ערער יוטה הוא בדרך כלל (כ-90%) עץ חד ביתי, כאשר כ-10% מהפרטים הם דו-ביתיים, כלומר העץ מכיל אצטרובלים זכריים או נקביים בלבד. העץ צומח לאט ומתחיל להתרבות בגיל 30. תקופת הפריחה מתמשכת משלהי מרץ עד תחילת אפריל. האצטרובל הנקבי הוא מעוגל בין 6 ל-12 מילימטרים בקצה של ענפים קצרים. גונו חום עד אדום-כחלחל ויש בו שישה קשקשי זרעים מחודדים. בכל קשקש של זרע יש בין ביצית אחת לשתי ביציות. אורך הפרחים הזכריים בין 2 ל-4 מילימטרים יש בהם בין 18 ל-24 אבקנים. לאחר ההאבקה הופכים קשקשי הזרעים של הפרחים הנקביים לבשרניים וגדלים לענבה כדורית בדרך כלל בגודל 8–9 מילימטרים (במקרי הקיצון בין 6 ל-13 מילימטרים). הענבות מבשילות בספטמבר שנה אחרי ההאבקה. הן מוצקות, בגוון כחול-אפרפר, לעיתים קרובות חום-אדמדם עם ציפוי שעווה דק בגוון כחול-אפרפר. לפרי היבש יש ריח עז, טעמו מתוק ויש בו תעלות שרף. הענבה מכילה זרע אחד ולעיתים נדירות שנים. הזרעים סגלגלים בעלי קליפה קשה בעלי קצה חד בצד אחד ובסיס מעוגל. אלף זרעים שוקלים סביב 91 גרם.
את הזרעים מפיצים בעיקר יונקים ועופות. יונקים כוללים ארנבות (בעיקר ארנבת שחורת-זנב), מכרסמים ובמידה פחותה יותר על ידי זאב ערבות. בין העופות המפיצים את הזרעים בולט מין הקיכלי "Myadestes townsendi" (באנגלית Townsend's Solitaire).
עפצים.
העץ מצמיח עפצים לעיתים קרובות כתגובה להתפתחות הרימות של הזבובון "Oligotrophus betheli". אלו הם מקבצים של 5 עד 20 עפצים בולטים בגוון ורוד-סגול. כל עפץ הוא בקוטר 1–2 סנטימטרים שעליו קשקשים באורך 6–10 מילימטרים וברוחב 2–3 מילימטרים.
תפוצה.
תחום התפוצה הטבעי של ערער יוטה משתרע מההרים בדרום-מערב ויומינג, בדרום-מזרח איידהו, ביוטה, בנבדה, במערב קולורדו עד המדרונות המזרחיים של רכס סיירה נבדה והרי פראמינט בקליפורניה וברמות של צפון אריזונה ומרכזה. ניתן למצוא חורשות קטנות יותר בדרום מונטנה ובמערב ניו מקסיקו. מוקד ההפצה נמצא באגן הגדול, בו המין הוא מין העצים הנפוץ ביותר. הוא מין הערער השולט ביוטה. במקומות רבים במדבריות למחצה של דרום-מערב אמריקה הצפונית, מייצג ערער יוטה את מין העצים היחיד או הדומיננטי.
ערער יוטה הוא מין עצים עמיד לקיפאון באקלים צחיח למחצה עם משקעים שנתיים של לפחות 200 מילימטרים. הוא גדל על מדרונות שבהם הקרקע יבשה וסלעית בגובה של 900 עד 2,400 מטרים (בספרו מציין RP Adams 1,300 עד 2,600 מטר). אפילו במקומות חשופים שורד המין סופות חול, חום גבוה ותקופות ארוכות של בצורת. יחד עם אורן פיניון (בדרך כלל מהמין אורן חד-מחטי) הוא יוצר את חברת הצומח "חורשות פיניון-ערער" .
טקסונומיה.
ערער יוטה מסווג בתוך הסוג ערער ("Juniperus") תחת תת-הסוג "Sabina" ועל-המין "Pachyphlaeoides". חוקרים אחרים מתייחסים לתת-הסוג "Sabina" כלעל-המין "Sabina". שם מדעי נוסף ל-"Juniperus osteosperma" (Torr.) Little הוא "Juniperus utahensis" (Engelm.) Lemm. פירוש הסיומת של השם המדעי "osteosperm" הוא "זרע מעצם", כלומר "זרע קשה".
ערער יוטה יוצר רביית כלאיים עם ערער מערבי ("Juniperus occidentalis") בצפון-מערב נבדה.
