לפי גישת מנשה וגרונר, כאשר בית משפט מכריע בין אשמתו של הנאשם לחפותו, עליו לבחון השערות חפות קונקרטיות. מכאן שאין לבחון השערות חפות כלליות ואין לבחון השערות אשמה. הדרך היחידה להסיק מסקנת אשמה היא באמצעות הפרכתן של כל השערות החפות. היה ולא הצליח בית המשפט להפריך השערת חפות כלשהי, עליו לזכות את הנאשם. היה והצליח להפריך את כל השערות החפות, עליו להרשיע את הנאשם.
השערת החפות הנבחנת צריכה להיות השערת חפות קונקרטית. לא די בהשערה כללית של שלילת אשמה נוסח "הנאשם לא ביצע את העבירה". זו השערת חפות כללית, והיא אינה מספיקה. יש לבחון השערות חפות פוזיטיביות-קונקרטיות נוכח חומר הראיות, כלומר יש להציע תרחיש חלופי שחומר הראיות מסביר אותו, כאשר תרחיש זה אינו מעלה מסקנת אשמה בנוגע לנאשם. סוג אחד של תרחיש חפות קונקרטי הוא "לאור חומר הראיות לא בוצעה עבירה", למשל: המנוח לא נרצח אלא נהרג בתאונה, התאבד; לא התבצע אינוס אלא היחסים היו בהסכמה. סוג שני של השערת חפות הוא מהסוג "בוצעה עבירה, אך על ידי אדם אחר שאינו הנאשם", למשל: בוצע רצח, אבל לא הנאשם רצח אלא אדם אחר.
על פי אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת יש לקבל כל השערת חפות המאפשרת אכיפה סבירה של המשפט הפלילי, ויש לדחות כל השערת חפות שקבלתה אינה מאפשרת אכיפה סבירה של המשפט הפלילי. באופן זה, עקרון ההגנה על חפים מקבל הגנה מרבית, עד לגבול שבו לא מתאפשרת עוד אכיפה סבירה של המשפט הפלילי.
לאור האמור לעיל, ניתן לגזור ארבעה חסמים לקבלת השערות חפות. משמעותם של חסמים אלה היא שבהתקיימות אחד מהם אין לקבל את השערת החפות. וכן: יש לקבל השערת חפות רק אם כל החסמים אינם מתקיימים.
החסמים להשערות חפות על פי אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת.
החסם השיטתי - קריטריון ההכללה של השערת החפות.
החסם השיטתי הוא החסם העיקרי, וממנו נגזרים שלושת החסמים האחרים. עניינו של חסם זה הוא חסימה של כל השערת חפות שקבלתה אינה מאפשרת את אפקטיביות המשפט הפלילי.
כדי לקבל השערת חפות, עליה להיות ניתנת להפרכה באמצעות הבחנת המקרה הספציפי, שבו נקבע זיכוי, ממקרים אחרים דומים, שבהם תהיה הרשעה בשל חומר ראיות שונה, וכן יש אפשרות ריאלית לקיומו של חומר ראיות המצדיק הרשעה. לשון אחר, אין לקבל השערות חפות שניתן להכליל אותן על כל מקרה דומה אחר ועל כל חומר ראיות אחר במקרים דומים. השערת חפות כזאת אינה ניתנת להפרכה בכל מקרה דומה אחר.
יש לבחון את המקרים הדומים ברמות הפשטה שונות ולבדוק האם בלפחות אחת מרמות ההפשטה, אם נקבל את השערת החפות, תיפגע אפקטיביות המשפט הפלילי. לדוגמה, אם נקבל את השערת החפות רק ברמת הפשטה של "אירוע דקירה שמתחולל בו מאבק ללא עדים" האם הדבר יפגע באפקטיביות אכיפת המשפט הפלילי באירועי דקירה כאלו, להבדיל מאירועי דקירה בכלל או אירועי אלימות בכלל וכיוצא בזה.
