ב-19 במרץ 1944, כבשו הגרמנים את הונגריה והחלו בביצוע "הפתרון הסופי". מספר יהודים, תושבי סרווש נעצרו בתחנת הרכבת והובלו למחנה מעצר. הם הוחזקו במעצר אדמיניסטרטיבי כחמישה שבועות וב–28 לאפריל הוסעו בטרנספורט "ההונגרי" הראשון לאושוויץ. ב-29 במרץ 1944, פורסמו ההוראות הממשלתיות הרשמיות הראשונות נגד היהודים, שבהן הוטל על היהודים לענוד את הטלאי הצהוב - מגן דוד עשוי אריג צהוב שקוטרו 10 ס"מ. העיתונות הארצית והעיתונות המקומית בסרווש, הפכה לכלי שנאה והסתה נגד היהודים, כמו גינוי התושבים ממוצא הגזע הארי, שהמשיכו לשמור על קשר עם התושבים היהודים. יתרה מכך, נאסרה כניסתם של יהודי סרווש למלון המקומי. הוראה נוספת, הייתה הגשת דוח על בתיהם וחנויותיהם, מאוחר יותר הוחמרה התקנה והם נצטוו לסגור את החנויות. ב-26 באפריל 1944 פורסמה הודעה מטעם הממשלה על העברת היהודים לגטו. כשבועיים לאחר מכן, ב-6 במאי 1944, התקיימה ישיבה בלשכה הממונה על מחוז בקש, והוחלט להקים גטו באחד המחוזות. סיום הישיבה היה בהחלטה, כי יש, לסיים לכלוא את היהודים ב-12 במאי 1944. ב-15 במאי 1944, הועברו יהודי סרווש לגטו. מספר היהודים שהועבר מסרווש היה כ–700 איש. הגטו כלל בתוכו שני בניינים ומספר בתים. הוא היה צפוף מאוד והמשפחות התאגדו יחד. ברוב המשפחות היו חסרים האבות והבנים הבוגרים, הואיל וגויסו ל"פלוגות העבודה". אחד מאנשי הקהילה, שלום כהן, הצליח להתקשר עם בעל אחוזה גוי והציע לו פועלים מהגטו. כך, הצליחו לצאת לעבודה אל מחוץ לחומות הגטו, נשים ונערות, ומעט גברים. הגטו בסרווש היה קיים כחודש, וב-16 ביוני 1944 הועברו תושביו לבית החרושת לסוכר בסולנוק. בסולנוק נהגו כלפי היהודים באכזריות רבה, שהביאה לכך, כי רבים מהם החליטו לשים קץ לחייהם. אחת המשפחות - בני זוג יהודי מסרווש, השקו את בתם ברעל והתאבדו גם הם על ידי שתיית הרעל. בתם הצליחה לשרוד ולחיות, אולם גורשה לאוסטריה עם סביה. בשלב זה, הגיעו התושבים היהודים למסקנה, כי הם לא יישארו בסולנוק, אך גם ידעו לאן יועברו בהמשך. מנהיגי הקהילות קיבלו הוראה להכין רשימות לטרנספורטים. ההוראות היו מבלבלות, ובאופן כללי, דובר על שתי רשימות: רשימה אחת הייתה מיועדת לאנשים בעלי מעמד בקהילה או בעלי עבר צבאי (משפחות המגויסים לפלוגות העבודה נכללו ברשימה זו); הרשימה השנייה, כללה את שאר תושבי הקהילה. המשלוחים אל הלא נודע, התחילו אחרי שבוע שבהם שהו היהודים בסולנוק, ביניהם היה גם חלק ניכר מקהילת יהודי סרווש. כ-2,630 נשים וילדים נדחסו לקרונות בקר, תוך שהם נדחפים על ידי אנשי SS. בליל 25 ביוני 1944, יצאה הרכבת ואחרי יום הגיעה למערב אוסטריה, שם היו מתקני עבודה לגויים. המתקנים הופעלו על ידי אוקראינים, שהתנהגו בגסות והתעללו ביהודים שהגיעו. משלוח נוסף של יהודים, הגיע לאחר מכן מגטו דברצן.
