כרבים אחרים במחזורו, היה הרב פריהוף בן לדור ראשון של פרחי רבנות ממוצא מזרח-אירופאי שהחלו להשתלב בממסד הרפורמי האמריקני. קאופמן קוהלר, מנהל הקולג', היה גדול הוגיה של "הרפורמה הקלאסית" הקיצונית ושאף לחנך את החדשים ברוחה; הרב פריהוף נזכר לאחר מכן שנדהם מכך שנאסר עליהם לחבוש כיסוי ראש או טליתות. למרות זאת, קליטתם הניבה לבסוף מפנה של ממש בדרכה של התנועה. הרב פריהוף הוסמך לרבנות ב-1915 והתקבל לצוות ההוראה, יוצא תחום המושב הראשון שזכה לכך. ב-1918, עם כניסת ארצו למלחמת העולם הראשונה התנדב לשמש רב צבאי בחיל המשלוח של ארצות הברית בצרפת, אך הגיע לזירה רק לאחר שביתת הנשק. בשובו חזר להוראה, וב-1922 קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה. חילוקי דעות בינו לבין מנהל המכון החדש, ג'וליאן מורגנשטרן, הביאו להתפטרותו ב-1924. הוא קיבל רבנות בית-כנסת בקהל "אנשי מערב" בשיקגו, שם כיהן כעשור. ב-1934 עבר ל"רודף שלום" בפיטסבורג, הקהילה הרפורמית המרכזית של פנסילבניה. ב-29 באוקטובר אותה שנה נישא למזכירתו, ליליאן לבית סימון. הוא הוסיף לכהן ב"רודף שלום" עד שפרש ב-1966, אם כי שב מדי פעם לנהל את התפילות בשבתות.
שנות ה-20 וה-30 היו הרות גורל לזרם. קליטה של מהגרים טריים רבים בעלי רקע אורתודוקסי אל תוך שורותיו הקטינה את משקלם של החברים הוותיקים. בתי-כנסת רבים אימצו באופן ספונטני מנהגים מסורתיים, כמו תקיעה בשופר, עקב הרגלי הקהל החדש. ב-1937 התכנסה הנהגת התנועה בקולומבוס, אוהיו וגיבשה הכרזה חדשה, שהחליפה את החלטות מצע פיטסבורג מ-1885. ההצהרה קראה לשיבה לשימוש נרחב בעברית כשפת התפילה, למחויבות רבה יותר למצוות הטקסיות ולאהדה לציונות. נשיא אגודת הרבנים המרכזית, הרב פליקס אלכסנדר לוי, אף קרא בנאומו לנסח מעין "שולחן ערוך" רפורמי. אך רק מיעוט זעיר תמך בכך. מנגד, ניצבו קלאסיקנים שמרנים שהתנגדו לכל סטייה מדרכם של הוגים כמו הרב [קאופמן קוהלר|קוהלר]. מחנה האמצע הונהג על ידי הרב פריהוף. הוא התנגד לניסוח קובץ תקנות מחייב, שהיה הופך רבים מהחברים לחוטאים ומנכר אותם ובמקביל מעניק מעין "גושפנקא אלוהית", לדבריו, להכרעות אנושיות של רבנים. ההלכה הייתה גם נוקשה ומסורבלת מדי לדעתו בכל מקרה. עם זאת, תמך בנחרצות באימוץ מצוות מעשיות רבות יותר. הפתרון בעיניו היה אימוץ של טקסים שונים באופן בררני, כ"מנהג", באופן שידמה להיווצרותם במהלך ההיסטוריה היהודית כולה, כשמנהגים עממיים שונים אומצו עד שנעשו לרווחים. הוא המליץ לקלוט דרכי עבר שנזנחו מחד וטקסים רפורמיים, כמו קונפירמציה, מאידך. הרב פריהוף גולל את השקפת עולמו בספרו מ-1944, "נוהג יהודי רפורמי ומקורותיו הרבניים": דעתו עמדה בניגוד מוחלט לפילוסופיה של התנועה כפי שפותחה עוד מימי מייסדה הרב אברהם גייגר, שהוא וממשיכי דרכו הדגישו תמיד את עליונות האמונה המופשטת ואת היות הצדדים הטקסיים נחותים וכפופים לליבה הרעיונית.
