בגזרה הדרומית, לאחר מתקפת-נגד יפנית רחבת היקף בגבעת סלייטר בראשית אפריל, שעלתה בחיים של יותר מ-600 חיילים ומעל 1,000 פצועים יפנים, החלו האוסטרלים להתקדם דרומה. אך לאחר שחצו את נהר מיבו (Mivo) נעצרה ההתקדמות בשל גשמים והצפות ששטפו גשרים ודרכים בהן היו תלויים קווי התקשורת האוסטרלים. עיכוב זה נמשך כחודש, ורק בסוף יולי יכלו האוסטרלים להמשיך ולהתקדם.
הקרבות בבוגנוויל הסתיימו עם כניעת הכוחות היפנים בבוגנוויל ב-21 באוגוסט 1945. בשלב האחרון של המערכה נהרגו 516 אוסטרלים ו-1,572 נפצעו, בעוד שהצד היפני ספג 8,500 אבדות בקרב ו-9,800 אבדות למחלות ולתת תזונה. בעת הכניעה נותרו באי 23,500 חיילים ופועלים.
רות הנדלר
רות מריאנה הנדלר (באנגלית: Ruth Mosko Handler; 4 בנובמבר 1916, דנוור, קולורדו – 27 באפריל 2002, קליפורניה) הייתה אשת עסקים יהודייה-אמריקאית, נשיאת חברת הצעצועים "מאטל", הזכורה במיוחד כממציאת בובת הברבי.
ביוגרפיה.
נולדה בשם רות מריאנה מוסקו (Ruth Marianna Mosko) בקולורדו שבארצות הברית, לג'ייקוב מוסקו ולאיידה מוסקו (לבית רובנשטיין). הוריה, מהגרים יהודים מפולין, התיישבו בעיר דנוור שבקולורדו. מקולורדו עברה ללוס אנג'לס. בשנת 1938 נישאה לחברהּ מילדות, הממציא האמריקאי-יהודי, אליוט הנדלר. בקליפורניה למדה עיצוב תעשייתי. במקביל ללימודיה, בין השנים 1939 -1942 עסקה יחד עם בעלה בייצור חפצי נוי מזכוכית אקרילית. בין השנים 1942–1944 עסקו בני הזוג בייצור תכשיטי נוי.
חברת מאטל.
בעלה של רות, אליוט הנדלר, ושותפו לעסקים, הרולד "מאט" מטסון, ייסדו בשנת 1945 חברה קטנה לייצור מסגרות לתמונות וקראו לה "מאטל", שילוב של שמותיהם הפרטיים. בשלב מאוחר יותר החלו מייצרים ריהוט לבתי בובות משיירי חומר שנותרו בתהליך ייצור המסגרות. עד מהרה הפכה מכירת הריהוט לבתי הבובות רווחית יותר ממכירת המסגרות, והחברה התמקדה במוצרים אלה ובכלי מוזיקה. מוצר הלהיט הראשון של החברה היה יוקולילי זעיר.
בני הזוג היו בעלי החברה עד לשנת 1963, אז החלו מניותיה להיסחר בבורסה של ניו יורק. בשנת 1955 יזמה רות הנדלר, שהייתה סגנית נשיא החברה, קניית זמן פרסום בתוכנית הטלוויזיה של וולט דיסני "מועדון מיקי מאוס", דבר שהביא לחשיפה רחבה של מוצרי החברה לילדים.
רות הנדלר שמה לב כי בתה ברברה, עת הייתה ילדה, העדיפה לשחק עם בובות עשויות נייר, להן נתנה תפקידי מבוגרים. הנדלר ביקשה ליצור בובת פלסטיק בעלת גוף מבוגר, אך השותף מטסון סבר כי הבובה לא תימכר. לאחר שבני הזוג הנדלר ביקרו באירופה, ראתה הנדלר בחנות בשווייץ בובה ידועה מתוצרת גרמניה בשם "בילד לילי" וקנתה אותה (בובה זו כלל לא נועדה לילדים, אלא כחפץ הומוריסטי למבוגרים).
לאחר ששבה לביתה עיצבה בובה על פי המודל של הבובה הגרמנית, וקראה לה "ברבי", על שם בתה. ברבי הוצגה לראשונה בתערוכת הצעצועים בניו יורק ב-9 במרץ 1959. הבובה זכתה להצלחה מיידית והפכה את חברת מאטל לענק עולמי בתחום הצעצועים, עם מפעלי ייצור בצפון אמריקה, אירופה ואסיה. בשלב מאוחר יותר עוצבה בובת זכר בשם קן, כחבר לברבי, וכן חברים נוספים בעולם הבובות של ברבי.
