מנגנונים ייעודיים לפיזור חום מעוצבים בידי מהנדסי מכונות ועוצבו במהלך האבולוציה בעולם החי. פעילותם של מנגנונים אלה ולעיתיים רבות, גם היכולת להפסיק את הפעלתם בעת הצורך, עשויים להיות קריטיים לפעילות המערכת ולמניעת נזקים בה.
טטרי
יחזקאל קמחי
יחזקאל קמחי (17 בדצמבר 1918 – 9 במאי 1994) היה צייר ישראלי, חתן פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 1964. חבר קיבוץ יקום משנת 1949.
ביוגרפיה.
קמחי נולד בשם יחזקאל מוצ'ניק בסטולין שבפולין בשנת 1918. למד בסמינר למורים בוורשה ובמכון הגבוה ללימודי אמנות וציור בעיר בשנים 1935–1939, והציג לראשונה בתערוכת ציירים יהודים צעירים ב-1937. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה הנאצית לפולין, חזר לעיירת מולדתו, ובמשך שנתיים (1939–1941) היה מורה בבית הספר של רשת רשת "תרבות". קמחי נמלט אל השטח הסובייטי, וב-1941 גויס לצבא האדום, ובמקביל עבד כצייר בבית חולים צבאי. בתום המלחמה חזר לפולין, והצטרף לקבוצת הכשרה של תנועת "השומר הצעיר" בלודז' במטרה להגיע לארץ ישראל. ב-1946 ארגן בלודז', יחד עם אחיו התאום צבי, תערוכה בנושא "השואה והתקומה", והשתתף בתערוכת אמנים יהודים.
ב-1947 עלה לארץ במסגרת עלייה ב', באונייה "עליה", שפרצה את ההסגר הבריטי, והצטרף לקיבוץ מסילות בעמק בית שאן. ב-1949 עבר לקיבוץ יקום, ובו היה חבר עד יום מותו. בשנים 1949–1950 השתלם בקורסים אצל מרסל ינקו, יוחנן סימון ויוסף זריצקי.
בשנת 1950 התחיל לעבוד כצייר בהוצאת "ספריית פועלים". במסגרת עבודתו ב"ספריית פועלים" אייר ספרים רבים, בהם "אני וטלי מארץ הלמה" לאברהם שלונסקי, "ניסים ונפלאות" ללאה גולדברג, "כולם ביחד" למשה שמיר, וכן ציורים לאלבום "אילת", איורים וכתב היד "למגילת רות", כתב היד ל"מגילת אסתר", ספרי שירה של נתן יונתן, עלי אלון, משה דור, ספרות מתורגמת ואחרים.
יחזקאל קמחי עיצב את הלוגו של מועדון התרבות צוותא.
השתתף בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד החל משנת 1950. בשנת 1964 זכה בפרס דיזנגוף לציור ופיסול על ציור השמן שלו "דממה וקול".
נפטר בקיבוץ יקום ב-9 במאי 1994 לאחר מחלה קשה. מאז מותו נמצאות עבודותיו במשכן לאמנות בעין חרוד,
בארכיון הקיבוץ, ובארכיון יד יערי בגבעת חביבה
ראזסווייט
"ראזסווייט" (ברוסית: Рассвет; בכתיב הארכאי המקורי, Разсвѣтъ; 'השחר') היה כתב עת יהודי בשפה הרוסית שנוסד בשנת 1860 ברוסיה, נסגר לאחר זמן קצר ושב ופעל במספר תקופות ומקומות עד לשנת 1934. הדעות הפוליטיות שייצג העיתון השתנו במהלך השנים.
התקופות הבולטות בפעילותו היו בין 1904 ל–1915 באימפריה הרוסית, אז הגיע לתפוצה של למעלה מ-30 אלף מנויים, והיה לגורם רב השפעה בקהילות היהודיות; ובין 1924 ל–1934 בפריז, אז היה לשופר הרוויזיוניסטים ונקרא על ידי דוברי רוסית בכל העולם. ביו כותביו ומתווי דרכו הבולטים היו זאב ז'בוטינסקי ואברהם אידלסון.
גלגוליו המוקדמים.