מחלות ומזיקים.
ערער יוטה אינו תחת איום ממשי מצד חרקים או פטריות מזיקות. הדבקות בתת-מין של הדבקון "Phoradendron juniperinum " (באנגלית juniper mistletoe) הטפיל למחצה, ממשפחת הסנטליים, נפוצות, מה שמחליש בצורה ניכרת את הצמח המארח. מין הפטרייה "Phomopsis juniperovora" גורם לנקרוזה של הקליפה וגורם להכחדה של הנצרים. ההדבקה קורית בעיקר במשתלות. הזחלים של מין העש "Cudonigera houstonana" אוכלים את העלווה של העץ.
שימושים.
העצה משמשת להסקה ולייצור של עמודים לגדרות. אפשר להפיק מהעץ שמן, המשמש כמקור לריח בקוסמטיקה וכן כשמן שבו משקיעים דגימה לבחינה מיקרוסקופיות. בזמנים פרהיסטוריים ייצרו מהקליפה חבלים, שקים, סנדלים ומחצלות. האינדיאנים השתמשו בעץ כקורת גג. מהקליפה גם יצרו לפידים. הענבה אכילה כשהיא טרייה או שאפשר לייבשה לטחון אותה לאבקה ואז להוסיפה לעוגות. האינדיאנים השתמשו בעלים ובענבה למטרות ריפוי שונות כמו מחלות כליות, מחלות בשלפוחית השתן ובעצירות.
אות גדולה
דיפייק
פיטר טילבורי
המכון האמריקאי לביסקסואליות
המכון האמריקאי לביסקסואליות (באנגלית: American Institute of Bisexuality; בראשי תיבות: AIB) הוא ארגון צדקה ללא כוונת רווח, שנוסד ב-23 ביולי 1998 על ידי חוקר המין, הפסיכיאטר ופעיל הזכויות הביסקסואליות, פריץ קליין. הארגון נוסד במטרה לקדם מחקר וחינוך בנושא ביסקסואליות.
המכון נותן מענקים למחקרים ולפרסומים הקשורים לביסקסואליות.
חיות הקודש (ספר)
חיות הקודש הוא ספר עיון העוסק במסורות יהודיות ותובנות תרבותיות ופסיכולוגיות מאת עידו חברוני.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2016 בהוצאת משכל.
הספר.
הספר מתייחס לנושאים משמעותיים, בהם היחס למיניות, חזרה בתשובה, רוע, גורל וחירות דרך פנטזיות המבוססות, בית היתר, על אגדות חז"ל. התיאורים מבוססים על מפגשים עם "אחר", שלעיתים מוצג בתחילה כ"חיה".
מבנה הספר מורכב מארבעה חלקים מרכזיים:
המחבר תיאר את מטרת הספר: "למצוא דרך חיים בסיפורי חז״ל, לשאוב חוכמה מאוצרות העבר הטמונים בתלמוד ובמדרשים".
דביר שוורץ כתב בביקורת לספר:.
קישורים חיצוניים.
על הספר:
American Institute of Bisexuality
זאבה כהן
זאבה כהן (באנגלית: Ze'eva Cohen; נולדה ב-15 באוגוסט 1940) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית-אמריקאית. ייסדה את המחלקה למחול באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית וניהלה אותה בין השנים 1969–2009. מתגוררת בניו יורק.
ביוגרפיה.
