למזלם, פגשו השותפים בפרנסואה אראגו (Arago 1786-1853), מנהל האובזרבטואר של פריז ומזכיר האקדמיה למדעים, שעסק במחקריו המדעיים באור ובתכונותיו, ולכן גילה מיד עניין רב בתהליך. אראגו צפה את השימושים הרבים שטומן בחובו הדאגרוטיפ, הן עבור המדע, בין אם עבור חוקרי אור ובין כמדיום לתיעוד מדעי, והן עבור התרבות בכלל. המדען דאג לכך שדאגר ונייפס הבן יקבלו תמורה נאותה עבור מאמציהם, ושהמצאתם תזכה לפרסום ולהכרה ברחבי צרפת. בינואר 1839 פרסם אראגו הודעה קצרה על תהליכי הדאגרוטיפ וההליוגרפיה בעלון האקדמיה למדעים, בה הוצגו ההמצאות בקווים כלליים, וכתב כי פרטים נוספים יפורסמו בהמשך. ההודעה עוררה עניין ציבורי רב. לאחר הפרסום מיהר המדען האנגלי ויליאם הנרי פוקס טלבוט (Fox-Talbot 1800-1877), שפיתח במקביל ובאופן בלתי תלוי תהליך צילום שונה, לפרסם את המצאתו. טלבוט הציג את דימוייו המצולמים בפני המכון המלכותי (Royal Institution) עוד באותו חודש, ושלח מכתבים למספר מדענים, ביניהם גם לאראגו, ובהם דרש הכרה בזכות הראשונים שלו על התהליך.
הכרזתו של אראגו כבלה את ידיהם של ממציאים ומדענים שונים, שניסו לקבע דימויים באמצעות חומרים רגישים לאור. אראגו תזמן בקפידה את מהלך האירועים בצרפת; למרות העניין הרב בדאגרוטיפ הקפיד אראגו שלא תהיה כל תצוגה פומבית של התהליך; יחד עם ידידו מבית האצולה לואי ז'וזף גה-ליסאק דאג להעביר בפרלמנט הצרפתי את האישורים שיבטיחו תשלום הוגן לדאגר ולנייפס עבור הסכמתם לפרסם את תהליך. תוכניתו הייתה להעניק לממציאים פנסיה לכל חייהם ולא להעניק להם זכויות פטנט, שהייתה הגמול המקובל. לשם כך היה עליו לשכנע את חברי הפרלמנט במקוריות ובחשיבות ההמצאה. ב-3 ביולי 1839 פרס בפניהם אראגו את חזונו לפיו ההמצאה תתרום לא רק לאומנויות, אלא גם למדעים, לארכאולוגיה, לאסטרונומיה, לנוסעים בעולם ולפעילות האנושית ככלל. אראגו הבין גם את הפוטנציאל ההמוני שטמון בצילום, שפותח אותו לקהלים גדולים ורחבים הרבה יותר מאשר קהילת המדענים המצומצמת. בנוסף, הדגיש אראגו כי הפרסום יביא תהילה ורווח כלכלי לצרפת. אראגו וגיי-ליסק טענו שטיפול רגיל בהמצאה - כלומר, הענקת זכויות פטנט לממציאיה - לא יביא למימוש מלא של הפוטנציאל הטמון בה, ולא יפיק רווח הולם לבעליה.
המדינה נעתרה לדרישתו של אראגו לתגמל את הממציאים. היא קנתה מהם את זכויות היוצרים והפכה את ההמצאה לנחלת הכלל. צרפת ויתרה הן על המונופול שיכול היה להיות לה מתוקף הרכישה, והן על האפשרות למלא תפקיד ממשלי מפורש בתהליכי המיסוד של ההמצאה: "רכישת ההמצאה, ובה בעת ויתור על זכויותיה מתוקף רכישה זו, פירושם החתמת ההמצאה בעת ובעונה אחת בחותם לאומי - צרפתי - ובחותם אוניברסלי. כך בקשה צרפת לשמור לעצמה את המונופול הרוחני, אך להפוך את הצילום לסמל לתהליכים של דמוקרטיזציה. מראשיתו הוצג הצילום כמתנה שניתנה לעם, כברכה שהורעפה עליו, כזכות שהוענקה לו".
פרסום תהליך הדאגרוטיפ.