לטענת הנדלר, בשעה שקנתה את הבובה הגרמנית ששימשה השראה לברבי, לא הייתה מודעת ליעודה של בובה זו, כבובה למבוגרים. היא סיפרה כי סברה שמשחק של ילדות בבובה בעלת חזה, תוסיף לדימוי העצמי של ילדות. אך על הבובה נמתחה ביקורת רבה, בה נטען כי עיצובה מבוסס על פנטזיה של ממדי הגוף הנשי, פרופורציות המותניים והחזה אינן מציאותיות, והמשחק בה עשוי דווקא לפגוע בדימוי העצמי של ילדות. בתגובה לביקורת שינתה חברת מאטל את עיצוב הבובה, תוך שהיא מקטינה את היקף החזה ומגדילה את היקף הירכיים.
לאחר הצלחת ברבי גדלה חברת מאטל, תוך שהיא מגוונת את מבחר מוצריה לילדים. בשנת 1968 התמנתה רות הנדלר לנשיאת החברה.
שנותיה המאוחרות.
בשנת 1970 אובחנה הנדלר כחולה בסרטן השד ונאלצה לעבור ניתוח לכריתת שדיה. לאחר שהתקשתה למצוא תותבות שדיים טובות, ייצרה הנדלר בעצמה תותבות לשדיה. היא החליטה להקים חברה משלה לייצור תותבות שדיים, הדומות ככל האפשר לחזה נשי אמיתי, בשם "Nearly Me" ("כמעט אני"). היא מכרה את החברה בשנת 1991. הנדלר הייתה פעילה בארגוני נשים בארצות הברית שקידמו נשים בעולם העסקים.
הנדלר ובעלה פרשו מניהולה הפעיל של חברת מאטל בשנת 1975, בעקבות ממצאים שהראו על דיווחים כוזבים של החברה לבורסה. בשנת 1978 הורשעה הנדלר במעשי מרמה הקשורים לניהולה את מאטל, ונידונה ל-500 שעות עבודות שירות ולתשלום קנס.
עם זאת, בני הזוג המשיכו להיות מעורבים בנעשה בחברה והעלו רעיונות חדשים למוצרים. באמצע שנות ה-80 העלתה את הרעיון לקו המוצרים "ברבי והרוקיסטים", ואף הייתה שותפה לכתיבת התסריט לסרט טלוויזיה בנושא זה שיצא ב-1987, "ברבי והרוקרס: לא מהעולם הזה" ("Barbie and the Rockers: Out of this World").
הנדלר נפטרה בקליפורניה מסיבוכי ניתוח לכריתת סרטן המעי הגס ב-27 באפריל 2002, בגיל 85. בעלה, אליוט הנדלר, נפטר ב-21 ביולי 2011.
טומאת מדרס
במונח המשנה, טומאת מדרס היא אחת מדרכי ההיטמאות, והנהו ביטוי המסמן חפץ שנהפך - או ראוי להפוך - לאב הטומאה. במקורות אחרים, נקראת הטומאה בשם טומאת משכב ומושב.
טומאה זו, נגרמת על ידי העברת טומאה מגוף חי לאובייקט אחר. אדם כאשר הוא זב או מצורע, או אשה שהיא זבה, נידה, יולדת, או מצורעת, שכוב/ה על חפץ המיועד למשכב או למושב - כמו מיטה המיועדת לשכיבה או כיסא המיועד לישיבה, ובאופן דומה - "מרכב" - חפץ המיועד לרכיבה. החפץ נהפך להיות טמא מדרס, ורמת טומאתו מוגדרת כאב הטומאה הראוי לטמא אדם או כלים טהורים בנגיעתם בו בלבד.
המקור.
מקור תורת המדרס מופיע בספר ויקרא;
פירוש המילה.
המילה מדרס שורשו פירושו כעין דריסה, כלומר כל כלי או חפץ העשוי לדריסת רגלי אדם. דוגמאות למדרס כוללות חפצים וכלים ששימושם רב בחיי יום-יום רגילים; כסא, ספה, מזרן וגם שטיח.
אופני היטמאות.
חפץ הראוי להיטמא מדרס ניטמא כשאדם או חפץ בדרגת אב הטומאה מניח רוב משקל גופו על המדרס באחת מחמשה אפנים;
טומאה זו נוצרת, על ידי אחד מהטמאים הבאים:
התורה קבעה על הזב סדרת חומרות מיוחדות: א. "טומאת מדרס" - חפץ שהזב ישב, שכב, נשען או רכב עליו נעשה "אב הטומאה" כמותו. ב. "מעיינות" - נוזלי הגוף של הזב (רוק, זרע, זוב, שתן) מטמאים כ"אב הטומאה". ג. "היסט" - אדם או כלי שהזב והדומים לו הזיזו אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה".