לימים עמדו אחדים מממשיכי דרכו, כמו ולטר יעקב וסטיבן פסמנק, על כך שגישתו הוסיפה להסתמך על התפישה הבסיסית של התגלות מתמדת. הרב פריהוף הרבה לחבר ספרות שו"ת והשיב לרבים שפנו אליו. אף כי גם רפורמים קיצוניים עסקו בכך לפניו, היקף פעילותו בנושא היה חסר תקדים והוא נחשב לסמכות ההלכתית הבכירה של הזרם. עם זאת, הדגיש תמיד שתשובותיו אינן מחייבות ומקבליהן רשאים וצריכים להתאים אותן לצרכיהם. היה עליהם ללמוד את ההלכה לא כחוק מחייב, אלא כדי להפנים את הערכים והתובנות שהכילה. הוא עמד על כך, כפי שכתב ב-1960, ש פריהוף היה מגדולי חוקרי ספרות השו"ת, וספרייתו הפרטית הייתה המאגר הגדול בעולם שהוקדש לה.
בין 1939 ל-1941 כיהן כראש ועדת נוסח התפילה של אגודת הרבנים, בתקופה בה נערכו שינויים משמעותיים בסידור התנועתי האחיד "תפילות ישראל" (הידוע בשמו הלועזי, Union Prayer Book): רוב הטקסט הומר מאנגלית לעברית, ותפילות הקוראות לשיבה לציון הוחזרו. ב-1943 קודם לנשיא האגודה, תפקיד אותו מילא עד 1945, אז הוחלף על ידי הרב אבא הלל סילבר. במהלך מלחמת העולם השנייה עמד יחד עם הרב הקונסרבטיבי מיכאל (מילטון) שטיינברג והרב האורתודוקסי אליהו יונג בראש 'הוועדה לפעילויות דתיות בצבא ובצי' (CANRA), גוף על-זרמי שניסח במשותף מענה לבעיות הרבנים הצבאיים בכוחות המזוינים. ב-1944, בעת שהרב הרפורמי האנטי-ציוני אלמר ברגר הטיף להתנגדות לתנועה הלאומית, פרסם הרב פריהוף פתרון משלו לבעיה היהודית: הוא כתב במאמר כי ראשי הרפורמים, שתיארו את ישראל כעדה דתית ותו לאו, צדקו בהנחתם לגבי בני דתם שחיו בארצות האמנציפציה, בעוד הציונים צדקו באותה מידה לגבי היהודים ביתר העולם. הוא הציע תבנית משולשת של הגדרה יהודית: דת בלבד במערב; לאום פוליטי בארץ ישראל; ומיעוט אתני מוכר במזרח אירופה. ב-1955, שנים לאחר שהחל לחבר תשובות, נבחר ליו"ר ועד השו"ת של אגודת הרבנים. בין 1959 ל-1964 כיהן כיו"ר האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, והיה לאמריקאי הראשון שהחזיק במשרה זו. הוא חיבר גם פירושים על ספרים במקרא ולמעלה ממאה מאמרים. ב-1973 קבע כי ביתא ישראל הם יהודים לכל דבר; באותה שנה גם הכריע, במה שנחשב בזמנו לעמדה ליברלית למדי, כי אף שהומוסקסואליות היא חטא לפי כל קנה מידה אסור להרחיק את החוטאים מן הקהילה. רק ארבע שנים לאחר מכן אימצה אגודת הרבנים את הקביעה כי לחד-מיניים זכות שווה לכבוד. הוא פרסם את קובץ השו"ת האחרון שלו ב-1980, בגיל שמונים ושמונה. הרב פריהוף נפטר בגיל תשעים ושבע בבית החולים מונטיפיורי בפיטסבורג.
שמעון בן-דוד
שמעון בן דוד (1936 - 29 באוגוסט 2016) היה קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, פיקד על עוצבת כידון ועל הג"א בפיקוד המרכז.
ביוגרפיה.
בן דוד נולד וגדל בלוב. עלה לישראל לאחר הקמת המדינה, ב-1955 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. שימש מפקד סוללה וסגן מפקד גדוד 402. במלחמת ששת הימים שימש סגן מפקד גדוד 871, שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 45 בקרבות בעמק דותן וברמת הגולן. במלחמת ההתשה פיקד על גדוד 403 שנלחם בגזרת קו בר-לב. ב-1972 שימש ראש ענף אימון יחידות במפקדת קצין תותחנים ראשי ומונה להקים את מתקן עבדת, שישמש כמתקן אימונים ליחידות המילואים של התותחנים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 436, גדוד מילואים באגד 214 שהפעיל תומ"תים 155 מ"מ. לאחר גיוס הגדוד והגעתו לחזית המצרית, שימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבה 14. במהלך הקרבות נפצע פעמיים אך סירב להתפנות עד להפסקת האש. לאחר המלחמה עוטר בצל"ש אלוף.
