בגיל 19, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביון התנדב לשירות צבאי בחטיבת השריון המלכותית. הוא הוצב לראשונה בשדה הקרב ביוני 1917 בבלגיה, ולאחר מכן גדודו עבר לצרפת. הוא מונה בתחילה זמנית כקצין זוטר, ובמרץ 1918 מונה כקצין בפועל בתפקיד מפקד טנק. שירות זה היקנה לו שני עיטורי שבח על תפקודו בשדה הקרב - (Distinguished Service Order (DSO ו-Croix de Chevalier of the Légion d'honneur. בספטמבר 1921 ביון סיים את שירותו הצבאי.
מיד עם סיום שירותו הצבאי ביון החל לימודי היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1922 החל לשמש כמורה בבית ספרו הקודם Bishop's Stortsford College, אך לאחר שהבין שלא נועד לתפקיד זה הפנה את מאמציו ללימודים לקראת הכשרתו כפסיכואנליטיקאי. הוא החל בלימודי רפואה ב-University College London ולמרות הצטיינותו שם התמיד בכוונתו המקורית. לאחר סיום לימודי הרפואה החל בשנת 1933 להתמחות בפסיכותרפיה פסיכואנליטית במרפאת טביסטוק בלונדון – מרכז להכשרה וטיפול שצמח במהירות בשנים אלה וב-1938 החל בהתמחות לקראת קבלתו כחבר בחברה הפסיכואנליטית הבריטית, תהליך שנקטע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב-1 באפריל 1940 גויס ביון לשירות צבאי, הוצב בחיל הרפואה ושירת כפסיכיאטר במספר בתי חולים צבאיים. יחד עם קבוצה של יוצאי מרפאת טביסטוק שגויסו גם הם, עסק בפיתוח של שיטות חדשות לטיפול בחיילים נפגעי חרדה ופוסט-טראומה, או במינוח של אותה תקופה - נפגעי "הלם הפגזה" (shell shock).
לאחר תום המלחמה חזר לקליניקת טביסטוק והיה מעורב בתהליך פיצולה לשני גופים - מרפאת טביסטוק שהתמקדה בטיפול והפכה לחלק ממערכת הבריאות הציבורית באנגליה שהוקמה אז, ולמכון טביסטוק ליחסי אנוש. בתקופה זו העמיקה התעניינותו בפסיכואנליזה, והחל באנליזה אצל מלאני קליין שנמשכה לאורך השנים 1946–1952. בשנים 1962–1965 שימש כנשיא החברה הפסיכואנליטית הבריטית. ב-1968, בהיותו כבן 70, ביון עזב את לונדון ועבר להתגורר וללמד בלוס אנג'לס, קליפורניה. במשך השנים 1968–1979 נסע ברחבי דרום-אמריקה ואירופה, הרצה והדריך. הוא שב לאנגליה זמן מה לפני מותו ב-1979.
ביון נישא פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים. אשתו הראשונה, השחקנית בטי ג'רדיין, נפטרה ב-1945, מספר ימים לאחר שנולדה בתם פרטנופ (Parthenope, שהפכה גם היא לפסיכואנליטיקאית מוכשרת באיטליה). ב-1951 נישא לאשתו השנייה, פרנצ'סקה ביון, ונולדו להם בן ובת, ג'וליאן וניקולא. פרנצ'סקה הצטרפה למרבית מסעותיו להרצאות ברחבי העולם, וערכה חלק ממאמריו.
ביון ומלחמות העולם.
לחוויותיו והתנסויותיו של ביון במסגרת שירותו הצבאי בשתי מלחמות העולם הייתה השפעה משמעותית על התפתחותו של ביון כאדם וכפסיכואנליטיקאי ועל דרכי החשיבה וההמשגות התאורטיות שיצר בהמשך חייו.
