בפורטוגל נתגלו אחד הביטויים הצפופים ביותר של השימוש במגליתים. בצפון פורטוגל יש יותר מ-1000 רוגמים פרהיסטוריים מאוחרים. הם בדרך כלל קיימים בקבוצות. שיטת הטמנתם בקרקע בדרך כלל משולבת בדולמן. הם מתוארכים מ-1900-4450 לפנה"ס. גובהם מגיע עד ל עד 3 מטרים, בקוטר של 6–30 מטרים. רובם עשויים מערמות עפר ואבנים, אך המאוחרים יותר מורכבים ברובם מאבנים. בפורטוגל הם נקראים מאמוס (mamoas) מן המילה ממולס (בלטינית:mammulas), שניתנו להם על ידי הרומאים בשל צורתם המזכירה חזה של אישה.
ביוון נמצאים כמה מתלי הקבורה הבולטים בעולם. קברי המקדונים בורגינה כוללים את קברם של פיליפוס השני (359-336 לפנה"ס), אביו של אלכסנדר הגדול (336-323 לפנה"ס). כמו גם את קברו של אלכסנדר הרביעי (323-309 לפנה"ס), בנו של אלכסנדר הגדול. כמו כן מספר רב של קברים מתקופת יוון המיקנית נמצאים באתר של אגממנון במיקנה, ובאתרים אחרים ליד אולימפיה ופילוס, ובעיקר בחצי האי פלופונסוס ליד אתרי התקופה המיקנית ויישובים מתקופת הברונזה. במרכז יוון ישנם רוגמים רבים, חלקם נחפרו, ואחרים לא. הבולט שבהם משמש לקבורה עבור הלוחמים שנפלו במהלך קרב מרתון באתונה.
באסיה הקטנה ישנם מספר אתרים בהם ניתן למצוא את הדוגמאות הגדולות ביותר של תלים מלאכותיים ברחבי העולם. וכוללים תלי קבורה של הממלכות: לידיה, פריגיה וקומגנה.
בארצות הברית תלי הקבורה קשורים בעיקר לתרבות והאדריכלות האינדיאנים. אף על פי שרבים מהתלים נהרסו כתוצאה מחקלאות, ביזה, בניית כבישים, ובנייה בכלל. חלקם שרדו, בעיקר לאורך נהרות מיסיסיפי, טנסי ואוהיו ותלי ספירו (Spiro Mounds) באוקלהומה.
רגמים בישראל.
בישראל דגמי שדות קבורה קיימים ברמת עבר הירדן המזרחי, במישורי הבזלת בגולן, ובבקעת הירדן והר הנגב. כאשר הריכוזים הגדולים של רגמים נתגלו בראשי רכסים ובגבעות הסמוכות ליישובים בהר הנגב כדוגמת חורבת הר ירוחם. הרגמים בחורבה עשויים מתיבות אבן מאבנים גדולות שהונחו על הסלע הטבעי. רצפת התיבות רוצפה באבנים קטנות ושטוחות עליהן הונח הנפטר או חלק מעצמותיו. כן נוספו לקבורה כלי מנחה עשויים חרס, נחושת וחרוזים. התיבה כוסתה, גם כן, באבנים שטוחות ומסביבה נבנה מעגל מאבנים אנכיות שכל שטחו מולא באבנים כך נוצר גל אבנים ועפר שגובהו בין 0.5-1.5 מ'.
רגמים בירושלים.
בסמוך לגבולותיה המערביים של ירושלים (בבית זית, עיר גנים, קריית מנחם וגבעת משואה) תועדו 19 רוגמים. אף על פי שמדידה מוקדמת נעשתה בשנת 1870, התיעוד הרשמי הראשון נעשה ברוגם מס' 2 (כיום בלב שכונת גבעת משואה) ב-1923 על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט והרוגם האחרון (מס' 4) נחפר על ידי גבריאל ברקאי בשנת 1983. חלק מהרוגמים נפגעו או נהרסו בשל הבנייה המודרנית. בחפירת הצלה שנעשתה ברוגם 4 התגלה ממצא של חותם למלך.
גלגל רפאים.
דוגמה נוספת לרוגם בישראל הוא גלגל רפאים המוכר גם כגילגל רפאים (בערבית: رُجْم الهِرّي, בתעתיק לעברית: רֻגְ'ם אל הִרי, שמשמעותו גל האבנים של חתולי הבר) - מעגל אבנים ומונומנט מגליתי עתיק הנמצא ברמת הגולן, בקרבת מושב יונתן וכ-16 קילומטרים מזרחית לחופה הצפוני של הכנרת.
