מעבר להיות הביצה יחידת מידה חז"לית, הרי ש"שיעור כביצה" נחשב לאחד מ"שיעורי תורה". בתחומים הלכתיים רבים נקבעו "שיעורים" - גדלים מינימליים הנדרשים על מנת לתת לעצם כלשהו משמעות הלכתית. שיעור הנפח של מוצקים המקובל ברוב תחומי ההלכה הוא "כזית", ורק בתחום אחד בעל משמעות דאורייתא נוהג שיעור כביצה: טומאת אוכלים. לפי הלכה זו, אוכל מוצק בנפח של פחות מכביצה - אינו יכול לקבל טומאה. התנא רבי יהודה הנשיא הסביר שהסיבה לכך שלטומאת אוכלים נקבע שיעור חריג הוא משום שבמקרא נכתב לגביו ביטוי חריג: "מכל האוכל אשר יאכל". בתלמוד מובאים הסברים של שני אמוראים לקשר בין שיעור כביצה לבין הביטוי "מכל האוכל אשר יאכל". לפי רבי אלעזר, הביטוי הזה רומז לביצה שהיא אוכל שיצא מאוכל אחר (התרנגולת). לפי רבי אבהו הביטוי רומז לנפח כזה שאדם מסוגל לאכול ולבלוע בבת אחת, וזהו כשיעור כביצה.
בתקופת הגלות, הלכות טומאה וטהרה הפכו לא רלוונטיים, בשל חוסר האפשרות להיטהר בלי פרה אדומה. אך ישנה דעה בראשונים הסוברת שקיימת השלכה מעשית גם כיום מהלכה זו שאין טומאת אוכלין בפחות מכביצה. לפי דעה זו, מכיוון שלחם פחות משיעור כביצה לא יכול להיטמא, ייתכן שאין חיוב נטילת ידיים לפני אכילת כמות מועטה כזו של לחם. לכן, יש שפסקו שאין לברך כשנוטלים ידיים לפחות מכביצה.
בכמה פרטי הלכה נוספים, ישנן דעות של תנאים ואמוראים שמדרבנן נקבע שיעור כביצה ולא כזית:
ישנה הלכה נוספת שבה לדעת רבי יהודה נקבע שיעור דאורייתא של כביצה, אך שיעור זה נושא אופי אחר של מידה לגודל של פרי ולא לנפח של מוצק. מדובר בגודל המינימלי של אתרוג לצורך מצוות ארבעת המינים בסוכות: לדעת רבי יהודה הגודל המינימלי הוא כביצה, ולדעת רבי מאיר - כאגוז.
מדידת נפח ביצה.
בתקופות מאוחרות יותר נעשו מדידות מדויקות לנפח ביצה, בעיקר על מנת לחשב את השיעור של 43.2 ביצים להפרשת חלה. בתקופת הגאונים היה מקובל להניח ששיעור הפרשת חלה הוא בנפח של מים במשקל 720 מטבעות כסף בבליים, ועל פי זה נפח ביצה הוא כ-48 סמ"ק. בתקופת האחרונים באירופה היה נפוץ שיעור הפרשת חלה של כשלושה "קוורט" פולני או "פינט" בוהמי, ועל פי זה נפח הביצה הוא כ-46 סמ"ק. במקומות אחרים שיערו ששיעור הפרשת חלה הוא כשבעה "זיידל" מוראבי, ועל פי זה נפח הביצה הוא כ-44 סמ"ק.
הרמב"ם השתמש בקשר המופיע בתלמוד בין מידות הנפח והאורך, ועל פי מדידתו קבע שרביעית הלוג שווה לנפח מים במשקל 27 דרהם מצריים, ומזה נובע שנפח הביצה הוא כ-50 סמ"ק. כיום, מקובלת קביעתו של הרב אברהם חיים נאה ששיעור כביצה הוא 57.6 סמ"ק. שיעור זה נקבע על פי דברי הרמב"ם שביטא את הביצה במונחים של מטבע הדרהם, אך הרב נאה מדד את מטבעות הדרהם הטורקיים שנהגו בתקופתו והיו גדולים ממטבעות הדרהם המצרי שלהם כיוון הרמב"ם.