ממחנה שטרהוף נלקח חלק גדול מיהודי סרווש, כמו גם יהודים אחרים שהגיעו למחנה ממקומות נוספים, לעבודות כפייה. בחורף הוחזרו כל היהודים למחנה שטרהוף, ומשם נלקחו למחנה ההשמדה ברגן בלזן. מספר קבוצות נשארו במחנה העבודה עד הגעת הצבא האדום, ואז חזרו באופן עצמאי לסרווש. במקומות שמהם לא גורשו היהודים, עבדו מספר משפחות יהודיות מקהילת סרווש, אך יחידה נאצית גילתה אותם והחיילים הגרמנים טבחו בהם. נשאר רק ניצול אחד.
היהודים שהגיעו לברגן בלזן סבלו מרעב ורבים מהם מתו. בין המתים, היה גם רב הקהילה של סרווש. על אף הדיכוי לא פסקה הפעילות הרוחנית: התפילה במניין, עריכת טקס בר מצווה משותף לכל הבנים. בינתיים התקרבה החזית לאזור ברגן- בלזן והגרמנים החליטו לפנות את המחנה, לרכז את היהודים ולשלוח אותם למחנה השמדה. רכבת הפינוי הראשונה יצאה ב-7 באפריל 1945, אך נעצרה בשל הפצצות בעלות הברית, והשומרים הגרמנים ברחו. לאחר מכן, הגיעו האמריקאים והיהודים ברכבת שהיו על הרכבת הועברו למחנה החלמה ומשם בחודש אוגוסט שנת 1945, חזרו לסרווש. רכבת הפינוי השנייה, שהיה בה מספר רב מיהודי סרווש נפגעה אף היא מההפצצות בעלות הברית, אך הרכבת המשיכה למחנה טרזיינשטש, שם סבלו שלושה שבועות עד השחרור. רכבת נוספת עם יהודי סרווש נשלחה לאושוויץ ואיש מתושבי העיירה לא שרד ממשלוח זה. עד סוף חודש אוגוסט 1945, חזרו רוב היהודים שניצלו לסרווש. שם גילו כי קרוביהם לא שרדו. פליטים רבים מהם החליטו להגר לארץ ישראל, נפתחו באזור מספר מוקדים של בני עקיבא, וכבר במחזור הראשון השתתפו ילדים מסרווש.
לאחר המלחמה, שופצו בתי היהודים וכן שופץ ונוקה בית הכנסת.
ליגת העל בכדורעף נשים
ליגת העל בכדורעף נשים היא ליגת כדורעף נשים הגבוהה ביותר בישראל.
הליגה הוקמה בשנת 1960 והקבוצה בעלת מירב הזכיות היא הפועל נעמן/מטה אשר עם 15 אליפויות, בעוד האלופה הנוכחית היא מכבי חיפה.
היסטוריה.
לפני הקמת הליגה.
לפני הקמת הליגה הבכירה, משנות ה-20 ושנות ה-30 היווה הכדורעף ענף ספורט מעודף בקיבוצים בארץ ישראל ובמיוחד בקיבוץ הארצי (במחנות והכשרות השומר הצעיר בפולין וגליציה). בשנים אלו המשחקים שהתקיימו היו משחקי ראווה, ובהמשך טורנירים במסגרת אליפויות של איגוד ספורט הפועל.
הליגה הבכירה בכדורעף נשים.
הליגה החלה לפעול ב-11 בפברואר 1961 במתכונת של שלושה בתים (צפון, מרכז, דרום) כשבסיום משחקי הבתים, מתמודדות שלושת ראשי הבתים על האליפות. כל 12 הקבוצות המקימות של הליגה השתייכו למרכז הפועל, מהקיבוצים: שריד, כפר מסריק, עין שמר, דן, יקום, מעברות, נען, גת, העוגן, עין החורש, מענית וקבוצה אחת מהעיר בת ים.
בסוף שנות ה-70 החלה דעיכה בשליטת הקיבוצים בענף ורובן התאחדו תחת מועצות אזוריות. בשנות ה-90 הוחל בליגה שיתוף שחקניות זרות וכיום ניתן להחזיק 4 זרות בסגל. ערוץ הספורט משדר בקביעות את סדרות ה"גמר-עף" וגמר גביע המדינה.
אלופת הליגה משתתפת בעונה שלאחר מכן במוקדמות ליגת האלופות בכדורעף נשים (CEV Women's Champions League) והסגנית משתתפת בגביע האתגר האירופאי (CEV Women's Challenge Cup).
אלופות וסגניות.
הטבלה הבאה מסכמת את כלל הזוכות באליפות הליגה. קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה גם בגביע המדינה באותה העונה והשלימה דאבל.
