דגם ירושלים בסוף ימי בית שני, או בשמו הרשמי: ירושלים בימי בית שני, הוא דגם תלת-ממדי של ירושלים בסוף תקופת בית שני, בשנת 66, ארבע שנים לפני חורבן הבית בשנת 70. הדגם נבנה בשנים 1966-1962, לפי פרשנותו של פרופסור מיכאל אבי-יונה לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו.
הדגם, ששטחו 2,000 מטר רבוע, מציג את מבני העיר בקנה מידה של 1:50. גולת הכותרת של הדגם היא בית המקדש, שתיאורו בדגם הפך לסמל ומוצג בפרסומים שונים כתמונה ריאלית של בית המקדש השני. הדגם שימש אבן שואבת למבקרים רבים מישראל ומחוץ לארץ, והיה לאתר תיירות פופולרי.
הדגם שכן עד שנת 2006 בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים, ולכן נקרא גם "דגם הולילנד". השטח נתרם על ידי הנס קרוך, בעל המלון, לזכר בנו, , שנפל במלחמת העצמאות. בשנת 2006 שופץ הדגם, הותאם למחקרים חדשים (ראו להלן) והועבר אל שטח מוזיאון ישראל ליד היכל הספר. לאחר הוצאתו של הדגם נתגלה תחתיו בית קברות כנעני גדול.
פרופסר אבי-יונה נעזר בשרטוטים של דגם המקדש של האדריכל יעקב יהודה.
תיקונים בדגם.
בדגם המקורי של אבי-יונה הוצגה חומה התוחמת את העיר העליונה ממזרח, עקב תיאורו של יוסף בן מתתיהו לפיו לקח לרומאים חודש ימים כדי לכבוש את העיר העליונה לאחר כיבוש הר הבית. ממחקרים אחרונים וחשיפות ארכאולוגיות נוצרה הסכמה שחומה כזו לא התקיימה ושהרומאים התעכבו עקב המדרון התלול של הטירופיאון.
בדגם המקורי הוצגה קשת רובינסון כגשר בין הר הבית לעיר העליונה. בעקבות הגילויים בחפירות העופל שוּנה הדגם והקשת מוצגת כיום כגרם מדרגות ממפלס הרחוב לסטיו המלכותי.
גם בפרטים נוספים הדגם אינו משקף קונצנזוס במחקר אך הוא בעל ערך חינוכי ותרבותי בפני עצמו ועל כן הוא לא שונה באופן גורף. באופן כללי אין הסכמה לגבי פרטים רבים בנוגע לירושלים באותה תקופה (בעיקר בנוגע למבנה המדויק של הר הבית, המקדש והסטווים).
מגדלי מערב העיר.
המודל ממחיש את המבנה הטופוגרפי של ירושלים ואת מוקדי השלטון בעיר המוצבים במקומם הטבעי - במקומות הגבוהים. מגדלי מערב העיר שבנה הורדוס הם דוגמה לכך. יוסף בן מתתיהו, בספרו מלחמת היהודים ברומאים, כאשר הוא מגיע לפרק המתאר את השלמת כיבוש העיר הוא מפרט את ביצוריה. הוא מתאר את מבנה חומות ירושלים, מונה בה 90 מגדלי-שמירה רק בחומה השלישית, ומגיע לארבעת המגדלים המיוחדים במערב העיר, באזור בו מצויים בהווה: צפון-מערב הרובע הנוצרי (מגדל אחד), מגדל דוד וצפון-מערב הרובע הארמני (שלושה מגדלים). שלושת המגדלים מצויים בצומת החומות מימי הבית השני: "החומה השנייה" למזרח - הנמשכת עד הר הבית, בהווה רחוב דוד, ולצפון - "החומה השלישית" - בהווה לכיוון רחוב הנביאים.
ליד אזור שער יפו נבנה מגדל "היפיקוס", "אשר בנה אותו המלך הורדוס יחד עם שני המגדלים הסמוכים אליו, והם נפלאו בגדלם ובחסנם בין מגדלי העולם". המגדלים נקראו על שמות מקורביו הבאים:
העברת הדגם.
לאחר השלמת התכנון וקביעת אופן ההעברה, החלה מלאכת חיתוך הדגם. העבודה התנהלה ברצף, וארכה שישים וששה ימים. הדגם חולק לאלף חלקים בקירוב, שהועברו במשאיות והורכבו מחדש, במבצע הנדסי מורכב. על אף קשיי מזג האוויר והגשמים, ההעברה הסתיימה ב-6 ביוני 2006. המבנים והחומה נוסרו לגושים והועברו למשטח תואם במוזיאון ישראל.