בגלגולו הראשון היה "ראזסווייט" ביטאון שנוסד באודסה ב-1860 על ידי חבורת אינטלקטואלים יהודים, בהם יהודה לייב פינסקר, בעקבות אספה שהתקיימה לאחר שיפור מצבם של היהודים עם עלייתו של הצאר אלכסנדר השני. בקשת היתר להוצאת העיתון הוגשה לשלטונות הצאר הרוסי לראשונה ב-1856, על ידי אוסיפ (יוסף) רבינוביץ, עיתונאי יהודי, וחיים טארנופול, סוחר באודסה. הבקשה נדחתה, בין היתר בשל התנגדות הכנסייה. אחרי מספר שנים הוגשה בקשה חדשה ובה הודגשה תרומת עיתון מסוג זה לאמנציפציה. הבקשה השנייה אושרה, והגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ב-27 במאי 1860.
עורכי העיתון החדש הרבו בקריאות נגד הבדלנות היהודית. ביולי 1861 הועבר שרביט העריכה לידי פינסקר ועמנואל סולובייצ'יק. העיתון נסגר בקיץ 1861 בשל מגבלות צנזורה שהוטלו עליו ובשל בעיות תקציב. במקומו יצא ביטאון בשם "ציון" ("Сіонъ", בכתיב של ימינו: "Сион"), שהמשיך להתקיים עד אפריל 1862.
העיתון נפתח מחדש ב-1879 בפטרבורג בירת האימפריה הרוסית, ופעל שם עד 1883. בתקופה זו פעל העיתון נגד ההתבוללות; תמך בתנועת "חיבת ציון" כפתרון למצוקות היהודים בתחום המושב, אך לא מתוך מטרה להקים בארץ ישראל ממלכה יהודית. במסגרת העיתון התפרסו כתבים שונים של ליליינבלום וחיבורו המפורסם של פינסקר, "אוטואמנציפציה!".
גלגוליו המאוחרים והפיכתו לביטאון רב-השפעה.
בראשית 1904 שב העיתון לפעול, תחילה כירחון תחת השם "ייברייסקאיה ז'יזן" ('החיים היהודיים') ומה-1 באוקטובר 1907 כשבועון בשם "ראזסווייט" (שהחליף למעשה את השבועון "כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני" ואת מחליפו למשך חודשיים, "ייברייסקי נרוד" - שניהם מוספים של הירחון "ייברייסקאיה ז'יזן"). ההיתר להוצאתו המחודשת של העיתון ניתן לניקולאי סורין, עורך דין יהודי מפטרבורג. מערכת העיתון כללה את משה מרגולין כעורך ראשי; יוליוס ברוצקוס, רופא ועיתונאי שקודם לכן (עד שנת 1902) נמנה עם חברי מערכת הירחון הרוסי-יהודי "ווסחוד" ('זריחה'); משה צייטלין, מהנדס; וחמישה סטודנטים - שלמה גפשטיין, אלכסנדר גולדשטיין, אריה בבקוב, ארנולד זיידמן ומקס סולובייצ'יק. ב-1905 מונה אברהם אידלסון לעורך העיתון ושלמה זלצמן למנהלו. זמן קצר לאחר פתיחתו המחודשת הצטרף למערכת העיתון גם זאב ז'בוטינסקי ויחד עם אברהם אידלסון היו לבולטים שבכותביו.
מאמריו של ז'בוטינסקי, שדנו הן בענייני היום והן בסיקור מאבקים לעצמאות לאומית באירופה, הציבו אותו כאחד מראשוני הכותבים הפוליטיים של יהדות רוסיה. במאמריו ובנאומיו המשיך לצאת ישירות נגד ההתבוללות ונגד המהפכנים והליברלים הרוסים שלא האשימו את השלטונות על צעדיהם האנטישמיים, וזאת כדי שלא יהיו "מזוהים עם היהודים".
בתקופה זו העיתון הפך גורם רב השפעה בקהילות היהודיות, ופעל לקידום ועיצוב תנועה ציונית לשחרור לאומי של היהודים. תפוצת העיתון עלתה מאלפיים מנויים ללמעלה מ-30,000 אלף מנויים, בכ-2000 יישובים. הוא נסגר ב-1919 על ידי השלטונות הצבאיים במוסקבה.
