшин Финанс Ко) האחראית לייצור מטוסי תובלה ומטוסו של נשיא רוסיה.
נכון לשנת 2021 במפעלי התעשייה האווירית בוורונז' ובאוליאנובסק מיוצרים מספר דגמים של מטוסי נוסעים ומטוסי תובלה שתוכננו על ידי התאגיד. מספר דגמים של מטוסי תובלה נמצאים בשלבי פיתוח שנים כולל רעיונות לפיתוח מטוס כבד במיוחד מדגם ירמאק.
קישורים חיצוניים.
האתר הרשמי של יצרנית המטוסים הרוסית איליושין
וולוצלאבק
הילד בפיג'מת הפסים