הרא&quot;ש רוזנטל
רא&quot;ש רוזנטל
תל קבורה
טומולוס
שרי טרקל
שרי טרקל (אנגלית: Sherry Turkle; נולדה ב-18 ביוני 1948) היא סוציולוגית ופרופסור למדעי החברה של המדע והטכנולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). מחקריה עוסקים בהשפעת הטכנולוגיה על הזהות האישית ועל מערכות היחסים של הפרט. היא גם בוחנת את ההשפעה הפסיכולוגית והחברתית של "חפצים", כגון רובוטים חברתיים, על האנשים, וכיצד טכנולוגיות אלה ואחרות משנות עמדות ותפיסות על החיים ועל הכישורים החברתיים של הפרט.
ביוגרפיה.
טרקל נולדה בברוקלין שבניו יורק. ב-1969 למדה במכון ללימודי פוליטיקה בפריז שבצרפת. ב-1970 סיימה תואר ראשון במדעי החברה בקולג' רדקליף שבקיימברידג' (מסצ'וסטס), וב-1973 סיימה תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד. בשנים 1975–1976 עבדה כעמיתת מחקר בסוציולוגיה ב-MIT. ב-1976 סיימה תואר דוקטור בסוציולוגיה ופסיכולוגיה של האישיות; עבודת הדוקטור שלה נקראה "Psychoanalysis and Society: The Emergence of French Freud". מאז היא עובדת במחקר ב-MIT; ב-1991 קיבלה דרגת פרופסור לסוציולוגיה של המדע באוניברסיטה זו.
רעיונותיה.
בספרה "Psychoanalytic Politics: Jacques Lacan &amp; Freud's French Revolution" בוחנת טרקל כיצד רעיונות מתחברים עם אנשים. הספר עוסק בקשר בין תחומים כגון היסטוריה של הפסיכואנליזה, חברה, קולנוע, תקשורת וביקורת ספרותית עכשווית.
בספרה "The Second Self: Computers and the Human Spirit" משתמשת טרקל בתאוריו של ז'אן פיאז'ה כדי לדון כיצד ילדים לומדים על מחשבים ואיך זה משפיע על דעותיהם. ב"העצמי השני", טרקל מתבוננת על המחשב לא כ"כלי", אלא כחלק של חיי הפרט החברתיים והפסיכולוגיים; כיצד המחשב משפיע על המודעות מעצמי אחד לאחר, ועל מערכת היחסים עם העולם. לטענתה, טכנולוגיה מזרזת שינויים לא רק במה שהפרט עושה אלא גם באופן שבו הוא חושב. טרקל טוענת כי חוויות הפרט עם מחשבים הן על הגבול בין דומם לבין הנפש; היא מנסה לבחון מדוע האדם חושב על דרכי פעולה של מכונה במונחים פסיכולוגיים, ומה משמעות הדבר עבור החברה.
ספרה "Life on the screen", שיצא ב-1995, דן ב"זהות" ברשת. טרקל גילתה במחקרה כי למרות מיעוט הזהויות הבדויות ברשת, רוב המשתמשים מציגים מעין זהות מזוקקת, המדגישה פן חיובי יותר שלהם. נוצר קושי כשילדים קטנים מציגים את עצמם כמבוגרים, או מבוגרים כילדים, דבר המוביל למצב בעייתי של יחסים של אנשים מבוגרים עם ילדים שמתחזים למבוגרים וההפך. נושא נוסף בו דנה טרקל בספרה זה הוא הגישה של נשים אל הטכנולוגיה, שהיא אינה ליניארית. מחברת כינתה אותה "שליטה רכה" לעומת "שליטה קשה" של חשיבה ליניארית ומופשטת על מחשבים.
בספרה "Alone Together: Why We Expect More from Technology and Less from Each Other", שיצא בינואר 2011, מתבססת טרקל על 15 שנות מחקר ומאות ראיונות, במטרה לבדוק את השפעת הטכנולוגיה על הזהות האישית ועל היחסים של הפרט עם הסובבים אותו. הספר מציג את הפרדוקסליות של ניתוק האדם לנוכח הרחבת קשרים וירטואליים על ידי שימוש באמצעים כמו טלפונים חכמים או רשתות חברתיות מקוונות. לטענתה רגשי האינטימיות והקרבה משתנים, והולכים ונעלמים מהחברה האנושית.