ביון התגייס כאמור לצבא בהיותו בן 19 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא עבר טירונות מהירה והוצב לקו הקדמי כמפקד טנק. בשלושת החודשים הראשונים של המלחמה נהרגו כמיליון חיילים מכוחות הברית. ביון לא היה היחיד שעבר אירועים טרגיים מזעזעים וטראומטיים, אך ייתכן שהיה אחד היחידים שניסו להטמיע ולהבין טראומות אלה. יש המקשרים את יכולתו של ביון לעבודה ומגע עם מטופלים פסיכוטיים קשים בהמשך חייו ואת הצורך והדחף שלו להמשיג את התנסותו בעבודה זו לחוויות המזוויעות שעבר במהלך המלחמה כמפקד טנק צעיר. אפשר גם להניח שיכולתו יוצאת הדופן להישאר במגע עם חוויות פסיכוטיות קשות אצל מטופליו קשורה במה שאיפשר לנפשו לשרוד חוויות אלה, בעוד שרק מעטים מעמיתיו ללחימה הצליחו לעשות זאת ללא שיפגעו בגופם או בנפשם. מושגים תאורטיים רבים שייצר, כמו "הכלה" (מושג צבאי), "חלקיקי ביתא", "זוועה חסרת שם" (nameless dread"), "המטרה העיקרית של קבוצה היא הישרדותה", "הלא ידוע" (the Unknown), וכן דיווחיו על תחושת הדחיפות הקשורה לחשיבה תחת לחץ, ניתנים גם הם להבנה בהתייחס לחוויותיו הקשות במלחמת העולם הראשונה. אחרי סיום המלחמה, ב-1919, ביון העלה על הכתב את התנסותו כמפקד טנק בשנים 18–1917. טקסט זה, בשם "יומן, צרפת", הוקדש להוריו "במקום המכתבים שהייתי צריך לכתוב להם". בין השנים 1958 ועד מותו ב-1979 הוא כתב שלושה ספרים נוספים המתייחסים לזיכרונותיו ותובנותיו מתקופה זו. כל אלה יצאו לאור רק לאחר מותו על ידי אשתו פרנצ'סקה ביון. ספרים אלה אינם קלים לקריאה, חוויית הקריאה יוצרת תחושה של איבוד הדרך בתוך מעין ערפל הנוצר על ידי עומס של שמות ודיווחים מסועפים של עובדות ללא התייחסות מפורשת לזמן ומקום. אולם הקושי העיקרי בקריאה הוא רגשי בגלל האופי הטראומטי של התנסויותיו של ביון במלחמה, המתוארות על ידו בצורה ישירה ולפעמים אפילו ברוטלית.
להשתתפותו של ביון במלחמת העולם השנייה הייתה תוצאה שונה, אך לא פחות משמעותית. במהלך לימודי הרפואה ביון פגש את וילפרד טרוטר, מנתח מוח בעל מוניטין, שפרסם ב-1916 את ספרו "Instincts of the Herd in Peace and War". מפגש זה השפיע על העניין שביון מצא בחקירת התנהגות של קבוצות. עניין זה בא לידי ביטוי במהלך שירותו הצבאי בעבודתו בבית החולים בנורת'פילד, שם יזם את אחד משני הפרויקטים שקיבלו את השם "הניסויים של נורת'פילד" (The Northfield Experiments). פרויקט זה בוצע במסגרת תפקידו של ביון כאחראי על אגף ההכשרה שהמטופלים בו היו חיילים שנפגעו מהלם קרב ופונו מהחזית. במהרה התחוור לביון כי אינו מצליח להגיע לכלל עבודה משמעותית של תכנון מאחר שהוטרד ללא הרף על ידי סדרת בקשות דוחקות מצד פקודיו, אותן פירש כהפרעות שמקורן נוירוטי. כאן, במקום לנקוט בצעד המקובל של הוצאת פקודה האוסרת על גישה אליו בשעות מסוימות, הוא הבין שהתסכול שהוא חש משותף כנראה לכל המטופלים באגף, והדרך אותה יצר לטיפול בנושא הייתה בניית מערכת של נוהלים וחוקים שגייסה את כל המטופלים למטרה המשותפת של שיקום גופני ונפשי. הצלחת הניסוי התבטאה בשינוי שחל ברמת המחויבות, המוטיבציה והפעילות של המטופלים. ניסוי זה תואר על ידי ביון במאמר שכתב בשנת 1943 יחד עם ג'והן ריקמן בשם "מתחים תוך-קבוצתיים בטיפול" (פורסם כפרק הראשון בספר "התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים"")
רעיונותיו של ביון בנושא הפסיכואנליזה של קבוצות אומצו בהמשך ופותחו לכיוונים שונים על ידי אחרים, כגון ז.ה. פוקס, ג'והן ריקמן, הרולד ברידג'ר (Harold Bridger), תומאס מיין ופאטריק דה-מארה.
