דיווחי ביניים חייבים לכלול דוחות כספיים לתקופות ביניים כדלקמן:
תאגיד יישם בדיווח הכספי לתקופות ביניים שלו אותה מדיניות חשבונאית, שהוא מיישם בדוחות הכספיים השנתיים שלו, פרט לשינויים במדיניות חשבונאית, שנעשו לאחר תאריך הדוחות הכספיים השנתיים האחרונים, ושיקבלו ביטוי בדוחות הכספיים השנתיים הבאים. תדירות הדיווח של תאגיד - שנתית, חצי-שנתית או רבעונית - אסור שתשפיע על המדידה של תוצאות פעולותיו השנתיות. כדי להשיג מטרה זו, המדידות לצורכי דיווח ביניים נעשות על בסיס מצטבר-מתחילת- השנה (Year-to-date basis). עם זאת, יישום תקני חשבונאות אחרים מסוימים עשוי להביא למצב בו תדירות הדיווח של התאגיד (שנתית, חצי-שנתית או רבעונית) משפיעה על המדידה של תוצאות פעולותיו השנתיות.
התקן קובע שאין להקדים או לדחות במועד ביניים הכנסות, שמתקבלות באופן עונתי, מחזורי או מזדמן במהלך שנת כספים אם הקדמה או דחייה של הכנסות כאמור תהיה בלתי נאותה בגמר שנת הדיווח של התאגיד. דוגמאות כוללות הכנסות מדיבידנדים, מתמלוגים וממענקים ממשלתיים. בנוסף, תאגידים מסוימים מפיקים בעקיבות יותר הכנסות בתקופות ביניים מסוימות של שנת כספים מאשר בתקופות ביניים אחרות, לדוגמה, הכנסות עונתיות של קמעונאים. הכנסות אלו יוכרו בעת התהוותן. התקן קובע כמו כן שעלויות, הנגרמות באופן בלתי אחיד במהלך שנת כספים של תאגיד, יוקדמו או יידחו לצורכי דיווח ביניים אם, ורק אם, יהיה זה נאות להקדים או לדחות עלויות מסוג זה בגמר שנת הדיווח.
סקירת רואה חשבון של דוחות כספיים לתקופת ביניים.
מתוך הכרה שביקורת דוחות כספיים לתקופת ביניים כרוכה בעלויות גבוהות, נולדה הדרישה החלופית לסקירתם, וזאת על מנת להגביר את אמינותם מבלי להטיל על החברות עלויות כאמור.
מטרתה של סקירת דוחות כספיים על ידי מבקר החשבונות שונה ממטרתה של ביקורת דוחות כספיים.
מטרת הסקירה היא לאפשר למבקר החשבונות לדווח, שלא בא לידיעתו דבר המצביע על כך, שיש צורך בשינויים מהותיים בדוחות הנסקרים כדי שיוכלו להיחשב כדוחות שהוכנו לפי כללי חשבונאות מקובלים. דיווח כאמור מכונה דיווח על דרך השלילה (negative assurance) מאידך, מטרת ביקורת דוחות כספיים היא לאפשר למבקר החשבונות לחוות את דעתו, אם הדוחות הכספיים משקפים באופן נאות, בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים, את מצב העסקים, תוצאות הפעילות והשינויים בתזרימי מזומנים.
בהכנת הסקירה אין המבקר אוסף ראיות ביקורת מספיקות ונאותות כדי לאפשר לו לחוות דעה על הדוחות. נוהלי הסקירה מושתתים במידה רבה על בירורים עם ההנהלה והאחראים על התחומים הכספיים והחשבונאיים בחברה.
נמר ערפילי בורנאי
נמר ערפילי בורנאי (שם מדעי: "Neofelis diardi") הוא מין בסוג נמר ערפילי. מצוי בבורנאו, בסומטרה ובאיי באטו.