ליגת העל בכדורעף נשים בישראל
אברהם אלמליח (רב)
הרב אברהם אלמליח (ה'תרפ"ה, 1925, אלקלעה - כ"ח באב ה'תשע"ב, 15 באוגוסט 2012, ירושלים) היה רב ודיין ישראלי, שכיהן כרבה הספרדי של העיר דימונה, אב בית הדין הרבני בבאר שבע, יו"ר בתי הדין הרבניים, אב בית הדין המיוחד לגיור וממייסדי בית הדין לגיור של הרבנות הצבאית. מחבר סדרת הספרים "בתוך עמי".
ביוגרפיה.
נולד בעיירה אלקלעה שבאזור מרקש, לשלמה וחסיבה אלמליח. למד אצל רבי יהודה אלמליח, רבי יצחק הכהן ורבי מסעוד חזן באלקלעה. משהתגלו בו כישרונות מיוחדים, נשלח בשנת ה'תרצ"ח ללמוד בישיבתו של הרב יעקב דהאן במרקש, והתגורר בביתו. הוסמך כשוחט בשנת ה'תש"ג, והחל לשמש כמלמד בתלמוד תורה באזור. הוא הקים ישיבה בכפר אמזמז וכיהן גם כרשם נישואין וגיטין בבית הדין של רבי מכלוף אבוחצירא במרקש, והשניים נשארו בקשרי ידידות שנים לאחר מכן לאחר שעלו לארץ.
בשנת ה'תשט"ו עלה לישראל, והחל לשמש כרבה של העיר דימונה.
במרץ 1970 הגיעה קבוצה בת 49 איש "עבריים", ובראשם מנהיג הקבוצה בן-עמי בן-ישראל, אשר הצהיר כי אין בכוונת הקבוצה להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם. בעקבות זאת, פנה הרב אלמליח, לצד רבנים ואישי ציבור נוספים, למשרד הפנים בבקשה שלא לקלוט עוד מבני הקבוצה בישראל, ובעקבות כך, חדלו המוסדות הרשמיים לסייע להם.
בשנת ה'תשמ"ג, החל לכהן כדיין בבית הדין בבאר שבע ובשנת ה'תשמ"ה היה למנהל בתי הדין הרבניים בישראל. נשלח מספר פעמים על ידי הרב הראשי לישראל, מרדכי אליהו, לטפל בענייני גיטין בדרום אמריקה ובצרפת. בשנת ה'תשנ"א התמנה לאב בית הדין המיוחד לגיור בירושלים. היה מהתומכים בפסק דין האח והאחות של הרב שלמה גורן.
יצא לגמלאות בשנת ה'תשנ"ד, ועבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים וללמד בכולל "דרכי הוראה לרבנים" של הרב מרדכי אליהו. בנוסף, שימש כיו"ר הוועדה לבחינת דיינים, כאב בית הדין לגיור של הרבנות הצבאית, אב בית דין במרסיי, והיה מחברי הוועדה לבחירת רבנים ראשיים לישראל בשנת ה'תשס"ג.
נפטר בכ"ח באב ה'תשע"ב (15 באוגוסט 2012), ונקבר בהר המנוחות.
משפחתו.
היה נשוי לזהרה (נפטרה ב-2015).
בנו, אל"ם (במיל') הרב שמעון אלמליח שרת כרב פיקוד העורף ורב זרוע היבשה וכיום דיין בבית הדין הצבאי לגיור.
ספריו.
הרב אלמליח חיבר את סדרת הספרים בתוך עמי המונה ארבעה כרכים:
בשנת התשמ"א זכה ב"פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית" על ספריו.
יוסף גז
הרב יוסף גז (וגם גג', גדג' או אלגז. 1861 או ה'תרכ"ט 1868 - כ"ו באלול ה'תרצ"ד, ספטמבר 1934) היה רב תוניסאי, בן למשפחת הרבנים גז', שכיהן כאב בית דין בתוניס ורבה הראשי של יהדות תוניסיה בשנים 1928–1934.
תולדות חייו.
נולד בתוניס בשנת 1861 או 1868 (תחילת שנת ה'תרכ"ט) לאמו רחל סעדה ואביו רבי חיים דוד גז, רב ודיין בתוניס ומחבר הספר "חיים לישראל" על הש"ס ובנו של רבי יוסף גג' (הראשון) (בעל "פי המדבר" ו"זר זהב"). למד מפי אביו. נשא את רחל דיין באלג'יר.