נושא נוסף אליו היא מתייחסת בספרה הוא היחסים המתפתחים בין בני אדם לרובוטים או לתוכנות מחשב, כאשר במקרים רבים בני האדם שוכחים שבן זוג לשיחה מעין זה לא יכול להוות תחליף לאדם, כיוון שהוא מבוסס על בינה מלאכותית ואינו מסוגל לחוש הזדהות או אמפתיה אמיתיים וכנים.
האישה השנייה
חסידות סיגט
חסידות סיגט (בכתיב היידי נכתב "סיגעט" או "סיגוט") היא חצר חסידית שנוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19 בגליציה ובהונגריה, והייתה בעלת השפעה רבה במזרח הונגריה עד שנות השואה. לאחר השואה התמזגה חסידות סיגט בחסידות סאטמר.
מאפייני החסידות.
חסידות סיגט שתקעה יתד בבירת מחוז מרמרוש, התאפיינה מאז ייסודה ועד היום בהחמרה דתית, ובלוחמה בכל מה שמצטייר כאיום על המסורת הדתית הקיימת. מנהיגיה התנגדו בתוקף לתנועה הציונית, ללימודים חיצוניים ושינוי מהמנהגים והלבוש שהיו נהוגים בעבר. אדמור"י החסידות שללו כל תמיכה במפלגות היהודיות, לרבות אגודת ישראל החרדית, ואף הסתייגו משיתוף פעולה עם המנהיגות האורתודוקסית הכלל הונגרית. האידאולוגיה של החסידות שאבה מתורתו של החתם סופר שקבע "חדש - אסור מן התורה" ומהחסידות הפולנית, ובעיקר מחסידות צאנז, שעם מנהיגיה היו לאדמור"י סיגט, קשרי נישואין מסועפים.
החל מרבנותו של ה"ייטב לב" ועד השואה, שימשו ארבעה דורות ברציפות כרבני העיר סיגט. במהלך כהונתם, פרצו מספר מחלוקות בין חסידות סיגט לחסידות ויז'ניץ שאליה השתייכו רוב חסידי העיר והמחוז. לימים שככה המחלוקת כליל.
ענפים נוספים בשושלת.
מלבד אדמו"רי סיגט, צאצאים רבים של רבי משה מאויהל ושל רבי יקותיאל יהודה מסיגט שימשו ברבנות ובאדמו"רות בגאליציה ובהונגריה והיו מחותנים של אדמו"רים חשובים. כיום מכהנים בארצות הברית מצאצאי השושלת: רבי נחום אפרים אב"ד וואלווא ורבי אהרן אב"ד נירבאטור (שניהם עוסקים בתחום הכשרות ונחשבים למומחים בתחום) ורבי יעקב שלמה מייזליש מלימנוב.
בישראל מכהן רבי אפרים דב מהוסאקוב. לפירוט נוסף ראו ב.
לרבי אלעזר ניסן מדרוהוביטש היו שלושה בנים, רבי יקותיאל יהודה אבי שושלת סיגט, רבי שמואל רבה של גורליץ (-ט' בחשוון תרמ"ט, חתנו של רבי מנחם מנדל הורוביץ מסקאהל אחיינו של רבי נפתלי צבי הורוביץ) ורבי נחום צבי (חתנו של רבי מרדכי דוד מדומברובה) ממלא מקום אביו בדרוהוביטש. רבי שמואל כיהן כרב בגורליץ לאחר שאחיו רבי יקותיאל יהודה עזב לסיגט, על פי הוראת רבי חיים הלברשטאם. חתנו של רבי אלעזר ניסן היה רבי ישראל רפפורט רב בטרנוב.
בני רבי יקותיאל יהודה היו (מלבד ממשיכו רבי חנניה יום טוב ליפא): רבי אברהם אהרן (תקפ"ו - י"ב באלול תר"ע) חתנו של רבי יחיאל אב"ד קולבוסוף רב בקולבוסוף, רבי משה יוסף טייטלבוים (תר"ה - כ"ד בטבת תרנ"ז) חתן רבי דוד מקשאנוב, רב ואדמו"ר בזבורוב, סטרופקוב ואויהל ורבי אליהו בצלאל טייטלבוים (תר"י - כ"ט באב תרע"ח) חתנו של רבי פנחס יוסף הגר, רב בטעטש. חתניו של רבי יקותיאל יהודה היו אחיינו רבי ישראל יעקב מוואלווא, רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ ורבי משה הורביץ מרוזבדוב.
ברנינג ספיר
ברנינג ספיר (באנגלית: Burning Spear, נולד ב-1 במרץ 1945 בשם וינסטון גודפרי רודני) הוא זמר רגאיי זוכה פרס גראמי ממוצא ג'מייקני.