בניגוד למדידות הללו שקבעו את שיעור כביצה בגודל של כ-50 סמ"ק, היו פוסקים שקבעו ששיעור כביצה הוא כ-100 סמ"ק. פוסקים אלו הסתמכו על הקשר המובא בתלמוד בין מידות הנפח לבין מידת האורך "אצבע", ועל פי מדידתם את גודל האצבעות הגיעו למסקנה שהביצים קטנו פי שניים מאז תקופת חז"ל. לקביעה זו של "הכפלת הביצים" משמעות רבה גם בנוגע לשיעורי נפח ואורך רבים אחרים. הראשון שקבע כך היה רבי יחזקאל לנדא במאה ה-18, ובתקופה המודרנית ידועה שיטה זו כשיטת החזון איש, שקבע שיש להחמיר ולהחשיב את שיעור כביצה ל-100 סמ"ק.
ביצה בלא קליפתה.
יחידת המידה "ביצה" היא ביצה עם הקליפה. אך בנוגע ל"שיעור כביצה" קיימת מחלוקת תנאים האם יש לכלול את הקליפה, ולמעשה התקבלה הדעה ש"שיעור כביצה" שווה לנפח ביצה בלי הקליפה. כדי לחשב את נפח הביצה בלא הקליפה, נערכו מדידות כדי למצוא מהו היחס הממוצע בין נפח הביצה לבין קליפתה. הרב אברהם חיים נאה ערך מדידות עקיפות, והגיע לכך שהקליפה היא כדי 1/15 מנפח הביצה, ועל פי זה קבע שנפח ביצה בלי קליפתה הוא 53.8 סמ"ק. במדידות ישירות שנערכו על ידי הרב חיים בניש, נמצא שנפח הקליפה ובועת האוויר הן יחד כ-1/10 מן הביצה.
טשיצ'ודזונג
טשיצ'ודזונג (בדזונגקה: བཀྲ་ཤིས་ཆོས་རྫོང) הוא מנזר בודהיסטי ומבצר בקצה הצפוני של העיר טהימפהו, בירת בהוטן.
המבצר נבנה במאה ה-17, והוא מושב ממשלת בהוטן ומרכז הרובע הממשלתי בבירתה מאז שנת 1952.
גני טרוקדרו
גני טרוקדרו (בצרפתית: Jardin du Trocadéro) נמצאים ברובע השישה-עשר של פריז, מול נהר הסן. שטח הגנים הוא 93,930 מ"ר, והם הוקמו במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1937), במקום בו היו לפני כן גני ארמון טרוקדרו הישן, שעוצבו בידי ז'אן-שארל אלפן עבור היריד של שנת 1878.
את גני טרוקדרו מקיף ארמון שאיו. מזרחה להם נמתח גשר ינה, המחבר אותם למגדל אייפל ולשאן דה מארס.
לורנס אוליביה
דרוזים בישראל
הדרוזים בישראל (בערבית: الدروز في إسرائيل) הם קבוצה אתנית דוברת-ערבית בישראל, המתגוררים בעיקר בכפרים בכרמל, בגליל, וברמת הגולן, ומקיימים דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11. בסוף שנת 2021 נמנו כ-150,000 דרוזים מבין תושבי הקבע בישראל, מהם כ-125,400 אזרחים ישראלים, והיתר תושבי רמת הגולן בצדו הישראלי שמרביתם מסרבים לקבל אזרחות ישראלית. היישובים עם מספר הדרוזים הגדול ביותר היו דלית אל-כרמל (18.1 אלף), ירכא (17.7 אלף) מע'אר (13.0 אלף) ובית ג'ן (12.3 אלף).
הדרוזים הם דוברי ערבית (דרוזית) בניב המיוחד להם, הדומה לניבים סוריים של ערבית. כמעט כל הדרוזים חיים באזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ישראל. התיישבותם הררית ברובה, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת. רובם אזרחים סוריים, אך יש קהילה דרוזית גדולה גם מבין אזרחי לבנון.
לדרוזים דת עצמאית, שעיקריה נשמרים בסוד ומקורה בהתפלגות מן האסלאם השיעי-איסמאעילי לפני כאלף שנים במצרים. הדרוזים מייחסים עצמם לנבי שועייב (יתרו) ומסרבים לקבל לשורותיהם מצטרפים חדשים. הם מגדירים עצמם כבני דת ייחודית נפרדת וכך גם מגדיר אותם החוק בישראל, על אף שישנן מדינות אחרות במזרח התיכון כמו איחוד האמירויות הערביות ולבנון, שם הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית. מבחינה לשונית הדרוזים דוברי ערבית בדומה לערבים המוסלמים והנוצרים. רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם בתור ערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים".
הדרוזים מהווים כ-1.5% מכלל אוכלוסיית ישראל.
