הקטאנה פותחה ביפן במאה ה-14 והחליפה בהדרגה את חרב הטאצ'י (ביפנית "חרב גדולה") שדמתה לה במראה אך הייתה מעוקלת וארוכה יותר עם להב עם קצה חיתוך באורך 80 סנטימטר. פרט לגודל הן גם נבדלו באיכות המתכת ובאופן החגירה: הטאצ'י נחגרה כך שהלהבה פונה כלפי מטה. במהלך המעבר מהטאצ'י לקטאנה היו מקרים רבים בהם חרבות טאצ'י קוצרו והוסבו לחרבות קטאנה. ניתן לקבוע האם החרב חושלה כטאצ'י או כקטאנה לפי מיקום חתימת האומן שחישל את החרב ב-tang, בסיס הלהב שמושחל לתוך הניצב. על החתימה לפנות כלפי חוץ כשהחרב חגורה, ולכן אופן החגירה השונה של החרבות הוביל למיקום חתימה שונה.
תהליך חישול הקטאנה היה ארוך ומורכב ושוכלל לדרגת אמנות. הקטאנה מורכבת מפלדה ממספר סוגים: קצה החיתוך בלהב חושל מפלדה קשה המחזיקה חוד, בעוד שמעטפת הלהב חושלה מפלדה רכה וגמישה. שילוב זה יצר להב חזק וחד שיכל לעמוד בכוחות והמאמצים הנוצרים מחיתוך חומר קשה וספיגת מכות וזעזועים. הלהבים הטובים והאיכותיים ביותר, בידיהם של סמוראים חזקים ומיומנים, היו חזקים מספיק כדי לחתוך דרך קסדת הקאבוטו.
הקטאנה סימנה את מעמד הסמוראים עד רסטורציית מייג'י, שפגעה במעמד הסמוראי. אך החרב המשיכה לחיות בעולם אמנויות הלחימה, והיא מזוהה עם מספר אומניות לחימה, כגון קנדו, איאיידו ועוד. ישנם עדיין בתי ספר ללחימה המנסים לשמר את הקוריו (koryu - האסכולה העתיקה) של השימוש בחרב, ובהם עדיין מתאמנים בטכניקות לחימה עתיקות.
בעבר, על מנת לתרגל את השימוש בקטאנה, ביצעו סמוראים רבים טסוג'יגירי. במהלך האקט התאמן הסמוראי בקטאנה על עובר אורח תמים.
עד היום מייצרים אומנים מומחים קטאנות בתהליכים מסורתיים בני מאות שנים. יצירת קטאנה אחת נמשכת כשלושה חודשים. מחירן של הקטאנות כיום עומד על אלפי עד עשרות אלפי דולרים ליחידה. קטאנות מודרניות, שמחשלים נפחים אומנים בימינו, משמשות כפריט אספנות וכן לאימוני אמנויות לחימה. חרבות קהות (חרבות לא חדות דמויות קטאנה) נקראות "איאייטו", והחרבות החדות (שהן למעשה קטאנה מודרנית) נקראות "שינקן".
הכיתה המעופפת
הַכִּתָּה הַמְּעוֹפֶפֶת (בגרמנית: Das Fliegende Klassenzimmer) – ספר מאת הסופר הגרמני אריך קסטנר, שיצא לאור בשנת 1933.
עלילה.
עלילת הסיפור, המכונה בפי קסטנר "סיפור-של-חג-המולד", מתרחשת בעיר קירכברג שבגרמניה בתקופת חג המולד. הספר מספר על קבוצת נערים המתגוררים בפנימייה ולומדים בגימנסיה הקלאסית בעיר. הוא מתאר את הווי החיים בפנימייה, את אופיו הייחודי של כל אחד מן הנערים ואת קשרי הידידות ביניהם.
הכתה המעופפת הוא המחזה אותו כותב ג'וני טרוץ, אחד הנערים, ואותו מציגים הנערים בערב חג המולד.
עלילת המחזה אותו כותב ג'וני טרוץ.
המחזה "הכיתה המעופפת" מספר על כיתה שבה לומדים ילדים אשר הם והמורה שלהם מעופפים עם הכיתה (מטוס) אל המקומות שהם לומדים עליהם.
