יש האומרים, כי אספת ספרים משולחנות בבית מדרש, היא דבר מותר, שכן אף על פי שהיא לא נעשית לשימוש מיידי, ניתן להחשיב את החזרת הספרים למקומם כשימוש מיידי; שכן החזרתם נעשית במטרה שאם יחפש אדם ספר אליו הוא נצרך לעיון וללימוד, ימצא את מבוקשו; ונמצא שכבר ברגע החזרתם מולאה המטרה - שהספרים יהיו נגישים למחפשם.
סעודת שבת.
בסעודת שבת, כאשר כלים שונים מעורבים יחדיו, יש ליזהר להפריד את הצלחות שנקראות אוכל - שצריך עדיין לסעודה מתוך ה"פסולת", ורק אז מותר להעביר את הצלחות האחרות למקומם במטבח.
המלאכה היא דווקא ברירת שני מינים זה מזה, ולכן אסור לברור שני מיני אוכל אחד מהשני, כגון שני מיני דגים, אבל במין אחד, מותר לברור אם כל החלקים ראויים לאכילה, ואפילו חלקים גדולים מתוך חלקים קטנים יותר. כך גם מותר לברור את כל החלקים הגדולים משני המינים גם יחד, כיון שההפרדה היא לא בין שני המינים אלא בין שני הגדלים, דבר שאינו בכלל מלאכה זו.
דוגמה אקטואלית לאיסור בורר, הוא כאשר אדם שוטף במים פירות המלוכלכים בעפר, ובכך מפריד את פסולת העפר והאבק מתוך האוכל. לכן כאשר אדם קונה פירות וירקות לשבת, והם מאובקים, עליו להזהר לשטוף אותם לפני שבת. אבל אם הם לא מלוכלכים, ושוטף אותם רק לצורכי הגיינה, מותר.
נידון ידוע בפוסקים, הוא זבוב שנפל במשקה כל שהוא, שההלכה היא שמותר להסירו רק אם מסיר מעט משקה עמו. רבי יצחק מאיר אלתר, האדמו"ר מגור, הציע כי יאחוז את הכפית בידו, ויסלק את הכוס מהכפית, כך שהוא בורר את האוכל מתוך הפסולת. באופן דומה, פוסק החזון איש כי הרוצה להוציא גרעין מתוך פרי, יאחו בגרעין וימשוך את הפרי.
ברירה בגושים גדולים.
ברירה שייכת רק בדברים קטנים שיש בעירובם משום עירוב, אבל בשר המונח ברוטב אינו בגדר ברירה כלל. מסיבה זו, יש המתירים לברור ספרים, שכן לשיטתם ספרים הם גושים גדולים, שאין בעירובם משום עירוב, ולכן אין בברירתם משום איסור ברירה.
יש האומרים, כי הצבת מסננת על ברז מים שמעורב במים עפר או דבר אחר ואין הדרך לשתותם ללא ברירה, אסור. בעיה הלכתית זו, תקפה בברוקלין שם מצויים תולעים זעירים במים, ועל הברז יש כעין מסננת המסננת את המים מהתולעים, למרות זאת, מנהג העולם להתיר, והקהל החרדי בברוקלין, שאינו שותה מי ברז ללא מסננת, נוהג כך גם בשבת, ואינו מכין מים מערב שבת לשבת.
מלאכת שוחט
מְלֶאכֶת הַשּׁוֹחֵט היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת. מלאכה זו נוגעת בכל מקרה של הרג בעל חיים לשם שימוש בו. איסור מלאכת שוחט הוא משום נטילת נשמה של הבעל חי.
טעם האיסור.
נטילת נשמה.
איסור מלאכת שוחט הוא משום 'נטילת נשמה'. מלאכה זו נעשתה במשכן בהריגתם של החלזון האילים מאדמים והתחש, ששימשו לצביעת בדים.
צובע.
לדעת רב, מלבד איסור נטילת נשמה, מתחייב גם משום צובע, שכן על ידי השחיטה נצבע מקום השחיטה בצבע אדום, ומכיוון שצביעת בית השחיטה בדם השחיטה היא דבר שיש בו תועלת, שכן הדבר מזרז את הקונים ומוכיח כי מדובר בבהמה טרייה שנשחטה היום, נחשבת מלאכה זו "מלאכה הצריכה לגופה", אך לדעת שמואל החיוב הוא רק משום נטילת נשמה.
גדר המלאכה.