בהעברת כמה ממכלולי הבנייה התגלו קשיים מיוחדים:
דגם בית שני
פרויקט דדלוס
פרויקט דדלוס (באנגלית: Project Daedalus) הוא מחקר שנערך בשנים 1973–1978 על ידי החברה הבריטית הבין-כוכבית, במטרה ליצור עיצוב מתקבל על הדעת של כלי רכב בין-כוכבי לא-מאויש. כתריסר מדענים ומהנדסים לקחו חלק במיזם.
היעד שנבחר למשימה היה כוכב ברנרד, במרחק 5.9 שנות אור, אשר בזמנו סברו כי הוא בעל כוכב לכת (העדויות לקביעה זו נמצאו לא אמינות מאוחר יותר). עם זאת, העיצוב נדרש להיות גמיש מספיק כדי שניתן יהיה לשנות את יעד המשימה לכל כוכב קרוב אחר.
שני העקרונות המנחים בתכנון החללית היו שימוש בטכנולוגיות קיימות או של העתיד הקרוב וזמן הטיסה של כ-50 שנה, סדר גודל של אורך חיי אדם, למרות היותה גשושית מחקר בלתי מאוישת. שיטת ההנעה שנבחרה עבור המשימה הייתה היתוך גרעיני.
קונספט.
כלי הרכב הבין-כוכבי תוכנן להיבנות במסלול סביב כדור הארץ ולהיות בעל מסה התחלתית של כ-54 אלף טונות מטריות, כאשר את מרבית המסה מהווה הדלק (כ-50,000 טון) ומסת המטען המדעי הייעודי היא כ-500 טונות. הנעת החללית תוכננה להיות דו-שלבית. השלב הראשון היה פועל במשך שנתיים ומאיץ את כלי הרכב למהירות של 7.1% ממהירות האור. לאחר מכן הוא היה מופרד מהחללית והשלב השני היה מופעל למשך שנתיים נוספות ומגדיל את מהירותה לכ-12% ממהירות האור. כיבוי השלב השני התחיל את שלב השיוט, שנמשך 46 שנים. עקב תחום הטמפרטורות הגדול בו תוכננה החללית לתפקד (מאפס מוחלט ועד 1,600 מעלות צלזיוס), המנוע ורכיביו תוכננו להיות עשויים מבריליום, ששומר על חוזקו גם בטמפרוטות נמוכות מאוד.
המהירויות אליהן נדרש להגיע כלי הרכב היו הרבה מעבר ליכולות טילים כימיים, או אפילו של הנעת מתקפים גרעיניים, אשר נחקרה במהלך פרויקט אוריון. במקום אלה, תוכנן עבור הדדלוס מנוע היתוך גרעיני, שהיה משתמש בכדורי תערובת דאוטריום/הליום-3 כדלק. כ-250 כדורים היו עוברים היתוך כל שנייה על ידי קרני אלקטרונים והפלזמה שנוצרה בתהליך הייתה מכוונת על ידי שדות מגנטיים לפליטה והאצת כלי הרכב. הליום-3 הוא חומר נדיר והתכנון היה להשיגו מהאטמוספירה של צדק, באמצעות מפעל כרייה רובוטי, בתהליך שאורכו הוערך בכ-20 שנה.
השלב השני של החללית תוכנן לשאת שני טלסקופים אופטיים בגודל חמישה מטרים וטלסקופ רדיו בקוטר 20 מטרים. כ-25 שנים לאחר השיגור הטלסקופים היו מתחילים לסרוק את המרחב סביב כוכב ברנרד במטרה ללמוד יותר על כוכבי לכת שאולי מקיפים אותו. המידע שנאסף היה נשלח לכדור הארץ, בנצלו את פעמון המנוע הראשי, בקוטר 40 מטרים, כאנטנת תקשורת. מכיוון שהתכנון לא היה להאט את החללית בהגיעה לכוכב המטרה, כלל מטען הדדלוס מערך של 18 גשושיות עצמאיות, שהיו משוגרות בטווח של 7.2 עד 1.8 שנים לפני הגעת החללית הראשית למערכת הכוכב. גשושיות אלה היו בעלות מנועי יונים וכן מצלמות, ספקטרוסקופים וציוד מדעי נוסף לחישה מרחוק והמידע שהן אספו מהמטרות אליהן שוגרו היה מועבר לחללית האם וממנה לכדור הארץ.