זאבה כהן נולדה ב-1940 למשפחה ממוצא יהודי תימני. גדלה בתל אביב. הוריה היו פעילים בארגון הצבאי הלאומי. אביה הוגלה על ידי הבריטים לאפריקה, ושב רק לאחר קום המדינה לארץ ישראל. מצבם הכלכלי היה קשה והאם התפרנסה מעבודתה כאחות, אבל היא אפשרה לבתה לקחת שיעורי מחול ומוזיקה. בגיל 5 החלה כהן לרקוד כילדה אצל גרטרוד קראוס, מחלוצות המחול המודרני בישראל, שם הודגש האספקט היצירתי דרך אימפרוביזציה בנוסף לטכניקה. ב-1956 בגיל 16 עברה לסטודיו של רינה גלוק, שהייתה תלמידתה של מרתה גרהם בארצות הברית ופעלה ולימדה על פי שיטתה[1]. במקביל ללימודי המחול הצטרפה ללהקת המחול של רינה גלוק ולאחר מכן ללהקת בימת מחול. באותה תקופה היו מעט הופעות מחול שבדרך כלל היו מתארגנות על ידי מורה או כוריאוגרפית מנהיגה שליקטה סביבה רקדניות. "בימת מחול" פרצה דרך בהיותה להקה שיתופית בניהולן של נעמי אליסקובסקי, רינה גלוק ורינה שחם, והרקדנים רקדו בעבודות של שלושתן. זאת הייתה תקופת מעבר מרסיטלים בסטודיות של המורות להופעות במה שנקרא "קונצרטים למחול", שמשכו קהל רחב יותר מהתומכים החוזרים ומאנשי המקצוע בלבד.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, כהן למדה והופיעה בעבודות בסגנון ג'אז של רות האריס וב-1962 הצטרפה ללהקת התיאטרון הלירי, להקתה של הכוריאוגרפית האמריקאית אנה סוקולוב. תחת הדרכתה של סוקולוב הפכה לסולנית חשובה ובולטת בלהקה זו. באותה שנה היא גם לימדה מחול מודרני תלמידים מתקדמים מבית הספר למחול של שרה לוי תנאי, שהיה צמוד ללהקת ענבל.
מפנה גדול בחיי כהן אירע ב-1963, כאשר אנה סוקולוב הציעה לה לצאת ללימודים בג'וליארד בניו יורק, בעזרת מלגה של קרן נורמן (שהפכה מאוחר יותר לקרן התרבות אמריקה-ישראל). בנוסף ללימודי מחול מודרני ומחול קלאסי, היא למדה גם כוריאוגרפיה, היסטוריה של המחול וביקורת, כתב תנועה (LABAN NOTATION) ומוזיקה. במקביל ללימודים בג'וליארד, כהן הצטרפה ללהקת המחול של אנה סוקולוב בעיר.
לקראת סוף שנות השישים הצטרפה כהן לקבוצת רקדנים בניו יורק שכללה כמה מבוגרי להקת אנה סוקולוב, שהקימו את קולקטיב הכוריאוגרפים הנודע "Dance Theater Workshop" [2].. זה היה המקום בו התחילה את דרכה ככוריאוגרפית.
ב־1969 החלה כהן ללמד מחול מודרני באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי ולימים הפכה לפרופסור מן המנין. ככזאת סללה את הדרך להתקבלות המחול כחוג לימודים עצמאי שעמדה בראשו. שיטת ההוראה שפיתחה חושפת את התלמידים לכיוונים שונים: מעשי, יצירתי ואקדמאי, בדגש על הקשרים בין תחומיים, הבנת תרבויות שונות, סגנונות ודרכי ביטוי שונים בשפת הגוף והתנועה. היא עמדה בראש החוג עד פרישתה לגמלאות בשנת 2010.
ב-1971 כהן העלתה מופע יחיד. בתוכנית הערב היא כללה עבודות סולו של כוריאוגרפים אותן פירשה מחדש, וקטעים מקוריים שלה ושל אחרים. ביניהם אנה סוקולוב, ג'יימס וורינג, פיליס למהות', דניאל נגרין וחוזה לימון. היא המשיכה להעלות את המופע, שזכה לביקורות נלהבות על איכותו ועל כך שהציג עבודות סולו חדשות בסגנונות שונים במשך 12 שנים בארצות הברית, גרמניה, אנגליה, קנדה וישראל [3].
ב-1975 ביצעה ריקוד סולו לפי כוריאוגרפיה של מרגלית עובד "ארבע אמהות". בעבודה זו גילמה את הדמויות המקראיות: שרה, רבקה, רחל ולאה. שרה הזקנה, העייפה והצינית הופכת לרבקה השובבה והחייכנית, בת העשרה, שהופכת ללאה-קשת היום, חסרת החן, המרירה והקנאית, הנעה באגרסיביות, צועקת ומקללת. זו האחרונה הופכת לרחל הרכה והכאובה, נעה בריקוד אבסטרקטי, מכוסה כולה בבד שחור ופניה כמעט מוסתרים.
בשנים 1976–1977 יצרה שתי עבודות מחול לבלט בוסטון : Rainwood[4] ו-Goat Dance[5].
בשנת 1978 הוזמנה כהן לישראל ועבדה עם להקת המחול בת שבע, איתה העלתה עבודת מחול בשם "ערבה, ביצות ויער". המחול שילב פסקול של צלילי יער, חיות וציפורים שרות, שהוקלטו במיוחד למופע בשמורת טבע בארצות הברית. המופע זכה בפרס "כינור דוד".