נחלקו הראשונים בגדר המלאכה של נטילת נשמה, שעשויה גם בכל נטילת דם מבעל חיים.
התוספות פוסלים את האפשרות שהמלאכה היא מחמת שהחליש את כוחו, מכיוון שלפי הגמרא מי שמל תינוק בשבת שלא בזמנו, חייב משום שוחט, ומכיוון שאין שום מטרה להחליש את התינוק בשעת המילה, לו הייתה מלאכת נטילת נשמה החלשת התינוק, הייתה זו מלאכה שאינה צריכה לגופה והיה פטור. אשר על כן מציע תוספות, כי חיוב השוחט הוא משום שנוטל את מקצת נפשו של האדם השרויה בדמו, וכאמור בספר בראשית
תולדות.
חנק.
חניקת בעל חיים, היא תולדה של שוחט, לכן אם העלה דג מספל של מים והניחו עד שמת חייב משום חונק. חז"ל שיערו, שכאשר כיון שיבש בו כסלע בין סנפיריו חייב מי שהעלהו, שאז אינו יכול לחיות עוד.
חובל.
החובל בשבת ומוציא דם מבעל חיים - לפי רש"י בשם הלוי"ה, תוספות, ורוב הראשונים - זהו תולדה של שוחט. לפי רש"י בהוצאת דם יש גם מלאכת צובע ולפי הרמב"ם במלאכת חובל יש איסור מפרק שהיא תולדה של דש
ביבליוגרפיה של חנוך לוין
רשימה ביבליוגרפית של כתבי חנוך לוין
כל כתבי חנוך לוין.
כתבי חנוך לוין הוצאו לאור על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה ב-1999 בסדרה בת 16 כרכים. ב-2003 נתווסף הכרך אחרון שאיגד את רוב היצירות שלא נאספו עד כה וב-2005 יצא לאור המחזה הגנוז הרטיטי את לבי. כמה יצירות מוקדמות שאינן כלולות בסדרה זו הופיעו ברבעון מטעם 19 - ספר חנוך לוין הצעיר. מעבר לכך התסריט שלוין כתב עבור הסרט פלוך מעולם לא יצא לאור, וספר הילדים של לוין מסע הדוד מקס גם כן נפקד מסדרה זו (הטקסטים של לוין מספר הילדים הנוסף שלו - הילדה חיוּתה רואה מַמוּתה - כלולים בכרכים מה אכפת לציפור ואחרון).
יצירות חנוך לוין על פי ז'אנר.
פזמונים, שירים, ומערכונים.
רשימה זו כוללת טקסטים שאינם מהווים חלק מיצירה גדולה יותר (מחזה, קברט או רביו).
רב עמרם
רב עמרם היה אמורא בבלי בן הדור השני והשלישי (המאה ה-3), תלמידו המובהק של רב ששת. רוב מאמריו בתלמוד הם בשם חכמים אחרים. הוזכר פעמים מעטות גם בתלמוד הירושלמי.
רבותיו.
רב עמרם היה בתחילה מתלמידיו של רב ומסר כמה ממאמריו. במעשה מסוים שהתלבטו בו תלמידי רב היה זה הוא שהכריע, על פי פסק של רב שהיה בידו. למד גם מפי רב אסי, רב נחמן, ורבה בר נחמני, אף קיבל את שמועותיו של רבי יוחנן מתלמידיו ה'נחותי' (הנוסעים מארץ ישראל לבבל), כגון רבי יצחק.
אולם רבו המובהק היה רב ששת. שגור בפיו המשפט: "האי מילתא אמר לן רב ששת, ואנהרינהו לעיינין ממתניתין": "דבר זה אמר לנו רב ששת, והאיר את עינינו במשנתנו", כלומר, הוכיח אותו מדיוק מאיר עיניים בלשון המשנה, שאיננו ברורה בקריאה פשוטה. בפניו הציע את ספקותיו, ורבו השיב לו בלשון אוהבת: "עמרם בני".
היה הבולט בקרב תלמידי רב ששת, כלשון התלמוד: "רב עמרם וכל גדולי הדור יתבי כי אמר רב ששת להאי שמעתא". על ההערכה אליו בקרב חבריו מעידה העובדה הבאה: פעם הפליג בספינה עם רב נחמן ורמי בר חמא. רב עמרם עזב אותם לזמן קצר, ובינתיים באה אשה לשאול אותם בהלכה. רב נחמן החל להתייעץ עם רמי בר חמא על התשובה, ורמי בר חמא הציע להמתין לרב עמרם, מפני כבודו וזקנתו ("לא ליחוש ליה לסבא?" - האם נתעלם מן הזקן?), ואכן, בשובו ענה להם תשובה בשם רב.