גוף העבודה של ביון.
אפשר לקרוא את גוף העבודה של ביון כנחלק, באופן שרירותי משהו, לתקופות תאורטיות שונות.
דינמיקה של קבוצות - שנות ה-40.
חשיבתו התאורטית המשמעותית הראשונה של ביון נוצרה כאמור בעקבות התנסויותיו בעבודה קבוצתית במסגרת שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה עם חיילים פגועים. כשש שנים מאוחר יותר ביון התבקש על ידי מרפאת טביסטוק להנחות כמה קבוצות טיפוליות, שם יישם והמשיך לפתח את הבנותיו משירותו הצבאי. הדיווחים שביון כתב במהלך תקופת עבודתו בשנות ה-40 עם קבוצות אלה המסכמים את חשיבתו פורצת הדרך בדבר הדינמיקה של קבוצות, קובצו בהמשך ופורסמו בשנת 1961 בספרו "התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים". ספר זה הפך לבעל מעמד והשפעה מרכזיים בתחום העבודה עם קבוצות.
ביון המשיג את ההיבט הקבוצתי של נפש הפרט - "הקבוצתיות" (groupishness) של הנפש, וזיהה את קיומו של מערך הגנתי של הנפש בקבוצה - "מודל שלוש ההנחות הבסיסיות". על פי ביון לכל קבוצה יש שני אספקטים, או שני אופני התנהגות שונים - "קבוצת העבודה" (work group) ו"קבוצת ההנחה הבסיסית" (basic assumption group). קבוצת העבודה היא אותו אספקט של תפקוד הקבוצה העוסק במטלה האמיתית של הקבוצה. קבוצת עבודה נותנת דעתה למטרותיה ויכולה להגדיר את מטלותיה. מבנה הקבוצה והתנהגותה יהיו כאלה שיתאימו לקידום השגת מטלות אלה. קבוצת עבודה בוחנת את מסקנותיה ברוח מדעית, מחפשת ידע, לומדת מן הניסיון ושואלת בכל עת מה הדרך הטובה ביותר להשיג את מטרותיה. היא מודעת לזמן החולף ולתהליכי למידה והתפתחות. אולם קבוצות שפועלות בעקביות בדרך שתוארה לעיל נדירות מאוד, ואולי אף אינן קיימות כלל בטהרתן. התאוריה של ביון מציעה הסבר לעובדה שקבוצות מתנהגות לעיתים קרובות בדרכים שאינן הגיוניות ושסותרות את השגת מטרותיהן המוצהרות. "קבוצת ההנחה הבסיסית" היא האספקט השני של ההתנהגות הקבוצתית. המונח "הנחה בסיסית" מתייחס להנחות שאינן מודעות בדרך כלל, אולם מהוות את הבסיס להתנהגות הפרטים בקבוצה. הנחות אלה הן אנונימיות, הן אינן מנוסחות על ידי מישהו מחברי הקבוצה, לא ניתן לייחסן לאף אחד ואיש אינו טוען לבעלות עליהן. ניתן להסיקן ממצבה הרגשי של הקבוצה, והזיהוי שלהן נותן משמעות להתנהגותה.
ביון זיהה שלושה מצבים רגשיים שונים של קבוצות מתוכן ניתן להסיק על שלוש ההנחות הבסיסיות:
על אף שלכל אחת משלוש קבוצות ההנחה הבסיסית יש מאפיינים ייחודיים, המשותף לשלושתן הוא התנהגות קבוצתית שאינה מכוונת החוצה, כלפי המציאות, אלא פנימה, כלפי הפנטסיה המופעלת באופן אימפולסיבי ובלתי ביקורתי. הקבוצה יכולה לעבור בקלות ובמהירות מהתנהגות לפי אחת מההנחות הבסיסיות לאחרת, אך אינה לומדת מן הניסיון.