במערכה הראשונה, מתחילים לנסוע. במערכה השנייה, הם מגיעים להר געש יורק אש. במערכה השלישית, הם מגיעים לפירמידות בגיזה. במערכה הרביעית, מגיעים לקוטב הצפוני. במערכה החמישית, המטוס לא מוּשגח ומידרדר עד שהוא מגיע אל גן העדן. שם הם פוגשים את פטרוס הקדוש ומבקשים להחזיר ילדה, שרעמסס השני חטף בגיזה (במערכה השלישית). פטרוס מסכים, ולאחר מכן הם שרים שיר, מדברים, וזה סוף המחזה.
הדמויות.
במהלך הסיפור מפגישים הנערים בין "אסור לעשן" ליוסטוס ו"אסור לעשן" מקבל את תפקיד הרופא בפנימייה.
סוציאליזם בספר.
אחת הנקודות העיקריות בספר היא מצבו הכספי של מרטין, אשר הוריו היו מובטלים, ודבריו מובאים בהערכת הארגונים הפועלים לשיפור מצב העניים. הספר נכתב בתקופת המיתון הקשה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם, ומתאר את מצבם והשקפתם של מיליוני גרמנים באותה עת.
נין ג'יטסו
נינג'וטסו
שנת מעבר.
שנת 1492 היא השנה בה כריסטופר קולומבוס גילה את אמריקה, ולכן נקבעה כשנת המעבר מתקופת ימי הביניים לתקופת העת החדשה - לפי תיקוף ההיסטוריה העולמית, על פי המקובל בהיסטוריוגרפיה המערבית.
__תוכן__
קלאוס פוקס
קלאוס פוקס (גרמנית: Klaus Fuchs; 29 בדצמבר 1911 – 28 בינואר 1988) היה פיזיקאי גרמני שמצא מקלט בבריטניה מפני הנאצים. העביר מודיעין טכנולוגי אודות הפצצה האטומית לידי ברית המועצות.
חייו.
קלאוס אמיל יוליוס פוקס נולד ברוסלסהיים, שבקיסרות הגרמנית בשנת 1911, כבן של כומר לותרני, אמיל פוקס ושל אשתו, אלזה לבית וגנר. בנעוריו הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
למד בגימנסיה הומניסטית בעיר אייזנך. החל בלימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת לייפציג ב-1930 והמשיך באוניברסיטאות בקיל ובברלין.
עם עליית הנאצים לשלטון בסוף ינואר 1933 ובעקבות גירושו מן ה-SPD הצטרף למפלגה הקומוניסטית (KPD).
בעקבות שריפת הרייכסטאג בסוף פברואר הפך למבוקש, אולם הצליח להימלט ברכבת לברלין, שם המשיך בלימודיו עד לסוף השנה האקדמית.
באוגוסט 1933 נמלט לפריז.
בזכות בן דודו, שהתגורר בבריטניה, הצליח להגר לשם ולהמשיך בלימודי הפיזיקה באוניברסיטת בריסטול.
בהמשך זכה למלגה אצל הפיזיקאי מקס בורן והחל בעבודת הדוקטורט בשנת 1938 באוניברסיטת אדינבורו.
ביולי 1940, בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, נעצר פוקס כנתין אויב והועבר למחנה מעצר באי מאן, ובהמשך בקוויבק שבקנדה. במהלך מעצרו השתתף בקבוצת דיון קומוניסטית בהובלת האנס קאלה . בהתערבות מוריו מאוניברסיטת אדינבורו, ששכנעו את השלטונות הבריטיים כי בתור פיזיקאי יוכל פוקס להביא תועלת למאמץ המלחמה הבריטי, שוחרר פוקס מן המעצר. לאחר שחרורו המשיך בלימודיו באוניברסיטה, אך כעבור מספר חודשים נתבקש להצטרף לפרויקט הבריטי לפיתוח פצצת אטום.
זמן מועט לאחר מכן יצר קשר עם יורגן קוצ'ינסקי, פעיל קומוניסטי וחברו של הפעיל הקומוניסטי קאלה, ששכן במעצר יחד עם פוקס. כדי שיוכל להימנע מנסיעות תכופות ללונדון לפגישות עם אנשי מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות, הוצמדה לפוקס מלווה — רות קוצ'ינסקי.
בסופה של שנת 1943 נשלח פוקס לארצות הברית להצטרף ל"פרויקט מנהטן", הפרויקט האמריקאי לפיתוח פצצת אטום. בתחילה עבד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, וחקר תהליכי העשרת אורניום. באוגוסט 1944 הציבו אותו האמריקאים במעבדות לוס אלאמוס, שנבנו במדינת ניו מקסיקו כדי לשמש אתר לייצור פצצת האטום האמריקנית, שם עבד תחת הנס בתה. פוקס זכה שם להוקרה כמדען וחוקר רציני המסור למשימה.