החומרות שקיימות בזב (מדרס, מעיינות והיסט) קיימים גם בנידה ובזבה, אלא שבהן ה"מעיינות" המטמאים כוללים את דם הווסת במקום הזרע, ונוספת חומרה נוספת - גבר המקיים יחסי מין עם נידה או זבה נקרא "בועל נידה", ונעשה "אב הטומאה" כמותן. אם כי, טומאתו קלה יותר, בכך שבעוד שהנידה עצמה עושה את משכבה ומושב לאב הטומאה, עושה הזב את משכבו ומושבו לולד הטומאה בלבד.
קים הבדל בין טומאת זב לזבה: בעוד שדם זב ורוקו מטמאים רק כאשר הם לחים, הרי שדם נידה זבה ויולדת מטמאים בין לחים ובין יבשים.
אופנים לטמא אחרים.
בכוח המדרס לטמא בן אדם או חפץ טהור על ידי עשייתם למדרס אחת משבעה דברים הללו;
אם המדרס אינו משמש עוד כמדרס, למשל עור שהיה שטוח על הרצפה במטרה לשמש כשטיח, והוחלט להפנות את שימושו לוילון או גובלן על ידי מעשה, אין הוא מטמא יותר בטומאת מדרס. אם כי, המדרס עצמו טמא בטומאת מגע מדרס, שהרי מכיוון שהמדרס היה טמא בעבר בטומאת מדרס, נמצא שכל חוט נגע בחוט השני שהיה טמא בטומאת מדרס, ולכם גם כאשר המדרס אינו טמא עוד בטומאת מדרס, חלה עליו עדיין טומאת מגע מדרס
הדיון בשטיח קבוע.
ככל הנראה, המדרס שעליו כיוון המשנה הייתה מסוג של שטיח ניידי שאינו קבוע במסמרים. התוספתא הרחיבה את הדיון דיון על שטיח שהוקבע בקרקע על ידי מסמרים ודנוהו כמוכשר להיטמא טומאת מדרס. אולם, פירוש החסדי דוד (הרב דוד פרדו) מחליף גרסת התוספתא ומטהר שטיח שהוקבע במסמרים לקרקע מטעם שהשטיח בטל לגבי הקרקע, והוא נחשב כעצם הקרקע שלעולם אינו מקבל טומאה.
קישורים חיצוניים.
מתוך הספר "אנציקלופדיה תורנית מרוכזת"
תרופה פסיכיאטרית
תרופה פסיכיאטרית היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעות נפשיות. תרופות פסיכיאטריות מכילות חומרים פסיכואקטיביים, שמשפיעים על תפקודו של המוח ובכך מטפלים בתסמינים שונים הקשורים להתנהגות, מצב רוח, קשב ועוד. זוהי אחת משיטות הטיפול המקובלות בפסיכיאטריה, לצד סוגים נוספים של טיפול פסיכיאטרי.
מנגנון פעולה.
חומרים פסיכואקטיביים, ובכללם גם התרופות הפסיכיאטריות, משפיעים בדרכים שונות על פעילותם של מוליכים עצביים בתוך מערכת העצבים, אשר מעבירים את האותות דרך סינפסות בין תאי העצב.
השפעתן של התרופות הפסיכיאטריות נגזרת מהמסלולים העצביים במוח שעליהם היא פועלת. למשל, המוליך העצבי סרוטונין מעורב בוויסות של מצב הרוח והתגובות הרגשיות. בהתאם לכך, רבות מהתרופות המשמשות לטיפול בדיכאון גורמת בצורה זו או אחרת להעלאה של רמת הסרוטונין במוח ובכך מסייעות לוויסות מצב הרוח הדיכאוני.
מכיוון שסמים פסיכואקטיביים לרוב משפיעים על מספר מעגלים עצביים במקביל, שימוש בתרופות פסיכיאטריות כולל במרבית המקרים תופעות לוואי נפשיות או מוטוריות. כמו כן, חלק מהתרופות הפסיכיאטריות עלולות לגרום לתלות גופנית וגם להתמכרות.
סוגים של תרופות פסיכיאטריות.
נהוג לחלק את התרופות הפסיכיאטריות למספר משפחות, בהתאם להפרעות הנפשיות בהן הן מיועדות לטפל:
חלוקה כימית.
ניתן לחלק תרופות פסיכואקטיביות שונות על פי סוג המולקולה של החומר הפעיל בתוכן.
1911 ברוסיה