המטען הייעודי של החללית הראשית (שכלל את הטלסקופים, הגשושיות וציוד נוסף) היה מוגן מהתווך הבין-כוכבי על ידי דיסקת מגן עשויה בריליום בעובי 7 מ"מ ומסתה 50 טון. בריליום נבחר הודות למשקלו הסגולי הנמוך ולאנרגיה הגבוהה שדרושה לאידויו. מכשולים גדולים יותר שעלולים היו להימצא בנתיב החללית בזמן המעבר במערכת כוכב היעד היו אמורות להיות מושמדות על ידי ענן חלקיקים מלאכותי שייצרו רכבי עזר, במרחק של כ-200 ק"מ לפני הרכב הראשי. כמו כן, החללית תוכננה לשאת מספר "שרתים" רובוטיים לביצוע פעולות תיקונים ותחזוקה.
וריאציה מאוחרת.
ניתוח הנדסי של גרסה משתכפלת של הדדלוס פורסם ב-1980 על ידי פרנק פרייטס. העיצוב המקורי שונה כדי לכלול את תת-המערכות הדרושות להקניית יכולות שכפול עצמי. בתכנון זה, היה כלי הרכב המקורי נושא "מפעל זרע", בעל מסה של כ-440 טון, לאתר מרוחק, בו המפעל היה מתחיל ליצור העתקים של עצמו, לפיתוח יכולת ייצור גדולה יותר. מערך הייצור הכולל היה מופעל לייצור כלי רכב חדשים, כאשר כל אחד נושא "מפעל זרע" לאתר חדש וכך הלאה. מסת כל גשושית הייתה גדולה משמעותית מזו בתכנון המקורי, בעיקר בגלל מסת הדלק הדרושה כדי להאט ממהירות של 12% ממהירות האור, אליה הגיעה במסע הבין-כוכבי.
תכנון זה חורג מגבולות המחקר הבין-כוכבי הראשוני הבסיסי ועובר לשלב של התפשטות רחבת היקף במרחבי החלל. מפעלים רובוטיים משתכפלים הפכו לכלי מוכר בספרות מדעית ובספרות מדע בדיוני, והם נותנים אפשרות לעליית מדרגה בגודל פרויקטים הנדסיים (וצעד בדרך הנדסה בסדרי גודל עליהם דיבר פרימן דייסון). כדי להפוך תחום זה למציאותי דרושה התקדמות נוספת במחקר בתחומי ננוטכנולוגיה ובינה מלאכותית. דוגמאות למפעלים מסוג זה ניתן למצוא ב"מאדים הכחול", הספר השלישי בטרילוגיית מאדים של סופר המדע הבדיוני קים סטנלי רובינסון.
דגם הולילנד
פיגמיים
מִשְׁפַּחַת הַפֵּיגָמִיִּים (שם מדעי: Rutaceae) היא משפחת צמחים בעלי פרחים עזי ניחוח. המשפחה כוללת צמחים עשבוניים, שיחים ועצים. הסוג המועיל ביותר לחקלאות בה הוא ההדרים, הכולל את המינים אשכולית, תפוז, לימון, מנדרינה ועוד. פרט לסוג זה קיימים סוגים מועילים נוספים: הבורוניה הכוללת מיני שיחים פורחים ירוקי עד, שמגודלים כשיחי נוי באוסטרליה; הפיגמית הכולל מספר מינים רב (כולל 3 מינים מקומיים לארץ ישראל); הסוג פיגם הכולל מין מקומי המשמש למגוון תרופות מסורתיות; ה-Zanthoxylum כולל 250 מינים של שיחים ירוקי עד; והאגתוסמה הדרום אפריקאית הכוללת 135 מינים של שיחים בעלי ריח בולט.
מאפיינים.
מרבית המינים הם שיחים או עצים, לעיתים עם קוצים על קליפת הענף. העלים מנוגדים ולרוב מורכבים, ללא עלי-לוואי. הפרחים מואבקים על ידי חרקים, חד-מיניים. מרבית הפרחים בעלי ארבעה או חמישה עלי כותרת מופרדים, עם בין שמונה לעשרה אבקנים, צלקת יחידה ושחלות מרובות. הפרי יכול להיות בכל תצורה כמעט: ענבה, בית-גלעין, הלקט ועוד. בהתאם לתצורה משתנה מספר הגרעינים בפרי.
צמח בוכו הגדל בדרום אפריקה ידוע כצמח מרפא.
מין נוסף ידוע ויפה פרחים מן המשפחה, דיקטמנוס (dictamnus albus)
משמש בגינון. הצמח גדל בר באירופה, בטורקיה ובקווקז.
מקור השם העברי.