ב-19 באוגוסט 1839, בישיבה חגיגית משותפת של האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות, הציג אראגו, מזכיר האקדמיה, את שיטת הדאגרוטיפ ללכידת דימויים בעזרת מכשיר קמרה אובסקורה, והכריז כי תהליך הצילום החלוצי של דאגר ונייפס יהיה חופשי לשימוש הציבור ומשוחרר מרישיונות ומזכויות פטנט. נאומו הנלהב נועד לשכנע את עמיתיו ושומעיו המחוקקים בחשיבות המצאת הצילום ובנחיצותה של אחריות מצד המדינה להגן עליה ולקדמה. על הבמה ישבו לצידו של אראגו איזדור נייפס ודאגר, שסירב לדבר בפני הקהל. אראגו תיאר בפירוט את התהליך המדעי לייצור הדימוי, והתווה את שימושיה היישומיים של ההמצאה. בעבור פרסום השיטה, שכללה ויתור על זכויות הפטנט לשימוש בדאגרוטיפ, קיבל דאגר מממשלת צרפת פנסיה שנתית לכל חייו על-סך 6,000 פרנק, ואילו איזדור נייפס קיבל פנסיה על-סך 4,000 פרנק. מחווה אצילית זו נעשתה, ככל הנראה, גם במטרה לסכל את הטענות לזכויות היוצרים של האנגלי פוקס-טלבוט, וגם מתוך ההכרה במורכבות הדרישה לאכוף זכויות פטנט ברחבי אירופה וארצות הברית.
אראגו סיכם את דבריו בפני בית הנבחרים בנימה פטריוטית, שהציבה את צרפת כנושאת הבשורה של הצילום: "צרפת אימצה המצאה זו ומן הרגע הראשון הייתה גאה על כך שהיא יכולה להציג אותה בנדיבות לעולם כולו".
כאמור לעיל, להמצאת הדאגרוטיפ קדמו התצלום הראשון (ששרד) משנת 1826 שצילם ניספור נייפס, ושיטת הנגטיב-פוזיטיב שהמציא פוקס-טלבוט כבר בשנת 1835. דאגר עצמו צילם דאגרוטיפים מאז 1836. עם זאת, תאריך פרסום ההמצאה ב-1839, מקובל כתאריך שבו הומצא רשמית הצילום.
זמן מה לאחר ההכרזה פרסם דאגר מדריך להכנת דאגרוטיפ, ובו סקירה היסטורית של המצאתו של ניספור נייפס, עבודתם המשותפת וההסכם שחתמו. בנוסף פירט הממציא את התהליך והמכשירים הדרושים להכנת התצלום. ב-1 בספטמבר 1839, עוד בטרם פורסם המדריך, ערך דאגר הדגמות של התהליך לכמה עיתונאים, ומיד אחר-כך החל לתת הרצאות והדגמות פומביות.
לדאגרוטיפ היו כמה מגרעות בולטות באותה תקופה:
רבים ניסו להתגבר על מכשלות אלו מיד עם פרסום התהליך, וחלקם אף זכו להצלחה.
עידן הדאגרוטיפ.
במשך שני עשורים לאחר הצגתו הפומבית היה הדאגרוטיפ לשיטה המעשית והנפוצה ביותר לייצור תצלומים. התהליך זכה להצלחה אדירה ולתפוצה עצומה: עשרות חנויות צילום נפתחו, ולאחר שהוכנסו שיפורים בתהליך, שקיצרו את משך החשיפה, יכול היה ההמון להצטלם והאדם הפשוט יכול היה לרכוש דימוי של עצמו. תצלומים אלו היו יחידאים, ולא ניתן היה לשכפל אותם. לא אחת הם נשמרו בנרתיקים כמו תכשיט. בין המצולמים היו גם אנשים שנפטרו, רבים מהם היו ילדים, שאת דיוקן הפוסט-מורטם שלהם הזמינה המשפחה.
הטכנולוגיה התפשטה במהירות בעולם, ודאגרוטיפים נעשו בכל רחבי אמריקה הצפונית, באפריקה, במזרח התיכון, בסין, ביפן, באירופה ובאיי הדרום. בתקופת השיא של הדאגרוטיפ, בין השנים 1839 ל-1860, צולמו כשלושים מיליון דאגרוטיפים בארצות הברית לבדה. על-פי אומדן מסוים היה היקף המסחר השנתי הדאגרוטיפים באמריקה בשנת 1850 בין 8 ל-12 מיליון דולר.