ב-1922 חזר לפעילות ברביעית, כשמקום מושבו החדש בברלין. עם חידושו היה לביטאון הפדרציה של ציוני רוסיה-אוקראינה בחוץ לארץ, וחברי המערכת שלו נבחרו בידי ועידת הפדרציה. שלמה גפשטיין היה לעורכו ויוסף שכטמן למזכיר המערכת. שאר חברי הערכת היו: חיים גרינברג, אביגדור יעקובסון, מתתיהו הינדס ומיכאל אליניקוב. פרישתו של ז'בוטינסקי מן ההסתדרות הציונית ודרישתו לנקיטת עמדה חריפה יותר כנגד המשטר הבריטי בארץ ישראל הובילו לחילוקי דעות מרים בקרב חברי מערכת העיתון. בעקבות חילוקי הדעות התחלף ביולי 1923 צוות העיתון, מתנגדי דרכו של ז'בוטינסקי עזבו אותו ואילו האחרון הצטרף אליו. מיעוט קוראים ומצב כלכלי קשה הביאו לסגירת העיתון ב-15 במאי 1924. ב-24 בדצמבר 1924 שב העיתון לפעילות בפריז, תחת חסותו של ז'בוטינסקי, שהוציא את העיתון כמעט לבדו בחצי השנה הראשונה. בכותרת העיתון הישן-חדש התנוססה סִסמת הרוויזיוניסטים: . העיתון שימש במה לרעיונותיהם ולז'בוטינסקי בפרט. תפוצתו עלתה והוא נקרא בידי דוברי רוסית בכל העולם. ישיבותיה השבועיות של מערכת העיתון נערכו לרוב בבית הקפה אובּזֶרבַטוּאָר (Observatoire). העיתון נסגר סופית ב-1934.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ציונות רוויזיוניסטית]]
[[קטגוריה:עיתונים ברוסית]]
[[קטגוריה:עיתונות יהודית]]
[[קטגוריה:יהדות רוסיה]]
[[קטגוריה:כתבי עת של תנועת ההשכלה]]
[[קטגוריה:עיתונים וכתבי עת ציונים]]
[[קטגוריה:ראזסווייט|*]]
[[קטגוריה:האימפריה הרוסית: כתבי עת]]
[[קטגוריה:גרמניה: כתבי עת]]
[[קטגוריה:צרפת: כתבי עת]]
חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה
חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה (בטורקית: Türkiye-Yunanistan nüfus mübadelesi; ביוונית: Μικρασιατική καταστροφή) התרחשו במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, והתבססו על זהותם הדתית והלאומית של המגורשים. חילופי האוכלוסייה נערכו בעקבות ההסכמה אליה הגיעו ממשלת יוון והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהסכם לוזאן, ובמהלכם עזבו אזרחיה היוונים אורתודוקסים של טורקיה ליוון, ואזרחיה הטורקים המוסלמים של יוון עשו את דרכם בכיוון ההפוך.
רקע.
הממשל הטורקי בבירה אנקרה בראשות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה דחה את הסכם סוור, שנחתם בידי הממשלה העות'מאנית ב-10 באוגוסט 1920, ואשר קבע את חלוקתן של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית בין המעצמות, וכן מסר שטחים מהן גם ליוון ולארמניה. לאחר סיומן של מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה ומלחמת טורקיה–צרפת, כולן בניצחון הטורקים, התעורר צורך להסדיר את עתידה של אסיה הקטנה מחדש. ועידה חדשה נערכה בלוזאן שבשווייץ החל ביום 20 בנובמבר 1922, ובמהלכה, ב-30 בינואר 1923, נחתם הסכם נפרד בנושא חילופי אוכלוסין.
"ההסכם בעניין השליטה במְצָרִים ועניינים נוספים", הידוע כ"הסכם לוזאן" שנחתם ביום 24 ביולי 1923 העניק בסעיף 142 להסכם הנפרד בדבר חילופי האוכלוסין מעמד שווה ערך לשלו, ולמעשה נקבע כי האחרון הוא חלק מהסכם לוזאן למרות שנחתם בנפרד. ההסכם הנפרד הוכתר בכותרת "האמנה בדבר חילופי אוכלוסייה יוונית וטורקית" ("Convention Concerning the Exchange of Greek and Turkish Populations").
עיקרי ההסכם ומשמעותו.
הסכם זה התייחס לכשני מיליון פליטים: כ-1.5 מיליון יוונים מחופי הים התיכון של טורקיה וכ-500,000 מוסלמים שחיו ביוון. רוב חילופי האוכלוסין נעשו בכפייה, ורוב המגורשים היו לפליטים דה יורה מארצות מוצאם (denaturalized).