בתום המלחמה חזר פוקס לבריטניה ונתמנה לראש מחלקת הפיזיקה במרכז למחקר גרעיני בהארוול (Harwell).
כבר בשנת 1945 ערק פקיד צופן בשגרירות הסובייטית בקנדה בשם איגור גוזנקו ומסר פרטים על רשתות הריגול הסובייטיות במערב, אך הפרטים שמסר לא הביאו מיד לחשיפתו של פוקס, שנחשף רק שנים אחדות לאחר מכן.
בשנת 1948, כאשר ידיעות מודיעין שהגיעו לידי האמריקאים הצביעו על מאמצי ברית המועצות ליצור אף היא פצצת אטום, הועלה חשד כי הסובייטים הצליחו לחדור לסודות האטום של "פרויקט מנהטן". בראשית שנת 1949 הופנה החשד לכיוונו של פוקס. פוקס נחקר על ידי אנשי ה-FBI והכחיש נמרצות את החשדות נגדו. אף לאנשי שרות הביון הבריטי המקביל, ה-MI5, לא היו ראיות מספקות למעצרו.
ב-23 בספטמבר 1949 הודיע הנשיא הארי טרומן כי ברית המועצות ערכה ניסוי בפצצת אטום. פוקס נחקר שוב, ובראשית שנת 1950, לאחר סדרת חקירות, הודה בהעברת סודות האטום לברית המועצות. פוקס הועמד לדין ב-1 במרץ 1950, נמצא אשם בהעברת מידע גרעיני לסובייטים ונדון ל-14 שנות מאסר. הוא ריצה 9 שנים מתוך תקופת המאסר שנגזרה עליו, זכה לחנינה ושוחרר בשנת 1959.
באותה שנה יצא פוקס בהתעניינות מצד התקשורת ללייפציג שבמזרח גרמניה, שם התגורר אביו. זאת למרות שקיבל מספר הצעות עבודה מכובדות במערב.
בלייפציג נישא לאלמנה מרגרטה קיילסון, חברת הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית המזרח-גרמנית.
עד שנת 1974 שימש כסגן מנהל המרכז למחקר גרעיני ברוסנדורף, סמוך לדרזדן. משנת 1963 הצטרף לסגל האוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
קלאוס פוקס מת בשנת 1988, זמן לא רב לפני התפרקות הגוש הסובייטי, איחוד גרמניה וקריסת ברית המועצות.
ההערכה היא כי איש ממרגלי האטום שפעלו בשירות הסובייטים לא הביא לסובייטים תועלת כה רבה בפיתוח פצצת האטום הסובייטית, כקלאוס פוקס במעשה בגידתו במדינתו המאמצת.
אהרן צ'חנובר
אהרן צ'חנובר (Aaron (Aharon) Ciechanover; נולד ב-1 באוקטובר 1947, ה'תש"ח) הוא ביוכימאי ישראלי והמדען הישראלי הראשון שזכה בפרס נובל. ביחד עם אברהם הרשקו ואירווין רוז, הוענק לו פרס נובל לכימיה לשנת 2004 "על גילוי אחד מהתהליכים המחזוריים החשובים ביותר בתא שמאפשר את פירוק החלבונים". חתן פרס א.מ.ת בקטגוריה מדעי החיים בתחום הרפואה לשנת 2002, וחתן פרס ישראל בחקר הביולוגיה לשנת תשס"ג (2003).
קורות חייו.
צ'חנובר נולד בחיפה למשפחה דתית ממעמד הביניים. משפחתו דגלה בחינוך, בדגש על חינוך ליהדות ואהבת הציונות. אביו, יצחק, היה פקיד במשרד עורכי דין ולאחר מכן הפך לעורך דין, ואמו, בלומה (לבית לובשבסקי), עקרת בית ומורה לאנגלית. הוריו עלו ארצה מפולין מהעיר צ'חנוב (ומכאן שם משפחתו) לפני מלחמת העולם השנייה. גדל בהדר הכרמל ולמד בבית הספר "חוגים". כשהיה בן תשע התייתם מאמו וכעבור כשש שנים מת גם אביו. מאז גדל אצל דודתו מרים ואצל אחיו הבכור, יוסף (יוסי) צ'חנובר, הגדול ממנו ב-14 שנים, שלימים הפך לעו"ד, יועץ משפטי ומנכ"ל משרד החוץ.
לימודים.