היסטוריה.
בתקופה העות'מאנית.
רוב הדרוזים היגרו לארץ בתקופה העות'מאנית מהחורן ומאזור חלב ולבנון. ההגירה הדרוזית לארץ נעשתה בשלבים. השלב הראשון היה במאה ה-11 עת נוסדה הדת הדרוזית ובמאה ה-13 בתקופת הכיבוש הממלוכי עת חדרו הדרוזים למרכז הגליל ולגולן. השלב השני התרחש במאות ה-16 וה-17 כאשר שליטים דרוזים מבית מען שלטו בצפון הארץ, והשלב השלישי היה בגלי משנה ב-300 השנים האחרונות. הדרוזים התיישבו בארץ ב-36 כפרים, רובם בעלי רוב דרוזי ומיעוטם מעורבים. מהם נותרו 16, שניים בכרמל ו-14 בגליל. במפקדי האוכלוסייה העות'מאנים נמנו הדרוזים על האוכלוסייה המוסלמית ולכן אין נתונים על מספרם. ואולם להערכת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF), ב-1887 היה מספר הדרוזים 7,860 נפש.
יש הטוענים שבין הדרוזים והיהודים קיים קשר עוד מתקופות עתיקות יותר, מאחר שהדת הדרוזית שאבה רעיונות מסוימים מן היהדות (בעיקר מן הקבלה) וכמו כן יתרו (נבי שועייב), חותן משה, מקובל על הדרוזים כנביאם, ועל שמו נקרא חגם נבי שועייב. הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון במחצית השנייה של המאה ה-12 כי הדרוזים "הם אוהבים ליהודים".
בתקופתו של האמיר הדרוזי פחר א-דין השני בית מען, חברו הדרוזים בגליל לבדואים והתנכלו לתושבים. בשנת 1567 בזזו בדואים ודרוזים את צפת. בשנת 1604 נשדדו יהודי צפת על ידי דרוזים. בשנת 1628 לכדו הדרוזים את העיר, ומלחם, בן אחיו של פח'ר א-דין השני, שלט בעיר ושדד את תושביה היהודים, שרבים מהם נאלצו להימלט ממנה. בשנת 1656 החריבו הדרוזים פעם נוספת את היישוב היהודי בצפת. בימי המרידות בגליל בין יורשיו של פח'ר א-דין, שני הצדדים הנלחמים שדדו את יהודי העיר ורבים מהם שוב נאלצו לברוח מצפת. בשנת 1838 פרץ מרד הדרוזים באבראהים פאשא, ויהודי צפת היו השעיר לעזאזל, כאשר המוסלמים הצטרפו אל הדרוזים למעשי שוד וטבח.
בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המנדט הבריטי נקטו הדרוזים עמדה נייטרלית כלפי הסכסוך בין היהודים לערבים ולא השתתפו במאורעות של שנות העשרים והשלושים. העמדה הנייטרלית של הדרוזים הביאה את ראשי היישוב לפנות אליהם בהצעה לשכנות טובה ויחסים תקינים. במיוחד פעלו בנושא אבא חושי, ששקד בעיקר על טיפוח הקשרים עם בני הכפר עספיא, יוסף נחמני, שפעל באזור טבריה בקרב הכפרים מע'אר וחורפיש, ויצחק בן-צבי, אשר קשר קשרים עם מנהיגי הדרוזים בגליל. תוכניתו של בן-צבי כללה בין היתר הצעת עזרה משפטית לדרוזים בשעת הצורך, ולאחר מכן לבוא בקשרים עם מנהיגי הדרוזים בסוריה ובלבנון.
במרד הערבי הגדול 1939-1936.
בתקופת מאורעות ה'תרצ"ו – ה'תרצ"ט (1936–1939) היו מרבית הדרוזים רחוקים ממוקדי המרד הערבי ולא הושפעו מהלך הרוח הקיצוני של מנהיגיו. עוד לפני כן, רבו בכפרים המעורבים ההתנגשויות בין הדרוזים לשכניהם, ובייחוד בינם לבין המוסלמים, והדרוזים לא לקחו חלק בדרך כלל בתנועה הערבית הלאומית. בשנות המרד, על רקע הידיעות על שיתוף פעולה דרוזי–יהודי, פגעו כנופיות ערביות בדרוזים. בזמן המהומות, ערכו הכנופיות הערביות התנפלויות על הדרוזים בשפרעם והתנגשויות רבות אירעו גם בכפר מע'אר.