למרות שהיה מוכר למדע עוד מהמאה ה-19, נחשב בעבר כתת-מין של נמר ערפילי מצוי ורק ב-2006 זוהה כמין נפרד לאחר סדרה של בדיקות גנטיות. במשקל ממוצע של 25 ק"ג, נמר זה הוא הטורף הגדול ביותר בבורנאו. את מרבית טרפו הוא מוצא על עצים ולכן בעל יכולות טיפוס מעולות. רגליו הקצרות והגמישות, טלפיו הגדולים, וציפורניו החדות מאפשרות אחיזה טובה מאוד ויציבות גבוהה בזמן הטיפוס. עם ניבים באורך של כ-5 ס"מ הוא בעל הניבים הארוכים ביותר יחסית לאורך הגולגולת ממשפחת החתוליים.
האיומים המרכזיים על הנמר הערפילי הבורנאי הם אובדן שטחי היערות בעקבות כריתת עצים למטרות תעשייה, שריפות גדולות המכלות את שטחי המחיה, וציד שלו (בעבור פרוותו היפה) ושל טרפו.
ביולי 2007 הצליחו חוקרים בפארק הלאומי "Sebangau" להשיג תיעוד ראשוני של זכר בוגר ממין זה באזור הפארק.
הנמר הערפילי הבורנאי מטפס עצים מעולה (כפי שהוזכר) והוא ניזון בעיקר מקופי מקוק, חזירי בר ואיילים.
ארגון השימור CIMTROP נלחם להגנתו של הנמר הערפילי הבורנאי.
הנמר הערפילי הבורנאי הוא הגדול מבין שלושה חתולים המצויים באזור, ואחד האתגרים של ארגון השימור הוא לבדוק האם הם מתחרים על טרף וטריטוריה ביער.
בית אבי (2008)
בית אבי (ביידיש: מיין טאטע'ס שטוב) הוא סרט קולנוע ישראלי דובר יידיש מ-2008.
הסרט, דרמה באורך 40 דקות, הוא פרויקט הגמר של הבמאי והתסריטאי דני רוזנברג, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. העבודה על הסרט, שכולו ביידיש בניב לודז'אי, ארכה שלוש שנים והוא הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עלילה.
הסרט מתאר את סיפורו של לולק, ניצול שואה צעיר (בגילומו של איתי טיראן), המגיע לישראל בשנת 1948 ומגויס למלחמת העצמאות. זר לשפה ולזהות החדשה שניתנה לו, הוא מוצב על ראש גבעה מדברית, נתון למרותו הבלעדית של מפקדו (בגילומו של מיקי לאון), המנסה ביד קשה להפוך אותו לצבר כמוהו. בסופו של הסרט חוזר לולק בדמיונו לביתו שבפולין ושם נפרד בפעם האחרונה מאביו ואמו (נטשה מנור).
על היידיש.
הסרט דובר במלואו יידיש בניב לודז'אי, והוא אחד הסרטים המעטים דוברי-היידיש שהופקו בעולם מאז פרוץ מלחמת העולם השנייה. השחקנים איתי טיראן ומיקי לאון התכוננו במשך חודשים לתפקיד ולמדו יידיש על בוריה בעזרתו של הסופר, המשורר והעיתונאי הוותיק משה סחר (אשר תרגם בין השאר את שיריו של איציק מאנגר).
שירו של מאנגר "אויפן וועג שטייט א בוים" ("על הדרך עץ עומד") מופיע בסרט בביצועו של איתי טיראן.
קבלת הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים. בשנת 2008 הוקרן הסרט בקביעות בסינמטקים בישראל. בשנת 2009 הוקרן הסרט בפסטיבלים ובתי קולנוע ברחבי העולם והוצג בבכורה טלוויזיונית בערוץ 10.
בשנה זו נבחר הסרט במקום השני ברשימת עשרים סרטיו הנבחרים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בכל הזמנים, כפי שנבחרו על ידי 20 מנהלי פסטיבלים גדולים ואוצרי מוזיאונים בינלאומיים מרכזיים, במסגרת חגיגת 20 שנות פעילות לבית הספר.