בפריז, שהפכה לאחד המרכזים השוקקים ביותר לייצור דאגרוטיפים בעולם, נפתחו אטלייה רבים לצילום, שהציעו ללקוחותיהם בעיקר תצלומי דיוקן, אך גם מראות חוץ (כגון צילום הגינות הפרטיות או מראות אחוזת הכפר). חלקם מכרו גם תמונות "אמנותיות" יותר, כלומר פחות מסחריות, כגון מראות של פריז. אטלייה פריזאי הפיק בין השנים 1845–1850 כ-5,000 דאגרוטיפים בשנה בערך. ואולם, דימויים רבים לא שרדו, משום שהלוחות נהרסו בקלות, התחמצנו או אוכלו על ידי קורוזיה, ומשום שתנאי השימור שלהם במאה ה-19 לא היו מספקים. חלק מהלוחות מורקו מחדש לשימוש חוזר, בשל מחירם הגבוה של חומרי הגלם.
שיפורים טכניים.
לאחר פרסום תהליך יצירת הדאגרוטיפ נפוצה השיטה במהירות בעולם, ורבים ניסו לשפר את הטכניקה ולהתגבר על החסרונות העיקריים שבו: משך החשיפה הארוך, שבריריותו של הלוח המצולם, חוסר היכולת לרשום צבעים וחוסר היכולת לשכפל את הדימויים.
קיצור משך החשיפה.
הבעיה שזכתה למענה המהיר ביותר הייתה משך החשיפה הארוך, שהיווה מגבלה מרכזית ביישום הטכניקה לשם צילום בני-אדם. בעת פרסום התהליך נע משך החשיפה הנדרש בין שלוש לשלושים דקות, בהתאם לתנאי התאורה, מזג האוויר, עונת השנה וכיוצא בזה. תוך מספר חודשים הופחת זמן החשיפה לדקה ואף פחות מכך. בעיית החשיפה הארוכה טופלה במקביל בכמה רמות: שיפורים כימיים, שכלולים אופטיים ובניית מנגנוני תאורה.
הפתרון הראשון שהוצע היה הגברת עוצמת האור שמגיע ללוח הצילום. ניתן היה להגביר עוצמה זו על ידי הוספת מקורות אור או על ידי שיפורים אופטיים של העדשה. בארצות הברית הציגו אלכסנדר וולקוט (Alexander S. Wolcott), בונה מכשירים, ושותפו ג'ון ג'ונסון (John Johnson) מערכת תאורה משוכללת שהגבירה את כמות האור שמוקרן על נושא הצילום. השניים השתמשו במראות מתכווננות מחוץ לסטודיו שלהם כדי לכוון את אור השמש ולרכזו בצורה יעילה על המצולם. האור המוקרן סונן דרך זכוכיות בצבע כחול, שכן לוח הדאגרוטיפ היה רגיש במיוחד לאור כחול, והדבר עזר לקצר עוד יותר את זמן החשיפה.
וולקוט וג'ונסון עיצבו, בנוסף, מצלמה חדשה, שונה מאוד ממצלמתו של דאגר; מראה קעורה הוצבה בגב המצלמה, ורכזה את האור על לוח הדאגרוטיפ, שהוצב במרכז המצלמה על גבי מסילה מתכווננת. במצלמה זו לא הייתה כל עדשה.
יוזף מקס פצוואל (Joseph Max Petzval), מתמטיקאי וממציא מווינה, פיתח עדשה לצילום פורטרטים, שאותה הציג לציבור כשישה חודשים לאחר מועד הכרזת הדאגרוטיפ. עדשת פטזוואל קיצרה מאוד את משך החשיפה.
דרך שונה לקיצור משך החשיפה הייתה על ידי שינוי ההרכב הכימי של לוח הצילום. דאגר השתמש ביודיד הכסף כחומר רגיש לאור, אך תוך זמן קצר גילו מדענים שישנם מלחי כסף רגישים לאור הרבה יותר, בעיקר תערובות של כסף עם ברום ועם כלור.
הגנה על הדימוי העדין.
ניסויים שערך דאגר בחומרים שונים שנועדו לצפות ולהגן על הדימוי הדאגרוטיפ העדין לא עלו יפה, משום שציפויים אלו שינו ועוותו את הדימוי. הפתרון המקובל להגנה על התצלום היה מסגורו במעין קופסאות דמויות ספר ומצופות עור; הדימוי הוצמד לזכוכית בנייר הדבקה, ושניהם מוסגרו יחדיו במסגרת פליז מעוטרת. לצידה הפנימי השני של הקופסה הוצמד בד מעוטר אף הוא.
אמצעי כימי להגנה על הדימוי הומצא בשנת 1840 על ידי ארמן איפוליט פיזו; טיפול בלוח הצילום באמצעות תמיסת זהב כלורידי וסודיום תיוסולפיט, מחזק את יציבות הדימוי ואף משפר את מראהו.
הדאגרוטיפ ככלי אמנותי.