תלמידיו.
הרבה למסור בשמו האמורא רב אידי בר אבין, וגם אחיו, רב חייא בר אבין. כמו כן מסר בשמו רב מנשיא בר תחליפא, שאף הוא כמותו התייחד בשינון מקורות התנאים.
דרכו בלימוד.
כרבו, רב ששת, היה בקי במשנה וברייתות ומדקדק מהן. כמעט בכל שאלה בתלמוד שהוא דן בה הוא מוכיח ממקורות התנאים ("אף אנן נמי תנינא", ו"מתיב רב עמרם"), ולא הרבה להקשות מסברה גרידא. אופייני לו הביטוי: "אפשר איתא להא דרבי יוחנן ולא תניא לה במתניתין? נפק דק ואשכח". - האם ייתכן שחידוש זה ששמע בשם האמורא רבי יוחנן אכן נכון ואין לו שום אזכור ורמז במשנה? יצא, דקדק במשנה ומצא ראיה לדבר. כשנטה פעם אחת להעמיד משנה באופן דחוק, הוכיחו רבו רב ששת: "דלמא מפומבדיתא את, דמעיילין פילא בקופא דמחטא?" (תרגום: שמא אתה מישיבת פומבדיתא, שמכניסים פיל בקוף המחט?).
פעילותו בדור הרביעי.
רב עמרם פעל גם בדור הרביעי לאמוראים, דורם של אביי ורבא, ודן בדבריהם.
השפעתו על ישיבתו של רבא מתבטאת בדברי רבין בר רב אדא, תלמיד רבא, שאמר לרבא מספר פעמים: "אמרי תלמידיך אמר רב עמרם", כלומר, תלמידיך, רבא, אומרים בשם רב עמרם.
קורותיו.
לא ידוע דבר על מקום מגוריו ומשפחתו. נראה שהאריך ימים וחי לפחות שמונים שנה, משלהי ימי רב ועד בגרותו של רבא (ג'תתקצ-ד'ע, 310-230 בערך).
חוקר תולדות האמוראים אהרן הימן סבור שהיו שני רב עמרם: האחד - תלמיד רב, והשני - תלמיד רב ששת. לדעתו, לא ייתכן שהסיפור הנ"ל אודות רב עמרם עם רב נחמן ורמי בר חמא, בו נחשב רב עמרם כזקן שבחבורה, ייאמר על רב עמרם תלמיד רב ששת, חברו של רב נחמן.
יש אומרים שרב עמרם סתם הוא רב עמרם חסידא, אך הדעה המקובלת היא שאלו שני אישים שונים.
סנדאנסקי
סאנדאנסקי
הרי פירין
סוויטי וראץ'
רבינו שמשון
ישיבת ברנוביץ'
אריך שמידט
אריך שמידט (באנגלית: Erich Schmidt; 13 בספטמבר 1897 - 3 באוקטובר 1964) היה ארכאולוג אמריקאי ממוצא גרמני. הוא נולד בעיר באדן-באדן בגרמניה. התמחה בארכאולוגיה של המזרח התיכון והיה לימים פרופסור במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו
שמידט לחם במלחמת העולם הראשונה. החל את לימודיו באוניברסיטת הומבולט בברלין, ובשנת 1923 היגר לארצות הברית ולמד אנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה. שימש כסגן מנהל המשלחת לחקר החתים של המכון האוריינטלי. שמידט חפר באיראן באתר טפה היסר בחיפוש אחרי העיר הקדומה הקטומפילוס וכן ניהל חפירה בריי.
בשנת 1932 חפר בעיראק באתר העיר שורופק במשך 6 שבועות בצוות משותף של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ואוניברסיטת פנסילבניה. שמידט ניהל את החפירה, ושמואל נח קרמר שימש אפיגרף. החפירה המפורסמת ביותר שלו הייתה בפרספוליס בין השנים 1934–1939.
שמידט היה מהחלוצים בשימוש בצילום אוויר באתרים ארכאולוגיים. ב-1935 השיג את אישורו של שליט איראן רזא שאה פהלווי לבצע טיסות צילום לצורכי מחקר ומיפוי.
אריך שמידט מת בשנת 1964 בסנטה ברברה, בקליפורניה.
אל תפילו את המיליון