גרמניה המזרחית במשחקים האולימפיים
גרמניה המזרחית השתתפה במשחקים האולימפיים שנערכו בין 1968 ל-1988, למעט אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) אותה החרימה, יחד עם רוב מדינות הגוש המזרחי. עד מלחמת העולם השנייה, הייתה גרמניה מאוחדת, ויוצגה בידי משלחת אחת. לאחר חלוקת גרמניה והקמתן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית ב-1949 סירב הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית ודרש כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת משותפת. גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפה רק גרמניה המערבית, תחת השם "גרמניה". לאחר מכן התרצתה גרמניה המזרחית, ובין 1956 ל-1964 התחרו ספורטאים משתי המדינות במשלחת משותפת, המשלחת הכלל-גרמנית. ב-1965 הוכר הוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ומאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) התחרו שתי המדינות בנפרד. ב-1990 אוחדה גרמניה, והחל מאולימפיאדת ברצלונה (1992) שוב מיוצגת גרמניה במשלחת אחת.
המשלחות המזרח-גרמניות הגיעו להישגים גבוהים, וב-3 האולימפיאדות בהן השתתפה מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) דורגה במקום השני בטבלת המדליות. ב-5 האולימפיאדות בהן שלחה משלחת עצמאית, צברה גרמניה המזרחית לא פחות מ-409 מדליות, מהן 153 מדליות זהב, 129 מדליות כסף ו-127 מדליות ארד. הישג זה מקנה לה גם כיום את המקום התשיעי בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענף בו בלטה גרמניה המזרחית במיוחד היה אתלטיקה, עם 109 מדליות, מהן 38 מדליות זהב. הישג זה מקנה לגרמניה המזרחית את המקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה ופינלנד. בשחייה צברה גרמניה המזרחית 92 מדליות, מהן 38 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השלישי, אחרי ארצות הברית ואוסטרליה. בחתירה המשיכה גרמניה המזרחית להוליך את טבלת המדליות במשך שש אולימפיאדות לאחר שהפסיקה להשתתף במשחקים, עם 48, מהן 33 מדליות זהב, ורק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הצליחה ארצות הברית לעבור אותה. בקאנו/קיאק מדורגת גרמניה המזרחית במקום החמישי, עם 30 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, אחרי ברית המועצות, גרמניה, הונגריה ושוודיה. על הצלחת הספורטאים המזרח-גרמנים העיבו השמועות על שימוש בסמים, ובפרט בסטרואידים אנאבוליים.
גם במשחקי החורף השתתפה גרמניה המזרחית בין 1968 ל-1988. היא צברה 110 מדליות, מהן 39 מדליות זהב. באולימפיאדת סרייבו (1984) דורגה גרמניה המזרחית בראש טבלת המדליות, ובארבע אולימפיאדות נוספות בין 1972 ל-1988 דורגה במקום השני. הענפים הבולטים היו לוז' (29 מדליות, מהן 13 מדליות זהב; גרמניה המזרחית מדורגת במקום השני בענף זה, אחרי גרמניה), החלקה מהירה (29 מדליות מהן 8 מדליות זהב) ומזחלות (13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב; גרמניה המזרחית מדורגת במקום הרביעי בענף זה, אחרי גרמניה, שווייץ וארצות הברית).
היסטוריה.
עד 1952.
עד מלחמת העולם השנייה השתתפה גרמניה ברוב האולימפיאדות שנערכו מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), והיא אף אירחה את המשחקים פעם אחת (אולימפיאדת ברלין (1936)). לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם, היא נותרה שטח כבוש בידי בעלות הברית, ולא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948).
ב-1949 הוקמה גרמניה המזרחית, ושנתיים מאוחר יותר הוקם בה ועד אולימפי. עם זאת, לא השתתפה גרמניה המזרחית באולימפיאדת הלסינקי (1952), בשל סירובה להיענות לדרישת הוועד האולימפי הבינלאומי להשתתף במשלחת מאוחדת עם גרמניה המערבית.
1956 עד 1964.