דוגמה להפעלת החסם השיטתי: נניח נאשם הטוען טענת אליבי אף על פי שקיימות ראיות שהנאשם נכח במקום ביצוע העבירה: הן ראיות פורנזיות כגון טביעות אצבעות והן עדויות עצמאיות של עדים והנאשם זוהה במסדר זיהוי ובנוסף קיימת הקלטה שבה הנאשם מודה בביצוע העבירה ובתכנון אליבי שקרי. במצב זה השערת חפות שהיא השערת קונספירציה כאשר המשטרה שיחדה עדי שקר ובימה את ההקלטה וטביעות האצבעות אינן טביעות שנטבעו במועד ביצוע העבירה אלא במועד אחר היא השערה מהסוג שאם היא תתקבל, אז השערות מסוג זה ניתן לקבל בכל משפט פלילי וכך לעולם לא ניתן יהיה להרשיע נאשמים.
החסם השיטתי חוסם גם השערות חפות שמהלך טיעונם כולל פגיעה בכללים מהותיים, פרוצדורליים או ראייתיים של השיטה שאין לבית המשפט שיקול דעת לבטלם. כאמור האסטרטגיה היא מתווה להפעלת שיקול הדעת השיפוטי אך אינה יכולה ליצור אותו יש מאין. כך השערות חפות התולות על ראיות בלתי קבילות, או על תפיסה אודות הצורך באי התחשבות בהודאות נאשם תחסמנה על ידי החסם השיטתי.
החסם ההסתברותי.
החסם ההסתברותי חל על מצב שבו ההסתברות להשערת החפות נמוכה מאוד, אבל אינה בלתי אפשרית במובן שהיא מתיישבת עם חוקי הטבע ואינה יוצרת בהכרח חסם שיטתי. כך, זיכוי חרף ההסתברות הנמוכה אינו ניתן להכללה בכל מקרה דומה, אלא ניתן להפרכה בנוגע לשינויים מוגדרים בתרחיש החפות, שיאפשרו הרשעות באופן שלא יפגע באכיפה סבירה של המשפט הפלילי.
עם זאת, ההסתברות הנמוכה לחפות היא כה נמוכה עד שניתן להתעלם ממנה מבלי לחשוש לסיכון של הרשעה שגויה. לשם המחשה, במונחים מספריים מדובר בהסתברות שאינה גבוהה מאחד למאות אלפים. בזאת נבדל קריטריון זה מהגישה הבייסיאנית-פסקליאנית, שבה ההסתברויות המאפשרות הרשעה נעות בין 90% ל-99% לכך שהנאשם אשם. דוגמה להפעלת חסם הסתברותי אפשר למצוא ברשימה של דורון מנשה: ראית הד.נ.א של רומן זדורוב.
החסם הטבעי.
החסם הטבעי הוא חסם שלפיו אין לקבל השערת חפות המתבססת על הפרת חוקי הטבע.
השערות חפות סבירות צריכות להיות מעוגנות בחוקי הלוגיקה, בהנחות מטפיזיות רציונליות ובחוקי הטבע על פי ממצאים של מדעי הטבע. למשל, מבחינת מדעי הטבע וחוקי הטבע לא ייתכן שאדם יכול, בכוח שריריו בלבד, לקפוץ מעל חומת בטון שגובהה 30 מטרים. על כן השערת חפות שתהא תלויה באימוצה של אפשרות פעולה כזו תיחסם על ידי החסם הטבעי.
החסם הפרוצדורלי.
החסם הפרוצדורלי הוא חסם שלפיו אין לקבל השערות חפות שהפרכתן דורשת מאמץ או השקעת משאבים שהמדינה אינה יכולה לעמוד בהם.
ואולם, לא די בקריטריון של "היעדר היכולת לעמוד בהשקעת המשאבים" כדי לקיים חסם פרוצדורלי. השאלה אינה רק היכולת לעמוד בהוצאות ובעלויות אלא גם ההצדקה לעמוד בהן. ניתן לומר כי תמיד ניתן להשקיע משאבים נוספים, למצות כיווני חקירה נוספים, להוסיף תקני שופטים, תקני שוטרים וחוקרי משטרה, תקני סנגורים ציבוריים, להגדיל את מספר הערעורים בזכות או את הרכב השופטים. מבחינה מעשית, לעולם יהיו המשאבים מוגבלים.
מחויבות המדינה אינה מתמצית רק בהקצאת משאבים ותקצוב בתחום ההגנה על חפים. מלבד זאת, למדינה גם מחויבות להקצאת משאבים ותקצוב ציבורי בתחומי הבריאות, החינוך, הביטחון הלאומי והרווחה הציבורית. מכאן שאין להצדיק מצב שבו המדינה דואגת למימון ציבורי לטובת הגנה על חפים ואינה מממנת כל תכלית אחרת. נוסף על כך, אם המדינה מממנת תכליות אחרות, נשאלת השאלה בדבר האיזון התקציבי בין צורכי ההגנה על חפים לבין צורכי החינוך, הבריאות, הביטחון והרווחה.