בפברואר 1974 מונה למפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד המרכז, ביוני 1975 מונה למפקד עוצבת כידון ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1977. לאחר לימודים באוניברסיטת בר-אילן מונה ב-1979 לראש מחלקת בירור אצל נציב קבילות החיילים. במאי 1981 מונה לסגן מפקד הג"א בפיקוד המרכז ובין ינואר 1982 לאוקטובר 1984 שירת כמפקד הג"א מרכז. לאחר מכן שירת כנספח צבאי בקניה.
לאחר שחרורו שימש יועץ לגזבר הסוכנות היהודית מאיר שטרית ומנהל ועדת העזבונות במשרד המשפטים.
ב-29 באוגוסט 2016 נפטר ממחלה ונקבר במושב כוכב מיכאל.
חרב וולאס
חרב וולאס (באנגלית: Wallace Sword) היא חרב עתיקה מסוג קלאימור המיוחסת לויליאם וולאס, הגיבור הלאומי של סקוטלנד שהוביל את תנועת ההתנגדות הסקוטית נגד ממלכת אנגליה במהלך מלחמת העצמאות הסקוטית. על פי המסורת הסקוטית, שימשה החרב את וולאס במהלך קרב גשר סטירלינג בשנת 1297 ובקרב פולקירק בשנת 1298.
תיאור החרב.
מדובר בחרב ארוכה מסוג קלאימור.
אורכה הכולל של החרב (כולל הניצב) 163 ס"מ, ואורך הלהב 132 ס"מ. עובי הלהב משתנה בין 5.7 ס"מ בבסיסו, ל-1.9 ס"מ בקצהו. משקל החרב 2.9 ק"ג.
היסטוריה.
על פי המסורת הסקוטית, לאחר הוצאתו להורג של וולאס בשנת 1305, סר ג'ון דה מנטיית', מושל טירת דמבארטון קיבל לידיו את החרב. אין תעוד למסורת זו. בשנת 1505, 200 שנים לאחר מכן, ישנו תעוד לכך שג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד רכש נדן חדש המצופה משי בעלות של 26 שילינג עבור "חרב וולאס".
התיעוד הבא המזכיר את החרב הוא משנת 1875, במכתב מאת משרד המלחמה הבריטי המציין שהחרב הועברה בשנת 1825 למצודת לונדון לתיקונים, ובמהלכם הורה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון לד"ר סמיואל מייריק לבדוק את החרב.
ד"ר מייריק היה מומחה לבדיקת חרבות עתיקות. מייריק קיבל לידיו את הנדן בלבד ובדק אותו, וקבע כי הנדן מקורו במאה ה-16 (כאמור, זה אכן תקופת יצירת הנדן).
ב-15 באוקטובר 1888 הורה מזכיר משרד המלחמה להעביר את החרב לאנדרטת וולאס.
לוך רנוך
לוך רנוך (באנגלית: Loch Rannoch, בגאלית סקוטית: Loch Raineach) הוא לוך (אגם) מים מתוקים שאורכו כ-15 ק"מ, והוא ממוקם במחוז פרת' וקינרוס שבסקוטלנד.
הלוך ממוקם בכיוון - מערב - מזרח, ורוחבו הממוצע כקילומטר. בקצהו המזרחי נשפך האגם לנהר טומל. שטחו של האגם 19 קמ"ר.
לחופו הדרומי של הלוך נמצא פארק יער טיי, וממערב ללוך נמצא אזור ביצת רנוך.
הלוך משמש כיום לאתר תיירות ודיג.
מרצה אורח
קבוצת העצמאים
קבוצת העצמאיים
יצחק דויטשר
איזק דויטשר
פול אנתוני סמואלסון
פול א' סמואלסון
פול סמיואלסון
ראינר מריה רילקה
הוצאת ש' פרידמן
משה נובומיסקי
משה אברמוביץ נובומייסקי
משה א. נובומיסקי
משה א. נובומייסקי
עוצבת אשדות
עוצבת אשדות (אגד ארטילרי 214, אגד ארטילרי 7023, אגד ארטילרי 973) הייתה אגד ארטילרי בצה"ל.
היסטוריה.