כשיש קונפליקט תקציבי בין תכליות שונות, שאחת מהן היא המחויבות להגנה על חפים והאחרות הן תכליות כגון בריאות, חינוך וביטחון, ניתן לומר מצד אחד שהמדינה מחויבת להעניק ערובות פרוצדורליות כלשהן גם להגנה על חפים. אין זה סביר שלאור התכלית הערכית של הגנה על חפים מפני הרשעות שווא, המדינה לא תשקיע כלל במשאבים פרוצדורליים.
מצד אחר, לאור חשיבותן של שאר התכליות, אין זה סביר שהמדינה תשקיע רק במשאב אפשרי של הגנה פרוצדורלית על חפים.
מן האמור נובע שעל המדינה להקצות מינימום כלשהו של משאבים לערובות פרוצדורליות להגנה על חפים, ואל לה להשקיע את ההקצאה המרבית, זאת לאור תכליות מתנגשות הדורשות תקצוב.
סתירת השערת חפות.
להבדיל מחסימת השערת חפות, יש אפשרות לסתור השערת חפות. סתירת השערת חפות היא קביעה שקיימת מעין ודאות משפטית (הקרויה בשפת דיני ראיות: ידיעה שיפוטית) שלפיה השערת החפות מופרכת. בהנחה שקיימת ידיעה שיפוטית שהשערת החפות מופרכת, הרי שהשערת החפות נסתרה. יודגש: בדרך כלל סתירה ברמת ידיעה שיפוטית חופפת גם מהלך של חסימת אותה השערה על בסיס החסם הטבעי אולם אין בהכרח חפיפה מוחלטת. כך ייתכן שבית משפט יקבע ממצא על בסיס ידיעה שיפוטית במצבים שבהם אין ודאות מעשית שהשערת החפות מופרכת, קביעה זו עדיין תהווה סתירה של השערת החפות, להבדיל מחסימתה.
גוטה להבי
גוטה ברלינר לובלסקי להבי (2 ביולי 1910 - 20 בינואר 2011) הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, אלופת המכביה הראשונה (1932), בעלת שתי מדליות, זהב וכסף.
ביוגרפיה.
להבי נולדה וגדלה בוורשה, בתם של שרה ומשה ברלינר במשפחה של 9 אחים ואחיות. היא התאמנה באתלטיקה בקבוצת מכבי ורשה. בשנת 1927 בהיותה בת 17 זכתה להבי באליפות האביב של מכבי ורשה. באליפות היא התחרתה בריצת 60 מטר, זריקת דיסקוס, קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל וריצת 100 מטר.
היא קבעה שיאים בזריקת דיסקוס (28.51 מטר) ובקפיצה לגובה (1.25 מטר).
בשנת 1928 התחרתה להבי בקרב חמש.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה להבי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 56.8 שניות, לפני גרמניה (57.2 שניות) וישראל (58.0 שניות). מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.25 מטר, אחרי פרידה ברסון מפולין (34.45 מטר) ולפני אווה לוי מגרמניה (26.78 מטר). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.30 מטר, במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.08 מטר ובמקום רביעי בהתעמלות מכשירים.
לאחר המכביה חזרה להבי לפולין, ולמרות שלא היה לה רקע ציוני קודם היא החליטה שהיא חייבת לעלות לישראל. היא הצטרפה לשומר הצעיר לקבוצה שהקימה מחנה בסלונים ושם הכירה ונישאה לאוריאל לובלסקי. בשנת 1934 הזוג עלה לארץ ישראל לקיבוץ מרחביה.
בתחרות הפועל שנערכה בתל אביב ב-23 ביוני 1934 זכתה ברלינר במקום הראשון בשלוש תחרויות: בקפיצה לרוחק (4.21 מטר), בהדיפת כדור ברזל (8.82 מטר) ובזריקת דיסקוס (30.54 מטר) ובמקום שני, בקפיצה לגובה (1.30 מטר), אחרי שרה זימון (1.35 מטר). ב-1937 השתתפה באולימפיאדת הפועלים הבינלאומית השלישית באנטוורפן.